62022CC0677
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
ATHANASIOSA RANTOSA,
predstavljeni 30. maja 2024 (
1
)
Zadeva C‑677/22
Przedsiębiorstwo Produkcyjno-Handlowo-Usługowe A.
proti
P. S.A.
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Sąd Rejonowy Katowice – Wschód w Katowicach (okrajno sodišče Katovice vzhod v Katovicah, Poljska))
„Predhodno odločanje – Direktiva 2011/7/EU – Boj proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih – Člen 3 – Posli med podjetji – Člen 3(5) – Obveznost držav članic, da zagotovijo, da plačilni rok, določen v pogodbi, ni daljši od 60 koledarskih dni, ‚razen če je v pogodbi izrecno dogovorjeno drugače‘ – Pogodbe, sklenjene po koncu dražbe ali javnega razpisa – Pogodbeni pogoj, ki določa plačilni rok 120 koledarskih dni, ki ga enostransko določi ena od pogodbenih strank“
I. Uvod
1.
Direktiva 2011/7/EU (
2
), katere cilj je boj proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih, v členu 3(5) določa, da države članice zagotovijo, da plačilni rok, določen v pogodbi, ni daljši od 60 koledarskih dni, razen če je v pogodbi „izrecno dogovorjeno“ drugače in če to ni skrajno nepošteno do upnika v smislu člena 7 te direktive.
2.
Ali se v okviru pogodb, sklenjenih med podjetji, za plačilni rok, daljši od 60 koledarskih dni od datuma izstavitve računa dolžniku, ki ga enostransko določi ena od pogodbenih strank, lahko šteje, da je „izrecno dogovorjen“ v smislu člena 3(5) Direktive 2011/7? Tako je v bistvu vprašanje, ki ga postavlja Sąd Rejonowy Katowice – Wschód w Katowicach (okrajno sodišče Katovice vzhod v Katovicah, Poljska).
3.
Predlog za sprejetje predhodne odločbe je bil vložen v okviru spora med Przedsiębiorstwo Produkcyjno-Handlowo-Usługowe A., družbo z omejeno odgovornostjo s področja proizvodnje rudarske opreme (v nadaljevanju: A. ali tožeča stranka), in P. S.A., delniško družbo s področja pridobivanja in prodaje premoga (v nadaljevanju: P. ali tožena stranka), v zvezi z zahtevkom za plačilo zamudnih obresti za račune, ki jih družba P. ob zapadlosti ni plačala in se nanašajo na pogodbe, ki sta jih ti družbi sklenili, ter natančneje, v zvezi z veljavnostjo plačilnega roka 120 dni, določenega v pogodbenem pogoju, ki ga je vnaprej pripravila družba P.
4.
V tej zadevi je Sodišče pozvano, da prvič odloči o razlagi odstopanja, določenega v členu 3(5) Direktive 2011/7. Da bi odgovorili na postavljeno vprašanje, bo treba najprej ugotoviti, ali v okviru boja proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih pojem „izrecno dogovorjeno“ v smislu te določbe zajema sprejemanje plačilnega roka, ki izhaja iz uporabe dokumentov, ki jih pripravi izključno ena od pogodbenih strank, kot so standardizirane vzorčne pogodbe ali „tipske pogodbe“, ki v splošnih pogojih določajo plačilne roke, daljše od 60 koledarskih dni.
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
5.
V uvodnih izjavah 12, 13 in 28 Direktive 2011/7 je navedeno:
„(12)
Zamude pri plačilih predstavljajo kršenje pogodbe, kar je postalo finančno ugodno za dolžnike v večini držav članic zaradi nizkih ali neobstoječih obrestnih mer, ki se zaračunajo za zamude pri plačilih, in/ali dolgotrajnih postopkov pravnega varstva. Potreben je odločen premik h kulturi takojšnjega plačevanja, pri čemer bi bilo treba izključitev pravice do zaračunavanja obresti vedno obravnavati kot skrajno nepošten pogodbeni pogoj ali poslovno prakso, da bi preobrnili ta trend in odvračali od zamud pri plačilih. Tak premik bi moral zajemati tudi uvedbo posebnih določb o plačilnih rokih in nadomestilih upnikom za nastale stroške ter med drugim domnevo, da je izključitev pravice do nadomestila za stroške izterjave skrajno nepoštena.
(13)
Zato bi bilo treba sprejeti določbe, ki pogodbene plačilne roke pri medpodjetniškem poslovanju praviloma omejujejo na 60 koledarskih dni. Vendar lahko obstajajo okoliščine, v katerih podjetja zahtevajo daljše plačilne roke, na primer, ko podjetja želijo svojim strankam odobriti komercialni kredit. Zato bi morale imeti stranke še naprej možnost, da se izrecno dogovorijo o plačilnih rokih, ki so daljši od 60 koledarskih dni, pod pogojem, da takšno podaljšanje ni skrajno nepošteno do upnika.
[…]
(28)
Ta direktiva bi morala prepovedati zlorabo pogodbene svobode v škodo upnika. Posledično pogodbeni pogoj ali praksa glede datuma ali roka plačila, obrestne mere za zamudo pri plačilu ali nadomestila stroškov izterjave, ki ni utemeljen s pogoji, ki veljajo za dolžnika, ali ne služi predvsem temu, da si dolžnik pridobi dodatno likvidnost na račun upnika, lahko šteje za tako zlorabo. […]“
6.
Člen 1 te direktive, naslovljen „Vsebina in področje uporabe“, določa:
„1.   Cilj te direktive je boj proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih, da bi zagotovili pravilno delovanje notranjega trga ter s tem spodbudili konkurenčnost podjetij, zlasti [malih in srednje velikih podjetij (MSP)].
2.   Ta direktiva se uporablja za vsa plačila kot prejemke v zvezi s trgovinskimi posli.
[…]“
7.
Člen 2 navedene direktive, naslovljen „Opredelitev pojmov“, določa:
„Za namene te direktive se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
1.
‚trgovinski posli‘ pomeni posle med podjetji ali med podjetji in javnimi organi, ki vodijo k dostavi blaga ali izvajanju storitev za plačilo;
2.
‚javni organ‘ pomeni katerega koli naročnika, opredeljenega v točki (a) člena 2(1) Direktive 2004/17/ES[ (
3
)] in člena 1(9) Direktive 2004/18/ES[ (
4
)], ne glede na predmet ali vrednost naročila;
3.
‚podjetje‘ pomeni katero koli organizacijo, razen javnega organa, ki deluje v okviru svoje neodvisne gospodarske ali strokovne dejavnosti, tudi če to dejavnost izvaja ena sama oseba;
4.
‚zamuda pri plačilu‘ pomeni neplačilo v pogodbenem ali zakonskem plačilnem roku in če so izpolnjeni pogoji iz člena 3(1) ali člena 4(1);
5.
‚obresti za zamudo pri plačilu‘ pomeni zakonske obresti za zamudo pri plačilu ali obresti po stopnji, o kateri se podjetja med seboj dogovorijo, ob upoštevanju člena 7;
6.
‚zakonske obresti za zamudo pri plačilu‘ pomeni navadne obresti za zamudo pri plačilu po stopnji, ki je enaka vsoti referenčne stopnje in vsaj osmih odstotnih točk;
[…]“
8.
