62021CC0588
GENERALINĖS ADVOKATĖS
LAILA MEDINA IŠVADA,
pateikta 2023 m. birželio 22 d. (
1
)
Byla C-588/21 P
Public.Resource.Org, Inc.,
Right to Know CLG
prieš
Europos Komisiją
„Apeliacinis skundas – Galimybė susipažinti su institucijų dokumentais – Reglamentas (EB) Nr. 1049/2001 – Darnieji standartai – Keturi Europos standartizacijos komiteto patvirtinti darnieji standartai – Atsisakymas leisti susipažinti – Išimtis, susijusi su trečiosios šalies komercinių interesų apsauga – Iš autorių teisių kylanti apsauga – Teisinės valstybės principas“
1.
Apeliaciniu skundu Public.Resource.Org, Inc. ir Right to Know CLG (toliau kartu – apeliantės), ne pelno organizacijos, kurių pagrindinis tikslas – užtikrinti visiems piliečiams laisvą galimybę susipažinti su teisės aktais, prašo panaikinti 2021 m. liepos 14 d. Bendrojo Teismo sprendimą Public.Resource.Org ir Right to Know / Komisija (T-185/19, EU:T:2021:445) (toliau – skundžiamas sprendimas). Šiuo sprendimu buvo atmestas kaip nepagrįstas jų ieškinys, kuriuo jos prašė panaikinti 2019 m. sausio 22 d. Komisijos sprendimą C(2019) 639 final, kuriuo atsisakyta tenkinti jų prašymą leisti susipažinti su keturiais Europos standartizacijos komiteto (CEN) priimtais darniaisiais techniniais standartais (toliau – DTS) (toliau – ginčijamas sprendimas). Ši byla suteikia Teisingumo Teismo didžiajai kolegijai galimybę pirmą kartą priimti sprendimą visų pirma dėl to, ar DTS, kuriuos Teisingumo Teismas jau yra pripažinęs Sąjungos teisės dalimi ir turinčiais teisinį poveikį, gali būti taikoma autorių teisių apsauga ir ar pagal SESV 15 straipsnyje įtvirtintus teisinės valstybės principą, skaidrumo principą ir teisę susipažinti su dokumentais reikia, kad galimybė susipažinti su DTS būtų laisvai prieinama ir nemokama.
I. Apeliacinio skundo aplinkybės
2.
Apeliantės, remdamosi Reglamentu (EB) Nr. 1049/2001 (
2
) ir Reglamentu (EB) Nr. 1367/2006 (
3
), pateikė Europos Komisijai prašymą leisti susipažinti su Komisijos turimais dokumentais (toliau – prašymas leisti susipažinti su dokumentais). Prašymas leisti susipažinti su dokumentais buvo susijęs su keturiais pagal Reglamentą (ES) Nr. 1025/2012 (
4
) CEN priimtais DTS, konkrečiai – šiais standartais: i) „Žaislų sauga. 5 dalis. Cheminiai žaislai (rinkiniai), kitokie nei eksperimentiniai rinkiniai“; ii) „Žaislų sauga. 4 dalis. Eksperimentiniai rinkiniai cheminiams ir panašiems bandymams“; iii) „Žaislų sauga. 12 dalis. N-nitrozaminai ir N-nitrojunginiai“; ir iv) „Dilimo ir korozijos modeliavimo metodas nikelio išsiskyrimui iš dengtų gaminių aptikti“ (toliau – prašomi DTS). DTS, nurodytuose i–iii punktuose, pateikiamos nuorodos į Direktyvą 2009/48/EB (
5
) (toliau – Žaislų saugos direktyva), o iv punkte nurodytame DTS – nuorodos į Reglamentą (EB) Nr. 1907/2006 (
6
).
3.
2018 m. lapkričio 15 d. raštu Komisija, remdamasi Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies pirma įtrauka, atsisakė tenkinti prašymą leisti susipažinti su dokumentais. Šį atsisakymą Komisija vėliau patvirtino ginčijamu sprendimu.
4.
Reglamentu Nr. 1025/2012 tęsiamas 1985 m. parengtame „Naujojo požiūrio reglamente“ išreikštas požiūris į techninį derinimą ir standartus, pagal kurį teisės akto turinys apribojamas „esminiais reikalavimais“, o techninė informacija paliekama DTS. Juo DTS nustatymo tikslais oficialiai paskirtos tik trys Europos standartizacijos organizacijos (ESO): CEN (atsakingas už daugelio sektorių standartizaciją); Comité européen de normalisation électrotechnique (CENELEC, Europos elektrotechnikos standartizacijos komitetas), atsakingas už standartizaciją elektrotechnikos srityje ir European Telecommunications Standards Institute (ETSI, Europos telekomunikacijų standartų institutas), atsakingas už standartizaciją informacijos ir ryšių srityje).
II. Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
5.
2019 m. kovo 28 d. Bendrojo Teismo kanceliarijai pateiktu ieškiniu apeliantės prašė panaikinti ginčijamą sprendimą. Iš esmės ieškinio pirmajame pagrinde apeliantės teigia, kad Komisija neteisingai išaiškino ir (arba) pritaikė Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies pirmą įtrauką, o ieškinio antrajame pagrinde – kad Komisija pažeidė Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies paskutinę nuostatą. Bendrasis Teismas atmetė abu pagrindus ir visą ieškinį.
III. Vertinimas
A. Apeliacinio skundo pirmasis pagrindas – neteisingas Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies pirmoje įtraukoje nurodytos išimties taikymo vertinimas
1.
Apeliacinio skundo pirmojo pagrindo pirma dalis – Bendrojo Teismo padaryta teisės klaida neteisingai įvertinus prašomų DTS autorių teisių apsaugą
a)
Pirmasis teiginys – DTS negali būti taikoma autorių teisių apsauga, nes jie yra Sąjungos teisės dalis
6.
Apeliantės iš esmės tvirtina, jog Bendrojo Teismo padaryta teisės klaida buvo ta, kad jis nepripažino, kad prašomiems DTS negali būti taikoma autorių teisių apsauga, nes jie yra Sąjungos teisės dalis, o teisinės valstybės principas reiškia galimybę laisvai susipažinti su teisės aktais. Komisija ir į bylą įstojusios šalys (CEN ir kitos 14 į bylą pirmojoje instancijoje įstojusių šalių) tvirtina, kad apeliacinis skundas turėtų būti atmestas kaip nepagrįstas, iš esmės teigdamos, kad Sąjungos standartizacijos sistema grindžiama ESO autorių teisių į DTS pripažinimu.
1) Įvadas
7.
Šią išvadą būtina pradėti nuo Teisingumo Teismo sprendimų Fra.bo, James Elliott ir Stichting (
7
) apžvalgos, nes jie sudaro šios bylos pagrindą.
8.
Pirma, Sprendime Fra.bo (27–32 punktai) Teisingumo Teismas iš esmės pripažino, kad nacionalinės standartizavimo ir sertifikavimo įstaigos, net jeigu jos yra privatinės teisės subjektai, gali vykdyti viešuosius įgaliojimus ir kad nors nacionaliniai techniniai standartai de jure taikomi savanoriškai, de facto jie gali turėti privalomąjį poveikį. Taip yra dėl to, kad kiti būdai, kaip laikytis Sąjungos antrinės teisės aktų, gamintojams būtų brangesni, nes jie turėtų investuoti į metodų, galinčių garantuoti bent jau lygiavertį apsaugos lygį kaip ir tie standartai, paiešką, atsižvelgiant į tai, kad bet koks alternatyvus būdas nesukuria atitikties ES antrinės teisės aktų reikalavimams prezumpcijos. Teisingumo Teismas pripažino galimą de facto privalomą techninio standarto pobūdį (30 punktas) ir nusprendė, jog „[SESV 34 straipsnis] turi būti aiškinamas taip, kad jis taikomas privačios įstaigos vykdomai standartizavimo ir sertifikavimo veiklai, jeigu šios įstaigos sertifikuoti produktai pagal nacionalinės teisės aktus laikomi atitinkančiais nacionalinę teisę ir dėl to apsunkinama prekyba produktais, kurių ši įstaiga nėra sertifikavusi“ (32 punktas).
9.
