61996CC0162_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1 Det förevarande målet är en begäran om förhandsavgörande från Bundesfinanzhof i Tyskland (den federala finansdomstolen). Den nationella domstolen är osäker om giltigheten av den förordning varigenom rådet under kriget i före detta Jugoslavien suspenderade de handelskoncessioner som föreskrivs i samarbetsavtalet mellan gemenskapen och Jugoslavien. Klaganden i förfarandet vid den nationella domstolen, A. Racke GmbH & Co. (nedan kallat Racke) är en vinimportör som importerade vin från Serbien och således drog fördel av tullförmåner för vinimport från Jugoslavien fram till dess att rådet antog den omtvistade förordningen. Racke har hävdat att samarbetsavtalet med Jugoslavien inte gjorde det möjligt för rådet att suspendera dess tillämpning och att beslutet att göra så inte var förenligt med vissa allmänna folkrättsliga regler. Rådets förordning(1) om suspension av handelskoncessioner var följaktligen ogiltig, enligt Racke. Argumenten koncentreras särskilt på internationella sedvanerättsliga regler som även ingår i Wienkonventionen om traktaträtten, inbegripet principen pacta sunt servanda och regeln om att en traktat under vissa förutsättningar kan sättas ur kraft på grund av en fundamental förändring av omständigheter (rättsläran om rebus sic stantibus(2)). Det föreliggande fallet ger således upphov till den nya frågan om en enskild klagande kan åberopa allmänna folkrättsliga regler mot ett beslut att suspendera tillämpningen av en internationell traktat.
Tillämpliga bestämmelser
Samarbetsavtalet
2 Samarbetsavtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Socialistiska federala republiken Jugoslavien (nedan kallat samarbetsavtalet) undertecknades i Belgrad den 2 april 1980. Det godkändes på gemenskapens vägnar genom rådets förordning (EEG) nr 314/83 av den 24 januari 1983.(3) Det var frågan om ett så kallat blandat avtal, i vilket även medlemsstaterna var parter jämsides med gemenskapen.
3 Enligt artikel 1 i samarbetsavtalet var dess syfte att främja övergripande samarbete mellan parterna i avtalet för att bidra till den ekonomiska och sociala utvecklingen i Socialistiska federala republiken Jugoslavien (nedan kallat Jugoslavien) och till att förstärka relationerna mellan parterna. I detta hänseende skulle bestämmelser antas och åtgärder vidtas och genomföras på området för ekonomiskt, tekniskt och finansiellt samarbete samt i fråga om handel och sociala områden.
4 Avdelning I i samarbetsavtalet rörde ekonomiskt, tekniskt och finansiellt samarbete, avdelning II handel, och avdelning III innehöll bestämmelser om den frizon som inrättades genom de traktater som undertecknades i Osimo, och avdelning IV rörde samarbete på området för arbetskraft. Avdelning V innehöll allmänna och avslutande bestämmelser.
5 Avseende området för handel föreskrev artikel 22 i samarbetsavtalet ett system med förmånstullar för import av vin av färska druvor med ursprung i Jugoslavien. Grundbestämmelsen, i dess ändrade lydelse enligt tilläggsprotokollet till samarbetsavtalet, bifogat år 1987,(4) var artikel 22.4:
"Tullen på import till gemenskapen av vin av färska druvor enligt undernummer 22.05 C I och C II i gemensamma tulltaxan med ursprung i Jugoslavien skall avskaffas enligt bestämmelserna i artikel 2.1 och 2.2 i tilläggsprotokollet om inrättandet av ett nytt handelssystem. Denna bestämmelse skall tillämpas inom ramen för en årlig gemenskapstullkvot på 545 000 hektoliter. På de kvantiteter som importeras utöver kvoten skall gemenskapen tillämpa gemensamma tulltaxan."
6 Bland de allmänna och avslutande bestämmelserna i samarbetsavtalet ingår artikel 60, som föreskriver följande:
"Detta avtal skall gälla tills vidare.
Båda avtalsparterna får häva detta avtal genom att meddela den andra avtalsparten detta. Avtalet upphör då att gälla sex månader efter meddelandet."
Samarbetsavtalet innehöll däremot inte några bestämmelser om hur dess tillämpning skulle suspenderas.
Suspension och upphörande av samarbetsavtalet
7 Under år 1991 utbröt krig i Jugoslavien. Gemenskapen och dess medlemsstater försökte spela en aktiv roll för att få slut på konflikten. Detta ledde i november till att rådet och företrädare för medlemsstaternas regeringar vid ett sammanträde i rådet fattade beslut 91/586/EKSG, EEG av den 11 november 1991 om uppehåll i tillämpningen av avtalen mellan Europeiska gemenskapen, dess medlemsstater och Jugoslavien (nedan kallat suspensionsbeslutet).(5)
8 Ingressen till suspensionsbeslutet hänvisar till de förklaringar i vilka Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater som sammanträtt inom ramen för det europeiska politiska samarbetet har uppmärksammat krisen i Jugoslavien. Ingressen hänvisar även till resolution 713 (1991), i vilken Förenta nationernas säkerhetsråd uttrycker sin oro över att en förlängning av situationen utgör ett hot mot internationell fred och säkerhet. I ingressen konstateras vidare att Europeiska gemenskapens och dess medlemsstaters vädjan den 6 oktober 1991 om efterlevnad av det avtal om vapenstillestånd som ingicks i Haag den 4 oktober 1991 inte hade hörsammats. I förklaringen av den 6 oktober 1991 tillkännagavs beslutet att suspendera avtalen mellan gemenskapen och Jugoslavien, om de avtal som den 4 oktober 1991 ingicks mellan parterna i konflikten inte följdes.
9 I ingressen konstateras vidare följande:(6)
"En fortsättning av fientligheterna och de följder som detta får på de ekonomiska förbindelserna och handelsförbindelserna, såväl mellan de jugoslaviska republikerna som med gemenskapen, utgör en fundamental förändring av de omständigheter under vilka samarbetsavtalet med dess protokoll samt avtalet om EKSG-varor mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Jugoslavien ingicks. Dessa gör att tillämpningen av avtalen och protokollen ifrågasätts."
10 I punkt 1 i suspensionsbeslutet föreskrivs följande:
"Tillämpningen av de ovannämnda besluten suspenderas härmed med omedelbar verkan."
Beslutet offentliggjordes den 15 november 1991 i Europeiska gemenskapernas officiella tidning och skall följaktligen anses ha trätt i kraft den dagen.
11 Rådet antog den 11 november 1991 även förordning (EEG) nr 3300/91 om suspension av de handelskoncessioner som föreskrivs i samarbetsavtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Jugoslavien (nedan kallad suspensionsförordningen).(7)
12 Ingressen till suspensionsförordningen är nästan likalydande med ingressen till suspensionsbeslutet. I ingressen till suspensionsförordningen tilläggs emellertid att de handelskoncessioner som beviljats genom eller i enlighet med avtalet skall suspenderas med omedelbar verkan och att bestämmelser bör införas i denna förordning för att undvika att export till gemenskapen av varor med ursprung i Jugoslavien som skett före ikraftträdandet av denna förordning påverkas.
13 I artikel 1 i suspensionsförordningen föreskrivs följande:
"De handelskoncessioner som kommit till stånd genom samarbetsavtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Jugoslavien eller i enlighet med detta suspenderas härmed."
14 Artikel 2 innehåller följande bestämmelse:
"Artikel 1 skall inte tillämpas på varor med ursprung i Jugoslavien som exporteras före datumet för denna förordnings ikraftträdande."
15 Suspensionsförordningen trädde i kraft den dag den offentliggjordes i Europeiska gemenskapernas officiella tidning, det vill säga den 15 november 1991.
16 Den 25 november 1991 fattade rådet beslut 91/602/EEG om hävande av samarbetsavtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Jugoslavien.(8) I ingressen hänvisas till bestämmelserna i artikel 60 i samarbetsavtalet och konstateras att läget som råder i Jugoslavien inte längre medger att samarbetsavtalet upprätthålls. Artikel 1 föreskriver att samarbetsavtalet och alla dithörande handlingar suspenderas. Artikel 2 föreskriver att beslutet skall offentliggöras i Europeiska gemenskapernas officiella tidning och meddelas Socialistiska federala republiken Jugoslavien av rådets ordförande och att det träder i kraft samma dag som det offentliggörs. Beslutet offentliggjordes den 27 november 1991.
17 Rådet antog den 2 december 1991 förordning (EEG) nr 3567/91 om den ordning som gäller för import av produkter med ursprung i republikerna Bosnien-Hercegovina, Kroatien, Makedonien och Slovenien.(9) I ingressen konstateras att Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater har beslutat att tillämpa selektiva positiva bestämmelser till förmån för de parter som bidrar till att fred uppnås och att dessa parter därför genom ett ensidigt beslut av gemenskapen skall beviljas handelsbestämmelser som i huvudsak motsvarar dem som ingick i det samarbetsavtal som gemenskapen suspenderade. Genom förordningen gavs således republikerna Bosnien-Hercegovina, Kroatien, Makedonien och Slovenien handelskoncessioner som motsvarade dem som följde av samarbetsavtalet, med verkan från den 15 november 1991, men som inte gällde import av vin.
