62023CJ0723
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (шести състав)
10 април 2025 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по гражданскоправни въпроси — Директива (ЕС) 2019/1023 — Производства по преструктуриране, несъстоятелност и опрощаване на задължения — Член 20 — Достъп до опрощаване на задължения — Член 23, параграфи 1 и 2 — Дерогации — Физическо лице в несъстоятелност — Условия за достъп до опрощаване на задължения — Понятие за непочтени или недобросъвестни действия — Действия спрямо кредитори на трето лице“
По дело C‑723/23 [Amilla] (
i
)
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Juzgado de lo Mercantil no 3 de Oviedo, con sede en Gijón (Търговски съд № 3 на Овиедо със седалище в Хихон, Испания) с акт от 13 октомври 2023 г., постъпил в Съда на 28 ноември 2023 г., в рамките на производство по дело
Agencia Estatal de Administración Tributaria
срещу
VT,
UP,
СЪДЪТ (шести състав),
състоящ се от: A. Kumin, председател на състава, F. Biltgen (докладчик), председател на първи състав, и S. Gervasoni, съдия,
генерален адвокат: J. Richard de la Tour,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за VT и UP, от I. Blanco Urizar, abogado,
–
за испанското правителство, от A. Ballesteros Panizo, в качеството на представител,
–
за Европейската комисия, от J. L. Buendía Sierra, G. Meeßen и G. von Rintelen, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 20 и на член 23, параграф 1 от Директива (ЕС) 2019/1023 на Европейския парламент и на Съвета от 20 юни 2019 година за рамките за превантивно преструктуриране, за опрощаването на задължения и забраната за осъществяване на дейност, за мерките за повишаване на ефективността на производствата по преструктуриране, несъстоятелност и опрощаване на задължения и за изменение на Директива (ЕС) 2017/1132 (Директива за преструктурирането и несъстоятелността) (ОВ L 172, 2019 г., стр. 18).
2
Преюдициалното запитване е отправено в рамките на спор между VT, физическо лице в несъстоятелност, и Agencia Estatal de Administración Tributaria (Данъчна администрация, Испания) (наричана по-нататък „AEAT“) относно молба за опрощаване на задължения, подадена от това лице в хода на образувано срещу него производство по несъстоятелност.
Правна уредба
Правото на Съюза
3
Съображения 78—81 от Директивата за преструктурирането и несъстоятелността гласят:
„(78)
Пълно опрощаване на задълженията или прекратяването на забраната за осъществяване на дейност след период, не по-дълъг от три години, не е целесъобразно при всички обстоятелства, поради което може да се наложи да бъдат въведени дерогации от това правило, които са надлежно обосновани от съображения, предвидени в националното право. Например, такива дерогации следва да бъдат въведени в случаи, когато длъжникът не е почтен или е действал недобросъвестно. Когато предприемачите не се ползват от презумпцията за почтеност и добросъвестност съгласно националното право, тежестта на доказване на тяхната почтеност и добросъвестност не следва да им създава излишни трудности или тежест за започване на производство.
(79)
Когато установяват дали даден предприемач е непочтен, съдебните или административните органи могат да вземат предвид обстоятелства като естеството и размера на задълженията, времето, в което са били натрупани, усилията на предприемача да погаси задълженията и да изпълни правните си задължения, включително изисквания за публично лицензиране и правилно водене на счетоводство, действия от страна на предприемача, възпрепятстващи кредиторите да прибегнат към средства за правна защита, изпълнението на задълженията на предприемачите, които са директори на дружеството, при вероятността от несъстоятелност, както и спазването на законодателството на Съюза и националното законодателство в областта на конкуренцията и трудовото законодателство. Следва да могат да се въведат дерогации, когато предприемачът не е изпълнил определени правни задължения, включително задължения да се постигне максимална възвращаемост за кредиторите, които могат да бъдат под формата на общо задължение за генерирането на приходи или активи. Освен това следва да може да бъдат въведени специални дерогации, когато е необходимо да се гарантира баланс между правата на длъжника и правата на един или повече кредитори, например когато кредиторът е физическо лице, което се нуждае от по-голяма защита, отколкото длъжника.
(80)
Дерогация може да бъде основателна и когато разходите по производството, водещо до опрощаване на задължения, в т.ч. таксите на съдебните и административните органи и специалистите в областта на преструктурирането, не са покрити от предприемача. Държавите членки следва да могат да предвидят че, ползите от това опрощаване могат да бъдат отнети, например когато финансовото състояние на длъжника се подобри значително поради непредвидени обстоятелства, като например печалба от лотарията или получаване на наследство или дарение. Държавите членки не следва да бъдат възпрепятствани да предвидят допълнителни дерогации при ясно определени обстоятелства и когато това е надлежно обосновано.
(81)
При наличието на надлежно обоснована причина, определена в националното право, може да бъде целесъобразно да се ограничи възможността за опрощаване на някои категории задължения. […] В надлежно обосновани случаи държавите членки следва да могат да изключат и други категории задължения“.
4
Член 20 от тази директива е озаглавен „Достъп до опрощаване на задължения“ и гласи:
„1.   Държавите членки гарантират, че несъстоятелните предприемачи имат достъп до поне едно производство, което може да доведе до пълно опрощаване на задълженията в съответствие с настоящата директива.
[…]
2.   Държавите членки, в които пълното опрощаване на задълженията зависи от частично погасяване на задълженията от предприемача, гарантират, че съответното задължение за погасяване се основава на индивидуалното положение на предприемача и по-специално е пропорционално на неговия подлежащ на запориране или разполагаем доход и активи в рамките на срока за опрощаване на задълженията, и е съобразено със справедливите интереси на кредиторите.
[…]“.
5
Член 23 от споменатата директива е озаглавен „Дерогации“ и предвижда:
„1.   Чрез дерогация от членове 20—22 държавите членки запазват или въвеждат разпоредби за отказ или ограничаване на достъпа до опрощаване на задължения или отмяна на опрощаването, или за определяне на по-дълги срокове за получаване на пълно опрощаване на задълженията, или по-дълги периоди на забрана за осъществяване на дейност, когато несъстоятелен предприемач е действал непочтено или недобросъвестно съгласно националното право спрямо кредиторите или други заинтересовани страни по време на задлъжняването си, на производството по несъстоятелност или на погасяването на задължението, без да се засягат националните правила за доказателствената тежест.
