FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE
föredraget den 5 oktober 2016(1)
Mål C‑430/15
Secretary of State for Work and Pensions
mot
Tolley (avliden, företrädd av ett personligt ombud)
(begäran om förhandsavgörande från Supreme Court of the United Kingdom (Högsta domstolen, Förenade kungariket))
”Begäran om förhandsavgörande – Social trygghet för migrerande arbetstagare – Handikappbidrag (vårddelen) – Förordning (EEG) nr 1408/71 – Artikel 1 a – Begreppet anställda respektive egenföretagare – Artikel 4.1 a – Kontantförmån vid sjukdom – Artikel 13.2 f – Tillämplig lag – Artikel 22.1 b och 22.2 – Möjligenheten att medföra förmåner utomlands – Avsaknad av föregående tillstånd”
I –    Inledning
1.        Linda Tolley, som var brittisk medborgare, började uppbära vårddelen av invalidpensionen (”Disability Living Allowance”) när hon var bosatt i Förenade kungariket. Förmånen beviljades på obestämd tid. Fem år efter det att hon hade flyttat till Spanien beslutade myndigheterna i Förenade kungariket att hon inte längre kunde erhålla förmånen från och med flytten med motiveringen att bosättningskravet i den nationella lagstiftningen inte var uppfyllt. Supreme Court (Högsta domstolen, Förenade kungariket) vill få klarhet i om unionslagstiftningen utgör hinder mot ett sådant bosättningskrav.
II – Tillämpliga bestämmelser
A –    Unionsrätt
2.        Rådets förordning (EEG) nr 1408/71(2) har ersatts av förordning (EG) nr 883/2004(3) som blev tillämplig den 1 maj 2010. Med hänsyn till tidpunkten för omständigheterna i det nationella målet(4) ska detta icke desto mindre avgöras enligt förordning nr 1408/71, i dess ändrade och uppdaterade lydelse enligt förordning (EG) nr 118/97,(5) i dess lydelse enligt förordning (EG) nr 1386/2001(6) (nedan kallad förordning nr 1408/71).
3.        I artikel 1 i förordning nr 1408/71 föreskrivs följande:
”I denna förordning används följande beteckningar med de betydelser som här anges:
a)      Anställda respektive egenföretagare:
i)      den som är försäkrad, obligatoriskt eller genom en frivillig fortsättningsförsäkring, mot en eller flera av de risker som täcks av grenarna i ett system för social trygghet för anställda eller egenföretagare,
ii)      den som är obligatoriskt försäkrad mot en eller flera av de risker som täcks av de grenar av social trygghet som behandlas i denna förordning, enligt ett system för social trygghet för samtliga invånare eller för hela den förvärvsarbetande befolkningen, förutsatt att personen
–      kan identifieras som anställd eller egenföretagare genom det sätt på vilket systemet administreras eller finansieras, eller
–      om dessa kriterier inte uppfylls, är försäkrad mot någon annan risk som anges i bilaga I enligt ett system för anställda eller egenföretagare, eller enligt ett system som avses i punkt iii, antingen obligatoriskt eller genom frivillig fortsättningsförsäkring, eller, där inget sådant system finns i den berörda medlemsstaten, följer den definition som anges i bilaga I.
…
o)      behörig institution:
i)      den institution hos vilken en person är försäkrad vid den tidpunkt då en ansökan om förmån görs, eller
ii)      den institution från vilken den berörda personen har rätt, eller skulle ha rätt, till förmåner om han eller en eller flera familjemedlemmar var bosatta inom den medlemsstats territorium där institutionen finns,
…
q)      Behörig stat: den medlemsstat, inom vars territorium den behöriga institutionen finns.
…”
4.        I artikel 2.1 i förordning nr 1408/71 föreskrivs att ”[d]enna förordning skall gälla anställda, egenföretagare och studerande som omfattas eller har omfattats av lagstiftningen i en eller flera medlemsstater och som är medborgare i en medlemsstat eller är statslösa eller flyktingar bosatta inom en medlemsstats territorium samt deras familjemedlemmar och efterlevande”.
5.        I artikel 4 i nämnda förordning stadgas följande:
”1      Denna förordning gäller all lagstiftning om följande grenar av social trygghet:
a)      Förmåner vid sjukdom och moderskap,
b)      förmåner vid invaliditet, …
c)      förmåner vid ålderdom,
…”
6.        I artikel 10 i förordning nr 1408/71, som har rubriken ”Bortseende från krav på bosättning – Obligatorisk försäkrings inverkan på återbetalning av avgifter”, föreskrivs i punkt 1 första stycket att ”[o]m något annat inte föreskrivs i denna förordning får kontantförmåner vid invaliditet, ålderdom eller till efterlevande, pensioner vid olycksfall i arbetet eller arbetssjukdomar samt förmåner vid dödsfall vilka förvärvats enligt en eller flera medlemsstaters lagstiftning inte minskas, ändras, innehållas, dras in eller konfiskeras med anledning av att mottagaren är bosatt inom en annan medlemsstat än den där institutionen med ansvar för betalningen finns”.
7.        I artikel 13.1 i förordning nr 1408/71 föreskrivs att ”[o]m något annat inte följer av artiklarna 14c och 14f skall personer för vilka denna förordning gäller omfattas av lagstiftningen i endast en medlemsstat. Denna lagstiftning skall bestämmas enligt bestämmelserna i denna avdelning”.
8.        I artikel 13.2 a i nämnda förordning föreskrivs att om något annat inte följer av artikel 14–17 i nämnda förordning gäller följande: ”Den som är anställd för arbete inom en medlemsstats territorium skall omfattas av denna medlemsstats lagstiftning …”
9.        I artikel 13.2 f i nämnda förordning föreskrivs att ”[d]en för vilken lagstiftningen i en medlemsstat upphör att gälla utan att lagstiftningen i en annan medlemsstat blir tillämplig på honom enligt någon av reglerna i föregående punkter eller enligt något undantag eller någon särskild bestämmelse i artiklarna 14–17 skall omfattas av lagstiftningen i den medlemsstat inom vars territorium han är bosatt uteslutande enligt bestämmelserna i den lagstiftningen”.
10.      I artikel 19.1 i samma förordning som återfinns i avsnitt 2 som har rubriken ”Anställda, egenföretagare och deras familjemedlemmar” i kapitel 1, avseende sjukdom och moderskap, i avdelning III, med rubriken ”Särskilda bestämmelser för olika slag av förmåner”, anges följande:
”En anställd eller en egenföretagare som är bosatt inom en annan medlemsstats territorium än den behöriga statens och som uppfyller villkoren i den behöriga statens lagstiftning för rätt till förmåner skall, i förekommande fall med beaktande av bestämmelserna i artikel 18, få följande förmåner i den stat där han är bosatt:
…
b)      Kontantförmåner som utges av den behöriga institutionen enligt den lagstiftning som denna tillämpar…”
11.      Artikel 22.1 i förordning nr 1408/71 som återfinns i samma avsnitt har följande lydelse:
”En anställd eller egenföretagare som uppfyller villkoren i den behöriga statens lagstiftning för att få förmåner, i förekommande fall med beaktande av bestämmelserna i artikel 18, och
…
b)      som, efter att ha fått rätt till förmåner på den behöriga institutionens bekostnad, får tillstånd av denna institution att återvända till den medlemsstats territorium där han är bosatt eller att flytta till en annan medlemsstats territorium,
…
har rätt till följande förmåner:
…
ii)      Kontantförmåner som utges av den behöriga institutionen enligt bestämmelserna i den lagstiftning som denna institution tillämpar …”
12.      Enligt bilaga I (som har rubriken ”Personer som omfattas av förordningen”), punkt 1, med rubriken ”Förenade kungariket”, i den förordningen ska ”[p]ersoner som är ’anställda’ (employed earner) eller ’egenföretagare’ (self-employed earner) enligt Storbritanniens eller Nordirlands lagstiftning … räknas som anställda respektive egenföretagare enligt artikel 1 a ii. I fall där avgifter enligt Gibraltars lagstiftning betalas ’för anställd’ eller ’för egenföretagare’ skall personen i fråga räknas som anställd respektive egenföretagare enligt artikel 1 a ii.”
13.      Enligt bilaga VI (som har rubriken ”Särskilda regler för tillämpningen av vissa medlemsstaters lagstiftning”), med rubriken ”Förenade kungariket”, punkt 19, i den förordningen gäller följande:
”Om inte annat följer av de konventioner som slutits med individuella medlemsstater skall Förenade konungarikets lagstiftning, vid tillämpning av förordningens artikel 13.2 f och tillämpningsförordningens artikel 10b, upphöra att gälla för varje person som tidigare har varit omfattad av Förenade kungarikets lagstiftning som anställd eller egenföretagare, den sista av följande tre dagar:
a)      Den dag då personen i fråga bosätter sig i den andra medlemsstat som anges i artikel 13.2 f.
…
c)      Den sista dagen i varje period då personen i fråga uppbär brittiska förmåner vid sjukdom eller moderskap (inklusive vårdförmåner för vilka Förenade kungariket är behörig stat) eller arbetslöshetsförmåner, om perioden
i)      började före den dag då personen i fråga bosatte sig i en annan medlemsstat …”
14.      I bilaga VI, med rubriken ”Förenade kungariket”, punkt 20, i samma förordning föreskrivs följande:
”Den omständigheten att en person har blivit omfattad av en annan medlemsstats lagstiftning i enlighet med förordningens artikel 13.2 f, tillämpningsförordningens artikel 10b och punkt 19 ovan, skall inte hindra att
a)      Förenade kungariket som behörig stat på denna person tillämpar de bestämmelser som avser anställda eller egenföretagare i förordningens avdelning III kapitel 1, kapitel 2 avsnitt 1 eller artikel 40.2, om han kvarstår som anställd eller egenföretagare i förhållande till dessa bestämmelser och i denna egenskap senast var försäkrad enligt Förenade kungarikets lagstiftning,
…”
B –    Lagstiftningen i Förenade kungariket
15.      Av beslutet om hänskjutande framgår att invalidpensionen är en icke avgiftsfinansierad förmån som består av en del som avser ”vård” och en del som avser ”rörlighet”. Invalidpensionen beviljas utan någon inkomstprövning och avser inte att ersätta en eventuell avsaknad av inkomst hos mottagaren. Dess syfte är att täcka de extra kostnader som uppstår vid vissa vårdbehov eller när mottagaren anses vara oförmögen eller praktiskt taget oförmögen att gå.
16.      I section 71.6 i Social Security Contributions and Benefits Act 1992 (1992 års lag om socialförsäkringsavgifter och socialförsäkringsförmåner) föreskrivs att ”rätt till handikappbidrag föreligger endast under förutsättning att villkoren i fråga om bosättning och vistelse i Storbritannien är uppfyllda”. Dessa villkor preciseras bland annat i section 2.1 a i Social Security (Disability Living Allowance) Regulations 1991 (1991 års förordning om socialförsäkring (invalidpension)).
