61999CC0302_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1 Republiken Frankrike (mål C-308/99 P) och kommissionen (mål C-203/99 P) har, båda med stöd av Konungariket Spanien, yrkat att domstolen delvis skall upphäva förstainstansrättens dom i målet TF1 mot kommissionen,(1) med anledning av att den fastslagit att TF1:s passivitetstalan kunde prövas i sak i den del den rörde kommissionens underlåtenhet att vidta åtgärder enligt artikel 90 i EG-fördraget (nu artikel 86 EG).
2 Republiken Frankrike har dessutom bestridit domen i den del förstainstansrätten fastslog att den skall ersätta den del av sökandens rättegångskostnad som uppkommit till följd av dess intervention.
Bakgrund och den överklagade domen
3 Det framgår av den överklagade domen att sökanden i första instans, den privata TV-kanalen Télévision française 1 SA (nedan kallad TF1), den 10 mars 1993 inlämnade ett klagomål till kommissionen mot det sätt på vilket France-Télévisions statliga kanaler finansieras och drivs. Det är ostridigt att detta klagomål uttryckligen avsåg överträdelser av artikel 85 i EG-fördraget (nu artikel 81 EG), artikel 90.1 i EG-fördraget (nu artikel 86.1 EG) och artikel 92 i EG-fördraget (nu artikel 87 EG i ändrad lydelse), vilka särskilt citerades.
4 Då sökanden inte fick något tillfredsställande svar, begärde den formellt i skrivelse av den 3 oktober 1995 och anmodade kommissionen att, om nödvändigt, ta ställning och vidta åtgärder beträffande de grunder som angavs i klagomålet av den 10 mars 1993.
5 I skrivelse av den 11 december 1995 meddelade kommissionen TF1 att undersökningen med anledning av klagomålet fortfarande pågick.
6 Den 2 februari 1996 väckte TF1 talan vid förstainstansrätten, i första hand med stöd av artikel 175 i EG-fördraget (nu artikel 232 EG), om fastställelse av att kommissionen hade underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt fördraget genom att underlåta att ta ställning till det klagomål som sökanden ingett och i andra hand, med stöd av artikel 173 i EG-fördraget (nu artikel 230 EG i ändrad lydelse), om ogiltigförklaring av det i kommissionens skrivelse av den 11 december 1995 påstådda beslutet att avslå sökandens klagomål. Republiken Frankrike intervenerade till stöd för kommissionens yrkanden.
7 Under förfarandets gång ingav kommissionen en kopia av en skrivelse av den 15 maj 1997, ställd till sökanden i enlighet med artikel 6 i kommissionens förordning nr 99/63/EEG av den 25 juli 1963 om sådana förhör som avses i artikel 19.1 och 19.2(2) i rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962, första förordningen om tillämpning av fördragets artiklar 85 och 86,(3) i vilken kommissionen informerade sökanden om att kommissionen, på grundval av de uppgifter som den hade tillgång till, med anledning av sökandens klagomål inte kunde bevisa att artiklarna 85 och 86 i fördraget hade åsidosatts. Kommissionen uppmanade sökanden att yttra sig inom två månader från och med den 15 maj 1997. Kommissionen tillade att den, efter en genomgång av klagomålen angående åsidosättande av artikel 90 i fördraget, inte kunde fastställa att denna artikel hade överträtts.
8 Förstainstansrätten fastslog i den överklagade domen särskilt att
- den del av talan som avsåg kommissionens underlåtenhet att vidta åtgärder enligt artikel 90 i fördraget kunde prövas i sak (punkt 57),
- kommissionen, genom att tillsända sökanden skrivelsen av den 15 maj 1997, hade tagit ställning i den mening som avses i artikel 175 andra stycket i fördraget och att det därför inte längre fanns någon anledning att avgöra passivitetstalan i den del det gjorts gällande att kommissionen rättsstridigt hade underlåtit att vidta åtgärder enligt artikel 90 i fördraget (punkt 103 i motiveringen och punkt 2 i domslutet),
- Republiken Frankrike med tillämpning av artikel 87.4 i rättegångsreglerna skulle bära sin rättegångskostnad samt ersätta den del av sökandens rättegångskostnad som uppkommit på grund av interventionen (punkt 110 i motiveringen och punkt 6 i domslutet).
9 Förstainstansrätten gjorde följande bedömning:
"Huruvida den del av talan som avser kommissionens underlåtenhet att vidta åtgärder med avseende på artikel 90 i fördraget kan prövas i sak
- Parternas grunder och argument
45 Kommissionen anser inledningsvis att denna del av talan skall avvisas, med motiveringen att skrivelsen av den 3 oktober 1995 inte kan anses utgöra en anmodan att vidta åtgärder i den mening som avses i artikel 175 i fördraget vad gäller den del av klagomålet av den 10 mars 1993 som avser artikel 90 i fördraget.
46 Kommissionen har vidare gjort gällande att denna del av talan i vart fall skall avvisas, eftersom kommissionen har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning vid genomförandet av artikel 90 i fördraget och därför inte är skyldig att ingripa. Fysiska eller juridiska personer som begär att kommissionen skall ingripa enligt artikel 90.3 i fördraget har därför inte rätt att väcka talan mot kommissionens beslut att inte utnyttja sina befogenheter eller mot underlåtenheten att utnyttja dessa befogenheter (förstainstansrättens dom av den 27 oktober 1994 i mål T-32/93, Ladbroke Racing mot kommissionen, REG 1994, s. II-1015, och förstainstansrättens beslut av den 23 januari 1995 i mål T-84/94, Bilanzbuchhalter mot kommissionen, REG 1995, s. II-101).
47 Sökanden har medgett att kommissionen har ett utrymme för skönsmässig bedömning vid genomförandet av artikel 90 i fördraget. Sökanden har dock påpekat att kommissionen enligt artikel 90.3 i fördraget är skyldig att övervaka tillämpningen av denna artikel och vid behov rikta direktiv och lämpliga beslut till medlemsstaterna. I dessa bestämmelser förutsätts att kommissionen vidtar åtgärder i rimlig tid. Om så inte är fallet kan en passivitetstalan väckas mot kommissionen.
- Förstainstansrättens bedömning
48 Förstainstansrätten konstaterar för det första att sökanden i skrivelsen av den 3 oktober 1995 formellt begärde att kommissionen skulle vidta åtgärder 'beträffande de argument som anges i klagomålet' av den 10 mars 1993 och att skrivelsen, i motsats till vad kommissionen har anfört, därför skall anses utgöra en korrekt anmodan att vidta åtgärder, i den mening som avses i artikel 175 andra stycket i fördraget, enligt artikel 90 i fördraget.
