62023CJ0555
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (viides jaosto)
26 päivänä kesäkuuta 2025 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Direktiivi 2010/13/EU – Audiovisuaalisten mediapalvelujen tarjoajat – Kansallinen säännöstö, jossa velvoitetaan kunnioittamaan ihmisarvoa ja kielletään heikkolaatuisen sisällön levittäminen – Periaatetta, jonka mukaan kansallista oikeutta on tulkittava unionin oikeuden mukaisesti – Rajat – Rikosoikeudellinen laillisuusperiaate – Oikeusvarmuuden periaate
Yhdistetyissä asioissa C‑555/23 ja C‑556/23,
joissa on kyse kahdesta SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jotka Symvoulio tis Epikrateias (ylin hallintotuomioistuin, Kreikka) on esittänyt 2.8.2023 tekemillään päätöksillä, jotka ovat saapuneet unionin tuomioistuimeen 4.9.2023, saadakseen ennakkoratkaisun asioissa
Makeleio EPE (C‑555/23) ja
Zougla G.R. AE (C‑556/23)
vastaan
Ethniko Symvoulio Radiotileorasis (ESR),
UNIONIN TUOMIOISTUIN (viides jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja M. L. Arastey Sahún (esittelevä tuomari) sekä tuomarit D. Gratsias, E. Regan, J. Passer ja B. Smulders,
julkisasiamies: T. Ćapeta,
kirjaaja: hallintovirkamies L. Carrasco Marco,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 16.10.2024 pidetyssä istunnossa esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
Makeleio EPE, edustajanaan S. Charalampous, dikigoros,
–
Ethniko Symvoulio Radiotileorasis (ESR), asiamiehinään Z. Chatzipavlou ja A. Dimitrakopoulou,
–
Kreikan hallitus, asiamiehinään Z. Chatzipavlou, K. Konsta, M. Tassopoulou ja D. Tsagkaraki,
–
Ruotsin hallitus, asiamiehinään F.-L. Göransson, J. Olsson, A. Runeskjöld ja H. Shev,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään O. Gariazzo, L. Malferrari, G. Meessen ja D. Triantafyllou,
kuultuaan julkisasiamiehen 30.1.2025 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyynnöt koskevat yhtäältä audiovisuaalisten mediapalvelujen tarjoamista koskevien jäsenvaltioiden tiettyjen lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 10.3.2010 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2010/13/EU (audiovisuaalisia mediapalveluja koskeva direktiivi) (EUVL 2010, L 95, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 14.11.2018 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä (EU) 2018/1808 (EUVL 2018, L 303, s. 69; jäljempänä direktiivi 2010/13), ja toisaalta Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 20 ja 21 artiklan sekä 49 artiklan 1 kohdan tulkintaa.
2
Nämä pyynnöt on esitetty kahdessa asiassa, joissa vastakkain ovat yhtäältä asiassa C‑555/23 Makeleio EPE ja asiassa C‑556/23 Zougla G.R. AE. (jäljempänä Zougla) ja toisaalta molemmissa asioissa Ethniko Symvoulio Radiotileorasis (ESR) (kansallinen yleisradiotoiminnan neuvosto, Kreikka) ja joissa on kyse kahden sellaisen päätöksen lainmukaisuudesta, joilla näille yhtiöille on määrätty hallinnollinen seuraamusmaksu heikkolaatuisen audiovisuaalisen sisällön levittämisestä ja ihmisarvon kunnioittamista koskevan velvollisuuden laiminlyönnistä (jäljempänä pääasioissa kyseessä olevat päätökset).
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivi 2010/13
3
Direktiivin 2010/13 johdanto-osan 11, 18, 21, 38, 41, 59, 83 ja 104 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(11)
Kilpailun vääristymisen välttämiseksi, oikeusvarmuuden parantamiseksi, sisämarkkinoiden täydentämiseksi ja yhtenäisen tietoalueen synnyn helpottamiseksi on tarpeen, että sekä televisiolähetystoiminnalla tarjottaviin (lineaariset audiovisuaaliset palvelut) että tilattaviin audiovisuaalisiin mediapalveluihin (ei-lineaariset audiovisuaaliset mediapalvelut) sovelletaan ainakin tiettyjä yhteensovitettuja perussääntöjä.
– –
(18)
Sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä (puitedirektiivi) 7 päivänä maaliskuuta 2002 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2002/21/EY [(EYVL 2002, L 108, s. 33)] ei sen 1 artiklan 3 kohdan mukaan rajoiteta [Euroopan] unionin tasolla tai kansallisella tasolla yhteisön oikeuden mukaisesti toteutettavia toimenpiteitä, joilla pyritään yleisen edun mukaisiin, erityisesti sisällön sääntelyyn ja audiovisuaalialan politiikkaan liittyviin tavoitteisiin.
– –
(21)
Tässä direktiivissä olisi audiovisuaalisten mediapalvelujen määritelmän käsitettävä ainoastaan sellaiset audiovisuaaliset mediapalvelut, siitä riippumatta, ovatko ne televisiolähetyksenä tarjottavia vai tilattavia, jotka ovat joukkoviestintäpalveluja eli palveluja, joiden vastaanottajiksi on tarkoitettu merkittävä osa suuresta yleisöstä ja joilla voi olla selkeä vaikutus merkittävään osaan suuresta yleisöstä. Sen soveltamisala olisi rajoitettava palveluihin siten kuin ne on määritelty [EUT-]sopimuksessa, ja siksi sen piiriin olisi kuuluttava kaikenlainen taloudellinen toiminta, mukaan luettuna julkisen palvelun yritysten harjoittama toiminta, mutta se ei saisi kattaa toimintaa, joka on pääasiassa muuta kuin taloudellista ja joka ei kilpaile televisiolähetystoiminnan kanssa, kuten yksityisiä verkkosivustoja ja palveluja, jotka sisältävät yksityisten käyttäjien tuottaman audiovisuaalisen sisällön tarjoamista tai levittämistä jaettavaksi ja vaihdettavaksi asiasta kiinnostuneiden eri ryhmien sisällä.
– –
(38)
Teknologian kehityksen ja erityisesti satelliittivälitteisten digitaalilähetysten kehittymisen johdosta olisi lisäperusteita mukautettava, jotta voidaan varmistaa asianmukainen sääntely ja sen tehokas täytäntöönpano ja antaa toimijoille todellista valtaa tällaisen audiovisuaalisten mediapalvelujen sisällön suhteen.
– –
(41)
Jäsenvaltioiden olisi voitava soveltaa yksityiskohtaisempia tai tiukempia sääntöjä lainkäyttövaltaansa kuuluviin mediapalvelun tarjoajiin alueilla, joita tämän direktiivin mukainen yhteensovittaminen koskee, kuitenkin varmistaen, että nämä säännöt ovat yhdenmukaisia unionin oikeuden yleisten periaatteiden kanssa. – – [Unionin] tuomioistuin on [EY] 43 ja [EY] 49 artiklaan (nykyi[n]en [SEUT] 49 ja [SEUT] 56 artikla) liittyvässä oikeuskäytännössään kehittänyt yleisen edun mukaisten sääntöjen käsitteen, joka sisältää muun muassa kuluttajansuojaa, alaikäisten suojelua ja kulttuuripolitiikkaa koskevia sääntöjä. Yhteistyötä pyytävän jäsenvaltion olisi varmistettava, että kyseessä olevat yksityiskohtaisemmat kansalliset erityissäännöt ovat objektiivisesti katsoen välttämättömiä, että niitä sovelletaan ketään syrjimättä ja että ne eivät mene pidemmälle kuin on tarpeen tavoitteiden saavuttamiseksi.
– –
(59)
Audiovisuaalisten mediapalvelujen haitallisen sisällön saatavuus huolestuttaa lainsäätäjiä, media-alaa ja lasten vanhempia. Edessä on myös uusia haasteita, jotka liittyvät erityisesti uusiin jakeluteknologioihin ja uusiin tuotteisiin. Sen vuoksi säännöt, joilla suojellaan alaikäisten fyysistä, henkistä ja moraalista kehitystä sekä yksilöiden ihmisarvoa kaikissa audiovisuaalisissa mediapalveluissa, ovat tarpeen myös audiovisuaalisessa kaupallisessa viestinnässä.
– –
(83)
Sen varmistamiseksi, että televisionkatsojien etuja kuluttajina suojellaan täysin ja asianmukaisesti, on välttämätöntä, että televisiomainonnalle asetetaan tietyt vähimmäissäännöt ja ‑vaatimukset ja että jäsenvaltioilla on oikeus antaa tarkempia tai tiukempia sääntöjä ja tietyissä olosuhteissa asettaa eri ehtoja lainkäyttövaltaansa kuuluvien televisiolähetystoiminnan harjoittajien osalta.
– –
(104)
Jäsenvaltiot eivät voi riittävällä tavalla toteuttaa tämän direktiivin tavoitetta, joka on ilman sisärajoja olevan alueen luominen audiovisuaalisille palveluille samalla kun varmistetaan yleistä etua koskevien tavoitteiden suojan korkea taso, erityisesti alaikäisten ja ihmisarvon suojelu sekä vammaisten oikeuksien edistäminen, vaan se voidaan tämän direktiivin laajuuden ja vaikutusten vuoksi saavuttaa paremmin unionin tasolla, joten unioni voi toteuttaa toimenpiteitä [SEU] 5 artiklassa vahvistetun toissijaisuusperiaatteen mukaisesti. Mainitussa artiklassa vahvistetun suhteellisuusperiaatteen mukaisesti tässä direktiivissä ei ylitetä sitä, mikä on tämän tavoitteen saavuttamiseksi tarpeen.”