Antra, pagrindiniame Sprendime James Elliott (40 punktas) Teisingumo Teismas konstatavo, kad dėl savo teisinio poveikio DTS yra Sąjungos teisės dalis. Teismas nusprendė, kad „[DTS], kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, priimtas remiantis [direktyva] ir kurio nuorodos buvo paskelbtos Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje, yra Sąjungos teisės dalis, todėl remiantis tokio standarto nuostatomis nustatoma, ar [toje direktyvoje] įtvirtinta [atitikties] prezumpcija taikoma atitinkamam produktui, ar ne“. Be to, to paties sprendimo 42 punkte teigiama, kad „[n]ors statybos produkto atitiktis esminiams reikalavimams, įtvirtintiems [toje direktyvoje], iš tiesų gali būti įrodyta, prireikus – kitomis priemonėmis nei atitikties [DTS] įrodymai, tai nepaneigia su [DTS] susijusios teisės poveikio buvimą“ (išskirta mano). Galiausiai, remiantis SprendimoJames Elliott 43 punktu, „reikia pažymėti, kad nors tokio [DTS] parengimas, žinoma, patikėtas privatinės teisės subjektui, vis dėlto tai yra būtina ir griežtai apibrėžta šioje direktyvoje įtvirtintų esminių reikalavimų įgyvendinimo priemonė, parengta Komisijos iniciatyva ir jai vadovaujant bei prižiūrint, o šios priemonės teisinis poveikis turi būti iš anksto Komisijos paskelbtas Europos Sąjungos oficialiojo leidinio C serijoje [Oficialusis leidinys]“ (išskirta mano). Vis dėlto reikia pabrėžti, kad nuo 2018 m. būtent L serija (skirta teisės aktams), o ne C serija (skirta informacijai ir pranešimams) patvirtina pripažinimą, kad DTS yra Sąjungos teisės dalis.
10.
Trečia, Sprendime Stichting (33–49 punktai) Teisingumo Teismo didžioji kolegija nusprendė, kad standartai (šiuo atveju – Tarptautinės standartizacijos organizacijos (ISO) standartai) gali būti pripažinti privalomais. Teisingumo Teismas iš esmės nusprendė, jog nėra būtina, kad teisės akte būtų pateikti techninio pobūdžio duomenys, todėl aplinkybė, kad direktyvoje yra tik nuoroda į ISO standartą (o ne visas jo tekstas), neturi įtakos šios direktyvos galiojimui. Vis dėlto 48 punkte Teisingumo Teismas nurodė, kad „pagal teisinio saugumo principą <…> standartizacijos organizacijos, kaip antai Tarptautinės standartizacijos organizacijos (ISO), parengtais ir [Sąjungos] teisės aktu privalomais pripažintais techniniais standartais apskritai galima remtis prieš privačius asmenis tik jeigu jie patys buvo paskelbti [Oficialiajame leidinyje]“.
11.
Kaip paaiškinsiu šioje išvadoje, minėti sprendimai, taikomi kartu, atsižvelgiant į tai, kad DTS nustatomi tam tikri įpareigojimai ir jų teisiniu poveikiu gali remtis plačioji visuomenė, sudaro tvirtą pagrindą Teisingumo Teismui priimti sprendimą dėl tinkamų galimybės susipažinti su DTS sąlygų. Kartu reikia pažymėti, kad ši analizė nebūtinai taikoma kitų rūšių ESO rengiamiems standartams.
12.
Be to, būtina pabrėžti, kad vienas iš keturių prašomų DTS, t. y. šios išvados 2 punkte nurodytas iv standartas, iš tikrųjų yra aiškiai privalomas, kaip Komisija tai pripažino per posėdį. Taip yra todėl, kad Reglamento Nr. 1907/2006 XVII priedo 27 įraše, susijusiame su nikeliu, nustatyta, kad „[g]aminių atitik[čiai] 1 ir 2 dalių reikalavimams įrodyti naudojami bandymų metodai turi būti <…> (CEN) priimti standartai“ (išskirta mano). Todėl prašomas standartas yra panašus į Sprendime Stichting nagrinėjamą standartą (30 punktas), kuris taip pat buvo privalomas, nes Sąjungos teisės aktuose buvo vartojamos tokios pačios sąvokos („nustatomas“).
13.
Kalbant apie kitus tris prašomus DTS, nagrinėjamus šioje byloje, pažymėtina, kad Žaislų saugos direktyvos 2 konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad „[Direktyvoje 88/378/EEB (
8
)] <…> pateikiami esminiai saugos reikalavimai žaislams <…>. [T]echninius reikalavimus priima <…> (CEN) ir <…> (Cenelec) pagal <…> Direktyvą 98/34/EB (
9
) <…> Taip nustačius atitiktį [DTS], kurių nuorodos numeris skelbiamas [Oficialiajame leidinyje], numatoma atitikties Direktyvos 88/378/EEB reikalavimams prielaida. Iš patirties aišku, kad šie svarbiausi principai žaislų sektoriuje pasitvirtino ir juos reikėtų taikyti ir ateityje“.
14.
Sunku priskirti DTS kokiai nors anksčiau egzistavusiai Sąjungos teisės kategorijai, todėl būtina nuodugnesnė analizė, siekiant nustatyti, ar turėtų būti suteikiama galimybė laisvai ir nemokamai susipažinti su DTS ir (arba) ar jie gali būti saugomi autorių teisių. Nors Teisingumo Teismas jau pripažino, kad DTS turi teisinį poveikį, yra Sąjungos teisės dalis ir gali būti privalomi, jis dar nenagrinėjo tikslaus jų pobūdžio. Pagrindinis apeliančių motyvas yra tas, kad DTS negali būti saugomi autorių teisių, nes jie yra Sąjungos teisės dalis, o pagal teisinės valstybės principą reikalaujama suteikti galimybę laisvai susipažinti su teisės aktais. Todėl siekiant įvertinti, ar šis pagrindas gali būti tenkinamas, būtina išanalizuoti DTS sudedamąsias dalis, pavyzdžiui, kokia institucija ar subjektas priima DTS kaip aktus, sudarančius Sąjungos teisę, kokiu teisiniu pagrindu ir kokia tvarka priimami DTS, koks konkrečiai yra DTS teisinis poveikis ir koks šių aktų pobūdis.
15.
Iš tiesų būtina išnagrinėti, ar laikui bėgant DTS vystėsi taip, kad juos galima laikyti sui generis Sąjungos teisės aktais (Sąjungos standartizacijos aktai), kiek jie yra griežtai reguliuojamos Sąjungos antrinės teisės įgyvendinimo priemonės. Pavyzdžiui, Sprendime Skolintų vertybinių popierių pardavimas (
10
) Teisingumo Teismas pripažino, kad SESV 290 ir 291 straipsniuose nenustatyta uždara įgyvendinimo sistema ir kad galima priimti kitas reguliavimo priemones, siekiant išsamiau nustatyti teisės akto detales. Todėl kviečiu Teisingumo Teismą pasinaudoti šia galimybe ir suteikti labai reikalingą aiškumą dėl DTS teisinio pobūdžio ir vietos Sąjungos teisės sistemoje.
2) DTS, kaip Sąjungos teisės akto, pobūdis
i) DTS priimanti institucija ar subjektas
16.
Mano pagrindinis argumentas šioje išvadoje yra tai, kad DTS turėtų būti laikomi Europos Sąjungos institucijų, įstaigų, organų, tarnybų ar agentūrų aktais. Iš tiesų Komisija atlieka pagrindinį vaidmenį Sąjungos standartizacijos sistemoje, kurią sukūrė Sąjungos teisės aktų leidėjas. Manau (kaip jau nurodė generalinis advokatas M. Campos Sánchez-Bordona savo išvadoje byloje James Elliott (
11
)), kad „[DTS] turi būti laikomi „Sąjungos institucijų, įstaigų ar organų aktais“ SESV 267 straipsnio taikymo tikslais“ ir, kaip paaiškinsiu toliau, taip pat apskritai Sąjungos teisės ir konkrečiai galimybės susipažinti su Sąjungos teise prasme.
17.
Iš tiesų, kaip paaiškinta byloje James Elliott pateiktoje išvadoje, yra keletas argumentų šiai išvadai pagrįsti: a) naujojo požiūrio direktyvų ir reglamentų taikymas negali kelti pavojaus Teisingumo Teismo jurisdikcijai; b) Komisija labai kontroliuoja ESO vykdomo DTS rengimo procedūrą; ir c) trijų ESO (vienintelių Sąjungos standartizacijos institucijų) veikla griežtai priklauso nuo Sąjungos veiksmų. Taigi parodysiu, kad Komisija iš tikrųjų turi būti laikoma institucija, priimančia DTS (nes iš tiesų ESO yra tik parengiamosios institucijos, turinčios ribotą diskreciją), arba bet kuriuo atveju institucija, atsakinga už DTS priėmimą kartu su ESO.
18.
Tiesa, remdamasi generalinio advokato M. Campos Sánchez-Bordona išvada, Teisingumo Teismo trečioji kolegija byloje James Elliott priminė, kad, „remiantis jurisprudencija, Teisingumo Teismas yra kompetentingas aiškinti teisės aktus, kurie, nors buvo priimti organų, kurie negali būti kvalifikuojami kaip „Sąjungos institucijos, įstaigos ar organai“, vis dėlto yra Sąjungos teisės akto įgyvendinimo ar taikymo priemonės pobūdžio“ (34 punktas).