49 Förstainstansrätten skall för det andra undersöka om det är möjligt att väcka passivitetstalan när kommissionen har underlåtit att vidta åtgärder enligt artikel 90 i fördraget. Det skall i detta hänseende inledningsvis erinras om att kommissionen enligt artikel 90.3 i fördraget har till uppgift att övervaka att medlemsstaterna uppfyller sina skyldigheter med avseende på de företag som avses i artikel 90.1 i fördraget och att kommissionen i samma artikel uttryckligen tilldelas befogenhet att ingripa med hjälp av direktiv eller beslut. Kommissionen är bland annat behörig att, genom ett beslut som fattas med stöd av artikel 90.3 i fördraget, fastslå att en viss statlig åtgärd är oförenlig med fördraget, bland annat artiklarna 85-94 i EG-fördraget (numera artikel 89 EG), och att ange vilka åtgärder som den berörda medlemsstaten skall vidta för att uppfylla de skyldigheter som följer av gemenskapsrätten (se domstolens dom av den 12 februari 1992 i de förenade målen C-48/90 och C-66/90, Nederländerna m.fl. mot kommissionen, REG 1992, s. I-565, punkterna 22-30, svensk specialutgåva, volym 12).
50 Förstainstansrätten påpekar vidare att artikel 90.3 i fördraget, på grund av dess plats i fördragets systematik och på grund av dess ändamål, utgör en del av de regler som har till syfte att säkra en fri konkurrens. Nämnda artikel syftar därför till att skydda ekonomiska aktörer mot åtgärder genom vilka en medlemsstat sätter de grundläggande ekonomiska friheterna ur spel. Det följer således av dessa bestämmelser, såväl av deras plats i fördraget som av deras ändamål, att en enskild inte skall berövas ett skydd för sina legitima intressen när en medlemsstat inför eller bibehåller, vad gäller statliga företag eller företag som har särskilda eller exklusiva rättigheter, åtgärder som har samma konkurrensbegränsande verkan som alla andra företags konkurrensbegränsande beteende. Det skall även påpekas att enligt rättspraxis är en av gemenskapsrättens grundläggande principer att varje person har rätt till en effektiv domstolsprövning av ett beslut som åsidosätter en i fördragen fastslagen rättighet (se bland annat dom av den 15 maj 1986 i mål 222/84, Johnston, REG 1986, s. 1651, punkt 18, svensk specialutgåva, volym 8, s. 597, av den 19 mars 1991 i mål C-249/88, kommissionen mot Belgien, REG 1991, s. I-1275, punkt 25, och förstainstansrättens dom av den 27 juni 1995 i mål T-186/94, Guérin automobiles mot kommissionen, REG 1995, s. II-1753, punkt 23).
51 Detta rättsskydd kan inte sättas ur spel på grund av det stora utrymme för skönsmässig bedömning som kommissionen förfogar över vid genomförandet av artikel 90 i fördraget. Domstolen har fastslagit, i sin dom av den 20 februari 1997 i mål C-107/95[P], Bundesverband der Bilanzbuchhalter mot kommissionen (REG 1997, s. I-947, punkt 25), att det i princip inte kan uteslutas att en enskild i vissa undantagsfall befinner sig i en sådan situation att han är behörig att väcka talan vid domstol mot kommissionens vägran att utfärda ett beslut inom ramen för dess övervakningsroll enligt artikel 90.1 och 90.3 i fördraget.
52 Förstainstansrätten skall därför undersöka om TF1 befinner sig i en sådan undantagssituation att det har behörighet att väcka passivitetstalan mot kommissionens underlåtenhet att anta ett beslut enligt artikel 90 i fördraget.
53 Det är ostridigt att sökanden är den största privata TV-kanalen i Frankrike och att den år 1992 hade 42 procent av tittarandelarna och 55 procent av reklamandelarna. Genom sitt allmänna utbud (nyheter, sport, filmer, fiktion, underhållning, nyhetsmagasin, dokumentärer) konkurrerar den direkt med France-Télévisions kanaler om samma publik. Det är vidare ostridigt att sökanden och France-Télévisions kanaler är direkta konkurrenter, både vad gäller förvärv av rätten att visa filmer och audiovisuella verk samt sändningsrätter till sportevenemang och vad gäller försäljningen av reklamtid till annonsörer.
54 Förstainstansrätten erinrar även om att olika subventioner, fördelar, praxis, avtal och bestämmelser som påtalas i klagomålet enligt sökanden hänger ihop och bildar en helhet av åtgärder som har till syfte eller resultat att snedvrida konkurrensen mellan sökanden och France-Télévisions två kanaler.
55 Sökanden har vidare, utan att ha blivit motsagd av svaranden, påpekat att de olika åtgärder som franska staten har vidtagit till förmån för France-Télévision märkbart har påverkat sökandens ekonomiska situation.
56 Förstainstansrätten konstaterar slutligen att sökanden i förevarande mål, till skillnad från sökanden i den i punkt 51 nämnda domen i målet Bundesverband der Bilanzbuchhalter mot kommissionen, som genom sin talan mot kommissionens beslut att vägra fatta ett beslut enligt artikel 90.1 och 90.3 i fördraget mot Förbundsrepubliken Tyskland indirekt ville tvinga denna medlemsstat att anta en rättsakt med generell räckvidd, vill få kommissionen att ta ställning enligt artikel 90 i fördraget till de olika statliga åtgärder som enligt sökanden gynnar två särskilda och tydligt identifierade ekonomiska aktörer som direkt konkurrerar med sökanden.
57 Det följer av vad ovan anförts att den del av talan som avser kommissionens underlåtenhet att vidta åtgärder enligt artikel 90 i fördraget kan prövas i sak."
Yttranden som avgivits vid domstolen
10 Kommissionen och Republiken Frankrike har, till stöd för sin åsikt att förstainstansrätten borde ha avvisat passivitetstalan till den del den avsåg artikel 90 i fördraget, kritiserat förstainstansrättens resonemang i dubbel bemärkelse. De har nämligen först och främst anfört flera argument för att visa att förstainstansrätten gjorde sig skyldig till en felaktig rättstillämpning när den tillämpade artikel 90.3 och artikel 175 i fördraget. De har därefter hävdat att förstainstansrätten gjorde en felaktig tolkning av domen i det ovannämnda målet Bundesverband der Bilanzbuchhalter mot kommissionen.
11 Kommissionen har i första hand betonat att den förfogar över ett vidsträckt utrymme för skönsmässig bedömning vid tillämpning av artikel 90.3 i fördraget, vilket utesluter möjligheten att den skulle vara tvungen att vidta åtgärder på klagomål från en enskild.
12 Det är inte bara själva ordalydelsen i denna bestämmelse som talar för detta, eftersom klagande inte nämns och eftersom det anges att kommissionen skall vidta åtgärder "när det är nödvändigt", utan bestämmelsen skall dessutom jämföras med artikel 169 i EG-fördraget (nu artikel 226 EG), inom ramen för vilken domstolen har fastställt att kommissionen "har befogenhet att företa skönsmässiga bedömningar, som medför att enskilda inte har rätt att kräva att denna institution skall fatta ett beslut med viss innebörd".(4)
13 Däremot måste man skilja mellan artikel 90.3 och artikel 93 i EG-fördraget (nu artikel 88 EG), i vilken berörd tredje part ges en särskild ställning, vilket bekräftas av de bestämmelser som rådet antagit.(5)
14 Kommissionen har i andra hand anfört att omfattningen av dess utrymme för skönsmässig bedömning är fastslagen i fast rättspraxis. Den har i synnerhet utförligt citerat domen i det ovan nämnda målet Ladbroke Racing mot kommissionen, i vilken förstainstansrätten själv ansåg att "utnyttjandet av det i artikel 90.3 i fördraget fastslagna utrymmet för skönsmässig bedömning av huruvida statliga åtgärder är förenliga med reglerna i fördraget ... innebär [inte] en skyldighet för kommissionen att ingripa, som kan åberopas för att fastställa att den eventuellt har gjort sig skyldig till passivitet" (punkt 38).
