62003CC0070_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I – Inledning
1. Kommissionen har i detta fördragsbrottsförfarande med stöd av artikel 226 EG hävdat att Konungariket Spanien har underlåtit att fullgöra sina skyldigheter enligt bestämmelserna i fördraget och i rådets direktiv 93/13/EEG av den 5 april 1993 om oskäliga villkor i konsumentavtal(2) (nedan kallat direktivet), genom att inte fullständigt ha införlivat direktivets bestämmelser i nationell rätt.
2. Kommissionens talan avser särskilt två punkter. Den första punkten i kommissionens talan avser att Konungariket Spanien har underlåtit att korrekt införliva tolkningsregeln i artikel 5 tredje meningen i direktivet i nationell rätt. Den andra punkten i kommissionens talan avser ett felaktigt genomförande av artikel 6.2 i direktivet beträffande valet av tillämplig lag. Genomförandefristen utlöpte den 31 december 1994.
II – Punkt 1 i kommissionens talan: artikel 5 tredje meningen i direktivet
3. Punkt 1 i kommissionens talan avser hur artikel 5 tredje meningen i direktivet har införlivats i spansk rätt. I artikel 5 anges huvudregeln att när villkor i konsumentavtal erbjuds konsumenten i skriftlig form skall dessa alltid vara klart och begripligt formulerade. Bestämmelsen innehåller därefter i andra och tredje meningen följande tolkningsregel:
”[…] Vid tveksamhet om ett avtalsvillkors innebörd skall den för konsumenten mest gynnsamma tolkningen gälla. Denna tolkningsregel gäller inte vid de förfaranden som föreskrivs i artikel 7.2.”
De förfaranden som föreskrivs i artikel 7.2 är så kallad kollektiv talan om att förhindra bruk av oskäliga avtalsvillkor varigenom ”[…] personer eller organisationer, som enligt nationell rätt har ett berättigat intresse att skydda konsumenter, får inleda ett ärende enligt nationell lagstiftning vid domstolar eller behöriga administrativa myndigheter, för att dessa skall avgöra om avtalsvillkor som utformats för allmänt bruk är oskäliga och använda lämpliga och effektiva medel för att förhindra framtida bruk av sådana villkor”. Ett villkor anses som ”oskäligt” enligt artikel 3.1 i direktivet ”… om det i strid med kravet på god sed medför en betydande obalans i parternas rättigheter och skyldigheter enligt avtalet till nackdel för konsumenten”.
4. Direktivet har införlivats med spansk rätt genom lag nr 7/1998 av den 13 april 1998 om allmänna avtalsvillkor(3) (nedan kallad lag nr 7/1998), genom vilken den allmänna lagen nr 26/1984 av den 19 juli 1984 om skydd för konsumenter och användare(4) (nedan kallad den allmänna lagen nr 26/1984) ändrades. I artikel 10.2 i den genom lag nr 7/1998 ändrade allmänna lagen nr 26/1984 genomförs artikel 5 genom följande formulering:
”Vid tveksamhet om ett avtalsvillkors innebörd skall den för konsumenten mest gynnsamma tolkningen gälla.”
Det har inte införts någon bestämmelse i spansk rätt som motsvarar artikel 5 tredje meningen i direktivet.
5. Kommissionen har hävdat att den spanska lagstiftaren, genom att inte föreskriva att den bestämmelse som anges i artikel 5 andra meningen i direktivet om den för konsumenten mest gynnsamma tolkningen inte skall gälla vid kollektiv talan om att förhindra bruk av oskäliga avtalsvillkor, inte har införlivat denna bestämmelse i nationell rätt på ett korrekt sätt. Kommissionen har hävdat att en sådan kollektiv talan skulle kunna undergrävas om en näringsidkare, genom att åberopa denna tolkningsregel, kunde åstadkomma att ett villkor inte ansågs som oskäligt. Det kan inte som den spanska regeringen har anfört utläsas ur artikel 10.2 i den ändrade allmänna lagen nr 26/1984 att denna tolkningsregel endast är tillämplig när enskilda konsumenter har väckt talan (så kallad enskild talan). Saknas en uttrycklig bestämmelse som begränsar bestämmelsens tillämplighet till enskild talan måste det antas att bestämmelsen är tillämplig på båda taleformerna.