2.   Чрез дерогация от членове 20—22 държавите членки могат да запазят или да въведат разпоредби за отказ или ограничаване на достъпа до опрощаване на задължения, или отмяна на опрощаването, или за определяне на по-дълги срокове за получаване на пълно опрощаване на задълженията, или по-дълги периоди на забрана за осъществяване на дейност, при някои ясно определени обстоятелства и когато такива дерогации са надлежно обосновани, например когато:
a)
несъстоятелният предприемач е извършил сериозно нарушение на задълженията по плана за погасяване или на друго законово задължение, свързано със защитата на интересите на кредиторите, включително задължението да се постигне максимална възвръщаемост за кредиторите;
б)
несъстоятелният предприемач не спазва задълженията за предоставяне на информация или за сътрудничество съгласно националното право и правото на Съюза;
в)
има злоупотреби с молби за опрощаване на задължения;
г)
има подадена нова молба за опрощаване на задължения в рамките на определен срок, след като на несъстоятелния предприемач е било предоставено пълно опрощаване на задълженията или му е било отказано пълно опрощаване на задълженията поради тежко нарушение на задълженията за предоставяне на информация или за сътрудничество;
д)
разходите по производството, водещо до опрощаване на задължения, не бъдат покрити; или
е)
е необходима дерогация, за да се гарантира балансът между правата на длъжника и правата на един или повече кредитори.
3.   Чрез дерогация от член 21 държавите членки могат да предвидят по-дълги срокове за опрощаване на задължения, когато:
[…]
4.   Държавите членки могат да изключат определени категории задължения от опрощаването на задълженията или да ограничат достъпа до опрощаване на задължения, или да постановят по-дълъг срок за опрощаване на задължения, когато такива изключения, ограничения или по-дълги срокове са надлежно обосновани, като например в случай на:
a)
обезпечени задължения;
б)
задължения, произтичащи от или във връзка с наказателни санкции;
в)
задължения, произтичащи от деликтна отговорност;
[…]“.
Испанското право
6
Приложимият ratione temporis към спора в главното производство закон е Real Decreto Legislativo 1/2020 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley Concursal (Кралски законодателен декрет 1/2020 за приемане на преработения текст на Закона за несъстоятелността) от 5 май 2020 г. (BOE, бр. 127 от 7 май 2020 г., стр. 31518), изменен с Ley 16/2022 de reforma del texto refundido de la Ley Concursal, aprobado por el Real Decreto Legislativo 1/2020, para la transposición de la Directiva (UE) 2019/1023 (Закон 16/2022 за изменение на преработения текст на Закона за несъстоятелността за целите на транспонирането на Директива (ЕС) 2019/1023) от 5 септември 2022 г. (BOE, бр. 214 от 6 септември 2022 г., стр. 123682) (наричан по-нататък „TRLC“).
7
Преамбюлът на Закон 16/2022 гласи:
„[…]
[…] Когато несъстоятелният длъжник е физическо лице, производството по несъстоятелност има за цел да се установят добросъвестните длъжници и да им се предложи частично опрощаване на задълженията, така че да имат втори шанс и да не преминат в сивата икономика или да изпаднат в изолация.
[…]
[Директивата за преструктурирането и несъстоятелността] задължава всички държави членки да въведат механизъм за предоставяне на втори шанс, за да се избегне възможността длъжниците да се изкушат да се преместят в други държави, които вече предвиждат тези механизми, с цената, която това може да има както за длъжника, така и за неговите кредитори. Същевременно уеднаквяването на условията във връзка с това е от основно значение за функционирането на единния европейски пазар.
Една от най-радикалните промени в новата правна уредба е, че вместо опрощаването да се обвързва с погасяването на определен вид задължения (както е предвидено в член 487, параграф 2 от преработения текст на Закона за несъстоятелността), е въведена система за опрощаване според заслугите, при която всеки длъжник, независимо дали е предприемач, или не, стига да отговаря на изискването за добросъвестност, на което се основава тази система, може да получи достъп до опрощаване на всичките си задължения, с изключение на тези, за които по изключение и поради особения им характер се счита, че не могат да бъдат опрощавани по закон. Запазва се вече приетата през 2015 г. от испанския законодател възможност опрощаването да се предостави на всеки длъжник — добросъвестно физическо лице, независимо дали е предприемач, или не.
[…]
Добросъвестността на длъжника остава крайъгълен камък за опрощаването. В съответствие с препоръките на международните органи трябва да се направи нормативно разграничение на добросъвестността с оглед на някои изчерпателно изброени видове обективно поведение (numerus clausus), без да се прибягва до неясни или недостатъчно конкретни модели на поведение или до такива, чието доказване налага на длъжника невъзможна тежест. […]
[…]
Опрощаването на задължения се разпростира върху всички вземания в рамките на производството по несъстоятелност и вземания срещу масата на несъстоятелността. В някои случаи изключенията се основават на особеното значение на погасяването за едно справедливо и солидарно общество, основано на принципите на правовата държава (като задълженията за издръжка, задълженията, произтичащи от публични вземания, задълженията, възникнали в резултат на престъпления, или задълженията, произтичащи от деликтна отговорност). Затова опрощаването на задължения от публични вземания е сведено до определени граници и може да се осъществи само при първото опрощаване на задължения, а не и при следващите. В други случаи изключението се обосновава със синергията или отрицателните външни последици, които могат да възникнат в резултат на опрощаването на някои видове задължения: опрощаването на задълженията, произтичащи от задължението за заплащане на разходите по производството, водещо до опрощаване на задължения, би могло да разубеди някои трети лица да сътрудничат на длъжника за тази цел (например адвокатите), което би попречило на несъстоятелния длъжник да получи достъп до преписката си. По същия начин опрощаването на обезпечени задължения би засегнало необосновано един от съществените елементи на достъпа до кредитиране и съответно правилното функциониране на съвременната икономика, който е защитата на кредитора, разполагащ с надеждно обезпечение срещу последиците от несъстоятелността или неизпълнението от страна на длъжника. Накрая, по изключение съдът има право да постанови пълно или частично неопрощаване на определени задължения, когато това е необходимо, за да се избегне несъстоятелността на кредитора.
