62003CJ0181_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje C‑181/03 P,
dėl apeliacinio skundo pagal Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį, pateikto 2003 m. balandžio 25 d.,
Albert Nardone, buvusio Europos Bendrijų Komisijos pareigūno, gyvenančio Piétrain (Belgija), atstovaujamo advokato I. Kletzlen,
apelianto,
dalyvaujant kitai proceso šaliai
Europos Bendrijų Komisijai, atstovaujamai J. Currall,
atsakovei pirmojoje instancijoje,
TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai A. Rosas, R. Silva de Lapuerta (pranešėja), S. von Bahr ir K. Schiemann,
generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
posėdžio sekretorė M.‑F. Contet, vyriausioji administratorė,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. gegužės 6 d. posėdžiui,
susipažinęs su 2004 m. birželio 29 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį
Sprendimą
Sprendimo motyvai
1. Apeliaciniu skundu A. Nardone prašo panaikinti 2003 m. vasario 26 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą Nardone prieš Komisiją (T‑59/01, Rink. VT, p. I‑A‑55 ir II‑323, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo Pirmosios instancijos teismas atmetė ieškovo prašymą panaikinti 2000 m. kovo 20 d. Komisijos sprendimą, atsisakantį jam suteikti invalidumo pensiją (toliau –ginčijamas sprendimas).
Teisinis pagrindas
2. Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatų (toliau – Tarnybos nuostatai) 78 straipsnio pirmoji pastraipa nustato:
„Jei dėl visiškos negalios pareigūnas negali eiti savo kategoriją atitinkančių pareigų, VIII priedo 13–16 straipsniuose numatyta tvarka pareigūnas turi teisę gauti invalidumo pensiją.“
3. Tarnybos nuostatų VIII priedo 13 straipsnis yra išdėstytas taip:
„Atsižvelgiant į 1 straipsnio 1 dalį, 65 metų nesulaukęs pareigūnas, kuris bet kuriuo metu per laikotarpį, kuriuo jis įgyja teisę į pensiją, Invalidumo komiteto sprendimu buvo pripažintas kenčiančiu nuo visiško nuolatinio nedarbingumo, neleidžiančio jam atlikti jo pareigybę atitinkančių pareigų, ir kuris dėl to yra priverstas nutraukti tarnybą Bendrijose, turi teisę, kol toks nedarbingumas egzistuoja, į invalidumo pensiją, kaip numatyta Tarnybos nuostatų 78 straipsnyje.
Invalidumo pensija ir senatvės pensija vienu metu nemokama.“
Faktinės ginčo aplinkybės
4. A. Nardone, 1963 m. pradėjęs tarnybą EAPB Aukščiausiojoje valdžios institucijoje kaip vietinis darbuotojas ir vėliau tapęs Komisijos pareigūnu, 1981 m. spalio 18 d. laišku nuo 1981 m. gruodžio 31 d. atsistatydino.
5. 1999 m. lapkričio 18 d. jis pateikė prašymą dėl invalidumo pensijos suteikimo pagal Tarnybos nuostatų 78 straipsnio antrąją pastraipą.
6. Ginčijamu sprendimu Komisija atmetė šį prašymą, nesikreipdama į Invalidumo komitetą, nes A. Nardone neatitiko suteikimo sąlygų, numatytų Tarnybos nuostatų VIII priedo 13 straipsnyje.
7. 2000 m. gegužės 23 d. A. Nardone, remdamasis Tarnybos nuostatų 90 straipsniu, pateikė skundą dėl ginčijamo sprendimo. Šis skundas 2000 m. rugsėjo 23 d. numanomu sprendimu buvo atmestas. Tiesioginis sprendimas atmesti buvo priimtas 2000 m. gruodžio 15 dieną.
8. 2001 m. kovo 13 d. A. Nardone Pirmosios instancijos teismo sekretoriatui pateikė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo.
Skundžiamas sprendimas
9. Ieškinyje, pareikštame Pirmosios instancijos teismui, A. Nardone tvirtino, kad Komisija piktnaudžiaudama įgaliojimais atmetė jo 1999 m. lapkričio 18 d. prašymą suteikti invalidumo pensiją, nesikreipdama į Invalidumo komitetą, kuris pagal Tarnybos nuostatų 53 straipsnį vienintelis gali nuspręsti dėl šio prašymo.
