Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
NICHOLASA EMILIOUJA,
predstavljeni 15. maja 2025(1)
Zadeva C-428/23
ROGON GmbH & Co. KG,
MVI Management GmbH,
DC
proti
Deutscher Fußballbund e. V. (DFB)
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof (Nemčija)
„ Predhodno odločanje – Konkurenca – Člen 101 PDEU – Sodna praksa, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina – Pravila športnih združenj – Poklicni nogomet – Dejavnosti nogometnih agentov “
I.      Uvod
1.        Sodišče je moralo v številnih nedavnih zadevah – in sicer v zadevah ISU(2), Superleague(3), Royal Antwerp(4) in FIFA(5) – presojati o skladnosti nekaterih pravil, ki jih sprejmejo mednarodna ali nacionalna športna združenja, z določbami prava Unije o konkurenci in notranjem trgu.
2.        Obravnavana zadeva po svoji naravi sledi navedenim zadevam. Spor v glavni stvari se namreč nanaša na pravila nacionalnih športnih združenj (v nadaljevanju: zadevna pravila), ki urejajo dejavnosti agentov igralcev (v nadaljevanju: nogometni agenti). Predložitveno sodišče z vprašanjema Sodišče v bistvu prosi za nadaljnje smernice glede področja uporabe sodne prakse Sodišča, ki temelji na sodbi v zadevi Wouters,(6) ki se je nato uporabila za s športom povezane dejavnosti, najprej v sodbi v zadevi Meca-Medina,(7) zatem pa se je nedavno navajala v sodbah v zadevah ISU, Superleague in Royal Antwerp ter v nekaterih poznejših sodbah (v nadaljevanju: sodna praksa, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina).(8)
3.        Zelo podobna ali povezana pravna vprašanja so postavljena tudi v dveh drugih predlogih za sprejetje predhodne odločbe – in sicer v zadevi C-209/23, RRC  Sports(9), in v zadevi C-133/24, CD Tondela in drugi(10), v katerih bom danes prav tako predstavil svoje sklepne predloge. Te sklepne predloge je torej treba brati skupaj s sklepnimi predlogi v navedenih zadevah. Zaradi ekonomičnosti postopka in v pomoč bralcu se bom izogibal nepotrebnim ponavljanjem v navedenih trojih sklepnih predlogih, zato se bom v njih večkrat skliceval na preostale dvoje.
II.    Dejansko stanje, postopek v glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
4.        Spor o glavni stvari izhaja iz predlogov za opustitev ravnanja, ki so jih proti Deutscher Fußballbund e. V. (nemška nogometna
zveza, v nadaljevanju: DFB) vložile tri tožeče stranke (dve podjetji, ki opravljata storitve svetovanja in zastopanja za nogometaše, in poslovodja ene od teh družb). DBF je krovna
zveza
27 nemških nogometnih zvez s približno 25.000 klubi in več kot 7 milijoni članov, ki je prav tako članica
Fédération internationale de football association (Mednarodna nogometna zveza (FIFA).
5.        V skladu s členom 16a statuta DBF tekme v obeh najvišjih poklicnih ligah (Bundesliga (zvezna nogometna liga) in 2. Bundesliga (druga zvezna nogometna liga)) prireja Deutsche Fußball Liga e. V. (nemška nogometna liga, v nadaljevanju: DFL) DFL je zveza klubov dveh najvišjih nemških poklicnih lig. Klubi, ki sodelujejo v tekmah Bundeslige ali druge Bundeslige, so kot redni člani DFL zavezani k spoštovanju statuta DFB in njenih zavezujočih pravil. Za igranje v Bundesligi ali drugi Bundesligi morajo igralci z DFL podpisati licenčno pogodbo, ki jih tudi obvezuje k spoštovanju pravil zveze, ki se uporabljajo. DFB je kot članica FIFE zavezana k spoštovanju njenih pravil in dolžna izvajati njene odločitve.
6.        DFB je na podlagi pravil, ki jih je sprejela FIFA o delu z nogometnimi agenti, sprejela Reglement für die Spielervermittlung (pravilnik, ki ureja dejavnosti agentov igralcev, v nadaljevanju: RfSV), ki je začel veljati 1. aprila 2015. RfSV je namenjen klubom in igralcem, ki ga morajo spoštovati. Ureja uporabo storitev nogometnih agentov s strani igralcev in klubov pri sklepanju pogodb poklicnih igralcev in dogovorih o prestopih. RfSV med drugim določa:
–        obveznost registracije nogometnih agentov (člen 2, točka 3, in člen 3, točki 2 in 3, pravilnika RfSV;
–        predložitev izjave nogometnega agenta, ki določa, da je nogometni agent zavezan k spoštovanju različnih statutov, pravil in določb FIFE, DFB in DFL, vključno k spoštovanju pristojnosti zveze (člen 2, točka 2, člen 3, točki 2 in 3, RfSV ter Prilogi 1 in 2 k RfSV;
–        dodatna obveznost registracije fizične osebe ob registraciji pravnih oseb (Priloga 2 k RfSV);
–        prepoved udeležbe nogometnega agenta pri prihodkih kluba od nadaljnjih prestopov v primeru prestopa igralca v klub (člen 7, točka 3, RfSV);
–        prepoved provizije za prestope mladoletnikov (člen 7, točka 7, RfSV);
–        obveznost razkritja nadomestil in plačil nogometnim agentom (člen 6, točka 1, RfSV).
7.        Kršitve pravilnika se lahko kaznujejo kot nešportno vedenje (člen 9 RfSV). V prilogi k pravilniku so vnaprej natisnjeni obrazci za izjavo nogometnega agenta, ki jo je treba predložiti. Ta pravilnik je bil vključen v okrožnico št. 62, ki jo je družba DFL GmbH (hčerinska družba v 100-odstotni lasti DFL) 12. januarja 2018 poslala odgovornim v klubih in kapitalskih družbah Bundeslige in druge Bundeslige, da bi jih med drugim obvestila o sporazumih o izhodnih prestopih.(11)
8.        Tožeče stranke v postopku v glavni stvari so s svojimi zahtevki nasprotovale nekaterim pravilom, določenim v RfSV, in predlagale izdajo začasne odredbe.
9.        Landgericht Frankfurt am Main (deželno sodišče v Frankfurtu na Majni, Nemčija) je tožbi delno ugodilo. Po pritožbi tožečih strank je Oberlandesgericht Frankfurt am Main (višje deželno sodišče v Frankfurtu na Majni, Nemčija) preostalim zahtevkom ugodilo, vendar je pritožbo v drugih vidikih kot tudi nasprotno pritožbo DFB zavrnilo.
10.      Tožeče stranke z revizijami pred Oberlandesgericht (višje deželno sodišče, Nemčija) vztrajajo pri predlogih za opustitev ravnanja, DFB pa vztraja pri predlogu za zavrnitev tožbe. Ker je navedeno sodišče dvomilo o pravilni razlagi določb prava Unije, na katere se sklicujejo stranke, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.      Ali sklop pravil športne zveze, ki je naslovljen na člane zveze in ureja uporabo storitev podjetij, ki niso člani zveze, na trgu, ki je predhoden dejavnosti zveze, izpolnjuje načela, ki jih je Sodišče Evropske unije uporabilo v sodbah v zadevah [Wouters] in [Meca-Medina], v skladu s katerimi je treba pri uporabi prepovedi omejevalnih sporazumov
–      upoštevati celotni kontekst, v katerem je bil zadevni sklep sprejet oziroma v katerem učinkuje, in zlasti njegove cilje,
–      ter preveriti, ali so omejevalni učinki za konkurenco, ki iz tega sklepa izhajajo, nujno povezani z zasledovanjem navedenih ciljev
–      in ali so sorazmerni s temi cilji (v nadaljevanju: test Meca-Medina)?
2.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen: ali je treba v tem primeru test Meca-Medina uporabiti za vse določbe tega sklopa pravil oziroma je treba pri tem upoštevati vsebinska merila, kot je bližina ali oddaljenost posamezne določbe od športne dejavnosti zveze?“
11.      Pisna stališča so predložili ena od tožečih strank v postopku v glavni stvari (ROGON GmbH & Co. KG), DFB, nemška in francoska vlada ter Evropska komisija.