[…]“.
8
Член 486 от TRLC предвижда:
„Длъжникът — физическо лице, независимо дали е предприемач, или не, може да поиска опрощаване на неплатените задължения при условията, предвидени в този закон, стига да е добросъвестен:
1°
[к]ато се задължи да изпълнява погасителен план без предварително осребряване на активите от масата на несъстоятелността, в съответствие със схемата за опрощаване на задължения, посочена в раздел 3, подраздел 1 по-долу; или
2°
[ч]рез осребряване на активите от масата на несъстоятелността, като в този случай опрощаването на задължението се извършва по схемата, предвидена в раздел 3, подраздел 2 по-долу, ако причината за прекратяването на производството по несъстоятелност е приключването на фазата на осребряване на активите от масата на несъстоятелността или недостатъчният ѝ размер за удовлетворяване на вземанията от нея“.
9
Член 487 от TRLC гласи:
„1.   Не се опрощават неизплатените задължения на длъжник, който се намира в едно от следните положения:
1
Когато в рамките на десет години преди подаването на молбата за опрощаване на задължения е осъден с влязла в сила присъда лишаване от свобода, макар и отложено или заместено, за престъпления против собствеността и против социално-икономическия ред, документни престъпления, престъпления против държавния бюджет и социалното осигуряване или против правата на работниците, при условие че максималното наказание за престъплението е не по-малко от три години, освен ако към датата на подаване на молбата за опрощаване наказателната отговорност е била погасена и паричните задължения, произтичащи от престъплението, са били изпълнени.
2
Когато в рамките на десет години преди подаването на молбата за опрощаване на задължения му е наложена санкция с влязъл в сила административен акт за много тежки данъчни нарушения, нарушения, свързани със социалното осигуряване или обществения ред, или когато през същия период спрямо него е издаден и е влязъл в сила акт за производна отговорност, освен ако към датата на подаване на молбата за опрощаване на задължения не е изпълнил изцяло задължението си, произтичащо от тази отговорност.
В случай на тежки нарушения опрощаване спрямо длъжниците, на които е наложена санкция в размер над 50 % от сумата, подлежаща на опрощаване от [AEAT], посочена в член 489, параграф 1, точка 5, се извършва само ако към датата на подаване на молбата за опрощаване на задължения те са изпълнили всички задължения, за които носят отговорност.
3
Когато е обявено, че има вина за несъстоятелността. Ако обаче е обявено, че длъжникът има вина за несъстоятелността само поради това, че не е изпълнил задължението си да поиска своевременно обявяване в несъстоятелност, съдът може да вземе предвид обстоятелствата, при които е настъпило забавянето.
4
Когато в рамките на десет години преди подаването на молбата за опрощаване на задължения е обявен за замесено лице в съдебното решение, с което е постановено, че несъстоятелността на трето лице се дължи на виновно поведение, освен ако към датата на подаване на молбата за опрощаване на задължения е изплатил всички задължения, за които носи отговорност.
[…]
2.   В случаите по точки 3 и 4 от предходния параграф, ако постановеното все още не е окончателно, съдът спира изпълнението на решението за опрощаване на задълженията до влизането в сила на постановеното. […]“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
10
VT и съпругата му UP са били управители на BLANCO Y NARANJA SL и MALVA Y NARANJA SL. В отделни производства и двете дружества са обявени в несъстоятелност, квалифицирана като „дължаща се на виновно поведение“. Освен това е установено, че като солидарни управители на посочените дружества, VT и UP са „замесени лица“ в така квалифицираната несъстоятелност, и за определен период (пет години в едното производство и седем години в другото) са лишени от правото да управляват чуждо имущество и да представляват друго лице. Освен това VT и UP губят всичките си права като кредитори на несъстоятелността или на масата на несъстоятелността на дружествата. Двамата са осъдени солидарно да заплатят финансовия дефицит на двете дружества, възлизащ на 169085,24 евро и 62035,91 евро, както и съдебните разноски.
11
Тъй като среща трудности при изплащането на тези суми, VT започва процедура за извънсъдебно споразумение за плащане пред Cámara Oficial de Comercio, Industria y Navegación de Gijón (Публична камара за търговия, промишленост и корабоплаване в Хихон, Испания). Тази процедура не довежда до сключването на такова споразумение и VT подава молба за откриване на производство по несъстоятелност пред Juzgado de lo Mercantil no 3 de Oviedo, con sede en Gijón (Търговски съд № 3 на Овиедо със седалище в Хихон, Испания), който е запитващата юрисдикция.
12
С определение от 8 февруари 2021 г. този съд обявява лична несъстоятелност на VT и я квалифицира като „неволна“.
13
На 2 февруари 2023 г., в хода на образувано срещу него производство по несъстоятелност, VT подава молба за опрощаване на неплатени задължения. AEAT възразява срещу уважаването на молбата, тъй като счита, че разглежданата несъстоятелност попада в хипотезата на изключението по член 487, параграф 1, точка 4 от TRLC, и припомня, че в посочените в точка 10 от настоящото решение производства по несъстоятелност VT е обявен за „замесено лице“, като несъстоятелността на съответните дружества е квалифицирана като „дължаща се на виновно поведение“ и VT не е изплатил всички задължения, за които носи отговорност.
14
От една страна, VT твърди, че е добросъвестен длъжник спрямо „собствените си кредитори“ и че обстоятелството, че е обявен за „замесено лице“ в производство по несъстоятелност на юридически лица, на които е бил солидарен управител поради качеството си на солидарен поръчител, не ограничава достъпа му до опрощаване на задължения. От друга страна, изключението по член 487, параграф 1, точка 4 от TRLC въвеждало неподлежаща на преценка обективна отговорност в противоречие с установения с Директивата за преструктурирането и несъстоятелността ред, който налагал при преценката дали длъжникът е действал почтено, да се отчитат всички свързани с него субективни обстоятелства.
