62020CO0504
ОПРЕДЕЛЕНИЕ НА СЪДА (oсми състав)
14 април 2021 година (
*1
)
„Обжалване — Член 181 от Процедурния правилник на Съда — Защита на финансовите интереси на Европейския съюз — Борба срещу измамата — Заседания на Европейския съвет — Многогодишна финансова рамка — Искане за изключване на представителя на Чешката република поради твърдян конфликт на интереси — Отговор, установяващ липса на компетентност — Иск за установяване на неправомерно бездействие — Твърдение за бездействие на Европейския съвет — Недопустимост — Произнасяне — Процесуална легитимация — Правен интерес“
По дело C‑504/20 P
с предмет жалба на основание член 56 от Статута на Съда на Европейския съюз, подадена на 28 септември 2020 г.,
Lukáš Wagenknecht, с местожителство в Пардубице (Чешка република), представляван от A. Koller, advokátka,
жалбоподател,
като другата страна в производството е:
Европейски съвет,
ответник в първоинстанционното производство,
СЪДЪТ (осми състав),
състоящ се от: N. Wahl, председател на състава, F. Biltgen (докладчик) и J. Passer, съдии,
генерален адвокат: H. Saugmandsgaard Øe,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, да се произнесе с мотивирано определение в съответствие с член 181 от Процедурния правилник на Съда,
постанови настоящото
Определение
1
С жалбата си до Съда г‑н Lukáš Wagenknecht иска, от една страна, отмяна на определение на Общия съд на Европейския съюз от 17 юли 2020 г., Wagenknecht/Европейски съвет (T‑715/19, наричано по-нататък „обжалваното определение“, EU:T:2020:340), с което Общият съд отхвърля като недопустим и при всички положения явно лишен от всякакво правно основание иска, предявен от г‑н Lukáš Wagenknecht на основание член 265 ДФЕС, за установяване на неправомерно бездействие от страна на Европейския съвет по отношение на искането, отправено до Европейския съвет от ищеца в това производство, за изключване на министър-председателя на Чешката република, г‑н Andrej Babiš, от заседанието на Европейския съвет на 20 юни 2019 г. и от следващите заседания относно преговорите във връзка с финансовите перспективи поради твърдения му конфликт на интереси и от друга страна, отмяна на определение на председателя на Общия съд от 23 юли 2020 г., Wagenknecht/Европейски съвет (T‑715/19 R, непубликувано, наричано по-нататък „определението по обезпечителните мерки“, EU:T:2020:358), с което се констатира липса на основание за произнасяне по искането на ищеца в това производство за допускане на временни мерки на основание член 279 ДФЕС.
Обстоятелства, предхождащи спора
2
За целите на настоящото производство по обжалване обстоятелствата, предхождащи спора, представени в точки 1—3 от обжалваното определение, могат да бъдат обобщени по следния начин.
3
С писмо от 5 юни 2019 г., постъпило в Европейския съвет на 10 юни 2019 г., ищецът в производството пред Общия съд, член на Senát Parlamentu České republiky (Сената на Чешката република), иска от Европейския съвет да изключи министър-председателя на Чешката република от заседанието на Европейския съвет на 20 юни 2019 г., както и от следващите заседания относно преговорите във връзка с финансовите перспективи (многогодишна финансова рамка (МФР) за периода 2021—2027 г.) (наричано по-нататък „поканата за действие от 5 юни 2019 г.“) поради твърдян конфликт на интереси на този представител на Чешката република, който произтичал от личните и семейните му интереси в предприятия от групата Agrofert, осъществяваща дейност по-специално в хранително-вкусовата промишленост.