10. Be to, ieškovas nurodė 1984 m. gegužės 17 d. Sprendimą Bähr prieš Komisiją
(12/83, Rink. p. 2155), kuriame Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad pareigūnas, kuris nutraukė savo tarnybą prieš daug metų ir serga liga, dėl kurios jis negalėtų eiti savo pareigų, neturi teisės, remiantis šiuo vieninteliu motyvu, prašyti pradėti procedūrą dėl invalidumo nustatymo. Dėl to jis mano, kad invalidumo pensija turėtų būti suteikta buvusiam pareigūnui nepaisant to, kad jis atsistatydino iš pareigų, jam pačiam pateikus pakankamų medicininių įrodymų.
11. Be to, A. Nardone pažymėjo, kad Teisingumo Teismas tame pačiame sprendime nusprendė, jog Komisija neįvykdo savo pareigos kreiptis į Invalidumo komitetą pareigūno atsistatydinimo metu, kai yra nustatoma, kad invalidumas turėjo tiesioginį ir artimą ryšį su jo sveikatos būkle pareigų nutraukimo metu.
12. Grįsdama savo sprendimo teisėtumą, Komisija tvirtina, kad šiuo atveju nebuvo visų sąlygų, numatytų Tarnybos nuostatų 78 straipsnyje bei tų pačių nuostatų VIII priedo 13 straipsnyje, reikalingų, kad būtų suteikta invalidumo pensija. Ypač ji tvirtina, kad pagal minėtų nuostatų tekstą ir pagal minėtame sprendime Bähr prieš Komisiją
bei 1999 m. birželio 3 d. Pirmosios instancijos teismo sprendime Coussios prieš Komisiją
(T‑295/97, Rink. VT, p. I‑A‑103 ir II‑577) pateiktą išaiškinimą „tik pareigūno, kuris priverstas nutraukti savo pareigų vykdymą, nes negali jo tęsti dėl savo nedarbingumo, atžvilgiu gali būti pradėta invalidumo nustatymo procedūra“.
13. Be to, Komisija pažymėjo, kad nors Invalidumo komitetas Tarnybos nuostatų 78 straipsnio prasme yra vienintelė įstaiga, galinti konstatuoti invalidumą, šis komitetas yra kompetentingas tik pareigūnui dar einant pareigas.
14. Dėl Komisijos piktnaudžiavimo įgaliojimais Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 29 punkte konstatavo, kad Komisija atmetė A. Nardone prašymą suteikti jam invalidumo pensiją ne dėl medicininių priežasčių, o dėl to, kad buvo akivaizdžiai netenkinamos teisinės sąlygos, susijusios su jo administracine situacija. Taigi Pirmosios instancijos teismas patvirtino, kad Komisija nepiktnaudžiavo įgaliojimais, kai ji atmetė A. Nardone prašymą, nesikreipdama į Invalidumo komitetą, nes pastarasis yra kompetentingas spręsti medicininius, o ne teisinius klausimus.
15. Dėl pagrindo dėl minėto sprendimo Bähr prieš Komisiją
aiškinimo Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 31 punkte pažymėjo, kad „iš Tarnybos nuostatų VIII priedo 13 straipsnio formuluotės išplaukia, jog tik pareigūno, kuris priverstas nutraukti savo pareigų vykdymą, nes negali jo tęsti dėl savo nedarbingumo, atžvilgiu gali būti pradėta invalidumo nustatymo procedūra“ (minėtų sprendimų Bähr prieš Komisiją
12 punktas ir Coussios prieš Komisija
37 punktas).
16. Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 32 punkte priminė, kad „pareigūnas, kuris nutraukė savo tarnybą prieš daug metų ir serga liga, dėl kurios jis negalėtų eiti savo pareigų, neturi teisės, remiantis šiuo vieninteliu motyvu, prašyti pradėti procedūrą dėl invalidumo nustatymo“ (žr. minėtų sprendimų Bähr prieš Komisiją
13 punktą ir Coussios prieš Komisiją
38 punktą). Pirmosios instancijos teismas toliau konstatavo, kad ieškovas, atsistatydinęs 1981 m. ir prašymą suteikti invalidumo pensiją pateikęs 1999 m., buvo tokioje faktinėje situacijoje.
