ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г-ЖА J. KOKOTT
представено на 15 април 2010 година(1)
Дело C‑334/08
Европейска комисия
срещу
Италианска република
„Производство за установяване на неизпълнение на задължения от държава членка — Собствени ресурси — Отказ да се предоставят на разположение на Европейските общности мита, начислени при внос на стоки въз основа на неправомерно издадени от митническите органи митнически разрешения — Член 17 от Регламент (ЕО, Евратом) № 1150/2000 — Непреодолима сила — Действие на записването на задължението в отделна сметка“
I –    Въведение
1.        В настоящото производство за установяване на неизпълнение на задължения от държава членка Комисията твърди, че Италианската република е извършила нарушение на член 10 ЕО и на член 8 от Решение 2000/597/ЕО, Евратом(2), както и на редица разпоредби от Регламент (ЕО, Евратом) № 1150/2000(3), тъй като Италия не е предоставила на разположение на Комисията определени собствени ресурси. Тези собствени ресурси се състоят от мита, дължими при вноса на алуминиеви блокове, които митническите органи очевидно неправомерно са освободили от митни сборове.
2.        Изясняването на делото изисква да бъде изследвано понятието „непреодолима сила“, на каквато се позовава Италия, за да оправдае своите действия. В допълнение се повдига въпросът към кой момент следва да бъдат предоставени собствените средства, осчетоводени по сметка „Б“.
3.        Тъй като последният проблем се поставя единствено от Федерална република Германия в качеството ѝ на встъпила страна, подпомагаща Италианската република, необходимо е да се изясни дали встъпилата страна може да въвежда правни основания, различни от посочените от главната страна.
II – Правна уредба
4.        Член 8 от Решение 2000/597 задължава държавите членки да събират собствените ресурси и да ги предоставят на разположение на Комисията.
5.        Съгласно член 2, параграф 1 от Регламент № 1150/2000 вземането на Общностите за собствените ресурси се установява „веднага след като са изпълнени условията, предвидени в митническите [разпоредби], за вписване на [вземането] по сметките, и след уведомяване на длъжника“. Съгласно параграф 2 датата на установяването, посочена в параграф 1, е датата на вписване в счетоводните книги, предвидено в митническото законодателство.
6.        Член 6, параграф 3 от Регламент № 1150/2000 гласи:
„3.      a)     [Вземанията], констатирани в съответствие с член 2, се вписват по сметките, при спазването на буква б) от настоящия параграф, най-късно на първия работен ден след 19‑о число на втория месец, следващ месеца, през който е било констатирано [вземането].
б)      Констатираните [вземания], невписани по сметките, посочени в буква а), тъй като все още не са били възстановени и не е било представено никакво обезпечение, се записват в отделни сметки в срока, предвиден в буква а). Държавите членки могат да прилагат тази процедура, когато констатираните и обезпечени с гаранции [вземания] са оспорени и могат да претърпят изменения след уреждане на възникналите спорове.
[…]“.
7.        Член 10, параграф 1 от Регламент № 1150/2000 гласи:
„1. След приспадане на 10 % от разходите за инкасиране в съответствие с член 2, параграф 3 от Решение 94/728/ЕО, Евратом, вписването на собствените ресурси, посочени в член 2, параграф 1, букви а) и б) от посоченото решение, се извършва най-късно на първия работен ден след 19-о число на втория месец, следващ месеца, през който [вземането] е било констатирано, в съответствие с член 2 от настоящия регламент.
Въпреки това, вписването на правата, които са посочени в отделни сметки съгласно член 6, параграф 3, буква б), трябва да се извърши най-късно на първия работен ден след 19-о число на втория месец, следващ месеца на възстановяване на тези [вземания]“.
8.        Според член 17, параграфи 1 и 2 от Регламент № 1150/2000:
„1. Държавите членки се задължават да предприемат всички необходими мерки, за да гарантират, че сумата, която съответства на [вземанията], констатирани съгласно член 2, се предоставя на Комисията при условията, предвидени в настоящия регламент.
2. Държавите членки се освобождават от задължението да предоставят на разположение на Комисията сумите, които съответстват на констатираните [вземания], само ако поради [обстоятелства, дължащи се на непреодолима сила] тези суми не са били събрани. Освен това в конкретни случаи държавите членки могат да не спазват задължението да предоставят тези суми на разположение на Комисията, ако след задълбочена оценка на всички съществени обстоятелства във връзка с конкретния случай се окаже, че [събирането] е невъзможно в дългосрочен план поради причини, [за] които […] държавите членки [не отговарят] […]“.
9.        Регламент № 1150/2000 е изменен с Регламент (ЕО, Евратом) № 2028/2004 на Съвета от 16 ноември 2004 година(4). Регламент № 2028/2004 влиза в сила на 28 ноември 2004 г. Той заменя разпоредбата на член 17, параграф 2 от Регламент № 1150/2000 със следния текст:
„2.      Държавите членки се освобождават от задължението да предоставят на разположение на Комисията сумите, които съответстват на установените [вземания], които се оказват несъбираеми:
a) поради обстоятелства, [дължащи се на непреодолима сила]; или
б) по други причини, [за които държавите членки не отговарят].
[Сумите] на установените [вземания] се обявяват за несъбираеми с решение на компетентния административен орган, който установява, че те са несъбираеми.
[Сумите] на установените [вземания] се смятат за несъбираеми [най-късно] след изтичането на петгодишен срок от датата, на която сумата е установена съгласно член 2 или — в случай на обжалване по административен или съдебен ред — от датата на произнасяне, съобщаване или публикуване на окончателното решение. […]
Обявените или смятаните за несъбираеми суми окончателно се отстраняват от отделната сметка по член 6, параграф 3, буква б). Те се представят в приложение към тримесечния отчет по член 6, параграф 4, буква б) и ако това е приложимо — в тримесечния отчет по член 6, параграф 5“.