15 Kommissionen har även framhållit att förstainstansrätten i denna dom tillade att sökanden inte var direkt och personligen berörd av den rättsakt som kommissionen hade underlåtit att rikta till bolaget, ett villkor som den inte tillämpade i den överklagade domen.
16 Kommissionen har slutligen hävdat att förstainstansrätten i domen fastslog att "enskilda inte kan anmoda kommissionen att vidta åtgärder enligt artikel 90.3 i fördraget eftersom ett sådant ingripande, beroende på omständigheterna, kan ta sig uttryck i att den fattar ett beslut eller antar ett direktiv, en normativ rättsakt med allmän giltighet riktad till medlemsstaterna, vars antagande de enskilda inte kan kräva".
17 Enligt kommissionen bekräftas det i senare rättspraxis, nämligen förstainstansrättens beslut i det ovannämnda målet Bilanzbuchhalter mot kommissionen, dess domar i målen ITT Promedia mot kommissionen(6) och Vlaamse Televisie Maatschappij mot kommissionen,(7) domstolens dom i det ovannämnda målet Bundesverband der Bilanzbuchhalter mot kommissionen och dess beslut i målet Koelman mot kommissionen(8), att det är omöjligt för enskilda att väcka passivitetstalan när det beslutats att det inte skall vidtas några åtgärder med anledning av ett klagomål som grundas på artikel 90.3 i fördraget samt den parallell som kan dras mellan denna bestämmelse och artikel 169 i fördraget.
18 Enligt kommissionen följer det av det ovan anförda att förstainstansrätten har gjort ett tolkningsfel när den i den ovan citerade punkt 50 i den överklagade domen fastslog att artikel 90.3 i fördraget syftar till att skydda ekonomiska aktörer.
19 Förstainstansrättens tolkning är enligt kommissionen felaktig även i ett annat avseende. Förstainstansrätten har låtit förstå att en passivitetstalan måste väckas för att principen om en effektiv domstolsprövning skall kunna respekteras, medan det av domstolens fasta rättspraxis framgår att artikel 90.1 i fördraget har direkt effekt. De enskilda kan följaktligen kräva av sina nationella domstolar att deras rättigheter skall skyddas.
20 Republiken Frankrike har med stöd av argument som endast delvis sammanfaller med kommissionens kommit fram till samma slutsatser som denna.
21 I en analys som Republiken Frankrike sedan har nyanserat vid förhandlingen, har den gjort gällande att förekomsten av en skyldighet för svarandeinstitutionen att vidta åtgärder utgör ett villkor för att passivitetstalan skall kunna tas upp till sakprövning och inte ett materiellt villkor för att den skall bifallas. Ordalydelsen i såväl fördraget som rättspraxis visar dock tydligt att kommissionen inte har någon skyldighet att vidta åtgärder enligt artikel 90.3 i fördraget.
22 Republiken Frankrike har i sin fortsatta argumentering i andra hand gjort gällande att förstainstansrätten gjorde en felaktig rättslig klassificering av de faktiska omständigheterna när den fastslog att det var fråga om en "undantagssituation" i den mening som avses i domstolens rättspraxis. Den har nämligen missbedömt den mycket begränsade räckvidd som detta begrepp med nödvändighet har. De argument som den har försökt åberopa med stöd av dels den omtvistade statliga åtgärdens karaktär, dels den konkurrenssituation som sökanden befann sig i, visar tvärtom att det i förevarande fall var fråga om en vanligt förekommande situation.
23 Konungariket Spanien stöder klagandenas argumentation vad gäller artikel 90 i fördraget och vad gäller det stora utrymme för skönsmässig bedömning den ger kommissionen.
24 Konungariket Spanien har även hävdat att sökanden i målet skall vara mottagare av den rättsakt som inte har antagits eller åtminstone vara direkt och personligen berörd av den.
25 Det delar dessutom synpunkten att det i förevarande fall under alla förhållanden inte förelåg någon "undantagssituation" i den mening som avses i domen i det ovannämnda målet Bundesverband der Bilanzbuchhalter mot kommissionen.
26 TF1 har på detta svarat att kommissionen som "fördragens väktare" har vissa skyldigheter enligt artikel 90 i fördraget, bland annat att svara på klagomål. Denna bestämmelse medför rättigheter för dem som inger klagomål, som en följd av den övervakningsskyldighet som åligger kommissionen, och den skall inte jämföras med artikel 169 i fördraget.
27 Denna synpunkt bekräftas enligt TF1 av domen i det ovannämnda målet Bundesverband der Bilanzbuchhalter mot kommissionen. Begreppet "undantagssituationer" som förekommer där borde inte tolkas restriktivt, så att det inskränker begreppet direkt och personligt intresse, utan självständigt med hänsyn till både de faktiska och de rättsliga omständigheterna i varje enskilt fall.
Bedömning
I - Förslag till avgörande i första hand
28 Först och främst bör föremålet för överklagandena till domstolen analyseras.
29 Det kan i det hänseendet konstateras att klagandena har yrkat att domstolen skall upphäva punkt 2 i domslutet i den överklagade domen, enligt vilken "[d]et saknas skäl att avgöra passivitetstalan i den del som avser kommissionens underlåtenhet att vidta åtgärder enligt artikel 85 i EG-fördraget (numera artikel 81) och artikel 90 i EG-fördraget (numera artikel 86 EG)".
30 De anser nämligen att förstainstansrätten genom att förklara och besluta det ovanstående, underförstått men med nödvändighet, ansåg att den passivitetstalan som avsåg kommissionens underlåtenhet att vidta åtgärder enligt artikel 90 i fördraget kunde tas upp till sakprövning.
31 Jag samtycker inte till denna analys.
32 Det framgår nämligen uttryckligen av domstolens fasta rättspraxis(9) att det är onödigt att pröva huruvida talan kan tas upp till sakprövning när domstolen finner att det saknas skäl att avgöra en talan som inte längre har något föremål.
33 Härav följer att förstainstansrätten med den punkt i domslutet som yrkandet om upphävande avser varken underförstått eller uttryckligen besvarade frågan om talan kunde tas upp till sakprövning.
34 Förstainstansrätten prövade emellertid uttryckligen denna fråga i de ovan citerade skälen, på vilka klagandenas grunder syftar.
35 Frågan uppkommer således huruvida dessa har rätt att väcka talan om att domen skall upphävas på grund av innehållet i nämnda skäl.
36 Det skall i det hänseendet påpekas att "[k]lagandens yrkanden får avse att förstainstansrättens avgörande skall upphävas helt eller delvis", enligt artikel 113 i domstolens rättegångsregler. De skall således avse den överklagade domens domslut och inte dess domskäl.
37 Detta gäller i desto högre grad som de kritiserade skälen i förevarande fall, som vi har sett, inte utgör ett nödvändigt stöd för domslutet.
