Preliminär utgåva
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
NICHOLAS EMILIOU
föredraget den 23 april 2026(1)
Mål C-799/24
Babcock Montajes S.A.
mot
Kanadevia Inova Steinmüller GmbH
(begäran om förhandsavgörande från Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen, Tyskland))
(Begäran om förhandsavgörande – Civilrättsligt samarbete – Erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område – Förordning (EU) nr 1215/2012 – Begreppet dom – Mellandom från en domstol i en medlemsstat genom vilken den fastställer att den har internationell behörighet att handlägga målet – Exklusivt avtal om domstols behörighet i vilket en annan domstol utses)
I.      Inledning
1.        Förevarande begäran om förhandsavgörande från Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen, Tyskland) (nedan kallad den hänskjutande domstolen) ger EU-domstolen tillfälle att klargöra omfattningen av begreppet ”dom” i den mening som avses i förordning (EU) nr 1215/2012.(2) Det begreppet är ett av de centrala begrepp som den förordningen kretsar kring. Det är i själva verket endast avgöranden som kan betraktas som ”domar” som kan omfattas av bestämmelserna om erkännande och verkställighet i den förordningen. Mer specifikt uppkommer frågan huruvida begreppet dom omfattar en mellandom som har meddelats av domstolar i en medlemsstat (i förevarande fall Spanien) vid vilka talan först har väckts, genom vilken de domstolarna har förklarat sig ha behörighet att handlägga målet (utan att ännu ha gjort detta), i situationer där domstolarna i en annan medlemsstat (i förevarande fall Tyskland), vid vilka talan senare har väckts, anser att det avgörandet strider mot ett avtal om domstols behörighet som ger dem exklusiv behörighet.
2.        Den frågan har uppkommit inom ramen för en tvist mellan Babcock Montajes (nedan kallat Babcock), ett företag med säte i Spanien, och Kanadevia Inova Steinmüller (nedan kallat Kanadevia), ett företag med säte Tyskland, avseende fullgörandet av ett avtal för uppförande av en avfallshanteringsanläggning i San Sebastián (Spanien). Till följd av den tvisten begärde Kanadevia utbetalning av den garanti som Babcock hade ställt som säkerhet för fullgörandet av sin del av avtalet.
3.        Detta ledde, för det första, till att Babcock väckte talan mot Kanadevia och yrkade betalning av garantibeloppet samt skadestånd. Även om det i avtalet föreskrevs att domstolarna i Köln (Tyskland) hade exklusiv behörighet (nedan kallat avtalet om domstols behörighet), väckte Babcock den talan vid spansk domstol. Flera dagar senare väckte Kanadevia, för det andra, talan mot Babcock i Köln (Tyskland).(3)
4.        De spanska domstolarna prövade målet först. De slog genom mellandom fast att de hade internationell behörighet att handlägga Babcocks talan (ordet ”mellan” avser i detta sammanhang att parternas rättigheter och skyldigheter inte fastställdes i det avgörandet) (nedan kallat de spanska domstolarnas avgörande eller den aktuella mellandomen). Landgericht Köln (Regiondomstolen i Köln, Tyskland) avvisade därefter Kanadevias talan på grund av bristande behörighet. Den domstolen ansåg att, även om de spanska domstolarna inte hade beaktat avtalet om domstols behörighet (samt den särskilda bestämmelsen om litispendens i artikel 31.2 i förordning nr 1215/2012),(4) skulle avgörandet erkännas i enlighet med artikel 36.1 i förordning nr 1215/2012(5) (vilket därför hindrade de tyska domstolarna från att utöva sin behörighet enligt avtalet om domstols behörighet).
5.        Det avgörande som Landgericht Köln (Regiondomstolen i Köln) meddelade ändrades efter överklagande. Den domstol som prövade målet om överklagade ansåg att det fanns ett giltigt avtal om domstols behörighet till förmån för de tyska domstolarna och att den omständigheten att de spanska domstolarnas avgörande enbart var en mellandom var av avgörande betydelse för dess beslut. Den domstolen slog följaktligen fast att Landgericht Köln (Regiondomstolen i Köln) hade internationell behörighet och återförvisade målet till den.
6.        Babcock överklagade det avgörande som hade meddelats i andra instans till den hänskjutande domstolen, som hyser tvivel om huruvida den aktuella mellandomen ska betraktas som ”dom” i den mening som avses i förordning nr 1215/2012 och huruvida det avgörandet därför måste erkännas av de tyska domstolarna (med följden att de tyska domstolarna skulle vara förhindrade att handlägga Kanadevias talan).
7.        Det ska erinras om att EU-domstolen redan har klargjort, i sin dom i målet Gjensidige,(6) att en domstol i en medlemsstat inte får vägra att erkänna ett avgörande med motiveringen att domstolen i ursprungsstaten har förklarat sig behörig utan att beakta ett avtal om domstols behörighet. I det målet avsåg frågan om erkännande emellertid ett avgörande av målet i sak. Vad som återstår att klargöra i förevarande mål är huruvida samma slutsats kan dras med avseende på en mellandom i vilken det enbart slås fast att ursprungsdomstolen har internationell behörighet att handlägga målet, med ett förmodat bortseende från ett avtal om domstols behörighet.
8.        Det som är utmärkande för förevarande situation är att parternas rättigheter och skyldigheter än så länge inte har fastställts i sak, till skillnad från den situation som prövades i domen Gjensidige. Detta påstås innebära att målet fortfarande kan handläggas enligt den rättsliga väg som hävdas vara (och som den hänskjutande anser är) den rätta (det vill säga den som innebär att de domstolar som har angetts i avtalet om domstols behörighet får handlägga talan i det nationella målet). Detta förutsätter emellertid att de tyska domstolarna inte är skyldiga att erkänna de spanska domstolarnas avgörande. Den aspekten av målet ger således upphov till den känsliga frågan om en avvägning mellan behörighetsbestämmelserna i förordning nr 1215/2012 (inbegripet de om litispendens), å ena sidan, och bestämmelserna om erkännande av domar i den förordningen, å andra sidan.
II.    Tillämpliga bestämmelser
9.        Skälen 3, 4, 6, 21, 22 och 26 i förordning nr 1215/2012 har följande lydelse:
”(3) Unionen har som mål att bevara och utveckla ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, bland annat genom att underlätta tillgången till rättslig prövning, särskilt genom principen om ömsesidigt erkännande av domar och andra avgöranden av rättsliga myndigheter på det civilrättsliga området. I syfte att gradvis upprätta ett sådant område ska unionen besluta om åtgärder rörande samarbete i civilrättsliga ärenden som har gränsöverskridande verkningar, särskilt när det är nödvändigt för att den inre marknaden ska fungera väl.
(4)      Vissa olikheter i medlemsstaternas bestämmelser om domstols behörighet och om erkännande av domar hindrar den inre marknaden från att fungera väl. Det är därför nödvändigt att införa bestämmelser som gör reglerna om behörighetskonflikter på privaträttens område mer enhetliga, så att domar som meddelats i en medlemsstat kan erkännas och verkställas enkelt och snabbt.
...
(6)      För att uppnå målet om fri rörlighet för privaträttsliga domar är det nödvändigt och lämpligt att reglerna om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar fastställs i en unionsrättsakt som är bindande och direkt tillämplig i medlemsstaterna.
...
(21)      För att rättskipningen ska fungera väl, är det nödvändigt att minimera möjligheten för samtidiga förfaranden och att se till att oförenliga domar inte meddelas i olika medlemsstater. Det bör finnas tydliga och verkningsfulla mekanismer för att avgöra frågor om litispendens och mål som har samband med varandra och för att undanröja problem som härrör från nationella skillnader när det gäller att fastställa vid vilken tidpunkt ett mål ska anses vara pågående. Den tidpunkten bör ges en autonom definition i denna förordning.
(22)      För att göra exklusiva avtal om val av behörig domstol effektivare och förhindra rättegångsmissbruk måste det finnas möjlighet att göra undantag från den allmänna litispendensregeln för att på ett tillfredsställande sätt kunna hantera situationer med parallella förfaranden. En sådan situation uppstår när en talan väcks vid en domstol som inte anges i ett exklusivt avtal om domstols behörighet och en talan därefter väcks vid den domstol som anges i avtalet rörande samma sak och målen gäller samma parter. I det fallet bör den domstol där talan först väcktes vara skyldig att låta handläggningen av målet vila så snart talan väcks vid den domstol som anges i avtalet och fram till dess att den sistnämnda domstolen meddelar att den inte har behörighet enligt det exklusiva avtalet om val av domstols behörighet. Detta är nödvändigt för att säkerställa att den domstol som anges i avtalet i denna situation har företräde att ta ställning till om avtalet är giltigt och i vilken utsträckning avtalet ska tillämpas på tvisten. Den domstol som anges i avtalet bör kunna fortsätta handläggningen av målet oavsett om den andra domstolen redan har beslutat att låta handläggningen vila eller inte.
...
(26)      Det ömsesidiga förtroendet mellan de rättsvårdande myndigheterna i unionen berättigar principen om att domar som har meddelats i en medlemsstat bör erkännas i samtliga medlemsstater utan att det behövs något särskilt förfarande. Målet att minska tidsåtgången och kostnaderna i gränsöverskridande tvister gör det dessutom berättigat att avskaffa kravet på en verkställbarhetsförklaring innan verkställighet kan ske i den anmodade medlemsstaten. Följaktligen bör en dom som har meddelats av domstolarna i en medlemsstat behandlas som om den hade meddelats i den anmodade medlemsstaten.”
10.      I artikel 2 a i förordning nr 1215/2012 definieras ”dom” som ”varje avgörande som har meddelats av en domstol i en medlemsstat oavsett dess rubricering, såsom dom, beslut, förordnande om verkställighet, samt domstolstjänstemans beslut i fråga om rättegångskostnader”. Det anges dessutom att ”[i] kapitel III [om erkännande och verkställighet] avses med dom även beslut om interimistiska åtgärder, inbegripet säkerhetsåtgärder, som beslutas av en domstol som enligt denna förordning är behörig att pröva målet i sak. Begreppet omfattar inte en interimistisk åtgärd, inbegripet säkerhetsåtgärd, som beslutas av en sådan domstol utan svarandens hörande, såvida inte den dom som innehåller åtgärden har delgetts svaranden före verkställigheten.”