Člen 3(1), (3) in (5) te direktive, naslovljen „Posli med podjetji“, določa:
„1.   Države članice zagotovijo, da je v trgovinskih poslih med podjetji upnik upravičen do obresti zaradi zamude pri plačilu, ne da bi bilo potrebno opozorilo, kadar so izpolnjeni naslednji pogoji:
(a)
upnik je izpolnil svoje pogodbene in zakonite obveznosti; in
(b)
upnik dolgovanega zneska ni prejel pravočasno, razen če dolžnik ni odgovoren za zamudo.
[…]
3.   Kadar so izpolnjeni pogoji iz odstavka 1, države članice zagotovijo naslednje:
(a)
da je upnik upravičen do obresti za zamudo pri plačilu od dneva, ki sledi datumu plačila ali koncu plačilnega roka, določenega v pogodbi;
[…]
5.   Države članice zagotovijo, da plačilni rok, določen v pogodbi ni daljši od 60 koledarskih dni, razen če je v pogodbi izrecno dogovorjeno drugače in če ni skrajno nepošteno do upnika v smislu člena 7.“
9.
Člen 7 Direktive 2011/7, naslovljen „Nepošteni pogodbeni pogoji in prakse“, v odstavku 1 določa:
„1.   Države članice zagotovijo, da je pogodbeni pogoj ali praksa glede […] obrestne mere za zamudo pri plačilu […] bodisi neizvršljiv bodisi razlog za zahtevo odškodnine, če je skrajno nepošten do upnika.
Pri ugotavljanju, ali je pogodbeni pogoj ali praksa skrajno nepošten do upnika v smislu prvega pododstavka, se upoštevajo vse okoliščine primera, vključno z:
[…]
(c)
vprašanjem, ali ima dolžnik kakršen koli objektiven razlog za odstopanje od zakonske obrestne mere za zamudo pri plačilu, plačilnega roka iz člena 3(5) […].“
B.
Poljsko pravo
10.
Člen 5 ustawa o przeciwdziałaniu nadmiernym opóźnieniom w transakcjach handlowych (zakon o preprečevanju čezmernih zamud pri trgovinskih poslih) z dne 8. marca 2013 (
5
), s katerim je bila Direktiva 2011/7 prenesena v poljsko pravo, v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: zakon z dne 8. marca 2013), določa:
„Kadar stranki trgovinskega posla, z izjemo javnih subjektov iz zdravstvenega sektorja […], v pogodbi določita plačilni rok, daljši od 30 dni, lahko upnik zahteva zakonske obresti ob izteku 30-dnevnega roka, izračunanega od datuma, ko je storitev opravljena in je dolžniku izročen račun ali potrdilo o dobavi blaga ali izvedbi storitve, do datuma plačila, pod pogojem, da ni presežen datum zapadlosti denarne dajatve.“
11.
Člen 7 zakona z dne 8. marca 2013 določa:
„1.   V trgovinskih poslih, razen poslov, v okviru katerih je dolžnik javni subjekt, je upnik upravičen, da brez opomina prejme zakonske zamudne obresti, ki se uporabljajo za trgovinske posle, razen če sta se stranki dogovorili o višjih obrestih za obdobje od dneva zapadlosti denarne dajatve do dneva plačila, če sta kumulativno izpolnjena ta pogoja:
(1)
upnik je izpolnil svojo obveznost;
(2)
upnik plačila ni prejel v roku, določenem v pogodbi.
2.   Plačilni rok, določen v pogodbi, ne more biti daljši od 60 dni od datuma, ko je dolžniku izročen račun ali potrdilo o dobavi blaga ali izvedbi storitve, razen če sta se stranki v pogodbi izrecno dogovorili drugače in če ta dogovor ni skrajno nepošten do upnika.
3.   Kadar je plačilni rok, določen v pogodbi, daljši od 60 dni od datuma, ko je dolžniku izročen račun ali potrdilo o dobavi blaga ali izvedbi storitve, in pogoj iz odstavka 2 ni izpolnjen, ima upnik, ki je izpolnil svojo obveznost, ob izteku 60‑dnevnega roka pravico do obresti iz odstavka 1.“
12.
Člen 11b tega zakona določa:
„Za določitev zneska zakonskih zamudnih obresti v trgovinskih poslih se uporabi referenčna obrestna mera nacionalne banke Poljske, ki velja:
(1)
1. januarja – za obresti, ki se dolgujejo za obdobje od 1. januarja do 30. junija;
(2)
1. julija – za obresti, ki se dolgujejo za obdobje od 1. julija do 31. decembra.“
III. Spor o glavni stvari, vprašanje za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem
13.
Postopek v glavni stvari se nanaša na spor med družbo A., družbo poljskega prava z omejeno odgovornostjo, ki opravlja gospodarsko dejavnost med drugim na področju proizvodnje rudarske elektronske opreme, in družbo P., delniško družbo poljskega prava, ki je ena največjih rudarskih družb v Evropi ter katere gospodarska dejavnost zajema med drugim pridobivanje in prodajo premoga.
14.
Družba P. je v letih 2018 in 2019 z družbo A. sklenila več pogodb o dobavi rudarske opreme (v nadaljevanju: zadevne pogodbe). Nekatere od teh pogodb so bile sklenjene po javni dražbi (v obliki elektronske dražbe), organizirani na spletni strani, ki jo upravlja družba P. ter na kateri so bile objavljene informacije o zadevnem naročilu in pogoji njegove izvedbe. Sodelovanje na dražbah, ki so potekale v elektronski obliki, je torej zahtevalo sprejetje teh pogojev. Druge pogodbe so bile sklenjene po javnem oziroma nejavnem razpisu v skladu s pogoji, ki jih je družba P. enostransko določila v razpisni dokumentaciji, ki jo je pripravila. Ta dokument je ta družba pripravila samostojno, ne da bi družba A. imela kakršen koli vpliv na njegovo vsebino. Za izpodbijanje teh pogojev je družba A. imela možnost vložitve pravnega sredstva, (
6
) česar v obravnavanem primeru ni storila.
15.
Tako v primeru dražbe kot v primeru javnega razpisa je družba P. kot plačilni rok določila 120 dni od datuma, ko prejme račun, ne da bi druga stranka imela možnost ta plačilni rok spremeniti. Zadevne pogodbe so bile lahko sklenjene šele po tem, ko je družba A. sprejela pogoje, ki jih je opredelila družba P., vključno s plačilnim rokom 120 dni od datuma, ko je družba P. prejela račun. (
7
)
16.
Stranki sta tako sklenili več pogodb, ki jih je družba A. izpolnila in za katere je družbi P. poslala delne račune, ta pa je 354 računov, ki jih je izdala družba A., plačala v od 120 do 122 dneh od datuma njihovega prejema. Ker je bilo plačilo izvršeno po datumu izteka roka 120 dni, določenega v zadevnih pogodbah, je družba A. družbi P. poslala zbirno računovodsko obvestilo, v katerem so bili poleg glavnic terjatev navedeni zneski, dolgovani iz naslova zamudnih obresti in pavšalnega nadomestila (v obravnavanem primeru 40 EUR na račun).
17.