12.      Sodišče je v dopisu z dne 19. marca 2024 zainteresirane stranke pozvalo, naj na podlagi člena 62(1) Poslovnika Sodišča predložijo svoja stališča o vplivu sodb v zadevah ISU, Superleague in Royal Antwerp na odgovor na vprašanji, predloženi v obravnavani zadevi. DFB, nemška in francoska vlada, ROGON in Komisija so to zahtevo izpolnili.
13.      Navedene stranke, z izjemo francoske vlade, so na obravnavi 12. februarja 2024 tudi ustno podale svoja stališča.
III. Analiza
14.      Predložitveno sodišče želi s svojima vprašanjema razjasniti področje uporabe načel, ki izhajajo iz sodne prakse, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, in konkretni način uporabe teh načel v primeru, ki se nanaša na pravila, ki jih je izdala športna zveza.
A.      Prvo vprašanje: področje uporabe sodne prakse, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina
15.      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem sprašuje, ali se sodna praksa, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, uporablja za pravila športne zveze, ki so naslovljena na člane združenja in urejajo uporabo storitev podjetij zunaj združenja na trgu, ki je nižje v verigi dejavnosti zveze.
16.      Da lahko odgovorim na to vprašanje, bom najprej spomnil na glavna načela sodne prakse, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina (1), nato bom poskušal opredeliti njen izvor v sistemu konkurenčnega prava Unije (2) in nazadnje bom pojasnil temeljno logiko in področje uporabe navedene prakse (3). Na podlagi teh ugotovitev bom obravnaval posebna vprašanja, ki jih je postavilo predložitveno sodišče (4).
17.      Uvodoma moram pojasniti, da bom v teh sklepnih predlogih pravna vprašanja, ki jih je postavilo predložitveno sodišče, obravnaval na podlagi svojega razumevanja sodne prakse, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, kot se uporablja glede na sodbe Sodišča v zadevah, navedenih v točki 1 zgoraj.
1.      Glavna načela sodne prakse, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina
18.      Sodna praksa, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, je povzeta v točkah od 183 do 187 sodbe v zadevi Superleague. Sodišče je najprej opozorilo, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da za vse sporazume med podjetji, sklepe podjetniških združenj in usklajena ravnanja, ki omejujejo svobodo delovanja vpletenih podjetij, ne velja nujno prepoved iz člena 101(1) PDEU. Sodišče je dodalo, da na „podlagi preučitve gospodarskega in pravnega okvira, v katerega se umeščajo nekateri od teh sporazumov in nekateri od teh sklepov, se lahko namreč ugotovi, prvič, da so ti upravičeni z uresničevanjem enega ali več legitimnih ciljev v splošnem interesu, ki sami po sebi niso protikonkurenčni, drugič, da so konkretni ukrepi, ki so uporabljeni za uresničevanje teh ciljev, resnično nujni za dosego teh ciljev, in tretjič, da tudi če se izkaže, da je neizogibna posledica teh ukrepov vsaj potencialno omejevanje ali izkrivljanje konkurence, ta neizogibna posledica ne presega tega, kar je nujno, zlasti pa ne povzroča popolne odprave konkurence“.
19.      Navedena načela se uporabljajo – kot je Sodišče nadaljevalo – „zlasti v primeru sporazumov ali sklepov v obliki pravil, ki jih sprejme združenje, kot je poklicno združenje ali športno združenje, za uresničevanje nekaterih etičnih ali deontoloških ciljev in, širše, za ureditev opravljanja poklicne dejavnosti, če zadevno združenje dokaže, da so izpolnjeni zgoraj navedeni pogoji“.
20.      Nasprotno pa – kot je ugotovilo Sodišče – se ta sodna praksa ne uporablja „v primeru ravnanj, ki neodvisno od tega, ali gre za ravnanja takega združenja ali ne, in tega, kateri so legitimni cilji v splošnem interesu, na katere bi se bilo mogoče sklicevati za njihovo pojasnitev, že zaradi svoje narave pomenijo kršitev [določb Unije o konkurenci]“. Sodišče je zato ugotovilo, da se sodna praksa, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, ne uporablja za sporazume, katerih cilj je omejevanje konkurence.
2.      Izvor sodne prakse, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina
21.      V pravni znanosti je bilo glede pomena in utemeljitve sodne prakse, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, uporabljenih veliko sivih celic. Nekateri avtorji so na primer menili, da ta v konkurenčno pravo Unije uvaja nekakšno (po navdihu protimonopolnega prava ZDA) „pravilo razumne presoje“, drugi so potegnili vzporednice z logiko, uporabljeno v sodni praksi o prostem gibanju (ki omogoča utemeljitve na podlagi različnih interesov s področja javnega reda), tretji pa so menili, da je to različica teorije „pomožnih omejitev“ (in jo zato imenovali „regulativna pomožna omejitev“).(12)
22.      Sodno prakso, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, je po mojem mnenju mogoče razložiti, če se odmaknemo od njenih posebnosti in jo obravnavamo v širšem okviru, v katerem so se razlagale in uporabljale določbe Unije o konkurenci, vsaj v zadnjih nekaj desetletjih.(13)
23.      V številnih sodbah, ki jih je Sodišče izdalo v navedenem obdobju, je bilo namreč jasno navedeno, da se za pravilno uporabo členov 101 in 102 PDEU od organov zahteva, da se izognejo nepotrebnemu formalizmu in ustrezno preučijo vse upoštevne pravne in gospodarske vidike obravnavanega položaja. Ne glede na to, ali je oblika ravnanja večstranska ali enostranska, in ali se sumi, da pomeni omejevanje „zaradi cilja“ ali omejevanje „zaradi posledice“, njene skladnosti s konkurenčnim pravom Unije ni mogoče oceniti zgolj abstraktno, temveč je to vedno odvisno od širšega okvira.(14) To načelo je bilo izrecno potrjeno tudi v točki 42 sodbe v zadevi Meca-Medina.
24.      Zato lahko sporazum med podjetji ali sklep podjetniškega združenja prav tako omejuje – in včasih znatno – svobodo delovanja zadevnih podjetij, ne da bi bil ta sporazum ali sklep protikonkurenčen. Naj še enkrat poudarim samoumevno, in sicer da namen pravil Unije o prepovedi omejevalnih ravnanj ni varstvo neomejenega trgovanja gospodarskih subjektov, temveč je zagotoviti ustrezno in učinkovito delovanje trgov Unije, kar prispeva k učinkoviti porazdelitvi virov in dobrobiti državljanov Unije.(15)
25.      Zelo poenostavljeno, sporazum ali sklep je protikonkurenčen in torej prepovedan v skladu s členom 101(1) PDEU, če dejansko ali potencialno(16) ovira, preprečuje ali odvrača konkurenco med različnimi podjetji, ki bi sicer obstajala, in s tem negativno vpliva na blaginjo potrošnikov. To običajno velja, kadar lahko zadevno ravnanje kratkoročno ali srednjeročno neposredno privede do zvišanja cen in/ali zmanjšanja proizvodnje ali do zadušitve inovacij. Do tega lahko pride tudi v primeru, kadar ravnanje spremeni konkurenčno strukturo trga – poveča ovire za vstop, zviša koncentracijo trga, in tako naprej – na način, ki bi v prihodnosti lahko privedel do zgoraj opisanega položaja.(17)
26.      Nasprotno pa sporazum ali sklep, ki kot celota nima protikonkurenčnega učinka na trg, ne spada na področje uporabe člena 101(1) PDEU. To drži kljub vključitvi nekaterih elementov, ki – če jih obravnavamo ločeno in in abstracto – imajo (ali se zdi, da imajo) nekatere omejevalne učinke (na primer konkurenčne klavzule, izključitvene klavzule in tako naprej). Dobri primeri v zvezi s tem so franšizne pogodbe in sporazumi o selektivni distribuciji.
27.      Poleg tega je bil ta pristop ponovno potrjen v nekaterih novejših zadevah: zgolj dejstvo, da je sporazum vključeval klavzulo, ki je sama po sebi lahko odvračala nove člane na trg (CB(18)), privedla do večje enotnosti cen med obstoječimi konkurenti (Budapest Bank(19)) ali do sporazuma o razdelitvi trga (EDP(20)), se Sodišču ni zdelo dovolj za ugotovitev neskladnosti sporazuma kot takega s členom 101 PDEU. Za to je bila potrebna podrobnejša presoja zadevnega ukrepa v njegovem ustreznem pravnem in gospodarskem okviru.
