62023CJ0264_RES
Mål C‑264/23
Booking.com BVochBooking.com (Deutschland) GmbH
mot
25hours Hotel Company Berlin GmbH m.fl.
(begäran om förhandsavgörande från Rechtbank Amsterdam)
Domstolens dom (andra avdelningen) av den 19 september 2024
”Begäran om förhandsavgörande – Konkurrens – Artikel 101 FEUF – Avtal mellan företag – Avtal mellan en onlinebaserad hotellbokningsplattform och hotell – Prisparitetsklausuler – Accessorisk begränsning – Gruppundantag – Vertikala avtal – Förordning (EU) nr 330/2010 – Artikel 3.1 – Definition av den relevanta marknaden”
Tolkningsfrågor – Upptagande till sakprövning – Behovet av ett förhandsavgörande och relevansen av de frågor som ställts – Det ankommer på den nationella domstolen att bedöma om så är fallet – Presumtion för att de frågor som ställts är relevanta – Skadeståndstalan på grund av åsidosättande av konkurrensreglerna – Bevisvärde som den nationella domstolen kan tillmäta lagakraftvunna avgöranden som meddelats i en annan medlemsstat – Saknar betydelse
(Artikel 267 FEUF; Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/104, artikel 9.2 och 9.3)
(se punkterna 33–40)
Konkurrensbegränsande samverkan – Skadlig inverkan på konkurrensen – Accessorisk begränsning – Begrepp – Begränsning som är nödvändig för att genomföra en icke-konkurrensbegränsande huvudtransaktion – Krav på att begränsningen ska vara motiverad och proportionerlig – Objektiv bedömning – Villkor som skiljer sig från dem som krävs för att ett undantag ska beviljas
(Artikel 101.1 och 101.3 FEUF)
(se punkterna 51–53, 55–58, 65 och 66)
Konkurrensbegränsande samverkan – Skadlig inverkan på konkurrensen – Accessorisk begränsning – Begrepp – Begränsning som är nödvändig för att genomföra en icke-konkurrensbegränsande huvudtransaktion – Krav på att begränsningen ska vara motiverad och proportionerlig – Bedömning av huruvida den är proportionerlig
(Artikel 101.1 och 101.3 FEUF)
(se punkt 54)
Konkurrensbegränsande samverkan – Skadlig inverkan på konkurrensen – Accessorisk begränsning – Begrepp – Begränsning som är nödvändig för att genomföra en icke-konkurrensbegränsande huvudtransaktion – Krav på att begräsningen ska vara motiverad och proportionerlig – Prisparitetsklausuler i avtal mellan onlinebaserade hotellbokningsplattformar och hotell – Omfattas ej
(Artikel 101.1 FEUF)
(se punkterna 59–64, 72–73 och 75 samt punkt 1 i domslutet)
Konkurrensbegränsande samverkan – Förbud – Gruppundantag – Vertikala avtal – Förordning nr 330/2010 – Villkor – Relevant marknad – Avgränsning – Kriterier – Utbytbarhet av varorna och tjänsterna beträffande utbud och efterfrågan – Förmedlingstjänster som tillhandahålls av en hotellbokningsplattform vid transaktioner mellan hotell och konsumenter – Konkret bedömning av tjänsternas utbytbarhet – Relevanta faktorer – Beaktande av en nationell konkurrensmyndighets och de nationella överklagandeinstansernas bedömningar – Prövning som ankommer på den nationella domstolen
(Artikel 101.1 och 101.3 FEUF; kommissionens förordning nr 330/2010, artikel 3.1)
(se punkterna 80, 82 och 85–90 samt punkt 2 i domslutet)
Resumé
Rechtbank Amsterdam (Domstolen i Amsterdam, Nederländerna) (nedan kallad den hänskjutande domstolen) har begärt förhandsavgörande från EU-domstolen om tillämpningen av principen om förbud mot konkurrensbegränsande samverkan i artikel 101.1 FEUF på prisparitetsklausuler som Booking.com, i likhet med andra hotellbokningsplattformar, använder i avtal som ingåtts med hotellen. I förevarande fall slår domstolen fast att sådana klausuler inte kan kvalificeras som ”accessoriska begränsningar” som faller utanför tillämpningsområdet för denna bestämmelse, innan den gav vägledning om kriterierna för definitionen av den relevanta produktmarknaden vid tillämpningen av undantagsförordning nr 330/2010 (
1
).
Booking.com BV, som är nederländskt bolag, sammanför hotell och kunder via sin onlinebaserade hotellbokningsplattform Booking.com mot att hotellen betalar en provision för varje bokning som görs med hjälp av denna plattform och som inte avbokas. Booking.com har varit verksamt på den tyska marknaden sedan år 2006, med stöd av sitt tyska dotterbolag Booking.com (Deutschland).