18 Liknande ordningar infördes år 1992 genom att rådet antog förordning (EEG) nr 545/92 av den 3 februari 1992 om den ordning som gäller för import till gemenskapen av produkter med ursprung i republikerna Kroatien och Slovenien samt de jugoslaviska republikerna Bosnien-Hercegovina, Makedonien och Montenegro.(10) Ingressen till förordningen hänvisar åter till selektiva positiva åtgärder som består i handelsbestämmelser som i huvudsak överensstämmer med bestämmelserna i samarbetsavtalet. Där konstateras vidare att dessa åtgärder skall bibehållas under år 1992 och göras mer omfattande i fråga om vissa industriprodukter samt utvidgas till att omfatta vissa jordbruksprodukter. Artikel 6 i förordningen föreskriver att importtullarna skall sänkas för vin av färska druvor inom ramen för den årliga tullkvoten på 545 000 hektoliter. Förordningen genomfördes genom rådets förordning (EEG) nr 547/92 av den 3 februari 1992 om öppnande och förvaltning av gemenskapens tullkvoter för vissa produkter med ursprung i republikerna Kroatien och Slovenien samt i de jugoslaviska republikerna Bosnien-Hercegovina, Makedonien och Montenegro.(11)
19 Rådet antog den 1 juni 1992 förordning (EEG) nr 1432/92 om förbud mot handel mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och republikerna Serbien och Montenegro.(12)
Wienkonventionen om traktaträtten
20 Wienkonventionen om traktaträtten (nedan kallad Wienkonventionen eller konventionen)(13) öppnades för undertecknande i Wien den 23 maj 1969 efter det att Förenta nationernas konferens om traktaträtten framgångsrikt hade avslutats. Konventionen trädde i kraft den 27 januari 1980, efter det att Togo hade deponerat det 35:e ratificerings- eller anslutningsinstrumentet.(14) Gemenskapen är inte part i konventionen och har faktiskt inte möjlighet att bli det, eftersom endast stater får ansluta sig (artiklarna 81 och 83 i konventionen). Det skulle i vart fall vara onödigt för gemenskapen att tillträda konventionen, eftersom den endast äger tillämpning på traktater mellan stater (artikel 1). Det har hävdats, såsom kommer att framgå nedan, att konventionen likväl är relevant, eftersom den innehåller regler om internationell sedvanerätt som binder gemenskapen. Det finns en andra Wienkonvention om traktaträtten avseende traktater mellan stater och internationella organisationer eller mellan internationella organisationer.(15) Denna konvention har ännu inte trätt i kraft och gemenskapen har inte undertecknat den. Bestämmelserna i denna konvention är i stort sett identiska med bestämmelserna i 1969 års konvention, som jag i fortsättningen huvudsakligen kommer att stödja mig på.
21 Ratificerings- eller anslutningsinstrument avseende Wienkonventionen har deponerats av samtliga medlemsstater i gemenskapen förutom av Frankrike, Irland, Luxemburg och Portugal. Av dessa fyra medlemsstater har endast Luxemburg undertecknat konventionen (men har ännu inte ratificerat den).
22 Den grundläggande principen avseende internationell traktaträtt slås fast i artikel 26 i Wienkonventionen under rubriken "Pacta sunt servanda":
"Varje i kraft varande traktat är bindande för dess parter och skall ärligt fullgöras av dem."
23 Del V avsnitt 3 i konventionen innehåller bestämmelser om en traktats upphörande och suspension. Huvudregeln är att en traktat upphör eller suspenderas i enlighet med traktatens bestämmelser eller med parternas samtycke (artiklarna 54 och 57). Andra relevanta bestämmelser i det avsnittet är artikel 61 avseende "Händelser som omöjliggör fullgörelse", artikel 62 avseende "Fundamental förändring av omständigheter" och artikel 65-67 avseende förfarandefrågor.
24 Artikel 61.1 föreskriver följande:
"En part kan åberopa omöjligheten att fullgöra en traktat som skäl till att sätta den ur kraft eller frånträda den, om omöjligheten följer av ett varaktigt försvinnande eller förintande av ett föremål som är oundgängligt för traktatens fullgörande. Om omöjligheten är temporär, kan den åberopas endast som skäl för suspendering av traktaten."
25 Artikel 62 föreskriver följande:
"Fundamental förändring av omständigheter
1. En fundamental förändring av omständigheter som inträffat i förhållande till dem som förelåg vid tiden för en traktats ingående och som icke var förutsedd av parterna kan ej åberopas som skäl till att sätta traktaten ur kraft eller frånträda den, såvida icke
a) förhandenvaron av dessa omständigheter utgjorde en väsentlig förutsättning för parternas samtycke till att vara bundna av traktaten; och
b) verkningarna av denna förändring genomgripande ändrar räckvidden av de förpliktelser som återstår att fullgöra enligt traktaten.
2. En fundamental förändring av omständigheter kan ej åberopas som skäl till att sätta en traktat ur kraft eller frånträda den
a) om traktaten fastställer en gräns; eller
b) om den fundamentala förändringen av omständigheter är följden av ett brott av den part som åberopar den antingen mot en förpliktelse enligt traktaten eller mot någon annan internationell förpliktelse gentemot en annan part i traktaten.
3. Om en part enligt de föregående bestämmelserna kan åberopa en fundamental förändring av omständigheter som skäl till att sätta en traktat ur kraft eller frånträda den, kan den också åberopa förändringen som skäl för suspendering av traktaten."
26 Artikel 65 innehåller bestämmelser om "Förfarande som skall följas i fråga om en traktats ogiltighet, upphävande, frånträdande eller suspension". Artikel 65.1 föreskriver att en part som på grundval av denna konventions bestämmelser åberopar antingen en brist i sitt samtycke till att vara bunden av en traktat eller ett skäl till att bestrida en traktats giltighet, sätta den ur kraft, frånträda eller suspendera den måste meddela de övriga parterna sitt anspråk. Meddelandet skall ange vilken åtgärd med traktaten som åsyftas och skälen för åtgärden. Artikel 65.2 föreskriver en frist av minst tre månader (utom i särskilt brådskande fall), varefter den part som har lämnat meddelandet kan verkställa den avsedda åtgärden, om ingen part har rest någon invändning. Om invändningar rests, skall parterna söka en lösning genom de medel som anges i artikel 33 i Förenta nationernas stadga (artikel 65.3).
27 Artikel 66 innehåller vidare regler om "Förfarande för domstolsavgörande, skiljedom och förlikning". Artikel 67.1 fastställer att det i artikel 65.1 föreskrivna meddelandet skall lämnas skriftligt.
28 Jag skall också hänvisa till artikel 73 i konventionen, som gäller "Fall av statssuccession, statsansvarighet och utbrott av fientligheter" och som föreskriver följande:
"Bestämmelserna i denna konvention skall ej prejudicera någon fråga som kan uppstå rörande en traktat till följd av statssuccession eller på grund av en stats internationella ansvarighet eller ett utbrott av fientligheter mellan stater."
29 Det är allmänt vedertaget att många bestämmelser i Wienkonventionen kodifierar internationella sedvanerättsliga regler. Det råder emellertid också enighet om att konventionen i viss utsträckning är uttryck för en utveckling som går längre än sedvänjan. Det förefaller även som om det inte råder enighet om exakt vilka bestämmelser som utgör internationell sedvanerätt.(16) Såväl principen pacta sunt servanda som läran om rebus sic stantibus (som gäller hänsyn till fundamental förändring av omständigheter) anses dock allmänt höra till internationell sedvanerätt. I rättsfallen rörande fiskerättigheter(17) ansåg Internationella domstolen följande, med hänvisning till principen om att en traktat upphör att gälla till följd av en fundamental förändring av omständigheterna:
"Denna princip, och de villkor och undantag som den är föremål för, har uttryckts i artikel 62 i Wienkonventionen om traktaträtten som i många avseenden kan betraktas som en kodifiering av gällande sedvanerätt avseende frågan om upphörande av ett traktatförhållande på grund av att omständigheterna har förändrats."
Förfarande vid den nationella domstolen
30 Racke importerade vin från vinodlingsområdet i Kosovo under perioden 6 november 1990-27 april 1992. Det importerade vinet klarerades för lagring i bolagets privata tullagerutrymmen. Den 7 maj 1992 meddelade bolaget att varupartierna skulle övergå till fri omsättning. Racke beräknade då tullavgiften enligt den förmånstull som föreskrevs i samarbetsavtalet, vilket under tiden hade suspenderats. Hauptzollamt (huvudtullkontoret) Mainz tog sedan ut en tilläggsavgift bestående av skillnaden mellan den tullavgift som tillämpades på tredje land och förmånstullen, eftersom vinet hade importerats från Serbien (beslut av den 27 maj 1992 om ändring av tullavgiften, bekräftad genom beslut av den 27 augusti 1993 efter klagomål från Racke). Racke väckte talan mot beslutet vid Finanzgericht (finansdomstolen) Rheinland-Pfalz. Dess talan bifölls vad gäller tilläggsavgiften på vin som exporterats från Jugoslavien före den 15 november 1991 men ogillades i övrigt. Finanzgericht grundade sitt ogillande på suspensionsförordningen och fastställde att det förhållandet att förordningen suspenderade de överenskomna handelskoncessionerna, även för tiden innan samarbetsavtalet hade suspenderats, inte kunde ifrågasättas i rättsligt hänseende. Den ensidiga suspensionen var tvärtom rättsenlig, eftersom de faktiska omständigheterna i före detta Jugoslavien på ett fundamentalt sätt hade ändrats. Kriget i Jugoslavien utgjorde en giltig grund för suspension, eftersom denna grund enligt folkrätten gjorde det möjligt att frånträda traktaten, åtminstone genom suspension, vilket framstår som mindre ingripande än den påföljande suspenderingen.
31 Racke överklagade Finanzgerichts dom på rättsliga grunder till Bundesfinanzhof. Bolaget ifrågasatte suspensionsförordningens giltighet och yrkade att bestämmelserna i samarbetsavtalet skulle tillämpas fram till den 27 maj 1992, som är den dag då suspenderingen av samarbetsavtalet trädde i kraft.
32 Bundesfinanzhof har i begäran om förhandsavgörande ställt sig tveksam till suspensionsförordningens giltighet. Den nationella domstolen har påpekat att förordningen vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna utgjorde den rättsliga grunden för Hauptzollamts tilläggsavgift, eftersom suspensionen av samarbetsavtalet ännu inte hade trätt i kraft och handel med Serbien och Montenegro ännu inte hade förbjudits. Bundesfinanzhof har medgett att den är benägen att anse att suspensionsförordningens bindande karaktär inte kan ifrågasättas på folkrättsliga grunder. De tvivel som förekommer i det avseendet, särskilt vad beträffar frågan huruvida ensidig suspension av samarbetsavtalet stod i överensstämmelse med folkrätten, kan emellertid inte förbises.
