Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE
TAMARE ĆAPETA,
predstavljeni 26. februarja 2026(1)
Zadeva C-120/25
Verband Wirtschaft im Wettbewerb, Verein für Lauterkeit in Handel und Industrie e.V.
proti
PAYBACK GmbH
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče, Nemčija))
„ Predhodno odločanje – Energija – Označevanje energijske učinkovitosti – Uredba (EU) 2017/1369 – Člen 2(13) – Pojem ‚trgovec‘ – Člen 6, prvi odstavek, točka (a) – Obveznost, da se v vizualnih oglasih ali na tehničnem promocijskem gradivu navedeta razred energijske učinkovitosti in razpon razredov energijske učinkovitosti, ki sta na voljo na nalepki – Upravljavec programa zvestobe – Spletno glasilo, v katerem se oglašuje možnost, da se v okviru nagradne igre osvoji televizijski sprejemnik – Delegirana Uredba Komisije (EU) 2019/2013 – Člen 4(d) “
I.      Uvod
1.        Pregovor „ni vse zlato, kar se sveti“ poudarja, da je videz lahko varljiv. Kar se na prvi pogled zdi privlačno ali dragoceno, se lahko izkaže, da v resnici ni tako.
2.        To še zlasti velja v položajih, ko se osebi brezplačno ponudi izdelek, na primer v okviru nagradne igre, ne da bi prejela informacije o značilnostih navedenega izdelka in torej o morebitnem vplivu njegove prihodnje uporabe.
3.        Sodišče ima v obravnavanem postopku v bistvu nalogo ugotoviti, v kolikšni meri morajo biti posamezniki obveščeni o značilnostih izdelka, da lahko sprejmejo informirano odločitev.
II.    Dejansko stanje v postopku v glavni stvari, vprašanje za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem
4.        PAYBACK, tožena stranka v postopku v glavni stvari, je upravljavec programa zvestobe, pri katerem sodeluje več partnerjev. Cilj te družbe je spodbujati zvestobo strank in privabljati nove stranke s tem, da uporabnikom programa zvestobe, ki nakupujejo pri enem od njegovih trgovskih partnerjev, ponuja „točke PAYBACK“. Ko uporabniki zberejo določeno število točk, se lahko odločijo bodisi za plačilo v zameno za te točke bodisi za to, da jih uporabijo za nakupe pri sodelujočih partnerskih družbah.
5.        Družba PAYBACK je 1. februarja 2022 v svojem spletnem glasilu objavila oglas o nagradni igri z nagovorom  „Täglich ein neuer Gewinn, z. B. 2 x Samsung QLED 4K TV Q80A, 75 Zoll“ („Vsak dan nova nagrada, npr. 2 × 75-palčni televizijski sprejemnik Samsung QLED 4K TV Q80A“), ki ga je spremljala slika navedenega televizijskega sprejemnika, in seznam nagrad, ki jih je bilo mogoče osvojiti.
6.        Vendar družba PAYBACK niti na sliki televizijskega sprejemnika niti v seznamu možnih nagrad ni vključila nobenih informacij o razredu energijske učinkovitosti izdelka.
7.        Verband Wirschaft im Wettbewerb, Verein für Lauterkeit in Handel und Industrie – združenje, ki se zavzema za interese svojih članov in zagotavljanje poštene konkurence na trgu s pravnimi raziskavami, javnim izobraževanjem in uveljavljanjem zakonov o preprečevanju nelojalne konkurence, ter tožeča stranka v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: združenje) – je z dopisom z dne 7. februarja 2022 toženi stranki v postopku v glavni stvari neuspešno vročilo opomin, s katerim jo je obvestilo o tej opustitvi informacij v njenem oglaševanju televizijskega sprejemnika.
8.        Združenje je nato pred Landgericht München I (deželno sodišče, München I, Nemčija) proti toženi stranki v postopku v glavni stvari vložilo tožbo, s katero je zahtevalo izdajo odredbe o prepovedi oglaševanja televizijskega sprejemnika brez navedbe ustreznih informacij o njegovem razredu energijske učinkovitosti.
9.        Združenje je trdilo, da je družba PAYBACK kot trgovec oglaševanega izdelka v smislu člena 2(13) Uredbe (EU) 2017/1369(2) kršila svojo obveznost, da v vizualnem oglasu navede razred energijske učinkovitosti izdelka in razpon razredov učinkovitosti, ki sta na voljo na nalepki v skladu s členom 6, prvi odstavek, točka (a) te uredbe(3) v povezavi s členom 4(d) Delegirane uredbe Komisije (EU) 2019/2013(4).
10.      Ti določbi skupaj trgovcem nalagata obveznost, da strankam zagotovijo informacije o razredu energijske učinkovitosti elektronskih prikazovalnikov, vključno s televizijskimi sprejemniki,(5) v vizualnih oglasih ali tehničnem promocijskem gradivu teh izdelkov.
11.      Združenje na podlagi teh določb trdi, da je družba PAYBACK s tem, da ni zagotovila ustreznih informacij o razredu energijske učinkovitosti televizijskega sprejemnika, oglaševanega v okviru nagradne igre, kršila svojo obveznost na podlagi Uredbe 2017/1369 v povezavi s členom 4(d) Delegirane uredbe 2019/2013. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je na podlagi te trditve zahtevala izdajo sodne odredbe in povračilo stroškov opomina.
12.      Nasprotno pa je družba PAYBACK trdila, da v zvezi z oglaševanimi izdelki ni bila „trgovec“ v smislu člena 2(13) Uredbe 2017/1369(6) in da zato zanjo niso veljale zahteve iz navedenih določb.
13.      Landgericht München I (deželno sodišče, München I) je z zamudno sodbo, izdano 5. septembra 2022, tožeči strani ugodilo in toženi stranki naložilo, naj se vzdrži vizualnega oglaševanja in/ali naročanja vizualnega oglaševanja določenega modela elektronskega prikazovalnika brez navedbe razreda energijske učinkovitosti in ustreznega razpona razredov energijske učinkovitosti, ki sta na voljo na nalepki.
14.      Družba PAYBACK je zoper to odločbo vložila ugovor, ki ga je Landgericht München I (deželno sodišče, München I) s končno odločbo z dne 23.januarja 2023 zavrnilo.
15.      Ista družba je nato pred Oberlandesgericht München (višje deželno sodišče v Münchnu, Nemčija, v nadaljevanju: pritožbeno sodišče) vložila pritožbo.
16.       Pritožbeno sodišče je s sodbo z dne 14. marca 2024 pritožbi ugodilo, zamudno sodbo razveljavilo in tožbo zavrnilo. Navedeno sodišče je menilo, da je bila tožba dopustna, vendar neutemeljena, in zato zavrnilo zahtevek tožeče stranke za izdajo sodne odredbe.
17.      Po mnenju pritožbenega sodišča družbe PAYBACK ni bilo mogoče šteti za „trgovca“ v smislu člena 2(13) Uredbe 2017/1369 in torej zanjo niso veljale zahteve za označevanje energijske učinkovitosti iz te uredbe. To sodišče je menilo, da stranka za sprejetje ozaveščene odločitve o transakciji ne potrebuje informacij o energijski učinkovitosti izdelkov, povezanih z energijo, ki se ponujajo kot del nagradne igre, saj stranke ne izbirajo izdelka, ampak se zgolj odločajo, ali bodo sodelovale v nagradni igri, za katero ni bilo potrebno plačilo.
18.      Združenje je po izdaji te sodbe pri Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče, Nemčija), ki je predložitveno sodišče, vložilo revizijo in zahtevalo potrditev zamudne sodbe.