4
Direktiivin 2010/13 1 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan
a)
’audiovisuaalisella mediapalvelulla’
i)
[SEUT] 56 ja [SEUT] 57 artiklassa määriteltyä palvelua, kun palvelun tai siitä erotettavissa olevan osan pääasiallisena tarkoituksena on tarjota yleisölle ohjelmia mediapalvelun tarjoajan toimituksellisella vastuulla tiedonvälitys-, viihdytys- tai valistustarkoituksessa direktiivin [2002/21] 2 artiklan a alakohdassa tarkoitettujen sähköisten viestintäverkkojen avulla; tällaiset audiovisuaaliset mediapalvelut ovat joko tämän kohdan e alakohdassa määriteltyjä televisiolähetyksiä tai tämän kohdan g alakohdassa määriteltyjä tilattavia audiovisuaalisia mediapalveluja;
ii)
audiovisuaalista kaupallista viestintää;
– –
b)
’ohjelmalla’ ääntä sisältävää tai ääntä sisältämätöntä liikkuvien kuvien sarjaa, joka muodostaa pituudestaan riippumatta yhden yksittäisen osan mediapalvelun tarjoajan laatimassa ohjelma-aikataulussa tai ohjelmaluettelossa, mukaan lukien pitkät elokuvat, videoleikkeet, urheilutapahtumat, tilannekomediat, dokumenttiohjelmat, lastenohjelmat ja draamaohjelmat;
– –
c)
’toimituksellisella vastuulla’ sekä ohjelmien valinnan että niiden organisoinnin tosiasiallista valvontaa televisiolähetysten osalta aikataulun mukaisesti ja tilattavien audiovisuaalisten mediapalvelujen osalta ohjelmaluettelon mukaisesti. Toimituksellinen vastuu ei välttämättä merkitse kansallisen lainsäädännön mukaista oikeudellista vastuuta tarjotusta sisällöstä tai palveluista;
d)
’mediapalvelun tarjoajalla’ luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, jolla on toimituksellinen vastuu audiovisuaalisen mediapalvelun audiovisuaalisen sisällön valinnasta ja joka määrää siitä, millä tavalla sisältö organisoidaan;
– –
e)
’televisiolähetystoiminnalla’ tai ’televisiolähetyksellä’ (lineaarinen audiovisuaalinen mediapalvelu) audiovisuaalista mediapalvelua, jonka mediapalvelun tarjoaja tarjoaa ohjelmien seuraamiseksi reaaliajassa tietyn ohjelma-aikataulun mukaisesti;
– –
g)
’tilattavalla audiovisuaalisella mediapalvelulla’ (ei-lineaarinen audiovisuaalinen mediapalvelu) audiovisuaalista mediapalvelua, jonka mediapalvelun tarjoaja tarjoaa ohjelmien katselemiseksi käyttäjän valitsemana ajankohtana ja käyttäjän omasta pyynnöstä mediapalvelun tarjoajan valikoimista ohjelmista tehdyn luettelon pohjalta;
– –”
5
Direktiivin 2010/13 2 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kunkin jäsenvaltion on varmistettava, että kaikki sen lainkäyttövallan piiriin kuuluvien mediapalvelun tarjoajien lähettämät audiovisuaaliset mediapalvelut ovat sen oikeusjärjestyksen sääntöjen mukaiset, jota sovelletaan kyseisessä jäsenvaltiossa yleisölle tarkoitettuihin audiovisuaalisiin mediapalveluihin.”
6
Kyseisen direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot voivat vaatia, että niiden lainkäyttövaltaan kuuluvat mediapalvelun tarjoajat noudattavat yksityiskohtaisempia tai tiukempia sääntöjä tällä direktiivillä yhteensovitetuilla aloilla sillä edellytyksellä, että nämä säännöt ovat unionin oikeuden mukaisia.”
7
Direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Rajoittamatta jäsenvaltioiden velvollisuutta kunnioittaa ja suojella ihmisarvoa jäsenvaltioiden on asianmukaisin keinoin varmistettava, että niiden lainkäyttövaltaan kuuluvien mediapalvelun tarjoajien tarjoamat audiovisuaaliset mediapalvelut eivät sisällä
a)
yllyttämistä väkivaltaan tai vihaan, joka kohdistuu johonkin ihmisryhmään tai ryhmän jäseneen perusoikeuskirjan 21 artiklassa tarkoitetuista syistä;
b)
[terrorismin torjumisesta sekä neuvoston puitepäätöksen 2002/475/YOS korvaamisesta sekä neuvoston päätöksen 2005/671/YOS muuttamisesta 15.3.2017 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston] direktiivin (EU) 2017/541 [(EUVL 2017, L 88, s. 6)] 5 artiklassa tarkoitettua julkista yllytystä terrorismirikokseen.”
8
Direktiivin 2010/13 9 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on varmistettava, että niiden lainkäyttövaltaan kuuluvien mediapalvelun tarjoajien tarjoama audiovisuaalinen kaupallinen viestintä täyttää seuraavat vaatimukset:
– –
c)
audiovisuaalinen kaupallinen viestintä ei saa:
i)
loukata ihmisarvoa;
– –”
Direktiivi (EU) 2018/1972
9
Eurooppalaisesta sähköisen viestinnän säännöstöstä 11.12.2018 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2018/1972 (EUVL 2018, L 321, s. 36) johdanto-osan seitsemännessä perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”– – Televisiolähetysten sisältöön sovelletaan [direktiiviä 2010/13]. Audiovisuaalialan politiikan ja sisällön sääntelyllä pyritään sellaisiin yleisen edun mukaisiin tavoitteisiin kuin sananvapaus, tiedotusvälineiden moniarvoisuus, puolueettomuus, kulttuurinen ja kielellinen monimuotoisuus, sosiaalinen osallisuus, kuluttajansuoja ja alaikäisten suojelu. – –”
10
Direktiivin 2018/1972 2 artiklan 1 alakohdassa, joka on korvannut direktiivin 2002/21 2 artiklan a alakohdan, säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
1)
”sähköisellä viestintäverkolla” siirtojärjestelmiä riippumatta siitä, perustuvatko ne pysyvään infrastruktuuriin vai keskitettyyn hallintokapasiteettiin, sekä soveltuvin osin kytkentä- tai reitityslaitteistoa ja muita välineitä – myös verkkoelementtejä, jotka eivät ole aktiivisia – joilla voidaan siirtää signaaleja johtojen välityksellä, radioteitse, optisesti tai muulla sähkömagneettisella tavalla, mukaan luettuina satelliittiverkot, kiinteät (piiri- ja pakettikytkentäiset, mukaan luettuna internet) ja matkaviestintäverkot, sähkökaapelijärjestelmät siinä määrin kuin niitä käytetään signaalinsiirtoon, radio- ja televisiolähetyksiin käytetyt verkot sekä kaapelitelevisioverkot riippumatta siitä, minkä tyyppistä informaatiota niissä siirretään.”
Kreikan oikeus
Laki 4779/2021
11
Audiovisuaalisten mediapalvelujen tarjoamista koskevien jäsenvaltioiden tiettyjen lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 10.3.2010 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2010/13/EU, sellaisena kuin se on muutettuna 14.11.2018 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä (EU) 2018/1808, sekä muiden viestintä- ja tiedotusasiain pääsihteeristön toimivaltaan kuuluvien säännösten sisällyttämisestä kansalliseen lainsäädäntöön 20.2.2021 annetun lain 4779/2021 (nomos 4779/2021 Ensomatosi stin ethniki nomothesia tis Odigias (EE) 2010/13 tou Europaïkou Koinovouliou kai tou Symvouliou tis 10is Martíou 2010 gia ton syntonismo orismenon nomothetikon, kanonistikon kai dioikitikon diataxeon ton kraton melon skhetika me tin parochi ypiresion optikoakoustikon meson, opos echei tropopoiitheí me tin Odigía (EE) 2018/1808 tou Europaïkou Koinovouliou kai tou Symvouliou tis 14is Noemvríou 2018 kai alles diataxeis armodiotitas tis Genikis Grammateias Epikoinonías kai Enimerosis; FEK A’ 27), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasioissa (jäljempänä laki 4779/2021), 8 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Audiovisuaaliset mediapalvelut eivät saa sisältää yllyttämistä väkivaltaan tai vihaan, joka kohdistuu johonkin ihmisryhmään tai ryhmän jäseneen rodun, ihonvärin, kansallisen tai etnisen alkuperän, syntyperän, uskonnon, vammaisuuden, seksuaalisen suuntautumisen, sukupuoli-identiteetin tai sukupuolen ominaisuuksien perusteella.”
12
Lain 4779/2021 36 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Jos tilattavien tai muiden kuin tilattavien mediapalvelujen tarjoaja rikkoo – – 8 §:ää, [ESR] määrää [maksullisten radio- ja televisiopalvelujen tarjoamisesta ja siihen liittyvistä säännöksistä 13.10.1998 annetussa laissa 2644/1998 (nomos 2644/1998 Gia tin parochi syndromitikon radiofonikon kai tileoptikon ypiresion kai synafeis diataxeis; FEK A’ 233)] ja yksityisen television ja paikallisradion oikeudellisesta asemasta, yleisradiotoiminnan markkinasääntelystä ja muista säännöksistä 3.8.1995 annetussa laissa 2328/1995 (nomos 2328/1995 nomiko kathestos tis idiotikis tileorasis kai tis topikis radiofonías, rythmisi thematon tis radiotileoptikis agoras kai alles; FEK A’ 159) säädetyt seuraamukset.”
Laki 2328/1995
13
Lain 2328/1995, sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasioissa (jäljempänä laki 2328/1995), 1 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.   Sellaisten yksityisten televisiokanavien perustaminen ja toiminta, jotka lähettävät tähän tarkoitukseen käytettävissä olevilla kanavilla tai käytettävissä olevilla taajuuksilla kotitalouksien vastaanottimien yleisesti vastaanottamaa signaalia, edellyttää tämän lain säännösten mukaista lupaa. Luvat myönnetään yleisen edun vuoksi, ja niiden käyttö on julkista palvelua. Kanavien, joille luvat myönnetään, on varmistettava ohjelman laatu, tiedon objektiivisuus, moniarvoisuuden takaaminen sekä kulttuurin edistäminen lähettämällä kirjallisia ja taiteellisia ohjelmia.