11.      Artikel 25.1 i förordning nr 1215/2012 reglerar avtal om domstols behörighet och föreskriver att ”[o]m parterna, oberoende av var de har hemvist, har träffat avtal om att en domstol eller domstolarna i en medlemsstat ska vara behöriga att avgöra en redan uppkommen tvist eller framtida tvister i anledning av ett bestämt rättsförhållande, ska endast den domstolen eller de domstolarna ha behörighet, såvida inte avtalet är ogiltigt på materiell grund enligt lagen i den medlemsstaten. En sådan behörighet ska vara exklusiv om parterna inte har träffat avtal om annat ...”.
12.      I artikel 29 i förordning nr 1215/2012, som rör ”litispendens” och ”mål som har samband med varandra”, föreskrivs följande i punkterna 1 och 3:
”1.      Om talan väcks vid domstolar i olika medlemsstater rörande samma sak och målen gäller samma parter, ska varje domstol utom den vid vilken talan först väckts självmant låta handläggningen av målet vila till dess att det har fastställts att den domstol vid vilken talan först väckts är behörig, utan att detta påverkar tillämpningen av artikel 31.2.
...
3.      När det har fastställts att den domstol vid vilken talan först väckts är behörig, ska övriga domstolar självmant förklara sig obehöriga till förmån för den domstolen.”
13.      I artikel 31 i förordning nr 1215/2012, vilken återfinns i samma avsnitt i den förordningen, föreskrivs följande:
...
2.      Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 26 ska, i de fall talan väckts vid en domstol i en medlemsstat som har exklusiv behörighet enligt ett avtal som avses i artikel 25, varje domstol i en annan medlemsstat låta handläggningen av målet vila fram till dess att den domstol där talan väcks på grundval av avtalet förklarar att den är obehörig i enlighet med avtalet.
3.      Om den domstol som anges i avtalet har funnit att den är behörig att ta upp talan till prövning i enlighet med avtalet ska varje domstol i en annan medlemsstat avvisa talan till förmån för denna domstol.
...”
14.      I artikel 36.1 i förordning nr 1215/2012, vilken rör erkännande av domar, föreskrivs att ”[e]n dom som meddelats i en medlemsstat ska erkännas i övriga medlemsstater utan att något särskilt förfarande behöver användas”.
15.      Det följer av artikel 38 i förordning nr 1215/2012 att ”[d]en domstol eller en annan myndighet vid vilken en dom som meddelats i en annan medlemsstat åberopas får avbryta handläggningen helt eller delvis om
a) domen överklagas i ursprungsmedlemsstaten, eller
...”
16.      I artikel 45 i förordning nr 1215/2012, vilken rör vägran av erkännande av domar, föreskrivs följande:
”1.      Vid ansökan från en berörd part ska erkännande av en dom vägras om
a)      ett sådant erkännande uppenbart strider mot grunderna för rättsordningen (ordre public) i den anmodade medlemsstaten,
b)      domen är en tredskodom eller en annan dom som har meddelats mot en svarande i dennes utevaro och svaranden inte har delgetts stämningsansökan eller motsvarande handling i tillräckligt god tid och på ett lämpligt sätt för att kunna förbereda sitt svaromål, såvida inte svaranden haft möjlighet att överklaga domen men underlåtit detta,
c)      domen är oförenlig med en dom som har meddelats samma parter i den anmodade medlemsstaten,
d)      domen är oförenlig med en dom som tidigare har meddelats i en annan medlemsstat eller i ett tredjeland mellan samma parter och rörande samma sak, under förutsättning att den först meddelade domen uppfyller de nödvändiga villkoren för erkännande i den anmodade medlemsstaten, eller
e)      domen är oförenlig med
i)      kapitel II avsnitt 3, 4 eller 5 om svaranden var en försäkringstagare, en försäkrad, en förmånstagare till ett försäkringsavtal, en skadelidande, en konsument eller en arbetstagare, eller
ii)      kapitel II avsnitt 6.
...
3.      Domstolens behörighet i ursprungsmedlemsstaten får inte omprövas såvida inte annat följer av punkt 1 e. Behörighetsbestämmelserna omfattas inte av den i punkt 1 a åsyftade prövningen vad gäller grunderna för rättsordningen (ordre public).
...”
III. Bakgrund, målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
17.      Babcock, som är klagande vid den hänskjutande domstolen, och Kanadevia, motparten, ingick ett avtal den 18 september 2017 (nedan det ursprungliga avtalet) för uppförande av en avfallshanteringsanläggning i San Sebastián (Spanien). Enligt det avtalet skulle Babcock montera två förbränningspannor som skulle ingå i avfallshanteringsanläggningen. Babcock ställde dessutom en bankgaranti till förmån för Kanadevia som säkerhet för avtalets fullgörande. Enligt det avtalet skulle domstolarna i Köln (Tyskland) ha exklusiv behörighet att handlägga tvister.
18.      På grund av att arbetena försenades, ingick parterna ett ändringsavtal den 8 augusti 2018 (nedan kallat ändringsavtalet), enligt vilket Babcock inte längre skulle utföra en del av de avtalade tjänsterna. Kanadevia krävde därefter ersättning från Babcock för merkostnader med avseende på de tjänster som skulle ha utförts. Babcock påtalade upprepade gånger att det inte fanns någon grund för de kraven, varvid Kanadevia begärde utbetalning av bankgarantin. Banken betalade ut hela bankgarantibeloppet till Kanadevia.
19.      Som svar väckte Babcock, den 30 juli 2019, talan mot Kanadevia vid Juzgado de primera instancia de Madrid (Förstainstansdomstolen i Madrid, Spanien) och yrkade betalning av bankgarantibeloppet (som Babcock under mellantiden hade återbetalat till banken) samt skadestånd.
20.      Den 8 augusti 2019 väckte Kanadevia talan vid Landgericht Köln (Regiondomstolen i Köln). Kanadevia yrkade att Babcock skulle förpliktas att ersätta Kanadevia för samtliga merkostnader och/eller för de skador som uppkommit till följd av att Babcock, efter att ändringsavtalet hade ingåtts, inte längre fullföljde den del av uppdraget som skulle ha fullgjorts enligt det ursprungliga avtalet.
21.      Genom beslut av den 16 juni 2020 slog Juzgado de primera instancia de Madrid (Förstainstansdomstolen i Madrid) fast att de spanska domstolarna hade internationell behörighet att avgöra tvisten, men förklarade sig sakna territoriell behörighet och hänsköt målet till San Sebastián (Förstainstansdomstolen i San Sebastián, Spanien).
22.      Kanadevia överklagade inte det beslutet.(7) Kanadevia begärde emellertid att frågan om den internationella behörigheten skulle omprövas. Juzgado de primera instancia de San Sebastián (Förstainstansdomstolen i San Sebastián) avslog den begäran genom beslut av den 9 september 2020. Det avgörandet fastställdes genom beslut av den 9 december 2020 som meddelades av samma domstol.
23.      Genom dom av den 11 maj 2021 avvisade Landgericht Köln (Regiondomstolen i Köln) den talan som Kanadevia hade väckt (den 8 augusti 2019) på grund av att de tyska domstolarna saknade internationell behörighet. Rätten ansåg att, även om dess behörighet i princip hade företräde enligt avtalet om domstols behörighet och de spanska domstolarna borde ha låtit handläggningen av målet vila enligt artikel 31.2 i förordning nr 1215/2012, skulle deras avgörande erkännas i enlighet med artikel 36.1 i den förordningen.
24.      Kanadevia väckte talan vid Oberlandesgericht Köln (Regionöverdomstolen i Köln, Tyskland), som upphävde den dom som hade meddelats i första instans. Den konstaterade att Landgericht Köln (Regiondomstolen i Köln) hade internationell behörighet och återförvisade målet till domstolen i första instans. Den ansåg, i huvudsak, att de tyska domstolarnas internationella behörighet hade fastställts på grundval av ett giltigt avtal om domstols behörighet i den mening som avses i artikel 25.1 i förordning nr 1215/2012. De spanska domstolarnas avgörande innebar inte att den behörigheten var utesluten, eftersom målet inte avgjordes slutligt genom det avgörandet och avgörandet därför inte behövde erkännas i enlighet med artikel 36.1 i förordning nr 1215/2012. Överklagandeinstansen ansåg att inget av de avgöranden som de spanska domstolarna hade antagit utgjorde en ”dom” i den mening som avses i artikel 36.1 i förordning nr 1215/2021, eftersom de avgörandena enbart fick verkningar inom ramen för det (pågående) målet i Spanien. Överklagandeinstansen ansåg dessutom att målet vid de tyska domstolarna inte skulle vilandeförklaras. Enligt överklagandeinstansen utgjorde den omständigheten att de spanska domstolarna hade underlåtit att låta handläggningen av målet vila enligt artikel 31.2 i förordning nr 1215/2012 inte hinder för att låta målet fortsätta i Tyskland, med tanke på den exklusiva behörighet som Landgericht Köln (Regiondomstolen i Köln) har.
25.      Babcock överklagade avgörandet från Oberlandesgericht Köln (Regionöverdomstolen i Köln) till den hänskjutande domstolen. Den hänskjutande domstolen hyser tvivel om hur begreppet ”dom” i artikel 36.1 i förordning nr 1215/2012 ska tolkas och har därför beslutat att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen för förhandsavgörande:
”1.      Ska begreppet ’dom’ i artikel 36.1 i [förordning nr 1215/2012] tolkas så, att den domstol som har exklusiv behörighet (artikel 31.2 i [förordning nr 1215/2012]) enligt ett sådant avtal som avses i artikel 25 i [förordning nr 1215/2012] ska erkänna ett avgörande, genom vilket en medlemsstats domstol, som inte har utsetts, fastställer att den medlemsstatens domstolar har internationell behörighet, om det handlar om ett avgörande genom vilket saken i målet inte avgörs slutligt (mellandom)?
2.      Om den första frågan principiellt sett ska besvaras jakande:
Har det för erkännandet av mellandomen, i vilken det fastställs att domstolarna i en medlemsstat har internationell behörighet, någon betydelse om denna mellandom har bindande verkan även för den domstol som inte är utsedd och/eller om ett sådant erkännande av den internationella behörigheten får ändras inom ramen för ett överklagande?”
26.      Skriftliga yttranden har ingetts av Babcock, Kanadevia, den tjeckiska, den spanska och den cypriotiska regeringen samt Europeiska kommissionen. Babcock, Kanadevia, den tyska och den spanska regeringen samt kommissionen framförde muntliga argument vid förhandlingen den 4 mars 2026.
