62022CC0566
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
JEAN RICHARD DE LA TOUR
föredraget den 12 oktober 2023 (
1
)
Mål C‑566/22
Inkreal s. r. o.
mot
Dúha reality s. r. o.
(begäran om förhandsavgörande från Nejvyšší soud (Högsta domstolen, Republiken Tjeckien))
”Begäran om förhandsavgörande – Civilrättsligt samarbete – Domstols behörighet, erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område – Förordning (EU) nr 1215/2012 – Tillämpningsområde – Artikel 25 – Prorogationsklausul – Avtalsparter med hemvist i samma medlemsstat kommer överens om att en domstol i en annan medlemsstat har behörighet att pröva tvister som uppstår på grund av avtalet – Anknytning till ett annat land”
I. Inledning
1.
Begäran om förhandsavgörande avser i huvudsak tolkningen av artikel 25.1 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område. (
2
)
2.
Begäran har framställts i ett mål mellan två bolag med säte i en och samma medlemsstat angående fastställande av vilken domstol som har territoriell behörighet att pröva ett yrkande om betalning av fordringar som uppkommit på grund av att två penninglåneavtal som ingåtts i denna medlemsstat, i vilka en domstol i en annan medlemsstat fastställs vara behörig i händelse av en tvist, inte har fullgjorts.
3.
Den nya fråga som har ställts till EU-domstolen är huruvida förekomsten av en prorogationsklausul i sig utgör en anknytning till ett annat land som är tillräcklig för att artikel 25.1 i förordning nr 1215/2012 ska vara tillämplig.
4.
En analys av de olika argumenten i doktrinen och de argument som bygger på rättspraxis från olika europeiska domstolar föranleder mig att föreslå EU-domstolen en lösning som innebär att denna fråga besvaras nekande och att det preciseras vid vilken tidpunkt villkoret om internationalitet ska bedömas.
II. Tillämpliga bestämmelser
A.
Unionsrätt
5.
Skäl 3 i förordning nr 1215/2012 har följande lydelse:
”[Europeiska u]nionen har som mål att bevara och utveckla ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, bland annat genom att underlätta tillgången till rättslig prövning, särskilt genom principen om ömsesidigt erkännande av domar och andra avgöranden av rättsliga myndigheter på det civilrättsliga området. I syfte att gradvis upprätta ett sådant område ska unionen besluta om åtgärder rörande samarbete i civilrättsliga ärenden som har gränsöverskridande verkningar, särskilt när det är nödvändigt för att den inre marknaden ska fungera väl.” (
3
)
6.
I artikel 25.1 i förordningen (
4
) föreskrivs följande:
”Om parterna, oberoende av var de har hemvist, har träffat avtal om att en domstol eller domstolarna i en medlemsstat ska vara behöriga att avgöra en redan uppkommen tvist eller framtida tvister i anledning av ett bestämt rättsförhållande, ska endast den domstolen eller de domstolarna ha behörighet, såvida inte avtalet är ogiltigt på materiell grund enligt lagen i den medlemsstaten. En sådan behörighet ska vara exklusiv om parterna inte har träffat avtal om annat …”
B.
Tjeckisk rätt
7.
Artikel 11.3 i zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád (lag nr 99/1963 om civilprocess) (nedan kallad civilprocesslagen) har följande lydelse:
”Om domstolarna i Republiken Tjeckien är behöriga att pröva målet, men det saknas bestämmelser om territoriell behörighet eller dessa inte kan fastställas, ska Nejvyšší soud (Högsta domstolen, Republiken Tjeckien) slå fast vilken domstol som ska pröva och avgöra målet.”
III. Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
8.
FD, med hemvist i Slovakien, i egenskap av långivare, och Dúha reality s. r. o., ett bolag med hemvist (
5
) i Slovakien, i egenskap av låntagare, ingick två penninglåneavtal den 29 juni 2016 respektive den 11 mars 2017.
9.
I enlighet med avtalet om överlåtelse av fordran av den 8 december 2021 överlät FD sina fordringar som uppstått till följd av penninglåneavtalet till Inkreal, ett bolag med säte i Slovakien.
10.
Parterna kom i nämnda avtal överens om att ”alla oklarheter eller tvister som följer av detta avtal och som är kopplade till detta avtal framför allt ska lösas genom förhandling mellan parterna i syfte att uppnå en för båda parterna godtagbar lösning. Om parterna inte kan lösa en sådan tvist, ska tvisten avgöras av den tjeckiska domstol som är behörig med avseende på materiellt tillämpningsområde (ratione materiae) och i territoriellt hänseende (ratione loci) i enlighet med civilprocesslagen, i dess aktuella lydelse.”
11.
Eftersom Dúha reality inte hade återbetalat penninglånen väckte Inkreal talan vid Nejvyšší soud (Högsta domstolen) den 30 december 2021 på grundval av denna klausul, som Inkreal ansåg vara ett avtal som gav de tjeckiska domstolarna behörighet att pröva tvister som uppkommit till följd av penninglåneavtal. Inkreals yrkanden avser i första hand betalning av dess fordringar, i andra hand fastställande av vilken tjeckisk domstol som har territoriell behörighet att pröva målet i sak enligt artikel 11.3 i civilprocesslagen.
12.
Inkreal har till stöd för sistnämnda yrkande gjort gällande att det handlar med stöd av en prorogationsklausul som är giltig inom ramen för privaträttsliga förhållanden med anknytning till ett annat land enligt artikel 25.1 i förordning nr 1215/2012, eftersom det inte finns något annat skäl att anta att en domstol ska ha exklusiv behörighet enligt denna förordning.
13.
Mot bakgrund av EU-domstolens praxis (
6
) framstår det enligt den hänskjutande domstolen som oklart huruvida förordning nr 1215/2012, och följaktligen även dess artikel 25.1, är tillämplig i en situation där den enda aspekt som kan anses ha anknytning till ett annat land är att två parter med hemvist i samma medlemsstat har kommit överens om att domstolarna i en annan medlemsstat i unionen ska vara behöriga.
14.
De huvudsakliga argument som anförts till stöd för att denna förordning är tillämplig avser bland annat parternas avtalsfrihet, den enhetliga tolkningen och den harmoniserade tillämpningen av artikel 25 i nämnda förordning och de ologiska, eventuellt irrationella, följder, som skulle uppstå om denna bestämmelse inte skulle vara tillämplig.
15.
Det huvudsakliga skälet till att förordningen inte kan tillämpas i förevarande mål är däremot att det inte finns någon anknytning till ett annat land och att målet därför är av rent inhemsk karaktär. Denna slutsats grundar sig bland annat på uppfattningen att parternas vilja att utse en domstol i en annan medlemsstat som behörig domstol inte i sig kan leda till en ”internationalisering” av en viss situation.
16.
Under dessa omständigheter, och med hänsyn till de skillnader i doktrin och rättspraxis som följer av att vissa domstolar i högsta instans i andra medlemsstater rådfrågats, beslutade Nejvyšší soud (Högsta domstolen) att vilandeförklara målet och att ställa följande fråga till EU-domstolen för ett förhandsavgörande:
”Kan [förordning nr 1215/2012], med hänsyn till den omständigheten att en gränsöverskridande faktor är en nödvändig förutsättning för tillämpning av denna förordning, tillämpas enbart på grund av att två parter med hemvist i samma medlemsstat kommer överens om att en domstol i en annan medlemsstat i Europeiska unionen har behörighet?”