6. Den spanska regeringen har påpekat att det enligt spansk lagstiftning kan förekomma såväl enskild talan som kollektiv talan, och att tolkningsregeln i artikel 5 andra meningen i direktivet endast är tillämplig vid enskild talan. Den spanska regeringen har dessutom tillagt att när ett villkor vid kollektiv talan anses otydligt och oskäligt enligt normala tolkningsmetoder skall talan bifallas, och detta kan inte ändras genom en tolkning till förmån för konsumenten. Den spanska regeringen har vidare påpekat att spansk lagstiftning, som ger konsumenten ett mer långtgående skydd än vad som föreskrivs i direktivet, innehåller en lista över villkor som alltid skall anses oskäliga. Listans bindande karaktär hindrar att en tolkning som gynnar konsumenten åberopas för att undergräva kollektiv talan om att förhindra bruk av oskäliga avtalsvillkor. Eftersom det är fråga om en självklarhet kan den spanska regeringen inte se vilket intresse som skulle tjänas av att artikel 5 tredje meningen i direktivet återges ordagrant i spansk rätt. Enligt den spanska regeringens bedömning säkerställs tillämpningen av denna bestämmelse fullständigt i den spanska rättsordningen. Den spanska regeringen har även pekat på att det i artikel 1228 i den spanska civilrättslagen föreskrivs att ”tolkningen av otydliga villkor i ett avtal inte får gynna den part som bär ansvaret för otydligheten”. Tribunal Supremo har i rättspraxis dessutom bekräftat att denna bestämmelse gäller för standardavtal.
7. 7.	Parternas oenighet avseende den första punkten i kommissionens talan gäller inte så mycket innebörden av den skyldighet som följer av artikel 5 utan snarare det sätt på vilket dessa skyldigheter skall regleras i nationell rätt. Kommissionen anser att den begränsning av räckvidden hos tolkningsregeln om den för konsumenten mest gynnsamma tolkningen som anges i artikel 5 tredje meningen, och som även är känd som tolkning till nackdel för den part som har utformat villkoret, uttryckligen skall framgå av lagtexten. Den spanska regeringen har åberopat sig på att det följer av den spanska lagstiftningssystematiken att denna tolkningsregel endast är tillämplig vid enskild talan och att det således är onödigt att uttryckligen föreskriva att denna tolkningsregel inte gäller vid kollektiv talan om att förhindra bruk av oskäliga avtalsvillkor som avses i artikel 7.2 i direktivet. Den spanska regeringen har i mer innehållsmässigt avseende angett att det saknas utrymme för att tillämpa den för (den enskilde) konsumenten mest gynnsamma tolkningen vid en talan som avser att förbjuda det allmänna bruket av vissa oskäliga standardvillkor.
8.
Medlemsstaternas frihet enligt artikel 249 i EG-fördraget att bestämma form och tillvägagångssätt för genomförandet av det resultat som skall uppnås med ett direktiv har närmare definierats i domstolens fasta rättspraxis. Domstolen har därvidlag förtydligat att ett direktivs införlivande med nationell rätt inte nödvändigtvis kräver att dess bestämmelser återges formellt och ordagrant i en uttrycklig och specifik lagregel. Det kan, beroende på direktivets innehåll, vara tillräckligt att det finns en allmän rättslig ram om det därigenom på ett effektivt sätt säkerställs att direktivet tillämpas fullt ut på ett tillräckligt klart och precist sätt, så att, för det fall direktivet är avsett att skapa rättigheter för enskilda, rättighetsinnehavarna ges möjlighet att få full kännedom om sina rättigheter och skyldigheter samt vid behov kan åberopa dessa vid de nationella domstolarna.(5) Det sistnämnda är av särskilt intresse när ett direktiv tillerkänner medborgare från andra medlemsstater rättigheter, vilket alltid är fallet på konsumentskyddsområdet.
