62023CJ0072
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (седми състав)
13 март 2025 година (
*1
)
„Обжалване — Обща външна политика и политика на сигурност — Борба с тероризма — Ограничителни мерки, приети спрямо определени лица и образувания — Замразяване на средства — Обща позиция 2001/931/ОВППС — Член 1, параграфи 3, 4 и 6 — Регламент (ЕО) № 2580/2001 — Член 2, параграф 3 — Оставяне на организация в списъка на лицата, групите и образуванията, участващи в терористични действия — Приложимост към въоръжен конфликт — Терористична група — Естество на извършените действия и мотивите, на които те се основават — Времеви диапазон — Продължаващо наличие на риск от участие в терористична дейност — Пропорционалност — Задължение за мотивиране“
По дело C‑72/23 P
с предмет жалба на основание член 56 от Статута на Съда на Европейския съюз, подадена на 10 февруари 2023 г.,
Kurdistan Workers’ Party (PKK), представлявана от T. Buruma и A. M. van Eik, advocaten,
жалбоподател,
като другите страни в производството са:
Съвет на Европейския съюз, представляван от M.‑C. Cadilhac, B. Driessen и S. Van Overmeire,
ответник в първоинстанционното производство,
подпомаган от
Френска република, представлявана първоначално от J.‑L. Carré, B. Fodda и W. Zemamta, а впоследствие от J.‑L. Carré, B. Fodda и E. Timmermans, и в последствие от B. Fodda, E. Timmermans и B. Travard,
встъпила страна в производството по обжалване,
СЪДЪТ (седми състав),
състоящ се от: F. Biltgen (докладчик), председател на първи състав, изпълняващ функцията на председател на седми състав, M. L. Arastey Sahún, председател на пети състав, и J. Passer, съдия,
генерален адвокат: P. Pikamäe,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
С жалбата си Kurdistan Workers’ Party (PKK) иска отмяна на решение на Общия съд на Европейския съюз от 14 декември 2022 г., PKK/Съвет (T‑182/21, наричано по-нататък обжалваното съдебно решение, EU:T:2022:807), с което се отхвърля жалбата му за отмяна на:
–
Регламент за изпълнение (ЕС) 2021/138 на Съвета от 5 февруари 2021 година за прилагане на член 2, параграф 3 от Регламент (ЕО) № 2580/2001 относно специалните ограничителни мерки за борба с тероризма, насочени срещу определени лица и образувания, и за отмяна на Регламент за изпълнение (ЕС) 2020/1128 (OВ L 43, 2021 г., стр. 1),
–
Регламент за изпълнение (ЕС) 2021/1188 на Съвета от 19 юли 2021 година за прилагане на член 2, параграф 3 от Регламент (ЕО) № 2580/2001 относно специалните ограничителни мерки за борба с тероризма, насочени срещу определени лица и образувания, и за отмяна на Регламент за изпълнение (ЕС) 2021/138 (OВ L 258, 2021 г., стр. 14),
–
Регламент за изпълнение (ЕС) 2022/147 на Съвета от 3 февруари 2022 година за прилагане на член 2, параграф 3 от Регламент (ЕО) № 2580/2001 относно специалните ограничителни мерки за борба с тероризма, насочени срещу определени лица и образувания, и за отмяна на Регламент за изпълнение (ЕС) 2021/1188 (OВ L 25, 2022 г., стр. 1),
–
Решение (ОВППС) 2021/142 на Съвета от 5 февруари 2021 година за актуализиране на списъка на лицата, групите и образуванията, по отношение на които се прилагат членове 2, 3 и 4 от Обща позиция 2001/931/ОВППС за прилагането на специални мерки за борба с тероризма, и за отмяна на Решение (ОВППС) 2020/1132 (OВ L 43, 2021 г., стр. 14),
–
Решение (ОВППС) 2021/1192 на Съвета от 19 юли 2021 година за актуализиране на списъка на лицата, групите и образуванията, по отношение на които се прилагат членове 2, 3 и 4 от Обща позиция 2001/931/ОВППС за прилагането на специални мерки за борба с тероризма и за отмяна на Решение (ОВППС) 2021/142 (ОВ L 258, 2021 г., стр. 42), и
–
Решение (ОВППС) 2022/152 на Съвета от 3 февруари 2022 година за актуализиране на списъка на лицата, групите и образуванията, по отношение на които се прилагат членове 2, 3 и 4 от Обща позиция 2001/931/ОВППС за прилагането на специални мерки за борба с тероризма и за отмяна на Решение (ОВППС) 2021/1192 (ОВ L 25, 2022 г., стр. 13),
доколкото тези регламенти и решения (наричани по-нататък заедно „спорните актове“) го засягат.
Правна уредба
Резолюция 1373 (2001) на Съвета за сигурност на Организацията на обединените нации
2
На 28 септември 2001 г. Съветът за сигурност на Организацията на обединените нации приема Резолюция 1373 (2001) за установяване на стратегии за борба с тероризма с всички средства, и по-конкретно за борба с неговото финансиране.
3
В преамбюла на посочената резолюция се потвърждава „необходимостта от борба с всички средства съгласно Хартата на Организацията на обединените нации срещу заплахите пред международния мир и сигурност, предизвикани от терористичните актове“. В него се подчертава също, че държавите трябва „да обогатяват международното сътрудничество, като вземат допълнителни мерки, за да предотвратят и премахнат на тяхна територия с всички законови средства финансирането и подготовката на всякакви терористични актове“.
4
Параграф 1, буква c) от посочената резолюция по-специално предвижда, че всички държави замразяват незабавно средствата и другите финансови активи или икономически ресурси на лицата, които извършват или възнамеряват да извършат терористични действия, или подпомагат или участват в такива действия, на образуванията, притежавани или контролирани от такива лица, както и на лицата и образуванията, действащи от името или под ръководството на такива лица и образувания.
5
Посочената резолюция не съдържа списък на лицата, спрямо които трябва да се прилагат тези ограничителни мерки.
Правото на Съюза
Обща позиция 2001/931/ОВППС
6
В изпълнение на Резолюция 1373 (2001) на Съвета за сигурност на ООН на 27 декември 2001 г. Съветът на Европейския съюз приема Обща позиция 2001/931/ОВППС за прилагането на специални мерки за борба с тероризма (ОВ L 344, 2001 г., стр. 93; Специално издание на български език, 2007 г., глава 18, том 1, стр. 179).
7
Член 1, параграфи 1, 3, 4 и 6 от посочената обща позиция гласи:
„1.   Настоящата обща позиция се прилага в съответствие с разпоредбите на следващите членове към лицата, групите и [образуванията], участващи в извършването на терористични действия [и] изброени в приложението.
[…]
3.   За целите на настоящата обща позиция „терористично [действие]“ означава едно от следните умишлени действия, които могат сериозно да увредят дадена държава или международна организация, като се отчитат тяхната природа и контекст, и които са дефинирани като престъпления по смисъла на националното право, когато са извършени с цел:
i)
сериозно заплашване [на] населението; или
ii)
неправомерно принуждаване на правителство или международна организация да извърши или да се въздържи от извършването на каквото и да е действие; или
iii)
сериозно да дестабилизира или разруши основните политически, конституционни, икономически или социални структури на дадена страна или международна организация, като:
a)
застраши живота на лице, което може да доведе до неговата смърт;
б)
застраши физическата неприкосновеност на дадено лице;
в)
отвлече или вземе лица за заложници;
г)
причини мащабно разрушение на правителствени или обществени сгради/съоръжения, транспортна система, инфраструктурно средство, включително информационна система, неподвижна платформа, намираща се на континенталния шелф, обществено място или частна собственост, което може да застраши човешки живот или да причини големи икономически загуби;
д)
завладее самолет, кораби или други средства за обществен транспорт и транспорт на стоки;
е)
произвежда, притежава, придобива, превозва, доставя или използва оръжия, експлозиви или […] ядрени, биологични или химически вещества, както и извършва изследователска работа и разработва биологични и химически оръжия;
ж)
разпространява опасни вещества или причинява […] пожари или наводнения, които представляват заплаха за човешкия живот;
з)
намесва се или разстройва снабдяването с вода, енергия или с който и да е друг основен природен източник, което представлява заплаха за човешкия живот;
и)
заплашва с извършването на което и да е от действията, изброени в букви от а) до з);
й)
ръководи терористична група;
к)
участва в дейността на терористична група, включително чрез предоставянето на информация или на материални средства, или посредством финансирането на дейността ѝ по какъвто и да е начин, със съзнанието, че това участие допринася за криминалната дейност на групата.
За целите на настоящия параграф „терористична група“ означава структурирана група, състояща се от повече от две лица, създадена за определен срок и действаща съгласувано за осъществяването на терористични действия. „Структурирана група“ означава група, която не се формира случайно, за осъществяването на незабав[ен] терористичен акт и в която не е необходимо да има формално разпределение на ролите на нейните членове, продължителност на членството в нея или да има развита структура.
4.   Списъкът в приложението се изготвя на базата на прецизна информация или материал в съответното дело, [от които е видно], че е взето решение от компетентните органи по отношение на засегнатите лица, групи или обр[а]зувания, независимо дали [то е решение, основано на сериозни и достоверни доказателства или улики, за] възбуждането на разследвания или преследване […] на терористично действие, опит да се извърши, участ[ие във] или подпом[агане на] такова действие или [е] присъда за такива [деяния]. Лицата, групите, или [образуванията], определени от Съвета за сигурност на Обединените нации като свързани с тероризма или срещу които е разпоредено налагането на санкции, могат да бъдат включени в този списък.
За целите на настоящия параграф „компетент[ен орган]“ означава съдеб[ен орган, или ако съдебните органи не са компетентни] в областта, попадаща в обхвата на настоящия параграф, [еквивалентен на тях компетентен орган] в тази област.
[…]
6.   Имената на лицата и образуванията в списъка от приложението се преглеждат през определени интервали от време и поне веднъж на всеки шест месеца, за да се гарантира, че съществуват основания да бъдат [оставени] в списъка“.
8
Съгласно член 2 от посочената обща позиция:
„Европейската общност, като действа в рамките на правомощията, предоставени ѝ от Договора за създаване на Европейската общност, разпорежда да се замразят средствата и другите финансови активи или икономически източници на лицата, групите и образуванията, изброени в приложението“.
Регламент (ЕО) № 2580/2001
9
Тъй като счита, че за прилагането на описаните в Обща позиция 2001/931 мерки на равнището на Европейския съюз е необходим регламент, Съветът приема Регламент (ЕО) № 2580/2001 от 27 декември 2001 година относно специалните ограничителни мерки за борба с тероризма, насочени срещу определени лица и образувания (ОВ L 344, 2001 г., стр. 70; Специално издание на български език, 2007 г., глава 18, том 1, стр. 169).