15
Запитващата юрисдикция отбелязва, на първо място, че член 23, параграф 1 от посочената директива се отнася до случаите, при които несъстоятелен предприемач е действал непочтено или недобросъвестно спрямо кредитори. Не било възможно обаче ясно да се установи дали тази разпоредба се отнася до случай като разглеждания в главното производство, при който длъжник, в качеството си на солидарен управител, носи солидарна отговорност пред кредиторите на трето лице. Поради това се поставял въпросът дали дерогацията от достъп до опрощаване на неплатени задължения на длъжник спрямо неговите собствени кредитори е приложима и спрямо кредитори на трето лице, както и дали такова прилагане е съвместимо с понятието „кредитори“ по смисъла на посочената разпоредба.
16
На второ място, запитващата юрисдикция счита, че изключението по член 487, параграф 1, точка 4 от TRLC възпрепятства достъпа на VT до производство, което може да доведе до пълно опрощаване на задълженията му към собствените му кредитори. Тя иска да се установи дали член 20 от Директивата за преструктурирането и несъстоятелността, който задължава държавите членки да предвидят производство, което може да доведе до пълно опрощаване на задълженията, трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска такава разпоредба.
17
На трето място, запитващата юрисдикция има съмнения дали Директивата за преструктурирането и несъстоятелността, и по-конкретно член 20, параграф 2 от нея, изисква въведеният ред за достъп до пълно опрощаване на задължения да отчита субективните обстоятелства, свързани с положението на длъжника, тоест неговото индивидуално положение, или държавите членки могат да запазят или въведат разпоредба като член 487, параграф 1, точка 4 от TRLC, която предвижда чисто обективни критерии и не отчита това положение.
18
При тези обстоятелства Juzgado de lo Mercantil no 3 de Oviedo, con sede en Gijón (Търговски съд № 3 на Овиедо със седалище в Хихон, Испания) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 23, параграф 1 от [Директивата за преструктурирането и несъстоятелността] да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна разпоредба като член 487, параграф 1, точка 4 от [TRLC], поради това, че тя включва в понятието „непочтено и недобросъвестно поведение“ на длъжника негови действия, насочени към кредитори на трети лица, различни от включените в списъка на кредиторите във воденото спрямо него производство по несъстоятелност на физическо лице?
2)
Съвместима ли е разпоредбата на член 487, параграф 1, точка 4 от [TRLC], с член 20 от [Директивата за преструктурирането и несъстоятелността], доколкото предвижда изключение в производството за предоставяне на втори шанс, което не позволява приключване на същото с пълно опрощаване на задълженията?
3)
Съвместима ли е разпоредбата на член 487, параграф 1, точка 4 от [TRLC] със съображение 79 и член 20, параграф 2 от [Директивата за преструктурирането и несъстоятелността], доколкото тази национална разпоредба не предвижда отчитане на индивидуалното положение на длъжника, установявайки изключение от обективен характер, без възможност за испанските съдебни органи да преценяват личното поведение на длъжника, който се ползва от производството за предоставяне на втори шанс?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
19
С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 23, параграф 1 от Директивата за преструктурирането и несъстоятелността трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която изключва достъп до опрощаване на задължения, ако длъжникът е действал непочтено или недобросъвестно спрямо кредиторите на трето лице и в съдебно производство по обявяване на несъстоятелност, дължаща се на виновно поведение на това трето лице, е обявен за „замесено лице“.
20
Този въпрос възниква, тъй като член 487, параграф 1, точка 4 от TRLC по същество предвижда, че длъжник, който в рамките на десет години преди подаването на молба за опрощаване на задължения е обявен за „замесено лице“ със съдебно решение, с което е постановено, че несъстоятелността на трето лице „се дължи на виновно поведение“, може да получи такова опрощаване на задължения само ако към датата на подаване на тази молба е изплатил всички задължения, за които носи отговорност.
21
След това уточнение следва да се припомни, че съгласно практиката на Съда, за тълкуването на дадена разпоредба от правото на Съюза следва да се има предвид не само текстът на тази разпоредба, но и контекстът ѝ и целите на правната уредба, от която тя е част (решение от 14 март 2024 г., VR Bank Ravensburg‑Weingarten, C‑536/22, EU:C:2024:234, т. 35 и цитираната съдебна практика).
22
Що се отнася, на първо място, до текста, член 23, параграф 1 от Директивата за преструктурирането и несъстоятелността предвижда, че държавите членки запазват или въвеждат разпоредби за отказ или ограничаване на достъпа до опрощаване на задължения или отмяна на опрощаването, или за определяне на по-дълги срокове за получаване на пълно опрощаване на задълженията, или по-дълги периоди на забрана за осъществяване на дейност, когато несъстоятелен предприемач е действал непочтено или недобросъвестно „спрямо кредиторите […] по време на задлъжняването си, на производството по несъстоятелност или на погасяването на задължението“.
23
Посочената разпоредба съдържа косвено времево указание за момента, в който длъжникът трябва да е действал непочтено или недобросъвестно, а именно по време на „задлъжняването си“, „производството по несъстоятелност“ или „погасяването на задължението“, което позволява да се приеме, че споменатите в тази разпоредба „кредитори“ могат да бъдат определени към момента или на задлъжняването, или на производството по несъстоятелност, или на погасяването на задължението. В писменото си становище Европейската комисия посочва, че това времево указание може да се разбира като довод в полза на тълкуването на член 23, параграф 1 от Директивата за преструктурирането и несъстоятелността в смисъл, че понятието „кредитори“ се отнася само до кредиторите, спрямо които съответният длъжник има преки и лични задължения, тоест само до „собствените му“ кредитори, но не и до тези, които първоначално са били кредитори на трето лице и са станали кредитори на длъжника едва след съдебно решение, с което длъжникът е обявен за „замесено лице“ в дължаща се на виновно поведение несъстоятелност на това трето лице.