IV.    Bedömning
27.      Genom de båda tolkningsfrågorna, som bör prövas tillsammans, vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida en mellandom som har meddelats av en domstol i en medlemsstat, i vilken den domstolen (endast) förklarar sig internationellt behörig men ännu inte har avgjort målet i sak, omfattas av begreppet ”dom” i den mening som avses i artikel 36.1 i förordning nr 1215/2012 och därför måste erkännas i enlighet med den bestämmelsen, även om det avgörandet påstås strida mot ett exklusivt avtal om domstols behörighet i vilket domstolarna i en annan medlemsstat anges. Den hänskjutande domstolen vill även få klarhet i huruvida ett erkännande av ett sådant avgörande beror på huruvida det fortfarande kan ändras inom ramen för det mål i vilket det har meddelats.
28.      Jag kommer att inleda min bedömning av dessa frågor genom att behandla Kanadevias invändning mot att tolkningsfrågorna kan tas upp till prövning (A). Jag kommer därefter att erinra om att, enligt bestämmelserna i förordning nr 1215/2012, såsom de i synnerhet har tolkats i domen Gjensidige, ska en ”dom” (i den mening som avses i artiklarna 2 a och 36.1 i förordning nr 1215/2012) som har meddelats av en domstol i en medlemsstat erkännas i alla övriga medlemsstater, även när ursprungsdomstolen har förklarat sig ha internationell behörighet utan att beakta ett avtal om domstols behörighet (B).
29.      Under omständigheterna i det nationella målet innebär detta att den aktuella mellandomen således ska erkännas i Tyskland. Detta skulle endast inte vara fallet om det avgörandet inte kan klassificeras som ”dom” över huvud taget. Jag kommer emellertid att påstå att det inte finns stöd för en sådan slutsats i den förordningen, trots det skydd som unionslagstiftaren ger åt avtal om domstols behörighet. Jag kommer därav att sluta mig till att ett avgörande genom vilket en domstol som inte anges i avtalet anser sig ha internationell behörighet, efter vad som påstås utan att beakta ett avtal om domstols behörighet, måste erkännas. Jag kommer även att förklara att, även om skyldigheten att erkänna ett avgörande som enbart avser behörigheten uppstår oavsett om den domen är slutlig eller inte, är det av större betydelse för den praktiska lösningen av en situation med litispendens, såsom den som den hänskjutande domstolen har att pröva, huruvida den domstol vid vilken talan först väcktes och som meddelade avgörandet utan att beakta ett avtal om domstols behörighet, har fastställts vara behörig i den mening som avses i artikel 29.3 i förordning nr 1215/2012 (C).
A.      Huruvida tolkningsfrågorna kan tas upp till prövning
30.      Kanadevia har, i huvudsak, hävdat att begäran om förhandsavgörande ska avvisas eftersom tolkningsfrågorna vare sig är relevanta eller nödvändiga för lösningen av tvisten, med tanke på att det spanska och det tyska målet inte rör ”samma sak” i den mening som avses i artikel 29.1 i förordning nr 1215/2012. Jag tolkar det argumentet så, att reglerna om litispendens i den bestämmelsen därför inte är tillämpliga och att de tyska domstolarna följaktligen kan fortsätta att pröva den talan som Kanadevia har väckt, även om de var skyldiga att erkänna den aktuella mellandomen.
31.      Den parten har mer specifikt anfört att Babcock, genom den talan som har väckts vid de spanska domstolarna, har yrkat att Kanadevia ska återbetala den bankgaranti som Babcock har lämnat inom ramen för det ursprungliga avtalet.
Kanadevia har däremot, genom sin talan vid de tyska domstolarna, yrkat skadestånd från Babcock för ett påstått avtalsbrott. Kanadevia har i ljuset av detta hävdat att de spanska domstolarna kan pröva Babcocks yrkande utan att undersöka huruvida Kanadevia har rätt till skadestånd för avtalsbrott. Mot denna bakgrund har Kanadevia påstått att ytterligare en fråga bör hänskjutas till EU‑domstolen för att bringa klarhet i begreppet ”samma sak” i den mening som avses i artikel 29.1 i förordning nr 1215/2012.
32.      Jag konstaterar för det första att det framgår av beslutet om hänskjutande att den hänskjutande domstolen anser att talan vid de spanska och de tyska domstolarna rör samma sak i den mening som avses i ovannämnda bestämmelse.
Även om det följer av handlingarna i målet att de nationella domstolarna, under de tidigare skedena av de nationella målen, hade något skilda uppfattningar i frågan,(8) förefaller det problemet numera vara löst, och vare sig tolkningsfrågorna eller beslutet om hänskjutande tyder på att den hänskjutande domstolen har några tvivel i det avseendet.
33.      Detta motsäger, enligt min mening, Kanadevias argument att tolkningsfrågorna är irrelevanta, eftersom det påståendet grundar sig på antagandet att respektive talan inte rör samma sak. Det är således endast för fullständighetens skull som jag, för det andra, vill erinra om att det uteslutande ankommer på den nationella domstolen, vid vilken tvisten anhängiggjorts och vilken har ansvaret för det framtida rättsliga avgörandet, att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i målet bedöma såväl behovet som relevansen av de frågor som ställs till EU‑domstolen inom ramen för det förfarande som omfattas av artikel 267 FEUF.(9) Härav följer att frågor om unionsrätten som ställs till EU-domstolen i det sammanhanget presumeras vara relevanta, och EU‑domstolen kan bara avvisa en tolkningsfråga som har ställts av en nationell domstol då det är uppenbart att den begärda tolkningen av unionsrätten inte har något samband med de verkliga omständigheterna eller saken i det nationella målet eller då frågeställningen är hypotetisk eller EU-domstolen inte har tillgång till sådana uppgifter om de faktiska eller rättsliga omständigheterna som är nödvändiga för att kunna ge ett användbart svar på de frågor som ställts till den.(10)
34.      Jag konstaterar att den hänskjutande domstolen vill få klarhet i begreppet ”dom” i den mening som avses i förordning nr 1215/2012 för att kunna avgöra huruvida de spanska domstolarnas avgörande kan klassificeras som en dom och huruvida avgörandet därför måste erkännas i Tyskland. Den hänskjutande domstolen har påpekat att, om så är fallet, skulle den dom som Oberlandesgericht Köln (Regionöverdomstolen i Köln) meddelade i samband med överklagandet i det nationella målet behöva upphävas och domen från Landgericht Köln (Regiondomstolen i Köln) fastställas.
35.      Under dessa omständigheter är det uppenbart att begärda tolkningen av unionsrätten är relevant för lösningen av tvisten i det nationella målet.
36.      När det gäller Kanadevias påstående att ytterligare en fråga bör ställas för att klargöra begreppet ”samma sak” i den mening som avses i artikel 29.1 i förordning nr 1215/2012 inom ramen för båda förfarandena i fråga, följer det för det tredje av de allmänna anmärkningarna ovan att det ankommer på den hänskjutande domstolen att definiera föremålet för de frågor som EU-domstolen ska besvara i ett förfarande som omfattas av artikel 267 FEUF. Det ankommer följaktligen inte på EU-domstolen att ändra detta föremål.(11) EU‑domstolen kan naturligtvis omformulera de frågor som ställs för att säkerställa att svaret blir användbart. Jag ser emellertid inget behov av detta, av de skäl som har angetts ovan.
37.      Mot bakgrund av ovanstående anser jag att Kanadevias invändning mot att tolkningsfrågorna kan tas upp till prövning ska ogillas.
B.      Det förhållandet att ett åsidosättande av ett avtal om domstols behörighet inte kan utgöra grund för en vägran att erkänna en dom
38.      I artiklarna 36 och 39 i förordning nr 1215/2012(12) fastställs principen om att ”domar” på privaträttens område som har meddelats av medlemsstaternas domstolar ska erkännas och anses vara verkställbara i alla övriga medlemsstater. Denna skyldighet om ömsesidigt erkännande grundar sig i sin tur på det ömsesidiga förtroende som medlemsstaterna måste ha för varandras domstolsväsende.(13) Den skyldigheten gör det i själva verket möjligt att eftersträva ett av de främsta målen med förordning nr 1215/2012, nämligen fri rörlighet för domar på privaträttens område, vilka ska erkännas och verkställas i den medlemsstat i vilken detta begärs (den anmodade medlemsstaten), utan att något särskilt förfarande behöver användas, på samma sätt som om de domarna hade meddelats i den anmodade medlemsstaten.(14)
39.      Samma princip om ömsesidigt förtroende kommer till uttryck genom förbudet för domstolen i den anmodade medlemsstaten att ompröva, inte bara en dom som har meddelats i en annan medlemsstat i sak,(15) utan i synnerhet även ursprungsdomstolens behörighet.(16)
40.      När det gäller behörighetsfrågan, grundar sig systematiken i förordning nr 1215/2012 på uppfattningen att domstolen i den anmodade staten aldrig har bättre möjlighet än domstolen i ursprungsstaten att pröva frågan om den sistnämnda domstolens behörighet. Det antagandet återspeglar, i sin tur, kopplingen mellan de gemensamma bestämmelserna om erkännande och de gemensamma behörighetsbestämmelserna som direkt avgör vilken domstol som ska handlägga ett visst mål. Genom att tillämpa de reglerna agerar medlemsstaternas domstolar på lika villkor. Detta förklarar den höga grad av ömsesidigt förtroende som domstolarna måste ha sinsemellan(17) och varför, mer specifikt, en domstol i en medlemsstat i princip aldrig får ompröva ursprungsdomstolens behörighet.(18)
41.      Det finns flera undantag till den regeln vilka anges på ett uttömmande sätt i en något mer allmän (men även mer uttömmande) uppräkning av de grunder på vilka erkännande av en dom i undantagsfall kan vägras, vilken görs i artikel 45.1 i förordning nr 1215/2012.
