Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
JEAN RICHARD DE LA TOUR
12 päivänä maaliskuuta 2026 (1)
Asia C‑790/24 P
International Management Group (IMG)
vastaan
Euroopan komissio
Muutoksenhaku – Euroopan unionin varainhoitosäännöstö – Kehitysyhteistyö – Unionin talousarvion toteuttaminen yhteistyössä tai välillisesti kansainvälisen järjestön kanssa – Päätös, jossa kieltäydytään taannehtivin vaikutuksin tunnustamasta erään toimijan asemaa kansainvälisenä järjestönä – Kansainvälisen järjestön käsite – Tunnusmerkit – Kansainvälisen järjestön perustamisesta tehdyn kansainvälisen sopimuksen tulkinta – Valtiosopimusoikeutta koskeva Wienin yleissopimus – 31 ja 32 artikla
Sisällysluettelo
I  Johdanto
II  Asiaa koskevat oikeussäännöt
A  Wienin yleissopimus
B  Sopimusluonnos
III  Asian tausta
IV  Asian käsittely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
V  Asian käsittely unionin tuomioistuimessa ja asianosaisten vaatimukset
VI  Viidenteen valitusperusteeseen, joka koskee valittajan oikeudellisen aseman virheellistä arviointia, keskitetty tarkastelu
A  Ensimmäinen osa, joka koskee kansainvälisen järjestön käsitteen määrittelyssä tehtyjä oikeudellisia virheitä
1.  Ensimmäinen argumentti, joka koskee oikeudellista virhettä siltä osin kuin kyse on vaatimuksesta osoittaa, että sopimuspuolten aikomuksena oli perustaa kansainvälinen järjestö
a)  Valituksenalainen tuomio
b)  Asianosaisten lausumat
c)  Arviointi
2.  Toinen argumentti, joka koskee oikeudellista virhettä siltä osin kuin on kyse vaatimuksesta osoittaa kansainvälisen sopimuksen oikeudellinen sitovuus
a)  Valituksenalainen tuomio
b)  Asianosaisten lausumat
c)  Arviointi
3.  Kolmas argumentti, joka koskee oikeudellista virhettä kansainvälistä oikeushenkilöllisyyttä koskevan edellytyksen arvioinnissa
a)  Ensimmäinen moite, joka koskee oikeushenkilöllisyyttä
1)  Valituksenalainen tuomio
2)  Asianosaisten argumentit
3)  Arviointi
b)  Toinen moite, joka koskee kyseisen toimijan tehtävänhoidon vakaudesta, jatkuvuudesta ja tehokkuudesta annettuja takeita
1)  Valituksenalainen tuomio
2)  Asianosaisten argumentit
3)  Arviointi
B  Toinen osa, joka koskee valittajan perustamisasiakirjan tulkinnassa tehtyjä oikeudellisia virheitä
1.  Ensimmäinen argumentti, joka koskee kansainvälisen järjestön käsitteen tulkinnassa tehtyä oikeudellista virhettä
a)  Valituksenalainen tuomio
b)  Asianosaisten argumentit
c)  Arviointi
2.  Toinen argumentti, joka koskee Wienin yleissopimuksen 31 ja 32 artiklassa vahvistettujen kansainvälisen sopimuksen tulkintasääntöjen virheellistä soveltamista
a)  Ensimmäinen moite, joka koskee tulkittavan kansainvälisen sopimuksen virheellistä määrittämistä
1)  Valituksenalainen tuomio
2)  Asianosaisten argumentit
3)  Arviointi
b)  Toinen moite, joka koskee 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen sanamuodon liian formalistista tulkintaa
1)  Valituksenalainen tuomio
2)  Asianosaisten argumentit
3)  Arviointi
c)  Kolmas moite, joka koskee valittajan alkuperäisen perussäännön virheellistä arviointia merkityksellisen ”asiayhteyden” perusteella
1)  Valituksenalainen tuomio
2)  Asianosaisten argumentit
3)  Arviointi
d)  Neljäs moite, joka koskee valittajan alkuperäisen perussäännön ja myöhempien perussääntöjen virheellistä arviointia ”myöhemmän käytännön” perusteella
1)  Valituksenalainen tuomio
2)  Asianosaisten argumentit
3)  Arviointi
i)  Yleistä tulkintasääntöä koskevan Wienin yleissopimuksen 31 artiklan 3 kappaleen b kohtaa sovellettaessa väitetysti tehdyt oikeudelliset virheet
ii)  Täydentäviä tulkintakeinoja koskevaa Wienin yleissopimuksen 32 artiklaa sovellettaessa väitetysti tehdyt oikeudelliset virheet
3.  Kolmas argumentti, joka perustuu oikeudelliseen virheeseen, joka koskee sitä, mitä päätelmiä toimipaikkasopimusten tekemisestä valtioiden kanssa ja yhteistyöhön perustuvaa tai välillistä hallinnointia koskevien valtuutussopimusten tekemisestä komission kanssa on tehtävä
a)  Valituksenalainen tuomio
b)  Asianosaisten argumentit
c)  Arviointi
C  Kolmas osa, joka koskee oikeudellisia virheitä, jotka unionin yleinen tuomioistuin teki arvioidessaan Belgian kuningaskunnan ja Itävallan tasavallan komission kysymyksiin antamia vastauksia
1.  Ensimmäinen moite, joka koskee Itävallan viranomaisten antamien vastausten virheellistä arviointia
a)  Valituksenalainen tuomio
b)  Asianosaisten argumentit
c)  Arviointi
2.  Toinen moite, joka koskee Belgian viranomaisten antamien vastausten virheellistä arviointia
a)  Valituksenalainen tuomio
b)  Asianosaisten argumentit
c)  Arviointi
D  Neljäs osa, joka koskee valittajan jäseniä määritettäessä tehtyjä oikeudellisia virheitä
1.  Valituksenalainen tuomio
2.  Asianosaisten argumentit
3.  Arviointi
E  Viides osa, joka perustuu oikeudellisiin virheisiin siltä osin kuin on kyse 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen tekemiselle asetetuista muodollisista vaatimuksista
1.  Valituksenalainen tuomio
2.  Asianosaisten argumentit
3.  Arviointi
F  Kuudes osa, jonka mukaan sitä, ettei valittajaa ole lakkautettu, ei otettu huomioon
1.  Valituksenalainen tuomio
2.  Asianosaisten argumentit
3.  Arviointi
VII  Ratkaisuehdotus
I       Johdanto
1.        Tässä unionin yleisen tuomioistuimen 4.9.2024 antamasta tuomiosta IMG v. komissio(2) tehdyssä valituksessa on kyse periaatteista, joiden perusteella elin voidaan tunnustaa unionin varainhoitosäännöstössä ja kansainvälisen järjestön perustamisasiakirjan tulkintaa koskevissa kansainvälisen julkisoikeuden säännöissä tarkoitetuksi kansainväliseksi järjestöksi.
2.        Käsiteltävä valitus on jatkoa pitkälle
sarjalle oikeusriitoja,(3) joissa International Management Group (IMG), joka on valtioiden konfliktinjälkeiseen jälleenrakennukseen erikoistunut yhteisö, on riitauttanut sen, että Euroopan komissio saattoi 8.6.2021 tekemällään päätöksellä lainmukaisesti kieltäytyä
tunnustamasta IMG:n asemaa kansainvälisenä järjestönä 16.12.2014 alkavin taannehtivin vaikutuksin (jäljempänä riidanalainen päätös), vaikka komissio oli delegoinut tiettyjen unionin talousarviosta rahoitettujen ohjelmien täytäntöönpanon IMG:lle tällaisessa ominaisuudessa. Valituksenalaisella tuomiolla unionin yleinen tuomioistuin vahvisti riidanalaisen päätöksen lainmukaisuuden.
3.        Unionin tuomioistuimen pyynnöstä tarkastelen tässä ratkaisuehdotuksessani ainoastaan käsiteltävässä asiassa esiin tulevaa
keskeistä
uutta oikeuskysymystä eli viidennessä valitusperusteessa mainittua kysymystä oikeudellisista virheistä, joita unionin yleinen tuomioistuin on väitetysti tehnyt yhtäältä ”kansainvälisen järjestön” tunnusmerkkien määrittelyssä ja toisaalta IMG:n perustamisesta tehdyn kansainvälisen sopimuksen sanamuodon tulkinnassa valtiosopimusoikeutta koskevan Wienin yleissopimuksen(4) 31 ja 32 artiklan kannalta.
4.        Tässä ratkaisuehdotuksessa ehdotan, että unionin tuomioistuin hyväksyy viidennen valitusperusteen.
5.        Vaikka myönnän, että IMG:n perustamisesta tehtyä kansainvälistä sopimusta voi olla sanamuotonsa perusteella
vaikea tunnustaa kansainvälisen järjestön perustamisasiakirjaksi, en kuitenkaan voi hyväksyä unionin yleisen tuomioistuimen kyseessä olevasta sopimuksesta esittämää äärimmäisen suppeaa tulkintaa. Mielestäni unionin yleinen tuomioistuin sovelsi virheellisesti Wienin yleissopimuksen 31 ja 32 artiklassa vahvistettuja tulkintasääntöjä, kun se antoi ratkaisevan painoarvon kyseisen kansainvälisen sopimuksen tekstissä oleville aukoille, vaikka se tehtiin erityisolosuhteissa, jotka liittyivät tilanteen kiireellisyyteen, ja kun se kieltäytyi antamasta IMG:n 10.3.1995 hyväksytyn perussäännön(5) hyväksymisestä tehdyille päätöksille mitään tulkinnallista arvoa, vaikka ne kuuluvat niin olemuksellisesti kuin toiminnallisestikin IMG:n perustamisprosessiin, sekä
kun se kieltäytyi ottamasta huomioon IMG:n perussääntöjen hyväksymisestä vuosina 2008 ja 2012 tehtyjä päätöksiä,(6) vaikka ne ovat osoitus kyseisen yhteisön asteittaisesta kehityksestä ja muutoksesta.
6.        Lisäksi – ja vaikka pitää paikkansa, ettei valittajan asema ilmene yksiselitteisesti siitä kansainvälisestä sopimuksesta, jolla se perustettiin – on muistutettava, että komissio ja kansainväliset toimijat ovat pitäneet IMG:tä kansainvälisenä järjestönä sen perustamisesta lähtien, koska tietyt valtiot ovat tehneet sen kanssa toimipaikkasopimuksia ja koska komissio on melko pitkään (vuosina 1995–2014) siirtänyt talousarvion toteutukseen liittyviä tehtäviä IMG:lle tällaisessa ominaisuudessa. Komissio sitä paitsi myöntää tämän nimenomaisesti. Tässä tilanteessa pidän aika hämmentävänä näkemystä, jonka mukaan kyseiseltä yksiköltä voidaan sen jälkeen, kun se on lähes 20 vuoden ajan tunnustettu implisiittisesti ja jopa nimenomaisesti kansainväliseksi järjestöksi, evätä tämä asema ja kaikki siihen liittyvät oikeudet taannehtivasti 16.12.2014 eli päivästä, jona komissio päätti, että Myanmaria/Burmaa koskevan kaupan kehittämisohjelman toteuttaminen välillisessä hallinnoinnissa annettaisiin muun järjestön kuin IMG:n tehtäväksi, alkaen.
II     Asiaa koskevat oikeussäännöt
A       Wienin yleissopimus
7.        Wienin yleissopimuksen 2 artiklan 1 kappaleessa määrätään seuraavaa:
”Tässä yleissopimuksessa:
a)      ’valtiosopimus’ tarkoittaa kansainvälistä välipuhetta, joka on tehty kirjallisesti valtioiden välillä ja joka on kansainvälisen oikeuden alainen siihen katsomatta, sisältyykö se yhteen tai kahteen taikka useampaan toisiinsa liittyvään asiakirjaan ja riippumatta siitä käytetystä nimityksestä.
– –
i)      ’kansainvälinen järjestö’ tarkoittaa hallitustenvälistä järjestöä.”
8.        Wienin yleissopimuksen 5 artiklassa täsmennetään, että se ”koskee jokaista kansainvälisen järjestön perusasiakirjana olevaa valtiosopimusta – – vaikuttamatta järjestön asianomaisiin sääntöihin”.
9.        Wienin yleissopimuksen 31 artiklassa, jonka otsikko on ”Yleinen tulkintasääntö”, määrätään seuraavaa:
”1.      Valtiosopimusta on tulkittava vilpittömässä mielessä ja antamalla valtiosopimuksessa käytetyille sanonnoille niille kuuluvassa yhteydessä niiden tavallinen merkitys, sekä valtiosopimuksen tarkoituksen ja päämäärän valossa.
2.      Valtiosopimusta tulkittaessa yhteys käsittää paitsi tekstin, johon sisältyy valtiosopimuksen johdanto ja liitteet:
a)      jokaisen sellaisen valtiosopimukseen liittyvän sopimuksen, joka on tehty kaikkien osapuolten välillä valtiosopimuksen tekemisen yhteydessä;
b)      jokaisen asiakirjan, jonka yksi tai useampi osapuoli on tehnyt valtiosopimuksen tekemisen yhteydessä ja jonka muut osapuolet ovat hyväksyneet valtiosopimusta koskevana asiakirjana.
3.      Yhteyden lisäksi tulee ottaa huomioon:
a)      jokainen myöhempi osapuolten välillä tehty sopimus, joka koskee valtiosopimuksen tulkintaa tai sen määräysten soveltamista;
b)      jokainen myöhempi valtiosopimusta sovellettaessa noudatettu käytäntö, joka osoittaa osapuolten välisen yhteisymmärryksen valtiosopimuksen tulkinnasta;
– –
4.      Valtiosopimuksessa käytetylle sanonnalle on annettava erityinen merkitys, jos on osoitettavissa, että osapuolet ovat sitä tarkoittaneet.”
10.      Wienin yleissopimuksen 32 artiklassa, jonka otsikko on ”Täydentäviä tulkintakeinoja”, määrätään seuraavaa:
”Täydentäviä tulkintakeinoja, erityisesti valtiosopimuksen valmistelutöitä ja valtiosopimusta tehtäessä vallinneita olosuhteita, voidaan käyttää apuna pyrittäessä vahvistamaan se merkitys, johon 31 artiklaa soveltamalla on päädytty tai määrittelemään merkitys, kun 31 artiklan mukainen tulkinta:
a)      jättää merkityksen epäselväksi tai hämäräksi; tai
b)      johtaa tulokseen, joka on selvästi mahdoton tai kohtuuton.”
B       Sopimusluonnos
11.      YK:n kansainvälisen oikeuden toimikunta (International Law Commission, jäljempänä ILC) hyväksyi vuonna 2011 kansainvälisten järjestöjen vastuuta koskevan sopimusluonnoksen (Draft articles on the responsibility of international organizations, jäljempänä sopimusluonnos).(7)
12.      Sopimusluonnoksen 2 artiklan a kohdasta ilmenee, että ”kansainvälisellä järjestöllä” tarkoitetaan valtiosopimuksella tai muulla kansainvälisen oikeuden välineellä perustettua järjestöä, jolla on oma kansainvälinen oikeushenkilöllisyys, ja että valtioiden lisäksi kansainvälisen järjestön jäseninä voi olla muita subjekteja kuin valtioita.
III  Asian tausta(8)
13.      Entistä Jugoslaviaa käsittelevä kansainvälinen konferenssi (International Conference on former Yugoslavia (ICFY)), joka toimi UNHCR:n alaisuudessa, perusti 16.7.1993 valittajana olevan IMG:n, joka on alkuperäiseltä nimeltään International Management Group – Infrastructure for Bosnia and Herzegovina (Bosnia-Hertsegovinan infrastruktuuriasioita käsittelevä kansainvälinen johtoryhmä, jäljempänä IMG-IBH).(9) IMG-IBH:n perustamista koskevan 25.11.1994 päivätyn asiakirjan (jäljempänä 25.11.1994 tehty perustamispäätös) osapuolina olevat valtiot
pyrkivät luomaan sille institutionaalisen rakenteen, jotta Bosnian ja Hertsegovinan jälleenrakentamiseen osallistuvilla valtioilla ja kansainvälisillä järjestöillä olisi tätä tarkoitusta varten käytössään erityinen toimija.(10) IMG on sittemmin vähitellen laajentanut toiminta-alaansa jälleenrakentamisen ja kehittämisen aloilla.
14.      Euroopan petostentorjuntaviraston (OLAF) toimitettua tutkinnan, jonka johdosta valittajan asema unionin varainhoitosäännöstössä tarkoitettuna kansainvälisenä järjestönä kyseenalaistettiin, komissio päätti 16.12.2014 uskoa Myanmarin/Burman hyväksi toteutettavan vuotuisen toimintaohjelman toteuttamisen muun järjestön kuin IMG:n tehtäväksi ja antoi
8.5.2015 valittajalle tiedoksi päätöksensä olla enää tekemättä sen kanssa uusia valtuutussopimuksia, jotka koskevat välillistä hallinnointia kansainvälisen järjestön kanssa, ennen kuin valittajan asemasta on saatu täysi varmuus. Unionin tuomioistuin totesi nämä kaksi päätöstä lainvastaisiksi 31.1.2019 antamallaan tuomiolla International Management Group v. komissio(11)sitä syystä, että ne eivät ole perusteltuja oikeudellisten seikkojen eivätkä tosiseikkojen suhteen, koska niillä kolmella seikalla, joihin ne perustuvat, ei voida kyseenalaistaa IMG:n asemaa unionin varainhoitosäännöstössä tarkoitettuna kansainvälisenä järjestönä.(12) Unionin tuomioistuin täsmensi erikseen 9.6.2020 antamassaan määräyksessä International Management Group v. komissio,(13) ettei se ole ratkaissut kysymystä siitä, onko IMG:llä kaikkien asiaankuuluvien seikkojen tarkastelun perusteella kansainvälisen järjestön asema vai ei.
15.      Komissio aloitti 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio(14) täytäntöön panemiseksi lopullisen arvioinnin valittajan asemasta. Tätä varten se kysyi IMG:n jäsenikseen nimeämiltä valtioilta, onko IMG kansainvälinen järjestö, ovatko ne sen jäseniä ja ovatko ne allekirjoittaneet kansainvälisen tai hallitustenvälisen sopimuksen, jossa IMG perustetaan kansainväliseksi järjestöksi.
16.      Komissio ilmoitti valittajalle 19.2.2021 päivätyllä kirjeellä aikovansa tehdä päätöksen, jossa se kieltäytyy tunnustamasta valittajan asemaa kansainvälisenä järjestönä, ja pyysi tätä esittämään huomautuksensa. Komissio antoi 8.6.2021 riidanalaisen päätöksen, jossa se kieltäytyi taannehtivasti 16.12.2014 alkaen tunnustamasta valittajan asemaa unionin varainhoitosäännöstössä tarkoitettuna kansainvälisenä järjestönä unionin varojen hoitamiseksi välillisen hallinnoinnin toimintatavan mukaisesti.(15)
17.      Unionin tuomioistuin muistutti 22.9.2022 antamassaan tuomiossa IMG v. komissio,(16) että komissiolla on velvollisuus varmistua siitä, että toimijoilla, joille se siirtää tai aikoo siirtää talousarvion toteuttamistehtäviä kansainvälisten järjestöjen toteuttamaan unionin talousarvion välilliseen hallinnointiin liittyvien säännösten nojalla, on kyseisissä säännöksissä tarkoitettu tällainen asema. Se myös totesi, että komissiolla on tilanteessa, jossa on kyseistä asiaa koskevia epäilyjä, velvollisuus hälventää kyseiset epäilyt sekä koota kaikki välttämättömät tiedot, jotta se voi perustella päätöksensä sekä oikeudellisten seikkojen että tosiseikkojen suhteen, kun otetaan huomioon kyseisestä päätöksestä kyseessä olevalle toimijalle aiheutuvat oikeudelliset seuraukset.(17)
IV     Asian käsittely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
18.      Valittaja nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 18.8.2021 jättämällään kannekirjelmällä kanteen, jossa vaadittiin riidanalaisen päätöksen kumoamista ja sille aiheutuneiden vahinkojen korvaamista. Tutkittuaan kanteen aineellisesti unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 62–417 kohdassa mainituista syistä, ettei yksikään niistä neljästä kanneperusteesta, joihin valittaja vetosi, ollut perusteltu, ja hylkäsi kanteen.(18) Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi myös IMG:n esittämän vahingonkorvausvaatimuksen kyseisen tuomion 418–447 kohdassa mainituista syistä ja tämän jälkeen velvoitti sen vastaamaan oikeudenkäyntikuluista.
V       Asian käsittely unionin tuomioistuimessa ja asianosaisten vaatimukset
19.      IMG on tehnyt unionin tuomioistuiman kirjaamoon 14.11.2024 jättämällään valituskirjelmällä nyt käsiteltävän valituksen, jossa se vaatii, että unionin tuomioistuin kumoaa valituksenalaisen tuomion, ratkaisee asian itse, hyväksyy kanteen ja velvoittaa komission korvaamaan sekä unionin yleisessä tuomioistuimessa että unionin tuomioistuimessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
20.      Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin hylkää valituksen ja velvoittaa valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
21.      IMG ja komissio esittivät suulliset huomautuksensa 11.12.2025 pidetyssä istunnossa ja unionin tuomioistuimen pyynnön mukaisesti keskittyivät lausumissaan viidenteen valitusperusteeseen.
VI     Viidenteen valitusperusteeseen, joka koskee valittajan oikeudellisen aseman virheellistä arviointia, keskitetty tarkastelu
22.      Viidennellä valitusperusteella, jonka tarkasteluun
tässä ratkaisuehdotuksessa keskitytään, pyritään kyseenalaistamaan unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 190–370 kohdassa esittämä päättely, joka koskee
sitä, onko valittaja ollut kelpoinen
toteuttamaan unionin talousarviota kansainvälisenä järjestönä yhteistyössä tapahtuvan tai välillisen hallinnoinnin toimintatavan mukaisesti
16.12.2014 lähtien.
23.      Selvyyden ja yhtenäisyyden vuoksi päätin jakaa tämän valitusperusteen kuuteen osaan ja tarkastella näitä osia eri järjestyksessä kuin valittaja. Keskityn tarkastelussani kolmeen ensimmäiseen osaan, jotka on mielestäni tutkittava perusteellisesti.
A       Ensimmäinen osa, joka koskee kansainvälisen järjestön käsitteen määrittelyssä tehtyjä oikeudellisia virheitä
24.      Tässä ensimmäisessä osassa, joka koskee valituksenalaisen tuomion 206–212 kohtaa, pyritään kyseenalaistamaan unionin yleisen tuomioistuimen esittämä päättely niiden vaatimusten ulottuvuudesta, jotka kansainväliseksi järjestöksi määrittelylle on asetettu ja joiden valossa unionin yleinen tuomioistuin arvioi Wienin yleissopimuksen 31 ja 32 artiklaan kodifioitujen tulkintasääntöjen(19) mukaisesti kyseisen tuomion 265 ja 306–312 kohdassa, onko valittajalla kansainvälisen järjestön asema.
1.     Ensimmäinen argumentti, joka koskee oikeudellista virhettä siltä osin kuin kyse on vaatimuksesta osoittaa, että sopimuspuolten aikomuksena oli perustaa kansainvälinen järjestö
25.      Tämä argumentti koskee keskeistä osaa
kansainvälisiin järjestöihin sovellettavaa oikeutta, ja näin ollen se on mielestäni tutkittava ensimmäisenä.
a)     Valituksenalainen tuomio
26.      Valituksenalaisen tuomion 203 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin viittasi aluksi sopimusluonnoksen 2 artiklan a kohtaan, jonka mukaan ”kansainvälisellä järjestöllä” tarkoitetaan ”valtiosopimuksella tai muulla kansainvälisen oikeuden välineellä perustettua järjestöä, jolla on oma kansainvälinen oikeushenkilöllisyys”.
27.      Tämän jälkeen se muistutti kyseisen tuomion 204 kohdassa, että Wienin yleissopimuksen 2 artiklan 1 kappaleen a kohdasta ilmenee, että käsitteellä ”valtiosopimus” tarkoitetaan ”kansainvälistä sopimusta, joka on tehty kirjallisesti valtioiden välillä ja joka on kansainvälisen oikeuden alainen siihen katsomatta, sisältyykö se yhteen tai kahteen taikka useampaan toisiinsa liittyvään asiakirjaan, ja riippumatta siitä käytetystä nimityksestä”.(20)
28.      Valituksenalaisen tuomion 302 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin vielä totesi, että valittajan on, ”jotta se voisi saada osakseen kansainvälisille järjestöille varatun mahdollisuuden toteuttaa unionin talousarviota välillisen hallinnoinnin kautta, oltava perustettu kansainvälisellä sopimuksella, jonka tarkoituksena on ollut perustaa se kansainväliseksi järjestöksi”, ja tutki näin ollen tuomion 304–319 kohdassa, oliko asia todella näin valittajan perustamisasiakirjan tulkinnan kannalta.
b)     Asianosaisten lausumat
29.      Valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin poikkesi kansainvälisessä oikeudessa kansainvälisen järjestön perustamiselle asetetuista objektiivisista edellytyksistä, kun se katsoi valituksenalaisen tuomion 302 artiklassa, että kyseinen yksikkö on oltava perustettu kansainvälisellä sopimuksella, jonka tarkoituksena on ollut perustaa se kansainväliseksi järjestöksi. Tämä tarkoittaa, että unionin yleinen tuomioistuin lisäsi kolmannen edellytyksen – eli edellytyksen, joka koskee kansainvälisen sopimuksen sopimuspuolten aikomusta perustaa kansainvälinen järjestö –, jota valittajan mukaan ei mainita kyseisen tuomion 203 kohdassa esitetyssä kansainvälisen järjestön käsitteen määritelmässä.