19.      Družba PAYBACK meni, da je treba revizijo zavrniti.
20.      Predložitveno sodišče dvomi, ali je pritožbeno sodišče pravilno zavrnilo zahtevek tožeče stranke za izdajo sodne odredbe, pri čemer utemeljuje, da tožena stranka v postopku v glavni stvari kot organizator zadevne nagradne igre v zvezi z izdelki, ponujenimi kot nagrade, ni bila „trgovec“ v smislu zahtev za označevanje energijske učinkovitosti iz Uredbe 2017/1369 in zato ni bila dolžna posameznikom zagotoviti informacij o energijski učinkovitosti zadevnega izdelka.
21.      Izid te revizije pred Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče) je torej odvisen od razlage pojma „trgovec“ in, natančneje, od tega, ali je mogoče družbo PAYBACK šteti za trgovca za namen zahtev za označevanje energijske učinkovitosti iz člena 6, prvi odstavek, točka (a), Uredbe 2017/1369 in člena 4(d) Delegirane uredbe 2019/2013.
22.      V teh okoliščinah je Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba osebo, ki v okviru spletne nagradne igre kot nagrado obljublja televizijski sprejemnik, v zvezi s tem šteti za ‚trgovca‘ v smislu člena 2, točka 13, [Uredbe 2017/1369] in je zato dolžna izpolniti zahteve, ki izhajajo iz člena 6, prvi odstavek, točka (a), [Uredbe 2017/1369] v povezavi s členom 4(d) [Delegirane uredbe 2019/2013]?“
23.      Pisna stališča so Sodišču predložili združenje, družba PAYBACK in Evropska komisija.
24.      Sodišče je menilo, da je imelo na voljo dovolj informacij in je zato v skladu s členom 76(2) Poslovnika Sodišča sklenilo, da bo o zadevi odločilo brez obravnave.
III. Analiza
25.      Evropska unija je leta 1992 za številne gospodinjske aparate uvedla zahteve za označevanje z energijskimi nalepkami, da bi posameznikom pomagala pri prepoznavanju energijsko učinkovitih izdelkov in zmanjšala vpliv energijsko manj učinkovitih izdelkov na okolje.(7) Te zahteve še niso veljale za televizijske sprejemnike.
26.      Vendar se je obseg okvira za označevanje z energijskimi nalepkami, ki ga sedaj ureja Uredba 2017/1369, od takrat razvil in razširil, tako da zdaj vključuje veliko širši nabor izdelkov.(8)
27.      Na podlagi ocene stroškov in koristi zahtev za označevanje z energijskimi nalepkami se je kot najprimernejša možnost izkazala uvedba sistema označevanja energijske učinkovitosti elektronskih prikazovalnikov, vključno s televizorji, monitorji in informacijskimi prikazovalniki, saj prinaša največje prihranke.(9)
28.      V uvodni izjavi 10 Uredbe 2017/1369 je navedeno, da je treba uvesti obvezno standardizirano nalepko za vse izdelke, povezane z energijo, ki je učinkovito sredstvo za obveščanje strank o energijski učinkovitosti navedenih izdelkov.(10) Dalje je pojasnjeno, da bi bilo treba za različne skupine proizvodov uvesti enotno nalepko.(11)
29.      Kot je bilo navedeno, člen 6, prvi odstavek, točka (a), te uredbe dobavitelje in trgovce obvezuje, da v vizualnih oglasih ali tehničnem promocijskem gradivu prikažejo razred energijske učinkovitosti izdelka v skladu z ustreznim delegiranim aktom.
30.      Zato ima Komisija v skladu s členom 16 Uredbe 2017/1369 pooblastilo za sprejemanje delegiranih aktov o dopolnitvi navedene uredbe, da se določi način, kako je treba v vizualne oglase in tehnično promocijsko gradivo za različne skupine izdelkov vključiti energijski razred in razpon razredov učinkovitosti, ki sta na voljo na nalepki.
31.      Komisija je tako v zvezi z označevanjem elektronskih prikazovalnikov, kot so televizijski sprejemniki, z energijskimi nalepkami sprejela Delegirano uredbo 2019/2013, ki določa standardizirano energijsko nalepko za to skupino izdelkov.
32.      Člen 4(d) te uredbe – kot je navedeno zgoraj – pojasnjuje obveznost trgovcev v zvezi z označevanjem energijske učinkovitosti elektronskih prikazovalnikov, pri tem pa določa, da morajo trgovci zagotoviti, da vsak vizualni oglas določenega modela te vrste izdelka vsebuje informacije o razredu energijske učinkovitosti in razponu razredov učinkovitosti, ki sta na voljo na nalepki.
33.      Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe je bil vložen v okviru te obveznosti.
34.      Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba šteti, da je tožena stranka v postopku v glavni stvari kot organizator spletne nagradne igre „trgovec“ v smislu člena 2(13) Uredbe 2017/1369 v zvezi s televizijskim sprejemnikom, ki se ponuja kot nagrada, in da je torej s tem, da ni navedla razreda energijske učinkovitosti navedenega televizijskega sprejemnika in razpona razpoložljivih razredov učinkovitosti, ravnala v nasprotju z obveznostjo obveščanja, ki jo ima na podlagi člena 6 te uredbe.
35.      Iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da standardna metoda razlage določbe prava Unije zajema jezikovno, teleološko in sistematično analizo zadevne zakonodaje.(12)
36.      Ob upoštevanju tega bo moja analiza postavljenega vprašanja sestavljena iz treh delov.
37.      Najprej bom preučila natančno besedilo člena 2(13) Uredbe 2017/1369 in opredelitev pojma „trgovec“ iz tega člena, da bi ugotovila, ali je treba zahteve za označevanje z energijskimi nalepkami uporabljati za osebe, ki ponujajo izdelke v okviru nagradne igre. Nato bom obravnavala širše cilje politike, ki se uresničujejo z zahtevami za označevanje z energijskimi nalepkami, da bi razjasnila želeni obseg pojma „trgovec“. Nazadnje bom obravnavala opredelitev pojma „trgovec“ v celotnem kontekstu Uredbe 2017/1369 in presodila, kako se navezuje na druge določbe, navedene v tej uredbi.
A.      Jezikovna razlaga pojma „trgovec“
1.      Splošne ugotovitve o opredelitvi
38.      Na tem mestu je treba opozoriti, da se zdi, da se besedilo člena 2(13) Uredbe 2017/1369 razlikuje glede na različne jezikovne različice, kar je najbolj opazno med nemško jezikovno različico – ki je jezik zadeve v glavni stvari – na eni strani in drugimi jezikovnimi različicami na drugi strani.
39.      V skladu z nemško jezikovno različico člena 2(13) Uredbe 2017/1369 je „trgovec“ („händler“) oseba, ki v okviru gospodarske dejavnosti („im Rahmen einer Geschäftstätigkeit“), bodisi za plačilo bodisi brezplačno („entgeltlich oder unentgeltlich“), ponuja („anbietet“) ali razstavlja („ausstellt“) izdelek za prodajo, najem ali nakup s pridržanim lastništvom („zum Kauf, zur Miete oder zum Ratenkauf“).(13)
40.      Tako se na podlagi besedila nemške jezikovne različice zdi, da je razstavljanje izdelka povezano z namenom prodaje, najema ali nakupa s pridržanim lastništvom. Zdi se, da tako razumevanje pojma „trgovec“ iz obsega te opredelitve izključuje osebe, ki izdelke razstavljajo iz drugih razlogov kot za neposredno plačilo.
41.      Nasprotno pa so druge jezikovne različice, na primer hrvaška,(14) francoska,(15) irska,(16) italijanska(17) in slovenska,(18) podobno oblikovane kot angleška jezikovna različica(19) in „trgovca“ opredeljujejo kot osebo, ki izdelek ponuja za prodajo, najem, nakup s pridržanim lastništvom ali izdelek razstavlja v okviru gospodarske dejavnosti, bodisi odplačno bodisi neodplačno.
