Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
MACIEJA SZPUNARJA,
predstavljeni 27. novembra 2025(1)
Zadeva C‑421/24
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (AGCOM)
proti
Google Ireland Limited
(Predlogi za sprejetje predhodne odločbe, ki jih je vložil Consiglio di Stato (državni svet, Italija))
„ Predhodno odločanje – Direktiva 2000/31/ES – Člen 1(5)(d) – Oglaševanje iger na srečo – Člen 14(1) – Izjema v zvezi z odgovornostjo posrednih storitev gostovanja – Pogodba o partnerstvu med ponudnikom storitev gostovanja in uporabnikom “
I.      Uvod
1.        Država članica se je odločila, da bo na svojem ozemlju prepovedala vse oblike oglaševanja iger na srečo. Ker to področje ni harmonizirano in ker so bile prepoznane škodljive posledice iger na srečo za posameznike in družbo, je taka prepoved načeloma lahko dovoljena na podlagi prava Unije.
2.        Postavlja pa se drugo vprašanje, in sicer izvrševanje take prepovedi, zlasti zoper koga naj se izvršuje. Velja, da je treba možnost proste presoje držav članic na področju iger na srečo uravnotežiti s prostim pretokom storitev informacijske družbe na podlagi Direktive 2000/31/ES.(2)
3.        Ali je mogoče popolno prepoved oglaševanja iger na srečo uveljavljati zoper ponudnika storitev gostovanja, ki upravlja platformo za izmenjavo videoposnetkov, na kateri je shranjena vsebina tretjih oseb, ki vsebuje tako oglaševanje? To je vprašanje, ki se postavlja v obravnavanem predlogu za sprejetje predhodne odločbe. Za odgovor na vprašanje mora Sodišče najprej presoditi, ali se Direktiva 2000/31 uporablja za dejavnosti navedenega ponudnika storitev gostovanja. Če je tako, mora nato presoditi, ali tak ponudnik storitev spada na področje uporabe izjeme v zvezi z odgovornostjo iz člena 14(1) navedene direktive. Če je odgovor pritrdilen, mora nazadnje presoditi še, ali ponudnik storitev izpolnjuje pogoje za sklicevanje na navedeno pravno določbo.
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Evropske unije
4.        V uvodnih izjavah 12, 21 in 42 Direktive 2000/31 je navedeno:
„12.      Nekatere dejavnosti je treba izključiti iz področja veljavnosti te direktive, saj svobode opravljanja storitev na teh področjih danes ni mogoče zagotoviti na podlagi Pogodbe ali obstoječe sekundarne zakonodaje; […]
[…]
21.      […] koordinirano področje zajema le zahteve v zvezi z dejavnostmi v stalnem dostopu do interneta, na primer obveščanje na spletu, oglaševanje na spletu, nakupovanje na spletu in sklepanje pogodb na spletu […]
[…]
42.      Izjeme v zvezi z odgovornostjo se po tej direktivi nanašajo samo na primere, pri katerih se dejavnost ponudnika storitev informacijske družbe omejuje na tehnični proces upravljanja in omogočanja dostopa do komunikacijskega omrežja, po katerem se podatki, ki jih zagotovijo tretji, prenesejo ali začasno shranijo zaradi izboljšanja učinkovitosti prenosa; ta dejavnost je bolj tehnična, samodejna in pasivna, torej ponudnik storitve informacijske družbe ne pozna niti ne more nadzorovati podatkov, ki se prenašajo ali shranjujejo“.
5.        Člen 1(5) navedene direktive določa:
„Ta direktiva se ne uporablja za:
(a)      področje obdavčitve,
(b)      vprašanja v zvezi s storitvami informacijske družbe, ki jih zajemata Direktivi 95/46/ES[(3)] in 97/66/ES[(4)],
(c)      vprašanja v zvezi z dogovori ali ravnanjem, ki ga ureja kartelno pravo,
(d)      naslednje dejavnosti storitev informacijske družbe:
–        dejavnosti notarjev ali podobnih poklicev, če so v neposredni in posebni zvezi z izvajanjem javnih pooblastil,
–        zastopanje stranke in varovanje njenih interesov na sodišču,
–        dejavnosti igralništva, pri katerih gre za vložke denarne vrednosti v igrah na srečo, vključno z loterijami in transakcijami v zvezi s stavami.“
6.        Člen 2(h)(i) navedene direktive določa:
„koordinirano področje se nanaša na zahteve, ki jih mora ponudnik storitev izpolniti za:
[…]
–         izvajanje dejavnosti storitev informacijske družbe, na primer zahteve glede obnašanja ponudnika storitev, zahteve glede kakovosti ali vsebine storitve, vključno z zahtevami za oglaševanje in pogodbe ali zahtevami glede odgovornosti ponudnika storitve“.
7.        Člen 3(1) in (2) navedene direktive določa:
„1.      Vsaka država članica zagotovi, da so storitve informacijske družbe ponudnika, ki posluje na njenem ozemlju, skladne z veljavnimi nacionalnimi določbami v zadevni državi članici, ki spadajo na koordinirano področje.
2.      Države članice ne smejo omejevati svobode zagotavljanja storitev informacijske družbe iz druge države članice zaradi razlogov, ki spadajo na koordinirano področje.“
8.        Oddelek 4 navedene direktive je naslovljen „Odgovornost posrednih ponudnikov storitev“. Člen 14 v navedenem oddelku, naslovljen „Gostiteljstvo“, v odstavkih 1 in 2
določa:
„1.      Države članice zagotovijo, da ponudnik storitve, če se storitev informacijske družbe nanaša na shranjevanje podatkov, ki jih zagotovi prejemnik storitve, ni odgovoren za podatek, ki ga je shranil na zahtevo prejemnika storitve, pod pogojem, da:
(a)      ponudnik dejansko ne ve za nezakonito dejavnost ali podatek in mu glede odškodninskih zahtevkov niso znana dejstva ali okoliščine, iz katerih je očitno, da gre za nezakonito dejavnost ali podatek, ali
(b)      ponudnik, takoj ko za to izve ali se tega zave, nemudoma ukrepa in odstrani ali onemogoči dostop do podatka.
2.      Odstavek 1 se ne uporabi, če prejemnik storitve ukrepa v okviru pooblastil ali pod nadzorom ponudnika.“
B.      Italijansko pravo
9.        Člen 9
decreto-legge n. 87 –
Disposizioni urgenti per la dignità dei lavoratori e delle imprese (uredba-zakon
št. 87 – Nujne določbe za zagotovitev spoštovanja delavcev in podjetij) z dne 12. julija 2018 (GURI št. 161 z dne 13. julija 2018; v nadaljevanju: uredba-zakon
št. 87/2018) prepoveduje vse oblike oglaševanja, vključno s posrednim oglaševanjem, v zvezi z igrami ali stavami z denarnimi dobitki in igrami na srečo, ne glede na način, na katerega se prirejajo, in sredstvo, prek katerega se prirejajo. Določa tudi upravno globo v primeru kršitve navedene prepovedi, ki jo med drugim plača „lastnik sredstva ali spletnega mesta za razširjanje navedenih oglasov“ v višini 20 % vrednosti sponzorstva ali oglaševanja, v vsakem primeru pa ne manj kot 50.000 EUR. Ta člen določa
tudi, da ima Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (nadzorni organ za komunikacije, Italija; v nadaljevanju: AGCOM) pristojnost izrekanja navedenih kazni.
III. Spor v postopku v glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
10.      AGCOM je z odločbo z dne 19. julija 2022 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), izrekel globo družbi Google Ireland Limited (v nadaljevanju: Google) v višini 750.000 EUR, ker je promovirala več spletnih strani, namenjenih igram z denarnimi dobitki, na platformi za izmenjavo videoposnetkov YouTube, s čimer naj bi kršila člen 9
uredbe-zakona
št. 87/2018. AGCOM je zlasti ugotovil, da naj bi bilo 630 videoposnetkov (v nadaljevanju: zadevni videoposnetki) naloženih na pet kanalov, ki so pripadali ustvarjalcu vsebin z imenom Spike, s katerim je družba Google podpisala pogodbo o poslovnem partnerstvu v okviru programa YouTube Partnership Programme (partnerski program YouTube,
v nadaljevanju: YPP). V skladu s tem je AGCOM družbi Google odredil, naj odstrani navedene videoposnetke s platforme YouTube ter tudi vse druge videoposnetke, ki jih je delil Spike, s podobno vsebino kot videoposnetki, opredeljeni v izpodbijani odločbi. Na podlagi izpodbijane odločbe je družba Google izbrisala zadevne videoposnetke s platforme YouTube.
11.      Družba Google je izpodbijala zgoraj navedeno odločbo pri Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (deželno upravno sodišče za Lacij, Italija), ki je tožbi ugodilo. Navedeno sodišče je ugotovilo, da značilnosti dejavnosti družbe Google, na katere se je skliceval AGCOM, ne zadoščajo, da se družbi Google prepreči sklicevanje na izjemo v zvezi z odgovornostjo, kot izhaja iz italijanske zakonodaje, s katero je bil prenesen člen 14 Direktive 2000/31.
12.      AGCOM se je zoper navedeno sodbo pritožil pri Consiglio di Stato (državni svet, Italija), ki je predložitveno sodišče. Trdil je, prvič, da se Direktiva 2000/31 ne uporablja v obravnavani zadevi, saj njen člen 1(5)(d) s področja uporabe izključuje „dejavnosti igralništva“, pri katerih gre za vložke denarne vrednosti v igrah na srečo. Posledično je prepoved iz člena 9
uredbe-zakona
št. 87/2018 izvršljiva zoper ponudnike storitev gostovanja. Drugič, tudi če dejavnost družbe Google ne bi bila izključena s področja uporabe Direktive 2000/31, se izjema v zvezi z odgovornostjo iz člena 14(1) navedene direktive ne bi uporabljala, saj je družba Google z ustvarjalcem vsebin sklenila pogodbo o poslovnem partnerstvu.