10
Член 2 от този регламент предвижда следното:
„1.   Освен ако [е налице изключение] по смисъла на членове 5 и 6:
a)
всички средства, други финансови активи и икономически [ресурси], принадлежащи на или притежавани, или държани от физическо или юридическо лице, група или образувание в списъка по смисъла на параграф 3, се замразяват;
б)
не се предоставят средствата, другите финансови активи и икономически [ресурси], пряко или непряко, на или в полза на физическо или юридическо лице, група или [образувание] в списъка, посочен в параграф 3.
2.   Освен ако [е налице изключение] по смисъла на членове 5 и 6, се забранява предоставянето на финансовите услуги на или в полза на физическо или юридическо лице, група или образувание в списъка по смисъла на параграф 3.
3.   Съветът, действащ единодушно, създава, пре[раз]глежда и изменя списъка на лицата, групите или [образуванията], към които се прилага настоящият регламент, в съответствие с разпоредбите на член 1, параграфи 4, 5 и 6 от Обща позиция 2001/931/ОВППС. [Т]ози списък съдържа:
i)
физическите лица, извършващи или които възнамеряват да извършат, участват или подпомагат [извършването] на какъвто и да е терористичен акт;
ii)
юридическите лица, групите или образувания[та], извършващи или които възнамеряват да извършат, участват или подпомагат [извършването] на какъвто и да е терористичен акт;
iii)
юридическите лица, групите или образуванията, притежавани или контролирани от едно или повече физически или юридически лица, групи или образувания по смисъла на i) и ii); или
iv)
физическите лица, юридическите лица, групите или образуванията, които действат от името на или под управлението на едно или повече физически или юридически лица, групи или образувания по смисъла на i) и ii)“.
Обстоятелствата по спора
11
Обстоятелствата по спора са изложени в точки 2—11 от обжалваното съдебно решение. За целите на разглеждането на настоящата жалба трябва да се приеме за установено следното.
12
PKK, жалбоподател в първоинстанционното производство и в производството по обжалване, е създадена през 1978 г. и започва въоръжена борба срещу турското правителство за признаване на правото на кюрдите на самоопределение.
13
Името на жалбоподателя първоначално не фигурира нито в списъка, съдържащ се в приложението към Обща позиция 2001/931, нито в списъка по член 2, параграф 3 от Регламент № 2580/2001.
14
На 2 май 2002 г. Съветът приема Обща позиция 2002/340/ОВППС за актуализиране на Обща позиция 2001/931/ОВППС за прилагането на специални мерки за борба с тероризма (ОВ L 116, 2002 г., стр. 75). Приложението към Обща позиция 2002/340 актуализира списъка с лицата, групите и образуванията, спрямо които се прилагат ограничителните мерки, предвидени в Обща позиция 2001/931, като включва в него по-специално името на жалбоподателя, както следва: „Кюрдска работническа партия (РКК)“. На 2 май 2002 г., Съветът приема Решение 2002/334/ЕО за прилагане на член 2, параграф 3 от Регламент (ЕО) № 2580/2001 относно специалните ограничителни мерки за борба с тероризма, насочени срещу определени лица и образувания и за отмяна на Решение 2001/927/ЕО (ОВ L 116, 2002 г., стр. 33). Решение 2002/334 включва името на жалбоподателя в списъка, предвиден в член 2, параграф 3 от Регламент № 2580/2001, по същия начин както това е направено в приложението към Обща позиция 2002/340.
15
В приложение на член 1, параграф 6 от Обща позиция 2001/931 и на член 2, параграф 3 от Регламент № 2580/2001 тези актове са редовно актуализирани. Името на жалбоподателя винаги е фигурирало в списъците с групите и образуванията, спрямо които се прилагат ограничителните мерки (наричани по-нататък „спорните списъци“), въпреки оспорването пред Общия съд и отмяната от него на няколко решения и регламенти, към които са приложени тези списъци. От 2 април 2004 г. името на образуванието, включено в спорните списъци, е „Кюрдска работническа партия (PKK) (известна също като „KADEK“ и като „KONGRA-GEL“)“.
16
В изложенията на мотивите към Решение 2021/142 и към Регламент за изпълнение 2021/138 (наричани по-нататък „първите спорни актове“) Съветът посочва, че оставянето на името на жалбоподателя в спорните списъци се основава, първо, на три решения на органите на Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия, първото от които е прието на 29 март 2001 г. от министъра на вътрешните работи на Обединеното кралство (наричано по-нататък „решението на Обединеното кралство от 2001 г.“) на основание UK Terrorism Act 2000 (Закон на Обединеното кралство от 2000 г. за борба с тероризма), допълнено със заповед от 14 юли 2006 г., като в него се приема, че KADEK и KONGRA-GEL са други наименования на PKK. Второто е решение на министъра на вътрешните работи от 3 декември 2014 г., с което се запазва в сила забраната на PKK, а третото — заповед на министъра на вътрешните работи, приета през 2020 г., с която се приема, че TAK трябва да бъде забранена не отделно, а като включена в забраната на PKK.
17
Второ, оставянето на името на жалбоподателя в спорните списъци се основава и на решение на френските органи, в случая решение от 2 ноември 2011 г. на Tribunal de grande instance de Paris (Първоинстанционен съд Париж, Франция), с което кюрдският културен център Ahmet Kaya е осъден за участие в престъпна група с цел подготовка на терористично действие и финансиране на тероризъм, като това съдебно решение е потвърдено след обжалване с решение от 23 април 2013 г. от Сour d’appel de Paris (Апелативен съд Париж, Франция) и в рамките на въззивно производство с решение от 21 май 2014 г. — от Cour de сassation (Касационен съд, Франция)
18
Трето, оставянето на името на жалбоподателя в спорните списъци се основава на две решения на правителството на Съединените американски щати, а именно, от една страна, решение от 8 октомври 1997 г., с което PKK е квалифицирана като „чуждестранна терористична организация“ на основание член 219 от US Immigration and Nationality Act (Закон за имиграцията и гражданството на Съединените щати), потвърдено на 5 февруари 2019 г., и от друга страна, решение от 31 октомври 2001 г., с което PKK е квалифицирана като „изрично обозначен световен терорист“ на основание Executive Order № 13224 (Президентски указ № 13224) (наричани по-нататък заедно „решенията на органите на Съединените щати“).
19
В изложенията на мотивите към Решение 2021/1192 и към Регламент за изпълнение 2021/1188 освен мотивите, които вече се съдържат в изложенията на мотивите към първите спорни актове, се посочва, че Съветът е разгледал допълнително инцидента, възникнал на 24 август 2014 г., който вече е представлявал основание за решението на министъра на вътрешните работи на Обединеното кралство от 3 декември 2014 г. и се е изразявал в нападение на електроцентрала и в отвличане на трима китайски инженери.
20
С Решение 2022/152 и Регламент за изпълнение 2022/147 името на жалбоподателя е оставено в спорните списъци. В изложенията на мотивите към тези актове се посочват, освен предходните мотиви, и нападението на турски военен пост в Ирак от въоръжен безпилотен летателен апарат на PKK на 20 август 2020 г., което Съветът счита за терористично действие, като с него се доказва, че продължава да е налице риск от участие на PKK в терористична дейност.
Жалбата пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
21
На 7 април 2021 г. PKK подава жалба в секретариата на Общия съд, с която иска отмяна на първите обжалвани актове.
22
С последващи изявления за изменение жалбоподателят иска отмяна на всички спорни актове в частта, в която се отнасят до него.
23
В подкрепа на жалбата си за отмяна PKK изтъква по същество седем основания. Тези основания са изведени, първото — от нарушение на принципа на правна сигурност и на член 1, параграф 2 от Обща позиция 2001/931 или на член 2, параграф 3 от Регламент № 2580/2001, второто — от нарушение на член 1, параграф 3 от общата позиция, третото — от нарушение на член 1, параграф 4 от посочената обща позиция, четвъртото — от нарушение на член 1, параграф 6 от същата обща позиция, петото — от нарушение на принципа на пропорционалност и на субсидиарност, шестото — от нарушение на задължението за мотивиране, и седмото — от нарушение на правото на защита и на правото на ефективна съдебна защита.
24
След като разглежда и отхвърля първото основание, което няма да бъде разгледано в рамките на настоящото производство по обжалване, Общият съд анализира третото основание, изведено от нарушение на член 1, параграф 4 от Обща позиция 2001/931. Той припомня, че следва да се прави разграничение между актовете, с които името на дадено лице или образувание е включено за първи път в списъка за замразяване на средства и които са уредени в посочения член 1, параграф 4, и актовете за оставяне на името в този списък, които са уредени в член 1, параграф 6 от посочената обща позиция, така че могат да се вземат предвид само двете решения, обосновали първоначалното включване на жалбоподателя през 2002 г., а именно решението на Обединеното кралство от 2001 г. и решенията на органите на Съединените щати.
25
След като квалифицира решението на Обединеното кралство от 2001 г. като решение на „компетентен орган“, отговарящо на изискванията за „прецизна информация или материал[ите] в съответното дело, [от които е видно], че е взето решение от [компетентен орган]“ по смисъла на член 1, параграф 4 от Обща позиция 2001/931, и след като припомня в точка 71 от обжалваното съдебно решение съдържанието на посветените на това решение пасажи от изложенията на мотивите към спорните актове, в рамките на тази квалификация Общият съд преценява „времевия диапазон“ между инцидентите, взети предвид в посоченото решение, и датата на приемането му. В точки 76—81 от обжалваното съдебно решение Общият съд посочва, че въпреки оспорването на съществуването на заплахи за нападения срещу турски туристически обекти през периода 1995—1999 г., което Съветът не е длъжен да проверява, времевият диапазон между последните факти, настъпили през 1999 г., и датата на приемане на решението на Обединеното кралство от 2001 г., е бил около две години и че такъв времеви диапазон от по-малко от пет години не може да се счита за прекомерен. Поради това Общият съд е отхвърлил третото основание, доколкото спорните актове се основават на решението на Обединеното кралство от 2001 г. За сметка на това той е уважил това основание, доколкото тези актове се основават на решенията на органите на Съединените щати. Всъщност според Общия съд освен факта, че решението от 31 октомври 2001 г. не е публикувано, без да е установено, че мотивите му са били съобщени на заинтересованото лице, решението от 8 октомври 1997 г. е публикувано във Федералния регистър на Съединените щати само в постановителната си част, така че самото споменаване в изложението на мотивите към спорните актове на посоченото публикуване е недостатъчно, за да се установи, че Съветът е извършил необходимата проверка, що се отнася до спазването в Съединените американски щати на принципа на правото на защита.
26
При разглеждането на второто основание, изведено от нарушение на член 1, параграф 3 от Обща позиция 2001/931, Общият съд най-напред приема в точки 109—111 от обжалваното съдебно решение съществуването на обичайния принцип на самоопределение. При все това, без да взема отношение по прилагането му в конкретния случай, нито по законосъобразността на използването на въоръжена сила за постигане на самоопределение, той постановява, че този принцип не предполага използването на средства, попадащи в обхвата на посочения член 1, параграф 3, тъй като за евентуално изключение от забраната на извършването на терористични действия не съществува никакво основание в правото на Съюза или в международното право.