33 Bundesfinanzhof har resonerat på följande sätt. Enligt domstolens rättspraxis kan en gemenskapsrättsakts oförenlighet med en folkrättslig bestämmelse påverka rättsaktens giltighet endast om gemenskapen är bunden av den bestämmelsen och om den kan medföra rättigheter för gemenskapens medborgare, vilka dessa kan åberopa inför domstolar. Dessa villkor förefaller att vara uppfyllda med avseende på de tullkoncessioner som definierades i artikel 22 i samarbetsavtalet och som är i fråga i detta förfarande. Detta ger upphov till frågan om samarbetsavtalet suspenderades på ett giltigt sätt, vilket utgör en fråga som inte kan besvaras jakande utan förbehåll. Gemenskapen är bunden av allmänna folkrättsliga regler, såsom de uttrycks till exempel i Wienkonventionen. Samarbetsavtalet föreskrev inte någon möjlighet till suspension, och suspension på grundval av en fundamental ändring, som parterna inte förutsett, av de omständigheter under vilka avtalet ingicks (rättsläran om rebus sic stantibus) är tillåten endast på strikta villkor. Det rör sig om fall där förekomsten av dessa omständigheter utgjorde en väsentlig grund för att traktaten ingicks och där en förändring av dessa omständigheter radikalt skulle ändra omfattningen av de skyldigheter som ännu skulle uppfyllas enligt traktaten.
34 Bundesfinanzhof anser att det första villkoret är uppfyllt men hyser tvivel avseende det andra villkoret. Det är inte uppenbart att den ändring som skedde genom att Jugoslavien upplöstes och att fientligheter utbröt radikalt kunde ändra omfattningen av skyldigheterna enligt ett huvudsakligen ekonomiskt avtal. Folkrätten föreskriver dessutom även formaliteter som rör förfarandet, inklusive meddelande och en frist som skall följas, utom i särskilt brådskande fall. Det är följaktligen möjligt att ställa sig frågan huruvida en sådan omedelbar suspension utan frist för meddelande är tillåten, huruvida särskild brådska förelåg och huruvida eventuella brister i förfarandet skulle ha kunnat avhjälpas genom tidens gång fram till den relevanta tullklareringsdagen.
35 Om suspensionsförordningen är ogiltig, uppkommer frågan hur man skall behandla import som skulle ha omfattats av gemenskapens tullkvot för år 1992, om samarbetsavtalet fortfarande hade tillämpats. Eftersom den sista årliga kvoten för Jugoslavien redan hade uttömts för import i slutet av år 1991, skulle det kunna vara möjligt att som grundval ta kvotreglerna i förordningarna nr 545/92 och 547/92 avseende produkter med ursprung i Kroatien, Slovenien, Bosnien-Hercegovina, Makedonien och Montenegro.(18)
36 Bundesfinanzhof ställde följaktligen dessa frågor till domstolen:
"1. Är rådets förordning (EEG) nr 3300/91 av den 11 november 1991 om suspension av de handelskoncessioner som föreskrivs i samarbetsavtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Jugoslavien giltig?
2. För det fall att den första frågan besvaras nekande:
Vilka är följderna av att förordningen inte gäller för en förtullning av serbiska viner vilken skedde i början av maj 1992 när vinerna hade importerats från mitten av november 1991 till april 1992 och hade klarerats till tullagret?
Är de kvotförbundna tullförmåner som år 1992 beviljades viner från före detta Jugoslaviens territorium med undantag av Serbien således tillämpliga?"
37 Innan jag går över till att behandla den första frågan kan det, med avseende på att de frågor som har uppkommit är nya och att det rör sig om giltigheten av en förordning, vara på sin plats att sammanfatta de huvudsakliga argument som har lagts fram i yttrandena i detta förfarande. Skriftliga och muntliga yttranden har inlämnats av Racke, rådet och kommissionen.
De huvudsakliga argumenten
38 Racke har hänvisat till den allmänt erkända principen pacta sunt servanda som enligt folkrätten begränsas av undantaget avseende rebus sic stantibus. Av suspensionsförordningen, som hänvisar till en väsentlig ändring av omständigheterna, framgår klart att rådet hade för avsikt att åberopa detta undantag. Rättsläran om rebus sic stantibus uttrycks i artikel 62 i Wienkonventionen, som uppställer strikta gränser och som skall tolkas restriktivt och objektivt. Bevisbördan ligger hos den avtalsslutande part som åberopar undantaget. Wienkonventionen innehåller dessutom förfarandebestämmelser.
39 Racke har hävdat att gemenskapen är bunden av bestämmelserna i Wienkonventionen, eftersom de ger uttryck för internationell sedvanerätt. Bolaget har hänvisat till Internationella domstolens avgöranden i fiskerättsmålen, vilka har nämnts ovan. Racke har även hävdat att enligt folkrättslig praxis och rättslära skall suspension av en traktat föregås av försök till förlikning.
40 Racke har påstått att suspensionsförordningen uppfyller varken konventionens krav avseende förfarandet (artiklarna 65 och 67) eller dess materiella krav (artikel 62).
41 Vad gäller förfarandet har Racke gjort gällande att rådet suspenderade tullkoncessionerna utan att först ha meddelat Jugoslavien därom och suspenderade dem med omedelbar verkan. Det förelåg inte något "särskilt brådskande fall", vilket krävs för omedelbar suspension enligt artikel 65.2 i konventionen. Förenta nationernas säkerhetsråd hade ännu inte infört någon handelsblockad och det fanns inte några andra särskilt brådskande skäl. Man kan anta att om gemenskapen hade meddelat sin avsikt att suspendera samarbetsavtalet, skulle Jugoslavien ha motsatt sig det. Det är vidare svårt att inse varför rådet och medlemsstaterna inte begränsade sig till att häva samarbetsavtalet (då det alltså fortfarande skulle ha tillämpats fram till slutet av uppsägningsfristen av sex månader). Racke har betonat att förfarandebestämmelserna i Wienkonventionen utgör grundläggande folkrättsliga regler vilkas åsidosättande är tillräckligt för att suspensionsförordningen skall vara ogiltig.
42 Även på den materiella nivån har Racke påstått att det saknades berättigande för att åberopa rebus sic stantibus.
43 Bundesfinanzhof har i begäran om förhandsavgörande hänvisat till Jugoslaviens "upplösning". Enligt Racke föreligger det enligt folkrätten emellertid inte någon upplösning av Jugoslavien, eftersom det fortsätter att existera i minskad form (Serbien och Montenegro). I varje fall hänvisade rådet inte till någon upplösning i suspensionsförordningen.
44 Förordningen hänvisar till "en fortsättning av fientligheterna" i Jugoslavien, men det kan enligt Racke inte utgöra en väsentlig ändring av omständigheterna. Det finns många stater där det förekommer fientligheter, inklusive medlemsstater i gemenskapen. Avsaknaden av sådana fientligheter utgjorde inte "en väsentlig förutsättning för parternas samtycke" (artikel 62.1 a i Wienkonventionen). Det pågick inte något krig med Jugoslavien, och det pågick inte ens något krig i Jugoslavien, utan enbart konflikter mellan etniska grupper som krävde självbestämmanderätt.
45 Suspensionsförordningen hänvisar till följderna av en fortsättning av fientligheterna på de ekonomiska förbindelserna och på handelsförbindelserna mellan de jugoslaviska republikerna. För gemenskapen kunde dessa följder emellertid inte utgöra en väsentlig ändring av omständigheterna.
46 Suspensionsförordningen hänvisar vidare till följderna på handelsförbindelserna och på de ekonomiska förbindelserna med gemenskapen. Racke har hävdat att dessa följder var mycket begränsade på den tiden. Handel var fortfarande möjlig, såsom visas av vinimporten i fråga. Suspensionsförordningen anger inte närmare dessa "följder" och det ankommer på rådet att visa vilka dessa objektiva följder var, med beaktande av att de borde utgöra en väsentlig ändring av de omständigheter som utgjorde en väsentlig förutsättning för parternas samtycke.
47 Racke har påstått att samarbetsavtalet suspenderades av politiska skäl; det utgjorde ett sätt att utöva påtryckning på parterna i konflikten för att få dem att följa avtalen om eld upphör. Även om suspenderingen var förståelig ur politisk synvinkel, uppfyller den därigenom inte villkoren för rebus sic stantibus. Den sistnämnda rättsläran förutsätter även att "verkningarna av denna förändring genomgripande ändrar räckvidden av de förpliktelser som återstår att fullgöra". Racke har hävdat att ingen sådan förändring har inträffat. Samarbetsavtalet var i första hand ett handelsavtal som tjänade ekonomiska aktörers intressen, och handeln med Jugoslavien fortsatte vid den tidpunkten.
48 Racke har således slutit sig till att inget av de förfarandemässiga och materiella kraven för att åberopa rebus sic stantibus var uppfyllda.
49 Rådet har hävdat att suspensionsförordningen är giltig. Det har inledningsvis erinrat om vad som utgör den relevanta rättsliga ramen. Suspensionsförordningen åtföljdes av suspensionsbeslutet, som antogs av rådet och av företrädarna för medlemsstaternas regeringar. Beslutet går före förordningen både ur logisk och ur juridisk synvinkel. Det var nödvändigt att anta suspensionsförordningen, eftersom de tullkoncessioner som föreskrevs i samarbetsavtalet hade införts genom förordningar. Den rättsliga ramen utgörs således inte av ett internationellt, fortfarande giltigt avtal och av en gemenskapsförordning varigenom tullkoncessionerna ensidigt har suspenderats. Ramen utgörs snarare av ett internationellt avtal, vars tillämpning suspenderats på internationell nivå. Dessa bestämmelser hade följaktligen upphört att medföra rättigheter för enskilda när suspensionsförordningen antogs.