42.      Po eni strani bi bilo mogoče nemško jezikovno različico člena 2(13) razumeti tako, da se z njo zahteva, da mora oseba (i) razstavljati izdelke v okviru gospodarske dejavnosti in (ii) to za namene prodaje, najema ali nakupa s pridržanim lastništvom, da bi jo bilo mogoče opredeliti kot trgovca, pri čemer sta oba pogoja kumulativna. Po drugi strani iz drugih jezikovnih različic,
navedenih zgoraj, izhaja, da se zdi, da za opredelitev osebe kot trgovca zadostuje zgolj razstavljanje izdelka v okviru gospodarske dejavnosti.
43.      V skladu s členom 1 Uredbe Sveta št. 1(20), so vsi uradni jeziki Evropske unije, navedeni v tej določbi, verodostojni jeziki aktov, v katerih so sestavljeni, zato je treba načeloma vsem jezikovnim različicam akta Unije priznati enako vrednost.
44.      V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je tako treba, kadar se različne jezikovne različice določene določbe med seboj razlikujejo, zadevno določbo razlagati glede na splošno sistematiko in namen ureditve, katere del je.(21)
45.      Tako je treba za ugotovitev, ali je treba razstavljanje izdelkov iz člena 2(13) Uredbe 2017/1369 razlagati kot povezano z namenom prodaje, najema ali nakupa s pridržanim lastništvom – tako da se izključijo oglasi, kakršen je v obravnavani zadevi – ali pa je treba predstavitev izdelkov razumeti kot neodvisno od tega namena – tako da je mogoče pojem „trgovec“ razlagati na način, da zajema oglaševanje, kakršno je v obravnavani zadevi – preučiti krovne cilje Uredbe št. 2017/1369.
46.      Vendar bom pred analizo ciljev te uredbe na kratko obravnavala nekatere trditve, ki so jih Komisija, tožena stranka v postopku v glavni stvari in združenje navedli v zvezi z besedilom člena 2(13) te uredbe.
2.      Posebne ugotovitve glede zahteve po plačilu
47.      Tako družba PAYBACK kot Komisija na podlagi nemške jezikovne različice člena 2(13) Uredbe 2017/1369 trdita, da organizatorja nagradne igre ni mogoče šteti za trgovca v smislu te uredbe.
48.      Med drugim trdita, da družba PAYBACK, ker ni vključena v prodajo, najem ali nakup s pridržanim lastništvom zadevnega izdelka – saj niti ne navaja cen različnih izdelkov niti stranke ne spodbuja k nakupu teh izdelkov – ne spada v opredelitev pojma „trgovec“ iz člena 2(13) Uredbe 2017/1369, čeprav tožena stranka v postopku v glavni stvari izdelek razstavlja v okviru gospodarske dejavnosti.
49.      Čeprav je ta razlaga pojma „trgovec“ na prvi pogled v skladu z nemško jezikovno različico opredelitve, bi taka razlaga v bistvu odvzela smisel besednemu izrazu „bodisi odplačno [bodisi] neodplačno“, ki je enak v vseh jezikovnih različicah.
50.      Glede na ta preudarek združenje trdi, da pojem „trgovec“ ni omejen na podjetja, ki ponujajo blago za prodajo, ampak vključuje tudi tista, ki izdelke zagotavljajo brezplačno, na primer kot nagrade v okviru nagradne igre. V tem primeru naj bi bila tožena stranka iz postopka v glavni stvari trgovec v smislu Uredbe 2017/1369.
51.      Dodatna opredelitev z izrazom „bodisi odplačno [bodisi] neodplačno“ naj bi namreč nakazovala, da neobstoj plačila ni upošteven in da blaga ni treba razstavljati le v okviru prodaje, najema ali nakupa s pridržanim lastništvom. To daje dodatno težo razlagi pojma „trgovec“, ki vključuje osebe, ki razstavlja izdelke v okviru gospodarske dejavnosti, ne glede na plačilo, kot naj bi bilo razvidno iz angleške in drugih jezikovnih različic.
52.      Tako razlago naj bi dodatno potrjevala opredelitev pojma „stranka“ iz Uredbe 2017/1369. V členu 2(16) te uredbe „stranka“ pomeni katero koli „fizično ali pravno osebo, ki kupi, najame ali prejme izdelek za lastno uporabo, ne glede na to, ali deluje za namene, ki ne spadajo v njeno trgovsko, poslovno, obrtno ali poklicno dejavnost“.(22)
53.      Uporaba izraza „prejme“ v tej opredelitvi predpostavlja, da bi v opredelitev „stranke“ lahko spadale tudi osebe, ki izdelke prejmejo neodplačno, bodisi kot darilo bodisi kot nagrado, osvojeno v nagradni igri.
54.      Glede na navedeno moram na podlagi izrecnega besedila teh določb najprej ugotoviti, da je treba organizatorja nagradne igre, kot je tožena stranka v postopku v glavni stvari, ki razstavlja izdelek v okviru gospodarske dejavnosti, ne glede na to, ali je zanj predvideno plačilo, šteti za „trgovca“ v smislu člena 2(13) Uredbe 2017/1369 in zanj torej veljajo zahteve za označevanje z energijskimi nalepkami iz te uredbe v povezavi z Delegirano uredbo 2019/2013.
55.      Vendar je treba v skladu z zgoraj navedeno sodno prakso Sodišča pri razlagi določbe prava Unije dodatno upoštevati cilje, ki jim sledi ureditev, katere del je, in kontekst, v katerega je umeščena.
B.      Cilji Uredbe 2017/1369
56.      Če je iz jezikovnega vidika možnih več razlag obsega zahtev za označevanje z energijskimi nalepkami, je pomembno razumeti,
zakaj je zakonodajalec Unije sploh uvedel
te zahteve, da se ugotovi, ali je bila tožena stranka v postopku v glavni stvari dejansko dolžna prikazati take nalepke.
57.      Iz uvodnih izjav 2 in 10 Uredbe 2017/1369 je razvidno, da so bistveni cilji te uredbe, prvič, strankam omogočiti, da se ozaveščeno odločijo v zvezi porabo energije izdelkov, povezanih z energijo,(23) in drugič, prispevati k inovacijam s spodbujanjem proizvajalcev k izdelavi energijsko učinkovitejših izdelkov.
58.      Oba navedena cilja spadata v okvir tretjega cilja in širše politične cilje Evropske unije na področju okolja in podnebnih sprememb in sta ključni del okvira podnebne in energetske politike Unije do leta 2030. Izboljšanje učinkovitosti izdelkov, povezanih z energijo, na podlagi ozaveščenih odločitev strank in razvoja energijsko učinkovitejših izdelkov naj bi pozitivno vplivalo na okoljsko učinkovitost izdelkov, povezanih z energijo.(24)
59.      Za namene obravnavane zadeve bom v nadaljevanju vsakega izmed teh treh ciljev preučila glede na vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče.
1.      Ozaveščena odločitev stranke
60.      Kot je bilo navedeno zgoraj, je cilj Uredbe 2017/1369 zagotoviti, da stranke prejmejo točne, ustrezne in primerljive informacije o natančni porabi energije izdelkov, povezanih z energijo, da lažje izberejo izdelke, ki med uporabo porabijo manj energije, tako da bi lahko „predvidele, kako se njihove odločitve neposredno odražajo pri stroških za energijo“.(25)
61.      Dokazi kažejo, da je tudi z dvigom nakupne cene za
izdelke, ki so energijsko učinkovitejši, nakup takih izdelkov
prinaša gospodarske koristi za stranke.(26) Zakonodajalec Unije je tako predvidel, da bodo stranke pripravljene sprejeti kratkoročne finančne obremenitve z izbiro izdelkov, ki so ob nakupu morda dražji, vendar v celotni življenjski dobi izdelka prinašajo znatne prihranke energije in stroškov.(27)
62.      Za nadaljnjo razdelavo te ugotovitve je morda koristno upoštevati študijo iz leta 2014 o vplivu energijske nalepke, ki je pokazala, da so potrošniki pripravljeni sprejeti kratkoročne finančne obremenitve z izbiro izdelkov, ki so ob nakupu morda dražji, vendar v celotni življenjski dobi izdelka prinašajo znatne prihranke energije in stroškov. Ta študija, ki jo je Komisija navedla v obrazložitvenem memorandumu k Delegirani uredbi 2019/2013, je pokazala, da je večina anketirancev pri izboru upoštevala energijske nalepke in bila pripravljena plačati več za energijsko učinkovitejši izdelek.(28)
63.      Podobno je večina anketirancev v oceni učinka Komisije o energijskih nalepkah za gospodinjske aparate navedla, da so informacije o energijski učinkovitosti na energijskih nalepkah „zelo ali izredno pomembne“ kar zadeva pomoč pri sprejemanju odločitev.(29)
64.      Iz zgoraj navedenih dokazov je razvidno, da stranke ne le pričakujejo zanesljive informacije o energijski učinkovitosti izdelka, ampak da pri odločanju o nakupu ali uporabi izdelka tem informacijam pripisujejo tudi veliko vrednost. Podobno to pomeni, da so stranke lahko odvrnjene od izbire manj učinkovitih izdelkov, povezanih z energijo, ki bodo verjetno povzročili višje obratovalne stroške.