2.   Perustamista ja toimintaa koskeva lupa kattaa langattoman signaalin lähettämisen, radiotaajuuskanavat, maa-asemien tai satelliittien käytön – –”
14
Lain 2328/1995 4 §:n 1 momentin a kohdan sanamuoto on seuraava:
”Tapauksissa, joissa on rikottu yksityisiä televisiokanavia ja yleisemmin yksityisen televisiotoiminnan harjoittamista suoraan tai välillisesti sääntelevän kansallisen lainsäädännön, [unionin] lainsäädännön ja kansainvälisen oikeuden säännöksiä, – – ESR määrää – – yhden tai useamman seuraavista seuraamuksista – –. Tämän pykälän mukaisten hallinnollisten seuraamusten luonteen valinta ja niiden laskentatapa riippuvat rikkomuksen vakavuudesta, sen lähetyksen yleisöstä, jonka osalta rikkomus on tehty, toimiluvan haltijan mahdollisesti saamasta osuudesta radio- ja televisiopalvelujen markkinoilla, tehtyjen tai suunniteltujen investointien määrästä ja siitä, ovatko rikkomukset olleet toistuvia – –”
Laki 2863/2000
15
Kansallisesta yleisradiotoiminnan neuvostosta sekä muista yleisradiopalvelujen alalla toimivista viranomaisista ja organisaatioista 29.11.2000 annetun lain 2863/2000 (Ethniko Symvoulio Radiotileorasis kai alles arches kai organa tou tomea Parochis radiotileoptikon ypiresion; FEK A’ 262), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasioissa, 4 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”ESR:llä on Syntagma tis Elladasissa (Kreikan tasavallan perustuslaissa) säädetty valtion suora määräysvalta kaikenlaisten radio- ja televisiopalvelujen tarjoamisen alalla toteuttamalla yksittäisiä täytäntöönpanokelpoisia hallintotoimia. Erityisesti:
– –
e)
se määrää [lain 2328/1995] 4 §:n 1 momentissa ja [lain 2644/1998] 12 §:ssä ja 15 §:n 3 momentissa tarkoitetuista seuraamuksista ja hallinnollisista toimenpiteistä – –”
Laki 2644/1998
16
Lain 2644/1998 1 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Maksullisten radio- ja televisiopalvelujen tarjoaminen on Helleenien tasavallan perustuslain 15 §:n mukaan valtion suorassa valvonnassa, ja se on julkinen palvelu, jonka tavoitteena on objektiivinen ja puolueeton tiedotus sekä korkeatasoinen jatkuva koulutus ja viihde yleisölle. Tässä laissa maksullisten radio- ja televisiolähetyspalvelujen tarjoamisella tarkoitetaan sellaisten radio- ja televisio-ohjelmien suoraa välittämistä yleisölle millä tahansa välineellä tai teknisellä tavalla (pelkästään maanpäällisillä lähetyksillä, kaapeliverkolla tai satelliitin välityksellä), joihin pääsy tapahtuu tässä direktiivissä säädetyn luvan haltijan asettamilla ehdoilla. Maksullisten radio- ja televisiolähetyspalvelujen tarjoamisena pidetään myös televisiopalvelujen tarjoamista muiden laajakaistaverkkojen välityksellä riippumatta siitä, onko palvelun tarjoaja saanut [ESR:n] luvan ohjelmiin, joita se lähettää, tai siitä, lähettääkö se toisessa jäsenvaltiossa hyväksyttyjä ohjelmia tätä koskevan sopimuksen perusteella.”
17
Lain 2644/1998 10 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.   [Lain 2328/1995] 3 §:n 1–12, 14, 17 ja 22 momentin säännöksiä, jotka koskevat ihmisarvon ja yksityiselämän kunnioittamista sekä yksilön yleistä osallistumista taloudelliseen, yhteiskunnalliseen ja poliittiseen elämään, radio- ja televisiomainosten ja muiden niihin liittyvien viestien lähettämistä koskevia ehtoja ja edellytyksiä, lasten suojelemista, poliittisen moniarvoisuuden ja puolueiden radio- ja televisiolähetyksiin pääsyn takaamista sekä kuluttajien etujen ja yleisemmin kansalaisten etujen suojaamista, sovelletaan myös maksullisten radio- ja televisiopalvelujen sisältöön.
2.   Kansallisen yleisradiotoiminnan neuvoston perustamisesta ja televisiokanavien perustamista ja toimintaa koskevien lupien myöntämisestä 6.10.1989 annetun lain 1866/1989 (nomos 1866/1989 – Idrysi Ethinkou Symvouliou Radiotileoraseos kai parochi adeion gia tin idrysi kai leitourgia tileoptikon stathmon; FEK A’ 222) 3 §:n 2 momentin mukaisesti hyväksyttyjä eettisiä sääntöjä ja ESR:n laatimia ja [lain 2328/1995] 3 §:n 15 momentissa tarkoitetun menettelyn mukaisesti hyväksyttyjä eettisiä sääntöjä sovelletaan myös audiovisuaaliseen sisältöön, jota tämän lain mukaisen luvan haltijat levittävät – –”
18
Lain 2644/1998 12 §:n mukaan ESR määrää hallinnollisia seuraamuksia kyseisessä laissa tarkoitettujen radio- ja televisiolähetyspalvelujen tarjoamista sääntelevien kyseisen lain säännösten, unionin oikeuden ja kansainvälisen oikeuden rikkomisesta.
Presidentin asetus 77/2003
19
Uutislähetyksiä sekä muita journalistisia ja poliittisia lähetyksiä koskeva eettistä säännöstöä koskevasta koodeksista 28.3.2003 annetun presidentin asetuksen 77/2003 (proedriko diatagma 77/2003 – Kodikas deontologias eidiseografikon kai allon dimosiografikon kai politikon ekpompon; FEK A’ 75), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasioihin (jäljempänä presidentin asetus 77/2003), 1 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Tämän koodeksin säännöksiä sovelletaan julkisiin ja yksityisiin radio- ja televisiolähetyksiin, journalistisiin ja poliittisiin lähetyksiin – –”
20
Presidentin asetuksen 77/2003 2 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Tiedotusohjelmilla ja muilla journalistisilla ja poliittisilla lähetyksillä on varmistettava radion ja television yhteiskunnallisen tehtävän ja maan kulttuurin kehityksen edellyttämä laatu – –”
21
Presidentin asetuksen 77/2003 4 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.   Henkilöitä ei saa esitellä tavalla, joka voi tietyissä olosuhteissa kannustaa siihen, että osa yleisöä nöyryyttää heitä tai eristää heitä sosiaalisesti tai syrjii heitä esimerkiksi sukupuolen, rodun, kansalaisuuden, kielen, uskonnon, ideologian, iän, sairauden, vammaisuuden, seksuaalisen suuntautumisen tai ammatin perusteella.
2.   Halventavien, rasististen, muukalaisvihamielisten tai seksististen viestien ja luonnehdintojen sekä suvaitsemattomien ajatusten levittäminen on kiellettyä, ja yleisemmin etnisiä tai uskonnollisia vähemmistöjä tai muita haavoittuvassa tai heikossa asemassa olevia ryhmiä ei saa loukata.”
22
Presidentin asetuksen 77/2003 9 §:n 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”Lähetyksiin osallistuvia tai niissä mainittuja henkilöitä on kohdeltava oikeudenmukaisesti, asianmukaisesti ja arvokkaasti. Etenkään heidän yksilöllistä olemustaan, kunniaansa ja ihmisarvoaan ei saa loukata. Myös heidän yksityis- ja perhe-elämäänsä, ammatillista toimintaansa ja sananvapauttaan on kunnioitettava. Kritiikin esittäminen ei ole ristiriidassa henkilöiden, jotka näytetään tai mainitaan, oikeuksien kunnioittamisen kanssa.”
Pääasiat, ennakkoratkaisukysymykset ja menettely unionin tuomioistuimessa
23
Makeleio ja Zougla ovat Kreikan oikeuden mukaan perustettuja yhtiöitä, jotka ylläpitävät sanomalehtien internetsivustoja, joilla tarjotaan myös audiovisuaalista sisältöä.
24
Makeleio julkaisi 29.6.2021 internetsivustollaan www.makeleio.gr audiovisuaalisen ohjelman, jossa juontaja viittasi HLBT+-yhteisön edustajien vierailuun Kreikan pääministerin luona käyttäen loukkaavia ja erityisesti homoseksuaaleja loukkaavia ja halventavia ilmaisuja. Tämä juontaja esitti ironisia kommentteja näiden henkilöiden seksuaalisesta suuntautumisesta ja kannusti välillisesti yleisöä hyökkäämään heitä vastaan verbaalisesti tai fyysisesti, ja juontaja totesi itse toteuttaneensa tällaisia hyökkäyksiä nuorempana.
25
Zougla jakoi 22.2.2021 internetsivustollaan www.zougla.gr radiolähetyksen, jonka lähetti myös verkossa toimiva radioasema. Tämä ohjelma esitettiin Zouglan internet-sivustolla audiovisuaalisessa muodossa. Kyseisen lähetyksen aikana juontaja hyökkäsi verbaalisesti tiettyjä poliitikkoja vastaan esittämällä heistä panettelevia ja loukkaavia kommentteja, jotka liittyivät rikosjuttuun, joka koski eräiden kolmansien osapuolten väitettyä syyllistymistä pedofiliaan. Tässä yhteydessä juontaja kuvaili erityisesti yhtä näistä poliitikoista siten, että tämä ”suojelee tietoisesti alaikäisten raiskaajia ja pedofiileja ja antaa näille vastuullisia tehtäviä, joiden avulla he voivat yrittää tyydyttää sairaita seksuaalisia halujaan”, ja totesi, että kyseinen henkilö ”oli vähintäänkin yllyttäjä ja rikoskumppani” pedofiliassa ja alaikäisten raiskauksissa, joihin kolmansien katsottiin syyllistyneen.