17. Be to, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 33 punkte nusprendė, kad A. Nardone netenkino ir antros iš dviejų kumuliacinių sąlygų, nustatytų Tarnybos nuostatų VIII priedo 13 straipsnyje, pagal kurį Invalidumo komitetas pareigūną, prašantį suteikti invalidumo pensiją, pripažinti kenčiančiu nuo visiško nuolatinio nedarbingumo turi per laikotarpį, kuriuo šis įgyja teisę į invalidumo pensiją, nes jis atsistatydino iš savo pareigų 1981 metais.
18. Todėl Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 34 punkte nusprendė, kad nė viena iš Tarnybos nuostatų VIII priedo 13 straipsnyje nustatytų sąlygų nėra tenkinama ir prašymas panaikinti ginčijamą sprendimą iš principo yra atmestinas.
19. Be to, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 36 punkte konstatavo, kad bylos, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas Bäh prieš Komisiją, aplinkybės labai skyrėsi nuo šios bylos aplinkybių. Iš tikrųjų P. Bähr išsaugojo „pareigūno“ statusą nutraukęs savo pareigas pagal 1972 m. gruodžio 4 d. Tarybos reglamentą (Euratomas/EAPB/EEB) Nr. 2530/72, nustatantį specialias ir laikinas priemones dėl Europos Bendrijų pareigūnų įdarbinimo, priimant naujas valstybes nares bei galutinai nutraukiant šių Bendrijų pareigūnų tarnybą (OL L 272, p. 1). Skirtingai nei A. Nardone, P. Bähr pagal Reglamento Nr. 2530/72 nuostatas toliau mokėjo įmokas, kad gautų teisę į pensiją (žr. minėto sprendimo Bähr prieš Komisiją
5 ir 8 punktus), ir dėl to tenkino šią Tarnybos nuostatų VIII priedo 13 straipsnio taikymo sąlygą.
20. Skundžiamo sprendimo 37 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad bet kuriuo atveju Komisija neturėjo jokios pareigos kreiptis į Invalidumo komitetą, kad šis patikrintų ieškovo sveikatos būklę tuo metu, kai jis atsistatydino iš pareigų ir paliko tarnybą Bendrijose.
21. Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 38 punkte nurodo, kad nei iš minėto sprendimo Bähr prieš Komisiją, nei iš jokio kito Bendrijos teisės šaltinio negalima daryti išvados, kad Bendrijos institucijos turi bendrą pareigą patikrinti pareigūno galėjimą eiti pareigas jo savanoriško pasitraukimo atveju.
22. Be to, skundžiamo sprendimo 39 punkte Pirmosios instancijos teismas primena, kad tiek, kiek Teisingumo Teismas minėtame sprendime Bähr prieš Komisiją
patikslino, jog būtent tarnybos nutraukimo metu institucija tam tikrais atvejais privalo kreiptis į Invalidumo komitetą, klausimas, ar reikėjo kreiptis į Invalidumo komitetą ieškovo atveju, turi būti vertinamas remiantis tik ta informacija, kurią institucija turėjo jo atsistatydinimo metu, t. y. 1981 metais.
23. Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 40 ir 41 punktuose nusprendė:
„40. Jei pareigūnas tvirtina, kad dėl sveikatos būklės jis turi nutraukti savo tarnybą, jis pats prieš nutraukimą turi pateikti prašymą, remiantis Tarnybos nuostatų 90 straipsniu, dėl invalidumo pensijos suteikimo pagal tų pačių nuostatų 78 straipsnį. Šioje byloje iš ieškinio matyti, kad nuo aštuntojo dešimtmečio ieškovas buvo labai susirūpinęs savo sveikatos būkle ir kad 1981 m. jis atsistatydino ypač dėl to, kad buvo įsitikinęs, jog jam kenkia kenksmingos darbo sąlygos. Kadangi preziumuojama, kad pareigūnai žino Tarnybos nuostatų turinį (žr., pavyzdžiui, Pirmosios instancijos teismo 2000 m. spalio 17 d. Sprendimą Drabbe prieš Komisiją, T‑27/99, Rink. VT, p. I‑A‑213 ir II‑955), pareigūnas, esantis tokioje situacijoje, turi pasinaudoti šia teise, jei jis nori gauti invalidumo pensiją. Jis nėra pakankamai uolus, jei pamiršta tai padaryti, juo labiau kad daroma prielaida, jog jis geriau nei institucija, kurioje jis dirba, žino savo ligų istoriją ir fizinę būklę atsistatydinimo metu. Taip pat, išskyrus ypatingas aplinkybes, negalima priekaištauti institucijai bent jau tuo atveju, kai pareigūnas nutraukia tarnybą savanoriškai, kad ši nesikreipė į Invalidumo komitetą ex officio, jei suinteresuotas asmuo nepateikė tokio prašymo.