30.      Komissio kiistää nämä argumentit.
c)     Arviointi
31.      Ehdotan, että unionin tuomioistuin hylkää ensimmäisen argumentin perusteettomana.
32.      Se nimittäin perustuu sekaannukseen kansainvälisen järjestön tunnusmerkkien, joiden täyttyminen tuomioistuimen on osoitettava sopimusluonnoksen 2 artiklan a kohdan mukaisesti, ja sopimuspuolten aikomuksen selvittämisen, joka on tuomioistuimen ensimmäinen tehtävä sen tulkitessa ”kansainvälistä sopimusta” Wienin yleissopimuksen 31 ja 32 artiklan mukaisesti, välillä. Näin ollen yhteisöjen tuomioistuin pyrki 23.3.2004 antamassaan tuomiossa Ranska v. komissio,(21) jossa sen oli määritettävä, onko komission ja Amerikan yhdysvaltojen tekemä sopimus oikeudellisesti sitova, selvittämään sopimuspuolten aikomuksen, koska se piti sitä ”ratkaisevana kriteerinä”.
33.      Kansainvälisessä oikeudessa on selvää, että valtiosopimuksen tulkinnan tavoitteena on määrittää mahdollisimman objektiivisesti ja rationaalisesti sopimuspuolten aikomus ja yhteinen tahto, ja tämä sääntö perustuu sekä valtion suvereniteetin että pacta sunt servanda ‑periaatteen kunnioittamiseen. Niinpä Wienin yleissopimuksen 31 artiklan 4 kappaleessa määrätään, että ”valtiosopimuksessa käytetylle sanonnalle on annettava erityinen merkitys, jos on osoitettavissa, että osapuolet ovat sitä tarkoittaneet”.(22) Kansainvälinen tuomioistuin korosti näin ollen 19.5.2025 antamassaan tuomiossa Gabon v. Päiväntasaajan Guinea (Maa- ja merirajojen määrittäminen ja saarten suvereniteetti), että sen arvioimiseksi, voidaanko tiettyä oikeusvälinettä pitää valtiosopimuksena, tuomioistuimen on etsittävä erityisesti kyseisen oikeusvälineen sanamuodosta, erityisolosuhteista, joissa se on laadittu, tai sopimuspuolten myöhemmästä käyttäytymisestä viitteitä siitä, aikoivatko sopimuspuolet
tehdä kyseisestä oikeusvälineestä niitä oikeudellisesti sitovan,(23) ja että tämä aikomus voi olla ilmaistu suoraan tai se voi olla johdettavissa.(24)
34.      Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin ei tehnyt minkäänlaista oikeudellista virhettä, kun se valituksenalaisen tuomion 302 kohdassa vaati valittajaa osoittamaan, että 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen osapuolten aikomuksena oli perustaa se kansainväliseksi järjestöksi, ja kun se kyseisen tuomion 304–319 kohdassa tutki, oliko asia todella näin valittajan perustamisasiakirjan tulkinnan kannalta.
2.     Toinen argumentti, joka koskee oikeudellista virhettä siltä osin kuin on kyse vaatimuksesta osoittaa kansainvälisen sopimuksen oikeudellinen sitovuus
35.      Tämä argumentti kohdistuu valituksenalaisen tuomion 206 ja 265 kohtaan. Se koskee sitä, rajoittiko unionin yleinen tuomioistuin liiallisesti kansainvälisen sopimuksen käsitteen, sellaisena kuin se määritellään Wienin yleissopimuksen 2 artiklan 1 kappaleen a kohdassa, ja a fortiori sopimusluonnoksen 2 artiklan a kohdassa mainitun kansainvälisen järjestön käsitteen ulottuvuutta, kun se katsoi, että tällaisessa sopimuksessa on oltava määräyksiä, jotka sitovat sopimuspuolia oikeudellisesti.
a)     Valituksenalainen tuomio
36.      Muistutettuaan valtiosopimuksen käsitteen määritelmästä valituksenalaisen tuomion 204 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin täsmensi kyseisen tuomion 206 ja 265 kohdassa, että ”valtioiden allekirjoittamaa asiakirjaa ei voida pitää kansainvälisenä sopimuksena, jos siinä ei ole yhtäkään määräystä, jolla luodaan oikeuksia tai velvollisuuksia, joista kyseiset valtiot ovat sopineet”, viitaten tältä osin kansainvälisen tuomioistuimen 1.10.2018 antamaan tuomioon Bolivia v. Chile (Velvollisuus neuvotella pääsystä Tyynellemerelle)(25) ja analogisesti 6.11.2008 annettuun tuomioon Kreikka v. komissio.(26)
b)     Asianosaisten lausumat
37.      Valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin poikkesi valtiosopimuksen tai kansainvälisen sopimuksen käsitteen vakiintuneesta määritelmästä, kun se viittasi oikeuskäytäntöön, jolla ei ole merkitystä asian kannalta.
38.      Komissio kiistää nämä argumentit. Se väittää erityisesti, että kun unionin yleinen tuomioistuin viittasi kansainvälisen tuomioistuimen 1.10.2018 antamaan tuomioon Bolivia v. Chile (Velvollisuus neuvotella pääsystä Tyynellemerelle),(27) sen
tarkoituksena oli korostaa ei-pakottavan kansainvälisen oikeusvälineen ja Wienin yleissopimuksessa tarkoitetun kansainvälisen sopimuksen, joka edellyttää sopimuspuolten suostumista sopimuksen noudattamiseen, välistä eroa.
c)     Arviointi
39.      Katson, että tämä toinen argumentti on tehoton.
40.      Tutkittuaan 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen sisällön ja ulottuvuuden kansainvälisen sopimuksen oikeudellista sitovuutta koskevan edellytyksen valossa unionin yleinen tuomioistuin nimittäin päätyi valittajan kannalta edulliseen ratkaisuun, mikä käy ilmi valituksenalaisen tuomion 274, 289 ja 301 kohdasta. Unionin yleinen tuomioistuin lähinnä totesi kyseisen tuomion 266 ja 274 kohdassa, että riidanalaiseen päätökseen sisältyy ainakin yksi sen allekirjoittajia oikeudellisesti sitova määräys, ja katsoi näin ollen, että kyseisessä päätöksessä oli tehty oikeudellinen virhe, koska komissio oli virheellisesti katsonut, että tämä asiakirja on pelkkä poliittinen sitoumus.
41.      Valittaja myöntää nimenomaisesti valituksensa 89 kohdassa, ettei tätä unionin yleisen tuomioistuimen toteamusta ole syytä tarkastella uudelleen.
42.      Joka tapauksessa kansainvälinen tuomioistuin muistutti 19.5.2025 antamassaan tuomiossa Gabon v. Päiväntasaajan Guinea (Maa- ja merirajojen määrittäminen ja saarten suvereniteetti) yleisesti, että sen arvioimiseksi, voidaanko tiettyä oikeusvälinettä pitää valtiosopimuksena, tuomioistuimen on etsittävä viitteitä siitä, aikoivatko sopimuspuolet
tehdä kyseisestä oikeusvälineestä niitä oikeudellisesti sitovan.(28)
3.     Kolmas argumentti, joka koskee oikeudellista virhettä kansainvälistä oikeushenkilöllisyyttä koskevan edellytyksen arvioinnissa
43.      Tämä argumentti koskee unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 207–212 kohdassa tekemää, niitä periaatteita ja edellytyksiä koskevaa tarkastelua, joiden perusteella järjestöllä voidaan katsoa olevan oma kansainvälinen oikeushenkilöllisyys. Kuten kyseisen tuomion 213 kohdasta ilmenee, se arvioi näiden periaatteiden ja edellytysten kannalta tuomion 306–319 kohdassa, oliko 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen tarkoituksena tai vaikutuksena se, että valittaja saa kansainvälisen järjestön aseman.
44.      Valittaja arvostelee tapaa, jolla unionin yleinen tuomioistuin määritteli kaksi näistä edellytyksistä kansainvälisen oikeuskäytännön kannalta ja sen jälkeen sovelsi niitä valituksenalaisen tuomion 307–312 kohdassa.
a)     Ensimmäinen moite, joka koskee oikeushenkilöllisyyttä
1)     Valituksenalainen tuomio
45.      Unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 207 ja 208 kohdassa, että kansainvälisen oikeuskäytännön mukaan kansainvälisen järjestön tunnustaminen edellyttää, että kyseisellä järjestöllä on ”oikeushenkilöllisyys”. Unionin yleinen tuomioistuin korosti, että valtioiden ja tapauksen mukaan yhden tai useamman kansainvälisen järjestön perustama subjekti ei ole, jos sillä ei ole omaa oikeushenkilöllisyyttä, kansainvälinen järjestö, vaan se on joko sen perustaneista valtioista (jolloin unionin yleinen tuomioistuin viittasi 26.6.1992 annettuun kansainvälisen tuomioistuimen tuomioon Nauru v. Australia (Tietyt fosfaattiesiintymät), alustavat poikkeukset(29)) tai siitä kansainvälisestä järjestöstä, jonka alaisuudessa se toimii (jolloin se viittasi 1.2.2012 annettuun kansainvälisen tuomioistuimen neuvoa-antavaan lausuntoon Maatalouden kansainvälistä kehittämisrahastoa (IFAD) vastaan nostetusta kanteesta annettu kansainvälisen työjärjestön hallintotuomioistuimen tuomio nro 2867(30)), riippuvainen elin.
2)     Asianosaisten argumentit
46.      Valittaja väittää, ettei tämän ratkaisuehdotuksen edellisessä kohdassa mainittu oikeuskäytäntö liity kansainvälisen järjestön
”omaan oikeushenkilöllisyyteen”. Kyseinen oikeuskäytäntö myöskään ei, koska se valittajan mukaan koskee tilanteita, joissa kyseinen toimija ei ole saanut oikeushenkilöllisyyttä eikä kelpoisuutta tehdä oikeudellisia järjestelyjä, oikeuttanut unionin yleisen tuomioistuimen tekemää rinnastusta valittajan tilanteeseen sen suhteissa perustamispäätöksen osapuolina oleviin valtioihin tai komissioon, koska valittajan omassa perussäännössä annetaan sille sekä oikeushenkilöllisyys että kelpoisuus tehdä sopimuksia.
47.      Komissio kiistää nämä argumentit. Sen mukaan viittauksella valituksenalaisen tuomion 208 kohdassa mainittuun kansainväliseen oikeuskäytäntöön pyrittiin tuomaan esiin tiettyjä seikkoja, jotka erottavat kansainvälisen järjestön muista järjestöistä.
3)     Arviointi
48.      Katson, ettei tämä moite ole perusteltu.
49.      Yhtäältä on todettava, että valituksenalaisen tuomion 207 ja 208 kohdassa ainoastaan ilmaistaan yleisiä periaatteita, jotka liittyvät tietyllä toimijalla olevaan kansainväliseen oikeushenkilöllisyyteen ja joita valittaja ei ole riitauttanut.
50.      Tässä yhteydessä sekä 26.6.1992 annetun kansainvälisen tuomioistuimen tuomion Nauru v. Australia (Tietyt fosfaattiesiintymät), alustavat poikkeukset(31) 47 kohta että 1.2.2012 annetun kansainvälisen tuomioistuimen neuvoa-antava lausunnon Maatalouden kansainvälistä kehittämisrahastoa (IFAD) vastaan nostetusta kanteesta annettu kansainvälisen työjärjestön hallintotuomioistuimen tuomio nro 286(32) 57, 58, 60 ja 61 kohta osoittavat, että kyseessä on kansainvälisen järjestön aseman tunnustamisen kannalta olennainen edellytys. Valituksenalaisen tuomion 207 ja 208 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin ei tehnyt minkäänlaista rinnastusta valittajan tilanteen ja niiden yksiköiden tilanteen välillä, joita tämä kansainvälisen tuomioistuimen oikeuskäytäntö koskee, ja tarkasteli tätä erityistilannetta myöhemmin kyseisen tuomion 307 kohdassa.
51.      Toisaalta valittajan argumentti perustuu sekaannukseen kansainvälisen oikeushenkilöllisyyden ja kansallisen oikeushenkilöllisyyden käsitteiden välillä, sillä nämä ovat kaksi eri oikeudellista käsitettä. Perussäännön määräyksissä, joihin valittaja viittaa, nimittäin annetaan sille kelpoisuus tehdä sopimuksia ja hankkia ja luovuttaa irtainta omaisuutta sekä asianosaiskelpoisuus,(33) mikä täyttää kansallisen oikeushenkilöllisyyden tunnusmerkit, sillä tällainen henkilöllisyys antaa sille kelpoisuuden toimia kyseisen valtion oikeusjärjestyksessä. Tähän samaan sekaannukseen perustuvat sekä komission vastineensa 127 kohdassa(34) että unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 307 kohdassa esittämät huomautukset.
52.      Vaikka nämä käsitteet täydentävätkin toisiaan, ne on erotettava toisistaan, koska ne eivät johdu samasta oikeusjärjestyksestä eikä niillä ole samoja vaikutuksia.(35) Kansainvälinen oikeushenkilöllisyys tarkoittaa, että tahoa, jolle se on annettu, voidaan pitää jäsenistään erillisenä, kansainvälisesti itsenäisenä oikeussubjektina, jolla voi olla omia oikeuksia ja velvollisuuksia kansainvälisessä oikeusjärjestyksessä ja jolla on kelpoisuus toimia (oikeuskelpoisuus ja oikeustoimikelpoisuus, esimerkiksi kelpoisuus tehdä kansainvälisiä sopimuksia jne.).(36) Koska unionin yleinen tuomioistuin pyrki tarkastelussaan selvittämään, onko IMG:llä sopimusluonnoksen 2 artiklan a kohdassa tarkoitettu kansainvälisen järjestön asema (valituksenalaisen tuomion 203 kohta), kyse oli nimenomaan siitä, onko valittaja kansainvälinen oikeushenkilö.
b)     Toinen moite, joka koskee kyseisen toimijan tehtävänhoidon vakaudesta, jatkuvuudesta ja tehokkuudesta annettuja takeita
53.      Tämä moite koskee valituksenalaisen tuomion 212 kohtaa.
1)     Valituksenalainen tuomio
54.      Määriteltyään spesialiteettiperiaatteen kyseisen tuomion 211 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin vahvisti sitä seuraavassa kohdassa, että ”kansainvälistä järjestöä ei – – voida nähdä pelkkänä sopimuspuolten käytettävissä olevana vapaaehtoisena mekanismina, jota kukin sopimuspuoli voi käyttää mielensä mukaan”[(37)]. Perustamalla kansainvälisen järjestön ja varmistamalla, että sillä on käytössään kaikki sen toiminnan harjoittamiseen tarvittavat välineet, sen perustajat ilmaisevat tahtonsa antaa parhaat mahdolliset takeet kyseisen järjestön tehtävänhoidon vakaudesta, jatkuvuudesta ja tehokkuudesta, joten ne eivät voi yksipuolisesti eivätkä minä tahansa sopivaksi katsomanaan ajankohtana irtautua tästä kehyksestä eivätkä korvata sitä muilla tiedonantokanavilla”. Tässä yhteydessä unionin yleinen tuomioistuin viittasi vastaavasti 20.4.2010 annetun kansainvälisen tuomioistuimen tuomion Argentiina v. Uruguay (Uruguayjoella sijaitsevat sellutehtaat)(38)90 ja 91 kohtaan.
2)     Asianosaisten argumentit
55.      Valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin teki valituksenalaisen tuomion 212 kohdassa oikeudellisen virheen, kun se määritteli sen, että kyseiselle toimijalle on annettava ”takeet sen tehtävänhoidon vakaudesta, jatkuvuudesta ja tehokkuudesta”, kansainvälisiin järjestöihin sovellettavan oikeuden periaatteeksi, vaikka kansainvälisiin järjestöihin sovellettavassa oikeudessa ja oikeuskäytännössä ei ole kummassakaan vahvistettu tällaista edellytystä eikä sitä myöskään voida johtaa kansainvälisen tuomioistuimen 20.4.2010 antamasta tuomiosta Argentiina v. Uruguay (Uruguayjoella sijaitsevat sellutehtaat).(39) Tästä valittaja päättelee, että unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 309 kohdassa tekemä päätelmä, jonka mukaan kansainvälinen järjestö on vapaaehtoinen mekanismi, on näin ollen virheellinen.
56.      Komissio kiistää nämä argumentit. Se väittää erityisesti, että unionin yleinen tuomioistuin on perustellusti muistuttanut, että kansainvälisen oikeuden mukaan kansainvälistä järjestöä ei voida pitää pelkkänä sopimuspuolten käytettävissä olevana vapaaehtoisena mekanismina, joten viittaus kansainvälisen tuomioistuimen 20.4.2010 antamaan tuomioon Argentiina v. Uruguay (Uruguayjoella sijaitsevat sellutehtaat)(40) on tältä osin sitäkin merkityksellisempi, koska 25.11.1994 tehdyssä perustamispäätöksessä valittaja on määritelty selvästi väliaikaiseksi elimeksi asettamatta ”todellista velvollisuutta osallistua kyseisen elimen talousarvioon tai toimintaan”.
3)     Arviointi
57.      Mielestäni tämä toinen moite on perusteeton.
58.      Kuten valituksenalaisen tuomion 207–212 kohdan sanamuoto ja niiden välinen suhde vahvistavat, unionin yleinen tuomioistuin ei nimittäin tarkoittanut viitata kyseiselle toimijalle sen tehtävänhoidon ”vakaudesta, jatkuvuudesta ja tehokkuudesta annettaviin takeisiin” kansainvälisiin järjestöihin sovellettavan oikeuden yleisenä periaatteena vaan arviointiperusteena, jonka valossa tuomioistuimen on arvioitava, ovatko sopimuspuolet tosiasiallisesti aikoneet perustaa erillisen ja kansainvälisesti itsenäisen oikeussubjektin, jolla on kaikki sen toiminnan harjoittamiseen tarvittavat välineet.
59.      Huomautan, että valituksenalaisen tuomion 212 kohdassa olevaa viittausta kansainvälisen tuomioistuimen 20.4.2010 antaman tuomion
Argentiina v. Uruguay (Uruguayjoella sijaitsevat sellutehtaat)(41) 90 ja 91 kohtaan edeltää ilmaus ”ks. vastaavasti”. Tämä osoittaa, että unionin yleinen tuomioistuin tarkoitti viitata kansainvälisen tuomioistuimen vahvistamaan periaatteeseen ja että se sovelsi kyseistä periaatetta tähän yksittäistapaukseen. Vaikka unionin yleistä tuomioistuinta voidaan arvostella siitä, että se toisti sellaisinaan kansainvälisen tuomioistuimen Comisión Administradora del Río Uruguayn (Uruguayjoen hallintotoimikunta, jäljempänä CARU)(42) erityistehtävän kuvaamiseksi käyttämiä sanamuotoja, se ei kuitenkaan tehnyt minkäänlaista oikeudellista virhettä viitatessaan tähän kansainväliseen oikeuskäytäntöön.
60.      Kun nimittäin Uruguaylle ja Argentiinalle tuli kiistaa
CARUn(43) asemasta, kansainvälinen tuomioistuin tutki 20.4.2010 antamansa tuomion Argentiina v. Uruguay (Uruguayjoella sijaitsevat sellutehtaat)(44) 87–91 kohdassa useita organisatorisia ja aineellisia seikkoja sen määrittämiseksi, oliko kyseisellä toimijalla täysi autonomia ja kelpoisuus käyttää sille kansainvälisessä oikeusjärjestyksessä nimenomaisesti tai implisiittisesti annettuja toimivaltuuksia. Kansainvälinen tuomioistuin otti huomioon sen tehtävien luonteen ja sopimuspuolten sille osoittamat resurssit ja välineet, sen olemassaolon omana ja pysyvänä elimenään, määräykset, joiden nojalla sille oli annettu oikeushenkilöllisyys, oikeudet ja velvollisuudet, jotka sillä oli sille spesialiteettiperiaatteen mukaisesti annettujen toimivaltuuksien alalla, sen, että sillä oli sihteeristö, jonka työntekijöillä oli tiettyjä erioikeuksia ja vapauksia, ja sen mahdollisuuden hajauttaa toimintojaan perustamalla omassa alaisuudessaan toimivia elimiä. Tässä yhteydessä kansainvälinen tuomioistuin totesi kyseisen tuomion 90 kohdassa, että ”koska CARU toimii sopimuspuolten välisenä neuvottelukehyksenä – –, nämä eivät voi yksipuolisesti eivätkä minä tahansa sopivaksi katsomanaan ajankohtana irtautua tästä kehyksestä eivätkä korvata sitä muilla tiedonantokanavilla. Perustaessaan CARUn ja varmistaessaan, että sillä on kaikki toimintansa harjoittamiseen tarvittavat välineet, sopimuspuolet tarkoittivat antaa parhaat mahdolliset takeet halukkuudestaan tehdä vakaata, jatkuvaa ja tehokasta yhteisyötä ’joen järkevän ja optimaalisen käytön turvaamiseksi’”.
61.      Näin ollen kyseinen tuomio osoittaa, kuinka tärkeänä kansainvälinen tuomioistuin pitää kyseiselle
toimijalle sen toimintaa varten annettuja välineitä, koska nämä välineet ovat objektiivinen todiste sopimuspuolten kyseiselle toimijalle antamasta autonomiasta ja niiden tahdosta sitoutua jatkuvasti, vakaasti ja tehokkaasti sen tehtävän toteuttamiseen, jota varten kyseinen toimija on perustettu.
62.      Unionin yleinen tuomioistuin saattoi siten perustellusti viitata näihin ”vakaudesta, jatkuvuudesta ja tehokkuudesta annettuihin takeisiin” yhtenä merkityksellisenä arviointiperusteena sen määrittämiseksi, onko valittaja jäsenistään erillinen ja itsenäinen oikeussubjekti.
63.      Kaiken edellä esitetyn perusteella kolmannen argumentin yhteydessä esitetty toinen moite ja yleisemmin viidennen valitusperusteen ensimmäinen osa, joka koskee kansainvälisen järjestön käsitteen määrittelyssä tehtyjä oikeudellisia virheitä, on mielestäni hylättävä perusteettomana.
B       Toinen osa, joka koskee valittajan perustamisasiakirjan tulkinnassa tehtyjä oikeudellisia virheitä
64.      Toisessa osassa valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi virheellisesti sen perustamisasiakirjaa muun muassa Wienin yleissopimuksen 31 ja 32 artiklassa vahvistettujen kansainvälisen sopimuksen tulkintasääntöjen virheellisen soveltamisen vuoksi.
65.      Tämän osan tueksi valittaja vetoaa kolmeen argumenttiin.
1.     Ensimmäinen argumentti, joka koskee kansainvälisen järjestön käsitteen tulkinnassa tehtyä oikeudellista virhettä
a)     Valituksenalainen tuomio
66.      Valituksenalaisen tuomion 197 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin totesi, että kansainvälisen järjestön käsite, sellaisena kuin se on määritelty asiaa koskevassa unionin varainhoitosäännöstössä, kattaa ”hallitustenvälisillä sopimuksilla perustetut kansainväliset julkisoikeudelliset järjestöt”.(45) Koska kansainvälisen järjestön ja kansainvälisen sopimuksen käsitteitä ei ole määritelty tarkemmin, unionin yleinen tuomioistuin katsoi kyseisen tuomion 198 ja 199 sekä 201 ja 202 kohdassa esitetyistä syistä, että nämä käsitteet vastaavat kansainvälisessä julkisoikeudessa käytettyjä käsitteitä ja että niitä on tulkittava erityisesti Wienin yleissopimuksessa ja sopimusluonnoksessa vahvistettujen, kansainväliseen julkisoikeuteen kuuluvien tapaoikeuden periaatteiden valossa.