28.      Na teh načelih temelji tudi sodna praksa o pomožnih omejitvah. Kot je Sodišče spomnilo v sodbi iz septembra 2024 v zadevi Booking.com, „če določena transakcija ali dejavnost zaradi svoje nevtralnosti ali pozitivnega učinka na konkurenco ne spada na področje uporabe načela prepovedi iz člena 101(1) PDEU, tudi omejitev poslovne samostojnosti enega ali več udeležencev v tej transakciji ali dejavnosti ne spada na področje uporabe omenjenega načela, če je ta omejitev objektivno nujna za izvršitev te transakcije ali te dejavnosti in sorazmerna s cilji ene ali druge“.(21)
29.      Iz tega torej sledi, da „kadar [...] take omejitve ni mogoče ločiti od glavne transakcije ali dejavnosti brez ogrožanja obstoja in ciljev te transakcije ali te dejavnosti, je treba preveriti skladnost te omejitve s členom 101 PDEU skupaj s skladnostjo glavne transakcije ali dejavnosti, do katere je v pomožnem razmerju, in to čeprav se lahko za podobno omejitev, če se obravnava ločeno, na prvi pogled zdi, da je zajeta z načelom prepovedi iz člena 101(1) PDEU“.(22)
30.      Tako morajo biti za opredelitev omejitve kot „pomožne omejitve“ izpolnjeni trije glavni pogoji: (i) glavna transakcija po naravi ni protikonkurenčna; (ii) omejitev mora biti za izvajanje te transakcije „potrebna“ (neobstoj te omejitve bi torej preprečil izvajanje glavne transakcije); in (iii) omejitev mora biti „sorazmerna“ s cilji, na katerih temelji zadevna transakcija (torej ne obstajajo realne alternative, ki bi manj omejevale konkurenco).
31.      Ti trije pogoji so zelo podobni trem pogojem, ki, kot je navedeno v točki 18 zgoraj, tvorijo test Meca-Medina. To seveda ni naključje. Sodna praksa, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, ima očitno skupno genezo s sodno prakso o pomožnih omejitvah,(23) saj obe izhajata iz osnovnega načela konkurenčnega prava Unije, v skladu s katerim je treba za ugotovitev, ali je neko ravnanje protikonkurenčno, to ravnanje presojati v njegovem ustreznem pravnem in gospodarskem okviru. Glede na to logiko, ki jo bom obravnaval v nadaljevanju, je oznaka „regulativna pomožna omejitev“ v zvezi s sodno prakso, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, po mojem mnenju precej ustrezna.
3.      Logika in področje uporabe sodne prakse, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina
32.      Kot sem navedel v sklepnih predlogih v zadevi RRC Sports(24), obstajajo področja, na katerih se lahko organi (Unije in/ali nacionalni organi) odločijo, da ne bodo urejali nekaterih vidikov določene gospodarske dejavnosti, in to prepustijo zadevnim gospodarskim subjektom – ki delujejo prek samoupravnih organov, trgovinskih združenj ali reprezentativnih združenj – ki določijo potrebna pravila in jih, če je ustrezno, izvršujejo ter odločajo v morebitnih sporih. Odločitev organov, da nekatere zadeve prepustijo samoregulaciji, je lahko koristna za javne organe, zadevne subjekte na trgu in nenazadnje za njihove stranke iz številnih razlogov – ki jih na tem mestu ni treba navesti.(25)
33.      To velja tudi za ukrepe, ki bi, kot sem že pojasnil, lahko imeli omejevalne učinke. Ukrepi samoregulacije, ki so na primer namenjeni zagotavljanju minimalnih zahtev glede kakovosti ali preprečevanju navzkrižja interesov, goljufije ali zlorabe, lahko dejansko povečajo zaupanje potrošnikov v subjekte na trgu in posledično izboljšajo učinkovitost trga. V takih položajih bo trg najverjetneje rasel in postal bolj konkurenčen.
34.      Poleg tega v sodni praksi o pomožnih omejitvah podjetja uresničujejo komercialni cilj, ki na splošno ni protikonkurenčen.(26) To pomeni, da je transakcija namenjena krepitvi konkurence ali pa je v tem pogledu ta namen vsaj nevtralen. Vsekakor gre za cilj spodbujanja gospodarskih interesov vpletenih podjetij.(27) Nasprotno pa se v primerih, ki sodijo v isto kategorijo kot sodba v zadevi Meca-Medina, tržno usmerjen cilj, če obstaja, uresničuje skupaj z ali je prepleten z „en[im] ali več legitimnih ciljev v javnem interesu“,(28) kot so: zagotavljanje dobre sodne uprave (Wouters(29)); varovanje „zdravj[a] [ športnikov], neoporečnost[i] in objektivnost[i] tekmovanja in etične vrednote v športu“ (Meca-Medina(30)); prispevanje k „dobremu upravljanju na področju računovodstva podjetij in davčnem področju“ (OTOC(31)); varstvo potrošnikov (Consiglio Nazionale dei Geologi(32)) in varnost v cestnem prometu (API(33)).
35.      Izvajanje samoregulativnih pristojnosti, ki jih javni organi tako priznavajo (formalno ali neformalno, izrecno ali implicitno) zasebnim organom,(34) nujno pomeni, da se tem organom priznava določen manevrski prostor pri določanju ustreznih pravil in standardov. Obstajajo namreč lahko različna zakonita ravnanja – katerih vpliv na konkurenco je v veliki meri enakovreden – ki jih ti organi lahko sprejmejo za dosego zadevnih ciljev.
36.      To se odraža v sodbi v zadevi Wouters, v kateri je Sodišče poudarilo, da je samoregulativni organ „lahko razumno šte[l], da je [zadevni ukrep] ne glede na njegove omejevalne učinke na konkurenco potreben za dobro opravljanje odvetniškega poklica, kot je ta urejen v zadevni državi članici“.(35)
37.      Zavedam se, da se izraz „razumen“ ne pojavlja v sodbah v zadevah ISU, Superleague, Royal Antwerp in FIFA. Vendar je Sodišče v nekaterih od teh sodb isti pojem izrazilo na drugačen način, in sicer:
„[Pogoj potrebnosti ukrepa,] povezan z nujnostjo ali potrebnostjo zadevnega ravnanja, zajema presojo in primerjavo učinka tega ravnanja in učinka resnično možnih alternativnih ukrepov, da bi se ugotovilo, ali je povečanje učinkovitosti, ki se pričakuje od navedenega ravnanja, mogoče doseči z ukrepi, ki bi bili za konkurenco manj omejujoči. Vendar ne more privesti do tega, da bi se po primernosti izbiralo med takim ravnanjem in takimi alternativnimi ukrepi, če ti očitno ne bi bili manj omejujoči za konkurenco“.(36)
38.      Hkrati pa mora biti uporaba take diskrecijske pravice omejena in v primeru dvomov ne sme ostati nenadzorovana. Očitno je, da se pravila in standardi, ki jih določijo ti organi, lahko nanašajo na zadeve (tarife, vstopne zahteve, in tako naprej), ki bi lahko vsaj potencialno povzročile težave z vidika konkurence. Tudi če so ta pravila sprejeta za dosego legitimnega cilja v javnem interesu, so lahko dejanski učinki na konkurenco kljub temu problematični, zato jih je treba ustrezno presoditi v okviru, določenem v členu 101 PDEU.(37) To pojasnjuje, zakaj sodna praksa, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, dopušča, da nekateri ukrepi samoregulacije ne spadajo na področje uporabe člena 101(1) PDEU, le če so izpolnjeni nekateri pogoji.
39.      Če to ne drži, to ne pomeni, da je zadevni ukrep nujno neskladen s pravom Unije. Člen 101(3) PDEU namreč določa možnost, da se ukrepi, ki omejujejo konkurenco, lahko izvzamejo iz prepovedi iz člena 101(1) PDEU, če gospodarske koristi, ki jih prinašajo, pretehtajo negativne učinke.(38)
40.      Glede na to bom navedel še nekaj dodatnih ugotovitev, da se razjasni področje uporabe sodne prakse, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina.
41.      Prvič, čeprav sodna praksa, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, nikakor ni primerljiva s karto za izhod iz zapora v igri Monopoli, ki bi bila na voljo samoupravnim organom, jim vendarle omogoča nekoliko več manevrskega prostora, kot ga imajo druga podjetja in podjetniška združenja pri uresničevanju povsem komercialnih ciljev. Kot je pojasnjeno zgoraj, je to relativno prizanesljivo obravnavo mogoče pojasniti z odločitvijo javnih organov, da se regulacija nekaterih vidikov poklicne ali komercialne dejavnosti ureja na podlagi določb, ki jih izdajo organi, ki zastopajo zadevna podjetja, ali vsaj skupina podjetij, ki zastopa in deluje za celotno kategorijo.