50 Rådet har påstått att Racke och Bundesfinanzhof har misstagit sig vad gäller förhållandet mellan folkrätten och gemenskapsrätten. Även om suspensionsbeslutet var ogiltigt enligt folkrätten, medförde det inte att samarbetsavtalet fortfarande skulle gälla. Folkrätten föreskriver inte någon särskild form för gottgörelse; den föreskriver i synnerhet inte att avtalet i fråga åter skall träda i kraft. En påstådd överträdelse av folkrätten kan sätta i gång ett förfarande mellan parterna, vilket kan resultera i att avtalet åter träder i kraft, men det kan också leda till att den skadelidande parten får ersättning eller att vedergällningsåtgärder vidtas från den skadelidande partens sida. I det föreliggande fallet inleddes det inte något sådant förfarande och även om så hade skett skulle fortsatt tillämpning av samarbetsavtalet inte ha varit en sannolik utgång. När förbindelserna mellan parterna i en traktat på ett allvarligt sätt försämras, har dessa parter tillgång till ett visst antal rättsenliga politiska valmöjligheter mellan de olika lösningar som folkrätten erbjuder. Det är följaktligen inte nödvändigt att domstolen vid bedömningen av suspensionsförordningens giltighet undersöker frågan huruvida det var förenligt med folkrätten att suspendera tillämpningen av samarbetsavtalet. Avtalets tillämpning upphörde i varje fall.
51 Rådet har i andra hand påstått att suspensionsbeslutet var rättsenligt enligt folkrätten. Rådet anser att kraven för rebus sic stantibus, såsom de anges i artikel 62 i Wienkonventionen, var uppfyllda. Det förelåg en fundamental förändring av de omständigheter vilkas förekomst utgjorde en väsentlig förutsättning för parternas samtycke. Av ingressen till och av artikel 1 i samarbetsavtalet framgår klart att Jugoslaviens existens som en federal, suverän och fredlig stat utgjorde ett väsentligt villkor för att inleda och fortsätta det samarbete som avsågs med samarbetsavtalet. Det är följaktligen uppenbart att händelserna vid tidpunkten - den allvarliga situationen i Jugoslavien bestående av att den interna ordningen och organisationen upplöstes med vapenmakt, vilket säkerhetsrådet hade betecknat som ett hot mot internationell fred och säkerhet - utgjorde en ändring av omständigheterna, vilken påverkade själva grunden för samarbetet med gemenskapen och dess medlemsstater. Det är fel att säga att samarbetsavtalet endast var ett handelsavtal. Samarbetsavtalet kunde jämföras med andra avtal med medelhavsländer (avtal om "associering" eller "samarbete" på grundval av artikel 238 i fördraget). Samarbetsavtalet ingicks av både gemenskapen och medlemsstaterna. Det innehöll väsentliga bestämmelser om finansiell hjälp. Det innehöll viktiga sociala bestämmelser. Avtalet ingick i en bredare politisk ram som uttrycktes i slutakten för Europeiska säkerhetskonferensen och inrättade således privilegierade politiska förbindelser mellan gemenskapen och medlemsstaterna, å ena sidan, och Jugoslavien, å andra sidan.
52 Vad gäller villkoret att "verkningarna av denna förändring genomgripande ändrar räckvidden av de förpliktelser som återstår att fullgöra enligt traktaten" (artikel 62.1 b i Wienkonventionen) har rådet hänvisat till att Jugoslavien de facto upplöstes genom uppkomsten av nya politiska enheter som faktiskt kontrollerar sina territorier. På grund av denna situation kunde många bestämmelser i samarbetsavtalet (avseende handel och finansiell hjälp) inte längre tillämpas. Som ett exempel har rådet hänvisat till tvisten mellan Slovenien och de federala myndigheterna om uppbörden av tullavgifter. En möjlig anpassning av samarbetsavtalet till den nya situationen kunde endast grundas på förhandlingar mellan parterna. Gemenskapen sökte en lösning, men en sådan kunde inte uppnås. Rådet har dragit slutsatsen att suspensionsförordningen är giltig.
53 Kommissionen har för det första betvivlat att talan kan tas upp till sakprövning. Bundesfinanzhof har ifrågasatt suspensionsförordningens giltighet på grundval av Wienkonventionen och internationella sedvanerättsliga regler. Gemenskapen är emellertid inte part i Wienkonventionen och fördraget innehåller inte något som skulle tyda på att allmänna folkrättsliga principer utgör en del av gemenskapsrättsordningen. Det är riktigt att domstolen i rättsfallet Poulsen och Diva Navigation(19) konstaterade att gemenskapen skall utöva sina befogenheter i enlighet med folkrätten, men kommissionen anser att det inte är säkert att denna fastställelse omfattar en så vidsträckt prövningsrätt som Racke har hävdat. Kommissionen är ovillig att erkänna denna rätt, eftersom den skulle ge domstolen en funktion som i vanliga fall utövas av internationella domstolar enligt regler för lösning av tvister som på ett grundläggande sätt skiljer sig från de regler som styr förfarandet vid domstolen.
54 Kommissionen har vidare betvivlat att svaret på den första frågan är relevant för den andra frågan, som rör de praktiska följderna av suspensionsförordningens påstådda ogiltighet. Kommissionen är av den uppfattningen att sådan ogiltighet inte kan påverka svaret på den andra frågan. Suspensionsförordningen rörde tullkoncessionerna för år 1991, medan Racke släppte varorna i fråga till fri omsättning först den 7 maj 1992. År 1992 fanns det emellertid inte någon tullkvot för viner med ursprung i Serbien. En ogiltigförklaring av suspensionsförordningen kan inte leda till att 1992 års tullkvot för import från andra republiker i före detta Jugoslavien utvidgas till att omfatta import från Serbien. Kommissionen har vidare betonat att Bundesfinanzhof inte har ställt frågan om Racke kunde yrka en rättighet till förmånerna i fråga direkt på grundval av samarbetsavtalet. Domstolen kan följaktligen inte behandla den senare frågan.
55 Kommissionen har i sakfrågan inledningsvis uttryckt sin uppfattning vad gäller den direkta inverkan av samarbetsavtalet, och i synnerhet av artikel 22 som föreskriver en tullkvot för viner. Jag skall återkomma till denna punkt i samband med bedömningen av den andra frågan.
56 Kommissionen har sedan tagit upp frågan om Racke kan stödja sig på allmänna folkrättsliga regler. Kommissionen har föreslagit att frågan skall besvaras nekande. Kommissionen har erinrat om att gemenskapen inte är part i någon av Wienkonventionerna. Dessa konventioner är därför inte institutionernas rättsakter i den mening som avses i artikel 177 i fördraget. Även om man anser att gemenskapen är bunden av vissa av principerna i Wienkonventionen, såvitt de ger uttryck för internationella sedvanerättsliga regler, är det tvivelaktigt om och i vilken utsträckning det gäller för specifika bestämmelser i konventionen.
57 Även om detta problem övervanns, skulle den omständigheten kvarstå att Wienkonventionen till sin natur inte är lämpad att medföra rättigheter till förmån för enskilda som ifrågasätter giltigheten av en gemenskapsrättsakt. Kommissionen har härlett detta från konventionens anda, systematik och bestämmelser. Den huvudsakliga målsättningen med konventionen är att reglera avtalsförhållanden mellan folkrättsliga subjekt. Konventionen är dessutom subsidiär, eftersom staterna alltid kan komma överens om att avvika från dess regler och genom praxis skapa nya internationella sedvanerättsliga regler som ersätter konventionens regler. Konventionen är slutligen inte uttömmande, eftersom frågor som uppkommer vid fall av statssuccession, statsansvarighet eller utbrott av fientligheter inte omfattas av den (artikel 73 i konventionen) och eftersom konventionen inte påverkar internationella sedvanerättsliga regler på områden som den inte omfattar (såsom rätten till retorsion).
58 I det sammanhanget reglerar artiklarna 61 och 62 i konventionen frågan endast delvis. Det framgår till exempel av förarbetena till konventionen att försvinnandet av ett folkrättsligt subjekt ansågs utgöra en händelse som omöjliggör traktatens fullgörande (artikel 61) men att det beslutades att inte ta upp denna fråga i artikel 61 för att inte föregripa senare förhandlingar avseende statssuccession.(20)
59 Kommissionen har således slutit sig till att Wienkonventionen inte utgör en sådan rättshandling som medför rättigheter för enskilda vilka ifrågasätter giltigheten av rättsakter som beslutats av institutionerna. Kommissionen har stött slutsatsen på rättsfallen Faust mot kommissionen(21) och Tyskland mot rådet(22), där domstolen likaledes vägrade att undersöka argument som grundades på rättsförhållanden mellan gemenskapen och tredje land.
60 Kommissionen har sedan försvarat suspensionsförordningens giltighet, om domstolen skulle anse att förordningens giltighet skall bedömas på grundval av allmänna folkrättsliga regler. Kommissionen har hävdat att rådet inte enbart stödde sig på rebus sic stantibus när det antog suspensionsförordningen, utan även på det omöjliga i att fortsätta att tillämpa avtalet och rätten till retorsion. Med beaktande av den känsliga politiska bedömning som skall göras när ett internationellt avtal suspenderas har kommissionen gjort gällande att domstolen skall begränsa sig till att undersöka om gemenskapens institutioner missbrukade sina befogenheter. Med utgångspunkt från att gemenskapen enligt artikel 228.7 i fördraget inte är bunden av Wienkonventionen och att vissa internationella sedvanerättsliga regler är avsevärt mer flexibla än bestämmelserna i konventionen, är gemenskapen inte skyldig att följa varje särskild bestämmelse i konventionen. Detta är också tillämpligt på förfarandebestämmelserna, vilkas åsidosättande enligt folkrätten inte gör att den omtvistade rättsakten är behäftad med nullitet eller ogiltighet, utan endast medför att det berörda folkrättsliga subjektets internationella ansvarighet inträder.
61 Kommissionen har påpekat att krigstillstånd inte krävs för att åberopa rebus sic stantibus, omöjlighet att fullgöra eller retorsion. Gemenskapen tog i likhet med FN:s säkerhetsråd(23) hänsyn till förekomsten av en väpnad konflikt som ledde till blodsutgjutelse och förstörelse. Säkerhetsrådet ansåg att konflikten utgjorde ett hot mot internationell fred och säkerhet, vilket berättigade gemenskapens handlande.