13.      Družba Google je pred predložitvenim sodiščem trdila, da se člen 1(5)(d) Direktive 2000/31 nanaša le na ponudnike spletnih storitev iger na srečo. Ne nanaša pa se na ponudnike storitev gostovanja. V zvezi z uporabo člena 14(1) navedene direktive družba Google trdi, da je „pasivni“ ponudnik storitev gostovanja in da ni vedela za nezakonitost zadevnih videoposnetkov. Zlasti trdi, da ne obstaja nobena ad personam pogodba z ustvarjalcem vsebin, saj slednji postane del programa YPP že s tem, ko sprejme standardno pogodbo, ki jo enostransko pripravi družba Google.
14.      V zvezi z, prvič, izključitvijo dejavnosti iger na srečo s področja uporabe Direktive 2000/31 predložitveno sodišče meni, da so glede na uvodno izjavo 21 navedene direktive vse dejavnosti, ki se nanašajo na sektor iger na srečo, vključno s spletnim oglaševanjem, izključene s področja uporabe navedene direktive.
15.      Drugič, če bi Sodišče ugotovilo, da se Direktiva 2000/31 uporablja za dejavnosti storitev gostovanja, predložitveno sodišče želi ugotoviti, ali v okoliščinah obravnavane zadeve družba Google spada na področje uporabe izjeme v zvezi z odgovornostjo iz člena 14(1) navedene direktive.
16.      V zvezi s tem predložitveno sodišče poudarja, da se navedena ureditev uporablja le za „pasivne“ ponudnike storitev gostovanja.
17.      Na podlagi navedenega predložitveno sodišče poudarja naslednje glavne značilnosti pogodbe o partnerstvu, ki sta jo v okviru YPP podpisala družba Google in ustvarjalec vsebin:
–        Pogodba se sklene na podlagi prošnje ustvarjalca vsebin in predhodnega pregleda, ki ga opravi družba Google. Prvič, družba Google preveri, ali ustvarjalec vsebin presega prag upravičenosti do vključitve v YPP: ima 1.000 naročnikov, ki so opravili 4.000 veljavnih ur javnega ogleda
v preteklih 12 mesecih ali pa ima 1000 naročnikov
z 10 milijoni veljavnih javnih kratkih ogledov v zadnjih 90 dneh.(5) Nadalje, družba Google preverja, ali ustvarjalec vsebin živi v državi/regiji, kjer je program YPP na voljo, in ali kanalu ni bila izrečena kakšna kazen zaradi kršitev smernic skupnosti (Community Guidelines strikes).(6)
–        Kot je navedeno na spletni strani „The YouTube Partner Programme overview and eligibility“ (Pregled partnerskega programa YouTube in primernost za sodelovanje v programu), „pregledovalci in samodejni sistemi [pri družbi Google] bodo pregledali
[…]
celoten kanal in preverili, ali je v skladu z vsemi […] politikami in smernicami [družbe Google]“. Tak pregled lahko traja en mesec.(7)
–        Zlasti velja, da družba Google glede na svoje „Pravilnike
o
monetizaciji v
YouTubu“ opravlja redna preverjanja, „ali monetizirani kanali upoštevajo te
pravilnike“.(8) Taka preverjanja opravljajo pregledovalci, ki preverijo kanal in vsebino glede na pravilnike
platforme YouTube. Ker pa pregledovalci ne morejo preveriti vsakega videoposnetka, se osredotočijo na glavne teme kanala, najbolj gledane ali najnovejše videoposnetke, največji delež časa ogleda, metapodatke videoposnetkov (vključno z naslovi, oznakami in opisi) ter razdelek „Vizitka“ v kanalu („About“
section).(9)
–        Po podpisu pogodbe o poslovnem partnerstvu ustvarjalec vsebin pridobi status „preverjenega partnerja“ (Verified Partner). Preverjeni partnerji dobijo delež prihodkov, ki jih družba Google prejme na podlagi oglaševanja gledalcem videoposnetkov, ki jih preverjeni partner ustvari. Poleg tega lahko ustvarjalci vsebin na podlagi udeležbe v Googlovi politiki monetizacije ponudijo članstvo na svojem kanalu, pristopnino pa prejme neposredno Google. Uporabniki si na podlagi navedenega članstva zagotovijo prednosti, ki so odvisne od vrste in cene izbrane naročnine. Med navedenimi prednostmi so lahko dostop do ekskluzivnih vsebin, prenosi v živo, dostopni le naročnikom, ali spletni klepeti.
18.      Ob upoštevanju navedenih značilnosti YPP predložitveno sodišče meni, da družba Google ni le „nevtralna“ ali „pasivna“, in se zato zanjo ne uporablja člen 14(1) Direktive 2000/31.
19.      V teh okoliščinah je predložitveno sodišče prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.      Ali se ureditev odgovornosti ponudnikov storitev gostovanja iz člena 14 Direktive [2000/31] v skladu s členom 1(5) te direktive uporablja za dejavnosti, povezane s spletnim oglaševanjem iger ali stav z denarnimi dobitki in oglaševanjem iger na srečo?
Če bi Sodišče na prvo vprašanje odgovorilo pritrdilno […]:
2.      Ali se ureditev odgovornosti iz člena 14 Direktive [2000/31] uporablja za ponudnika storitev gostovanja, kakršen je družba Google, in sicer za vsebine, ki jih objavijo lastniki kanalov na platformi za izmenjavo videoposnetkov YouTube, s katerimi je družba Google sklenila navedeno pogodbo o poslovnem partnerstvu?“
20.      Pisna stališča so predložili družba Google, belgijska, češka, italijanska in portugalska vlada ter Evropska komisija. Navedene stranke, razen češke vlade, so se udeležile tudi obravnave, ki je potekala 10. septembra 2025.
IV.    Analiza
A.      Prvo vprašanje
1.      Uvodne opombe
21.      Najprej naj navedem, da čeprav besedilo prvega vprašanja morda nakazuje drugače, je YouTube nedvomno večtematska platforma za izmenjavo videoposnetkov, ki ni namenjena specifično izmenjavi vsebin s področja iger na srečo.
22.      V postopku pred predložitvenim sodiščem se družba Google sklicuje na neoglaševalsko naravo zadevnih videoposnetkov in trdi, da ti vsebujejo zgolj informacije o igrah na srečo. Predložitveno sodišče pa meni, da ti videoposnetki vsebujejo oglaševanje iger na srečo. Zdi se, da besedilo in razlog za predložitev prvega vprašanja temeljita na navedeni domnevi. Na podlagi porazdelitve nalog med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, v skladu s katero so nacionalna sodišča izključno pristojna za presojo dejanskega stanja,(10) predlagam, da tudi Sodišče sprejme navedeno domnevo.
23.      Iz tega sledi, da predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 1(5)(d) Direktive 2000/31 razlagati tako, da dejavnost ponudnika storitev gostovanja, ki vključuje hrambo videoposnetkov, ki vsebujejo oglaševanje iger na srečo, spada na področje uporabe navedene direktive.
2.      Presoja
a)      Splošen okvir Direktive 2000/31
24.      Za odgovor na prvo postavljeno vprašanje bom najprej ponudil kratek opis glavnih načel, na katerih temelji Direktiva 2000/31.
25.      Člen 1(1) Direktive 2000/31 določa, da je cilj navedene direktive prispevati k pravilnemu delovanju notranjega trga z zagotavljanjem prostega pretoka storitev informacijske družbe med državami članicami. V ta namen, kot je določeno v členu 1(2) navedene direktive, usklajuje nekatere nacionalne določbe o storitvah informacijske družbe glede notranjega trga (člen 3), sedeža ponudnikov storitev (poglavje II, oddelek 1), komercialnih sporočil (poglavje II, oddelek 2), elektronskih pogodb (poglavje II, oddelek 3), odgovornosti posrednikov (poglavje II, oddelek 4), in kodeksov ravnanja, izvensodnih poravnav sporov, sodnega varstva in sodelovanja med državami članicami (poglavje III).
26.      V zvezi s tem klavzula o „notranjem trgu“ iz člena 3 Direktive 2000/31 temelji na uporabi načel nadzora v državi članici izvora in medsebojnega priznavanja, tako da so v okviru koordiniranega področja, opredeljenega v členu 2(h) navedene direktive, storitve informacijske družbe regulirane le v državi članici, na ozemlju katere imajo ponudniki teh storitev sedež („načelo države izvora“).(11) Zdi se, da je namen poglavij II
in III navedene direktive uskladiti določene specifične vidike elektronskega poslovanja.(12)
b)      Izključitev dejavnosti iger na srečo s področja uporabe Direktive 2000/31
27.      V členu 1(5) Direktive 2000/31 so navedena določena „področja“, „vprašanja“ in „dejavnosti“, za katere se navedena direktiva ne uporablja. Vsi navedeni pojmi so zelo široki.(13)
28.      Nadalje, iz uporabe množinske oblike („naslednje dejavnosti“) izhaja, da člen 1(5)(d) Direktive 2000/31 vključuje več dejavnosti kot zgolj ponujanje iger na srečo prek spleta.(14)
29.      V nasprotju s tem pa se zdi, da običajni pomen pojma „dejavnosti iger na srečo“ v vsakdanji rabi ne vključuje dejavnosti storitev gostovanja. „Gostiteljstvo/gostovanje“ namreč vključuje shranjevanje informacij, ki jih zagotovi prejemnik storitve in ki se zagotovijo na njegovo zahtevo.(15) Ključni vidik navedene dejavnosti je hramba informacij, ne glede na njihovo povezanost z igrami na srečo. To pomeni, da navedena dejavnost ni specifična za področje iger na srečo.