42.      Med hänvisning till de grundernas uttömmande karaktär, konstaterade EU-domstolen i domen Gjensidige, i synnerhet och såsom redan nämnts, att ingen av de grunderna omfattar den situationen där ursprungsdomstolen har förklarat sig behörig i strid med ett avtal om domstols behörighet som ger en annan medlemsstats domstolar behörighet. Detta innebär att erkännande av en dom inte kan vägras på grundval av detta.(19)
43.      EU-domstolen grundade denna slutsats på det faktum att en sådan situation inte kunde anses omfattas av den grund för vägran av erkännande som föreskrivs i artikel 45.1 e, vilken avser det förhållandet att ursprungsdomstolen har åsidosatt vissa behörighetbestämmelser i förordning nr 1215/2012.(20)
44.      Jag vill därvidlag erinra om att enligt artikel 45 e i) i förordning nr 1215/2012 får erkännande vägras när domstolen, när den meddelade den dom vars erkännande begärs, åsidosatte behörighetsbestämmelser som skyddar en svagare part, nämligen konsumenter, arbetstagare och personer som kan omfattas av försäkringsavtal (försäkringstagare, försäkrade, förmånstagare eller skadelidande).(21)
45.      Enligt artikel 45.1 e ii) i förordning nr 1215/2012 får erkännande även vägras vid ett åsidosättande av vissa behörighetsbestämmelser som föreskriver exklusiv behörighet. Dessa fall av exklusiv behörighet omfattar flera olika situationer(22) men avser inte den exklusiva behörighet som särskilt följer av ett avtal om domstols behörighet.(23)      Jag har redan vid tidigare tillfällen förklarat att de bestämmelser om exklusiv behörighet som det hänvisas till i artikel 45.1 e ii) i förordning nr 1215/2012 inte kan frångås genom ett avtal (såsom följer av artikel 25.4 i förordning nr 1215/2012) och att deras motivering har beskrivits med hänvisning till det särskilda sambandet mellan de områden som de omfattar och den aktuella medlemsstaten.(24)
46.      Sammanfattningsvis anser jag att, även om det i artikel 45.1 e i och ii) i förordning nr 1215/2012 anges flera avgränsade situationer i vilka det i undantagsfall är möjligt att vägra erkännande av en dom på grund av att den är oförenlig med vissa behörighetsbestämmelser, kan de undantagen inte påverka huvudregeln att ett åsidosättande av behörighetsbestämmelserna i förordning nr 1215/2012 inte kan leda till att erkännande vägras eftersom behörigheten för domstolen i ursprungsstaten i princip inte kan omprövas, såsom har redan nämnts.
47.      Den slutsatsen påverkas inte av det faktum att, när förordning nr 1215/2012 antogs, valde unionslagstiftaren att ge ökad effektivitet åt avtal om domstols behörighet genom en särskild litispendensregel i artikel 31.2 i förordning nr 1215/2012.(25)
48.      I detta skede skulle jag vilja erinra om att bestämmelserna om litispendens i artikel 29 i förordning nr 1215/2012 är utformade för att hantera den (oönskade) situationen där en talan som gäller samma parter och som rör samma sak väcks vid två olika domstolar samtidigt. I de bestämmelserna hanteras den situationen genom att det enbart hänvisas till den ordning i vilken talan har väckts, varvid företräde ges åt den domstol vid vilken talan först har väckts. När en sådan tvist redan är anhängig vid domstolarna i medlemsstat A, ska den domstol i medlemsstat B vid vilken talan senare väcks närmare bestämt låta handläggningen av målet vila fram till dess att det har fastställts att den första domstolen är behörig. När så sker är den andra domstolen skyldig att förklara sig obehörig.
49.      Dessa allmänna bestämmelser fanns med redan i förordning nr 44/2001 och i dess rättsliga föregångare, 1968 års Brysselkonvention.(26) Unionslagstiftaren bibehöll de bestämmelserna när den antog förordning nr 1215/2012, men lade till en särskild bestämmelse om litispendens för situationen med ett avtal om domstols behörighet.
50.      Denna särskilda bestämmelse innebär att, i fall där ett avtal mellan parterna ger exklusiv behörighet i tvisten mellan dem till en domstol i en viss medlemsstat, ska den domstol som anges i avtalet ges företräde att avgöra huruvida den är behörig att handlägga målet, även när talan inte har väckts vid den först (omvänd prioritet). Detta följer av artikel 31.2 i förordning nr 1215/2012, där det föreskrivs att i de fall talan har väckts vid en sådan angiven domstol ska ”varje domstol i en annan medlemsstat låta handläggningen av målet vila fram till dess att den domstol där talan väcks på grundval av avtalet förklarar att den är obehörig i enlighet med avtalet.” I artikel 31.1 i förordning nr 1215/2012 föreskrivs dessutom att om den utsedda domstolen har funnit att den är behörig i enlighet med avtalet, ska dessa andra domstolar ”avvisa talan”.
51.      Jag vill erinra om att denna särskilda bestämmelse har införts för att ”göra exklusiva avtal om val av behörig domstol effektivare och förhindra rättegångsmissbruk”.(27) I den ordalydelsen hänvisas det till en situation som ofta beskrivs som en ”talan i försvårande syfte”. En sådan talan innebär att en part, i händelse av en tvist, vilken inte vill att den angivna domstolen ska pröva målet, snabbt väcker talan (ofta med yrkande om negativ fastställelse av ansvar) vid en domstol som inte har angetts, i synnerhet när förfarandena är kända för att ta lång tid.
52.      Enligt den allmänna bestämmelsen om litispendens innebar detta tillvägagångssätt att den angivna domstolen (vid vilken talan senare väckts) var förhindrad att pröva talan, eftersom den var tvungen att låta handläggningen av målet vila till dess att den domstolen vid vilken talan först hade väckts hade meddelat sitt beslut och att den, när den sistnämnda domstolen hade funnit att den var behörig (på en annan behörighetsgrund i förordning nr 1215/2012), var skyldig att förklara sig obehörig, trots avtalet om domstols behörighet. En strikt tillämpning av de bestämmelserna kunde således innebära att avtal om domstols behörighet fråntogs sin ändamålsenliga verkan.(28) Den särskilda bestämmelsen om litispendens i artikel 31.2 i förordning nr 1215/2012 är avsedd att åtgärda detta problem, såsom redan har påpekats.
53.      Såsom EU-domstolen påpekade i domen Gjensidige och såsom Babcock, den spanska regeringen och kommissionen har påpekat i förevarande mål, ändrade inte unionslagstiftaren de grunder för vägran som föreskrivs i artikel 45.1 i förordning nr 1215/2012 när den införde den särskilda bestämmelsen.(29) Detta återspeglar unionslagstiftarens val att inte utöka det (då nya) skydd som ges för avtal om domstols behörighet till erkännandeskedet, utan i stället ge företräde åt principen om ömsesidigt erkännande vid det skedet, såsom kommissionen har påpekat.(30)
54.      Den tyska regeringen anser däremot att den omständigheten att ett åsidosättande av artikel 31.2 i förordning nr 1215/2012 inte anges som en av grunderna för vägran i artikel 45.1 i förordning nr 1215/2012 inte utgör en avsiktlig underlåtenhet från unionslagstiftarens sida, utan snarare är en lucka i regelverket. Enligt den tyska regeringen beror den luckan på att unionslagstiftaren utgick från antagandet att den nya bestämmelsen om litispendens skulle iakttas när den införde den. Den tyska regeringen anser därför att avsaknaden den grunden inte är avgörande för huruvida erkännande kan vägras under de omständigheter som behandlas här.
55.      Jag finner inte denna ståndpunkt övertygande. För det första avfärdade EU-domstolen klart och tydligt det påstående som den tyska regeringen har gjort i domen Gjensidige, av vilken det följer att ovannämnda utelämnande är just avgörande. För det andra anser jag att det ”antagandet att bestämmelsen skulle iakttas” med säkerhet gjordes när lagstiftaren införde de behörighetsbestämmelser som, till skillnad från den bestämmelse som är i fråga här, återspeglas i de relevanta bestämmelserna i artikel 45.1 i förordning nr 1215/2012 som grunder för att vägra erkännande. En jämförelse mellan de behörighetsbestämmelser som fastställs i förordning nr 1215/2012, å ena sidan, och uppräkningen av grunder för vägran, å andra sidan, visar i stället att lagstiftaren inte bortsåg från det faktum att fel kan uppstå i praktiken, utan endast uteslöt att vissa av dem kan leda till att erkännande ska vägras.
56.      Det ovannämnda förefaller i själva verket vara ostridigt, oavsett vad den tyska regeringen anser. Den hänskjutande domstolen har emellertid undersökt en annan aspekt av det system för erkännande som regleras i förordning nr 1215/2012, vilken jag nu kommer att behandla.
C.      Utgör en mellandom genom vilken en domstol i en medlemsstat förklarar sig behörig i strid med ett avtal om domstols behörighet en ”dom”)?
57.      Tillämpningen av de bestämmelser om erkännande och verkställighet av ”domar” som föreskrivs i förordning nr 1215/2012 och som har beskrivits i föregående avsnitt förutsätter att det berörda avgörandet kan klassificeras som en dom. Den hänskjutande domstolens frågor avser i själva verket detta bakomliggande villkor.
58.      För det fall det konstateras att de spanska domstolarnas avgörande i vilket det slås fast att de domstolarna har internationell behörighet men i vilket parternas rättigheter och skyldigheter ännu inte har fastställts, till skillnad från i det mål som ledde till domen Gjensidige, inte utgör en ”dom” i den mening som avses i förordning nr 1215/2012, skulle de andra domstolarna (i förevarande fall de tyska domstolarna) i själva verket inte vara skyldiga att erkänna det avgörandet. Jag tolkar det argumentet så, att de med andra ord inte skulle vara skyldiga att iaktta det behörighetsbeslut som har fattats av de domstolar vid vilken talan först har väckts (i förevarande fall de spanska domstolarna), vilket innebär att de inte skulle vara skyldiga att förklara sig obehöriga och att de, med hänvisning till det aktuella avtalet om domstols behörighet, skulle kunna fortsätta handläggningen av Kanadevias talan.
59.      Jag konstaterar att parterna och andra berörda personer i förevarande mål kan delas in i två grupper beroende på deras föreslagna svar på den fråga som just har sammanfattats. Babcock, den spanska och den tjeckiska regeringen samt kommissionen anser, å sin sida, att ett avgörande som den aktuella mellandomen är en ”dom” i den mening som avses i artikel 2 a i förordning nr 1215/2012 (och således måste erkännas i hela Europeiska unionen, enligt de bestämmelser som föreskrivs i föregående avsnitt). Kanadevia och den cypriotiska regeringen anser däremot det motsatta, vilket också förefaller vara den lösning som även den hänskjutande domstol föredrar.
60.      Jag instämmer, i huvudsak, i den första av dessa två ståndpunkter.
61.      För att förklara varför jag har kommit fram till den slutsatsen, kommer jag att göra några inledande anmärkningar om begreppet ”dom” (1) innan jag övergår till tolkningen av detta självständiga unionsrättsliga begrepp genom att undersöka den relevanta texten och det relevanta sammanhanget (2) samt de tillämpliga målen (3).
1.      Inledande anmärkningar om begreppet dom
62.      Jag konstaterar att den hänskjutande domstolen vill få klarhet i begreppet ”dom” i artikel 36.1 i förordning nr 1/2012, där det föreskrivs att ”[e]n dom som meddelats i en medlemsstat ska erkännas i övriga medlemsstater utan att något särskilt förfarande behöver användas”.
