61996CC0230_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1 Frågorna som ställts av Cour d'appel de Doaui gäller tolkningen av artikel 85.1 i EG-fördraget samt av vissa bestämmelser i kommissionens förordning (EEG) nr 123/85 av den 12 december 1984 om tillämpning av fördragets artikel 85.3 på vissa grupper av försäljnings- och serviceavtal för motorfordon(1) och av kommissionens förordning (EG) nr 1475/95(2) av den 28 juni 1995, som upphävde och ersatte förordning nr 123/95 från och med den 1 oktober 1995.
Den nationella domstolen frågar närmare bestämt domstolen huruvida avtal om ensamåterförsäljning i Frankrike av motorfordon av märkena Peugeot och Citroën är förenliga med vissa bestämmelser i ovannämnda gruppundantagsförordningar, i syfte att pröva en talan om illojal konkurrens som väckts av två godkända återförsäljare gentemot en återförsäljare som inte tillhörde någon säljorganisation. Mot bakgrund av rättspraxis från franska Cour de cassation och tillämplig nationell rätt skulle en dylik talan ogillas i den händelse de ifrågavarande avtalen vore olagliga.
Tillämpliga bestämmelser
2 För att bättre förstå skälen till hänskjutandet och de frågor som tillställts domstolen är det lämpligt att först påminna om bestämmelserna i förordning nr 123/85 och förordning nr 1475/95, vilka domstolen ombetts att tolka. Den nationella domstolen frågar nämligen EG-domstolen huruvida vissa klausuler i återförsäljaravtalen för bilmärkena Peugeot och Citroën, särskilt de som gäller fastställandet av sakliga grunder som gör det möjligt att frångå skyldigheten att iaktta konkurrensförbudet, de som gäller räckvidden av detta konkurrensförbud och de försäljningsmål leverantören ålagt återförsäljaren, är förenliga med de tillämpliga bestämmelserna i förordningarna. Dessa bestämmelser återfinns i artikel 3.3, artikel 4.1.3 och, slutligen, i artikel 5.2.1 a, 5.2.1 b, 5.2.2 och 5.2.3 i förordning nr 123/85 och motsvarande bestämmelser i förordning nr 1475/95.
3 Förordning nr 123/85, liksom förordning nr 1475/95, medger undantag från förbudet i artikel 85.1 för sådana avtal som innebär att en leverantör överlåter uppgiften att inom ett angivet område främja försäljningen av de varor som omfattas av avtalet åt en (godkänd) återförsäljare och enligt vilka leverantören förbinder sig att inom detta område leverera fordon och reservdelar endast till denne återförsäljare (artikel 1).
Enligt artikel 3.3 i förordning nr 123/85 gäller undantaget enligt fördragets artikel 85.3 även om den skyldighet som avses i artikel 1 kombineras med en skyldighet för återförsäljaren "att varken sälja nya motorfordon som konkurrerar med de varor som omfattas av avtalet eller i de lokaler som används för försäljning av varor som omfattas av avtalet sälja andra nya motorfordon än de som tillverkaren erbjuder sig att leverera". Artikel 4 i samma förordning föreskriver att undantaget också gäller återförsäljarens skyldighet "att inom det avtalade området och inom en viss tidsperiod eftersträva att sälja den minimikvantitet av de varor som omfattas av avtalet som bestäms enligt avtal mellan parterna eller, om inget sådant avtal föreligger, som bestäms av leverantören på grundval av beräkningar av återförsäljarens avsättningsmöjligheter" (artikel 4.1.3).
Slutligen är också följande bestämmelser i artikel 5 tillämpliga:
"2. Om återförsäljaren enligt artikel 5.1 har åtagit sig att förbättra distributions-och servicestrukturen, gäller undantaget enligt artikel 3.3 och 3.5 skyldigheten att inte sälja andra nya motorfordon än de som omfattas av avtalsprogrammet eller att inte göra sådana fordon till föremål för ett försäljnings- och serviceavtal, under förutsättning att
1) parterna avtalar
a) att leverantören skall befria återförsäljaren från de skyldigheter som anges i artikel 3.3 och 3.5, om återförsäljaren visar att det finns saklig grund för detta,
b) att leverantören förbehåller sig rätten att träffa försäljnings- och serviceavtal för de varor som omfattas av avtalet med angivna andra företag inom det avtalade området eller att ändra det avtalade området endast om leverantören visar att det finns saklig grund för detta,
2) avtalet gäller för en tid av minst fyra år eller, om giltighetstiden är obestämd, den normala uppsägningstiden är minst ett år för båda parter, om inte
- leverantören är skyldig enligt lag eller ett särskilt avtal att betala skälig ersättning vid avtalets upphörande, eller
- återförsäljaren nyligen har anslutit sig till säljorganisationen och det är första gången som han avtalar om avtalstid eller normal uppsägningstid,
3) vardera parten när det gäller ett tidsbestämt avtal förbinder sig att minst sex månader före avtalets upphörande underrätta den andra parten om att han inte avser att förlänga avtalet.
3. En part får endast åberopa särskilda sakliga grunder enligt denna artikel som har exemplifierats i avtalet, om i liknande fall sådana grunder tillämpas utan diskriminering på företag inom säljorganisationen."
4 De tillämpliga bestämmelserna i förordning nr 1475/95, som trädde i kraft den 1 oktober 1995, skiljer sig på ett mer eller mindre betydelsefullt sätt från dem som jag erinrat om ovan.
Således gäller enligt artikel 3.3 i denna förordning undantaget även skyldigheten att inte i samma försäljningslokaler sälja nya motorfordon som erbjuds av andra än tillverkaren, men det preciseras att försäljning av nya motorfordon av ett annat märke är tillåten om den försiggår "i separata försäljningslokaler, under separat ledning och genom en separat juridisk person samt på ett sätt som förhindrar sammanblandning mellan märkena". I artikel 4.1.3 i förordningen föreskrivs dessutom att undantaget gäller oavsett om återförsäljaren har ålagts skyldigheten "att inom det avtalade området och inom en viss tidsperiod eftersträva att sälja den minimikvantitet av de varor som skall säljas årligen, av en oberoende expert, med särskilt beaktande av den tidigare försäljningen inom området samt av försäljningsprognoser för området och på nationell nivå."
I artikel 5 i förordningen föreskrivs, såvitt är av intresse i förevarande mål, följande:
"2. Om försäljaren enligt artikel 4.1 har åtagit sig att förbättra distributions- och servicestrukturen, gäller undantaget under förutsättning att
...
2) avtalet gäller för en tid av minst fem år eller, om giltighetstiden är obestämd, den normala uppsägningstiden är minst två år för båda parter; denna giltighetstid förkortas till minst ett år
- om leverantören är skyldig enligt lag eller ett särskilt avtal att betala skälig ersättning vid avtalets upphörande, eller
- om det gäller försäljarens anslutning till säljorganisationen och det är första gången som han avtalar om avtalstid eller normal uppsägningstid,
3) vardera parten, när det gäller ett tidsbestämt avtal, förbinder sig att minst sex månader före avtalets upphörande underrätta den andra parten om han inte avser att förlänga avtalet.
3. De villkor för undantag som anges i punkterna 1 och 2 påverkar inte
- leverantörens rätt att säga upp avtalet med minst ett års uppsägningstid på grund av ett behov av omorganisation av hela eller en väsentlig del av säljorganisationen,
- en parts rätt att i undantagsfall säga upp avtalet om den andra parten underlåter att fullgöra någon av de grundläggande skyldigheterna.
I varje enskilt fall måste parterna, i händelse av meningsskiljaktigheter, godta att tvisten snabbt löses genom anlitande av en oberoende expert eller genom skiljedomsförfarande, utan att detta påverkar parternas rätt att vända sig till behöriga domstolar i enlighet med nationell rätt."
Bakgrund och tolkningsfrågor
5 Cabour SA (nedan kallat Cabour) och Nord Distribution Automobile SA (nedan kallat Nord Distribution), vilka är ensamåterförsäljare i Douai för bilmärkena Citroën respektive Peugeot, väckte talan vid Tribunal de commerce de Douai mot Arnor "SOCO" SARL (nedan kallat Arnor), som är en återförsäljare av nya motorfordon av (bland andra) märkena Citroën och Peugeot och som inte tillhör någon biltillverkares säljorganisation. De gjorde särskilt gällande - under åberopande av att förordning nr 123/85 syftade till att förbjuda återförsäljningsverksamhet av motorfordon utanför en säljorganisation - att Arnors verksamhet utgjorde illojal konkurrens. Cabour och Nord Distribution yrkade därför att domstolen skulle förbjuda Arnor att fortsätta sin verksamhet och förplikta det att till dem erlägga skadestånd.