4
На 24 юни 2019 г. Европейският съвет отговаря на това писмо. Като уточнява, че не се произнася по същество относно твърденията на ищеца в производството пред Общия съд, и го уверява, че отдава изключително голямо значение на борбата с измамата и други незаконни дейности, които засягат финансовите интереси на Европейския съюз, Европейският съвет отбелязва, че член 15, параграф 2 ДЕС урежда състава на Европейския съвет, като предвижда, че той „се състои от държавните или правителствените ръководители на държавите членки, председателя на Европейския съвет и председателя на [Европейската комисия]“, а посоченият състав не може да се изменя в отсъствието на разпоредба в Договорите, предвиждаща възможност за такова изменение. Освен това Европейският съвет обяснява, че въпросът дали държавният или правителственият ръководител трябва да представлява всяка една държава — членка на Съюза, се урежда единствено от националното конституционно право, поради което Европейският съвет или неговият председател нямат право на преценка относно решението кой трябва да представлява всяка държава членка в рамките на тази институция, нито относно решението дали на различните заседания на Европейския съвет трябва да се кани държавният или правителственият ръководител.
5
На 2 юли 2019 г. ищецът в производството пред Общия съд се обръща към Европейския съвет, като по електронната поща иска от генералния секретар на тази институция разяснения във връзка с получения от него на 24 юни отговор. На това електронно съобщение не е изпратен отговор.
Искът пред Общия съд, обжалваното определение и определението по обезпечителните мерки
6
С искова молба, внесена в секретариата на Общия съд на 21 октомври 2019 г. на основание член 265 ДФЕС, жалбоподателят в настоящото производство иска установяване на неправомерно бездействие от страна на Европейския съвет, тъй като посочената институция незаконосъобразно не предприела действия в отговор на поканата за действие от 5 юни 2019 г.
7
На 19 март 2020 г. на основание член 130, параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд Европейският съвет повдига възражение за недопустимост, с което иска от Общия съд да отхвърли иска като явно недопустим и да осъди ищеца в това производство да заплати съдебните разноски.
8
С отделна писмена молба, внесена в секретариата на Общия съд на 27 май 2020 г., на основание член 279 ДФЕС жалбоподателят в настоящото производство иска от председателя на Общия съд да постанови като временна мярка включване в заключенията на Европейския съвет на текст, който по същество оповестява налагането на забрана на всяко юридическо лице, свързано с министър-председателя на Чешката република, да получава средства по МФР за периода 2021—2027 г.
9
С обжалваното определение, постановено на основание членове 126 и 130 от Процедурния му правилник, Общият съд отхвърля иска като явно недопустим, след като приема, от една страна, в точки 25—27 от това определение, че ищецът в това производство няма нито правен интерес, нито активна процесуална легитимация, и от друга страна, в точки 28—33 от същото определение, че в писмото си от 24 юни 2019 г. Европейският съвет се е произнесъл по поканата за действие от 5 юни 2019 г. Същевременно Общият съд намира за целесъобразно в точки 34—38 от обжалваното определение да разгледа иска и по същество, като го отхвърля, тъй като при всички положения е явно лишен от всякакво правно основание.
10
С определението по обезпечителните мерки председателят на Общия съд констатира липса на основание за произнасяне по искането за допускане на временна мярка.
Исканията на страните и производството пред Съда
11
С жалбата си до Съда жалбоподателят иска от него:
–
да отмени обжалваното определение,
–
да уважи исканията му, предявени в първоинстанционното производство, и
–
да отмени определението по обезпечителните мерки.
По жалбата
12
По силата на член 181 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е изцяло или частично явно недопустима или явно неоснователна, Съдът може във всеки един момент, по предложение на съдията докладчик и след изслушване на генералния адвокат, с мотивирано определение да отхвърли изцяло или частично жалбата.
13
Посочената разпоредба следва да се приложи в настоящото производство по обжалване.