42.      Zato menim, da čeprav ni nujno potrebno, da pristojni javni organi (na ravni Unije in/ali na nacionalni ravni) zadevnemu organu formalno podelijo odgovornost, da v okviru svojih zakonsko določenih dejavnosti uresničuje legitimen cilj v javnem interesu, morajo ti organi vsaj priznati in sprejeti samoregulacijsko dejavnost tega organa.(39) Po mojem mnenju nekateri elementi v odločitvah sodišč Unije v zadevah Wouters,(40) Meca-Medina,(41) API,(42) ONP(43) in FIFA(44) kažejo v to smer. Poleg tega se je vsa novejša sodna praksa na tem področju nanašala na ukrepe, ki so jih sprejela poklicna ali športna združenja.(45) Kot je Sodišče navedlo v sodbi v zadevi Superleague, je sodno prakso, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, mogoče „uporabiti zlasti v primeru sporazumov ali sklepov v obliki pravil, ki jih združenje, kot je poklicno ali športno združenje, sprejme za doseganje nekaterih etičnih ali deontoloških ciljev in, širše, za ureditev opravljanja poklicne dejavnosti, če zadevno združenje dokaže, da so zgoraj navedeni pogoji izpolnjeni“.(46)
43.      Po mojem mnenju po veljavni zakonodaji podjetja ne morejo sama odločati – na lastno pobudo, enostransko in brez „blagoslova“ javnih organov – ali, in če to drži, v kolikšnem obsegu se konkurenca na danem trgu lahko ogrozi, da bi se uresničil nek splošen javni interes. To velja zlasti, če cilj, ki ga uresničuje ta organ, ni tesno povezan z njegovo osrednjo dejavnostjo.
44.      Športna združenja imajo lahko – če navedem samo en primer – določeno svobodo pri odločanju o najboljšem načinu za boj proti dopingu(47) ali za zaščito mladih športnikov.(48) Vendar za to ne bi bilo razloga pri sprejemanju ukrepov za varstvo okolja ali boj proti izogibanju davkom.(49) Vsak tak (vsekakor dobrodošel) ukrep, ki bi očitno vplival na konkurenco med podjetji v Evropski uniji, bi bilo treba preučiti v tradicionalnem okviru konkurenčnega prava.
45.      Res je, da bi v času, ko javni organi vse bolj spodbujajo zasebna podjetja k sprejemanju načrtov in strategij za družbeno odgovornost podjetij, sporazumi med zasebnimi podjetji lahko učinkovito prispevali k doseganju pomembnih ciljev v javnem interesu. Poleg tega se na sodobnih trgih pogosteje kot v preteklosti zgodi, da konkurenčna podjetja združijo moči za sodelovanje pri posameznih vprašanjih skupnega interesa, medtem ko na trgu ostajajo močni konkurenti. Nekateri akademiki so za ta pojav skovali nov izraz, „co-opetition“ (so-tekmovanje), ki po njihovem mnenju pogosto spodbuja napredek in povečuje učinkovitost trgov.(50) Vendar to ne spremeni dejstva, da je v primeru konkurenčnih ciljev v splošnem interesu – potrebe po zagotavljanju konkurenčnih trgov na eni strani in drugega splošnega interesa na drugi strani – v prvi vrsti naloga javnih organov, da najdejo najboljši način za dosego ravnovesja.(51)
46.      Drugič, če želijo zasebni organi z odobritvijo javnih organov regulirati nekatere vidike določene gospodarske dejavnosti, ki uresničuje nek javni interes, je po mojem mnenju očitno, da morajo to storiti na pregleden način. To javnim organom omogoča, da izvajajo potreben nadzor in po potrebi sprejmejo popravne ukrepe. Zato sem trdno prepričan, da se na sodno prakso, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, ni mogoče sklicevati za utemeljitev prikritih ali zaupnih dogovorov ali odločitev.
47.      Tretjič, po mojem mnenju izraz „legitimni cilj v javnem interesu“, ki se uporablja v navedeni sodni praksi, nujno pomeni, da je zadevni interes kot tak opredeljen v ustrezni zakonodaji ali sodni praksi Unije. V skladu s členom 3(1)(b) PDEU je namreč za določitev pravil o konkurenci, potrebnih za delovanje notranjega trga, izključno pristojna Unija. Če torej ukrep, ki ga sprejme zasebno združenje, lahko (dejansko ali potencialno) povzroči določene omejevalne učinke na notranjem trgu, je lahko upravičen le, če se šteje, da je interes upravičen do varstva na podlagi pravnega reda Unije.
48.      Četrtič, ne more biti samoumevno, da določen ukrep, ki ga sprejmejo zasebni subjekti, kot so športna in poklicna združenja, dejansko uresničuje splošni interes javnega značaja. Kot je v sklepnih predlogih v zadevi Royal Antwerp Football Club pravilno ugotovil generalni pravobranilec M. Szpunar, so zasebna združenja, kot so športne zveze, ustanovljena predvsem za uresničevanje ciljev, ki so gospodarske in zasebne narave, ki jih je ali pa ni lahko uskladiti z javnimi interesi negospodarske narave. Taka združenja bi naravno „ravnal[a] neracionalno, če bi poskušal[a] podpirati javne cilje, ki so v neposrednem nasprotju z [njihovimi] komercialnimi interesi“.(52)
49.      Poleg tega, kot je na obravnavi poudarila družba ROGON, več dogodkov iz zadnjih letih nakazuje, da imajo nekatera športna združenja nepopolne strukture upravljanja z omejenimi notranjimi kontrolami in jamstvi za preprečevanje primerov slabega upravljanja.(53)
50.      Zato mora biti vsaka trditev, da je ukrep namenjen uresničitvi določenih ciljev v javnem interesu, preverljiva in jo je mogoče sprejeti le, če je podprta s konkretnimi dokazi. Sumim namreč, da je za skoraj vsak ukrep, ki ga sprejme športna zveza ali poklicno združenje, mogoče ex post opredeliti nek splošni interes, če se pokaže potreba po utemeljitvi ukrepa.(54) Vendar to ne zadostuje. Po mojem mnenju mora biti iz samega ukrepa ali okvira, v katerem je bil sprejet, nedvoumno razvidno, kakšen je poseben interes, ki se uresničuje, in zadevni ukrep mora biti dejansko zasnovan tako, da znatno prispeva k njegovi uresničitvi.(55)
51.      Ni treba posebej poudariti, da povsem zaseben gospodarski cilj ne more šteti kot „legitimen cilj v javnem interesu“ v smislu sodne prakse, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina.(56) Vendar iz te sodne prakse nikjer ne izhaja, da bi se s sporazumom moral uresničevati le en cilj, ki spada na področje uporabe sodne prakse, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina. Nasprotno, v sodbi v zadevi Meca-Medina sta sodišči Unije potrdili, da dejstvo, da se z ukrepom uresničuje dvojni cilj (gospodarski in zasebni cilj ter splošni in javni cilj), ne izključuje uporabe te sodne prakse.(57) Vendar to drži, če zasebni gospodarski cilj sam po sebi ni protikonkurenčen. To me pripelje do pete in zadnje točke.
52.      Petič, razumno se mi zdi, da sporazumi ali odločitve, ki omejujejo konkurenco „zaradi cilja“, ne morejo spadati na področje uporabe izjeme iz sodne prakse, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina. Kot je podrobneje pojasnjeno v sklepnih predlogih v zadevi CD Tondela, sporazum ali odločitev omejuje „zaradi cilja“, kadar je gospodarski razlog (ali eden od ključnih razlogov) tega sporazuma ali odločitve v svojem bistvu protikonkurenčen.(58) V takem primeru omejevalnih učinkov ni mogoče šteti za „pomožne“. Z drugimi besedami, ti učinki niso (neugodni, a žal neizogibni) postranski ali manj pomembni učinki legitimne poslovne transakcije, ki je ali prokonkurenčna ali vsaj za trg nevtralna. Nasprotno, so rezultat transakcije, katere temeljna gospodarska utemeljitev je v temeljnem nasprotju s cilji, ki se uresničujejo s konkurenčnim pravom Unije. V teh okoliščinah ni mogoče trditi, da zadevna transakcija sploh ne spada na področje uporabe člena 101 PDEU, temveč zahteva ustrezno presojo v skladu s točkama 1 in 3 tega člena.