38 Detta är i det hänseendet en helt annan situation än den som förelåg i domen i målet Frankrike mot Comafrica m.fl.,(10) vilken Republiken Frankrike stöder sig på.
39 Det följer av förstainstansrättens dom i detta mål(11) att dess beslut att hellre ogilla talan efter prövning i sak än att avvisa den, med nödvändighet innebar att den hade besvarat frågan huruvida talan kunde tas upp till sakprövning i en positiv riktning, vilket för övrigt bekräftades i detta mål genom att en invändning om rättegångshinder ogillades.
40 Klagandena har emellertid även gjort gällande att deras tolkning av innehållet i domslutet bekräftas av ovan citerade skäl. Det är enligt dem mot bakgrund av dessa skäl som det skall tolkas.
41 Det måste emellertid framhållas att förstainstansrätten även, i skäl som klagandena inte har kritiserat, konstaterade att kommissionen i en skrivelse av den 15 maj 1997 dels informerade sökanden om att den, efter en genomgång av sökandens klagomål på grundval av artikel 90 i fördraget, inte kunde fastställa att de aktuella omständigheterna utgjorde en överträdelse, dels redogjorde för skälen till att den inte hade för avsikt att inleda ett förfarande enligt artikel 90 i fördraget.
42 Förstainstansrätten tillade med rätta att det framgick av innehållet i kommissionens skrivelse att den där redogjort för resultatet av sin genomgång av sökandens klagomål enligt artikel 90 i fördraget, vilket motiverar dess slutsats att det inte fanns skäl att vidta några åtgärder med anledning av klagomålet.
43 Det följer av det ovan anförda att förstainstansrätten fastslog att kommissionen tagit ställning till denna del av klagomålet i den mening som avses i artikel 175 andra stycket i fördraget, efter det att talan väckts och innan dom avkunnats, vilket inte har bestridits i överklagandet.
44 Härav följer, enligt domstolens ovannämnda fasta rättspraxis, att det inte längre fanns skäl att döma i saken, eftersom det inte längre fanns något föremål för talan.
45 Punkt 2 i domslutet är följaktligen tillräckligt motiverad.
46 Detta är således en tillämpning av väl fastlagd rättspraxis som innebär att om något av de skäl som förstainstansrätten uppgivit är tillräckligt för att motivera domen bör de grunder som åberopas gentemot andra skäl, som även angetts i domen, underkännas som verkningslösa.(12)
47 Av det ovan anförda följer att klagandenas överklaganden skall avvisas i den del de avser förstainstansrättens avgörande av passivitetstalan mot kommissionens underlåtenhet att vidta åtgärder enligt artikel 90 i fördraget.
48 Republiken Frankrikes överklagande syftar även till att upphäva punkt 6 i domslutet i förstainstansrättens dom, där Frankrike förpliktades att ersätta den del av TF1:s rättegångskostnad som uppkommit till följd av dess intervention.
49 Bedömningen av denna grund i överklagandet kan inte åtskiljas från bedömningen av resten av överklagandet, utan att åsidosätta det i artikel 51 andra stycket i domstolens stadga angivna förbudet mot överklaganden som enbart avser lagenligheten av förstainstansrättens beslut angående rättegångskostnader.
50 Detta bekräftas av rättspraxis.(13) Domstolen har nämligen flera gånger fastslagit att om ingen av de andra grunder som har åberopats i ett överklagande av förstainstansrättens beslut har kunnat godtas, kan överklagandet inte heller prövas på den grunden att dess beslut om rättegångskostnader är rättsstridigt.
51 Av det ovan anförda följer att de två överklagandena skall avvisas i sin helhet.
52 Följande synpunkter lämnas först i andra hand, för det fall domstolen skulle göra en annan bedömning av föremålet för överklagandena vad gäller domslutet i den överklagade domen och anse att det tyder på ett underförstått beslut i frågan huruvida passivitetstalan kunde tas upp till sakprövning.
II - Förslag till avgörande i andra hand
53 Som vi har sett har klagandena kritiserat förstainstansrätten för att den ansåg att TF1:s passivitetstalan, i samband med tillämpning av artikel 90 i fördraget, kunde tas upp till sakprövning, trots att inte alla villkor som krävs för detta var uppfyllda.
54 Det skall i detta hänseende erinras om ordalydelsen i artikel 175 tredje stycket i fördraget:
"Varje fysisk eller juridisk person får på de villkor som anges i föregående stycken föra talan vid domstolen om att någon av gemenskapens institutioner underlåtit att till personen i fråga rikta någon annan rättsakt än en rekommendation eller ett yttrande."
55 Härav följer, vilket även domstolens rättspraxis visar, att det uppställs en mängd villkor för passivitetstalan, för det första vad gäller dess upptagande till sakprövning, för det andra vad gäller prövningen i sak av tvisten.
56 De första villkoren rör dels det förfarande som tillämpas, dels sökandens talerätt. De processuella krav som följer av artikel 175 andra stycket i fördraget är inte omtvistade i förevarande fall, eftersom det inte har bestridits att det förelåg en giltig anmodan och att den tidsfrist svarandeinstitutionen hade på sig att besvara denna anmodan hade löpt ut utan att den påstådda passiviteten hade upphört.
57 Vad gäller sökandens talerätt, framgår det av ordalydelsen i artikel 175 i fördraget, såsom domstolen har tolkat den, att en passivitetstalan som väcks av en enskild endast kan upptas till sakprövning om "aktören ... skulle vara den som kommissionens icke antagna rättsakt skulle ha varit riktad till eller vilken i varje fall skulle ha direkt och personligen berört honom ...",(14) vilket för övrigt Konungariket Spanien har erinrat om.
58 Jag vill i det avseendet understryka att det, i de fall där domstolen har medgivit att en enskild kunde väcka passivitetstalan rörande en rättsakt som skulle ha varit riktad till en annan enhet än han själv (under förutsättning att den berör honom direkt och personligen), rörde sig om beslut som skulle gynna sökanden direkt.
59 I målet ENU mot kommissionen,(15) var sökanden ett företag som producerade urankoncentrat och som hade begärt att kommissionen skulle beordra Euratoms försörjningsbyrå att köpa en viss kvantitet av denna produkt från företaget. I det ovannämnda målet T. Port hade ett företag som importerar bananer krävt att få en extra tullkvot.
60 Beträffande prövningen i sak av tvisten ankommer det på sökanden att visa att den underlåtenhet som svaranden anklagas för är otillåten, det vill säga att det förelåg en skyldighet för svaranden att vidta åtgärder. Jag återkommer till denna punkt i samband med prövningen av Republiken Frankrikes argument.
61 Låt oss nu pröva klagandenas invändningar mot den överklagade domen mot bakgrund av det ovan anförda.
62 Kommissionen har i det hänseendet gjort gällande att förstainstansrätten, i motsats till den rättspraxis som följer av domen i det ovannämnda målet Ladbroke Racing mot kommissionen, egentligen inte krävde att klaganden skulle vara direkt och personligen berörd av den rättsakt som den begärde att kommissionen skulle anta.