Družba A. je 31. decembra 2021 pri Sąd Rejonowy Katowice – Wschód w Katowicach (okrajno sodišče Katovice vzhod v Katovicah), to je predložitvenem sodišču, vložila tožbo, v kateri je zahtevala, naj družba P. plača znesek 13.702,99 poljskih zlotov (PLN) (približno 2985 EUR), povečan za zakonske zamudne obresti od vložitve zahtevka do datuma plačila, in znesek 4473,04 PLN (približno 975 EUR) za nadomestilo stroškov izterjave terjatev. Tožeča stranka je za obdobje od 31. do 60. dneva po izstavitvi računa izračunala zamudne obresti po nižji obrestni meri v skladu s členom 5 zakona z dne 8. marca 2013. Nasprotno pa je za obdobje od 61. dneva do datuma plačila te obresti izračunala po višji obrestni meri v skladu s členom 7 tega zakona.
18.
Družba A. je v podporo zahtevku za plačilo obresti na podlagi člena 7 navedenega zakona trdila, da ima pravico tako izračunati obresti, ker se o 120‑dnevnem plačilnem roku stranki nista dogovorili, ampak ga je družba P. enostransko določila v vzorčni pogodbi, priloženi objavljeni razpisni dokumentaciji. (
8
)
19.
Referendarz sądowy (sodni tajnik, Poljska) predložitvenega sodišča je 26. januarja 2022 izdal plačilni nalog, s katerim je v celoti ugodil zahtevku družbe A.
20.
Družba P. je zoper ta nalog vložila delni ugovor, v katerem je izpodbijala zlasti delež obresti, izračunan v skladu s členom 7 zakona z dne 8. marca 2013. V utemeljitev ugovora je izpodbijala, da bi plačilni rok za račune moral biti 60 dni, in trdila, da so bili računi plačani ob zapadlosti, brez zamude, tako da tožeča stranka nima pravice do nadomestila za stroške izterjave. Po mnenju družbe P. je družba A. namreč sprejela plačilni rok 120 dni in tudi na računih, ki jih je izstavila, je bil naveden ta plačilni rok. Ob upoštevanju dejstva, da se je družba A. seznanila z razpisno dokumentacijo in nato sama družbi P. v okviru postopkov javnega razpisa oddala ponudbe, v katerih je predvidela plačilni rok 120 dni, ter da je, potem ko je bila izbrana, sklenila več pogodb, v katerih je ta rok potrdila, ne da bi izpodbijala določbe v zvezi s tem, naj bi bilo treba ugotoviti, da sta se stranki dogovorili za daljši plačilni rok. Družba P. je trdila tudi, da je kot prodajalec v letih od 2018 do 2020 sklenila več pogodb o dobavi z enakimi finančnimi pogoji, tako da ni mogoče šteti, da je navedeni rok škodljiv za upnika, saj je bila tožeča stranka gotova, da bo prodala svoje storitve, prejela prihodke in ohranila likvidnost. (
9
)
21.
V teh okoliščinah predložitveno sodišče meni, da je treba ugotoviti, ali je bil plačilni rok iz zadevnih pogodb, ki je daljši od 60 dni od datuma izročitve računa dolžniku, določen ob spoštovanju pogojev iz člena 7(2) zakona z dne 8. marca 2013, s katerim je bil v poljski pravni red prenesen člen 3(5) Direktive 2011/7.
22.
V zvezi s tem želi to sodišče med drugim ugotoviti, da pogodbe, katerih pogoje opredeli izključno ena od strank, ne izpolnjujejo niti prvega pogoja iz zadnjenavedene določbe, to je, da je v pogodbi „izrecno dogovorjen“ plačilni rok, daljši od 60 dni, (
10
) niti drugega pogoja, v skladu s katerim plačilni rok, določen v pogodbi, ki je daljši od 60 dni, ne sme biti skrajno nepošten do upnika. (
11
)
23.
V teh okoliščinah je Sąd Rejonowy Katowice – Wschód w Katowicach (okrajno sodišče Katovice vzhod v Katovicah) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba člen 3(5) Direktive [2011/7] razlagati tako, da se izrecni dogovor glede plačilnega roka, daljšega od 60 dni, s strani trgovcev lahko uporablja le za pogodbe, pri katerih pogodbenih pogojev ne oblikuje izključno ena od pogodbenih strank?“
24.
Pisna stališča so Sodišču predložile družba P., poljska in nemška vlada ter Evropska komisija.
IV. Analiza
A.
Dopustnost vprašanja za predhodno odločanje
25.
Pred analizo edinega vprašanja za predhodno odločanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, je treba odločiti o njegovi dopustnosti.
26.
Nemška vlada namreč v pisnem stališču trdi, da je vprašanje za predhodno odločanje nedopustno, ker zahtevana razlaga prava Unije ni upoštevna za izid postopka v glavni stvari, saj je odločitev, ki jo bo sprejelo predložitveno sodišče, odvisna tudi od drugega vprašanja, ki ni predmet tega predloga za sprejetje predhodne odločbe in o katerem to sodišče še ni odločalo, in sicer ali je plačilni rok, določen v zadevnih pogodbah, ki je daljši od splošnega roka 60 dni, „skrajno nepošten do upnika“.
27.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča v okviru sodelovanja med njim in nacionalnimi sodišči, uvedenega s členom 267 PDEU, le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo, ki bo izdana, pristojno, da ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi potrebo po predhodni odločbi, da bi lahko izdalo sodbo, in tudi upoštevnost vprašanj, ki jih postavi Sodišču. Zato Sodišče, kadar se zastavljena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije, načeloma mora odločiti. Sodišče lahko zavrne odločanje o vprašanju nacionalnega sodišča za predhodno odločanje samo, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, ki so potrebni, da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo koristne odgovore. (
12
)
28.
V obravnavanem primeru vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, jasno ustreza objektivni potrebi po učinkoviti rešitvi spora o glavni stvari. Vprašanje, ali pravo Unije nasprotuje uporabi nacionalne ureditve, ki možnost, da se pogodbene stranke izrecno dogovorijo o plačilnih rokih, daljših od 60 dni, omejuje le na primere pogodb, pri katerih ena od pogodbenih strank ne opredeli pogodbenih pogojev, je namreč nujno za predložitveno sodišče, da odloči o sporu o glavni stvari. Okoliščina, da bo to sodišče za namene odločbe, ki jo bo izdalo, moralo po potrebi odločiti o drugih vprašanjih, ki jih ni obravnavalo v predložitveni odločbi, ne pomeni, da vprašanje za predhodno odločanje ne ostaja upoštevno za izid postopka v glavni stvari.
29.
Zato ugotavljam, da je ta predlog za sprejetje predhodne odločbe dopusten.
B.
Utemeljenost
30.
Predložitveno sodišče z vprašanjem za predhodno odločanje v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(5) Direktive 2011/7 razlagati tako, da je ob sklenitvi pogodbe med podjetjema sprejetje plačilnega roka, ki izhaja iz uporabe dokumentov, ki jih enostransko pripravi dolžnik, lahko enako „izrecnemu dogovoru“, ali pa je treba to določbo razumeti tako, da se ta pojem nanaša le na pogodbe, o katerih se stranki posamično dogovorita, pri čemer se je o plačilnem roku, daljšem od 60 dni, mogoče dogovoriti le v tovrstnih pogodbah.
1. Določbe, ki se uporabljajo v obravnavanem primeru
31.
Pravna analiza vprašanja za predhodno odločanje, ki jo je predstavilo predložitveno sodišče, po mojem mnenju zahteva nekaj predhodnih ugotovitev glede določitve določb Direktive 2011/7, ki se uporabljajo v obravnavanem primeru.
32.