30.      Tako razlago nadalje potrjuje tudi cilj izključitve nekaterih dejavnosti s področja uporabe Direktive 2000/31. Iz predloga navedene direktive izhaja, da „ni mogoče zagotoviti svobode opravljanja storitev med državami članicami, saj med njimi ni vzajemnega priznavanja ali zadostne harmonizacije, da bi se lahko zagotovila enakovredna raven varstva ciljev v splošnem interesu“.(16) Enaka logika izhaja iz uvodne izjave 12 navedene direktive.(17)
31.      Cilj člena 1(5)(d) Direktive 2000/31 je torej preprečiti zlasti uporabo načela države izvora v primeru dejavnosti, navedenih v direktivi, da lahko ciljne države članice uporabijo zahteve, ki izhajajo iz njihove zakonodaje, ne da bi bile zavezane upoštevati načelo vzajemnega priznavanja.(18)
32.      V specifičnem primeru iger na srečo je Sodišče poudarilo, da je zakonodaja o igrah na srečo eno od področij, na katerih obstajajo precejšnje moralne, verske in kulturne razlike med državami članicami. Sodišče je opozorilo tudi na moralno in finančno škodljive posledice, povezane z igrami na srečo, za posameznika in družbo. Ker to področje na ravni Unije ni harmonizirano, mora vsaka država članica v skladu s svojimi vrednotami na navedenih področjih opredeliti, kaj je potrebno, da se zagotovi varstvo potrošnikov in javnega reda.(19) Gre očitno za interese, ki so značilni za določen sektor in so povsem nepovezani z dejavnostmi storitev gostovanja.
33.      Res je, da je Sodišče tudi ugotovilo, da je oglaševanje del politike nadziranega širjenja dejavnosti iger na srečo, da se jih preusmeri v regulirane in avtorizirane okvire in tako preprečuje nezakonite igre na srečo.(20) To je mogoče razlagati tako, da se oglaševanje iger na srečo šteje za „dejavnost iger na srečo“ v smislu člena 1(5)(d) Direktive 2000/31. Kot poudarja predložitveno sodišče, táko razlago podpirata tudi člen 2(h)(i) in uvodna izjava 21 navedene direktive, na podlagi katerih zahteve glede kakovosti ali vsebine storitve vključujejo tudi tiste, ki se nanašajo na oglaševanje takih storitev.(21)
34.      Vendar pa menim, da če naj se državam članicam omogoči izvajanje politike nadziranega širjenja dejavnosti iger na srečo, ni niti ustrezno niti potrebno, da se nadalje izključi dejavnost ponudnika storitev gostovanja, ki vključuje hrambo videoposnetkov, ki vsebujejo oglaševanje iger na srečo, s področja uporabe Direktive 2000/31. Na enak način to tudi ne vpliva na cilj izjeme iz člena 1(5)(d) navedene direktive, kot je opisan v točkah od 30 do 32 teh sklepnih predlogov, če navedena dejavnost spada na področje uporabe navedene direktive.
35.      Iz tega sledi, kot je navedla Komisija, da čeprav člen 1(5)(d) Direktive 2000/31 izključuje dejavnosti iger na srečo s področja uporabe te
direktive, se členi od 12 do 15 navedene direktive uporabljajo tudi za storitve gostovanja vsebin, ki se nanašajo na igre na srečo.(22)
36.      Zdi se, da je bil ta pristop potrjen s sprejetjem akta o digitalnih storitvah. S členom 89(1) akta o digitalnih storitvah so bili črtani členi od 12 do 15 Direktive 2000/31. Hkrati pa so v členih od 4 do 6 in 8 akta o digitalnih storitvah v bistvu ponovljeni členi od 12 do 15 navedene direktive (kot potrjuje člen 89(2) akta o digitalnih storitvah). Pomembno je, da ta akt ne izključuje dejavnosti iger na srečo iz svojega področja uporabe, kar pomeni, da so dejavnosti iger na srečo na podlagi Direktive 2000/31 še naprej izključene iz uporabe načela države izvora. Nasprotno pa so vsebine, ki se nanašajo na igre na srečo, predmet člena 6 akta o digitalnih storitvah, ki ustreza členu 14 navedene direktive.
37.      Če povzamem, dejavnosti ponujanja iger na srečo prek spleta in potencialno oglaševanja iger na srečo so dejavnosti, predvidene v členu 1(5)(d) Direktive 2000/31. Platforma za izmenjavo videoposnetkov ne opravlja nobene od navedenih dejavnosti; zato spada na področje uporabe navedene direktive.
38.      To pa ne preprečuje uporabe italijanskega pravila, ki prepoveduje oglaševanje iger na srečo, zoper ponudnike storitev informacijske družbe, ki ponujajo dejansko oglaševanje iger na srečo. To je posledica dejstva, da so navedene storitve izključene s področja uporabe Direktive 2000/31 na podlagi člena 1(5)(d) navedene direktive in s tem iz uporabe načela države izvora.
39.      Dodati pa je treba nadaljnjo metodološko opombo. Menim, da v tej fazi ne bi smeli ugotavljati, ali v praksi ponudnik storitev gostovanja nadzira vsebino, ki jo hrani. Taka presoja se zahteva na podlagi člena 14(1) Direktive 2000/31, saj se navedena določba ne uporablja za ponudnika, ki nadzira informacije, ki jih shranjuje. Nasprotno pa za namene člena 1(5)(d) navedene direktive zadošča ugotovitev, da zadevna dejavnost vključuje hrambo informacij, ne glede na njihovo vsebino, na zahtevo prejemnika storitve.(23)
40.      Zato kot odgovor na prvo vprašanje predlagam, naj se člen 1(5)(d) Direktive 2000/31 razlaga tako, da dejavnost ponudnika storitev gostovanja, ki vključuje hrambo videoposnetkov, ki vsebujejo oglaševanje iger na srečo, spada na področje uporabe navedene direktive.
B.      Drugo vprašanje
1.      Splošna struktura člena 14(1) Direktive 2000/31
41.      Če bo Sodišče na prvo vprašanje odgovorilo pritrdilno, bo moralo presoditi, ali dejavnost ponudnika storitev gostovanja, kot je družba Google, ki vključuje hrambo vsebine tretjih oseb, s katerimi je sklenil pogodbo o poslovnem partnerstvu, spada na področje uporabe člena 14(1) Direktive 2000/31.
42.      Z navedeno določbo se uvaja izjema v zvezi z odgovornostjo ponudnikov storitev gostovanja glede vsebine, ki jo na platformah ponudnikov shranijo tretje osebe.
43.      Navedena določba, kot jo razlaga Sodišče, v bistvu zahteva analizo v dveh korakih.(24)
44.      Prvič, če naj se šteje, da ponudnik storitev spada na področje uporabe
člena 14(1) Direktive 2000/31, mora zagotavljati storitve informacijske družbe, ki vključujejo „gostiteljstvo“ v smislu člena 14
te direktive;(25) poleg tega mora biti njegovo ravnanje omejeno na ravnanje „posrednega ponudnika storitev“.(26)
45.      Drugič, odstavek 1(a) in (b) navedene določbe določa, ali se je v konkretni
zadevi mogoče sklicevati na izjeme v zvezi z odgovornostjo.(27) Ponudnik se lahko sklicuje na navedene izjeme, če dejansko ni vedel za nezakonito dejavnost (pododstavek (a)) oziroma če takoj ko izve za tako dejavnost nemudoma ukrepa in odstrani ali onemogoči dostop do podatka (pododstavek (b)).
46.      V zvezi s tem velja, kot bom podrobneje pojasnil v nadaljevanju, da se je pri presoji, ali je ravnanje ponudnika storitev omejeno na ravnanje posrednika
(prvi korak), v bistvu treba osredotočiti na vprašanje, ali ponudnik storitev nadzira vsebino, shranjeno na svoji platformi, in sicer glede na to, kako je zasnovan in deluje
njegov poslovni
model. Če ni tako, je treba preiti
na naslednji korak, ki zahteva analizo tega, ali je ponudnik vedel za nezakonitost specifične vsebine.(28)
47.      To ima pomembne posledice.
48.      Prvič, kot je Sodišče pojasnilo v svoji sodbi YouTube in Cyando, so pogoji za ugotovitev, da pododstavka (a) ali (b)
člena 14(1) Direktive 2000/31 nista izpolnjena, še posebno strogi, saj v končni fazi določajo, da se ponudnik storitev gostovanja lahko šteje za odgovornega za določeno
nezakonito vsebino, ki jo na njegovo platformo naloži uporabnik.(29) Tako visok prag pa ni potreben pri presoji, ali ponudnik nadzira vsebino, ki jo na njegovo platformo naloži tretja oseba. Če bi preskočili prvi korak, bi to imelo neželene posledice: nekateri ponudniki, ki dejansko posegajo v vsebino in jo nadzirajo na podlagi svojega poslovnega modela, bi se lahko kljub temu izognili odgovornosti s trditvijo, da dejansko niso vedeli za specifično nezakonito vsebino.
49.      Drugič, in podobno, se zdi, da pododstavka (a) in (b) nista primerna za obravnavo specifičnih značilnosti poslovnega modela platforme, zaradi katerega se ta morda na koncu ne bi mogla sklicevati na izjemo v zvezi z odgovornostjo. Nejasna razmejitev med obema korakoma bi torej pomenila tveganje, da poslovni model posamezne platforme postane večinoma neupošteven.