53.      Ne glede na to, ali ta zahteva, kot je navedlo Sodišče sodbi v zadevi Superleague, „implicitno, toda nujno izhaja že iz sodne prakse Sodišča“(59) – vprašanje, ki je bilo obravnavano v nedavni pravni strokovni literaturi(60) – ta zahteva po mojem mnenju vsekakor izhaja iz same logike sistema, določenega v določbah konkurenčnega prava Unije.(61)
54.      Glede na navedena načela bom v nadaljevanju preučil vprašanji, ki ju je postavilo predložitveno sodišče.
4.      Pomisleki predložitvenega sodišča
55.      Predložitveno sodišče v predlogu za sprejetje predhodne odločbe pojasnjuje, zakaj ni prepričano, ali je v položaju, kot je ta iz postopka v glavni stvari, mogoče uporabiti sodno prakso, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina.
56.      Predložitveno sodišče navaja, da je moralo Sodišče v preteklih zadevah opraviti sodni nadzor nad odločitvami poklicnih in športnih združenj, ki so z omejevanjem gospodarskega ravnanja svojih članov lahko vplivale na konkurenco med njimi. Nasprotno pa imajo zadevna pravila v obravnavani zadevi omejevalni učinek na trg, ki je nižje v verigi, na katerem so dejavni člani združenja:(62) trg storitev nogometnih agentov. Da nogometni agentje lahko delujejo na tem trgu, morajo nujno spoštovati določbe, ki so določene v teh pravilih. V nasprotnem primeru tvegajo, da bi igralci in klubi – pod pritiskom sankcij DBF – prenehali uporabljati njihove storitve.
57.      V zvezi s tem predložitveno sodišče vendarle opozarja na nekatere dejanske ugotovitve Oberlandesgericht Frankfurt am Main (višje deželno sodišče v Frankfurtu na Majni), zoper odločbo katerega je bilo vloženo pravno sredstvo, o katerem mora odločiti. Oberlandesgericht Frankfurt am Main (višje deželno sodišče v Frankfurtu na Majni) je med drugim ugotovilo, da je bila dejavnost nekaterih nogometnih agentov neposredno povezana s športnimi tekmovanji, ki jih organizira DFB. Ta dejavnost zlasti pomembno vpliva na sestavo ekip, njihovo kontinuiteto in športno moč, s čimer tako vpliva na poštenost tekmovanj ter uspešnost in zdravje športnikov. Namen zadevnih pravil naj bi bil preprečiti odvisnosti med nogometnimi agenti, igralci in klubi. Take odvisnosti bi po mnenju tega sodišča lahko ogrozile integriteto in poštenost športnih tekmovanj. V zvezi s tem je navedlo, da so bili igralci in klubi v nekaterih primerih v preteklosti finančno in poklicno oškodovani zaradi praks agentov, ki so imele tudi posledice po kazenskem pravu.
58.      V zvezi s tem ugotavljam, da je stališče Oberlandesgericht Frankfurt am Main (višje deželno sodišče v Frankfurtu na Majni) v veliki meri podobno stališču Evropskega parlamenta, ki je v resoluciji z dne 23. novembra 2021 o športni politiki EU: ocena in možne poti naprej, med drugim „prizna[l], da je treba urediti dejavnosti zastopnikov in prizna[l], da so [bile] nedavne reforme na trgu prestopov v nogometu korak v pravo smer, kar velja tudi za […] zahteve glede licenc za zastopnike ter omejitve zastopniških provizij; poz[val] ustrezne športne organe, naj zagotovijo, da se bodo te reforme takoj izvajale, Komisijo pa, naj spremlja napredek pri tem“.(63) Zdi se, da nekatere študije, ki so jih v preteklosti naročile institucije Unije, potrjujejo ključno vlogo agentov v industriji športa in obstoj spornih praks, v katere so bili vpleteni nekateri agenti.(64)
59.      Predložitveno sodišče poleg tega ugotavlja, da so bila v pravni strokovni literaturi izražena različna stališča o tem, ali so pravila, ki jih sprejme združenje in ki omejujejo svobodo gospodarskega delovanja nepovezanih podjetij, lahko upravičena na podlagi sodne prakse, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina.
60.      V skladu z enim od stališč je mogoče sodno prakso, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, za pravila, ki jih izda športno združenje, uporabiti le, če se z njimi uresničujejo izključno športni ali s športom povezani cilji. Nasprotno pa naj te sodne prakse ne bi bilo mogoče uporabljati za pravila, katerih cilj se ne nanaša neposredno na sam šport, ker urejajo gospodarske dejavnosti podjetij, ki niso člani športnega združenja in torej ne morejo vplivati na vsebino športnih pravil.
61.      V skladu z drugim od stališč naj uporaba sodne prakse, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, ne bi bila odvisna od tega, ali se pravila športnega združenja nanašajo le na izključno s športom povezane elemente njegovih dejavnosti, in ali neposredno vplivajo na druge trge. Nasprotno, bistveno naj bi bilo, ali je pravila združenja mogoče dejansko povezati z organizacijo in pravilnim potekom športnih tekmovanj. Glede na to stališče naj se sodna praksa, ki temelji na sodbi v zadevi Meca Medina, ne bi uporabljala le, če bi izpodbijana pravila sledila zgolj (lastnim) komercialnim ciljem in nobenim s športom povezanim ciljem v zvezi s konkretnim športnim tekmovanjem.
62.      Po mojem mnenju je pravilen odgovor na prvo postavljeno vprašanje nekje na sredini med obema zgoraj povzetima stališčema. Prvo se zdi preozko, drugo pa preširoko.
63.      Pojasnil sem, da je namen sodne prakse, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, omogočiti javnim organom, da nekatere zadeve prepustijo v samoregulacijo subjektom, ki opravljajo zadevne gospodarske dejavnosti.(65) Zato se mi zdi samoumevno, da mora biti pooblastilo, ki ga organi podelijo zasebnim združenjem – izraženo s formalnim prenosom ali pooblastilom ali pa zgolj z dopustitvijo(66) – načeloma omejeno na dejavnosti, ki jih opravljajo podjetja, zastopana v zadevnem združenju. Razširitev pristojnosti tega organa na področja gospodarskih dejavnosti, ki presegajo njegovo poslanstvo, kot je določeno v statutu združenja, ne bi bila pravno upravičena.
64.      Vendar mi je enako jasno, da lahko pravila, ki jih oblikujejo taka združenja, v različnem obsegu vplivajo na gospodarske dejavnosti, ki so povezane s tistimi, ki v celoti spadajo v osrednje poslanstvo združenja. To je lahko neizogibno. Na primer, v sodbi v zadevi Wouters je zadevni ukrep – prepoved mešane družbe civilnega prava med odvetniki in računovodji – sprejela nizozemska odvetniška zbornica. Vendar je naveden ukrep vplival tako na poklicno dejavnost računovodij kot na poklicno dejavnost odvetnikov.
65.      Tak razplet je še toliko bolj verjeten na trgih, ki niso zgolj povezani, temveč dejansko soodvisni, in na katerih je sodelovanje na različnih ravneh nujno, da se zagotovi obstoj končnega izdelka.(67) Zlasti v nogometnem „ekosistemu“ morajo različne kategorije gospodarskih subjektov (klubi, nacionalne in mednarodne zveze, igralci, nogometni agenti, sponzorji, izdajatelji televizijskih programov, in tako naprej) medsebojno delovati in do neke mere sodelovati, da se zagotovi uspešnost sistema in njegova privlačnost za končne potrošnike: navijače. Ti so namreč tisti, ki na koncu neposredno in posredno financirajo celotno nogometno industrijo. Če končni izdelek (nogometne tekme in turnirji) ne bi bil privlačen, bi številni subjekti, vključeni v ta ekosistem, „ostali brez posla“.
66.      Če bi torej – kot je ugotovilo Oberlandesgericht Frankfurt am Main (višje deželno sodišče v Frankfurtu na Majni) – dejavnost nogometnih agentov lahko neposredno in znatno vplivala na poštenost tekmovanj ter uspešnost in zdravje športnikov, lahko brez težav sklenem, da pravila o dejavnosti nogometnih agentov lahko sodijo v področje poslanstva športne zveze. To seveda drži le, kadar zadevna pravila urejajo vidike dejavnosti nogometnih agentov, za katere je tako test „neposrednega in znatnega vpliva“ izpolnjeno.