27
В точки 115—117 от обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля доводите на жалбоподателя относно вземането предвид на легитимния характер на въоръжения конфликт за самоопределението на кюрдския народ с оглед тълкуването на целите, посочени в член 1, параграф 3, първа алинея от Обща позиция 2001/937, като отбелязва следното:
„115
[…] [Т]рябва да се прави разграничение, от една страна, между целите, които желае да постигне даден народ или жителите на определена територия, и от друга страна, действията, които те извършват за постигането на тези цели. Всъщност посочените в член 1, параграф 3, първа алинея, подточки i)—iii) от Обща позиция 2001/931 „цели“ не са такива цели, които могат да се квалифицират като крайни или основополагащи. Както става ясно от използваните термини (заплашване, принуждаване, дестабилизиране или разрушаване), те се отнасят до самото естество на извършените действия, което води до извода, че член 1, параграф 3, първа алинея от Обща позиция 2001/931 се отнася само до „действия“, а не до „цели“ […].
116
Ето защо, противно на поддържаното от жалбоподателя, преследваната с атаките срещу основните структури на турската държава цел (член 1, параграф 3, първа алинея, подточка iii) от Обща позиция 2001/931), а именно да се променят тези структури, така че да станат по-демократични, дори ако се окаже истинска, не следва да се взема предвид. Също така понятието „неправомерно“ (член 1, параграф 3, първа алинея, подточка ii) от Обща позиция 2001/931) трябва да се разбира като отнасящо се до неправомерния характер на упражнената принуда, по-специално чрез използваните принудителни средства, а не да се преценява през призмата на твърдения легитимен характер на целта, преследвана с упражняването на тази принуда. Накрая, що се отнася до заплашването на населението (член 1, параграф 3, първа алинея, подточка i) от Обща позиция 2001/931), по отношение на което жалбоподателят твърди, че воденият от него въоръжен конфликт за самоопределение на кюрдския народ е насочен само към военни цели, следва да се констатира, че този довод не се подкрепя от фактите, тъй като някои от действията, посочени в изложенията на мотивите, и по-специално нападенията срещу туристически обекти, са били насочени главно към цивилното население, което не е било само странична жертва […].
117
Накрая трябва да се подчертае, че от изложеното не може да се направи извод, че инструментът за предотвратяване на тероризма, какъвто е Обща позиция 2001/931, и в по-общ план цялата система от ограничителни мерки на Съюза са пречка за упражняването на правото на самоопределение на населението в потиснически държави. Всъщност Обща позиция 2001/931 и прилагането ѝ от Съвета не са насочени към определянето на това дали някоя от страните в конфликт между дадена държава и определена група има право, а към борбата с тероризма […]. В подобна хипотеза, като използва широкото право на преценка, признато на институциите на Съюза в областта на управлението на външните отношения на Съюза, […] Съветът е този, който трябва да реши по отношение на кои физически и юридически лица, свързани със съответната държава или с народа, който желае да упражни правото си на самоопределение, следва да се приемат ограничителни мерки“.
28
В точка 119 от обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля доводите, с които се оспорват терористичните цели на някои действия с мотива, че са извършени като ответен удар срещу турската армия.
29
По-нататък, за да установи съответствието между някои от вменените на PKK действия и критериите, установени в член 1, параграф 3 от Обща позиция 2001/931 за определяне на понятието „терористично действие“, в точки 122—125 от обжалваното съдебно решение Общият съд подчертава, че всеки от видовете действия, посочени в член 1, параграф 3, първа алинея, букви а)—к) от посочената обща позиция, може да има терористичен характер, поради което е без значение, че някои действия не са причинили смърт по смисъла на буква а), не са включвали използването на огнестрелно оръжие по смисъла на буква е), не са причинили мащабни разрушения по смисъла на буква г) или не са довели до отвличане по смисъла на буква в), тъй като, от една страна, не се оспорва, че тези действия са преследвали други терористични цели, които са сред посочените в член 1, параграф 3, първа алинея, букви а)—к) от посочената обща позиция, и от друга страна, че други действия сред посочените са имали една или друга от тази цели.
30
Накрая, що се отнася до действията, на които се основава решението на Обединеното кралство от 2001 г., в точка 127 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че макар нападението на рафинерия, извършено през 1993—1994 г., да не е застрашило човешкия живот, жалбоподателят не е оспорил причинените мащабни разрушения и големите икономически загуби с произтичащата от това заплаха за човешкия живот. По-нататък, в точка 128 от това съдебно решение Общият съд отхвърля доводите на жалбоподателя относно съществуващите разминавания между определението за терористично действие в законодателството на Обединеното кралство и определението в Обща позиция 2001/931, като обстоятелството, че критерият за тежест е свързан със средствата в националното законодателство и с целите на посочената обща позиция, е без значение. Що се отнася до актовете, които органите на Обединеното кралство са приели, за да обосноват решението на министъра на вътрешните работи от 3 декември 2014 г., в точка 129 от посоченото съдебно решение Общият съд приема във връзка с нападението на електроцентралата от 24 август 2014 г., че от термина „разстройва“ с терористична цел, посочен в член 1, параграф 3, първа алинея, буква з) от тази обща позиция, описан като „намесва се или разстройва снабдяването с вода, енергия или с който и да е друг основен природен източник, което представлява заплаха за човешкия живот“, позволява да се приеме, че могат да бъдат засегнати и съоръжения, които все още не функционират. Поради това Общият съд е отхвърлил второто основание, изведено от нарушение на член 1, параграф 3 от посочената обща позиция.
31
При разглеждането на четвъртото основание, изведено от нарушение на член 1, параграф 6 от Обща позиция 2001/931 и след като припомня приложимата съдебна практика, в точки 141—157 от обжалваното съдебно решение Общият съд анализира спорните актове, за да констатира, че най-новите инциденти, които са били взети предвид, са от 2014 г., 2017 г. и 2020 г. Освен това той отбелязва, че квалифицирането на тези инциденти като терористични действия освен това не е било надлежно оспорено, поради което Съветът правилно е актуализирал преценката си относно риска от участие на PKK в терористична дейност, а предвид „времевия диапазон“ от по-малко от пет години между фактите, предмет на спорните актове, той не е бил длъжен да продължи актуализирането ѝ извън вземането предвид на посочените факти. В точки 158—162 от обжалваното съдебно решение Общият съд констатира също, че твърдените промени в обстоятелствата, на които се позовава жалбоподателят, като мирният процес и неговият провал, ролята на PKK в борбата срещу Даиш, превръщането на турската държава в тоталитарна държава, която потиска кюрдския народ, и оттеглянето на Обединеното кралство от Съюза, не отразява промяна, която предполага превръщането на РKK в по-мирна организация. Поради това Общият съд отхвърля това основание.
32
При разглеждането на петото основание в точки 170—172 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че не е налице нарушение на принципа на пропорционалност, тъй като в спорните актове Съветът правилно е преразгледал въпроса дали продължава да е налице риск от участие на жалбоподателя в терористична дейност, с оглед по-специално на твърдените от последния промени в обстоятелствата. Той уточнява, че този извод не се поставя под съмнение от твърдението, че разглежданите мерки за замразяване на средства са неефективни и следователно неподходящи. Освен това твърдените последици за кюрдите или за всяко друго лице, което желае да окаже подкрепа на кюрдите, били ирелевантни.
33
Що се отнася до шестото основание, изведено от нарушение на задължението за мотивиране, в точки 179 и 180 от обжалваното съдебно решение Общият съд служебно констатира непълнота на мотивите, що се отнася до първите спорни актове, доколкото в тях се споменава инцидентът от 24 август 2014 г., при който е нападната електроцентрала и трима китайски инженери са били отвлечени.
34
В останалата му част Общият съд отхвърля шестото основание, като в точки 175—178 от това решение припомня съдебната практика, установена в решение от 22 април 2021 г., Съвет/PKK (C‑46/19 P, EU:C:2021:316, т. 47), съгласно която, за да изпълни задължението за мотивиране по член 296 ДФЕС, Съветът трябва да изложи достатъчно точни и конкретни мотиви, за да може жалбоподателят да се запознае с основанията за оставянето на името му в списъците за замразяване на средства, а Общият съд да може да упражни съответен контрол. В точки 181—195 от обжалваното съдебно решение той взема отношение по различните оплаквания на жалбоподателя в това отношение, като подчертава по-специално в точка 182 от посоченото решение, че задължението за мотивиране представлява съществено процесуално изискване, което трябва да се разграничава от въпроса за правилността на мотивите, от която зависи материалната законосъобразност на разглеждания акт, така че оплакванията и доводите, с които се оспорва обосноваността на акта, са ирелевантни, когато като основание се изтъква липса или непълнота на мотивите.
35
Накрая, в точка 213 от обжалваното съдебно решение Общият съд уважава седмото основание, доколкото Съветът не е предоставил на жалбоподателя необходимата информация относно проверката му за спазването на правото на защита и на правото на ефективна съдебна защита от органите на Съединените щати.
36
Следователно с обжалваното съдебно решение Общият съд е отхвърлил жалбата изцяло. В точка 214 от обжалваното съдебно решение той уточнява, че частичната обоснованост на основанията, изведени от нарушение на член 1, параграф 4 от Обща позиция 2001/931, от нарушение на задължението за мотивиране и от нарушение на правото на защита и на правото на ефективна съдебна защита, не може да доведе до отмяна на спорните актове, тъй като констатираната незаконосъобразност, независимо дали се отнася до решенията на органите на Съединените щати, или до инцидента от 24 август 2014 г., за който е прието, че е извършен от РKK, не позволяват да се постави под съмнение възприетата в спорните актове преценка на Съвета, че продължава да е налице риск от участие на PKK в терористична дейност, която продължава да е надлежно основана на оставянето в сила на решението на Обединеното кралство от 2001 г., както и, според случая, на други инциденти, настъпили през 2014 г., 2017 г. и 2020 г.
Производството пред Съда и исканията на страните
37
С решение на председателя на Съда от 5 юни 2023 г. Френската република е допусната да встъпи в подкрепа на исканията на Съвета.
38
PKK иска от Съда:
–
да съедини настоящата жалба с жалбата, подадена под номер C‑44/23 P,
–
да отмени обжалваното съдебно решение,
–
да се произнесе окончателно по въпросите, предмет на настоящата жалба, и да отмени спорните актове в частта, в която тези актове се отнасят до PKK (известна също като „KADEK“ и „KONGRA-GEL“),
–
да осъди Съвета да заплати съдебните разноски, свързани с производството по обжалване и с първоинстанционното производство, заедно с лихвите.
39
Съветът иска от Съда:
–
да отхвърли жалбата,
–
при условията на евентуалност, ако Съдът реши да отмени обжалваното съдебно решение и сам да постанови окончателно решение, да отхвърли жалбата за отмяна на спорните актове в обжалваното съдебно решение,
–
да осъди PKK да заплати съдебните разноски в производството по обжалване и в първоинстанционното производство.