26
Nämä molemmat lähetykset (jäljempänä pääasiassa kyseessä olevat lähetykset) saatettiin ESR:n käsiteltäväksi.
27
ESR katsoi, että Makeleion lähettämässä lähetyksessä oli useaan otteeseen ja selvästi halventavalla ja hyökkäävällä tavalla viitattu tiettyyn väestöryhmään siihen kuuluvien henkilöiden seksuaalisen suuntautumisen perusteella kannustamalla heidän nöyryyttämiseensä ja sosiaaliseen leimaamiseensa. Näiden tosiseikkojen perusteella ESR totesi päätöksessään nro 140/2021, että Makeleio oli yhtäältä rikkonut lain 4779/2021 8 §:ssä säädettyä kieltoa yllyttää väkivaltaan tai vihaan, joka kohdistuu johonkin henkilöryhmään siihen kuuluvien henkilöiden seksuaalisen suuntautumisen vuoksi, ja toisaalta ei ollut noudattanut velvollisuutta kunnioittaa ihmisarvoa ja oli rikkonut kieltoa esittää heikkolaatuista sisältöä, lain 2328/1995 1 §:n 1 momentin sekä presidentin asetuksen 77/2003 2 §:n 1 momentin, 4 §:n ja 9 §:n 2 momentin nojalla. Näin ollen ESR määräsi Makeleiolle 30000 euron suuruisen seuraamusmaksun kustakin rikkomuksesta.
28
Zouglan lähettämästä lähetyksestä ESR totesi, että siinä oli välitetty yleisölle tiedon ja todellisten tosiseikkojen varjolla lähetyksen juontajan olettamuksia ja kantoja, jotka olivat perusteettomia ja jotka olivat loukkauksia siinä mainittuja henkilöitä kohtaan, ja kyseinen lähetys merkitsi näin ollen kyseisen välitetyn radio-ohjelman ”äärimmäistä laadullista heikkenemistä” ja loukkasi näiden henkilöiden ihmisarvoa. Näiden tosiseikkojen perusteella ESR totesi päätöksessään nro 99/2021, että Zougla ei ollut noudattanut velvollisuutta kunnioittaa ihmisarvoa ja oli rikkonut kieltoa esittää heikkolaatuista sisältöä, lain 2328/1995 1 §:n 1 momentin sekä presidentin asetuksen 77/2003 2 §:n 1 momentin, 4 §:n ja 9 §:n 2 momentin nojalla. Näin ollen ESR määräsi näiden kahden rikkomisen vuoksi Zouglalle kaksi seuraamusmaksua, joista toinen oli suuruudeltaan 40000 euroa ja toinen 80000 euroa.
29
Pääasiassa kyseessä olevia päätöksiä tehdessään ESR totesi, että kansallisen oikeuden säännöksiä, joihin se perusti kyseiset päätökset, oli niiden sanamuodon mukaan tarkoitus soveltaa ainoastaan perinteisten televisiopalvelujen tarjoajiin eli sellaisten televisiopalvelujen tarjoajiin, joita televisiolähetystoiminnan harjoittajat tarjoavat joko analogisten ja digitaalisten lähetystaajuuksien, satelliitin tai laajakaistaverkkojen välityksellä.
30
Nojautuen direktiivissä 2010/13 tarkoitettua audiovisuaalisten mediapalvelujen käsitettä koskeviin tulkintakriteereihin, jotka perustuvat 21.10.2015 annettuun tuomioon New Media Online (C‑347/14, EU:C:2015:709) perustuvaan oikeuskäytäntöön, josta ilmenee, että sellaisen toimijan, joka ei ole televisiokanavan ylläpitäjä, internetissä levittämä audiovisuaalinen sisältö kuuluu kyseisen käsitteen alaan, ESR on kuitenkin tulkinnut kansallisia säännöksiä siten, että niitä sovellettiin niiden sanamuodosta huolimatta myös internetin välityksellä lähetetyn audiovisuaalisen sisällön tarjoajiin (jäljempänä verkkotelevisiopalvelujen tarjoajat), joita Makeleio ja Zougla ovat.
31
Viimeksi mainitut nostivat pääasiassa kyseessä olevista päätöksistä kumoamiskanteen Symvoulio tis Epikrateiasissa (ylin hallintotuomioistuin, Kreikka), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin.
32
Symvoulio tis Epikrateiasissa vallitsevan kannan mukaan kansallisia säännöksiä, joihin ESR perusti pääasioissa kyseessä olevat päätökset, oli tulkittava siten, että niitä ei sovelleta verkkotelevisiopalvelujen tarjoajiin.
33
Tässä tilanteessa Symvoulio tis Epikrateias on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset, joiden sanamuoto on sama asioissa C‑555/23 ja C‑556/23:
”1)
Kuuluuko direktiivin [2010/13] tavoitteisiin ja siten direktiivin soveltamisalaan [yhtäältä] ihmisarvon kunnioittamisen ja suojelun varmistaminen ja [toisaalta] sen estäminen, että televisiopalvelujen tarjoajat esittävät heikkolaatuista sisältöä ja erityisesti sisältöä, joka on ominaisuuksiltaan vastaavaa kuin [pääasioiden kantajien] tässä tapauksessa esittämä sisältö?
2)
Jos oletetaan, että [yhtäältä] ihmisarvon kunnioittamista ja suojelua koskeva velvoite ja/tai [toisaalta] kielto esittää heikkolaatuista sisältöä ja erityisesti [pääasioissa kyseessä olevissa lähetyksissä] esitetyn kaltaista sisältöä, kuuluvat direktiivin [2010/13] soveltamisalaan, onko kansallinen lainsäädäntö, jossa säädetään edellä mainituista velvoitteista kaikille muille televisiopalvelujen tarjoajille paitsi niille, jotka lähettävät televisiosisältöä ainoastaan internetin välityksellä, direktiivin [2010/13] 4 artiklan 1 kohdan ja [perusoikeuskirjan] 20 ja 21 artiklassa vahvistetun yhdenvertaisen kohtelun periaatteen vastainen?
3)
Jos [ensimmäiseen ja toiseen] kysymykseen vastataan myöntävästi, onko kansallisen sääntelyviranomaisen direktiivin [2010/13] tehokkaan vaikutuksen varmistamiseksi sovellettava erotuksetta kaikkiin televisiopalvelujen tarjoajiin kansallisen oikeuden säännöksiä, joissa kyseiset velvoitteet asetetaan, vaikka kansallisessa lainsäädännössä säädetään velvoitteista ja niihin liittyvistä seuraamuksista kaikille muille televisiopalvelujen tarjoajille paitsi niille, jotka lähettävät sisältöään ainoastaan internetin välityksellä, vai onko niin, että kansallisten säännösten väljän tulkinnan tai muita televisiopalvelujen tarjoajia koskevien kansallisten säännösten analogisen soveltamisen perusteella tapahtuva hallinnollisten seuraamusten määrääminen edellä mainittujen velvoitteiden rikkomisesta internet-televisiolähetyksessä ei ole sopusoinnussa [perusoikeuskirjan] 49 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä vahvistetun nullum crimen, nulla poena sine lege ‑periaatteen, luettuna yhdessä oikeusvarmuuden periaatteen kanssa?
4)
Jos ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen vastataan kieltävästi ja [unionin tuomioistuin katsoo], että [yhtäältä] ihmisarvon kunnioittamista ja suojelua koskeva velvoite ja/tai [toisaalta] kielto esittää heikkolaatuista sisältöä (ja erityisesti [pääasioissa kyseessä olevissa lähetyksissä] esitetyn kaltainen sisältö) eivät kuulu direktiivin [2010/13] soveltamisalaan 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa merkityksessä, onko niin, että jos jäsenvaltion lainsäädännössä asetetaan hallinnollisten seuraamusten uhalla edellä mainitut velvoitteet maanpäällisten taikka satelliitin tai laajakaistaverkkojen välityksellä lähetettävien televisiopalvelujen tarjoajille mutta siinä ei ole vastaavia sääntöjä niiden osalta, jotka tarjoavat televisiopalveluja internetin välityksellä, [kyseisen direktiivin] 2 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että toimivaltainen kansallinen viranomainen on velvollinen harkitsemaan mahdollisuutta määrätä hallinnollisia seuraamuksia edellä mainittujen sääntöjen rikkomisesta myös internet-televisiolähetysten osalta yhdenvertaisen kohtelun periaatteen mukaisesti?
5)
Jos neljänteen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko kansallisen sääntelyviranomaisen velvollisuus edellä esitetyllä tavalla ja sellaisen kansallisen lainsäädännön tulkinnan perusteella, joka on unionin oikeuden ja erityisesti edellä mainittujen direktiivin [2010/13] säännösten mukainen, soveltaa erotuksetta kaikkiin televisiopalveluihin lähetystavasta riippumatta kansallisen oikeuden säännöksiä, joilla nämä velvoitteet asetetaan, nullum crimen, nulla poena sine lege ‑periaatteen ja oikeusvarmuuden periaatteen mukainen, kun otetaan huomioon, että nämä kansallisessa lainsäädännössä kaikille muille televisiopalvelujen tarjoajille asetetut velvoitteet eivät koske internet-televisiota?”
34
Unionin tuomioistuimen presidentin 2.10.2023 antamalla päätöksellä asiat C‑555/23 ja C‑556/23 yhdistettiin asioiden käsittelyn kirjallista ja suullista vaihetta sekä tuomion antamista varten.