III – Факти по главното производство
10.      От доклад на италианските власти за извършен вътрешен одит се установява, че на 27 февруари 1997 г. и на 14 май 2002 г. Direzione Compartimentale delle Dogane per le Regioni Puglia e Basilicata (Регионална митническа дирекция за регионите Puglia и Basilicata) чрез митническото учреждение в Taranto е издала поредица разрешения на две дружества за откриване на два частни митнически склада тип С и за трансформация на алуминиеви блокове (тарифна позиция 7602 — митническа ставка в размер на 6 %) в алуминиеви отпадъци (тарифна позиция 7601 — освободена от мита) в режим на обработка под митнически контрол.
11.      Според одитния доклад тези разрешения на митническата администрация явно нарушават митническото законодателство на Европейския съюз (по-рано митническото законодателство на Общността) и са причина да не се установят и да не се съберат съответните мита за периода между 1997 г. и 2002 г. Въз основа на сведенията, предоставени от италианските власти, Комисията прави извода, че пропуснатите приходи възлизат на 22 730 818,35 EUR.
12.      Компетентните власти отменят издадените разрешения на 4 декември 2002 г., което води до закъсняло определяне на митническото задължение. Компетентните власти записват съответните суми за месеците от март до юли 2003 г. в сметка „Б“. Срещу отговорните представители на дружествата и срещу издалите разрешенията длъжностни лица от митническата администрация са образувани наказателни производства. Митническите задължения все още не са погасени, а Италия не е превела на Съюза съответните собствени ресурси.
IV – Процедура, предхождаща съдебното производство, и иск
13.      В рамките на редовно протеклата процедура, предхождаща съдебното производство, Комисията упреква Италианската република, че е отказала да предостави на разположение на Комисията собствени ресурси, възникнали при описаните по-горе фактически обстоятелства. Тъй като не е удовлетворена от твърденията, изложени от Италианската република в нейна защита, на 21 юли 2008 г. Комисията предявява настоящия иск, с който иска:
–        да се установи, че Република Италия не е изпълнила задълженията си по член 10 EО, по член 8 от Решение 2000/597/ЕО, Евратом на Съвета от 29 септември 2000 година относно системата на собствените ресурси на Европейските общности и по членове 2, 6, 10, 11 и 17 от Регламент (EО, Евратом) № 1150/2000 от 22 май 2000 година за прилагане на Решение 94/728/ЕО, Евратом относно системата за собствени ресурси на Общностите, като е отказала да предостави на разположение на Комисията собствените ресурси, съответстващи на митническо задължение, възникнало вследствие от неправомерно издадени разрешения за откриване и управление на митнически склад тип С в Taranto от Direzione Compartimentale delle Dogane per le Regioni Puglia e Basilicata със седалище в Bari, след което са издадени последващи разрешения за обработка под митнически контрол и активно усъвършенстване, до тяхната отмяна на 4 декември 2002 г.,
–        да се осъди Италианската република да заплати съдебните разноски.
14.      Италианската република моли искът да бъде отхвърлен.
15.      С определение от 3 декември 2008 г. Съдът допуска Федерална република Германия да встъпи в настоящото производство в подкрепа на Италианската република.
V –    Правен анализ
16.      Между страните не се спори, че освобождаването от митни сборове е извършено в нарушение на разпоредбите на митническото законодателство и в резултат на това неправомерно не са събрани мита в посочения от Комисията размер. Предмет на настоящото производство е единствено въпросът дали, и в случай че това е така, кога Италианската република е длъжна да предостави тези суми на разположение на Комисията.
17.      Държавите членки са длъжни да установят вземането на Съюза за собствените ресурси веднага щом митническите им органи разполагат с необходимите данни и следователно са в състояние да изчислят размера на тези вземания и да определят длъжника(5). От това правило по принцип произтича задължението по член 10 от Регламент № 1150/2000, съгласно който съответните собствени ресурси се изплащат на Съюза.
18.      Комисията посочва, че в това отношение трябва да се разглеждат основно отделните случаи на внос на алуминий, извършен в периода между 1997 г. и 2002 г., и че Италианската република трябвало отдавна да е изплатила на Съюза дължимите във връзка с това мита.
19.      Италианската република, от своя страна, не намира, че е била длъжна да предостави митата в тези размери, тъй като те не е могло да бъдат събрани поради наличие на обстоятелства, дължащи се на непреодолима сила. Във връзка с това тя се позовава на член 17 от Регламент № 1150/2000(6).
А – Аргументът за наличие на непреодолима сила
20.      За да обоснове наличието на непреодолима сила, която освобождава от задължението за изплащане на собствените средства на Съюза, Италия изтъква два довода. От една страна, отговорните митнически служители са действали при условията на сговор с представителите на дружествата, осъществяващи вноса, а от друга — издадените от митническите служители разрешения затруднявали разкриването на нередностите, които не можело да бъдат констатирани в рамките на извършваните обичайни проверки.
1.      Относно понятието непреодолима сила
21.      До този момент Съдът не е тълкувал по-задълбочено понятието непреодолима сила по смисъла на член 17 от Регламент № 1150/2000. Налице е обаче съдебна практика, с която се тълкува понятието във връзка с други разпоредби. Съдът многократно е посочвал, че това понятие няма непременно едно и също съдържание в отделните области на приложение на правото на Съюза и че неговото значение трябва да бъде определено в зависимост от правния контекст, в който то следва да породи правни последици (7). Въпреки това за изходна позиция при всяко изследване Съдът избира обща дефиниция, която следва да важи без оглед на особеностите на специфичните области, в които се прилага(8).
22.      Затова на първо място ще направя преглед на съществуващата практика на Съда във връзка с други области на правото, след което ще проверя дали тя може да бъде приложена без промени към Регламент № 1150/2000, или е необходимо да бъде приспособена към конкретния случай.
a) Практика на Съда в други области
23.      Голяма част от съдебната практика по въпросите на непреодолимата сила се отнася до разпоредбите във връзка с общата организация на пазара в областта на селското стопанство. Също така обаче Съдът е обсъждал тълкуването на понятието и в решения относно член 45 от Статута на Съда.