63 Enligt kommissionen var de enda villkor som förstainstansrätten uppställde för att talan skulle upptas till sakprövning att klaganden var en konkurrent på den ifrågavarande marknaden, åberopade andra bestämmelser i klagomålet, gjorde gällande överträdelser av konkurrensreglerna eller identifierade två konkurrenter som gynnades av den lag som angreps.
64 Det måste konstateras att förstainstansrätten ingenstans gjorde någon sådan uttrycklig prövning av sökandens talerätt som anges i domstolens ovan beskrivna rättspraxis. Den nämnde inte någon gång orden "direkt och personligen berörd".
65 Däremot gjorde den en analys av sökandens situation i ett vid första anblicken annorlunda sammanhang. Som vi har sett prövade den om det var fråga om en "undantagssituation" i den mening som avses i domen i det ovannämnda målet Bundesverband der Bilanzbuchhalter mot kommissionen.
66 Punkt 25 i denna dom har följande lydelse:
"Det kan förekomma situationer då en enskild, eller eventuellt en sammanslutning som bildats för att tillvarata en viss kategori medborgares kollektiva rättigheter, har behörighet att föra talan mot kommissionens vägran att utfärda ett beslut inom ramen för den övervakande roll som föreskrivs i artikel 90.1 och 90.3."
67 Jag anser att domstolen, genom detta obiter dictum, inte har velat, och inte heller skulle ha kunnat, revidera de villkor som fastställs i artikel 175 i fördraget.
68 Jag för min del tolkar domstolens resonemang på följande sätt.
69 I punkt 24 i domen i det ovannämnda målet Bundesverband der Bilanzbuchhalter mot kommissionen påpekade domstolen att det framgår av domen i det ovannämnda målet Nederländerna m.fl. mot kommissionen att en enskild under vissa omständigheter kan ha rätt att väcka talan om ogiltigförklaring enligt artikel 173 fjärde stycket i fördraget mot ett beslut av kommissionen som har fattats med stöd av artikel 90.3 i fördraget. Detta är fullt förståeligt, eftersom detta mål gällde ett beslut som kommissionen riktat till Konungariket Nederländerna, i vilket en exklusiv koncession som genom lag hade tilldelats bolaget PTT Nederland NV för befordran av brev upp till 500 g ifrågasattes. Detta beslut berörde således det nederländska post- och televerket direkt och personligen, eftersom det syftade till att ändra den situation i vilken detta offentliga företag kunde utöva sin verksamhet. Det var alltså inget problem att ta upp denna talan om ogiltigförklaring till sakprövning.
70 Därefter ville domstolen, i punkt 25 i den ovannämnda domen, enbart påpeka att det inte kunde uteslutas att det i framtiden även kan uppkomma en undantagssituation där en enskild uppfyller villkoren i artikel 175 i fördraget i förhållande till en rättsakt som en institution har underlåtit att rikta till en medlemsstat enligt artikel 90 i fördraget.
71 Denna del av domen kan dock inte tolkas så att den innebär att ett företag, åtminstone under vissa exceptionella omständigheter, hädanefter skulle kunna väcka passivitetstalan mot en institution som har underlåtit att anta en rättsakt som inte på något sätt skulle ha berört det direkt och personligen.
72 Jag anser för övrigt, liksom klagandena, att de omständigheter som förstainstansrätten anfört inte är exceptionella.
73 Förstainstansrätten verkar nämligen i första hand ha velat visa att sökanden hade ett särskilt intresse av att väcka talan.
74 Det var i detta syfte den underströk att sökanden i första instans är den största privata TV-kanalen i Frankrike, att den på grund av sitt allmänna utbud konkurrerar direkt med France-Télévisions kanaler om samma publik och att detta även är fallet när det gäller förvärv av rätten att visa filmer och sändningsrätter till sportevenemang samt försäljning av reklamtid till annonsörer.
75 Som klagandena har visat tyder inte de omständigheter som beskrivits av förstainstansrätten på att sökanden befann sig i någon undantagssituation. De visar visserligen att sökanden kan få en förbättrad konkurrenssituation genom eventuella åtgärder av kommissionen, men man kan inte säga att den situation som förstainstansrätten har beskrivit är så ovanlig att den kan betecknas som exceptionell.
76 Situationen verkar enligt min mening snarare motsvara det normala på en marknad med ett begränsat antal konkurrenter, bland vilka det finns företag som omfattas av tillämpningsområdet för artikel 90 i fördraget och som påstås ha gynnats av statliga åtgärder i strid med den artikeln.
77 Detsamma gäller förstainstansrättens konstaterande att de olika subventioner, fördelar, praxis, avtal och bestämmelser som påtalats i klagomålet hänger ihop och har till syfte eller resultat att snedvrida konkurrensen mellan sökanden och France-Télévisions kanaler och märkbart påverkar sökandens ekonomiska situation.
78 Förstainstansrätten ansåg det för det andra vara relevant att talan syftade till att få kommissionen att ta ställning till statliga åtgärder som avsåg tydligt identifierade aktörer och inte till att en rättsakt med generell räckvidd skulle antas.
79 Som Republiken Frankrike, som i det hänseendet har åberopat ett antal exempel från kommissionens beslutspraxis, med rätta har understrukit, kan inte detta anses vara en undantagssituation i samband med tillämpning av artikel 90 i fördraget, vilken ofta rör en helhet av åtgärder som påstås gynna ett eller flera namngivna företag.
80 Jag anser därför att förstainstansrätten hade fel när den ansåg att den tvist som hade anhängiggjorts vid den utgjorde en "undantagssituation" i den mening som avses i domen i det ovannämnda målet Bundesverband der Bilanzbuchhalter mot kommissionen.
81 Det medför dock inte att man ännu kan dra slutsatsen att förstainstansrätten skulle ha brustit i sin skyldighet att fastställa att sökanden i passivitetstalan var direkt och personligen berörd av den begärda rättsakten. Det skulle nämligen kunna vara tänkbart att förstainstansrättens beskrivning av sökandens situation var sådan att det kunde fastslås att det fanns ett direkt och personligt intresse, även om det, som vi har sett, inte nämns uttryckligen i den överklagade domen.
82 Det måste emellertid konstateras att det redan framgår av det ovan anförda att så inte är fallet.
83 Det som förstainstansrätten anförde och som jag just har analyserat visar visserligen att sökanden i passivitetstalan skulle ha haft direkt intresse av de åtgärder som kommissionen skulle kunna vidta till följd av dess klagomål.
84 Situationen är dock annorlunda när det gäller kravet på personligt intresse.
85 Om man undantar hänvisningen till "den största" kanalen, kan de övriga faktiska omständigheter som åberopats a priori gälla varje privat TV-kanal som sänder till den publik som är bosatt i Frankrike. Man får förgäves leta efter något som skiljer sökanden i passivitetstalan från alla andra privata aktörer som är verksamma på denna marknad eller som kan ta sig in på den.
86 Det förhållande att det rör sig om "den största" konkurrenten bland de ifrågavarande statliga kanalerna kan inte i sig innebära att sökanden, med avseende på de åtgärder som kommissionen skulle kunna vidta, försätts i en situation som kvalitativt skiljer sig från situationen för varje annan aktör som är verksam på marknaden eller som kan ta sig in på den.