III – Målet vid den nationella domstolen, tolkningsfrågorna och förfarandet vid domstolen
17.      Den brittiska medborgaren Linda Tolley, född den 17 april 1952, hade betalat avgifter till socialförsäkringen i Förenade kungariket från 1967 till 1984 och hade fått tillgodoräkna sig ett antal avgiftsinbetalningar därefter till och med år 1993‑1994. Om hon hade uppfyllt avgiftsvillkoren när hon uppnådde pensionsåldern hade hon haft rätt till allmän ålderspension enligt lagstiftningen i Förenade kungariket. Hon avled emellertid den 10 maj 2011 innan hon uppnått den åldern.
18.      Från och med den 26 juli 1993 beviljades hon vårddelen av invalidpensionen på obestämd tid, eftersom hon var oförmögen att laga mat till sig själv.
19.      Den 5 november 2002 bosatte sig hon och hennes man i Spanien. Linda Tolley var inte yrkesverksam där.
20.      År 2007 beslutade Secretary of State for Work and Pensions (ministern för arbets- och pensionsfrågor, nedan kallad Secretary of State) att Linda Tolley från och med den 6 november 2002 inte längre hade rätt till invalidpension, eftersom hon inte uppfyllde villkoret i fråga om bosättning som i detta avseende föreskrivs i Förenade kungarikets lagstiftning.
21.      Linda Tolley överklagade beslutet till First-tier Tribunal (domstol i första instans, Förenade kungariket). First-tier Tribunal biföll talan med motiveringen att hon hade rätt att fortsätta uppbära invalidpension enligt artikel 10 i förordning nr 1408/71 efter det att hon hade bosatt sig i Spanien.
22.      Secretary of State överklagade denna dom till Upper Tribunal (domstol i andra instans, Förenade kungariket). Den domstolen fann inledningsvis att Linda Tolley, av den anledningen att hon var försäkrad mot risker vid ålderdom genom de avgifter som hon tidigare hade erlagt, var ”anställd” i den mening som avses i artikel 1 a i nämnda förordning. Den domstolen bekräftade därefter att Linda Tolley hade rätt att erhålla vårddelen av invalidpensionen. Domstolen grundade emellertid inte sin slutsats på artikel 10 i förordning nr 1408/71, utan, efter att ha klassificerat förmånen som en kontantförmån vid sjukdom, på artikel 22.1 b i nämnda förordning.
23.      Court of Appeal (England & Wales) (appellationsdomstolen i England & Wales, Förenade kungariket), ogillade Secretary of States överklagande av domen från Upper Tribunal (domstol i andra instans), då den ansåg att den var bunden av sitt tidigare avgörande i Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs v Ruas.(7) Secretary of State överklagade till Supreme Court (Högsta domstolen, Förenade kungariket).
24.      Under dessa omständigheter beslutade Supreme Court of the United Kingdom (Högsta domstolen, Förenade kungariket) att förklara målet vilande och att ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1.      Är den del av invalidpensionen som avser vård korrekt klassificerad som en förmån vid invaliditet i stället för en kontantförmån vid sjukdom i den mening som avses i förordning nr 1408/71?
2.      a)      Upphör en person, som inte längre har rätt till invalidpension i enlighet med nationell rätt i Förenade kungariket, eftersom hon har bosatt sig i en annan medlemsstat, och som helt har slutat att förvärvsarbeta före utflyttningen, men som fortsätter att vara försäkrad mot ålderdom genom socialförsäkringssystemet i Förenade kungariket, att omfattas av lagstiftningen i Förenade kungariket i enlighet med artikel 13.2 f i förordning nr 1408/71?
b)      Omfattas en sådan person, under alla omständigheter, fortsatt av lagstiftningen i Förenade kungariket, med beaktande av punkt 19 c i [rubriken ”Förenade kungariket” i bilaga VI till förordning nr 1408/71]?
c)      Om hon har upphört att omfattas av Förenade kungarikets lagstiftning i den mening som avses i artikel 13.2 f, är då Förenade kungariket tvingat, eller har det endast möjlighet, att i enlighet med punkt 20 [rubriken ”Förenade kungarike i bilaga VI till den förordningen] tillämpa bestämmelserna i kapitel 1 i avdelning III till förordningen med avseende på henne?
3.      a)      Är den vida definitionen av en anställd person i domen Dodl och Oberhollenzer (C‑543/03, EU:C:2005:364) tillämplig avseende artiklarna 19–22 i förordningen, när personen helt har slutat förvärvsarbeta innan denne flyttade till en annan medlemsstat, utan att beakta den åtskillnad som gjorts i kapitel 1 i avdelning III mellan, å ena sidan, anställda och egenföretagare och, å andra sidan, arbetslösa personer?
b)      Om den är tillämplig, har då en sådan person rätt att överföra förmånen i enlighet med antingen artikel 19 eller artikel 22 i förordning nr 1408/71? Syftar artikel 22.1 b till att förhindra att en sökandes rätt till den del i invalidpensionen som avser vård vägras denne genom ett bosättningskrav som införts i nationell lagstiftning avseende bosättning i en annan medlemsstat?”
25.      Linda Tolley, den norska regeringen och Förenade kungarikets regering samt Europeiska kommissionen har inkommit med skriftliga yttranden. Samtliga dessa, förutom den norska regeringen, var även representerade vid förhandlingen den 8 juni 2016.
IV – Bedömning
A –    Inledande anmärkningar
26.      Det nationella målet rör frågan huruvida Linda Tolley efter att ha bosatt sig i Spanien hade rätt att på den brittiska institutionens bekostnad behålla den del av invalidpensionen som avser vård som hon började uppbära innan hon flyttande.
27.      Supreme Court of the United Kingdom (Högsta domstolen, Förenade kungariket) vill för det första få klarhet i om förmånen korrekt kan klassificeras som en förmån vid invaliditet, trots att domstolen tidigare funnit att den utgör en förmån vid sjukdom.(8) Om det förhåller sig på det sättet har Linda Tolley rätt att överföra förmånen i enlighet med artikel 10 i förordning nr 1408/71, vilken utgör hinder mot att uppställa ett krav på bosättning för att få rätt till de förmåner som anges där. Bland dessa återfinns förmåner vid invaliditet, men inte förmåner vid sjukdom.
28.      Den hänskjutande domstolen vill för det andra få klarhet i om Linda Tolley, även om det antas att den del av invalidpensionen som avser vård utgör en förmån vid sjukdom, ändå kunde överföra förmånen efter det att hon bosatt sig i Spanien på grundval av artikel 19.1 och/eller artikel 22.1 b i den förordningen. I det avseendet har den hänskjutande domstolen först begärt vissa förtydliganden, i enlighet med lagvalsreglerna i artikel 13.2 i nämnda förordning, när det gäller vilken lagstiftning som är tillämplig på henne efter utflyttningen.
29.      Innan jag påbörjar prövningen av dessa frågor, anser jag att det är lämpligt att undersöka om Linda Trolley ingår i den personkrets som omfattas av tillämpningsområdet för förordningen, eftersom Förenade kungarikets regering under förhandlingen bestred att hon har ställning som ”anställd eller egenföretagare” (nedan kallat ”arbetstagare”) i den mening som avses i artikel 1a i förordning nr 1408/71.
B –    Personer som omfattas av förordning nr 1408/71
30.      Enligt artikel 2.1 i förordning nr 1408/71 gäller denna förordning ”anställda och egenföretagare … som omfattas eller har omfattats av lagstiftningen i en eller flera medlemsstater.”
31.      Det har inte bestritts att Linda Tolley omfattades av lagstiftningen i Förenade kungariket,(9) eftersom hon varit ansluten till den medlemsstatens system för social trygghet och tidigare hade inbetalat avgifter där.(10)
32.      Däremot har Förenade kungarikets regering gjort gällande att Linda Tolley inte har ställning som arbetstagare, i den mening som avses i artikel 1 a i förordning nr 1408/71. För det första omfattas hon inte av punkt i) i den bestämmelsen, eftersom hon vid tidpunkten då hon bosatte sig i Spanien inte var försäkrad genom något system för social trygghet som var tillämpligt på arbetstagare. För det andra omfattas hon inte av punkt ii i nämnda bestämmelse, eftersom tillämpningsområdet för förordningen enligt bilaga I, punkt I, rubriken ”Förenade kungariket”, i förordningen är begränsat till personer som utövar avlönad verksamhet.
33.      Det ska i detta avseende påpekas att det av domen Martínez Sala(11) och efterföljande praxis framgår att en person är arbetstagare i den mening som avses i förordning nr 1408/71 ”då han är obligatoriskt eller frivilligt försäkrad, om så bara mot en enda risk, enligt ett allmänt eller särskilt system för social trygghet som anges i artikel 1 a i den förordningen, oavsett om ett anställningsförhållande föreligger”.
34.      En person kan således anses som arbetstagare även om han inte är yrkesverksam och den förmån som han begärt varken sammanhänger med en tidigare anställning eller med en risk mot vilken han är försäkrad.(12)
35.      Inom ramen för det nationella målet fann såväl Upper Tribunal (domstol i andra instans) som Court of Appeal (England & Wales) (appellationsdomstol) att Linda Tolley ska anses som arbetstagare i den mening som avses i förordning nr 1408/71, eftersom hon enligt lagstiftningen i Förenade kungariket fortfarande är försäkrad mot en av de risker som anges i artikel 4.1 i förordningen, nämligen risken för ålderdom som anges i punkt c i den bestämmelsen.
36.      Det kan närmare bestämt konstateras att nämnda domstolar fann att Linda Tolley omfattades av artikel 1 a första strecksatsen punkt ii i nämnda förordning, eftersom hon var försäkrad enligt ett system för social trygghet som gäller för samtliga medborgare och hon kan identifieras som anställd genom det sätt på vilket systemet administreras eller finansieras.(13)
37.      Såsom framgår av beslutet om hänskjutande avser inte Supreme Court of the United Kingdom (Högsta domstolen, Förenade kungariket) att ifrågasätta den slutsatsen.
38.      Linda Tolley ska följaktligen betecknas som arbetstagare, trots den omständigheten att hon ännu inte hade rätt till ålderspension.