19.
Vis dėlto, kaip teisingai pažymima teisinėje literatūroje, Teisingumo Teismo sprendimas toje byloje netrukdo aiškinti minėtos išvados, nes Teisingumo Teismas „neatsakė, ar [DTS] turėtų būti laikomas [kaip] nustatytas Komisijos, nes ESO veikia tik kaip parengiamasis organas“. Svarbu tai, kad šioje byloje Teisingumo Teismas neprivalėjo spręsti klausimo, ar Komisijos vykdoma kontrolė yra pakankama, kad galutinė atsakomybė už DTS iš ESO būtų perkelta Komisijai, ir ar iš tiesų nustatant DTS Komisija delegavo kai kuriuos įgaliojimus ESO (
12
).
20.
Mano preliminarūs svarstymai leidžia manyti, kad DTS nėra paprastos įgyvendinimo priemonės, kurias parengė privatinės teisės subjektas (ESO), bet pagal Sąjungos teisės aktų leidėjo nustatytą Sąjungos standartizacijos sistemą jie iš tikrųjų laikytini Komisijos priimtomis priemonėmis arba bet kuriuo atveju, kad Komisija kartu su ESO yra atsakinga už DTS priėmimą.
21.
Iš neseniai paskelbto Komisijos komunikato matyti, kad ši institucija pripažįsta ESO atliekamo darbo viešąjį pobūdį, nes Sąjungos standartizacijos strategija „taip pat turi apimti pagrindines Sąjungos demokratines vertybes ir interesus, taip pat jos ekologinius ir socialinius principus“, o techniniai standartai yra labai svarbūs Sąjungai strateginiu požiūriu. Ji taip pat sutinka, kad reikia dar labiau perkelti DTS kontrolę iš ESO į Komisijos rankas, nes nurodo, jog siekiant užtikrinti, kad būtų atsižvelgta į viešąjį interesą, Komisija turėtų būti įgaliota tiesiogiai rengti (priimdama įgyvendinimo aktus) bendrąsias specifikacijas (techninius dokumentus, alternatyvius ESO parengtiems DTS) (
13
).
22.
Be to, pirma išdėstytus argumentus patvirtina ir DTS priėmimo procedūros analizė.
ii) DTS priėmimo procedūra
23.
Pirma, DTS yra kildinamas iš prašymo dėl standartizacijos (Komisijai pateikus „prašymą“ ESO). Tik Komisija, o ne ESO ar bet kuris kitas subjektas yra įgaliota reikalauti, kad DTS būtų parengti, siekiant įgyvendinti tam tikrą direktyvą ar reglamentą. Taigi Komisija kreipiasi į atitinkamą ESO, kuri vėliau veikia kaip parengiamoji įstaiga, kuriai pavesta vykdyti šiuos įgaliojimus. Komisija pasirenka, kuriai ESO pavesti parengti DTS projektą, kuris turi būti parengtas pagal Komisijos pasirinktus griežtus turinio kriterijus ir per jos nustatytą terminą. Įgaliojimai yra išsamūs, juose numatytas konkretus DTS projekto rengimo grafikas, siekiant prisidėti prie konkretaus Sąjungos antrinės teisės akto įgyvendinimo. Atkreipiu dėmesį, kad įgaliojime nurodomi kriterijai, kuriais vadovaujamasi rengiant DTS, šie kriterijai paprastai yra labai išsamūs (
14
). ESO privalo informuoti Komisiją apie projekto rengimo eigą.
24.
Šiuo klausimu norėčiau pažymėti, kad tokio įgaliojimo poveikis yra labai svarbus, nes jame ne tik pateikiamos būtinos gairės ESO DTS rengimo procese, bet, remiantis Teisingumo Teismo sprendimu Anstar, DTS taip pat turi būti aiškinami atsižvelgiant į prašymą, kuriuo remiantis jie parengti (
15
). Kalbant apie įgaliojimų turinį, pažymėtina, kad Komisija gali deleguoti tik technines užduotis ir privalo susilaikyti nuo bet kokio politinės diskrecijos delegavimo Europos standartizacijos institucijoms (
16
).
25.
Antra, baigusi rengti DTS projektą ESO turi jį pateikti Komisijai; ir vėl tik ši institucija yra įgaliota įvertinti, ar šis DTS projektas atitinka pradinį prašymą. Pagal Vademecum tas vertinimas gali būti trijų formų. Svarbu tai, kad tik Komisija turi prerogatyvą nuspręsti, ar DTS projekto vertinimo rezultatai yra patenkinami, ar ne. Vademecum (p. 9) numatyta, kad „jokiais atvejais negali būti laikoma, kad Europos standartizacijos organizacijų parengtos specifikacijos, kuriomis padedama įgyvendinti Sąjungos teisės aktus, savaime atitinka pradinį prašymą, nes tai politinė atsakomybė. Komisija, būdama prašančioji institucija, prieš nuspręsdama paskelbti nuorodas į parengtą standartą [Oficialiajame leidinyje] <…> bendradarbiaudama su ESO, visada turės įvertinti atitiktį pradiniam savo prašymui“.
26.
Trečia, standartas, kurį parengė ESO atidžiai prižiūrint Komisijai, tampa DTS tik tada, kai Komisija paskelbia nuorodą į šį standartą Oficialiajame leidinyje. Jei Komisija mano, kad DTS projektas nepakankamai atitinka prašymą, ji prašo konkrečios ESO jį pakeisti arba atsisako paskelbti nuorodą į DTS projektą ar jo dalį Oficialiajame leidinyje. Be to, ESO diskreciją dar labiau riboja Europos Parlamento ir valstybių narių teisė pareikšti prieštaravimą dėl DTS projekto.
27.
Galiausiai Komisija ne tik atidžiai prižiūri DTS rengimą, bet ir skiria didelį finansavimą (iki 35 % CEN biudžeto). Bendradarbiavimas su Komisija reglamentuojamas susitarimu tam tikrų bendrųjų gairių, kurios yra periodiškai atnaujinamos ir kuriose pabrėžiama standartizacijos svarba Europos politikai bei laisvam prekių ir paslaugų judėjimui, forma (
17
).
28.
DTS kūrimo ir priėmimo ciklas prasideda ir baigiasi Komisijoje. Nors standarto projektą parengia ESO, jis nėra Sąjungos teisės dalis, kol Komisija nepaskelbė nuorodos į jį Oficialiajame leidinyje. Vadinasi, būtent Komisija paverčia parengiamąjį dokumentą Sąjungos teisės aktu.
29.
Iš tiesų, kaip plačiai pripažįstama teisinėje literatūroje (
18
), „naujasis požiūris“ pagal Sąjungos teisę apima sudėtingesnį metodą. Daugelio komentatorių nuomone, pagal naująjį požiūrį, įtvirtintą Reglamente Nr. 1025/2012, nustatytas griežtesnis „juridifikacijos“ reikalavimas, kad Sąjungos institucijos negalėtų paneigti savo atliekamos [DTS] turinio kontrolės“ (
19
).
30.
Kaip jau pažymėjo generalinis advokatas M. Campos Sánchez-Bordona, „[t]iek valstybių narių ir Europos Parlamento galimybė pateikti formalų prieštaravimą, tiek Komisijos veiksmai iki [nuorodos į DTS] paskelbimo rodo, kad tai yra „kontroliuojamas“ teisės aktų delegavimo privačiai standartizacijos įstaigai atvejis“ (55 punktas). Taip pat „[p]rivatus pobūdis akivaizdžiai pasireiškia tuo, kad [CEN] rengia nesuderintus Europos techninius standartus, tačiau jis laikosi kitokios strategijos, kai vykdo Komisijos jam suteiktus mandatus rengti [DTS]“ (išvados 56 punktas) (
20
).
31.
Be to, Komisijos prašymai dėl standartizacijos, kaip ir deleguotieji ir įgyvendinimo aktai, taip pat reglamentuojami Komitologijos reglamentu (
21
), siekiant užtikrinti panašaus lygio valstybių narių ir Europos Parlamento kontrolę.
32.
Toliau būtina išnagrinėti DTS teisinį poveikį.
iii) DTS poveikis
33.
Iš pradžių svarbu atskirti įprastus, arba ne darniuosius, standartus, kurie taikomi savanoriškai ir kurie patys savaime neturi teisinio poveikio, nuo DTS. Pastarieji yra specifinė techninių standartų forma, nes, kaip bus parodyta toliau, jie: a) yra Sąjungos teisės dalis; b) yra nurodyti privalomuose Sąjungos teisės aktuose arba bet kuriuo atveju yra būtinos tokių teisės aktų įgyvendinimo priemonės, kaip aptarta pirma; ir c) jiems Sąjungos teisė suteikia svarbų teisinį poveikį. Pagal Vademecum (p. 8) „DTS padeda įgyvendinti [Sąjungos] teisės aktus“, bet iš tiesų jie yra daug daugiau nei tik paprasta „pagalba“. Iš tikrųjų jie yra būtini, kad būtų tinkamai įgyvendinti atitinkami ES antrinės teisės aktai.
