62003CC0181_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Domstolen har anmodats att ta ställning till Albert Nardones överklagande av den dom som avkunnades den 26 februari 2003 av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt i målet Nardone mot kommissionen (nedan kallad den överklagade domen),(2) i vilken förstainstansrätten ogillade den talan som sökanden väckt angående ogiltigförklaring av ett kommissionsbeslut av den 20 mars 2000. Genom detta beslut avslog kommissionen en ansökan om invaliditetspension med motiveringen att sökanden inte uppfyllde villkoren i artikel 13 i bilaga VIII till Tjänsteföreskrifter för tjänstemän i Europeiska gemenskaperna (nedan kallade tjänsteföreskrifterna).
2. Det är bara till det yttre som detta mål är enkelt. I detta mål uppkommer i själva verket ganska komplicerade juridiska frågeställningar. Det rör bland annat området yrkessjukdomar som har samband med asbest, vilket samtliga medlemsstater och gemenskapen själv erkänner som ett särskilt och känsligt område.(3) Förvisso måste situationens säregenhet beaktas när domstolen bedömer detta överklagande.
I – Tillämpliga bestämmelser och bakgrunden till överklagandet
3.
I artikel 78 första stycket i tjänsteföreskrifterna föreskrivs att ”[e]n tjänsteman skall på de villkor som föreskrivs i artikel 13–16 i bilaga VIII ha rätt till invaliditetspension vid total bestående invaliditet som hindrar honom att utföra de arbetsuppgifter som en tjänst i hans tjänsteklass omfattar”. I nästa stycke föreskrivs följande: ”Om invaliditeten beror på ett olycksfall som inträffat under eller i samband med tjänsteutövningen, på yrkessjukdom, på en uppoffrande handling i allmänhetens intresse eller på att tjänstemannen utsatt sig för livsfara för att rädda människoliv, skall invaliditetspensionen uppgå till 70 % av tjänstemannens grundlön.” I artikel 13 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna föreskrivs följande: ”Om inte annat följer av bestämmelserna i artikel 1.1 skall en tjänsteman, som inte fyllt 65 år och som när som helst under den tid då han förvärvar pensionsrättigheter av invaliditetskommittén bedöms lida av total bestående invaliditet som hindrar honom från att utföra sådana arbetsuppgifter som motsvarar en tjänst i hans tjänsteklass och som av dessa skäl är tvingad att tillfälligt upphöra med sin tjänstgöring inom gemenskaperna, ha rätt till en invaliditetspension enligt artikel 78 i tjänsteföreskrifterna, så länge hans oförmåga består.”
4.
Albert Nardone trädde i tjänst vid EKSG:s Höga myndighet år 1963. År 1971 flyttade han över till kommissionen för att tjänstgöra som chef för låsverkstaden i källarvåningen och senare på mellanvåningen i byggnaden Berlaymont i Bryssel (Belgien). Han lämnade tjänsten år 1981 och har hävdat att han alltsedan dess på grund av sitt hälsotillstånd inte har kunnat utöva någon yrkesverksamhet. Den 18 november 1999 ansökte han med stöd av artikel 90.1 i tjänsteföreskrifterna om invaliditetspension på grund av yrkessjukdom. I sin ansökan gjorde sökanden gällande att han led av besvär som berodde på att han under sin tid som tjänsteman vid kommissionen under lång tid exponerats för asbest. Kommissionen avslog denna ansökan genom beslut av den 20 mars 2000 (nedan kallat det omtvistade beslutet).
5. Albert Nardone ingav ett klagomål mot detta beslut i enlighet med artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna. Sedan tillsättningsmyndigheten tyst hade avslagit detta klagomål, väckte han talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet.
6. Genom den överklagade domen ogillades denna talan. Efter att i punkt 14 i domen ha konstaterat att talan faktiskt avsåg det omtvistade beslutet och inte det beslut av den 26 oktober 1981, genom vilket kommissionen accepterade sökandens avskedsansökan, fastslog förstainstansrätten att talan kunde tas upp till sakprövning. I sak underkände emellertid förstainstansrätten samtliga de grunder för ogiltigförklaring som hade åberopats.
7. Inledningsvis angav förstainstansrätten att det inte fanns anledning att uttala sig om de generella rättsprinciper som sökanden hade åberopat, eftersom den senare inte hade gjort någon invändning om rättsstridighet beträffande de relevanta bestämmelserna i tjänsteföreskrifterna. I detta hänseende konstaterade förstainstansrätten även att kommissionen hade avslagit ansökan om invaliditetspension av skäl som den hade angivit kortfattat men tydligt, och som avsåg den omständigheten att de rättsliga förutsättningarna avseende sökandens administrativa – inte hans medicinska – situation som föreskrivs i tjänsteföreskrifterna och i bilaga VIII till dessa uppenbarligen inte förelåg. Under dessa omständigheter underkände förstainstansrätten den åberopade grunden avseende maktmissbruk.
8. Förstainstansrätten ansåg emellertid att det var nödvändigt att kontrollera huruvida kommissionen i det omtvistade beslutet hade tillämpat de relevanta bestämmelserna i tjänsteföreskrifterna korrekt. I detta hänseende drog den slutsatsen att förutsättningarna för att inleda ett förfarande om invaliditetspension inte förelåg. För det första konstaterade den att sökanden inte uppfyllde villkoret att endast en tjänsteman som är tvingad att tillfälligt upphöra med sin tjänstgöring för att han inte kan arbeta på grund av sitt invaliditetstillstånd, kan omfattas av ett förfarande om invaliditetspension, eftersom han hade frånträtt sin tjänst år 1981 och givit in sin ansökan om invaliditetspension år 1999. För det andra påpekade förstainstansrätten att det var klarlagt att sökanden, eftersom han frånträdde sin tjänst år 1981, inte uppfyllde det andra villkoret som ställs enligt tjänsteföreskrifterna, att förfarandet om invaliditetspension skall inledas under den tid då den berörde tjänstemannen förvärvar pensionsrättigheter.
9. Till stöd för sitt överklagande har sökanden åberopat två grunder och har hävdat att det gjordes en felaktig bedömning av vart och ett av dessa två villkor, vilka enligt förstainstansrätten medför en rätt att inleda förfarandet om invaliditetspension.
10. Innan jag bedömer överklagandet är det viktigt att påpeka att föremålet för tvisten är beslutet om inledande av förfarandet om invaliditetspension, inte det slutliga beslutet om beviljande av pensionen. Även om det i tjänsteföreskrifterna inte görs någon formell distinktion mellan dessa båda beslut, som har ett samband, ställs det olika villkor för dem. Tjänsteföreskrifterna är utformade på så sätt att beslutet om att inleda förfarandet är skilt från beslutet att bevilja tjänstemannen en invaliditetspension. Kommissionen beslutar först att sammankalla en invaliditetskommitté som avger ett yttrande som ligger till grund för kommissionens beslut om beviljande av pensionen. Att i samband därmed anlita en särskild kommitté, som består av medicinsk expertis, är en handläggningsåtgärd som normalt krävs i ett ärende inom ett komplext område som förutsätter vetenskapliga bedömningar, och vars syfte är att göra det möjligt för förvaltningsmyndigheten att fatta ett beslut med full kännedom om omständigheterna.(4)
II – Bedömning av grunderna för överklagandet
11. Den huvudsakliga fråga som uppkommer genom detta överklagande är huruvida en tjänsteman, som har drabbats av en yrkessjukdom i en sådan omfattning att han inte kan utöva någon ny verksamhet efter det att han har frånträtt sin tjänst, kan göra gällande sin rättighet enligt tjänsteföreskrifterna att erhålla en invaliditetspension, när orsaken till sjukdomen avslöjats. I förevarande fall tycks rättsliga överväganden utgöra hinder för detta. I den överklagade domen görs, av allt att döma, en strikt tillämpning av bestämmelserna i tjänsteföreskrifterna. Vidare tycks den vara grundad på en tydlig rättspraxis från domstolen och förstainstansrätten på området. Som stöd för sitt resonemang har förstainstansrätten bland annat åberopat domstolens dom av den 17 maj 1984 i mål 12/83, Bähr mot kommissionen(5) och sin dom av den 3 juni 1999, Coussios mot kommissionen(6), i vilken den följde de principer som domstolen har klarlagt.