24.      Според тази съдебна практика понятието за непреодолима сила, съответно за случайно събитие, в правото на Съюза по принцип включва само събития, които са извънредни и непредвидими, върху които позоваващият се на непреодолима сила не е могъл да влияе и чиито последици не е могло да бъдат избегнати, въпреки полагане на дължимата грижа(9). От това следва, че понятието за непреодолима сила включва в себе си обективен и субективен елемент: първият е свързан с извънредни и външни за позоваващия се на непреодолима сила обстоятелства, а вторият —със задължението на заинтересувания да се предпази от последиците на извънредното събитие, като вземе подходящи мерки, без да прави прекалени жертви(10).
б) Приложение към настоящия казус
25.      При тези условия следва да се отрече наличието на непреодолима сила в настоящия казус. Италианската република не може да се позове на непреодолима сила тук, тъй като чрез издаването на неправомерни разрешения нейните длъжностни лица са препятствали събирането на митата и поради това обстоятелство причината за пропуска да се събере дължимото не се намира извън сферата на влияние на Италианската република. Освен това Италианската република е можела да предотврати незаконните практики с помощта на ефективни контролни механизми.
26.      В настоящия казус не е изпълнено изискването за наличие на външен произход на събитието, което би следвало да представлява непреодолима сила. Не се спори, че разрешенията за откриване на частните митнически складове, както и за обработката на облагаемите с мито алуминиеви блокове чрез трансформацията им в освободени от мито алуминиеви отпадъци, са издадени от компетентните органи, т.е. от Direzione Compartimentale delle Dogane per le Regioni Puglia e Basilicata.
27.      Митническите служители са действали в изпълнение на своите функции, поради което правните последици от техните действия трябва да бъдат понесени от Италианската република. Тъй като при тези обстоятелства причината за пропуска да се съберат дължимите мита не се явява извън сферата на влияние на Италианската република, тя не може да се позовава на непреодолима сила.
28.      Държавата членка ответник по иска изтъква, че не трябва да понася финансовите последствия от дейността по управление на свои длъжностни лица, в случай че те са били привлечени под наказателна отговорност за деянията си. По тази причина, за да бъде изяснена отговорността на държавните служители, следвало да се изчака резултатът от наказателното производство и от подадения регресен граждански иск.
29.      В рамките на производството по установяване на неизпълнение на задължения обаче държавата членка не може да сочи като извинителна причина обстоятелството, че не трябва да отговаря за действията на своите длъжностни лица. Следва да бъде пояснено, че в настоящия казус не е окончателно установено с влязла в сила присъда, че съответните длъжностни лица са извършили престъпления, тъй като съответните наказателни производства по казуса са все още в ход. Дори и да се установи, че длъжностните лица са извършили наказуемо деяние, това не би могло да изключи ангажиране на отговорността на държавата за техните действия.
30.      Подобно ангажиране на отговорността на държавата е в съответствие с проекта на Комисията по международното право за отговорността на държавата за неправомерни действия от международен характер(11); Европейската комисия по правата на човека и Европейският съд по правата на човека също считат, че държавата отговаря за нарушенията на Европейската конвенция за защита правата на човека и основните свободи, които са извършени от длъжностни лица на всякакво равнище, дори в случай че са действали без пълномощие, дори в отклонение или в противоречие с указанията(12).
31.      Накрая, Италия не може да се ползва от предимството да се позове на непреодолима сила, тъй като нередностите не можели да бъдат разкрити при обичайните проверки, а едва след подаване на жалба от страна на конкурентно дружество. Тъй като причината за пропуска да бъдат събрани митата в конкретния случай се намира в сферата на отговорност на Италианската република, не следва да бъде допълнително обсъждан въпросът какви конкретни мерки е можело или не е можело да бъдат взети, за да се предотвратят настоящите практики.
32.      Освен това не може да се намери обяснение на въпроса защо настоящият казус не е предотвратен или поне своевременно разкрит посредством ефективни вътрешни проверки. В този контекст е без значение обстоятелството, че до разкриване на случилото се стига едва след външен сигнал, подаден от друго дружество. В настоящия казус този сигнал е повод да се извършат разследвания, което така или иначе е част от задълженията за контрол на държавата, непосредствено произтичащи от правото на Съюза.
33.      Ето защо в настоящия казус не са изпълнени условията за прилагане на общата дефиниция за непреодолима сила, на която се позовава Съдът.
в) Приспособяване на дефиницията за целите на разглежданата норма?
34.      Регламент № 1150/2000 не съдържа указание за специална уредба на понятието за непреодолима сила в отклонение от общата дефиниция. Напротив, смисълът и целта на разпоредбите относно събирането на собствените ресурси на Съюза подкрепят извода, че съществуващата обща дефиниция следва да се прилага без изменения.
35.      Стабилността на системата за финансиране на Съюза изисква да се спазват стриктно правилата за установяване, събиране и предоставяне на собствените ресурси. Всъщност държава членка, която не се съобразява с тези правила, ощетява останалите държави членки, като ги заставя да положат усилия за компенсиране на загубата и по този начин нарушава задължението си за солидарно финансиране на Съюза.
36.      Общото разбиране на понятието за непреодолима сила предполага, че с оглед на ефективното гарантиране на стабилността на системата за финансиране на Съюза, се налага да бъдат ограничени възможностите за оправдаване на пропуска на държава членка да заплати дължимите мита. Ето защо не е налице необходимост да се разглеждат съображенията за широко тълкуване на понятието.
Б – Относно действията на вписването на установените вземания по отделна сметка
37.      В качеството си на встъпила в подкрепа на Италия страна, Федерална република Германия поддържа, че във всички случаи в меродавния за настоящото производство по установяване на неизпълнение на задължения момент (срокът, упоменат в мотивираното становище) Комисията (все още) не е имала право да претендира предоставяне на собствените ресурси. Италианската република не излага подобно възражение в своя защита в писмения отговор на исковата молба.