Genom dom av den 16 juni 1994 ogillade Tribunal de commerce de Douai kärandenas talan med motiveringen att Citroëns och Peugeots avtal om ensamåterförsäljning inte omfattades av gruppundantaget i förordning nr 123/85 och därför inte kunde åberopas gentemot Arnor samt att sistnämnda bolag inte hade brutit mot dessa avtal, eftersom det hade erhållit rättsenliga leveranser.
6 Cabour och Nord Distribution överklagade denna dom och hävdade att Arnor uppträdde som en återförsäljare, eftersom det lagerhöll och saluförde nya fordon inom det område som återförsäljarna för Peugeot och Citroën i Douai hade ensamrätt till, varav skulle följa att Arnor gjort sig skyldigt till illojal konkurrens och att kärandena hade gått miste om kunder. De anförde, såvitt är av intresse för målet, att även om de tillämpliga gemenskapsbestämmelserna begränsar sig till att tillåta exklusiva säljorganisationer, utan att därför innebära att försäljning som sker utanför säljorganisationer är rättsstridig, kvarstår dock möjligheten att beivra icke godkända återförsäljares verksamhet enligt nationell rätt fullt ut, med stöd av bestämmelserna om illojal konkurrens och rättspraxis från Cour de cassation.
I detta sammanhang gjorde Cabour och Nord Distribution särskilt gällande att Arnor skulle ha medgett att det erhöll fordon från ett biluthyrningsföretag, vilket skulle bevisa att leveranserna var rättsstridiga, eftersom motorfordon som sålts av en återförsäljare för att tillgodose en biluthyrares behov således skulle ha använts för ett annat ändamål. Det är just på denna grund som de yrkat att den domstol vid vilken målet är anhängigt dels skall fastställa att Arnor, i och med att det erhållit nya motorfordon på ett "rättsstridigt" sätt, utövar en verksamhet som utgör illojal konkurrens i förhållande till godkända återförsäljare, dels skall i konsekvens härmed förplikta Arnor att ersätta den skada de lidit.
7 Arnor hävdade för sin del följande: a) Arnor har hela tiden hävdat att bolaget endast är en återförsäljare, vilket innebär att det inte kan föreligga någon som helst risk för sammanblandning med de mellanhänder som befullmäktigats skriftligen, och ännu mindre med de godkända återförsäljarna. b) De sistnämnda har inte bevisat att den säljorganisation som påstås ha blivit utsatt för illojal konkurrens är lagenlig. c) Berörda återförsäljaravtal innehåller klausuler - särskilt vad gäller de sakliga grunder som gör det möjligt att frångå skyldigheten att iaktta konkurrensförbudet, räckvidden av denna skyldighet samt de försäljningsmål som ålagts återförsäljarna - som är oförenliga med förordning nr 123/85, vilket medför att de inte kan omfattas av något undantag. d) Dessa avtal har en konkurrensbegränsande verkan i den mening som avses i artikel 85.1 i fördraget och kan således inte åberopas mot Arnor. e) Slutligen kan Arnor inte kritiseras för det sätt på vilket bolaget förvärvat och sålt ifrågavarande motorfordon, varvid särskilt bestrids att leveranserna skulle vara rättsstridiga.
Arnor har således yrkat att Cour d'appel skall ogilla kärandebolagens talan och fastställa den dom som meddelades den 16 juni 1994 av domstolen i första instans.
8 Automobiles Peugeot SA (nedan kallat Peugeot) och Automobiles Citroën SA (nedan kallat Citroën), vilka intervenerat i tvisten vid den nationella domstolen till stöd för Cabours och Nord Distributions yrkanden, har särskilt yttrat sig i frågan huruvida de avtalsklausuler som ifrågasatts av Arnor är förenliga med förordning nr 123/85. I detta hänseende har de uppgivit att ifrågavarande avtal anmälts till kommissionen i enlighet med det förfarande som föreskrivs i artikel 8 i förordning nr 123/85 samt hävdat följande: a) Förordning nr 123/85 förpliktar inte parterna i ett avtal om ensamåterförsäljning att exakt ange de sakliga skäl som gör det möjligt för en återförsäljare att befria sig från skyldigheten att iaktta konkurrensförbudet. b) Det konkurrensförbud som tillåts i förordningen begränsar sig för återförsäljarnas del inte endast till motorfordon som konkurrerar med varor som omfattas av avtalet utan kan även gälla andra nya motorfordon än de som omfattas av avtalet. c) Gemenskapsbestämmelserna tillåter att undantag från förbudet i artikel 85 även tillämpas på avtalsklausuler genom vilka återförsäljaren åtagit sig att inom det avtalade området och inom en viss tidsperiod eftersträva att sälja en minimikvantitet av de varor som omfattas av avtalet.
Enligt Peugeot och Citroën har domstolen i första instans slutligen felaktigt ansett att ifrågavarande återförsäljaravtal inte omfattades av något gruppundantag och således inte kunde åberopas gentemot tredje man. De angav vidare att en eventuell oförenlighet mellan de omtvistade villkoren i dessa avtal och de tillämpliga bestämmelserna i förordning nr 123/85 inte under några omständigheter kan anses förorsaka, åtminstone inte ensamma, att ifrågavarande avtal blir ogiltiga.
9 Beträffande dessa argument har den nationella domstolen först konstaterat att ifall vissa villkor i återförsäljaravtalen var oförenliga med de tillämpliga bestämmelserna i förordning nr 123/85, såsom Arnor har hävdat, skulle det kunna ha till följd att dessa avtal inte kan åberopas gentemot tredje man, däribland återförsäljare som inte tillhör någon säljorganisation, vilket skulle medföra att talan om illojal konkurrens inte skulle kunna bifallas. Domstolen har därutöver understrukit att tvistens lösning förutsätter - åtminstone vad gäller yrkandet om ersättning för den skada som lidits och förbudet mot att fortsätta återförsäljning av berörda motorfordon - att de tillämpliga bestämmelserna i förordning nr 1475/95, det vill säga i den förordning som upphäver och ersätter förordning nr 123/85, leder till samma resultat. Vidare krävs under alla omständigheter - och det är fallet även om man skulle komma till den slutsatsen att de omtvistade klausulerna inte uppfyller de villkor som ställs i gruppundantagsförordningarna - att det prövas huruvida en säljorganisation som baserar sig på denna typ av avtal omfattas av förbudet som föreskrivs i artikel 85.1 i fördraget.
10 Eftersom Cour d'appel de Douai ansåg att de frågor som jag nämnt ovan rör svåra gemenskapsrättsliga spörsmål, beslutade den att vilandeförklara målet och att ställa EG-domstolen följande frågor i en begäran om förhandsavgörande:
"1) Kan kommissionens förordning (EEG) nr 123/85 av den 12 december 1984 om tillämpning av artikel 85.3 i EEG-fördraget tolkas på så sätt att ett avtal om ensamåterförsäljning genom vilket en biltillverkare knyts till en återförsäljare omfattas av undantaget enligt artikel 1 i förordningen när det i avtalet
a) inte närmare anges de 'sakliga grunder' som avses i artikel 5.2.1 a och 5.2.1 b och artikel 5.3 i denna förordning,
b) inte ges någon möjlighet för återförsäljaren att sälja nya motorfordon som andra än tillverkaren erbjuder sig att leverera, även om det sker i lokaler som är skilda från dem som används för försäljning av varor som omfattas av avtalet - om det inte visas att det finns någon saklig grund för detta som inte förelåg vid avtalets ingående - och detta avtalsvillkor skall bedömas mot bakgrund av tolkningen av bestämmelserna i artiklarna 3.3 och 5.2 i förordningen,
c) föreskrivs ett försäljningsmål, enligt vilket återförsäljaren åtar sig att göra sitt bästa för att under varje årlig period sälja ett visst antal av de av avtalet omfattade fordonen, vilket - om inte parterna har kommit överens om antalet i avtalet - fastställs av tillverkaren på grundval av prognoser eller kriterier som fastställts i avtalet, och när det i avtalet anges att om inte 90 procent av 7/11 av försäljningsmålet har uppnåtts den 31 augusti under den pågående perioden och om 'marknadsandelen' för de fordon som omfattas av avtalet inom det avtalade området vid en bedömning den 31 juli under den pågående årliga perioden är 15-45 procent lägre - beroende på områdets geografiska läge - än samma fordons nationella marknadsandel, kan tillverkaren med 3 eller 6 månaders varsel ändra det avtalade området och/eller återkalla återförsäljarens ensamrätt till etablering eller häva återförsäljaravtalet, och dessa avtalsvillkor skall bedömas mot bakgrund av tolkningen av bestämmelserna i artiklarna 4.1.3 och 5.2.2 samt 5.2.3 i förordningen?
2) Kan kommissionens förordning (EG) nr 1475/95 av den 28 juni 1995, som ersätter ovannämnda förordning nr 123/85, tolkas på så sätt att ett avtal om ensamåterförsäljning, vilket innehåller sådana avtalsvillkor som de som nämns ovan under 1.2 och 1.3, omfattas av undantaget enligt artikel 1 i förordningen, med hänsyn till bestämmelserna i artikel 3.3 och artikel 4.1.3 i förordning nr 1475/95 jämförda med artikel 5.2.2 och 5.2.3 samt 5.3?