12. Detta mål har alltså en dubbel aspekt. Det rör sig om att samtidigt uttala sig om tolkningen av domstolens rättspraxis och om tillämpningen av bestämmelserna i tjänsteföreskrifterna under särskilda omständigheter som de som föreligger i det aktuella fallet. Svårigheten i målet ligger i att rättspraxis och tjänsteföreskrifterna inte har utformats för att reglera liknande situationer.(7)
A – Första grunden för överklagandet
13. Som första grund har sökanden åberopat att den överklagade domen strider mot domstolens rättspraxis. Enligt sökanden var det fel av förstainstansrätten att inte beakta möjligheten att ge honom rätt att inleda förfarandet om invaliditetspension vid den tidpunkt då han gav in en ansökan om detta. Förstainstansrätten gjorde en felaktig tolkning av det villkor som domstolen klarlagt i detta hänseende.
14. I tjänsteföreskrifterna fastställs förutsättningarna för att en invaliditetspension skall beviljas. Förutsättningarna för att i enlighet med artikel 78 inleda ett förfarande om invaliditetspension anges emellertid inte uttryckligen. I domen i målet Bähr mot kommissionen fick domstolen tillfälle att uttala sig om detta och angav följande:
”Det följer av den otvetydiga ordalydelsen av artikel 13 i bilaga VIII i vilken i enlighet med artikel 78 villkoren fastställs för en tjänstemans rätt till invaliditetspension, att endast en tjänsteman, som är tvingad att tillfälligt upphöra med sin tjänstgöring för att han är hindrad att utföra sina arbetsuppgifter på grund av sitt invaliditetstillstånd, kan omfattas av förfarandet om invaliditetspension.
Härav följer att en tjänsteman som frånträdde sin tjänst för flera år sedan och som drabbas av en sjukdom som skulle ha lett till att han inte kunde utföra sina arbetsuppgifter om han fortfarande hade varit i tjänst, inte har rätt att begära att förfarandet om invaliditetspension skall inledas enbart av detta skäl.”(8)
15. I punkterna 31 och 32 i den överklagade domen grundade sig förstainstansrätten uttryckligen på denna rättspraxis. Följaktligen konstaterade den att det var klart att sökanden var i den faktiska situation som domstolen hade beskrivit, eftersom han hade frånträtt sin tjänst år 1981 och hade ansökt om invaliditetspension år 1999. Härav drog förstainstansrätten naturligtvis slutsatsen att det första villkoret för beviljande inte var uppfyllt.
16. Det kan inte bestridas att Albert Nardone gav in sin ansökan efter det att han hade avbrutit sin tjänstgöring. Följer det härav, att kommissionen med rätta kan anse att han är i samma situation som en före detta tjänsteman som drabbas av en sjukdom som skulle ha hindrat honom att utföra sina arbetsuppgifter om han fortfarande hade varit i tjänst? Genom sitt resonemang tycks förstainstansrätten ha medgivit att enbart den omständigheten att en ansökan görs efter det att tjänstemannen har frånträtt sin tjänst skulle utgöra hinder för att kunna inleda ett förfarande om invaliditetspension.
17. Detta är emellertid inte den exakta innebörden av domstolens rättspraxis. I domen i det ovannämnda målet Bähr mot kommissionen tycks domstolen begränsa sig till att härleda villkoret för att inleda förfarandet från det villkor för beviljande av pensionen som ställs i tjänsteföreskrifterna. Ett förfarande om invaliditetspension kan bara inledas om det är möjligt att visa att det finns ett tidssamband mellan ett invaliditetstillstånd och tjänstgöring vid gemenskaperna och att det härav följer att tjänstemannen permanent hindras att utföra sina arbetsuppgifter. Vad gäller det särskilda fallet rörande en ansökan om pension på grund av yrkessjukdom är det inte tillräckligt att det finns ett tidssamband, utan det måste även visas att det föreligger ett orsakssamband. Det måste visas att ”utförandet av arbetsuppgifterna utgjorde en nödvändig eller dominerande orsak till att sjukdomen uppkom eller till att en existerande sjukdom förvärrades”.(9) Följaktligen är det uppenbart att en hänvisning till en ”senare omständighet” som vad gäller tid och plats uppkommit utanför yrkesverksamheten och följaktligen inte har något samband med densamma, inte kan leda till att ett förfarande om invaliditetspension inleds. Där det inte kan visas att det föreligger ett samband mellan utförandet av arbetsuppgifterna och invaliditetstillståndet finns det inte något skäl att inleda förfarandet.
18. Följaktligen skall i allmänhet sena ansökningar om att inleda detta förfarande avvisas, inte så mycket för att de har gjorts för sent, utan för att den omständigheten att de har gjorts sent gör det osannolikt att det går att visa att det föreligger ett orsakssamband mellan den invalidiserande sjukdomen och yrkesverksamheten. Det presumeras nämligen att en sen ansökan härrör från en omständighet som inträffat efter tjänstgöringen, utan samband med den senare. Eftersom en sådan ansökan uppenbarligen inte kan uppfylla villkoret för att en invaliditetspension skall beviljas, är det rätt att anse att den helt saknar rättslig grund.
19. I detta mål åberopar dock inte sökanden en ”senare omständighet”. Han grundar sig på ”nya omständigheter” avseende arten av hans besvär, som framkommit efter det att han frånträdde sin tjänst. Jag vill förtydliga att kommissionen, inom ramen för det förfarande som anges i artikel 73 i tjänsteföreskrifterna rörande ersättning vid invaliditet på grund av yrkessjukdom, redan har vidgått att vissa av de sjukdomar som sökanden lider av härrör från den yrkesmässiga verksamheten.(10) Det är förvisso korrekt att det handlar om två olika förfaranden, eftersom ett erkännande av en invaliditet med stöd av sagda artikel 73 inte på något sätt påverkar rätten att inleda ett förfarande om invaliditetspension i enlighet med artikel 78 i tjänsteföreskrifterna.(11) Detta erkännande är icke desto mindre tillräckligt för att visa att de påstådda sjukdomarna inte enbart kan betraktas som omständigheter som inträffat efter tjänstgöringen, utan ett samband med den senare.(12) Att sökanden gav in sin ansökan år 1999 beror inte på att han drabbades av en ny sjukdom vid denna tidpunkt, som förstainstansrätten tycks föreslå i sitt resonemang i punkt 32 i den överklagade domen, utan på att det var först för ett fåtal år sedan som de besvär han lider av kunde diagnostiseras och erkännas som en yrkessjukdom.