17.
Skriftliga yttranden har ingetts av Dúha reality, den tjeckiska och den schweiziska regeringen samt Europeiska kommissionen.
IV. Bedömning
A.
Inledande synpunkter
18.
Det ska för det första påpekas att bestämmelserna i artikel 25 i förordning nr 1215/2012 om avtal om domstols behörighet delvis är likvärdiga med bestämmelserna i tidigare rättsliga instrument. (
7
) Av domstolens fasta praxis följer följaktligen att den tolkning som den har gjort vad gäller en av dem även är tillämplig på de andra. (
8
)
19.
Eftersom tvisten vid den nationella domstolen gäller överlåtelse av fordringar, anser jag för det andra att det är lämpligt att påpeka att EU-domstolen erinrade om att det i artikel 25.1 i förordning nr 1215/2012 inte preciseras huruvida en prorogationsklausul kan anses gälla fler än avtalsparterna på så sätt att prorogationsklausulen överförs till en tredje man som är part i ett senare avtal och som, helt eller delvis, har övertagit de rättigheter och skyldigheter som tillkommer någon av parterna i det ursprungliga avtalet. (
9
) Den slog vidare fast att det endast är när tredje man, i enlighet med tillämplig nationell materiell rätt, har övertagit en av de ursprungliga avtalsparternas samtliga rättigheter och skyldigheter som en prorogationsklausul som denne tredje man inte har samtyckt till ändå kan vara bindande för denne. (
10
) I förevarande fall framgår det av det förfarande som den hänskjutande domstolen har fastställt att Inkreal som är tredje part i det avtal som innehåller prorogationsklausulen anser sig vara bunden av detta.
B.
Prövning i sak
20.
Den hänskjutande domstolen har framställt sin begäran om förhandsavgörande för att få klarhet i huruvida artikel 25 i förordning nr 1215/2012 ska tolkas så, att den, i en rent inhemsk situation, är tillämplig redan av den anledningen att parterna med hemvist i samma medlemsstat har avtalat om att en eller flera domstolar i en annan medlemsstat ska ha behörighet att pröva en redan uppkommen tvist eller framtida tvister dem emellan.
21.
Den hänskjutande domstolen har redogjort för de två motstridiga ståndpunkter som har intagits i doktrinen och som har förespråkats av domstolarna i medlemsstaterna på grund av att det i artikel 25.1 i förordning nr 1215/2012 saknas ett krav på anknytning till ett annat land, vilket är oförändrat i förhållande till de tidigare artiklar som var tillämpliga på prorogationsklausuler sedan Brysselkonventionen (
11
) trädde i kraft, vilken ersattes av förordning nr 44/2001. (
12
)
22.
Dessa bestämmelser kan emellertid inte åberopas som stöd. Det kan endast påpekas att kravet på att minst en av parterna ska ha hemvist i en medlemsstat för att kunna utse en eller flera domstolar i en medlemsstat inte föreskrivs i artikel 25.1 i förordning nr 1215/2012. Dessutom är räckvidden av prorogationsklausulen begränsad till tvister som har sitt ursprung i det rättsförhållande för vilket den överenskommits. (
13
)
23.
För att en domstol i en medlemsstat ska kunna utses till behörig domstol är parternas val följaktligen inte underkastat något annat krav, såsom bland annat förekomsten av ett samband mellan den utsedda domstolen och tvisten. (
14
) Det är tillräckligt att de objektiva faktorer som enligt parternas överenskommelse ska gälla för valet av den eller de domstolar till vilka de avser att hänskjuta tvister som uppkommit eller som kommer att uppkomma anges i klausulen. Dessa faktorer ska vara tillräckligt precisa för att den domstol vid vilken talan har väckts ska kunna avgöra om den är behörig. (
15
)
24.
Denna flexibilitet grundar sig, sedan Brysselkonventionen, på beslutsamheten att ge full verkan åt partsautonomin (
16
) i frågor om avtal om domstols behörighet, utan att för den skull, enligt min mening, utgöra ett undantag från villkoren för tillämpning av förordning nr 1215/2012, däribland kravet på anknytning till ett annat land. (
17
)
25.
I detta hänseende kan det inledningsvis påpekas att förordning nr 1215/2012, till skillnad från vissa andra förordningar, (
18
) men i likhet med flertalet av dem som rör civilrättsligt samarbete i familje-, underhålls- eller insolvensfrågor, inte innehåller någon bestämmelse om den aktuella situationens internationella karaktär, trots att detta är ett villkor för dess tillämplighet. (
19
)
26.
I detta sammanhang klargjorde EU-domstolen vidare att ”behörighetsreglerna i Brysselkonventionen endast kan tillämpas när det finns anknytning till ett annat land”. (
20
) Denna princip har bekräftats i flera andra domar när det gäller förordningarna nr 44/2001 (
21
) och nr 1215/2012. (
22
)
27.
En sådan tolkning är slutligen nödvändig med hänsyn till de rättsliga grunderna för denna förordning, (
23
) även om syftet med den omarbetning av förordning nr 44/2001 som gjordes därigenom är att främja rörligheten för och erkännandet av domar inom det europeiska rättsområdet utan begränsningar på grund av tvistens internationella karaktär (
24
) och, vad gäller avtal om domstols behörighet, deras universella tillämpning, vilket utgör en nyhet. (
25
)
28.
I artikel 81 FEUF, som utgör den rättsliga grunden för förordning nr 1215/2012, föreskrivs i punkt 1 första meningen att ”[u]nionen ska utveckla ett rättsligt samarbete i civilrättsliga frågor som har gränsöverskridande följder, vilket bygger på principen om ömsesidigt erkännande av domstolsavgöranden och utomrättsliga avgöranden”. (
26
)
29.
Eftersom syftet med förordningen är att göra reglerna om behörighetskonflikter mer enhetliga, och inte att ersätta medlemsstaternas interna regler om inhemska tvister, förutsätter dess tillämplighet, och därmed tillämpligheten av artikel 25, att den aktuella situationen är av internationell karaktär inom de gränser som är fastställda i unionsrätten. (
27
)
30.
Vilka kriterier ska under dessa omständigheter användas?
31.
Jag stöder den uppfattning som vissa författare har förfäktat på tyska, (
28
) engelska (
29
) och franska (
30
) och som har antagits av högsta domstolar i vissa medlemsstater, (
31
) vilken utesluter att den situation som är i fråga i målet, enbart på grund av parternas vilja, är av internationell karaktär, och detta av fem huvudsakliga skäl.
32.
För det första, om det antas att tillämpningen av en bestämmelse i förordning nr 1215/2012 förutsätter att det föreligger ett villkor om internationalitet, skulle det inte vara logiskt att medge att detta villkor a priori är uppfyllt enbart av parternas vilja i en rent inhemsk situation. En sådan tolkning skulle med andra ord leda till att varje villkor om internationalitet som ska vara uppfyllt enligt objektiva kriterier skulle avskaffas. (
32
)
33.