38.      Германското правителство изтъква, че член 17 от Регламент № 1150/2000 в изменената му с Регламент № 2028/2004 редакция позволявал на Италия да задържи спорните суми, записани през 2003 г. по „сметка Б“, в рамките на предвидения в тази разпоредба петгодишен срок, т.е. поне до юли 2008 г.. Ето защо вземането на Комисията ставало изискуемо най-рано през 2008 г., след края на този срок. Тъй като даденият в мотивираното становище срок за отстраняване на неизпълнението на задълженията бил изтекъл още през декември 2007 г.(13), не било налице неизпълнение на задълженията в релевантния за това момент.
39.      Това възражение на встъпилата страна налага да бъдат изследвани най-напред два въпроса: първо, дали при излагане на аргументация си встъпилата страна може да повдига правен въпрос, който не е изложен от подкрепяната главна страна, и второ, дали Регламент № 2028/2004 се прилага също и по отношение на митнически задължения, записани преди влизането му в сила.
1.     Обхват на допустимите процесуални действия при встъпване
40.      На първо място следва да се изясни въпросът в каква степен встъпилата страна може при встъпване да насочва вниманието върху нови аспекти на правния спор.
41.      Съгласно член 40, четвърта алинея от Статута на Съда встъпилата страна подпомага с исканията си исканията на една от страните. Ето защо встъпила страна не може да прави искания, които се различават от исканията на подпомаганата страна. В настоящия казус Федерална република Германия, също както и Италианската република, иска отхвърлянето на жалбата и с това главната и встъпилата страна правят идентични искания.
42.      Несъмнено встъпилата страна може да представя нови правни доводи, различни от тези на главната страна, доколкото с тях встъпилата страна подпомага исканията на главната(14). В противен случай встъпилата страна единствено би повтаряла доводите на главната страна, без да може сама да ги доразвива и по този начин встъпването би било лишено от смисъл и не би представлявало нещо повече от обикновено засвидетелстване на солидарно отношение.
43.      С изложението си Федерална република Германия всъщност не сочи единствено нови доводи, а въвежда в процеса и ново правно основание. Германия се позовава на новата редакция на Регламент № 1150/2000, след Регламент № 2028/2004, която до този момент не е била предмет на производството и въз основа на която се достига изводът, че претендираното вземане на Комисията не е било изискуемо към момента на изтичането на срока, даден в мотивираното становище. За разлика от Италианската република, германското правителство не се занимава с въпроса дали претендираното вземане изобщо е съществувало, а на първо място повдига въпроса за датата на неговата изискуемост.
44.      За разлика от възможността за представяне на нови доводи, съдебната практика все още не е изяснила еднозначно доколко встъпилата страна може да представя правни основания, на които не се позовава подпомаганата главна страна. От една страна, се намират съдебни решения, в които представянето на нови правни основания от встъпилата страна се смята за допустимо(15). В други съдебни решения Съдът изхожда от обстоятелството, че подобни изявления на встъпилата страна са недопустими(16). Тези съдебни решения обаче се отнасят предимно до особените хипотези, в които встъпилата страна първо прави възражение за недопустимост.
45.      Принципната възможност встъпилата страна да представя свои собствени правни основания и да не се ограничава единствено до посочването на чисти доводи следва от член 93, параграф 5 от Процедурния правилник на Съда. Според тази разпоредба встъпилата страна трябва да посочи в писменото си становище своите правни основания. Ако встъпилата страна беше ограничена до правните основания на подпомаганата страна, тази разпоредба би била изпразнена от съдържание.
46.      Спорно е също, от друга страна, в какви времеви рамки встъпилата страна може да се позовава на правни основания, които не са посочени от подпомаганата главна страна.
47.      Разпоредбите на член 42, параграф 2 и член 93, параграф 4 от Процедурния правилник на Съда са изходен пункт за отговора на този въпрос.
48.      Съгласно член 93, параграф 4 от Процедурния правилник на Съда встъпилата страна е обвързана от състоянието на спора, в което той се намира в момента на встъпването.
49.      От член 42, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда следва, че главната страна не може да въвежда нови правни основания в хода на производството, а по правило е задължена да ги изложи изчерпателно в исковата молба или в писмения отговор на исковата молба.
50.      Оттук може да се направи изводът, че е изключено встъпилата страна да представя правни основания, възможността за чието представяне е преклудирана за подпомаганата главна страна(17).
51.      Ако бъде допусната възможността за представяне на самостоятелни правни основания от встъпила страна, това неминуемо би позволило на встъпилата страна да посочва нови аспекти на правния спор в производството пред Съда, при положение че това процесуално действие би било вече преклудирано за главната страна: встъпване, особено в подкрепа на ищеца или жалбоподателя, може да се извърши единствено след подаване на исковата молба или жалбата, което по необходимост става в момент, в който главната страна по принцип вече не може да сочи нови правни основания.
52.      Изложеното съображение показва, че член 93, параграф 4 от Процедурния правилник на Съда не може да се тълкува прекалено стеснително. „Състоянието на спора“ към момента на встъпването не ограничава правните основания на встъпилата страна само до онези, които подпомаганата главна страна вече е посочила към момента на встъпването. В противен случай встъпилата страна би била винаги ограничена именно от предявените вече правни основания от главната страна, а при това положение не би могло да се говори за правни основания, „изложени от встъпилата страна“ по смисъла на член 93, параграф 5 от Процедурния правилник на Съда. Ето защо и представянето на нови правни основания от встъпилата страна би следвало да бъде допустимо(18).