20. Förstainstansrätten medgav visserligen att det kan vara relevant att göra en distinktion mellan den tidpunkt då det begärdes att förfarandet skulle inledas och den tidpunkt då sjukdomen uppkom. I punkterna 35–42 i den överklagade domen gjorde den emellertid detta utifrån det sammanhang som domstolen analyserade i domen i det ovannämnda målet Bähr mot kommissionen. Det tycks emellertid vara så att det målet rörde helt andra omständigheter än de som är föremål för förevarande talan. Vidare har domstolens resonemang i den domen ett mycket nära samband med omständigheterna i det fallet. Man kan därför fråga sig om förstainstansrätten på grund av de ändrade omständigheterna inte borde ha avstått från att följa detta resonemang.
21. I domen i det ovannämnda målet Bähr mot kommissionen framhölls två skilda omständigheter, en som inträffade samtidigt med tjänstgöringen, och en annan som inträffade därefter, och som ledde till att tjänstemannen inte kunde arbeta. Man behövde alltså undersöka om det förelåg ett samband mellan dessa två omständigheter. Om det hade kunnat visas att den andra infarkten, vilken ledde till att tjänstemannen inte kunde arbeta, hade samband med den första, som hade inträffat på grund av tjänstgöringen, hade det kunnat visas att det förelåg ett orsakssamband mellan att tjänstemannen inte kunde arbeta och tjänstgöringen. Följaktligen hade det varit logiskt att tillåta att förfarandet om invaliditetspension inleddes. I så fall blev det möjligt att fastslå orsakssambandet mellan invaliditeten och tjänstgöringen genom det fortgående sambandet mellan de två sjukdomsfallen.
22. Påståendet om en sådan ”fortgående omständighet” kunde enligt generaladvokat Verloren van Themaat fullt ut motivera att det gjordes ett undantag från regeln i tjänsteföreskrifterna om att en invaliditetspension bara kan beviljas om den berörda tjänstemannen är tvingad att tillfälligt upphöra med sin tjänstgöring inom gemenskaperna. Han drog således slutsatsen att ”om orsakssambandet mellan den andra och den första infarkten kunde visas och om inte en så lång tidsperiod hade förflutit mellan infarkterna kanske det inte hade varit rimligt att låta en inskjuten fras i en bestämmelse i bilagan medföra så allvarliga konsekvenser [’av dessa skäl är tvingad att tillfälligt upphöra med sin tjänstgöring inom gemenskaperna’]”.(13) Som en följd av detta förslag till avgörande beslutade domstolen att ta hänsyn till de särskilda omständigheterna i fallet. I sin dom medgav domstolen ett undantag från regeln att administrationen inte är skyldig att ex officio fastställa orsaken till invaliditeten.(14) ”När det fastställs att den invaliditet som slutligen har drabbat tjänstemannen har ett direkt och omedelbart samband med tjänstemannens hälsotillstånd när han upphörde sin tjänstgöring” ansåg domstolen således att ”det ankommer på kommissionen att kontrollera huruvida sökandens hälsotillstånd när han uttryckte sin önskan att frånträda sin tjänst
var sådant att han hade kunnat fortsätta att utföra sina arbetsuppgifter om han hade valt att inte avsluta sin tjänstgöring vid gemenskaperna”(15) . Om kommissionen inte har uppfyllt detta villkor kan det fastslås att det var rättsstridigt av kommissionen att vägra att sammankalla invaliditetskommittén.
23. Även om förstainstansrätten i punkt 36 i den överklagade domen medgav att ”omständigheterna i målet Bähr mot kommissionen skiljer sig mycket från omständigheterna i förevarande fall” valde den att tillämpa samma analys på målet som anhängiggjorts vid den, nämligen att undersöka om det kunde föreligga en skyldighet för kommissionen att sammankalla invaliditetskommittén vid den tidpunkt då sökanden frånträdde sin tjänst. Förstainstansrätten ansåg alltså att den omständigheten att såväl kommissionen som tjänstemannen inte hade kännedom om tjänstemannens faktiska hälsotillstånd år 1981, då den senare frånträdde sin tjänst, innebar att kommissionen helt och hållet var befriad från skyldigheten att sammankalla invaliditetskommittén.
24. Denna slutsats är överraskande. Det är uppenbart att Albert Nardone inte befinner sig i en situation som liknar den som Paul Bähr befann sig i. Den sistnämnda hävdade att det förelåg en ”allvarlig och konstant omständighet”, såsom förstainstansrätten angivit i punkt 41 i den överklagade domen, en sjukdom som var väl identifierad och vars följder i vissa fall kan förutses. Den förstnämnda har hävdat att det föreligger en yrkessjukdom vars verkliga art inte visade sig förrän i ett sent skede. Paul Bähr åberopade en omständighet med fortgående verkningar, som man kunde känna till från början, medan Albert Nardone har åberopat en ny omständighet, som i efterhand påvisat förekomsten av en sjukdom som har samband med hans tjänstgöring. I förevarande mål kunde man inte år 1981 med säkerhet anta att en invaliditet som hade ett direkt och omedelbart samband med sökandens hälsotillstånd vid den tidpunkt då han frånträdde sin tjänst skulle uppkomma. Detta innebär emellertid inte att det inte förelåg något sådant samband. När det gäller en sjukdom vars art och verkan inte visar sig förrän efter en relativt lång latenstid kan nämligen detta samband endast fastställas sent. I så fall kan information om den sjukdom av vilken tjänstemannen lider endast erhållas efter det att de första symptomen av den invalidiserande sjukdomen har visat sig.
25. Det är viktigt att tydligt skilja mellan sjukdomens uppkomst, det vill säga den tidpunkt då tjänstemannen drabbades av den, och den tidpunkt då sjukdomen visar sig fullt ut, det vill säga den tidpunkt då sjukdomens samtliga effekter gör sig kännbara och den berörda personen får kännedom om dess orsak. Jag vill erinra om att sökanden i förevarande fall under sin tjänstgöring inte hade kännedom om att det förekom asbest och vilka effekter det kunde ha för honom att han utsattes för detta ämne. När han frånträdde sin tjänst hade han alltså ingen möjlighet att fastställa ett samband mellan den omständigheten att han hade utsatts för detta ämne och den sjukdom som redan verkade ha drabbat honom.
26. Under dessa omständigheter är inte förutsättningarna för den fråga som väckts i denna tvist de samma som i det ovannämnda målet Bähr mot kommissionen. I förevarande fall är det inte fråga om att slå fast huruvida kommissionen har underlåtit att uppfylla en av sina skyldigheter genom att inte ex officio sammankalla invaliditetskommittén vid den tidpunkt då sökanden uppgav att han hade för avsikt att frånträda sin tjänst. För det första har förstainstansrätten, i punkt 14 i den överklagade domen, tydligt angett att beslutet av den 26 oktober 1981, genom vilket kommissionen accepterade sökandens avskedsansökan, inte var i fråga i detta fall. För det andra är det ostridigt att om det kan konstateras att kommissionen i detta hänseende felaktigt har underlåtit att sammankalla invaliditetskommittén, är det en fråga som rör gemenskapens utomobligatoriska skadeståndsansvar och inte beviljande av en invaliditetspension. Följaktligen är den enda frågan i förevarande fall huruvida förfarandet fortfarande kan inledas på den berördes begäran vid den tidpunkt då sjukdomen erkänns.