34.
Šis poveikis yra toks. DTS priimami remiantis Sąjungos teisės aktų leidėjo Reglamente Nr. 1025/2012 nustatyta tvarka ir grindžiami svarbia atitikties prezumpcija, t. y. atitiktis konkrečiam DTS reiškia, kad laikomasi esminių atitinkamų Sąjungos antrinės teisės aktų reikalavimų ir taip užtikrinamas laisvas atitinkamų prekių ar paslaugų judėjimas Sąjungoje.
35.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ir į tai, kad kiekviename DTS yra nuoroda į atitinkamus antrinės teisės aktus, kaip pažymima teisinėje literatūroje (
22
), nors DTS iš pradžių buvo sumanyti kaip savanoriškas atitikties esminiams reikalavimams, nustatytiems Sąjungos antrinės teisės aktuose, mechanizmas, iš tikrųjų Teisingumo Teismas juos pripažino kaip galimai privalomą teisinį poveikį sukeliančias priemones (
23
).
36.
Siaurąja prasme Reglamente Nr. 1025/2012 numatyta, kad DTS taikomi savanoriškai, nes ekonominės veiklos vykdytojai taip pat turi (bent jau teoriškai) alternatyvių priemonių įrodyti atitiktį esminiams atitinkamų antrinės teisės aktų reikalavimams. Vis dėlto, kaip paaiškinta pirma, viena svarbiausių DTS ypatybių yra atitikties prezumpcijos teisinis poveikis. Dėl to DTS tampa svarbia priemone, ypač ekonominės veiklos vykdytojams, kad jie galėtų pasinaudoti laisvo judėjimo teise, nes kai jie atitinka DTS reikalavimus, naudojasi minėtu atitikties prezumpcijos teisiniu poveikiu, ir atitinkamos prekės bei paslaugos gali laisvai judėti Sąjungos rinkoje.
37.
Kitaip tariant, laikantis DTS gamintojui ar paslaugų teikėjui suteikiama atitikties prezumpcija, o kalbant apie atsakomybę – susijusių problemų, nelaimingų atsitikimų ar teisminių ginčų atveju – gamintojas ar paslaugų teikėjas gali remtis šia prezumpcija: iš tiesų tokiu atveju gamintojui ar paslaugų teikėjui pakanka įrodyti, kad jis atitiko tam tikrus DTS, o kita šalis (vartotojas ar konkurentas) turi nuginčyti šią prezumpciją.
38.
Toks svarbus teisinis poveikis sukelia praktinių sunkumų ir šalių pusiausvyros disbalansą. Nors DTS suteikia esminę atitikties prezumpciją, nėra galimybės laisvai su jais susipažinti. Dėl tokios aplinkybės plačiajai visuomenei sunku susipažinti su DTS, o ekonominės veiklos vykdytojams ir plačiajai visuomenei – įvertinti ir realiai pasinaudoti galimomis DTS alternatyvomis, kad įvykdytų esminius antrinės teisės aktų reikalavimus.
39.
Ši byla panaši į bylą, kurioje priimtas Sprendimas Stichting. Toje byloje nacionalinis teismas prašė Teisingumo Teismo priimti sprendimą dėl direktyvos galiojimo, atsižvelgiant į skaidrumo principą, kai į šią direktyvą kaip nuoroda buvo įtrauktas ISO standartas, kuris nebuvo laisvai prieinamas. Toje byloje Teisingumo Teismas nusprendė, kad pagal teisinio saugumo principą reikalaujama paskelbti Sąjungos teisės aktą prieš pradedant jį veiksmingai taikyti fiziniams ir juridiniams asmenims. Vis dėlto tas sprendimas grindžiamas prielaida, kad minėtoje direktyvoje nebuvo numatyta jokių apribojimų, susijusių su galimybe susipažinti su dokumentais pagal Reglamentą Nr. 1049/2001. Teisingumo Teismas pažymėjo, kad įtraukus ISO standartus į direktyvą juridiniams asmenims atsirado pareigų, nes jie gali susipažinti su šiais standartais per nacionalines standartizacijos organizacijas. Vis dėlto, kalbant apie fizinius asmenis, šio sprendimo 48 punkte jis nusprendė, jog pagal teisinio saugumo principą reikalaujama, kad standartizacijos institucijos, kaip antai ISO, nustatyti techniniai standartai, privalomi pagal Sąjungos teisės aktą, būtų privalomi visuomenei apskritai tik tuo atveju, jei patys standartai buvo paskelbti Oficialiajame leidinyje (o ne tik pateikta nuoroda į juos). Iš tiesų tokiu atveju plačioji visuomenė negali žinoti būtinų tabako gaminių išmetamų teršalų matavimo metodų, jei neturi galimybės susipažinti su tais standartais.
40.
Pavyzdžiui, nagrinėjamu atveju Žaislų saugos direktyvos II priedo („Specialūs saugos reikalavimai“) II dalies („Degumas“) 3 punkte nustatytuose esminiuose žaislų saugos reikalavimuose nurodyta tik tai, kad „[ž]aislai, išskyrus žaislines sprogdinimo kapsules, neturi būti sprogstami arba juose neturi būti galinčių sprogti elementų ar medžiagų, juos naudojant kaip nurodyta 10 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje“. Vis dėlto, kaip nurodo apeliantės, cheminių medžiagų sąrašą ir didžiausią leistiną jų kiekį, leidžiamą cheminių medžiagų rinkiniuose, dėl kurių daroma atitikties esminiams reikalavimams prezumpcija, galima sužinoti tik susipažinus su atitinkamu DTS.
41.
Kitaip tariant, direktyvoje ir esminiuose reikalavimuose nurodomas tik siektinas rezultatas, o ne priemonės jam pasiekti. Tai rodo, kad praktiškai fiziniam ar juridiniam asmeniui neįmanoma ištirti gaminio atitikties esminiams reikalavimams, neturint galimybės susipažinti su atitinkamu DTS.
42.
Kai gamintojas (ar paslaugų teikėjas) prisiima riziką ir pateikia rinkai gaminį (ar teikia paslaugą), kuris neatitinka DTS, tokiu atveju gaminiui ir gamintojui (ar paslaugai ir paslaugos teikėjui) netaikoma Sąjungos antrinės teisės aktuose numatyta atitikties esminiams reikalavimams prezumpcija. O tai reiškia, kad ginčo atveju būtent gamintojui ar paslaugų teikėjui tenka pareiga įrodyti, kad produktas iš tiesų atitiko taikytinus Sąjungos antrinės teisės aktus. Mano nuomone, tai aiškiai reiškia, kad de facto visi gamintojai ar paslaugų teikėjai stengsis visada laikytis DTS, nes priešingu atveju vargu ar kuris racionalus gamintojas ar paslaugų teikėjas norėtų prisiimti minėtą komercinę riziką ir tokią naštą.
43.
Kitaip tariant, DTS laikymasis leidžia daryti prielaidą, kad Sąjungos antrinės teisės aktuose yra laikomasi esminių reikalavimų, o tai reiškia, kad DTS turi tokį patį poveikį kaip privaloma taisyklė bet kuriam fiziniam ar juridiniam asmeniui, kuris siekia užginčyti šią prielaidą konkretaus produkto ar paslaugos atžvilgiu. Tai reiškia, kad DTS laikymasis tiesiogiai susijęs su įrodinėjimo pareiga.
44.
Taigi tiek gamintojams ir (arba) paslaugų tiekėjams, tiek prielaidą ginčijančiam asmeniui kyla teisinis poveikis, susijęs su DTS laikymusi net ir tais atvejais, kai DTS (čia nagrinėjami trys Žaislų saugos direktyvos DTS) formaliai ir teoriškai nėra privalomi.
45.
Tai, kad DTS yra de facto privalomi, nes jie paprastai yra vienintelis rinkoje pripažįstamas būdas užtikrinti atitiktį atitinkamiems Sąjungos antrinės teisės aktams, patvirtina Komisijos užsakytas tyrimas: „praktiniu požiūriu [DTS] yra beveik privalomi daugumai ekonominės veiklos vykdytojų“. Be to, tame pačiame tyrime nurodoma, kad DTS kaina yra viena iš pagrindinių veiksmingo jų naudojimo kliūčių (
24
).
46.