63.      Det begreppet definieras i artikel 2 a i förordning nr 1215/2012 som ”varje avgörande som har meddelats av en domstol i en medlemsstat oavsett dess rubricering, såsom dom, beslut, förordnande om verkställighet, samt domstolstjänstemans beslut i fråga om rättegångskostnader”. I den bestämmelsen slås det dessutom fast att ”[i] kapitel III avses med dom även beslut om interimistiska åtgärder, inbegripet säkerhetsåtgärder, som beslutas av en domstol som enligt denna förordning är behörig att pröva målet i sak”. Den enda begränsning som görs i artikel 2 a i förordning nr 1215/2012 i det sammanhanget är förtydligandet, i sista meningen, att begreppet ”dom” ”inte [omfattar] en interimistisk åtgärd, inbegripet säkerhetsåtgärd, som beslutas av en sådan domstol utan svarandens hörande, såvida inte den dom som innehåller åtgärden har delgetts svaranden före verkställigheten”.
64.      Det följer dessutom av EU-domstolens praxis, till att börja med av domen om 1968 års Brysselkonvention, att detta unionsrättsliga begrepp ska ges en vid tolkning.(31) På samma sätt har EU-domstolen slagit fast att det begreppet ”omfattar varje avgörande som har meddelats av en domstol i en medlemsstat, utan att det görs någon skillnad utifrån det aktuella avgörandets innehåll, under förutsättning att det i ursprungsmedlemsstaten har varit eller kunde ha varit föremål för ett kontradiktoriskt förfarande under olika former”.(32)
65.      I synnerhet tillämpade EU-domstolen, i domen Mærsk, begreppet dom på interimistiska förelägganden och skyddsåtgärder (till exempel ett avgörande genom vilket beloppsgränsen för en fartygsägares ansvar provisoriskt fastställs).(33) I domen Gothaer ansåg EU-domstolen dessutom att det begreppet innefattar ett avgörande varigenom en domstol i en medlemsstat förklarar sig obehörig på grund av en prorogationsklausul (som i det fallet gav de isländska domstolarna exklusiv behörighet).(34)
66.      Efter att ha erinrat om dessa allmänna frågor kommer jag nu att övergå till att mer specifikt undersöka huruvida begreppet dom innefattar en mellandom genom vilken en domstol i en medlemsstat förklarar sig behörig men ännu inte fastställer parternas rättigheter och skyldigheter (i strid med ett avtal om domstols behörighet).
2.      Bokstavstolkning och kontextuell tolkning
67.      För att återgå till definitionen av begreppet ”dom” i artikel 2 a i förordning nr 1215/2012 finns det, till att börja med, inget i den artikelns vida formulering som innebär att en mellandom, såsom den här aktuella, kan undantas från den artikelns tillämpningsområde, såsom den hänskjutande domstolen har medgett. Det förefaller även vara ostridigt att det avgörandet ”i ursprungsmedlemsstaten har varit eller kunde ha varit föremål för ett kontradiktoriskt förfarande under olika former”, i den mening som avses i den rättspraxis som det hänvisas till i punkt 65 ovan.
68.      Jag anser att domarna Mærsk och Gothaer som det hänvisas till ovan är särskilt relevanta för förevarande mål, eftersom det i dem görs en vidsträckt tolkning som definitionen av begreppet dom ger vid handen, och att Babcock därför har hänvisat till dem till stöd för argumentet att processuella beslut (som inte avgör talan i sak) inte ska undantas från begreppet dom.
69.      Jag håller förvisso med den hänskjutande domstolen om att ingen av dessa domar direkt avser ett avgörande som den mellandom som är i fråga här. I ett beslut om interimistiska åtgärder (såsom det som var i fråga i domen Mærsk) fastställs, för det första, parternas rättigheter och skyldigheter (om än endast provisoriskt), till skillnad från i ett sådant avgörande som behandlas här. Ett beslut genom vilket en domstol förklarar sig obehörig till förmån för en annan domstol (i ett tredjeland) på grundval av ett avtal om domstols behörighet (vilket var i fråga i domen Gothaer) är, för det andra, ett avgörande genom vilket målet avgörs slutligt, i motsats till den mellandom som är i fråga här (som bekräftar behörigheten att handlägga målet).
70.      Den omständigheten att det avgörande som är i fråga i det nationella målet, på ett eller annat sätt, skiljer sig från de beslut som behandlades i domarna Mærsk och Gothaer innebär dock inte per automatik att det avgörandet inte kan omfattas av begreppet dom. Jag kan nämligen snarare tvärtom inte se, mot bakgrund av den definitionens vida formulering, hur ett avgörande som ”endast” fastställer behörighet (eventuellt i strid med ett avtal om domstols behörighet), i motsats till ett avgörande som även fastställer parternas rättigheter och skyldigheter, inte skulle kunna anses omfattas av det begreppet. Den slutsatsen påverkas inte av den hänskjutande domstolens och den tyska regeringens anmärkning att ett sådant undantag är motiverat på grund av att den aktuella mellandomen får ”rent interna” verkningar för målet (som fortfarande pågår).
71.      Det är självfallet inte svårt att se hur ett avgörande som endast avser behörighet skiljer sig från ett i vilket parternas rättigheter och skyldigheter fastställs (eller ett avgörande där både behörighetsfrågan och sakfrågan behandlas, för den delen). Jag kan även med lätthet medge att det finns många särskilda kategorier av domstolsavgöranden i de nationella rättsordningarna, vilka kan få flera olika rättsverkningar enligt nationell rätt.
72.      EU-domstolen har emellertid vid upprepade tillfällen slagit fast att de begrepp som används i förordning nr 1215/2012 måste tolkas självständigt, vilket även gäller det här aktuella begreppet, såsom jag redan har påpekat.
73.      Det är onekligen så, att en part vanligtvis begär erkännande av en dom för att göra gällande en materiell rättighet som vederbörande har beviljats eller som har uppgetts föreligga och så vidare. Det finns emellertid inget i definitionen av begreppet dom som tyder på att unionslagstiftaren ville begränsa den kategori av domstolsavgöranden som kan erkännas till sådana som har ett visst innehåll (som till exempel fastställer rättigheter och skyldigheter och som inte bara rör behörighet). EU-domstolen har tvärtom uteslutit, såsom jag redan har påpekat i punkt 65 ovan, att det just är ett domstolsavgörandes innehåll som kan styra huruvida avgörandet ska klassificeras som en ”dom”. Jag vill därvidlag erinra om att, i domen Gothaer, ansåg EU-domstolen att ett avgörande varigenom en domstol förklarar sig sakna behörighet omfattades av det begreppet, trots de liknande frågeställningar som den hänskjutande domstolen hade tagit upp i det målet när det gäller den särskilda klassificeringen i den nationella doktrinen av avgöranden varigenom en domstol förklarar sig obehörig.(35)
74.      För att övergå till det sammanhang i vilket begreppet dom används, anser jag att det är relevant, i synnerhet i situationer med litispendens, att avgöranden som den aktuella mellandomen ska omfattas av begreppet dom.
75.      Det ska noteras att det följer av de allmänna bestämmelserna om litispendens i artikel 29.1 och 29.3 i förordning nr 1215/2012 att när den domstol vid vilken talan först har väckts förklarar sig behörig, uppkommer skyldigheten för övriga domstolar vid vilka talan har väckts rörande samma sak och samma parter att förklara sig obehöriga. Den skyldigheten gäller med nödvändiga ändringar för den andra domstolen, enligt den regel om omvänd kronologisk ordning som föreskrivs i den särskilda bestämmelsen om litispendens i artikel 31.2 och 31.3 i förordning nr 1215/2012, när den domstol som har angetts i ett exklusivt avtal om domstols behörighet finner att den är behörig.
76.      Det är i det hänseendet oklart hur det kan säkerställas att de skyldigheterna (att förklara sig obehörig) fullgörs på ett korrekt sätt om ett domstolsavgörande som ”enbart” innehåller ett beslut om behörighet inte skulle anses utgöra en ”dom” som kan (och måste) erkännas.
77.      Om det skulle anses att sådana ”fristående” beslut om behörighet inte kan betraktas som ”domar” som måste erkännas, skulle det nämligen inte finnas någon skyldighet, för den domstol som inte har företräde att avgöra huruvida den har behörighet enligt den relevanta bestämmelsen om litispendens, att förklara sig obehörig när behörigheten för domstolen ”med företräde” har fastställts. Detta riskerar i sin tur att frånta den ändamålsenliga verkan hos bestämmelserna om litispendens i förordning nr 1215/2012 (oberoende av huruvida situationen omfattas av den allmänna eller den särskilda bestämmelsen om litispendens).
78.      Med hänsyn härtill skulle det visserligen kunna påstås att tillämpningen av bestämmelsen om litispendens inte beror på huruvida begreppet erkännande i artikel 36.1 i förordning nr 1215/2012 aktualiseras. Det skulle nämligen kunna hävdas att ett avgörande som endast innehåller ett beslut om behörighet inte har något ”verkställbart” innehåll (i bemärkelsen materiella rättigheter och motsvarande skyldigheter) som bestämmelserna om erkännande och verkställighet först och främst förefaller ha utformats för.(36) Det skulle således dessutom kunna hävdas att skyldigheten att i synnerhet förklara sig obehörig när behörigheten för domstolen ”med företräde” har fastställts härrör från de särskilda skyldigheterna i artiklarna 29.3 och 31.3 i förordning nr 1215/2012. Som en förlängning av det resonemanget skulle den slutsatsen kunna dras att det inte måste finnas en ”dom” i den mening som avses i artikel 2 a i den förordningen för att den skyldigheten ska utlösas.
79.      Det framgår emellertid av domen Gothaer att avgöranden som endast innehåller beslut om behörighet faktiskt utgör ”domar” som kan erkännas. Såvida inte EU-domstolen vill ompröva den slutsatsen,(37) skulle det därför strida mot EU-domstolens praxis att inta motsatt ståndpunkt i förevarande fall. Jag kan nämligen inte se hur den situation som uppstår genom ett beslut varigenom en domstol förklarar sig obehörig (vilken var i fråga i målet Gothaer) skulle skilja sig från den situation som följer av ett beslut varigenom en domstol förklarar sig behörig (vilken är i fråga här), när båda situationerna ses ur det särskilda perspektivet med de aktuella beslutens innehåll.
80.      Med tanke på detta anser jag att för det fall ett beslut, såsom den mellandom som är i fråga här, anses utgöra en ”dom” som kan erkännas, skulle detta avvärja risken för att skyldigheten att förklara sig obehörig enligt bestämmelserna om litispendens inte kommer att iakttas på grund av att ett beslut som endast bekräftar behörighet att handlägga ett mål inte har något verkställbart innehåll och således inte kan bli föremål för ömsesidigt erkännande.