14
В подкрепа на жалбата си до Съда жалбоподателят излага петнадесет твърдения за нарушения, първото — на принципа на защита на оправданите правни очаквания за законосъобразни действия на институциите на Съюза, второто — на член 130, параграфи 3 и 7 от Процедурния правилник на Общия съд, както и на член 6 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. (наричана по-нататък „ЕКПЧ“), третото — на член 265, трета алинея ДФЕС във връзка с член 263, четвърта алинея ДФЕС, четвъртото — на член 4, параграф 2 ДЕС и на общите и конституционни правила на държавите членки, петото — на член 2 от ЕКПЧ и на член 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), шестото — на член 6 от ЕКПЧ и на член 47 от Хартата, седмото — на член 13 ДЕС, осмото — на член 15, параграф 2 ДЕС, деветото — на член 325, параграф 1 ДФЕС, десетото — на член 61 от Регламент (ЕС, Евратом) 2018/1046 на Европейския парламент и на Съвета от 18 юли 2018 година за финансовите правила, приложими за общия бюджет на Съюза, за изменение на регламенти (ЕС) № 1296/2013, (ЕС) № 1301/2013, (ЕС) № 1303/2013, (ЕС) № 1304/2013, (ЕС) № 1309/2013, (ЕС) № 1316/2013, (ЕС) № 223/2014 и (ЕС) № 283/2014 и на Решение № 541/2014/ЕС и за отмяна на Регламент (ЕС, Евратом) № 966/2012 (ОВ L 193, 2018 г., стр. 1), единадесетото до четиринадесето — на член 2 ДЕС, и петнадесетото — на принципа на правна предвидимост, що се отнася до осъждането му да заплати съдебните разноски.
15
От друга страна, с шестнадесетото си твърдение жалбоподателят се опитва да обжалва определението по обезпечителните мерки, както и да поиска допускане на временни мерки.
16
Най-напред следва да се разгледат първо, трето, пето, шесто, единадесето и дванадесето твърдение, които се отнасят до мотивите на обжалваното определение, свързани с допустимостта на иска, а след това останалите твърдения, изложени в подкрепа на жалбата до Съда.
По първо твърдение
17
Първото твърдение е насочено срещу точки 29—33 от обжалваното определение, с които Общият съд приема, че писмото на Европейския съвет от 24 юни 2019 г. представлява произнасяне от страна на тази институция по поканата за действие от 5 юни 2019 г., поради което исковата молба не отговаря на условията за допустимост на иска за установяване на неправомерно бездействие по член 265 ДФЕС.
Доводи на жалбоподателя
18
Жалбоподателят сочи, на първо място, нарушение на принципа на оправдани правни очаквания за законосъобразни действия от страна на институциите на Съюза, тъй като Общият съд посочва двусмислено, че той не е трябвало да се доверява, че Европейският съвет ще действа в съответствие с член 61 от Регламент 2018/1046 и член 325 ДФЕС, тъй като посочената институция посочва противоречиво в писмото си от 24 юни 2019 г., че ще се съобрази със задължението си за борба с измамите и корупцията, но не е компетентна да го направи.
19
На второ място, жалбоподателят сочи, че в писмото си от 24 юни 2019 г., което определя като „липса на отговор“, Европейският съвет не изпълнява задължението си за ясна и разбираема комуникация и подаването на жалба за отмяната на това писмо на основание член 263 ДФЕС, упоменато от Общия съд в точка 32 от обжалваното определение, е щяло да се окаже безполезно.
Съображения на Съда
20
Видно от практиката на Съда, правилно в точки 29—31 от обжалваното определение Общият съд припомня, че условията за допустимост на иска за установяване на неправомерно бездействие, определени в член 265 ДФЕС, не са изпълнени, когато институцията, поканена да действа, се произнася по поканата преди предявяване на иска (определения от 8 февруари 2018 г., CBA Spielapparate- und Restaurantbetrieb/Комисия, C‑508/17 P, непубликувано, EU:C:2018:72, т. 15 и от 3 декември 2019 г., WB/Комисия, C‑270/19 P, непубликувано, EU:C:2019:1038, т. 13), а приемането на акт, който е различен от желания или считан за необходим от заинтересованите лица, например надлежно мотивиран отказ да се предприемат действия в съответствие с поканата, представлява произнасяне, което слага край на неправомерното бездействие (вж. в този смисъл решение от 19 ноември 2013 г., Комисия/Съвет, C‑196/12, EU:C:2013:753, т. 22 и цитираната съдебна практика).
21
Последната констатация важи в особена степен, когато съответната институция отказва да действа в съответствие с поканата за действие поради липса на компетентност (вж. в този смисъл определение от 3 декември 2019 г., WB/Комисия, C‑270/19 P, непубликувано, EU:C:2019:1038, т. 12).