V zvezi s tem je treba opozoriti, na eni strani, da se Direktiva 2011/7 v skladu s svojim členom 1(2) uporablja za vsa plačila kot prejemke v zvezi s „trgovinskimi posli“ in, na drugi strani, da je ta pojem v členu 2, točka 1, te direktive opredeljen široko kot „posl[i] med podjetji ali med podjetji in javnimi organi, ki vodijo k dostavi blaga ali izvajanju storitev za plačilo“. Zadnjenavedena določba torej določa kumulativna pogoja za to, da bi bil posel lahko opredeljen kot „trgovinski posel“. Prvič, izveden mora biti bodisi med podjetji bodisi med podjetji in javnimi organi ter, drugič, mora voditi k dostavi blaga ali izvajanju storitev za plačilo. (
13
)
33.
V obravnavanem primeru ni sporno, da je drugi pogoj izpolnjen. Družba A. je namreč nesporno družbi P. dobavila opremo (in sicer „opremo za avtomatizacijo in nadzor strojev, ki jih družba P. uporablja za zagotavljanje neprekinjenega delovanja rudnika in neprekinjenega delovanja strojev“) v zameno za določeno plačilo.
34.
Nasprotno pa, kar zadeva prvi pogoj, ni mogoče na prvi pogled izključiti, da so nekatere od zadevnih pogodb, zlasti tiste, ki so bile sklenjene po koncu javnih razpisov, opredeljene kot posli med „podjetjem“ (to je družbo A.) in „javnim organom“ (to je družbo P.). Kot namreč Komisija navaja v pisnem stališču, prvič, je poljska državna blagajna edini delničar družbe P. in, drugič, je gospodarska dejavnost družbe P. rudarjenje, ki bi ga bilo mogoče enačiti z dejavnostjo „iskanja ali izkopavanja premoga ali drugih trdnih goriv“ v smislu člena 14(b) Direktive 2014/25/EU (
14
).
35.
Taka pravna opredelitev teh poslov pa je odločilna v zvezi z določbami Direktive 2011/7, ki se uporabljajo, saj za posle med podjetji in javnimi organi veljajo pogoji ne iz njenega člena 3 (naslovljenega „Posli med podjetji“), ampak iz njenega člena 4 (naslovljenega „Posli med podjetji in javnimi organi“), ki določa strožje pogoje tako za spoštovanje plačilnih rokov (
15
) kot za možnost, da se v pogodbi izrecno dogovori o daljših plačilnih rokih, (
16
) kar je osrednje vprašanje v tej zadevi.
36.
V teh okoliščinah je Sodišče na podlagi člena 101(1) Poslovnika na predložitveno sodišče naslovilo zahtevo po informacijah, da bi razjasnilo pravni položaj družbe P.
37.
Predložitveno sodišče je v odgovoru, ki je na Sodišče prispel 4. oktobra 2023, na podlagi dokazov, ki jih je imelo na voljo, potrdilo, da je treba družbo P. obravnavati kot „podjetje“ v smislu člena 2, točka 3, Direktive 2011/7, in ne tako, da deluje kot „javni organ“ v smislu člena 2, točka 2, te direktive. Po njegovi presoji je bila družba P., čeprav je poljska državna blagajna njen edini delničar, ustanovljena predvsem z namenom, da bi izkoriščala svoja rudna nahajališča, in ne da bi zadovoljevala potrebe v splošnem interesu, ki niso industrijske ali trgovinske narave.
38.
Glede na pojasnila, ki jih je zagotovilo predložitveno sodišče, katerega dejanskim presojam, povezanim s pravno opredelitvijo, Sodišče ne glede na vse ne more oporekati, (
17
) predlagam, naj se izključi morebitno preoblikovanje vprašanja za predhodno odločanje, ki bi zajelo tudi člen 4 Direktive 2011/7, in se torej analizira vprašanje za predhodno odločanje, kot ga je oblikovalo predložitveno sodišče.
2. Vprašanje za predhodno odločanje
39.
Najprej je treba ugotoviti, da člen 3(5) Direktive 2011/7 ne vsebuje opredelitve pojma „v pogodbi izrecno dogovorjeno drugače“ ali pojasnil o njem ter tudi ne napotuje na pravo držav članic za opredelitev pomena in obsega tega pojma. V teh okoliščinah je treba tak pojem v vsej Evropski uniji razlagati samostojno in enotno ob upoštevanju zahtev po enotni uporabi prava Unije v povezavi z načelom enakosti. Tako razlago je treba poiskati ob upoštevanju hkrati besedila te določbe, konteksta, v katerega se umešča, in ciljev, ki se z njo uresničujejo, ter – po potrebi – zgodovine njenega nastanka. (
18
)
a) Jezikovna razlaga
40.
Na prvem mestu, kar zadeva besedilo člena 3(5) Direktive 2011/7, kot je navedlo predložitveno sodišče, (
19
) ta določba za veljavnost dogovorjenega plačilnega roka, daljšega od 60 koledarskih dni, določa kumulativna pogoja, in sicer formalni (ta rok mora biti „v pogodbi izrecno dogovorjen[…]“) in vsebinski pogoj (ne sme biti „skrajno nepošten[…] do upnika v smislu člena 7“).
41.
Iz besedila navedene določbe je razvidno, da ne ureja neposredno vprašanja, ali je „izrecni dogovor“ lahko vsebovan v pogodbah, katerih vsebino je enostransko pripravila ena od strank. Formalni pogoj v zvezi z „izrecnim dogovorom“ (v smislu člena 3(5) Direktive 2011/7 in uvodne izjave 13 te direktive) (
20
) se namreč ne nanaša na način, kako je bila pogodba sklenjena, (
21
) ampak, nasprotno, na zahtevo, da mora biti v tej pogodbi dogovor o plačilnem roku „izrecno“ razviden, torej dovolj jasno in nedvoumno, da se zagotovi, da so pogodbene stranke v celoti seznanjene s tem dogovorom, ne da bi morale o morebitnem podaljšanju plačilnega roka sklepati iz drugih pogodbenih pogojev ali dejanskega ravnanja pogodbenih strank. (
22
)
42.
A fortiori in v nasprotju z analizo predložitvenega sodišča iz besedila člena 3(5) Direktive 2011/7 ni mogoče sklepati, da „izrecni dogovor“ obstaja le, kadar je ta dogovor dogovorjen posamično. Besedilo tega člena namreč nasprotuje taki razlagi, ker zakonodajalec Unije z uporabo izraza „izrecno dogovorjeno“ ne pojasnjuje, katera pogodbena stranka je v pogodbo vključila pogodbeni pogoj o plačilnem roku, in nikakor ne razlikuje glede na to, ali je bil pogodbeni pogoj predmet posamičnega dogovora ali ne. Prav tako ne razlikuje med „posamičnim dogovorom“ in „tipsko pogodbo“. Kot pravilno ugotavlja nemška vlada, če bi želel uvesti tako razlikovanje zaradi upoštevanja okoliščine, da je bil pogodbeni pogoj predmet posamičnega dogovora, bi se zakonodajalec Unije odločil za drugačno ubeseditev, ki bi zahtevala obveznost takega dogovora. (
23
)
43.
Iz besedila člena 3(5) Direktive 2011/7 je torej razvidno, da je pogodbenim strankam v njihovih pogodbenih razmerjih dovoljeno, da podaljšajo zakonski rok 60 dni, če je vsebina pogodbenega pogoja, ki določa tako podaljšanje, dovolj jasna in nedvoumna za pogodbeno stranko, ki se šteje za šibkejšo.