40
Френската република иска Съдът да отхвърли жалбата.
По жалбата
41
В подкрепа на жалбата си жалбоподателят изтъква пет основания, изведени, първото, от грешка при прилагане на правото по отношение на направеното от Общия съд тълкуване на член 1, параграф 3, първа алинея от Обща позиция 2001/931, по-конкретно при тълкуването на използваното в тази разпоредба понятие „цели“, както и при прилагането му в разглеждания случай, второто, от грешка при прилагане на правото, допусната от Общия съд, доколкото той е приел, че Съветът е можел да се позове на решението на Обединеното кралство от 2001 г. в нарушение на условията по член 1, параграфи 3 и 4 от посочената Обща позиция, третото, от грешка, допусната от Общия съд при преценката на преразглеждането, извършено от Съвета в съответствие с член 1, параграф 6 от посочената обща позиция, четвъртото, от грешка, допусната от Общия съд при тълкуването на принципа на пропорционалност, и петото, от грешка, допусната от Общия съд при преценката относно това дали мотивите, изложени от Съвета в изложението на мотивите към спорните актове, са достатъчни.
По първото основание
Доводи на страните
42
С първото си основание жалбоподателят твърди, че в точки 103—130 от обжалваното съдебно решение Общият съд е тълкувал неправилно член 1, параграф 3, първа алинея от Обща позиция 2001/931 и е приложил също така неправилно тази разпоредба в разглеждания случай, като е приел, че „целите“, посочени в подточки i)—iii) от посочената разпоредба, се отнасят до самото естество на извършените действия.
43
Жалбоподателят счита, че с член 1, параграф 3, първа алинея от Обща позиция 2001/931 се прави разграничение между действията, чиято степен на тежест позволява те да бъдат квалифицирани като терористични действия, както са изброени в букви а)—к), и целите, с които тези действия трябва да бъдат извършени, както са посочени в подточки i)—iii). Тъй като тези условия са кумулативни, Съветът трябвало да докаже, от една страна, че дадена организация е извършила едно или повече от изброените в посочените букви а)—к) действия, и от друга страна, че това действие или тези действия са извършени с терористична цел, за да може да се заключи, че е налице терористично действие по смисъла на посочената обща позиция. Като е посочил в точка 115 от обжалваното съдебно решение, че „целите“ по член 1, параграф 3, първа алинея, подточки i)—iii) от посочената Обща позиция се отнасят до „самото естество на извършените действия“, обаче Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото при тълкуването на това двойно условие, на практика отменяйки самостоятелното условие, свързано с терористичната цел.
44
Действително, след като в точка 115 от обжалваното съдебно решение е установил разграничение между целите, които желае да постигне даден народ или жителите на определена територия, и действията, които те извършват за постигането на тези цели, Общият съд правилно е приел, че „целите“, посочени в член 1, параграф 3, първа алинея от Обща позиция 2001/931, не съответстват на целите, които могат да се квалифицират като крайни или основополагащи. От това обаче не може да се направи извод, че крайната цел е без значение за тълкуването на непосредствената цел на дадено действие. Следователно Общият съд неправилно бил приел в точка 116 от това решение, че тя не следва да се взема предвид.
45
Освен това жалбоподателят, който се позовава на посочената точка 116, счита, че терминът „неправомерно“ в член 1, параграф 3, първа алинея, подточка ii) от Обща позиция 2001/931 не се отнася само до незаконния характер на упражняваната принуда, тъй като тогава този термин би бил излишен, понеже за да попадне в обхвата на посочения член 1, параграф 3, действието трябва да бъде незаконосъобразно. Следователно посоченият термин би трябвало да се разбира в смисъл, че цели да направи по-трудно квалифицирането на дадено действие като терористично.
46
В точка 115 от обжалваното съдебно решение Общият съд също така неправилно бил приел, че „използваните термини (заплашване, принуждаване, дестабилизиране или разрушаване)“ се отнасят до „самото естество на извършените действия“, тъй като не можело да се установи дали дадено действие дестабилизира или разрушава основните структури на дадена държава, без да се вземат предвид целите, преследвани от съответната организация по отношение на тези основни структури. Така, ако преследваната цел е посочените основни структури да започнат да се съобразяват в по-голяма степен с принципите на международното право и правата на човека, не би могло да се счита, че това действие има за цел да ги дестабилизира или разруши. Като се има предвид, че Съдът вече е констатирал, че обичайният принцип на самоопределение е „право, противопоставимо на всички, и един от основните принципи на международното право“ (решение от 21 декември 2016 г., Съвет/Front Polisario, C‑104/16 P, EU:C:2016:973, т. 88), Съветът е бил длъжен да го вземе предвид, когато решава да включи дадена организация в списък със санкции. Следователно Общият съд неправилно бил приел и в точка 117 от обжалваното съдебно решение, че прилагането на разпоредбите на Обща позиция 2001/931 не е пречка за обичайния принцип на самоопределение.
47
Според жалбоподателя, ако се приемат съображенията на Общия съд, действията, извършени от даден народ, който с цел да упражни правото си на самоопределение няма друг избор, освен да прибегне до използването на въоръжена сила, биха отговаряли на определението за терористично действие. Това би означавало да се отрече идеята за международно хуманитарно право като цяло, според което много военни действия, извършени в рамките на такъв конфликт, са легитимни. Вместо да се позове, както е направил в точка 117 от обжалваното съдебно решение, на признатото на Съвета широко право на преценка, Общият съд е трябвало да вземе предвид принципа на самоопределение при тълкуването на член 1, параграф 3 от Обща позиция 2001/931.
48
Накрая, като препраща към изложените в първоинстанционното производство съображения, жалбоподателят упреква Общия съд, че в точка 110 от обжалваното съдебно решение е отказал да се произнесе по прилагането в конкретния случай на принципа на самоопределение и по въпроса за легитимността на използването на въоръжена сила за постигането на самоопределение.
49
Съветът, подкрепян от Френската република, иска първото основание да бъде отхвърлено.
Съображения на Съда
50
Първото основание се отнася до направеното от Общия съд в точки 103—130 от обжалваното съдебно решение тълкуване на член 1, параграф 3, първа алинея от Обща позиция 2001/931, според което посочените в тази разпоредба „цели“ се отнасяли до „самото естество на извършените действия“, като при тях не би могло да се вземе предвид евентуалното наличие на въоръжен конфликт с оглед на самоопределението на даден народ.
51
В това отношение за целите на тълкуването на дадена разпоредба от правото на Съюза от постоянната съдебна практика следва, че трябва да се имат предвид не само нейният текст, но и контекстът ѝ и целите на правната уредба, от която тя е част (решение от 2 декември 2021 г., Комисия и GMB Glasmanufaktur Brandenburg/Xinyi PV Products (Anhui) Holdings, C‑884/19 P и C‑888/19 P, EU:C:2021:973, т. 70).
52
Що се отнася до текста на член 1, параграф 3, първа алинея от Обща позиция 2001/931, следва да се отбележи, че определянето на даден акт като „терористично действие“ се основава на две кумулативни условия, а именно, от една страна, това действие да е сред изброените в букви а)—к) от него, и от друга страна, целта, с която е извършено, да е една от целите, посочени в подточки i)—iii) от него.
53
Следователно, както впрочем приема жалбоподателят, Общият съд правилно е приел в точка 128 от обжалваното съдебно решение, че посочената обща позиция определя терористичните действия както с оглед на преследваните цели, така и с използваните за тези цели средства.
54
За сметка на това, противно на твърденията на жалбоподателя, текстът на член 1, параграф 3, първа алинея от посочената обща позиция изобщо не позволява да се приеме, че преследваната с разглежданото действие политическа цел или естеството на претенциите на неговия извършител биха могли да имат някакво значение за определението на понятието „терористично действие“.
55
Това тълкуване на член 1, параграф 3 от Обща позиция 2001/931 се потвърждава от контекста на посочената разпоредба, както и от целите, преследвани от Съвета при приемането на посочената обща позиция.
56
Всъщност, както следва от съображения 5—7 от Обща позиция 2001/931 и от съображения 3, 5 и 6 от Регламент № 2580/2001, Съветът е приел общата позиция, а след това, в съответствие с нея, посочения регламент, по-специално за да приложи на равнището на Съюза Резолюция 1373 (2001) на Съвета за сигурност на Организацията на обединените нации, с която се потвърждава необходимостта от борба с всички средства съгласно Хартата на Организацията на обединените нации срещу заплахите пред международния мир и сигурност, предизвикани от терористичните актове“, и от държавите членки се изисква да „обогатяват международното сътрудничество, като вземат допълнителни мерки, за да предотвратят и премахнат на тяхна територия с всички законови средства финансирането и подготовката на всякакви терористични актове“.
57
В това отношение следва също да се припомни, че Обща позиция 2001/931 преследва основно тази превантивна цел за борба с международния тероризъм, като го откъсва от неговите финансови ресурси чрез замразяването на средствата и икономическите ресурси на физическите лица или образуванията, които са заподозрени в участие в свързани с него дейности (вж. в този смисъл решение от 15 ноември 2012 г., Al-Aqsa/Съвет и Нидерландия/Al-Aqsa, C‑539/10 P и C‑550/10 P, EU:C:2012:711, т. 67).
58
Така умишлените действия, изброени в член 1, параграф 3, първа алинея, букви а)—к) от Обща позиция 2001/931, се считат за терористични действия, ако са извършени с цел сериозно заплашване на населението, неправомерно принуждаване на правителство или международна организация да извърши или да се въздържи от извършването на каквото и да е действие, или сериозно да дестабилизира или разруши основните политически, конституционни, икономически или социални структури на дадена страна или международна организация, без да се взема предвид политическата или друга цел на извършителя на съответното терористично действие.
59
В това отношение е важно да се подчертае, че Обща позиция 2001/931 и Регламент № 2580/2001 имат за цел не санкционирането на терористични действия, а борбата с тероризма чрез предотвратяване на финансирането на терористични действия (решение от 14 март 2017 г., A и др., C‑158/14, EU:C:2017:202, т. 96).
60
За сметка на това, нито едно от посочените съображения или цели не може да се разбира в смисъл, че действията, които преследват цел, за която се твърди, че е легитимна, трябва да бъдат изключени от приложното поле на Обща позиция 2001/931, така че доводите на жалбоподателя, че за да се прецени дали дадено действие е извършено с терористична цел, следва да се вземе предвид евентуалното наличие на цел за самоопределение, трябва да се отхвърлят.
61
В точки 106 и 107 от обжалваното съдебно решение Общият съд взема отношение по този довод, като припомня, което впрочем жалбоподателят не оспорва, че наличието на въоръжен конфликт по смисъла на международното хуманитарно право не изключва прилагането на разпоредбите на правото на Съюза относно предотвратяването на тероризма, като тези в Обща позиция 2001/931, към евентуалните терористични действия, извършени в този контекст (вж. в този смисъл решение от 14 март 2017 г., A и др., C‑158/14, EU:C:2017:202, т. 97 и 98), и като уточнява, че в тази обща позиция не се прави никакво разграничение по отношение на приложното ѝ поле в зависимост от това дали съответният акт е извършен в рамките на въоръжен конфликт по смисъла на международното хуманитарно право.