3) Om förordning nr 123/85 och förordning nr 1475/95 inte kan tolkas så, att det enligt dessa ges undantag för sådana återförsäljaravtal som beskrivits ovan i punkterna 1 och 2, skall artikel 85.1 i EEG-fördraget då tolkas på så sätt att en biltillverkares exklusiva säljorganisation, som beträffande en medlemsstats hela territorium är uppbyggt av sådana återförsäljaravtal, omfattas av förbudet i denna artikel?"
11 De frågor som ställts av den nationella domstolen har således till syfte att fastställa huruvida Peugeots och Citroëns återförsäljaravtal är förenliga med bestämmelserna i förordning nr 123/85 (första frågan) och förordning nr 1475/95 (andra frågan), det vill säga huruvida de uppfyller villkoren för gruppundantag som föreskrivs i dessa förordningar. I det fall svaret är nekande, ställs domstolen frågan huruvida artikel 85.1 i förordningen skall tolkas så, att den förbjuder en exklusiv och selektiv säljorganisation som grundar sig på sådana avtal som dem som är aktuella i förevarande fall (tredje frågan).
Innan jag prövar dessa frågor i sak är det emellertid nödvändigt att avgöra huruvida de kan tas upp till sakprövning. Kommissionen samt Peugeot och Citroën har nämligen under förfarandet hävdat att domstolen inte borde besvara de frågor som ställts av den nationella domstolen, eftersom de är uppenbart irrelevanta med hänsyn till föremålet för tvisten vid den nationella domstolen, det vill säga att det är på intet sätt nödvändigt att besvara dem för att kunna avgöra tvisten.
Frågornas relevans
12 Jag erinrar först om att det enligt domstolens fasta rättspraxis "uteslutande ankommer på de nationella domstolarna, som handlägger målen och ansvarar för att avgöra dem slutligt, att med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken som om de frågor som förs vidare till domstolen är av betydelse. En begäran från en nationell domstol kan bara avvisas då det är uppenbart att den begärda tolkningen av gemenskapsrätten inte har något samband med de verkliga omständigheterna eller med föremålet för tvisten i målet vid den nationella domstolen".(3)
Domstolen undersöker således, i syfte att pröva sin behörighet, de omständigheter under vilka saken hänskjutits av den nationella domstolen.(4) En dylik undersökning, som i praktiken är av mycket begränsad omfattning, har hittills föranlett domstolen att vägra besvara frågor som "saknar samband med föremålet för tvisten vid den nationella domstolen"(5), är "hypotetiska"(6) eller inte motsvarar "något objektivt behov för den nationella domstolens avgörande"(7). Domstolen har däremot, när den förklarat sig vara behörig att besvara frågor vars relevans var omtvistad, ansett det vara tillräckligt att konstatera att det av en begäran om förhandsavgörande framgick eller åtminstone kunde härledas att domstolens svar skulle vara ändamålsenliga för avgörandet av tvisten vid den nationella domstolen.(8)
13 Inom ramen för en dylik begränsad kontroll av de ställda frågornas relevans är de skäl som den nationella domstolen eventuellt angivit i begäran om förhandsavgörande för att förklara sambandet mellan dessa frågor och tvisten som är anhängig vid den, och följaktligen behovet av ett svar från domstolen, av särskild betydelse.(9)
I förevarande fall har den nationella domstolen dock klart och utan tvetydighet uppgivit att svaren på de frågor som ställts "kan vara avgörande för utgången av en talan om illojal konkurrens, som knappast skulle vinna bifall om återförsäljares ställning inte är rättsligt skyddad mot icke godkända återförsäljare". Den nationella domstolen har med andra ord uppgivit att Cabours och Nord Distributions yrkanden kommer att ogillas om återförsäljaravtalen är rättsstridiga, eftersom det väsentliga villkoret för bifall till en talan om illojal konkurrens då inte skulle föreligga.
14 Enligt Peugeot och Citroën är de frågor som ställts emellertid inte relevanta med hänsyn till grunden för tvisten, eftersom de omtvistade avtalsklausulerna inte skulle bli otillåtna enbart av den anledningen att klausulerna eventuellt skulle anses falla utanför gruppundantaget, och man i ännu mindre grad skulle kunna anse att ifrågavarande avtal är ogiltiga. Som stöd för dessa påståenden har de åberopat domarna i målen Grand garage albigeois m.fl. och Nissan France m.fl., i vilka domstolen förklarade att "förordning nr 123/85 inte [innehåller] några tvingande föreskrifter som direkt har inverkan på giltigheten och innehållet i avtalsvillkoren eller enligt vilka avtalsparterna tvingas att anpassa innehållet i avtalet, utan den är begränsad till att ge näringsidkare som är verksamma inom motorfordonsbranschen vissa möjligheter att, trots förekomsten av vissa typer av exklusivitetsvillkor och villkor om konkurrensbegränsning i deras försäljnings- och serviceavtal, låta dessa villkor undgå förbudet i artikel 85.1".(10)
De har också erinrat om att domstolen i sina domar tillagt att "bestämmelserna i denna undantagsförordning inte [kan] få någon inverkan på tredje mans rättigheter och skyldigheter i förhållande till de avtal som träffats mellan motorfordonstillverkarna och deras ensamåterförsäljare och då inte heller på obundna grossisters rättigheter och skyldigheter".(11) Detta skulle inte bara innebära att Arnors verksamhet inte kan förbjudas med tillämpning av förordning nr 123/85, utan också och framför allt, såvitt är av intresse i målet, att en bedömning av klausulerna i ett återförsäljaravtal mot bakgrund av undantagsförordningen är helt irrelevant för avgörandet i målet vid den nationella domstolen, vilket således borde avgöras endast på grundval av tillämplig nationell rätt och nationell rättspraxis.
15 Kommissionen hävdar också att frågorna som ställts i förevarande fall är irrelevanta men har anfört delvis andra argument. Enligt kommissionen är det nämligen inte nödvändigt att uttala sig om de omtvistade klausulernas förenlighet med undantagsförordningarna, eftersom domstolen i de ovannämnda domarna i målen Grand garage albigeois m.fl. och Nissan France m.fl. tillräckligt tydligt har förklarat att förordning nr 123/85 - som inte har till syfte att reglera tredje mans verksamhet på marknaden utanför återförsäljaravtalen - "inte [kan] tolkas som ett förbud för en näringsidkare som inte tillhör den officiella säljorganisationen för ett bestämt motorfordonsmärke och som inte har ställning som befullmäktigad mellanhand i enlighet med denna förordning att utöva verksamhet som obunden återförsäljare av nya motorfordon av detta märke".(12)
Under dessa omständigheter är det, alltjämt enligt kommissionen, uppenbart att giltigheten av återförsäljaravtalen enligt undantagsförordningarna inte har någon som helst inverkan på lagligheten av Arnors försäljningsverksamhet, särskilt vad gäller frågan huruvida leveranserna var "rättsstridiga". Det skulle således vara tillräckligt att den nationella domstolen, för att avgöra den tvist som är anhängig vid den, drog alla de slutsatser som följer av rättspraxis, enligt vilken förordning nr 123/85 inte förbjuder verksamhet som bedrivs av återförsäljare som inte hör till en säljorganisation och som inte befullmäktigats skriftligen. Den nationella domstolen skulle således onödigt ha utvidgat tvisten genom att ha tillställt EG-domstolen frågor som är irrelevanta för att bedöma huruvida en talan om illojal konkurrens är berättigad.
16 Med beaktande av särskilt de skäl som den nationella domstolen angivit för att förklara behovet av att erhålla svar från domstolen på de frågor den ställt och de synpunkter som redan har utvecklats i detta hänseende, anser jag att de argument som redovisats ovan redan efter ett första ögonkast framstår som irrelevanta för frågan huruvida de frågor som utgör föremål för förevarande förfarande saknar relevans. Jag anser således det vara tillräckligt att på denna punkt begränsa mig till vissa kortfattade kommentarer.
Det har för det första inte bestridits och det är obestridligt att om de omtvistade avtalsvillkoren vore oförenliga med undantagsförordningarna, skulle detta inte ha till följd att de vore otillåtna, och ännu mindre att avtalen vore ogiltiga. Ett dylikt argument kan emellertid inte godtas. Beträffande denna fråga räcker det med att konstatera, att det är just på grund av att den nationella domstolen insåg detta som den, för den händelse domstolen skulle anse att de omtvistade avtalsvillkoren inte omfattas av gruppundantaget, har ställt domstolen en särskild och preciserad fråga i syfte att fastställa huruvida en säljorganisation som grundar sig på avtal som innehåller dylika klausuler omfattas av förbudet i artikel 85.1 i fördraget.