39.      Domstolen fann i domen Dumont de Chassart(14) att en person även i ett sådant fall har ställning som arbetstagare, eftersom han hade haft rätt till pension om han hade varit vid liv fram till pensionsåldern. Mer allmänt framgår av rättspraxis att ställningen som arbetstagare i den mening som avses i förordning nr 1408/71 inte är beroende av om den risk mot vilken en person är försäkrad förverkligas.(15)
40.      Denna bedömning ändras inte av bilaga I, punkt I, rubriken ”Förenade kungariket”, i den förordningen. I detta avseende räcker det att notera att denna bilaga endast är relevant vid tillämpningen av artikel 1 a andra strecksatsen punkt ii i den förordningen. Enligt de domstolar som avgjorde det nationella målet omfattades emellertid den situation i vilken Linda Tolley befann sig av första strecksatsen i den punkten.
41.      Min bedömning grundar sig följaktligen på antagandet att den berörda parten ingår i den personkrets som omfattas av tillämpningsområdet för förordning nr 1408/71.
C –    Klassificering av den del av invalidpensionen som avser vård (första frågan)
42.      Den hänskjutande domstolen vill genom den första frågan få klarhet i huruvida klassificeringen av den del av invalidpensionen som avser vård som förmån vid sjukdom i den mening som avses i artikel 4.1 a i förordning nr 1408/71 som följer av domen kommissionen/parlamentet och rådet(16) ska ifrågasättas av den anledningen att den syftar till att varaktigt och permanent täcka en risk.
1.      Upptagande till sakprövning
43.      Förenade kungarikets regering har inledningsvis gjort gällande att svaret på den frågan redan följer av ovannämnda dom. De unionsrättsliga bestämmelser som det begärts tolkning av utgör således en så kallad acte éclairé i den mening som avses i domen i målet Cilfit m.fl..(17) Den första frågan kan därför enligt min mening inte tas upp till prövning.
44.      Denna argumentation tycks enligt min mening vara grundad på en förväxling mellan dels den skyldighet som åligger domstolar mot vars avgöranden det inte finns något rättsmedel att begära ett förhandsavgörande av domstolen när en fråga om tolkning av unionsrätten har uppkommit vid den, dels frågan om en sådan tolkningsfråga kan upptas till sakprövning. Enligt teorin om acte eclairé som fastställs i domen Cilfit m.fl. finns endast ett undantag från ovannämnda skyldighet.(18) Den påverkar däremot inte frågan om en tolkningsfråga kan upptas till sakprövning.(19)
45.      Tvärtom, är de nationella domstolarna, även om det redan finns en praxis vid EU-domstolen som avgör den aktuella rättsfrågan, fullt fria att vända sig till domstolen.(20) Den omständigheten att domstolen redan har tolkat de bestämmelser vars tolkning begärs innebär inte att den inte kan pröva dem på nytt.(21) De nationella domstolarna kan således inte berövas möjligheten att genom att framställa en begäran om förhandsavgörande begära att domstolen ändrar sin rättspraxis.
2.      I sak
46.      Av domstolens rättspraxis följer att skillnaden mellan de olika slagen av sociala trygghetsförmåner grundar sig på karaktären hos den risk som varje förmån avser att täcka.(22)
47.      I domen kommissionen/parlamentet och rådet klassificerade domstolen den del av invalidpensionen som avser vård som en förmån vid sjukdom huvudsakligen av det skälet att syftet med förmånen är att hjälpa en funktionshindrad person att så långt möjligt övervinna sitt handikapp vid utförandet av vardagssysslor.(23) Det har inte bestritts att förmånen vid tidpunkten för omständigheterna i det nationella målet eftersträvade samma syfte.
48.      Den hänskjutande domstolen har i huvudsak ifrågasatt en sådan klassificering av det skälet att nämnda bidrag har liknande egenskaper som de förmåner som anges i artikel 10 i förordning nr 1408/71, eftersom de beviljas i form av förmåner som betalas ut under en längre tid eller förmåner som betalas ut i form av engångsbelopp när det gäller bestående tillstånd.
49.      Linda Tolleys ombud framhöll att han i målet vid den nationella domstolen inte ifrågasatt klassificeringen av den del av invalidpensionen som avser vård som förmån vid sjukdom och framförde även vissa argument som talar för en klassificering av denna som förmån vid invaliditet i den mening som avses i artikel 4.1 b i den förordningen. Framför allt stöds detta synsätt av domen Stewart(24) där domstolen framhöll den tillfälliga karaktären av förmåner vid sjukdom. Linda Tolleys ombud påpekade dessutom att det mål som gav upphov till domen kommissionen/parlamentet och rådet(25) avsåg skiljelinjen mellan sociala trygghetsförmåner och särskilda icke avgiftsfinansierade förmåner. Domstolen uppmandes således inte att dra en gräns mellan förmåner vid sjukdom och förmåner vid invaliditet.
50.      Dessa överväganden motiverar enligt min mening inte att domstolen frångår den klassificering av den del av invalidpensionen som avser vård som fastställts i den domen.
51.      För det första framgår visserligen av domen Stewart(26) att en förmån vid sjukdom i allmänhet täcker den risk som är knuten till ett sjukdomstillstånd som innebär ett tillfälligt avbrott i en persons verksamhet, medan en förmån vid invaliditet täcker risken för oförmögenhet när det är troligt att denna kommer att bli permanent eller varaktig.
52.      Den slutsasen kan emellertid inte innebära att den period som den aktuella förmånen avser att täcka ska upphöjas till ett avgörande kriterium vid klassificeringen av denna. Domstolen fann i det avseendet i domen kommissionen/parlamentet och rådet(27) att ett sådant kriterium inte är relevant, eftersom varaktigheten av den oförmåga som en förmån vid invaliditet avser att täcka, som den klassificerade som en förmån vid sjukdom, inte var av sådan karaktär att den kunde ändra dess syfte.
53.      På samma sätt noterade domstolen i domen da Silva Martins(28) att ”förmåner till täckande av risken för vård- och omsorgsbehov – vilket oftast är ett långsiktigt behov –, till skillnad från sjukförmåner i egentlig mening, i princip inte är avsedda att utbetalas kortsiktigt”. Ändå fann domstolen att den varaktiga karaktären av en vård- och omsorgsersättning inte kan ifrågasätta dess klassificering som förmån vid sjukdom trots att förmåner till täckande av risken för vård- och omsorgsbehov i detta avseende i viss mån kan likna förmåner vid invaliditet och ålderdom.(29)
54.      För det andra prövade domstolen visserligen inte uttryckligen skillnaden mellan förmåner vid sjukdom och vid invaliditet i domen kommissionen/parlamentet och rådet,(30) men den tog ställning till denna fråga i domen Molenaar.(31) Domstolen ansåg att vårdbidrag som utbetalas under en lång tid utgör en förmån vid sjukdom, bland annat av det skälet att det avsåg att uppnå en generell förbättring av vårdbehövande personers levnadsstandard, genom att de merkostnader som föranleds av deras vårdbehov kompenseras.(32) På samma grundval förbehöll domstolen denna klassificering för jämförbara förmåner bland annat i domarna Jauch(33) och Hosse.(34) Den del av invalidpension som avser vård eftersträvar emellertid också ett sådant syfte.
55.      Eftersom förordning nr 1408/71 inte heller innehåller några bestämmelser som särskilt avser förmåner till täckande av risken för vård- och omsorgsbehov medför domstolens beslut att betrakta dessa som förmåner vid sjukdom, även om de utbetalas långsiktigt, enligt min mening vissa fördelar vad beträffar rättssäkerhet och insyn.
56.      Jag vill i detta avseende framhålla att det i medlemsstaternas nationella lagstiftning föreskrivs en mängd olika vård- och omsorgsförmåner, vissa av dem har egenskaper som liknar förmåner vid invaliditet, medan andra snarare liknar förmåner vid ålderdom eller familjeförmåner. Fastställandet av en anknytning från fall till fall mellan varje vård- och omsorgsförmån och en viss gren av social trygghet skulle inte enbart riskera att komplicera klassificeringen av vård- och omsorgsförmåner, utan även innebära att resultatet inte skulle kunna förutses, och därmed påverka rättssäkerheten.(35)
57.      Jag anser således att den del av invalidpensionen som avser vård utgör en förmån vid sjukdom. Den omfattas följaktligen inte av det materiella tillämpningsområdet för artikel 10 i förordning nr 1408/71 och kan således inte överföras.
D –    Bestämmande av tillämplig lag (andra frågan)
1.      Inledande synpunkter
58.      Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan för att få klarhet i vilken nationell lagstiftning som Linda Tolley omfattades av vid tidpunkten för omständigheterna i det nationella målet enligt lagvalsreglerna i artikel 13.2 i förordning nr 1408/71. Den hänskjutande domstolen frågar sig närmare bestämt om lagstiftningen i Förenade kungariket inte längre är tillämplig på den berörda parten i den mening som avses i artikel 13.2 f i den förordningen efter det att hon bosatt sig i Spanien, med följden att hon omfattades av den spanska lagstiftningen.
59.      Jag finner det lämpligt att först klargöra de konsekvenser som domstolens svar har på den frågan.
60.      För det första, för det fall lagstiftningen i Förenade kungariket fortsatte att gälla för Linda Tolley, är lagvalsregeln i artikel 13.2 f i nämnda förordning inte tillämplig. Det ska i det fallet anses att den berörda parten fortsatte att omfattas av den lagstiftningen enligt en av lagvalsreglerna i artikel 13.2 a–e i samma förordning.(36) Förenade kungariket skulle följaktligen onekligen utgöra ”behörig stat” i den mening som avses i artikel 22.1 b i samma förordning. Det skulle av det skälet åligga medlemsstaten att fortsätta att utbetala den del i invalidpensionen som avser vård till Linda Tolley efter det att hon bosatt sig i Spanien (förutsatt att hon fått tillstånd, vilket jag kommer att återkomma till nedan).
61.      För det andra, för det fall lagstiftningen i Förenade kungariket inte längre gällde för Linda Tolley, skulle hon enligt artikel 13.2 f i förordning nr 1408/71 omfattas av det spanska sociala trygghetssystemet. Då ska det dessutom fastställas om Förenade kungariket därmed inte längre är ”behörig stat” i den mening som avses i artikel 22.1 b i förordningen och att den berörda parten inte kunde åberopa den, eller om den bestämmelsen ändå kan tillämpas i den mån Förande kungariket fortfarande är ”behörig stat” i den mening som avses i denna bestämmelse av det skälet att lagstiftningen i den medlemsstaten var tillämplig vid tidpunkten för ansökan om förmånen med avseende på vilken överföring har begärts.