44.
Te ugotovitve po mojem mnenju ni mogoče ovreči s trditvijo, ki jo navaja zlasti Komisija in v skladu s katero izraz „izrecno dogovorjeno“ (uporabljen v členu 3(5) te direktive in omenjen v uvodni izjavi 13 navedene direktive) njuno napotuje na aktivno sodelovanje upnika pri sklenitvi pogodbe, tako da resnično vpliva na vsebino te pogodbe. Dejstva, da bi moralo ostati mogoče, da se pogodbene stranke „izrecno dogovorijo“ o plačilnih rokih, daljših od 60 dni, ni mogoče razumeti kot zahtevo po aktivnem sodelovanju vseh pogodbenih strank pri pripravi pogodbenega pogoja. Okoliščine, da pogoje pogodbe pripravi le ena od pogodbenih strank, ni mogoče, razen v primeru, da so ti pogoji nepošteni, (
24
) enačiti z neobstojem dogovora ali celo neveljavno „pogodbo“ med pogodbenima strankama. Trditi nasprotno bi privedlo do paradoksalne ugotovitve, v skladu s katero bi obstajala domneva, da standardizirane pogodbe, kot so tipske pogodbe, ne morejo odražati skupne volje pogodbenih strank, razen če je bil vsak pogodbeni pogoj, ki ga vsebujejo, predmet posamičnega dogovora. (
25
)
b) Kontekstualna razlaga
45.
Na drugem mestu, kar zadeva kontekst, v katerega se umešča ta določba, se mi zdi, da kontekstualna razlaga potrjuje zgoraj predstavljeno jezikovno razlago.
46.
Kot je bilo navedeno v točki 40 teh sklepnih predlogov, poleg formalnega pogoja o vključitvi „izrecnega dogovora“ namreč vsebinski pogoj zahteva, da ta pogodbeni pogoj ne sme biti „skrajno nepošten[…] do upnika v smislu člena 7 [Direktive 2011/7]“. Vendar zadnjenavedene določbe, ki vsebuje elemente, ki jih je treba upoštevati, da se med drugim ugotovi, ali je pogodbeni pogoj skrajno nepošten do upnika, ni mogoče razlagati tako, da je omejena na pogodbene pogoje, ki so bili predmet „posamičnega dogovora“. Člen 7(1), drugi pododstavek, Direktive 2011/7 namreč določa, da se za ugotovitev, ali je pogodbeni pogoj nepošten, „upoštevajo vse okoliščine primera“, vključno z „vprašanjem, ali ima dolžnik kakršen koli objektiven razlog za odstopanje od zakonske obrestne mere za zamudo pri plačilu [in zlasti] plačilnega roka iz člena 3(5) [te direktive]“. Iz tega sledi, da okoliščina, da je pogodbeni pogoj o plačilnem roku določila ena od pogodbenih strank, lahko pomeni enega od elementov primera, ki bodo upoštevani. Prepoved skrajne nepoštenosti do upnika namreč tako zagotavlja celovito varstvo tega upnika ne glede na to, ali so bili plačilni roki predmet posamičnega dogovora ali pa jih je opredelila ena od strank. Zato je očitno dosledno, da se obe vrsti pogodbenih pogojev lahko štejeta za „izrecno dogovorjeni“.
c) Teleološka razlaga
47.
Na tretjem mestu, menim, da tudi cilj, ki ga uresničuje Direktiva 2011/7, to razlago potrjuje.
48.
Člen 3(5) Direktive 2011/7, kot je razvidno iz uvodne izjave 12 te direktive, se umešča v splošnejši cilj določitve „odločn[ega] premik[a] h kulturi takojšnjega plačevanja […]. Tak premik bi moral zajemati tudi uvedbo posebnih določb o plačilnih rokih […]“. (
26
) Zato je v skladu z uvodno izjavo 13 te direktive cilj zgoraj navedene določbe uresničevati namen zakonodajalca, da se „pogodben[i] plačiln[i] rok[i] pri medpodjetniškem poslovanju praviloma omej[ijo] na 60 koledarskih dni“. Vendar zakonodajalec Unije sprejema, da „lahko obstajajo okoliščine, v katerih podjetja zahtevajo daljše plačilne roke, na primer, ko podjetja želijo svojim strankam odobriti komercialni kredit. Zato bi morale imeti stranke še naprej možnost, da se izrecno dogovorijo o plačilnih rokih, ki so daljši od 60 koledarskih dni, pod pogojem, da takšno podaljšanje ni skrajno nepošteno do upnika.“ Člen 3(5) Direktive 2011/7 torej kodificira okvir, ki ga je želel zakonodajalec Unije opredeliti glede možnosti, da se dovoli tako pogodbeno podaljšanje zakonskega roka 60 dni. (
27
)
49.
Menim, da tega cilja ne more ogroziti dejstvo, da izključno ena od pogodbenih strank opredeli pogodbeni pogoj, ki določa plačilni rok, daljši od 60 dni, na primer z uporabo vnaprej pripravljenih splošnih pogojev. Izbira tovrstnega pogodbenega pogoja pogodbenih strank ne oprošča obveznosti, da spoštujejo vse pogoje iz člena 3(5) Direktive 2011/7. Tudi plačilni rok, ki ga opredeli izključno ena od pogodbenih strank in ki je daljši od 60 dni, mora izhajati „izrecno“ – to je dovolj jasno – iz pogodbenih dokumentov in ne sme biti skrajno nepošten do upnika. V zvezi s tem opozarjam na dejstvo, da se mehanizmi sankcioniranja, določeni v členu 7 te direktive, v skladu s katerim države članice ugotovijo, da so nepošteni pogodbeni pogoji bodisi neizvršljivi bodisi razlog za zahtevo odškodnine, uporabljajo tudi v teh položajih.
50.
Zahteva po „izrecnem dogovoru“ tako stranki, ki se šteje za šibkejšo med pogodbenimi strankami (to je praviloma upnik), omogoča, da dovolj jasno, in sicer pred sklenitvijo pogodbe, ugotovi, ali se strinja z dogovorom, ki bi lahko škodil njenim interesom v smislu člena 3(5) Direktive 2011/7. Ta tako imenovana „šibka“ stranka potrebuje to varstvo ne glede na vprašanje, ali je pogodbeni pogoj, ki ji škodi, naveden v pogodbi, ki je bila predmet posamičnega dogovora, ali v pogodbenih pogojih, ki so bili pripravljeni vnaprej.
51.
Nazadnje, te ugotovitve ni mogoče ovreči s trditvijo, ki jo med drugim navaja predložitveno sodišče, in sicer da je namen te določbe varovati upnika pred čezmernimi roki. Varstvo upnika namreč ne utemeljuje, da se samodejno ugotovi, da so dogovorjeni plačilni roki, ki jih je opredelil izključno dolžnik, protipravni. Taka razlaga bi bila v nasprotju s ciljem Direktive 2011/7. Člen 7(1) te direktive tako ne določa, da so plačilni roki, daljši od 60 dni, ki jih je opredelila izključno ena od pogodbenih strank, sami po sebi „skrajno nepošteni“, temveč, nasprotno, s tem, da našteva glavna merila za presojo, navaja elemente, ki jih je treba upoštevati. (
28
) Zato ni takoj izključeno, da plačilni rok, daljši od 60 dni, ki ga določi ena od pogodbenih strank, izpolnjuje tudi merila za dovoljeno izjemo.