För det andra, i en gränsöverskridande situation, med förbehåll för de särskilda behörighetsregler som föreskrivs i förordning nr 1215/2012__ utformades det avtal om domstols behörighet som föreskrivs i artikel 25 som ett sätt för parterna att välja att frångå dessa tvingande regler genom en ömsesidig överenskommelse. (
33
) I en inhemsk situation skulle ett avtal om domstols behörighet ha till syfte eller verkan att nationella regler om domstols behörighet och val av domstol frångås. (
34
) Även om denna förordning ingår i ett sammanhang som syftar till att förstärka det ömsesidiga förtroendet och harmonisera lagvalsregler, (
35
) kan den inte leda till att åtskillnaden mellan interna och internationella behörighetsregler som regleras av unionsrätten undanröjs. (
36
)
34.
Jag anser därför att fyra motargument av textuell eller teleologisk karaktär avseende artikel 25 i förordning nr 1215/2012 ska underkännas. Först är det, på grund av villkoren för förordningens tillämplighet, (
37
) inte möjligt att av den omständigheten att ett avtal om domstols behörighet kan ingås utan att någon av parternas hemvist har någon anknytning till en medlemsstat (
38
) dra slutsatsen att den enda anknytning till ett annat land som unionslagstiftaren kräver är att en domstol i en medlemsstat har valts.
35.
Vidare kan partsautonomin, som traditionellt motiverar bestämmelsen om avtal om domstols behörighet vid val av domstol, inte heller åberopas i så vidsträckt omfattning att parterna ges möjlighet att ifrågasätta tillämpningsområdet för förordningen som är begränsat till internationella och inte rent inhemska situationer.
36.
Dessutom kan klargörandet av vilken lag som är tillämplig på den materiella giltigheten av avtalet om domstols behörighet i artikel 25 i förordning nr 1215/2012, som visserligen är av stort intresse, emellertid inte motivera att denna förordning ska tillämpas, (
39
) såvida inte en tolkning som grundar sig på resultatet av dess tillämpning antas.
37.
Slutligen, även om unionslagstiftarens syfte vid ändringen av artikel 23 i förordning nr 44/2001 genom förordning nr 1215/2012 onekligen var att stärka användningen av klausuler om val av behörig domstol (
40
) och deras effektivitet för att säkerställa parternas rättssäkerhet, (
41
) kan det inte motivera att parterna tillåts att avvika från nationella behörighetsregler utan någon begränsning eller något anknytningskriterium. (
42
) Det ska i detta avseende erinras om att den hänskjutande domstolen i förevarande fall, även om den situation som är i fråga i det nationella målet skulle kunna liknas vid tvister inom bankområdet, (
43
) uttryckligen har påpekat att det inte finns någon annan anknytning till ett annat land än valet av en domstol i en annan medlemsstat. (
44
)
38.
För det tredje, vad gäller domstolens praxis, enligt vilken anknytning till ett annat land kan följa av föremålet för tvisten när den aktuella situationen kan ge upphov till frågor rörande fastställandet av den internationella behörigheten för domstolar, (
45
) delar jag varken den tjeckiska regeringens eller kommissionens uppfattning om de slutsatser som de har dragit därav. Denna rättspraxis grundar sig nämligen på objektiva kriterier (till exempel att de omtvistade omständigheterna ägde rum i ett tredjeland (
46
) eller att svaranden är utländsk medborgare och saknar känd hemvist (
47
)) till vilka uppfyllelseorten för förpliktelsen kan tilläggas. (
48
)
39.
Det går således inte att av detta dra slutsatsen att förfarandet i det nationella målet omfattas av denna rättspraxis enbart av det skälet att det syftar till att fastställa vilken av domstolarna som är behörig med hänsyn till valet av en domstol i en annan medlemsstat än den där parterna har hemvist. Enligt min mening ska den hänskjutande domstolen, med anledning av den begäran som ingetts har till den, pröva huruvida artikel 25 i förordning nr 1215/2012 är tillämplig. Det ankommer med andra ord på den hänskjutande domstolen att bedöma den aktuella situationens internationella karaktär och inte att pröva lagenligheten av den aktuella klausulen, bland annat mot bakgrund av de skyddande behörighetsregler som föreskrivs i förordning nr 1215/2012, i syfte att avgöra om den har internationell behörighet. (
49
)
40.
För det fjärde, vad gäller förenligheten med andra rättsliga instrument, delar jag vissa författares uppfattning att artikel 3.3 i Rom I‑förordningen, (
50
) som rör lagval i en inhemsk situation, inte ska användas som referens vid tolkningen av artikel 25 i förordning nr 1215/2012. (
51
)
41.
Dels är det kriterium som anges i artikel 1.1 i den sistnämnda förordningen kriteriet att det rör sig om en situation ”som innebär lagkonflikt” (
52
) som inte nödvändigtvis har anknytning till ett annat land, såsom framgår av syftet med artikel 3.3 i nämnda förordning. (
53
) Dels ändrar denna bestämmelse inte arten av rent inhemska situationer där en utländsk lag har valts, eftersom de fortfarande omfattas av tvingande nationella bestämmelser. Artikel 25 i förordning nr 1215/2012 garanterar emellertid inte någon särskild domstol. Sammanfattningsvis ska det i inhemska situationer göras en åtskillnad mellan Rom I‑förordningen, som avser den lagkonflikt som följer av parternas vilja, och förordning nr 1215/2012, som på grund av villkoren för dess tillämpning inte avser den behörighetskonflikt som uppkommer till följd av parternas val.
42.
Vidare stöder jag tanken att EU-domstolens tolkning ska ta hänsyn till de val som gjordes i Haagkonventionen av den 30 juni 2005 om avtal om val av domstol. (
54
) Med hänsyn till konventionens ömsesidiga inverkan på förordning nr 1215/2012, som det erinras om i skälen 4 och 5 i beslut 2014/887, är en lösning som är förenlig med regeln i artikel 1.2 i konventionen enligt vilken ”ett mål [ska] anses som internationellt, såvida inte parterna har hemvist i samma medlemsstat och förbindelserna mellan parterna och alla andra faktorer av betydelse för tvisten, oavsett den valda domstolens säte, är knutna endast till den staten” att fördra. (
55
)
43.
För det femte vill jag tillägga att eftersom den internationella karaktären under dessa förhållanden kan följa av olika omständigheter, (
56
) ska de bedömas av den domstol vid vilken talan väckts i varje enskilt fall utifrån en flexibel eller en vid tolkning. (
57
)
44.
Mot bakgrund av samtliga dessa argument föreslår jag att EU-domstolen ska besvara den hänskjutande domstolens fråga på så sätt att tillämpningen av artikel 25 i förordning nr 1215/2012 är underkastad ett villkor om anknytning till utlandet som inte är uppfyllt enbart på grund av valet av en domstol i en medlemsstat.
45.
På grund av den inverkan som en sådan tolkning har i praktiken bör denna lösning enligt min mening kompletteras i domskälen i EU-domstolens avgörande med en precisering av den tidpunkt vid vilken bedömningen av situationens internationella karaktär ska göras, (
58
) för att fullt ut kunna uppfylla målet att ge den hänskjutande domstolen ett användbart svar. (
59
)
46.