Iš tiesų esminiai Sąjungos antrinės teisės aktų reikalavimai suteikia asmenims teises, kurios gali būti taikomos ir įgyvendinamos pagal Sąjungos teisę (
25
). Vis dėlto Sąjungos antrinės teisės aktuose nustatyti esminiai reikalavimai negali būti vertinami atskirai, nes praktiškai neįmanoma patvirtinti gaminio ar paslaugos atitikties be nuorodos į atitinkamą DTS. Taigi visuomenė negali pagal tuos antrinės teisės aktus pasinaudoti teisėmis prieš gamintoją ar teikėją, jei negali remtis atitinkamu DTS.
47.
Taigi DTS yra būtini, siekiant įgyvendinti atitinkamus Sąjungos antrinės teisės aktus. Tai, kad DTS yra de facto būtini, Bendrasis Teismas pripažino ir byloje Global Garden (2017 m. sausio 26 d. Sprendimo GGP Italy / Komisija, T-474/15, EU:T:2017:36, 67 punktas), taip pat Teisingumo Teismas Sprendime Fra.bo. Pastarajame sprendime nustatyta, kad „praktiškai beveik visi Vokietijos vartotojai perka tik [Vokietijos sertifikavimo įstaigos] sertifikuotas varines jungtis“ (30 punktas). Kaip Teisingumo Teismas taip pat paaiškino tame sprendime, ekonominės veiklos vykdytojams paprastai yra sunku ar net visiškai neįmanoma pasirinkti kitokio techninio standarto kelio, atsižvelgiant į tam reikalingas laiko sąnaudas ir išlaidas. Tai patvirtina ir faktas, kad įmonės moka už DTS. Nesuprantu, kodėl įmonės, veikiančios konkurencinėje aplinkoje, turėtų mokėti už DTS, jeigu jie de facto nebūtų privalomi? Iš tiesų visa Sąjungos standartizacijos sistema paremta prielaida, kad iš esmės visi dalyviai naudoja DTS.
48.
Mano nuomone, de facto privalomas DTS pobūdis atsiranda ne tik dėl pačių DTS, bet ir dėl realių alternatyvų trūkumo. Teikiama didelė parama ir paskata nuolat tobulinti DTS. Dėl šio proceso nacionalinių standartizacijos institucijų galimybės pateikti DTS alternatyvas yra ribotos (atsižvelgiant į tai, kad jos visų pirma privalo perkelti DTS į nacionalinę teisę be jokių pakeitimų), o kiti privatūs subjektai, atrodo, neturi finansinių paskatų konkuruoti šioje rinkoje. Remiantis nacionalinių teismų praktika ir teisine literatūra taip pat manytina, kad būtų nerealu teigti, kad DTS naudojimas yra savanoriškas (
26
).
49.
Iš to, kas išdėstyta pirma, matyti, kad DTS de facto privalomi, nes jie yra bent jau neišvengiami dėl jiems suteikiamos įrodomosios vertės.
50.
Net jei Teisingumo Teismas prieitų prie išvados, kad DTS de facto nėra privalomi (quod non), manau, kad tai nepakeistų mano analizės tiek, kiek, be abejo, pakaktų nuspręsti, kad DTS (siaurąja prasme privalomi ar ne) turi aiškų teisinį poveikį, kuris jiems priskiriamas pagal Sąjungos teisės aktus.
51.
Galiausiai, kai DTS bus baigti rengti ir nuoroda į juos paskelbta Oficialiajame leidinyje, kiekviena valstybė narė privalės priimti kiekvieną nepakeistą DTS kaip nacionalinį standartą ir per šešis mėnesius panaikinti prieštaraujančius standartus. Pagal ESS 17 straipsnį Komisija, kaip Sąjungos sutarčių sergėtoja, „užtikrina, kad Sutartys ir priemonės, kurių jomis vadovaudamosi imasi institucijos, būtų taikomos <…> [ir] prižiūri Sąjungos teisės taikymą <…>“. Vadinasi, Komisija užtikrina, kad DTS būtų visiškai veiksmingi, ir prireikus pareiškia ieškinį dėl įsipareigojimų nevykdymo pagal SESV 258 straipsnį. Iš tiesų Teisingumo Teismas patikslino, kad papildomų reikalavimų nustatymas DTS reglamentuojamiems produktams pažeidžia atitinkamos valstybės narės pareigą tinkamai įgyvendinti Sąjungos teisę (
27
). Teisingumo Teismas šį sprendimą priėmė dėl pačių DTS, o ne dėl antrinės teisės aktuose nustatytų esminių reikalavimų. Iš to išplaukia, kad Komisija privalo užtikrinti, kad DTS būtų visiškai veiksmingi, o tai reiškia, kad DTS turėtų būti vykdytini (
28
).
3) Teisinės valstybės principo poveikis DTS
i) Bendrosios pastabos
52.
Pirma, iš ESS 2 straipsnio išplaukia, jog pagal teisinės valstybės principą reikalaujama, kad visi Sąjungos fiziniai ir juridiniai asmenys galėtų laisvai susipažinti su Sąjungos teisės aktais. Tai grindžiama pagrindiniu principu, kad kiekvienas turi turėti galimybę susipažinti su teisės aktais ir kiekvienas privalo jų laikytis (
29
). Būtent todėl SESV 297 straipsnyje numatyta, kad Sąjungos teisės aktai turi būti skelbiami Oficialiajame leidinyje.
53.
Antra, šiuo klausimu Teisingumo Teismas remiasi teisėtumo principu (
30
) ir teisinio saugumo principu (
31
); pagal pastarąjį taip pat reikalaujama, kad fiziniai ir juridiniai asmenys būtų susipažinę su teisės aktais. Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad taisyklės nesukelia teisinio poveikio tiems asmenims, kai apie šias taisykles nebuvo pranešta tretiesiems asmenims jas paskelbiant (
32
).
54.
Trečia, galimybės susipažinti su teisės aktais sąvoka taip pat pripažįstama per skaidrumo principą (
33
). Tai yra aksioma, kad Sąjungos teisė gali būti veiksminga tik tuo atveju, jeigu ją galima įgyvendinti. Kaip nurodyta ankstesniuose šios išvados punktuose, teisės aktų paskelbimas užtikrina jų vykdymą Iš to išplaukia, kad jei DTS nėra paskelbti, jie negali būti visiškai įvykdyti. Kaip jau minėta šios išvados 33–51 punktuose, DTS yra Sąjungos teisės dalis ir turi aiškiai apibrėžtą teisinį poveikį. Todėl dabartinė tvarka, pagal kurią skelbiama tik nuoroda į DTS, o ne jų tekstas, iš plačiosios visuomenės atima esminį veiksmingos ir vykdytinos Sąjungos teisės elementą.
55.
Taigi negalima pritarti skundžiamo sprendimo 107 punkte pateiktam teiginiui, kad apeliantės nepagrindė „tikslaus „konstitucinės tvarkos principo“, kuris nustatytų laisvos ir nemokamos prieigos prie [DTS] reikalavimą“.
56.
Be to, Teisingumo Teismas Sprendime Skoma-Lux konstatavo, kad Sąjungos teisė turi būti prieinama Sąjungos piliečiams: „teisinio saugumo principas reikalauja, jog [Sąjungos] teisės aktai leistų suinteresuotiesiems asmenims tiksliai žinoti savo pareigų, kurios jais nustatomos, apimtį, o tai gali būti užtikrinta tik šiuos teisės aktus tinkamai paskelbus adresato oficialiąja kalba“. Tuo remdamasis Teisingumo Teismas toje byloje padarė išvadą, kad ES reglamentai ar direktyvos nesukelia teisinio poveikio asmenims, jei nėra tinkamai paskelbti Oficialiajame leidinyje valstybės narės kalba, „net jei šie asmenys galėjo susipažinti su šiais teisės aktais kitais būdais“ (
34
). Taigi, kaip paaiškinsiu toliau, mokama prieiga prie DTS arba prieiga per tam tikras atrinktas bibliotekas ar kelis informacinius punktus (
35
), priešingai, nei teigia Bendrasis Teismas (skundžiamo sprendimo 103 ir 107 punktai), akivaizdžiai netinka ir yra nepakankama siekiant užtikrinti teisinės valstybės principo laikymąsi.
57.
Iš tiesų, kaip pažymėjo, pavyzdžiui, Europos Taryba, „teisinio tikrumo principas yra būtinas pasitikėjimui teismų sistema ir teisine valstybe <…>. Jis taip pat yra būtinas produktyviems verslo susitarimams, kad būtų skatinamas vystymasis ir ekonominė pažanga <…>. Kad būtų pasiektas šis pasitikėjimas, valstybė turi užtikrinti, kad teisės akto tekstas būtų lengvai prieinamas“ (
36
).
58.
Taigi reikia įvertinti, ar pagal teisinio saugumo principą reikalaujama, kad DTS būtų laisvai prieinami (nemokamai), ar gali būti nustatytos tam tikros šios prieigos sąlygos.
ii) Šioje byloje pateisinama prieigos prie DTS apimtis
59.