62.      För övrigt framgår varken av beslutet om hänskjutande eller av de yttranden som avgetts till domstolen om det i den spanska lagstiftingen vid tidpunkten för omständigheterna i det nationella målet föreskrevs förmåner till täckande av risken för den del i invalidpensionen som avser vård.(37)
2.      Begreppet lagstiftning i den mening som avses i artikel 13.2 f i förordning nr 1408/71
63.      Den hänskjutande domstolen anser det vara oklart huruvida begreppet lagstiftning i den mening som avses i artikel 13.2 f i förordning nr 1408/71 avser all lagstiftning på området för social trygghet eller enbart lagstiftning avseende den förmån som den berörda parten vill komma i åtnjutande av. Den hänskjutande domstolen har framfört allt frågat sig om bibehållandet av en eventuell rätt till ålderpension på bekostnad av institutionen i Förenade kungariket innebär att det i det nationella målet inte kan fastställas att lagstiftningen i den medlemsstaten har upphört att gälla för Linda Tolley i den mening som avses i denna bestämmelse.
64.      I detta avseende verkar det enligt min mening vara lämpligt att från början skilja på frågan om bestämmande av tillämplig lagstiftning och frågan om förvärvade rättigheter ska bibehållas.(38)
65.      Bestämmandet av lagstiftningen i en medlemsstat (nedan kallad behörig stat eller anslutningsstat) som tillämplig lagstiftning innebär att systemet för social trygghet i den medlemsstaten är tillämpligt på den berörda arbetstagaren. I förekommande fall betalar arbetstagaren in sociala avgifter där och/eller har rätt till förmåner där om en av de risker som systemet täcker infaller. Enligt principen om att lagstiftningen i endast en medlemsstat är tillämplig som fastställs i artikel 13.1 i förordning nr 1408/71 omfattas en arbetstagare av den nationella lagstiftningen om social trygghet i endast en medlemsstat.(39) Enligt detta synsätt syftar artikel 13.2 i den förordningen dels till att förhindra en samtidig tillämpning av ett antal nationella lagstiftningssystem och därav följande komplikationer, dels till att förhindra att en arbetstagare berövas skydd på området för social trygghet på grund av att det saknas lagstiftning som är tillämplig på honom eller henne.(40)
66.      Bibehållandet av förvärvade rättigheter gäller främst bibehållandet av rätten till en social trygghetsförmån efter det att en arbetstagare bosatt sig i en annan medlemsstat än den där han enligt lagstiftningen i den medlemsstaten redan har förvärvat (eller står i begrepp att förvärva) rätten till en sådan förmån.(41)
67.      Flera bestämmelser i förordning nr 1408/71 syftar således till att säkerställa att rättigheter som redan har förvärvats, eller som en arbetstagare står i begrepp att förvärva, kvarstår även om arbetstagaren omfattas av lagstiftningen i en annan medlemsstat efter utflyttningen. Särskilt i artikel 10 i den förordningen föreskrivs att rätten till bland annat kontantförmåner vid invaliditet eller ålderdom ska bibehållas. Vad beträffar förmåner vid sjukdom föreskrivs i artiklarna 19 och 22.1 b i nämnda förordning enligt min mening också en sådan rättighet.(42)
68.      En arbetstagare kan således vara ansluten till det sociala trygghetssystemet i en medlemsstat samtidigt som han uppbär en viss förmån i en annan medlemsstat i vilken han inte är försäkrad på grundval av rättigheter som tidigare förvärvats i sistnämnda medlemsstat. När systemet för social trygghet i anslutningsmedlemsstaten även försäkrar den risk som täcks av den förmånen utgör bestämmelserna om förhindrande av sammanträffande av förmåner i unionslagstiftningen och i den nationella lagstiftningen hinder mot att uppbära flera förmåner av samma karaktär som hänför sig till samma försäkringsperiod.(43)
69.      Lagstiftaren har således undanröjt all oklarhet i detta avseende efter antagandet av förordning nr 883/2004 där det i artikel 11.3 e, som innehåller samma bestämmelser som artikel 13.2 f i förordning nr 1408/71, uttryckligen föreskrivs att lagvalsregeln i denna bestämmelse är tillämplig ”utan att det påverkar tillämpningen av andra bestämmelser i denna förordning enligt vilka [den berörda] personen har rätt till förmåner enligt lagstiftningen i en eller flera andra medlemsstater”.
70.      Mot bakgrund av dessa överväganden anser jag att lagstiftningen i en medlemsstat ”upphör att gälla” för en arbetstagare i den mening som avses i artikel 13.2 f i förordning nr 1408/71 när arbetstagaren förlorar sin anslutning till det sociala trygghetssystemet i den medlemsstaten, oavsett om han bibehåller de rättigheter som redan förvärvats eller som han står i begrepp att förvärva.(44)
71.      Den omständigheten att Linda Tolley fortsatte att vara försäkrad mot risken för ålderdom i Förenade kungariket utgör inte hinder mot att rätten i den medlemsstaten upphört att gälla för henne i den mening som avses i artikel 13.2 f i förordning nr 1408/71.
3.      Den tidpunkt från och med vilken lagstiftningen i Förenade kungariket upphört att gälla för Linda Tolley
72.      Enligt artikel 10b i förordning nr 574/72 ska den dag och de villkor då lagstiftningen i en medlemsstat upphör att gälla fastställas av den medlemsstaten.(45)
73.      I bilaga VI, rubriken ”Förande kungariket”, punkt 19, i förordning nr 1408/71 anges främst att lagstiftningen i den medlemsstaten upphör att gälla för en person i den mening som avses i artikel 13.2 f i den förordningen när den sista av de händelser som anges där äger rum.
74.      Förenade kungarikets regering har anfört att lagstiftningen upphörde att gälla för Linda Tolley dagen efter det att hon bosatte sig i Spanien enligt nämnda punkt 19 a (det vill säga under år 2002).
75.      Däremot har Linda Tolleys ombud gjort gällande att den tidpunkt vid vilken lagstiftningen i Förenade kungariket upphörde att gälla motsvarar dagen efter den sista dagen i perioden då hon uppbar den del av invalidförmånen som avser vård som började utbetalas innan hon flyttande enligt punkt 19 c i) (det vill säga under 2007). Han har i detta avseende anfört att Linda Tolley fortsatte att uppbära förmånen under perioden 2002–2007, även om Secretary of State senare fann att hon inte längre hade rätt till den för den perioden enligt lagstiftningen i Förenade kungariket.
76.      I likhet med kommissionen anser jag att eftersom den dag och de villkor då lagstiftningen i en medlemsstat upphör att gälla för en person ska fastställas enligt den nationella lagstiftningen i den medlemsstaten ankommer det på den hänskjutande domstolen att avgöra om den situation som Linda Tolley befinner sig i regleras i punkt 19 a eller i punkt 19 c, rubriken ”Förenade kungariket”, i bilaga VI till förordning nr 1408/71.
E –    Bibehållande av rätten till den del av invalidpensionen som avser vård på grundval av artikel 19.1 och/eller artikel 22.1 b i förordning nr 1408/71 (tredje frågan)
1.      Inledande synpunkter
77.      Den hänskjutande domstolen vill genom den tredje frågan få klarhet i om Linda Tolley, såvida lagstiftningen i Förenade kungariket upphört att gälla för henne i den mening som avses i artikel 13.2 f i förordning nr 1408/71 efter att hon flyttat, ändå hade rätt att fortsättningsvis uppbära den del av invalidpensionen som avser vård på grundval av artikel 19.1 och/eller artikel 22.1 b i den förordningen.(46)
78.      Den norska regeringen och Förenade kungarikets regering samt kommissionen har gjort gällande att den berörda partens situation inte omfattas av tillämpningsområdet för dessa bestämmelser och har framfört följande argument:
–        För det första har Förenade kungarikets regering och kommissionen gjort gällande att Linda Tolley inte har ställning som arbetstagare i den mening som avses i dessa bestämmelser som endast omfattar personer som var yrkesverksamma vid tidpunkten för ansökan om att bibehålla rätten till den berörda förmånen.
–        För det andra har den norska regeringen och Förenade kungarikets regering anfört att Förande kungariket inte är ”behörig stat” i den mening som avses i nämnda bestämmelser.(47) Begreppet avser den medlemsstat vars lagstiftning är tillämplig enligt lagvalsreglerna i artikel 13.2 i förordning nr 1408/71 under den period för vilken bibehållande av den berörda förmånen begärts, vilket, enligt dessa regeringar, är Spanien, och inte den medlemsstat vars lagstiftning var tillämplig vid tidpunkten för ansökan om beviljande av förmånen.
79.      För det fall att dessa argument avvisas ska det fastställas om artikel 19.1 och/eller artikel 22.1 b i förordning nr 1408/71 utgör hinder för en medlemsstat att uppställa ett krav på bosättning som villkor för att kunna bibehålla rätten till en förmån vid sjukdom. För det fall ovannämnda fråga besvaras jakande ska således konsekvenserna av att det inte utfärdades något tillstånd innan mottagaren flyttade bedömas.
80.      Innan ovannämnda frågor undersöks är det enligt min mening viktigt att understryka att förmåner vid sjukdom ”i egentlig mening” och förmåner till täckande av risken för vård- och omsorgsbehov, vilka till skillnad från förstnämnda utbetalas under en längre tid, behandlas på samma sätt i dessa bestämmelser.(48) Vid tolkningen av dessa två bestämmelser ska således de två typerna av förmåner beaktas på ett övergripande sätt.
81.      Det ankommer i förekommande fall på lagstiftaren att i förordning nr 1408/71 införa bestämmelser som särskilt omfattar förmåner till täckande av risken för vård- och omsorgsbehov om lagstiftaren önskar att dessa ska omfattas av ett särskilt system med hänsyn till bland annat de finansiella utmaningar som sammanhänger därmed.
2.      Tillämpningsområdet för artikel 19 respektive artikel 22.1 b i förordning nr 1408/71
82.      Såsom domstolen slog fast i domen von Chamier‑Glisczinski(49) avser artiklarna 19 och 22.1 b i förordning nr 1408/71 olika situationer och har därmed skilda ändamål.
83.      Artikel 22.1 b i den förordningen (som återfinns under rubriken i vilken det hänvisas till ”[å]terkomst eller flyttning till en annan medlemsstat under sjukdom eller moderskap”) avser situationen där en person flyttar från en medlemsstat där personen i fråga börjat uppbära en förmån vid sjukdom eller moderskap till en annan medlemsstat. Enligt denna bestämmelse kan denna förmån bibehållas förutsatt att den behöriga myndigheten i den första medlemsstaten utfärdat tillstånd.
84.      Artikel 19 i nämnda förordning (med rubriken ”Bosättning i en annan medlemsstat än den behöriga staten – Allmänna regler”) som inte uppställer ett sådant villkor, möjliggör däremot enligt min mening enbart för en arbetstagare som redan vid tidpunkten för ansökan om förmånen är bosatt i en annan medlemsstat än den medlemsstat i vilken denne arbetar att komma i åtnjutande av förmånen i den medlemsstat där personen i fråga är bosatt.(50)
85.      Denna tolkning följer särskilt av en systematisk läsning av samma förordning. Om artikel 19 i den förordningen skulle vara tillämplig när arbetstagaren börjat uppbära den berörda förmånen innan han flyttar, det vill säga i en situation som även omfattas av artikel 22.1 b i förordning nr 1408/71, så skulle nämligen kravet på tillstånd som föreskrivs i sistnämnda bestämmelse berövas sin ändamålsenliga verkan.