87 Det framgår av fast rättspraxis att det endast föreligger ett personligt intresse för andra än dem som rättsakten är riktad till om den "angår dem på grund av vissa egenskaper som är utmärkande för dem eller på grund av en faktisk situation som särskiljer dem i förhållande till alla andra personer och därigenom försätter dem i en ställning som motsvarar den som gäller för en person som ett beslut är riktat till".(16)
88 Av det ovan anförda följer att förstainstansrätten ansåg att den passivitetstalan som hade anhängiggjorts vid den kunde prövas i sak utan att den hade fastställt att sökanden var direkt och personligen berörd av den kritiserade rättsakten.
89 Överklagandet bör därför i andra hand bifallas på denna punkt och förstainstansrättens dom bör upphävas i den del den fastslog att passivitetstalan angående kommissionens underlåtenhet att vidta åtgärder enligt artikel 90 i fördraget kunde tas upp till sakprövning.
90 Härav skulle följa att resten av klagandenas ovan angivna argumentation inte behöver prövas. Det är därför endast i tredje hand jag i det hänseendet anför följande.
91 Resten av klagandenas argumentation rör huvudsakligen inverkan av det utrymme för skönsmässig bedömning som kommissionen tillerkänns i rättspraxis när det gäller tillämpning av artikel 90.3 i fördraget.
92 Jag kan med en gång säga att omfattningen av detta utrymme är obestridlig. Den följer enligt klagandena såväl av själva ordalydelsen i denna bestämmelse som av en jämförelse med artiklarna 169, 85, 86 och 93 i fördraget och av fast rättspraxis.
93 Frågan i vilken utsträckning artikel 90 i fördraget skulle syfta till att skydda enskildas intressen är därför inte avgörande, eftersom omfattningen av kommissionens befogenhet att företa skönsmässiga bedömningar vid ett flertal tillfällen redan har fastslagits av domstolen.(17) Detta innebär med nödvändighet att det inte föreligger någon skyldighet för kommissionen att vidta åtgärder.
94 Förstainstansrätten hade, enligt min mening, fel när den i punkterna 50-51 i sin dom ansåg att principen att varje person har rätt till en effektiv domstolsprövning borde gå före det stora utrymme för skönsmässig bedömning som kommissionen förfogar över vid genomförandet av artikel 90 i fördraget. Det är upphovsmännen till fördraget som har beslutat vilken effektiv domstolsprövning de enskilda skall ha rätt till och det är de som har beslutat att en passivitetstalan inte kan vinna framgång i avsaknad av en skyldighet att vidta åtgärder. Gemenskapsdomstolarna kan inte ersätta den bedömning som upphovsmännen till fördraget har gjort av kraven på ett effektivt skydd för de enskildas rättigheter med sin egen.
95 Det bör dock understrykas att det förhållande att kommissionen har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning inte i sig gör det möjligt att dra slutsatsen att talan inte kan upptas till sakprövning.
96 Det är nämligen fast rättspraxis att kommissionen, vid tillämpning av artikel 90.3 i fördraget, inte har befogenhet att företa skönsmässiga bedömningar, i motsats till vad som är fallet när den skall besluta att väcka, eller inte väcka, talan om fördragsbrott på grundval av artikel 169 i fördraget, vilket domen i det ovannämnda målet Star Fruit mot kommissionen, på vilken Republiken Frankrike stöder sig, avsåg.
97 Härav följer med nödvändighet att kommissionens utrymme för skönsmässig bedömning, hur stort det än är, är föremål för domstolskontroll, även om den är minimal. Det finns för övrigt ett flertal exempel på detta i rättspraxis.(18)
98 Detta innebär att förekomsten av ett stort, men inte skönsmässigt, utrymme för bedömning inte utgör hinder för möjligheten att väcka talan om ogiltigförklaring när det finns ett beslut, och inte heller för möjligheten att väcka passivitetstalan i avsaknad av ett sådant beslut.
99 Jag anser dessutom att det i vilket fall som helst skulle vara felaktigt att vilja stödja sig på omfattningen av kommissionens manöverutrymme för att dra slutsatser i frågan huruvida en talan mot kommissionens beslut, eller underlåtenhet att fatta beslut, kan tas upp till sakprövning.
100 Ett konsekvent och systematiskt tillvägagångssätt skulle nämligen enligt min mening kräva att frågan om omfattningen av svarandeinstitutionens skyldigheter betraktades som att den hör till prövningen i sak och inte till frågan om talan kan tas upp till sakprövning.
101 Om man i detta hänseende undersöker rättspraxis rörande talan om ogiltigförklaring, lämnar den inget utrymme för tvivel. Av denna framgår nämligen att en talan om ogiltigförklaring som väcks mot rådet eller kommissionen, på ett område där domstolen har tillerkänt dem ett stort utrymme för skönsmässig bedömning, inte alls behöver avvisas. Den har däremot små utsikter att nå framgång i sak.
102 Detsamma gäller i samband med talan om fördragsbrott. En talan som väcks av kommissionen inom ett område där gemenskapsrätten ger medlemsstaterna ett stort utrymme för skönsmässig bedömning skulle inte avvisas, men den skulle inte ha så stora chanser i sak.
103 Tillämpad på en passivitetstalan innebär denna analys att frågan huruvida det föreligger en skyldighet för kommissionen att vidta åtgärder, vilken är en följd av dess befogenhet att företa en skönsmässig bedömning, är en sakfråga och inte en fråga om talan kan tas upp till sakprövning.
104 I detta hänseende bör det dessutom understrykas att domstolen i olika domar,(19) ibland mycket uttryckligt, har ansett att det är inom ramen för prövningen av tvisten i sak som det bör avgöras huruvida svarandeinstitutionen i passivitetstalan var skyldig att vidta åtgärder eller inte.
105 I punkt 26 i domen i målet parlamentet mot rådet(20) om den gemensamma transportpolitiken ansåg domstolen således "att rådets anmärkningar i detta fall beträffande det utrymme för skönsmässig bedömning som rådet skulle ha vid genomförandet av den gemensamma transportpolitiken inte gäller frågan om de särskilda villkoren i artikel 175 har uppfyllts, utan den mer allmänna frågan om frånvaron av en gemensam politik inom transportsektorn kan innebära en underlåtenhet enligt den bestämmelsen. Den frågan kommer att prövas längre fram i denna dom".
106 Denna inställning har för övrigt stort stöd i doktrinen.(21)
107 Härav följer att klagandenas argumentation rörande omfattningen av kommissionens utrymme för skönsmässig bedömning enbart skulle kunna få mig att dra slutsatser i fråga om målet i sak. Den skulle däremot inte göra det möjligt att besvara den föregående frågan huruvida talan kan tas upp till sakprövning, vilken överklagandet avser.
108 Klagandena har även kritiserat förstainstansrätten för att felaktigt ha gjort gällande att det var nödvändigt att skydda de enskildas rättigheter, trots att dessa i vilket fall som helst var säkerställda genom möjligheten att vid en nationell domstol åberopa den direkta effekten av artikel 90 i fördraget. Det måste emellertid noteras att förstainstansrätten inte ansåg att passivitetstalan var det enda sätt på vilket de enskildas rättigheter kunde skyddas.