Den internationella karaktären av en situation kan förändras med tiden. Jag tänker här på en internationalisering av situationen i tvistemålsskedet. (
60
) Jag konstaterar att även på denna punkt, i avsaknad av ett klargörande i förordning nr 1215/2012, (
61
) skiljer sig analyserna i den juridiska litteraturen och avgörandena från medlemsstaternas domstolar åt. (
62
)
47.
Jag har påpekat att den stora majoriteten av författarna har uttalat sig för att rätten ska göra en bedömning med utgångspunkt i ingåendet av avtalet om domstols behörighet (
63
) snarare än med utgångspunkt i den tidpunkt då talan väcks vid den domstol som har utsetts av parterna. (
64
) De argument som avser den avtalsenliga karaktären av fastställandet av behörighet (
65
) och rättssäkerhet förefaller (
66
) mig vara övertygande, till skillnad från de argument som grundar sig på förutsägbarhet. (
67
) Jag har även kunnat konstatera att olika uppfattningar råder i medlemsstaternas rättspraxis. (
68
)
48.
Jag utesluter nämligen kriteriet om prövning av anknytning till ett annat land vid den tidpunkt då talan väcks vid domstolen, vilket enligt min mening inte uppfyller kraven på rättssäkerhet och ökar risken för forum shopping, även om den aktuella situationen ursprungligen var rent inhemsk. (
69
)
49.
Med hänsyn till klausulens processuella syfte, det vill säga valet av domstol inom ramen för en europeisk förordning och dess syften, anser jag emellertid att en alternativ lösning är tänkbar. (
70
) Det skulle således kunna godtas att parterna, i en inhemsk situation i syfte att internationalisera denna situation, (
71
) när de ingår avtalet kommer överens om att utse en domstol i en medlemsstat i tillräckligt precisa ordalag som ger uttryck för deras avsikt (
72
) och föreskriver att endast de nationella domstolarna är behöriga vid tvivel om huruvida det föreligger ett kriterium om internationalitet. Det är enbart på dessa villkor som jag anser att rättssäkerheten kan garanteras. (
73
) Det skulle då ankomma på den utsedda domstolen att bedöma om parternas förutsägelser har gått i uppfyllelse vid den tidpunkt då talan väcktes vid nämnda domstol.
V. Förslag till avgörande
50.
Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att EU-domstolen besvarar den tolkningsfråga som ställts av Nejvyšší soud (Högsta domstolen, Republiken Tjeckien) på följande sätt:
Artikel 25 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område,
ska tolkas på så sätt att
den inte är tillämplig i en rent inhemsk situation, enbart på grund av att de parter som har hemvist i samma medlemsstat har utsett en eller flera domstolar i en annan medlemsstat för att slita tvister som uppkommit eller kan komma att uppkomma mellan parterna.
(
1
)	Originalspråk: franska.
(
2
)	EUT L 351, 2012, s. 1.
(
3
)	Min kursivering.
(
4
)	För en erinran om de bestämmelser som föregick denna artikel, se fotnoterna 7, 11 och 12 i förevarande förslag till avgörande.
(
5
)	Jag antar att Nejvyšší soud (Högsta domstolen), som är hänskjutande domstol i målet, anser att Dúha reality och Inkreal s. r. o. (se punkt 9 i detta förslag till avgörande) har ”hemvist” i den mening som avses i artikel 63.1 i förordning nr 1215/2012.
(
6
)	Den hänskjutande domstolen har hänvisat till dom av den 1 mars 2005, Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, punkterna 25 och 26), och dom av den 7 maj 2020, Parking och Interplastics (C‑267/19 och C‑323/19, EU:C:2020:351, punkterna 30–35).
(
7
)	Se artikel 17 i konventionen om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EGT L 299, 1972, s. 32), undertecknad i Bryssel den 27 september 1968, i dess lydelse enligt senare konventioner om nya medlemsstaters tillträde till denna konvention (EGT C 27, 1998, s. 1) (nedan kallad Brysselkonventionen), och artikel 23 i rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EGT L 12, 2001, s. 1).
(
8
)	Se dom av den 24 november 2022, Tilman (C‑358/21, EU:C:2022:923, punkt 34, om även överensstämmelse vad gäller tolkningen med de identiska bestämmelserna i konventionen om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, undertecknad den 30 oktober 2007 och godkänd på gemenskapens vägnar genom rådets beslut 2009/430/EG av den 27 november 2008 (EUT L 147, 2009, s. 1) (nedan kallad Lugano II-konventionen)).
(
9
)	Se, bland annat, dom av den 18 november 2020, DelayFix (C‑519/19, EU:C:2020:933, punkt 40).
(
10
)	Se dom av den 18 november 2020, DelayFix (C‑519/19, EU:C:2020:933, punkt 47 och där angiven rättspraxis).
(
11
)	Se artikel 17 första stycket första meningen i Brysselkonventionen, i dess ändrade lydelse enligt artikel 11 i konventionen om Konungariket Danmarks, Irlands och Förenade konungarikets Storbritannien och Nordirlands tillträde till konventionen (EGT L 304, 1978, s. 1) och enligt artikel 7 i konventionen av den 26 maj 1989 om Konungariket Spaniens och Republiken Portugals tillträde till nämnda konvention (EGT L 285, 1989, s. 1), enligt vilken ”[o]m parterna har träffat avtal om att en domstol eller domstolarna i en konventionsstat skall vara behöriga att avgöra en redan uppkommen tvist eller framtida tvister i anledning av ett bestämt rättsförhållande, och minst en av parterna har hemvist i en konventionsstat, skall endast den domstolen eller domstolarna i den staten vara behöriga.”
(
12
)	Se artikel 23.1 i denna förordning där följande anges: ”[O]m parterna har träffat avtal om att en domstol eller domstolarna i en medlemsstat skall vara behöriga att avgöra en redan uppkommen tvist eller framtida tvister i anledning av ett bestämt rättsförhållande, och minst en av parterna har hemvist i en medlemsstat, skall endast den domstolen eller domstolarna i den medlemsstaten ha behörighet. En sådan behörighet skall vara exklusiv om parterna inte har träffat avtal om annat. …”
(
13
)	Se dom av den 21 maj 2015, CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335, punkt 68 och där angiven rättspraxis), och dom av den 8 mars 2018, Saey Home & Garden (C‑64/17, EU:C:2018:173, punkt 30).
(
14
)	Se dom av den 17 januari 1980, Zelger (56/79, EU:C:1980:15, punkt 4), och dom av den 16 mars 1999, Castelletti (C‑159/97, EU:C:1999:142, punkt 50 och där angiven rättspraxis). Se emellertid samma allmänna regel i skälen 8 och 13 i förordningarna nr 44/2001 respektive nr 1215/2012. Jämför artikel 5 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 650/2012 av den 4 juli 2012 om behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt godkännande och verkställighet av officiella handlingar i samband med arv och om inrättandet av ett europeiskt arvsintyg (EUT L 201, 2012, s. 107). Se, för ett liknande resonemang, artikel 7 i rådets förordning (EU) 2016/1103 av den 24 juni 2016 om genomförande av ett fördjupat samarbete på området för domstols behörighet, tillämplig lag samt erkännande och verkställighet av domar i mål om makars förmögenhetsförhållanden (EUT L 183, 2016, s. 1).