62
Макар в точка 109 от обжалваното съдебно решение Общият съд да отбелязва, че обичайният принцип на самоопределение, припомнен по-специално в член 1 от Устава на Организацията на обединените нации, е принцип на международното право, приложим за всички несамоуправляващи се територии и за всички народи, които все още не са получили независимост (решение от 21 декември 2016 г., Съвет/Front Polisario, C‑104/16 P, EU:C:2016:973, т. 88), този принцип все пак не означава, че за да упражнят правото си на самоопределение, даден народ или жителите на определена територия могат да използват способи, посочени в член 1, параграф 3 от Обща позиция 2001/931.
63
Всъщност Съдът вече е постановил, че международното хуманитарно право и Обща позиция 2001/931 преследват различни цели и въвеждат отделни механизми, така че прилагането на тази обща позиция не зависи от квалификациите, произтичащи от международното хуманитарно право. Въз основа на това Съдът стига до извода, че Обща позиция 2001/931 и Регламент № 2580/2001 трябва да се тълкуват в смисъл, че действията на въоръжените сили по време на въоръжен конфликт по смисъла на международното хуманитарно право могат да представляват „терористични действия“ по смисъла на тези актове на Съюза (вж. в този смисъл решение от 14 март 2017 г., A и др., C‑158/14, EU:C:2017:202, т. 89, 91 и 97).
64
Именно в този контекст Общият съд отбелязва в точка 115 от обжалваното съдебно решение, че трябва да се прави разграничение, от една страна, между целите, които желае да постигне даден народ или жителите на определена територия, и от друга страна, действията, които те извършват за постигането на тези цели, така че посочените в член 1, параграф 3, първа алинея, подточки i)—iii) от общата позиция „цели“ не съответстват на такива цели, които могат да се квалифицират като крайни или основополагащи.
65
Макар жалбоподателят да признава, че Общият съд правилно е констатирал, че съществува разлика между крайната или основополагащата цел, поради която образуванието участва във въоръжен конфликт, и целта, с която се извършват определени действия в рамките на този конфликт, той не изтъква никакъв валиден правен довод, който позволява да се заключи, че крайната или основополагащата цел е от значение за преценката на целта на тези определени действия.
66
От това следва, че действия, извършени в съответствие с една от трите цели, посочени в член 1, параграф 3, първа алинея, подточки i)—iii) от Обща позиция 2001/931, могат да бъдат квалифицирани като терористични действия, дори ако крайната или основополагащата им цел е например да направят по-демократични основните структури на дадена държава. Следователно в точка 116 от обжалваното съдебно решение Общият съд правилно е приел, че ако деянията са извършени с една от трите цели, не е необходимо да се проверява какви са целите, преследвани от съответната организация, освен ако не се иска да се премахне едно от двете кумулативни условия, които се изискват, за да може дадено действие да бъде квалифицирано като терористично действие. Посочените цели, които се състоят в определянето на изброените в член 1, параграф 3, първа алинея, букви а)—к) действия и следователно са с чисто функционален характер, нямат никаква връзка с политическа цел или претенции, които са си поставили авторите на дадено действие, така че крайната или основополагаща за това действие цел е без значение за квалифицирането му като „терористично действие“.
67
С оглед на гореизложеното следва да се отхвърли и доводът на жалбоподателя, насочен срещу точка 110 от обжалваното съдебно решение, не само защото този довод се ограничава до общо оспорване на съдържащото се в тази точка твърдение на Общия съд, но и защото произтича от неправилно тълкуване на посочената точка. Всъщност в посочената точка Общият съд приема, че не е необходимо да взема отношение по прилагането в конкретния случай на принципа на самоопределение, за да отговори на доводите относно тълкуването на целите, посочени в член 1, параграф 3 от Обща позиция 2001/931, и противно на твърденията на жалбоподателя, не отказва да се произнесе по приложимостта на този принцип.
68
Впрочем да се приемат съображенията на жалбоподателя, че дадена организация или образувание има право да извърши някое от действията, изброени в член 1, параграф 3, първа алинея, букви а)—к) от Обща позиция 2001/931, стига тези действия да се извършват за постигането на общата цел за самоопределение, би довело до резултат в противоречие с текста и контекста на тази разпоредба, както и с целите на правната уредба, от която тя е част, и би било в противоречие със съдебната практика, цитирана в точки 61—63 от настоящото съдебно решение.
69
Накрая, по изложените причини Общият съд не е допуснал и грешка при прилагане на правото в точка 116 от обжалваното съдебно решение, като е приел, че понятието „неправомерно“, съдържащо се в член 1, параграф 3, първа алинея, подточка ii) от Обща позиция 2001/931, не трябва да се преценява през призмата на твърдения легитимен характер на целта, преследвана с упражняването на разглежданата принуда.
70
От гореизложеното следва, че първото основание трябва да се отхвърли.
По второто основание
Доводи на страните
71
С второто си основание жалбоподателят твърди, че Общият съд неправилно е приел, че Съветът може да се позове на решението на Обединеното кралство от 2001 г. като „решение“ по смисъла на член 1, параграф 4 от Обща позиция 2001/931, тъй като фактите, посочени в мотивите към това решение, се отнасят до минали периоди и следователно не могат да обосноват извода, че жалбоподателят е извършил терористични действия, позволяващи той да бъде квалифициран като „терористична група“.
72
Жалбоподателят счита, че Общият съд е допуснал грешка, като в точка 126 от обжалваното съдебно решение се е позовал на фактите, на които се основава решението на Обединеното кралство от 2001 г., а именно отвличането на западни туристи в началото на 90‑те години на миналия век, нападението на рафинерия през периода 1993—1994 г., кампания от атентати срещу туристически обекти през същите години и заплахи от нападения на туристически съоръжения през периода 1995—1999 г., като е анализирал тези факти и е заключил, че Съветът е можел да ги квалифицира като терористични действия по смисъла на член 1, параграф 3, първа алинея от Обща позиция 2001/931. Всъщност, след като в точки 76—81 от това съдебно решение Общият съд взел предвид само фактите, настъпили между 1995 г. и 1999 г., от това следвало да се заключи, че другите по-стари факти не били релевантни. Следователно последните факти не можели да обосноват извода, че жалбоподателят трябва да се счита за терористична група по смисъла на член 1, параграф 3, втора алинея от посочената обща позиция, още повече че в точка 71 от посоченото съдебно решение Общият съд стигнал до извода, че „изглежда, че [PKK] се е отказала от [своята терористична] кампания“.
73
При всички положения Общият съд неправилно е приел в точки 78—81 от обжалваното съдебно решение, че отправянето на заплахи за извършване на нападения срещу туристически обекти през периода 1995—1999 г. могат да бъдат взети предвид с оглед на времевия им диапазон. Дори да се приеме, че Съветът не е длъжен да проверява дали фактите, приети за установени в националните присъди, действително са били извършени, той трябвало да провери дали компетентният национален орган е приел, че те действително са настъпили, като обоснове ясно и последователно констатацията си в изложението на мотивите.
74
Следователно Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел в точка 95 от обжалваното съдебно решение, че основанието, изведено от нарушение на член 1, параграф 4 от Обща позиция 2001/931, доколкото спорните актове са приети въз основа на решението на Обединеното кралство от 2001 г., следва да се отхвърли, а в точка 130 от това съдебно решение — че основанието, изведено от нарушение на член 1, параграф 3 от посочената обща позиция, следва да се отхвърли.
75
Освен това нито Съветът, нито Общият съд биха могли да приемат, че твърдените заплахи отговарят на критериите, посочени в член 1, параграф 3, първа алинея от Обща позиция 2001/931. Всъщност тези предполагаеми заплахи не могат да се разглеждат като терористични действия по смисъла на посочената разпоредба, тъй като е била преустановена кампанията от атентати, довела до смъртта на хора.
76
Според жалбоподателя следва да се вземат предвид и съществуващите разминавания между определението за терористично действие, предвидено в законодателството на Обединеното кралство, и определението, съдържащо се в Обща позиция 2001/931. Така в точка 128 от обжалваното съдебно решение Общият съд е допуснал грешка, като е приел за ирелевантно обстоятелството, че критерият за тежест е свързан със „средствата“ в законодателството на Обединеното кралство и с „целите“ в посочената обща позиция, тъй като разликата била значителна, особено що се отнася до заплахите. Така според жалбоподателя нападението на електроцентралата през август 2014 г., което Общият съд е разгледал в точка 129 от обжалваното съдебно решение, може да се квалифицира като терористично действие по смисъла на общата позиция само при условие че предизвиканото от това разстройване на енергоснабдяването представлява заплаха за човешкия живот. Тази централа обаче все още не е била в експлоатация към момента на нападението, така че то не би могло „сериозно да увреди дадена държава“ по смисъла на член 1, параграф 3, първа алинея от посочената обща позиция, тъй като всъщност целта е била опазването на естествената природна среда на Кюрдистан.
77
Съветът, подкрепян от Френската република, иска второто основание да бъде отхвърлено.
Съображения на Съда
78
Второто основание се отнася до твърдяната грешка, допусната от Общия съд в точки 71, 76—81, 95, 103 и 119—130 от обжалваното съдебно решение, доколкото той е взел предвид решението на Обединеното кралство от 2001 г., за да установи, от една страна, че Съветът е изпълнил задълженията си по член 1, параграф 4 от Обща позиция 2001/931 и от друга страна, че извършените действия са терористични действия по смисъла на член 1, параграф 3 от посочената обща позиция.
79
За да се произнесе по обосноваността на това основание, най-напред е важно да се направи разграничение между, от една страна, въпроса дали решението на Обединеното кралство от 2001 г. може да се квалифицира като решение на компетентен орган по смисъла на член 1, параграф 4 от Обща позиция 2001/931, по-специално с оглед на датата на настъпване на инцидентите, на които то се основава, и от друга страна, въпроса дали тези инциденти могат да бъдат квалифицирани като терористични действия с оглед по-специално на тяхното естество, по смисъла на член 1, параграф 3 от посочената обща позиция.
80
Що се отнася, на първо място, до текста на член 1, параграф 4 от Обща позиция 2001/931, в първа алинея от него се предвижда, че списъкът за замразяване на средства „се изготвя на базата на прецизна информация или материал в съответното дело, [от които е видно], че е взето решение от компетентните органи по отношение на засегнатите лица, групи или обр[а]зувания, независимо дали [то е решение, основано на сериозни и достоверни доказателства или улики, за] възбуждането на разследвания или преследване […] на терористично действие, опит да се извърши, участ[ие във] или подпом[агане на] такова действие или [е] присъда за такива [деяния]“.