Följder
109 Jag vill erinra om att jag således i andra hand har kommit fram till att den överklagade domen bör upphävas i den del det underförstått förklarades att passivitetstalan kunde upptas till sakprövning, och det bör nu undersökas vilka följderna blir av detta.
110 Jag kan med en gång säga att tvisten i detta fall enligt min mening skulle kunna avgöras.
111 Jag har nämligen redan noterat att förstainstansrätten hade tillräckligt fog för att fastslå att kommissionen antagit den rättsakt som den enligt passivitetstalan hade underlåtit att anta. Det gjorde den efter det att talan väckts, men innan dom avkunnats. Härav följer i enlighet med rättspraxis att det inte längre fanns något föremål för passivitetstalan. Följaktligen saknas skäl att pröva talan, även om domstolen skulle godta min alternativa analys.
112 Jag skulle således i vilket fall som helst återföras till förstainstansrättens domslut, vilket bekräftar min förstahandsanalys, utan att vilja motsäga fast rättspraxis, enligt vilken talan förlorar sitt föremål och det inte skall prövas huruvida den kan tas upp till sakprövning när svarandeinstitutionen har antagit den omtvistade rättsakten efter det att talan väckts och innan dom avkunnats.
113 Jag vill dessutom understryka att detta innebär att målet, även om det återförvisades till förstainstansrätten, enligt min mening inte skulle kunna leda till ett annat domslut.
De rättegångskostnader som Republiken Frankrike förpliktats att ersätta
114 Republiken Frankrike, som i detta hänseende har stöd av kommissionen och Konungariket Spanien, har även yrkat att domstolen skall upphäva förstainstansrättens dom i den del den förpliktigade Frankrike att inte bara bära sin egen rättegångskostnad, enligt artikel 87.4 i förstainstansrättens rättegångsregler, utan även ersätta den som uppkommit för sökanden i första instans till följd av Republiken Frankrikes intervention.
115 Den har i det hänseendet gjort gällande att det inte är möjligt att av den överklagade domen med säkerhet härleda vilken bestämmelse förstainstansrätten stödde sig på vid fastställandet av rättegångskostnaderna. Antingen det var artikel 87.4, 87.2 eller 87.6 i förstainstansrättens rättegångsregler, gjorde den sig, enligt Republiken Frankrike, i vilket fall som helst skyldig till en felaktig rättstillämpning.
116 Dessa texter har följande lydelse:
"Artikel 87
...
2. Tappande part skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Finns det flera tappande parter, skall rätten besluta om fördelningen av rättegångskostnaderna.
4. Medlemsstater och institutioner som har intervenerat i ett mål skall bära sina rättegångskostnader.
...
6. I mål där det inte finns anledning att döma i saken skall rätten besluta om kostnader enligt vad den finner skäligt."
117 Vad gäller artikel 87.4 i förstainstansrättens rättegångsregler har Republiken Frankrike påpekat att denna bestämmelse syftar till att i fråga om rättegångskostnader uppväga effekterna av en medlemsstats eller institutions intervention. Härav följer att dessa intervenienters rättegångskostnader inte längre har något samband med utgången av den stödda partens yrkande. En symmetrisk och rättvis tillämpning av denna bestämmelse skulle enligt Republiken Frankrike innebära att en medlemsstat som intervenerar till stöd för svaranden inte kan förpliktas att ersätta sökandens rättegångskostnader till följd av sin intervention.
118 En annan lösning skulle dessutom, på grund av konsekvenserna för medlemsstaternas offentliga finanser, kunna begränsa medlemsstaternas möjligheter att intervenera i tvister där de likväl har ett verkligt intresse av att göra detta.
119 Vad beträffar artikel 87.6 i förstainstansrättens rättegångsregler har klaganden påpekat att det i förevarande fall endast var i fråga om en del av de grunder som åberopades i första instans som det saknades anledning att döma i saken, och att förstainstansrätten ändå förpliktade Republiken Frankrike att ersätta samtliga rättegångskostnader som uppkommit för sökanden till följd av dess intervention, även dem som avsåg de grunder som den godtog och dem som inte kunde prövas.
120 Beträffande artikel 87.2 i de nämnda rättegångsreglerna har Republiken Frankrike understrukit att denna bestämmelse är tillämplig på parterna i målet, men inte på intervenienterna.
121 Republiken Frankrike har slutligen hävdat att förstainstansrätten dömde utöver vad som yrkats av parterna (ultra petita), eftersom sökanden inte hade yrkat det som förstainstansrätten beslutade.
122 Det framgår dock av inlagan om den franska regeringens intervention att TF1 beträffande rättegångskostnaderna hade yrkat att förstainstansrätten skulle döma "enligt gällande rätt".
123 Jag håller i vilket fall som helst med om den franska regeringens analys av förstainstansrättens beslut i fråga om rättegångskostnaderna.
124 År 1990 föreslog domstolen rådet att man skulle införa en artikel 69.4 i dess rättegångsregler med följande lydelse:
"Medlemsstater och institutioner som har intervenerat i ett mål skall bära sina rättegångskostnader.
Rätten kan besluta att även andra intervenienter än de som nämns i föregående stycke skall bära sina rättegångskostnader."
125 Rådet antog denna ändring, som sedan har införts även i förstainstansrättens rättegångsregler som artikel 87.4.
126 Domstolen förklarade i motiveringen till sitt förslag, vilket är en offentlig handling, nödvändigheten av denna ändring på följande sätt:
"Vad gäller den nya punkten 4 skall det påpekas att det är artikel 69.2 som reglerar rättegångskostnaderna vid intervention, eftersom det inte finns några särskilda bestämmelser. Om den part som stöds av en intervenient vinner, skall tappande part förpliktas att ersätta inte bara den vinnande partens rättegångskostnader, utan även intervenientens.
Denna lösning får för den tappande parten i målet till följd att en förpliktelse att ersätta rättegångskostnaderna kan öka på ett oproportionerligt sätt till följd av att medlemsstater eller institutioner som inte har något direkt intresse av utgången av tvisten har intervenerat. En sådan situation strider mot en rättvis fördelning av rättegångskostnaderna. I första stycket föreskrivs därför att medlemsstater och institutioner som har intervenerat i ett mål skall bära sina rättegångskostnader.
Eftersom privata intervenienter skall motivera att de har ett berättigat intresse av utgången av tvisten, kan artikel 69.2 i domstolens rättegångsregler i princip tillämpas i detta fall. Med hänsyn till de många olika intressen som kan motivera en intervention och till de situationer som kan uppkomma, förefaller det nödvändigt att ge domstolen möjlighet att när rättvisan kräver det göra undantag från denna regel och besluta att en privat intervenient skall bära sina rättegångskostnader."
127 Det framgår av denna text att endast privata intervenienter fortfarande, med förbehåll för eventuella undantag, omfattas av artikel 69.2 (artikel 87.2 för förstainstansrätten).
128 För offentliga aktörer, medlemsstater och institutioner som intervenerar gäller efter denna ändring uteslutande artikel 69.4.