(
15
)	Se dom av den 9 november 2000, Coreck (C‑387/98, EU:C:2000:606, punkt 15), och dom av den 7 juli 2016, Hőszig (C‑222/15, EU:C:2016:525, punkt 43).
(
16
)	Se skälen 14 och 15 i förordning nr 1215/2012, och dom av den 7 juli 2016, Hőszig (C‑222/15, EU:C:2016:525, punkt 44), och dom av den 18 november 2020, DelayFix (C‑519/19, EU:C:2020:933, punkt 38).
(
17
)	Se även, för en erinran om att tvisten måste avse frågor på privaträttens område i den mening som avses i förordning nr 1215/2012, Nourissat, C., ”L’avenir des clauses attributives de juridiction d’après le règlement ’Bruxelles I bis’”, Mélanges en l’honneur du professeur Bernard Audit: les relations privées internationales, Librairie générale de droit et de jurisprudence, Issy-les-Moulineaux, 2014, s. 567–579, särskilt s. 570.
(
18
)	Se artikel 3.1 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1896/2006 av den 12 december 2006 om införande av ett europeiskt betalningsföreläggande (EUT L 399, 2006, s. 1) och Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 861/2007 av den 11 juli 2007 om inrättande av ett europeiskt småmålsförfarande (EUT L 199, 2007, s. 1). Se, beträffande förordning nr 1896/2006, dom av den 7 maj 2020, Parking och Interplastics (C‑267/19 och C‑323/19, EU:C:2020:351, punkt 33). För en jämförelse, se Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 593/2008 av den 17 juni 2008 om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (Rom I) (EUT L 177, 2008, s. 6) (nedan kallad Rom I-förordningen), Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 864/2007 av den 11 juli 2007 om tillämplig lag för utomobligatoriska förpliktelser (Rom II) (EUT L 199, 2007, s. 40) (nedan kallad Rom II-förordningen) och rådets förordning (EU) nr 1259/2010 av den 20 december 2010 om genomförande av ett fördjupat samarbete om tillämplig lag för äktenskapsskillnad och hemskillnad (EUT L 343, 2010, s. 10) (nedan kallad Rom III-förordningen). Enligt artikel 1.1 i förordningarna är kriteriet för tillämplighet att det rör sig om i ”situationer som innebär [eller där det föreligger en, i ROM III-förordningen] lagkonflikt”. I den tyska språkversionen av dessa artiklar används begreppet ”Verbindung zum Recht verschiedener Staaten”, det vill säga anknytningen till lagstiftningen i flera stater.
(
19
)	Se dom av den 7 maj 2020, Parking och Interplastics (C‑267/19 och C‑323/19, EU:C:2020:351, punkt 35).
(
20
)	Se dom av den 1 mars 2005, Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, punkt 25).
(
21
)	Se dom av den 17 november 2011, Hypoteční banka (C‑327/10, EU:C:2011:745, punkt 29).
(
22
)	Se dom av den 25 februari 2021, Markt24 (C‑804/19, EU:C:2021:134, punkt 32), och dom av den 8 september 2022, IRnova (C‑399/21, EU:C:2022:648, punkt 27).
(
23
)	Se, avseende de mål som eftersträvas med nämnda förordning, artikel 3.2 FEU och artikel 67 FEUF.
(
24
)	Enligt skäl 26 i förordning nr 1215/2012 bör ”en dom som har meddelats av domstolarna i en medlemsstat behandlas som om den hade meddelats i den anmodade medlemsstaten.”
(
25
)	Se punkt 22 i förevarande förslag till avgörande.
(
26
)	Min kursivering. Se även skälen 3 och 5 i förordning nr 1215/2012.
(
27
)	Se Audit, B., och d’Avout, L., Droit international privé, (nionde utgåvan, Librairie générale de droit et de jurisprudence, Paris, 2022, punkt 625 (sidorna 539 och 540) och punkt 628 (s. 544). Se även Gaudemet-Tallon, H., och Ancel, M.-E., Compétence et exécution des jugements en Europe, Règlements 44/2001 och 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1998 och 2007), sjätte utgåvan, Librairie générale de droit et de jurisprudence, collection ”Droit des affaires”, Paris, 2018, punkt 82 (s. 117) och punkt 141 (s. 189). Se, beträffande behovet av att klargöra detta villkor, en undersökning som utförts för kommissionen av Milieu SRL med rubriken ”Study to support the preparation of a report on the application of Regulation (EU) no 1215/2012 on jurisdiction and the recognition and enforcement of judgments in civil and commercial matters (Brussels Ia Regulation” (nedan kallad undersökning som utförts för kommissionen, januari 2023, s. 14, sidorna 54–59 samt sidorna 263 och 264. Se dessutom analysen med rubriken ”Regulation Brussels Ia: a standard for free circulation of judgments and mutual trust in the European Union”, som är en detaljerad analys, av den 31 juli 2022, av nationell praxis i samtliga nuvarande medlemsstater och i Förenade kungariket avseende tillämpningen av artikel 25 i förordning nr 1215/2012, utförd på grundval av samma frågor som i den undersökning som Internationaal Juridisch Instituut utfört för kommissionen (frågorna nr 41–49) inom ramen för det av kommissionen finansierade projektet JUDGTRUST, sidorna 34–38 och sidorna 163–176.
(
28
)	Se Mankowski, P., ”Article 25 Brüssel Ia-VO”, i Rauscher, T., och Leible, S., Europäisches Zivilprozess- und Kollisionsrecht: EuZPR/EuIPR: Kommentar. Volym I, Brüssel Ia-Verordnung, femte utgåvan, Otto Schmidt, Köln, 2021, särskilt punkterna 32 och 35, Hausmann, R., ”Gerichtsstands-und Schiedsvereinbarungen”, i Reithmann, C., och Martiny, D., Internationales Vertragsrecht, nionde utgåvan, Otto Schmidt, Köln, 2022, punkt 7.19 och följande punkter, Dörner, H., ”Artikel 25 [Zulässigkeit und Form von Gerichtsstandsvereinbarungen]”, i Saenger, I., Zivilprozessordnung: familienverfahren, gerichtsverfassung, europäisches verfahrensrecht: handkommentar, nionde utgåvan, Nomos, Baden-Baden, 2021, särskilt punkt 6. För motsatt synsätt, se Staudinger, H., ”Gerichtsstands-und Schiedsvereinbarungen”, Internationale Zuständigkeit für Vertragsklagen; Gerichtsstands- und Schiedsvereinbarungen, De Gruyter, Berlin, 2011, punkt 241, Geimer, R., ”Artikel 25 EuGVVO”, Zöller, R., Zivilprozessordnung, 33:e utgåvan, Otto Schmidt, Köln, 2020, punkt 3.