17 Det följer även av begäran om förhandsavgörande att den nationella domstolen väl känner till domstolens rättspraxis, enligt vilken undantagsförordningen inte kan tolkas på så sätt att den förbjuder verksamhet som bedrivs av återförsäljare som inte hör till en säljorganisation och som inte befullmäktigats skriftligen av slutkonsumenterna, eftersom denna förordning inte reglerar förhållandet till tredje man utan endast förhållandet mellan leverantörer och officiella återförsäljares säljorganisation. En dylik omständighet innebär emellertid på intet vis att ett svar på de frågor som utgör föremål för förevarande förfarande inte skulle vara relevant för utgången av tvisten vid den nationella domstolen.
Den nationella domstolen önskar i verkligheten, såsom det uttryckligen har framförts, fastställa huruvida Peugeots och Citroëns återförsäljaravtal är förbjudna på grundval av artikel 85.1 i fördraget, eftersom en talan om illojal konkurrens då skulle vara helt ogrundad och Cabours och Nord Distributions yrkanden således skulle ogillas. Den nationella domstolen frågar med andra ord inte domstolen huruvida återförsäljaravtalen kan åberopas gentemot Arnor på grundval av gemenskapsrätten, eftersom den är väl medveten om att man, med beaktande av domstolens rättspraxis inom detta område, från undantagsförordningen(13) inte kan härleda någon som helst princip om att sådana avtal kan åberopas eller inte. En eventuell ogiltighet av dessa avtal med stöd av artikel 85.2 i fördraget skulle emellertid faktiskt innebära att de inte kan åberopas gentemot tredje man(14) och att de i vart fall skulle omintetgöra en rättighet som annars skulle kunna skyddas genom en talan om illojal konkurrens.
18 Sammanfattningsvis anser jag att det utan tvivel är nödvändigt och ändamålsenligt att svara på de berörda frågorna, åtminstone för att göra det möjligt för den nationella domstolen att fastställa huruvida talan om illojal konkurrens skall bifallas. Det är visserligen riktigt, såsom Peugeot och Citroën hävdar, att frågan skall avgöras med tillämpning av nationell rättspraxis och lagstiftning. Det står emellertid klart att det är just detta som den nationella domstolen har för avsikt att göra.
I detta hänseende bör även erinras om att leveranser till en icke godkänd återförsäljare, enligt den franska Cour de cassation, är otillåtna och utgör illojal konkurrens då en sådan återförsäljare förmår en godkänd återförsäljare att leverera till honom i strid med de konkurrensbestämmelser som gäller för säljorganisationen eller då återförsäljaren skapar en verklig parallell säljorganisation tillsammans med andra bolag, som döljer den ursprungliga leverantörens identitet.(15) Till detta tillkommer det faktum att artikel 14 i lag nr 96/588 av den 1 juli 1996 om god sed och jämvikt i affärstransaktioner - en lag som trädde i kraft efter att de faktiska omständigheterna uppstått i förevarande fall och som återger den rättspraxis jag citerat ovan - föreskriver att samtliga tillverkare, oavsett om det är fråga om industri- eller hantverkssektorn, har skadeståndsansvar och är skyldiga att ersätta skada som de förorsakar genom att "direkt eller indirekt delta i ett åsidosättande av det förbud mot återförsäljning utanför säljorganisationen som ålagts en återförsäljare genom ett selektivt och/eller exklusivt återförsäljaravtal, som beviljats undantag med stöd av bestämmelserna i konkurrensrätten".
19 Under dessa omständigheter är det uppenbart att det är just av hänsyn till en exklusiv och selektiv säljorganisation som det i den tillämpliga nationella lagstiftningen och, i ännu högre grad, i rättspraxis från Cour de cassation anses att leverans av nya motorfordon till en icke godkänd återförsäljare som inte har skriftlig fullmakt är "otillåten" i den mening som avses i förordningen. Den självklara följden av dylika faktiska omständigheter är att endast ogiltigheten av berörda avtal kan frånta en talan om illojal konkurrens, som inletts gentemot icke godkända återförsäljare, dess föremål. Med hänsyn till detta skall de frågor som ställts domstolen anses vara relevanta för tvistens lösning.
Jag anser slutligen att det vore minst sagt överdrivet att hävda att det är uppenbart att de frågor som ställts av Cour d'appel de Douai saknar något som helst samband med föremålet för tvisten vid den nationella domstolen eller objektivt sett inte är nödvändiga för lösningen av tvisten. Jag skall följaktligen undersöka de frågor som ställts av den nationella domstolen.
Den första frågan
20 Jag påminner om att den nationella domstolen genom sin första fråga önskar få klarhet i huruvida de klausuler i Peugeots och Citroëns avtal som rör fastställandet av de sakliga grunder som gör det möjligt att frångå konkurrensförbudet och räckvidden av detta förbud samt fastställandet av försäljningsmålen är förenliga med bestämmelserna i förordning nr 123/85, med andra ord om de omfattas av gruppundantaget.
- Sakliga grunder
21 Det är här fråga om att fastställa huruvida den omständigheten att Peugeots och Citroëns avtal om ensamåterförsäljning inte i detalj fastställer de sakliga grunder som gör det möjligt att frångå konkurrensförbudet kan ha till följd att villkoren för att omfattas av gruppundantaget i förordning nr 123/85 inte uppfylls. Detta är för övrigt Arnors uppfattning, vilken delas av den nationella domstol som dömt i första instans.
22 Jag erinrar dock allra först om att undantaget enligt artikel 5.2.1 a och 5.2.1 b gäller undantaget för åtaganden att inte sälja andra nya motorfordon än de som omfattas av avtalsprogrammet och att inte göra sådana fordon till föremål för ett försäljnings- och serviceavtal, men endast under förutsättning att parterna avtalar att denna skyldighet bortfaller ifall det finns en saklig grund för detta. Ifrågavarande bestämmelser begränsar sig således till att fastslå en princip enligt vilken parterna i sitt avtal kan föreskriva att det är möjligt att befria sig från skyldigheten att iaktta konkurrensförbudet om det finns sakliga grunder för detta.
I detta avseende är det således tillräckligt, vad gäller undantaget, att leverantören eller återförsäljaren i den särskilda situation som avses kan åberopa att det finns sakliga grunder, utan att det är nödvändigt att a priori specificera dessa då avtalet ingås.
23 Jag konstaterar dessutom att man inte tycks kunna dra en annan slutsats av den anledningen att det i artikel 5.3 föreskrivs att de sakliga grunder "som har exemplifierats i avtalet" endast får åberopas, om sådana grunder tillämpas utan diskriminering på företag inom säljorganisationen i motsvarande fall. En dylik bestämmelse skulle faktiskt kunna tolkas på så sätt, att de sakliga grunder som eventuellt fastslagits då avtalet ingicks endast skulle kunna åberopas om sådana grunder tillämpas utan diskriminering i motsvarande fall. Man kan inte låta bli att tolka denna bestämmelse mot bakgrund av och med hänsyn till bestämmelserna jag erinrat om ovan och av vilka det mycket klart framgår att det, vad gäller undantaget, är tillräckligt att parterna avtalar om att skyldigheten att iaktta konkurrensförbudet bortfaller om det finns saklig grund för detta.
I detta hänseende bör slutligen tilläggas att det väl skulle kunna visa sig vara oförenligt med syftet med ifrågavarande bestämmelser och, mera allmänt, med undantagsförordningen sedd som helhet, att på ett "statiskt" sätt föreskriva de sakliga grunder som gör det möjligt för parterna att befria sig från skyldigheten att iaktta konkurrensförbudet. Även om det måste medges att en sådan bestämmelse skulle underlätta avgörandet av eventuella tvister inom detta område, skulle detta nämligen inte göra det möjligt att beakta sakliga skäl som kan uppkomma i särskilda situationer och som man inte räknat med då avtalet ingicks. I detta avseende anser jag att det inte råder tvivel om att det är viktigt att i återförsäljaravtalet införa en klausul som uttryckligen föreskriver möjligheten att frångå konkurrensförbudet på sakliga grunder, medan det dock ingalunda är nödvändigt att avtalet innehåller en uttömmande förteckning över de grunder som kan åberopas.
24 Jag anser slutligen att den omständigheten att det i ett avtal om ensamåterförsäljning endast föreskrivs att parterna kan åberopa sakliga grunder för att befria sig från skyldigheten att iaktta konkurrensförbudet, utan att dessa fastställs i detalj, inte strider mot de tillämpliga bestämmelserna i förordning nr 123/85.