67.      A fortiori ne najdem nobene podlage za trditve, da se lahko taka pravila nanašajo le na deontologijo članov ali pravila igre in način izvajanja tekmovanj. V zvezi s tem menim, da so te trditve morda posledica konceptualne zmede. Po eni strani je Sodišče ugotovilo, da nekatera „izključno športna pravila“ ne spadajo na področje uporabe določb Unije o konkurenci, ker – kot sem pojasnil v sklepnih predlogih v zadevi RRC Sports(68) – se ta ne nanašajo na gospodarske vidike športa in nimajo nobenih omejevalnih učinkov, ki bi bili za zadevne gospodarske dejavnosti znatni. Po drugi strani pa se ukrepi, kot so tisti, obravnavani v sodni praksi, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, neposredno nanašajo na gospodarske dejavnosti in dejansko lahko vplivajo na izvajanje teh dejavnosti, kar lahko vpliva na konkurenčnost trgov. Ti ukrepi kot taki načeloma spadajo na področje uporabe določb Unije o konkurenci. Sodišče je zgolj ugotovilo, da če so izpolnjeni nekateri pogoji, za te ukrepe ne veljajo prepovedi iz členov 101(1) in 102 PDEU.
68.      Po mojem mnenju so za sodišče, ki odloča o tem, ali se pravila, ki jih sprejme športno združenje, katerih učinki presegajo osrednje dejavnosti samega združenja, lahko preučijo z vidika sodne prakse, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, pomembna tri glavna vprašanja. Prvič, ali je interes, ki se varuje s takimi pravili, v skladu s pravom Unije mogoče dejansko priznati kot zadevo javnega interesa? Drugič, če je odgovor pritrdilen, ali uresničevanje tega cilja na splošno spada v poslanstvo združenja, kot ga priznavajo ali sprejemajo pristojni javni organi? Tretjič, če je odgovor pritrdilen, ali se s pravili združenja dejansko uresničuje zadevni interes?
69.      Če je odgovor na navedena tri vprašanja pritrdilen, menim, da bi bilo zadevna pravila načeloma mogoče preučiti na podlagi testa Meca-Medina, čeprav vplivajo tudi na gospodarsko dejavnost podjetij, ki jih združenje ne zastopa.
70.      Vendar pa tega ni mogoče razumeti tako, da so športnim združenjem vse poti odprte. Stopnja povezave med osrednjimi dejavnostmi združenja in dejavnostmi tretje osebe (in casu dejavnosti nogometnih agentov) nikakor ni nepomembna. Nasprotno, pomembno vpliva na uporabo sodne prakse, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, v zvezi s potrebnostjo in sorazmernostjo zadevnih pravil. Ima dvojno in dopolnilno vlogo.
71.      Po eni strani, manjša kot je stopnja vpliva, ki ga tretje osebe lahko imajo na dejavnosti in odločanje združenja, ki je sprejelo zadevna pravila, manjša je verjetnost, da bi se ta pravila štela za potrebna in/ali sorazmerna za dosego zastavljenih ciljev.
72.      Po drugi strani, večji kot je vpliv zadevnih pravil na gospodarsko dejavnost tretjih oseb, večja je verjetnost, da bi se ta pravila lahko štela za nepotrebna in/ali nesorazmerna za dosego zastavljenih ciljev.
73.      V zvezi s tem skoraj ni treba dodati, da bi dejansko in smiselno sodelovanje zainteresiranih tretjih oseb v postopku, v katerem se sprejemajo zadevna pravila, zagotovo prispevalo k zagotavljanju njihove potrebnosti in sorazmernosti, poleg tega pa bi okrepilo njihovo legitimnost.
74.      Glede na navedeno menim, da je treba na prvo postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 101(1) PDEU razlagati tako, da se sodna praksa, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, za pravila športnega združenja, ki se nanašajo na uporabo storitev podjetij, ki delujejo na trgih nižje ali višje v verigi dejavnosti tega združenja (ali njegovih članov), uporablja, če lahko te storitve neposredno in znatno vplivajo na osrednje dejavnosti združenja.
75.      Po navedbi predloga odgovora na prvo zastavljeno vprašanje in pred preučitvijo drugega zastavljenega vprašanja naj dodam še zaključno ugotovitev.
76.      Po mojem razumevanju so pravila, ki jih izpodbijajo tožeče stranke v postopku v glavni stvari, v veliki meri podobna tistim, ki jih izpodbijajo tožeče stranke v postopku, v katerem je Landgericht Mainz (deželno sodišče v Mainzu, Nemčija) predložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe v zadevi RRC Sports. V sklepnih predlogih v navedeni zadevi sem predložitvenemu sodišču poskušal podati nekaj usmeritev glede načina uporabe sodne prakse, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, za zadevna pravila iz postopka v glavni stvari, ki so, kolikor razumem, podobna pravilom, ki so predmet tega postopka.(69) Zato upam, da bodo ugotovitve iz navedenih sklepnih predlogov v pomoč tudi Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče).
B.      Drugo vprašanje
77.      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem sprašuje, ali je treba test Meca-Medina za določbe pravil uporabiti tako, da se obravnavajo skupaj, ali da se vsaka od teh določb obravnava posebej glede na njene posebne značilnosti (kot je bližina ali oddaljenost določb od dejavnosti združenja).
78.      V zvezi s tem se strinjam s Komisijo, da je treba načeloma vsako določbo iz pravil, ki jih je sprejelo poklicno ali športno združenje, preučiti posebej. Vsebina teh določb je lahko različna in se lahko nanaša (ali vpliva) na različne trge in različne kategorije podjetij. Ta pristop je bil jasno potrjen v sodbi v zadevi Superleague, v kateri je Sodišče presojalo skladnost različnih zadevnih določb posamično.
79.      Vendar lahko obstajajo položaji, v katerih bi bila razdelitev sklopa določb (celotnega pravila ali nekaterih delov pravila) na več sestavnih delov ali elementov umetna, saj ti tvorijo nedeljivo celoto, učinke tega sklopa določb pa je mogoče smiselno presojati le, če se obravnavajo kot celota. Pomemben je mehanizem, ki je oblikovan s temi določbami, dejstvo, da je morda uveden v enem ali več določb, pa pomeni formalnost.
80.      Podobno lahko obstajajo določbe, ki posamezno ne občutno omejujejo konkurence, vendar pa lahko kot celota bistveno bolj vplivajo na konkurenčnost zadevnega trga.
81.      Po mojem mnenju se za pravilno presojo pravil združenja z vidika konkurenčnega prava Unije za oba zgoraj opisana položaja zahteva, da pristojni organi opravijo analizo, v kateri se vse določbe ali nekatere izmed njih presojajo skupaj.
82.      Naj dodam, da je treba pri preučevanju posameznih določb ali sklopa določb v okviru testa Meca-Medina upoštevati tudi stopnjo bližine ali oddaljenosti med dejavnostjo združenja in dejavnostjo podjetij, na katera vplivajo določbe združenja, kljub temu da so dejavna na ločenem, albeit povezanem trgu. Kot je pojasnjeno v točkah od 70 do 72 zgoraj, je ta element zlasti pomemben za presojo, ali so zadevne določbe potrebne in sorazmerne glede na njihov prispevek k spodbujanju javnega interesa, ki se uresničuje s temi določbami.
83.      Na podlagi navedenega Sodišču predlagam, naj na drugo postavljeno vprašanje odgovori, da je treba test Meca-Medina načeloma uporabiti za vsako določbo iz pravil, ki jih je sprejelo poklicno ali športno združenje, razen če je zaradi nekaterih posebnih okoliščin za smiselno presojo treba nekatere ali vse te določbe presojati skupaj. V tem okviru je stopnja bližine ali oddaljenosti med dejavnostjo združenja in dejavnostjo podjetij tretjih oseb, na katere določbe vplivajo, pomemben element pri presoji, ali so zadevne določbe potrebne in sorazmerne glede na zastavljen legitimni cilj v javnem interesu.
IV.    Predlog
84.      Sodišču na koncu predlagam, naj na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je predložilo Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče, Nemčija), odgovori:
Člen 101 PDEU je treba razlagati tako:
1.      Sodna praksa, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, se za pravila športnega združenja, ki se nanašajo na uporabo storitev podjetij, ki delujejo na trgih nižje ali višje v verigi dejavnosti tega združenja (ali njegovih članov), uporablja, če lahko te storitve neposredno in znatno vplivajo na osrednje dejavnosti združenja.