52.
Podobno, če je logika, ki ji sledi člen 3(5) Direktive 2011/7, ta, da se uporaba plačilnih rokov, daljših od 60 dni, omeji na izjemne položaje, v katerih imajo podjetja „potrebe po daljših plačilnih rokih“, to ne pomeni, da sprejetje možnosti, da podjetje enostransko vsili pogodbeni pogoj o podaljšanju plačilnega roka, samo po sebi razkriva, da ne obstajajo take „potrebe po daljših plačilnih rokah“. Če upnik meni, da taka „potreba“ ni podana ali utemeljena, bi vsekakor moral imeti možnost izpodbijati veljavnost zadevnega pogodbenega pogoja, tako da bi trdil, da na primer ta pogodbeni pogoj zaradi čezmernega trajanja ali neutemeljenosti ne izpolnjuje drugega pogoja iz člena 3(5) te direktive, ker je „skrajno nepošten“ do njega. Ta drugi, vsebinski pogoj je namreč po mojem mnenju upošteven in zagotavlja uporabo daljših plačilnih rokov le, kadar so taki roki utemeljeni, zlasti v primeru „izrecnega dogovora“, vsiljenega gospodarsko šibkejšim podjetjem, kot so MSP. (
29
) Poleg tega člen 7(4) in (5) navedene direktive določa, da države članice zagotovijo, da obstajajo „ustrezna in učinkovita sredstva“ za preprečevanje nadaljnje uporabe pogodbenih pogojev, ki so skrajno nepošteni. Zato v nasprotju s tem, kar trdi Komisija v pisnem stališču, ne verjamem, da obstaja resnično tveganje „nenadnega povečanja“ uporabe obrazcev, ki vsiljujejo plačilne roke, daljše od 60 dni, zgolj zaradi strinjanja, da pogodbeni pogoj, ki ga enostransko določi ena od pogodbenih strank, lahko izpolnjuje merilo glede „izrecnega dogovora“ v smislu člena 3(5) navedene direktive. (
30
)
d) Zgodovina nastanka Direktive 2011/7
53.
Na četrtem in zadnjem mestu, glede zgodovine nastanka Direktive 2011/7 je treba ugotoviti, da omogoča enak sklep. Prvotni predlog Komisije namreč ni določal posebnih zahtev v zvezi s pogodbenimi dogovori o plačilnih rokih, ki presegajo določene pragove, temveč le splošen pogoj, v skladu s katerim dogovorjeni plačilni rok ne sme biti skrajno nepošten do upnika. (
31
) Podobno, čeprav je Evropski parlament predlagal spremembo v smislu, da bi za dogovor o rokih, daljših od 60 dni, morali veljati določeni pogoji, ni videti, da je ta institucija želela prepovedati določitev rokov, daljših od 60 dni, v standardnih pogodbenih pogojih, pripravljenih vnaprej. (
32
)
54.
Glede na vse zgornje preudarke predlagam, naj se na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, odgovori, da je treba člen 3(5) Direktive 2011/7 razlagati tako, da je „izrecni dogovor“ o plačilnem roku, daljšem od 60 koledarskih dni, veljaven v pogodbah med podjetji, katerih pogodbene pogoje opredeli izključno ena od pogodbenih strank, pod pogojem, da je ta dogovor dovolj jasno in nedvoumno razviden iz teh pogodb, tako da je zagotovljeno, da so pogodbene stranke z njim v celoti seznanjene, pri čemer o morebitnem podaljšanju plačilnega roka ni mogoče zgolj sklepati iz razlage drugih pogodbenih pogojev ali dejanskega ravnanja pogodbenih strank.
V. Predlog
55.
Glede na zgornje preudarke Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo Sąd Rejonowy Katowice – Wschód w Katowicach (okrajno sodišče Katovice vzhod v Katovicah, Poljska), odgovori:
Člen 3(5) Direktive 2011/7/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. februarja 2011 o boju proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih
je treba razlagati tako, da
je „izrecni dogovor“ o plačilnem roku, daljšem od 60 koledarskih dni, veljaven v pogodbah med podjetji, katerih pogodbene pogoje opredeli izključno ena od pogodbenih strank, pod pogojem, da je ta dogovor dovolj jasno in nedvoumno razviden iz teh pogodb, tako da je zagotovljeno, da so pogodbene stranke z njim v celoti seznanjene, pri čemer o morebitnem podaljšanju plačilnega roka ni mogoče zgolj sklepati iz razlage drugih pogodbenih pogojev ali dejanskega ravnanja pogodbenih strank.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
2
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. februarja 2011 o boju proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih (UL 2011, L 48, str. 1).
(
3
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil naročnikov v vodnem, energetskem in transportnem sektorju ter sektorju poštnih storitev (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 19).
(
4
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 132).
(
5
)	Dz. U. iz leta 2013, pozicija 403.
(
6
)	Kot je razvidno iz predložitvene odločbe, je v okviru postopka javnega razpisa družba A. v zvezi z bistvenimi pogoji zadevnih pogodb lahko ukrepala z vložitvijo pravnega sredstva pri predsedniku Krajowa Izba Odwoławcza (nacionalni revizijski senat, Poljska), zoper odločbo katerega se lahko vloži pritožba pri Sąd Okręgowy (regionalno sodišče, Poljska).
(
7
)	Po navedbah predložitvenega sodišča družba P. trdi, da je iz drugih pogodb, sklenjenih med strankama, ki niso predmet tega postopka, vendar je bil njihov povzetek predložen v okviru nacionalnega postopka, razvidno, da je bil plačilni rok za vsako od teh pogodb prav tako 120 dni.
(
8
)	Družba A. trdi, da o tem roku nikoli niso potekala pogajala, ampak ga je družba P. enostransko določila zaradi prevladujočega položaja, ki ga ima na tem trgu. Za sodelovanje v postopku oddaje javnega naročila, ki ga je organizirala družba P., naj bi bilo namreč treba zagotoviti dobavo v času in pod pogoji, ki jih je ta določila in o katerih se ni pogajalo. Po mnenju tožeče stranke kljub številnim poskusom v zadnjih letih, da bi se prek vprašanj o razpisni dokumentaciji spremenili pogodbeni pogoji o plačilnem roku, ti niso bili spremenjeni tako, da bi se ta rok skrajšal na 60 dni.
(
9
)	Poleg tega je družba P. menila, da ima pravico opredeliti pogodbene pogoje glede na svoje finančne sposobnosti, ki so specifične za trg in prilagojene položaju družb za pridobivanje premoga na Poljskem. Trdila je tudi, da je plačilni rok, ki traja 120 dni, dolg rok, da pa je bila sopogodbena stranka seznanjena s temi informacijami dovolj časa vnaprej, in sicer ob objavi javnega razpisa, tako da je lahko izračunala svojo ponudbo na podlagi tega.