50.      Navedena koraka sta torej zagotovo povezana. Prvi v bistvu deluje kot mehanizem za „filtriranje“ in je predpogoj za uporabo pododstavkov (a) in (b).(30)
2.      Upoštevni preizkus, ali je subjekt mogoče opredeliti kot posrednega ponudnika storitev gostovanja
51.      Iz sodne prakse izhaja, da je za to, da ponudnik storitev spada na področje uporabe
člena 14(1) Direktive 2000/31, bistveno, da gre za posrednega ponudnika v smislu, ki ga je želel
zakonodajalec v okviru oddelka 4 poglavja II navedene direktive.(31)
52.      V zvezi s tem iz uvodne izjave 42 Direktive 2000/31 izhaja, da se izjeme v zvezi z odgovornostjo, določene v navedeni direktivi, nanašajo le na primere, v katerih je dejavnost ponudnika storitev informacijske družbe „bolj tehnična, samodejna in pasivna“, iz česar izhaja, da ponudnik storitev „ne pozna niti ne more nadzorovati podatkov, ki se prenašajo ali shranjujejo“.(32)
53.      Sodišče je torej na podlagi te uvodne izjave 42
presodilo, da je treba preučiti, ali je vloga, ki jo ima ta upravljavec, nevtralna, torej ali je njegovo ravnanje bolj tehnično, samodejno in pasivno, kar pomeni, da ne pozna niti ne more nadzorovati vsebin, ki jih shranjuje, ali pa ima navedeni upravljavec, nasprotno, dejavno vlogo, zaradi katere bi lahko poznal ali nadzoroval te vsebine.(33)
54.      V zvezi s tem naj spomnim, da je generalni pravobranilec N. Jääskinen v svojih sklepnih predlogih v zadevi L’Oréal in drugi zagovarjal stališče, da naj uvodna izjava 42 Direktive 2000/31 velja le za člen 12 (Izključni prenos) in člen 13 (Shranjevanje v predpomnilniku), saj v njej navedena merila niso primerna za uporabo v primeru člena 14.(34) Nekateri avtorji opozarjajo tudi, da je Sodišče v sodbi L’Oréal in drugi implicitno
sledilo pristopu generalnega pravobranilca, saj se ni sklicevalo na to uvodno izjavo.(35)
55.      Sam menim, da je ta razprava prenapihnjena. Sodišče v sodbi L’Oréal in drugi sicer ni izrecno omenilo uvodne izjave 42 Direktive 2000/31, je pa kljub temu potrdilo preizkus iz točke 114 sodbe Google France.(36) Nadalje, v sodbi YouTube in Cyando se je Sodišče izrecno sklicevalo na to uvodno izjavo.(37) Nazadnje, v uvodni izjavi 18 akta o digitalnih storitvah je dodatno razvita in pojasnjena uvodna izjava 42
te
direktive z natančno „kodifikacijo“ sodne prakse, ki se nanaša na zadnjenavedeno uvodno izjavo za namene razlage člena 14 navedene direktive. Zato je jasno, da se preizkus, ki izhaja iz navedene uvodne izjave, kot jo je razlagalo Sodišče, uporablja tudi za ponudnike storitev gostovanja.
56.      Ob tem pa se strinjam z mnenjem generalnega pravobranilca N. Jääskinena, da merilo „nevtralnosti“ samo po sebi morda ni najustreznejši kriterij
za ugotavljanje, ali ponudnik storitev gostovanja spada pod
člen 14(1) Direktive 2000/31.(38) Dejansko je mogoče razpravljati o tem, ali se ponudniki storitev gostovanja sploh lahko štejejo za povsem „nevtralne“. Načeloma velja, da ima ponudnik storitev gostovanja, ki prejema prihodke od oglaševanja na svoji platformi, interes za povečanje števila uporabnikov in ogledov. Podobno se tudi zdi, da dihotomija pasivne in aktivne vloge ne zadošča za presojo dejavnosti ponudnika storitev gostovanja, zlasti ne na področju, ki se ves čas spreminja. V vsakem primeru menim, da iz sodne prakse izhaja, da nevtralnost in pasivnost zahtevata poslovni model, ki a priori temelji na „nepoznavanju vsebine
ali
pomanjkanju nadzora nad njo“.(39) V bistvu bi bilo treba nevtralnost in pasivnost razlagati s sklicevanjem na vsebino, ki jo ustvarjalci naložijo na platformo.
57.      Kakšne vrste poseg ponudnika storitev gostovanja bi torej tega izločil s področja uporabe člena 14(1) Direktive 2000/31? Za odgovor na to vprašanje predlagam, da se najprej osredotočimo na merila glede poznavanja vsebine oziroma nadzora nad njo ter kdaj se šteje, da takega poznavanja oziroma nadzora ni, v skladu z obstoječo sodno prakso. Glede na okoliščine obravnavane zadeve bom nato predlagal jasnejšo opredelitev pomena nekaterih od teh
meril.
a)      Merila glede poznavanja vsebine oziroma nadzora nad njo
58.      Zadeva, v kateri je bila izdana sodba Google France, se je nanašala na dejavnost storitev plačljivega referenciranja „AdWords“. Navedena storitev vsakemu gospodarskemu subjektu omogoča, da z izbiro ene ali več ključnih besed zagotovi, da se v primeru skladnosti med to ali temi besedami in tisto ali tistimi iz ukaza, ki ga internetni uporabnik vnese v iskalnik, izpiše promocijska povezava do njegove strani. Navedena promocijska povezava se izpiše v rubriki „sponzorirane povezave“, ki je prikazana bodisi v desnem delu zaslona, desno od naravnih rezultatov, bodisi v zgornjem delu zaslona, nad navedenimi rezultati.(40)
59.      Pri presoji, ali taka dejavnost spada na področje uporabe člena 14(1) Direktive 2000/31, je Sodišče ugotovilo, da je bila vloga družbe Google pri sestavljanju oglasnega sporočila, izpisanega poleg promocijske povezave, oziroma pri določanju ali izbiri ključnih besed, pomembna.(41) To v bistvu pomeni, da upravljavec, ki sodeluje pri zasnovi, ustvarjanju ali izbiri vsebine, ne spada na področje uporabe navedene določbe.
60.      Okoliščine, v katerih je bila izdana sodba L’Oréal in drugi, so se nanašale na elektronski trg družbe eBay International AG (v nadaljevanju: eBay), na katerem so prikazani seznami blaga, ki ga ponujajo osebe, ki so na spletnem mestu eBay ustvarile račun prodajalca. Družba eBay zaračunava provizijo v določenem odstotku na zaključene transakcije in potencialnim kupcem omogoča draženje predmetov, ki jih na prodaj ponujajo prodajalci, ali pa njihov nakup po fiksni ceni. Prodajalci lahko na njenih spletnih mestih ustvarjajo spletne trgovine. Družba eBay v nekaterih primerih pomaga prodajalcem izboljšati njihove prodajne ponudbe, vzpostaviti spletno trgovino ali okrepiti promocijo in povečati prodajo. Prav tako oglašuje nekatere izdelke, ki so na prodaj na njenem trgu, z uporabo iskalnikov, kot je Google, da omogoči prikaz oglasov.(42)
61.      Na podlagi značilnosti trga družbe eBay je Sodišče potrdilo, da je treba v primeru, ko je upravljavec zagotovil
pomoč, ki je obsegala zlasti optimizacijo predstavitve ponudb za prodajo ali njihovo promocijo, šteti, da ni zavzel nevtralnega položaja med zadevno stranko prodajalcem in potencialnimi kupci, temveč da je imel aktivno
vlogo, ki mu je omogočila poznavanje ali nadzor nad podatki v zvezi s temi ponudbami za prodajo. Posledično se v primeru navedenih podatkov ne more sklicevati na izjeme v zvezi z odgovornostjo iz člena 14(1) Direktive 2000/31.(43)
62.      Nazadnje, Sodišče je v sodbi v zadevi YouTube in Cyando presojalo zlasti, ali člen 14(1) Direktive 2000/31 vključuje dejavnost spletne platforme, kot je YouTube, na katero lahko uporabniki brezplačno naložijo svoje videoposnetke in jih dajo na voljo drugim uporabnikom spleta.(44) Naj poudarim, da se je navedena zadeva v bistvu nanašala na „redno“ zagotavljanje storitev gostovanja na platformi YouTube, torej zunaj okvira YPP, ki je predmet presoje v obravnavani zadevi.
63.      Sodišče je zlasti ugotovilo, da platforma za izmenjavo videoposnetkov, ki ne posega v ustvarjanje ali izbiro vsebine, ki jo na platformo naložijo uporabniki, in ki ne pregleduje ali spremlja navedene vsebine, preden je naložena, saj se vsebina na platformo naloži samodejno, lahko spada na področje uporabe člena 14(1) Direktive 2000/31.(45)
b)      Merila glede nepoznavanja vsebine oziroma odsotnosti nadzora nad njo
64.      V sodbi L’Oréal in drugi je Sodišče presodilo, da zgolj zato, ker upravljavec spletnega trga v svojem strežniku shranjuje ponudbe za prodajo, določa podrobna pravila svoje storitve, zanjo prejema plačilo in strankam daje splošne informacije, mu ne more biti odvzeta možnost sklicevanja na izjeme v zvezi z odgovornostjo, ki jih določa Direktiva 2000/31.(46)
65.      V sodbi Youtube in Cyando je Sodišče poudarilo, da dejstvo, da upravljavec platforme za izmenjavo videoposnetkov, kot je YouTube, izvaja tehnične ukrepe, katerih namen je, da se med videi, ki se priobčijo javnosti prek njegove platforme, odkrijejo vsebine, ki bi lahko kršile avtorsko pravico, ne pomeni, da ima ta upravljavec s tem aktivno
vlogo, zaradi katere pozna ali nadzoruje vsebino teh videov, ker bi se sicer iz ureditve oprostitve odgovornosti iz člena 14(1) Direktive 2000/31 izključili ponudniki storitev informacijske družbe, ki sprejmejo ukrepe, katerih namen je natančno boj proti takim kršitvam.(47)
66.      Podobno je Sodišče pri razlagi pogoja iz člena 14(1)(a) Direktive 2000/31 presodilo, da dejstvo, da upravljavec
platforme za spletno deljenje vsebin izvede samodejno indeksacijo vsebin, ki se naložijo na to platformo, da navedena platforma vsebuje funkcijo iskanja in da se na njej priporočajo videi glede na profil oziroma preference uporabnikov, ne more zadostovati, da bi se štelo, da je ta upravljavec „konkretno“ seznanjen z nezakonitimi dejavnostmi, do katerih je prišlo na tej platformi, ali z nezakonitimi podatki, ki so na njej shranjenimi.(48)A fortiori in v skladu z mojim mnenjem iz sklepnih predlogov v zadevi Russmedia Digital in Inform Media Press navedene okoliščine tudi ne zadoščajo za izključitev navedenega upravljavca s področja uporabe izjeme v zvezi z odgovornostjo, kot je določena v členu 14(1) navedene direktive.(49)
c)      Pojasnila glede nekaterih meril in njihova uporaba v obravnavani zadevi
67.      Kot je opisano zgoraj, ponudnik storitev gostovanja morda ne spada na področje uporabe člena 14(1) Direktive 2000/31, če (i) sodeluje pri zasnovi, ustvarjanju in izbiri vsebine, (ii) spremlja ali pregleduje
vsebino, preden je naložena, ali (iii) jo optimizira.