86.      Eftersom Linda Tolley började uppbära den del av invalidpensionen som avser vård när hon var bosatt i Förenade kungariket ska hennes situation enbart granskas mot bakgrund av artikel 22.1 b i den förordningen.
3.      Begreppet arbetstagare i den mening som avses i artikel 22.1 b i förordning nr 1408/71
87.      Genom den första delen av den tredje frågan önskar den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida en person som befinner sig i Linda Tolleys situation har ställning som arbetstagare i den mening som avses i artikel 22.1 i förordning nr 1408/71 och därmed ingår i den personkrets som omfattas av tillämpningsområdet för denna bestämmelse.
88.      Linda Tolleys ombud har anfört att begreppet arbetstagare har en enhetlig räckvidd i alla bestämmelser i denna förordning. Eftersom Linda Tolley motsvarar definitionen av begreppet arbetstagare i artikel 1 a i nämnda förordning ska hon även betraktas som sådan vid tillämpningen av artikel 22.1 i samma förordning.
89.      Förenade kungarikets regering och kommissionen har däremot gjort gällande att begreppet arbetstagare i den mening som avses i artiklarna 19–22 i förordning nr 1408/71 har en egen betydelse. Begreppet avser enbart arbetstagare som är yrkesverksamma vid den tidpunkt då de ansöker om förmåner på grundval av en av bestämmelserna.
90.      Det sista argumentet strider enligt min mening mot domen Pierik(51) enligt vilken hänvisningen till ”arbetstagare” i artikel 22.1 1 b i nämnda förordning inte avser att begränsa bestämmelsens tillämpningsområde till yrkesverksamma arbetstagare i förhållande till icke yrkesverksamma arbetstagare.
91.      Eftersom begreppet arbetstagare definieras i artikel 1 a i samma förordning avsåg lagstiftaren, när han tillämpade detta uttryck i andra bestämmelser i förordningen, enligt min mening personer som omfattas av den definitionen. Tvärtom, såsom Linda Tolleys ombud påpekat, skulle lagstiftaren ha använt en annan terminologi om han specifikt hade avsett yrkesverksamma arbetstagare.(52)
92.      Jag anser följaktligen att Linda Tolley har ställning som arbetstagare i den mening som avses i artikel a i den förordningen. Samma sak gäller med avseende på artikel 22.1 b i nämnda förordning.
93.      Denna bedömning kullkastas inte av det argument som framförts av den norska regeringen och av Förenade kungarikets regering samt kommissionen, enligt vilket åtskillnaden mellan dels arbetstagare (vars situation regleras i artiklarna 19–22 i förordning nr 1408/71 i avsnitt 2 i kapitel 1 i avdelning III i den förordningen), dels arbetslösa personer (som avses i artikel 25 i den förordningen i avsnitt 3 i detta kapitel) skulle förlora all betydelse om de personer som definitivt upphört att vara yrkesverksamma skulle betraktas som arbetstagare.
94.      Det ska i detta avseende påpekas att Linda Tolley inte omfattas av någon av de relevanta bestämmelserna i kapitel 1 i avdelning III i förordning nr 1408/71 om hon inte betraktas som arbetstagare i den mening som avses i artiklarna 19–22 i nämnda förordning. Hon kan inte anses som pensionssökande eller som en pensionär som har rätt till pensioner i den mening som avses i bestämmelserna i avsnitten 4 och 5 i kapitel 1 i avdelning III i förordning nr 1408/71. Enligt min mening bör artiklarna 19–22 i förordningen tillämpas på sådana situationer som inte regleras i de specifika bestämmelserna i avsnitten 3–5 i detta kapitel. Så är fallet trots att en sådan tillämpning skulle kunna leda till att en person som befinner sig i samma situation som Linda Tolley tillåts överföra en förmån vid sjukdom, medan andra kategorier av ekonomiskt inaktiva personer, i förekommande fall, inte tillåts göra detta.
4.      Begreppet behörig stat i den mening som avses i artikel 22.1 b i förordning nr 1408/71
a)      Redogörelse för problematiken
95.      Inom ramen för prövningen av den andra delen av den tredje frågan ska för det första begreppet behörig stat klargöras i den mening som avses i artikel 22.1 b i förordning nr 1408/71 och i detta avseende ska samspelet mellan den bestämmelsen och artikel 13.2 f i nämnda förordning preciseras.
96.      I förevarande fall uppkommer frågan om den behöriga staten i den mening som avses i artikel 22.1 b i förordning nr 1408/71, i en sådan situation som den i det nationella målet, avser den stat vars lagstiftning är tillämplig efter det att arbetstagaren flyttat eller den stat enligt vars lagstiftning rätten till förmåner vid sjukdom har förvärvats.
97.      Den norska regeringen och Förenade kungarikets regering förespråkar det första av dessa alternativ. Eftersom Spanien ska betraktas som behörig stat,(53) är artikel 22.1 b i förordning nr 1408/71, som gäller arbetstagare som är bosatta i en annan medlemsstat än i den behöriga staten, inte tillämplig.(54)
98.      Att anta ett sådant synsätt är slutligen detsamma som att anse att en person som upphört av vara yrkesverksam enligt artikel 22.1 b i förordningen inte kan få förmåner vid sjukdom som förvärvarts i den medlemsstat där denne senast var anställd efter det att personen i fråga bosatt sig i en annan medlemsstat. Enligt artikel 13.2 f i förordning nr 1408/71 är artikel 22.1 b i nämnda förordning enbart tillämplig på en arbetstagare som var yrkesverksam vid den tidpunkt då denne flyttade.
99.      Linda Tolleys ombud har i sin tur försvarat det andra alternativet. Artikel 13.1 f i förordningen utgör således inte hinder mot att en arbetstagare som har upphört att vara yrkesverksam fortsättningsvis har rätt till förmåner vid sjukdom som han börjat uppbära i en medlemsstat efter det att han bosatt sig i en annan medlemsstat.
100. Av de ovan angivna skälen finner jag det sista synsättet övertygande.
b)      Bokstavstolkning
101. Enligt artikel 1 punkterna o, i och q i förordning nr 1408/71 avses med begreppet behörig stat bland annat den medlemsstat där den institution hos vilken en arbetstagare är försäkrad är belägen ”vid den tidpunkt då en ansökan om förmån görs”.(55)
102. Enligt denna definition avses med begreppet behörig stat till vilken det hänvisas i artikel 22.1 b i förordning nr 1408/71 enligt min mening den stat som var behörig enligt bestämmelserna i avdelning II vid den tidpunkt då rätten till förmåner med avseende på vilka överföring begärts förvärvades. Det rör sig i förevarande fall om Förenade kungariket, eftersom Linda Tolley ansökte om den förmån som det rör sig om i det nationella målet flera år innan hon bosatte sig i Spanien.
103. Till stöd för denna tolkning vill jag först påpeka att en jämförbar tidsmässig aspekt redan anknyter till begreppet behörig stat i samband med en annan bestämmelse i förordning nr 1408/71, nämligen i artikel 71.1 a.(56) Såsom framgår av domen Adanez‑Vega,(57) avses med begreppet den stat som var behörig vid tidpunkten för den berörda partens senaste anställning.
104. Det är enligt min mening även i detta syfte som det i bilaga VI, rubriken ”Förenade kungariket”, punkt 20, i förordning nr 1408/71 föreskrivs att ”[d]en omständigheten att en person har blivit omfattad av en annan medlemsstats lagstiftning i enlighet med förordningens artikel 13.2 f … skall inte hindra att” bland annat ”Förenade kungariket som behörig stat på denna person tillämpar de bestämmelser som avser anställda eller egenföretagare i förordningens avdelning III kapitel 1 [avseende förmåner vid sjukdom och moderskap] … om han kvarstår som anställd eller egenföretagare i förhållande till dessa bestämmelser och i denna egenskap senast var försäkrad enligt Förenade kungarikets lagstiftning”.
105. Ovannämnda punkt innebär att Förenade kungariket godtar att det är möjligt att fortsätta att vara behörig stat i den mening som avses i bestämmelserna i avdelning III, kapitel 1, i förordning nr 1408/71, även om lagstiftningen i den medlemsstaten upphör att gälla för en arbetstagare i den mening som avses i artikel 13.2 f i förordning nr 1408/71. Enligt min mening konstateras således i nämnda punkt att bestämmelsen inte utgör hinder mot att tillämpa bestämmelserna i avdelning III i nämnda förordning avseende bibehållande av förvärvade rättigheter, där bland annat artikel 22.1 b ingår.
106. Bibehållandet av rätten till en kontantförmån vid sjukdom som i förevarande fall utbetalas av en medlemsstat, trots att mottagaren flyttat till en annan medlemsstat, leder till att lagstiftningen i en annan medlemsstat blir tillämplig vilket speglar den situation som sedermera råder enligt förordning nr 883/2004. Denna förordning innehåller inte någon specifik bestämmelse om bibehållande av rätten till förmåner vid sjukdom som motsvarar den i artikel 22.1 b i förordning nr 1408/71. Däremot innehåller förordningen i artikel 7 en bestämmelse om upphävande av krav på bosättning vilken omfattar alla kontantförmåner inom det sociala trygghetsområdet (och inte enbart de som anges i artikel 10 i förordning nr 1408/71).
107. Tvärtemot vad Förenade kungarikets regering gjort gällande utgör domen Kuusijärvi(58) inte hinder mot en sådan tolkning. I den domen klassificerade domstolen den förmån som det rörde sig om i det nationella målet som en familjeförmån (och inte som en förmån vid sjukdom) och uttalade sig i fråga om tolkningen av artiklarna 73 och 74 och inte artikel 22.1 b i förordning nr 1408/71.(59) Dessa bestämmelser avser emellertid inte bibehållandet av rätten till en förmån som en arbetstagare börjat uppbära innan han flyttade.(60)
c)      Teleologisk tolkning
108. Ovannämnda bokstavstolkning bekräftas av en teleologisk tolkning av artikel 13.2 f i förordning nr 1408/71.
109. Innan artikel 13.2 f i förordning nr 1407/81 infördes genom förordning (EEG) nr 2195/91(61) fann domstolen i domen Ten Holder(62) att en arbetstagare, i avsaknad av en särskild bestämmelse som reglerar vilken lagstiftning som är tillämplig på en arbetstagare som upphör att vara yrkesverksam i en medlemsstat och som inte kommer att arbeta i en annan medlemsstat, omfattas av lagstiftningen i den medlemsstat där han senast var anställd enligt artikel 13.2 a i samma förordning.