(
10
)	Predložitveno sodišče namreč opozarja, da so v okviru trgovinskih poslov pogodbe pogosto sklenjene s sprejetjem pogojev, ki jih vnaprej pripravi ena od strank. V okviru takih pogodb znatnega števila določb, in sicer tistih, ki jih stranki ne pripravita skupaj oziroma se o njih ne dogovorita skupaj, ni mogoče spremeniti. Določbe imajo tako obliko sprejetja pogodbe, kot jo predstavi ena od pogodbenih strank. Posledično meni, da je treba člen 3(5) Direktive 2011/7 razlagati tako, da to, da se podjetja „izrecno dogovorijo“ o plačilnem roku, daljšem od 60 dni, ne zadeva tovrstnih pogodb, katerih pogodbene pogoje opredeli izključno ena od pogodbenih strank. To razlago naj bi potrjeval cilj te direktive, ki je boj proti zamudam pri plačilih na notranjem trgu ter izboljšanje likvidnosti in konkurenčnosti podjetij. Za zasebna podjetja namreč praviloma plačilni rok ni smel biti daljši od 60 dni. Vseeno naj to ne bi bil neprilagodljiv rok, ker se v skladu z uvodno izjavo 13 Direktive 2011/7 ta rok lahko podaljša, kadar to utemeljujejo okoliščine in pod pogojem, da se podjetji izrecno dogovorita. Tako zakonodajalec Unije kot nacionalni zakonodajalec naj bi torej pojem „izrecno dogovorjeno“ uporabljala v smislu „posebej dogovorjeno“. Vendar predložitveno sodišče meni, da mora podaljšanje roka ostati izjema, upnik pa mora vsaj poznati razloge, zaradi katerih želi druga stranka uporabiti to izjemo. Poleg tega naj bi moral, ker te razloge pozna, biti sposoben presoditi, ali rok, ki ga predlaga druga stranka, tudi če je razumno podaljšan na več kot 60 dni, ni čezmeren, in eventualno navesti lastne argumente, ki bi utemeljevali sprejetje tega podaljšanja pod drugačnimi pogoji. To pa naj, nasprotno, ne bi veljalo za pogodbe, ki se sklenejo v okviru javnega razpisa ali dražbe, niti za druge tipske pogodbe. V takih primerih naj bi stranke lahko bodisi sprejele pogoje prihodnje pogodbe, ki jih določi ena od strank, bodisi ne sklenile te pogodbe. Samo v primeru javnega razpisa naj bi bilo mogoče izpodbijati nekatere pogoje. Vendar naj ne bi šlo za dogovor strank, temveč za neodvisno odločitev subjekta, ki ni del same pogodbe.
(
11
)	Po presoji predložitvenega sodišča se ta pogoj sklicuje na upnika in dejstvo, da ta do njega ni skrajno nepošten. Položaj upnika pa naj bi se poleg objektivnih elementov, omenjenih v členu 7 Direktive 2011/7, moral upoštevati tudi v fazi sklenitve pogodbe in določitve trajanja plačilnega roka. To naj bi bil namreč primeren trenutek za presojo tega položaja in resničnega vpliva, ki ga ima podaljšanje roka na tveganje, da bo to skrajno nepošteno do upnika. To naj bi bilo mogoče le, če je upnik znan. Po presoji tega sodišča namreč ni izključeno, da se v primeru konkretnega upnika bistveno podaljšanje roka lahko šteje za „resno in skrajno nepošteno“, medtem ko je v primeru drugega upnika „samo nepošteno“. Po njegovem mnenju je treba ugotoviti, da zakonodajalec Unije drugače obravnava položaj, v katerem je trgovinski posel sklenjen med podjetjem in javnimi organi, pri čemer navaja, da mora biti tudi določitev roka, daljšega od 30 dni, izrecno dogovorjena, da pa zadostuje, da je objektivno utemeljena s posebno naravo ali posebnimi elementi pogodbe, in ne s položajem upnika. Hkrati je določeno, da v nobenem primeru rok ne more biti daljši od 60 dni. Nazadnje, navedeno sodišče pojasnjuje, da navedena razlaga omogoča tudi boljše izpolnjevanje ciljev Direktive 2011/7. Čeprav je tveganje, da podjetja za svoje pogodbene stranke enostransko in neutemeljeno uporabljajo daljše plačilne roke, da bi si zagotovila sredstva za svoje tekoče poslovanje, majhno, ni redko, da to negativno vpliva na likvidnost in konkurenčnost njihovih pogodbenih strank.
(
12
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 21. decembra 2023, Infraestruturas de Portugal in Futrifer Indústrias Ferroviárias (C‑66/22, EU:C:2023:1016, točki 33 in 34).
(
13
)	Glej sodbo z dne 1. decembra 2022, X (Dobave medicinske opreme) (C‑419/21, EU:C:2022:948, točki 20 in 23 ter navedena sodna praksa).
(
14
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 2014 o javnem naročanju naročnikov, ki opravljajo dejavnosti v vodnem, energetskem in prometnem sektorju ter sektorju poštnih storitev ter o razveljavitvi Direktive 2004/17/ES (UL 2014, L 94, str. 243).
(
15
)	Glej sodbo z dne 28. januarja 2020, Komisija/Italija (Direktiva o boju proti zamudam pri plačilih) (C‑122/18, EU:C:2020:41 točka 43).
(
16
)	Glej člen 4(6) Direktive 2011/7, ki v nasprotju s členom 3(5) te direktive določa, da plačilni rok, določen v pogodbi, „v nobenem primeru ni daljši od 60 koledarskih dni“ (moj poudarek). Posledično ta določba vsekakor nasprotuje temu, da družba P., kolikor jo je mogoče opredeliti kot „javni organ“, pripravi pogodbeni pogoj, ki določa plačilni rok 120 dni. Glej v zvezi s tem moje sklepne predloge v zadevi BFF Finance Iberia (C‑585/20, EU:C:2022:329, točke od 36 do 54).
(
17
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 27. oktobra 2022, Instituto do Cinema e do Audiovisual (C‑411/21, EU:C:2022:836, točki 16 in 17).
(
18
)	Glej v tem smislu sodbi z dne 9. julija 2020, RL (Direktiva o boju proti zamudam pri plačilih) (C‑199/19, EU:C:2020:548, točka 27), in z dne 18. novembra 2020, Techbau (C‑299/19, EU:C:2020:937, točka 38).
(
19
)	Glej točko 22 teh sklepnih predlogov.
(
20
)	Ugotavljam, da v francoski različici člena 3(5) Direktive 2011/7 uporabljeni glagol, in sicer „stipuler“ – ki po definiciji zgolj nevtralno „določa pogodbeni pogoj, pogoj v pogodbi“ (glej definicijo v slovarju Larousse, na voljo na tem naslovu: https://www.larousse.fr/dictionnaires/francais/stipuler/74741) – ne ustreza glagolu „convenir“, ki je uporabljen v uvodni izjavi 13 te direktive v smislu „dogovoriti se o nečem“ (https://www.larousse.fr/dictionnaires/francais/convenir/18968). Nasprotno pa v večini drugih jezikovnih različic obstaja doslednost med uporabo glagola v uvodni izjavi 13 in členu 3(5) navedene direktive (glej različice v angleščini („possible for the parties to expressly agree“/„unless otherwise expressly agreed in the contract“), nemščini („die Vertragsparteien sollten daher […] ausdrücklich vereinbaren können“/„es sei denn im Vertrag wurde ausdrücklich etwas anderes vereinbart“), italijanščini („la possibilità per le parti di concordare espressamente“/„se non diversamente concordato espressamente nel contratto“), španščini („la posibilidad de acordar expresamente“/„salvo acuerdo expreso en contrario recogido en el contrato“) in grščini („δυνατότητα των μερών να συμφωνούν ρητά“/„εκτός εάν ρητά συμφωνήθηκε διαφορετικά στο κείμενο της σύμβασης“) (moj poudarek). V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča pa je treba v primeru razhajanj med različnimi jezikovnimi različicami besedila prava Unije zadevno določbo razlagati glede na splošno sistematiko in namen ureditve, katere del je (sodba z dne 14. maja 2019, M in drugi (Odvzem statusa begunca) (C‑391/16, C‑77/17 in C‑78/17, EU:C:2019:403, točka 88 in navedena sodna praksa)).