22
В приложение на съдебната практика, цитирана в точка 20 от настоящото определение, по същество Общият съд приема в точка 32 от обжалваното определение, че писмото на Европейския съвет от 24 юни 2019 г., изпратено в отговор на поканата за действие от 5 юни 2019 г. и съдържащо решението на тази институция да не предприема действия в посочената в тази покана насока, слага край на неправомерното бездействие, с което искът на основание член 265 ДФЕС, предявен от ищеца в това производство, става недопустим. Общият съд добавя, че ищецът в това производство е можел да обжалва писмото на основание член 263 ДФЕС, стига да успее да обоснове процесуалната си легитимация.
23
Трябва да се припомни, че произнасянето по смисъла на член 265, втора алинея ДФЕС трябва да закрепва ясната и окончателна позиция на съответната институция във връзка с искането на ищеца, а квалифицирането като „произнасяне“ на отговора на тази институция на такова искане, което слага край на твърдяното неправомерно бездействие, е правен въпрос, който може да бъде повдиган в производство по обжалване пред Съда (вж. в този смисъл определение от 16 юни 2020 г., CJ/Съд на Европейския съюз, C‑634/19 P, непубликувано, EU:C:2020:474, т. 29 и 31 и цитираната съдебна практика).
24
В случая доводите на жалбоподателя, изложени във връзка с първото му твърдение, не са в състояние да поставят под съмнение квалифицирането като „произнасяне“ на писмото на Европейския съвет от 24 юни 2019 г., нито следователно и извода на Общия съд, че искът в производството пред него е недопустим на това основание.
25
В този смисъл, на първо място, твърдението, че Общият съд посочва, че ищецът в производството пред него не е трябвало да се доверява, че Европейският съвет ще действа в съответствие с член 61 от Регламент 2018/1046 и член 325 ДФЕС, явно произтича от лош прочит на обжалваното определение. Всъщност в точка 32 от него Общият съд се ограничава с констатацията, че в писмото си от 24 юни 2019 г. Европейският съвет обяснява ясно причините, поради които не може да предприеме действия в исканата от ищеца насока, без обаче да прави извода, който последният се опитва да му вмени.
26
Доколкото доводите на жалбоподателя трябва да се разбират като упрек към Общия съд, че не е приел, че въпросното писмо е опорочено поради противоречие в мотивите, трябва да се констатира, че очевидно липсва противоречие между уверението, изразено в същото писмо, че Европейският съвет отдава изключително голямо значение на борбата с измамата и други незаконни дейности, които засягат финансовите интереси на Съюза, от една страна, и отказа на тази институция да действа в съответствие с искането на ищеца в производството пред Общия съд поради липсата на компетентност за целта, от друга страна.
27
Оттук следва, че тези доводи са явно неоснователни.
28
На второ място, що се отнася до довода на жалбоподателя, че в писмото си от 24 юни 2019 г. Европейският съвет не изпълнява задължението си за ясна и разбираема комуникация, от член 256 ДФЕС, член 58, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз и член 169, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда следва, че жалбата трябва да посочва точно пороците на акта, чиято отмяна се иска, както и конкретните доводи в подкрепа на това искане (решение от 16 септември 2020 г., BP/FRA, C‑669/19 P, непубликувано, EU:C:2020:713, т. 26 и цитираната съдебна практика).
29
В случая жалбоподателят се задоволява просто да отправи съвсем общо твърдение, без да привежда правни съображения, целящи да установят защо изявлението на Европейския съвет в писмото му от 24 юни 2019 г. не е ясно или разбираемо, а още по-малко защо Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото в това отношение. При това положение този довод трябва да се отхвърли като явно недопустим.
30
Освен това следва да се припомни, че въпросът относно допустимостта на иск за установяване на неправомерно бездействие е различен от въпроса дали актът, приет от сезираната институция на Съюза, с който се слага край на нейното бездействие, подлежи на отмяна (вж. в този смисъл определение от 16 юни 2020 г., CJ/Съд на Европейския съюз, C‑634/19 P, непубликувано, EU:C:2020:474, т. 36 и цитираната съдебна практика). Следователно доводите на жалбоподателя относно твърдяното безполезно подаване на жалба на основание член 263 ДФЕС против упоменатото писмо на Европейския съвет са неприложими.