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Alustavia huomautuksia
Pääasian kantajien luokitteleminen direktiivissä 2010/13 tarkoitetuiksi mediapalvelun tarjoajiksi
35
Kuten ennakkoratkaisupyynnöistä ilmenee, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämät kysymykset perustuvat lähtökohtaan, jonka mukaan pääasiassa kyseessä olevien lähetysten lähettäminen on direktiivin 2010/13 soveltamisalaan kuuluva audiovisuaalinen mediapalvelu, joten pääasian kantajat ovat kyseisessä direktiivissä tarkoitettuja mediapalvelun tarjoajia.
36
Makeleio väitti kuitenkin kirjallisissa huomautuksissaan ja istunnossa, ettei se ollut mainitussa direktiivissä tarkoitettu mediapalvelun tarjoaja ja ettei direktiiviä näin ollen voitu soveltaa siihen.
37
Tästä on huomautettava, että unionin tuomioistuinten ja kansallisten tuomioistuinten välisessä toimivallanjaossa on pääsääntöisesti kansallisen tuomioistuimen asiana tutkia, täyttyvätkö ne tosiseikkoja koskevat edellytykset, joiden perusteella on sovellettava unionin oikeusnormia, kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevassa asiassa, ja unionin tuomioistuin voi ennakkoratkaisupyyntöä käsitellessään tarvittaessa tehdä täsmennyksiä ohjatakseen kansallista tuomioistuinta tulkinnassa (tuomio 15.3.2012, SCF, C‑135/10, EU:C:2012:140, 67 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
38
Näin ollen unionin tuomioistuimen tehtävänä on esittää ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle tarvittavat tulkintaohjeet kyseisessä direktiivissä tarkoitetun audiovisuaalisen mediapalvelun käsitteen osalta, jotta se voi selvittää, kuuluuko pääasiassa kyseessä olevien lähetysten lähettäminen tosiasiallisesti tämän käsitteen alaan ja onko Makeleioa ja Zouglaa näin ollen pidettävä kyseisten lähetysten osalta mainitussa direktiivissä tarkoitettuina mediapalvelun tarjoajina.
39
Tässä yhteydessä on huomautettava, että direktiivin 2010/13 1 artiklan 1 kohdan a alakohdan i alakohdassa olevan määritelmän mukaan audiovisuaalisen mediapalvelun käsitteellä tarkoitetaan SEUT 56 ja SEUT 57 artiklassa määriteltyä palvelua, kun palvelun tai siitä erotettavissa olevan osan pääasiallisena tarkoituksena on tarjota yleisölle ohjelmia mediapalvelun tarjoajan toimituksellisella vastuulla tiedonvälitys-, viihdytys- tai valistustarkoituksessa direktiivin 2002/21 2 artiklan a alakohdassa tarkoitettujen sähköisten viestintäverkkojen avulla.
40
Lisäksi direktiivin 2010/13 1 artiklan 1 kohdan d alakohdan mukaan kyseisessä direktiivissä mediapalvelun tarjoajalla tarkoitetaan luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, jolla on toimituksellinen vastuu audiovisuaalisen mediapalvelun audiovisuaalisen sisällön valinnasta ja joka määrää siitä, millä tavalla sisältö organisoidaan.
41
Ensinnäkin on täsmennettävä, että – kuten direktiivin 2010/13 1 artiklan 1 kohdan a alakohdan i alakohdasta, luettuna direktiivin 2018/1972 2 artiklan 1 alakohdan, jolla on korvattu direktiivin 2002/21 2 artiklan a alakohta, valossa, käy ilmi – sekä ohjelmien lähettäminen analogisten ja digitaalisten lähetystaajuuksien välityksellä että ohjelmien lähettäminen internetin välityksellä voivat kuulua direktiivissä 2010/13 tarkoitetun audiovisuaalisen mediapalvelun käsitteen soveltamisalaan.
42
Tästä seuraa, että kyseisessä direktiivissä tarkoitettu mediapalvelun tarjoajien käsite kattaa sekä tämän tuomion 29 kohdassa mainitut perinteisten televisiopalvelujen tarjoajat että verkkotelevisiopalvelujen tarjoajat.
43
Toiseksi on riidatonta, että yhtäältä pääasioissa kyseessä olevia lähetyksiä on lähetetty tiedotus- tai viihdetarkoituksessa ja että toisaalta niitä on levitetty internetsivustoilla ja näin ollen direktiivin 2018/1972 2 artiklan 1 alakohdassa tarkoitettujen sähköisten viestintäverkkojen välityksellä.
44
Kolmanneksi on todettava, että – kuten direktiivin 2010/13 1 artiklan 1 kohdan b alakohdasta ilmenee – kyseisessä direktiivissä tarkoitetulla ohjelman käsitteellä tarkoitetaan ”liikkuvien kuvien sarjaa, joka muodostaa pituudestaan riippumatta yhden yksittäisen osan mediapalvelun tarjoajan laatimassa ohjelma-aikataulussa tai ohjelmaluettelossa, mukaan lukien pitkät elokuvat, videoleikkeet, urheilutapahtumat, tilannekomediat, dokumenttiohjelmat, lastenohjelmat ja draamaohjelmat”.
45
Tältä osin on todettava, että unionin tuomioistuin on katsonut, että tilanteessa, jossa sanomalehden verkkosivustolla asetetaan saataville lyhytkestoisia videoita, jotka ovat paikallistapahtumia, urheilua tai viihdytystä käsittelevistä uutisista koostuvia lyhyitä jaksoja, tällaiset videot kuuluvat direktiivin 2010/13 1 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetun ohjelman käsitteen alaan (tuomio 21.10.2015, New Media Online, C‑347/14, EU:C:2015:709, 24 kohta).
46
Tähän arviointiin päätyessään unionin tuomioistuin tukeutui muun muassa siihen, että televisio-ohjelman tavoin nämä videot on osoitettu suurelle yleisölle ja niillä voi olla selkeä vaikutus kyseiseen yleisöön tämän direktiivin johdanto-osan 21 perustelukappaleessa tarkoitetulla tavalla. Lisäksi kyseisten videoiden valintatapa ei eroa mainitun direktiivin soveltamisalaan kuuluvien tilattavien audiovisuaalisten mediapalvelujen yhteydessä tarjotusta tavasta siltä osin kuin siihen sisältyy internetin käyttäjän mahdollisuus katsella haluamansa video valitsemanaan ajankohtana ja yksittäin tilattavana verkkosanomalehden ylläpitäjän tekemän luettelon avulla. Lopuksi on todettava, että videot, joissa käsitellään paikallisuutisia, kilpailevat televisiolähetystoiminnan harjoittajien tarjoamien uutispalvelujen kanssa, kun taas videot, jotka koskevat kulttuuri-, urheilu- tai vapaa-ajan tapahtumia koskevia selostuksia, kilpailevat musiikkikanavien, urheilukanavien ja viihdelähetysten kanssa (ks. vastaavasti tuomio 21.10.2015, New Media Online, C‑347/14, EU:C:2015:709, 21 ja 23 kohta).
47
Nyt käsiteltävässä tapauksessa ESR totesi istunnossa, että Makeleioa koskevassa pääasiassa kyseessä oleva lähetys oli kyseisen yhteisön internetsivustolla audiovisuaalisessa muodossa päivittäin lähetetty lähetys, että kyseinen lähetys kesti useita tunteja, että sillä oli oma nimi ja että sitä juonsi sama toimittaja, että sitä levitettiin Makeleion logolla varustettuna, että viimeksi mainittu tiedotti yleisölle internetsivustollaan kyseisen lähetyksen päivittäisestä lähettämisestä ja lähetysajoista, että saman lähetyksen lähettäminen oli alun perin lineaarista, minkä jälkeen lähetys ladattiin verkkoon, jotta lähetyksestä kiinnostuneet voisivat katsoa sen tilauksesta, ja että kyseisellä internetsivustolla oli luettelo, jonka avulla oli mahdollista etsiä aikaisempia lähetyksiä. ESR totesi myös, että nämä samat piirteet olivat vallitsevia Zouglaa koskevassa pääasiassa kyseessä olevan lähetyksen osalta.
48
Jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen suorittamasta tarkistuksesta muuta johdu, on näin ollen todettava, että pääasiassa kyseessä olevat ohjelmat ovat sanomalehden sähköisen version yhteydessä tarjotun audiovisuaalisen tarjonnan ohjelma-aikatauluun tai luetteloon sisältyvinä videoina direktiivin 2010/13 1 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettuja ohjelmia.
49
Neljänneksi unionin tuomioistuin on todennut perusteista, jotka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on otettava huomioon arvioidessaan palvelun, jossa sanomalehden sähköisen version yhteydessä asetetaan saataville videoita, direktiivin 2010/13 1 artiklan 1 kohdan a alakohdan i alakohdassa tarkoitettua pääasiallista tarkoitusta, että tässä arvioinnissa on selvitettävä, onko niin, että tällä palvelulla sellaisenaan on kyseisen verkkosivuston ylläpitäjän sanomalehtitoimintaan nähden itsenäinen sisältö ja tehtävä ja ettei se ole pelkästään erottamaton osa tätä toimintaa erityisesti siksi, että audiovisuaalinen aineisto liittyy tekstitarjontaan (tuomio 21.10.2015, New Media Online, C‑347/14, EU:C:2015:709, 37 kohta).
50
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on siis arvioitava, onko pääasiassa kyseessä olevilla lähetyksillä itsenäinen sisältö ja tehtävä verkkosanomalehden kustantajan lehtiartikkelitarjonnan sisältöön ja tehtävään nähden. Mikäli näin on, kyseiset lähetykset kuuluvat direktiivin 2010/13 soveltamisalaan. Jos nämä lähetykset sitä vastoin ovat vain erottamaton osa kyseisen kustantajan journalistista toimintaa erityisesti sen vuoksi, että ne ovat yhteydessä tekstitarjontaan, ne eivät kuulu direktiivin soveltamisalaan.