24
Доколкото обаче в положение като разглежданото в главното производство лице, което действа в качеството на управител на дружество, чиято несъстоятелност е квалифицирана като „дължаща се на виновно поведение“, знае, че съгласно приложимата национална правна уредба то може да бъде обявено за „замесено лице“ по смисъла на тази национална правна уредба и следователно да стане длъжник на кредиторите на това дружество, няма основание това лице да не знае, че кредиторите, спрямо които то решава да задължи дружеството, са потенциално негови собствени кредитори. Следователно в такъв случай непочтени или недобросъвестни действия на посоченото лице спрямо кредиторите на същото дружество и следователно спрямо потенциалните му собствени кредитори трябва да се считат за непочтено или недобросъвестно поведение спрямо собствените му кредитори.
25
Предложеното тълкуване на текста на член 23, параграф 1 от Директивата за преструктурирането и несъстоятелността се потвърждава от използването в тази разпоредба на „кредиторите“, а не „кредиторите си“. Всъщност, ако е искал да ограничи кръга на визираните в тази разпоредба кредитори до собствените кредитори на длъжника, законодателят на Съюза е можел лесно да го направи, като използва притежателното местоимение „си“.
26
В това отношение следва да се отбележи, че текстът на член 23, параграф 1 от Директивата за преструктурирането и несъстоятелността на езици, различни от френския, и по-конкретно на немски („gegenüber den Gläubigern“), английски („towards creditors“), датски („for kreditorer“), испански („respecto a los acreedores“), унгарски („a hitelezőkkel […] szemben“), италиански („nei conparti dei creditori“), португалски („para com os credores“), румънски („față de creditori“) и шведски („gentemot borgenärerna“), потвърждава, че законодателят не е използвал това притежателно местоимение.
27
Що се отнася, на второ място, до контекста, в който се вписва член 23, параграф 1 от Директивата за преструктурирането и несъстоятелността, следва да се отбележи, че тази разпоредба е първата от няколкото разпоредби, дерогиращи въведения с член 20 от тази директива принцип на достъп до производство, което може да доведе до пълно опрощаване на задълженията, и следователно трябва да се тълкува стриктно.
28
От текстовете по-конкретно на чешки, датски, немски, английски, ирландски, френски, хърватски, италиански, латвийски, нидерландски, португалски, румънски, словашки, словенски, фински и шведски език на Директивата за преструктурирането и несъстоятелността обаче се установява, че за разлика от параграфи 2, 3 и 4 от споменатия член 23 — в които се използват думи, по същество равнозначни на тази в текста на френски език „peuvent“ [могат], а именно съответно „mohou“, „kan“, „können“, „may“, „féadfaidh“, „mogu“, „possono“, „var“, „kunnen“, „podem“, „pot“, „môžu“, „lahko“, „voivat“ и „får“, и които следователно предоставят известно право на преценка на държавите членки „да запазят или да въведат“ определени дерогации от този принцип, „да предвидят“ по-дълги срокове за опрощаване на задължения и „да изключат определени категории задължения от опрощаването на задълженията или да ограничат достъпа до опрощаване на задължения, или да постановят по-дълъг срок за опрощаване на задължения“ — параграф 1 от посочения член не съдържа такава дума и налага на държавите членки да приемат такава дерогация, като предвижда, че те „запазват или въвеждат“ по-конкретно разпоредби за отказ или ограничаване на достъпа до опрощаване на задължения или отмяна на опрощаването, или за определяне на по-дълги срокове за получаване на пълно опрощаване на задълженията, или по-дълги периоди на забрана за осъществяване на дейност, когато несъстоятелен предприемач е действал непочтено или недобросъвестно. Тази констатация не се поставя под съмнение от обстоятелството, че в текста на испански език на член 23, параграф 1 от посочената директива се използва „podrán“ („биха могли“), тъй като използваната на един език формулировка не може да служи като единствената основа за тълкуване на акта или да има предимство в това отношение пред текстовете на другите езици (вж. в този смисъл решение от 20 февруари 2018 г., Белгия/Комисия, С‑16/16 Р, EU:C:2018:79, т. 50 и 51 и цитираната съдебна практика).
29
След като законодателят на Съюза е решил да задължи държавите членки да запазят или да въведат тази дерогация от посочения принцип, а не се е ограничил до това да им предостави свобода на преценка в това отношение, следва да се възприеме тълкуване на член 23, параграф 1 от Директивата за преструктурирането и несъстоятелността, което да позволява, доколкото е възможно, да се предотврати възможността действалите непочтено или недобросъвестно спрямо кредиторите или други заинтересовани страни длъжници да се ползват от опрощаване на задължения.
30
Следователно контекстуалното тълкуване на член 23, параграф 1 потвърждава буквалното тълкуване в точки 24 и 25 от настоящото решение.
31
Що се отнася, на трето място, до целта на член 23, параграф 1 от Директивата за преструктурирането и несъстоятелността, от съображение 78 от тази директива следва, че законодателят на Съюза е искал да въведе изключение от достъпа до опрощаване на задължения, „когато длъжникът е непочтен или е действал недобросъвестно“, без допълнително да ограничава в това съображение кръга на кредиторите, по отношение на които длъжникът е действал непочтено или недобросъвестно.
32
По отношение по-конкретно на факторите, които следва да се вземат предвид, за да се установи дали длъжникът е действал непочтено, в съображение 79 от Директивата законодателят на Съюза посочва „естеството и размера на задълженията, времето, в което са били натрупани, усилията на предприемача да погаси задълженията и да изпълни правните си задължения, включително изисквания за публично лицензиране и правилно водене на счетоводство, действия от страна на предприемача, възпрепятстващи кредиторите да прибегнат към средства за правна защита, изпълнението на задълженията на предприемачите, които са директори на дружеството, при вероятността от несъстоятелност, както и спазването на законодателството на Съюза и националното законодателство в областта на конкуренцията и трудовото законодателство“.
33
Следва да се констатира, от една страна, че посочването на тези фактори — чийто списък е неизчерпателен, след като започва с „като“ — по никакъв начин не означава, че кръгът на кредиторите, спрямо които длъжникът е действал непочтено или недобросъвестно, е ограничен и не включва лицата, които първоначално са били кредитори на трето лице и са станали кредитори на този длъжник вследствие на дължаща се на виновно поведение несъстоятелност на това трето лице. От друга страна, така изброените фактори, и по-конкретно тези от тях, които се отнасят до „естеството и размера на задълженията“, „времето, в което са били натрупани“ и „действия от страна на [длъжника], възпрепятстващи кредиторите да прибегнат към средства за правна защита“, обхващат широк кръг от положения и са формулирани по начин, който позволява да се приеме, че волята на законодателя на Съюза е била да включи действията на длъжника както спрямо собствените му кредитори, така и спрямо кредиторите на трето лице, като дружество, на което този длъжник е бил управител.