81
Що се отнася до задълженията на Съвета при включването на лице или образувание в списъка, от позоваването на национално решение, както и от израза „прецизна информация“ и „сериозни и достоверни доказателства или улики“, в член 1, параграф 4 от Обща позиция 2001/931 следва, че посочената разпоредба има за цел да защити засегнатите лица, като гарантира, че тяхното включване в списъка за замразяване на средства се извършва само въз основа на достатъчно солидна фактическа база и че посочената обща позиция се стреми да постигне тези цели чрез изискването за решение, прието от национален орган (вж. в този смисъл решение от 15 ноември 2012 г., Al-Aqsa/Съвет и Нидерландия/Al-Aqsa, C‑539/10 P и C‑550/10 P, EU:C:2012:711, т. 68).
82
Всъщност, тъй като самият Съюз не разполага с възможност да провежда разследвания за участието на дадено лице в терористични действия, посоченият способ служи да установи наличието на сериозни и достоверни доказателства или улики за участието на засегнатото лице в терористични действия, които националните органи са счели за надеждни и въз основа на които са предприели най-малкото мерки за разследване, без изискване националното решение да е придобило особена правна форма или пък да е публикувано или обявено (решение от 15 ноември 2012 г., Al-Aqsa/Съвет и Нидерландия/Al-Aqsa, C‑539/10 P и C‑550/10 P, EU:C:2012:711, т. 69).
83
В случая в точка 71 от обжалваното съдебно решение Общият съд констатира, че Съветът се е позовал на наличието на решения, които е квалифицирал като решения на компетентен орган по смисъла на член 1, параграф 4 от Обща позиция 2001/931, сред които е решението на Обединеното кралство от 2001 г. За тази цел Общият съд най-напред изброява сериозните и достоверни доказателства и улики, които са посочени от Съвета и са приети за достоверни от националните органи и които включват терористични нападения от 1984 г., приписвани на PKK, терористична кампания в началото на 90‑те години на миналия век, включително отвличане на западни туристи, нападение на рафинерия и атентати срещу туристически обекти, довели до смъртта на чуждестранни туристи през периода 1993—1994 г. Също така в точка 71 от обжалваното съдебно решение и противно на поддържаното от жалбоподателя Общият съд посочва, че Съветът е отбелязал, че макар да изглежда, че PKK се е отказала от тази кампания в периода 1995—1999 г., през този период тя е продължила да заплашва, че ще извършва нападения срещу туристически обекти. По-нататък, в точка 72 от посоченото съдебно решение Общият съд припомня, че съгласно съдебната практика „прецизна[та] информация или материали[те] в съответното дело“, изисквани от член 1, параграф 4 от посочената обща позиция, трябва да показват, че по отношение на съответните лица или образувания е взето решение на национален орган, което отговаря на дефиницията по тази разпоредба, по-специално така, че те да могат да идентифицират това решение, без обаче информацията или доказателствата да се отнасят до съдържанието на посоченото решение. Накрая, в точка 73 от същото съдебно решение Общият съд стига до заключението, че Съветът е предоставил достатъчно прецизна информация относно решението на Обединеното кралство от 2001 г. по смисъла на член 1, параграф 4 от посочената обща позиция.
84
От гореизложеното следва, че в точка 75 от обжалваното съдебно решение Общият съд е могъл да приеме, че Съветът е разполагал с прецизна информация и материал по съответното дело, произтичащи от решение на компетентен орган по смисъла на член 1, параграф 4 от Обща позиция 2001/931. Тъй като жалбоподателят не оспорва този извод на Общия съд и при всички положения не представя никакви доказателства, които да му позволят да го опровергае, Общият съд правилно е приел, че Съветът може да се основе на решението на Обединеното кралство от 2001 г.
85
Що се отнася до довода, изведен от това, че в точки 76—81, 127, 128 и 130 от обжалваното съдебно решение Общият съд неправилно е приел, че действията преди 1995 г. могат надлежно да бъдат взети предвид при проверката по член 1, параграф 3 от Обща позиция 2001/931, въпреки че не е можело да бъдат взети предвид в рамките на член 1, параграф 4 от посочената обща позиция, е важно да се направи разграничение между, от една страна, изискванията, свързани с първоначалното вписване на дадено лице или образувание, посочени в член 1, параграф 4 от посочената обща позиция, що се отнася по-специално до условията относно времевия диапазон, и от друга страна, изискванията, свързани с определението на понятието „терористично действие“, посочено в член 1, параграф 3 от същата обща позиция.
86
Всъщност първоначалното включване на дадено лице или образувание по смисъла на член 1, параграф 4 от Обща позиция 2001/931 изисква действията, на които се основава такова решение, да са достатъчно скорошни, по-специално с оглед на целта на тази разпоредба, която, както бе припомнено в точка 81 от настоящото решение, е да се защитят съответните лица или образувания.
87
За сметка на това, с член 1, параграф 3 от общата позиция само се въвежда определение на понятието „терористично действие“ по смисъла на посочената обща позиция. В този контекст Съветът може да вземе предвид други, по-стари доказателства, които могат да бъдат релевантни за преценката на историята и обхвата на терористичните действия на съответното лице или образувание по смисъла на тази разпоредба.
88
От това следва, че в случая Общият съд правилно е взел предвид действията преди 1995 г., извършени през 1990 г., 1993 г. и 1994 г., за да определи на основание член 1, параграф 3 от Обща позиция 2001/931 терористичния характер на целите, преследвани с приписваните на жалбоподателя действия, и че Общият съд също правилно е приел, че „времевият диапазон“ от приблизително две години между последните взети предвид факти от 1999 г. и решението на Обединеното кралство от 2001 г. не може да се счита за прекомерен, което следователно позволява това решение да се квалифицира като решение на компетентен орган по смисъла на член 1, параграф 4 от посочената обща позиция.
89
Що се отнася до позоваването от Общия съд в точка 79 от обжалваното съдебно решение на времеви диапазон, по-малък от пет години, доколкото той е взел предвид само последните факти, на които се основава решението на Обединеното кралство от 2001 г., следва да се отбележи, че Общият съд се позовава на този петгодишен срок, като цитира съдебна практика, според която срок от пет години не е прекомерен. От обжалваното съдебно решение обаче по никакъв начин не следва, че като се е позовал на този петгодишен срок, Общият съд е приел, че другите факти, посочени в решението на Обединеното кралство от 2001 г., са твърде стари, за да бъдат взети предвид. Доводът на жалбоподателя произтича от неправилно тълкуване на посоченото съдебно решение и следователно трябва да се отхвърли.
90
Що се отнася, на второ място, до довода, че Общият съд неправилно е заключил, че заплахите от нападения срещу турски туристически обекти отговарят на критериите, посочени в член 1, параграф 3, първа алинея от Обща позиция 2001/931, той също трябва да се отхвърли.
91
Всъщност от тази разпоредба следва, че подточка i) от нея изрично е свързана със „заплашва[не] с извършването на което и да е от действията, изброени в букви от а) до з)“, като например застрашаване на живота на дадено лице или причиняване на мащабни разрушения.
92
Така че наличието на заплахи за извършване на някое от изброените в букви а)—з) действия е достатъчно, за да обоснове замразяването на средства, а обстоятелството, че PKK се е отказала от кампаниите си за нападения в периода 1995—1999 г., е без значение за квалифицирането на заплахите като терористично действие.
93
Следователно Общият съд правилно е заключил, че фактът, че през определен период от време не са били извършени нападения, не е пречка да продължат да съществуват заплахи от нападения, които тогава представляват терористични действия по смисъла на член 1, параграф 3, първа алинея от Обща позиция 2001/931.
94
Що се отнася до довода на жалбоподателя относно разминаванията между определението за терористично действие в законодателството на Обединеното кралство и определението в член 1, параграф 3, първа алинея от Обща позиция 2001/931, следва да се припомни, че в точка 128 от обжалваното съдебно решение Общият съд е приел, че обстоятелството, че критерият за тежест е свързан със „средствата“ в законодателството на Обединеното кралство и с „целите“ в посочената обща позиция, е без значение.
95
В това отношение от точка 66 от настоящото решение следва, че целите, изброени в член 1, параграф 3, първа алинея, подточки i)—iii) от Обща позиция 2001/931, са с чисто функционален характер и позволяват да се определят действията по член 1, параграф 3, първа алинея, букви а)—к) от посочената обща позиция като терористични действия. Следователно съображенията на Общия съд не са опорочени от никаква непоследователност, като се има предвид, че както в правото на Съюза, така и в решението от 2001 г. на Обединеното кралство от 2001 г. се възприема двукомпонентно определение на терористичните действия, като тези действия се определят както чрез преследваните цели, така и чрез използваните за тези цели средства.
96
Следователно второто основание трябва да се отхвърли по същество.
По третото основание
Доводи на страните
97
С третото си основание жалбоподателят твърди, че в точки 141—163 от обжалваното съдебно решение Общият съд неправилно е приел, че извършеното от Съвета преразглеждане отговаря на условията по член 1, параграф 6 от Обща позиция 2001/931.
98
Като препраща към съображенията си в рамките на второто основание, жалбоподателят отбелязва, че решението на Обединеното кралство от 2001 г. не отговаря на условията по член 1, параграф 4 от Обща позиция 2001/931. Жалбоподателят счита също, че в точка 143 във връзка с точка 119 от обжалваното съдебно решение Общият съд неправилно е приел, че Съветът е могъл да се позове на нападението през май 2014 г. на строежа на нов преден турски военен пост и да квалифицира това нападение като терористично действие. Всъщност такова действие представлявало типичен пример за действие, за което жалбоподателят не можел да бъде обвинен, че го е извършил с терористична цел, като се има предвид, че той бил пряк отговор на нарушаването от страна на турското правителство на мирните преговори и съгласно международното хуманитарно право би трябвало да се счита за легитимно военно действие.
99
Дори Съдът да стигнел до извода, че Общият съд не е допуснал грешка при тълкуването на член 1, параграфи 3 и 4 от Обща позиция 2001/931, що се отнася до решението на Обединеното кралство от 2001 г., жалбоподателят твърди, че предвид явно различното естество на нападението, извършено през май 2014 г., в сравнение с инцидентите, изтъкнати във връзка с това решение, посоченото нападение не позволява да се обоснове в достатъчна степен продължаващото наличие на риск от терористични действия.
100
Всъщност, тъй като положението на жалбоподателя се е променило значително през шестнадесетте години след задържането през 1999 г. на г‑н Abdullah Öcalan, основател и лидер на PKK, не може да се приеме, че това нападение на преден турски военен пост, който е в процес на изграждане в нарушение на мирните преговори, е равнозначно на заплахата от нападения срещу турски туристически обекти през 90‑те години на миналия век.
101
Що се отнася до нападението на електроцентрала на 24 август 2014 г., в точка 151 от обжалваното съдебно решение Общият съд бил допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че Съветът правилно го е квалифицирал като терористично нападение, като в това отношение жалбоподателят отново се е противопоставил на фактическата констатация, така както е посочена в жалбата му за отмяна, в репликата и в съдебното заседание, че са били отвлечени китайски инженери.