67.      Kyseisen tuomion 200 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin korosti, että ”koska [mainittuja käsitteitä] käytetään unionin varainhoitosäännöstössä erityisessä tarkoituksessa, joka liittyy unionin talousarvion toteuttamiseen, niitä on tulkittava suppeasti, jotta voitaisiin suojata Euroopan unionin taloudellisia etuja”. Tämän näkemyksensä tueksi unionin yleinen tuomioistuin viittasi analogisesti 2.7.2015 annettuun tuomioon Demmer(46) ja 20.12.2017 annettuun tuomioon Erzeugerorganisation Tiefkühlgemüse.(47)
b)     Asianosaisten argumentit
68.      Valittaja katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi virheellisesti unionin varainhoitosäännöstössä käytettyjä kansainvälisen järjestön ja kansainvälisen sopimuksen käsitteitä, kun se poikkesi näiden käsitteiden kansainvälisessä julkisoikeudessa vakiintuneesta määritelmästä ja tukeutui oikeuskäytäntöön, jolla ei ole merkitystä käsiteltävän asian kannalta.
c)     Arviointi
69.      Olen samaa mieltä tästä valittajan esittämästä arvostelusta.
70.      Ensinnäkään sille väitteelle, jonka mukaan kansainvälisen järjestön ja kansainvälisen sopimuksen käsitteitä on tulkittava suppeasti, jotta voitaisiin suojata unionin taloudellisia etuja, ei löydy mitään tukea oikeuskäytännöstä.
71.      Vaikka unionin yleinen tuomioistuin viittasi analogisesti unionin tuomioistuimen 2.7.2015 annetussa tuomiossa Demmer(48) ja 20.12.2017 annetussa tuomiossa Erzeugerorganisation Tiefkühlgemüse(49) vahvistamiin periaatteisiin, tämä analogia ei ole merkityksellinen, koska
näihin tuomioihin johtaneiden asioiden ja käsiteltävän asian peruste ja kohde eivät ole samat. Kumpikaan näistä tuomioista ei nimittäin koske kansainvälisen julkisoikeuden käsitteen tulkintaa. Ensin mainitussa tuomiossa unionin tuomioistuin tulkitsi asetuksessa (EY) N:o 796/2004(50) perusteettomien maksujen palautusvelvollisuuteen säädetyn poikkeuksen ulottuvuutta, kun taas jälkimmäisessä se määritti täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 543/2011(51) liitteessä IX olevassa 23 kohdassa käytetyn ilmauksen ”tuottajaorganisaation tiloilla ja/tai toimitiloissa” ulottuvuuden.
72.      Toiseksi se, että unionin tuomioistuin hyväksyisi unionin yleisen tuomioistuimen tässä vahvistaman periaatteen, johtaisi siihen, että kansainvälisen julkisoikeuden käsite määriteltäisiin ulottuvuudeltaan vaihtelevasti sen mukaan, missä asiayhteydessä sitä käytetään, vaikka sitä pitäisi tulkita yhtenäisesti riippumatta siitä, käytetäänkö sitä esimerkiksi humanitaarisen avun, henkilötietojen suojan vai talousarvion toteuttamisen asiayhteydessä. Kansainvälisellä järjestöllä on oikeushenkilönä ja kansainvälisen oikeuden subjektina omat erityispiirteensä, jotka erottavat sen muista kansainvälisen yhteistyön muodoista ja muista elimistä, joiden kanssa komissio voi tehdä valtuutussopimuksia. Näin ollen sitä, onko kyseisellä toimijalla kansainvälisen järjestön asema, on mielestäni arvioitava ainoastaan kansainvälisessä julkisoikeudessa asetettujen edellytysten perusteella.
73.      Huomautan näin ollen, että 24.1.2008 antamassaan tuomiossa Adam v. komissio(52) yhteisöjen tuomioistuin viittasi kansainvälisessä julkisoikeudessa valtion käsitteelle annettuun yhteen ainoaan tulkintaan ja määritelmään eikä hyväksynyt laajempaa tulkintaa, jossa otettaisiin huomioon kunkin jäsenvaltion institutionaalinen rakenne.(53)
74.      Samoin 16.10.2012 annetussa tuomiossa Unkari v. Slovakia(54) unionin tuomioistuin totesi, kun sitä oli pyydetty selvittämään, missä määrin valtionpäämiehen asema voi merkitä SEUT 21 artiklassa jokaiselle unionin kansalaiselle taatun vapaata liikkuvuutta koskevan oikeuden rajoitusta, että kansainvälisen tapaoikeuden ja monenvälisten sopimusten sääntöjen perusteella valtionpäämiehen asemalla on ”erityisluonne”, joka johtuu siitä, että sitä sääntelee kansainvälinen oikeus, josta seuraa, että hänen toimensa kansainvälisellä tasolla kuuluvat tämän oikeuden alaan, ja joka erottaa hänet kaikista muista unionin kansalaisista siten, että tämän henkilön pääsyä toisen jäsenvaltion alueelle eivät koske samat edellytykset kuin ne, joita sovelletaan muihin kansalaisiin.(55) Unionin tuomioistuin siis hyväksyi direktiivin 2004/38/EY(56) henkilöllisen soveltamisalan rajoittamisen nimenomaan näiden kansainvälisen oikeuden erityissääntöjen, joissa määritetään valtionpäämiehille annettava suoja tai heille myönnettävät helpotukset, eikä unionin oikeuden erityispiirteiden perusteella.
75.      Kolmanneksi, vaikka pitää paikkansa, että unionin tuomioistuin katsoi 22.9.2022 antamassaan tuomiossa IMG v. komissio,(57) että varainhoitosääntöjä, jotka koskevat valtuutussopimusten tekemistä hallinnoinnista yhteistyössä tai välillisesti kansainvälisen järjestön kanssa, on arvioitava ottaen huomioon SEUT 310 artiklan 5 kohdassa ja SEUT 317 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitettu moitteettoman varainhoidon periaate,(58) tämä ei mielestäni edellytä sitä, että kansainvälisen järjestön asema tunnustetaan vain, jos tietyt lisäedellytykset, joiden noudattamista kansainvälisessä tapaoikeudessa ei vaadita eikä kansainvälinen tuomioistuin vaadi, täyttyvät, vaan pikemminkin sitä, että valtuutussopimusten tekemisen edellytykseksi asetetaan se, että tiettyjä erityisvaatimuksia, joiden täyttymistä kyseisten talousarviotehtävien hoitaminen vaatii, ja erityisesti unionin taloudellisten etujen suojaamiseksi nimenomaisesti säädettyjä tarkastus- ja valvontamenettelyjä noudatetaan.
76.      Mielestäni toisen osan ensimmäinen argumentti on näin ollen hyväksyttävä.
2.     Toinen argumentti, joka koskee Wienin yleissopimuksen 31 ja 32 artiklassa vahvistettujen kansainvälisen sopimuksen tulkintasääntöjen virheellistä soveltamista
77.      Toisena argumenttinaan valittaja väittää, että unionin yleisen tuomioistuimen päätelmä, jonka mukaan sopimuspuolet eivät tarkoittaneet antaa valittajalle kansainvälisen järjestön asemaa, perustuu sen perustamisasiakirjan virheelliseen tulkintaan, joka on seuraus Wienin yleissopimuksen 31 ja 32 artiklassa kodifioitujen kansainvälisen sopimuksen tulkintasääntöjen virheellisestä soveltamisesta.
78.      On korostettava, että tämä unionin yleisen tuomioistuimen päätelmä ei perustu sen tosiseikkoja koskeviin toteamuksiin vaan IMG:n perustamisasiakirjan oikeudelliseen tulkintaan, jonka se teki kyseisten määräysten perusteella. 21.12.2016 annetusta tuomiosta neuvosto v. Front Polisario(59) nimittäin ilmenee, että voidakseen johtaa asianmukaiset oikeudelliset seuraukset kyseessä olevan kansainvälisen sopimuksen määräyksistä unionin yleisen tuomioistuimen on tämän sopimuksen tulkinnassa noudatettava paitsi Wienin yleissopimuksen 31 artiklan 1 kappaleessa mainittuja tulkintaa vilpittömässä mielessä koskevia sääntöjä myös tämän artiklan muissa kappaleissa määrättyä tulkintasääntöä.(60)
a)     Ensimmäinen moite, joka koskee tulkittavan kansainvälisen sopimuksen virheellistä määrittämistä
79.      Tämä moite sisältää olennaisen kysymyksen, joka liittyy IMG:n perustamisasiakirjaan ja sen tekstiin, jonka sanamuotoa unionin yleisen tuomioistuimen oli tulkittava Wienin yleissopimuksen 31 ja 32 artiklan mukaisesti valittajan oikeudellisen aseman määrittämiseksi.
1)     Valituksenalainen tuomio
80.      Valittajan oikeudellisen aseman määrittämiseksi unionin yleinen tuomioistuin tutki valituksenalaisen tuomion 305–312 kohdassa 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen sanamuodon. Se lähti siitä, että kyseinen päätös on valittajan perustamisasiakirja, jonka sanamuotoa sen on tulkittava Wienin yleissopimuksen 31 artiklan 1 kappaleen mukaisesti. Arviointinsa päätteeksi unionin yleinen tuomioistuin totesi kyseisen tuomion 313 kohdassa, että kyseisen päätöksen sanamuodon ja tarkoituksen perusteella sen osapuolten aikomuksena ei ollut perustaa valittajaa kansainväliseksi järjestöksi.
2)     Asianosaisten argumentit
81.      Valittaja väittää, että valituksenalaisessa tuomiossa on tehty oikeudellinen virhe, koska unionin yleinen tuomioistuin ei määrittänyt oikein valittajan perustamisasiakirjaa. Sen mukaan unionin yleinen tuomioistuin omaksui rajoittavan lähestymistavan tutkimalla 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen sanamuodon
erillään valittajan alkuperäisen perussäännön, joka hyväksyttiin 10.3.1995 ja joka sisältää useita valittajan oikeushenkilöllisyyteen, institutionaaliseen rakenteeseen ja tehtäviin liittyviä määräyksiä, sanamuodosta. Valittaja viittaa
kansainvälisen tuomioistuimen 25.9.1997 antamaan tuomioon Unkari v. Slovakia (Gabcíkovo–Nagymaros-hanke)(61) ja väittää, että nämä asiakirjat kuuluvat ”sopimuskokonaisuuteen”, josta ”järjestön perustamiskirja” muodostuu ja jonka valossa unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt määrittää valittajan oikeudellinen asema.
3)     Arviointi
82.      Katson, ettei unionin yleinen tuomioistuin tehnyt minkäänlaista oikeudellista virhettä, kun se katsoi, että kansainvälinen sopimus, jonka sanamuotoa sen oli tulkittava, on 25.11.1994 tehty perustamispäätös, johon valittajan alkuperäinen perussääntö ei sisälly.
83.      On muistutettava, että Wienin yleissopimuksen 2 artiklan 1 kappaleen a kohdan, johon unionin yleinen tuomioistuin viittasi valituksenalaisen tuomion 204 kohdassa, mukaan valtiosopimuksella tarkoitetaan ”kansainvälistä välipuhetta, joka on tehty kirjallisesti valtioiden välillä ja joka on kansainvälisen oikeuden alainen siihen katsomatta, sisältyykö se yhteen tai kahteen taikka useampaan toisiinsa liittyvään asiakirjaan ja riippumatta siitä käytetystä nimityksestä”. Kyseisen yleissopimuksen 5 artiklan mukaan tämä määritelmä koskee jokaista kansainvälisen järjestön perusasiakirjana olevaa valtiosopimusta. Näin ollen kansainvälinen tuomioistuin myöntää, että valtiosopimusta tulkittaessa jokainen sen tekemisen jälkeen tehty sopimus, joka koskee kyseisen valtiosopimuksen määräysten tulkintaa, on luettava osaksi tätä valtiosopimusta.(62)
84.      Yhteisöjen tuomioistuin on katsonut 11.11.1975 antamassaan lausunnossa 1/75 (OECD-järjestely – Paikalliskustannusten standardi)(63) ja 24.3.1995 antamassaan lausunnossa 2/92 (OECD:n kolmas korjattu päätös kansallisesta kohtelusta),(64) että käsitteellä ”sopimus” tarkoitetaan kaikkia kansainvälisen oikeuden oikeussubjektien antamia velvoittavia sitoumuksia. Näiden lausuntojen mukaisesti unionin tuomioistuin tulkitsi käsitettä ”toisiinsa liittyvät asiakirjat” 14.10.2014 antamassaan lausunnossa 1/13 (Kolmansien valtioiden liittyminen Haagin yleissopimukseen),(65) jossa se katsoi, että vaikka kyseiset kaksi välinettä onkin laadittu eri asiakirjoille, nämä välineet liittyvät toisiinsa ja muodostavat siis kansainvälisen sopimuksen, koska ne ilmaisevat yhdessä kahden tai useamman kansainvälisen oikeuden subjektin yhteisymmärrystä.(66)
85.      Käsiteltävässä asiassa 25.11.1994 tehty perustamispäätös ja valittajan alkuperäinen perussääntö ovat asiakirjoja, jotka eroavat toisistaan paitsi muodoltaan myös tarkoitukseltaan ja päämäärältään. Ensin mainittu on, kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 301 kohdassa, kansainvälinen sopimus, josta ilmenee, että osapuolten tarkoituksena oli perustaa uusi oikeussubjekti. Jälkimmäinen on sitä vastoin yksipuolinen toimi, jonka kyseisen toimijan kollegiaalinen elin on hyväksynyt jäsentensä kahden kolmasosan ääntenenemmistöllä – eli valtiosopimuksen tekomenettelystä huomattavasti poikkeavassa menettelyssä – ja jonka tarkoituksena on määritellä kyseisen toimijan asema ja toimintatavat.
86.      Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin saattoi perustellusti katsoa, että 25.11.1994 tehty perustamispäätös on IMG:n perustamisasiakirja, jonka sanamuotoa on tulkittava sille kuuluvassa yhteydessä ja kyseisen päätöksen tarkoituksen ja päämäärän sekä merkityksellisen myöhemmän käytännön valossa.
87.      Kansainvälisen tuomioistuimen 25.9.1997 antamalla tuomiolla Unkari v. Slovakia (Gabcíkovo–Nagymaros-hanke),(67) johon valittaja viittaa, ei mielestäni ole tältä osin ratkaisevaa merkitystä. Kyseisessä tuomiossa kansainvälinen tuomioistuin nimittäin vain pani merkille, että sopimuspuolet olivat velvoitteidensa luonteen ja ulottuvuuden arvioimista varten laajentaneet argumenttejaan
koskemaan kyseiseen valtiosopimukseen liittyviä asiakirjoja, ”koska ne pitivät näitä sopimuskokonaisuuden liitännäisinä osina, joiden tarkoitus periaatteessa liittyy sen pääasiallisen osan, joka muodostuu valtiosopimuksesta itsestään, tarkoitukseen”.(68)
88.      Näiden seikkojen perusteella ehdotan, että ensimmäinen moite, joka koskee tulkittavan kansainvälisen sopimuksen virheellistä määrittämistä, hylätään perusteettomana.
b)     Toinen moite, joka koskee 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen sanamuodon liian formalistista tulkintaa
1)     Valituksenalainen tuomio
89.      Valituksenalaisen tuomion 306–312 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin tutki kyseisen päätöksen sanamuodon niiden edellytysten ja periaatteiden kannalta, jotka se oli aivan oikein esittänyt kyseisen tuomion 203–212 kohdassa. Se päätteli kyseisen tuomion 313 kohdassa, että kun otettiin huomioon mainitun päätöksen sanamuoto ja tarkoitus, ”[valittajaa] perustaessaan kyseisen päätöksen osapuolten tarkoituksena ei ollut tehdä siitä kansainvälistä järjestöä”.
2)     Asianosaisten argumentit
90.      Valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on tulkinnut 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen sanamuotoa liian formalistisesti, minkä vuoksi arviointi, jonka unionin yleinen tuomioistuin
esitti kyseisen päätöksen osapuolten aikomuksesta perustaa valittaja kansainväliseksi järjestöksi, on oikeudellisesti virheellinen.
91.      Ensinnäkin valittaja riitauttaa unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 306 kohdassa esittämän arvioinnin, jonka mukaan kyseisessä päätöksessä ei muodollisesti luokitella valittajaa kansainväliseksi järjestöksi eikä määritellä sen oikeudellista asemaa. Valittajan mukaan unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt sitä oikeudellisesti luonnehtiessaan ottaa huomioon kyseinen päätös, sellaisena kuin sitä oli selvennetty samana päivänä pidetyn, ”järjestön” tulevaa asemaa käsitelleen kokouksen pöytäkirjassa ja alkuperäisen perussäännön ja myöhempien perussääntöjen hyväksymisestä tehdyissä päätöksissä.
92.      Toiseksi valittaja väittää, että unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 307 kohdassa esittämälle toteamukselle, jonka mukaan 25.11.1994 tehdyssä perustamispäätöksessä ei ole määräystä, jossa valittajalle annettaisiin oikeushenkilöllisyys, ”ei löydy perustetta kansainvälisiin järjestöihin sovellettavasta oikeudesta ja käytännöstä”. Tältä osin valittaja toteaa, että kansainvälisen tuomioistuimen 11.4.1949 antamassa neuvoa-antavassa lausunnossa YK:n palveluksessa aiheutuneiden vammojen korvaaminen(69) myönnetään, että YK:n oikeushenkilöllisyys on ”objektiivinen” henkilöllisyys eikä pelkkä YK:n perustajavaltioiden tunnustama henkilöllisyys. Tältä osin valittaja väittää rekisteröityneensä kansainväliseksi järjestöksi Bosnian ja Hertsegovinan, Serbian ja Pohjois-Makedonian viranomaisissa ja tehneensä Belgian kuningaskunnan ja Myanmarin/Burman kanssa sopimukset sijoittautumisestaan näiden alueelle, mikä sen mukaan vahvistaa, että sillä on kansainvälisen järjestön asema kansainvälisessä oikeusjärjestyksessä.
93.      Kolmanneksi valittaja väittää, että valituksenalaisen tuomion 308
kohdassa esitetty toteamus, jonka mukaan 25.11.1994 tehdyssä perustamispäätöksessä ei määrätä, että valittajalle voitaisiin antaa sen toimintaa varten immuniteetteja, ei pidä paikkaansa, koska tällaisia immuniteetteja on annettu sen alkuperäinen perussäännön, joka hyväksyttiin kyseisen päätöksen nojalla, 19 artiklassa.
94.      Neljänneksi valittaja riitauttaa valituksenalaisen tuomion 309 kohdassa esitetyn unionin yleisen tuomioistuimen päätelmän, jonka mukaan mainitussa päätöksessä ei annettu valittajalle ”kaikkia sen toiminnan harjoittamiseen tarvittavia välineitä ja parhaita mahdollisia takeita sen tehtävänhoidon vakaudesta, jatkuvuudesta ja tehokkuudesta”, mikä tarkoittaa, että osapuolten aikomuksena ei ollut perustaa valittajaa kansainväliseksi järjestöksi vaan vapaaehtoiseksi mekanismiksi, jota kukin sopimuspuoli voi käyttää mielensä mukaan. Valittajan mukaan se, että se on spesialiteettiperiaatteen mukaan konfliktinjälkeisessä tilanteessa olevien valtioiden jälleenrakennukseen erikoistunut operatiivinen järjestö, ei tarkoita, että se on pelkkä vapaaehtoinen tai tilapäinen mekanismi. Tällainen päätelmä on sitä paitsi ristiriidassa valittajan alkuperäisen perussäännön ja myöhempien perussääntöjen hyväksymisen kanssa.
95.      Tässä yhteydessä valittaja väittää, että toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 310 kohdassa, määräykset, joiden mukaan valittajan toimintaa on arvioitava kuuden kuukauden välein uudelleen ja se on tapauksen mukaan integroitava kokonaisvaltaiseen kehykseen tai lakkautettava kokonaan, eivät kuvasta sitä, ettei valittajan tehtävänhoito ole vakaata ja jatkuvaa, vaan päinvastoin sitä, että sen tehtävänhoito on tehokasta. Valittajan kollegiaalisille elimille 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen 3 §:ssä annettu tehtävä valvoa IMG:n toimintaa osoittaa, että osapuolet ovat tarkoittaneet varmistaa sekä tämän kiireellisesti ja sotatilanteessa perustetun järjestön operatiivisen tehokkuuden että sen vakauden.
96.      Valittaja täsmentää, että unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 311 kohdassa omaksuma lähestymistapa vastaa – siltä osin kuin on kyse valittajan jäsenten suorittamien maksuosuuksien luonteesta – suurten kansainvälisten järjestöjen osalta perinteisesti noudatettua lähestymistapaa, jota ei voida soveltaa operatiivisiin kansainvälisiin järjestöihin, joita rahoitetaan erityisellä tavalla eli vapaaehtoisilla maksuosuuksilla.
97.      Viidenneksi valittaja riitauttaa unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 312 kohdassa esittämän arvioinnin, jonka mukaan 25.11.1994 tehdyssä perustamispäätöksessä ei määrätä pakollisesta toimivaltuuksien siirrosta päätöksen osapuolilta valittajalle.
98.      Komissio kiistää nämä argumentit. Se toteaa erityisesti, että YK:n oikeushenkilöllisyys perustuu YK:n peruskirjan 104 artiklaan, ja tätä peruskirjaa täydentää erioikeuksia ja vapauksia koskeva yleissopimus, jonka 1 artiklassa tunnustetaan nimenomaisesti, että YK on oikeushenkilö.(70) 25.11.1994 tehdyssä perustamispäätöksessä ei ole yhtään tätä vastaavaa määräystä. Toisaalta komissio toteaa, että toisin kuin valittaja väittää, toimijan tunnustamiselle
kansainväliseksi järjestöksi asetettu edellytys, jonka mukaan kyseisellä toimijalla on oltava käytössään kaikki sen toiminnan harjoittamiseen tarvittavat välineet ja sille on annettava parhaat mahdolliset takeet sen tehtävänhoidon vakaudesta, jatkuvuudesta ja tehokkuudesta, ilmenee hyvinkin valituksenalaisen tuomion 212 mainitusta oikeuskäytännöstä. Komissio täsmentää, että kyseisen päätöksen tekstistä ja erityisesti sen 4 ja 5 kohdasta käy selvästi ilmi, että osallistuminen valittajaan oli vapaaehtoista ja että valittaja oli alun perin tilapäinen mekanismi, joka oli tarkoitus uusia kuuden kuukauden välein.
3)     Arviointi
99.      Mielestäni unionin yleisen tuomioistuimen 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen sanamuodosta tekemä suppea tulkinta on virheellinen, koska siinä kysymys valittajan oikeudellisesta asemasta pyritään rajaamaan kysymykseksi kyseisen päätöksen sisällöstä.(71)
100. Se, ettei mainitussa päätöksessä ole nimenomaisia määräyksiä valittajan oikeudellisesta asemasta eikä sen oman kansainvälisen oikeushenkilöllisyyden tunnustamisesta, ei yksinään ole ratkaisevaa eikä riitä osoittamaan, että osapuolten tarkoituksena ei ollut antaa valittajalle kansainvälisen järjestön asemaa.
101. Ensinnäkin on niin, että kansainvälisten järjestöjen perustamisasiakirjoihin ei useinkaan sisälly määräyksiä, joilla osapuolet nimenomaisesti tunnustaisivat kyseisen toimijan tällaisen aseman.(72) Tällaisella vaatimuksella ei otettaisi huomioon näiden järjestöjen evolutiivista luonnetta.
102. Toiseksi sekä käytännössä että oikeuskäytännössä on myönnetty, että kansainvälisellä järjestöllä on kansainvälinen oikeushenkilöllisyys joko siksi, että tämä oikeushenkilöllisyys on annettu sille nimenomaisesti sen perustamisasiakirjassa(73) tai jossakin perustamisasiakirjaan nähden liitännäisessä asiakirjassa, tai siksi, että sen katsotaan saaneen tämän oikeushenkilöllisyyden implisiittisesti, vaikka kyseisissä asiakirjoissa ei määrätä asiasta mitään.(74) Tähän on siis olemassa kaksi rinnakkaista lähestymistapaa.(75) Ensimmäinen lähestymistapa, jota kansainvälinen tuomioistuin noudatti 11.4.1949 antamassaan neuvoa-antavassa lausunnossa YK:n palveluksessa aiheutuneiden
vammojen korvaaminen,(76) on se, että kansainvälinen oikeushenkilöllisyys pyritään päättelemään objektiivisten todisteiden kokonaisuuden perusteella, ja ajatuksena on tutkia, onko kyseisen järjestön tarkoitus hoitaa sellaisia tehtäviä ja käyttää sellaisia oikeuksia, jotka voidaan selittää vain sillä, että kyseisellä järjestöllä on tällainen oikeushenkilöllisyys.(77) Toinen lähestymistapa on se, että tämä oikeushenkilöllisyys pyritään johtamaan kansainvälisestä oikeusjärjestyksestä itsestään, koska perustamisasiakirja ainoastaan ilmentää sopimuspuolten nimenomaisesti tai implisiittisesti ilmaisemaa tahtoa perustaa niistä itsestään erillinen ”uusi oikeussubjekti”, kuten kansainvälinen tuomioistuin korosti 8.7.1996 antamassaan neuvoa-antavassa lausunnossa Valtion ydinaseiden käyttämisen laillisuus aseellisessa konfliktissa.(78)
103. Kolmanneksi vastaavasti se, ettei perustamisasiakirjaan sisälly nimenomaisia määräyksiä immuniteettien antamisesta, ei tarkoita sitä, ettei kyseisellä toimijalla ole kansainvälisen järjestön asemaa.(79)Valituksenalaisen tuomion 210 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin korosti, että kansainvälisten järjestöjen immuniteetit annetaan niille ”pääsääntöisesti” kyseisten järjestöjen perustamista koskevissa sopimuksissa. Tunnetuin esimerkki tästä on YK:n peruskirjan 105 artikla. Kyseessä on yleisluonteinen määräys, jota on täydennetty lisäpöytäkirjalla. On selvää, että kun kyse on suhteellisesti YK:ta vaatimattomammista järjestöistä, niiden perustamisasiakirjoissa ei ole tätä koskevia määräyksiä, ja erioikeuksien ja vapauksien myöntämisestä määrätään silloin erityisissä monenvälisissä sopimuksissa(80) tai kahdenvälisissä sopimuksissa, ensisijaisesti toimipaikkasopimuksissa tai operatiivista toimintaa koskevissa sopimuksissa.(81) Näin ollen on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin korosti valituksenalaisen tuomion 330 kohdassa, että ”[valittajan] alkuperäisen perussäännön – – [19 artiklan 2 kohdassa] määrätään, että osalla sen henkilöstöstä on samat immuniteetit kuin HCR:llä”. On täsmennettävä, että valittajan perussäännön 19 artiklan
1 kohdassa määrätään myös, että kyseiselle toimijalle uskottujen tehtävien asiamukainen hoitaminen ja sille asetettujen tavoitteiden saavuttaminen ”edellyttävät sitä, että järjestöllä on kaikki tähän tarvittavat erioikeudet ja vapaudet”.(82)
104. Näin ollen se, että 25.11.1994 tehdyssä perustamispäätöksessä ei ole tästä nimenomaisia määräyksiä, ei mielestäni yksinään riitä kyseenalaistamaan sitä, että valittajalle on annettu tällaisia immuniteetteja.