65.      S tega vidika je energijska učinkovitost izdelka, povezanega z energijo, pomemben dejavnik pri ozaveščeni odločitvi posameznika, ali bo sodeloval pri nagradni igri, v okviru katere se ponuja ta izdelek, saj lahko energijska neučinkovitost navedenega izdelka odvrača od sodelovanja.
66.      Vendar ali je treba „ozaveščeno odločitev stranke“ razumeti kot povezano izključno z nakupom blaga ali pa vključuje tudi odločitve stranke v zvezi s sodelovanjem pri nagradni igri?
67.      Družba PAYBACK in Komisija menita, da je energijsko označevanje namenjeno olajšanju ozaveščene primerjave konkurenčnih izdelkov, in zato trdita, da organizatorja nagradne igre ni mogoče opredeliti kot „trgovca“, saj udeleženci ne morejo izbirati med različnimi modeli istega izdelka, ampak jim je zgolj ponujena možnost, da sodelujejo pri nagradni igri za specifične nagrade, ki se ponujajo.
68.      Čeprav je tej trditvi mogoče v določeni meri pritrditi, se zdi, da se s tako ozko razlago tega cilja spodkopavajo širši cilji varstva okolja, ki jim sledijo zahteve glede energijskega označevanja.
69.      Kot je bilo navedeno, so zahteve za označevanje z energijskimi nalepkami zasnovane tako, da strankam omogočajo, da predvidijo okoljski in ekonomski vpliv svojih izbir v zvezi z morebitno prihodnjo uporabo izdelka, povezanega z energijo.
70.      Čeprav izraz „izbira“ v Uredbi 2017/1369 ni opredeljen, krovni cilj te uredbe – in sicer spodbujanje širših ciljev politike Evropske
unije za doseganje visoke ravni varstva potrošnikov in okolja, kot so določeni v členu 169(1) in členu 191(2) PDEU – upravičuje široko razlago tega izraza, da se zagotovi polna učinkovitost zahtev za označevanje z energijskimi nalepkami.
71.      Glede na navedeno cilja Uredbe 2017/1369, da se odjemalcem omogoči „ozaveščena izbira“, ni mogoče razumeti tako, da se uporablja le za položaje, ki se nanašajo na nakup, ampak, kot je navedlo združenje, za vse položaje, v katerih se izdelki, povezani z energijo, ponujajo bodisi za plačilo bodisi kot morebitna nagrada v nagradni igri.
72.      Glede na navedeno menim, da cilj, da se strankam omogoči, da sprejmejo energijsko odgovorne in stroškovno učinkovite odločitve v zvezi z izdelki, povezanimi z energijo, da bi se povečali prihranki energije in zmanjšali računi za energijo, ni omejen na izključno odločitve, ki vključujejo plačilo, temveč zajema vse odločitve strank, pri katerih se lahko upoštevajo informacije o energijski učinkovitosti, ne glede na kontekst, v katerem se izdelek ponuja ali pridobi.
2.      Spodbujanje inovacij
73.      Poleg okoljskih in ekonomskih koristi, ki jih imajo zahteve za označevanje z energijskimi nalepkami za stranke, se z njimi na ravni Unije spodbujajo in pospešujejo inovacije in naložbe v energijsko učinkovitejše izdelke.(30)
74.      Zahteve za označevanje z energijskimi nalepkami, ki strankam zagotavljajo informacije o morebitnih ekonomskih koristih izbire energijsko učinkovitejših izdelkov in jih tako odvračajo od izbire manj učinkovitih izdelkov, spodbujajo proizvajalce k razvoju in proizvodnji energijsko najučinkovitejših izdelkov, da bi pridobili konkurenčno prednost.(31)
75.      Tako bolj kot so zahteve za označevanje z energijskimi nalepkami izdelkov, povezanih z energijo, ambiciozne, več priložnosti imajo podjetja, da se sama in njihovi izdelki pozitivno razlikujejo od izdelkov njihovih
konkurentov, s čimer se spodbujajo inovacije.(32)
76.      Zato je namen zahtev za označevanje z energijskimi nalepkami nagraditi najučinkovitejše izdelke z obveznim vrednotenjem, tako da se podjetjem, ki ponujajo energijsko učinkovitejše proizvode, zagotovi prednost prvega na trgu.(33)
77.      Poleg tega imajo v skladu z uvodno izjavo 34 Uredbe 2017/1369 države članice pooblastilo, da ustvarijo spodbude za proizvodnjo in uporabo navedenih izdelkov. Države članice se lahko same odločijo, kakšna bo narava takih spodbud.
78.      Glede na te preudarke bi po mojem mnenju izključitev iz obveznosti označevanja z energijskimi nalepkami, določenih v Uredbi 2017/1369, vsake osebe, ki izdelek, povezan z energijo, razstavlja iz drugih razlogov kot za neposredno plačilo – vendar v okviru gospodarske dejavnosti – spodkopala cilj spodbujanja inovacij. Taka izključitev bi tako oslabila mehanizem, ki nagrajuje energijsko najučinkovitejše izdelke, proizvajalce, ki jih proizvajajo, in trgovce, ki jih ponujajo.
3.      Spodbujanje varstva podnebja in okolja
79.      Označevanje z energijskimi nalepkami ne le izboljšuje varstvo potrošnikov in spodbuja industrijske panoge k razvoju in proizvodnji energijsko učinkovitejših proizvodov, temveč tudi znatno prispeva k doseganju ciljev Evropske unije na področju povečanja energijske učinkovitosti za leti 2020 in 2030 ter k ciljem Unije na področju okolja in podnebnih sprememb.(34)
80.      Uredba 2017/1369 s spodbujanjem uporabe in proizvodnje energijsko učinkovitejših proizvodov skuša še dodatno izkoristiti potencial energijske učinkovitosti za omejevanje povpraševanja po energiji ter posledično zmanjšanje energijske odvisnosti Evropske unije kot celote.(35)
81.      Cilj zahtev za označevanje z energijskimi nalepkami, določenih v Uredbi 2017/1369, je torej olajšati uresničitve ambicioznih ciljev okoljske politike glede zmanjšanja porabe energije in emisij toplogrednih plinov v Evropski uniji.(36)
82.      Zahteve za označevanje z energijskimi nalepkami so utemeljene z očitnim dejstvom, da lahko izdelki, povezani z energijo, negativno vplivajo na okolje glede na način njihove proizvodnje, uporabe in odstranitve.(37)
83.      Zato je uspeh ali neuspeh pri uresničevanju širših ciljev varstva okolja, ki jim sledi Uredba 2017/1369 – zlasti izboljšati učinkovitost izdelkov, povezanih z energijo, na podlagi ozaveščene izbire potrošnikov – neločljivo odvisen od učinkovitosti te uredbe pri odvračanju potrošnikov od uporabe manj energijsko učinkovitih proizvodov. To pa spodbuja podjetja, da dajejo prednost proizvodnji energijsko učinkovitejših izdelkov, s čimer se zmanjšata uporaba in razpoložljivost manj energijsko učinkovitih izdelkov na trgu ter omeji njihov vpliv na okolje.