Fram till år 2015 införde Booking.com en så kallad bred prisparitetsklausul i de allmänna villkoren i de avtal som ingicks med hotellen, enligt vilken hotellen på sina egna försäljningskanaler eller andra kanaler som drivs av tredje man, inbegripet konkurrerande onlinebaserade plattformar, inte kunde erbjuda rum till ett lägre pris än det som erbjöds på Booking.coms webbplats.
År 2015 åtog sig Booking.com, efter överenskommelse med de franska, italienska och svenska konkurrensmyndigheterna, att stryka denna breda prisparitetsklausul och ersätta den med en så kallad snäv prisparitetklausul som begränsade förbudet för hotellen att erbjuda sina rum till ett bättre pris än de som erbjöds på Booking.coms webbplats till erbjudanden på hotellens egna försäljningskanaler.
Genom beslut av den 22 december 2015, som fattades efter samråd med Europeiska kommissionen, slog Bundeskartellamt (den federala konkurrensmyndigheten, Tyskland) emellertid fast att även en sådan snäv prisparitetsklausul stred mot förbudet mot konkurrensbegränsande samverkan i unionsrätten och i tysk rätt och ålade följaktligen Booking.com att upphöra med användningen av klausulen. Genom beslut av den 18 maj 2021 upphävde Bundesgerichtshof (Högsta domstolen, Tyskland), till vilken den federala konkurrensmyndigheten hade överklagat den dom som Oberlandesgericht Düsseldorf (Regionala appelldomstolen i Düsseldorf, Tyskland) meddelade den 4 juni 2019, genom vilken Booking.coms överklagande av myndighetens beslut delvis bifölls. Bundesgerichtshof (Högsta domstolen) fann, utan att ha begärt förhandsavgörande från EU-domstolen, att den snäva prisparitetsklausulen märkbart begränsade konkurrensen på marknaden för onlinebaserade hotellbokningsplattformar och på marknaden för hotellövernattningar. En sådan begräsning kunde inte kvalificeras som en ”accessorisk begränsning”, eftersom det inte hade visats att Booking.coms lönsamhet skulle äventyras utan denna klausul. Nämnda klausul kunde inte heller omfattas av ett undantag enligt förordning nr 330/2010 eller något annat undantag från förbudet mot konkurrensbegränsande samverkan i unionsrätten och tysk rätt.
Detta var bakgrunden till att Booking.com väckte talan vid den hänskjutande domstolen och där yrkade att denna skulle fastställa att de prisparitetsklausuler som bolaget använde inte stred mot artikel 101 FEUF. 63 tyska hotell väckte genkäromål vid denna domstol och yrkade att Rechtbank Amsterdam (Domstolen i Amsterdam) skulle fastställa att Booking.com hade åsidosatt artikel 101 FEUF och att bolaget skulle utge skadestånd för detta åsidosättande.
Den hänskjutande domstolen vill få klarhet i huruvida de prisparitetsklausuler som tillämpas av onlinebaserade hotellbokningsplattformar ska anses utgöra accessoriska begränsningar i den mening som avses i artikel 101.1 FEUF. För det fall denna kvalificering inte ska godtas, anser den hänskjutande domstolen att frågan då uppkommer huruvida dessa klausuler kan undantas enligt förordning nr 330/2010. Detta föranleder den nationella domstolen att fråga domstolen om hur den relevanta produktmarknaden i förevarande fall ska definieras med avseende på tillämpningen av denna förordning.
Domstolens bedömning
Domstolen gör inledningsvis de preciseringar som begärts avseende tillämpningsområdet för förbudet mot konkurrensbegränsande samverkan i artikel 101.1 FEUF. Det framgår av fast rättspraxis att även om en viss transaktion eller en viss verksamhet inte omfattas av det principiella förbudet i artikel 101.1 FEUF på grund av dess neutrala karaktär eller positiva effekt på konkurrensen, omfattas en begränsning av det affärsmässiga oberoendet för en eller flera deltagare i transaktionen, som vid första anblicken kan förefalla konkurrensbegränsande, inte heller av det principiella förbudet om begränsningen är accessorisk till nämnda transaktion.
För att en konkurrensbegränsande begränsning ska kunna kvalificeras som accessorisk ska det undersökas huruvida det skulle vara omöjligt att genomföra huvudtransaktionen utan begränsningen i fråga. Det ska preciseras att det faktum att transaktionen i fråga helt enkelt blir svårare att genomföra eller till och med bara mindre lönsam utan begränsningen inte kan medföra att begränsningen är ”objektivt nödvändig” för att genomföra huvudtransaktionen. Vidare ska begränsningen stå i proportion till de syften som ligger till grund för huvudtransaktionen.