105. Neljänneksi en ole samaa mieltä unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 309 kohdassa tekemästä päätelmästä, jonka mukaan kyseisen päätöksen sanamuodosta ilmenee, että sen allekirjoittajat eivät tarkoittaneet perustaa järjestöä, jolla on kaikki sen toiminnan harjoittamiseen tarvittavat välineet ja jolle on annettu parhaat mahdolliset takeet sen tehtävänhoidon vakaudesta, jatkuvuudesta ja tehokkuudesta, vaan sopimuspuolten käytettävissä olevan vapaaehtoisen mekanismin, jota kukin sopimuspuoli voi käyttää mielensä mukaan.
106. Yhtäältä unionin yleinen tuomioistuin ei suorittanut 25.11.1994 tehtyyn perustamispäätökseen sisältyvien organisatoristen ja aineellisten seikkojen kokonaisarviointia, toisin kuin siinä kansainvälisessä oikeuskäytännössä, johon se nimenomaisesti nojautui valituksenalaisen tuomion 212 kohdassa, näytettäisiin edellytettävän. Mikään ei viittaa siihen, että kaikkien järjestön toiminnan harjoittamiseen tarvittavien välineiden on sisällyttävä perustamisasiakirjaan. Näin ollen on katsottu, että vaikka kansainvälisille järjestöille annetut toimivaltuudet on yleensä määritetty nimenomaisesti niiden perustamisasiakirjassa, näillä toimivaltuuksilla voi kuitenkin olla epämuodollisemmat perusteet tai ne voidaan johtaa soveltamalla implisiittisen toimivallan teoriaa. Tämä liittyy siihen, että kansainvälisten järjestöjen perustamisasiakirjoilla on erityinen luonne, jonka kansainvälinen tuomioistuin on tunnustanut oikeuskäytännössään ja johon unionin yleinen tuomioistuin viittasi nimenomaisesti kyseisen tuomion 211 kohdassa erityisesti kyseisten asiakirjojen sekamuotoisuuden vuoksi, sillä ne ovat samanaikaisesti ”sekä konventionaalisia että institutionaalisia”.(83)
107. Toisaalta unionin yleinen tuomioistuin ei ottanut näitä valittajan tehtävänhoidon vakaudesta, jatkuvuudesta ja tehokkuudesta annettuja takeita arvioidessaan huomioon kyseiselle järjestölle annettua roolia, sen tehtävien luonnetta eikä sen toimialan laajuutta. Sopimuspuolet eivät voi antaa samoja takeita huolimatta siitä, onko kyseisellä järjestöllä yleinen tai yleismaailmallinen vai päinvastoin erityinen tai alueellinen toimiala ja ovatko sille osoitetut tehtävät pysyviä vai väliaikaisia.(84)
108. Kun kyse on IMG:n kaltaisesta toimijasta, joka perustettiin Bosnian ja Hertsegovinan ollessa yhä sodassa ja jonka tehtävänä oli osallistua kyseisen valtion jälleenrakentamiseen ja sen olojen ennalleen palauttamiseen, se, että 25.11.1994 tehdyssä perustamispäätöksessä määrätään sen toiminnan uudelleentarkastelusta, integroinnista tai lakkauttamisesta, kuten unionin yleinen tuomioistuin toi esiin valituksenalaisen tuomion 310 kohdassa, ei mielestäni välttämättä tarkoita, että kyseiseltä toimijalta on evätty parhaat mahdolliset takeet sen tehtävänhoidon vakaudesta ja jatkuvuudesta. Valituksenalaisen tuomion 367 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin sitä paitsi myönsi, että kyseisen päätöksen allekirjoittajat olivat sopineet myöhempien perussääntöjen hyväksymisen yhteydessä turvaavansa järjestölle tietyn vakauden ja antavansa sille erityistehtäviä jälleenrakentamisen ja kehittämisen osa-alueilla kyseisen valtion alueen ulkopuolella.
109. Näin ollen vaikuttaa siltä, ettei kyse ole siitä, että tehtävien, joita varten kyseinen toimija on perustettu, on oltava vakaita ja jatkuvia, jotta sille voidaan myöntää kansainvälisen järjestön asema, sillä muuten sivuutettaisiin kansainvälisten järjestöjen syvä moninaisuus, niiden evolutiivisuus ja niille annettujen tehtävien luonne.(85)
110. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että tämä toinen moite, joka koskee 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen sanamuodon liian formalistista tulkintaa, hyväksytään.
c)     Kolmas moite, joka koskee valittajan alkuperäisen perussäännön virheellistä arviointia merkityksellisen ”asiayhteyden” perusteella
111. Siinä tapauksessa, että unionin tuomioistuin vahvistaa unionin yleisen tuomioistuimen arvion, jonka mukaan asian kannalta merkityksellinen kansainvälinen sopimus muodostuu ainoastaan 25.11.1994 tehdystä perustamispäätöksestä, on selvitettävä, onko unionin yleinen tuomioistuin kyseisen sopimuksen sanamuotoa tulkitessaan ottanut asianmukaisesti huomioon asiayhteyden, johon tämä sopimus kuuluu, Wienin yleissopimuksen 31 artiklan 1 ja 2 kappaleen mukaisesti.
1)     Valituksenalainen tuomio
112. Valituksenalaisen tuomion 313–318 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin tutki asiayhteyden, jossa 25.11.1994 tehty perustamispäätös oli tehty, ja viittasi tältä osin useisiin asiakirjoihin eli 29.11.1994 päivättyyn pöytäkirjaan (tuomion 314 kohta), IMG-IBH:n tarjouspyyntöasiakirjaan (tuomion 315 ja 316 kohta), entisessä Jugoslaviassa toteutetun HCR:n erityisoperaation koordinaattorin, joka toimi puheenjohtajana 25.11.1994 pidetyssä kokouksessa, jossa 25.11.1994 tehty päätös hyväksyttiin, laatimaan 14.12.1994 päivättyyn todistukseen (tuomion 317 kohta) ja 25.11.1994 pidetyn kokouksen kutsuun (tuomion 318 kohta).
113. Kuten valituksenalaisen tuomion 313 ja 319 kohdasta ilmenee, unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että tähän asiayhteyteen liittyvät seikat tukevat 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen sanamuodon ja tarkoituksen sellaista tulkintaa, jonka mukaan kyseisen päätöksen tarkoituksena ei ollut antaa valittajalle kansainvälisen järjestön asemaa eikä sillä ollut myöskään tällaista vaikutusta.
2)     Asianosaisten argumentit
114. Valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin määritteli virheellisesti merkityksellisen asiayhteyden, jossa 25.11.1994 tehty perustamispäätös tehtiin, kun se katsoi, ettei valittajan alkuperäistä perussääntöä voida ottaa huomioon, ja viittasi sen sijaan kyseisen päätöksen liitteessä olevaan valittajan tarjouspyyntöasiakirjaan sekä tiettyjen 25.11.1994 pidetyn kokouksen osallistujien ilmaisemaan varauksellisuuteen.
115. Komissio kiistää nämä argumentit.
3)     Arviointi
116. Mielestäni unionin yleinen tuomioistuin jätti huomiotta Wienin yleissopimuksen 31 artiklassa vahvistetun yleisen tulkintasäännön ulottuvuuden, kun se irrotti 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen sanamuodon siitä välittömästä asiayhteydestä, johon tämä oikeusväline kuuluu, ja erityisesti valittajan alkuperäisestä perussäännöstä.
117. Wienin yleissopimuksen 31 artiklan 1 kappaleen mukaan ”valtiosopimusta on tulkittava vilpittömässä mielessä ja antamalla valtiosopimuksessa käytetyille sanonnoille niille kuuluvassa yhteydessä niiden tavallinen merkitys, sekä valtiosopimuksen tarkoituksen ja päämäärän valossa”. Kansainvälinen tuomioistuin on 23.7.2025 antamassaan neuvoa-antavassa lausunnossa Ilmastonmuutokseen liittyvät valtioiden velvollisuudet muistuttanut, että kukin näistä tulkintakeinoista on otettava huomioon ”osana samaa monitahoista toimenpidettä”.(86) Kyseisiä tulkintakeinoja ei pidä tarkastella erillään vaan yhdessä, ja niiden ”sovellettavuus riippuu kussakin yksittäistapauksessa siitä erityisestä asiayhteydestä, jossa valtiosopimus on tehty, ja asiaan liittyvien olosuhteiden, jotka ovat kussakin tapauksessa erilaiset, subjektiivisesta arvioinnista”.(87) ILC oli sitä paitsi jo kansainvälisten järjestöjen vastuuta koskevasta sopimusluonnoksesta esittämissään huomautuksissa(88) korostanut, että kaikki nämä eri tulkintaohjeet on heitettävä ”samaan soppaan” ja että niiden vuorovaikutuksesta syntyy oikeudellisesti merkityksellinen tulkinta.(89)
118. Lisäksi Wienin yleissopimuksen 31 artiklan 2 kappaleesta ilmenee, ettei valtiosopimuksen sanamuotoa voida erottaa sen asiayhteydestä, joka valtiosopimuksen tekstin, johdannon ja liitteiden lisäksi käsittää erityisesti ”jokaisen asiakirjan, jonka yksi tai useampi osapuoli on tehnyt valtiosopimuksen tekemisen yhteydessä ja jonka muut osapuolet ovat hyväksyneet valtiosopimusta koskevana asiakirjana”.(90) Yleissopimuksen virallisessa englanninkielisessä versiossa ilmaus ”valtiosopimuksen tekemisen yhteydessä” on käännetty ilmauksella ”in connection with the conclusion of the treaty”, mikä antaa ymmärtää, että sillä on ennemminkin syysuhteinen kuin ajallinen sivumerkitys.
119. Alkuperäinen perussääntö, joka hyväksyttiin 10.3.1995, kuuluu niin olemuksellisesti kuin toiminnallisestikin valittajan perustamisprosessiin, joka vahvistettiin 25.11.1994 tehdyllä perustamispäätöksellä.
120. Nämä kaksi asiakirjaa liittyvät nimittäin selvästi toisiinsa. Kuten unionin yleinen tuomioistuin korosti valituksenalaisen tuomion 266–273 kohdassa, 25.11.1994 tehdyssä perustamispäätöksessä mainitaan ”hallitusten ja kansainvälisten järjestöjen edustajien sopineen [valittajan] muodollisesta perustamisesta kyseisenä päivämääränä” (tuomion 266 kohta) kyseiseen päätökseen sisältyvän, valittajan toimintaa ja operaatioita koskevan liitteen mukaisesti ja
”[IMG-IBH:n] organisaatiota koskevien sääntöjen” hyväksymisestä (tuomion 271 kohta). Kyseisen päätöksen samana päivänä hyväksytyssä liitteessä viitataan siis nimenomaisesti ”IMG-IBH:n tulevaan perussääntöön”.
121. Lisäksi kyseisissä kahdessa asiakirjassa esitetyt tahdonilmaisut ovat yhtäpitäviä siltä osin kuin on kyse niillä tavoitellusta päämäärästä perustaa riippumaton elin, jolla on riittävästi asiantuntemusta osallistuakseen Bosnian ja Hertsegovinan jälleenrakennukseen ja asuinseudultaan siirtymään joutuneiden henkilöiden paluun turvaamiseen.(91) Kuten valituksenalaisen tuomion 332 kohdasta ilmenee, alkuperäisen perussäännön hyväksymistä edelsi 13.2.1995 pidetty hallintoneuvoston, johon tuolloin kuuluneet valtiot olivat kaikki allekirjoittaneet 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen, valmistelukokous, ja tämä elin hyväksyi perussäännön
kyseisen päätöksen 3 kohdan mukaisesti
jäsentensä kahden kolmasosan ääntenenemmistöllä.
122. Alkuperäisessä perussäännössä vahvistetaan muodollisesti valittajan institutionaalinen rakenne ja määrätään muun muassa järjestön toimipaikasta, sen kollegiaalisista elimistä ja sen sihteeristöstä. Kyseisessä perussäännössä viitataan valittajalle kuuluviin tehtäviin, sellaisina kuin ne oli määritelty sen perustamispäätöksen tekoajankohtana, ja kuvataan sen päätöksentekoprosessia. Perussäännön 18 §:ssä annetaan valittajalle kansallinen oikeushenkilöllisyys, kelpoisuus tehdä sopimuksia, hankkia, vuokrata ja luovuttaa irtainta omaisuutta ja vastaanottaa ja käyttää yksityisiä ja julkisia varoja sekä asianosaiskelpoisuus. Perussäännön 19 §:ssä annetaan valittajalle sen tehtävien hoitamiseen tarvittavat erioikeudet ja vapaudet.
123. Näin ollen vaikuttaa siltä, että alkuperäinen perussääntö oli tärkeä osa sen pohjimmiltaan yhteisymmärrykseen perustuvan logiikan toimintaa, johon 25.11.1994 tehty perustamispäätös perustui, ja että se kuului merkitykselliseen asiayhteyteen paljon ennemmin kuin valmistelutyöt, joihin unionin yleinen tuomioistuin tukeutui valituksenalaisen tuomion 318 kohdassa.
124. Tältä osin on huomautettava, että vaikka valmistelutyöt voivatkin ilmentää sopimuspuolten aikomusta, koska ne kuuluvat kansainvälisten neuvottelumenettelyjen aivan erityiseen asiayhteyteen, ne ovat pelkkä valtiosopimusten täydentävä tulkintakeino, joka ei kuulu Wienin yleissopimuksen 31 artiklan vaan sen 32 artiklan soveltamisalaan.(92) Unionin yleinen tuomioistuin sitä paitsi perustellusti muistutti tästä valituksenalaisen tuomion 325 kohdassa.
125. Näiden seikkojen perusteella valittajan argumentti, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin oli velvollinen ottamaan alkuperäisen perussäännön huomioon osana merkityksellistä asiayhteyttä 25.11.1994 tehtyä perustamispäätöstä tulkittaessa, on hyväksyttävä, koska unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi virheellisesti Wienin yleissopimuksen 31 artiklan 1 ja 2 kappaleessa vahvistetun yleisen tulkintasäännön ulottuvuutta.
d)     Neljäs moite, joka koskee valittajan alkuperäisen perussäännön ja myöhempien perussääntöjen virheellistä arviointia ”myöhemmän käytännön” perusteella
126. Tämä moite kohdistuu valituksenalaisen tuomion 321–346 kohtaan.
127. Se koskee sitä, missä määrin valittajan alkuperäistä perussääntöä ja myöhempiä perussääntöjä voidaan pitää ”myöhempänä käytäntönä”, johon sovelletaan joko Wienin yleissopimuksen 31 artiklan 3 kappaleen b kohdassa vahvistettua yleistä tulkintasääntöä, koska kyseiset perussäännöt osoittavat osapuolten välisen yhteisymmärryksen 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen tulkinnasta, tai Wienin yleissopimuksen 32 artiklassa tarkoitettuja täydentäviä tulkintakeinoja, kun nämä perussäännöt osoittavat, miten yksi tai useampi perustamispäätöksen osapuoli on menetellyt soveltaessaan kyseistä päätöstä. Yhden ainoan osapuolen tai ainoastaan tiettyjen osapuolten noudattamalla käytännöllä on vähäisempi tulkinta-arvo kuin kaikkien osapuolten noudattamalla yhtäpitävällä käytännöllä.(93)
128. Kysymys valittajan alkuperäisen perussäännön huomioon ottamisesta myöhempänä sopimuksena tai myöhempänä käytäntönä ei tule esiin, jos unionin tuomioistuin katsoo, ettei kyseinen perussääntö kuulu asiayhteyteen, jossa 25.11.1994 tehty perustamispäätös on tehty (yleissopimuksen 31 artiklan 1 ja 2 kappale).
1)     Valituksenalainen tuomio
129. Valituksenalaisen tuomion 323–326 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin muistutti periaatteista, joita on noudatettava myöhempää käytäntöä huomioon otettaessa.
130. Se korosti kyseisen tuomion 323 ja 324 kohdassa, että Wienin yleissopimuksen 31 artiklan 3 kappaleen a ja b kohdan mukaan oikeusvälinettä ei voida pitää myöhempänä käytäntönä, jos kyseinen väline on annettu ilman, että kaikki kyseisen valtiosopimuksen osapuolina olevat valtiot tukevat sitä, ja viittasi tässä yhteydessä kansainvälisen tuomioistuimen 31.3.2014 antamaan tuomioon Australia v. Japani, muuna osapuolena Uusi-Seelanti (Valaanpyynti Etelämantereella).(94)
131. Valituksenalaisen tuomion 325 ja 326 kohdassa se myös totesi, että Wienin yleissopimuksen 32 artiklan mukaan täydentäviä tulkintakeinoja voidaan käyttää apuna pyrittäessä vahvistamaan se merkitys, johon yleistä tulkintasääntöä – teksti, asiayhteys, tarkoitus ja päämäärä – soveltamalla on päädytty, tai määrittelemään merkitys, kun 31 artiklan mukainen tulkinta jättää sen epäselväksi tai hämäräksi tai johtaa tulokseen, joka on selvästi mahdoton tai kohtuuton.
132. Kuten valituksenalaisen tuomion 327 kohdasta ilmenee, unionin yleinen tuomioistuin tutki kyseisen tuomion 328–345 kohdassa näiden sääntöjen kannalta, oliko valittaja voinut perustellusti vedota jäsentensä noudattamaan myöhempään käytäntöön, sellaisena kuin se ilmenee valittajan alkuperäisestä perussäännöstä ja
sen myöhemmistä perussäännöistä.
133. Aluksi unionin yleinen tuomioistuin sulki pois Wienin yleissopimuksen 32 artiklan soveltamisen. Se nimittäin totesi valituksenalaisen tuomion 328 kohdassa, että sen tätä ennen esittämät arvioinnit huomioon ottaen 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen määräykset eivät ole Wienin yleissopimuksen 32 artiklassa tarkoitetulla tavalla epäselviä tai hämäriä eivätkä johda tulkintaan, joka on selvästi mahdoton tai kohtuuton. Tästä unionin yleinen tuomioistuin päätteli kyseisen tuomion 329 kohdassa, että on tarpeen osoittaa, että ”kaikki kyseisen perustamispäätöksen allekirjoittajat tai ainakin kaikki [valittajan] jäsenet” ovat hyväksyneet sen, miten alkuperäisellä perussäännöllä ja myöhemmillä perussäännöillä on muutettu kyseisen päätöksen määräysten tulkintaa, jotta kyseisiä perussääntöjä voitaisiin pitää Wienin yleissopimuksen 31 artiklan 3 kappaleen b kohdassa tarkoitettuna myöhempänä käytäntönä.
134. Tämän jälkeen unionin yleinen tuomioistuin esitti syyt, joiden vuoksi tämä edellytys ei täyttynyt. Se katsoi kyseisen tuomion 346 kohdassa, että ”25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen tekemisen ja sittemmin alkuperäisen perussäännön ja vuoden 2012 perussäännön hyväksymisen jälkeinen myöhempi käytäntö ei osoita, että sekä kyseisen päätöksen allekirjoittajat että [valittajan] jäsenet tunnustavat riittävän laajasti ja selvästi, että [valittaja] on kansainvälinen järjestö”.
2)     Asianosaisten argumentit
135. Valittaja riitauttaa unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 321–346 kohdassa esittämän päättelyn, jonka mukaan sen alkuperäinen perussääntö ja myöhemmät perussäännöt eivät ole osoitus osapuolten välillä myöhemmin tehdystä sopimuksesta tai niiden noudattamasta myöhemmästä käytännöstä, jolla olisi merkitystä 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen tulkinnan kannalta.
136. Ensimmäiseksi se väittää, että unionin yleinen tuomioistuin rikkoi Wienin yleissopimuksen 31 artiklan 3 kappaleen a ja b kohtaa.
137. Ensinnäkin unionin yleinen tuomioistuin teki valituksenalaisen tuomion 324 kohdassa oikeudellisen virheen, kun se vahvisti, että kaikkien kansainvälisen sopimuksen sopimuspuolten on täytynyt osallistua kyseiseen käytäntöön, jotta se voitaisiin ottaa huomioon tulkittaessa kyseistä sopimusta. Kansainvälisen tuomioistuimen 31.3.2014 antama tuomio Australia v. Japani, muuna osapuolena Uusi-Seelanti (Valaanpyynti Etelämantereella),(95) johon unionin yleinen tuomioistuin viittasi, ei ole tältä kannalta merkityksellinen, koska valittajan mukaan kyseisessä tuomiossa oli kyse suosituksista, jotka eivät olleet sitovia ja jotka oli annettu ilman, että kaikki kyseisen valtiosopimuksen osapuolina olevat valtiot tukivat niitä, ja erityisesti ilman sen valtion suostumusta, jota asia ensisijaisesti koski.
138. Valittaja väittää, että tämä oikeudellinen virhe on vaikuttanut valituksenalaisen tuomion 329, 331, 336 ja 337 kohdassa tehtyihin arviointeihin. Unionin yleinen tuomioistuin ei siis voinut asettaa valittajan myöhempien perussääntöjen huomioon ottamisen edellytykseksi sitä, että ”kaikki kyseisen päätöksen allekirjoittajat tai ainakin kaikki [valittajan] jäsenet ovat hyväksyneet mainitun muutoksen” (tuomion 329 kohta), eikä arvostella valittajaa siitä, ettei se ollut osoittanut, että sen alkuperäinen perussääntö ja myöhemmät perussäännöt ilmentävät ”kaikkien 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen allekirjoittajien tai ainakin [valittajan] jäsenten aikomusta antaa sille kansainvälisen järjestön asema” (tuomion 331 kohta).
139. Toiseksi valittaja arvostelee unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 322 ja 346 kohdassa esittämää arviointia, jonka mukaan myöhemmän käytännön on osoitettava, että ”kansainvälisen järjestön asema on tunnustettu riittävän laajasti ja selvästi”, jotta se voitaisiin ottaa huomioon.
140. Kolmanneksi valittaja väittää, että kun unionin yleinen tuomioistuin totesi, ettei 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen osapuolilla ollut muodollisesti ilmaistua aikomusta perustaa kansainvälistä järjestöä, sen olisi pitänyt ottaa huomioon myöhemmät perussäännöt siltä osin kuin ne osoittavat kyseisen päätöksen evolutiivisen tulkinnan.
141. Neljänneksi valittaja arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, ettei se tutkinut, toisin kuin Wienin yleissopimuksen 31 artiklan 3 kappaleen b kohdassa määrätään, osoittaako käytäntö, jota komissio on noudattanut toteutettaessa unionin talousarviota yhteistyöhön perustuvan tai välillisen hallinnoinnin kautta, komission ja valittajan välisen yhteisymmärryksen valittajan asemasta kansainvälisenä järjestönä.
142. Viidenneksi valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin otti valittajan ensimmäisessä oikeusasteessa esittämän todistusaineiston huomioon vääristyneellä tavalla, kun se totesi valituksenalaisen tuomion 335 kohdassa valittajan väittäneen istunnossa, että Ranskan tasavalta, Italian tasavalta, Suomen tasavalta, Ruotsin kuningaskunta ja Norjan kuningaskunta olivat allekirjoittaneet sen vuoden 2012 perussäännön, vaikka todistusaineistosta ilmenee, että hallintoneuvosto oli hyväksynyt kyseisen perussäännön yksimielisesti. Lisäksi valittaja väittää 2.7.2020 päivätystä Ruotsin viranomaisten kirjeestä, ettei sillä ole merkitystä ja että unionin yleinen tuomioistuin otti sen sisällön huomioon vääristyneellä tavalla kyseisen tuomion 339 kohdassa.