62 Vad gäller villkoren för åberopande av rebus sic stantibus framgår det klart av ingressen till och av artikel 1 i samarbetsavtalet att Jugoslaviens fortsatta fredliga existens utgjorde en väsentlig förutsättning för gemenskapens samtycke till att bli bunden av avtalet. Det står också klart att konflikten i Jugoslavien på ett genomgripande sätt förändrade gemenskapens förpliktelser gentemot Jugoslavien; gemenskapen kunde inte längre bidra till den ekonomiska och sociala utvecklingen i Jugoslavien (se åter artikel 1 i avtalet).
63 Vid den tidpunkten var det omöjligt att fortsättningsvis tillämpa samarbetsavtalet, inte nödvändigtvis på grund av "ett varaktigt försvinnande eller förintande av ett föremål som är oundgängligt för traktatens fullgörande" (artikel 61.1 i Wienkonventionen), utan därför att själva Socialistiska federala republiken Jugoslavien hade upphört att existera. Kommissionen har i detta avseende påpekat att Kroatiens och Sloveniens självständighetsförklaringar trädde i kraft den 8 oktober 1991.
64 Kommissionen har vidare hävdat att Wienkonventionens anda även följdes vad beträffar förfarandet. Redan den 28 augusti 1991 meddelade gemenskapen att den skulle vidta åtgärder mot de parter i konflikten som inte deltog i fredsprocessen.(24) I förklaringarna av den 5, den 6 respektive den 28 oktober, som nämns i suspensionsförordningen, gjorde gemenskapen det helt klart att den skulle vidta åtgärder mot de parter som inte senast den 7 oktober 1991 följde det avtal om eld upphör av den 4 oktober 1991 som undertecknades i närvaro av ordföranden för rådet och ordföranden för konferensen om Jugoslavien. Även då meddelade gemenskapen att den skulle bringa samarbetsavtalet till upphörande för det fall att avtalet om eld upphör inte följdes.(25) Gemenskapen gjorde även det internationella samfundet fullt medvetet om sina avsikter och meddelade GATT att tullförmånerna skulle suspenderas.
65 Avslutningsvis finns det rätt till retorsion, som kommissionen har definierat som rätten att vidta en åtgärd, som i sig står i strid med folkrätten men berättigas av den andra partens föregående rättsstridiga åtgärd och som syftar till att förmå den andra parten att upphäva sin åtgärd. Retorsion begränsas av följande principer: Den skall tillkännages, följa proportionalitetsprincipen och vara sådan att den möjliggör en återgång till den tidigare rådande situationen. Kommissionen har hävdat att gemenskapen vid tillämpningen av dessa principer på suspenderingen av samarbetsavtalet hade rätt att ta hänsyn till följande handlingar från Jugoslaviens sida såsom överträdelser av folkrätten. För det första genomförde de fyra proserbiska medlemmarna av Jugoslaviens presidentskap en kupp i oktober 1991. För det andra hade den jugoslaviska federala armén övergett neutraliteten genom att delta i anfall mot kroatiska städer (inklusive Dubrovnik). För det tredje yrkade gemenskapen även vid den tidpunkten att de som hade gjort sig skyldiga till krigsförbrytelser skulle bestraffas med stöd av internationella bestämmelser om brott mot mänskligheten. Mandatet för Internationella domstolen för beivrande av allvarliga brott mot mänskligheten begångna i före detta Jugoslavien sedan år 1991 härrör från den 1 januari 1991.(26) Kommissionen har således dragit slutsatsen att villkoren för retorsion var uppfyllda.
66 Innan suspensionsförordningens giltighet undersöks skall jag i korthet undersöka om begäran om förhandsavgörande kan tas upp till sakprövning, vilket kommissionen har betvivlat.
Upptagande till sakprövning
67 Kommissionens tvivel om huruvida det är möjligt för en enskild att ifrågasätta giltigheten av en gemenskapsrättsakt på grundval av allmän folkrätt kan vara berättigade i viss utsträckning, men det är helt fel att antyda att begäran om förhandsavgörande skall avvisas på den grunden. Enligt artikel 177 i fördraget får nationella domstolar ställa frågor beträffande giltigheten av rättsakter som beslutats av gemenskapens institutioner. Det är ostridigt att suspensionsförordningen utgör en sådan rättsakt och att Bundesfinanzhof hyser allvarliga tvivel om dess giltighet. Inga andra krav uppställs i artikel 177, som inte innehåller någon definition av begreppet giltighet, varför alla andra frågor rörande den påstådda ogiltigheten rör sakfrågan. Varken lydelsen av artikel 177 eller domstolens rättspraxis innehåller något som stöder uppfattningen att frågan huruvida giltigheten av en gemenskapsrättsakt kan prövas med stöd av en särskild grupp av regler eller lagbestämmelser utgör en fråga om upptagande till sakprövning. I de fall där domstolen har avstått från att bedöma giltigheten av en gemenskapsrättsakt på grundval av vissa grupper av regler har den tvärtom inte ansett att begäran om förhandsavgörande har varit otillåten utan har endast beslutat att ogiltigheten inte har kunnat bevisas. Exempel utgörs av rättsfallen Internationale Handelsgesellschaft, där domstolen ansåg att gemenskapsrättens enhetlighet och effektivitet skulle skadas om giltigheten av rättsakter som beslutats av gemenskapens institutioner bedömdes på grundval av nationella rättsregler eller begrepp i nationell rätt,(27) och International Fruit Company m.fl., där domstolen ansåg att GATT-avtalet inte kunde påverka giltigheten av gemenskapens förordningar, eftersom det inte kunde ge upphov till rättigheter för enskilda.(28)
68 Kommissionens tvivel avseende frågan huruvida begäran om förhandsavgörande kan tas upp till sakprövning rör även relevansen av frågan om suspensionsförordningens giltighet för förfarandet vid Bundesfinanzhof.(29) Det är riktigt att domstolen under särskilda omständigheter kan avvisa en begäran då det är uppenbart att den begärda tolkningen av gemenskapsrätten inte har något samband med målet vid den nationella domstolen.(30) I det förevarande fallet föreligger det emellertid inte någon uppenbar irrelevans. Kommissionen har endast hävdat att följderna av att Rackes yrkanden bifallits inte kan vara sådana som avses i den andra fråga som Bundesfinanzhof har ställt, nämligen att 1992 års tullkvot för import från andra republiker i före detta Jugoslavien skulle utvidgas till att omfatta import från Serbien. Åter står det klart att argumentet rör sakfrågan. Det avser det svar som skall ges på den andra frågan, som i allmänna ordalag gäller följderna av suspensionsförordningens påstådda ogiltighet. Det är givetvis uppenbart att de två frågorna hänger nära samman. Om det ansågs att suspensionsförordningens ogiltighet inte har någon som helst inverkan på Rackes yrkande, skulle det inte vara nödvändigt att undersöka giltighetsfrågan. Detta skulle emellertid fortfarande inte göra att frågan inte kan tas upp till sakprövning. Domstolen skulle helt enkelt inte behöva besvara den.
69 Av de skäl som jag kommer att redogöra för nedan(31) anser jag att suspensionsförordningens ogiltighet inte skulle påverka Rackes yrkande. Jag skall nu följaktligen ta upp frågan om suspensionsförordningens giltighet.
Suspensionsförordningens giltighet
70 Jag måste inleda med att påpeka att jag inte övertygas av Rackes argument att suspensionsförordningen är ogiltig på grund av en överträdelse av allmänna folkrättsliga regler, särskilt på grund av följande skäl.
71 För det första, även om jag inte helt utesluter möjligheten att enskilda under vissa omständigheter skulle kunna grunda ett gemenskapsrättsligt yrkande på internationella sedvanerättsliga regler avseende traktaträtten, anser jag att detta borde ske i undantagsfall mot bakgrund av det övergripande syftet med sådana regler och deras beskaffenhet. Mitt förslag är följaktligen att endast uppenbara överträdelser av traktaträtten kan ge upphov till ogiltigförklaring.
72 För det andra har det i det föreliggande fallet inte visats att någon sådan uppenbar överträdelse har inträffat. Det har enligt min uppfattning inte visats att gemenskapen tillämpade rättsläran om rebus sic stantibus på ett oriktigt sätt, och det har inte heller visats att det inte fanns andra folkrättsliga grunder på vilka gemenskapen kunde basera beslutet att suspendera samarbetsavtalet. Jag anser inte heller att suspensionsförordningen är ogiltig på förfarandemässiga grunder som Racke kan stödja sig på (det vill säga den påstådda avsaknaden av meddelande till Jugoslavien och suspension med omedelbar verkan).
Den ställning som Wienkonventionen och internationella sedvanerättsliga regler har
73 Gemenskapen är inte part i någon av Wienkonventionerna, vilka därför inte är bindande för gemenskapen, vilket följer av artikel 228.7 i fördraget, som hänvisar till avtal som har ingåtts av gemenskapen. Det erkänns emellertid allmänt att båda konventionerna, som innehåller likalydande bestämmelser om upphörande och suspension av traktater, åtminstone delvis ger uttryck för allmän folkrätt genom att avsikten med dem är att kodifiera internationella sedvanerättsliga regler.
74 Det finns endast ett fåtal fall där domstolen har haft tillfälle att hänvisa till Wienkonventionens regler eller till allmänna folkrättsliga regler. Det viktigaste rättsfallet var målet Poulsen och Diva Navigation,(32) som rörde en fiskeförordnings räckvidd. Domstolen ansåg i det målet inledningsvis att gemenskapen måste följa folkrätten när den utövar sin behörighet och att förordningen följaktligen skulle tolkas och dess tillämpningsområde inskränkas mot bakgrund av de relevanta folkrättsliga reglerna.(33) Domstolen hänvisade därefter till olika internationella konventioner, däribland FN:s havsrättskonvention, som innehåller många bestämmelser som ansågs ge uttryck för det dåvarande sedvanerättsliga läget inom internationell sjörätt, såsom det bekräftats genom flera av Internationella domstolens domar.(34) Tolkningen av förordningen i fråga påverkades väsentligt av dessa folkrättsliga regler.