68.      Nasprotno pa ponudnik storitev gostovanja lahko spada na področje uporabe navedene pravne določbe, tudi če (i) prejme plačilo za navedeno storitev, (ii) izvaja tehnične ukrepe za zaznavanje nezakonite vsebine, ali (iii) ponuja določene funkcije prikazovanja na svoji platformi.
69.      Dve od navedenih meril sta v obravnavani zadevi še posebno pomembni: optimizacija predstavitve vsebine in vidik plačila. Zato se bom osredotočil nanju.
1)      Merilo „optimizacije“
70.      „Optimizacija“ je nejasno merilo, ki ga je mogoče razlagati na več načinov. Zlasti je mogoče trditi, da YouTube s tem, ko preverjenim partnerjem ponuja dodatne funkcionalnosti za njihov kanal, kot so predvajanje v živo, ekskluzivna vsebina in spletni klepeti,(50) „optimizira“ ponudbo ustvarjalca vsebine.
71.      Vendar pa menim, da Sodišče v svoji sodbi L’Oréal in drugi ni imelo v mislih tega pomena. Kot je predhodno že trdil generalni pravobranilec H. Saugmandsgaard Øe v svojih sklepnih predlogih v zadevi YouTube in Cyando,(51) bi bilo treba navedeno merilo razumeti tako, da se upoštevajo specifične značilnosti dejavnosti družbe eBay.
72.      Dejstvo je, da je družba eBay nekaterim uporabnikom zagotavljala selektivno in personalizirano pomoč, tako da je izboljšala vsebino njihovih ponudb za prodajo, jim pomagala vzpostaviti spletne trgovine in neposredno promovirala njihove ponudbe prek storitev tretjih oseb. V tem okviru je Sodišče uporabilo izraza optimizacija in promocija ponudb za prodajo kot znaka nadzora nad vsebino.
73.      Nasprotno pa Sodišče pri presoji, ali dejavnost družbe eBay spada na področje uporabe člena 14(1) Direktive 2000/31, ni pripisalo nobenega pomena dejstvu, da je navedena spletna tržnica domnevno opredeljevala različne kategorije prodajalcev glede na njihovo uspešnost pri prodaji.(52)
74.      Zato se zdi, da je Sodišče pri uporabi pojma optimizacija imelo v mislih dejavnosti storitev gostovanja, ki neposredno posegajo v vsebino, ki jo naložijo uporabniki. Prek pomoči, ki jo ponudnik gostovanja zagotavlja nekaterim uporabnikom, tudi neizogibno izvaja nadzor nad vsebino.
75.      Ob pridržku potrditve predložitvenega sodišča, zlasti glede pogojev pogodbe o YPP in načina, na katerega se o njih dogovori, se zdi, da
preverjenim partnerjem
taka pomoč ni na voljo. Preprosto se jim na enakovredni podlagi ponudijo
enake
dodatne funkcionalnosti platforme za izmenjavo videoposnetkov,(53) ki nimajo neposrednega vpliva na vsebino, ki jo uporabniki ustvarijo in naložijo na navedeno platformo.
76.      Zato menim, da opredelitev različnih kategorij ustvarjalcev vsebin ni sama po sebi težavna, če ponudnik storitve znotraj vsake kategorije določenim ustvarjalcem vsebin ne ponuja personalizirane obravnave. Če bi zagotavljal tako obravnavo, bi ponudnik storitve nujno posegal v vsebino v tolikšni meri, da se ne bi moglo več šteti, da jo le shranjuje. S tem ponudnik storitve pridobi nadzor nad navedeno vsebino.
77.      Zato je koristno razlikovati med „tehnično optimizacijo oziroma optimizacijo prikaza“ in „optimizacijo vsebine“, saj le slednja pomeni, da se člen 14(1) Direktive 2000/31 ne uporablja.(54)
78.      Menim, da tako razlikovanje izhaja že iz sodbe YouTube in Cyando. Kot sem že navedel zgoraj, iz navedene sodbe jasno izhaja, da indeksacija vsebine, uvedba funkcije iskanja in priporočanje videoposnetkov na podlagi profilov ali preferenc uporabnikov ne zadoščajo za izključitev uporabe člena 14(1) Direktive 2000/31.(55)
79.      Menim, da ni bistvene razlike med navedenimi značilnostmi dejavnosti platforme YouTube, kot jih je upoštevalo Sodišče v sodbi YouTube in Cyando, in značilnostmi v obravnavani zadevi. Oba primera torej spadata v kategorijo „optimizacije prikaza“.
80.      Dejansko se zdi, da gre pri dodatnih funkcionalnostih, povezanih z YPP, za naraven razvoj storitev informacijske družbe, ki jih ponuja platforma za izmenjavo videoposnetkov, kot je YouTube.(56) Z njimi se izboljšuje uporabniška izkušnja in zato povečujejo število klikov, kar je bistvenega pomena pri poslovnem modelu vsake platforme za izmenjavo videoposnetkov. Če dejavnost ostaja v mejah optimizacije prikaza, potem dejavnost ostaja posredniška. Povečevanje števila klikov postane težava le, če v ta namen platforma vpliva na samo vsebino.
81.      Navedena razlaga je v skladu s cilji promocije inovativnosti(57) ter varstva svobode izražanja in obveščanja uporabnikov(58), na podlagi katerih so bila sprejeta pravila o izjemi v zvezi z odgovornostjo iz členov od 12 do 15 Direktive 2000/31. Široka razlaga merila optimizacija, kot je na primer opisana v točki 70 teh sklepnih predlogov, bi najbrž platforme odvračala od razvoja novih načinov prikaza vsebin, ki jih ponujajo ustvarjalci in ki bi lahko zanimale uporabnike.(59)
82.      Nadalje, tri vsebinske opombe kažejo na to, da je določena mera nadzora nad vsebino najbrž dejansko neizogibna.
83.      Prvič, člen 12(3), člen 13(2) in člen 14(3) Direktive 2000/31 določajo, da lahko nacionalni organi od ponudnika storitve zahtevajo ustavitev ali preprečitev kršitve.(60) To nujno vključuje določeno mero nadzora nad vsebino, ne da bi se zaradi tega izgubila možnost sklicevanja na izjemo v zvezi z odgovornostjo.(61)
84.      Drugič, in kljub sklicevanju na uvodno izjavo 42 Direktive 2000/31 za opredelitev pogojev, pod katerimi ponudnik storitev gostovanja spada na področje uporabe člena 14 navedene direktive, se zdi, da Sodišče sprejema, da navedena storitev nujno zahteva visoko stopnjo nadzora nad vsebino(62) v primerjavi z
„izključnim prenosom“ in „shranjevanjem v predpomnilniku“.(63)
85.      Tretjič, preizkus nadzora nad vsebino je treba uporabiti glede pogosto imenovano
„klavzulo dobrega Samarijana“, na katero se je sklicevalo Sodišče v sodbi YouTube in Cyando(64) in ki je opredeljena v členu 7 akta o digitalnih storitvah.
86.      Ob tem naj navedem, da se strinjam, da je zaradi vse večje kompleksnosti dejavnosti, ki jih opravljajo platforme za izmenjavo videoposnetkov, kot je poudarilo predložitveno sodišče, izredno težko razlikovati med dejavnostmi, ki vplivajo na vsebino, in tistimi, ki ne.(65)
87.      V pomoč predložitvenemu sodišču pri tej nalogi je koristno obravnavati nekaj različnih okoliščin.
88.      Platforma za izmenjavo videoposnetkov lahko nekaterim ustvarjalcem vsebin pomaga pri doseganju določenega števila naročnikov, in sicer tako, da jim zagotavlja statistične podatke o temah, ki zanimajo uporabnike, predloge o tem, katere videoposnetke naložiti na podlagi navedenih preferenc, ter svetovanje o tem, kako oblikovati
opis kanala.(66) Menim, da so to jasni primeri „optimizacije“, ki v smislu sodne prakse pomeni nadzor nad vsebino.
89.      Nazadnje želim obravnavati še eno značilnost YPP. Iz predložitvene odločbe izhaja, da lahko pregledovalci družbe Google preverijo kanal ustvarjalca vsebin, in sicer tako, da preverijo vzorec naloženih videoposnetkov.(67) Na podlagi razlage merila „optimizacija“, ki jo predlagam, taki pregledi sami po sebi ne kažejo na vpliv družbe Google na vsebino, ki jo na platformo naložijo preverjeni partnerji. Pomembno pa je, kaj pregledovalci storijo po takem pregledu: ali predlagajo določene spremembe vsebine? Ali zahtevajo izbris določenih videoposnetkov? Ali odobrijo nekatere partnerje in ne drugih na podlagi vsebine njihovih kanalov? Če je tako, dejavnost družbe Google morda ne spada na področje uporabe člena 14(1) Direktive 2000/31.
90.      Na podlagi navedenega iz informacij, s katerimi razpolaga Sodišče, jasno izhaja, da družba Google ne preverja ali spremlja vsebine videoposnetkov, preden jih uporabniki naložijo. Zdi se, da družba Google preverja le videoposnetke, ki so že objavljeni na kanalu ustvarjalcev.(68) Na podlagi meril iz sodbe YouTube in Cyando(69) to pomeni pomanjkanje nadzora nad vsebino.
91.      Na podlagi navedenega torej menim, da družba Google v okviru YPP ne izvaja nobene optimizacije vsebine, naložene na svojo platformo za izmenjavo videoposnetkov, kar pa mora potrditi še predložitveno sodišče.
2)      „Plačilo“
92.      Belgijska, italijanska in portugalska vlada so v obravnavani zadevi v bistvu trdile, da se člen 14(1) Direktive 2000/31 ne uporablja že zgolj zato, ker družba Google deli prihodke, ki jih ustvari z oglaševanjem in članstvom na kanalih, s preverjenimi partnerji. V bistvu trdijo, da družba Google nima nevtralne vloge, ker deli prihodke z ustvarjalci vsebin.