(
21
)	Ali celo na način, kako je bil dogovorjeni pogoj sklenjen, in brez pojasnila zlasti o tem, ali je lahko del pogodbenih pogojev, pripravljenih vnaprej. Navesti moram, da tako kot Direktiva 2000/35/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. junija 2000 o boju proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 226) Direktiva 2011/7 ni bila zasnovana, da bi „vplivala na nacionalne določbe v zvezi z načinom sklepanja pogodb“ (glej uvodno izjavo 19 Direktive 2000/35 in uvodno izjavo 28 Direktive 2011/7).
(
22
)	Kot navaja nemška vlada, to razlago potrjuje uporaba tega pojma v drugih pravnih aktih Unije. Na primer člen 7(4)(a) in člen 13(1) ter člen 14(4)(a)(ii) in člen 22 Direktive 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 o pravicah potrošnikov, spremembi Direktive Sveta 93/13/EGS in Direktive 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Sveta 85/577/EGS in Direktive 97/7/ES Evropskega parlamenta in Sveta (UL 2011, L 304, str. 64) za nekatera odstopanja od splošne ureditve iz te direktive zahtevajo izrecno strinjanje ali izrecno soglasje potrošnika. V skladu s členom 18(2) Direktive (EU) 2019/770 Evropskega parlamenta in Sveta z dne z dne 20. maja 2019 o nekaterih vidikih pogodb o dobavi digitalne vsebine in digitalnih storitev (UL 2019, L 136, str. 1) je treba povračilo izplačati z uporabo istih plačilnih sredstev, kot jih je uporabil potrošnik za plačilo, razen če potrošnik izrecno soglaša z drugimi plačilnimi sredstvi. V skladu s členom 6(5) Direktive 2011/83 so nekatere informacije, zagotovljene pred sklenitvijo pogodbe, sestavni del pogodbe, sklenjene na daljavo, razen če se pogodbeni stranki „izrecno“ ne dogovorita drugače (moj poudarek). Člen 13(1) Direktive 2019/770 določa podobno v zvezi z „dodatnim obdobjem, kot se izrecno dogovorita stranki“. Poleg tega zakonodajalec Unije, kadar želi naložiti strožje zahteve v zvezi z nekim pogodbenim pogojem ali izključiti neko določbo iz splošnih pogojev, to željo običajno izrazi, kot na primer kaže člen 8(5) Direktive 2019/770. Ta določa, da je moral potrošnik ne le izrecno, ampak tudi ločeno sprejeti, da digitalni proizvod odstopa od objektivnih meril („je ob sklenitvi pogodbe izrecno in ločeno sprejel to odstopanje“). Izraz „ločeno“ pomeni, da potrošnik sprejema odstopanje „ločeno od drugih izjav ali dogovorov“, kar izključuje, da se tako odstopanje določi v številnih splošnih pogojih, pripravljenih vnaprej (glej uvodno izjavo 49 Direktive 2019/770).
(
23
)	Na primer, člen 3(1) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288) opredeljuje položaj, v katerem pogodbeni pogoj, „o katerem se stranki nista dogovorili posamično“, velja za nepoštenega (moj poudarek). V skladu s členom 3(2) te direktive se pogodbeni pogoj šteje za pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, če je bil sestavljen vnaprej in potrošnik zato ni mogel vplivati na vsebino določbe, zlasti v okviru vnaprej oblikovane tipske pogodbe.
(
24
)	Glej točko 52 teh sklepnih predlogov.
(
25
)	Poleg tega je treba ugotoviti, da je edina domneva, ki jo vsebuje Direktiva 2011/7, domneva v členu 7(3) te direktive, v skladu s katero „se za pogodbeni pogoj […], ki izključuje nadomestilo za stroške izterjave iz člena 6, domneva, da je skrajno nepošten“.
(
26
)	Glej v zvezi s tem tudi moje sklepne predloge v zadevi BFF Finance Iberia (C‑585/20, EU:C:2022:329, točka 48).
(
27
)	Pogodbeno podaljšanje zakonskega roka naj bi bilo utemeljeno tudi, kadar je postopek preverjanja skladnosti blaga ali storitev s pogodbenimi zahtevami objektivno dolgotrajnejši.
(
28
)	Elementi, navedeni v tem členu, tako kažejo, da je treba upoštevati ne le obseg škode, ki jo utrpi upnik, temveč tudi druge elemente, med drugim vprašanje, ali rok odstopa od „dobre poslovne prakse“ (člen 7(1)(a) Direktive 2011/7), naravo proizvoda ali storitve, ki je predmet pogodbe (člen 7(1)(b) te direktive), in vprašanje, ali ima dolžnik objektiven razlog, to je legitimni interes, za uporabo roka, daljšega od 60 dni (člen 7(1)(c) navedene direktive; glej v zvezi s tem primer, omenjen v uvodni izjavi 13 te direktive).
(
29
)	Glej v tem smislu člen 1(1) Direktive 2011/7.
(
30
)	V zvezi s tem želim opozoriti, da v okviru trenutne revizije Direktive 2011/7 in zlasti predloga uredbe Komisije z dne 12. septembra 2023 (COM(2023) 533 final) Komisija ugotavlja, da so „[t]emeljni vzrok za zamude pri plačilih […] asimetrije v pogajalski moči med velikimi strankami (dolžniki) in manjšimi dobavitelji (upniki)“ ter da se „[z]aradi tega […] pogosto zgodi, da morajo dobavitelji sprejeti nepoštene plačilne [roke]“. Torej prav za preprečitev tovrstnih nepoštenih praks „[p]riporočeni dolgoročni ukrepi vključujejo omejevanje pogodbenih plačilnih rokov na največ 30 dni za plačila MSP s strani večjih podjetij“. Novi člen 3 predloga uredbe Komisije je namreč „strožji od členov 3 in 4 [Direktive 2011/7], saj omejuje plačilni rok in trajanje postopka sprejemanja ali preverjanja na največ 30 dni ter odpravlja sklicevanje na pojem skrajno nepoštenih praks in določb“.
(
31
)	Glej člen 6 predloga direktive Evropskega parlamenta in Sveta o boju proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih o izvajanju Akta za mala podjetja (COM(2009) 126 final), s katerim je bil nadomeščen in prilagojen člen 3(3), (4) in (5) Direktive 2000/35. V zvezi s tem glej tudi uvodno izjavo 18 Direktive 2000/35, ki zgolj priznava „obstoj nekaterih kategorij pogodb, kjer je daljši plačilni rok v povezavi z omejeno svobodo sklepanja pogodb ali višjo obrestno mero lahko utemeljen“.
(
32
)	Glej poročilo Evropskega parlamenta z dne 4. maja 2010 (A7-0136/2010) o tem predlogu, zlasti predloga sprememb 3 in 24. Predlagana sprememba je namreč določala, da je prekoračitev skrajne meje 60 dni dovoljena pod pogojem, da sta se stranki o tem izrecno dogovorili („specifically agree[d]) in da ta prekoračitev kateri koli od strank ne povzroči neupravičene škode („does not lead to unjustified damages“).