Iš pradžių norėčiau atkreipti dėmesį į tai, kad nors šiuo atveju Komisija stengiasi išsaugoti status quo, kartu ši institucija savo 2022 m. ES standartizacijos strategijoje neseniai aiškiai pareiškė, kad „[ESO] taip pat turėtų apsvarstyti galimybę suteikti laisvą prieigą prie standartų ir kitų leidinių. Pasitelkdama esamus forumus Komisija yra pasirengusi pradėti konstruktyvų dialogą su [ESO], kad padėtų joms pasiekti šį tikslą“ (žr. šios išvados 21 punktą).
60.
Iš valstybių narių teisės tradicijų matyti, jog „pagal teisinės valstybės principą paprastai reikalaujama paskelbti oficialiai priimtas teisės normas. Siekiama, kad jos būtų prieinamos visuomenei ir suinteresuoti asmenys galėtų gauti patikimų žinių apie jų turinį. Ši galimybė taip pat neturi būti nepagrįstai apsunkinta“ (
37
).
61.
Pritariu apeliančių argumentui, kad piliečiai turėtų turėti galimybę pasinaudoti teisinį poveikį sukeliančiu teisės aktu, kuris yra Sąjungos teisės dalis, kaip antai DTS, todėl turėtų būti vykdomas. Iš tiesų pakanka nurodyti bylos, kurioje buvo priimtas Sprendimas James Elliott, aplinkybes, kai DTS išaiškinimo klausimas kilo nagrinėjant privataus pobūdžio ieškinį dėl nekokybiškų statybos produktų. Atsižvelgiant į tai, kad DTS sukelia realų teisinį poveikį fiziniams ir juridiniams asmenims, pagal teisinės valstybės principą reikalaujama, kad šie asmenys turėtų galimybę susipažinti su DTS. Iš tiesų, kadangi DTS atstovauja viešajam interesui ir atlieka funkciniu požiūriu lygiavertį teisės normų vaidmenį, jų teisėtumas (taigi ir prieinamumas) turi būti atitinkamai pritaikytas (
38
).
62.
Atrodo, kad dauguma valstybių narių (išskyrus Airiją ir buvusią valstybę narę Jungtinę Karalystę) linkusios netaikyti autorių teisių apsaugos oficialiems tekstams. Kitokia situacija susiklostė dėl autorių teisių apsaugos taikymo nacionaliniams standartams. Vis dėlto, kaip paaiškinau šios išvados 33 punkte, DTS, atsižvelgiant į jų ypatingą vaidmenį pagal Sąjungos teisę, visiškai skiriasi nuo nacionalinių standartų.
63.
Sprendimai James Elliott ir Stichting aiškiai nurodo, kad DTS turėtų būti oficialiai paskelbti (tai taip pat nurodoma teisinėje literatūroje), nes priešingu atveju labai apribojamas teisės aktų nuorodų į tokias taisykles veiksmingumas, mat jos apskritai nėra vykdytinos asmenų, juo labiau įmonių, kurios neturėjo galimybės veiksmingai susipažinti su DTS, atžvilgiu. Iš tiesų mokamas DTS skelbimas niekada nepakeis pareigos juos oficialiai skelbti Oficialiajame leidinyje. Tai pasakytina net ir apie dideles įmones, nes šios taisyklės vis tiek galiausiai susijusios su jų klientais, kurie yra jų tikrieji adresatai: kaip pilietis galėtų neginčijamai žinoti, ar įmonė pagamino savo produktą arba suteikė paslaugą pagal DTS, jeigu jis negali susipažinti su jų turiniu? Iš piliečio negali būti atimta galimybė „oficialiai“ susipažinti su taisyklės, kuri tiesiogiai ar netiesiogiai gali jį paveikti, turiniu (
39
).
64.
Dėl savo sąsajos su antrinės teisės aktais DTS neišvengiamai patenka į viešųjų užduočių sritį, nes jie yra nepakeičiami (arba „būtini“), siekiant veiksmingai įgyvendinti Sąjungos antrinės teisės aktus (ir taip skatinti veiksmingą Sąjungos vidaus rinkos kūrimą). Atsižvelgiant į tai, kad ESO vykdo viešąsias užduotis (t. y. rengia Sąjungos teisės aktus papildančius DTS), šioms standartizacijos organizacijoms už šių viešųjų užduočių vykdymą prireikus galėtų būti atlyginama iš viešųjų lėšų (taip iš dalies jau yra, nes visas tris ESO finansuoja Komisija) (
40
).
65.
Iš to, kas išdėstyta pirma, matyti, jog pagal teisinės valstybės principą reikalaujama, kad prieiga prie DTS būtų laisva ir nemokama. DTS, kaip standartizacijos aktai, esantys ES teisės dalimi, įgyvendinantys ES antrinius teisės aktus ir sukeliantys teisinių pasekmių, turėtų būti paskelbti Oficialiajame leidinyje, kad būtų užtikrintas jų įgyvendinimas ir prieinamumas.
4) DTS, kaip Sąjungos teisės daliai, negali būti taikoma autorių teisių apsauga
66.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, lieka klausimas, kaip suderinti šią išvadą su tuo, kad pagal Komisijos ir ESO sutartimis įtvirtintus susitarimus DTS yra saugomi autorių teisių.
67.
Iš tiesų CEN ir Komisijos argumentas, kad dėl šios apsaugos neįmanoma susipažinti su prašomais DTS, priklauso nuo to, ar sutinkame, kad pagal Sąjungos teisę DTS gali būti taikoma autorių teisių apsauga.
68.
Mano samprotavimai dėl pagrindinio 20 punkte nurodyto argumento (kad DTS iš tikrųjų turi būti laikomi priimtais Komisijos) taikomi mutatis mutandis net ir tuo atveju, jei Teisingumo Teismas prieitų prie išvados, kad DTS neturėtų būti laikomi „Sąjungos institucijų, įstaigų ar organų aktais“. Taip yra dėl to, kad, atsižvelgiant į Sąjungos teisę apskritai ir ypač dėl galimybės susipažinti su Sąjungos teisės aktais, DTS yra Sąjungos teisės dalis ir, atsižvelgiant į būtiną jų vaidmenį įgyvendinant privalomuosius Sąjungos antrinės teisės aktus ir teisinį poveikį, jiems iš esmės negali būti taikoma autorių teisių apsauga.
69.
Taigi Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, nes nenagrinėjo minėtų klausimų, kad galėtų įvertinti, ar teisės aktui (taigi ir DTS, kaip teisės aktui, kuris yra Sąjungos teisės dalis) apskritai gali būti taikoma autorių teisių apsauga. Jis tik darė nuorodą į Sprendimą James Elliott ir teigė, kad Teisingumo Teismas nepripažino dabartinės DTS paskelbimo sistemos negaliojančia (nors toje byloje tai nebuvo ginčijama). Į lemiamą klausimą, ar teisės aktui, kuris yra Sąjungos teisės dalis, gali būti taikoma autorių teisių apsauga, nebuvo atsakyta.
70.
Reikia pažymėti, kad, priešingai, nei teigia Komisija ir įstojusios į bylą šalys, Reglamentas Nr. 1025/2012 negali būti laikomas DTS autorių teisių apsaugos pagrindu. Tame reglamente nėra nuostatos, kurioje būtų numatyta, kad DTS gali būti taikoma autorių teisių apsauga. Jei Sąjungos teisės aktų leidėjas būtų laikęs, kad DTS gali būti taikoma autorių teisių apsauga, logiškai būtų įtraukęs atitinkamą nuostatą į tą reglamentą arba bent jau paminėjęs ją konstatuojamojoje dalyje.
71.
Vadinasi, Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies pirmoje įtraukoje numatyta išimtis, kuria Bendrasis Teismas grindė savo sprendimą ir atsisakė suteikti galimybę susipažinti su prašomais DTS, netaikytina šios bylos aplinkybėmis. Taigi sprendime padaryta teisės klaida ir jis turi būti panaikintas.
b)
Apeliacinio skundo pirmojo pagrindo pirmos dalies antras teiginys – net jei autorių teisių apsauga galėtų būti taikoma DTS, galimybė laisvai susipažinti su teisės aktais turi pirmenybę prieš autorių teisių apsaugą
72.
Papildomai apeliantės iš esmės teigia, kad net jeigu prašomus DTS būtų galima apsaugoti autorių teisėmis, galimybė laisvai susipažinti su teisės aktais turi būti viršesnė už autorių teisių apsaugą.
73.
Iš pradžių norėčiau pabrėžti, kad pačiame Reglamente Nr. 1049/2001 pripažįstama galimybės laisvai susipažinti su teisės aktais sąvoka, o jo 6 konstatuojamojoje dalyje numatyta, kad „[g]alimybė tiesiogiai susipažinti su tokiais dokumentais turėtų būti kaip galima platesnė“„<…> tais atvejais, kai institucijos atlieka įstatymų leidimo funkcijas, įskaitant ir tuos atvejus, kai joms ši teisė suteikta pagal įgaliojimą“ (išskirta mano).