53.      Това разбиране не изпразва от съдържание ограничението на процесуалните възможности при встъпване, следващо от член 93, параграф 4 от Процедурния правилник. Обстоятелството, че встъпилата страна е обвързана от състоянието на спора към момента на встъпването, означава, че исканията на страните към този момент и определеният в резултат на тези искания предмет на правния спор са поставени в рамки, които не могат да бъдат прекрачвани от встъпилата страна. В допълнение, тази процесуална разпоредба е гаранция, че встъпването не би довело до забавяне на разрешаването на правния спор. Всъщност обвързването от състоянието на спора изключва повтаряне на етап от производство пред Съда заради встъпването. По казус като настоящия безспорно не е налице опасност от забавяне на разрешаването на правния спор.
54.      В крайна сметка не намирам пречка Съдът да разгледа по същество тезата, изложена от Федерална република Германия.
2.      Приложимост на Регламент № 2028/2004 във времето
55.      Федерална република Германия застъпва становището, че настоящият иск за установяване на неизпълнение на задължения от държава членка трябвало да бъде отхвърлен, тъй като Комисията не била изчакала изтичането на петгодишния срок, въведен с Регламент № 2028/2004 в разпоредбата на член 17, параграф 2 от Регламент № 1150/2000.
56.      По-долу следва да се провери преди всичко дали Регламент № 2028/2004, на който се позовава Германия, е приложим ratione temporis. Вземанията от мита, за които се спори, са възникнали в периода между 1997 г. и 2000 г. и са записани в сметка „Б“ през юли 2003 г., докато новият регламент влиза в сила през 2004 г.
57.      Според въведената с Регламент № 2028/2004 нова редакция на член 17, параграф 2 сумите, отнесени по сметка „Б“, се смятат за несъбираеми най-късно след изтичането на срок от пет години.
58.      Според мен прилагането на тази разпоредба към суми, които са заделени по сметка „Б“ преди датата на влизане в сила на разпоредбата, не представлява истинско ретроактивно действие. Това е така, защото заделянето на средства по сметка „Б“ не представлява окончателна даденост и може впоследствие да бъде променено. Изменената разпоредба е ориентирана по-скоро към последиците от записването на сума в сметка „Б“.
59.      Дори и да е налице желание да се приеме, че новият регламент би могъл да се прилага с ретроактивно действие, това не би било обосновано по настоящия казус.
60.      Според постоянната съдебна практика възможността за допускане на ретроактивно действие зависи в значителна степен от това дали съответната разпоредба е процесуално- или материалноправна. В общи линии процесуалноправните норми се прилагат към всички правни спорове, които са висящи към датата на влизането им в сила, докато материалноправните норми обичайното се тълкуват в смисъл, че не се отнасят до правни положения, възникнали преди влизането им в сила(19). Същевременно обаче и норми с материалноправно съдържание могат по изключение да бъдат тълкувани в смисъл, че се отнасят до правни положения, възникнали преди влизането им в сила, „доколкото от формулировката, целите или структурата им става ясно, че трябва да им се придаде такова действие“(20). От решаващо значение при това е да не се допуска нарушение на принципа на правна сигурност и принципа за защита на оправданите правни очаквания, на които се основава забраната за ретроактивно действие на материалноправните норми.
61.      Дори ако горната изменена разпоредба би била сметната за материалноправна, а не за чисто процесуалноправна норма, тя отново би следвало да бъде приложена.
62.      Всъщност прилагането на регламента за изменение към правни положения, чието начало е поставено преди влизането му в сила, отговаря преди всичко на целите на този регламент.
63.      Както е посочено в шесто съображение от Регламент № 2028/2004, първоначалната „система само отчасти постигна целите си по отношение на механизма, използван за освобождаване на записи от [отделната сметка]. Проверките от Европейската сметна палата и Комисията разкриха повтарящи се [нередности] при поддържането на [отделна сметка], които […] пречат да [ce] отразява реалното положение във връзка с погасяването. [Отделната сметка] следва да бъде изчистена от сумите, чието погасяване е малко вероятно в края на даден период и чието запазване води до неточни салда. Освен това от гледна точка на икономическата целесъобразност държавите членки повече няма да поемат административните разходи за проследяване на тези суми“.
64.      Смисълът и целта на въвеждането на петгодишния срок е чрез него да се отстранят недостатъците на старата система. Тази цел може цялостно да бъде постигната единствено когато новата уредба на сроковете се прилага и по отношение на суми, които са записани в сметка „Б“ преди влизането в сила на регламента за изменение.
65.      Прилагането на новия член 17, параграф 2 от Регламент № 1150/2000 към правни положения, възникнали още преди влизането му в сила, не накърнява никакви оправдани правни очаквания на държавата членка, които подлежат на защита и с които тя би разполагала при запазване на предходната разпоредба. Накрая, както става ясно от шесто съображение, следва да бъдат отстранени единствено нередностите, а държавите членки да бъдат освободени от разходите, свързани с проследяването без ограничения във времето на записаните по сметка „Б“ суми.
66.      Ето защо следва да се вземе предвид, че новата редакция на член 17, параграф 2 от Регламент № 1150/2000 по принцип се прилага към настоящия казус.
3.      Допустимост на записването на суми по сметка „Б“
67.      Преди да се тълкува член 17, параграф 2 от Регламента, на първо място трябва да се изследва дали Италия по допустим начин е заверила сметка „Б“ със спорните суми. Комисията посочва, че Италия погрешно ги е записала в тази сметка.
68.      Всъщност единствено отнасянето на суми по сметка „Б“ по допустим начин попада в приложното поле на член 17, параграф 2 от Регламент № 1150/2000(21) и единствено тогава може да се постави въпросът дали фактически несъбраните собствени ресурси на Съюза е следвало да бъдат заверени по сметката или не.
69.      Италианската република счита, че е записала спорните собствени ресурси по допустим начин в сметка „Б“, тъй като до този момент не била възстановила вземанията, установени през 2003 г., и не била представила никакво обезпечение за тях.