81.      Ståndpunkten att en mellandom som endast bekräftar att en domstol är behörig att handlägga ett mål omfattas av begreppet ”dom” i den mening som avses i artiklarna 2 a och 36.1 i förordning nr 1215/2012 måste icke desto mindre prövas på nytt mot bakgrund av de relevanta mål som eftersträvas med den förordningen.
3.      Beaktande av de relevanta målen
82.      Det är uppenbart att slutsatsen att en mellandom såsom den här aktuella utgör en ”dom” i den mening som avses i artikel 2 a och 36.1 i förordning nr 1215/2012 är förenlig med principen om ömsesidigt förtroende och målet att säkerställa fri rörlighet för domar. Vad som återstår att kontrollera är dock huruvida den ståndpunkten bör ändras mot bakgrund av det särskilda mål att skydda den ändamålsenliga verkan hos avtal om domstols behörighet som, såsom har förklarats, eftersträvas med förordning nr 1215/2012 genom bestämmelsen om litispendens i artikel 31.2 (vilket anges i skäl 22 i den förordningen).
83.      Den hänskjutande domstolen anser att sådana avtal skulle fråntas sin ändamålsenliga verkan om den aktuella mellandomen konstateras utgöra en ”dom” som måste erkännas. Ett erkännande av den mellandomen trots att de spanska domstolarna, vid antagandet av den, bortsåg från artikel 31.2 i förordning nr 1215/2012 skulle dessutom i grund och botten leda till samma resultat som innan den särskilda bestämmelsen om litispendens antogs, vilket den bestämmelsen just syftar till att undvika (punkterna 49–51 ovan), såsom Kanadevia i huvudsak har hävdat.
84.      Såsom redan har nämnts i inledningen till förevarande förslag till avgörande, anser den hänskjutande domstolen att, till skillnad från i den situation som ledde till domen Gjensidige, har talan ännu inte prövats i sak och att det därför inte är för sent att få målet prövat av rätt domstol, eftersom de domstolar vid vilken talan först väcktes (i förevarande fall de spanska domstolarna) fortfarande kan iaktta den bestämmelse som följer av artikel 31.2 i förordning nr 2015/2012 genom att låta handläggningen av målet vila till förmån för den domstol som har angetts i avtalet. Den hänskjutande domstolen anser att så är fallet oberoende av den eventuella rättskraft som kan ges åt de spanska domstolarnas behörighetsbeslut enligt spansk rätt, eftersom unionsrätten ska ha företräde.
85.      Den tyska och den cypriotiska regeringen anser, på samma sätt, att begreppet dom ska tolkas restriktivt (som ett särskilt undantag till det synsätt som EU-domstolen konsekvent har tillämpat i sin praxis avseende det begreppet). Den tyska regeringen har medgett att en sådan restriktiv tolkning skulle begränsa skyldigheten om ömsesidigt erkännande och påverka principen om ömsesidigt förtroende. Den tyska regeringen anser emellertid att den påverkan skulle bli minimal på grund av de tidigare nämnda ”interna verkningarna” av den aktuella mellandomen. Enligt den tyska regeringen skulle principen om ömsesidigt förtroende i själva verket påverkas i mycket högre grad om ett avgörande som antas i strid med artikel 31.2 i förordning nr 2015/2015 skulle erkännas.
86.      Även om jag medger att det är legitimt att skydda den ändamålsenliga verkan hos avtal om domstols behörighet, anser jag att det skydd som ges åt sådana avtal enligt den särskilda bestämmelsen om litispendens i artikel 31.2 i förordning nr 1215/2012 inte motiverar att avgöranden som endast innehåller beslut om behörighet inte ska omfattas av begreppet ”dom” i den mening som avses i förordning nr 1215/2012.
87.      Jag vill för det första erinra om att den förordningen grundar sig på antagandet att medlemsstaternas domstolar i grund och botten står på jämlik fot med varandra när det gäller tillämpningen av behörighetsbestämmelserna. Det antagandet bygger på principen om ömsesidigt förtroende, som ligger till grund för förordning nr 1215/2012 och som kommer till särskilt uttryck i uppräkningen av de uttömmande grunder på vilka erkännande kan vägras (åsidosättande av ett avtal om domstols behörighet eller av bestämmelserna om litispendens, för den delen, finns inte med i den uppräkningen). Genom att det endast föreskrivs ett begränsat antal grunder på vilka erkännande kan vägras, kräver den förordningens systematik således att om svaranden vill bestrida ursprungsstatens behörighet, måste svaranden göra detta genom att anlita det system med rättsmedel som finns i den medlemsstaten.(38)
88.        Att konstatera att beslut som enbart fastställer behörighet (i strid med ett avtal om domstols behörighet) inte utgör en ”dom” i den mening som avses i förordning nr 1215/2012, i strid med den förordningen systematik, skulle emellertid vara detsamma som att införa en ny kategori av rättsliga avgöranden som inte omfattas av skyldigheten om ömsesidigt erkännande och att på så sätt faktiskt skapa sig ett undantag till den principen som inte föreskrivs.(39)
89.      För det andra skulle ett motsatt synsätt i själva verket innebära att den domstol som påstår sig ha exklusiv behörighet enligt ett avtal om domstols behörighet som inte har beaktats kan handlägga målet, vilket skulle innebära att det fortfarande finns två uppsättningar parallella förfaranden och därför medföra en risk för motstridiga domar. Detta är emellertid just vad unionslagstiftaren ville undvika med den särskilda bestämmelsen om litispendens i artikel 31.2 och 31.3 i förordning nr 1205/2015 (samt med den allmänna bestämmelsen om litispendens i artikel 29.1 och 21.3 i den förordningen).(40) Jag anser därvidlag att det direkt skulle motverka målet att undvika parallella förfaranden och motstridiga domar att insistera på att avtalet om domstols behörighet måste iakttas (och att de angivna domstolarna därför måste kunna handlägga målet), när det inte kan säkerställas samordning av parallella förfaranden genom den särskilda bestämmelsen om litispendens i artikel 31.2 i förordning nr 1215/2012 eftersom den bestämmelsen inte har följts. Jag anser därför att den lösning som bäst bidrar till det målet (och som i förlängningen främjar målet med en god rättskipning) återfinns i den bestämmelse som fastställs i artikel 29.3 i förordning nr 1215/2012.(41)
90.      Den lösningen skulle innebära att, när en annan domstol än den som har angetts i ett exklusivt avtal om domstols behörighet prövar målet först (genom en mellandom där den förklarar sig ha behörighet, i strid med avtalet om domstols behörighet och bestämmelsen om litispendens i artikel 31.2 i förordning nr 1215/201), ska den domstol som har angetts i det avtalet förklara sig obehörig på grundval av den allmänna bestämmelsen om litispendens i artikel 29.3 i den förordningen. Jag anser nämligen att så snart det står klart att parallella förfaranden inte kan undvikas genom mekanismen i artikel 31.2 i förordning nr 1215/2012 och en annan domstol än den som har angetts i avtalet om domstols behörighet prövar målet först (genom att förklara sig ha behörighet), omfattas dessa parallella förfaranden av den allmänna bestämmelsen om litispendens i artikel 29 i förordning nr 1215/2012.
91.      I det sistnämnda avseendet, och som svar på en särskild frågeställning som såväl den hänskjutande domstolen som Kanadevia har tagit upp, anser jag inte att en sådan slutsats skulle leda till en negativ behörighetskonflikt (varigenom tillämpningen av behörighetsbestämmelserna leder till att ingen domstol är behörig att handlägga målet). Den hänskjutande domstolen anser i synnerhet att en sådan situation skulle kunna uppstå om de tyska domstolarna måste förklara sig obehöriga trots avtalet om domstols behörighet och om de spanska myndigheterna måste ändra sitt beslut, vilket den hänskjutande domstolen anser strider mot artikel 31.2 i förordning nr 1215/2012 (något som, om jag förstår argumentet korrekt, gör en sådan ändring desto mer sannolik).
92.      Den frågeställningen är faktiskt viktig. Som svar på den kan nämnas att bestämmelserna om litispendens i förordning nr 1215/2012 först och främst syftar till att undvika positiva behörighetskonflikter (och det efterföljande problemet med eventuella motstridiga domar). Det står emellertid klart att den förordningen självfallet måste tolkas så, att den säkerställer iakttagandet av rätten till ett effektivt domstolsskydd som garanteras i artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.
93.      Det framgår inte helt klart av beslutet om hänskjutande i det hänseendet huruvida de spanska domstolarnas avgörande är slutligt eller inte enligt spansk rätt. Den spanska regeringen förklarade emellertid vid förhandlingen att det är slutligt (vilket innebär att de spanska domstolarnas behörighet inte längre kan bestridas).
94.      Vid första påseendet skulle det kunna bortses från den aspekten, eftersom det för erkännande av en dom inte krävs att domen är slutlig, såsom Babcock, den tjeckiska regeringen och kommissionen har gjort gällande. Det föreskrivs nämligen i artikel 38 a i förordning nr 1215/2012 att ”[d]en domstol eller en annan myndighet vid vilken en dom som meddelats i en annan medlemsstat åberopas får avbryta handläggningen helt eller delvis om a) domen överklagas i ursprungsmedlemsstaten”.(42) Det följer av ett e contrario-resonemang att en dom kan erkännas även om den inte har rättskraft enligt ursprungsstatens lagstiftning.