75 I en nyligen avkunnad dom grundade även förstainstansrätten sitt resonemang delvis på den bindande karaktär som internationell sedvanerätt har. I domen i målet Opel Austria mot rådet(35) hade förstainstansrätten att ta ställning till lagenligheten av en förordning av rådet om att återkalla tullkoncessioner som beviljats Republiken Österrike (före anslutningen). Förordningen antogs några dagar innan avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet trädde i kraft, och sökanden påstod att den åsidosatte bestämmelserna i det avtalet. Förstainstansrätten ansåg att den ifrågasatta rättsaktens lagenlighet måste bedömas med hänsyn till de faktiska omständigheter och den lagstiftning som gällde vid den tidpunkt då rättsakten antogs. Förstainstansrätten hänvisade vidare till principen om god tro, enligt vilken undertecknarna av ett internationellt avtal, i avvaktan på avtalets ikraftträdande, inte kan anta rättsakter som omintetgör avtalets ändamål och syfte. Förstainstansrätten konstaterade att denna princip utgör en internationell sedvanerättslig regel som har erkänts av Internationella domstolen och kodifierats genom artikel 18 i Wienkonventionen. Förstainstansrätten anmärkte vidare att principen om god vilja inom folkrätten följer av principen om skydd för berättigade förväntningar, vilken utgör en del av gemenskapens rättsordning.(36) Förstainstansrätten drog följande slutsats:(37)
"I en situation där gemenskaperna har deponerat sina godkännandeinstrument för ett internationellt avtal och där detta avtals datum för ikraftträdande är känt, kan de ekonomiska aktörerna göra gällande principen om skydd för berättigade förväntningar för att motsätta sig att institutionerna, under den period som föregår det internationella avtalets ikraftträdande, antar sådana rättsakter som strider mot bestämmelser i avtalet som, efter avtalets ikraftträdande, har direkt effekt."
Förstainstansrätten undersökte därefter om rådets förordning i fråga hade antagits i strid med EES-avtalet och konstaterade att så var fallet. Förordningen ogiltigförklarades följaktligen.
76 Det föreliggande fallet ger emellertid mer allmänt upphov till frågan om den inverkan som internationell sedvanerätt har på gemenskapsrätten. Domstolen rör sig i det avseendet i stort sett på okänt vatten. Rättsfallen Poulsen och Diva Navigation samt Opel Austria mot rådet kan ge några anvisningar, men jag anser inte att dessa domar täcker hela området. I rättsfallet Poulsen och Diva Navigation tolkade domstolen endast en gemenskapsförordning mot bakgrund av internationella sedvanerättsliga regler, och i rättsfallet Opel Austria mot rådet likställdes den folkrättsliga principen om god vilja med den gemenskapsrättsliga principen om skydd för berättigade förväntningar. Dessa utgör två särskilda slag av inverkan, men den inverkan som söks i det föreliggande fallet är mycket större. Racke har yrkat att en gemenskapsförordning skall ogiltigförklaras endast på grund av en påstådd överträdelse av internationell sedvanerätt. Det är svårt att föreställa sig ett starkare slag av inverkan.
77 I sin riktgivande dom i målet International Fruit Company m.fl. ansåg domstolen att det finns två villkor som skall vara uppfyllda för att giltigheten av en rättsakt som har beslutats av institutionerna skall kunna bedömas på grundval av en folkrättslig bestämmelse: Gemenskapen skall vara bunden av bestämmelsen och denna skall kunna ge upphov till rättigheter för medborgare.(38) Det senare villkoret är avgörande i det föreliggande fallet. Ger internationella sedvanerättsliga bestämmelser upphov till rättigheter för enskilda? Medger de att en enskild ifrågasätter gemenskapens (och medlemsstaternas) politiska beslut att suspendera tillämpningen av ett internationellt avtal?
78 Jag ser två inspirationskällor för att finna ett lämpligt svar på dessa frågor. Den ena utgörs av uppenbara skäl av domstolens egen rättspraxis avseende den direkta effekten av internationella avtal som ingåtts av gemenskapen. Den andra är tillvägagångssätten i medlemsstaternas rättssystem vad avser internationella sedvanerättsliga reglers inverkan. Jag anser att om det finns någon enhetlighet i nationella rättssystem avseende denna fråga, skall domstolen beakta den.
79 Vad för det första gäller medlemsstaternas rättssystem, förefaller det som om det finns föga handledning i nationella domstolars rättspraxis beträffande tillämpningen av bestämmelserna i Wienkonventionen. Det finns några avgöranden där bestämmelserna i konventionen har tillämpats på frågor rörande tolkningen av traktater, men det förefaller inte finnas några avgöranden som direkt rör bestämmelserna om upphörande och suspension. I Frankrike, som inte är part i konventionen, finns ett avgörande som avser rättsläran om rebus sic stantibus rörande suspension av ett avtal om visumkrav med Marocko. Enligt detta avgörande är åtgärden att suspendera ett avtal en regeringsakt som domstolarna inte kan pröva.(39) De kan endast kontrollera om suspensionsbeslutet har fattats av den behöriga myndigheten, om ett sådant beslut faktiskt föreligger och om det har publicerats i Journal officiel.(40)
80 Vad gäller den ställning som folkrätten i allmänhet har i medlemsstaternas rättssystem är bilden rätt invecklad och resultaten varierande.(41) I nästan alla medlemsstater förefaller internationell sedvanerätt att betraktas som en rättskälla. I vissa medlemsstater baseras detta på grundlagsbestämmelser. I andra godtas sedvanerätten i rättspraxis och doktrin. Vad gäller inverkan av internationell sedvanerätt förefaller vissa medlemsstater, till exempel Förbundsrepubliken Tyskland, att ha en rättslära enligt vilken internationella sedvanerättsliga regler kan åsidosätta inhemsk lagstiftning. I artikel 25 i den tyska grundlagen fastställs att allmänna folkrättsliga regler skall utgöra en del av den federala lagstiftningen och gå före lagarna samt att de direkt skall ge upphov till rättigheter och skyldigheter för invånarna inom det federala territoriet. Det finns emellertid i dessa medlemsstater endast ett fåtal om än några domstolsavgöranden som internationell sedvanerätt ger en sådan verkan. En återkommande invändning är att de flesta internationella sedvanerättsliga regler inte ger upphov till rättigheter för enskilda och följaktligen inte har direkt effekt. I andra medlemsstater, till exempel Förenade kungariket, är utgångspunkten den att internationell sedvanerätt inte kan åsidosätta inhemsk lagstiftning. I ett av de viktigaste fallen i rättspraxis i England beslutas följande: "Domstolarna erkänner att det finns en grupp regler som nationerna godtar sinsemellan. Domstolarna försöker i varje rättsfråga fastställa den tillämpliga regeln och när den är funnen behandla regeln som en del av inhemsk rätt, såvida den inte är oförenlig med lagar eller rättspraxis."(42)
81 Med risk för en överdriven förenkling skulle man kunna säga att det i nationella rättssystem görs försök att ge någon form av inverkan åt internationella sedvanerättsliga regler, men att det finns försiktighet vad gäller sådana reglers inverkan på den inhemska lagstiftningens giltighet. Såvitt man kan se finns det inte något mål från någon nationell domstol där en liknande inverkan har erkänts som den som Racke har yrkat.
82 Vad gäller EG-domstolens inställning till internationella avtals direkta effekt framgår det av fast rättspraxis att en bestämmelse i ett avtal som gemenskapen har ingått med tredje land skall anses direkt tillämplig om den, med hänsyn till dess ordalydelse samt till avtalets syfte och art, innebär en klar och precis skyldighet, vars fullgörande eller verkningar inte är beroende av utfärdandet av ytterligare rättsakter.(43) Domstolen har i allmänhet varit beredd att erkänna att specifika bestämmelser i avtal som ingåtts av gemenskapen har direkt effekt, men det finns undantag, bland vilka GATT-avtalet är det mest anmärkningsvärda. Domstolen har i fråga om det avtalet ansett att det, på grundval av en bedömning av dess ändamål, anda, allmänna systematik och ordalydelse, inte kan ge upphov till rättigheter för gemenskapens medborgare vilka de kan åberopa inför domstol.(44) Domstolen anser väsentligen att bestämmelserna i GATT-avtalet kännetecknas av stor flexibilitet, vilket utgör hinder för direkt effekt.
83 Jag anser inte att ovannämnd rättspraxis direkt skall tillämpas på Wienkonventionen. Det finns åter anledning att betona att konventionen endast är tillämplig i den utsträckning som den kodifierar internationell sedvanerätt, vilket den gör endast delvis. Det skulle därför vara olämpligt att undersöka konventionens ändamål, anda, allmänna systematik och ordalydelse som sådana. Av ovannämnd rättspraxis framgår emellertid klart att det finns gränser för internationella traktaters direkta effekt och att folkrättsliga bestämmelsers övergripande syfte och beskaffenhet kan utgöra ett hinder. Det står också klart att bestämmelserna i fråga måste innehålla en klar och precis skyldighet.
84 Mot bakgrund av dessa principer skall det också finnas gränser för effekten av internationell sedvanerätt avseende traktater. Den övergripande beskaffenheten av och det övergripande syftet med traktaträtten är att fastställa regler som är tillämpliga i mellanstatliga förbindelser (och förbindelser mellan internationella organisationer). Traktaträtten syftar uppenbarligen inte till att ge rättigheter åt enskilda. Det är riktigt att tillämpningen av traktaträtten kan resultera i sådana rättigheter, nämligen i de fall där det i det inhemska rättssystemet godtas att internationella avtal som har ingåtts i enlighet med traktaträtten kan ge upphov till rättigheter för enskilda. Detta utgör emellertid en indirekt effekt som ingalunda avses med folkrätten. Det är bestämmelsen i (det rättsenligt ingångna) avtalet som har direkt effekt. Den övergripande beskaffenheten och det övergripande syftet med traktaträtten förefaller följaktligen inte bidra till någon direkt effekt. (Det kan i förbigående påpekas att det kan finnas andra typer av internationella sedvanerättsliga regler som syftar till att ge upphov till rättigheter för enskilda, till exempel regler av internationell rätt avseende brott mot mänskligheten.)