93.      S tem stališčem se ne strinjam.
94.      Najprej naj spomnim, da je Sodišče izrecno zavrnilo možnost, da prejeto plačilo samodejno izključuje dejavnost ponudnika storitev gostovanja s področja uporabe člena 14(1) Direktive 2000/31.(70)
95.      Da se ugotovi, ali v obravnavani zadevi obstajajo razlogi za spremembo pristopa, predlagam presojo pogojev, na podlagi katerih so zadevni upravljavci iz sodb Google France, L’Oréal in drugi ter YouTube in Cyando prejeli plačilo. Zagovarjal bom mnenje, da ni nobene vsebinske razlike med navedenimi zadevami in obravnavano zadevo.
96.      V primeru sistema referenciranja AdWords so oglaševalci plačali provizijo za vsak klik na promocijsko povezavo.(71)
97.      V primeru spletne tržnice eBay je bilo običajno, da je eBay prejel plačilo v odstotku od opravljenih transakcij na podlagi ponudb za prodajo. Delitev prihodkov z uporabniki je bil torej bistveni del poslovnega modela družbe eBay.
98.      V okoliščinah, v katerih je bila izdana sodba YouTube in Cyando, je bilo običajno, da je YouTube prejemal prihodke od oglaševanja na svoji platformi, pri čemer je ustvarjalcem vsebin in imetnikom avtorskih pravic omogočal udeležbo pri prihodkih.(72) Prihodki od članstva na kanalih niso bili omenjeni.(73)
99.      V primeru družbe Cyando AG je njena platforma za gostovanje in izmenjavo datotek vsem uporabnikom spleta brezplačno omogočala prostor za nalaganje datotek. Družba Cyando je za vsako naloženo datoteko samodejno ustvarila elektronsko povezavo za prenos (download link), ki je omogočala neposreden dostop do zadevne datoteke, in navedeno povezavo samodejno sporočila uporabniku, ki je datoteko naložil. Uporabniki so lahko navedene povezave delili na spletu, s čimer so tudi drugim uporabnikom spleta omogočili dostop do datotek, shranjenih na platformi Cyando. Prenos datotek s platforme družbe Cyando je bil brezplačen. Vendar pa je bila kakovost in hitrost prenosa odvisna od vrste naročniškega razmerja (plačljivo ali brezplačno). Naj navedem, da je družba Cyando na podlagi tako imenovanega partnerskega programa plačevala uporabnikom, ki so naložili datoteke, in sicer glede na to, kolikokrat so navedene datoteke prenesli drugi uporabniki.(74)
100. Dejstvo, da platforma deli prihodke z nekaterimi uporabniki, se torej ne zdi nič novega. Zanimivo pa je, da je bil model financiranja platforme družbe Cyando podoben programu YPP iz obravnavane zadeve. Vendar Sodišče kljub temu ni presodilo, da družba Cyando ne spada na področje uporabe člena 14(1) Direktive 2000/31.(75)
101. Iz tega torej izhaja, da deljenje prihodkov z ustvarjalci vsebin samo po sebi ponudnika storitev gostovanja ne more izključiti iz področja uporabe te določbe.
102. Pri tem pa ni mogoče izključiti možnosti, da bi deljenje uspeha kanalov, ki gostujejo na platformi, in dobička, ki iz tega izhaja, platformo lahko spodbudilo k vplivanju na vsebino navedenih kanalov. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali je tako, pri čemer se mora upoštevati dejavnike, kot so tisti, navedeni zlasti v točkah od 75 do 80 in od 88 do 90 tega mnenja.
d)      Predlog
103. Naj spomnim, da je predložitveno sodišče v obravnavani zadevi Sodišče opozorilo na naslednje značilnosti YPP: pogodba o poslovnem partnerstvu se podpiše le z nekaterimi uporabniki; preverja se vzorec videoposnetkov, ki jih naložijo ustvarjalci vsebin; dodatne značilnosti platforme so na voljo le preverjenim partnerjem; in delitev prihodkov.
104. Ob upoštevanju meril, analiziranih v tem oddelku, menim, da nobena od navedenih značilnosti ne pomeni, da ima družba Google nadzor nad vsebino, ki jo na YouTube naložijo ustvarjalci vsebin, v smislu člena 14(1) Direktive 2000/31.
3.      Člen 14(2) Direktive 2000/31
105. Navedene ugotovitve ne spodkopava niti člen 14(2) Direktive 2000/31, v skladu s katerim „se [odstavek 1] ne uporabi, če prejemnik storitve ukrepa v okviru pooblastil ali pod nadzorom ponudnika.“
106. V skladu s pojasnili Komisije v okviru zakonodajnega postopka „se pooblastila in nadzor ponudnika nanašajo na pogodbeno razmerje“.(76)
107. Vendar pa menim, da zgolj obstoj pogodbenega razmerja med ponudnikom storitve in uporabnikom očitno ne zadošča za ugotovitev, da se člen 14(1) Direktive 2000/31 ne uporablja. Za ugotovitev, ali uporabnik deluje v okviru pooblastil ali pod nadzorom ponudnika, je treba preveriti specifične določbe pogodbe.
108. Zlasti je treba ugotoviti, ali je bilo na podlagi navedene pogodbe vzpostavljeno individualno razmerje med ponudnikom storitve in vsakim od njegovih uporabnikov.
109. Zdi se, da je tako, „[k]adar na primer ponudnik spletne platforme, ki potrošnikom omogoča sklepanje pogodb na daljavo s trgovci, določi ceno blaga ali storitev, ki jih ponuja trgovec“. V takem primeru „bi se lahko štelo, da trgovec deluje na podlagi pooblastila ali pod nadzorom te spletne platforme“ (uvodna izjava 23 akta o digitalnih storitvah).
110. Nasprotno, kot sem navedel v točki 75 teh sklepnih predlogov, se zdi, da v primeru pogodbe o partnerstvu, ki jo družba Google podpiše z vsemi svojimi preverjenimi partnerji,
ni tako.
4.      Člen 14(1)(a) in (b) Direktive 2000/31
111. Če se ugotovi, da dejavnost družbe Google spada na področje uporabe člena 14(1) Direktive 2000/31, se lahko družba Google sklicuje na izjemo v zvezi z odgovornostjo le, če izpolnjuje enega od dveh pogojev iz pododstavkov (a) in (b) navedenega člena.
112. Odgovor na vprašanje, ali je kateri koli od navedenih pogojev izpolnjen, je odvisen zgolj od dejanskega stanja zadeve. V skladu s smernicami za razlago, ki jih je zagotovilo Sodišče, mora na navedeno vprašanje torej odgovoriti nacionalno sodišče.
113. V zvezi s pogojem iz člena 14(1)(a) Direktive 2000/31 je Sodišče še zlasti pojasnilo, da tega pogoja ni mogoče šteti za neizpolnjenega zgolj zato, ker se je upravljavec na splošno zavedal, da se njegova platforma uporablja tudi za izmenjavo nezakonitih vsebin. Sodišče je torej ugotovilo, da se dejstvo, da ponudnik „dejansko ne ve za nezakonito dejavnost ali podatek“, nanaša na specifične nezakonite informacije in dejavnosti.(77)
114. Menim da bi moralo predložitveno sodišče pri preverjanju, ali je družba Google dejansko vedela za specifične nezakonite informacije, posebno pozornost nameniti preverjanju, ki ga opravljajo pregledovalci družbe Google. Sodišče je v sodbi L’Oréal in drugi ugotovilo, da lahko ponudnik izve za nezakonitost vsebine tudi na podlagi preverjanj na lastno pobudo.(78) Poleg tega želim poudariti, da se je v okoliščinah, v katerih je bila izdana sodba YouTube in Cyando, v kateri niso bila obravnavana taka preverjanja, zdelo, da je družba Google zgolj v abstraktnem smislu vedela, da je bila zaščitena vsebina
nezakonito dostopna na njeni platformi.
115. Pri taki presoji je upoštevna vrsta zadevne nezakonite vsebine. V zvezi s tem naj navedem, da se je zadeva, v kateri je bila izdana sodba YouTube in Cyando, nanašala na vsebino, s katero so bile kršene pravice intelektualne lastnine. Nasprotno pa se obravnavana zadeva nanaša na vsebino, ki vsebuje oglaševanje iger na srečo, kar je prepovedano na podlagi italijanskega prava. Ob upoštevanju, da gre za tako specifično vrsto nezakonite vsebine, bi bilo treba preveriti tudi, ali lahko družba Google s preverjanjem, med drugim, teme kanala ali najnovejših videoposnetkov in najbolj gledanih videoposnetkov, izve za tako specifično nezakonito vsebino. V zvezi s tem dejstvo, da je zadevni kanal v celoti namenjen igram na srečo, kot je na obravnavi poudarila italijanska vlada, kaže na to, da je družba Google na podlagi pregledov, ki so jih opravili njeni pregledovalci, izvedela za specifično nezakonito vsebino. To velja še zlasti, ker je družba Google pripravila obširne smernice za uporabnike v zvezi z vsebino, ki se nanaša na igre na srečo in promoviranje iger na srečo. Navedene smernice vsebujejo priporočila, ki se nanašajo na posamezne države, vključno z Italijo.(79) Nazadnje bi bilo morda primerno
ugotoviti, ali so videoposnetki, ki so jih v obravnavani zadevi dejansko pregledali pregledovalci, omogočili družbi Google, da je dejansko izvedela za nezakonito vsebino.
116. Če predložitveno sodišče ugotovi, da je družba Google na podlagi pregledov, ki so jih opravili njeni pregledovalci, dejansko izvedela za specifično nezakonito vsebino, tudi pogoj iz člena 14(1)(b) Direktive 2000/31 ne bo izpolnjen. Če je namreč tako, potem družba Google, ko je (ob pregledih) izvedela za nezakonito vsebino, ni „nemudoma
ukrepa[la] […] in odstrani[la] ali onemogoči[la] dostop[a] do podatka“.