- Skyldigheten att iaktta konkurrensförbudet
25 Jag påminner om att artikel 3.3 tillåter att återförsäljaren åläggs "att [inte] sälja nya motorfordon som konkurrerar med de varor som omfattas av avtalet" och "... i de lokaler som används för försäljning av varor som omfattas av avtalet [inte] sälja andra nya motorfordon än de som tillverkaren erbjuder sig att leverera". En dylik bestämmelse innebär således, a contrario, att en skyldighet att inte sälja nya motorfordon som någon annan än tillverkaren erbjuder sig att leverera inte uppfyller villkoren för undantaget, om det också gäller försäljning i andra lokaler än dem som används för försäljning av varor som omfattas av avtalet.
De relevanta klausulerna i Peugeots och Citroëns avtal om förbud för återförsäljare att sälja nya motorfordon av annat märke, förutom om det finns sakliga grunder för detta, kan således inte anses omfattas av bestämmelserna i artikel 3.3. En dylik tolkning strider inte på något sätt, i motsats till vad Peugeot och Citroën har påstått, mot artikel 5.2, i vilken det föreskrivs att undantaget enligt artikel 3.3 även gäller skyldigheten "att inte sälja andra nya motorfordon än de som omfattas av avtalsprogrammet", under förutsättning att återförsäljaren kan befria sig från denna skyldighet genom att bevisa att det finns en saklig grund för detta. Denna bestämmelse gör det således möjligt för återförsäljaren - vilket dock inte kan tolkas i den meningen att man skall kunna bevisa att det finns sakliga grunder för att sälja motorfordon, som andra personer än tillverkaren erbjuder sig att leverera, i andra lokaler än dem som används för försäljning av de varor som omfattas av avtalet - att sälja nya, men inte konkurrerande, motorfordon av ett annat märke till och med i de lokaler som används för försäljning av varor som omfattas av avtalet, om det finns sakliga grunder för detta.
26 Jag anser slutligen att artiklarna 3.3 och 5.2 i förordning nr 123/85 skall tolkas så, att en avtalsklausul som även förbjuder återförsäljaren att sälja nya motorfordon, som andra än tillverkaren erbjuder sig att leverera, i andra försäljningslokaler än dem där de varor som omfattas av avtalet säljs, inte omfattas av undantagsförordningen, förutom om det kan bevisas att det finns sakliga skäl för detta, som inte förelåg då avtalet ingicks.
- Försäljningsmålen
27 Vad gäller förordning nr 123/85 ställs domstolen dessutom frågan huruvida gruppundantaget kan gälla en avtalsklausul som ålägger återförsäljaren ett visst försäljningsmål under en viss tidsperiod och som för den händelse att detta mål inte uppnås tillåter att tillverkaren med tre eller sex månaders uppsägningstid ändrar området eller återkallar ensamrätten eller till och med säger upp avtalet. Relevanta i detta hänseende är artikel 4.1.3, på grundval av vilken tillverkaren kan ålägga återförsäljaren att eftersträva att under en viss tidsperiod sälja en minimikvantitet av de varor som omfattas av avtalet, och artikel 5.2.2 och 5.2.3, som reglerar det förfarande som skall tillämpas då ett avtal om ensamförsäljning skall upphöra.
Den berörda frågan kräver således att man undersöker två olika aspekter, det vill säga a) huruvida och i vilken mån det är förenligt med förordningen att fastställa försäljningsmål och b) vilka de påföljder är som i och med en tillämpning av förordningen kan uppkomma, om försäljningsmålen inte uppnås.
28 Vad gäller den första aspekten, kan man först konstatera att förordning nr 123/85 uttryckligen gör det möjligt att bevilja undantag för skyldigheten för återförsäljaren att "eftersträva att sälja" en minimikvantitet av de varor som omfattas av avtalet, i samförstånd med återförsäljaren eller, ifall det förekommer meningsskiljaktigheter därom, på grundval av prognoser.
Uttrycket "eftersträva att sälja" kan uppenbarligen inte bestå av annat än en skyldighet att göra sitt bästa och inte av en skyldighet att uppnå ett resultat. Det är likaså uppenbart att då, som i föreliggande fall, försäljningsmålet ensidigt har fastställts av leverantören och inte i samförstånd mellan parterna, kan man inte, a priori, utesluta att ifrågavarande fastställande är godtyckligt i förhållande till den faktiska ekonomiska och sociala situation som återförsäljaren befinner sig i. Under dessa omständigheter - och utan att detta påverkar att förordningen inte i sig förbjuder fastställandet av försäljningsmål som skall uppnås inom förloppet av en viss tidsperiod - ankommer det på den nationella domstolen att granska huruvida det förhållandet att ett visst försäljningsmål bestäms utgör en skyldighet att göra sitt bästa och är skäligt och rättvist, särskilt med beaktande av prognoser för det ifrågavarande området och den ifrågavarande tidsperioden.
29 Beträffande den andra aspekten, erinrar jag först om att förordningen föreskriver att avtalet skall gälla för en tid av minst fyra år och att den normala uppsägningstiden, om inte annat uttryckligen avtalats, är minst ett år för båda parter om giltighetstiden är obestämd (artikel 5.2.2) eller, när det gäller ett tidsbestämt avtal, sex månader om en av parterna inte avser att förlänga avtalet (artikel 5.2.3). Denna förordning föreskriver dessutom att parterna har möjlighet att med angivande av grunden säga upp avtalet (artikel 5.4). Det är således mot bakgrund av dessa bestämmelser det skall fastställas huruvida det kan anses vara förenligt med undantagsförordningen att tillverkaren, för att ändra avtalsområdet och/eller återkalla återförsäljarens ensamrätt, endast fastställer en uppsägningstid om tre eller sex månader, såsom föreskrivs i klausulen i Peugeots och Citroëns avtal.
Jag anser dock att det inte kan råda något tvivel om att det just beskrivna fallet, vilket är det fall som Arno har ifrågasatt, inte i sig står i strid med förordningen, eftersom det mycket väl kan anses utgöra ett fall av uppsägning av avtalet med angivande av grunden. Det ankommer likväl på den nationella domstolen att pröva huruvida det förhållandet att tillverkaren använder sig av rätten att säga upp avtalet står i proportion till återförsäljarens underlåtenhet att uppfylla sina skyldigheter enligt avtalet och huruvida en dylik påföljd tillämpas på ett icke diskriminerande sätt i jämförelse med andra återförsäljare som befinner sig i en motsvarande situation.
Den andra frågan
30 Jag erinrar om att den nationella domstolen genom sin andra fråga önskar få klarhet i huruvida undantaget, såsom det beviljas på grundval av förordning nr 1475/95, även gäller de avtalsklausuler som redan undersökts mot bakgrund av förordning nr 123/85 och som gäller räckvidden av skyldigheten att iaktta konkurrensförbudet och fastställandet av försäljningsmål. Före en dylik undersökning är det emellertid nödvändigt att avgöra huruvida förordning nr 1475/95 är tillämplig på de faktiska omständigheterna i förevarande fall. Eftersom det är ostridigt att de inträffat innan denna förordning trädde i kraft, har den franska regeringen hävdat att domstolen inte borde besvara denna fråga.
I detta hänseende bör man emellertid påminna om att den nationella domstolen, just för att berättiga behovet och betydelsen av en dylik fråga för lösningen av tvisten vid den nationella domstolen, har konstaterat att "yrkandena som framförts av återförsäljarna inom ramen för talan om illojal konkurrens syftar till att dels erhålla skadestånd för en skada som lidits under flera år, dels erhålla ett förbud för framtiden". Enligt den nationella domstolens tankegång utgör således det förhållandet att en talan om illojal konkurrens, under de angivna omständigheterna, också omfattar tiden efter det att förordning nr 1475/95 trädde i kraft ett nödvändigt och tillräckligt skäl för att av domstolen begära och erhålla ett svar även beträffande de relevanta bestämmelserna i berörda förordning. Ett dylikt ställningstagande kan självklart inte bli föremål för delade meningar.
31 Jag skall därför pröva den berörda frågan i sak, varvid man bör hålla i minnet att frågan endast gäller huruvida avtalsklausulerna om skyldigheten att iaktta konkurrensförbudet och om försäljningsmålen är förenliga med förordning nr 1475/95. Jag vill för övrigt klargöra att de kommentarer som redan framställts om de tillämpliga bestämmelserna i förordning nr 123/85 också skall avses gälla detta fall, när skäl finns därtill.
- Skyldigheten att iaktta konkurrensförbudet
32 Det är nu således fråga om att fastställa huruvida det med hänsyn till artikel 3.3 i förordning nr 1475/95 är möjligt att tillämpa gruppundantaget på en avtalsklausul som fråntar återförsäljaren alla möjligheter att sälja nya motorfordon, som andra än tillverkaren erbjuder sig att leverera, i de lokaler som används för försäljning av varor som omfattas av avtalet.