95.      Jag vill emellertid erinra om att enligt båda bestämmelserna om litispendens i förordning nr 1215/2012 blir en domstol skyldig att förklara sig obehörig till förmån för en annan domstol när domstolen ”med företräde” har funnit att den är behörig. Det klargörs inte i de relevanta bestämmelserna hur den tidpunkten ska fastställas. EU‑domstolen har emellertid, i huvudsak, förklarat att domstolen ”med företräde” har funnit att den är behörig när den domstolen ”inte ex officio förklarat sig obehörig” och när ”ingen av parterna invänt mot rättens behörighet före eller senast vid den tidpunkt då det gjorts ett ställningstagande som enligt den nationella processrätten är att betrakta som det första svaromålet” (eftersom den parten, från och med den tidpunkten, i princip är förhindrad att bestrida behörigheten i förfarandet som sådant).(43) EU-domstolen konstaterade att en sådan lösning inte medförde en risk för negativa behörighetskonflikter, eftersom den första domstolens behörighet (enligt den allmänna bestämmelsen om litispendens) i själva verket inte längre kan ifrågasättas.(44)
96.      Att fastställa den tidpunkt då behörigheten klarlagt, vid tillämpningen av bestämmelserna om litispendens, till den tidpunkt då behörigheten inte längre kan bestridas innebär, enligt min mening, att skyldigheten att förklara sig obehörig enligt artikel 29.3 i förordning nr 1215/2012 (eller enligt artikel 31.3 i den förordningen) kan uppstå vid olika processuella skeden av förfarandet, beroende på huruvida svaranden fortfarande kan bestrida behörigheten. Den sista dagen för att bestrida behörigheten (på grund av res judicata) kan vara efter det att domen har meddelats i första instans, eller till och med senare, under ett mål om överklagande (beroende på huruvida svaranden har bestritt behörigheten vid första instans och i målet om överklagande, i enlighet med de relevanta rättegångsreglerna).(45) Jag anser följaktligen att målen att förhindra risken för motstridiga domar och säkerställa en god rättskipning (vilket också ingår i bestämmelserna om litispendens) uppnås på bästa sätt när behörigheten fastställs med hänvisning till den tidpunkten och inte enbart med hänvisning till den tidpunkt då domen meddelades i första instans (även eftersom den tidpunkten kan infalla även före det att dom meddelas). Domstolen ”utan företräde” kommer därigenom endast att förklara sig obehörig när det förefaller rimligt att anta att domstolen ”med företräde” kommer att pröva målet i sak. De negativa konsekvenserna av en utdragen situation med parallella förfaranden i avvaktan på ett eventuellt överklagande är dessutom i vilket fall som helst minimala, eftersom det mål som är anhängigt vid domstolen ”utan företräde” i regel kommer att vilandeförklaras.
97.      Detta skiljer sig från bestämmelsen i artikel 38 a i förordning nr 1215/2012, där det föreskrivs att den omständigheten att en dom överklagas i en medlemsstat inte utgör hinder för att den erkänns i en annan (”får avbryta handläggningen ... om domen överklagas”, min kursivering).
98.      Jag anser därför att, även om skyldigheten att erkänna en dom som enbart handlar om behörighet kan uppstå oavsett om domen är slutlig eller inte (såsom följer av artikel 38 a i förordning nr 2012/2015, är det av större betydelse för den praktiska lösningen av en situation med litispendens, såsom den som är aktuell vid den hänskjutande domstolen, att skyldigheten, för en domstol som har angetts i ett avtal om domstols behörighet som inte har beaktats, att förklara sig obehörig enligt artikel 29.3 i förordning nr 2012/2015 endast uppstår när den första domstolens behörighet har fastställts på det sätt som har beskrivits ovan (när den behörigheten inte längre kan bestridas).
99.      Slutligen konstaterar jag att den hänskjutande domstolen även anser (enligt min uppfattning som ett alternativ till frågeställningarna som grundar sig på risken för negativa behörighetskonflikter) att för det fall de spanska domstolarnas avgörande har vunnit laga kraft (vilket innebär att det inte längre kan bestridas), kan de domstolarna inte hindras från att ändra sitt handlande och besluta att följa artikel 31.2 i förordning nr 1215/2012, för att se till att målet prövas av rätt domstol.
100.  Den slutsats som jag har kommit fram till ovan gör att det övervägandet kan diskuteras. För fullständighetens skull anser jag emellertid inte att det bara går att bortse från den eventuella rättskraften hos behörighetsbeslutet enligt den andra domstolens nationella lagstiftning, genom att enbart hänvisa till unionsrättens företräde.
101.  Det finns nämligen inte någon allmän unionsrättslig skyldighet som kräver att ”[e]n nationell domstol är ... skyldig att sätta nationella rättskraftsregler åt sidan, även om den därigenom skulle kunna bringa nationella förhållanden som är oförenliga med unionsrätten att upphöra”. (46) EU-domstolen har vid upprepade tillfällen erinrat om betydelsen av principen om rättskraft, som enkelt uttryckt är motiverad av intresset av att säkerställa såväl en stabil rättsordning och stabila rättsförhållanden som en god rättskipning.(47) EU-domstolen har visserligen angett flera begränsade undantag till det antagandet, men inget av dem förefaller vara tillämpliga här.(48) Den frågan skulle i alla händelser behöva prövas sett mot bakgrund av likvärdighetsprincipen och effektivitetsprincipen, vilka sätter gränserna för medlemsstaternas utövande av sin processuella autonomi, i enlighet med skyldigheten till lojalt samarbete i artikel 4.3 FEU.(49) Med hänsyn härtill och mot bakgrund av vad jag har föreslagit ovan, begränsar jag mig till att lämna dessa allmänna kommentarer eftersom jag inte anser att den aspekten av målet behöver undersökas mer ingående.
102. Mot bakgrund av ovanstående överväganden konstaterar jag att artiklarna 2 a och 36.1 i förordning nr 1215/2012 ska tolkas så, att begreppet ”dom” i den mening som avses i de bestämmelserna omfattar ett avgörande varigenom en domstol i en medlemsstat, vid vilken talan först väckts, förklarar sig behörig (utan att ännu pröva målet i sak), i strid med artikel 31.2 i den förordningen. Även om skyldigheten att erkänna en sådan dom uppkommer oavsett om den domen är slutlig eller inte, är den domstol som har angetts i ett avtal om domstols behörighet som inte har beaktats och vid vilken talan senare har väckts dessutom skyldig att förklara sig obehörig enligt artikel 29.3 i förordning nr 1215/2012 först när det har fastställts att den (andra) domstol vid vilken talan först väckts är behörig i den mening som avses i artikel 29.1 i förordning nr 1215/2012, det vill säga när den behörigheten inte längre kan bestridas i det pågående målet.
V.      Förslag till avgörande
103. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag EU-domstolen besvarar de frågor som ställts av Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen, Tyskland) på följande sätt:
”Artiklarna 2 a och 36.1 i förordning nr 1215/2012 ska tolkas så, att begreppet ’dom’ i den mening som avses i de bestämmelserna omfattar ett avgörande varigenom en domstol i en medlemsstat, vid vilken talan först väckts, förklarar sig behörig (utan att ännu pröva målet i sak), i strid med artikel 31.2 i den förordningen.
Även om skyldigheten att erkänna en sådan dom uppkommer oavsett om den domen är slutlig eller inte, är den domstol som har angetts i ett avtal om domstols behörighet som inte har beaktats och vid vilken talan senare har väckts skyldig att förklara sig obehörig enligt artikel 29.3 i förordning nr 1215/2012 först när det har fastställts att den (andra) domstol vid vilken talan först väckts är behörig i den mening som avses i artikel 29.1 i förordning nr 1215/2012, det vill säga när den behörigheten inte längre kan bestridas i det pågående målet.
1      Originalspråk: engelska.
2      Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (omarbetning) (EUT L 351, 2012, s. 1).
3      Den hänskjutande domstolen anser inte att respektive talan rör ”samma sak” i den mening som avses i artikel 29.1 i förordning nr 1215/2012, vilket kommer att behandlas senare.
4      Såsom kommer att förklaras närmare nedan, följer det av artikel 31.2 i förordning nr 1215/2012 att i fall där ett avtal mellan parterna ger exklusiv behörighet till en domstol i en viss medlemsstat, ska den domstol som anges i avtalet ges företräde att avgöra huruvida den är behörig att handlägga målet, även om talan inte har väckts vid den först.
5      I artikel 36.1 i förordning nr 1215/2012 föreskrivs att ”[e]n dom som meddelats i en medlemsstat ska erkännas i övriga medlemsstater utan att något särskilt förfarande behöver användas”.
6      Se dom av den 21 mars 2024, Gjensidige (C-90/22, EU:C:2024:252 (nedan kallad domen Gjensidige).
7      Det finns inga andra uppgifter i beslutet om hänskjutande om Kanadevias deltagande i det förfarandet.
8      Det framgår av beslutet om hänskjutande att Oberlandesgericht Köln (Regionöverdomstolen i Köln, Tyskland) uttryckte tvivel i det avseendet.
9      Se, särskilt, dom av den 6 oktober 2021, Consorzio Italian Management och Catania Multiservizi (C-561/19, EU:C:2021:799, punkt 35 och där angiven rättspraxis).
10      Se dom av den 29 april 2025, Prezydent Miasta Mielca (C-453/23, EU:C:2025:285, punkt 26 och där angiven rättspraxis).
11      Se mitt förslag till avgörande i målet Procureur de la République (Konflikt mellan en europeisk arresteringsorder och en framställning om utlämning) (C-763/22, EU:C:2024:707, punkt 84 och fotnot 33). När det gäller den aspekten vill jag dessutom erinra om att parterna inte har någon subjektiv rätt till att en viss fråga ska hänskjutas inom förfarandet enligt artikel 267 FEUF. Se dom av den 6 oktober 2021, Consorzio Italian Management och Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, punkterna 54 och 55), och mitt förslag till avgörande i målet Centro Petroli Roma – II (C-386/24, EU:C:2025:775, punkterna 49 och 50).
12      I artikel 39 i förordning nr 1215/2012 föreskrivs att ”[e]n dom som har meddelats i en medlemsstat och som är verkställbar i den medlemsstaten ska vara verkställbar i andra medlemsstater utan att det krävs någon verkställbarhetsförklaring”.
13      Se skälen 3 och 26 i förordning nr 1215/2012. Se, exempelvis, domen  Gjensidige, punkt 60, och mitt förslag till avgörande i målet Spielerschutz Sigma (C-683/24, punkt 96) vilket jag föredrog samma dag som förevarande förslag till avgörande.
14      Se, särskilt, skälen 4, 6 och 26 i förordning nr 1215/2012.
15      I artikel 52 i förordning nr 1215/2015 föreskrivs att ”[e]n dom som har meddelats i en medlemsstat får aldrig omprövas i sak i den anmodade medlemsstaten”.
16      Artikel 45.3 i förordning nr 1215/2012. Enligt Paul Jénards rapport är den omständigheten ”[a]tt den sakliga omprövningen av domen är utesluten ... ett uttryck för det fulla förtroendet för rättskipningen i ursprungsstaten. Detta förtroende för att domen är riktig i sak ska normalt även utsträcka sig till att domstolen i ursprungsstaten har gjort en riktig tillämpning av [de harmoniserade] behörighetsreglerna”. Se rapporten om konventionen om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område (undertecknad i Bryssel den 27 september 1986), Paul Jénard (EGT C 59, 1979, s. 46) (nedan kallad Jénards rapport). EU-domstolen har citerat detta utdrag i sin dom av den 15 november 2012, Gothaer Allgemeine Versicherung m.fl. (C-456/11, EU:C:2012:719, punkt 37) (nedan kallad domen Gothaer).