85 De särskilda reglerna i fråga skall dessutom innehålla klara och precisa skyldigheter. I det föreliggande fallet är det inte uppenbart att villkoret är uppfyllt. Begreppet rebus sic stantibus är som alla vet svårt och omstritt; det har ofta beskrivits som folkrättens enfant terrible.(45) Dess räckvidd har kanske formulerats tydligare i artikel 62 i Wienkonventionen, men även denna bestämmelse innehåller begrepp som lätt ger upphov till vitt avvikande tolkningar. Vad är en "fundamental förändring" av omständigheter? Vilka är de omständigheter som "utgjorde en väsentlig förutsättning för parternas samtycke"? Och när ändrar verkningarna av förändringen av omständigheterna "genomgripande ... räckvidden av de förpliktelser som återstår att fullgöra"?(46) Tvivel kan därför hysas om huruvida villkoren för att tillämpa rättsläran om rebus sic stantibus är tillräckligt klara och exakta för att ge upphov till rättigheter för enskilda.
86 Det finns således goda skäl att inte tillåta att enskilda på grundval av traktaträtten ifrågasätter sådana beslut som beslutet i fråga. Av nedanstående skäl vill jag emellertid inte helt utesluta sådana ifrågasättanden.
87 Ett antal avtal som gemenskapen har ingått har direkt effekt och ger följaktligen upphov till rättigheter för enskilda. När så är fallet kan de som erhåller sådana rättigheter ha berättigade förväntningar på att avtalet i fråga kommer att genomföras korrekt och på lämpligt sätt, såsom förstainstansrätten konstaterade i rättsfallet Opel Austria.(47) I viss utsträckning omfattar dessa förväntningar avtalets giltighet som sådan. När ett avtal - såsom i det föreliggande fallet - har ingåtts för att gälla tills vidare och kan sägas upp med sex månaders uppsägningstid är en enskild berättigad att förvänta sig att avtalet inte plötsligt skall suspenderas utan giltig anledning. För att hänvisa till de faktiska omständigheterna i rättsfallet Opel Austria kan en enskild, då ett avtal skall träda i kraft inom de närmaste dagarna, på goda grunder utgå ifrån att en avtalspart inte kommer att vidta en åtgärd som står i strid med avtalsvillkoren.
88 Enskildas rätt till ett visst skydd för berättigade förväntningar stöds vidare av styrkan i principen pacta sunt servanda, som utgör den grundläggande lärosatsen inom traktaträtten. Domstolen har fastställt följande:(48) "Enligt folkrättens allmänna regler skall varje part i ett avtal ärligen fullgöra sina förpliktelser." Enligt folkrätten skall undantagen från denna princip, såsom rebus sic stantibus, under alla omständigheter tolkas restriktivt, såsom Racke riktigt har betonat. Detta bekräftas av Internationella domstolens nyligen avkunnade dom av den 25 september 1997 i målet Ungern mot Slovakien, av vilken det klart framgår att för avtalsförbindelsernas stabilitet krävs det både enligt sedvanerätten och enligt artikel 62 i Wienkonventionen om traktaträtten att en fundamental förändring av omständigheter endast kan tillämpas i undantagsfall.(49)
89 Min slutsats är att enskilda kan ifrågasätta gemenskapens rättsakter på grundval av internationella sedvanerättsliga regler rörande traktaträtten, men ifrågasättandet kan vinna bifall endast om det föreligger ett uppenbart åsidosättande av sådana regler till nackdel för den enskilde. I sådana fall kan ett åsidosättande av den gemenskapsrättsliga principen om skydd för berättigade förväntningar föreligga, och åsidosättandet av denna princip, vilket samtidigt innebär ett uppenbart åsidosättande av traktaträtten, kan leda till att gemenskapsrättsakten i fråga ogiltigförklaras, att det fastställs att den är ogiltig på grund av nullitet eller att skadestånd yrkas.
90 Jag anser att den omständigheten att sådan begränsad prövning tillåts ger upphov till en jämvikt mellan enskildas rättigheter och gemenskapsinstitutioners behörighet att fatta beslut. Dessa institutioner skall, i enlighet med deras befogenheter enligt fördraget, förfoga över ett relativt omfattande utrymme att företa skönsmässig bedömning vad beträffar beslut om ett avtals giltighet. Det är helt logiskt att ett internationellt avtals giltighet i första hand skall avgöras av de avtalsslutande parterna. Ingåendet och upphörandet av internationella avtal innefattar dessutom en viktig politisk dimension som det inte är lätt att pröva rättsligt.(50)
91 Jag skall följaktligen gå över till att undersöka om suspensionsförordningen antogs i uppenbar strid med internationella sedvanerättsliga regler rörande suspension och upphörande av internationella avtal.
Avsaknaden av uppenbart åsidosättande
92 Det förefaller mig som om rådets och kommissionens argument till stöd för beslutet att suspendera tillämpningen av avtalet är övertygande. Vid tidpunkten fanns det en vid första påseendet klar anledning att tillämpa rättsläran om rebus sic stantibus. Såsom rådet har påpekat var Jugoslaviens existens som federal, suverän och fredlig stat ett väsentligt villkor för att utveckla samarbetet enligt samarbetsavtalet. Mot bakgrund av detta framstår händelserna år 1991 faktiskt som en fundamental förändring av omständigheter som påverkar själva förutsättningen för samarbetet mellan gemenskapen och Jugoslavien. Jag är vidare övertygad om att gemenskapsinstitutionerna skäligen kunde anse att verkningarna av denna förändring av omständigheterna genomgripande ändrade räckvidden av de förpliktelser som återstod att fullgöra av gemenskapen och dess medlemsstater. Mot bakgrund av det politiska ställningstagandet i fråga om Jugoslaviens upplösning - som var ett ställningstagande som bekräftades och stöddes av den internationella gemenskapen genom resolutioner antagna av FN:s säkerhetsråd - var det klart ingen idé att fortsätta det ekonomiska och finansiella samarbetet och det handelssamarbete som föreskrevs i samarbetsavtalet.
93 Även om man skulle anse att samarbetsavtalet väsentligen var ett handelsavtal, är jag övertygad om att det inte var oskäligt att ty sig till rebus sic stantibus. Det är riktigt - såsom Racke har konstaterat - att handeln med Jugoslavien i viss utsträckning fortsatte och att gemenskapen följaktligen kunde ha fortsatt att bevilja handelskoncessioner. Rebus sic stantibus förutsätter emellertid inte en omöjlighet att fullgöra sina förpliktelser. Jag anser återigen att det inte var någon idé att fortsätta att bevilja förmåner för att stimulera handeln under omständigheter där Jugoslavien höll på att upplösas på ett sätt som det internationella samfundet kraftigt ogillade.
94 Under dessa omständigheter anser jag vidare inte att handlare inom gemenskapen i november 1991 skäligen kunde utgå ifrån att gemenskapen skulle fortsätta att bevilja förmånstullar för import från Serbien och Montenegro. Endast ett halvt år senare förbjöds faktiskt all handel med Serbien och Montenegro,(51) i enlighet med FN:s säkerhetsråds beslut och således fullständigt i enlighet med folkrätten.
95 Racke har under alla omständigheter inte uttryckligen åberopat principen om skydd för berättigade förväntningar. Jag skall därför endast påpeka att min uppfattning är att eventuella berättigade förväntningar till följd av att samarbetsavtalet ingicks och fullgjordes inte omfattade en sådan situation som rådde år 1991. Enligt gemenskapsrätten kan berättigade förväntningar dessutom begränsas av ett överordnat allmänintresse,(52) som onekligen förelåg.
96 Vad gäller förfarandet då samarbetsavtalet suspenderades, särskilt den påstådda bristen på ett föregående meddelande till Jugoslavien, anser jag inte att ett åsidosättande av dessa folkrättsliga krav, om ett sådant hade styrkts, skulle kunna vara till stöd för Rackes yrkande. Artikel 65 i Wienkonventionen fastställer de tillämpliga förfarandemässiga kraven, men de förefaller inte riktigt avspegla internationella sedvanerättsliga krav. Det förefaller mig som om Wienkonventionens bestämmelser om förfarandekraven, såsom man kan förvänta sig, är mer specifika och konkreta än de internationella sedvanerättsliga kraven.(53)
97 Även om det antas att gemenskapen hade en folkrättslig skyldighet att meddela den andra parten sin avsikt att suspendera avtalets tillämpning, uppfattar jag inte hur Racke skulle kunna åberopa ett åsidosättande av den skyldigheten. Ett sådant förfarandefel som begåtts av en part i ett avtal kan endast åberopas av en annan part i avtalet.
98 Artikel 65.2 i Wienkonventionen fastställer en minimifrist på tre månader men föreskriver ett undantag från detta krav i särskilt brådskande fall. Enligt min uppfattning var det inte oskäligt att gemenskapsinstitutionerna ansåg att sådan brådska förelåg. Man måste betona att det förelåg mycket exceptionella omständigheter, eftersom Jugoslavien faktiskt höll på att upplösas och gemenskapen - med fog - var ovillig att godta att det så kallade rest-Jugoslavien skulle företräda samtliga jugoslaviska republiker. Gemenskapen syftade vidare till att utöva påtryckningar på parterna i den jugoslaviska konflikten för att undvika ytterligare blodsutgjutelse och förstörelse, ett ändamål som med visshet var uppenbart brådskande.
99 Det är således onödigt att pröva kommissionens argument rörande andra folkrättsliga grunder för att suspendera samarbetsavtalet, såsom omöjligheten att fortsätta att fullgöra avtalet och rätten till retorsion. Jag skall bara påpeka att också dessa argument är av viss vikt.