Jag konstaterar genast att de anmärkningar jag redan har framställt och de slutsatser jag kommit till beträffande motsvarande bestämmelse i förordning nr 123/85 a fortiori också gäller i förevarande fall och att det inte skulle kunna förhålla sig på något annat sätt. Ifrågavarande bestämmelse stadgar nämligen uttryckligen att det konkurrensförbud som beviljats undantag i förordningen inte omfattar försäljning av nya motorfordon av ett annat märke "i separata försäljningslokaler, under separat ledning och genom en separat juridisk person samt på ett sätt som förhindrar sammanblandning mellan märken". Ordalydelsen av ifrågavarande bestämmelse utesluter således entydigt att undantaget gäller ett avtalsvillkor som förbjuder denna möjlighet.
- Försäljningsmålen
33 Vad gäller frågan huruvida en avtalsklausul om försäljningsmål för återförsäljaren som fastställts av leverantören är förenlig med förordning nr 1475/95, anser jag det vara tillräckligt att konstatera att artikel 4.1.3 i denna förordning skiljer sig från motsvarande bestämmelse i förordning nr 123/85, eftersom den föreskriver att försäljningsmål, då de inte fastställts gemensamt av parterna, skall fastställas av en oberoende expert med beaktande av prognoser och av den försäljning som tidigare uppnåtts inom det berörda området. Detta innebär att man på grundval av förordning nr 1475/95 bör utesluta att en tillverkare kan ålägga en ensamåterförsäljare att inom det område som omfattas av avtalet, under en viss period sälja en minimikvantitet av de varor som omfattas av avtalet.
Vad slutligen gäller tillverkarens möjlighet att ändra det avtalade området och/eller att säga upp avtalet om ensamåterförsäljning eller att säga upp avtalet med en uppsägningstid om tre eller sex månader, bör man understryka att artikel 5.3 andra strecksatsen uttryckligen föreskriver att en part är berättigad att med angivande av grunden säga upp avtalet om den andra parten underlåter att uppfylla någon av sina grundläggande skyldigheter. Man kan således i detta hänseende tillämpa de anmärkningar som redan framställts om de tillämpliga bestämmelserna i förordning nr 123/85, varvid skall preciseras att förordning nr 1475/95 uttryckligen föreskriver att parterna i fall av meningsskiljaktigheter måste godta att tvisten löses snabbt, närmare bestämt genom att anlita en oberoende tredje part eller genom skiljedomsförfarande.
34 Avtalsklausuler som fastställer försäljningsmål är sammanfattningsvis förenliga med förordning nr 1475/95 endast i den mån fastställandet av dylika försäljningsmål inte sker ensidigt och där en ändring av det avtalade området och/eller en återkallelse av ensamrätten som påföljd då de gällande fastställda målen inte uppnås uppfyller de villkor som föreskrivs i förordningen, särskilt genom att det i avtalet föreskrivs att man vid meningsskiljaktigheter skall anlita en oberoende tredje man eller en skiljeman.
Den tredje frågan
35 Genom sin tredje fråga önskar den nationella domstolen få klarhet i om förbudet i artikel 85.1 i fördraget är tillämpligt på en motorfordonstillverkares exklusiva säljorganisation, när denna säljorganisation grundar sig på avtal som innehåller sådana avtalsklausuler som de som nu undersökts, vilka inte uppfyller villkoren för gruppundantaget.
Den nationella domstolen frågar kort sagt huruvida förekomsten av sådana avtalsklausuler i ifrågavarande återförsäljaravtal som inte uppfyller villkoren i förordningarna nr 123/85 och 1475/95 - såsom skyldigheten som ålagts återförsäljaren att inte ens i skilda försäljningslokaler sälja motorfordon som inte levereras av tillverkaren själv och, med förbehåll för att den nationella domstolen skall göra de kontroller som den finner lämpliga, fastställandet av försäljningsmål - har till följd att en säljorganisation som grundar sig på dessa avtal omfattas av förbudet som föreskrivs i artikel 85.1 i fördraget. Den nationella domstolen utgår uppenbarligen från idén att (begränsande) avtalsvillkor som inte uttryckligen undantas är oförenliga med artikel 85.1 och att denna oförenlighet innebär att undantaget automatiskt inte gäller för avtalen i sin helhet och att avtalen av samma orsak är att anse som absolut ogiltiga på grundval av artikel 85.2.
36 Det bör i detta hänseende erinras om att domstolen sedan länge preciserat att "vid beskrivning av en grupp ges bara en ram och detta betyder inte att alla de avtal som hör till gruppen omfattas av förbudet. En sådan beskrivning innebär inte heller att ett avtal i den grupp som beviljats undantag och som inte uppfyller alla villkoren enligt denna beskrivning med nödvändighet skall omfattas av förbudet". Såsom domstolen förklarade i samma dom, "ger den inte upphov till någon rättslig presumtion för tolkningen av artikel 85.1. Avsikten med förordningen är att grupper av avtal och samordnade förfaranden skall undantas från förbudet. Därför kan förordningen inte få den verkan att sådana avtal, som enligt förordningen skall få en gynnsam behandling, först, om än underförstått, skall omfattas av förbudet i artikel 85.1. Inte heller föreligger genom förordningen någon presumtion för att villkoren i artikel 85.1 är uppfyllda till nackdel för vilket enskilt avtal som helst".(16)
Domstolen har fortsatt på den inslagna vägen och har därefter specificerat, just vad gäller förordning nr 123/85, att denna "begränsar sig till att ge de ekonomiska aktörerna inom motorfordonsbranschen vissa möjligheter att låta [deras försäljnings- och serviceavtal] undgå förbudet i artikel 85.1. Bestämmelserna i undantagsförordningarna ålägger emellertid inte de ekonomiska aktörerna att använda sig av dessa möjligheter. De medför inte heller att innehållet i ett sådant avtal ändras eller att avtalet blir att anse som ogiltigt när samtliga villkor i de nämnda förordningarna inte är uppfyllda".(17)
37 Dessa uttalanden innebär uppenbarligen att avtalsklausuler som inte uppfyller villkoren för att omfattas av ett gruppundantag inte redan på denna grund är förbjudna enligt artikel 85.1. Det bör således i detta syfte fastställas, oavsett undantagsförordningen, huruvida de berörda avtalsvillkoren har en konkurrensbegränsande verkan och huruvida de kan påverka handeln mellan medlemsstater.
Enligt fast rättspraxis bör man dock, för att fastställa huruvida en bestämd avtalsklausul har till syfte att begränsa konkurrensen i den mening som avses i artikel 85.1, undersöka klausulens funktion [mot bakgrund av sammanhanget] av de avtalsförhållanden den ingår i.(18) I detta avseende anser domstolen vanligtvis att avtalsvillkor som är nödvändiga för att ett avtal, som inte i sig har en negativ inverkan på konkurrensen, till fullo skall kunna fylla den juridiska och ekonomiska funktion som är kännetecknande för avtalet inte har ett konkurrensbegränsande syfte.(19)
38 Med hänsyn till omständigheterna i föreliggande fall bör det således fastställas huruvida det för att uppnå syftet med ett avtal är nödvändigt att däri införa en avtalsklausul som exempelvis berövar återförsäljaren alla möjligheter att även sälja nya motorfordon, som andra än tillverkaren erbjuder sig att leverera, i skilda affärslokaler än de som används för försäljning av varor som omfattas av avtalet. Jag anser att svaret inte kan vara annat än nekande, eftersom man i princip bör utesluta att klausulen är nödvändig i den mening som jag framfört ovan. Det måste i själva verket anses att det enda syftet med ifrågavarande avtalsklausul är att främja försäljningen av de produkter som omfattas av avtalet genom att begränsa återförsäljarnas affärsmässiga oberoende. Med beaktande av att det förutom denna avtalsklausul dessutom finns konkurrensbegränsande åtaganden, även om dessa beviljats undantag på grundval av ifrågavarande förordningar, är det uppenbart att den, på grund av sitt slag, inte kan ha något annat än ett konkurrensbegränsande syfte.
Det behöver knappast tilläggas att verkningarna av denna avtalsklausul, om man trots allt skulle anta att den inte har ett konkurrensbegränsande syfte, i vilket fall som helst inte kan anses förenliga med en korrekt "funktion" av konkurrensen inom den gemensamma marknaden. En dylik slutsats kräver visserligen en bedömning på grundval av ett flertal faktiska omständigheter, såsom den befintliga konkurrensnivån inom ifrågavarande marknad och det ekonomiska och rättsliga sammanhang inom vilket avtalet är avsett att verka, för att försöka finna de konkreta riskerna för att konkurrensen påverkas inom den gemensamma marknaden. Eftersom det, då det inte föreligger några uppgifter i detta hänseende, uppenbarligen ankommer på den nationella domstolen att göra en dylik bedömning, begränsar jag mig till att understryka att ifrågavarande avtalsklausul införts i avtal som binder samtliga återförsäljare inom säljorganisationen och, redan på grund av denna orsak, kan innebära en märkbar konkurrensbegränsning.