51
Tältä osin unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä käy ilmi, että se, että sanomalehden verkkosivustolla tarjottavat videot ovat saatavilla ja katseltavissa kyseisen sanomalehden sähköisen version artikkeleiden katsomisesta erillään, viittaa siihen, että saattaisi olla mahdollista katsoa, että tällaisella verkkosivustolla tarjottavan videoiden saataville asettamista koskevan palvelun sisältö ja tehtävä ovat itsenäisiä kyseisen verkkosivuston ylläpitäjän sanomalehtitoiminnan sisältöön ja tehtävään nähden, ja että kyseessä on näin ollen sen tarjoamista muista palveluista erillinen palvelu (tuomio 21.10.2015, New Media Online, C‑347/14, EU:C:2015:709, 36 kohta).
52
Viidenneksi direktiivin 2010/13 1 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan kyseisessä direktiivissä toimituksellisella vastuulla tarkoitetaan sekä ohjelmien valinnan että niiden organisoinnin tosiasiallista valvontaa televisiolähetysten osalta aikataulun mukaisesti ja tilattavien audiovisuaalisten mediapalvelujen osalta ohjelmaluettelon mukaisesti.
53
Sanomalehden verkkosivustolla tarjottavasta videoiden saataville asettamista koskevasta palvelusta on todettava, että tällainen valvonta voi koskea muun muassa videoiden verkkoon lataamista ja poistamista, videoiden jakelua kyseisellä verkkosivustolla koskevia päivämääriä ja aikatauluja, ajanjaksoa, jonka aikana internetin käyttäjät voivat tutustua videoihin, mainitun verkkosivuston rakennetta, videoiden esitys- ja valintatapaa, videoiden hakujärjestelmää ja kyseisen verkkosivuston sisällön päivittämistä.
54
Vaikka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida, onko Makeleiolla ja Zouglalla direktiivin 2010/13 1 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettu toimituksellinen vastuu pääasioissa kyseessä olevien lähetysten osalta, tämän tuomion 47 kohdassa mainitut seikat viittaavat siihen, että asia on näin. Se Makeleion istunnossa vahvistama seikka, että yhtäältä sitä koskevassa pääasiassa kyseessä olevan lähetyksen juontaja oli toimittaja, jonka kyseinen yhteisö oli palkannut suorittamaan suoria lähetyksiä ja juontamaan kyseistä lähetystä päivittäin, ja toisaalta se, että Makeleio oli päättänyt levittää sitä koskevassa pääasiassa kyseessä olevaa lähetystä, vahvistaa, että tällä yhteisöllä oli siitä toimituksellinen vastuu.
55
Kun otetaan huomioon tämän tuomion 37–54 kohdassa esitetyt seikat ja jollei tarkistuksista, jotka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on suoritettava, muuta johdu, esitettyihin kysymyksiin on näin ollen vastattava käyttäen lähtökohtina sitä, että yhtäältä Makeleio ja Zougla ovat direktiivissä 2010/13 tarkoitettuja mediapalvelujen tarjoajia ja erityisesti verkkotelevisiopalvelujen tarjoajia ja että toisaalta pääasioissa kyseessä olevien lähetysten lähettämistä on pidettävä kyseisessä direktiivissä tarkoitettuna audiovisuaalisena mediapalveluna.
Pääasiassa kyseessä olevan kansallisen säännöstön tulkinta
56
Euroopan komissio esittää kirjallisissa huomautuksissaan epäilyjä pääasioissa kyseessä olevan kansallisen säännöstön tulkinnasta, jonka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on omaksunut ja jonka mukaan kansallisia säännöksiä, joissa säädetään seuraamuksen uhalla velvollisuudesta kunnioittaa ihmisarvoa ja kiellosta esittää heikkolaatuista sisältöä, joka on myös rangaistavaksi säädetty, ei sovelleta verkkotelevisiopalvelujen tarjoajiin.
57
Tästä on huomautettava, että – kuten vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee – tulkittaessa kansalliseen oikeusjärjestykseen kuuluvia säännöksiä unionin tuomioistuimen on lähtökohtaisesti perustettava ratkaisunsa ennakkoratkaisupyynnön esittämisestä tehdystä päätöksestä ilmeneviin luonnehdintoihin. Unionin tuomioistuimella ei nimittäin ole toimivaltaa tulkita jäsenvaltion sisäistä oikeutta (tuomio 5.12.2023, Deutsche Wohnen, C‑807/21, EU:C:2023:950, 36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
58
Esitettyihin kysymyksiin on näin ollen vastattava siitä lähtökohdasta käsin, että pääasiassa kyseessä olevaa kansallista säännöstöä ei sovelleta verkkotelevisiopalvelujen tarjoajiin.
Ensimmäiset kysymykset
59
Aluksi on todettava, että ennakkoratkaisupyynnöistä käy ilmi, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii pääasioissa kyseessä olevan kansallisen säännöstön perusteella, kuuluvatko yhtäältä velvollisuus kunnioittaa ihmisarvoa ja toisaalta kielto lähettää heikkolaatuista sisältöä direktiivin 2010/13 soveltamisalaan.
60
Kuten direktiivin 2010/13 otsikosta ja johdanto-osan 11 perustelukappaleesta ilmenee, sen tarkoituksena on audiovisuaalisten mediapalvelujen tarjoamista koskevien jäsenvaltioiden tiettyjen lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittaminen näiden palvelujen todellisten sisämarkkinoiden toteuttamiseksi. Tässä tarkoituksessa kyseisessä direktiivissä säädetään kaikkiin audiovisuaalisiin mediapalveluihin sovellettavista yhteensovitetuista perussäännöistä, joista tietyt koskevat, kuten kyseisen direktiivin johdanto-osan 18 perustelukappaleesta ja direktiivin 2018/1972 johdanto-osan seitsemännestä perustelukappaleesta ilmenee, näiden palvelujen sisältöä.
61
Kuten julkisasiamies on kuitenkin todennut ratkaisuehdotuksensa 72 kohdassa, direktiivissä 2010/13 säädettyjen vähimmäisvaatimusten lisäksi direktiivillä ei puututa audiovisuaalisten mediapalvelujen sisältöön, ja se, ettei tällaista puuttumista ole, ilmentää lisäksi unionin lainsäätäjän tahtoa jättää näiden palvelujen tarjoajille todellinen päätösvalta tällaisen sisällön osalta, kuten direktiivin johdanto-osan 38 perustelukappaleessa todetaan.
62
Direktiiviin 2010/13 ei siis sisälly säännöksiä, jotka koskisivat sen soveltamisalaan kuuluvien ohjelmien sisällön laatua sellaisenaan, eikä siinä säädetä kieltoperustetta, joka koskisi lähetetyn sisällön huonoa tai heikkoa laatua.
63
Näin ollen heikkolaatuisen sisällön levittämiskielto ei kuulu direktiivin 2010/13 soveltamisalaan, koska tällaisella kiellolla ylitetään kyseisessä direktiivissä säädetyt vähimmäisvaatimukset.
64
Nyt käsiteltävissä asioissa ennakkoratkaisupyyntöihin sisältyvistä seikoista ilmenee kuitenkin, että – kuten ESR on lisäksi vahvistanut unionin tuomioistuimessa pidetyssä istunnossa – pääasioissa kyseessä olevien lähetysten sisältöä on luonnehdittu heikkolaatuiseksi ja sen on näin ollen katsottu kuuluvan pääasioissa kyseessä olevassa kansallisessa säännöstössä säädetyn heikkolaatuisen sisällön levittämiskiellon soveltamisalaan pelkästään siitä syystä, että tällaisen sisällön on katsottu loukkaavan ihmisarvoa.
65
Kun otetaan huomioon pääasioissa kyseessä olevat oikeusriidat, on näin ollen katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisillä kysymyksillään, onko direktiiviä 2010/13 tulkittava siten, että kansallinen säännöstö, jossa velvoitetaan seuraamuksen uhalla kaikki mediapalvelujen tarjoajat, lukuun ottamatta niitä, jotka levittävät sisältöään internetissä, kunnioittamaan ihmisarvoa ja olemaan levittämättä tätä arvoa loukkaavaa sisältöä, kuuluu kyseisen direktiivin soveltamisalaan.
66
Tältä osin on ensinnäkin todettava, että direktiivin 2010/13 6 artiklan 1 kohdassa, joka kuuluu kyseisen direktiivin III luvussa oleviin audiovisuaalisiin mediapalveluihin sovellettaviin säännöksiin, velvoitetaan jäsenvaltiot varmistamaan tarkoituksenmukaisin keinoin, että niiden lainkäyttövallan piiriin kuuluvien mediapalvelun tarjoajien tarjoamat audiovisuaaliset mediapalvelut eivät sisällä yllyttämistä väkivaltaan tai vihaan, joka kohdistuu johonkin ihmisryhmään tai ryhmän jäseneen perusoikeuskirjan 21 artiklassa tarkoitetuista syistä, eivätkä julkista yllyttämistä terrorismirikokseen, sanotun ”rajoittamatta jäsenvaltioiden velvollisuutta kunnioittaa ja suojella ihmisarvoa”.
67
Tällä viimeksi mainitulla ilmaisulla unionin lainsäätäjä on siten säätänyt jäsenvaltioiden velvollisuudesta paitsi kunnioittaa myös suojella ihmisarvoa direktiivin 2010/13 6 artiklan 1 kohdan täytäntöönpanossa, mikä merkitsee erityisesti – kuten kyseisen säännöksen kokonaistarkastelusta ilmenee –, että jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen takaamiseksi, että niiden lainkäyttövaltaan kuuluvien palveluntarjoajien tarjoamien audiovisuaalisten mediapalvelujen sisältö ei loukkaa ihmisarvoa.