102
Що се отнася до инцидента от 23 октомври 2017 г., при който военен автомобил е бил нападнат, и до инцидента от 20 август 2020 г., при който преден турски военен пост е бил нападнат от въоръжен безпилотен летателен апарат, жалбоподателят изтъква, че при квалифицирането им като терористично действие Общият съд неправилно е приел в точки 147 и 155 от обжалваното съдебно решение, че обстоятелството, че тези действия се вписват в рамките на въоръжения конфликт между PKK и Република Турция, е ирелевантно, въпреки че от първото основание ясно следвало, че не може да се счита, че военна операция, която е необходима и пропорционална, има терористична цел.
103
Като е приел по същество в точки 158—162 от обжалваното съдебно решение, че продължаването на въоръжения конфликт позволява на Съвета да приеме, че продължава да е налице риск от терористични действия, Общият съд е пренебрегнал ролята на Република Турция, въпреки че PKK е променила значително начина си на действие.
104
Съветът, подкрепян от Френската република, счита, че третото основание трябва да се отхвърли.
Съображения на Съда
105
Следва да се припомни, че съгласно член 1, параграф 6 от Обща позиция 2001/931 Съветът може да остави съответното лице или образувание в списък за замразяване на средства, ако стигне до извода, че рискът от участие на това лице или образувание в терористични дейности, обосновал първоначалното му включване в този списък, продължава да е налице (решение от 10 септември 2020 г., Hamas/Съвет, C‑386/19 P, EU:C:2020:691, т. 38 и цитираната съдебна практика).
106
Единственият въпрос, който е от значение при преценката за оставане в списъка, по принцип е дали от момента на разглежданото решение за включване или от момента на последното преразглеждане фактическото положение се е променило така, че вече не позволява да се направи същият извод относно този риск (вж. в този смисъл решение от 26 юли 2017 г., Съвет/LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, т 46).
107
Продължаващото съществуване на такъв риск може да се установи по-специално чрез позоваване на националното решение, обосновало първоначалното включване в списъка, когато това решение наскоро е било преразгледано, след което се е стигнало до заключението, че продължаването му е обосновано поради неотдавнашни инциденти, показващи, че съответното лице или организация продължава да участва в терористични дейности. Всъщност такова преразглеждане има за цел да гарантира, че решението на Съвета е взето въз основа на достатъчно факти, позволяващи му да заключи, че е налице такъв риск (решение от 10 септември 2020 г., Hamas/Съвет, C‑386/19 P, EU:C:2020:691, т. 39).
108
Когато се проверява дали продължава да е налице риск от участие на съответното лице, група или образувание в терористични дейности, следва по-специално да се вземат предвид, освен промените, настъпили впоследствие с националното решение, обосновало първоначалното включване на това лице, група или образувание в списъка за замразяване на средства, и по-нови факти, които сочат, че този риск продължава да е налице (решение от 10 септември 2020 г., Hamas/Съвет, C‑122/19 P, EU:C:2020:690, т. 38).
109
В случая Общият съд не се е отклонил от тази съдебна практика.
110
В това отношение следва, първо, да се приеме, че доводите на жалбоподателя, с които той оспорва квалифицирането като терористични действия по смисъла на член 1, параграф 3, първа алинея от Обща позиция 2001/931 нападението през май 2014 г. на строежа на нов преден турски военен пост, нападението на електроцентрала през август 2014 г., нападението на военен автомобил на 23 октомври на 2017 г. и нападението с безпилотен летателен апарат на преден турски военен пост, са неотносими в рамките на преразглеждането, извършено на основание член 1, параграф 6 от посочената обща позиция, и трябва да се отхвърлят въз основа на съдебната практика, цитирана в точка 105 от настоящото решение. Всъщност, за да запази включването на дадено лице или образувание в списъка за замразяване на средства, Съветът трябва да докаже не че това лице или образувание е извършило терористично действие по смисъла на член 1, параграф 3, първа алинея от посочената обща позиция, а само че продължава да съществува риск то да участва в терористични дейности.
111
Второ, трябва да се отхвърлят и доводите на жалбоподателя, че действията, на които се е основал Съветът при преразглеждането си на продължаващия риск от участие на PKK в терористична дейност, не доказвали в достатъчна степен наличието на този риск поради значително по-различното естество на тези действия и поради факта, че положението ѝ се е променило значително, тъй като занапред тя се стремяла към намиране на мирни решения.
112
В това отношение следва да се отбележи, че е недопустимо да се приеме доводът, че извършеното през май 2014 г. нападение на строежа на нов преден турски военен пост е обосновано. Всъщност жалбоподателят, като се позовава само на наличието на въоръжен конфликт, за който се твърди, че позволява да се обоснове извършеното действие, което според него се различава чувствително от инцидентите, посочени в решението на Обединеното кралство от 2001 г., и като изтъква, че това действие представлява пряк отговор на нарушението на мирните преговори от страна на турското правителство, не се позовава на грешка при прилагане на правото от страна на Общия съд, а иска от Съда да замени преценката на Общия съд със собствената си преценка на това доказателство.
113
От член 256, параграф 1 ДФЕС и от член 58, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз обаче следва, че обжалването пред Съда се ограничава само до правни въпроси и поради това Общият съд единствен е компетентен да установява и преценява относимите факти, както и да преценява доказателствата. Преценката на фактите и на доказателствата, освен в случай на тяхното изопачаване, не представлява правен въпрос, който в това си качество подлежи на контрол от Съда в рамките на производство по обжалване (определение от 27 януари 2022 г., FT и др./Комисия, C‑518/21 P, EU:C:2022:70, т. 12 и цитираната съдебна практика).
114
По изложената причина доводът на жалбоподателя относно нападението на електроцентрала на 24 август 2014 г. също е недопустим, тъй като жалбоподателят просто повтаря възражението си срещу фактическата констатация на Общия съд, че китайски инженери са били отвлечени, без да оспорва конкретна преценка на Общия съд.
115
Що се отнася до довода на жалбоподателя, че инцидентите от 23 октомври 2017 г. и 20 август 2020 г. трябва да се считат за явно необходими и пропорционални военни операции, той трябва да се отхвърли като неоснователен.
116
Макар в точка 146 от обжалваното съдебно решение Общият съд да цитира нападение на турски военен автомобил, извършено през юни 2017 г., докато жалбоподателят се позовава на инцидент, настъпил на 23 октомври 2017 г., от точки 147 и 154 от това решение е видно, че жалбоподателят не оспорва нито истинността на тези военни операции, нито факта, че те му се вменяват, тъй като посочва, че те са били явно необходими и пропорционални поради ескалирането на военните действия, дължащо се на Република Турция, и увеличеното използване на безпилотни летателни апарати от последната.
117
Ето защо следва да се констатира, че в рамките на третото основание на жалбата си жалбоподателят не изтъква никакви доводи, които могат да поставят под въпрос правната преценка на Общия съд, че тези действия, чието съществуване не е оспорено, са позволили на Съвета основателно да актуализира преценката си относно риска от участие на жалбоподателя в терористична дейност.
118
Поради това третото основание за обжалване трябва да се отхвърли отчасти като недопустимо и отчасти по същество.
По четвъртото основание
Доводи на страните
119
С четвъртото си основание жалбоподателят изтъква грешка, допусната от Общия съд в точки 103 и 164—173 от обжалваното съдебно решение при тълкуването на принципа на пропорционалност.
120
На първо място, жалбоподателят твърди, че в точки 170—172 от обжалваното съдебно решение Общият съд е нарушил принципа на пропорционалност, който изисква актовете на институциите на Съюза да не надхвърлят границите на подходящото и необходимото за постигането на легитимните цели, следвани от разглежданата правна уредба, като се има предвид, че когато съществува избор между няколко подходящи мерки, трябва да се прибегне до мярката, която създава най-малко ограничения, а породените от нея неудобства не трябва да са несъразмерни с тези цели (вж. в този смисъл решение от 22 януари 2013 г., Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, т. 50).
121
Освен това констатациите на Общия съд били противоречиви, тъй като ако целта на мерките, както изрично посочва Общият съд, е „опазване на мира, предотвратяване на конфликти и укрепване на международната сигурност“, било ясно, че тяхното въздействие върху мирния процес е съществено условие за съответствието им с принципа на пропорционалност.
122
Освен това, като е приел, че мирното и демократично разрешаване на конфликта е ирелевантно, Общият съд е изразил несъгласието си с констатацията в точка 162 от обжалваното съдебно решение, че Съветът правилно е приел, че през 2019 г. не е настъпила никаква промяна в обстоятелствата. Ако в рамките на преразглеждането на основание член 1, параграф 6 от Обща позиция 2001/931 се приеме, че продължаването на търсенето на мирно решение е релевантно, жалбоподателят счита, че същото трябва да важи и за проверката на пропорционалността, още повече че крайната цел на въоръжения конфликт е самоопределянето на даден народ. Макар в рамките на първото основание този довод да не може да се приеме, той трябвало да бъде приет при разглеждането на четвъртото основание, изведено от нарушение на принципа на пропорционалност.
123
Както следва от точка 166 от обжалваното съдебно решение, спорните актове преследвали цел от общ интерес, която е да се допринесе за международния мир и сигурност. Оставянето на PKK в спорните списъци обаче на практика би възпрепятствало мирния процес, така че предвидените в тези актове ограничителни мерки трябвало да се считат за неподходящи с оглед на преследваните цели.
124
На второ място, като се е ограничил до това да разгледа ограничително преследваната със спорните актове цел, в точки 164—173 от обжалваното съдебно решение Общият съд не е проверил правилно дали породените неудобства, които включват и предвидимите последици (вж. в този смисъл решение от 12 март 2019 г., Tjebbes и др., C‑221/17, EU:C:2019:189, т. 40), не са несъразмерни с тези цели. Всъщност не може да се приеме, че за да се определи дали причинените от даден акт неудобства не са несъразмерни с преследваните цели, се вземат предвид само присъщите на този акт цели, а не неговите предвидими последици.
125
В този контекст жалбоподателят припомня, че макар Съветът да не може да вземе предвид всяка възможна последица от даден акт, в случая той все пак е знаел, дори само поради жалбите за отмяна, подадени на 1 май 2014 г. по дело PKK/Съвет (T‑316/14) и на 7 март 2019 по дело PKK/Съвет (T‑148/19), за породените от спорните актове последици за кюрдите, така че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел в точки 171 и 172 от обжалваното съдебно решение, че тези последици са ирелевантни.
126
Съветът смята, че четвъртото основание следва да се отхвърли.
Съображения на Съда
127
Най-напред, жалбоподателят само препраща към крайната цел на ограничителните мерки, а именно опазването на мира и укрепването на международната сигурност по смисъла на член 21, параграф 2, буква в) ДЕС, и като възпроизвежда изложените в първоинстанционното производство доводи, той изтъква, че оставянето на PKK в спорните списъци възпрепятства мирния процес и оказва въздействие върху кюрдите, тъй като крайната цел на въоръжения конфликт, в който участва PKK, е самоопределянето на кюрдския народ. Всъщност в това отношение целта на обжалването е просто преразглеждане на представената пред Общия съд жалба, което е извън компетентността на Съда в рамките на производството по обжалване.