9. Genom den nationella rättsliga ramen skall det således säkerställas att det resultat som åsyftas med direktivet faktiskt uppnås. De rättigheter för enskilda som följer av ett direktiv skall definieras på ett klart och begripligt sätt. Efterlevnaden skall dessutom effektivt kunna göras gällande vid behöriga nationella domstolar. I den mån det råder osäkerhet om överensstämmelsen mellan nationell lagstiftning och bestämmelserna i ett direktiv som syftar till att ge enskilda rättigheter kan inte denna osäkerhet upphävas genom ett åberopande av möjligheten av en systematisk tolkning av dessa bestämmelser eller med en hänvisning till möjligheten av en direktivkonform tolkning av nationella domstolar. Såsom domstolen har uttalat kan en nationell rättspraxis, om det antas att den styrkts, som innebär att bestämmelser i nationell rätt tolkas på ett sätt som bedöms överensstämma med krav i ett direktiv inte vara så klar och precis att den uppfyller kraven på rättssäkerhet, särskilt på ett sådant område som skydd för konsumenternas intresse.(6)
10. Eftersom artikel 5 andra meningen i direktivet ordagrant har införlivats i spansk rätt är det i förekommande fall fråga om det även framgår med tillfredsställande tydlighet att tillämpningsområdet för denna tolkningsregel är begränsat till enskild talan och att tolkningsregeln således, i enlighet med artikel 5 tredje meningen i direktivet, inte är tillämplig vid kollektiv talan om att förhindra bruk av oskäliga avtalsvillkor. För att kunna bedöma om det resultat som har föreskrivits i direktivet har säkerställts på denna punkt skall först motivet bakom denna vid ett första påseende tämligen paradoxala bestämmelse närmare utrönas.
11. Tolkningsregeln i artikel 5 andra meningen i direktivet har en underordnad karaktär så till vida att den först är tillämplig om det efter en bedömning av ett villkor med stöd av gängse tolkningsmetoder kvarstår tvivel om villkorets innebörd. I en tvist mellan en konsument och en näringsidkare om ett villkor i ett avtal skall villkoret tolkas till förmån för konsumenten. Det är näringsidkaren som tillskrivs ansvaret för att villkoret är otydligt och som får bära konsekvenserna därav. Det gäller härvidlag situationer i vilka ett avtal redan har ingåtts och det i efterhand skall bedömas om ett visst villkor var oskäligt eller inte. Denna tolkningsregel överensstämmer med direktivets syfte att skydda konsumenten vid (gränsöverskridande) transaktioner.
12. Kollektiv talan om att förhindra bruk av oskäliga avtalsvillkor, som väcks av intresseorganisationer på konsumentskyddsområdet, skiljer sig till sin karaktär på ett antal väsentliga punkter från talan som väcks av enskilda konsumenter mot en näringsidkare. Kollektiv talan syftar till att genom förebyggande agerande i allmän mening skydda konsumenten mot att villkor i standardavtal tillämpas som skall anses som oskäliga. I detta sammanhang upphävs ojämlikheten mellan konsumenten och näringsidkaren utan att konsumenten blandas in.(7) Bedömningen av villkoren sker här på ett abstrakt sätt utan att käranden har ett konkret egenintresse i sakens utgång.
13. Vid en sådan talan som avses i artikel 7.2 i direktivet skall berörd domstol eller annan myndighet, med hjälp av gängse tolkningsmetoder i nationell rätt, avgöra om ett villkor skall anses vara oskäligt i den mening som avses i artikel 3.1 i direktivet och om så skulle vara fallet förhindra framtida bruk av villkoret. Om det var möjligt att vid bestående tvivel tolka det berörda villkoret med tillämpning av principen om tolkning till nackdel för den part som har utformat villkoret till konsumentens fördel skulle villkoret bestå, vilket när allt kommer omkring inte nödvändigtvis ligger i konsumentens intresse. För att uppnå det för konsumenten mest gynnsamma resultatet skall utgångspunkten för den abstrakta bedömningen vid kollektiv talan om att förhindra bruk av oskäliga avtalsvillkor vara villkorets negativa följder för konsumentens intressen. Paradoxen är således att i denna situation medför en konsumentfientlig tolkning ett bättre skydd för konsumenten .
14. Detta är orsaken till att tolkningsregeln i artikel 5 andra meningen inte är tillämplig vid kollektiv talan om att förhindra bruk av oskäliga avtalsvillkor. Villkor som ingår i standardavtal och som syftar till att tillämpas i ett stort antal avtalsförhållanden skall, i enlighet med artikel 5 första meningen i direktivet, redan i förväg vara tillräckligt tydliga och begripliga för konsumenten. Innebörden skall inte vara beroende av de eventuella olika tolkningar som kan göras av villkoret.