27. Regeln att förfarandet inte kan inledas om så inte har begärts innan den berörda personen frånträder sin tjänst är rimlig vad beträffar ”olyckor” som har samband med tjänsten. Sådana var omständigheterna som skulle bedömas av förstainstansrätten i det ovannämnda målet Coussios mot kommissionen. Skälet till att förstainstansrätten i det fallet inte biföll den talan som hade väckts mot vägran att bevilja en invaliditetspension, var att sökanden hade en möjlighet att framställa sin begäran när han fortfarande var i tjänst.(16) Samma regel kan tillämpas när det rör en ”fortgående omständighet” vars följder kan förutses och som har ett direkt och omedelbart samband med tjänstemannens hälsotillstånd vid den tidpunkt då han frånträder sin tjänst, under förutsättning att kommissionen är skyldig att i tid sammankalla invaliditetskommittén. Detta är innebörden i domen i det ovannämnda målet Bähr mot kommissionen. Denna regel passar emellertid inte längre under särskilda omständigheter, som de som föreligger i förevarande fall.
28. I detta fall är nämligen ett krav på att ansökan skall ges in av kommissionen eller av tjänstemannen innan den senare frånträder sin tjänst ett krav som är omöjligt att uppfylla . Detta skulle medföra att tjänstemän som lider av degenerativa sjukdomar av den typ som åberopas i förevarande fall inte skulle kunna använda sig av detta förfarande. Innan dessa tjänstemän frånträder sin tjänst, är de förhindrade att göra gällande sin rätt till pension med full sakkännedom, på grund av att de inte har kännedom om sin situation. Sedan de har frånträtt sin tjänst medför kommissionens systematiska vägran att sammankalla invaliditetskommittén att de fråntas all möjlighet att återupprätta sin faktiska situation.
29. Ett sådant resultat är oacceptabelt. Man kan inte, såsom förstainstansrätten har gjort i punkt 41 i den överklagade domen, åberopa att sökanden år 1981 själv inte kände till omfattningen av inverkan på hans hälsa av det damm som han hade inandats och att han hade varit omedveten om detta fram till år 1992. Enligt detta resonemang skulle det ha krävts att sökanden, för att kunna göra anspråk på att ett förfarande om invaliditetspension inleds, hade accepterat att fortsätta sin tjänstgöring vid kommissionen så länge som sjukdomen inte hade erkänts, även om han inte längre kunde utföra sina arbetsuppgifter. Ett sådant argument leder i realiteten till att sökanden straffas i dubbelt hänseende; han straffas för att han i förtid av hälsoskäl lämnar sin tjänst, och det blir under alla omständigheter omöjligt för honom att utöva sin rätt till pension. Det är svårt att klandra sökanden för att han inte hade kännedom om något som han inte kunde känna till. Att båda parter vidare saknade kännedom om situationen under tjänstgöringsperioden kan inte bli till nackdel för en av dem. Utan att det på förhand skall göras en bedömning av huruvida den påstådda invaliditeten verkligen föreligger, är det svårt att förstå hur sökanden under sådana omständigheter kan fråntas möjligheten att få sitt ärende prövat.
30. Jag drar härav slutsatsen att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att tolka domstolens rättspraxis utan att beakta de särskilda omständigheter som legat till grund för denna rättspraxis och under vilka den skall tillämpas. Härav följer att överklagandet skall bifallas på den första grunden.
B – Andra grunden för överklagandet
31. Som sin andra grund har sökanden ifrågasatt förstainstansrättens sätt att tillämpa artikel 13 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna. Han anser bland annat att förstainstansrätten felaktigt fastslog att ansökan inte gjordes under den tid då han förvärvade pensionsrättigheter.
32. I punkt 33 i den överklagade domen har förstainstansrätten nämligen erinrat om att enligt artikel 13 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna skall den tjänsteman som ansöker om en invaliditetspension bland annat förvärva pensionsrättigheter vid den tidpunkt då invaliditetskommittén bedömer att han lider av en total bestående invaliditet. Sökanden anser emellertid att det skall beaktas att han med stöd av artikel 73 i tjänsteföreskrifterna åtnjuter ersättning på grund av partiell invaliditet. Enligt sökanden är detta tillräckligt för att fastslå att hans administrativa situation måste ses över, bland annat i den meningen att han återigen skall ha rätt till pension.
33. Detta argument saknar relevans. Det föreligger inget tvivel om att med den pension som nämns i artikel 13 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna beträffande ”pensionsrättigheter” avses avgångspension.(17) Såsom kommissionen har hävdat ingår emellertid inte den förmån som avses i artikel 73 i tjänsteföreskrifterna i beräkningen av avgångspensionen såsom den fastställts i artiklarna 2 och 3 i bilagan. Härav följer att den omständigheten att sökanden åtnjuter en sådan förmån inte innebär att han förvärvade pensionsrättigheter vid den tidpunkt då han ingav sin ansökan om invaliditetspension.
34. Inom ramen för denna grund skall det emellertid undersökas huruvida förstainstansrätten gjort en korrekt bedömning i det att den ansåg att det ”villkor” som fastslagits på grundval av artikel 13 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna var ett villkor som hindrade att ett förfarande om invaliditetspension kunde inledas i det aktuella fallet.
35. I artikel 78 i tjänsteföreskrifterna underställs uttryckligen beviljande av pensionen de villkor som anges i artiklarna 13–16 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna. Den exakta innebörden av omnämnandet i artikel 13 enligt vilket tjänstemannens invaliditet endast kan erkännas under den tid då han förvärvar pensionsrättigheter skall således fastställas. Skälet till ett sådant omnämnande är klart; syftet är att undvika en kumulering av förmåner i pensionssystemet. Lagstiftaren tyckte att det var rättvist att anse att en före detta tjänsteman som redan erhåller utbetalning av sina pensionsrättigheter i form av avgångspension inte skall kunna erhålla en andra pension vars enda syfte just är att utgöra en ersättningsinkomst om så behövs. Under dessa omständigheter måste den omtvistade formuleringen i artikel 13 förstås som en enkel begränsning av den personkrets som har rätt till invaliditetspension. Vidare har kommissionen under andra omständigheter vidgått att så snart det grundläggande villkor som ställs i tjänsteföreskrifterna för beviljande av en invaliditetspension är uppfyllt, utan risk för kumulering av pensioner, skall man inte strikt följa ordalydelsen i artikel 13 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna.(18) Corte costituzionale (Italien) fastställde i samma linje att lagen inte kan frånta arbetstagarna rätten till invaliditetspension även om de framställer en begäran om en sådan pension efter den lagstadgade pensionsåldern, eftersom det finns fall då de senare inte ännu erhåller någon avgångspension.(19)
36. Det vore oförsiktigt att utsträcka tillämpningsområdet för denna formulering i artikel 13 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna utöver en regel om förbud mot kumulering. Denna bestämmelse ingår i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna som rör ”pensionssystemet”. Den hänvisning som görs i artikel 78 i tjänsteföreskrifterna till denna bestämmelse måste alltså tolkas, inte så att det fastställs ett nytt villkor utöver de grundläggande villkor för rätt till invaliditetspension som anges i tjänsteföreskrifterna, utan helt enkelt som ett sätt att genomföra en rättighet som garanteras i dessa. I detta hänseende utgör sagda artikel 13 helt enkelt ett undantag. Även om förutsättningarna för att bevilja invaliditetspension föreligger utbetalas inte denna pension om den berörda tjänstemannen redan erhåller avgångspension.