143. Kuudenneksi valittaja arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se viittasi asiakirjoihin, jotka liittyivät OLAFin tutkinnan päätteeksi laadittuun kertomukseen(96) ja jotka komissio oli nimenomaisesti päättänyt jättää tarkastelun ulkopuolelle tehdessään riidanalaista päätöstä.
144. Seitsemänneksi valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin laiminlöi perusteluvelvollisuutensa, kun se ei selittänyt syitä, joiden vuoksi se jätti arviointinsa ulkopuolelle Italian tasavaltaan ja Norjan kuningaskuntaan liittyvät asiakirjat, joihin oli vedottu ensimmäisessä oikeusasteessa.
145. Toiseksi valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin sovelsi virheellisesti Wienin yleissopimuksen 32 artiklaa.
146. Unionin yleinen tuomioistuin nimittäin teki oikeudellisen virheen, kun se katsoi, että kyseisen artiklan soveltamisedellytykset eivät täyty, ja kieltäytyi virheellisesti tekemästä Wienin yleissopimuksen 31 ja 32 artiklan välisestä suhteesta kaikkia päätelmiä.
147. Toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 328 kohdassa, tulosta, johon Wienin yleissopimuksen 31 artiklaan perustuva tulkinta johtaa, on päinvastoin pidettävä ”mahdottomana ja kohtuuttomana”, koska komissio on tunnustanut valittajan aseman kansainvälisenä järjestönä yli 20 vuoden ajan ja voi yhtäkkiä evätä siltä tämän aseman. Tässä yhteydessä valittaja arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, ettei se pitänyt komission talousarvion toteuttamista varten tekemiä valtuutussopimuksia kyseisen tuomion 326 kohdassa mainittuna ”valtiosopimuksen soveltamiseen liittyvänä, sen tekemisen jälkeisenä yhden tai useamman sopimuspuolen toimintana” kyseisen yleissopimuksen 32 artiklassa tarkoitetussa merkityksessä.
148. Komissio kiistää nämä argumentit. Se väittää erityisesti, että kansainvälisen tuomioistuimen 31.3.2014 antama tuomio Australia v. Japani, muuna osapuolena Uusi-Seelanti (Valaanpyynti Etelämantereella),(97) jossa ainoastaan toistetaan Wienin yleissopimuksen 31 artiklan 3 kappaleessa mainittu oikeudellinen arviointiperuste, on merkityksellinen. Se lisää, että unionin yleinen tuomioistuin otti hyvinkin huomioon kansainvälisen sopimuksen ”evolutiivisen tulkinnan”, koska se muistutti komission pitäneen valittajaa kansainvälisenä järjestönä, kunnes se ei enää ollut velvollinen tekemään uusia valtuutussopimuksia valittajan kanssa, koska tästä asemasta oli epävarmuutta.
3)     Arviointi
149. Aluksi on korostettava, että toisin kuin valittaja näyttää esittävän argumenttiensa tueksi, sen alkuperäistä perussääntöä ja myöhempiä perussääntöjä ei voida tarkastella Wienin yleissopimuksen 31 artiklan 3 kappaleen a kohdan kannalta, joka koskee ”myöhempiä osapuolten välillä tehtyjä sopimuksia”. Kyseiset perussäännöt on nimittäin hyväksytty valittajan kollegiaalisen elimen eli hallintoneuvoston jäsenten kahden kolmasosan enemmistöllä tekemällä päätöksellä. Osapuolet ovat siis hyväksyneet nämä perussäännöt yleissopimuksen mukaisen elimen jäseninä eivätkä kansainvälisen sopimuksen sopimuspuolina.(98) Sitä vastoin, kuten päätelmäluonnoksesta ilmenee, järjestön noudattama käytäntö kuuluu käsitteen ”myöhempi käytäntö” alaan.(99)
i)     Yleistä tulkintasääntöä koskevan Wienin yleissopimuksen 31 artiklan 3 kappaleen b kohtaa sovellettaessa väitetysti tehdyt oikeudelliset virheet
150. ”Myöhemmän käytännön” merkitystä ja ulottuvuutta koskevaa kansainvälistä oikeuskäytäntöä on luotu neuvoa-antavilla lausunnoilla, joita kansainvälinen tuomioistuin on antanut kansainvälisten järjestöjen elinten käytännöistä.(100) Ennen kuin käsitellään valittajan esittämää arvostelua, on syytä palauttaa mieliin kyseisen oikeuskäytännön päälinjat. Tämän oikeuskäytännön viimeisintä kehitystä edustaa kansainvälisen tuomioistuimen 31.3.2014 antama tuomio Australia v. Japani, muuna osapuolena Uusi-Seelanti (Valaanpyynti Etelämantereella),(101) johon unionin yleinen tuomioistuin on perustellusti viitannut.
151. Ensinnäkin Wienin yleissopimuksen 31 artiklan 3 kappaleen b kohdassa tarkoitetulla ”myöhemmällä noudatetulla käytännöllä” on erityisen tärkeä merkitys tulkittaessa kansainvälisten järjestöjen perustamisasiakirjoja. Kuten kansainvälinen tuomioistuin totesi YK:sta jo vuonna 1949, ”[YK:n] kaltaisen toimijan oikeuksien ja velvollisuuksien on määräydyttävä sen perustamisasiakirjassa esitettyjen tai edellytettyjen ja käytännössä kehitettyjen tavoitteiden ja tehtävien mukaan”.(102)
152. Toiseksi myöhempää käytäntöä ei pidetä sopimuspuolten tahdon autenttiseen tulkintaan vaikuttavana seikkana, ja sillä on siten merkitystä kansainvälistä sopimusta tulkittaessa vain siinä määrin kuin se osoittaa osapuolten välisen yhteisymmärryksen tämän sopimuksen merkityksestä. Unionin yleinen tuomioistuin on siten soveltanut asianmukaisesti periaatetta, jonka kansainvälinen tuomioistuin vahvisti 31.3.2014 antamassaan tuomiossa Australia v. Japani, muuna osapuolena Uusi-Seelanti (Valaanpyynti Etelämantereella)(103) ja jonka mukaan oikeusvälinettä ei voida pitää Wienin yleissopimuksen 31 artiklan 3 kappaleen b kohdassa tarkoitettuna myöhempänä käytäntönä, joka osoittaa osapuolten välisen yhteisymmärryksen valtiosopimuksen tulkinnasta, jos kyseinen väline on annettu ilman, että kaikki kyseisen valtiosopimuksen osapuolina olevat valtiot tukevat sitä.
153. Kyseisen käytännön tulkinnallinen arvo riippuu siis siitä, ovatko sopimusvaltiot käyttäytyneet ilmeisen yhtäpitävästi riittävän pitkän ajan, mitä kansainvälinen tuomioistuin korosti 19.5.2025 antamassaan tuomiossa Gabon v. Päiväntasaajan Guinea (Maa- ja merirajojen määrittäminen ja saarten suvereniteetti).(104) ILC:n mukaan tässä yhteydessä merkityksellisiä seikkoja ovat pysyvyys ja laajuus.(105)
154. Kansainvälinen tuomioistuin ei kuitenkaan edellytä, että jokainen valtiosopimuksen sopimuspuoli suostuu nimenomaisesti kyseiseen käytäntöön. Riittää, että kaikki sopimuspuolet ovat hyväksyneet tämän käytännön tai että ne ovat suostuneet siihen hiljaisesti ilman, että yksikään niistä on suoraan ja nimenomaisesti vastustanut sitä. Niinpä kansainvälinen tuomioistuin oletti 21.6.1971 antamassaan neuvoa-antavassa lausunnossa Oikeudelliset seuraukset, joita valtioille aiheutuu Etelä-Afrikan jatkuvasta läsnäolosta Namibiassa (Lounais-Afrikka) turvallisuusneuvoston päätöslauselmasta 276 (1970) riippumatta,(106) että muut sopimuspuolina olleet valtiot olivat antaneet hiljaisen hyväksyntänsä, koska olosuhteet olivat sellaiset, että niiden reagoimattomuutta tai vastustamattomuutta voitiin kohtuullisesti pitää yhteisymmärryksenä.(107) Kuten ILC selittää, tämä ei edellytä sitä, että kukin sopimuspuoli on erikseen noudattanut kyseistä käytäntöä. Riittää, että se on hyväksynyt sen.(108)
155. Samoin unionin tuomioistuin totesi 11.3.2015 antamassaan tuomiossa Oberto ja O’Leary,(109) että ”[Eurooppa-koulujen valituslautakunnan] oikeuskäytäntöä on pidettävä Wienin yleissopimuksen 31 artiklan 3 kappaleen b kohdassa tarkoitettuna Eurooppa-koulujen perussäännön määrittelevää yleissopimusta[(110)] sovellettaessa noudatettuna myöhempänä käytäntönä”.(111) Koska ”yleissopimuksen sopimuspuolet eivät ole milloinkaan riitauttaneet tätä käytäntöä – – riitautuksen puuttumista on pidettävä ilmauksena siitä, että sopimuspuolet ovat hiljaisesti hyväksyneet tämän käytännön”.(112)
156. Silloin, kun on esitetty selvästi eriävä mielipide, kuten asiassa, jossa kansainvälinen tuomioistuin antoi 31.3.2014 tuomion Australia v. Japani, muuna osapuolena Uusi-Seelanti (Valaanpyynti Etelämantereella),(113) tai kun oikeusväline on hyväksytty siitä huolimatta, että useat valtiot ovat vastustaneet sitä, kuten asiassa, jossa annettiin 8.7.1996 neuvoa-antava lausunto Valtion ydinaseiden käyttämisen laillisuus aseellisessa konfliktissa,(114) yhteisymmärrystä ja näin ollen myöskään Wienin yleissopimuksen 31 artiklan 3 kappaleen b kohdassa tarkoitettua myöhempää käytäntöä ei ole.(115) Kansainvälinen tuomioistuin ottaa kuitenkin huomioon asiayhteyden, jossa oikeusväline on hyväksytty.(116) Näin ollen se katsoi 20.7.1962 antamassaan neuvoa-antavassa lausunnossa Tietyt YK:n menot (peruskirjan 17 artiklan 2 kappale),(117) että YK:n yleiskokouksen kaltaisen elimen antamilla päätöslauselmilla, jotka on hyväksytty sen jäsenten kahden kolmasosan ääntenenemmistöllä ja eriävistä äänistä huolimatta, on kuitenkin tulkinnallista arvoa.(118)
157. Valittajan esittämää moitetta on tarkasteltava näiden periaatteiden kannalta.
158. Ensinnäkin on heti aluksi hylättävä valittajan argumentti, jonka mukaan yhteistyöhön perustuvaa tai välillistä hallinnointia koskevien valtuutussopimusten tekeminen ilmentää komission ja sen itsensä välistä yhteisymmärrystä siitä, että se on kansainvälinen järjestö, ja näin ollen Wienin yleissopimuksen 31 artiklan 3 kappaleen b kohdassa tarkoitettua merkityksellistä käytäntöä. Komissio ei nimittäin ole 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen osapuoli, eikä yksikään kyseisen päätöksen osapuolista ole ollut mukana näiden valtuutussopimusten tekemisessä.(119)
159. Toiseksi on hylättävä myös valittajan argumentti, jonka mukaan kansainvälisen tuomioistuimen 31.3.2014 antamalla tuomiolla Australia v. Japani, muuna osapuolena Uusi-Seelanti (Valaanpyynti Etelämantereella),(120) johon unionin yleinen tuomioistuin viittasi, ei ole merkitystä, koska valittajan perussääntöjen hyväksymisestä tehdyt päätökset ovat oikeudellisesti sitovia. Kyseinen tuomio nimittäin osoittaa selvästi, että myöhempi käytäntö perustuu olennaisilta osin pikemminkin sopimuspuolina olevien valtioiden keskinäiseen yhteisymmärrykseen sopimuksen asiasisällöstä kuin kyseessä olevien oikeusvälineiden muotoon tai nimitykseen ja niiden sitovaan vaikutukseen.
160. Kolmanneksi, ja toisin kuin valittaja väittää, unionin yleinen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä myöskään valituksenalaisen tuomion 322 ja 346 kohdassa, kun se edellytti lähinnä, että kyseinen käytäntö osoittaa, että valittajan ”asema kansainvälisenä järjestönä tunnustetaan riittävän laajasti ja selvästi”.
161. Katson sitä vastoin, että unionin yleinen tuomioistuin teki kaksi oikeudellista virhettä, jotka johtivat valittajan alkuperäisen perussäännön ja myöhempien perussääntöjen hyväksymisestä tehtyjen päätösten kaiken tulkinnallisen arvon kiistämiseen.
162. Ensinnäkin unionin yleinen tuomioistuin sovelsi tiukempaa todistuskynnystä kuin kansainvälisessä oikeuskäytännössä edellytetään. Se ei voinut vaatia valittajaa näyttämään toteen, että kaikki 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen allekirjoittajat tai ainakin valittajan jäsenet olivat suostuneet kyseisten perussääntöjen hyväksymiseen.
163. Kansainvälinen tuomioistuin nimittäin lähtee siitä, että jos toimen on hyväksynyt jokin kansainvälisen järjestön elin, joka muodostuu sopimuspuolina olevien valtioiden edustajista, kaikkien sopimuspuolten oletetaan hyväksyneen sen, paitsi jos näytetään toteen, että siitä on ollut erimielisyyttä, sitä on vastustettu tai siitä on esitetty selvä eriävä mielipide kyseisessä elimessä.(121)
164. Käsiteltävässä asiassa kyseiset perussäännöt on hyväksytty osapuolten 25.11.1994 tehdyssä perustamispäätöksessä määrittämien menettely- ja äänestyssääntöjen mukaisesti, eli hallintoneuvostoon kuuluvat sopimuspuolina olevien valtioiden edustajat ovat hyväksyneet ne jäsentensä kahden kolmasosan ääntenenemmistöllä (valituksenalaisen tuomion 268 ja 333 kohta). Mikään ei viittaa siihen, että nämä edustajat olisivat ilmaisseet olevansa eri mieltä alkuperäisen perussäännön 18 ja 19 §:n, joissa valittajalle annetaan oikeustoimikelpoisuus ja immuniteetteja, ulottuvuudesta tai vuoden 2012 perussäännön 1 §:n, jossa tunnustetaan nimenomaisesti valittajan asema kansainvälisenä järjestönä, sisällöstä. Unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 339 kohdassa esittämä argumentti, jonka mukaan Ruotsin viranomaiset olivat ilmoittaneet OLAFin tutkinnan johdosta vuonna 2014 ja komission esittämän tietopyynnön johdosta vuonna 2020, että IMG ei ole kansainvälinen järjestö, vaikka Ruotsin Belgradin (Serbia) suurlähettiläs, joka tuohon aikaan toimi IMG:n hallintoneuvoston puheenjohtajana, oli allekirjoittanut vuoden 2012 perussäännön, jossa tunnustettiin valittajan tällainen asema, on mielestäni hämmentävä. Ilmaus ”kansainvälinen järjestö” on hyvin vakiintunut ilmaus. Kun valtiosopimuksessa käytetään jotakin tiettyä oikeudellista ilmausta, on oletettava, että sopimuspuolet ovat tarkoittaneet antaa sille sen merkityksen, joka sillä tavallisesti on kansainvälisessä oikeudessa. Lisäksi on niin, että vaikka pitää paikkansa, kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 333 kohdassa, että Suomen viranomaiset esittivät lausuman, jonka mukaan alkuperäinen perussääntö on luonteeltaan poliittinen, totean kuitenkin, että ne allekirjoittivat kyseisen perussäännön ja ilmaisivat hyväksyvänsä myöhemmät perussäännöt, joissa valittajaa luonnehdittiin kansainväliseksi järjestöksi.(122)
165. Katson myös, että osapuolten OLAFin tutkinnan johdosta vuonna 2014 ja sen jälkeen komission tietopyynnön johdosta vuosina 2019 ja 2020 esittämissä kannanotoissa, joihin unionin yleinen tuomioistuin viittasi valituksenalaisen tuomion 338–341 kohdassa, ei voitu vedota alkuperäisen perussäännön ja myöhempien perussääntöjen sanamuotoon.(123) Jos osapuolet olivat eri mieltä valittajan käytännöstä ja jos niiden aikomuksena ei ollut perustaa kansainvälistä järjestöä eikä antaa sille kansainvälistä oikeushenkilöllisyyttä, niiden olisi kuulunut ilmoittaa, etteivät ne hyväksy tätä käytäntöä, etenkin, kun vaikuttaa siltä, että kaavaillut muutokset oli saatettu osapuolten tietoon eräässä valmistelukokouksessa, kuten valittaja väittää. Kuten kansainvälinen tuomioistuin muistutti 20.12.1980 antamassaan neuvoa-antavassa lausunnossa WHO:n ja Egyptin välillä 25.3.1951 tehdyn sopimuksen tulkinta,(124) jo pelkkä järjestön jäsenyys ”tuo mukanaan tiettyjä vastavuoroisia yhteistyö- ja lojaliteettivelvoitteita”.(125)
166. Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin teki mielestäni oikeudellisen virheen, kun se jätti ottamatta huomioon valittajan evolutiivisen luonteen, josta on osoituksena myöhempien perussääntöjen hyväksyminen.
167. Toisin kuin komissio väitti istunnossa, vaikuttaa siltä, että järjestön myöhempi käytäntö voi, edellyttäen että se on toiminut käyttäessään toimivaltaansa, johtaa sen perustamisasiakirjan sanamuodon tulkitsemiseen uudella tavalla ilman, että on tarpeen tehdä muodollisesti uutta kansainvälistä sopimusta.
168. Wienin yleissopimuksen 31 ja 32 artiklassa määriteltyjen tulkintasääntöjen perusteella nämä seikat ja kansainvälisten järjestöjen evolutiivinen luonne voidaan ottaa huomioon.
169. Kansainvälinen tuomioistuin on näin myöntänyt, että YK:n peruskirjaa voidaan oikeutetusti tulkita, uudelleentulkita ja jopa muuttaa YK:n käytännön perusteella, ja katsonut, että järjestön perustamisasiakirjan sisältö on olennaisesti evolutiivista, mikä on ristiriidassa sellaisen tulkinnan kanssa, jossa sen merkitys on kivettynyt siihen, mikä se on ollut jonain tiettynä aikana.(126)
170. ILC viittasi sopimusluonnoksen 2 artiklaa koskevissa huomautuksissaan myös tarpeeseen ”saattaa tasapainoon yhtäältä perustamisasiakirjassa vahvistetut ja jäsenten muodollisesti hyväksymät säännöt ja toisaalta järjestön tarve kehittyä instituutiona”.(127) Vuonna 2018 ILC myös korosti valmistelutöidensä yhteydessä, että sopimuspuolten myöhempi käytäntö voi – tapauksen mukaan ja muut tulkintakeinot huomioon ottaen – ilmentää niin valtiosopimuksen ajanmukaista kuin sen evolutiivistakin tulkintaa.(128) ILC ei sulkenut tätä pois järjestön myöhemmän käytännön osalta.
171. Pidän kiinnostavana myös Denys Simonin kansainvälisiä järjestöjä koskevien sopimusten oikeudellista tulkintaa koskevassa tutkielmassaan esittämää pohdintaa:(129) ”tuomarin on pyrittävä antamaan sopimuspuolten alkuperäiselle tahdolle, sellaisena kuin se on
ilmaistu kerran valtiosopimuksen tekoajankohtana, vähemmän painoarvoa kuin jäsenvaltioiden senhetkiselle tahdolle, sellaisena kuin se on tuotu esiin koko yleissopimuksen soveltamisen ajan. – – Toisin sanoen institutionaalisia sopimuksia tulkittaessa on tehtävä asiaankuuluvat päätelmät ajan kulumisesta, jolla, kuten olen osoittanut, – – on olennainen merkitys jo itsensä kansainvälisten järjestöjen perustamisasiakirjojen määrittelyn kannalta: tahtojen yhtyminen, joka on johtanut tietyn yleissopimuksen tekemiseen, ei ole suinkaan päättynyt sen tekstin laatimiseen; tällaisen yleissopimuksen soveltaminen edellyttää välttämättä sitä, että jäsenvaltiot uudistavat jatkuvasti sitoutumistaan sen sisältämien oikeudellisten normien sisältöön, sillä allekirjoitettu oikeusväline on vain tämän sisällön juhlallinen mutta pohjimmiltaan hyvin katoavainen ilmaus”.(130)
172. Esimerkiksi taloudellisesta, sosiaalisesta ja kulttuurisesta yhteistoiminnasta ja kollektiivisesta puolustuksesta tehdyssä sopimuksessa(131) vahvistettiin vain joitakin periaatteita ja perustettiin pelkkä neuvoa-antava elin. Sitä oli vaikea mieltää kansainvälisen järjestön perustamisasiakirjaksi. Vasta myöhempi käytäntö oli se, joka todellisuudessa teki Länsi-Euroopan unionista kansainvälisen järjestön. Kyseistä valtiosopimusta muutettiin ja täydennettiin 23.10.1954 allekirjoitetulla pöytäkirjalla, jolla tämä järjestö, josta oli tullut Länsi-Euroopan unioni, uudistettiin perin pohjin luomalla sille institutionaalinen perusta ja antamalla sille kansainvälinen oikeushenkilöllisyys.(132) Kansainvälisen instituution perustaminen sopimusasiakirjalla on vahva indisio, josta voidaan – etenkin, jos sitä tukee kansainvälisen oikeushenkilöllisyyden ja taloudellisen itsemääräämisoikeuden antaminen – päätellä, että on perustettu kansainvälinen järjestö. Kansainvälisten järjestöjen perussäännöt voivat itsessään muodostua perustamiskirjasta ja myöhemmistä sopimuksista, joissa täsmennetään järjestön rakenne ja tehtävät.(133)
173. Tietyt kansainvälisen yhteistyön muodot muuttuvat ajan mittaan kansainvälisiksi järjestöiksi järjestäytymällä ja institutionalisoitumalla yhä pidemmälle. Kuten valittaja totesi unionin yleiselle tuomioistuimelle esittämissään kirjelmissä, kyse on kansainvälisiin järjestöihin sovellettavassa oikeudessa yleisestä dynamiikasta.
174. Edellä esitetyn perusteella katson, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se arvioi virheellisesti valittajan alkuperäisen perussäännön ja myöhempien perussääntöjen tulkinnallista arvoa Wienin yleissopimuksen 31 artiklan 3 kappaleen b kohdan kannalta.
175. Näin ollen mielestäni ei ole tarpeen tutkia valittajan kolmea viimeistä moitetta, joissa se väittää, että unionin yleinen tuomioistuin otti tietyt todisteet huomioon vääristyneellä tavalla, viittasi asiakirjoihin, jotka komissio oli nimenomaisesti päättänyt jättää tarkastelun ulkopuolelle tehdessään riidanalaista päätöstä, ja laiminlöi perusteluvelvollisuutensa.
ii)  Täydentäviä tulkintakeinoja koskevaa Wienin yleissopimuksen 32 artiklaa sovellettaessa väitetysti tehdyt oikeudelliset virheet
176. Valittaja riitauttaa valituksenalaisen tuomion 328 ja 329 kohdassa esitettyjen arviointien paikkansapitävyyden. Kyseisissä kohdissa unionin yleinen tuomioistuin totesi, etteivät Wienin yleissopimuksen 32 artiklan soveltamisedellytykset täyttyneet eikä 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen tiettyjen osapuolten myöhempää toimintaa, kuten valittajan perussäännön hyväksymistä, toimipaikkasopimusten tekemistä tiettyjen valtioiden kanssa tai valtuutussopimusten allekirjoittamista komission kanssa, tarvinnut näin ollen ottaa huomioon.
177. Vaikka voin tässä yhtyä valittajan esittämään arvosteluun, huomautan kuitenkin, että toteamus, jonka unionin yleinen tuomioistuin esitti kyseisen tuomion 328 kohdassa Wienin yleissopimuksen 32 artiklan soveltamisedellytyksistä, perustuu sen valituksenalaisen tuomion 304–319 kohdassa esittämään 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen sanamuodon ja asiayhteyden tarkasteluun, joka vaikuttaa virheelliseltä edellä tämän ratkaisuehdotuksen 99–110 ja 116–125 kohdassa esitetyistä syistä.
178. Näin ollen näitä moitteita ei mielestäni tarvitse tutkia.
179. Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin toteaa, että toisen osan toinen argumentti, jonka mukaan Wienin yleissopimuksen 31 ja 32 artiklassa vahvistettuja kansainvälisen sopimuksen tulkintasääntöjä on sovellettu virheellisesti, on perusteltu, koska unionin yleinen tuomioistuin sovelsi nähdäkseni virheellisesti kyseisiä artikloja, kun se kieltäytyi antamasta valittajan alkuperäiselle perussäännölle ja myöhemmille perussäännöille minkäänlaista tulkinnallista arvoa (Wienin yleissopimuksen 31 artiklan 1 ja 2 kappaleessa tarkoitettuna) merkityksellisenä asiayhteytenä, (kyseisen yleissopimuksen 31 artiklan 3 kappaleen b kohdassa) tarkoitettuna merkityksellisenä myöhempänä käytäntönä tai (kyseisen yleissopimuksen 32 artiklassa tarkoitettuina) täydentävinä tulkintakeinoina.