84.      V ta namen je treba „ozaveščeno izbiro stranke“ razumeti kot sposobnost stranke, da oceni okoljske in gospodarske posledice svoje prihodnje uporabe izdelka, povezanega z energijo, in da ravna na podlagi tega znanja v vseh položajih, v katerih ji je ponujen izdelek, povezan z energijo, bodisi v zameno za plačilo bodisi brezplačno, vključno kot morebitna nagrada v nagradni igri.
85.      Zato bi po mojem mnenju uporaba ozke razlage pojma „trgovec“ v smislu člena 2(13) Uredbe 2017/1369 – tako da bi se področje uporabe obveznosti označevanja z energijskimi nalepkami omejilo na osebe, ki razstavljajo izdelek le, če se ponuja za plačilo – spodkopala učinkovitost te uredbe pri uresničevanju njenih širših ciljev varstva okolja. Tako ozka razlaga bi potrošnikom odvzela možnost, da sprejemajo ozaveščene, okolju prijazne in energetsko odgovorne odločitve v zvezi z izdelki, povezanimi z energijo, ki se ponujajo iz drugih razlogov kot za neposredno plačilo, bodisi brezplačno bodisi kot nagrada v nagradni igri (kot v obravnavanem primeru).
86.      Glede na zgornjo razpravo lahko na podlagi svoje analiza krovnega cilja zahtev za označevanje z energijskimi nalepkami ugotovim, da je treba pojem „trgovec“ v smislu člena 2(13) Uredbe 2017/1369 razlagati tako, da zajema osebe, ki izdelke, povezane z energijo, v okviru gospodarske dejavnosti oglašujejo iz drugih razlogov kot za neposredno plačilo, na primer v okviru nagradne igre.
87.      Glede na to ugotovitev bo moja spodnja analiza splošnega sistema okvira za označevanje z energijskimi nalepkami služila za preizkus legitimnosti te razlage.
C.      Splošni sistem
88.      Kljub zgornji ugotovitvi ostajajo še nekateri elementi obveznosti označevanja z energijskimi nalepkami, ki jih je vredno podrobneje analizirati in ki nam bodo pomagali bolje razumeti dejanske namene zakonodajalca Unije.
89.      Naj spomnim, da je treba družbo PAYBACK šteti za „trgovca“ v smislu člena 2(13) Uredbe 2017/1369, če je mogoče trditi, da je ta stranki zadevni televizijski sprejemnik razstavljala v okviru gospodarske dejavnosti, bodisi odplačno bodisi neodplačno.
1.      Pojem „stranka“
90.      Kot je bilo že navedeno, iz uvodne izjave 10 Uredbe 2017/1369 izhaja, da je glavni namen označevanja z energijskimi nalepkami strankam zagotoviti točne, ustrezne in primerljive informacije o specifični porabi energije izdelkov, povezanih z energijo, kar strankam olajša izbiro izdelkov, ki porabijo manj energije.
91.      Čeprav pojem „stranka“ na splošno lahko razumemo tako, da implicira transakcijski odnos s trgovcem, od katerega stranka kupi izdelek, je stranka za namen Uredbe 2017/1369 posebej opredeljena v členu 2(16) te uredbe kot oseba, ki kupi, najame ali prejme izdelek.
92.      Uporaba besede „prejme“ v tej opredelitvi kaže, da zakonodajalec Unije ni nameraval omejiti pojma „stranka“ tako, da bi vključeval le tiste posameznike, ki izdelek prejmejo proti plačilu (torej nakup tega izdelka), ampak je želel v to opredelitev vključiti tudi posameznike, ki izdelke od trgovcev prejmejo brezplačno.
93.      Ta zakonodajni namen, na katerem temelji ta besedni izraz, je še bolj poudarjen, če ga primerjamo z besedilom, ki ga je zakonodajalec Unije uporabil v Direktivi 2010/30, ki je bila nadomeščena z Uredbo 2017/1369.
94.      V uvodni izjavi 14 Direktive 2010/30 je bilo navedeno, da so bile zahteve glede energijskih nalepk, določene v tej direktivi, zasnovane z namenom, da se končne uporabnike spodbudi k „nakupu [energijsko] učinkovitejših izdelkov“.(38)
95.      Poleg tega je člen 10 te direktive, s katerim je bilo urejeno sprejemanje delegiranih aktov, določal, da morajo informacije na energijskih nalepkah za specifične izdelke omogočiti, da se „končni uporabniki odločajo o nakupu na podlagi zadovoljivih podatkov“.(39)
96.      Z izrecno navedbo „odločajo o nakupu“ v tej direktivi je bil obseg obveznosti označevanja z energijskimi nalepkami omejen na izključno transakcijske položaje, ki vključujejo plačilo.
97.      Nasprotno pa izraz „stranka“ po veljavnem pravu in v skladu s členom 2(16) Uredbe 2017/1369 pomeni fizično ali pravno osebo, ki kupi, najame ali prejme izdelek.
98.      Podobno so v zvezi z delegiranimi akti v členu 16(3)(b) te uredbe navedene tudi „stranke“, ne da bi bil omenjen „nakup“ kot tak.
99.      Ta izrazita razlika v besedilu Uredbe 2017/1369 v primerjavi z njeno predhodnico po mojem mnenju kaže na nedvoumno željo, da se obseg zahtev za označevanje z energijskimi nalepkami razširi na posameznike, ki so jim izdelki, povezani z energijo, ponujeni neodplačno.
100. Glede na to, da sta glavni odplačni pogodbi, in sicer prodaja in najem, že določeni v Uredbi 2017/1369, in glede na to, da ni nobene druge izrecne omejitve, menim, da je uporaba besede „prejme“ v členu 2(16) te uredbe v skladu s stališčem, da opredelitev „stranke“ vključuje posameznike, ki izdelek prejmejo brezplačno.
2.      Pojem „gospodarska dejavnost“
101. Kot je bilo navedeno, samo razstavljanje izdelka, povezanega z energijo, stranki ne zadošča za nastanek obveznosti trgovca glede označevanja z energijskimi nalepkami, ampak mora biti to „razstavljanje“ izvedeno v okviru „gospodarsk[e] dejavnost[i], bodisi odplačno [bodisi] neodplačno“.
102. Predložitveno sodišče v predlogu za sprejetje predhodne odločbe postavlja upoštevno vprašanje, ali „kakršna koli gospodarska
dejavnost“ zadostuje za to, da se oseba šteje za „trgovca“ v smislu člena 2(13) Uredbe 2017/1369.
103. V pisnih stališčih, predloženih Sodišču, sta tako družba PAYBACK kot Komisija ponovno poudarili, da se televizijski sprejemnik, ponujen kot nagrada, ni oglaševal za prodajo, najem ali nakup s pridržanim lastništvom, in da družba PAYBACK prav tako ni navedla, da je naprodaj pri katerem koli od sodelujočih partnerskih podjetij, zato vztrajata pri trditvi, da med gospodarsko dejavnostjo tožene stranke, in sicer organizacijo programa točk zvestobe, in razstavljanjem zadevnega televizijskega sprejemnika ni zadostne povezave, da bi se lahko uporabil pojem „trgovec“.
104. Podobno družba PAYBACK trdi, da pojma „gospodarska dejavnost“ za opredelitev „trgovca“ ni mogoče razumeti kot „kakršno koli gospodarsko dejavnost“, saj bi se s tako razlago spregledala izrecna uporaba izrazov „naprodaj, v najem ali v nakup s pridržanim lastništvom“ v tej opredelitvi.