Sammanfattningsvis - och med förbehåll för de konstateranden som krävs av den nationella domstolen på vilken ifrågavarande bedömning ankommer - anser jag att ifrågavarande avtalsklausul har ett konkurrensbegränsande syfte och en konkurrensbegränsande verkan.
39 Tillämpningen av artikel 85.1 förutsätter, såsom känt är, att handeln mellan medlemsstater påverkas. Enligt fast rättspraxis skall sådan påverkan anses föreligga då man med tillräcklig grad av sannolikhet, på grundval av en rad olika objektiva rättsliga eller faktiska omständigheter, kan förutse att avtalet direkt eller indirekt, faktiskt eller potentiellt kan inverka på handelsutbytet mellan medlemsstater så att det kan komma att hindra förverkligandet av den gemensamma marknaden.(20)
Det är dock ostridigt att systemet med återförsäljning av motorfordon av såväl märket Peugeot som märket Citroën omfattar hela det franska territoriet och att alla återförsäljare är bundna av de avtalsklausuler som undersökts. Jag anser att detta räcker för att komma till slutsatsen att dessa avtalsvillkor kan påverka handeln mellan medlemsstater. Såsom domstolen flera gånger angett "har [konkurrensbegränsningar som] omfattar en medlemsstats hela territorium, genom själva sin karaktär, till resultat att förstärka avskärmningen av marknaderna på nationell nivå och hindrar följaktligen den ekonomiska växelverkan som eftersträvas i fördraget".(21)
40 Av vad anförts följer således - med förbehåll för den nationella domstolens kontroller - att de ifrågavarande avtalsklausulerna omfattas av förbudet i artikel 85.1 i fördraget. Enbart denna slutsats är emellertid inte tillräcklig för att ge ett uttömmande svar på denna fråga. Den nationella domstolen önskar nämligen få klarhet i huruvida en säljorganisation som grundar sig på avtal som innehåller klausuler av ifrågavarande art är oförenlig med artikel 85.1, det vill säga huruvida en absolut ogiltighet av dessa avtalsvillkor, enligt artikel 85.2, kan och/eller skall gälla också restriktiva avtalsklausuler för vilka undantag beviljats, vilket skulle innebära att återförsäljaravtalen är ogiltiga i sin helhet.
41 I detta hänseende bör man erinra om att domstolen redan har haft tillfälle att klargöra att "ifrågavarande ogiltighet [...] drabbar endast de delar av avtalet som omfattas av förbudet eller avtalet i dess helhet om dessa delar inte kan skiljas ut från själva avtalet",(22) eller enligt en annan formulering, att denna ogiltighet är tillämplig "på avtalet i sin helhet om dessa delar inte kan avskiljas från själva avtalet".(23) Till detta kan tilläggas att domstolen också specificerat att "övriga avtalsbestämmelser, som inte påverkas av förbudet och på vilka fördraget inte kan tillämpas, omfattas följaktligen inte av gemenskapsrätten".(24)
Det följer slutligen av rättspraxis inom detta område att "ogiltighet enligt artikel 85.2 endast avser avtalsklausuler som är oförenliga med artikel 85.1" och att "följderna av denna ogiltighet vad gäller övriga delar av avtalet inte omfattas av gemenskapsrätten" utan "skall bedömas av den nationella domstolen i enlighet med nationell rätt".(25) Med förbehåll för att ett avtal inte blir ogiltigt i sin helhet på grund av gemenskapsrätten för det fall att de avtalsklausuler som är oförenliga med artikel 85.1 kan avskiljas från de undantagna klausulerna och inte är nödvändiga för ifrågavarande avtal, ankommer det således på den nationella domstolen att på grundval av tillämplig nationell rätt avgöra vilka följderna är för hela avtalet av ogiltigheten av ifrågavarande avtalsklausuler.
42 Även efter detta klargörande krävs emellertid att en fördjupad analys görs, särskilt vad gäller möjligheten att från konkurrensbegränsande avtalsklausuler för vilka undantag har beviljats avskilja konkurrensbegränsande avtalsklausuler som inte undantagits och även vad gäller nödvändigheten av en konkurrensbegränsande avtalsklausul som ingår i ett återförsäljaravtal, men som inte omfattas av undantag.
Beträffande den första av dessa aspekter, anser jag det vara nödvändigt att understryka att förekomsten av en konkurrensbegränsande avtalsklausul, som inte omfattas av undantag, i ett avtal som för övrigt omfattas av gruppundantaget, kan åstadkomma en helt annan ekonomisk situation och konkurrenssituation än den som lagstiftaren hade i åtanke när han införde gruppundantaget. Av detta skäl borde det således anses att gruppundantaget inte gäller för avtalet i sin helhet, vilket har till följd att det skall anmälas till kommissionen, som har att avgöra huruvida det, med beaktande av den nya ekonomiska och konkurrensmässiga situation som uppkommit, skall beviljas ett individuellt undantag. Beträffande den andra av de ovan anförda aspekterna, nöjer jag mig däremot med att konstatera att en skyldighet att iaktta ett konkurrensförbud, som inte uttryckligen beviljats undantag och som fråntar återförsäljaren samtliga möjligheter att sälja nya motorfordon, som andra än tillverkaren erbjuder sig att leverera, med svårighet skulle kunna anses irrelevant för strukturen av ett avtal om ensamåterförsäljning som gäller återförsäljningen av nya motorfordon. Det ankommer naturligtvis under alla omständigheter på den nationella domstolen, som är den enda som har tillgång till samtliga uppgifter om avtalet och som känner till det ekonomiska sammanhang inom vilket det tillämpas, att göra en dylik bedömning.
43 Jag noterar dessutom särskilt att bedömningen i förevarande fall underlättas, åtminstone i fråga om följderna av ogiltigheten av en avtalsklausul om skyldighet att iaktta ett konkurrensförbud, såsom det är fråga om i detta fall, och som inte uppfyller villkoren som föreskrivs i förordning nr 1475/95. I sistnämnda förordning föreskrivs uttryckligen, i artikel 6.1.3, att undantaget inte skall gälla då återförsäljaren förbjudits att i skilda affärslokaler sälja motorfordon av ett annat märke.(26) Detta innebär naturligtvis att samtliga bestämmelser i det berörda avtalet skall bedömas mot bakgrund av artikel 85.1 och det är mer än skäligt att anse att största delen av dessa bestämmelser skall anses vara konkurrensbegränsande, vilket således leder till avtalets ogiltighet.
Fallet är däremot ett annat vad gäller förordning nr 123/85, som inte innehåller någon som helst bestämmelse i detta hänseende. Med hänsyn till denna förordning bör man således fastställa huruvida en avtalsklausul som ålägger en absolut skyldighet att iaktta konkurrensförbudet, även i skilda affärslokaler och utanför det avtalade området, är väsentlig för avtalets struktur och i detta syfte kan avskiljas från de avtalsklausuler som omfattas av undantag. I detta hänseende kan jag endast upprepa att en skyldighet att iaktta ett sådant konkurrensförbud som det förevarande knappast skulle kunna anses utgöra en irrelevant del av ett avtal om ensamåterförsäljning.
Förslag till avgörande
44 Mot bakgrund av det som anförts ovan föreslår jag således att domstolen skall besvara frågorna från Cour d'appel de Douais enligt följande:
1) Kommissionens förordning (EEG) nr 123/85 av den 12 december 1984 om tillämpning av fördragets artikel 85.3 på vissa grupper av försäljnings- och serviceavtal för motorfordon skall tolkas så, att det i förordningen medgivna undantaget
a) är tillämpligt på ett avtal om ensamåterförsäljning som inte i detalj preciserar de sakliga grunder som avses i artikel 5.2.1 a, 5.2.1 b och 5.3, under förutsättning att detta avtal ger en möjlighet att frångå skyldigheten att iaktta konkurrensförbudet som föreskrivs av dessa bestämmelser för det fall någon av parterna bevisar att det föreligger en saklig grund och att sistnämnda möjlighet utan diskriminering gäller för företag som befinner sig i en liknande situation,
b) inte omfattar en avtalsklausul som förbjuder återförsäljaren att sälja andra nya motorfordon än dem som tillverkaren erbjuder sig att leverera, även om det sker i lokaler som är skilda från dem som används för försäljning av varor som omfattas av avtalet,
c) är tillämpligt på ett avtal som ålägger försäljningsmål, under förutsättning att det inte är fråga om en skyldighet att uppnå ett resultat och att fastställandet av dessa mål är rättvist och skäligt, vilket det ankommer på den nationella domstolen att bedöma.
2) Kommissionens förordning (EEG) nr 1475/95 av den 28 juni 1995 skall tolkas så, att det i förordningen medgivna undantaget
a) inte omfattar en avtalsklausul som förbjuder en återförsäljare att sälja andra nya motorfordon än dem som tillverkaren erbjuder sig att leverera, även om det sker i lokaler som är skilda från dem som används för försäljning av varor som omfattas av avtalet,
b) inte omfattar en avtalsklausul som tillåter att en leverantör ensidigt fastställer försäljningsmål och som, i händelse av meningsskiljaktigheter mellan parterna beträffande en ändring av det avtalade området och/eller en återkallelse av ensamrätten, på grund av återförsäljarens underlåtenhet, ger möjlighet att anlita tredje man eller skiljeman.