74.
Be to, skundžiamas sprendimas prieštarauja skaidrumo principui ir Teisingumo Teismo suformuotai jurisprudencijai. Teisingumo Teismas (plenarinė sesija) patvirtino teisėkūros proceso skaidrumo principo svarbą, pagal kurį dokumentai, esantys tokio proceso dalimi, iš esmės turėtų būti skelbiami viešai. Teisingumo Teismas priminė, kad šiame procese naudotų dokumentų atskleidimas didina teisėkūros proceso skaidrumą ir atvirumą ir stiprina Sąjungos piliečių demokratinę teisę tikrinti informaciją, kuri buvo teisės akto pagrindas. Iš tiesų net Sąjungos institucijų teisės tarnybos išvadoms, susijusioms su teisėkūros procesu, netaikomas bendras konfidencialumo poreikis, ir Teisingumo Teismas pažymėjo, kad Reglamentu Nr. 1049/2001 iš esmės nustatoma pareiga jas atskleisti (
41
). Teisingumo Teismas turėtų vadovautis skaidrumo principo svarba ir DTS atveju.
75.
Taip pat Sprendime Stichting (40–42 ir 73 punktai) Teisingumo Teismas pripažino, kad teisė turi būti viešinama, ir pažymėjo, kad standartai nėra privalomi visuomenei, jei nėra paskelbti Oficialiajame leidinyje.
1) Autorių teisių apsaugos netaikymas keturiems prašomiems DTS (dėl „originalumo“ trūkumo)
76.
Nors Sąjunga nėra pasirašiusi Berno konvencijos (
42
), ji sutiko laikytis jos 1–21 straipsnių (
43
). Iš Konvencijos 2 straipsnio 4 dalies matyti, kad „įstatymų, oficialių administracinių bei teismų dokumentų“ autorių teisių apsauga automatiškai netaikoma. Atvirkščiai, „[Berno] sąjungos šalių įstatymams suteikiama teisė nustatyti [tokių] dokumentų ir tokių dokumentų oficialių vertimų apsaugą“.
77.
Sąjungos teisėje nėra aiškiai nustatyta, ar Sąjungos institucijų parengtiems teisiniams arba kvaziteisiniams tekstams gali būti taikoma autorių teisių apsauga. Vis dėlto galima teigti, kad iš SESV 297 straipsnio matyti, kad Sąjungos teisei negali būti taikoma kūrinio apsauga, suteikianti kūrinio savininkui išimtinę teisinę teisę atgaminti, skelbti, parduoti ar platinti šį kūrinį.
78.
Kaip jau paaiškinau, manau, kad DTS negali būti taikoma autorių teisių apsauga, tačiau net jei Teisingumo Teismas nuspręstų kitaip (quod non), paaiškinsiu, kad skundžiamame sprendime neįrodoma, kad keturiems prašomiems DTS bet kuriuo atveju turėtų būti taikoma autorių teisių apsauga.
i) Jurisdikcija vertinti autorių teises
79.
Apeliantės teigia, kad Bendrasis Teismas padarė klaidą, nes nustatė, jog Komisija nebuvo įgaliota nagrinėti, ar keturiems prašomiems DTS galėjo būti taikoma autorių teisių apsauga. Reikia pažymėti, kad iš tiesų jis nusprendė, jog toks nagrinėjimas viršytų kontrolės, kurią Komisija įgaliota atlikti pagal susipažinimo su dokumentais procedūrą, ribas (skundžiamo sprendimo 57 punktas).
80.
Tokie argumentai yra klaidingi. Pirma, kaip teisingai teigia apeliantės, ši išvada tiesiogiai prieštarauja skundžiamo sprendimo 48 ir 49 punktams, kuriuose konstatuota, kad Komisija turėjo teisę pripažinti, jog originalumo riba buvo pasiekta, ir kad ji teisingai nusprendė, jog prašomiems DTS gali būti taikoma autorių teisių apsauga. Neaišku, kaip galima nustatyti, kad autorių teisės egzistuoja, jei Komisija neturi teisės to vertinti. Taigi Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai nustatė, kad Komisija neturėjo teisės nagrinėti, ar prašomiems DTS galėjo būti taikoma autorių teisių apsauga.
81.
Antra, kaip teisingai nurodo apeliantės, nagrinėjama byla susijusi su prašymu leisti susipažinti su dokumentais, kurie yra Sąjungos teisės dalis (t. y. su keturiais prašomais DTS), o prašymas grindžiamas Sąjungos reglamentu (t. y. Reglamentu Nr. 1049/2001). Šiuo klausimu Teisingumo Teismas konstatavo, kad šio reglamento 4 straipsnyje nėra jokios nuorodos į valstybės narės nacionalinę teisę (
44
). Todėl galimybę susipažinti su dokumentais pagal Reglamentą Nr. 1049/2001 ir ypač su Sąjungos teisės aktais turi įvertinti Sąjungos institucijos, o jų teisinė peržiūra turi būti atliekama pagal Sąjungos teisę ir Sąjungos teismuose. Bendrasis Teismas akivaizdžiai to nepripažino. Be to, jei Bendrojo Teismo nuomonė būtų teisinga, tai pažeistų pagrindinę apeliančių teisę į veiksmingas teisinės gynybos priemones, įskaitant teisę būti išklausytoms. Šį prieštaravimą yra nurodę ir daugelis teisinės literatūros autorių (
45
). Todėl Sąjungos institucijos pačios savo teisės aktais turi nuspręsti, kokio lygio autorių teisių apsauga taikoma aktams, įgyvendinantiems ES antrinės teisės priemones, ir ar DTS gali būti taikoma autorių teisių apsauga.
82.
Trečia, Bendrasis Teismas savo išvadą dėl Komisijos kompetencijos vertinti autorių teises nebuvimo grindė su patentais susijusia jurisprudencija. Vis dėlto šiuo atveju tai netaikytina. Nuomonėje 1/09 (
46
) Teisingumo Teismas (plenarinė sesija) pažymėjo, kad „Teisingumo Teismui nėra suteikta jurisdikcij[os] priimti sprendimus dėl tiesioginių privačių asmenų ieškinių patentų srityje, nes ši jurisdikcija priklauso valstybių narių teismams“.
83.
Tiek kiek Bendrasis Teismas siekia remtis generalinio advokato N. Jääskinen išvada byloje Donner (C-5/11, EU:C:2012:195) (skundžiamo sprendimo 40 punktas), pagal kurią autorių teisės, nepaisant laipsniško vis glaudesnio derinimo, iš esmės tebėra reglamentuojamos nacionalinės teisės, skundžiamas sprendimas šiuo klausimu yra pernelyg teorinis. Šis aspektas jau buvo pažymėtas teisinėje literatūroje. Iš tiesų nuo 2012 m. Teisingumo Teismas parodė, kaip toli buvo pažengta derinant autorių teisių sritį. Bet kuriuo atveju nuoroda atrodo ištraukta iš konteksto, nes byloje Donner daugiausia dėmesio buvo skiriama teisių gynimo priemonėms autorių teisių pažeidimo atveju. Joje nebuvo nagrinėjamas autorių teisių apsaugos egzistavimo pagrindas, kaip šiuo atveju (
47
).
84.
Vis dėlto pažymėtina, kad šis apeliacinis skundas nėra susijęs su tiesioginiu ieškiniu tarp asmenų dėl patento (ar autorių teisių) pažeidimo, jis atitinka pagal ES sutartis Sąjungos teismams suteiktos jurisdikcijos ribas. Veikiau pirmojoje instancijoje buvo prašoma panaikinti apeliantėms skirtą Komisijos sprendimą, kuriuo atsisakyta tenkinti jų prašymą leisti susipažinti su Sąjungos dokumentais. Tai yra ieškinys, kurį nagrinėti jurisdikcija suteikta Sąjungos teismams. Visų pirma pagal SESV 263 straipsnį neribojami ieškinio dėl panaikinimo pagrindai, kuriuos galima nurodyti ieškinyje dėl panaikinimo, kaip nustatė Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 57 punkte. Taigi Bendrasis Teismas suklydo bandydamas taikyti analogiją tarp privačių ginčų dėl patentų pažeidimo ir atsisakymo leisti susipažinti su Sąjungos dokumentais, kiek tai susiję su ginčijamu Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies pirmos įtraukos taikymu.
85.