34
Поради така откроената цел член 23, параграф 1 от Директивата за преструктурирането и несъстоятелността не би могъл да се тълкува в смисъл, че лице, за което е установено, че е отговорно за дължаща се на виновно поведение несъстоятелност на търговско дружество, може да избегне солидарната отговорност, която има по силата на националното право спрямо кредиторите на това дружество, като поиска образуване на производство по несъстоятелност на лично основание и пълно опрощаване на задълженията си в рамките на това производство.
35
С оглед на изложените съображения на първия въпрос следва да се отговори, че член 23, параграф 1 от Директивата за преструктурирането и несъстоятелността трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, която изключва достъп до опрощаване на задължения, ако длъжникът е действал непочтено или недобросъвестно спрямо кредиторите на трето лице и в съдебно производство по обявяване на несъстоятелност, дължаща се на виновно поведение на това трето лице, е обявен за „замесено лице“.
По втория и третия въпрос
По допустимостта на третия въпрос
36
Според испанското правителство третият преюдициален въпрос изхожда от това, че TRLC не допуска испанските органи и съдилища да извършват преценка на субективната страна на действията на лице, което иска опрощаване на неплатени задължения. Това обаче не било така. Поради това този въпрос не бил релевантен за разрешаването на спора в главното производство и трябвало да бъде обявен за недопустим.
37
В това отношение следва да се припомни, че в рамките на въведеното с член 267 ДФЕС сътрудничество между Съда и националните юрисдикции само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта от преюдициално решение, за да може да се произнесе, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Следователно, щом като отправените въпроси се отнасят до тълкуването на правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе (решение от 22 февруари 2024 г., Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid и др., C‑59/22, C‑110/22 и C‑159/22, EU:C:2024:149, т. 43 и цитираната съдебна практика).
38
Оттук следва, че въпросите относно правото на Съюза се ползват с презумпция за релевантност. Съдът може да откаже да се произнесе по отправеното от национална юрисдикция преюдициално запитване само ако е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на норма от правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или още когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (решение от 22 февруари 2024 г., Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid и др., C‑59/22, C‑110/22 и C‑159/22, EU:C:2024:149, т. 44 и цитираната съдебна практика).
39
В случая се налага изводът, от една страна, че не е очевидно, че разпоредбите от правото на Съюза, чието тълкуване се иска с третия преюдициален въпрос, нямат никаква връзка с предмета на спора в главното производство или че повдигнатият с този въпрос проблем не е релевантен за разрешаването на спора в главното производство.
40
Вярно е наистина, че както отбелязва и испанското правителство, в акта за преюдициално запитване запитващата юрисдикция разглежда предвидената в член 487, параграф 1, точка 4 от TRLC дерогация от производството за опрощаване на задължения като основана изключително на обективни фактори и недопускаща испанските съдилища да вземат предвид при преценката си субективни обстоятелства, свързани с положението на участващия в това производство длъжник, но съгласно постоянната съдебна практика само запитващата юрисдикция е компетентна да тълкува и прилага националното право. Поради това при разпределянето на правомощията между него и националните юрисдикции Съдът трябва да вземе предвид фактическия и правен контекст, в който се вписват преюдициалните въпроси, така както е очертан с акта за преюдициално запитване (решение от 14 ноември 2024 г., S. (Изменение на съдебния състав), C‑197/23, EU:C:2024:956, т. 51 и цитираната съдебна практика).
41
От друга страна, в акта за преюдициално запитване запитващата юрисдикция е предоставила цялата необходима информация, за да може Съдът да бъде полезен с отговора си на третия преюдициален въпрос.
42
Този въпрос следователно е допустим.
По същество
43
По отношение на втория и третия въпрос, които следва да се разгледат заедно, е от значение да се отбележи, че тъй като възникват във връзка с дерогираща национална разпоредба, която при определени условия изключва възможността за използване на общоприложимия режим, те трябва да се разбират като отнасящи се по същество до тълкуването на член 23, параграф 2 от Директивата за преструктурирането и несъстоятелността. Тази разпоредба всъщност предвижда, че при определени условия държавите членки могат да запазят или въведат дерогиращи разпоредби, с които се отказва или ограничава достъпът до опрощаване на задължения, отменя се опрощаването, определят се по-дълги срокове за получаване на пълно опрощаване на задължения или по-дълги периоди на забрана за осъществяване на дейност. Тези въпроси не биха могли да се отнасят до член 20 от споменатата директива, предвиждащ, че по принцип държавите членки следва да гарантират на несъстоятелните предприемачи достъп до поне едно производство, което може да доведе до пълно опрощаване на задълженията в съответствие със същата директива.
44
Поради това следва да се приеме, че с втория и третия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 23, параграф 2 от Директивата за преструктурирането и несъстоятелността трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, въвеждаща непредвидена от тази разпоредба дерогация от принципа за достъп до производство, което може да доведе до опрощаване на задължения, и изключваща такъв достъп в случаите, когато в рамките на десет години преди подаването на молбата за опрощаване на задължения длъжникът е обявен за „замесено лице“ със съдебно решение, с което е постановено, че несъстоятелността на трето лице „се дължи на виновно поведение“, освен ако към датата на подаване на молбата си длъжникът е изплатил всички задължения, за които носи отговорност, без при това от националните съдилища да се изисква да разгледат субективната страна на действията на този длъжник и да преценят дали той е действал непочтено или недобросъвестно.