105. Družba PAYBACK poleg tega trdi, da če bi za to, da se oseba šteje za „trgovca“ in da zanjo torej veljajo zahteve v zvezi z označevanjem z energijskimi nalepkami, zadoščala „kakršna koli gospodarska
dejavnost“, to ne bi imelo posledic le za organizatorje nagradnih iger. Meni, da bi bila nerazumna posledica take razlage – če bi se štela za pravilno – ta, da bi bila vsem medije, kot so časopisi, revije ali televizijski kanali, ki v prispevku omenjajo posamezen izdelek, povezan z energijo, naložena obveznost spoštovanja zahtev za označevanje z energijskimi nalepkami.
106. Naj spomnim, da je družba PAYBACK upravljavec programa točk zvestobe z več partnerji, katerega cilj je privabiti in zadržati stranke za svoje partnerje, kar je torej mogoče šteti za gospodarsko dejavnost tožene stranke.
107. Prvič, dvomim v verodostojnost trditve, da med poslovnimi praksami družbe PAYBACK in njenim oglaševanjem zadevnega proizvoda ni zadostne povezave.
108. Kot družba PAYBACK potrjuje v svojem pisnem stališču, je glavni cilj njene gospodarske dejavnosti „privabiti in zadržati stranke“. Na enak način je cilj organizacije zadevne nagradne igre povečati privlačnost sistema točk zvestobe za nove in obstoječe stranke. Zato je organizacija nagradne igre zasnovana tako, da podpira in krepi gospodarsko dejavnost te družbe. Tako se zdi – kar mora dokončno preveriti predložitveno sodišče – da sta razstavitev
televizijskega sprejemnika in gospodarska dejavnost tožene stranke v postopku v glavni stvari neločljivo povezana.
109. Drugič, „gospodarska dejavnost“ v Uredbi 2017/1369 ni izrecno opredeljena. Kljub temu pa ta uredba in Delegirana uredba 2019/2013 pomenita pravila prava Unije, ki urejajo posebne vidike nepoštenih poslovnih praks(40) v smislu člena 3(4) Direktive 2005/29/ES.(41) Zato je mogoče iz te direktive izpeljati nekatere smernice za opredelitev pojma „gospodarska dejavnost“ v smislu Uredbe 2017/1369.
110. Čeprav sam pojem „gospodarska dejavnost“ v Direktivi 2005/29 ni opredeljen, pa so v členu 2(d) te direktive kljub temu „poslovne prakse“ opredeljene posebno široko; prakse, ki jih zajema, morajo biti gospodarske narave, torej prakse, ki jih izvajajo gospodarski subjekti,(42) in so neposredno povezane s promocijo, prodajo ali dobavo njihovih izdelkov strankam.(43)
111. Zdi se, da uporaba besednega izraza „ali dobavo“ v tej opredelitvi vključuje dobavo proizvodov neodplačno. Tako razlago te opredelitve podpira dejstvo, da je ta besedni izraz ločen in se tako razlikuje od dejavnosti prodaje izdelka, določeni v tej opredelitvi. Tako je mogoče razumno trditi, da ponujanje izdelka stranki kot nagrade, ki jo je mogoče osvojiti v okviru nagradne igre, pomeni dobavo tega izdelka stranki in je zato zajeto v opredelitev poslovnih praks iz Direktive 2005/29.
112. Uporaba tega širokega razumevanja poslovnih praks za pojem „trgovec“ iz člena 2(13) Uredbe 2017/1369 bi bila skladna z izrecnim besedilom te določbe („bodisi odplačno [bodisi] neodplačno“) in z opredelitvijo izraza stranka („fizičn[o] ali pravn[o] oseba, ki [...] prejme izdelek“), kar pomeni, da neobstoj plačila ni upošteven za razlago pojma „trgovec“ za namene Uredbe 2017/1369.
113. Poleg tega razlaga gospodarske dejavnosti ob upoštevanju opredelitve poslovnih praks iz člena 2(d) Direktive 2005/29 odpravlja zaskrbljenost tožene stranke v postopku v glavni stvari, da mora vsak medij – ki v poročilu navede izdelek, povezan z energijo – upoštevati zahteve za označevanje z energijskimi nalepkami. To se ne bi zgodilo, saj, čeprav je izdelek omenjen v okviru gospodarske dejavnosti, take omembe ne bi bilo mogoče šteti za neposredno povezano s promocijo, prodajo ali dobavo izdelka, s čimer bi bile zato medijske hiše izključene iz obveznosti označevanja z energijskimi nalepkami, določenih v Uredbi 2017/1369.(44)
114. Ob upoštevanju zgornjih preudarkov in njihovi uporabi v obravnavanem primeru je mogoče trditi, da je tožena stranka z razstavljanjem televizijskega sprejemnika kot del nagradne igre ravnala v okviru svoje gospodarske dejavnosti in da je to neposredno povezano z dobavo tega izdelka nagrajeni stranki.
3.      Pojma „razstavljanje“ in „vizualni oglas“
115. Predložitveno sodišče se v predložitveni odločbi tudi sprašuje, ali je mogoče šteti, da je tožena stranka v postopku v glavni stvari s tem, da je sliko televizijskega sprejemnika vključila v oglas in ga opisala v seznamu možnih nagrad, ta sprejemnik „razstavljala“ v smislu opredelitve iz člena 2(13) Uredbe 2017/1369.
116. V zvezi s tem je pritožbeno sodišče na podlagi uvodne izjave 20 Uredbe 2017/1369, ki se nanaša na izdelke, ki so „razstavljeni v trgovinah“, menilo, da je treba „razstavljanje“ v smislu člena 2(13) te uredbe razumeti tako, da se nanaša le na fizično predstavitev izdelkov, s čimer so z njegovega obsega izključeni spletni vizualni oglasi, kot so ti iz obravnavane zadeve.
117. Vendar se zdi, da je ta razlaga v nasprotju z izrecnim besedilom več drugih določb Uredbe 2017/1369, zlasti njenega člena 5(1)(a), ki trgovcem nalaga, da energijske nalepke „vidno [prikažejo], tudi pri spletni prodaji na daljavo“.
118. Poleg tega se člen 11 te uredbe sklicuje na uvedbo homogene prevrednotene lestvice energijske učinkovitosti, da se „prevrednotene nalepke [prikažejo] tako v trgovinah kot na spletu“.(45) Prav tako je v uvodni izjavi 21 navedene uredbe izrecno omenjena nadomestitev obstoječih energijskih nalepk na „razstavljenih izdelkih, vključno s tistimi na spletu“.(46)
119. Te določbe predpostavljajo možnost „spletnega prikaza“, kar pomeni, da pojem „razstavljanje
izdelka“ v smislu člena 2(13) te uredbe ni nujno omejen na fizično predstavitev izdelkov, ampak ga je treba razumeti kot kakršno koli predstavitev izdelka, vključno s spletnimi vizualnimi oglasi, ki spodbujajo nagradno igro, kot je ta iz postopka v glavni stvari.
120. Nazadnje, Komisija trdi, da tudi če tožena stranka v postopku v glavni stvari spada v opredelitev trgovcev smislu člena 2(13) Uredbe 2017/1369, ne bi bila dolžna prikazati nalepke energijske učinkovitosti, saj se ta zahteva nanaša le na „vizualne oglase“ in zanjo velja omejitev iz člena 4(a) Delegirane uredbe 2019/2013, ki določa, da morajo nalepko energijske učinkovitosti vsebovati le izdelki, ki se ponujajo na „prodajnem mestu“. Glede na to, da družba PAYBACK zadevnega izdelka ne namerava prodajati, ampak ponuditi kot nagrado v nagradni igri, se ta obveznost ne uporablja.