110. Domstolen begränsade därefter denna slutsats till att omfatta sådana situationer där en arbetstagare enbart tillfälligt upphört att vara yrkesverksam.(63) Den situation där en person definitivt har upphört att arbeta omfattades följaktligen inte längre av någon av lagvalsreglerna i avdelning II i förordning nr 1408/71.(64)
111. Genom att införa artikel 13.2 f i förordning nr 1408/71 avsåg lagstiftaren att åtgärda den brist som fastställts i nämnda rättspraxis.(65) Lagstiftaren valde i detta sammanhang att tillämpa lagstiftningen i bosättningsstaten på en arbetstagare som definitivt eller tillfälligt(66) upphört att vara yrkesverksam.
112. Om den medlemsstaten kan betraktas som behörig stat i den mening som avses i artikel 22.1 b i förordning nr 1408/71 omfattas en sådan arbetstagare inte längre av tillämpningsområdet för denna bestämmelse. Arbetstagaren är per definition inte bosatt ”inom en annan medlemsstats territorium än den behöriga statens”.(67)
113. För det första betvivlar jag, i den mån som detta strider mot principen att rättigheter som föreskrivs i förordning nr 1408/71 vilka har förvärvats ska bibehållas,(68) att det var vad lagstiftaren ville. För övrigt framgår varken av förordningens ordalydelse eller av förordningens förarbeten att lagstiftaren genom att införa artikel 13.2 f i förordningen avsåg att förhindra att artikel 22.1 b i samma förordning tillämpas på icke yrkesverksamma arbetstagare.
114. För det andra, om en person som uppbär en kontantförmån vid sjukdom nekas förmånen efter att ha flyttat till en annan medlemsstat, skulle personen i fråga de facto hindras från att flytta, om han eller hon inte var beredd att avbryta läkarvården. Detta strider enligt min mening mot det syfte att främja rörligheten för arbetstagare som eftersträvas med förordning nr 1408/71 och artikel 48 FEUF.(69)
115. För det tredje anser jag att den tolkning som jag förespråkar är förenlig med andra bestämmelser i förordning nr 1408/71 som vittnar om att lagstiftaren avsåg att förhindra att bosättningsstaten bär kostnaderna för vissa förmåner vid sjukdom för en person som aldrig arbetat där. Särskilt i artikel 28.1 i förordning nr 1408/71 föreskrivs att när en pensionär som har rätt till pension enligt en medlemsstats lagstiftning inte har rätt till förmåner vid sjukdom enligt lagstiftningen i den medlemsstat inom vars territorium han är bosatt, ska han ändå få sådana förmåner på bekostnad av institutionen i den första medlemsstaten om han hade haft rätt till dessa om han varit bosatt där.
d)      Slutsats i denna del
116. Mot denna bakgrund anser jag att begreppet behörig stat i artikel 22.1 b i förordning nr 1408/71 avser den medlemsstat enligt vars lagstiftning den rätt som ansökan om bibehållande enligt denna bestämmelse avser har förvärvats. Även om lagstiftningen i Förenade kungariket har upphört att gälla för Linda Tolley efter att hon flyttat, vilket innebär att hon omfattas av den spanska lagstiftningen enligt artikel 13.2 f i ovannämnda förordning, är Förenade kungariket behörig stat i den mening som avses i artikel 22.1 b i ovannämnda förordning vad avser bibehållande av rätten till den del av invalidpensionen som avser vård.
5.      Huruvida kravet på bosättning är rättsstridigt
117. För att besvara den andra delen av den tredje frågan ska för det andra fastställas om artikel 22.1 b i förordning nr 1408/71 utgör hinder mot ett sådant bosättningskrav som föreskrivs i lagstiftningen i Förenade kungariket.
118. Förenade kungariket har i detta sammanhang gjort gällande att även om den medlemsstaten är behörig stat i den mening som avses i denna bestämmelse, så är denna, såsom framgår av dess ordalydelse, endast tillämplig på villkor att arbetstagaren uppfyller de villkor som uppställs i den medlemsstaten för att få förmåner. För att få förmåner har Förenade kungariket emellertid uppställt ett krav på bosättning vars laglighet har bestritts i det nationella målet.
119. Detta argument kan inte godtas. Såsom generaladvokaten Jacobs anförde i sitt förslag till avgörande i målet Kuusijärvi skulle ”denna bestämmelse helt … sakna syfte … om … [den rätt som tillerkänns enligt artikel 22.1 b i förordning nr 1408/71] kunde upphävas genom ett nationellt krav på bosättning”.(70)
120. Oberoende härav utgör unionsrätten enligt min mening inte hinder för den behöriga staten, i den mening som avses i denna bestämmelse, att, i den mån detta föreskrivs i den nationella lagstiftningen, ompröva rätten till förmånen eller storleken på denna utifrån sådana faktorer som levnadsstandard i bosättningsstaten eller den berörda partens ändrade behov. Den kan däremot inte beröva sistnämnda en sådan rätt enbart av den anledningen att personen i fråga är bosatt i en annan medlemsstat.
6.      Följderna av att tillstånd saknas
121. Enligt artikel 22.1 b i förordning nr 1408/71 har en person som uppbär en kontantförmån vid sjukdom endast rätt att bibehålla denna efter att personen i fråga flyttat på villkor att denne fått tillstånd att göra detta av den behöriga institutionen. Av beslutet om hänskjutande framgår emellertid att Linda Tolley inte ansökt om, och än mindre fått, ett sådant tillstånd av den behöriga institutionen i Förenade kungariket. Den hänskjutande domstolen fann emellertid att hon skulle ha beviljats tillstånd om hon hade gjort en ansökan.(71) Genom artikel 22.2 i förordning nr 1408/81 begränsas möjligheten att vägra tillstånd till att omfatta sådana fall, till vilka Linda Tolleys situation inte hör, där ”det är klarlagt att en flyttning skulle vara skadlig för personens hälsotillstånd eller försvåra läkarvården”.
122. Inom ramen för prövningen av den andra delen av den tredje frågan ska det följaktligen för det tredje prövas om den omständigheten att tillstånd saknas innebär att artikel 22.1 b i förordning nr 1408/71 inte kan tillämpas, även om tillstånd inte hade kunnat vägras om det hade begärts.
123. Förordning nr 1408/71 föreskriver inte någon tillämplig sanktion när den berörda parten, trots att ingen av de omständigheter som möjliggör för medlemsstaten att vägra tillstånd föreligger, inte har något administrativt tillstånd.
124. Det är i detta avseende enligt min mening lämpligt att närmare granska syftet med kravet på tillstånd i artikel 22.1 b i förordning nr 1408/71. Artikel 22.2 i nämnda förordning innebär enligt min mening att kravet syftar till att undvika oproportionerliga belastningar på den stat som har ansvar för betalningen av förmånen när den som uppbär förmånen flyttar till en annan medlemsstat där hans hälsotillstånd riskerar att försämras eller där läkarvården skulle kunna försvåras och därmed medföra högre kostnader för den första medlemsstaten.(72)
125. En sådan tolkning enligt vilken arbetstagaren, även om tillstånd saknas, skulle ha rätt att bibehålla rätten till en förmån, förutsatt att flyttningen inte är av sådan karaktär att den skulle vara skadlig för personens hälsotillstånd eller försvåra läkarvården, skulle kunna hindra förverkligandet av ett sådant mål. En sådan tolkning skulle kunna locka en arbetstagare att flytta utan att ha ansökt om eller ha fått tillstånd. I så fall kan det i ett senare skede visa sig att flyttningen kan skada personens hälsotillstånd eller försvåra läkarvården.
126. Under dessa förhållanden kan artikel 22.1 b och 22.2 i förordning nr 1408/71 inte innebära att medlemsstaterna åläggs en skyldighet att tillämpa artikel 22.1 b i nämnda förordning på en arbetstagare när arbetstagaren inte fått något tillstånd innan utflyttningen.(73)
127. Det ska emellertid erinras om att det genom förordning nr 1408/71 sker en samordning, utan att någon harmonisering företas, av de nationella systemen för social trygghet.(74) Mot denna bakgrund och eftersom det i förordningen inte föreskrivs vilka följderna blir när tillstånd saknas enligt artikel 22.1 b i förordningen har medlemsstaterna möjlighet att även i en sådan situation låta en arbetstagare, med stöd av nationell rätt, överföra de förmåner som föreskrivs i denna bestämmelse.(75) Detta gäller i än högre grad som detta erkännande, genom att ge migrerande arbetstagare ett mer omfattande skydd än det som följer av förordningen, bidrar till att förverkliga det bakomliggande målet att underlätta den fria rörligheten för arbetstagare.(76)
V –    Förslag till avgörande
128. Mot bakgrund av vad som anförts ovan föreslår jag att domstolen besvarar de frågor som ställts av Supreme Court of the United Kingdom (Högsta domstolen, Förenade kungariket) på följande sätt:
1)      Ett sådant bidrag som den del av invalidpensionen (disability living allowance) som avser vård utgör en förmån vid sjukdom i den mening som avses i artikel 4.1 a i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjer flyttar inom gemenskapen, i dess ändrade och uppdaterade lydelse enligt rådets förordning (EG) nr 118/97 av den 2 december 1996, i dess ändrade lydelse enligt rådets förordning (EG) nr 1386/2001 av den 5 juni 2001.
2)      Artikel 13.2 f i förordning nr 1408/71, i dess ändrade och uppdaterade lydelse enligt förordning nr 118/97, i dess ändrade lydelse enligt förordning nr 1386/2001, ska tolkas så att en person upphör att omfattas av lagstiftningen i en medlemsstat när den upphör att vara ansluten till systemet för social trygghet i den medlemsstaten enligt den nationella lagstiftningen i den medlemsstaten. Detta gäller även om den personen fortsätter att vara försäkrad mot ålderdom enligt lagstiftningen i nämnda medlemsstat, så att personen i fråga har rätt till åderspension om denne uppfyller avgiftsvillkoren när vederbörande uppnår pensionsåldern.
Det ankommer på den nationella domstolen att, med hänsyn till omständigheterna i det mål som anhängiggjorts vid den, fastställa den tidpunkt vid vilken lagstiftningen i Förenade kungariket upphör att gälla enligt artikel 13.2 f i förordning nr 1408/71, enligt de kriterier som fastställts i bilaga VI, rubriken ”Förenade kungariket”, punkt 19, i den förordningen.