37. I vart fall kan inte artikel 78 i tjänsteföreskrifterna begränsas av artikel 13 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna. Domstolen har redan fastslagit att en bestämmelse i en bilaga inte kan tillintetgöra den ändamålsenliga verkan av den grundläggande bestämmelse till vilken den hänför sig.(20) I ett annat sammanhang har domstolen erinrat om att de tidsfrister som anges i en bilaga inte är avgörande utan endast utgör regler för god förvaltning.(21) Denna rättspraxis kan tillämpas i detta fall. Följaktligen anser jag att sagda bilaga VIII inte lagligen kan utgöra ett hinder som upphäver en rätt till pension, om det har fastslagits att det villkor för beviljande som anges i tjänsteföreskrifterna är uppfyllt. Den enda förutsättningen i sak för att bevilja en pension med stöd av artikel 78 i tjänsteföreskrifterna är att det visas att det finns ett orsakssamband mellan en total bestående invaliditet och tjänstgöringen.
38. I förevarande fall kumulerar inte sökanden pensionerna. Utan tvivel hade han rätt till det avgångsvederlag som nämns i artikel 12 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna när han lämnade sin tjänst. I alla händelser kan detta vederlag inte jämställas med en invaliditetspension som han under alla omständigheter inte kunde begära år 1981 på grund av skäl som jag redan har redogjort för.
39. Artikel 13 i bilagan till tjänsteföreskrifterna har endast en begränsad räckvidd i sak och har formen av ett undantag. Dess huvudsakliga syfte är att fastställa de förfaranderegler som gäller för rätten till en invaliditetspension. I detta hänseende preciseras i denna artikel att en invaliditetspension endast kan beviljas efter ett särskilt förfarande för erkännande av att tjänstemannen inte längre kan utföra sina arbetsuppgifter. Inom ramen för detta förfarande följer det helt enkelt av sagda artikel 13 att invaliditetskommittén ensam är behörig att ställa medicinska diagnoser.(22)
40. Härav kan följaktligen den slutsatsen dras att förfarandet måste vara sådant att verkan och skyddet av den rättighet som garanteras genom tjänsteföreskrifterna säkerställs. En rättighet kan inte existera om det inte finns ett sätt att skydda den ( ubi jus, ibi remedium ). Detta är det andra skälet för förfaranderegler; de används inte bara för att fastställa de omständigheter som gör det möjligt att ge en förklaring till beslutet, utan genom dessa skall även skyddsgarantier ställas, det vill säga att varje rättsinnehavare skall kunna förfoga över sin rättighet och göra den gällande.
41. Under dessa omständigheter är det helt naturligt att i allmänhet
anse att erkännande av invaliditeten tidsmässigt skall motsvara den period under vilken tjänstgöringen fullgjordes. Detta förfarande stämmer överens med regeln om god förvaltning. För det första är det uppenbart att det är lättare att fastställa orsakssambandet när förfarandet inleds under tjänstgöringsperioden. För det andra kan inte utövandet av denna rättighet vara obegränsat i tiden. Detta följer av kraven på rättssäkerhet och skydd för allmänintresset.
42. Man måste emellertid försäkra sig om att det är möjligt att utöva rätten att erhålla en invaliditetspension. Det kan inte tillåtas att denna rättighet är helt uttömd innan den ens har kunnat tas i anspråk. Detta blir emellertid oundvikligen följden av förstainstansrättens resonemang. Genom att i ett sådant fall förbjuda att invaliditetskommittén sammankallas utanför tjänstgöringsperioden gör förstainstansrätten det helt omöjligt att utöva rättigheten enligt tjänsteföreskrifterna.(23) Av detta skäl anser jag inte att denna förfarandeordning kan göras gällande även i en situation som den som är i fråga, när sjukdomen, som uppkommit och visat sig under tjänstgöringen i en sådan utsträckning att tjänstemannen helt hindrats att arbeta, inte kunde erkännas förrän efter tjänstgöringsperioden.
43. Villkoret avseende ”under den tid [tjänstemannen] förvärvar pensionsrättigheter” har inte ansetts avgörande när, till exempel, oförutsedda förseningar som inte beror på tjänstemannen har lett till att invaliditetskommittén måste samlas mer än sex år efter det att tjänstemannen, när han var i tjänst, gav in en begäran om att invaliditet skulle konstateras.(24) Det vore ologiskt och orättvist att inte medge ett glapp mellan behandlingen av ansökan och den tidpunkt då sjukdomen uppkom, i de fall då orsakssambandet inte med säkerhet kan fastställas förrän efter en latenstid efter det att tjänstemannen frånträtt sin tjänst. Detta innebär inte att fristen för sammankallande av invaliditetskommittén skall vara obegränsad. Det finns emellertid en rimlig tidsfrist, räknat från det att sjukdomen och dess karaktär av yrkessjukdom har erkänts, vilken borde göra det möjligt att begära en sådan pension. Att döma på annat sätt skulle medföra att utövandet av en individuell rättighet endast skulle bero på administrationens goda vilja och skulle skapa ojämlika situationer för tjänstemän med samma rättigheter, på grundval av vilken typ av sjukdom de har.
44. Jag anser alltså att under sådana omständigheter som de som föreligger i förevarande fall, skall de villkor som ställs i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna inte tolkas på så sätt att sökanden fråntas sin rätt att begära att förfarandet om invaliditetspension på grund av yrkessjukdom inleds.
45. Genom att på ett felaktigt sätt tolka bestämmelserna i tjänsteföreskrifterna under de omständigheter som är aktuella i detta fall har förstainstansrätten gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning. Härav följer att överklagandet skall bifallas även på den andra grunden.
III – Analys av talan
46. I enlighet med artikel 61 första stycket i domstolens stadga kan domstolen, vid upphävande av förstainstansrättens beslut, själv slutligt avgöra målet, om detta är färdigt för avgörande. I förevarande fall tycks den felaktiga rättstillämpning som förstainstansrätten har gjort sig skyldig till lätt kunna rättas till. Det är alltså lämpligt att domstolen slutligt avgör målet såvitt avser de grunder för talan som underkändes av förstainstansrätten i de upphävda delarna av dess dom.
47. Genom dessa olika grunder har sökanden gjort gällande att under de omständigheter som föreligger i förevarande fall måste en invaliditetspension kunna beviljas en före detta tjänsteman trots att han har frånträtt sin tjänst.
48. Jag vill erinra om att det i tjänsteföreskrifterna ställs två skilda villkor för att en invaliditetspension som har samband med en yrkessjukdom skall beviljas; tjänstemannen måste vara tvungen att avbryta sin tjänstgöring, utan att det görs någon precisering av detta avbrott, och en invaliditetskommitté skall i vederbörlig ordning erkänna en total bestående invaliditet. Vid tillämpningen och tolkningen av dessa villkor måste man hitta en balans mellan dels skyddet för tjänstemännens rättigheter enligt tjänsteföreskrifterna, dels kraven på rättssäkerhet och skydd för gemenskapens intressen (särskilt de finansiella). För denna balans krävs att det fastställs gränser för möjligheten att inleda förfaranden om invaliditetspension.