70.      Съгласно член 2, параграф 1 от Регламент № 1150/2000 вземането на Общностите за собствените ресурси се смята за установено, веднага след като са изпълнени условията, предвидени в митническите разпоредби, за счетоводното записване на вземането по сметките, и след уведомяване на длъжника.
71.      По-нататък член 6 от Регламент № 1150/2000 съдържа разпоредби относно осчетоводяването на собствените ресурси и в параграф 3 прави разлика между две сметки. Вземанията, констатирани съгласно член 2, се осчетоводяват по принцип в сметка „А“ и единствено онези, които не са възстановени и за които не е предоставено обезпечение, се записват в сметка „Б“.
72.      Разграничаването между тези две сметки има отражение по-специално върху момента, в който държавите членки са задължени да предоставят собствените ресурси на Съюза. Докато собствените ресурси, отнесени по сметка „А“ съгласно член 10 от Регламент № 1150/2000, трябва да бъдат преведени на Съюза в определен срок, след като са били установени, собствените ресурси, отнесени по сметка „Б“, трябва да бъдат преведени на Съюза в определен срок, след като са били събрани.
73.      Независимо от това, в настоящия казус не може да се направи чисто формална връзка. Това би означавало, противно на целта на нормативната уредба, да се пренебрегне обстоятелството, че Италианската република още в един предходен момент — в периода между1997 г. и 2002 г. — не е изпълнила задължението си да установи вземането на Съюза за собствените ресурси.
74.      Държавите членки са длъжни да установят вземането на Съюза за собствени ресурси от момента, в който митническите им органи разполагат с необходимите данни и следователно са в състояние да изчислят размера на митото по дадено митническо задължение и да определят длъжника(22).
75.      Ако държава членка наруши задълженията си и пропусне да установи вземането на Съюза за собствени ресурси, липсва основание за събиране на съответната сума и за предоставянето ѝ на разположение на Комисията, поради което записване на тази сума в сметка „Б“ е изначално изключено.
76.      Не може да се обсъжда записване в сметка „Б“, когато самата държава членка е причина за изпълнението на условията за записване в сметка „Б“. Този извод съответства на правния принцип, че никой не може да черпи права от собственото си противоправно поведение. Съдът вече е разяснявал това по повод пропуск за установяване на митническо задължение поради грешка, допусната от митническите органи(23). Последното важи дори в по-голяма степен в хипотеза, в която митническите органи умишлено са пропуснали да осчетоводят митните сборове.
77.      Отнесено към настоящия казус, това означава, че от една страна, Италианската република следва да приеме да бъде третирана за периода между 1997 г. и 2002 г., все едно че е установила вземанията, което води до фиктивното им записване в сметка „А“. От друга страна, тя не може да се позовава на наличието на условията за записване в сметка „Б“. Всъщност като пропуска да установи вземанията, Италианската република сама причинява изпълнението на условията по член 6, параграф 3, буква б) от Регламент № 1150/2000, а именно че вземанията не са могли да бъдат събрани и също че не е предоставено обезпечение.
78.      Следователно в обобщение трябва да се установи, че Италианската република не е трябвало да записва спорните суми в сметка „Б“. Тъй като тези суми следва да се отнесат към сметка „А“, съгласно член 10 е трябвало да бъдат предоставени на разположение директно на Съюза, независимо дали в действителност са били събрани.
4.      Тълкуването на член 17, параграф 2 от Регламент № 1150/2000 (в редакцията му съгласно Регламент № 2028/2004)
79.      Тъй като не са налице предпоставки за валидно отчитане на спорните вземания по сметка „Б“, настоящият казус не попада в приложното поле на член 17 от Регламент № 1150/2000. Тук не се поставят въпросите дали държавата членка се освобождава от задължението за предоставяне на собствените ресурси в хипотезата на тяхната несъбираемост и какво значение се отдава на петгодишния срок, предвиден в член 17, параграф 2 с Регламент № 2028/2004. Ето защо не се налага да бъде разглеждан петгодишният срок, на който се позовава Федерална република Германия в качеството си на встъпила страна.
80.      При условията на евентуалност по-долу се налага да бъде посочено, че дори да бъде принципно прието, че настоящият казус попада в приложното поле на член 17, параграф 2 от Регламент № 1150/2000, Италианската република не би могла да се позове на предвидения петгодишен срок.
81.      Тази разпоредба урежда изключение от задължението за предоставяне на несъбираеми собствени ресурси и се отнася, казано накратко, до последния етап на митническата процедура, т.е. до изплащането на установените суми на Съюза.
82.      Член 17, параграф 2 гласи, че държавите членки не са задължени да заверяват сметката със суми, които не могат да бъдат събрани а) поради обстоятелства, дължащи се на непреодолима сила, или б) по други причини, за които държавите членки не отговарят. Сумите на установените права могат, първо, да бъдат обявени за несъбираеми с решение на компетентния административен орган. В допълнение член 17, параграф 2, трето изречение гласи, че сумите се смятат за несъбираеми най-късно след изтичането на петгодишен срок (считано от датата на установяването на сумите)(24).
83.      Противно на становището на германското правителство, от предвидения в член 17, параграф 2 срок не следва, че във всички случаи е налице отсрочване с пет години. Не е допустимо позоваване на петгодишния срок в хипотези, в които е съвършено очевидно, че не са налице материалноправните предпоставки на член 17, параграф 2, т.е. не е налице случай на непреодолима сила или друго обстоятелство, което не може да се вмени на държавата членка, а същевременно е установено, че държавата членка в крайна сметка е била длъжна да плати сумите на Общността.