15. Det skall mot denna bakgrund säkerställas i den nationella rättsordningen att bedömningen av standardvillkor vid kollektiv talan om att förhindra bruk av oskäliga avtalsvillkor enligt artikel 7.2 i slutändan leder till det för konsumenten mest gynnsamma resultatet. I det system som etablerats genom direktivet uppnås detta resultat genom att utesluta att principen om tolkning till nackdel för den part som har utformat villkoret kan tillämpas vid bedömningen, så att endast gängse tolkningsmetoder i nationell rätt kan användas.
16. Den spanska regeringen har hävdat att det resultat som föreskrivs i direktivet säkerställs dels genom reglerna om konsumentskydd, dels genom standardvillkor. Eftersom artikel 5 andra meningen i direktivet endast har införlivats i de bestämmelser som avser enskild talan (artikel 10.2 i den genom lag nr 7/1998 ändrade allmänna lagen nr 26/1984) torde det framgå att tolkningsregeln i denna artikel, i linje med artikel 5 tredje meningen i direktivet, inte är tillämplig vid kollektiv talan om att förhindra bruk av oskäliga avtalsvillkor. Den sistnämnda typen av talan regleras i kapitel IV i lag nr 7/1998 (artiklarna 12–20 i lagen). Den spanska regeringen har vidare påpekat att spansk rätt tillhandahåller ett mera vittgående skydd än direktivet genom att den innehåller en svart lista med villkor som juridiskt sett är ogiltiga. Härigenom skulle den fulla genomslagskraften hos direktivet, även på den punkt som avser bedömningen av villkor vid kollektiv talan om att förhindra bruk av oskäliga avtalsvillkor, vara säkerställd.
17. Mot detta talar, såsom kommissionen har anfört, att det i spansk rätt finns tecken på att tolkningsregeln till konsumentens fördel tillämpas generellt. Det föreskrivs således i artikel 10.3 i den genom lag nr 7/1998 ändrade allmänna lagen nr 26/1984, som kommer efter den bestämmelse i vilken denna tolkningsregel införlivats, att villkor som har karaktär av ett standardvillkor i den mening som avses i lagen om standardvillkor omfattas av bestämmelserna i ovannämnda lag. Lagen innehåller i artikel 6.2 likaså en tolkningsregel till fördel för konsumenten: tvivel om tolkningen av otydliga standardvillkor skall komma den part som har tillträtt avtalet till godo. Om den spanska lagstiftaren hade velat begränsa tillämpningsområdet för tolkningsregeln till att avse enskild talan hade det uttryckligen kunnat föreskrivas antingen i artikel 10.3 i den allmänna lagen nr 26/1984 eller i artikel 6 i lag nr 7/1998. Eftersom så inte har skett är den logiska slutsatsen att denna regel är tillämplig på båda taleformerna.
18. I avsaknad av konkreta tecken på att principen om tolkning till nackdel för den part som har utformat villkoret faktiskt används i strid med direktivet vid bedömningen av villkor vid kollektiv talan om att förhindra bruk av oskäliga avtalsvillkor kan det inte med säkerhet fastställas att det resultat som föreskrivs i direktivet inte uppnås i den spanska rättsordningen. Icke desto mindre framgår det av tillämpningsområdet för de relevanta lagbestämmelserna att det finns en rättslig möjlighet att denna tolkningsregel kan tillämpas i de fall som avses i artikel 7.2 i direktivet. Eftersom en regel om tolkning av bestämmelser i en reglering är en del av bestämmelsernas innehåll skall tolkningsregeln vara fastställd på samma sätt som de bestämmelser som den skall tillämpas på. Under sådana omständigheter anser jag att den spanska rättsordningen inte tillräckligt säkerställer att den tolkningsregel som föreskrivs i artikel 5.2 i direktivet inte kan tillämpas på sådan talan som avses i artikel 7.2 i direktivet.
19. Kommissionens talan skall således bifallas vad gäller den första punkten.
III – Punkt 2 i kommissionens talan: artikel 6.2 i direktivet
20. Punkt 2 i kommissionens talan avser det sätt på vilket artikel 6.2 i direktivet har införlivats med spansk lagstiftning. Denna bestämmelse har följande ordalydelse:
”Medlemsstaterna skall, för de fall då avtalet har nära anknytning till medlemsstaternas territorium, vidta de åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa att konsumenterna inte förlorar det skydd som ges i detta direktiv på grund av att ett tredje lands lagstiftning väljs som tillämplig lag för avtalet.”