(
29
)	Se Brosch, M., och Kahl, L.-M., ”Article 25”, i Requejo Isidro, M., Brussels I bis: A Commentary on Regulation (EU) no 1215/2012, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2022, sidorna 344–374, särskilt punkt 25.03, och, för ett motsatt resonemang, Magnus, U., ”Article 25”, i Magnus, U., och Mankowski, P., European Commentaries on Private International Law, Brussels I bis Regulation, 2:a utgåvan, Otto Schmidt, Cologne, 2023, sidorna 579–642, särskilt punkt 25 (s. 599).
(
30
)	Se Schlossers rapport om konventionen av den 9 oktober 1978 om Konungariket Danmarks, Irlands och Förenade konungarikets Storbritannien och Nordirland tillträde till konventionen om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område, samt till protokollet om domstolens tolkning av denna konvention (EGT C 59, 1979, s. 71), punkt 174, Gothot, P., och Holleaux, D., La Convention de Bruxelles du 27 septembre 1968: compétence judiciaire et effets des jugements dans la CEE, Jupiter, Paris, 1985, punkt 167 (s. 99), Gaudemet-Tallon, H., och Ancel, M.-E., ovan anförd, punkt 141 (s. 189), i förlängningen, Sindres, D., ”Compétence judiciaire, Reconnaissance et Exécution des décisions en matière civile et Commerciale. – Compétence. – Règles ordinaires de compétence. – Dispositions générales. – Article 4 du règlement (UE) no 1215/2012, JurisClasseur Droit international, LexisNexis, Paris, 2 november 2021, häfte 584–125, punkt 27, Audit, B., och d’Avout, L., ovan anförd, punkt 675 (sidorna 587 och 588). För ett motsatt resonemang, se rapport från M.P. Jenard om Brysselkonventionen (EGT C 59, 1979, s. 1), s. 38, Droz, G., Compétence judiciaire et effets des jugements dans le Marché commun (Étude de la Convention de Bruxelles du 27 septembre 1968), Dalloz, Paris, 1972, punkt 207 (sidorna 129 och 130), Beraudo, J.-P., och Beraudo, M.-J., ”Convention de Bruxelles/Conventions de Lugano. Règlement (CE) no 44/2001/Règlement (UE) no 1215/2012. – Généralités et champs d’application, JurisClasseur procédure civile, LexisNexis, Paris, 24 mars 2023, häfte 2100–15, punkt 46.
(
31
)	Såvitt jag vet följer det bland annat av följande domar att olika faktorer beaktas för att karakterisera den internationella situationen: i Tyskland, inom ramen för konventionen om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område, som utfärdats i Lugano den 16 september 1988 (EGT L 319, 1988, s. 9), dom från Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen, Tyskland), av den 23 juli 1998 (II ZR 286/97), i Frankrike, domar från Cour de cassation (Högsta domstolen, Frankrike), första avdelningen för civilmål, av den 4 oktober 2005 (nr 02–12.959), och av den 30 september 2020 (nr 19–15.626), i Italien domar från Corte suprema di cassazione (Högsta domstolen, Italien), i utökad sammansättning, av den 30 december 1998 (nr 12907), och av den 14 februari 2011 (nr 3568, punkt 5.2), och dom av den 10 maj 2019 (nr 12585, punkt 5), och i Portugal, domar från Supremo Tribunal de Justiça (Högsta domstolen, Portugal), av den 26 januari 2016 (540/14.4TVLSB.S1), och av den 4 februari 2016 (536/14.6TVLSB.L1.S1). För ett motsatt resonemang, har följande domar meddelats i Österrike, beslut av Oberster Gerichtshof (Högsta domstolen, Österrike), av den 5 juni 2007 (10 Ob 40/07s), och dom av den 29 juni 2020 (2 Ob 104/19m, punkt 2), och i Nederländerna, dom från Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden (Appellationsdomstolen i Arnhem-Leeuwarden, Nederländerna), av den 27 oktober 2015 (200.157.017/01, punkterna 3.10 och 3.12), och dom från rechtbank Rotterdam (Domstolen i Rotterdam, Nederländerna), av den 1 april 2016 (4080627 CV EXPL 15–3441, punkt 3.4). Se emellertid en avvikande dom från rechtbank Amsterdam (Domstolen i Amsterdam, Nederländerna) av den 11 april 2019 (7342297 CV EXPL 18–25262, punkterna 9–11). Hoge Raad der Nederlanden (Högsta domstolen i Nederländerna) har inte meddelat någon dom.
(
32
)	Se, i detta hänseende, Stark, L., L’internationalité en droit international privé, doktorsavhandling försvarad den 28 november 2020, sidorna 27 och 28.
(
33
)	Se dom av den 24 juni 1986, Anterist (22/85, EU:C:1986:255, punkt 13), och dom av den 8 mars 2018, Saey Home & Garden (C‑64/17, EU:C:2018:173, punkt 24).
(
34
)	Se i detta avseende Stark, L., ovan anförd, s. 261, och, för ett liknande resonemang, Sindres, D., ovan anförd, punkt 27.
(
35
)	Se Rom I-, Rom II- och Rom III-förordningarna.
(
36
)	Se i detta avseende Mailhé, F., ”Convention attributive de juridiction”, Espace judiciaire civil européen, Arrêts de la CJUE et commentaires, Bruylant, Bryssel, 2020, sid. 476–480, särskilt punkt 571 (s. 478), enligt vilken ”medlemsstaternas domstolars ”fungibilitet” fortfarande endast gäller rättsförhållanden som, på grund av förekomsten av utländska inslag, inte längre i sig omfattas av behörigheten hos enbart domstolarna i en medlemsstat”.
(
37
)	Se punkt 29 i förevarande förslag till avgörande.
(
38
)	Se Magnus, U., ovan, punkt 25 (s. 599).
(
39
)	Avseende intresset av en vid tolkning av artikel 25 i förordning nr 1215/2012 för att kunna tillämpa denna bestämmelse enhetligt, som kommissionen har åberopat, se Magnus, U., ovan, punkterna 25 och 26 (sidorna 599 och 600). Vad gäller tillämpningen av nationell rätt och internationella konventioner som är begränsad till avtal om val av domstol som avser domstolarna i en tredje stat, se Mailhé, F., ovan, punkt 571 (s. 477), där denna kommentar grundas på antagandet att villkoret om internationalitet av avtalet om val av domstol är uppfyllt (se punkt 571, s. 478). Se, även, Gaudemet-Tallon, H., och Ancel, M.-E., ovan, punkt 139 (sidorna 185 och 186). Se även, för en erinran om argumentet avseende detta intresse, den undersökning som utfördes för kommissionen, sidorna 263 och 264.
(
40
)	Se punkt 27 i förevarande förslag till avgörande
(
41
)	Se punkt 36 i förevarande förslag till avgörande.
(
42
)	Se punkt 33 i förevarande förslag till avgörande. Se även, vad gäller kontrollen av eventuella rättsmissbruk, Mankowski, P., ovan, punkt 35, samt Stein, F., och Jonas, M., ”Artikel 25”, Kommentar zur Zivilprozessordnung, band 12 EuGVVO, tjugotredje utgåvan, 2022, Mohr Siebeck, Tubingue, punkt 23.