84.      Това следва от смисъла и целта на тази разпоредба. От съображения за процесуална икономия петгодишният срок предотвратява спорове между държавата членка и Комисията, в които да се търси отговор на твърде комплексния и труден въпрос дали е налице непреодолима сила или друго обстоятелство, за което държавата членка не отговаря, и това преди да бъде установено, например в рамките на един съдебен процес, дали и евентуално по какви причини съответното вземане се оказва несъбираемо. Ако вземането може да бъде възстановено именно в този петгодишен срок, то във всички случаи съответната сума следва да бъде платена на Комисията и така на един последващ етап проведените спорове между страните биха се оказали излишни. Ако обаче от самото начало е очевидно, че държавата членка не може да се позове на изключенията по член 17, параграф 2, принципът за процесуална икономия не допуска допълнително отсрочване. Защо държавата членка да трябва да може да изчака допълнителни пет години, преди да нареди плащането на Общността, независимо че задължението е неопровержимо установено по основание и размер?
85.      Ако преди изтичането на петте години е очевидно(25), какъвто е настоящият случай, че не е налице непреодолима сила и че за липсата на споразумение отговаря държавата членка, държавата вече не е защитена от срока по член 17, параграф 2 и е задължена да предостави собствените ресурси директно на Комисията. Ето защо съм на мнение, че в настоящия казус член 17, параграф 2 от Регламент № 1150/2000 в редакцията му, изменена с Регламент № 2028/2004, не представлява пречка да бъде уважен искът за установяване на неизпълнение на задължения, предявен срещу Италия.
В – Междинно заключение
86.      Следователно Италианската република не е изпълнила задълженията си по член 8 от Решение 2000/597/ЕО, Евратом на Съвета от 29 септември 2000 година относно системата на собствените ресурси на Европейските общности, както и задълженията си по членове 2, 6, 10, 11 и 17 от Регламент (EО, Евратом) № 1150/2000.
87.      Що се отнася до член 10 ЕО, на който Комисията също се позовава, няма основание да се приеме, че е налице неизпълнение на общите задължения, съдържащи се в този член, различно от установеното неизпълнение на по-конкретните задължения към Съюза(26).
VI – За съдебните разноски
88.      По смисъла на член 69, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако e направено такова искане; след като Комисията е направила искане за осъждането на Италианската република и последната е загубила делото, Италианската република трябва да бъде осъдена да заплати съдебните разноски.
89.      Съгласно член 69, параграф 4 държавите членки, които са встъпили в делото, понасят направените от тях съдебни разноски.
VII – Заключение
90.      С оглед на гореизложените съображения предлагам на Съда:
1.      да установи, че Република Италия не е изпълнила задълженията си по член 8 от Решение 2000/597/ЕО, Евратом на Съвета от 29 септември 2000 година относно системата на собствените ресурси на Европейските общности, както и по членове 2, 6, 10, 11 и 17 от Регламент (EО, Евратом) № 1150/2000 от 22 май 2000 година за прилагане на Решение 94/728/ЕО, Евратом относно системата за собствени ресурси на Общностите, като отказва да предостави на разположение на Комисията собствените ресурси, съответстващи на митническо задължение, възникнало вследствие на вноса на алуминиеви блокове;
2.      да осъди Италианската република да заплати съдебните разноски;
3.      да установи, че Федерална република Германия следва да понесе направените от нея съдебни разноски.
1 – Език на оригиналния текст: немски.
2 – Решение на Съвета от 29 септември 2000 година относно системата на собствените ресурси на Европейските общности (ОВ L 253, стр. 42; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 2, стр. 206).
3 – Регламент (ЕО, Евратом) № 1150/2000 на Съвета от 22 май 2000 година за прилагане на Решение 94/728/ЕО, Евратом относно системата за собствени ресурси на Общностите (ОВ L 130, стр. 1, Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 2, стр. 184).
4 – Регламент (ЕО, Евратом) № 2028/2004 на Съвета от 16 ноември 2004 година за изменение на Регламент (ЕО, Евратом) № 1150/2000 за изпълнение на Решение 94/728/ЕО, Евратом относно системата на собствените ресурси на Общностите (ОВ L 352, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 5, стр. 147).
5 – Решение от 18 октомври 2007 г. по дело Комисия/Дания (C‑19/05, Сборник, стр. I‑8597).
6 – Както в първоначалната си редакция, така и в редакцията, въведена с Регламент № 2028/2004, тази разпоредба освобождава държавите членки от задължението им да предоставят на разположение собствени ресурси, съответстващи на установените вземания, ако тези суми не са могли да бъдат събрани поради обстоятелства, дължащи се на непреодолима сила, или по „причини, [за] които […] държавите членки [не отговарят]“ (според първоначалната формулировка на разпоредбата), или „по други причини, [за които държавите членки не отговарят]“ (според редакцията на Регламент № 2028/2004).
7 – Решение от 7 декември 1993 г. по дело Huygen и др. (C 12/92, Recueil, стр. I 6381, точка 30), както и Решение от 29 септември 1998 г. по дело First City Trading и др. (C 263/97, Recueil, стр. I 5537, точка 41).
8 – Определение от 5 март 1993 г. по дело Ferriere Acciaierie Sarde/Комисия (C‑102/92, Recueil, стр. I‑801, точка 20).
9 – Постоянна съдебна практика, вж. по-специално Решение от 5 февруари 1987 г. по дело Denkavit (C‑145/85, Recueil, стр. 565, точка 11), Решение от 7 декември 1993 г. по дело Huygen (C‑12/92, Recueil, стр. I‑6381, точка 31), Решение от 5 октомври 2006 г. по дело Комисия/Германия (C‑105/02, Recueil, стр. I‑9659, точка 89) и Решение от същата дата по дело Комисия/Белгия (C‑377/03, Recueil, стр. I‑9733, точка 95).
10 – Решение от 15 декември 1994 г. по дело Bayer/Комисия, (С‑195/91 Р, Recueil, стр. І‑5619, точка 32); Определение от 18 януари 2005 г. по дело Zuazaga Meabe/СХВП (C‑325/03 Р, Recueil, стр. I‑403, точка 25).