3.     Kolmas argumentti, joka perustuu oikeudelliseen virheeseen, joka koskee sitä, mitä päätelmiä toimipaikkasopimusten tekemisestä valtioiden kanssa ja yhteistyöhön perustuvaa tai välillistä hallinnointia koskevien valtuutussopimusten tekemisestä komission kanssa on tehtävä
180. Tämä argumentti koskee valituksenalaisen tuomion 348–365 kohtaa.
a)     Valituksenalainen tuomio
181. Valituksenalaisen tuomion 348–365 kohdassa, jota tämä argumentti koskee, käsitellään kahta kysymystä, jotka koskevat valittajan aseman tunnustamista kansainvälisenä järjestönä, mikä valittajan mukaan seuraa yhteistyöhön perustuvaa tai välillistä hallinnointia koskevien valtuutussopimusten tekemisestä komission kanssa ja toimipaikkasopimusten allekirjoittamisesta tiettyjen valtioiden kanssa.
182. Yhtäältä unionin yleinen tuomioistuin tutki kyseisen tuomion 349–358 kohdassa valittajan tältä osin esittämän ensimmäisen argumentin, jonka se tiivisti seuraavasti: ”[valittaja] väittää, että sen ja komission välillä tehdyt yhteistyöhön perustuvaa tai välillistä hallinnointia koskevat sopimukset merkitsevät väistämättä sitä, että komissio oli velvollinen tunnustamaan [valittajan] aseman kansainvälisenä järjestönä Wienin yleissopimuksen 27 ja 46 artiklan noudattamiseksi” (tuomion 349 kohta).
183. Todettuaan, ettei kyseistä yleissopimusta valituksenalaisen tuomion 350 ja 351 kohdassa mainituista syistä sovelleta, unionin yleinen tuomioistuin tutki tämän argumentin valtioiden ja kansainvälisten järjestöjen välistä tai kansainvälisten järjestöjen välistä sopimusoikeutta koskevan Wienin yleissopimuksen(134) 27 artiklan 2 ja 3 kappaleen ja 46 artiklan 2 ja 3 kappaleen kannalta ja hylkäsi sen perusteettomana kyseisen tuomion 353–358 kohdassa mainituista syistä.
184. Toisaalta unionin yleinen tuomioistuin tutki kyseisen tuomion 360–365 kohdassa valittajan esittämän toisen argumentin, jonka mukaan komissio oli tehnyt riidanalaisessa päätöksessä oikeudellisen virheen, kun se oli kieltäytynyt ottamasta huomioon Belgian kuningaskunnan ja Itävallan tasavallan vastauksia siltä osin kuin ne liittyivät toimipaikkasopimuksiin, sillä kyseisissä sopimuksissa ilmaistaan isäntävaltioiden tunnustavan valittajan aseman kansainvälisenä järjestönä riippumatta siitä, ovatko ne tämän järjestön jäseniä vai eivät.
185. Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi tämän argumentin valituksenalaisen tuomion 364 kohdassa mainitusta syystä. Sen mukaan se, että valtiot, jotka eivät ole liittyneet järjestön perustamissopimukseen ja jotka eivät ole tai eivät enää ole sen jäseniä, pitävät sitä kansainvälisenä järjestönä, ei mitenkään velvoita komissiota tunnustamaan, että kyseisellä järjestöllä on kansainvälisen järjestön asema, muun muassa antaakseen sen toteuttaa unionin talousarviota välillisen hallinnoinnin kautta. Unionin yleinen tuomioistuin nimittäin katsoi kyseisen tuomion 363 kohdassa, että kansainvälisen järjestön aseman tunnustaminen perustuu valtioiden ja tapauksen mukaan kyseisen järjestön perustamissopimuksen osapuolina olevien kansainvälisten järjestöjen yhteisymmärrykseen, ja tämän yhteisen aikomuksen on ilmettävä selvästi kyseisestä sopimuksesta tai myöhemmistä sopimuksista taikka myöhemmästä käytännöstä edellyttäen, että viimeksi mainitut ilmentävät kaikkien kyseisen perustamissopimuksen osapuolten antamaa tunnustusta.
b)     Asianosaisten argumentit
186. Valittaja esittää kolme moitetta.
187. Kysymyksestä, joka liittyy
IMG:n aseman tunnustamiseen kansainvälisen järjestönä sen vuoksi, että se on tehnyt yhteistyöhön perustuvaa tai välillistä hallinnointia koskevia valtuutussopimuksia komission kanssa, valittaja väittää ensinnäkin, että unionin yleinen tuomioistuin vääristi sen argumentteja valituksenalaisen tuomion 349 kohdassa. Valittaja nimittäin väittää tuoneensa kanteessaan esiin, että jos komissio on tehnyt valtuutussopimuksia hallinnoinnista yhteistyössä kansainvälisen järjestön kanssa, komission voidaan silloin olettaa katsovan, että kyseisellä järjestöllä on tällainen unionin varainhoitosäännöstössä tarkoitettu asema.
188. Toiseksi valittaja kiistää unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 351 kohdassa esittämän arvioinnin, jonka mukaan Wienin yleissopimuksen 27 ja 46 artiklaan ei voida enää vedota, vaikka unionin yleinen tuomioistuin itse vetosi kyseiseen yleissopimukseen useaan otteeseen kyseisessä tuomiossa. Valittaja väittää yhtäältä, että kyseistä yleissopimusta sovelletaan kansainvälisten järjestöjen perustamissopimuksiin, ja toisaalta, että kyseiset määräykset, jotka toistetaan valtioiden ja kansainvälisten järjestöjen välistä tai kansainvälisten järjestöjen välistä sopimusoikeutta koskevassa Wienin yleissopimuksessa, heijastavat kansainvälistä käytäntöä ja tapaa, ja että niitä sovelletaan näin ollen sellaisinaan.
189. Kolmanneksi ongelmista, jotka liittyvät valittajan aseman tunnustamiseen kansainvälisenä järjestönä sen vuoksi, että se on allekirjoittanut toimipaikkasopimuksia tiettyjen valtioiden kanssa, valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen siltä osin kuin on kyse käsitteen ”tunnustaminen” merkityksestä kansainvälisessä oikeudessa. Se arvostelee unionin tuomioistuinta erityisesti siitä, että tämä sekoitti toisiinsa yhtäältä toimen, jolla kansainvälinen järjestö perustetaan ja joka on konstitutiivinen ja perustuu valtioiden yhteiseen tahtoon, ja toisaalta toimen, jolla valtio tunnustaa tietyn toimijan kansainväliseksi järjestöksi ja joka on deklaratiivinen ja perustuu yksipuoliseen oikeustoimeen, johon voidaan vedota kyseistä valtiota vastaan. Tältä osin valittaja väittää, että se, että komissio tekee yhteistyöhön perustuvaa tai välillistä hallinnointia koskevia valtuutussopimuksia tietyn kansainvälisen järjestön kanssa, on toimi, jolla tunnustetaan tämän asema kansainvälisenä järjestönä. Lopuksi valittaja väittää kansainvälisen tuomioistuimen 12.10.2021 antamaan tuomioon Somalia v. Kenia (Merirajojen määrittäminen Intian valtamerellä)(135) 51 kohtaan vedoten, että sen asemaan kansainvälisenä järjestönä voidaan vedota komissiota vastaan ja kaikkia valtioita tai järjestöjä vastaan, jotka ovat nimenomaisesti tai hiljaisesti tunnustaneet tämän aseman.
c)     Arviointi
190. Ensimmäinen moite, joka koskee valittajan kanteensa tueksi esittämien argumenttien vääristämistä, on mielestäni perusteltu.
191. Valittaja nimittäin vetosi Wienin yleissopimuksen 27, 45 ja 46 artiklaan kumotakseen komission argumentit, jotka perustuivat EUT-sopimuksessa vahvistettujen menettelysääntöjen rikkomiseen, kun taas valittaja vetosi siihen, että sen asema kansainvälisenä järjestönä on tunnustettu, koska komissio on tehnyt yhteistyöhön perustuvaa tai välillistä hallinnointia koskevia valtuutussopimuksia unionin varainhoitosäännöstön mukaisesti.
192. Tämä ilmenee sen kanteen 189–196 kohdasta, joissa valittaja todellakin toi esiin kaksi oikeudellista kysymystä, jotka eivät olleet samat kuin ne, joita komissio oli käsitellyt riidanalaisessa päätöksessä.
193. Ensimmäinen kysymys koski komission osallistumista IMG:n perustamiseen (riidanalaisen päätöksen A.7 kohdan a alakohta).
194. Valittaja väitti kanteensa 189–192 kohdassa, ettei komissio voinut kiistää osallistuneensa IMG:n perustamiseen nojautumalla SEUT 218 artiklaan, jossa vahvistetaan unionin ja kansainvälisten järjestöjen välisten sopimusten tekemisessä noudatettava menettely. Tältä osin valittaja vetosi kolmeen Wienin yleissopimuksen määräykseen: ensinnäkin 27 artiklaan, jonka mukaan osapuoli ei voi vedota sisäisen oikeutensa määräyksiin perusteena valtiosopimuksen täyttämättä jättämiselle, ja sen jälkeen 46 artiklaan, jonka mukaan suostumuksen antamiseen liittyvään virheeseen voidaan vedota vain, jos loukkaus on ilmeinen ja koskee merkitykseltään perusluonteista sisäisen oikeuden säädöstä, ja lopuksi 45 artiklaan, jossa määrätään muun muassa, että osapuoli ei voi enää vedota tähän valtiosopimuksen mitätöimistä koskevaan perusteeseen, jos se ”käyttäytymisensä perusteella katsotaan suostuneeksi siihen, että valtiosopimus tapauksesta riippuen on pätevä tai sen voimassaolo taikka soveltaminen jatkuu”. Valittaja väitti kanteensa 192 kohdassa, että komission myöhempi käytäntö ja se, ettei tämä ole vuodesta 1994 kertaakaan kiistänyt kyseisen sopimuksen pätevyyttä, sulkee pois mahdollisuuden vedota SEUT 218 artiklaan.
195. Toinen kysymys koski sitä, oliko komissio tunnustanut valittajan aseman kansainvälisenä järjestönä (riidanalaisen päätöksen B.2 kohdan c alakohta).
196. Valittaja väitti kanteensa 193–195 kohdassa, että riidanalaisessa päätöksessä oli tehty ilmeinen arviointivirhe, koska se, että komissio oli tehnyt valittajan kanssa valtuutussopimuksia yhteistyöhön perustuvasta tai välillisestä hallinnoinnista, merkitsee väistämättä valittajan aseman tunnustamista kansainvälisenä järjestönä etenkin, kun epäilykset ja epäselvyydet, joihin komissio oli nojautunut 16.12.2014 ja 8.5.2015 antamissaan päätöksissä, olivat sittemmin osoittautuneet perusteettomiksi.
197. Näiden seikkojen perusteella vaikuttaa siltä, että se, miten unionin yleinen tuomioistuin tiivisti nämä argumentit valituksenalaisen tuomion 349 kohdassa, ei vastaa sitä, miten valittaja esitti ne kanteessaan. Sekoittaessaan keskenään nämä valittajan esiin tuomat kaksi kysymystä unionin yleinen tuomioistuin vääristi valituksenalaisen tuomion 351–359 kohdassa tekemäänsä arviointia.
198. Näin ollen ehdotan, että unionin tuomioistuin hyväksyy tämän moitteen. Tämän päätelmän valossa toista moitetta ei ole tarpeen tutkia.
199. Kolmannesta moitteesta, joka liittyy käsitteen ”tunnustaminen” merkitykseen kansainvälisessä oikeudessa, totean, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se totesi valituksenalaisen tuomion 363 kohdassa, että ”kansainvälisen järjestön aseman tunnustaminen perustuu valtioiden ja tapauksen mukaan kyseisen järjestön perustamissopimuksen osapuolina olevien kansainvälisten järjestöjen yhteisymmärrykseen”.
200. Unionin yleisen tuomioistuimen tehtävä oli nimittäin tutkia, missä määrin toimipaikkasopimuksen tekeminen voi merkitä sitä, että isäntävaltio tunnustaa kyseisen toimijan aseman kansainvälisenä järjestönä.(136) Kuten valituksenalaisen tuomion 363 kohdan sanamuodosta ja erityisesti viittauksesta kyseisen tuomion 204–212 ja 323–325 kohtaan ilmenee, unionin yleinen tuomioistuin määritteli käsitteen ”kansainvälisen järjestön aseman tunnustaminen” viittaamalla käsitteeseen ”kansainvälisen järjestön perustamisesta tehty kansainvälinen sopimus”. Kansainvälisessä julkisoikeudessa tunnustaminen on kuitenkin yksipuolinen tai kollektiivinen toimi, jolla yksi tai usea kansainvälisen oikeuden subjekti, joka ei ole osallistunut kyseisen tilanteen syntymiseen eikä kyseisen toimen laatimiseen, tunnustaa muodollisesti, että tietty toimija, kuten valtio tai hallitus, tai tietty tilanne, kuten valtion raja, täyttää sille asetetut edellytykset, ja jolla se hyväksyy sen, että kyseiseen tilanteeseen tai toimeen voidaan vedota sitä vastaan.(137) Esimerkiksi 12.6.2006 Euroopan unionin neuvosto tunnusti muodollisesti Montenegron. Tämä prosessi siis eroaa kansainvälisen oikeuden subjektin perustamisesta kansainvälisellä sopimuksella.
201. Näiden seikkojen perusteella katson, että toisen osan kolmas argumentti, joka perustuu oikeudelliseen virheeseen, joka koskee sitä, mitä päätelmiä toimipaikkasopimusten tekemisestä tiettyjen valtioiden kanssa ja yhteistyöhön perustuvaa tai välillistä hallinnointia koskevien valtuutussopimusten tekemisestä komission kanssa on tehtävä, on perusteltu.
C       Kolmas osa, joka koskee oikeudellisia virheitä, jotka unionin yleinen tuomioistuin teki arvioidessaan Belgian kuningaskunnan ja Itävallan tasavallan komission kysymyksiin antamia vastauksia
202. Valittaja riitauttaa unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 233–248 kohdassa tekemän arvioinnin, jonka lopuksi se totesi lähinnä, ettei komissio ollut tehnyt minkäänlaista oikeudellista virhettä, kun se oli katsonut, etteivät Belgian kuningaskunnan ja Itävallan tasavallan kannanotot, jotka koskivat valittajan oikeudellista asemaa ja niiden olemista valittajan jäseniä,
kyseenalaistaneet riidanalaisen päätöksen lainmukaisuutta. Kuten kyseisen tuomion 233 kohdasta ilmenee, valittaja nimittäin väitti unionin yleisessä tuomioistuimessa, että se oli tunnustettava kansainväliseksi järjestöksi, koska vähintään kaksi komission tietopyynnön saaneista valtioista eli Belgian kuningaskunta ja Itävallan tasavalta yhtäältä tunnustavat, että valittaja on kansainvälinen järjestö, ja toisaalta ovat tai ovat olleet sen perustajajäseniä.
203. Tämä osa jakautuu kahteen moitteeseen.
1.     Ensimmäinen moite, joka koskee Itävallan viranomaisten antamien vastausten virheellistä arviointia
204. Tämä moite koskee valituksenalaisen tuomion 235–239 kohtaa.
a)     Valituksenalainen tuomio
205. Valituksenalaisen tuomion 235 ja 237 kohdasta ilmenee, että 8.4.2020 päivätyssä vastauksessaan komission tietopyyntöön Itävallan tasavalta tunnustaa valittajan aseman kansainvälisenä järjestönä ja katsoo olevansa valittajan jäsen.
206. Kyseisen tuomion 238 ja 239 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin totesi, ettei tällä vastauksella ole vaikutusta komission valittajan oikeudellisesta asemasta tekemään päätelmään kahdesta syystä: yhtäältä IMG:tä ei ole perustettu kansainväliseksi järjestöksi kansainvälisellä sopimuksella ja toisaalta myöhempi käytäntö ei ole osoittanut, että sen asema kansainvälisenä järjestönä tunnustetaan laajasti ja selvästi.
b)     Asianosaisten argumentit
207. Valittaja väittää, että tämä arviointi perustuu virheelliseen olettamaan ensinnäkin siksi, että unionin yleinen tuomioistuin määritteli 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen ”kansainväliseksi sopimukseksi”, toiseksi siksi, ettei se voinut vaatia näyttämään toteen osapuolten aikomusta perustaa kansainvälinen järjestö, ja kolmanneksi siksi, ettei se ottanut huomioon merkityksellistä myöhempää käytäntöä.
208. Komissio kiistää nämä argumentit.
c)     Arviointi
209. Ehdotan, että unionin tuomioistuin jättää tämän moitteen tutkimatta. Unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 239 kohdassa esittämä toteamus perustuu nimittäin arviointiin, joka vaikuttaa minusta virheelliseltä
edellä tämän ratkaisuehdotuksen 99–110, 116–125 ja 149–179 kohdassa mainituista syistä.
2.     Toinen moite, joka koskee Belgian viranomaisten antamien vastausten virheellistä arviointia
210. Tämä moite koskee valituksenalaisen tuomion 240–247 kohtaa.
a)     Valituksenalainen tuomio
211. Valituksenalaisen tuomion 240 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin selosti 30.6.2020 päivätyn Belgian viranomaisten vastauksen sisällön seuraavasti: ”vaikka kyseiset viranomaiset vahvistavat osallistuneensa 25.11.1994 pidettyyn kokoukseen, jossa [valittaja] perustettiin, Belgia ei kuitenkaan katso olevansa [valittajan] järjestön jäsen. Belgian viranomaiset myös toteavat, että [valittajaa] voidaan niiden mielestä pitää kansainvälisenä järjestönä, mistä syystä Belgia ja [valittaja] allekirjoittivat 13.6.2012 toimipaikkasopimuksen, jossa jälkimmäiselle ei kuitenkaan myönnetty aivan kaikkia kansainvälisille järjestöille tavallisesti myönnettäviä veroetuuksia.”
212. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan komissio saattoi perustellusti katsoa, ettei tällä vastauksella ollut vaikutusta riidanalaiseen päätökseen erityisesti kahdesta syystä. Ensinnäkin Belgian kuningaskunnan ja valittajan välillä vuonna 2012 tehdyllä toimipaikkasopimuksella ei ollut vaikutusta, koska kyseinen valtio oli ilmoittanut, ettei se ole tämän toimijan jäsen (valituksenalaisen tuomion 242 kohta). Toiseksi myöskään Belgian viranomaisten osallistumisella valittajan perustamiseen vuonna 1994 ja sen kollegiaalisen elimen kokouksiin vuoteen 2013 asti ei ollut vaikutusta, koska tämän osallistumisen perusteella ei voitu todeta, että Belgian kuningaskunta oli kyseisen järjestön jäsen riidanalaisen päätöksen voimaantulopäivänä eli 16.12.2014 (tuomion 246 kohta).
b)     Asianosaisten argumentit
213. Valittaja väittää, että tässä arvioinnissa on oikeudellisia virheitä.
214. Ensinnäkin se katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se arvioi, oliko Belgian kuningaskunta valittajan jäsen, ainoastaan ajankohdan 16.12.2014 osalta ottamatta huomioon kyseisen valtion osallistumista valittajan perustamiseen ja sen kollegiaalisen elimen kokouksiin.
215. Toiseksi valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se katsoi, ettei kyseisen valtion valittajan kanssa tekemällä toimipaikkasopimuksella ollut mitään vaikutusta, ja valittajan mukaan sillä, ettei kyseinen valtio katso olevansa kyseisen järjestön jäsen, ei ole tältä osin merkitystä.
216. Kolmanneksi valittaja katsoo, että Belgian kuningaskunta luonnehti sitä kansainväliseksi järjestöksi objektiivisin perustein ja että tämä tunnustaminen on jatkunut myös 16.12.2014 jälkeen, joten Belgian viranomaisten vuosina 2019 ja 2020 esittämällä kannalla siihen, onko Belgian kuningaskunta valittajan jäsen, ei ole merkitystä.
217. Komissio kiistää nämä argumentit. Sen mukaan kyseisistä valtioista ei tullut valittajan jäseniä, kun ne allekirjoittivat 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen, koska ne eivät ole velvollisia rahoittamaan valittajan talousarviota eivätkä osallistumaan sen operaatioihin. Näin ollen Belgian kuningaskunta saattoi perustellusti katsoa, ettei se ollut enää valittajan jäsen. Lisäksi perustamispäätöksen sanamuoto viittaa ”perustamiseen väliaikaisesti”, sillä sen mukaan osapuolet olivat päättäneet arvioida kuuden kuukauden välein uudelleen, onko valittajan toimintaa tarpeen jatkaa, ja tarkastelleet mahdollisuutta integroida se Bosnian ja Hertsegovinan jälleenrakennusta koskevaan kokonaisvaltaiseen kehykseen.
c)     Arviointi
218. Ensinnäkin unionin yleinen tuomioistuin tosiasiallisesti teki oikeudellisen virheen, kun se katsoi, että Belgian viranomaisten vuosina 2019 ja 2020 esittämät kannat siihen, oliko Belgia valittajan jäsen 16.12.1994, on merkityksellinen peruste arvioitaessa, mikä osapuolten tarkoitus oli niiden allekirjoittaessa 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen.
219. Muistutan, että valituksenalaisen tuomion 302 kohdassa oli ratkaistava kysymys siitä, ovatko osapuolet kyseisen päätöksen allekirjoittaessaan aikoneet perustaa valittajan sopimusluonnoksen 2 artiklan a kohdassa tarkoitetuksi kansainväliseksi järjestöksi. Tämän edellytyksen tutkiminen edellytti osapuolten aikomuksen selvittämistä, sellaisena kuin se ilmenee kyseisen päätöksen sanamuodosta, kun sitä tarkastellaan asiayhteydessään ja kyseisen päätöksen tarkoituksen ja päämäärän ja merkityksellisen myöhemmän käytännön valossa Wienin yleissopimuksen 31 ja 32 artiklassa vahvistettujen tulkintasääntöjen mukaisesti.
220. Mielestäni 25 vuotta kansainvälisen sopimuksen allekirjoittamisen jälkeen ilmaistua kantaa ei voida asettaa etusijalle sellaiseen vakiintuneeseen käytäntöön nähden, jota Belgian kuningaskunta on myöhemmin noudattanut soveltaessaan kyseistä oikeusvälinettä. Valituksenalaisen tuomion 242–244 ja 246 kohdasta nimittäin ilmenee, että kyseinen valtio on toiminut selkeästi ja yhtenäisesti 19 vuoden ajan, sillä osallistuttuaan kokoukseen, jonka aikana valittaja perustettiin 25.11.1994, se osallistui vielä valittajan kollegiaalisten elinten kokouksiin vuoteen 2013 (jonka aikana IMG:n eri perussäännöt hyväksyttiin) asti ja teki sen kanssa vuosina 2009 ja 2012 toimipaikkasopimukset (jotka merkitsevät sen kansainvälisen oikeushenkilöllisyyden tunnustamista). Näin ollen yhdyn valittajan näkemykseen, jonka mukaan Belgian kuningaskunta tunnusti sen aseman kansainvälisenä järjestönä myös 16.12.2014 jälkeen. Koska kansainvälisen järjestön asema edellyttää tiettyjen kansainvälisessä oikeudessa asetettujen edellytysten täyttymistä, katson, että jos nämä edellytykset täyttyvät, kyseistä toimijaa on pidettävä kansainvälisen oikeuden subjektina ja sen on oletettava olevan oikeushenkilönä olemassa, paitsi jos esitetään aineellista näyttöä siitä, että kyseinen toimija on lakannut oikeushenkilönä olemasta tai jäänyt ajastaan jälkeen. Näin ollen Belgian kuningaskunnan esittämä kanta on pikemminkin osoitus siitä, että se on lopettanut osallistumisensa valittajaan.(138)
221. Muistutan tältä osin, että 18.7.1966 antamassaan tuomiossa Lounais-Afrikka, toinen vaihe(139) ja 21.6.1971 antamassaan neuvoa-antavassa lausunnossa Oikeudelliset seuraukset, joita valtioille aiheutuu Etelä-Afrikan jatkuvasta läsnäolosta Namibiassa (Lounais-Afrikka) turvallisuusneuvoston päätöslauselmasta 276 (1970) riippumatta(140) kansainvälinen tuomioistuin vahvisti periaatteen, jonka mukaan yleissopimusten tekstejä on tulkittava ”asettamalla ne oman aikakautensa yhteyteen”, ja muistutti, että ”yleissopimusta on tulkittava ennen muuta sen perusteella, mitä aikomuksia sopimuspuolilla on ollut sitä tehdessään”, ”eikä aikomuksilla, joita niillä olisi voinut olla, – – jos tietyt olosuhteet, joita niiden oli lähtökohtaisesti täysin mahdoton ennakoida, olisivat olleet tiedossa, – – ole merkitystä”.(141)
222. Toiseksi katson, että toimipaikkasopimuksen tekeminen Belgian kuningaskunnan ja valittajan välillä voi olla indisio ja toimia 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen täydentävänä tulkintakeinona Wienin yleissopimuksen 32 artiklassa tarkoitetussa merkityksessä. Toimipaikkasopimuksella tarkoitetaan yleensä isäntävaltion ja kansainvälisen järjestön kahdenvälistä sopimusta, ja toimipaikkasopimuksen allekirjoittaessaan isäntävaltio väistämättä tunnustaa, että kyseisellä järjestöllä on kansainvälinen oikeushenkilöllisyys, ja antaessaan kyseiselle järjestölle kelpoisuuden tehdä sopimuksia ja hankkia omaisuutta sekä asianosaiskelpoisuuden se tunnustaa kyseisen järjestön kansallisen oikeushenkilöllisyyden.(142)
223. Näiden seikkojen perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin hyväksyy tämän toisen moitteen ja toteaa, että kolmas osa, joka koskee oikeudellisia virheitä, jotka unionin yleinen tuomioistuin teki arvioidessaan Itävallan tasavallan ja Belgian kuningaskunnan komission kysymyksiin antamia vastauksia, on perusteeton.