45
По отношение, първо, на въпроса дали този член 23, параграф 2 не допуска национална правна уредба, която изключва достъпа до производство за опрощаване на задължения извън предвидените в него случаи, Съдът вече е постановил, че посочената разпоредба трябва да се тълкува в смисъл, че съдържащият се в нея списък с обстоятелства не е изчерпателен и че държавите членки разполагат със свобода на преценка, която им позволява да приемат разпоредби, с които се отказва или ограничава достъпът до опрощаването на задължения, оттегля се възможността за опрощаване или се предвижда по-дълъг срок за пълно опрощаване на задълженията или за погасяване при обстоятелства, различни от изброените в тази разпоредба, доколкото, както следва от текста на същата разпоредба, тези обстоятелства са ясно определени и такива дерогации са надлежно обосновани (решение от 7 ноември 2024 г., Corván и Bacigán, C‑289/23 и C‑305/23, EU:C:2024:934, т. 28).
46
По отношение на условията, които трябва да са изпълнени, за да могат държавите членки да се възползват от така предоставената им възможност, а именно приеманите дерогации да се отнасят до „някои ясно определени обстоятелства“ и да са „надлежно обосновани“, Съдът е постановил, че когато националният законодател приема такива дерогации, основанията за тях трябва да произтичат от националното право или от довелото до тях производство, като тези основания трябва да преследват легитимен обществен интерес (решение от 7 ноември 2024 г., Corván и Bacigán, C‑289/23 и C‑305/23, EU:C:2024:934, т. 31 и цитираната съдебна практика).
47
В това отношение следва да се припомни, от една страна, че както съображение 78 от Директивата за преструктурирането и несъстоятелността, в което са посочени дерогациите, „надлежно обосновани от съображения, предвидени в националното право“, така и съображение 81 от тази директива, в което е упомената „надлежно обоснована причина, определена в националното право“, дават възможност да се приеме, че законодателят на Съюза е счел, че е достатъчно да са спазени условията, предвидени за тази цел в различните национални правни системи (решение от 7 ноември 2024 г., Corván и Bacigán, C‑289/23 и C‑305/23, EU:C:2024:934, т. 32).
48
От друга страна, в рамките на дело, отнасящо се до сходна на разглежданата в главното производство разпоредба, а именно член 487, параграф 1, точка 2 от TRLC, Съдът е постановил, че член 23, параграф 2 от Директивата за преструктурирането и несъстоятелността допуска национална правна уредба, която изключва достъпа до опрощаване на задължения при някои ясно определени обстоятелства, например в случаи, при които в рамките на десет години преди подаването на молбата за опрощаване на задължения на длъжника е наложена санкция с влязъл в сила административен акт за много тежки данъчни нарушения, нарушения, свързани със социалното осигуряване или обществения ред, или когато спрямо него е издаден влязъл в сила акт за производна отговорност, освен ако към датата на подаване на тази молба длъжникът е платил изцяло данъчните си задължения и задълженията си, свързани със социалното осигуряване, доколкото от националното право следва, че това изключване се обосновава с преследването на легитимен обществен интерес, което запитващата юрисдикция трябва да прецени (вж. в този смисъл решение от 7 ноември 2024 г., Corván и Bacigán, C‑289/23 и C‑305/23, EU:C:2024:934, т. 47).
49
Същият извод се налага и по отношение на национална разпоредба като член 487, параграф 1, точка 4 от TRLC, който предвижда, че длъжник, който в рамките на десет години преди подаването на молбата за опрощаване на задължения е обявен за „замесено лице“ в съдебно решение, с което е постановено, че несъстоятелността на трето лице „се дължи на виновно поведение“, може да получи такова опрощаване на задължения само при условие че към датата на подаване на тази молба е изплатил всички задължения, за които носи отговорност.
50
В случая, както следва от точка 7 от настоящото решение, в преамбюла на Закон 16/2022, чиято цел е да осигури транспонирането на Директивата за преструктурирането и несъстоятелността в испанското право, испанският законодател е изложил основанията, поради които е приел дерогации от опрощаването на задълженията. В споменатия преамбюл испанският законодател по-конкретно посочва, че „добросъвестността на длъжника остава крайъгълен камък за опрощаването [на задълженията]“ и че „трябва да се направи нормативно разграничение на добросъвестността с оглед на някои изчерпателно изброени видове обективно поведение (numerus clausus), без да се прибягва до неясни или недостатъчно конкретни модели на поведение или до такива, чието доказване налага на длъжника невъзможна тежест“.
51
От друга страна, видно от споменатия преамбюл, испанският законодател е счел за необходимо да установи изключения от принципа, че длъжник, който отговаря на изискването за добросъвестност, може да има достъп до опрощаване на всички свои задължения, и то за задължения, за които „по изключение и поради специалния им характер се счита, че не могат законно да бъдат опростени“. Тези изключения се обосновават по-конкретно с „особеното значение на удовлетворяването на определени вземания за едно справедливо и солидарно общество, основано на правовата държава“, или със „синергията или отрицателните външни последици, които могат да възникнат в резултат на опрощаването на някои видове задължения“.
52
В случая запитващата юрисдикция следва да прецени, от една страна, дали тези съображения представляват съображения за легитимен обществен интерес, и от друга страна, дали от националното законодателство е видно, че тези съображения обосновават изключване на опрощаване на задължения при ясно определени обстоятелства като посочените в член 487, параграф 1, точка 4 от TRLC.
53
Що се отнася, на второ място, до въпроса дали член 23, параграф 1 от Директивата за преструктурирането и несъстоятелността не допуска национална правна уредба, която изключва достъпа до опрощаване на задължения при ясно определени обстоятелства, без да изисква от националните юрисдикции да разглеждат субективната страна на действията на този длъжник, за да преценят дали той е действал непочтено или недобросъвестно, следва да се констатира, че макар тази разпоредба да се отнася изрично до изпадналите в несъстоятелност предприемачи, които са действали „непочтено или недобросъвестно“, това не е посочено в параграф 2 от този член. Всъщност член 23, параграф 2 от посочената директива само предвижда, че държавите членки могат да запазят или да въведат разпоредби за отказ или ограничаване на достъпа до опрощаване на задължения, или отмяна на опрощаването, или за определяне на по-дълги срокове за получаване на пълно опрощаване на задълженията, или по-дълги периоди на забрана за осъществяване на дейност „при някои ясно определени обстоятелства и когато такива дерогации са надлежно обосновани“, без обаче да изисква съответните предприемачи да са действали „непочтено“ или „недобросъвестно“ (решение от 7 ноември 2024 г., Corván и Bacigán, C‑289/23 и C‑305/23, EU:C:2024:934, т. 41).