41. Labai rimtos P. Bähr ankstesnės ligos, t. y. prieš šešis mėnesius iki tarnybos nutraukimo įvykęs infarktas, buvo lemianti faktinė aplinkybė jo byloje (minėto sprendimo Bähr prieš Komisiją
14 punktas, in fine ). Nors iš šios bylos medžiagos matyti, kad ieškovas skundėsi institucijos medicinos tarnybos pareigūnui dėl savo sveikatos būklės, ir ypač dėl nuolatinio bronchito bei dėl darbo sąlygų kenksmingumo, konstatuotina, jog Komisija neturėjo jokios informacijos apie tokias rimtas, kaip antai P. Bähr pirmas infarktas, ankstesnes ligas, kuri leistų Pirmosios instancijos teismui nuspręsti, kad Komisija turėjo ex officio
kreiptis į Invalidumo komitetą atsistatydinimo metu, nepaisant ieškovo prašymo nebuvimo (minėto sprendimo Bähr prieš Komisiją
15 punktas). Šiuo klausimu pastebėtina, kad ieškovo advokatas posėdyje patvirtino, jog ieškovas 1981 m. pats nesuvokė dulkių, kurias jis įkvėpdavo, poveikio jo sveikatai rimtumo ir kad šis nepripažinimas tęsėsi iki 1992 metų.“
24. Galiausiai skundžiamo sprendimo 42 punkte Pirmosios instancijos teismas nurodė, kad net nustačius ryšį tarp ieškovo sveikatos būklės 1999 m. lapkričio 18 d. prašymo pristatymo metu ir jo sveikatos būklės tarnybos nutraukimo metu, tai nebūtų pakankamas įrodymas, jog Komisija turėjo kreiptis į Invalidumo komitetą 1981 metais.
25. Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad prašymas panaikinti ginčijamą sprendimą yra atmestinas, o prašoma invalidumo pensija ieškovui negali būti suteikta atsižvelgiant į šios bylos aplinkybes.
Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai
26. Remdamasis Teisingumo Teismo darbo reglamento 76 straipsniu, A. Nardone 2003 m. balandžio 25 d. pateikė prašymą Teisingumo Teismo kanceliarijai dėl nemokamos teisinės pagalbos.
27. Teisingumo Teismas 2004 m. vasario 6 d. nutartimi patenkino šį prašymą.
28. A. Nardone Teisingumo Teismo prašo:
– pripažinti apeliacinį skundą priimtinu ir pagrįstu,
– panaikinti visą skundžiamą sprendimą;
nepatenkinus pirmųjų dviejų reikalavimų:
– panaikinti tiesioginį 2000 m. gruodžio 15 d. Paskyrimų tarnybos sprendimą atmesti 2000 m. gegužės 23 d. A. Nardone pateiktą reikalavimą suteikti invalidumo pensiją,
– panaikinti ginčijamą sprendimą, kuriuo buvo atmestas 1999 m. lapkričio 18 d. A. Nardone prašymas suteikti invalidumo pensiją, taikant Tarnybos nuostatų 78 straipsnio antrąją pastraipą;
bet kuriuo atveju:
– nuspręsti dėl bylinėjimosi išlaidų pagal Procedūros reglamento taikomas nuostatas.
29. Komisija Teisingumo Teismo prašo:
– atmesti apelianto skundą dėl skundžiamo sprendimo kaip nepriimtiną arba bent jau kaip nepagrįstą,
– priteisti iš apelianto bylinėjimosi išlaidas.
Dėl apeliacinio skundo
Dėl pirmo pagrindo
Šalių argumentai
30. Savo pirmu pagrindu A. Nardone priekaištauja Pirmosios instancijos teismui dėl to, kad šis nusprendė, – kadangi jis atsistatydino 1981 m., o prašymą suteikti invalidumo pensiją pateikė 1999 m., – jog jis nėra Tarnybos nuostatų VIII priedo 13 straipsnyje nurodytoje pareigūno, kuris priverstas nutraukti savo pareigų vykdymą, nes negali jo tęsti dėl savo nedarbingumo, situacijoje.