31
Поради това първото твърдение трябва да се отхвърли като частично явно недопустимо и частично явно неоснователно.
По трето, пето и дванадесето твърдение
32
Третото твърдение на жалбоподателя е, че в точки 25—27 от обжалваното определение Общият съд незаконосъобразно добавя две условия за установяването на неговата активна процесуална легитимация, които не се съдържат в член 265, трета алинея ДФЕС във връзка с член 263, четвърта алинея ДФЕС, и допуска грешка при прилагане на правото, като стига до извода, че като ищец в производството пред него няма активна процесуална легитимация и правен интерес.
33
Петото твърдение на жалбоподателя е за нарушение на член 2 от ЕКПЧ и на член 2 от Хартата, тъй като в точка 39 от обжалваното определение Общият съд счита, че той не е нито пряко, нито лично засегнат от твърдяното неправомерно бездействие независимо от заплахите за физическата му неприкосновеност, предизвикани от думите на министър-председателя на Чешката република по негов адрес.
34
Дванадесетото твърдение на жалбоподателя е за накърняване на основната ценност на равенство пред закона, закрепена в член 2 ДЕС, и в тази връзка той критикува точки 27 и 38 от обжалваното определение. Според него от тези две точки следва, че единствено получателите на плащания от Съюза, осъществени в рамките на разходвани от държавите членки средства, са легитимирани да оспорват тяхната редовност.
35
С тези три твърдения жалбоподателят по същество оспорва извода на Общия съд, че искът му е недопустим поради липсата на процесуална легитимация и правен интерес.
36
Тъй като, поради съображенията, изложени в точки 20—31 от настоящото определение, Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е постановил, че искът е недопустим, поради това че Европейският съвет се произнася по поканата за действие от 5 юни 2019 г. преди предявяването на този иск, не следва да се разглежда дали изводът на Общия съд, упоменат в предходната точка, е юридически неправилен. Всъщност при посочените условия евентуална подобна грешка би била без значение за разрешаването на спора и не би засегнала диспозитива на обжалваното определение, доколкото искът е отхвърлен като недопустим (вж. по аналогия решение от 3 октомври 2013 г., Inuit Tapiriit Kanatami и др./Парламент и Съвет, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, т. 74 и определение от 25 октомври 2016 г., VSM Geneesmiddelen/Комисия, C‑637/15 P, непубликувано, EU:C:2016:812, т. 54 и 55).
37
Поради това третото, петото и дванадесетото твърдение трябва да се отхвърлят като неприложими.
По шесто и единадесето твърдение
38
Шестото твърдение на жалбоподателя е за нарушение на член 6 от ЕКПЧ и на член 47 от Хартата, а единадесетото за накърняване на основополагащата ценност на правосъдието, закрепена в член 2 ДЕС, тъй като Общият съд стига до извода, че неговият иск е недопустим поради изложените в обжалваното определение мотиви.
39
В това отношение е достатъчно да се отбележи, че макар условията за допустимост на иск или жалба до Съда да трябва да се тълкуват с оглед на ценностите и основните права, залегнали в правото на Съюза, последните не са в състояние да доведат до промяна на предвидената в Договорите система за съдебен контрол, и по-специално на правилата, свързани с допустимостта на исковете или жалбите, подадени пряко пред юрисдикцията на Съюза (вж. в този смисъл решение от 3 октомври 2013 г., Inuit Tapiriit Kanatami и др./Парламент и Съвет, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, т. 97 и определение от 8 февруари 2018 г., CBA Spielapparate- und Restaurantbetrieb/Комисия, C‑508/17 P, непубликувано, EU:C:2018:72, т. 20).
40
Поради това следва шестото и единадесетото твърдение да се отхвърлят като явно неоснователни.
По четвърто, седмо—десето, тринадесето и четиринадесето твърдение
41
Четвърто, седмо—десето, тринадесето и четиринадесето твърдение са насочени срещу мотивите, съдържащи се в точки 34—38 от обжалваното определение и отнасящи се до иска по същество, предявен пред Общия съд.