68
Direktiivin 2010/13 6 artiklan 1 kohdan sanamuodosta ilmenee näin ollen, että velvollisuus kunnioittaa ihmisarvoa ja kielto levittää tätä arvoa loukkaavaa sisältöä kuuluvat kyseisen säännöksen soveltamisalaan.
69
Toiseksi asiayhteys, johon kyseinen 6 artiklan 1 kohta kuuluu, tukee tällaista tulkintaa.
70
Direktiivin 2010/13 1 artiklan 1 kohdan a alakohdan ii alakohdan mukaan audiovisuaalinen kaupallinen viestintä kuuluu nimittäin kyseisessä direktiivissä tarkoitetun audiovisuaalisen mediapalvelun käsitteen alaan. Se, että mainitun direktiivin 9 artiklassa, joka kuuluu niinikään direktiivin III luvun säännöksiin, velvoitetaan jäsenvaltiot huolehtimaan siitä, että kaupallinen viestintä täyttää tietyt vaatimukset, joihin kuuluu sen 1 kohdan c alakohdan i alakohdan nojalla muun muassa vaatimus olla loukkaamatta ihmisarvoa, vahvistaa sen, että unionin lainsäätäjä on tällä direktiivillä yhteensovitetuilla aloilla pyrkinyt säätämään kieltoperusteesta, joka koskee nimenomaisesti ihmisarvon loukkaamista ja joka on tämän arvon kunnioittamista koskevan velvollisuuden välitön seuraus.
71
Kolmanneksi on todettava, että yhtäältä – kuten direktiivin 2010/13 johdanto-osan 104 perustelukappaleesta ilmenee – direktiivillä pyritään luomaan ilman sisärajoja oleva alue audiovisuaalisille mediapalveluille samalla kun varmistetaan yleistä etua koskevien tavoitteiden suojan korkea taso, erityisesti ihmisarvon suojelu. Toisaalta kyseisen direktiivin johdanto-osan 59 perustelukappaleesta ilmenee, että direktiivin 6 artiklassa säädetyn kaltaisten sääntöjen antaminen on tarpeen erityisesti ihmisarvon suojelemiseksi kaikissa audiovisuaalisissa mediapalveluissa.
72
Näin ollen direktiivin 2010/13 6 artiklan 1 kohdan tulkinta, jonka mukaan kyseinen säännös kattaa velvollisuuden kunnioittaa ihmisarvoa ja kiellon levittää ihmisarvoa loukkaavaa sisältöä, on johdonmukainen sekä kyseisellä direktiivillä tavoiteltujen päämäärien että mainitulla säännöksellä itsellään tavoiteltujen päämäärien kanssa.
73
Näin ollen direktiivin 2010/13 6 artiklan 1 kohdan sanamuodon mukaisesta, kontekstuaalisesta ja teleologisesta tulkinnasta seuraa, että velvollisuus kunnioittaa ihmisarvoa ja kielto levittää tätä arvoa loukkaavaa sisältöä kuuluvat kyseisen säännöksen ja täten mainitun direktiivin soveltamisalaan.
74
Kaiken edellä esitetyn perusteella on ensimmäisiin kysymyksiin vastattava, että direktiiviä 2010/13 on tulkittava siten, että kansallinen säännöstö, jossa velvoitetaan seuraamuksen uhalla kaikki mediapalvelujen tarjoajat, lukuun ottamatta niitä, jotka levittävät sisältöään internetissä, kunnioittamaan ihmisarvoa ja olemaan levittämättä ihmisarvoa loukkaavaa sisältöä, kuuluu kyseisen direktiivin ja erityisesti sen 6 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan.
Toiset kysymykset
75
Kun otetaan huomioon ensimmäisiin kysymyksiin annettu vastaus ja tämän tuomion 64 kohdassa esitetyt seikat, on katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisilla kysymyksillään, onko direktiivin 2010/13 4 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdenvertaisen kohtelun periaatteen valossa, tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa velvoitetaan seuraamuksen uhalla kaikki mediapalvelujen tarjoajat, lukuun ottamatta niitä, jotka levittävät sisältöään internetissä, kunnioittamaan ihmisarvoa ja olemaan levittämättä tätä arvoa loukkaavaa sisältöä.
76
Tältä osin on muistettava, että unionin tuomioistuin on televisiotoimintaa koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 3.10.1989 annetun neuvoston direktiivin 89/552/ETY (EYVL 1989, L 298, s. 23) – jonka muutettu versio on kodifioitu direktiivillä 2010/13 – perusteella todennut, ettei tällaisessa direktiivissä säädetä sen kattamia aloja koskevien säännösten täydellisestä yhdenmukaistamisesta vaan vähimmäissäännöistä lähetyksille, jotka ovat peräisin unionista ja jotka on tarkoitettu siellä vastaanotettaviksi (tuomio 18.7.2013, Sky Italia, C‑234/12, EU:C:2013:496, 12 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
77
Kuten direktiivin 2010/13 4 artiklan 1 kohdasta sekä 41 ja 83 perustelukappaleesta ilmenee, tässä yhteydessä sen varmistamiseksi, että televisionkatsojien etuja kuluttajina suojellaan täysin ja asianmukaisesti, jäsenvaltioilla on mahdollisuus säätää lainkäyttövaltaansa kuuluvien mediapalvelun tarjoajien osalta yksityiskohtaisempia tai tiukempia sääntöjä ja tietyissä olosuhteissa asettaa eri ehtoja kyseisellä direktiivillä yhteensovitetuilla aloilla sillä edellytyksellä, että nämä säännöt ovat unionin oikeuden ja erityisesti unionin oikeuden yleisten periaatteiden mukaisia (tuomio 3.2.2021, Fussl Modestraße Mayr, C‑555/19, EU:C:2021:89, 40 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
78
Kansallisessa säännöstössä, jossa velvoitetaan kunnioittamaan ihmisarvoa ja olemaan levittämättä kyseistä arvoa loukkaavaa sisältöä, säädetään ainoastaan direktiivin 2010/13 6 artiklan 1 kohdassa säädetyistä ihmisarvon kunnioittamista koskevasta velvollisuudesta ja kieltoperusteesta, joka koskee ihmisarvon loukkaamista, joten tällainen säännöstö ei sisällä kyseisen direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja yksityiskohtaisempia tai tiukempia sääntöjä, eikä se näin ollen kuulu viimeksi mainitun säännöksen soveltamisalaan.
79
Toisiin kysymyksiin on näin ollen vastattava direktiivin 2020/13 6 artiklan 1 kohdan eikä sen 4 artiklan 1 kohdan perusteella.
80
Tästä on todettava, että kansallista säännöstöä, jossa vain vahvistetaan kyseisessä direktiivissä säädetyistä vähimmäisvaatimuksista johtuva vaatimus, kuten saman direktiivin 6 artiklan 1 kohdasta johtuva velvollisuus kunnioittaa ihmisarvoa ja olla levittämättä sisältöä, joka loukkaa ihmisarvoa, on ehdottomasti sovellettava kaikkiin asianomaisen jäsenvaltion lainkäyttövaltaan kuuluviin mediapalvelujen tarjoajiin.
81
Jos näin ei olisi, tällaisella kansallisella säännöstöllä paitsi jätettäisiin huomiotta direktiivin 2010/13 ja erityisesti sen 6 artiklan 1 kohdan henkilöllinen soveltamisala myös vaarannettaisiin kyseisellä direktiivillä tavoitellun audiovisuaalisten mediapalvelujen sisämarkkinoiden luomista koskevan tavoitteen ja kyseisen 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun, ihmisarvon suojelua kaikissa audiovisuaalisissa mediapalveluissa koskevan tavoitteen toteutuminen.
82
Tästä seuraa, että kansallinen säännöstö, jossa velvoitetaan ainoastaan tietyt mediapalvelujen tarjoajat kunnioittamaan ihmisarvoa ja olemaan levittämättä tätä arvoa loukkaavaa sisältöä, on direktiivin 2010/13 6 artiklan 1 kohdan vastainen.
83
Kaiken edellä esitetyn perusteella on toisiin kysymyksiin vastattava, että direktiivin 2010/13 6 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa velvoitetaan seuraamuksen uhalla kaikki mediapalvelujen tarjoajat, lukuun ottamatta niitä, jotka levittävät sisältöään internetissä, kunnioittamaan ihmisarvoa ja olemaan levittämättä ihmisarvoa loukkaavaa sisältöä.
Kolmannet kysymykset
84
Kun otetaan huomioon ensimmäisiin ja toisiin kysymyksiin annetut vastaukset ja tämän tuomion 64 kohdassa esitetyt seikat, on katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kolmansilla kysymyksillään, onko perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä vahvistettua rikosoikeudellista laillisuusperiaatetta tulkittava siten, että se on esteenä sille, että kansallista säännöstöä, jossa velvoitetaan kaikki mediapalvelujen tarjoajat, lukuun ottamatta niitä, jotka levittävät sisältöään internetissä, seuraamuksen uhalla kunnioittamaan ihmisarvoa ja olemaan levittämättä ihmisarvoa loukkaavaa sisältöä, tulkitaan laajasti kansallisen oikeuden unionin oikeuden mukaisen tulkinnan periaatteen mukaisesti siten, että sen soveltamisalaan sisällytetään tämä viimeksi mainittu mediapalvelujen tarjoajien ryhmä.