(
43
)	Se avseende den särskilda beskaffenheten hos bankklausuler Gaudemet-Tallon, H., ”Conflit de juridiction. – Contrat de prêt. – Clause attributive de juridiction. – Validité. – Conditions”, Journal du droit international (Clunet), LexisNexis, Paris, nr 3, sidorna 734–743, särskilt sidorna 739 och 740. Se även, Kleiner, C., ”L’élection du for en matière bancaire et financière: entre clauses asymétriques, clauses modèles et quasi-réglementaires”, Les clauses attributives de compétence internationale: de la prévisibilité au désordre, actes du colloque du 21 novembre 2019 au Centre de recherche en droit international privé et du commerce international (CRDI), under ledning av Laazouzi, M., utgivare Panthéon-Assas, Paris, 2021, sidorna 47–73, särskilt sidorna 48–55.
(
44
)	Se punkt 13 i förevarande förslag till avgörande.
(
45
)	Se dom av den 1 mars 2005, Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, punkt 26), dom av den 17 november 2011, Hypoteční banka (C‑327/10, EU:C:2011:745, punkt 30), och dom av den 8 september 2022, IRnova (C‑399/21, EU:C:2022:648, punkt 28).
(
46
)	Se dom av den 1 mars 2005, Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, punkt 26), och dom av den 8 september 2022, IRnova (C‑399/21, EU:C:2022:648, punkterna 26 och 31).
(
47
)	Se dom av den 17 november 2011, Hypoteční banka (C‑327/10, EU:C:2011:745, punkt 34). Jämför dom av den 7 maj 2020, Parking och Interplastics (C‑267/19 och C‑323/19, EU:C:2020:351, punkt 33), och dom av den 3 juni 2021, Generalno konsulstvo na Republika Bulgaria, C‑280/20, EU:C:2021:443, punkterna 30–37), i vilka det anges att åtminstone en av parterna har sin hemvist eller sin vanliga vistelseort i en annan stat än den medlemsstat där den domstol vid vilken talan väckts är belägen.
(
48
)	Se Droz, G., ”Synthesis of the Discussions of 11 and 12 March 1991”, Civil jurisdiction and judgements in Europe, Proceedings of the Colloquium on the Interpretation of the Brussels Convention by the Court of Justice Considered in the Context of the European Judicial Area, Luxembourg, 11 and 12 March 1991, Butterworths, London, 1992, sidorna 253–271, särskilt s. 263. Se, även, Gaudemet-Tallon, H., och Ancel, M.-E., ovan, punkt 142 (s. 190).
(
49
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 17 november 2011, Hypoteční banka (C‑327/10, EU:C:2011:745, punkt 31).
(
50
)	För en erinran om diskussionerna i doktrinen avseende denna artikel, se Stark, L., ovan, s. 137.
(
51
)	Se Magnus, U., ovan, punkt 26 (s. 599) och punkt 40 (s. 606), och Calvo Caravaca, A.-L., och Carrascosa González, J., Tratado de derecho internacional privado, band II, Tirant lo Blanch, Valence, 2020, s. 2538. Se, för ett motsatt resonemang, Francq, S., ”La refonte du Règlement Bruxelles I: champ d’application et compétence”, Revue de droit commercial belge, 2013, sidorna 307–333, särskilt s. 319 och fotnot 70.
(
52
)	Se, i detta avseende, den bedömning som gjorts av Stark, L., ovan, särskilt sidorna 47–49.
(
53
)	Se även artikel 14.2 i Rom II-förordningen.
(
54
)	Konventionen återfinns i bilaga I till rådets beslut 2009/397/EG av den 26 februari 2009 om undertecknande på Europeiska gemenskapens vägnar av konventionen om avtal om val av domstol (EUT L 133, 2009, s. 1) och godkändes genom rådets beslut 2014/887/EU av den 4 december 2014 om godkännande på Europeiska unionens vägnar av Haagkonventionen av den 30 juni 2005 om avtal om val av domstol (EUT L 353, 2014, s. 5) och trädde i kraft den 1 oktober 2015 i medlemsstaterna med undantag för Konungariket Danmark (1 september 2018) (nedan kallad 2005 års Haagkonvention), tillgänglig på följande webbplats: https://www.hcch.net/fr/instruments/conventions/full-text/?cid=98. I artikel 1.1 i 2005 års Haagkonvention anges att denna konvention ska tillämpas på exklusiva avtal om val av domstol i internationella tvistemål. Se, beträffande förhållandet mellan förordning nr 1215/2012 och nämnda konvention, Magnus U., ovan, punkt 10 (sidorna 590–592).
(
55
)	Se, angående denna samordning, dom av den 27 april 2023, A1 och A2 (Försäkring av en fritidsbåt) (C‑352/21, EU:C:2023:344, punkt 46).
(
56
)	Se, i detta avseende punkt 38 i förevarande förslag till avgörande. Se, för en beskrivning av olika tänkbara kriterier, Stark, L., ovan, sidorna 33 och 34. Se, som exempel, frågan om anknytning till ett annat land som Supremo Tribunal de Justiça (Högsta domstolen) genom sin tredje fråga hade hänskjutit till EU-domstolen i det mål som gav upphov till beslut av domstolens ordförande av den 10 mars 2017, Sociedade Metropolitana de Desenvolvimento (C‑136/16, ej publicerat, EU:C:2017:237), som har avförts från domstolens register, och den analys som gjordes av Kleiner, C., ovan, sidorna 59–61. Se även, beträffande harmonisering av tolkningar av förordningarna nr 1896/2006 och nr 1215/2012, dom av den 7 maj 2020, Parking och Interplastics (C-267/19 och C‑323/19, EU:C:2020:351, punkterna 34 och 35).
(
57
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 november 2013 i målet Maletic (C‑478/12, EU:C:2013:735, punkterna 25–29). Se även analysen av denna dom av Stark, L., ovan, särskilt sidorna 32–33. Se, även, Audit, B., och d’Avout, L., ovan, sidorna 586–596, särskilt punkt 675 (s. 588) och fotnot 258. Se dessutom översikten av de kriterier som används av vissa domstolar som anges i den undersökning som utförts för kommissionen, sidorna 58 och 59.
(
58
)	Enligt Stark, L, ovan, s. 385, är fastställandet av tidpunkten för bedömningen av den internationella karaktären ”av största vikt”. Se, i detta avseende, de förtydliganden som görs i artikel 3.3 i förordningarna nr 1896/2006 och nr 861/2007.
(
59
)	Det ska preciseras att det följer av mål C‑136/16, som det hänvisas till i fotnot 56 i förevarande förslag till avgörande (avfört från EU-domstolens register), att en annan fråga kan uppkomma på området. Det är frågan om det är möjligt att underlåta att tillämpa en prorogationsklausul. I sin begäran om förhandsavgörande avsåg den hänskjutande domstolen ett fall där valet av domstolar i en annan medlemsstat än den i vilken parterna är medborgare medför allvarliga olägenheter för en av parterna och det inte finns något intresse hos den andra parten som motiverar ett sådant val.
(
60
)	Se, exempelvis, dom av den 30 september 2021, Commerzbank (C‑296/20, EU:C:2021:784, punkterna 39 och 59).