54
Както Съдът вече е констатирал, обстоятелствата, изброени като пример в споменатия член 23, параграф 2, при които могат да се предвидят дерогации от опрощаването на задължения, не се характеризират с наличието на „непочтено“ или „недобросъвестно“ поведение от страна на съответните предприемачи и тези обстоятелства по същество съответстват на посочените в съображения 79 и 80 от Директивата за преструктурирането и несъстоятелността, като от тези съображения не следва, че законодателят на Съюза е искал да ограничи посочените в член 23, параграф 2 от тази директива „ясно определени обстоятелства“ до случаи, в които съответните предприемачи са действали непочтено или недобросъвестно (решение от 7 ноември 2024 г., Corván и Bacigán, C‑289/23 и C‑305/23, EU:C:2024:934, т. 42 и 43).
55
След като член 23, параграф 2 от Директивата за преструктурирането и несъстоятелността допуска съгласно практиката на Съда национална правна уредба, която изключва достъпа до опрощаване на задълженията при ясно определени обстоятелства, при които длъжникът не е действал непочтено или недобросъвестно (вж. в този смисъл решение от 7 ноември 2024 г., Corván и Bacigán, C‑289/23 и C‑305/23, EU:C:2024:934, т. 44), следва да се приеме, че тази разпоредба допуска и национална правна уредба, която при такива обстоятелства изключва достъпа до опрощаване на задължения, без от националните съдилища да се изисква да разглеждат субективната страна на действията на този длъжник, за да преценят дали той е действал непочтено или недобросъвестно.
56
Следователно член 23, параграф 2 от Директивата за преструктурирането и несъстоятелността трябва да се тълкува в смисъл, че държавите членки могат да въвеждат национални разпоредби, които изключват достъпа до производство за опрощаване на задължения в случаи, които не се характеризират с непочтени или недобросъвестни действия на съответния длъжник, без от националните съдилища да се изисква да разглеждат субективната страна на действията на този длъжник, за да преценят дали той е действал непочтено или недобросъвестно.
57
Законодателят на Съюза обаче изрично е обвързал упражняването на посочената възможност с условието предвидените в същата разпоредба дерогации да се отнасят до „някои ясно определени обстоятелства“ и да са „надлежно обосновани“. Следователно, както беше припомнено в точка 46 от настоящото решение, когато националният законодател приема такива дерогации, основанията за тях трябва да произтичат от националното право или от довелото до тях производство, като тези основания трябва да преследват легитимен обществен интерес. Следователно националното право трябва да позволява да се установи съображението за легитимен обществен интерес, което при тези ясно определени обстоятелства обосновава изключването на опрощаването на задължения.
58
Член 23, параграф 2 от Директивата за преструктурирането и несъстоятелността допуска следователно национална правна уредба, която изключва достъпа до опрощаване на задължения при някои ясно определени обстоятелства, например когато в рамките на десет години преди подаването на молбата за опрощаване на задължения спрямо длъжника е издаден влязъл в сила акт за производна отговорност, освен ако към датата на подаване на тази молба длъжникът е платил изцяло данъчните си задължения и задълженията си, свързани със социалното осигуряване, доколкото от националното право следва, че това изключване се обосновава с преследването на легитимен обществен интерес, което запитващата юрисдикция трябва да прецени (решение от 7 ноември 2024 г., Corván и Bacigán, C‑289/23 и C‑305/23, EU:C:2024:934, т. 47).
59
С оглед на изложените съображения на втория и третия въпрос следва да се отговори, че член 23, параграф 2 от Директивата за преструктурирането и несъстоятелността трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, въвеждаща непредвидена от тази разпоредба дерогация от принципа за достъп до производство, което може да доведе до опрощаване на задължения, и изключваща такъв достъп в случаите, когато в рамките на десет години преди подаването на молбата за опрощаване на задължения длъжникът е обявен за „замесено лице“ със съдебно решение, с което е постановено, че несъстоятелността на трето лице „се дължи на виновно поведение“, освен ако към датата на подаване на молбата си длъжникът е изплатил всички задължения, за които носи отговорност, без при това от националните съдилища да се изисква да разгледат субективната страна на действията на този длъжник и да преценят дали той е действал непочтено или недобросъвестно — при условие че за посоченото изключване е налице надлежно обоснована причина, определена в националното право.
По съдебните разноски
60
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (шести състав) реши:
1)
Член 23, параграф 1 от Директива (ЕС) 2019/1023 на Европейския парламент и на Съвета от 20 юни 2019 година за рамките за превантивно преструктуриране, за опрощаването на задължения и забраната за осъществяване на дейност, за мерките за повишаване на ефективността на производствата по преструктуриране, несъстоятелност и опрощаване на задължения и за изменение на Директива (ЕС) 2017/1132 (Директива за преструктурирането и несъстоятелността)
трябва да се тълкува в смисъл, че
допуска национална правна уредба, която изключва достъп до опрощаване на задължения, ако длъжникът е действал непочтено или недобросъвестно спрямо кредиторите на трето лице и в съдебно производство по обявяване на несъстоятелност, дължаща се на виновно поведение на това трето лице, е обявен за „замесено лице“.
2)
Член 23, параграф 2 от Директива 2019/1023
трябва да се тълкува в смисъл, че
допуска национална правна уредба, въвеждаща непредвидена от тази разпоредба дерогация от принципа за достъп до производство, което може да доведе до опрощаване на задължения, и изключваща такъв достъп в случаите, когато в рамките на десет години преди подаването на молбата за опрощаване на задължения длъжникът е обявен за „замесено лице“ със съдебно решение, с което е постановено, че несъстоятелността на трето лице „се дължи на виновно поведение“, освен ако към датата на подаване на молбата си длъжникът е изплатил всички задължения, за които носи отговорност, без при това от националните съдилища да се изисква да разгледат субективната страна на действията на този длъжник и да преценят дали той е действал непочтено или недобросъвестно — при условие че за посоченото изключване е налице надлежно обоснована причина, определена в националното право.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: испански.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.