42
Тъй като от точки 20—31 от настоящото определение следва, че правилно в точка 39 от обжалваното определение Общият съд счита, че искът, с който е сезиран, е недопустим, тези мотиви са изложени за изчерпателност.
43
Според постоянната практика на Съда, в производството по обжалване оплакванията, насочени срещу мотивите на съдебен акт на Общия съд, изложени за изчерпателност, трябва да се отхвърлят като неприложими, тъй като не могат да доведат до отмяна на съдебния акт (вж. в този смисъл решение от 12 ноември 2020 г., Gollnisch/Парламент, C‑676/19 P, непубликувано, EU:C:2020:916, т. 55 и цитираната съдебна практика).
44
Следователно четвърто, седмо—десето, тринадесето и четиринадесето твърдение, насочени срещу мотивите на обжалваното определение по същество, по които не е необходимо произнасяне, трябва да се отхвърлят като неприложими.
По второто твърдение
45
Второто твърдение на жалбоподателя е, че Общият съд нарушава член 130, параграфи 3 и 7 от своя Процедурен правилник, както и член 6 от ЕКПЧ, като в точки 34—38 от обжалваното определение включва съображения по съществото на предявения от него иск, които е трябвало да бъдат изложени в решение.
46
Както следва от точки 41—43 от настоящото определение, в посочените точки от обжалваното определение Общият съд разглежда иска по същество само за изчерпателност.
47
Поради това второто твърдение трябва да се отхвърли като неприложимо.
По шестнадесетото твърдение
48
С шестнадесетото твърдение жалбоподателя се опитва да обжалва определението по обезпечителните мерки, както и да поиска допускане на временни мерки.
49
От членове 39 и 57 от Статута на Съда на Европейския съюз във връзка с член 160, параграф 4 и член 190, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда обаче следва, че подобна жалба и подобна молба за допускане на временни мерки трябва да се подават с отделен документ.
50
Поради неподаването на такива в случая, въпросната жалба и въпросната молба за допускане на временни мерки са явно недопустими.
По петнадесетото твърдение
51
Петнадесетото твърдение на жалбоподателя е, че Общият съд нарушава принципа на правна предвидимост, като го осъжда да заплати съдебните разноски, при положение че размерът им не е посочен в обжалваното определение, а членове 133—141 от Процедурния правилник на Общия съд, уреждащи съдебните разноски, не съдържат материалноправна норма, позволяваща тяхното определяне.
52
В тази връзка е достатъчно да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика, в случай че всички останали твърдения в жалбата до Съда са били отхвърлени, исканията във връзка с твърдяната нередовност на решението на Общия съд относно съдебните разноски трябва да се отхвърлят като недопустими в приложение на член 58, втора алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, съгласно който размерът на присъдените разноски или страната, на която се възлагат, не подлежат на отделно обжалване (определение от 12 януари 2017 г., Europäischer Tier- und Naturschutz и Giesen/Комисия, C‑343/16 P, непубликувано, EU:C:2017:10, т. 24 и цитираната съдебна практика).
53
Тъй като останалите твърдения по жалбата са отхвърлени, петнадесетото твърдение следва да се отхвърли като явно недопустимо.
54
От изложеното следва, че жалбата до Съда трябва да се отхвърли в нейната цялост като частично явно недопустима и частично явно неоснователна.
По съдебните разноски
55
Съгласно член 137 от Процедурния правилник на Съда, приложим по отношение на производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от същия, Съдът следва да се произнесе по съдебните разноски в определението, с което слага край на производството.
56
Тъй като настоящото определение е постановено преди връчването на жалбата до Съда на ответника и следователно преди последният да е могъл да направи съдебни разноски, следва да се реши, че жалбоподателят понася направените от него съдебни разноски.
По изложените съображения Съдът (осми състав) определи:
1)
Отхвърля жалбата като частично явно недопустима и частично явно неоснователна.
2)
Г‑н Lukáš Wagenknecht понася направените от него съдебни разноски.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.