21. Artikel 10bis tredje stycket i den genom lag nr 7/1998 ändrade allmänna lagen nr 26/1984, som utgör en återgivning av artikel 6.2 i direktivet i spansk rätt har följande ordalydelse: ”Bestämmelserna om skydd för konsumenten mot oskäliga avtalsvillkor är tillämpliga, oberoende av vilket lands lag parterna har förklarat vara tillämplig på avtalet under de villkor som föreskrivs i artikel 5 i 1980 års Romkonvention om tillämplig lag för avtalsförpliktelser.”
22. I artikel 5.2 i Romkonventionen om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (nedan kallad 1980 års Romkonvention) föreskrivs – kort återgivet – att parternas val av tillämplig lag inte får medföra att konsumenten berövas det skydd som tillförsäkras honom enligt tvingande regler i lagen i det land där han har sin vanliga vistelseort, om en av de situationer som nämns i artikeln föreligger. Enligt artikel 5.1 är denna bestämmelse tillämplig på konsumentavtal om leverans av varor, utförande av tjänster och avtal om kredit för sådana prestationer.
23. I detta sammanhang är dessutom artikel 3.2 i lag nr 7/1998 av betydelse. I denna föreskrivs följande:
”[Denna lag] är vidare tillämplig på avtal som regleras av utländsk lag när parten har avgett sin viljeförklaring på spanskt territorium och han har sin vanliga vistelseort där, oberoende av bestämmelser i fördrag och internationella konventioner.”
24. Kommissionen har påpekat att medan artikel 6.2 i direktivet syftar till att tillhandahålla ett skydd för alla konsumenter vid ingående av alla avtalstyper med en näringsidkare begränsas skyddet i artikel 10bis i den ändrade allmänna lagen nr 26/1984 till vissa avtalstyper (nämligen sådana avtal som avses i artikel 5.1 i 1980 års Romkonvention) och endast om vissa villkor är uppfyllda (nämligen de krav som föreskrivs i artikel 5.2 i 1980 års Romkonvention). Dessa villkor är striktare än det enda villkor som föreskrivs i artikel 6.2 i direktivet, nämligen att det skall föreligga en ”nära anknytning [mellan avtalet] till medlemsstaternas territorium”.
25. Det följer vidare enligt den spanska regeringen av en ”integrerad” (eller systematisk) tolkning (”interpretación integradora”) av bestämmelserna i spansk rätt om skydd för konsumenten mot oskäliga villkor att dessa är tvingande. Bestämmelserna är tillämpliga, oberoende av vilken lag som parterna har valt skall vara tillämplig på avtalet. I bestämmelserna beaktas såväl direktivet som 1980 års Romkonvention. Den spanska regeringen har poängterat att det i artikel 3.2 i lag nr 7/1998 föreskrivs att spansk lag alltid är tillämplig på avtal som regleras av utländsk lag i de fall en part har avgett sin viljeförklaring på spanskt territorium och har sin vistelseort i Spanien. Det är på detta sätt som kravet på en ”nära anknytning [mellan avtalet] till medlemsstaternas territorium” tolkas avseende avtal som har anknytning till spansk rätt.
26. Artikel 6.2 i direktivet syftar till att säkerställa att det skydd som ges i direktivet inte undergrävs genom att avtalsparterna förklarar att ett tredje lands lag skall vara tillämplig på avtalet. För att uppnå detta syfte har direktivet ett vitt definierat kriterium som anknytningspunkt: det skall föreligga en nära anknytning mellan avtalet och en medlemsstats territorium. Eftersom det i artikel 10bis i den ändrade allmänna lagen nr 26/1984 hänvisas till artikel 5 i 1980 års Romkonvention är frågan om det skydd som åsyftas med direktivet har åsidosatts.
27. Jag anser att så är fallet. Direktivets kriterium om en nära anknytning mellan avtalet och en medlemsstats territorium ger utrymme för en flexibel tolkning. Tröskeln är därmed låg för att det skydd som ges i direktivet skall träda in, när parterna har valt att ett tredje lands lag skall tillämpas på deras avtal. Hänvisningen i artikel 10bis tredje stycket i den genom lag nr 7/1998 ändrade allmänna lagen nr 26/1984 till artikel 5 i 1980 års Romkonvention medför dock att det införs kriterier som leder till att tillämpningen av bestämmelserna i direktivet inte är säkerställd i den spanska rättsordningen i samtliga fall som regleras av artikel 6.2 i direktivet.