D       Neljäs osa, joka koskee valittajan jäseniä määritettäessä tehtyjä oikeudellisia virheitä
224. Tämä osa koskee valituksenalaisen tuomion 218–232 kohtaa.
1.     Valituksenalainen tuomio
225. Valituksenalaisen tuomion 215–232 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin tutkii valittajan argumentin, jonka mukaan komissio oli määrittänyt valittajan jäsenet virheellisesti, kun se oli tehnyt keinotekoisen eron valittajan perustajavaltioiden, osallistuvien valtioiden ja valittajan kollegiaalisten elinten jäsenten välillä.
226. Kyseisen tuomion 216 ja 217 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin totesi, ettei riidanalaisen päätöksen perusteluista ilmene, että komissio teki muodollisesti tällaisen eron, sillä komissio ainoastaan totesi, että Itävaltaa lukuun ottamatta yksikään niistä valtioista, joita se kuuli 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio(143)johdosta, ei katsonut olleensa valittajan jäsen 16.12.2014 jälkeen.
227. Valituksenalaisen tuomion 218–231 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin jatkoi tämän argumentin tarkastelua, ”vaikka oletettaisiin, että [kyseistä päätöstä] voidaan tulkita siten, että siinä tehdään [tällainen] ero”. Tutkittuaan 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen sanamuodon, valittajan perussäännön ja tiettyjen valtioiden kannanotot unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi tämän argumentin perusteettomana kyseisen tuomion 232 kohdassa.
2.     Asianosaisten argumentit
228. Valittaja riitauttaa unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 218–232 kohdassa esittämän arvioinnin. Sen mukaan unionin yleinen tuomioistuin lausui ultra petita ja määritteli uudelleen argumentin, jonka valittaja oli esittänyt ensimmäisessä oikeusasteessa ja jonka mukaan riidanalaisessa päätöksessä oli tehty virheellisesti ero valittajan perustaja- ja rahoittajavaltioiden välillä.
3.     Arviointi
229. Katson komission tapaan, että tämä osa on tehoton, koska se kohdistuu valituksenalaisessa tuomiossa esitettyihin lisäperusteluihin.
230. Unionin yleinen tuomioistuin nimittäin totesi kyseisen tuomion 216 kohdassa, ettei komissio ollut muodollisesti tehnyt tällaista eroa. Unionin yleinen tuomioistuin siis lausui valittajan esittämästä argumentista muuttamatta sen sanamuotoa ja valittajan kiistämättä tätä päätelmää ja vetoamatta todistusaineiston huomioon ottamiseen vääristyneellä tavalla.
231. Tämän jälkeen unionin yleinen tuomioistuin tutki ylimääräisesti – ja ”vaikka oletettaisiin, että” riidanalaista päätöstä voitaisiin tulkita siten, että siinä tehdään ero kyseisten valtioiden välillä – sen, missä määrin komissiota voidaan arvostella siitä, ettei se pitänyt tiettyjä valtioita tai tiettyjä kansainvälisiä järjestöjä valittajan jäseninä, kun otettiin huomioon niiden kuuluminen valittajan elimiin tai niiden maksamien osuuksien luonne.
232. Näin ollen ehdotan, että unionin tuomioistuin hylkää tehottomana neljännen osan, joka koskee valittajan jäseniä määritettäessä tehtyjä oikeudellisia virheitä.
E       Viides osa, joka perustuu oikeudellisiin virheisiin siltä osin kuin on kyse 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen tekemiselle asetetuista muodollisista vaatimuksista
233. Tämä osa jakautuu kahteen argumenttiin, jotka koskevat virheellistä arviointia, joka tehtiin yhtäältä vaadittaessa, että 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen ovat allekirjoittaneet asianmukaisesti valtuutetut edustajat, ja toisaalta vaadittaessa kyseisen päätöksen ratifiointikirjan esittämistä. Aion tutkia ne yhdessä, koska ne vaikuttavat minusta tehottomilta samoista syistä.
1.     Valituksenalainen tuomio
234. Siitä, tekikö komissio riidanalaisessa päätöksessä oikeudellisen virheen, kun se vaati valtioita, joille se oli lähettänyt tietopyynnön valittajan oikeudellisesta asemasta, esittämään neuvottelijoidensa valtakirjat 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen tekemiseen, unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 286 kohdassa, että koska 25.11.1994 tehtyä perustamispäätöstä eivät hyväksyneet kaikki entistä Jugoslaviaa käsittelevään kansainväliseen konferenssiin akkreditoitujen valtioiden edustajat, kyseistä päätöstä, joka tehtiin työryhmässä, ei voida pitää mainitun konferenssin yhteydessä Wienin yleissopimuksen 7 artiklan 2 kappaleen c kohdan mukaisesti tehtynä valtiosopimuksena. Se kuitenkin esitti kyseisen tuomion 288 ja 289 kohdassa syyt, joiden vuoksi ainakin kaksi valtiota oli vahvistanut jälkikäteen kyseisen päätöksen allekirjoittamisen. Näiden seikkojen perusteella se katsoi, että komissio oli tehnyt kyseisessä päätöksessä oikeudellisen virheen, kun se oli kieltäytynyt määrittelemästä sitä kansainväliseksi sopimukseksi siitä syystä, että 25.11.1994 pidetyn kokouksen osanottajilla ei ollut asianmukaisia valtakirjoja.
235. Siitä, oliko komissio tehnyt kyseisessä päätöksessä oikeudellisen virheen, kun se oli vaatinut valtioita esittämään todisteen 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen allekirjoittamisesta tai esittämään sen ratifiointikirjan, unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 295 kohdassa, että näin ei ollut. Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin muistutti, että Wienin yleissopimuksen 11 ja 12 artiklassa vahvistettujen periaatteiden mukaan sopimuksen allekirjoittaminen on yksi niistä tavoista, joilla valtion suostuminen valtiosopimuksen noudattamiseen voidaan ilmaista. Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin katsoi kyseisen tuomion 298 kohdassa, että tahto ratifioida valtiosopimus on kuitenkin saatettu ilmaista Wienin yleissopimuksen 14 artiklan 1 kappaleen b–d kohdan mukaisesti joko neuvottelujen aikana tai allekirjoittamisen yhteydessä.
2.     Asianosaisten argumentit
236. Valittaja riitauttaa erityisesti valituksenalaisen tuomion 285 ja 286 kohdassa esitetyt arvioinnit, koska se, että 25.11.1994 tehty perustamispäätös on hyväksytty ja allekirjoitettu työryhmässä, ei vaikuta kysymykseen valtakirjan esittämisestä. Lisäksi valittaja riitauttaa unionin yleisen tuomioistuimen kyseisen tuomion 291–300 kohdassa tekemän arvioinnin, jonka päätteeksi tämä lähinnä totesi, että komissio saattoi hyvin vaatia toimittamaan todisteen perustamisasiakirjan allekirjoittamisesta tai esittämään ratifiointikirjan. Valittajan mukaan Wienin yleissopimuksen 12 artiklan 1 kappaleessa annetaan valtioille täysi vapaus päättää, millä tavoin ne ilmaisevat suostumisensa valtiosopimuksen noudattamiseen. Käsiteltävässä asiassa kyseinen päätös on kansainvälisessä oikeudessa hyväksytty yksinkertaistettu sopimus, joka on tehty kiireellisessä tilanteessa ja jossa ei aseteta mitään muodollisia vaatimuksia. Tässä tilanteessa sopimuksen todistusvoimaiseksi saattamiseen on riittänyt se, että kokouksen puheenjohtaja Bijleveld sekä Nordström-Ho ovat allekirjoittaneet sen.
237. Komissio katsoo lähinnä, että nämä argumentit ovat tehottomia, koska unionin yleinen tuomioistuin totesi tällaisten valtuuksien puuttumisesta huolimatta Wienin yleissopimuksen 8 artiklan perusteella, että 25.11.1994 tehty perustamispäätös on kansainvälinen sopimus.(144)
3.     Arviointi
238. Katson samoista syistä kuin komissio, että viidennen valitusperusteen viides osa on tehoton. Unionin yleinen tuomioistuin on nimittäin päätynyt valittajan kannalta edulliseen ratkaisuun, kuten valituksenalaisen tuomion 274, 289 ja 301 kohta osoittavat.
F       Kuudes osa, jonka mukaan sitä, ettei valittajaa ole lakkautettu, ei otettu huomioon
239. Tämä osa koskee valituksenalaisen tuomion 366–369 kohtaa.
1.     Valituksenalainen tuomio
240. Mainituissa kohdissa unionin yleinen tuomioistuin tutki valittajan argumentin, jonka mukaan riidanalaisessa päätöksessä tehtiin oikeudellinen virhe, koska komissio ei ottanut huomioon sitä, että osapuolet eivät ole lakkauttaneet valittajaa ja että valittaja noudattaa spesialiteettiperiaatetta. Muistutettuaan, että valittajan esittämien moitteiden tarkastelun perusteella ei voitu osoittaa, että oli olemassa yksimielinen tai ainakin enemmistön aikomus antaa valittajalle kansainvälisen järjestön asema, unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi tämän argumentin, koska nämä seikat eivät riittäneet osoittamaan tällaista aikomusta.
2.     Asianosaisten argumentit
241. Valittaja riitauttaa unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 367–370 kohdassa esittämän arvioinnin, joka koskee kyseisen toimijan lakkauttamista. Toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin totesi kyseisen tuomion 368 kohdassa, 24.11.1994 tehty perustamispäätös, alkuperäinen perussääntö ja myöhemmät perussäännöt nimittäin osoittavat, että kyse on kansainvälisestä järjestöstä, joka voidaan lakkauttaa perussääntönsä määräysten perusteella tai, jos sellaisia ei ole, jäsentensä yksimielisellä päätöksellä Wienin yleissopimuksen 54 artiklan mukaisesti.
3.     Arviointi
242. Mielestäni tätä osaa ei tarvitse tutkia.
243. Edellä tämän ratkaisuehdotuksen 99–110, 116–125 ja 149–179 kohdassa esitetyistä syistä katson, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisia virheitä arvioidessaan sitä, oliko osapuolten aikomuksena perustaa kansainvälinen järjestö, kun se ei ottanut asiamukaisesti huomioon Wienin yleissopimuksen 31 ja 32 artiklassa mainittuja eri tulkintakeinoja. Nämä oikeudelliset virheet vaikuttavat näin ollen sen valituksenalaisen tuomion 369 kohdassa tekemään päätelmään.
VII  Ratkaisuehdotus
244. Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin hyväksyy valittajan perussäännön virheellistä arviointia koskevan viidennen valitusperusteen.
1      Alkuperäinen kieli: ranska.
2      T‑509/21, EU:T:2024:590; jäljempänä valituksenalainen tuomio.
3      Ks. valituksenalaisen tuomion 7–25 kohta.
4      Allekirjoitettiin 23.5.1969 (Yhdistyneiden Kansakuntien sopimuskokoelma, osa 1155, s. 331, nro 18232 (1980)) ja tuli voimaan 27.1.1980; jäljempänä Wienin yleissopimus.
5      Jäljempänä alkuperäinen perussääntö.
6      Jäljempänä myöhemmät perussäännöt.
7      Ks. ILC:n 63. istunnossa
valmisteltu
ja YK:n yleiskokouksen
tarkasteltavaksi toimitettu mietintö A/66/10 (Yearbook of the International Law Commission, 2011, osa II(2), 87 kohta, s. 38).
8      Asian tausta on selostettu yksityiskohtaisesti valituksenalaisen tuomion 2–24 kohdassa.
9      Ks. Euroopan tilintarkastustuomioistuimen erityiskertomus
N:o 2/97 Euroopan unionin antamasta humanitaarisesta avusta vuosina 1992–1995 sekä komission vastaukset (annettu EY 188 c artiklan 4 kohdan toisen alakohdan nojalla) (EYVL 1997, C 143, s. 1), 3 osa, ”Komission toiminta humanitaarisen avun käyttöön asettamisessa”, erityisesti jakson ”Määrärahojen käyttöön asettaminen (yleissuunnitelmat)” 3.6 kohdan b alakohta (s. 12) ja alaviite 33.
10      Teoksessa À la recherche de la Bosnie-Herzégovine, La mise en œuvre de l’accord de paix de Dayton, Presses universitaires de France, Paris, 2003, luku 3, jonka otsikko on ”Les négociations et l’accord de Dayton”, s. 72–128, erityisesti 76 kohta, Marianne Ducasse-Rogier selittää, että niiden kansainvälisten ja erityisesti alueellisten järjestöjen, jotka valtuutettiin toteuttamaan Pariisissa 14.12.1995 allekirjoitettuja Daytonin rauhansopimuksia, määrän moninkertaistumiseen oli syynä YK:n syrjäyttäminen näiden sopimusten toteuttamisesta. Unioni, joka säilytti valtuutensa hoitaa Mostarin kaupungin (Bosnia ja Hertsegovina) hallintoa, vastasi samanaikaisesti maan taloudelliseen jälleenrakentamiseen liittyvistä tehtävistä (ks. Lontoossa 8. ja 9.12.1995 pidetyn rauhankonferenssin päätelmät, 41 kohta) ja järjesti yhdessä Maailmanpankin kanssa konferensseja, joiden tarkoituksena oli kerätä varoja tähän taloudelliseen jälleenrakentamiseen. IMG:n asemasta ja roolista ks. Bosnia ja Hertsegovinassa toimivan kansainvälisen korkean edustajan
ensimmäinen, toinen ja kolmas kertomus YK:n pääsihteerille
Bosnian rauhansopimuksen toteuttamisesta,
saatavilla internetosoitteessa https://www.ohr.int/cat/hrs-reports/page/9/.
11      C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78.
12      Ks. tuomio 31.1.2019, International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78, 92–97 ja 104 kohta).
13      C‑183/17 P‑INT, EU:C:2020:507, 23 kohta.
14      C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78.
15      Euroopan yhteisöjen yleiseen talousarvioon sovellettavasta varainhoitoasetuksesta 25.6.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY,
Euratom) N:o 1605/2002 (EYVL 2002, L 248, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 24.11.2010 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU,
Euratom) N:o 1081/2010 (EUVL 2010, L 311, s. 9), 53 artiklan c alakohdassa ja 53 d artiklassa ja unionin yleiseen talousarvioon sovellettavista varainhoitosäännöistä ja neuvoston asetuksen (EY,
Euratom) N:o 1605/2002 kumoamisesta 25.10.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU, Euratom) N:o 966/2012 (EUVL 2012, L 298, s. 1) 58 artiklan 1 kohdan c alakohdassa annetaan komissiolle vastuu unionin talousarvion toteuttamisesta ja säädetään samalla
useista kyseisen talousarvion toteuttamistavoista, joista yhdessä, jota kutsutaan
ensimmäisessä näistä asetuksista ”hallinnoinniksi yhteistyössä kansainvälisten järjestöjen kanssa” ja toisessa ”välilliseksi hallinnoinniksi”, annetaan kyseiselle toimielimelle mahdollisuus ”siirtää talousarvion toteuttamistehtäviä” tällaisille järjestöille; komissiolla on laaja harkintavalta kyseisen oikeuden yhteydessä.
16      C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722.
17      Ks. tuomio 22.9.2022, IMG v. komissio (C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 111 kohta).
18      Kanneperusteet on esitetty valituksenalaisen tuomion 58 ja 59 kohdassa.
19      Kansainvälinen tuomioistuin muistutti 23.7.2025 antamassaan neuvoa-antavassa lausunnossa Ilmastonmuutokseen liittyvät valtioiden velvollisuudet, että valtiosopimuksesta johtuvien velvoitteiden määrittämiseksi ja täsmentämiseksi on sovellettava Wienin yleissopimuksen 31–33 artiklassa vahvistettuja tulkintasääntöjä, jotka kuvastavat myös kansainvälistä tapaoikeutta (176 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
20      Ks. myös kansainvälisen tuomioistuimen tuomio 2.2.2017, Somalia v. Kenia (Merirajojen määrittäminen Intian valtamerellä) (ICJ Reports 2017, s. 3, 42 kohta).
21      C‑233/02, EU:C:2004:173, 42–44 kohta.
22      Ks. Draft Articles on the Law of Treaties with commentaries, joka sisältyy
ILC:n 18. istunnossa hyväksyttyyn ja YK:n yleiskokouksen tarkasteltavaksi toimitettuun mietintöön, Yearbook of the International Law Commission, 1966, osa II(2), erityisesti huomautukset, jotka koskevat 27 artiklan, josta myöhemmin tuli Wienin yleissopimuksen 31 artikla, luonnosta, s. 240, 11 kohta; Daillier, S., Forteau, M. ja Pellet, A., Droit international public, 9. painos, Librairie générale de droit et de jurisprudence, Paris, 2022, erityisesti 206 kohta ja Kammerhofer, J., International Investment Law and Legal Theory, Expropriation and the Fragmentation of Sources, Cambridge University Press, Cambridge, 2021, erityisesti 4 luku, jonka otsikko on ”Treaty Interpretation”, s. 68–143, erityisesti s. 114.
23      Ks. kansainvälisen tuomioistuimen tuomio 19.5.2025, Gabon v. Päiväntasaajan Guinea (Maa- ja merirajojen määrittäminen ja saarten suvereniteetti) (73 kohta).
24      Ks. kansainvälisen tuomioistuimen tuomio 19.5.2025, Gabon v. Päiväntasaajan Guinea (Maa- ja merirajojen määrittäminen ja saarten suvereniteetti) (72 kohta).
25      ICJ Reports 2018, s. 507.
26      C‑203/07 P, EU:C:2008:606.
27      ICJ Reports 2018, s. 507.
28      Ks. tuomio 19.5.2025, Gabon v. Päiväntasaajan Guinea (Maa- ja merirajojen määrittäminen ja saarten suvereniteetti (73 kohta). Ks. myös Legal opinion on the status of the resolution establishing the Preparatory Commission for the Comprehensive Nuclear-Test-Ban Treaty Organization (CTBTO), United nations Juridical Yearbook 2012, s. 526–543, erityisesti 5.1 kohta.
29      ICJ Reports 1992, s. 240, 47 kohta.
30      ICJ Reports 2012, s. 10, 57 ja 61 kohta.
31      ICJ Reports 1992, s. 240.
32      ICJ Reports 2012, s. 10.
33      Ks. myös
valituksenalaisen tuomion 330 kohta.
34      Komissio viittaa San Franciscossa 26.6.1945 allekirjoitetun Yhdistyneiden kansakuntien peruskirjan 104 artiklaan ja Yhdistyneiden kansakuntien erioikeuksia ja vapauksia koskevan yleissopimuksen, joka allekirjoitettiin 13.2.1946 (Yhdistyneiden Kansakuntien sopimuskokoelma, osa 1, s. 15, nro 4 (1946–1947)) ja joka tuli voimaan 17.9.1946, 1 artiklaan, joissa tunnustetaan YK:n kansallinen oikeushenkilöllisyys kussakin sen jäsenvaltiossa.
35      Ks. Martin, J.-C., ”La personnalité juridique interne de l’organisation internationale”, Lagrange, É. ja Sorel, J.-M., Droit des organisations internationales, Librairie générale de droit et de jurisprudence, Paris, 2013, s. 465–488, erityisesti 915–917 kohta ja Amerasinghe, C., F., Principles of the Institutional Law of International Organizations, Cambridge University Press, Cambridge, 2009, erityisesti luku 3, jonka otsikko on ”Legal Personality”, s. 66–104, erityisesti s. 79.
36      Kansainvälinen tuomioistuin totesi 11.4.1949 antamassaan neuvoa-antavassa lausunnossa YK:n palveluksessa aiheutuneiden vammojen korvaaminen (ICJ Reports 1949, s. 174), että YK on kansainvälisen oikeuden subjekti, jolla on kansainvälinen oikeushenkilöllisyys, koska sillä ”voi olla kansainvälisiä oikeuksia ja velvollisuuksia ja koska sillä on kelpoisuus vedota oikeuksiinsa kansainvälisen oikeuden mukaisella valituksella” (s. 179). Ks. Schermers, H. G. ja Blokker, N. M., International Institutional Law, 7. painos, Nijhoff, Leyde, 2025, erityisesti 11 luku, jonka otsikko on ”Legal Status”; Collins, R., ”Beyond Binary Oppositions? The Elusive Identity of the International Organization in Contemporary International Law”, International Organizations Law Review, Nijhoff, Leyde, 2023, osa 20, nro 1, s. 28–51, erityisesti s. 43; D’Argent, S., ”La personnalité juridique internationale de l’organisation internationale”, edellä alaviitteessä 35 mainittu Lagrange, É. ja Sorel, J.-M., s. 439–464, erityisesti s. 441; Gazzini, T., ”Personality of international organizations”, Research Handbook on the Law of International Organizations, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2011, s. 33–55, erityisesti s. 34; edellä alaviitteessä 35 mainittu Amerasinghe, C., F., s. 68 ja 78 sekä edellä alaviitteessä 22 mainittu Daillier, S., Forteau, M. ja Pellet, A., 371 kohta.
37      Spesialiteettiperiaate, jota kansainvälinen tuomioistuin on luonnehtinut ”yleiseksi periaatteeksi” ja joka on kansainvälisiin järjestöihin sovellettavan oikeuden kulmakivi, edellyttää, että kyseisillä järjestöillä on ”[perustajavaltioiden] niille antamaa toimivaltaa, jonka rajat määräytyvät sellaisten näille valtioille yhteisten intressien mukaan, joiden edistämisen ne ovat antaneet kyseisten järjestöjen tehtäväksi” (neuvoa-antava lausunto 8.7.1996, Valtion ydinaseiden käyttämisen laillisuus aseellisessa konfliktissa (ICJ Reports 1996, s. 66, 25 ja 26 kohta)). Tämä periaate määrää kansainvälisten järjestöjen toimintakehyksen ja niiden vastuut kansainvälisessä oikeusjärjestyksessä ja rajaa
niiden toimintakelpoisuuden ainoastaan niille nimenomaisesti tai implisiittisesti annettujen toimivaltuuksien käyttämiseen.
38      ICJ Reports 2010, s. 14.
39      ICJ Reports 2010, s. 14.
40      ICJ Reports 2010, s. 14.
41      ICJ Reports 2010, s. 14.
42      Ilmaus ”tiedonantokanava”, jota unionin yleinen tuomioistuin käytti kolmeen otteeseen valituksenalaisen tuomion 212, 312 ja 343 kohdassa, liittyy nimittäin CARUn erityistehtävään Uruguayn ja Argentiinan välisen tietojenvaihdon ja yhteydenpidon kanavana.
43      CARU perustettiin Uruguayn ja Argentiinan välisellä valtiosopimuksella, ja Uruguay väitti, että kyseinen toimija
ei – kuten muutkaan jokien hallintotoimikunnat – ole elin, jolla on itsenäinen tahto, vaan se on vapaaehtoinen mekanismi, joka on perustettu helpottamaan sopimuspuolten yhteistyötä (tuomio 20.4.2010, Argentiina v. Uruguay (Uruguayjoella sijaitsevat sellutehtaat),
ICJ Reports 2010, s. 14, 84 kohta), kun taas Argentiina väitti, että kyseinen toimija on keskeinen elin, jolla institutionalisoidaan pysyvä ja tiivis yhteistyö ja jonka lausunnon hakeminen on pakollista (tuomion 85 kohta).
44      ICJ Reports 2010, s. 14.
45      Ks. myös tuomio 31.1.2019, International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78, 91 kohta).
46      C‑684/13, EU:C:2015:439.
47      C‑516/16, EU:C:2017:1011.
48      C‑684/13, EU:C:2015:439.
49      C‑516/16, EU:C:2017:1011.
50      Yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä annetussa neuvoston asetuksessa (EY) N:o 1782/2003 säädettyjen täydentävien ehtojen, tuen mukauttamisen ja yhdennetyn hallinto- ja valvontajärjestelmän soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 21.4.2004 annettu komission asetus (EUVL 2004, L 141, s. 18).