121. Ne glede na nasprotno trditev Komisije ni dvoma, da oglaševanje televizijskega sprejemnika v glasilu tožene stranke pomeni „vizualni oglas“ v smislu člena 4(d) Delegirane uredbe 2019/2013, ki – kot je navedeno – trgovcem nalaga, da zagotovijo, da vsak vizualni oglas specifičnega modela elektronskega prikazovalnika, kot je televizijski sprejemnik, vsebuje ustrezne informacije o razredu energijske učinkovitosti tega izdelka. V skladu s tem se v obravnavani zadevi uporablja člen 4(d) te delegirane uredbe in ne njen člen 4(a).
D.      Sklepne ugotovitve
122. Kljub domnevni nejasnosti glede obsega obveznosti označevanja z energijskimi nalepkami za trgovce, ki izdelke, povezane z energijo, ponujajo brezplačno – na primer v okviru nagradne igre – iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da je treba, kadar je mogoče določbo prava Unije razlagati na več načinov, dati prednost tisti razlagi, ki zagotavlja, da določba ohrani svoj polni učinek.(47)
123. Na podlagi moje hermenevtične analize besedila člena 2(13) Uredbe 2017/1369 ter širšega konteksta, v katerega je ta določba umeščena, in ciljev, ki jim sledi, bi omejitev obsega zahtev za označevanje z energijskimi nalepkami iz te uredbe na način, da bi zajemale le trgovce, ki ponujajo izdelke za neposredno plačilo, zmanjšala korist teh zahtev, ki so se izkazale za učinkovite pri usmerjanju strank k energetsko učinkovitejšim proizvodom.(48)
124. Glede na mojo zgornjo analizo menim, da je treba organizatorja nagradne igre, kot je tožena stranka v postopku v glavni stvari, ki razstavlja izdelek v okviru gospodarske dejavnosti – ne glede na plačilo – šteti za „trgovca“ v smislu člena 2(13) Uredbe 2017/1369 in zanj morajo torej veljati zahteve za označevanje z energijskimi nalepkami iz te uredbe v povezavi z Delegirano uredbo 2019/2013.
IV.    Predlog
125. Glede na zgornje preudarke Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče, Nemčija), odgovori:
Člen 2(13) Uredbe (EU) 2017/1369 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. julija 2017 o vzpostavitvi okvira za označevanje z energijskimi nalepkami in razveljavitvi Direktive 2010/30/EU
je treba razlagati tako, da se organizator nagradne igre, ki v okviru spletne nagradne igre kot nagrado ponuja televizijski sprejemnik, šteje za „trgovca“ in zato zanj velja obveznost izpolnitve zahtev iz člena 6, prvi odstavek, točka (a), te uredbe v povezavi s členom 4(d) Delegirane uredbe Komisije (EU) 2019/2013 z dne 11. marca 2019 o dopolnitvi Uredbe (EU) 2017/1369 Evropskega parlamenta in Sveta v zvezi z označevanjem elektronskih prikazovalnikov z energijskimi nalepkami in razveljavitvi Delegirane uredbe Komisije (EU) št. 1062/2010, da v tržnih sporočilih navede razred energijske učinkovitosti tega izdelka in razpon razredov učinkovitosti, ki sta na voljo na nalepki.
1      Jezik izvirnika: angleščina.
2      Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. julija 2017 o vzpostavitvi okvira za označevanje z energijskimi nalepkami in razveljavitvi Direktive 2010/30/EU (UL 2017, L 198, str. 1).
3      Za natančno besedilo te določbe glej točko 29 teh sklepnih predlogov.
4      Delegirana uredba (EU) 2019/2013 z dne 11. marca 2019 o dopolnitvi Uredbe (EU) 2017/1369 Evropskega parlamenta in Sveta v zvezi z označevanjem elektronskih prikazovalnikov z energijskimi nalepkami in razveljavitvi Delegirane uredbe Komisije (EU) št. 1062/2010 (UL 2019 L 315, str. 1). Na podlagi člena 4(d) te uredbe imajo trgovci obveznost, da „vsak vizualni oglas za določen model elektronskega prikazovalnika, tudi na internetu, vsebuje razred energijske učinkovitosti in razpon razredov energijske učinkovitosti, ki sta na voljo na nalepki v skladu s Prilogo VII“.
5      Glej v tem smislu člen 1(1) Delegirane uredbe 2019/2013.
6      V tej določbi je opredeljeno, da „trgovec“ pomeni „prodajalca na drobno ali drugo fizično ali pravno osebo, ki izdelke strankam ponuja naprodaj, v najem ali v nakup s pridržanim lastništvom ali jih razstavlja, ali monterje, ki izvajajo gospodarsko dejavnost, bodisi odplačno [bodisi] neodplačno“.
7      Glej v tem smislu Direktivo Sveta 92/75/EGS z dne 22. septembra 1992 o navajanju porabe energije in drugih virov gospodinjskih aparatov s pomočjo nalepk in standardiziranih podatkov o izdelku (UL L 297, 13.10.1992, str. 16). Seznam gospodinjskih aparatov, vključenih v to direktivo, je obsegal hladilnike, zamrzovalnike in njihove kombinacije, pralne stroje, sušilne stroje in njihove kombinacije, pomivalne stroje, pečice, grelnike vode in hranilnike tople vode, svetlobne vire in klimatske naprave. Za več informacij glej oddelek o označevanju energijske učinkovitosti spletnega mesta Komisije: https://energy-efficient-products.ec.europa.eu/ecodesign-and-energy-label/understanding-energy-label/history-energy-labelling-eu_en.
8      Z Direktivo 2010/30/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 19. maja 2010 o navajanju porabe energije in drugih virov izdelkov, povezanih z energijo, s pomočjo nalepk in standardiziranih podatkov o izdelku (UL 2010 L 153, str. 1) se je obseg zahtev za označevanje z energijskimi nalepkami razširil z gospodinjskih aparatov na vse izdelke, povezane z energijo, torej na blago, ki med uporabo vpliva na porabo energije.
9      Obrazložitveni memorandum, priložen predlogu Delegirane uredbe Komisije (EU) z dne 11.marca 2019 o dopolnitvi Uredbe (EU) 2017/1369 Evropskega parlamenta in Sveta v zvezi z označevanjem elektronskih prikazovalnikov z energijskimi nalepkami in razveljavitvi Delegirane uredbe Komisije (EU) št. 1062/2010 (C(2019) 1796 final, v nadaljevanju: obrazložitveni memorandum k Delegirani uredbi 2019/2013). Glej zlasti oddelek 2.2, naslovljen „Ocena učinka“.
10      Izraz „izdelek, povezan z energijo,“ je v členu 2(1) Uredbe 2017/1369 opredeljen kot „blago ali sistem, ki [med uporabo] vpliva na porabo energije“ in je dan na trg.
11      Izraz „skupina izdelkov“ je v členu 2(2) Uredbe 2017/1369 opredeljen kot „skupina izdelkov z isto glavno funkcionalnostjo“.
12      Glej v tem smislu sodbo z dne 1. avgusta 2025, Alace in Canpelli (C-758/24 in C-759/24, EU:C:2025:591, točka 91 in navedena sodna praksa).