3) Avtalsklausuler som de som behandlats i förevarande fall och som inte uttryckligen omfattas av undantag i den mening som avses i förordningarna nr 123/85 och 1475/95 omfattas av förbudet som föreskrivs i artikel 85.1 i fördraget om de begränsar konkurrensen och kan hindra handeln mellan medlemsstater. Den absoluta ogiltigheten av dessa avtalsklausuler enligt artikel 85.2 kan utvidgas till att gälla hela avtalet då de inte kan avskiljas från de undantagna avtalsklausulerna och de är nödvändiga för avtalets struktur.
(1) - EGT L 15, 1985, s. 16.
(2) - EGT L 145, s. 25.
(3) - Se bland annat dom av den 16 oktober 1997 i mål C-304/96, Hera (REG 1997, s. I-5685), punkt 11.
(4) - Se i det avseendet den nyligen avkunnade domen av den 11 november 1997 i mål C-408/95, Eurotunnel (REG 1997, s. I-6315), punkt 20.
(5) - Se i det avseendet beslut av den 26 januari 1990 i mål C-286/88, Falciola (REG 1990, s. I-191), punkt 9, och dom av den 16 juli 1992 i mål C-343/90, Lourenço Dias (REG 1992, s. I-4673), punkt 42.
(6) - Dom av den 16 juli 1992 i mål C-83/91, Meilicke (REG 1992, s. I-4871; svensk specialutgåva, häfte 13), punkt 28-30.
(7) - Beslut av den 16 maj 1994 i mål C-428/93, Monin Automobiles (REG 1994, s. I-1707; svensk specialutgåva, häfte 15), punkt 15, samt senast dom av den 9 oktober 1997 i mål C-291/96, Grado (REG 1997, s. I-5531), punkt 16.
(8) - Domstolen har, exempelvis i dom av den 5 juni 1997 i mål C-105/94, Celestini (REG 1997, s. I-2971), punkt 25, ansett det vara tillräckligt, vad gäller frågornas relevans, att påpeka att "den nationella domstolen [har] förklarat att om domstolens svar skulle medföra att syre 16/18-metoden anses oförenlig med gemenskapsrätten, skulle Celestinis talan komma att ogillas", varvid den tillade att det inte ankommer "på domstolen att inom ramen för detta förfarande ifrågasätta denna bedömning". Domstolen har också i domen i det ovannämnda målet Eurotunnel (ovan fotnot 4), begränsat sig till att påpeka, för att bemöta invändningar om att en eventuell ogiltighet av de omtvistade direktiven i detta ärende inte skulle ha minsta inverkan på det yrkande om skadestånd som framförts av sökanden vid den nationella domstolen, att "en eventuell ogiltigförklaring av direktiven åtminstone skulle göra det möjligt för den nationella domstolen att ålägga SeaFrance, såsom Eurotunnel yrkat, att fortsättningsvis upphöra med försäljningen av skattefria varor" (punkt 24).
(9) - Detta förklarar för övrigt varför det i rättspraxis inom detta område allt oftare, särskilt under de senare åren, går att finna en förklaring enligt vilken "det är nödvändigt att den nationella domstolen förklarar varför den anser att ett svar på dess frågor är nödvändigt för avgörandet av tvisten" (se exempelvis i det avseendet domen i det ovannämnda målet Lourenço Dias, ovan fotnot 5, punkt 19).
(10) - Domarna av den 15 februari 1996 i mål C-226/94 (REG 1996, s. I-651), punkt 15, och i mål C-309/94 (REG 1996, s. I-677), punkt 15. Se i det avseendet redan dom av den 18 december 1986 i mål 10/86, VAG France (REG 1986, s. 4071), punkterna 12 och 16, och senast dom av den 5 juni 1997 i mål C-41/96, SYD-Consult (REG 1997, s. I-3123), punkt 16.
(11) - Dom i de ovannämnda målen Grand garage albigeois m.fl. och Nissan France m.fl., ovan fotnot 10, punkt 19 i respektive dom.
(12) - I fotnot 10 ovan nämnda domar, punkt 20 i respektive dom. Se i det avseendet dom av den 20 februari 1997 i mål C-128/95, Fontaine m.fl. (REG 1997, s. I-967), punkt 20, och senast domen i det ovannämnda målet SYD-Consult (ovan fotnot 10), punkt 17.
(13) - Se i det avseendet särskilt domen i det ovannämnda målet SYD-Consult (ovan fotnot 10), punkt 9-19.
(14) - Se i det avseendet dom av den 25 november 1971 i mål 22/71, Béguelin, (REG 1971, s. 949), punkt 29, i vilken domstolen bekräftat att "ett avtal som är ogiltigt med stöd av [artikel 85.2 i fördraget] är utan verkan i avtalsparternas förhållanden och kan inte åberopas gentemeot tredje man".
(15) - Det är frågan om rättspraxis som tillämpas konstant inom området för försäljning av produkter som via en selektiv och exklusiv säljorganisation säljs till icke godkända återförsäljare. Denna rättspraxis, som utvecklats särskilt beträffande parfymprodukter, har genom en dom av den 9 juli 1996 utsträckts till att gälla även bilförsäljningssektorn.
(16) - Dom av den 13 juli 1966 i mål 32/65, Italien mot rådet och kommissionen (REG 1966, s. 563, och särskilt s. 590 och 591; svensk specialutgåva, häfte 1).
(17) - Dom i det ovannämnda målet VAG France (fotnot 10), punkt 12.
(18) - Se exempelvis dom av den 28 mars 1984 i målen 29/83 och 30/83, CRAM och Rheinzink mot kommissionen (REG 1984, s. 1679).
(19) - Se bland annat dom av den 11 juli 1985 i mål 42/84 Remia m.fl. mot kommissionen (REG 1985, s. 2545; svensk specialutgåva, häfte 8), av den 28 januari 1986 i mål 161/84, Pronuptia (REG 1986, s. 353; svensk specialutgåva, häfte 8), av den 27 september 1988 i mål 65/86, Bayer och Hennecke (REG 1988, s. 5249) och av den 28 februari 1991 i mål C-234/89, Delimitis (REG 1991, s. I-935; svensk specialutgåva, häfte 9). För en fullständigare analys av denna fråga, se därutöver mitt förslag till avgörande inför dom av den 15 december 1994 i mål C-250/92, DLG (REG 1994, s. 5641, särskilt punkt 14-16).
(20) - Se i det avseendet dom av den 30 juni 1966 i mål 56/65, Société téchnique minière (REG 1966, s. 337; sensk specialutgåva, häfte 1) och senast dom av den 17 juli 1997 i mål C-219/95 P, Ferriere Nord mot kommissionen (REG 1997, s. I-4411), punkt 20.
(21) - Dom i det ovannämnda målet Remia m.fl. mot kommissionen (ovan fotnot 19), punkt 22.
(22) - Se domen i det ovannämnda målet Société téchnique minière (ovan fotnot 20) (REG 1966, s. 282).
(23) - Dom av den 13 juli 1966 i de förenade målen 56/64 och 58/64, Consten och Grundig mot kommissionen (REG 1966, s. 429 och närmare bestämt s. 498; svensk specialutgåva, häfte 1).
(24) - Se domen i det ovannämnda målet Société technique minière (ovan fotnot 20) (REG 1966, s. 360). Domstolen har uttalat sig på ett liknande sätt i domen i det ovannämnda målet VAG France (ovan fotnot 17), där den fastställt att "följderna av ogiltigheten av de avtalsklausuler som är oförenliga med artikel 85.1 för samtliga delar av avtalet eller för andra förpliktelser som följer av detta, omfattas inte av gemenskapsrätten" (punkt 14), varför det "ankommer på den nationella domstolen att med stöd av tillämplig nationell rätt vad gäller samtliga avtalsförbindelser bedöma räckvidden och följderna av en eventuell ogiltighet av vissa avtalsklausuler enligt artikel 85.2" (punkt 15).
(25) - Se i det avseendet dom av den 14 december 1983 i mål 319/82, Société de vente de ciments et bétons de l'Est (REG 1983, s. 4173), punkterna 11 och 12.
(26) - Beträffande denna punkt bör nämnas att kommissionen i en broschyr, som förklarar ifrågavarande förordning, har försäkrat att "åtgärder som vidtagits av en tillverkare för att ålägga återförsäljning av ett enda märke ... skall anses utgöra en konkurrensbegränsning för vilken undantag inte uttryckligen beviljats i förordningen (artikel 6.1.3), vilket skulle leda till att undantaget inte gäller".