49. Under alla omständigheter ankommer det på kommissionen att under förhållandena i varje enskilt fall undersöka villkoren för en sådan balans. Det är dock domstolen som har behörighet att kontrollera huruvida kommissionens bedömning är inom ”rimliga gränser” och att den inte har använt sin makt på ett ”uppenbart felaktigt sätt”.(25) Domstolen skall särskilt kontrollera huruvida kommissionen genom sina beslut äventyrar garantierna i tjänsteföreskrifterna, de rättigheter som skyddas av gemenskapsrätten och principen om god förvaltning.
50. Generellt sett är det utan tvivel förenligt med tjänsteföreskrifterna och dessa principer att begränsa rätten att inleda ett förfarande till en ansökan som gjorts av tjänstemannen innan han frånträtt sin tjänst. Under de omständigheter som blir följden av att sjukdomar som har samband med asbest har erkänts, anser jag emellertid att det är nödvändigt att göra det möjligt att bevilja ansökan utanför tjänstgöringsperioden. Två typer av skäl talar enligt min mening för en sådan lösning.
51. För det första aktualiseras genom dessa tjänstemäns situation en grundläggande rätt till sociala förmåner som garanterar skydd i sådana fall som vid sjukdom, olyckor i arbetet, omsorgsbehov eller ålderdom samt vid arbetslöshet. Denna rättighet följer av artikel 12 i den europeiska sociala stadgan av år 1961 och av punkt 10 i 1989 års gemenskapsstadga om arbetstagares grundläggande sociala rättigheter, till vilka det uttryckligen hänvisas i artikel 136 EG. Rättigheten bekräftas för närvarande i artikel 34 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.(26) Även om denna stadga ännu inte är rättsligt bindande kan det medges att den kan användas som uttryck och referenskriterium för de rättigheter som garanteras av gemenskapsrätten.(27) Med artikel 78 i tjänsteföreskrifterna åsyftas just att organisera ett sådant skydd för anställda i gemenskaperna.
52. I medlemsstaternas interna rättssystem finns det en anmärkningsvärd rättspraxis från Corte costituzionale enligt vilken en lag, i vilken det föreskrivs att invaliditetspension inte kan erhållas då ansökan om den görs efter den lagstadgade pensionsåldern, strider mot artikel 38 i den italienska konstitutionen, i vilken arbetstagarnas rättighet att förfoga över medel för sitt uppehälle vid sjukdom skyddas.(28) På samma sätt föreskrivs generellt sett i nationell lagstiftning en preskriptionsfrist som ger den berörda personen möjlighet att ansöka om invaliditetspension efter det att han eller hon har slutat att arbeta. Det händer till och med, beträffande invaliditet som har samband med asbest, att det finns undantagsbestämmelser rörande återupptagande av förfaranden för förmåns- och pensionsrättigheter.(29)
53. I förevarande fall är det säkerligen inte fråga om att ifrågasätta tjänsteföreskrifternas giltighet. Emellertid kan förekomsten av en rätt till skydd vid invaliditet inte vara utan konsekvenser för den tolkning som skall göras av dessa bestämmelser. Det råder inget tvivel om att principen om konform tolkning skall tillämpas här.(30) Enligt denna princip skall bestämmelserna rörande utformningen av systemet för invaliditetspension tolkas på det sätt som i största möjliga mån är konformt med de bestämmelser i tjänsteföreskrifterna som de syftar till att genomföra och med de grundläggande rättigheter som skyddas av gemenskapsrätten.(31) Härav följer att kommissionen måste vinnlägga sig om att behandla ansökningar om att sammankalla invaliditetskommittén med beaktande av syftet med artikel 78 i tjänsteföreskrifterna, vilket är att säkerställa rätten till en ersättningsinkomst i form av en invaliditetspension när så krävs.(32) Det verkar emellertid som om kommissionen i det omtvistade beslutet har givit en tolkning av formerna för förfarandet företräde som gör det omöjligt att utöva den rättighet som ges genom tjänsteföreskrifterna. Genom att förbjuda att invaliditetskommittén sammankallas vid den tidpunkt då ansökan om detta gjordes, har kommissionen gjort en felaktig tolkning av bestämmelserna i tjänsteföreskrifterna.
54. För det andra är gemenskapsinstitutionerna bundna av en omsorgsplikt som medför att de är skyldiga att med omsorg undersöka de enskilda fall som de skall handlägga. Det framgår av domstolens rättspraxis att ”begreppet administrationens omsorgsplikt avspeglar den balans mellan rättigheter och skyldigheter som har upprättats genom tjänsteföreskrifterna i relationerna mellan den offentliga myndigheten och de offentliganställda. Denna balans innebär bland annat att myndigheten, när den fattar beslut avseende en tjänsteman, skall beakta samtliga omständigheter som kan ha inflytande över tjänstemannens situation och att den, när den gör detta, skall ta hänsyn inte bara till tjänstens intresse utan också till den berörda tjänstemannens”.(33) Härav följer att kommissionen bland annat har skyldighet att medverka till att den faktiska situationen för medlemmarna i dess personal fastställs.(34) I det aktuella fallet har administrationen emellertid inte beaktat omständigheterna i fallet vid handläggningen av ärendet. I beslutet nämns varken att sökanden utsatts för betydliga mängder asbest, vilket han åberopade i sin ansökan, eller det samband som förelåg mellan den konstaterade invaliditeten och hans hälsotillstånd när han frånträdde sin tjänst, såsom detta framgår av den medicinska journal som bifogades ansökan. Kommissionen beslutade att i denna journal endast ta hänsyn till att det nämns att det föreligger en invaliditet ”i nuläget” och drog slutsatsen att det var omöjligt att uppfylla de villkor som ställs i tjänsteföreskrifterna.