85
Kun kansalliset tuomioistuimet soveltavat kansallista lainsäädäntöä, niiden on vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tulkittava sitä mahdollisimman pitkälle kyseisen direktiivin sanamuodon ja tarkoituksen mukaisesti, jotta sillä tarkoitettu tulos saavutettaisiin ja siten noudatettaisiin SEUT 288 artiklan kolmatta kohtaa. Tämä velvollisuus tulkita kansallista oikeutta direktiivin mukaisesti on nimittäin erottamaton osa EUT-sopimuksella luotua järjestelmää, sillä näin kansalliset tuomioistuimet voivat toimivaltansa rajoissa varmistaa unionin oikeuden täyden tehokkuuden, kun ne ratkaisevat käsiteltävikseen saatettuja asioita (tuomio 24.1.2012, Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, 24 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
86
Unionin oikeuden mukaisen tulkinnan periaate edellyttää, että kansalliset tuomioistuimet tekevät toimivaltansa rajoissa kaiken mahdollisen ottamalla huomioon kansallisen oikeuden kokonaisuudessaan ja soveltamalla siinä hyväksyttyjä tulkintatapoja taatakseen kyseessä olevan direktiivin täyden tehokkuuden ja päätyäkseen ratkaisuun, joka on direktiivillä tavoitellun päämäärän mukainen (tuomio 24.1.2012, Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
87
Kuten unionin tuomioistuin on todennut, unionin oikeuden mukaisen tulkinnan periaatetta rajoittavat kuitenkin yleiset oikeusperiaatteet, jotka ovat erottamaton osa unionin oikeutta, ja erityisesti perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä vahvistettu – rikosoikeudellinen laillisuusperiaate (ks. vastaavasti tuomio 28.6.2012, Caronna, C‑7/11, EU:C:2012:396, 52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; tuomio 24.3.2021, Prefettura Ufficio territoriale del governo di Firenze, C‑870/19 ja C‑871/19, EU:C:2021:233, 49 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 14.10.2021, Ministerul Lucrărilor Publice, Dezvoltării şi Administraţiei, C‑360/20, EU:C:2021:856, 40 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
88
Tämä periaate, joka on oikeusvarmuuden yleisen periaatteen erityinen ilmentymä, edellyttää muun muassa, että rikokset ja niistä määrättävät rangaistukset määritellään selkeästi laissa, jotta taataan ennustettavuus sekä rikoksen määrittelemisen että seuraamuksen määrittämisen osalta (tuomio 10.9.2024, Neves 77 Solutions, C‑351/22, EU:C:2024:723, 103 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Tämä edellytys täyttyy, kun yksityinen voi tietää kyseessä olevan säännöksen tai määräyksen sanamuodon ja tarvittaessa asianomaisten kansallisten tuomioistuinten siitä tekemän tulkinnan perusteella, mitkä toimet tai laiminlyönnit synnyttävät sen rikosoikeudellisen vastuun (tuomio 14.9.2023, komissio ja IGG v. Donsk Erhverv, C‑508/21 P ja C‑509/21 P, EU:C:2023:669, 86 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
89
Erityisesti direktiivin täytäntöönpanemiseksi annetun lain mukaisen rikosoikeudellisen vastuun ulottuvuutta koskevan asian osalta oikeuskäytännössä on täsmennetty, että periaate, jonka mukaan rikoslakia ei saa tulkita laajentavasti rikosoikeudellisen menettelyn kohteena olevan henkilön vahingoksi ja joka on rikosoikeudellisen laillisuusperiaatteen ja yleisemmin oikeusvarmuuden periaatteen välitön seuraus, on esteenä sille, että käynnistetään rikosoikeudellinen menettely sellaisen menettelyn vuoksi, jonka moitittavuus ei käy selvästi ilmi laista (tuomio 12.12.1996, X, C‑74/95 ja C‑129/95, EU:C:1996:491, 25 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
90
Viime kädessä kansalliselle tuomioistuimelle kuuluvaa velvollisuutta tulkita kansallista oikeutta direktiivin mukaisesti rajoittaa rikosoikeudellinen laillisuusperiaate, koska – kuten unionin tuomioistuin on useaan otteeseen todennut – direktiivillä ei voi itsessään ja sen soveltamiseksi annetusta jäsenvaltion sisäisestä lainsäädännöstä riippumatta olla sellaista vaikutusta, että direktiivin säännöksiä rikkovien henkilöiden rikosoikeudellinen vastuu määräytyy tai sitä ankaroitetaan direktiivin perusteella (ks. tuomio 28.6.2012, Caronna, C‑7/11, EU:C:2012:396, 52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
91
Lopuksi on täsmennettävä, että rikosoikeudellista laillisuusperiaatetta sovelletaan myös muihin kuin rikosoikeudellisiin rikkomuksiin ja seuraamuksiin (ks. vastaavasti tuomio 28.10.2010, SGS Belgium ym., C‑367/09, EU:C:2010:648, 61 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
92
Kuten tämän tuomion 82 kohdasta ilmenee, kansallinen säännöstö, jossa velvoitetaan seuraamuksen uhalla kaikki mediapalvelujen tarjoajat, lukuun ottamatta niitä, jotka levittävät sisältöään internetissä, kunnioittamaan ihmisarvoa ja pidättymään tätä arvoa loukkaavan sisällön levittämisestä, on direktiivin 2010/13 6 artiklan 1 kohdan vastainen.
93
Tällaista kansallista säännöstöä olisi siis tulkittava direktiivin 2010/13 6 artiklan 1 kohdan mukaisesti siten, että myös internetin välityksellä sisältöään lähettäviin palveluntarjoajiin sovelletaan kyseisessä säännöstössä säädettyä velvollisuutta, ja niille voidaan näin ollen määrätä seuraamuksia tämän velvollisuuden rikkomisesta.
94
Kun kansallisessa säännöstössä ei säädetä sisältöään internetin välityksellä levittävien mediapalvelujen tarjoajien velvollisuudesta kunnioittaa ihmisarvoa ja olla levittämättä tätä arvoa loukkaavaa sisältöä, eikä siinä myöskään säädetä, että kyseisille palveluntarjoajille on määrättävä seuraamus tämän velvollisuuden rikkomisesta, rikosoikeudellinen laillisuusperiaate kieltää seuraamusten määräämisen mainituille palveluntarjoajille tällaisen toiminnan perusteella, vaikka tällainen kansallinen säännöstö on direktiivin 2010/13 6 artiklan 1 kohdan vastainen (ks. analogisesti tuomio 28.6.2012, Caronna, C‑7/11, EU:C:2012:396, 55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
95
Näin ollen tämän tuomion 93 kohdassa esitetyn kaltainen tulkinta merkitsisi rikosoikeudellisen laillisuusperiaatteen sivuuttamista ja olisi näin ollen niiden rajojen vastaista, jotka johtuvat kaikkien direktiivien luonteesta, joka estää sen – kuten tämän tuomion 90 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee –, että direktiivillä voisi itsessään ja sen soveltamiseksi annetusta jäsenvaltion lainsäädännöstä riippumatta olla sellaista vaikutusta, että direktiivin säännöksiä rikkovien henkilöiden rikosoikeudellinen vastuu määräytyy tai sitä ankaroitetaan direktiivin perusteella.
96
Kaiken edellä esitetyn perusteella kolmansiin kysymyksiin on vastattava, että perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä vahvistettua rikosoikeudellista laillisuusperiaatetta on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että kansallista säännöstöä, jossa velvoitetaan kaikki mediapalvelujen tarjoajat, lukuun ottamatta niitä, jotka levittävät sisältöään internetissä, seuraamuksen uhalla kunnioittamaan ihmisarvoa ja olemaan levittämättä ihmisarvoa loukkaavaa sisältöä, tulkitaan laajasti kansallisen oikeuden unionin oikeuden mukaisen tulkinnan periaatteen mukaisesti siten, että sen soveltamisalaan sisällytetään tämä viimeksi mainittu mediapalvelujen tarjoajien ryhmä.
Neljännet ja viidennet kysymykset
97
Kun otetaan huomioon ensimmäisiin kysymyksiin annetut vastaukset ja tämän tuomion 64 kohdassa esitetyt seikat, ei neljänsiin ja viidensiin kysymyksiin ole tarpeen vastata.
Oikeudenkäyntikulut
98
Pääasioiden asianosaisten osalta asioiden käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevien asioiden käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (viides jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Audiovisuaalisten mediapalvelujen tarjoamista koskevien jäsenvaltioiden tiettyjen lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 10.3.2010 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2010/13/EU (audiovisuaalisia mediapalveluja koskeva direktiivi), sellaisena kuin se on muutettuna 14.11.2018 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä (EU) 2018/1808,
on tulkittava siten, että
kansallinen säännöstö, jossa velvoitetaan seuraamuksen uhalla kaikki mediapalvelujen tarjoajat, lukuun ottamatta niitä, jotka levittävät sisältöään internetissä, kunnioittamaan ihmisarvoa ja olemaan levittämättä ihmisarvoa loukkaavaa sisältöä, kuuluu kyseisen direktiivin 2010/13, sellaisena kuin se on muutettuna, ja erityisesti sen 6 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan.
2)
Direktiivin 2010/13, sellaisena kuin se muutettuna direktiivillä 2018/1808, 6 artiklan 1 kohtaa
on tulkittava siten, että
se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa velvoitetaan seuraamuksen uhalla kaikki mediapalvelujen tarjoajat, lukuun ottamatta niitä, jotka levittävät sisältöään internetissä, kunnioittamaan ihmisarvoa ja olemaan levittämättä ihmisarvoa loukkaavaa sisältöä.
3)
Euroopan unionin perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä vahvistettua rikosoikeudellista laillisuusperiaatetta
on tulkittava siten, että
se on esteenä sille, että kansallista säännöstöä, jossa velvoitetaan kaikki mediapalvelujen tarjoajat, lukuun ottamatta niitä, jotka levittävät sisältöään internetissä, seuraamuksen uhalla kunnioittamaan ihmisarvoa ja olemaan levittämättä ihmisarvoa loukkaavaa sisältöä, tulkitaan laajasti kansallisen oikeuden unionin oikeuden mukaisen tulkinnan periaatteen mukaisesti siten, että sen soveltamisalaan sisällytetään tämä viimeksi mainittu mediapalvelujen tarjoajien ryhmä.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: kreikka.