31. Jis tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas neteisingai aiškino minėtą sprendimą Bähr prieš Komisiją, ir nurodo dabar turintis teisę į tai, kad būtų pradėta invalidumo nustatymo procedūra, nes dėl tam tikrų patologijų, laikytų dar ir profesinėmis ligomis, jis nebūtų galėjęs eiti savo pareigų.
32. Iš tikrųjų, nors apeliantas ir nepradėjo invalidumo nustatymo procedūros, numatytos Tarnybos nuostatų 78 straipsnyje ir tų pačių nuostatų VIII priedo 13 straipsnyje, tuo metu, kai buvo nutraukta tarnyba, dėl tuometinės sveikatos būklės nesuvokimo, jis tvirtina, kad nulemiantis teisinis faktorius pradėti šią procedūrą yra priežastinis ryšys tarp pareigūno sveikatos būklės jo tarnybos metu ir sveikatos būklės jau galutinai nutraukus tarnybą.
33. Komisija teigia, kad apelianto tvirtinimas prieštarauja Tarnybos nuostatų VIII priedo 13 straipsnio aiškiai ir tiksliai nuostatai. Pagal šią nuostatą invalidumo pensija, numatyta minėtų nuostatų 78 straipsnyje, gali būti suteikta tik pareigūnui, kuris dėl savo visiškos negalios negali eiti savo kategoriją atitinkančių pareigų, jei šis pareigūnas dėl šios priežasties yra priverstas nutraukti tarnybą Bendrijose.
34. Pabrėždama, kad apeliantas nutraukė tarnybą 1981 m., Komisija tvirtina, jog net dėl visiškos negalios yra neįmanoma, kad jis šiuo metu būtų „priverstas nutraukti tarnybą Bendrijose“, nes ši tarnyba jau galutinai pasibaigusi.
35. Komisija mano, kad iš minėto sprendimo Bähr prieš Komisiją, skaitomo kartu su Tarnybos nuostatų VIII priedo 13 straipsniu, matyti, kad pareigūnas, kuris nutraukė tarnybą prieš daug metų ir serga liga, dėl kurios jis negalėtų eiti savo pareigų, neturi teisės, remdamasis šiuo vieninteliu motyvu, prašyti pradėti procedūrą dėl invalidumo nustatymo. Dar reikia, kad jis būtų „priverstas nutraukti tarnybą Bendrijose“.
36. Komisija tvirtina, kad tik tarnybos nutraukimo metu institucija tam tikrais atvejais privalo kreiptis į Invalidumo komitetą. Todėl apelianto atveju šis klausimas turėjo būti vertinamas remiantis tik ta informacija, kurią institucija turėjo apelianto atsistatydinimo metu, t. y. 1981 metais. Taigi Komisija tvirtina, kad 1981 m., apelianto atsistatydinimo metu, ji neprivalėjo ir negalėjo kreiptis į Invalidumo komitetą, nes tuo metu dėl apelianto sveikatos būklės tokia priemonė nebuvo būtina. Šiuo klausimu ji nurodo, kad apeliantas pats pripažino, jog 1981 m. nesuvokė patologijų, kurios galėjo turėti įtakos jo sveikatos būklei. A fortiori
Komisija negalėjo būti apie tai informuota ir neturėjo jokios priežasties tuo metu kreiptis į Invalidumo komitetą.
Teisingumo Teismo vertinimas
37. Pirmiausia pažymėtina, kad apeliantas neginčija skundžiamo sprendimo ta dalimi, kuria jame buvo nuspręsta, jog Komisija nepažeidė vienos iš savo pareigų, nesikreipdama į Invalidumo komitetą tarnybos nutraukimo metu 1981 metais.
38. Reikia išsiaiškinti, ar, kaip tvirtina apeliantas, galėjo būti kreiptasi po tarnybos nutraukimo, kai 1999 m. buvo pateiktas jo prašymas dėl invalidumo pensijos.