128
По-нататък, PKK по никакъв начин не подкрепя твърдението си за нарушение, изведено от релевантността на принципа на самоопределение при преценката на пропорционалността на приетите със спорните актове ограничителни мерки, поради което то също трябва да се обяви за недопустимо.
129
Накрая, що се отнася до оплакването, че Общият съд не е взел предвид целта на разпоредените ограничителни мерки и е пренебрегнал предвидимите последици, като не е определил дали причинените неудобства не са непропорционални спрямо преследваната цел, следва да се припомни, че що се отнася до съдебния контрол за спазването на принципа на пропорционалност, единствено явно неподходящият характер на приета мярка с оглед на целта, която компетентната институция възнамерява да постигне, може да засегне законосъобразността на такава мярка (вж. в този смисъл решение от 25 юни 2020 г., Vnesheconombank/Съвет, C‑731/18 P, EU:C:2020:500, т. 84).
130
Следва също да се припомни, че ограничителните мерки по дефиниция имат отрицателни последици, по-специално за визираните с тях образувания (вж. в този смисъл решение от 25 юни 2020 г., Vnesheconombank/Съвет, C‑731/18 P, EU:C:2020:500, т. 86).
131
Значението на преследваната със спорните актове цел, а именно по-специално борбата с тероризма, която се вписва в по-широката цел за опазване на международния мир и сигурност в съответствие с прогласените в член 21 ДЕС цели на външната дейност на Съюза, обаче може да обоснове наличието на отрицателни последици (вж. в този смисъл решение от 25 юни 2020 г., Vnesheconombank/Съвет, C‑731/18 P, EU:C:2020:500, т. 87).
132
С оглед на цитираната в точки 129—131 от настоящото решение съдебна практика Общият съд правилно е приел в точка 168 от обжалваното съдебно решение, че доколкото целта, преследвана от Съвета с приемането на спорните актове, е по-специално борбата с тероризма, тези актове съответстват на нея и при всички положения не могат да се считат за явно неподходящи с оглед на посочената цел.
133
Тъй като жалбоподателят не представя правно релевантен довод в подкрепа на това оплакване, то трябва да се отхвърли.
134
От това следва, че четвъртото основание трябва да се отхвърли отчасти като недопустимо и отчасти по същество.
По петото основание
Доводи на страните
135
С петото си основание жалбоподателят твърди, че в точки 174—196 от обжалваното съдебно решение Общият съд неправилно е приел, че Съветът е изпълнил задължението си за мотивиране, въпреки че, както бе посочено в предходните основания на настоящата жалба, от изложенията на мотивите на спорните актове не следва ясно, че събитията в периода 1995—1999 г., изтъкнати във връзка с решението на Обединеното кралство от 2001 г., действително подкрепят това решение.
136
Според жалбоподателя Общият съд неправилно е приел, че Съветът е изпълнил задължението си за мотивиране. Всъщност последният не е взел предвид целта за самоопределение и контекста, в който се вписва въоръженият конфликт. Той неправилно се е позовал на инцидентите, посочени в решението на Обединеното кралство от 2001 г. В рамките на преразглеждането си той неправилно е квалифицирал посочените в спорните актове инциденти като терористични действия, без да изложи в достатъчна степен причините, поради които наличието на военна операция може да докаже, че продължава да е налице риск от участие в терористични дейности. Той не бил мотивирал в достатъчна степен причините, поради които спорните актове трябвало да се считат за пропорционални, въпреки че бил уведомен за последиците, които включването на PKK в спорните списъци би могло да има по отношение на мира, както и на положението на кюрдите и техните поддръжници.
137
Освен това жалбоподателят счита, че Общият съд е допуснал грешка, като в точки 183—186 от обжалваното съдебно решение е констатирал, че след като става въпрос за основателността на мотивите, следва да се отхвърлят доводите, с които се доказва, че Съветът не е изпълнил задължението си за мотивиране, като не е проверил дали разглежданите от националните органи инциденти могат да бъдат квалифицирани като терористични действия по смисъла на член 1, параграф 3, първа алинея от Обща позиция 2001/931 и като не е доказал релевантността на решенията на Обединеното кралство с оглед на член 1, параграфи 4 и 6 от посочената обща позиция. Тази проверка се отнасяла не само до основанието на мотивите, но и до самото задължение за мотивиране.
138
Съветът счита, че петото основание е недопустимо и във всички случаи неоснователно.
Съображения на Съда
139
Що се отнася до допустимостта на петото основание, важно е да се отбележи, че като насочва оплакванията си срещу точки 174—196 от обжалваното съдебно решение, жалбоподателят не посочва ясно нито пасажите, които счита за опорочени от грешка при прилагане на правото, с изключение на оплакванията срещу точки 183—186 от посоченото съдебно решение, нито правните доводи, изтъкнати в подкрепа на позицията му. По-конкретно той не уточнява защо цитираната от Общия съд практика на Съда е неправилна. Така доводите на жалбоподателя целят просто преразглеждане на подадената пред Общия съд жалба, вместо да бъдат насочени срещу обжалваното съдебно решение, за да се даде възможност на Съда да упражни своя контрол (вж. в този смисъл решение от 3 октомври 2013 г., Inuit Tapiriit Kanatami и др./Парламент и Съвет, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, т. 48).
140
Всъщност някои от доводите, изтъкнати от жалбоподателя в рамките на това основание, в действителност целят да оспорят направената от Общия съд преценка не на мотивите на спорните актове, а на това дали разглежданите ограничителни мерки са подходящи за постигането на техните цели. Тези доводи, свързани с целта за самоопределение и с контекста, в който се вписва въоръженият конфликт, с инцидентите, посочени в решението на Обединеното кралство от 2001 г., с квалифицирането на посочените в спорните актове инциденти като терористични действия и с причините, поради които спорните актове трябва да се считат за пропорционални, спадат обаче към другите основания на жалбата, на които впрочем жалбоподателят се позовава изрично и които са отхвърлени. Следователно те са ирелевантни в рамките на петото основание, изведено от непълнота на мотивите.
141
Следва също да се припомни, че както правилно посочва Общият съд в точка 175 от обжалваното съдебно решение, мотивите на акт на Съвета, с който се налага ограничителна мярка, трябва да разкриват специфичните и конкретни причини, поради които при упражняване на правото си на самостоятелна преценка Съветът приема, че спрямо заинтересованото лице трябва да се вземе такава мярка (вж. в този смисъл решение от 22 април 2021 г., Съвет/PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, т. 47 и цитираната съдебна практика).
142
Както обаче припомня Общият съд в точка 176 от обжалваното съдебно решение, изискваните от член 296 ДФЕС мотиви трябва да са съобразени с естеството на съответния акт и с контекста, в който той е приет. Изискването за мотивиране трябва да се преценява в зависимост от обстоятелствата по конкретния случай, по-специално в зависимост от съдържанието на акта, от естеството на изложените мотиви и от интереса, който адресатите или други лица, засегнати пряко и лично от акта, могат да имат от получаване на разяснения. Не се изисква мотивите да уточняват всички относими фактически и правни обстоятелства, доколкото въпросът дали мотивите са достатъчни следва да се преценява с оглед не само на текста, но и на контекста, както и на съвкупността от правните норми, уреждащи съответната материя. Следователно увреждащият акт е достатъчно мотивиран, щом е издаден в познат за заинтересованото лице контекст, който му позволява да разбере обхвата на наложената му мярка (решение от 22 април 2021 г., Съвет/PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, т. 48 и цитираната съдебна практика).
143
Що се отнася по-конкретно до актовете за оставяне на лице или образувание в списъка за замразяване на средства, Съветът е длъжен да провери дали от момента на първоначалното включване или на последното преразглеждане фактическото положение не се е променило така, че вече да не позволява да се направи същият извод за участието на това лице или образувание в терористични дейности (вж. в този смисъл решение от 22 април 2021 г., Съвет/PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, т. 49 и цитираната съдебна практика).
144
В това отношение следва да се поясни, че що се отнася до тези актове, съдът на Съюза е длъжен да провери, от една страна, дали е изпълнено задължението за мотивиране, предвидено в член 296 ДФЕС, и следователно дали изложените мотиви са достатъчно конкретни и точни, което впрочем Общият съд припомня в точка 177 от обжалваното съдебно решение, както и, от друга страна, дали тези мотиви са подкрепени с факти, което предполага съдът да се увери — като част от контрола за материална законосъобразност на така мотивирания акт — че актовете почиват на достатъчно солидна фактическа база, и да провери фактическите твърдения в изложението на мотивите към тези актове (решение от 22 април 2021 г., Съвет/PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, т. 52 и цитираната съдебна практика).
145
При това положение въпросът за мотивите, който засяга съществено процесуално изискване, е отделен от въпроса за доказването на твърдяното поведение, който се отнася до материалната законосъобразност на разглеждания акт и налага да се проверят както верността на споменатите в същия акт факти, така и квалификацията на тези факти като такива, които обосновават прилагането на ограничителни мерки спрямо съответното лице (решение от 22 април 2021 г., Съвет/PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, т. 55 и цитираната съдебна практика).
146
В това отношение Общият съд правилно е приел в точка 185 от обжалваното съдебно решение, че спазването от страна на Съвета на задължението му да провери дали фактите, приети за установени от националните органи, могат да бъдат квалифицирани като терористични действия по смисъла на член 1, параграф 3, първа алинея от Обща позиция 2001/931, е разгледано при отговора на основанието, изведено от нарушение на тази разпоредба.
147
От гореизложеното следва, че доводите, с които се оспорва основателността на посочените факти, са ирелевантни в рамките на петото основание, изведено от непълнота на мотивите, поради което това основание трябва да се отхвърли като недопустимо и във всички случаи като неоснователно.
148
С оглед на всички изложени по-горе съображения и тъй като нито едно основание не е уважено, жалбата трябва да се отхвърли изцяло.
По съдебните разноски
149
Съгласно член 138, параграф 1 от Процедурния правилник на Съдае, който се прилага по отношение на производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от този правилник, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
150
Тъй като Съветът е поискал жалбоподателят да бъде осъден да заплати съдебните разноски и последният е загубил делото, той следва да бъде осъден да понесе, наред с направените от него съдебни разноски, и тези на Съвета.
151
Съгласно член 140, параграф 1 от Процедурния правилник, приложим mutatis mutandis към производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от този правилник, държавите членки, които са встъпили в производството, понасят направените от тях съдебни разноски. Следователно, след като е участвала в производството пред Съда, Френската република понася направените от нея съдебни разноски.
По изложените съображения Съдът (седми състав) реши:
1)
Отхвърля жалбата.
2)
Осъжда Kurdistan Workers’ Party (PKK) да понесе, наред с направените от нея съдебни разноски, и тези на Съвета на Европейския съюз.
3)
Френската република понася направените от нея съдебни разноски.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.