51      Neuvoston asetuksen (EY) N:o 1234/2007 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä hedelmä- ja vihannesalan sekä hedelmä- ja vihannesjalostealan osalta 7.6.2011 annettu komission täytäntöönpanoasetus (EUVL 2011, L 157, s. 1).
52      C‑211/06 P, EU:C:2008:34. Tähän tuomioon johtaneessa asiassa unionin tuomioistuinta pyydettiin lausumaan ulkomaankorvauksen maksamisesta unionin virkamiehelle.
53      Ks. tuomio 24.1.2008, Adam v. komissio (C‑211/06 P, EU:C:2008:34, 28 ja 44 kohta).
54      C‑364/10, EU:C:2012:630.
55      Ks. tuomio 16.10.2012, Unkari v. Slovakia (C‑364/10, EU:C:2012:630, 49–51 kohta).
56      Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen (ETY) N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221/ETY, 68/360/ETY, 72/194/ETY, 73/148/ETY, 75/34/ETY, 75/35/ETY, 90/364/ETY, 90/365/ETY ja 93/96/ETY kumoamisesta 29.4.2004 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2004, L 158, s. 77).
57      C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722.
58      Ks. tuomio 22.9.2022, IMG v. komissio (C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 150 kohta).
59      C‑104/16 P, EU:C:2016:973.
60      Ks. tuomio 21.12.2016, neuvosto v. Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973, 81 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
61      ICJ Reports 1997, s. 7, 26 kohta.
62      Ks. kansainvälisen tuomioistuimen tuomio 13.12.1999, Botswana v. Namibia (Kasiliki-/Sedudu-saari) (ICJ Reports 1999, s. 1045, 49 kohta, jossa on viittauksena Yearbook of the International Law Commission, 1966, osa II(2), s. 241, 14 kohta).
63      EU:C:1975:145.
64      EU:C:1995:83.
65      EU:C:2014:2303.
66      Ks. lausunto 1/13 (Kolmansien valtioiden liittyminen Haagin yleissopimukseen), 14.10.2014 (EU:C:2014:2303, 38 ja 41 kohta). Kyseisessä lausunnossa unionin tuomioistuin totesi, että liittymiskirjassa, joka koski liittymistä Haagissa 25.10.1980 tehtyyn yksityisoikeuden alaa koskevaan yleissopimukseen kansainvälisestä lapsikaappauksesta, ja tämän liittymisen hyväksymistä koskevassa selityksessä esitetyt tahdonilmaisut ovat yhtäpitävät asianomaisten valtioiden tavoitteleman päämäärän osalta (eli sen osalta, että ne sitoutuvat vastavuoroisesti kansainvälisen oikeuden mukaan soveltamaan samaa yleissopimusta kahdenvälisissä suhteissaan), ja katsoi, että vaikka nämä kaksi toimea onkin laadittu eri asiakirjoille, ne ilmaisevat yhdessä asianomaisten valtioiden yhteisymmärrystä ja muodostavat siis kansainvälisen sopimuksen (lausunnon 39 ja 41 kohta). Ks. oikeuskirjallisuudesta Mehdi, R. ja Nourrissat, C., ”L’Avis 1/13, ou comment la Cour de justice confirme une conception traditionnellement extensive de sa compétence et privilégie l’efficacité des règlements de l’Union sur l’unité des conventions internationales”, saatavilla tutkimusryhmittymän ”Réseau Universitaire européen dédié à l’étude du droit de l’Espace de liberté, sécurité et justice” internetsivustolta, 7.12.2014.
67      ICJ Reports 1997, s. 7.
68      Ks. kansainvälisen tuomioistuimen tuomio 25.9.1997, Unkari v. Slovakia (Gabcíkovo–Nagymaros-hanke) (ICJ Reports 1997, s. 7, 26 kohta).
69      ICJ Reports 1949, s. 174, erityisesti s. 185.
70      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 34.
71      Ks. edellä alaviitteessä 56 mainittu D’Argent, S., s. 441.
72      Ks. edellä alaviitteessä 36 mainittu Schermers, H. G. ja
Blokker, N. M., 1564 ja 1565 kohta.
73      Sopimuspuolet
voivat päättää antaa kansainvälisen oikeushenkilöllisyyden nimenomaisesti
perustamisasiakirjassa tai yhtä hyvin päättää, ettei sitä anneta (ks. esim.
Saksan liittotasavallan, Belgian kuningaskunnan, Ranskan tasavallan, Luxemburgin suurherttuakunnan, Alankomaiden kuningaskunnan ja Sveitsin valaliiton välillä Keski-Euroopan toiminnallisen ilmatilan lohkon (FABEC) perustamisesta tehty sopimus, joka allekirjoitettiin Brysselissä 2.12.2010 ja joka tuli voimaan 1.6.2013, 2 artiklan 2 kappale).
74      Ks. edellä alaviitteessä 22 mainittu Daillier, S., Forteau, M. ja Pellet, A., 535 kohta; edellä alaviitteessä 35 mainittu Amerasinghe, C. F., s. 81; edellä alaviitteessä 36 mainittu Schermers, H. G. ja
Blokker, N. M., 1564–1566 kohta ja Schmalenbach, K., ”International Organizations or Institutions, General Aspects”, Max Planck Encyclopedia of Public International Law (verkossa), 2020, jonka mukaan ”tämä oikeuskirjallisuudessa ja käytännössä pitkään jatkunut keskustelu sai alkunsa siitä, että suurimmassa osassa kansainvälisten järjestöjen perustamisasiakirjoja ei ole nimenomaisia määräyksiä niiden kansainvälisen oikeuden mukaisesta oikeushenkilöllisyydestä” (vapaa käännös) (20 kohta).
75      Ks. edellä alaviitteessä 35 mainittu Amerasinghe, C. F., s. 79.
76      Ks. 11.4.1949 annettu neuvoa-antava lausunto
YK:n palveluksessa aiheutuneiden vammojen korvaaminen (ICJ Reports 1949, s. 174).
77      Lausunnossaan kansainvälinen tuomioistuin myönsi, että vaikka YK:n peruskirjassa ei määrätä asiasta mitään, YK:n kansainvälinen oikeushenkilöllisyys johtuu implisiittisesti mutta väistämättä sen perustajien aikomuksesta, niiden peruskirjassa ilmaisemista tarpeista sekä kansainvälisen yhteisön myöhemmästä käytännöstä (s. 178 ja 179). Ks.
myös
Aspremont, J., ”La composition des organes et le processus décisionnel”, edellä alaviitteessä 35 mainitussa teoksessa Lagrange, É. ja
Sorel, J.-M., s. 403–433, erityisesti s. 431.
78      ICJ Reports 1996, s. 66, erityisesti s. 75. Ks. edellä alaviitteessä 56 mainittu D’Argent, S., 878 ja 879 kohta
ja edellä alaviitteessä 74 mainittu Schmalenbach, K., 20 kohta ja sitä seuraavat kohdat.
79      Ks. El Sawah, S., Les immunités des États et des organisations internationales, Larcier, Bruxelles, 2012, erityisesti 3 luku, jonka otsikko on ”Les immunités des organisations internationales”, s. 203–229, erityisesti s. 210 ja 211. Ks. myös Fox, H. ja Webb, S., The Law of State Immunity, 3. painos, Oxford University Press, Oxford, 2015, s. 571–; Blokker, N. M., ”International Organizations: the Untouchables?”, International Organizations Law Review, Nijhoff, Leyde, 2013, osa 10, nro 2, s. 259–275, erityisesti s. 260 ja Dominicé, C., ”L’immunité de juridiction et d’exécution des organisations internationales”, Recueil des cours de l’Académie de droit international de La Haye, Nijhoff, Dordrecht, 1984, osa 187, s. 145–238, erityisesti s. 163.
80      Ks. erityisesti
Pohjois-Atlantin liiton, kansallisten edustajien ja kansainvälisen henkilöstön asemasta tehty sopimus (Agreement on the status of the North Atlantic Treaty Organization, National Representatives and International Staff), joka allekirjoitettiin Ottawassa 20.9.1951 ja jossa määritellään kyseisen järjestön erioikeudet ja vapaudet sen sijaan, että ne määritettäisiin Washingtonissa 4.4.1949 allekirjoitetussa Pohjois-Atlantin sopimuksessa.
81      Ks. tältä osin edellä alaviitteessä 79 mainittu
Dominicé, C., s. 168 ja 169, jossa tätä tarkastellaan kattavasti. Ks. myös edellä alaviitteessä 36 mainittu Schermers, H. G. ja
Blokker, N. M., 325 ja 1606 kohta; Pingel, I., ”Les privilèges et immunités de l’organisation internationale”, edellä alaviitteessä 35 mainitussa teoksessa Lagrange, É. ja Sorel, J.-M., s. 626–656, erityisesti 1247 kohta
ja edellä alaviitteessä 22 mainittu Daillier, S., Forteau, M. ja Pellet, A., 538 kohta.
82      Vapaa käännös.
83      Ks. neuvoa-antava lausunto 8.7.1996, Valtion ydinaseiden käyttämisen laillisuus aseellisessa konfliktissa
(ICJ Reports 1996, s. 66, 19 kohta) ja Monaco, R., Le caractère constitutionnel des actes institutifs d’organisations internationales, A. Pedone, Paris, 1974, s. 153–172.
84      Esim. täydellisen ydinkoekieltosopimuksen valmistelukunta perustettiin 19.11.1996 väliaikaiseksi kansainväliseksi järjestöksi (ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 28 mainittu oikeudellinen lausunto).
85      Kansainvälisten järjestöjen moninaisuudesta ks. Klabbers, J., ”Unity, Diversity, Accountability: The Ambivalent Concept of International Organisation”, Melbourne Journal of International Law, University of Melbourne, Melbourne, 2013, osa 14, nro 1, s. 149–170.
86      Ks. kansainvälisen tuomioistuimen neuvoa-antava lausunto 23.7.2025, Ilmastonmuutokseen liittyvät valtioiden velvollisuudet (177 kohta).
87      Ks. Yearbook of the International Law Commission, 1966, osa II(2), s. 238, 5 kohta. Ks. myös edellä alaviitteessä 22 mainittu
Daillier, S., Forteau, M. ja Pellet, A., 206 kohta.
88      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 22.
89      Ks. Yearbook of the International Law Commission, 1966, osa II(2), s. 239, 8 kohta.
90      Kursivointi tässä.
91      Oikeudellisessa lausunnossaan, joka mainittiin edellä tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 28, CTBTO:n sihteeristö totesi, että
nämä kaksi asiakirjaa, eli 19.11.1996 tehty CTBTO:n valmistelukunnan perustamista koskeva päätös ja sen liite, joka sisälsi valmistelukunnan perussäännön, perusasiakirjan ja perustamissopimuksen, liittyvät erottamattomasti toisiinsa asian kannalta merkityksellisessä asiayhteydessä (s. 527, 534 ja 542).
92      Näitä valmistelutöitä pidetään usein kaoottisina, luottamuksellisina tai
todistusarvoltaan vähäisinä, ja niitä voidaan käyttää vain muilla keinoilla tehdyn tulkinnan vahvistamiseen tai silloin, kun näillä keinoilla ei saada aikaan tehokasta vaikutusta. Käytännössä
vaikuttaa jopa siltä, että valmistelutyöt on jätetty tarkastelun ulkopuolelle
perustamisasiakirjaa tulkittaessa, koska
niissä on suosittu tiettyjen jäsenten näkemystä
muihin verrattuna, mikä on ristiriidassa valtioiden yhdenvertaisuuden periaatteen kanssa (ks. Peters, A., ”L’acte constitutif de l’organisation internationale”, edellä alaviitteessä 35 mainittu Lagrange, É. ja
Sorel, J.-M., s. 201–245, erityisesti 408 ja 409 kohta).
93      Ks. ”Draft conclusions on subsequent agreements and subsequent practice in relation to the interpretation of treaties, with commentaries”, 4 päätelmä, jonka otsikko on ”Definition of subsequent agreement and subsequent practice” (ILC:n 70. istunnossaan valmistelema ja YK:n yleiskokouksen tarkasteltavaksi toimittama mietintö A/73/10, Yearbook of the International Law Commission, 2018, osa II(2) (jäljempänä päätelmäluonnos), sekä huomautus 33 (s. 39)).
94      ICJ Reports 2014, s. 226.
95      ICJ Reports 2014, s. 226.
96      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 14 kohta.
97      ICJ Reports 2014, s. 226.
98      Wienin yleissopimuksen 31 artiklan 3 kappaleen a kohdassa tarkoitetun ”myöhemmän sopimuksen” määritelmästä ks. päätelmäluonnoksen 4 päätelmä
ja tämän päätelmän 1 kohdassa esitetyt huomautukset, s. 34 ja sitä seuraavat sivut.
99      Wienin yleissopimuksen 31 artiklan 3 kappaleen b kohdassa viitataan
”jokaiseen käytäntöön”
rajoittamatta niitä nimenomaisesti sopimuspuolten käytäntöihin ja poiketaan näin sen 31 artiklan 3 kappaleen a kohdan sanamuodosta, jossa viitataan
”jokaiseen – – sopimuspuolten välillä tehtyyn sopimukseen”, sillä ensin mainittu määräys koskee kahden- tai monenvälisten yleissopimusten, joihin valtiot ovat liittyneet sopimuspuolina eivätkä yleissopimuksen mukaisten elinten jäseninä, osapuolina olevien valtioiden käytäntöjä. Ks. päätelmäluonnoksen 12 päätelmä, jonka otsikko on ”Constituent instruments of international organizations”, s. 77 ja sitä seuraavat sivut.
100      Oikeuskirjallisuudesta ks. Kadelbach, S., ”International Law Commission and role of subsequent practice as a means of interpretation under Articles 31 and 32 VCLT?”, Questions of International law (verkossa), 2018; Arato, J., ”Treaty Interpretation and Constitutional Transformation: Informal Change in International Organizations”, Yale Journal of International Law, 2013, osa 38, nro 2, s. 289–357; Raffeiner, S., ”Organ Practice in the Whaling Case: Consensus and Dissent between Subsequent Practice, Other Practice and a Duty to Give Due Regard”, European Journal of International Law, European University Institute, Florence, 2016, osa 27 nro 4, s. 1043–1059 ja Peters, C., ”Subsequent Practice and Established Practice of International Organizations: Two Sides of the Same Coin?”, Göttingen Journal of International Law, Universitätsverlag Göttingen, Göttingen, 2011, osa 3, nro 2, s. 617–642.
101      ICJ Reports 2014, s. 226.
102      Ks. kansainvälinen tuomioistuimen neuvoa-antava lausunto
11.4.1949,
YK:n palveluksessa aiheutuneiden vammojen korvaaminen (ICJ Reports 1949, s. 174, erityisesti s. 180).
103      ICJ Reports 2014, s. 226.
104      Ks. tuomio 19.5.2025, Gabon v. Päiväntasaajan Guinea (Maa- ja merirajojen määrittäminen ja saarten suvereniteetti) (83–91 kohta). Kyseisessä tuomiossa kansainvälinen tuomioistuin antoi huomattavan painoarvon
sille, että molemmat sopimuspuolet olivat käyttäytyneet ilmeisen yhtäpitävästi useita vuosia kestäneiden neuvottelujen ajan jättämällä täysin huomiotta Päiväntasaajan Guinean ja Gabonin välisten maa- ja merirajojen määrittämistä koskevan yleissopimuksen
(Batan yleissopimus) (91 kohta).
105      Ks. päätelmäluonnoksen 9 päätelmä, jonka otsikko on ”Weight of subsequent agreements and subsequent practice as a means of interpretation”, ja sitä koskeva huomautus 12, s. 64.
106      ICJ Reports 1971, s. 16.
107      Ks. 21.6.1971 annettu neuvoa-antava lausunto Oikeudelliset seuraukset, joita valtioille aiheutuu Etelä-Afrikan jatkuvasta läsnäolosta Namibiassa (Lounais-Afrikka) turvallisuusneuvoston päätöslauselmasta 276 (1970) riippumatta (ICJ Reports 1971, s. 16, 22 kohta).
108      Ks. Yearbook of the International Law Commission, 1966, osa II(2), s. 242, 15 kohta. Wienin yleissopimuksen 31 artiklan 3 kappaleen b kohtaa valmisteltaessa ILC korvasi ilmauksen ”kaikkien osapuolten välinen yhteisymmärrys”
ilmauksella
”osapuolten välinen yhteisymmärrys” sen korostamiseksi, ettei kaikkien osapuolten ole välttämättä tarvinnut osallistua aktiivisesti myöhempään käytäntöön. Ks. päätelmäluonnoksen 12 päätelmä ja huomautus 22, s. 81 ja 82.
109      C‑464/13 ja C‑465/13, EU:C:2015:163.
110      Tehty
jäsenvaltioiden ja Euroopan yhteisöjen välillä Luxemburgissa 21.6.1994 (EYVL 1994, L 212, s. 3).
111      Ks. tuomio 11.3.2015, Oberto ja O’Leary (C‑464/13 ja C‑465/13, EU:C:2015:163, 65 kohta).
112      Ks. tuomio 11.3.2015, Oberto ja O’Leary (C‑464/13 ja C‑465/13, EU:C:2015:163, 66 kohta).
113      ICJ Reports 2014, s. 226. Kyseisessä tuomiossa kansainvälinen tuomioistuin piti siis merkityksellisinä päätöslauselmia, jotka on annettu yleissopimuksen mukaisen elimen yhteisymmärryksessä tai yksimielisesti, vaikka ne eivät olekaan sitovia, ja hylkäsi päätöslauselmat, jotka on annettu ilman kaikkien yleissopimuksen sopimuspuolina olevien valtioiden tukea ja joista on ollut näkemyseroja (46 ja 83 kohta).
114      ICJ Reports 1996, s. 66.
115      Ks. neuvoa-antava lausunto 8.7.1996, Valtion ydinaseiden käyttämisen laillisuus aseellisessa konfliktissa
(ICJ Reports 1996, s. 66, 27 kohta).
116      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 154 kohta.
117      ICJ Reports 1962, s. 151.
118      Ks. kansainvälisen tuomioistuimen neuvoa-antava lausunto 20.7.1962, Tietyt YK:n menot (peruskirjan 17 artiklan 2 kappale) (ICJ Reports 1962, s. 151, s. 151–174).
119      Myöskään nämä valtuutussopimukset eivät voi olla valtiosopimuksen soveltamiseen liittyviä myöhempiä ”käytäntöjä” Wienin yleissopimuksen 32 artiklassa tarkoitetussa merkityksessä. Ks. päätelmäluonnoksen 4 päätelmä (s. 33).
120      ICJ Reports 2014, s. 226.
121      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 113.
122      Mikään ei olisi estänyt osapuolia sisällyttämästä 25.11.1994 tehtyyn perustamispäätökseen määräystä, jonka mukaan kyseisellä päätöksellä ei perusteta kansainvälistä järjestöä, jolla on kansainvälinen oikeushenkilöllisyys (ks. erityisesti edellä tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 73 mainitun valtionsopimuksen 2 artiklan 2 kappale).
123      Tältä osin on muistutettava, että kansainvälinen tuomioistuin hylkäsi 1.7.1994 antamassaan tuomiossa
Qatarin ja Bahrainin välisten merirajojen määrittäminen ja alueelliset kysymykset, tuomiovalta ja tutkittavaksi ottaminen (ICJ Reports 1994, s. 112, 29 kohta) argumentin, jonka mukaan yhtäältä oli otettava huomioon sopimuspuolten aikomus (luonteeltaan poliittinen lausuma), koska sopimuspuolet olivat allekirjoittaneet tekstin, johon oli kirjattu niiden hallitusten hyväksymiä sitoumuksia, eikä tähän aikomukseen voitu vedota kyseisen oikeusvälineen sanamuodon perusteella, ja toisaalta sopimuspuolten myöhempi käyttäytyminen (joka osoitti, etteivät sopimuspuolet koskaan olleet pitäneet kyseistä tekstiä kansainvälisenä sopimuksena).
124      ICJ Reports 1980, s. 73.
125      Neuvoa-antava lausunto 20.12.1980, WHO:n ja Egyptin välillä 25.3.1951 tehdyn sopimuksen tulkinta (ICJ Reports 1980, s. 73, 43 kohta).
126      Ks. Simon, D., L’interprétation judiciaire des traités d’organisations internationales; Morphologie des conventions et fonction juridictionnelle, Éditions A. Pedone, Paris, 1981, s. 384, ja edellä alaviitteessä 36 mainittu Schermers, H., G. ja Blokker, N., M., 30 kohta. Oikeuskäytännöstä ks. neuvoa-antava lausunto 20.7.1962, Tietyt YK:n menot (peruskirjan 17 artiklan 2 kappale) (ICJ Reports 1962, s. 151, erityisesti s. 160) ja neuvoa-antava lausunto 9.7.2004, Oikeudelliset seuraukset muurin rakentamisesta miehitetylle palestiinalaisalueelle (ICJ Reports 2004, s. 136, 88 kohta).
127      Ks. vastaavasti 7.6.1955 annetun neuvoa-antavan lausunnon
Äänestysmenettely Lounais-Afrikan aluetta koskeviin raportteihin ja vetoomuksiin liittyvistä kysymyksistä (ICJ Reports 1955, s. 57) liitteessä oleva tuomari Lauterpachtin eriävä mielipide, erityisesti s. 106.
128      Ks. päätelmäluonnoksen 8 päätelmä, jonka otsikko on
”Interpretation of treaty terms as capable of evolving over time”, ja huomautukset 4 ja 5 (s. 58) sekä edellä alaviitteessä 22 mainittu
Daillier, S., Forteau, M. ja Pellet, A., 213 kohta.
129      Edellä alaviitteessä 126 mainittu Simon, D.
130      Edellä alaviitteessä 126 mainittu Simon, D., s. 378.
131      Allekirjoitettu Brysselissä 17.3.1948.
132      Ks.
Coulée, F., ”La fondation de l’organisation internationale”, edellä alaviitteessä 35 mainitussa teoksessa Lagrange, É. ja
Sorel, J.-M., s. 147–167, erityisesti 304.
133      Ks. Blokker, N., M., ”Constituent Instruments”, Cogan, J., K., Hurd, I. ja Johnstone, I., The Oxford Handbook of International Organizations, Oxford University Press, Oxford, 2016, s. 943– 961.
134      Allekirjoitettu Wienissä 21.3.1986.
135      ICJ Reports 2021, s. 206.
136      Ks. Bonucci, N., Cosnard, M. ja Nganga Malonga, A., ”Les rapports entre l’organisation internationale et l’État hôte”, edellä alaviitteessä 35 mainitussa teoksessa Lagrange, É. ja Sorel, J.-M., s. 601–625, erityisesti 1204 kohta.
137      Ks. tältä osin kansainvälisen tuomioistuimen tuomio 3.2.1994, Libya v. Tšad (Aluekiista) (ICJ Reports 1994, s. 6), jossa kansainvälinen tuomioistuin korosti, että ”verbi ’tunnustaa’ – – osoittaa, että on sovittu tietystä oikeudellisesta velvoitteesta. Rajan tunnustaminen tarkoittaa ennen muuta tämän rajan ’hyväksymistä’, eli
kaikkien oikeudellisten päätelmien tekemistä sen olemassaolosta, sen kunnioittamista ja pidättäytymistä kiistämästä sitä tulevaisuudessa” (42 kohta). Ks. myös edellä alaviitteessä 22 mainittu
Daillier, S., Forteau, M. ja Pellet, A., 510 kohta.
138      Ks. Burriez, D., Cahin, G. ja Lagrange, É., ”Le retrait des États des organisations internationales: actualité récente (UNESCO, OEA, CPI..)”, Annuaire Français de droit international, CNRS, Paris, 2018, s. 373–382. Tämä menettely rinnastetaan pelkkään perustamisasiakirjasta irtautumiseen, joka perustuu
kyseisen valtion yksipuoliseen ja harkinnanvaraiseen toimeen.
139      ICJ Reports 1966, s. 6.
140      ICJ Reports 1971, s. 16.
141      Ks. kansainvälisen tuomioistuimen tuomio 18.7.1966, Lounais-Afrikka, toinen vaihe (ICJ Reports 1966, s. 6, 16 ja 17 kohta) ja kansainvälisen tuomioistuimen neuvoa-antava lausunto 21.6.1971, Oikeudelliset seuraukset, joita valtioille aiheutuu Etelä-Afrikan jatkuvasta läsnäolosta Namibiassa (Lounais-Afrikka) turvallisuusneuvoston päätöslauselmasta 276 (1970) riippumatta (ICJ Reports 1971, s. 16, 53 kohta).
142      Ks. edellä alaviitteessä 79 mainittu Dominicé, C., s. 162.
143      C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78.
144      Komissio lisää sivuhuomautuksena, ettei se halunnut ”hankaloittaa valituksen käsittelyä tekemällä liitännäisvalituksen siitä, onko kyse kansainvälisestä sopimuksesta”, mutta että se suhtautuu edelleen ”skeptisesti” valituksenalaisen tuomion 276–289 kohdassa esitettyihin perusteluihin.