17      Se, exempelvis, förslag till avgörande av generaladvokaten Bot i målet Gothaer Allgemeine Versicherung m.fl. (C-456/11, EU:C:2012:554, punkterna 72, 73 och 75) (nedan kallat förslaget till avgörande i målet Gothaer).
18      Domen Gjensidige, punkt 46 och där angiven rättspraxis. När det gäller förordning nr 44/2001, se, exempelvis, domen Gothaer, punkt 35 och där angiven rättspraxis. När det gäller 1968 års Brysselkonvention, se dom av den 28 mars 2000, Krombach (C-7/98, EU:C:2000:164, punkt 31), och dom av den 27 juni 1991, Overseas Union Insurance m.fl. (C-351/89, EU:C:1991:279, punkterna 23 och 24). Jag vill erinra om att ”[e]ftersom förordning nr 1215/2012 har upphävt och ersatt förordning nr 44/2001, som i sin tur har ersatt Brysselkonventionen, gäller domstolens tolkning av bestämmelserna i ett av dessa rättsliga instrument även för bestämmelserna i andra rättsliga instrument, när dessa bestämmelser kan anses motsvara varandra”. Se, exempelvis, domen Gjensidige, punkt 40 och där angiven rättspraxis.
19      Jag konstaterar att de faktiska omständigheter som låg till grund för domen Gjensidige omfattades av konventionen om fraktavtalet vid internationell godsbefordran på väg, som undertecknades i Genève den 19 maj 1956, i dess lydelse enligt protokoll undertecknat i Genève den 5 juli 1978. Eftersom det inte finns några särskilda bestämmelser om erkännande i den konventionen, omfattas den aspekten emellertid av förordning nr 1215/2012 (vilket är skälet till att EU‑domstolen prövade den mot bakgrund av den förordningen). Se domen Gjensidige, punkterna 43–47.
20      EU-domstolen prövade även grunden för vägran i artikel 45.1 a i förordning nr 1215/2015 avseende grunderna för rättsordningen, vilken inte kan tillämpas på behörighetsbestämmelserna, såsom anges i artikel 45.3 andra meningen i förordning nr 1215/2015. Domen Gjensidige, punkterna 51–53.
21      Dessa skyddande behörighetsbestämmelser fastställs i avsnitten 3–5 i kapitel II till förordning nr 1215/2012.
22      De räknas upp artikel 24 i förordning nr 1215/2012. De omfattar i) vissa aspekter av fast egendom, ii) vissa bolagsfrågor, iii) giltigheten av inskrivningar i offentliga register, iv) giltigheten av patent, varumärken, mönster eller liknande rättigheter och v) verkställighet av domar.
23      Jag vill erinra om att, enligt artikel 25.1 i förordning nr 1215/2012, ska den behörighet som ges genom ett avtal om domstols behörighet vara exklusiv, om parterna inte har träffat avtal om annat. Jag vill även erinra om att artikel 25 i förordning nr 1215/2012 ingår i avsnitt 7 i förordning nr 1215/2015. Den detaljen är relevant, eftersom undantaget i artikel 45.1 e ii) i förordning nr 1215/2015 avser domar som är oförenliga med behörighetsbestämmelserna i kapitel II avsnitt 6.
24      Mitt förslag till avgörande i målet Gjensidige (C-90/22, EU:C:2023:994, punkt 86) (nedan kallat mitt förslag till avgörande i målet Gjensidige).
25      Se domen Gjensidige, punkt 73. Se, även, Europeiska kommissionen, Grönbok om översyn av rådets förordning (EG) nr 44/2001 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, KOM(2009) 175 slutlig, s. 5.
26      Se artikel 21 i 1968 års Brysselkonvention och artikel 27 i förordning nr 44/2001.
27      Se skäl 22 i förordning nr 1215/2012. Se, även, Law, S., ”Article 31”, i Requejo Isidro, M. (utg.), Brussels I Bis: A Commentary on Regulation (EU) No 1215/2012, Edward Elgar Publishing (i serien Elgar Commentaries in Private International Law), 2022, s. 490–499, s. 495 och följande sidor.
28      Se särskilt, när det gäller 1968 års Brysselkonvention, dom av den 9 december 2003, Gasser (C-116/02, EU:C:2003:657, punkterna 41–54). Se Mankowski, P., ”Der Schutz von Gerichtsstandsvereinbarungen vor abredewidrigen Klagen durch Art. 31 Abs. 2 EuGVVO n.F.”, RIW 2015, s. 17–24, och Law, S., ”Article 31”, i Requejo Isidro, M. (utg.), Brussels I Bis: A Commentary on Regulation (EU) No 1215/2012, Edward Elgar Publishing (i serien Elgar Commentaries in Private International Law), 2022, s. 490–499, särskilt s. 494.
29      Domen Gjensidige, punkt 73.
30      Se, även, mitt förslag till avgörande i målet Gjensidige, punkterna 91 och 98.
31      Se domen Gothaer, punkterna 25–29. Jénards rapport, fotnot 16, i det citerade verket, särskilt s. 42, och rapporten om konventionen av den 9 oktober 1978 om Konungariket Danmarks, Irlands och Förenade konungarikets Storbritannien och Nordirland tillträde till konventionen och om protokollet om domstolens tolkning av denna konvention (undertecknad i Luxemburg den 9 oktober 1979), (EGT C 59, 1979, s. 71), punkterna 184 och 191.
32      Dom av den 20 juni 2022, London Steam-Ship Owners’ Mutual Insurance Association (C-700/20, EU:C:2022:488, punkt 49 och där angiven rättspraxis). Se, även, dom av den 14 oktober 2004, Mærsk Olie & Gas (C-39/02, EU:C:2004:615, punkt 50 och där angiven rättspraxis) (nedan kallad domen Mærsk).
33      Domen Mærsk, punkt 52.
34      EU-domstolen konstaterade dessutom att ett beslut av en domstol i en medlemsstat om att den inte är behörig på grund av att en sådan klausul är giltig är bindande för den anmodade domstol vid vilken erkännande begärs. Domen Gothaer, punkt 43.
35      Se domen Gothaer, punkt 20, där den hänskjutande domstolens förklaring i det målet återges, nämligen att enligt tysk doktrin är en dom varigenom en domstol förklarar sig obehörig ”ett beslut i en processuell fråga” (”Prozessurteil”), eftersom talan avvisas på grund av att villkoren för ett avgörande i sak inte är uppfyllda.
36      Se, för ett liknande resonemang, Mankowski, P., ”Der Schutz von Gerichtsstandsvereinbarungen vor abredewidrigen Klagen durch Art. 31 Abs. 2 EuGVVO n.F.”, Recht der internationalen Wirtschaft, 2015, s. 17–24.
37      För en diskussion om konsekvenserna av det målet, se Voulgarakis K.D., ”Reflections on the scope of ’EU res judicata’ in the context of Regulation 1215/2012”, Journal of Private International Law, 2020, 16:3, s. 451–464.
38      Se även, för ett liknande resonemang, mitt förslag till avgörande i målet Gothaer, punkterna 46–48.
39      Domen Gothaer, punkterna 30 och 31, och dom av den 7 april 2022, H Limited (C‑568/20, EU:C:2022:264, punkt 31 och där angiven rättspraxis).
40      Eller, för den delen, genom bestämmelsen i artikel 30 i förordning nr 1215/2012 om käromål som har samband med varandra. Dessa är käromål som inte uppfyller kraven för att anses röra samma sak och samma parter (vilket är en förutsättning för att bestämmelserna om litispendens ska tillämpas), men där likheterna mellan de frågor som tas upp ändå kan motivera vilandeförklaring av målet och, under särskilda omständigheter, att den andra domstolen förklarar sig obehörig.
41      Se, även, Mankowski, P., ”Der Schutz von Gerichtsstandsvereinbarungen vor abredewidrigen Klagen durch Art. 31 Abs. 2 EuGVVO n.F.”, RIW 2015, s. 17–24.
42      Min kursivering.
43      Dom av den 27 februari 2014, Cartier parfums-lunettes och Axa Corporate Solutions assurances (C-1/13, EU:C:2014:109, punkt 44). EU-domstolen drog dessa slutsatser när det gäller den allmänna bestämmelsen om litispendens (som föreskrivs i förordning nr 44/2001, vilken motsvarar artikel 29 i förordning nr 1215/2012), men samma slutsatser måste dras när det gäller den särskilda bestämmelsen om litispendens (i artikel 31.2 i förordning nr 2015/2012), eftersom den tidpunkt då domstolen ”utan företräde” måste förklara sig obehörig definieras på samma sätt. Även om det är riktigt att EU-domstolen ansåg att den inte ska uttala sig om det fallet att en annan domstol än den vid vilken talan först väckts (enligt den allmänna bestämmelsen om litispendens) är exklusivt behörig, står det icke desto mindre klart att EU-domstolen i det hänseendet åsyftade de grunder för exklusiv behörighet från vilka undantag inte får göras genom avtal (och vars åsidosättande kan leda till att erkännande vägras enligt artikel 45.1 e ii) i förordning nr 2015/2012, såsom tidigare har förklarats). Ibidem, punkt 26.
44      Ibidem, punkterna 42 och 43.
45      BeckOK ZPO/Eichel, 60. Ed. 1.3.2026, Brüssel Ia-VO Art. 29 Rn. 47.
46      Se, exempelvis, dom av den 9 april 2024, Profi Credit Polska (Återupptagande av ett genom lagakraftvunnet domstolsavgörande avgjort mål) (C-582/21, EU:C:2024:282, punkt 38 och där angiven rättspraxis).
47      Se, exempelvis, dom av den 18 december 2025, Soledil (C-320/24, EU:C:2025:993, punkt 32), och dom av den 24 oktober 2018, XC m.fl. (C-234/17, EU:C:2018:853, punkt 52 och där angiven rättspraxis).
48      Se, för en översikt och exempelvis, mitt förslag till avgörande i målet Profi Credit Polska (Återupptagande av ett genom lagakraftvunnet domstolsavgörande avgjort mål) (C-582/21, EU:C:2023:674, punkterna 42–50 och 158–169) eller mitt förslag till avgörande i målet Società Cattolica di Assicurazione (C-17/25, punkterna 57–64), vilket jag föredrog samma dag som förevarande förslag till avgörande.
49      Se, exempelvis, dom av den 16 januari 2025, BALTIC CONTAINER TERMINAL (C-376/23, EU:C:2025:20, punkt 73 och där angiven rättspraxis).