39. Šiuo klausimu iš Tarnybos nuostatų VIII priedo 13 straipsnio nedviprasmiškų nuostatų, kurios pagal minėtų nuostatų 78 straipsnį numato tvarką, pagal kurią pareigūnas turi teisę gauti invalidumo pensiją, matyti, kad tik pareigūnui, kuris priverstas nutraukti savo areigų vykdymą, nes negali jo tęsti dėl savo nedarbingumo, gali būti pradėta invalidumo nustatymo procedūra (minėto sprendimo Bähr prieš Komisija
12 punktas).
40. Todėl pareigūnas, kuris nutraukė tarnybą prieš daug metų ir serga liga, dėl kurios jis negalėtų eiti savo pareigų, jei turėtų jas eiti, neturi teisės, remdamasis šiuo vieninteliu motyvu, prašyti pradėti procedūrą dėl invalidumo nustatymo (minėto sprendimo Bähr prieš Komisija
13 punktas).
41. Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad A. Nardone savanoriškai atsistatydino iš pareigų 1981 m. spalio 18 d. laišku, nenurodydamas sveikatos problemų ir neprašydamas, kad Invalidumo komitetas patikrintų jo sveikatos būklę. Ir tik po 18 metų, 1999 m., apeliantas pateikė prašymą dėl invalidumo pensijos.
42. Atsižvelgdamas į šią faktinę aplinkybę, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 30–32 punktuose teisingai nusprendė, kad apeliantas nebuvo Tarnybos nuostatų VIII priedo 13 straipsnyje nurodytoje pareigūno, kuris priverstas nutraukti savo pareigų vykdymą, nes negali jo tęsti dėl savo nedarbingumo, situacijoje.
43. Tokiomis aplinkybėmis pirmas pagrindas yra nepagrįstas, ir todėl atmestinas.
Dėl antro pagrindo
Šalių argumentai
44. Antru pagrindu A. Nardone tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas neteisingai nusprendė, jog jis taip pat netenkina ir antros iš dviejų sąlygų, nustatytų Tarnybos nuostatų VIII priedo 13 straipsnyje, pagal kurį pareigūnas prašyti suteikti invalidumo pensiją turi per laikotarpį, kuriuo jis įgyja teisę į pensiją. Iš tikrųjų apeliantas tvirtina įgyjąs teisę į pensiją Tarnybos nuostatų VIII priedo 13 straipsnio prasme, nes tuo metu, kai nutraukė tarnybą, jis gavo išeitinę išmoką pagal Tarnybos nuostatų VIII priedo 12 straipsnį.
45. Komisija ginčija šio pagrindo priimtinumą, nes, jos nuomone, jis pirmą kartą pateiktas tik Teisingumo Teismui.
46. Be to, Komisija tvirtina, kad šis pagrindas nėra pakankamai pagrįstas.
Teisingumo Teismo vertinimas
47. Pažymėtina, kaip tai nustatė ir Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 33 punkte, kad Tarnybos nuostatų VIII priedo 13 straipsnis numato dvi kumuliacines sąlygas. Todėl Pirmosios instancijos teismas tame pačiame 33 punkte konstatuodamas, kad ieškovas netenkina antros iš šių sąlygų, po to, kai 30–32 punktuose įrodė, jog jis netenkina pirmos sąlygos, priėmė perteklinį sprendimą.
48. Kadangi antru pagrindu ginčijamas perteklinis skundžiamo sprendimo motyvas, jis turi būti atmestas kaip nereikšmingas (žr., inter alia, 1993 m. gruodžio 22 d. Sprendimo Pincherle prieš Komisiją, C‑244/91 P, Rink. p. I‑6965, 25 ir 31 punktus bei 1996 m. gruodžio 12 d. Nutarties Progoulis prieš Komisiją, C‑49/96 P, Rink. I‑6803, 27 punktą).
Dėl bylinėjimosi išlaidų
49. Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal Procedūros reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Pagal šio reglamento 70 straipsnį bylose tarp Bendrijų ir jų tarnautojų institucijos pačios padengia savo išlaidas. Tačiau pagal šio reglamento 122 straipsnio antrąją pastraipą 70 straipsnis netaikomas pareigūno ar kito institucijos tarnautojo paduotiems prieš ją apeliaciniams skundams. Kadangi Komisija prašė priteisti išlaidas ir apeliantas pralaimėjo bylą, pastarasis turi padengti išlaidas.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1. Atmesti apeliacinį skundą.
2. Priteisti iš A. Nardone bylinėjimosi išlaidas.