100 Jag sluter mig följaktligen till att undersökningen av de frågor som har uppkommit i detta mål inte har gett upphov till någon omständighet som kan påverka suspensionsförordningens giltighet.
Ogiltighetens följder
101 Bundesfinanzhof vill genom sin andra fråga få klarhet i följderna av suspensionsförordningens påstådda ogiltighet vad gäller uttaget av tullavgifter i början av maj 1992. Eftersom jag anser att suspensionsförordningen inte har visats vara ogiltig, behöver frågan inte besvaras. Jag skall emellertid kort behandla det svar som skulle ges om det ansågs att förordningen var giltig.
102 Om suspensionsförordningen var ogiltig på grund av att den stred mot internationella sedvanerättsliga regler, skulle det innebära att beslutet i november 1991 att suspendera samarbetsavtalets tillämpning inte var giltigt. Avtalet skulle följaktligen ha gällt till och med den 27 maj 1992, som var den dag då kommissionens suspension av avtalet trädde i kraft. Jag anser att det är den enda slutsats som kan dras.
103 År 1992 fanns det emellertid inte några gemenskapsbestämmelser om att genomföra de tullkoncessioner som föreskrevs i samarbetsavtalet, åtminstone inte vad gällde import från Serbien och Montenegro. Detta ger således upphov till frågan om Racke kunde ställa krav på dessa förmåner direkt på grundval av bestämmelserna i samarbetsavtalet. Svaret på denna fråga beror på om bestämmelserna hade direkt effekt.
104 Det är enligt min uppfattning ostridigt att bestämmelserna skulle kunna ha direkt effekt. Samarbetsavtalet kan jämföras med flera andra avtal som redan har bedömts ha direkt effekt.(54) Dessutom var de bestämmelser om förmånlig tullbehandling som är i fråga i det föreliggande fallet tillräckligt exakta och ovillkorliga. Att det inte fanns några förordningar med regler för tillämpningen av tullkvoten på import av vin, kan enligt min uppfattning inte beröva Racke rättigheterna enligt samarbetsavtalet.
105 På grund av det ovan anförda anser jag emellertid inte att den andra frågan behöver besvaras.
Förslag till avgörande
106 Jag vill följaktligen föreslå följande svar på Bundesfinanzhofs frågor:
Vid undersökningen av de hänskjutna frågorna har det inte framkommit något som skulle kunna påverka giltigheten av rådets förordning (EEG) nr 3300/91 om suspension av de handelskoncessioner som föreskrivs i samarbetsavtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Socialistiska federala republiken Jugoslavien.
(1) - Rådets förordning (EEG) nr 3300/91, EGT L 315, s. 1; svensk specialutgåva, område 11, volym 18, s. 176. [I förordningens ursprungliga titel används termen upphävande i stället för termen suspension. Eftersom det är fråga om ett tillfälligt upphävande, används i översättningen av domen, genomgående, i stället termen suspension.]
(2) - Se Akos Toth: "The doctrine of rebus sic stantibus in international law", Juridical Review 1974, s. 56, 147 och 263.
(3) - EGT L 41, 1983, s. 1.
(4) - Se rådets beslut 87/605/EEG av den 21 december 1987 om ingående av ett tilläggsprotokoll om inrättandet av ett nytt handelssystem till samarbetsavtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Socialistiska federala republiken Jugoslavien, EGT L 389, 1987, s. 72.
(5) - EGT L 315, 1991, s. 47; svensk specialutgåva, område 11, volym 18, s. 178.
(6) - Se tredje övervägandet.
(7) - Se ovan fotnot 1.
(8) - EGT L 325, 1991, s. 23; svensk specialutgåva, område 11, volym 19, s. 16.
(9) - EGT L 342, 1991, s. 1.
(10) - EGT L 63, 1992, s. 1.
(11) - EGT L 63, 1992, s. 41.
(12) - EGT L 151, 1992, s. 4.
(13) - United Nations Treaty Series, Vol. 1155, s. 331.
(14) - Se Sinclair, I., The Vienna Convention on the Law of Treaties, andra upplagan, Manchester University Press, 1984, s. 1.
(15) - UN General Assembly Document A/Conf. 129/15 av den 20 mars 1986.
(16) - Se allmänt Sinclair, a.a., s. 5-24.
(17) - Domsrätt avseende fiskerättigheter (Förenade kungariket mot Island), domsrätt, dom, I.C.J. Reports 1973, s. 3, punkt 36, och domsrätt avseende fiskerättigheter (Förbundsrepubliken Tyskland mot Island), domsrätt, dom, I.C.J. Reports 1973, s. 49, punkt 36. Se även dom av den 25 september 1997, Gab$íkovo-Nagymaros Project (Ungern mot Slovakien), punkterna 46, 99 och 104.
(18) - Se ovan fotnot 10 respektive fotnot 11.
(19) - Dom av den 24 november 1992 i mål C-286/90 (REG 1992, s. I-6019; svensk specialutgåva, volym 13).
(20) - Kommissionen har hänvisat till Wetzel & Rauning: Die Wiener Vertragsrechtskonvention - Materialien zur Entstehung der einzelnen Vorschriften, 1978, s. 419.
(21) - Dom av den 28 oktober 1982 i mål 52/81 (REG 1982, s. 3745).
(22) - Dom av den 5 oktober 1994 i mål C-280/93 (REG 1994, s. I-4973; svensk specialutgåva, volym 16).
(23) - Se resolution 713 (1991), antagen den 25 september 1991.
(24) - Se Europeiska gemenskapernas bulletin 7/8-1991, punkt 1.4.25.
(25) - Se Europeiska gemenskapernas bulletin 10-1991, punkt 1.4.6, 1.4.7 och 1.4.16.
(26) - Se artikel 1 i stadgan för Internationella domstolen, antagen genom FN:s säkerhetsråds resolution 827 (1993) av den 25 maj 1993.
(27) - Dom av den 17 december 1970 i mål 11/70 (REG 1970, s. 1125, punkt 3; svensk specialutgåva, volym 1, s. 503).
(28) - Dom av den 12 december 1972 i de förenade målen 21/72-24/72 (REG 1972, s. 1219; svensk specialutgåva, volym 2, s. 51).
(29) - Se ovan punkt 54.
(30) - Se senast dom av den 16 oktober 1997 i mål C-304/96, Hera (REG 1997, s. I-5685), punkt 11.
(31) - Se punkt 102-104.
(32) - Se ovan fotnot 19.
(33) - Punkt 9 i domen.
(34) - Punkt 10 i domen.
(35) - Dom av den 22 januari 1997 i mål T-115/94 (REG 1997, s. II-39).
(36) - Se punkt 87-92 i domen i målet Opel Austria mot rådet, ovan fotnot 35.
(37) - Punkt 94 i domen i målet Opel Austria mot rådet, ovan fotnot 35.
(38) - Se ovan fotnot 28, punkterna 7 och 8 i domen.
(39) - Se Conforti, B. och Labella, A., "Invalidity and termination of treaties: the role of national courts", European Journal of International Law, 1990, s. 44, i synnerhet s. 50 och följande sidor.
(40) - Conseil d'État, dom av den 18 december 1992, Préfet de la Gironde mot Mahmedi, Recueil des décisions du Conseil d'État (1992), s. 446 (se särskilt förslaget till avgörande av Lamy, comissaire du gouvernement).
(41) - För en rättslig studie som omfattar tolv av medlemsstaterna se L'intégration du droit international et communautaire dans l'ordre juridique national: étude de la pratique en Europe/The Integration of International and European Community Law into the National Legal Order: a Study of the Practice in Europe, redaktör Pierre Michel Eisemann (1996), och för en överblick se Dominicé, C. och Voeffray, F., "L'application du droit international général dans l'ordre juridique interne", s. 51.
(42) - Chung Chi Cheung mot The King (1939), AC 160, s. 168 (Privy Council); se även Mann, F.A., Foreign Affairs in English Courts (1986), s. 120 och följande sidor, och Fox, H., Gardner, P. och Wickremasinghe, C. i Eisemanns verk (a.a.) s. 517 och följande sidor.
(43) - Dom av den 30 september 1987 i mål 12/86, Demirel (REG 1987, s. 3719; svensk specialutgåva, volym 9), punkt 14.
(44) - Domen i det ovannämnda målet International Fruit Company m.fl., fotnot 28, punkt 20-27.
(45) - Vamvoukos, A., Termination of Treaties in International Law: the Doctrines of Rebus Sic Stantibus and Desuetude, Oxford, 1985, s. ix.
(46) - Se vidare Vamvoukos, a.a., och Lissitzyn, O.J., "Treaties and changed circumstances (rebus sic stantibus)", American Journal of International Law, 1967, s. 895, särskilt s. 915.
(47) - Ovan fotnot 35.
(48) - Dom av den 26 oktober 1982 i mål 104/81, Kupferberg (REG 1982, s. 3641; svensk specialutgåva, volym 6), punkt 18.
(49) - Se Internationella domstolens dom (ovan fotnot 17), punkt 104.
(50) - Se mitt förslag till avgörande i mål C-120/84, kommissionen mot Grekland (REG 1996, s. I-1513, punkt 50 och följande punkter).
(51) - Genom förordning nr 1432/92, se ovan fotnot 12.
(52) - Dom av den 14 maj 1975 i mål 74/74, CNTA mot kommissionen (REG 1975, s. 533), punkt 44, och av den 17 juli 1997 i mål C-183/95, Affish (REG 1997, s. I-4315), punkt 57.
(53) - Se Capotorti, F., "L'extinction et la suspension des traités", Académie de Droit International, Recueil des Cours, 1971 III, s. 431, s. 562 och följande sidor.
(54) - Se exempelvis dom av den 5 februari 1976 i mål 87/75, Bresciani (REG 1976, s. 129), och av den 31 januari 1991 i mål C-18/90, Kziber (REG 1991, s. I-199; svensk specialutgåva, häfte 11).