2.      Pogoje iz sodne prakse, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, je treba načeloma uporabiti za vsako od določb iz pravil, ki jih je sprejelo poklicno ali športno združenje, razen če je zaradi nekaterih posebnih okoliščin za smiselno presojo treba nekatere ali vse te določbe presojati skupaj. V tem okviru je stopnja bližine ali oddaljenosti med dejavnostjo združenja in dejavnostjo podjetij tretjih oseb, na katere pravila vplivajo, pomemben element pri presoji, ali so zadevne določbe potrebne in sorazmerne glede na zastavljen legitimni cilj v javnem interesu.
1      Jezik izvirnika: angleščina.
2      Sodba z dne 21. decembra 2023, International Skating Union/Komisija (C-124/21 P, EU:C:2023:1012) (v nadaljevanju: sodba v zadevi ISU).
3      Sodba z dne 21. decembra 2023, European Superleague Company (C-333/21, EU:C:2023:1011) (v nadaljevanju: sodba v zadevi Superleague).
4      Sodba z dne 21. decembra 2023, Royal Antwerp Football Club (C-680/21, EU:C:2023:1010) (v nadaljevanju:  sodba v zadevi  Royal Antwerp).
5      Sodba z dne 4. oktobra 2024, FIFA  (C-650/22, EU:C:2024:824) (v nadaljevanju: sodba v zadevi FIFA).
6      Sodba z dne 19. februarja 2002, Wouters in drugi (C-309/99, EU:C:2002:98) (v nadaljevanju: sodba v zadevi Wouters).
7      Sodba z dne 18. julija 2006, Meca-Medina in Majcen/Komisija (C-519/04 P, EU:C:2006:492) (v nadaljevanju: sodba v zadevi Meca-Medica).
8      Glej sodbi z dne 18. januarja 2024, Lietuvos notarų rūmai in drugi (C-128/21, EU:C:2024:49, točke od 97 do 105), in z dne 25. januarja 2024, Em akaunt BG (C-438/22, EU:C:2024:71, točke od 21 do 35 in od 42 do 54).
9      C-209/23 (v nadaljevanju: sklepni predlogi v zadevi RRC Sports)
10      C-133/24 (v nadaljevanju: sklepni predlogi v zadevi CD Tondela)
11      V okrožnici je navedeno, da se je mogoče za nadomestilo za storitev prestopa iz kluba dogovoriti o enkratnem pavšalnem znesku ali o obročnem nadomestilu, ki pa se ne bi smelo približati odstotku deleža.
12      Glej med drugim in z nadaljnjimi sklici Monti, G., „Article 81 EC and public policy“, Common Market Law Review, letnik 39, izdaja 5, 2002, strani 1068 in od 1087 do 1090; Komninos, A. P., „Non-competition concerns: Resolution of conflicts in the integrated Article 81 EC“, Working Paper (L) 08/05, The University of Oxford Centre for Competition Law and Policy, str. 10 in nadaljnje; Nazzini, R., „Article 81 EC between time present and time past: A normative critique of ‚restriction of competition‘ in EU law“, Common Market Law Review, letnik 43, izdaja 2, 2006, str. 521 in nadaljnje, in Whish, R., Competition Law, 6. izdaja, Oxford University Press, 2006, strani od 126 do 131.
13      Glej po analogiji sodbo z dne 18. septembra 2001, M6 in drugi/Komisija (T-112/99, EU:T:2001:215, točke od 75 do 77).
14      Če navedem le nekatere: sodbe z dne 11. septembra 2014, CB/Komisija (C-67/13 P, EU:C:2014:2204); z dne 6. septembra 2017, Intel/Komisija (C-413/14 P, EU:C:2017:632); z dne 2. aprila 2020, Budapest Bank in drugi (C-228/18, EU:C:2020:265); z dne 30. januarja 2020, Generics (UK)  in drugi (C-307/18, EU:C:2020:52), in z dne 10. septembra 2024, Google in Alphabet/Komisija (Google Shopping)  (C-48/22 P, EU:C:2024:726).
15      Za več podrobnosti glej sklepne predloge v zadevi RRC Sports, točka 26.
16      Glej zlasti sodbo z dne 5. decembra 2024, Tallinna Kaubamaja Grupp in KIA Auto (C-606/23, EU:C:2024:1004, točka 22 in naslednje).
17      Glej v zvezi s tem na primer sodbo z dne 4. junija 2009, T-Mobile Netherlands in drugi (C-8/08, EU:C:2009:343, točke od 36 do 39).
18      Sodba z dne 11. septembra 2014, CB/Komisija (C-67/13 P, EU:C:2014:2204, točke od 48 do 87).
19      Sodba z dne 2. aprila 2020, Budapest Bank in drugi (C-228/18, EU:C:2020:265, točke od 51 do 86).
20      Sodba z dne 26. oktobra 2023, EDP – Energias de Portugal in drugi (C-331/21, EU:C:2023:812, točke od 87 do 94).
21      Sodba z dne 19. septembra 2024, Booking.com in Booking.com (Deutschland) (C-264/23, EU:C:2024:764, točka 51).
22      Prav tam, točka 52.
23      Navsezadnje je Sodišče tako v sodbi v zadevi Wouters (točka 109) kot v sodbi v zadevi Meca-Medina (točki 42 in 47 sodbe) za pomemben precedens štelo sodbo z dne 15. decembra 1994, DLG (C-250/92, EU:C:1994:413), v kateri je bila ugotovljena uporaba teorije pomožne omejitve. Glej v zvezi s tem tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca A. Rantosa v zadevi European Superleague Company (C-333/21, EU:C:2022:993, točke od 87 do 92).
24      Glej točko 30 navedenih sklepnih predlogov.
25      V zvezi s tem zgolj napotujem na sklepne predloge generalnega pravobranilca F. G. Jacobsa v združenih zadevah Pavlov in drugi (od C-180/98 do C-184/98, EU:C:2000:151, točka 92): „Zatrjeval sem, da posebnosti trgov v sektorju svobodnih poklicev zahtevajo določeno ureditev. Nasprotniki samoregulacije samostojnih poklicev vztrajajo, da bi te poklice morali urejati državni regulativni organi ali vsaj regulativni organi pod državnim nadzorom, saj obstaja nevarnost zlorabe regulativnih pristojnosti. Vendar se z gospodarskega vidika znova pojavi težava v zvezi z obveščenostjo. Zaradi zapletene narave teh storitev in njihovega stalnega razvoja, ki je posledica pogostih sprememb v znanju in tehnološkem razvoju, parlamenti in vlade težko sprejmejo potrebna podrobna in posodobljena pravila. Pogosto je primernejša samoregulacija s strani dobro obveščenih predstavnikov samostojnih poklicev, saj se ti lahko odzovejo s potrebno prožnostjo. Glavni izziv vsakega sistema konkurenčnega prava je torej preprečiti zlorabe regulativnih pristojnosti, ne da bi pri tem odpravili regulativno avtonomijo samostojnih poklicev.“
26      Za razlikovanje od „regulativne pomožne omejitve“ iz sodne prakse, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, se navedena sodna praksa včasih imenuje „komercialna pomožna omejitev“. Glej na primer Which, R., op.cit., opomba 12, str. 128.
27      Glej na primer sodbi z dne 25. oktobra 1977, Metro SB-Großmärkte/Komisija (26/76, EU:C:1977:167, točka 22), in z dne 28. januarja 1986, Pronuptia de Paris (161/84, EU:C:1986:41, točke od 15 do 27).
28      Glej sodbo v zadevi Superleague, točka 183 in navedena sodna praksa (moj poudarek).
29      Točka 97 navedene sodbe.
30      Točki 43 in 45 navedene sodbe. Glej tudi člen 165(2) PDEU.
31      Sodba z dne 28. februarja 2013, Ordem dos Técnicos Oficiais de Contas (C-1/12, EU:C:2013:127, točka 95, v nadaljevanju: sodba v zadevi OTOC).
32      Sodba z dne 18. julija 2013 (C-136/12, EU:C:2013:489, točki 55 in 56).
33      Sodba z dne 4. septembra 2014, API in drugi (od C-184/13 do C-187/13, C-194/13, C-195/13 in C-208/13, EU:C:2014:2147, točki 50 in 51).