55. Under sådana omständigheter fanns det inget hinder för – tvärtom visade allt att det var nödvändigt – att från det att sjukdomens art och inverkan definitivt hade erkänts tillåta att ett förfarande om invaliditetspension inleddes. I sådana fall beaktas de legitima kraven på rättssäkerhet och hänsyn till allmänintresset om ansökan ges in inom en ”rimlig tid” efter det datum då sjukdomen först erkändes medicinskt.(35)
56. I andra hand bör en sista fråga behandlas. Skall det anses att sökanden av kommissionen har fråntagits rätten att ansöka om en invaliditetspension just på den grunden, som anförts av den senare under förhandlingen, att han hade andra medel för sin försörjning, särskilt på grund av att han åtnjuter den sjukförsäkring som garanteras genom artikel 73 i tjänsteföreskrifterna,(36) och har en annan möjlighet att få sin sak prövad, genom att väcka en skadeståndstalan med stöd av artikel 236 i fördraget?(37) Båda delarna av detta argument måste underkännas. För det första framgår det av fast rättspraxis att ett belopp som erhållits med stöd av artikel 73 i tjänsteföreskrifterna utgör en ersättning som varken är samma sak som eller oförenlig med en pension som beviljas med stöd av artikel 78 i tjänsteföreskrifterna.(38) För det andra är det helt klart att varken syftet med eller effekten av ett invaliditetsunderstöd kan sammanblandas med ett skadestånd. Dels är en förutsättning för skadestånd att det fastställts att kommissionen klart har överträtt gemenskapsrätten, dels har domstolen fastslagit att den ersättning som erhålls på grundval av det försäkringssystem som anges i tjänsteföreskrifterna i princip inte kan utesluta ersättning i form av skadestånd i enlighet med allmänna rättsregler om skadestånd. I dom av den 8 oktober 1986 i de förenade målen 163/83 och 136/84, Leussink m.fl. mot kommissionen, erkände domstolen i princip ”tjänstemannens och hans rättsinnehavares rätt att begära en kompletterande ersättning när institutionen är ansvarig för olyckan enligt allmänna rättsregler och när förmånerna enligt systemet i tjänsteföreskrifterna inte är tillräckligt för att säkerställa att den skada som lidits ersätts fullt ut”.(39) I praktiken utesluter domstolen endast att denna princip kan leda till att en och samma skada ersätts dubbelt.(40)
57. Av vad anförts följer att det omtvistade beslutet uppenbarligen är följden av ett tolkningsfel vid tillämpningen av de relevanta bestämmelserna i tjänsteföreskrifterna. Följaktligen skall kommissionens beslut ogiltigförklaras i den del sökandens begäran om att ett förfarande om invaliditetspension skulle inledas i enlighet med artikel 78 i tjänsteföreskrifterna avslås.
IV – Förslag till avgörande
58. Av dessa skäl anser jag att överklagandet skall bifallas och att Europeiska gemenskapernas förstainstansrätts dom av den 26 februari 2003 i mål T‑59/01, Nardone mot kommissionen, skall upphävas.
59. Vidare föreslår jag att domstolen vid avgörandet i sak skall
– ogiltigförklara Europeiska gemenskapernas kommissions beslut av den 20 mars 2000 om invaliditetspension till sökanden,
– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna i båda instanserna.
(1) .
(2)
–	Dom av den 26 februari 2003 i mål T-59/01, Nardone mot kommissionen, REGP 2003, s.I‑A‑0000 och II‑0000.
(3)
– 	Se, bland annat, rådets direktiv 83/477/EEG av den 19 september 1983 om skydd för arbetstagare mot risker vid exponering för asbest i arbetet (andra särdirektivet enligt artikel 8 i direktiv 80/1107/EEG) (EGT L 263, s. 25; svensk specialutgåva, område 5, volym 4, s. 3), i dess lydelse enligt rådets direktiv 91/382/EEG av den 25 juni 1991 (EGT L 206, s. 16; svensk specialutgåva, område 5, volym 5, s. 60), rådets direktiv 98/24/EG av den 7 april 1998 om skydd av arbetstagares hälsa och säkerhet mot risker som har samband med kemiska agenser i arbetet (fjortonde särdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG) (EGT L 131, s. 11), och Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/18/EG av den 27 mars 2003 (EGT L 97, s. 48). Se allmänt angående denna fråga, Bothwell, E., ”The Abestos Problem and the European Economic Community”, Columbia Journal of Transnational Law, 1993, s. 205.
(4)
–	Vad gäller invaliditetskommittén, se artiklarna 7–9 i bilaga II till tjänsteföreskrifterna. Beträffande utrymmet för sagda kommittés skönsmässiga bedömning inom ramen för bedömningen av sökandens ärende, se, bland annat, dom av den 21 maj 1981 i mål 156/80, Morbelli mot kommissionen (REG 1981, s. 1357). Vad gäller behörighetsfördelningen mellan sagda kommitté och förvaltningen, se, bland annat, dom av den 21 januari 1987 i mål 76/84, Rienzi mot kommissionen (REG 1987, s. 315), punkterna 8–12.
(5)
–	Dom av den 17 maj 1984 i mål 12/83, Bähr mot kommissionen (REG 1984, s. 2155).
(6)
–	Dom av den 3 juni 1999 i mål T‑295/97, Coussios mot kommissionen (REGP 1999, s. I‑A‑103 och s. II‑577).
(7)
–	”Neque leges senatus consulta ita scribi possunt, ut omnes casus qui quandoque inciderint comprehendantur.” Ingen lag kan skrivas på så sätt att den omfattar alla de fall som möjligen kan uppstå (Julien, Digeste, I.3, 3–10).
(8)
– Punkterna 12 och 13 (ovan fotnot 5).
(9)
–	Förslag till avgörande av generaladvokaten Roemer i mål 29/71, Velozzi mot kommissionen (dom av den 13 juli 1972, REG 1972, s. 513, på s. 524). För ett liknande resonemang, se även dom av den 4 oktober 1991 i mål C‑185/90 P, kommissionen mot Gill (REG 1991, s. I‑4779), punkt 17, i vilket domstolen a contrario fastslog att det ankommer på tjänstemannen att bevisa orsakssambandet mellan sjukdomen, eller den omständigheten att den förvärrats, och tjänstgöringen inom gemenskaperna, för att fastställa att det föreligger en yrkessjukdom i den mening som avses i artikel 78 andra stycket i tjänsteföreskrifterna.
(10)
–	Detta framgår tydligt av förstainstansrättens dom av den 15 december 1999 i mål T‑27/98, Nardone mot kommissionen (REGP 1999, s. I‑A‑267 och s. II‑1293), punkt 11, rörande ett kommissionsbeslut som grundades på artikel 73 i tjänsteföreskrifterna och som avsåg samma sakomständigheter som förevarande mål. Jag vill erinra om att sjukdomar som har samband med att man utsatts för asbest, såsom asbestos eller mesoteliom, återfinns på den lista som fastslagits i kommissionens rekommendation av den 19 september 2003 om den europeiska förteckningen över arbetssjukdomar (EUT L 238, s. 28).
(11)
–	I artikel 25 i de gemensamma reglerna om olycksfallsförsäkring och yrkessjukdomsförsäkring för tjänstemän i Europeiska gemenskaperna föreskrivs följande: ”Erkännandet av [total eller] partiell bestående invaliditet genom tillämpning av artikel 73 i tjänsteföreskrifterna och dessa regler skall på intet sätt påverka tillämpningen av artikel 78 i tjänsteföreskrifterna och vice versa.” Se, för ett liknande resonemang, dom av den 24 oktober 1996 i mål C-76/95, kommissionen mot Royale belge (REG 1996, s. I‑5501), punkt 86.
(12)
–	I linje med detta resonemang har domstolen fastslagit att ”det inte föreligger några giltiga skäl för att anse att begreppet yrkessjukdom skall ha olika betydelse beroende på om det rör sig om rätt till invaliditetspension på grund av yrkessjukdom i den mening som avses i artikel 78 i tjänsteföreskrifterna eller om försäkring mot risk för yrkessjukdom i den mening som avses i artikel 73 i tjänsteföreskrifterna” (domen i målet kommissionen mot Gill (ovan fotnot 9), punkt 14).
(13)
–	Förslag till avgörande i målet Bähr mot kommissionen (ovan fotnot 5).
(14)
–	Denna regel följer tydligt av dom av den 12 januari 1983 i mål 257/81, K. mot rådet (REG 1983, s. 1), punkt 12.