117. Predlagam torej, naj se
na drugo vprašanje odgovori, da dejavnost ponudnika storitev gostovanja, ki vključuje hrambo vsebine tretjih oseb, s katerimi je sklenil pogodbo o poslovnem partnerstvu, spada na področje uporabe člena 14(1) Direktive 2000/31, če konkretne okoliščine, v katerih je bila ta pogodba sklenjena, in določbe te pogodbe
niso take, da bi
ponudniku storitev gostovanja omogočale
poznavanje vsebine, shranjene na njegovi platformi, ali nadzor nad njo. Če tak ponudnik storitev gostovanja na podlagi pregledov, ki jih opravijo njegovi pregledovalci, dejansko izve za specifično nezakonito vsebino, kar mora ugotoviti predložitveno sodišče, pogoja iz pododstavkov (a) in (b) navedene določbe ne moreta biti izpolnjena.
V.      Predlog
118. Ob upoštevanju navedenega Sodišču predlagam, naj na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je postavilo Consiglio di Stato (državni svet, Italija) odgovori:
1.      Člen 1(5)(d) Direktive 2000/31/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 8. junija 2000 o nekaterih pravnih vidikih storitev informacijske družbe, zlasti elektronskega poslovanja na notranjem trgu (Direktiva o elektronskem poslovanju)
je treba razlagati tako, da dejavnost ponudnika storitev gostovanja, ki vključuje hrambo videoposnetkov, ki vsebujejo oglaševanje iger na srečo, spada na področje uporabe navedene direktive.
2.      Dejavnost ponudnika storitev gostovanja, ki vključuje hrambo vsebine tretjih oseb, s katerimi je sklenil pogodbo o poslovnem partnerstvu, spada na področje uporabe člena 14(1) Direktive 2000/31, če konkretne okoliščine, v katerih je bila ta pogodba sklenjena, in določbe te pogodbe
niso take, da bi ponudniku storitev gostovanja omogočale poznavanje vsebine, shranjene na njegovi platformi, ali nadzor nad njo. Če tak ponudnik storitev gostovanja na podlagi pregledov, ki jih opravijo njegovi pregledovalci, dejansko izve za specifično nezakonito vsebino, kar mora ugotoviti predložitveno sodišče, pogoja iz pododstavkov (a) in (b) navedene določbe ne moreta biti izpolnjena.
1      Jezik izvirnika: angleščina.
2      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 8. junija 2000 o nekaterih pravnih vidikih storitev informacijske družbe, zlasti elektronskega poslovanja na notranjem trgu (Direktiva o elektronskem poslovanju) (UL, posebna izdaja v slovenščini,
poglavje 13, zvezek 25, str. 399).
3      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 24. oktobra 1995 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov (UL, posebna izdaja v slovenščini,
poglavje 13, zvezek 15, str. 355).
4      Directive of the European Parliament and of the Council of 15 December 1997 concerning the processing of personal data and the protection of privacy in the telecommunications sector (Direktva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. decembra 1997 o obdelavi osebnih podatkov in varstvu zaupnosti na področju telekomunikacij; neobjavljeno v slovenščini; UL 1998, L 24, str. 1).
5      Glej naslednjo spletno stran: https://support.google.com/youtube/answer/72851?hl=en-GB&co=GENIE.Platform%3DAndroid&sjid=14318423154464006262-EU.
6      Glej naslednjo spletno stran: https://support.google.com/youtube/answer/2802032.
7      Glej naslednjo spletno stran: https://support.google.com/youtube/answer/72851?hl=en-GB&co=GENIE.Platform%3DAndroid&sjid=14318423154464006262-EU.
8      V zvezi s tem družba Google na spletni strani z naslovom „YouTube Channel Monetisation Policies“ (Pravilniki o monetizaciji kanalov v
YouTubu; https://support.google.com/youtube/answer/1311392?hl=en-GB&ref_topic=9153642&sjid=14318423154464006262-EU), navaja, da „ti pravilniki veljajo za vse trenutne in prihodnje udeležence partnerskega programa za YouTube“; glej tudi: https://support.google.com/youtube/answer/72851?hl=en-GB&co=GENIE.Platform%3DAndroid&sjid=14318423154464006262-EU.
9      Glej naslednjo spletno stran: https://support.google.com/youtube/answer/1311392?hl=en-GB&ref_topic=9153642&sjid=14318423154464006262-EU.
10      Sodba z dne 16. marca 1978, Oehlschläger (104/77, EU:C:1978:69, točka 4). Glej tudi sodbo z dne 1. avgusta 2025, T. in drugi (C‑422/23, C‑455/23, C‑459/23, C‑486/23 in C‑493/23, EU:C:2025:592, točka 121).
11      Sodbi z dne 9. novembra 2023, Google Ireland in drugi (C‑376/22, EU:C:2023:835, točka 42), in z dne 30. maja 2024, Airbnb Ireland in Amazon Services Europe (C‑662/22 in C‑667/22, EU:C:2024:432, točka 55). Glej tudi Crabit, E., „La directive sur le commerce électronique: le projet ‚Méditerranée‘“, Revuedudroit de l’Unioneuropéenne, zv. 4, Bruylant, Bruselj, 2000, str. 749 do 833, na str. 759.
12      Glej v zvezi s tem moje sklepne predloge v združenih zadevah WebGroup Czech Republic in drugi  (C‑188/24 in C‑190/24, EU:C:2025:709, točki 54 in 55).
13      V zvezi s „področjem obdavčitve“ glej sodbo z dne 27. aprila 2022, Airbnb Ireland (C‑674/20, EU:C:2022:303, točka 29 in navedena sodna praksa). Tudi v členu 2(2) Direktive 2006/123/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o storitvah na notranjem trgu (UL 2006, L 376, str. 36) so navedene določene „dejavnosti“, za katere se navedena direktiva ne uporablja. Glej v zvezi s tem sodbo z dne 15. oktobra 2015, Grupo Itevelesa in drugi (C‑168/14, EU:C:2015:685, točka 45).
14      Zdi se, da Sodišče uporablja izraze „igre na srečo“, „igralništvo“ ter „stave in igre“ kot zamenljive. Glej v zvezi s tem med drugim sodbo z dne 8. septembra 2010, Stoß in drugi (C‑316/07, od C‑358/07 do C‑360/07, C‑409/07 in C‑410/07, v nadaljevanju: sodba Stoß in drugi, EU:C:2010:504, točke 77, 79, 80 in 82). Za lažje sklicevanje bom uporabil isto metodo.
15      Člen 14(1) Direktive 2000/31 in člen 3(g)(iii) Uredbe (EU) 2022/2065 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 19. oktobra 2022 o enotnem trgu digitalnih storitev in spremembi Direktive 2000/31 (Akt o digitalnih storitvah) (UL 2022, L 277, str. 1) (v nadaljevanju: Akt o digitalnih storitvah).
16      Proposal for a European Parliament and Council Directive on certain legal aspects of electronic commerce in the internal market (COM(1998) 586 final) (Predlog Direktive Evropskega parlamenta in Sveta o nekaterih pravnih vidikih elektronskega poslovanja na notranjem trgu (COM(1998) 586 final), str. 32.
17      Člen 2(2)(h) Direktive 2006/123 določa enako izjemo s področja uporabe za dejavnosti iger na srečo. V zvezi s tem je v uvodni izjavi 25 navedene direktive navedeno, da bi morale biti „igre na srečo, vključno z loterijo in stavami, […] izključ[ene] iz področja uporabe te direktive zaradi posebne narave teh dejavnosti, ki od držav članic zahteva izvajanje ukrepov na področju javnega reda in varstva potrošnikov.“ Glej v zvezi s tem tudi moje sklepne predloge v zadevi AUTOTECHNICA FLEET SERVICES  (C‑278/22, EU:C:2023:401, točka 38, sprotna opomba 11).
18      Poudariti želim, da so dejavnosti, navedene v členu 1(5)(d) v celoti izvzete s področja uporabe Direktive 2000/31, vključno z načelom države izvora iz člena 3 ter poglavij II
in III navedene direktive. Vendar kot izhaja iz predloga navedene direktive (glej točko 30 teh sklepnih predlogov) je glavni namen navedene izključitve ohraniti diskrecijo ciljnih držav članic v primeru dejavnosti, za katere ne velja vzajemno priznavanje, kot so na primer igre na srečo.
19      Sodba z dne 2. marca 2023, Recreatieprojecten Zeeland in drugi (C‑695/21, EU:C:2023:144, točka 14 in navedena sodna praksa). Glej tudi sodbo Stoß in drugi (točka 76 in navedena sodna praksa).
20      Sodba Stoß in drugi (točka 101 in navedena sodna praksa). V zvezi s prepovedmi oglaševanja iger na srečo, ki jih uvedejo države članice glede igralnic, glej sodbo z dne 2. marca 2023, Recreatieprojecten Zeeland in drugi (C‑695/21, EU:C:2023:144).
21      Glej v zvezi s tem sodbo z dne 1. oktobra 2020, A (Oglaševanje in spletna prodaja zdravil) (C‑649/18, EU:C:2020:764, točki 53 in 59).
22      Delovni dokument služb Komisije –
Online gambling in the Internal Market –
Accompanying the document –
Communication from the Commission to the European Parliament, the Council, the Economic and Social Committee and the Committee of the Regions –
Towards a comprehensive framework for online gambling (Spletne igre na srečo na notranjem trgu, Spremni dokument Sporočila Komisije Evropskemu parlamentu, Svetu, Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru in Odboru regij: Za celovit okvir spletnih iger na srečo), (SWD(2012) 345 final), str. 17.
23      Ugotavljam, da Komisija v svojih stališčih izrecno trdi, da pojem „gostitelj“ iz člena 14(1) Direktive 2000/31 predpostavlja pomanjkanje nadzora nad shranjeno vsebino. Vendar pa menim, da je navedena zahteva upoštevna le pri ugotavljanju, ali se uporablja izjema v zvezi z odgovornostjo, kot jo določa navedena določba.