28. Enligt artikel 5 i 1980 års Romkonvention är tillämpningen av (tvingande) lag i det land där konsumenten har sin vanliga vistelseort, oavsett parternas val av tillämplig lag, beroende av villkor som inte förekommer i direktivet. Således skall a) avtalet föregås av ett särskilt anbud riktat till konsumenten i det landet eller av annonsering där och att konsumenten där vidtog de för avtalets ingående nödvändiga åtgärderna, eller b) den andra parten eller dennes representant mottog konsumentens beställning i det landet, eller c) konsumentens resa arrangerades av säljaren i syfte att förmå konsumenten att köpa. Dessa begränsningar skadar räckvidden av det skydd som krävs enligt artikel 6.2 i direktivet. Tillämpningsområdet för artikel 5 i 1980 års Romkonvention är dessutom begränsat till de avtal som nämns i bestämmelsens första stycke. Oberoende av hur vidsträckt den materiella räckvidden av denna bestämmelse än är gäller direktivet för alla avtal som en konsument ingår med en näringsidkare, med följd att det inte kan uteslutas att vissa avtalstyper felaktigt har kommit att uteslutas från tillämpningsområdet för artikel 10bis tredje stycket.
29. Eftersom den spanska regeringen har hänvisat till artikel 3.2 i lag nr 7/1998 skall det även påpekas att förutom att denna bestämmelse endast gäller för villkor i standardavtal i allmänhet och således inte särskilt för konsumentavtal innehåller den ändå två begränsande villkor som inte överensstämmer med direktivets skyddssystem. Även här gäller de kombinerade villkoren att konsumenten skall ha sin vanliga vistelseort på spanskt territorium och att han även skall ha avgett sin viljeförklaring där. Dessa krav inskränker likaså det skydd som ges i artikel 6.2 i direktivet.
30. Slutligen skall, eftersom den spanska regeringen har åberopat sig på att direktivets resultat uppnås genom en systematisk eller integrerad tolkning av de berörda bestämmelserna i spansk rätt, hänvisas till domstolens rättspraxis avseende detta direktiv.(8) Det framgår tydligt av denna rättspraxis att de rättigheter som enskilda kan hämta från direktivet skall regleras på ett tydligt och klart sätt i nationell rätt. Av vad som har sagts ovan torde framgå att detta inte alls är fallet beträffande artikel 6.2 i direktivet.
31. Kommissionens talan skall således bifallas även vad gäller den andra punkten.
IV – Förslag till avgörande
32. Sålunda föreslår jag att domstolen skall
– fastställa att Konungariket Spanien har underlåtit att fullgöra sina skyldigheter enligt bestämmelserna i fördraget och rådets direktiv 93/13/EEG av den 5 april 1993 om oskäliga villkor i konsumentavtal, genom att inte fullständigt ha införlivat artiklarna 5 och 6.2 i direktivet i sin nationella rättsordning, och
– förplikta Konungariket Spanien att ersätta rättegångskostnaderna.
(1) .
(2)
–	EGT L 95, 1993, s. 29; svensk specialutgåva, område 15, volym 12, s. 169.
(3)
–	Ley 7/1998, de 13 de abril, sobre Condiciones Generales de la Contratacíon, Boletin Oficial del Estado no 89, av den 14 april 1998, s. 12304.
(4)
–	Ley General 26/1984, de 19 de julio, para la Defensa de los Consumidores y Usarios, Boletin Oficial del Estado no 176, av den 24 juli 1984, s. 21686.
(5)
–	Se bland annat dom av den 30 maj 1991 i mål C-361/88, kommissionen mot Tyskland (REG 1991, s. I-2567), punkt 15, och av den 11 augusti 1995 i mål C-433/93, kommissionen mot Tyskland (REG 1995, s. I-2303), punkt 18.
(6)
–	Dom av den 10 maj 2001 i mål C-144/99, kommissionen mot Nederländerna (REG 2001, s. I‑3541), punkt 21.
(7)
–	Dom av den 27 juni 2000 i de förenade målen C-240/98–C-244/98, Océano Grupo Editorial och Salvat Editores (REG 2000, s. I-4941), punkt 27, och av den 24 januari 2002 i mål C-372/99, kommissionen mot Italien (REG 2002, s. I-819), punkterna 14–15.
(8)
–	Se ovan fotnot 6.