3)      En person som upphör att omfattas av lagstiftningen i en medlemsstat, utan att lagstiftningen i en annan medlemsstat blir tillämplig på personen i fråga enligt punkterna a–e i artikel 13.2 i förordning nr 1408/71, i dess ändrade och uppdaterade lydelse enligt förordning nr 118/97, i dess ändrade lydelse enligt förordning nr 1386/2001, och som således enligt artikel 13.2 f i denna förordning omfattas av lagstiftningen i den medlemsstat där denne är bosatt kan enligt artikel 22.1 b i nämnda förordning på det sätt som anges i denna bestämmelse ändå bibehålla rätten till de förmåner vid sjukdom som personen i fråga börjat uppbära på bekostnad av institutionen i den första medlemsstaten innan vederbörande flyttade till den andra medlemsstaten.
4)      Begreppet anställd eller egenföretagare som definieras i artikel 1 a i förordning nr 1408/71, i dess ändrade och uppdaterade lydelse enligt förordning nr 118/97, i dess ändrade lydelse enligt förordning nr 1386/2001, och som bland annat återfinns i artikel 22.1 b i den förordningen omfattar en person som inte längre är anställd eller egenföretagare då denne är obligatoriskt eller frivilligt försäkrad, om så bara mot en enda risk, enligt ett allmänt eller särskilt system för social trygghet som anges i artikel 1 a i nämnda förordning, oavsett om ett anställningsförhållande föreligger.
5)      Artikel 22.1 b i förordning nr 1408/71, i dess ändrade och uppdaterade lydelse enligt förordning nr 118/97, i dess ändrade lydelse enligt förordning nr 1386/2001, utgör hinder för en medlemsstat att som villkor för att bibehålla rätten till en kontantförmån vid sjukdom uppställa ett krav på bosättning som det i det nationella målet.
6)      Artikel 22.1 b och 22.2 i förordning nr 1408/71, i dess ändrade och uppdaterade lydelse enligt förordning nr 118/97, i dess ändrade lydelse enligt förordning nr 1386/2001, ska tolkas så att en person som inte längre är anställd eller egenföretagare och som börjat uppbära kontantförmåner vid sjukdom innan vederbörande flyttat till en annan medlemsstat bibehåller rätten att uppbära förmåner från institutionen i den första medlemsstaten efter flyttningen under förutsättning att personen i fråga fått tillstånd härtill.
1 – Originalspråk: franska.
2 – Rådets förordning av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjer flyttar inom gemenskapen (EGT L 149, 1971, s. 2; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 57).
3 – Europaparlamentets och rådets förordning av den 29 april 2004 om samordning av de sociala trygghetssystemen (EUT L 166, 2004, s. 1 och rättelse i EUT L 200, 2004, s. 1).
4 – Det nationella målet avser Linda Tolleys rättigheter från och med den 6 november 2002 (se punkt 20 i förevarande förslag till avgörande). Tvisten regleras således av förordning nr 1408/71 i den lydelse som var tillämplig vid den tidpunkten.
5 – Rådets förordning av den 2 december 1996 (EGT L 28, 1997, s. 1).
6 – Europaparlamentets och rådets förordning av den 5 juni 2001 (EGT L 187, 2001, s. 1).
7 – [2010] EWCA Civ 291.
8 – Dom av den 18 oktober 2007, kommissionen/parlamentet och rådet (C‑299/05, EU:C:2007:608, punkt 68).
9 – Enligt artikel 1 j i förordning nr 1408/71 avses med beteckningen lagstiftning i förordningen samtliga lagar och andra författningar om grenar av och system för social trygghet och särskilda icke avgiftsfinansierade förmåner.
10 – Villkoren för anlutning till det nationella systemet för social trygghet regleras i nationell rätt (se bland annat dom av den 12 juli 1979, Brunori (266/78, EU:C:1979:200, punkterna 5 och 6), dom av den 7 juli 2005, van Pommeren‑Bourgondiën (C‑227/03, EU:C:2005:431, punkt 33), och dom av den 19 mars 2015, Kik (C‑266/13, EU:C:2015:188, punkt 51)).
11 – Dom av den 12 maj 1998 (C‑85/96, EU:C:1998:217, punkt 36). Se även, bland annat, dom av den 7 juni 2005, Dodl et Oberhollenzer (C‑543/03, EU:C:2005:364, punkt 30), och dom av den 10 mars 2011, Borger (C‑516/09, EU:C:2011:136, punkt 28).
12 – I till exempel domen Dodl och Oberhollenzer (dom av den 7 juni 2005 (C‑543/03, EU:C:2005:364, punkterna 32–34)), fann domstolen att de personer som begärt österrikiska familjeförmåner ska anses som arbetstagare, förutsatt att den nationella domstolen bekräftar att de är anslutna till den österrikiska sjukförsäkringen.
13 – Se Secretary of State for Work and Pensions mot LT (DLA) [2012] UKUT 282 (AAC) och Tolley mot The Secretary of State for Work and Pensions [2013] EWCA Civ 1471.
14 – Dom av den 21 februari 2013 (C‑619/11, EU:C:2013:92, punkterna 27–29). Av beslutet om hänskjutande framgår att Linda Tolley kan ha haft rätt till allmän ålderspension beroende på huruvida hon uppfyllde avgiftsvillkoren när hon uppnådde pensionsåldern. Förenade kungarikets regering anser således att rätten till en sådan pension enbart kunde uppkomma i framtiden och var hypotetisk, eftersom Linda Tolley inte kan anses vara försäkrad mot risken för ålderdom. Den hänskjutande domstolen har emellertid anfört att sistnämnda var försäkrad mot den risken. Denna bedömning kan inte ifrågasättas, eftersom frågan om en person är försäkrad enligt ett system för social trygghet regleras i lagstiftningen i den berörda medlemsstaten (se fotnot 11 i förevarande förslag till avgörande).
15 – Dom av den 10 mars 2011, Borger (C‑516/09, EU:C:2011:136, punkt 30).
16 – Dom av den 18 oktober 2007 (C‑299/05, EU:C:2007:608, punkt 68).
17 – Dom av den 6 oktober 1982 (283/81, EU:C:1982:335, punkt 21).
18 – Se bland annat dom av den 6 oktober 1982, Cilfit m.fl. (283/81, EU:C:1982:335, punkt 21), och dom av den 1 oktober 2015, Doc Generici (C‑452/14, EU:C:2015:644, punkt 43 och där angiven rättspraxis).
19 – I dom av den 27 mars 1963, Da Costa m.fl. (28/62–30/62, EU:C:1963:6), till vilken Förenade kungarikets regering hänvisat, konstaterade domstolen att den redan i en tidigare dom hade prövat en fråga som är identisk med den tolkningsfråga som ställts till den och slog inte fast att den inte kunde upptas till sakprövning, utan hänvisade den nationella domstolen till den domen.
20 – Se dom av den 6 oktober 1982, Cilfit m.fl. (283/81, EU:C:1982:335, punkt 15), och dom av den 17 juli 2014, Torresi (C‑58/13 och C‑59/13, EU:C:2014:2088, punkt 32).
21 – Dom av den 17 juli 2014, Torresi (C‑58/13 och C‑59/13, EU:C:2014:2088, punkt 32 och där angiven rättspraxis).
22 – Se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 juli 2006, De Cuyper (C‑406/04, EU:C:2006:491, punkt 27).
23 – Dom av den 18 oktober 2007 (C‑299/05, EU:C:2007:608, punkterna 66–68).
24 –      Dom av den 21 juli 2011 (C‑503/09, EU:C:2011:500, punkt 37).
25 – Dom av den 18 oktober 2007 (C‑299/05, EU:C:2007:608).
26 – Dom av den 21 juli 2011 (C‑503/09, EU:C:2011:500, punkterna 37 och 38).
27 – Dom av den 18 oktober 2007 (C‑299/05, EU:C:2007:608, punkt 63). Den bedömningen hänförde sig till den svenska invaliditetsersättningen som också var föremål för talan om ogiltigförklaring som gav upphov till den domen.
28 – Dom av den 30 juni 2011 (C‑388/09, EU:C:2011:439, punkt 48)
29 – Dom av den 30 juni 2011, da Silva Martins (C‑388/09, EU:C:2011:439, punkt 48).
30 – Dom av den 18 oktober 2007 (C‑299/05, EU:C:2007:608).
31 – Dom av den 5 mars 1998 (C‑160/96, EU:C:1998:84).
32 – Dom av den 5 mars 1998, Molenaar (C‑160/96, EU:C:1998:84, punkterna 22–25). Se även dom av den 8 juli 2004, Gaumain‑Cerri och Barth (C‑502/01 och C‑31/02, EU:C:2004:413, punkterna 19 och 20).
33 – Dom av den 8 mars 2001 (C‑215/99, EU:C:2001:139, punkt 28).
34 – Dom av den 21 februari 2006 (C‑286/03, EU:C:2006:125, punkt 48). Se även, för ett liknande resonemang, dom av den 18 oktober 2007, kommissionen/parlamentet och rådet (C‑299/05, EU:C:2007:608, punkt 61), och dom av den 30 juni 2011, da Silva Martins (C‑388/09, EU:C:2011:439, punkterna 43–48).
35 – Se i detta avseende Jorens, Y., m.fl., ”Coordination of Long‑term Care Benefits – current situation and future prospects”, Think Tank Report 2011, Training and Reporting on European Social Security, tillgänglig på webbplatsen: http://www.tress‑network.org/EUROPEAN%20RESOURCES/EUROPEANREPORT/trESSIII_ThinkTankReport‑LTC_20111026FINAL_amendmentsEC‑FINAL.pdf, s. 41 och s. 42.
36 – I beslutet om hänskjutande anges inte vad Linda Tolleys tidigare inbetalningar till socialförsäkringen avsett.
37 – Såvitt jag vet inleddes först från och med den 1 januari 2007 successivt införandet av en bestämmelse om rätt till vård- och omsorgsersättning i den spanska lagstiftningen genom lag 39/2006 av den 14 december 2006 avseende främjande av personlig autonomi och omsorg för vårdbehövande personer (BOE nr 299, 15 december 2006, s. 44142). Det ankommer dock slutligen på den hänskjutande domstolen att göra den bedömningen.
38 – Se, för ett liknande resonemang, dom av den 12 juni 1986, Ten Holder (302/84, EU:C:1986:242, punkt 22), och dom av den 10 juli 1986, Luijten (60/85, EU:C:1986:307, punkt 15).