(15)
–	Domen i målet Bähr mot kommissionen (ovan fotnot 5), punkterna 15 och 16. Min kursivering.
(16)
Jag vill förtydliga att sökanden i det målet hade givit in en förklaring om en olycka som inträffat den 26 oktober 1993 då han fortfarande var i tjänst. Med stöd av denna förklaring erhöll han ersättning i enlighet med artikel 73 i tjänsteföreskrifterna. Han framställde emellertid en begäran om invaliditetspension i enlighet med artikel 78 i tjänsteföreskrifterna först efter kommissionens beslut att bevilja honom denna ersättning. Denna begäran grundades på samma omständigheter trots att den ingavs nära fyra år efter det att han frånträtt sin tjänst.
(17)
–	Jag vill i detta hänseende påpeka att i de nya tjänsteföreskrifterna för tjänstemän i Europeiska gemenskaperna, som härrör från rådets förordning (EG, Euratom) nr 723/2004 av den 22 mars 2004 om ändring av tjänsteföreskrifterna för tjänstemän i Europeiska gemenskaperna och anställningsvillkoren för övriga anställda i Europeiska gemenskaperna (EUT L 124, s. 1) definieras det understöd som ges med tillämpning av artikel 78 som ”invaliditetsersättning”, och inte längre som ”invaliditetspension”. Däremot är titeln på bilaga VIII rörande ”pensionssystemet” oförändrad.
(18)
–	I sitt svar i målet Becker mot revisionsrätten (förstainstansrättens dom av den 12 juni 2002 i mål T‑9/01, REGP 2002, s. I‑A‑79 och s. II‑379) preciserade kommissionen att när en tjänsteman har tjänstledigt av personliga skäl i enlighet med artikel 40.3 i tjänsteföreskrifterna kan kommissionen inleda ett förfarande om invaliditetspension även om tjänstemannen inte håller på att förvärva nya pensionsrättigheter till en avgångspension. Orsaken till detta är att i sådana fall är den berörda tjänstemannen inte en ”före detta tjänsteman” som erhåller avgångspension. Enligt kommissionen måste bestämmelserna i tjänsteföreskrifterna ha företräde, i detta särskilda fall, framför formuleringen i artikel 13 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna.
(19)
–	Beslut av den 25 mars 1988, nr 436, publicerat i Giurisprudenza Costituzionale, 1988, s. 1978.
(20)
–	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 8 mars 2001 i mål C‑215/99, Jauch (REG 2001, s. I‑1901), punkterna 20–22, samt generaladvokaten Albers förslag till avgörande i det målet, punkterna 62 och 63.
(21)
–	Dom av den 27 november 2001 i mål C‑270/99 P, Z mot parlamentet (REG 2001, s. I‑9197), punkt 21.
(22)
–	Domen i målet K. mot rådet (ovan fotnot 14), punkt 11.
(23)
–	Se, för ett liknande resonemang, punkt 26 i detta förslag till avgörande.
(24)
–	Detta var bland annat fallet i förstainstansrättens dom av den 6 april 1990 i mål T‑43/89, Gill mot kommissionen (REG 1990, s. II‑173), punkt 7.
(25)
–	Dom av den 3 april 2003 i mål C‑277/01 P, parlamentet mot Samper (REG 2003, s. I‑3019), punkt 35.
(26)
–	EGT C 364, 2000, s. 1.
(27)
–	Se, för ett liknande resonemang, punkt 28 i generaladvokaten Tizzanos förslag till avgörande i mål C‑173/99, BECTU (dom av den 26 juni 2001, REG 2001, s. I‑4881), samt punkterna 82 och 83 i generaladvokaten Légers förslag till avgörande i mål C‑353/99 P, rådet mot Hautala (dom av den 6 december 2001, REG 2001, s. I‑9565).
(28)
–	Se ovan fotnot 19.
(29)
–	Således föreskrivs i Frankrike, i artikel 40 i lag 98-1194 om finansiering av den sociala tryggheten för år 1999 av den 23 december 1998, i dess lydelse enligt lag 2001‑1246 (JORF av den 26 december 2001, s. 20552), att rätten till bidrag och socialförsäkringsersättningar till offer för en sjukdom som har samband med asbest åter skall öppnas, utan att preskriptionsfristen skall göras gällande mot dem.
(30)
–	Det rör sig om en av de mest karakteristiska tolkningsprinciperna i gemenskapens rättspraxis (se exempelvis dom av den 10 september 1996 i mål C‑61/94, kommissionen mot Tyskland, REG 1996, s. I‑3989, punkt 52).
(31)
–	Se, analogt, dom av den 29 juni 1995 i mål C‑135/93, Spanien mot kommissionen (REG 1995, s. I‑1651), punkt 37.
(32)
–	Vad beträffar syftet med artikel 78 i tjänsteföreskrifterna, se förstainstansrättens dom av den 27 juni 2000 i mål T‑47/97, Plug mot kommissionen (REGP 2000, s. I‑A‑119 och s. II‑527), punkt 73.
(33)
–	Dom av den 29 juni 1994 i mål C-298/93 P, Klinke mot domstolen (REG 1994, s. I‑3009), punkt 38.
(34)
–	Se även artikel 24 i tjänsteföreskrifterna, enligt vilken gemenskaperna är förpliktade att biträda sina anställda.
(35)
–	Begreppet ”rimlig tid” återfinns redan inom ramen för reglerna om olycksfallsförsäkring och yrkessjukdomsförsäkring för tjänstemän i Europeiska gemenskaperna, som antagits med stöd av artikel 73 i tjänsteföreskrifterna. I artikel 17.1 i dessa regler föreskrivs följande: ”En tjänsteman som på grund av yrkessjukdom begär att dessa regler skall tillämpas skall lämna in en anmälan till förvaltningen vid den institution han tillhör inom rimlig tid efter sjukdomens början eller den dag den först diagnostiserades. Denna anmälan kan lämnas in av tjänstemannen eller den tidigare tjänstemannen om sjukdomen förmodas ha orsakats genom hans yrke och uppträder efter det att han lämnat tjänsten.” Samma begrepp är känt inom domstolens rättspraxis avseende frågor om tidsfrister som inte lösts genom fördraget (se exempelvis dom av den 11 december 1973 i mål 120/73, Lorenz, REG 1973, s. 1471, punkt 4 ; svensk specialutgåva, volym 2, s. 177).
(36)
–	Se, för ett motsvarande resonemang, domen i målet Nardone mot kommissionen (ovan fotnot 10).
(37)
–	Sökanden har väckt talan på denna grund vid förstainstansrätten (mål T‑57/99, Nardone mot kommissionen). Det målet har emellertid vilandeförklarats i väntan på de beslut som kommissionen måste ta till följd av förstainstansrättens dom av den 15 december 1999 (ovan fotnot 36).
(38)
–	Se, bland annat, domen i målet K. mot rådet (ovan fotnot 14), punkt 10.
(39)
–	Dom av den 8 oktober 1986 i de förenade målen 169/83 och 136/84, Leussink m.fl. (REG 1986, s. 2801), punkt 13.
(40)
–	Dom av den 9 september 1999 i mål C‑257/98 P, Lucaccioni mot kommissionen (REG 1999, s. I‑5251), punkt 21.