13      Nemška jezikovna različica se v celoti glasi tako: „‚Händler‘ bezeichnet einen Einzelhändler oder eine andere natürliche oder juristische Person, die im Rahmen einer Geschäftstätigkeit entgeltlich oder unentgeltlich Produkte an bzw. für Kunden oder Errichter zum Kauf, zur Miete oder zum Ratenkauf anbietet oder ausstellt.“
14      Hrvaška jezikovna različica: „‚trgovac‘ znači prodavač na malo ili druga fizička ili pravna osoba koja nudi na prodaju, iznajmljivanje, kupnju uz obročnu otplatu ili izlaže proizvode kupcima ili monterima u okviru trgovačke djelatnosti, bilo s plaćanjem ili bez plaćanja’.“
15      Francoska jezikovna različica: „‚revendeur‘: un détaillant ou une autre personne physique ou morale qui vend, loue, offre en location-vente ou expose des produits à l'intention des clients ou des installateurs dans le cadre d'une activité commerciale, à titre onéreux ou gratuit.“
16      Irska jezikovna različica: „‚ciallaíonn déileálaí‘ miondíoltóir nó duine nádúrtha nó dlítheanach eile a dhéanann táirgí a dhíol le custaiméirí nó le suiteálaithe, nó a fhruiliú, a thairiscint i gcomhair fruilcheannaigh nó a chur ar taispeáint do chustaiméirí nó do shuiteálaithe, le linn gníomhaíocht tráchtála, bíodh siad ar íocaíocht nó ná bíodh.“
17      Italijanska jezikovna različica: „‚distributore‘, il dettagliante o altra persona fisica o giuridica che offre in vendita, noleggio, oppure locazione-vendita o espone prodotti ai clienti o installatori nel corso di un’attività commerciale, a titolo oneroso o meno.“
18      Slovenska jezikovna različica: „‚trgovec‘ pomeni prodajalca na drobno ali drugo fizično ali pravno osebo, ki izdelke strankam [ali monterjem] ponuja naprodaj, v najem ali v nakup s pridržanim lastništvom ali jih razstavlja, […] [v okviru gospodarske dejavnosti][…], bodisi odplačno [bodisi] neodplačno.“
19      Angleška jezikovna različica: „‚dealer‘ means a retailer or other natural or legal person who offers for sale, hire, or hire purchase, or displays products to customers or installers in the course of a commercial activity, whether or not in return for payment“.
20      Uredba št. 1 o določitvi jezikov, ki se uporabljajo v Evropski gospodarski skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 1, str. 3), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (EU) št. 517/2013 z dne 13. maja 2013 (UL 2013, L 158, str. 1).
21      Med številnimi glej sodbo z dne 20. februarja 2018, Belgija/Komisija (C-16/16 P, EU:C:2018:79, točki 48 in 49 ter navedena sodna praksa).
22      Moj poudarek.
23      Glej v tem smislu sklep z dne 5. oktobra 2023, Verband Wirtschaft im Wettbewerb (C-761/22, EU:C:2023:756, točka 45).
24      Glej uvodni izjavi 1 in 8 Uredbe 2017/1369.
25      Uvodna izjava 10 Uredbe 2017/1369.
26      Glej delovni dokument služb Komisije – Ocena učinka, priložena dokumentu predlog uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o vzpostavitvi okvira za označevanje energijske učinkovitosti in razveljavitvi Direktive 2010/30/EU (SWD(2015) 139 final – 2015/0149 (COD) v nadaljevanju: ocena učinka za Uredbo 2017/1369). Glej zlasti oddelek 4.2.2, naslovljen „Achievements of the legislative framework“ (dosežki zakonodajnega okvira).
27      Obrazložitveni memorandum, priložen predlogu Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o vzpostavitvi okvira za označevanje energijske učinkovitosti in razveljavitvi Direktive 2010/30/EU (COM(2015) final – 2015/0149 (COD), v nadaljevanju: obrazložitveni memorandum k Uredbi 2017/1369. Glej zlasti oddelek 3.5, naslovljen „Primernost in poenostavitev ureditve“.
28      London Economics in IPSOS „Študija o vplivu energijske nalepke – in njenih morebitnih sprememb – na razumevanje med potrošniki in njihove odločitve o nakupu“, ENER/C3/2013-428, 2014.
29      CentERdata van Giesen, R. in Elsen, M. „Študija o razumevanju osnutka energijskih nalepk za gospodinjske pralne in pralno-sušilne stroje ter pomivalne stroje med potrošniki“, št. FWC ENER/C3/2015-631/04 v okviru okvirne pogodbe št. ENER/C3/2015-631.
30      Uvodna izjava 2 Uredbe 2017/1369.
31      Uvodna izjava 8 Uredbe 2017/1369.
32      Obrazložitveni memorandum k Uredbi 2017/1369, oddelek 3.1, naslovljen „Naknadno vrednotenje obstoječe zakonodaje“.
33      Ocena učinka za Uredbo 2017/1369, oddelek 4.2.2., naslovljen „Achievements of the legislative framework“ (dosežki zakonodajnega okvirja).
34      Uvodna izjava 8 Uredbe 2017/1369.
35      Ocena učinka za Uredbo 2017/1369, oddelek 4.1.3, naslovljen „Relationship with other energy efficiency and climate policies“ (povezava z drugimi politikami na področju energetske učinkovitosti in podnebja).
36      Kot je navedeno v obrazložitvenem memorandumu k Uredbi 2017/1369, je Evropski svet leta 2014 določil cilje za izboljšanje energijske učinkovitosti za 27 odstotkov in zmanjšanje emisij toplogrednih plinov za 40 odstotkov do leta 2030. Glej tudi Uredbo (EU) 2018/1999 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. decembra 2018 o upravljanju energetske unije in podnebnih ukrepov, spremembi uredb (ES) št. 663/2009 in (ES) št. 715/2009 Evropskega parlamenta in Sveta, direktiv 94/22/ES, 98/70/ES, 2009/31/ES, 2009/73/ES, 2010/31/EU, 2012/27/EU in 2013/30/EU Evropskega parlamenta in Sveta, direktiv Sveta 2009/119/ES in (EU) 2015/652 ter razveljavitvi Uredbe (EU) št. 525/2013 Evropskega parlamenta in Sveta (UL 2018 L 328, str. 1).
37      Ocena učinka za Uredbo 2017/1369, oddelek 4.1.1, naslovljen „The basic problem“ (osnovna težava).
38      Moj poudarek. Poudariti je treba, da se je Direktiva 2010/30 nanašala na „končne uporabnike“ in ne na „stranke“.
39      Glej zlasti člen 10(1), tretji pododstavek, Direktive 2010/30, moj poudarek.
40      Glej po analogiji sodbo z dne 25. julija 2018, Dyson (C-632/16, EU:C:2018:599, točka 33).
41      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta  („direktiva o nepoštenih poslovnih praksah“)  (UL 2005, L 149, str. 22).
42      Treba je opozoriti, da se zdi, da tožena stranka v postopku v glavni stvari spada v pojem „trgovec“ za namene opredelitve „poslovnih praks“. Trgovec je v členu 2(b) Direktive 2005/29 opredeljen široko, in sicer „pomeni vsako fizično ali pravno osebo, ki […] deluje za namene v zvezi z svojo trgovsko, poslovno, obrtno dejavnostjo ali svobodno poklicno dejavnostjo, in kogar koli, ki deluje v imenu ali na račun trgovca
“.
43      Sodba z dne 25. julija 2018, Dyson (C-632/16, EU:C:2018:599, točka 30).
44      Glej v tem smislu sodbo z dne 17. oktobra 2013, RLvS (C-391/12, EU:C:2013:669, točka 37).
45      Člen 11(4) Uredbe 2017/1369, moj poudarek.
46      Moj poudarek.
47      Sodba z dne 1. avgusta 2025, Tradeinn Retail Services (C-76/24, EU:C:2025:593, točka 43 in navedena sodna praksa).
48      Delovni dokument služb Komisije – Ocena učinka – priložena dokumentu –uredba Komisije (EU) o določitvi zahtev za okoljsko primerno zasnovo za elektronske prikazovalnike v skladu z Direktivo 2009/125/ES Evropskega parlamenta in Sveta in spremembi Uredbe Komisije (ES) št. 1275/2008 ter razveljavitvi Uredbe Komisije (ES) 642/2009 in Delegirane Uredbe Komisije (EU) .../... o dopolnitvi Uredbe (EU) 2017/1369 Evropskega parlamenta in Sveta v zvezi z označevanjem elektronskih prikazovalnikov z energijskimi nalepkami in razveljavitvi Delegirane uredbe Komisije (EU) št. 1062/2010 (SWD(2019) 354 final). Glej zlasti oddelek 1.5, naslovljen „Need to act“ (nujnost ukrepanja).