39 – Varje medlemsstat har emellertid rätt att på vissa villkor bevilja arbetstagare som är anslutna till det sociala trygghetssystemet i en annan medlemsstat sociala trygghetsförmåner (se, bland annat, dom av den 20 maj 2008, Bosmann (C‑352/06, EU:C:2008:290, punkt 31), dom av den 12 juni 2012, Hudzinski och Wawrzyniak (C‑611/10 och C‑612/10, EU:C:2012:339, punkt 68), och dom av den 11 september 2014, B. (C‑394/13, EU:C:2014:2199, punkt 28)). Dessutom utgör inte principen om att lagstiftningen i endast en medlemsstat är tillämplig hinder mot att en arbetstagare som är obligatoriskt ansluten till bosättningsstatens sociala trygghetssystem, bibehåller sin frivilliga anslutning till det sociala trygghetssystemet i den medlemsstat där han senast varit anställd med avseende på grenar till vilka han inte längre är obligatoriskt ansluten (dom av den 7 juli 2005, van Pommeren‑Bourgondiën (C‑227/03, EU:C:2005:431, punkterna 36–38)).
40 – Se, bland annat, dom av den 7 juli 2005, van Pommeren‑Bourgondiën (C‑227/03, EU:C:2005:431, punkt 34 och där angiven rättspraxis).
41 – Särskilt en person som arbetar i medlemsstaten (eller successivt i flera medlemsstater) förvärvar där typiskt sett pensionsrättigheter som denne bibehåller när han bosätter sig i en annan medlemsstat. Artikel 17a i förordning nr 1408/71 avser ett sådant fall, eftersom den är tillämplig på personer som samtidigt som de omfattas av lagstiftningen i bosättningsstaten, har rätt till pensioner enligt lagstiftningen i en annan medlemsstat.
42 – Se, för ett liknande resonemang, generaladvokaten Jacobs förslag till avgörande i målet Kuusijärvi (C‑275/96, EU:C:1997:613, punkt 65) och generaladvokaten Cruz Villalóns förslag till avgörande i målet Stewart (C‑503/09, EU:C:2011:159, punkt 47).
43 – Se, särskilt, artiklarna 12, 46a, 46b, 46c och 76 i förordning nr 1408/71 och artiklarna 7–10 i rådets förordning (EEG) nr 574/72 av den 21 mars 1972 om tillämpningen av förordning nr 1408/71 (EGT L 74, 1972, s. 1; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 106).
44 – Såsom generaladvokaten Jacobs påpekade i sitt förslag till avgörande i målet Kuusijärvi (C‑275/96, EU:C:1997:613, punkt 54), ”innebär det förhållandet att lagstiftningen i det … [land där en person senast var anställd] upphör att vara tillämplig inte nödvändigtvis, eller ens i normalfallet, att den personen samtidigt förlorar rätten … [att behålla en förmån som han hade rätt till i den medlemsstaten].”
45 – Se, för ett liknande resonemang, dom av den 3 maj 2001, kommissionen/Belgien (C‑347/98, EU:C:2001:236, punkt 31).
46 – Domstolen har redan, i domen da Silva Martins (dom av den 30 juni 2011 (C‑388/09, EU:C:2011:439)), uttalat sig om huruvida förmåner till täckande av risken för vård- och omsorgsbehov som den berörda personen började uppbära på bekostnad av institutionen i en första medlemsstat efter att han bosatt sig i en andra medlemsstat kan exporteras. Domstolen prövade emellertid inte denna problematik mot bakgrund av artikel 19.1 eller artikel 22.1 b i förordning nr 1408/71, utan mot bakgrund av artiklarna 27 och 28 i den förordningen. Sistnämnda bestämmelser som är tillämpliga på ”rätten till pensioner” avser inte Linda Tolleys situation. Hon hade nämligen inte rätt till pension vare sig enligt lagstiftningen i Förenade kungariket eller enligt den spanska lagstiftningen.
47 – Det verkar som om även kommissionen uttalade sitt stöd för den uppfattningen under förhandlingen (se fotnot 54 i förevarande förslag till avgörande).
48 –       Se ovan punkt 53 i förevarande förslag till avgörande.
49 – Dom av den 16 juli 2009 (C‑208/07, EU:C:2009:455, punkt 46).
50 – I dom av den 16 juli 2009, von Chamier‑Glisczinski (C‑208/07, EU:C:2009:455, punkterna 44–46), fann domstolen, utan att ta ställning till skiljelinjen mellan tillämpningsområdet för artikel 19.1 respektive artikel 22.1 b i förordning nr 1408/71, att den omständigheten att sökanden flyttade från Tyskland till Österrike, trots att hon redan beviljades tyska förmåner vid sjukdom vars export hon begärde, talade för en tillämpning av den andra av dessa bestämmelser.
51 – Dom av den 31 maj 1979 (182/78, EU:C:1979:142, punkt 7). Domstolen gjorde i detta avseende inte någon skillnad beroende på om arbetstagaren definitivt eller tillfälligt upphört att vara yrkesverksam.
52 – I artikel 13.2 a och b i förordning nr 1408/71 avses ”[d]en som är anställd för arbete” och ”[d]en som är egenföretagare”.
53 – Enligt Förenade kungarikets regering gäller detta sedan dagen efter det att Linda Trolley bosatte sig där (se punkt 74 i förevarande förslag till avgörande).
54 – Det verkar som om kommissionen förespråkade samma synsätt under förhandlingen när den gjorde gällande att artikel 22.1 b i förordning nr 1408/71 enbart avser ekonomiskt aktiva personer, eftersom inaktiva personer omfattas av lagstiftningen i deras bosättningsstat.
55 – Även den medlemsstat avses där ”den institution från vilken den berörda personen har rätt, eller skulle ha rätt, till förmåner om han … var [bosatt] inom den medlemsstats territorium där institutionen finns”.
56 – I artikel 71.1 a i förordning nr 1408/71 föreskrivs att en gränsarbetare som är arbetslös som tidigare var anställd och som under sin senaste anställning var bosatt ”inom en annan medlemsstats territorium än den behöriga statens” skall få förmåner vid arbetslöshet som antingen belastar den behöriga institutionen (om han är delvis eller periodvis arbetslös) eller institutionen i sin bosättningsstat (om han är helt arbetslös).
57 – Dom av den 11 november 2004 (C‑372/02, EU:C:2004:705, punkt 29).
58 – Dom av den 11 juni 1998 (C‑275/96, EU:C:1998:279).
59 – Dom av den 11 juni 1998, Kuusijärvi (C‑275/96, EU:C:1998:279, punkt 71).
60 – Dessutom hänvisas i artikel 73 i förordning nr 1408/71 inte till ”behörig stat” utan till den stat vars lagstiftning gäller för den anställde.
61 – Rådets förordning av den 25 juni 1991 om ändring av förordning nr 1408/71, samt av förordning nr 574/72 (EGT L 206, 1991, s. 2; svensk specialutgåva, område 5, volym 5, s.46).
62 – Dom av den 12 juni 1986 (302/84, EU:C:1986:242, punkt 15).
63 – Se dom av den 21 februari 1991, Noij (C‑140/88, EU:C:1991:64, punkterna 9 och 10), dom av den 21 februari 1991, Daalmeijer (C‑245/88, EU:C:1991:66, punkterna 12 och 13), och dom av den 10 mars 1992, Twomey (C‑215/90, EU:C:1992:117, punkt 10).
64 – Under dessa förhållanden utgör bestämmelserna i avdelning II och avdelning III i förordning nr 1408/71 hinder mot att en person som befinner sig i en sådan situation omfattas av lagstiftningen i den medlemsstat där vederbörande är bosatt (se dom av den 21 februari 1991, Noij (C‑140/88, EU:C:1991:64, punkt 15)).
65 – Se skäl 3 i förordning nr 2195/91.
66 – Se dom av den 11 juni 1998, Kuusijärvi (C‑275/96, EU:C:1998:279, punkt 40).
67–      På samma sätt skulle en arbetstagare som råkar ut för ett olycksfall i arbetet eller drabbas av en arbetssjukdom efter att han upphört att vara yrkesverksam och bosatt sig i en annan medlemsstat förlora rätten till förmåner vid olycksfall i arbetet och arbetssjukdomar i den första medlemsstaten enligt artikel 55.1 b i förordning nr 1408/71. Denna bestämmelse avser, såsom artikel 22.1 b i förordning nr 1408/71 en arbetstagare ”som, efter att ha fått rätt till förmåner på den behöriga institutionens bekostnad, får tillstånd av denna institution att återvända till den medlemsstats territorium där han är bosatt eller att flytta till en annan medlemsstats territorium”.
68 – Se skäl 6 i förordning nr 1408/71.
69 –       Se skälen 1 och 2 i förordning nr 1408/71.
70 – Förslag till avgörande Kuusijärvi (C‑275/96, EU:C:1997:613, punkt 65). Tvärtemot vad Förenade kungarikets regering gjort gällande har domstolen inte avvisat detta synsätt (se punkt 107 i förevarande förslag till avgörande). Se även, analogt, dom av den 30 juni 1966, Vaassen‑Göbbels (61/65, EU:C:1966:39, s. 399) och generaladvokaten Darmons förslag till avgörande i målet Newton (C‑356/89, EU:C:1991:98, punkt 23).
71 – På den grunden fann Upper Tribunal (domstol i andra instans) att Linda Tolley hade rätt att överföra den del av invalidpensionen som avser vård efter att hon flyttat, trots att hon inte hade fått tillstånd att göra detta (Secretary of State for Work and Pensions v LT (DLA) [2012] UKUT 282 (AAC), punkterna 88 och 89).
72 – Detta övervägande verkar vara särskilt relevant när den medlemsstat som har ansvar för betalningen av den berörda förmånen (som är den behöriga staten i den mening som avses i artikel 22.1 b i förordning nr 1408/71) även är behörig stat enligt lagvalsreglerna i artikel 13.2 i förordningen, vilket innebär att den i allmänhet kommer att vara tvungen att bära sjukförsäkringskostnaderna för den berörda partens försämrade hälsotillstånd. Detta gäller även när den stat som har ansvar för betalningen av förmånen inte längre är behörig stat enligt lagvalsreglerna. I ett sådant fall kommer den stat som har ansvar för betalningen av den berörda förmånen vara skyldig att fortsätta att betala ut den under en längre period enligt artikel 22,1 b i ovannämnda förordning.
73 – Se, analogt, i fråga om kravet på förhandstillstånd i artikel 22.1 c i förordning nr 1408/71, dom av den 23 oktober 2003, Inizan (C‑56/01, EU:C:2003:578, punkt 24).
74 –       Se bland annat dom av den 14 oktober 2010, van Delft m.fl. (C‑345/09, EU:C:2010:610, punkt 99 och där angiven rättspraxis).
75 – Se, analogt, dom av den 20 maj 2008, Bosmann (C‑352/06, EU:C:2008:290, punkterna 27–31).
76 – Se, för ett liknande resonemang, dom av den 12 juni 2012, Hudzinski och Wawrzyniak (C‑611/10 och C‑612/10, EU:C:2012:339, punkt 57).