Det ska i detta sammanhang preciseras att det måste göras en åtskillnad mellan begreppet ”accessoriska begränsningar”, såsom det prövas inom ramen för artikel 101.1 FEUF, och undantaget enligt artikel 101.3 FEUF. Till skillnad från det sistnämnda innebär den omständigheten att en begränsning är objektivt nödvändig i förhållande till huvudtransaktionen inte att det ska göras en avvägning mellan ett avtals konkurrensfrämjande respektive konkurrensbegränsande effekter, utan att det ska fastställas huruvida den aktuella begränsningen, inom den särskilda ramen för denna transaktion, är nödvändig för att genomföra nämnda transaktion. Även om det i princip uteslutande ankommer på den hänskjutande domstolen att, med beaktande av samtliga faktiska omständigheter i målet, avgöra huruvida villkoren för att fastställa att det föreligger en accessorisk begränsning är uppfyllda, är EU-domstolen dock behörig att ge den nationella domstolen upplysningar för att vägleda denna vid dess prövning av dessa villkor.
I förevarande fall erinrade domstolen om att även om tillhandahållandet av onlinebaserade hotellbokningstjänster har haft en neutral, eller till och med positiv, inverkan på konkurrensen, har det däremot inte visats att vare sig de breda eller de snäva paritetsklausulerna objektivt sett är nödvändiga för att genomföra huvudtransaktionen och proportionerliga i förhållande till det mål som eftersträvas med den. Även om det är uppenbart att de breda prisparitetsklausulerna har märkbara begränsande verkningar, kan de snäva, visserligen mindre restriktiva, klausulerna inte heller anses vara objektivt nödvändiga för att säkerställa hotellbokningsplattformens ekonomiska livskraft.
Den omständigheten, om den antas vara styrkt, att dessa klausuler syftar till att hantera risken för snyltning och är nödvändiga för att säkerställa effektivitetsvinster eller för att säkerställa att tjänsterna blir kommersiellt framgångsrika innebär inte att nämnda klausuler kan kvalificeras som ”accessoriska begränsningar”.
Domstolen erinrar i detta sammanhang om att prövningen av huruvida en begränsning objektivt sett är nödvändig bland annat kan grunda sig på en kontrafaktisk analys som gör det möjligt att undersöka på vilket sätt tjänsterna skulle ha fungerat om prisparitetsklausulen inte fanns. Den hänskjutande domstolen har i detta avseende påpekat att Booking.coms verksamhet inte har äventyrats i de medlemsstater där dessa villkor är förbjudna.
Mot denna bakgrund preciserade domstolen därefter villkoren för undantag enligt artikel 101.3 FEUF för vissa avtal som avses i förordning nr 330/2010. Den hänskjutande domstolen utgick från antagandet att prisparitetsklausulerna ingick i ett ”vertikalt avtal” mellan Booking.com och hotellen. Dessa avtal omfattas av ett undantag om de uppfyller vissa villkor, däribland inte överstiger tröskelvärdet på 30 procent av den berörda aktörens marknadsandel.
Domstolen erinrar i detta avseende om att det, för att definiera den relevanta produktmarknaden, är nödvändigt att pröva om varor och tjänster som ingår i samma marknad är utbytbara med varandra ur konsumenternas synvinkel.
I förevarande fall skulle det prövas huruvida andra typer av förmedlingstjänster och andra försäljningskanaler är utbytbara mot de tjänster som Booking.com tillhandahåller, dels avseende hotellens efterfrågan av dessa, dels avseende slutkundernas efterfrågan av desamma, oberoende av om dessa kanaler hade olika egenskaper och inte erbjöd samma sök- och jämförelsefunktioner för hotelltjänster. Domstolen underströk att definitionen av den relevanta marknaden beror på en fördjupad prövning av de faktiska omständigheterna som endast den hänskjutande domstolen kan göra, och ännu mer så, när få uppgifter, såsom i förevarande fall, har lämnats till domstolen.
I detta syfte ankommer det på den hänskjutande domstolen att beakta samtliga omständigheter som getts in. I detta sammanhang, när de avser definitionen av den relevanta produktmarknaden, utgör de bedömningar som har gjorts av den federala konkurrensmyndigheten och överklagandeinstanserna i Tyskland icke desto mindre särskilt relevanta kontextuella omständigheter.
Det ankommer emellertid på den hänskjutande domstolen att avgöra huruvida en sådan marknadsdefinition, som tar hänsyn till särdragen hos de ”avtalstjänster” som hotellbokningsplattformarna erbjuder, såväl ur hotellens som ur slutkundernas synvinkel, är behäftad med någon som helst felaktig analys eller grundar sig på felaktiga konstateranden.
(
1
)	Kommissionens förordning (EU) nr 330/2010 av den 20 april 2010 om tillämpningen av artikel 101.3 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt på grupper av vertikala avtal och samordnade förfaranden (EUT L 102, 2010, s. 1).