34      Seveda tega položaja ni mogoče razširiti na položaj, v katerem organi držav članic poklicnemu združenju formalno podelijo regulativne pristojnosti, pri čemer ohranijo pristojnost za opredelitev meril javnega interesa in temeljnih načel, s katerimi morajo biti pravila združenja usklajena in poleg tega ohranijo pristojnost odločanja na zadnji stopnji. V teh primerih namreč pravila, ki jih sprejme poklicno združenje, ostanejo državni
ukrep in so izvzeta iz področja uporabe pravil iz Pogodbe glede podjetij. Glej v tem smislu sodbo v zadevi OTOC, točka 54.
35      Točka 110 navedene sodbe (moj poudarek). Glej tudi točki 105 in 107 iste sodbe.
36      Moj poudarek. Glej sodbe v zadevah Superleague (točka 197), Royal Antwerp, (točka 124) in FIFA (točka 156).
37      Kot je generalni pravobranilec P. Léger navedel v sklepnih predlogih v zadevi Wouters in drugi (C‑309/99, EU:C:2001:390), ima sam pojem „podjetniško združenje“ posebno vlogo v (sedanjem) členu 101(1) PDEU, saj je namenjen „preprečevanju, da bi se podjetja zgolj zaradi oblike, v kateri usklajujejo svoje ravnanje na trgu, lahko izognila pravilom o konkurenci. Zaradi zagotavljanja učinkovitosti tega načela [člen 101(1) PDEU] ne zajema le neposrednih načinov usklajevanja ravnanja med podjetji (sporazumi in usklajena ravnanja), temveč tudi institucionalne oblike sodelovanja, to je položaje, v katerih gospodarski subjekti delujejo prek kolektivne strukture ali skupnega organa.“ Glej točko 62 navedenih sklepnih predlogov.
38      Glej v tem smislu med drugim sodbe z dne 25. oktobra 1977, Metro SB-Großmärkte/Komisija (26/76, EU:C:1977:167, točka 21); z dne 26. januarja 2005, Piau/Komisija (T-193/02, EU:T:2005:22, točke od 100 do 106); z dne 23. novembra 2006, Asnef-Equifax in Administración del Estado (C-238/05, EU:C:2006:734, točka 67), in z dne 25. januarja 2024, Em akaunt BG (C-438/22, EU:C:2024:71, točka 33). Nekatere ugotovitve v zvezi s členom 101(3) PDEU sem navedel v točkah od 75 do 95 sklepnih predlogov v zadevi RRC Sports.
39      Glej v zvezi s tem Mavroidis, P. C., in Neven, D., „Legitimate objectives in antitrust analysis: The FIFA regulation of agents and the right to regulate football in Europe“, Concurrences št. 1-2024, člen št. 117111.
40      Točka 100 navedene sodbe.
41      Sodba z dne 30. septembra 2004, Meca-Medina in Majcen/Komisija (T-313/02, EU:T:2004:282, točki 38 in 46).
42      Sodba z dne 4. septembra 2014, API in drugi (od C-184/13 do C-187/13, C-194/13, C-195/13 in C-208/13, EU:C:2014:2147, točki 46 in 47).
43      Sodba z dne 10. decembra 2014, ONP in drugi/Komisija (T-90/11, EU:T:2014:1049, točka 347).
44      Točka 99 navedene sodbe.
45      Glej zlasti sodno prakso, navedeno v opombah od 2 do 5 in 7 zgoraj.
46      Točka 183 navedene sodbe.
47      Glej sodbo v zadevi Meca-Medina, točke od 43 do 45.
48      Glej med drugim sodbi z dne 15. decembra 1995, Bosman (C-415/93, EU:C:1995:463, točka 106), in z dne 16. marca 2010, Olympique Lyonnais (C-325/08, EU:C:2010:143, točka 39).
49      Glej v tem smislu sodbo v zadevi FIFA, točka 99.
50      Brandenburger, A. M. in Nalebuff, B. J. „Co-opetition: A Revolution Mindset that Combines Competition and Cooperation, Crown Business, 1996.
51      Glej v zvezi s tem tudi sklepne predloge v zadevi RRC Sports, točka 91.
52      C-680/21, EU:C:2023:188, točke od 56 do 60.
53      Glej na primer Urad Združenih narodov za droge in kriminal, „Global report on corruption in sport“, 2022 (na voljo na spletu), str. 3. Glej tudi sporočilo Evropske komisije „Razvijanje evropske razsežnosti v športu“ z dne 18. januarja 2011 (COM(2011) 12 final, točka 4.1). V zvezi s tem glej tudi točko 94 sklepnih predlogov v zadevi RRC Sports.
54      Podobno Van Rompuy, B., „EU Court of Justice delineates the scope of the Wouters exception“, Kluwer Competition Law Blog, 15. januar 2024.
55      Glej v tem okviru sklepne predloge generalnega pravobranilca A. Rantosa v zadevi European Superleague Company (C-333/21, EU:C:2022:993, točka 89 in navedena sodna praksa).
56      Glej v tem smislu sodbo z dne 4. oktobra 2011, Football Association Premier League in drugi (C-403/08 in C-429/08, EU:C:2011:631, točke od 134 do 146), in sodbo v zadevi Superleague, točke od 210 do 241. V obeh zadevah morebitna uporaba sodne prakse, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, za obravnavane ukrepe sploh ni bila upoštevana.
57      Glej sodbo z dne 30. septembra 2004, Meca-Medina in Majcen/Komisija (T-313/02, EU:T:2004:282, točka 57). V zvezi s pritožbo glej točko 46 in naslednje sodbe Sodišča v zadevi Meca-Medina.
58      Glej točke od 23 do 45 navedenih sklepnih predlogov.
59      Točka 185 navedene sodbe. Dejansko sodna praksa v zvezi s tem ni bila zelo jasna: primerjaj sodbo z dne 23. novembra 2017, CHEZ Elektro Bulgaria in FrontEx International (C-427/16 in C-428/16, EU:C:2017:890, točka 53), s sodno prakso, navedeno v točki 183 sodbe v zadevi Superleague. Vendar, kot sem pojasnil zgoraj, je bila ta zahteva dosledno navedena v sodni praksi o komercialni pomožni omejitvi.
60      Glej na primer Weatherill, S., „The impact of the rulings of 21 December 2023 on the structure of EU sports law“, International Sports Law Journal, 2023, strani od 409 do 415.
61      Zanimivo je, da nedavne trditve (Gryllos, G., „Anticompetitive object / effect: An overview of EU and national case law“, 21. marec 2025, e-Competitions, članek št. 123946, str. 9), da zahteve iz sodne prakse Unije, da legitimni cilji v javnem interesu ne morejo biti protikonkurenčni in da zadevni ukrep ne izključuje vsakršne konkurence, spominjajo na stališče, ki ga je Supreme Court of the United States (vrhovno sodišče Združenih držav Amerike) zavzelo v nekaterih s športom povezanih zadevah. V teh zadevah je navedeno sodišče zavrnilo odobritev posebnega odstopanja od Shermanovega zakona v korist omejitev trgovanja, ki so jih uvedla športna združenja, ker naj bi te omejitve uresničevale družbene cilje, ki so pomembnejši od konkurence. Glej nedavno mnenje Supreme Court of the United States (vrhovno sodišče Združenih držav Amerike) z dne 21. junija 2021 (141 S. Ct. 2141 (2021)).
62      Na navedenem trgu klubi in igralci delujejo le kot prejemniki storitev.
63      2021/2058(INI) (OJ 2022 C 224, str. 2). Moj poudarek. Po mojem razumevanju se je izraz „nedavne reforme“ nanašal na reforme, ki so privedle do sprejetja FIFA Football Agent Regulations (pravila FIFE o nogometnih agentih).
64      Glej na primer „Study on sports agents in the European Union“ (študija, ki jo je naročila Evropska komisija), november 2009, strani 3, 4 168 in 169, ter Parrish, R., in drugi, „Promoting and Supporting Good Governance in the European Football Agents Industry – Final Report (poročilo, ki ga je objavila Evropska komisija), 2019, strani 3, 4, 95, 96 in od 127 do 129.
65      Glej zgoraj točko 32 teh sklepnih predlogov.
66      Glej zgoraj točko 42 teh sklepnih predlogov.
67      Glej mutatis mutandis sodbo z dne 11. aprila 2000, Deliège (C-51/96 in C-191/97, EU:C:2000:199, točki 56 in 57).
68      Glej točke od 17 do 28 navedenih sklepnih predlogov.
69      Glej točke od 53 do 113 navedenih sklepnih predlogov.