(
61
)	Så är även fallet med förordning nr 650/2012 (artikel 5), och förordning 2016/1103 (artikel 7) och 2005 års Haagkonvention (artikel 1). När det gäller bristen på samstämmighet under förhandlingarna om denna konvention, se Ancel, M.-E., ”L’internationalité à la lumière de la convention d’electio fori”, Le monde du droit: écrits rédigés en l’honneur de Jacques Foyer, Economica, Paris, 2008, sidorna 21–47, särskilt s. 36, och, när det gäller avsaknaden av synpunkter i denna fråga, Van Loon, H., ”Quelques aspects de la mondialisation dans le domaine des conflits de juridictions”, Droit international privé: travaux du Comité français de droit international privé, 17e année, 2004–2006, utgivare A. Pedone, Paris, 2008, sidorna 227–253. Vad däremot gäller rådets förordning (EG) nr 4/2009 av den 18 december 2008 om domstols behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt samarbete i fråga om underhållsskyldighet (EUT L 7, 2009, s. 1), se artikel 4.1 första och andra styckena, där det föreskrivs att villkoren för att utse behörig domstol ska vara uppfyllda vid den tidpunkt då avtalet om val av domstol ingås eller vid den tidpunkt då talan väcks.
(
62
)	Diskussionerna är av samma slag som de som rör kravet på hemvist i de artiklar som föregick artikel 25 i förordning nr 1215/2012. Se, i detta avseende, Droz, G., ”Synthesis of the Discussions of 11 and 12 March 1991”, ovan, särskilt s. 262, och Gaudemet-Tallon, H., och Ancel, M.-E., ovan. punkt 136 (sidorna 181 och 182).
(
63
)	Se Gaudemet-Tallon, H., och Ancel, M.-E., ovan, punkt 143 (s. 191), och Kleiner, C., ovan, s. 61, och Henriques, S., Os Pactos de Jurisdição, no Regulamento (CE) no 44 de 2001, Coimbra Editora, Coimbra, 2006, sidorna 60 och 61, och Ferreira Pinto, F., A., ”Contractos de swap concluídos entre entidades com sede em território nacional – jurisdição e lei aplicável”, i Lobo Moutinho, J., Henrique, S., Vaz de Sequeira, E., och Garcia Marques, P., Homenagem ao Professor Doutor Germano Marques da Silva, vol. I, Universidade Católica Editora, Lisbonne, sidorna 799–824, särskilt s. 805.
(
64
)	Se, till förmån för detta kriterium, Hausmann, R., ovan, punkt 7.23 § 7, och Calvo Caravaca, A-L., samt Carrascosa González, J., Tratado de Derecho internacional privado, band I, ovan, s. 122 och följande sidor (enligt dessa författare måste hänsyn tas till att det ”internationella” inslaget försvinner efter det att avtalet har ingåtts).
(
65
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 24 juni 1986, Anterist (22/85, EU:C:1986:255, punkt 14).
(
66
)	Se skäl 3 i förordning nr 1215/2012 och dom av den 10 mars 1992, Powell Duffryn (C‑214/89, EU:C:1992:115, punkt 20). Klausulen har följaktligen verkningar om en internationell situation har blivit inhemsk vid tidpunkten för tvisten.
(
67
)	Se, i detta hänseende, skäl 15 i förordning nr 1215/2012, där det anges att ”hänsynen till partsautonomin gör det berättigat att använda någon annan anknytning” än hänsynen till svarandens hemvist, samt Treppoz, E., ”L’imprévisibilité du juge élu”, Les clauses attributives de compétence internationale: de la prévisibilité au désordre, ovan, sidorna 91–105, särskilt punkt 1 och fotnot 1. Se emellertid dom av den 24 oktober 2018, Apple Sales International m.fl. (C‑595/17, EU:C:2018:854, punkt 34).
(
68
)	Min uppfattning grundar sig på följande domar som är de mest precisa som jag har kunnat finna: dom från Cour de cassation (Högsta domstolen, Frankrike) av den 4 oktober 2005 (nr 02–12.959) och dom från Sąd Apelacyjny w Katowicach (Appellationsdomstolen i Katowice, Polen) av den 21 januari 2016 (V ACz 52/16). Följande domstolar har emellertid uttalat sig för en prövning vid den tidpunkten då talan väcks: i Tyskland, dom från Oberlandesgericht München (Regionala överdomstolen i München, Tyskland), av den 31 mars 1987 (6 W 788/87); i Österrike, dom från Oberster Gerichtshof (Högsta domstolen), av den 5 juni 2007 (10 Ob 40/07s), till följd av vilken rättsregeln Rechtssatz inrättades, i Italien, dom från Corte suprema di cassazione (Kassationsdomstolen), gemensamma avdelningar, av den 4 mars 2019 (nr 6280), i enlighet med regeln om perpetuatio jurisdictionis (oförändrad domstolsbehörighet) i nationell rätt.
(
69
)	För en motsatt uppfattning, se Stark, L., ovan, s. 394. Om den processuella aspekten av klausulen skulle ges företräde, skulle en eventuell jämförelse med domen av den 13 november 1979 i målet Sanicentral (25/79, EU:C:1979:255, punkterna 6 och 7, angående tolkningen av övergångsbestämmelserna i Brysselkonventionen), på vilken de analyser och beslut som det hänvisas till i fotnoterna 64 och 68 i detta förslag till avgörande grundar sig, och med domen av den 24 november 2022, Tilman (C‑358/21, EU:C:2022:923, punkt 30) angående den tidsmässiga tillämpningen av Lugano II-konventionen i Förenade kungariket), behöva undersökas. Med hänsyn till föremålet för dessa avgöranden kan deras tillämpningsområde nämligen begränsas till tolkningen av bestämmelser som avser unionsrättens tillämpning i tiden.
(
70
)	Se, beträffande de reflektioner som gjorts i doktrinen i detta avseende, Ancel, M.-E., ovan, särskilt punkt 18 in fine (s. 36), och Stark, L, ovan, särskilt sidorna 393–396.
(
71
)	Se Gaudemet-Tallon, H., och Ancel, M.-E., ovan, punkt 143 (s. 191) med en hänvisning i fotnot 67, till Gothot, P., och Holleaux, D., ovan, punkt 168 (s. 100).
(
72
)	Se, vad gäller kravet på precision, dom av den 16 mars 1999, Castelletti (C‑159/97, EU:C:1999:142, punkt 48), och den rättspraxis som anges i fotnot 15 i förevarande förslag till avgörande. Se även, exempelvis, Kleiner, C., ovan, s. 61, enligt vilken en framtida händelse, såsom uppfyllelseorten för en förpliktelse som inte har fullgjorts, kan utgöra ett relevant kriterium. För en kritik av denna lösning, se Stark, L, ovan, s. 393.
(
73
)	En sådan lösning skulle kunna bemöta de reservationer som har gjorts av Geimer, R., ”EuGVVO Art. 25”, i Geimer, R, och Schütze, R, A, Europäisches Zivilverfahrensrecht, fjärde utgåvan, C.H. Beck, München, 2020, särskilt punkt 39.