24      Glej v zvezi s tem sodbi z dne 12. julija 2011, L’Oréal in drugi (C‑324/09, EU:C:2011:474, točki 118 in 119; v nadaljevanju: sodba L’Oréal in drugi), in z dne 22. junija 2021, YouTube in Cyando (C‑682/18 in C‑683/18, EU:C:2021:503, točki 109 in 110; v nadaljevanju: sodba YouTube in Cyando). Glej tudi moje sklepne predloge v zadevi Russmedia Digital in Inform Media Press (C‑492/23, EU:C:2025:68, točka 53), ter v združenih zadevah WebGroup Czech Republic in drugi  (C‑188/24 in C‑190/24, EU:C:2025:709, točka 236).
25      Zdi se, da v obravnavani zadevi ni sporno, da sta ta dva pogoja izpolnjena. Glej v zvezi s tem sodbo YouTube in Cyando (točki 103 in 104), in sodbo z dne 26. aprila 2022, Poljska/Parlament in Svet (C‑401/19, EU:C:2022:297, točka 28).
26      Glej v zvezi s tem Wilman, F.: The Responsibility of Online Intermediaries for Illegal User Content in the EU and the US, Edward Elgar Publishing, 2020, str. 35, ter Wilman, F., Kalėda, S. in
Loewenthal, P-J, The EU Digital Services Act, Oxford University Press, 2024, str. 52 in 53 (komentar členov od 4 do 6 akta o digitalnih storitvah; v zvezi s tem glej točko 36 teh sklepnih predlogov). Glej v tem smislu tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca H. Saugmandsgaarda Øeja v združenih zadevah YouTube in Cyando (C‑682/18 in C‑683/18; v nadaljevanju: sklepni predlogi generalnega pravobranilca H. Saugmandsgaarda Øeja v zadeviYouTube in Cyando,
EU:C:2020:586, točki 141 in 148).
27      Glej Wilman, F., Kalėda in S., Loewenthal, P-J, opomba 26, op. cit., str. 52.
28      Glej, z lasti glede razlikovanja med obema korakoma, Wilman, F., opomba 26, op. cit., str. 35. Glej tudi Van Eecke, P., „Online Service Providers and Liability: A plea for a balanced approach“, Common Market Law Review, zv. 48, 2011, str. od 1455 do 1502, na str. 1472, kjer avtor razlikuje med „splošnim zavedanjem“ in „specifičnim zavedanjem“. Da ne bi bilo nejasnosti naj navedem, da bom v teh sklepnih predlogih pri presoji, ali družba Google spada na področje uporabe člena 14(1) Direktive 2000/31, uporabljal pojem „nadzor nad vsebino“.
29      Glej točko 113 teh sklepnih predlogov. V zvezi s tem naj spomnim, da se člen 14 Direktive 2000/31 nanaša na vse vrste odgovornosti, vključno s kazensko odgovornostjo.
30      Zdi se, da se drugo vprašanje za predhodno odločanje nanaša le na področje uporabe člena 14(1) Direktive 2000/31, torej na posredniško vlogo ponudnika storitev gostovanja (prvi korak analize). Vendar pa bom, s ciljem, da se nacionalnemu sodišču zagotovi uporaben odgovor, analiziral tudi, ali je morda izpolnjen eden od obeh pogojev iz pododstavkov (a) in (b) navedene določbe (drugi korak analize).
31      Glej sodbo z dne 23. marca 2010, Google France in Google (od C‑236/08 do C‑238/08, EU:C:2010:159, točka 112; v nadaljevanju: sodba Google France), ter sodbo L’Oréal in drugi (točka 112).
32      Glej sodbi Google France (točka 113) ter YouTube in Cyando (točka 105).
33      Glej sodbo z dne 11. septembra 2014, Papasavvas (C‑291/13, EU:C:2014:2209, točka 41). Glej tudi sodbo YouTube in Cyando (točka 106 in navedena sodna praksa).
34      Sklepni predlogi generalnega pravobranilca N. Jääskinena v zadevi L’Oréal in drugi (C‑324/09, EU:C:2010:757, točke od 138 do 141).
35      Glej med drugim Wilman, F., opomba 26, op. cit., str. 30.
36      Glej sodbo L’Oréal in drugi (točka 113).
37      Glej sodbo YouTube in Cyando (točka 105).
38      Sklepni predlogi generalnega pravobranilca N. Jääskinena v zadevi L’Oréal in drugi (C‑324/09, EU:C:2010:757, točka 146).
39      Glej v zvezi s tem Kuczerawy, A., „Active vs. passive hosting in the EU intermediary liability regime: time for a change?“, KU Leuven Centre for IT & IP Law (blog), 2018; in Riordan, J., The Liability of Internet Intermediaries, Oxford University Press, Oxford, 2016, str. 404.
40      Glej sodbo Google France (točka 23). Naravni rezultati so v bistvu tisti, ki so prikazani v iskalniku in razvrščeni od najbolj do najmanj
ustreznega, glede na iskanje uporabnika na podlagi ene ali več besed (glej to sodbo, točka 22).
41      Glej sodbo Google France (točka 118).
42      Glej sodbo L’Oréal in drugi (točke 28, 29 in 31). V zvezi z uporabo Googlove storitve AdWords s strani družbe eBay za promocijo izdelkov, ki so na prodaj na njenem spletnem mestu, glej tudi točke 39, 84 in 85 te sodbe.
43      Glej sodbo L’Oréal in drugi (točka 116).
44      Glej sodbo YouTube in Cyando (točka 19).
45      Glej sodbo YouTube in Cyando (točki 92 in 109).
46      Glej sodbo L’Oréal in drugi (točka 115). Glede plačila glej tudi sodbo Google France (točka 116).
47      Glej sodbo YouTube in Cyando (točka 109).
48      Glej sodbo YouTube in Cyando (točka 114).
49      Glej moje sklepne predloge v zadevi Russmedia Digital in Inform Media Press (C‑492/23, EU:C:2025:68, točka 53).
50      Glej točko 17 teh sklepnih predlogov.
51      Glej točki 158 in 159 navedenih sklepnih predlogov.
52      Glej v zvezi s tem sklepne predloge generalnega pravobranilca N. Jääskinena v zadevi L’Oréal in drugi  (C‑324/09, EU:C:2010:757, točka 26).
53      V zvezi s tem družba Google navaja, da obstajajo približno trije milijoni preverjenih partnerjev.
54      Sklepni predlogi generalnega pravobranilca H. Saugmandsgaarda Øeja v zadevi YouTube in Cyando (točki 160 in 162). Glej tudi Riordan, J., opomba 39, op. cit., str. 409.
55      Glej točko 66 teh sklepnih predlogov. Glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca H. Saugmandsgaarda Øeja v zadevi YouTube in Cyando (točka 157).
56      Glej v zvezi s tem uvodno izjavo 40 Direktive 2000/31.
57      Predlog direktive (COM(1998) 586
final),
opomba 16, op. cit.,
str. 4. Glej tudi Poročilo Komisije Evropskemu parlamentu, Svetu in Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru - Prvo poročilo o uporabi Direktive 2000/31/ES (COM(2003) 702), str. 13.
58      Glej uvodni izjavi 9 in 46 Direktive 2000/31. Glej tudi sodbo YouTube in Cyando (točka 113).
59      Glej uvodno izjavo 16 akta o digitalnih storitvah. Glej tudi Wilman, F., Kalėda, S., Loewenthal, P-J,
opomba 26, op. cit., str. 72, ter Husovec, M., Injunctions against Intermediaries in the European Union, Cambridge University Press, 2017, str. 55.
60      Glej v zvezi s členom 14(3) Direktive 2000/31 sodbo YouTube in Cyando (točka 131).
61      Glej v zvezi s tem Stalla-Bourdillon, S. in
Thorburn, R., „The scandal of intermediary: acknowledging the both/and dispensation for regulating hybrid actors“, v Petkova in B., Ojanen, T. (ur.), Fundamental Rights Protection Online: the Future Regulation of Intermediaries, Edward Elgar, 2019, str. 157.
62      Glej sodbo Google France (točki 26 in 115), v kateri je bilo povsem irelevantno dejstvo, da je bil v zvezi s storitvijo referenciranja AdWords vrstni red prikaza promocijskih povezav določen med drugim na podlagi najvišje cene na klik in kakovosti oglasa po oceni družbe Google.
63      Uvodna izjava 43 Direktive 2000/31; glej tudi sodbo z dne 15. septembra 2016, Mc Fadden (C‑484/14, EU:C:2016:689, točke od 60 do 63), in Van Eecke, P.,
opomba 28, op. cit., str. 1463.
64      Glej točko 65 teh sklepnih predlogov.
65      Glej v zvezi s tem tudi Stalla-Bourdillon, S. in
Thorburn, R., opomba 61, op. cit., str. 149.
66      Glej v zvezi s tem točko 59 teh sklepnih predlogov, ki se sklicuje na sodbo Google France (točka 118). Glej tudi Van Eecke, P., opomba 28, op. cit., str. 1472.
67      Glej točko 17 teh sklepnih predlogov.
68      Glej v zvezi s tem moje sklepne predloge v zadevi Russmedia Digital in Inform Media Press (C‑492/23, EU:C:2025:68, točka 60).
69      Glej točko 63 teh sklepnih predlogov.
70      Glej sodbi Google France (točka 116) ter L’Oréal in drugi (točka 115).
71      Glej sodbo Google France (točka 25).
72      Glej sodbo YouTube in Cyando (točka 96).
73      Sklepni predlogi generalnega pravobranilca H. Saugmandsgaarda Øeja v zadevi YouTube in Cyando (točka 142).
74      Glej sodbo YouTube in Cyando (točke od 41 do 43). Glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca H. Saugmandsgaarda Øeja v zadevi YouTube in Cyando (točka 31).
75      Glej v zvezi s tem sodbo YouTube in Cyando (točka 109).
76      Glej Izid postopkov delovne skupine za gospodarska vprašanja (storitve informacijske družbe) v obdobju od 15. do 25. februarja 1999, dokument Sveta 6251/99 (1999), str. 4.
77      Glej sodbo YouTube in Cyando (točki 111 in 112).
78      Glej točko 122 te sodbe.
79      Glej naslednjo spletno stran: https://support.google.com/adspolicy/answer/15132179?hl=en-GB&sjid=5810413720643412243-EU.