11 – Вж. по-специално член 7 (Надхвърляне на правомощия или поведение в противоречие с указанията) от проекта на Комисията по международното право за отговорността на държавата за неправомерни действия от международен характер: „Поведението на държавен орган или на лице или образувание, овластен(о) да упражнява властнически правомощия, се счита за действие на държавата според международното право, ако този орган, лице или образувание действа в това си качество, дори да превишава своята компетентност или да действа против дадените му указания“ [неофициален превод].
12 – Европейският съд по правата на човека е възприел становището на Европейската комисия по правата на човека (вж. ЕСПЧ, Решение от 18 януари 1978 г. по жалба № 5310/71 по дело Ирландия с/у Обединено кралство, серия А, № 25, § 159) и изрично е потвърдил през 1999 г. позицията към този момент на Европейската комисия по правата на човека (вж. ЕСПЧ, Решение от 28 октомври 1999 г. по дело Wille с/у Лихтенщайн, Recueil des arrêts et décisions 1999‑VII, точка 46).
13 – Съгласно постоянната съдебна практика наличието на неизпълнение на задължения от държава членка трябва да се преценява с оглед на положението, в което се намира държавата членка към момента на изтичането на срока, даден в мотивираното становище, и че последващи промени не могат да се вземат предвид от Съда: в този смисъл вж. по-специално Решение от 7 декември 2000 г. по дело Комисия/Обединено кралство (C‑69/99, Recueil, стр. I‑10979, точка 22), Решение от 17 януари 2008 г. по дело Комисия/Германия (C‑152/07, Сборник, стр. I‑39, точка 15) и Решение от 10 септември 2009 г. по дело Комисия/Гърция (C‑286/08, точка 45).
14 – Вж. Решение от 8 юли 1999 г. по дело ICI/Комисия (С‑200/92 Р, Recueil, стр. I‑4399, точка 31, буква е), Решение от 8 юли 1999 г. по дело Chemie Linz/Комисия (С‑245/92 Р, Recueil, стр. I‑4643, точка 32) и Решение от 19 ноември 1998 г. по дело Обединено кралство/Съвет (С‑150/94, Recueil, стр. I‑7235, точка 36).
15 – Вж. Решение от 23 февруари 1961 г. по дело De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg/Върховен орган (30/59, Recueil, стр. 41) по дело, по което в подкрепа на исканията на главната страна встъпилата страна представя дори правни основания в противоречие на представените от главната страна, които правни основания последната отхвърля; вж. също Решение от 15 юли 2004 г. по дело Испания/Комисия (С‑501/00, Recueil, стр. I‑6717, точка 131 и сл.).
16 – Решение от 24 март 1993 г. по дело CIRFS и др./Комисия (С‑313/90, Recueil, стр. I‑1125, точка 21 и сл.), Решение от 15 юни 1993 г. по дело Matra /Комисия (С‑225/91, Recueil, стр. I‑3203, точка 11 и сл.). Вж. също Решение от 10 февруари 2009 г. по дело Ирландия/Парламент и Съвет (С‑301/06, Сборник, стр. I‑593, точка 57), в което представено от встъпилата страна ново правно основание не се разглежда като предмет на производството, но същевременно и не се обсъжда въпросът за обхвата на допустимите процесуални действия при встъпване.
17 – Така генералният адвокат Darmon в заключението, представено на 22 януари 1987 г. по дело Bonino/Комисия (233/85, Recueil, стр. 739, точка 7).
18 – Така и генералниян адвокат Slynn в заключението си, представено на 18 септември 1986 г. по дело GAEC de la Ségaude/Съвет и Комисия (253/84, Recueil, стр. 123), както и генералният адвокат Gulmann в заключението си, представено на 1 юни 1994 г. по свързани дела RTE/Комисия и ITP/Комисия (C‑241/91 P и C‑242/91 P, Recueil, стр. I‑743, точка 23), където в текста на немски език на заключението се говори единствено за „нови доводи“, но на френски и датски се използва понятието „правни основания“.
19 – Вж. по-специално Решение от 12 ноември 1981 г. по свързани дела Meridionale Industria Salumi и др., наричани също „Salumi II“ (212/8—217/80, Recueil, стр. 2735, точка 9), Решение от 6 юли 1993 г. по свързани дела JCT Control (Ротердам) и JCT Benelux/Комисия (С‑212/91 и С‑122/91, Recueil, стр. I‑3873, точка 22), Решение от 7 септември 1999 г. по дело De Haan (С‑61/98, Recueil, стр. I‑5003, точка 13), Решение от 14 ноември 2002 г. по дело Ilumitrónica (С‑251/00, Recueil, стр. I‑10433, точка 29) и Решение от 1 юли 2004 г. по свързани дела Tsapalos и Diamantakis (С‑361/02 и С‑362/02, Recueil, стр. I‑6405, точка 19).
20 – Решение от 15 юли 1993 г. по дело GruSa Fleisch (С‑34/92, Recueil, стр. I‑4147, точка 22), Решение от 24 септември 2002 г. по свързани дела Falck и др./Комисия (С‑74/00 Р и С‑75/00 Р, Recueil, стр. I‑7869, точка 119), както и Решение „Salumi II“ (посочено в бележка под линия 19, точка 9).
21 – В този смисъл вж. по-специално Решение от 5 октомври 2006 г. по дело Комисия/Белгия (С‑378/03, Recueil, стр. I‑9805, точка 44).
22 – Решение от 18 октомври 2007 г. по дело Комисия/Дания (C‑19/05, Сборник, стр. I‑8597, точка 32).
23 – Решение по дело Комисия/Дания (посочено в бележка под линия 23, точка 33 и сл.).
24 – Или — в случай на обжалване по административен или съдебен ред — считано от датата на произнасяне, съобщаване или публикуване на окончателното решение.
25 – Например посредством постановяването на съдебно решение или на окончателно решение на административен орган, както се споменава в член 17, параграф 2.
26 – Вж. по-специално Решение от 18 октомври 2007 г. по дело Комисия/Дания (C‑19/05, Сборник, стр. I‑8597, точка 36).