129 Denna bestämmelse syftar till att skydda enskilda tappande parter mot risken att behöva ersätta rättegångskostnaderna för medlemsstater som intervenerat i "deras mål" till stöd för motparten. När en medlemsstat har intervenerat till stöd för den tappande partens yrkanden, skall den emellertid, på motsvarande sätt, inte heller ersätta någon del av den vinnande partens rättegångskostnader.
130 Artikel 69.4 syftar inte till att den sistnämnda parten skall undgå den klart mindre risken att ådra sig ytterligare rättegångskostnader till följd av en medlemsstats intervention. I så fall skulle nämligen rättegångsreglerna alltid tillämpas till nackdel för de intervenerande medlemsstaterna och institutionerna, dels på grund av att dessa aldrig skulle kunna dra nytta av en eventuell framgång för den part som de stöder, dels på grund av att de tvärtom alltid skulle löpa risken att behöva ersätta en del av motpartens rättegångskostnader.
131 En sådan lösning skulle vara ojämlik och orättvis.
132 Den risk som återstår för en enskild, nämligen att ådra sig ytterligare kostnader till följd av en medlemsstats intervention, blir i varje fall begränsad, eftersom en intervenerande part per definition endast kan anföra argument till stöd för en part i målet.
133 Av det ovan anförda följer att Republiken Frankrikes överklagande bör bifallas och den överklagade domen bör upphävas i den del den förpliktade Republiken Frankrike att ersätta den rättegångskostnad som uppkommit för sökanden i första instans till följd av Republiken Frankrikes intervention.
134 Jag skulle därför, återigen endast i andra hand, vilja föreslå att punkterna 5 och 6 i den överklagade domen upphävs för att ta hänsyn dels till inverkan av det delvisa upphävandet av förstainstansrättens dom till följd av detta överklagande, dels till Republiken Frankrikes talan i detta hänseende.
135 Vad gäller det första övervägandet, som kommissionen har bett domstolen beakta, anser jag att det finns anledning att vidhålla att kommissionen skall bära sin rättegångskostnad och ersätta den rättegångskostnad som uppkommit för sökanden i första instans. Även om detta överklagande skulle bifallas, skulle det inte ändra någonting i förstainstansrättens slutsatser i fråga om kommissionens underlåtenhet vid tillämpningen av fördragets bestämmelser om statligt stöd.
136 Däremot bör Republiken Frankrike, av de skäl som anförts ovan, förpliktas att bära enbart sin egen rättegångskostnad.
137 Beträffande rättegångskostnaderna i förfarandet vid domstolen måste jag i vilket fall som helst konstatera att endast en del av klagandenas argumentation har godtagits. Jag föreslår därför, med stöd av artikel 69.3 respektive 69.4 i domstolens rättegångsregler, att vardera parten i båda målen skall bära sina rättegångskostnader och att detsamma skall gälla för intervenienterna.
138 Jag vill nu erinra om att det här är fråga om ett förslag till avgörande i andra hand och att det, av de skäl som angivits i punkterna 28-51, enligt min mening bör förklaras att överklagandena inte kan upptas till sakprövning.
Förslag till avgörande
139 Med hänsyn till det som ovan anförts i första hand föreslår jag att domstolen skall
- förklara att de överklaganden som ingetts av Republiken Frankrike och kommissionen inte kan upptas till sakprövning,
- förplikta klagandena att bära rättegångskostnaderna, med undantag för intervenienternas rättegångskostnader,
- förplikta intervenienterna att bära sina rättegångskostnader.
(1) - Dom av den 3 juni 1999 i mål T-17/99 (REG 1999, s. II-1757).
(2) - EGT 127, 1963, s. 2268; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 32.
(3) - EGT 13, 1962, s. 204; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 8.
(4) - Dom av den 14 februari 1989 i mål 247/87, Star Fruit mot kommissionen (REG 1989, s. 291), punkt 11.
(5) - Rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel 93 i EG-fördraget (EGT L 83, s. 1).
(6) - Dom av den 17 juli 1998 i mål T-111/96 (REG 1998, s. II-2937).
(7) - Dom av den 8 juli 1999 i mål T-266/97 (REG 1999, s. II-2329).
(8) - Beslut av den 16 september 1997 i mål C-59/96 P (REG 1997, s. I-4809).
(9) - Se, exempelvis, dom av den 24 november 1992 i de förenade målen C-15/91 och C-108/91, Buckl m.fl. mot kommissionen (REG 1992, s. I-6061), punkterna 14-17, och beslut av den 10 juni 1993 i mål C-41/92, The Liberal Democrats mot parlamentet (REG 1993, s. I-3153), punkt 4.
(10) - Dom av den 21 januari 1999 i mål C-73/97 P (REG 1999, s. I-185).
(11) - Dom av den 11 december 1996 i mål T-70/94, Comafrica och Dole Fresh Fruit Europe mot kommissionen (REG 1996, s. II-1741).
(12) - Se, som exempel på en omfattande rättspraxis, dom av den 18 mars 1993 i mål C-35/92 P, parlamentet mot Frederiksen (REG 1993, s. I-991).
(13) - Se, som exempel på detta, dom av den 14 september 1995 i mål C-396/93 P, Henrichs mot kommissionen (REG 1995, s. I-2611), och av den 18 mars 1999 i mål C-2/98 P, De Compte mot parlamentet (REG 1999, s. I-1787).
(14) - Se dom av den 26 november 1996 i mål C-68/95, T. Port (REG 1996, s. I-6065), punkterna 58-59.
(15) - Dom av den 16 februari 1993 i mål C-107/91 (REG 1993, s. I-599).
(16) - Se, som exempel, dom av den 14 juli 1983 i mål 231/82, Spijker mot kommissionen (REG 1983, s. 2559).
(17) - Se domen i det ovannämnda målet Bundesverband der Bilanzbuchhalter mot kommissionen.
(18) - Se, som exempel på fast rättspraxis, dom av den 29 oktober 1980 i mål 138/79, Roquette Frères mot rådet (REG 1980, s. 3333; svensk specialutgåva, volym 5, s. 405), och av den 15 juni 1993 i mål C-225/91, Matra mot kommissionen (REG 1993, s. I-3203; svensk specialutgåva, volym 14, s. 213), punkterna 23 och 25.
(19) - Dom av den 4 mars 1982 i mål 182/80, Gauff mot kommissionen (REG 1982, s. 799), och av den 15 mars 1984 i mål 64/82, Tradax mot kommissionen (REG 1984, s. 1359).
(20) - Dom av den 22 maj 1985 i mål 13/83 (REG 1985, s. 1513; svensk specialutgåva, volym 8, s. 197).
(21) - Se, som exempel, Léger, P., Commentaire article par article des traités UE et CE, Helbing & Lichtenhahn, Dalloz, Bruylant, 2000, s. 1658; Lenz, C.O., "EG-Vertrag Kommentar", Bundesanzeiger, Helbing & Lichtenhahn, Ueberreuter, 1994, s. 1154; Von der Groeben-Thiesing-Ehlermann, Kommentar zum EU-/EG-Vertrag, Nomos, 5:e utgåvan, 1997, volym 4, s. 593, och le Jurisclasseur Europe, volym 2, häfte 340.