Vadinasi, Bendrasis Teismas suklydo, kai konstatavo, jog Komisija neturėjo teisės nagrinėti originalumo reikalavimo, nes nustatė, kad toks nagrinėjimas peržengtų kontrolės, kurią ji įgaliota atlikti pagal susipažinimo su dokumentais procedūrą, ribas. Iš tiesų Komisija ir Sąjungos teismai turi nustatyti, ar prašomiems DTS gali būti taikoma autorių teisių apsauga ir ar jie atitinka originalumo reikalavimą.
86.
Taigi skundžiamame sprendime padaryta teisės klaida.
ii) Autorių teisių į prašomus DTS nebuvimas
87.
Bendrasis Teismas iš esmės nusprendė, jog Komisija nepadarė klaidos, kai konstatavo, kad DTS autoriai juos parengė pakankamai kūrybiškai, kad jiems būtų taikoma autorių teisių apsauga, ir kad teksto apimtis rodo, jog autoriai turėjo priimti tam tikrus sprendimus (įskaitant sprendimą dėl dokumento struktūros), dėl kurių dokumentas yra saugomas autorių teisių (skundžiamo sprendimo 47–49 punktai).
88.
Bendrojo Teismo požiūris yra teisiškai klaidingas.
89.
Pagal suformuotą jurisprudenciją, nors autorių teisės Sąjungoje nėra visiškai suderintos, „sąvoka „kūrinys“ yra autonominė Sąjungos teisės sąvoka, kuri turi būti aiškinama ir taikoma vienodai ir kuri lemia, kad turi būti tenkinamos dvi kumuliacinės sąlygos. Viena vertus, ši sąvoka reiškia, kad turi egzistuoti originalus objektas, t. y. kad jis turi būti paties autoriaus intelektinės kūrybos rezultatas. Kita vertus, kūriniu gali būti laikomi elementai, kurie yra tokios kūrybos išraiška“ (
48
). Tam, kad autorių teisių apsauga galiotų, autorius turi turėti galimybę išreikšti savo kūrybinius gebėjimus kurdamas kūrinį, priimdamas laisvus ir kūrybiškus sprendimus (
49
).
90.
Šį rezultatą patvirtina ir Teisingumo Teismo jurisprudencija. Pavyzdžiui, Teisingumo Teismas nusprendė, jog tai, kad duomenų bazės sukūrimas pareikalavo daug autoriaus darbo ir įgūdžių, savaime negali pateisinti jos apsaugos autorių teisėmis, jei šis darbas ir įgūdžiai neišreiškia jokio originalumo (
50
). Šis kriterijus šiuo atveju yra labai svarbus.
91.
Mano manymu, šis kriterijus turi būti taikomas ir DTS. Atsižvelgiant į tai, kad visų pirma Sprendime James Elliott Teisingumo Teismas pripažino savo kompetenciją aiškinti DTS, akivaizdu, kad Sąjungos teismai turi įvertinti, ar DTS gali būti taikoma autorių teisių apsauga ir ar ESO turėtų pasinaudoti tokia autorių teisių apsauga. Negalima leisti situacijos, kad valstybės narės pačios spręstų, ar autorių teisės taikomos teisiniam tekstui, kuris yra Sąjungos teisės dalis ir pagal Sąjungos teisę turi lemiamą teisinį poveikį. Tokia išvada niekaip neprieštarauja Berno konvencijai dėl literatūros ir meno kūrinių apsaugos, nes šios konvencijos šalys pačios sprendžia, ar jų teisinėje sistemoje teisiniams tekstams yra taikoma autorių teisių apsauga, ar ne.
92.
Sutinku su apeliantėmis, kad nei Komisija ginčijamame sprendime, nei Bendrasis Teismas skundžiamame sprendime tinkamai neišnagrinėjo prašomų DTS originalumo ir klausimo, ar jie iš tiesų gali „atspindėti autoriaus asmenybę“. Tai taip pat taikoma laisvų ir kūrybiškų sprendimų atveju. Atsižvelgdama į DTS sąvoką ir paskirtį – jie paprastai yra tiek mokslinio bandymo, tiek komiteto susitarimo rezultatai – darau išvadą, kad originalumo standartas negali būti pripažintas remiantis tikrąją verte (
51
), kaip šiuo atveju jį pripažino Bendrasis Teismas. Ši išvada tik dar labiau patvirtina, kai atsižvelgiame į specifinį DTS pobūdį (šios išvados 16 ir paskesni punktai) ir jų priėmimo procedūrą (šios išvados 23 ir paskesni punktai).
93.
Nors Komisija ir Bendrasis Teismas turėjo įrodyti, kad Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnyje numatyta išimtis taikytina, jie rėmėsi tik labai bendro pobūdžio teiginiais ir prielaidomis: nurodė, kad prašomiems DTS taikoma autorių teisių apsauga, nes iš tekstų apimties galima daryti prielaidą, kad autoriai turėjo priimti tam tikrus sprendimus. Vis dėlto šie veiksniai nelemia, ar konkretus dokumentas yra originalus, todėl jam taikoma autorių teisių apsauga. Taigi skundžiamas sprendimas yra klaidingas.
94.
Priešingai, nei skundžiamo sprendimo 59 punkte nurodė Bendrasis Teismas, apeliantės pagrindė, kiek tai buvo įmanoma neturint faktinės galimybės susipažinti su prašomais DTS, kad CEN sprendimų galimybės buvo ribotos keliais aspektais. Kalbant apie DTS turinį ir išdėstymą, pažymėtina, kad tai visų pirma susiję su atitinkama antrinės teisės akto nuostata, kuria remiantis pagal Komisijos prašymą buvo parengtas DTS. Iš principo tai labai apriboja bet kokią kūrybiškumo ir originalumo galimybę. Vadinasi, nepakanka miglotai pasikliauti dokumento didele apimtimi, norint įrodyti, kad DTS yra tikrų kūrybingų CEN pasirinkimų rezultatas (
52
).
95.
Taigi Bendrasis Teismas suklydo, kai pripažino, kad Komisija teisingai nusprendė, jog prašomiems DTS yra taikoma autorių teisių apsauga, todėl skundžiamas sprendimas turi būti panaikintas.
2.
Apeliacinio skundo pirmojo pagrindo antra dalis – vertindamas poveikį CEN komerciniams interesams Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą
96.
Apeliantės iš esmės tvirtina, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai vertino poveikį CEN komerciniams interesams, nes nepagrįstai taikė prezumpciją, kad prašomų DTS atskleidimas pažeistų Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies pirmoje įtraukoje saugomą interesą, ir neįvertino konkretaus poveikio tokiems komerciniams interesams.
a)
Remtis bendra prezumpcija buvo neteisėta
97.
Priešingai, nei skundžiamo sprendimo 97 punkte nurodė Bendrasis Teismas, neatrodo, kad Komisija rėmėsi bendra konfidencialumo prezumpcija, pagal kurią galimybės susipažinti su DTS suteikimas savaime pažeistų pagal Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies pirmą įtrauką saugomą interesą.
98.
Tokios bendros prezumpcijos nenumatyta nei Reglamente Nr. 1049/2001, nei Reglamente Nr. 1025/2012, nei Teisingumo Teismo jurisprudencijoje. Iš tiesų, kad tokia prielaida būtų pripažinta, reikėtų aiškiai įrodyti, jog nagrinėjamų dokumentų atskleidimas konkrečiai, veiksmingai ir nehipotetiškai (
53
) rimtai pakenktų Sąjungos standartizacijos sistemai.
99.
Pirma, DTS sudaro tik nedidelę ESO nustatytų standartų dalį, o didelę ESO finansavimo dalį skiria Komisija. Remiantis per posėdį CEN pateiktais duomenimis, 4,6 % standartizacijos biudžeto, t. y. apie 2 mln. eurų per metus, sudaro DTS pardavimas, o kaip teigia pati CEN, Komisijos finansavimas sudaro „apie 20 % viso CEN biudžeto“ (išskirta mano) (
54
). Antra, per teismo posėdį paaiškėjo, jog tam, kad Sąjungos standartizacijos sistema galėtų funkcionuoti, nėra reikalingas mokamas priėjimas prie DTS (priešingai, nei nenurodyta skundžiamo sprendimo 102 ir 103 punktuose), iš tiesų mokama prieiga reikalinga dėl ESO ir Komisijos sutartinių santykių ir finansavimo tvarkos. Pavyzdžiui, ETSI (kuri taip pat gauna Komisijos finansavimą DTS rengti) jau leidžia nemokamai susipažinti su jos DTS, juos atsispausdinti ir nemokamai atsisiųsti iš jos interneto svetainės (
55
). Be to, iš teisinės literatūros matyti, kad iš esmės tų pačių DTS kainos skirtingose valstybėse narėse labai skiriasi, o tai rodo problemas, kylančias dėl dabartinės prieigos prie DTS tvarkos (
56
).
100.
Be to, kadangi bendroji konfidencialumo prezumpcija yra taisyklės, pagal kurią atitinkama Sąjungos institucija privalo konkrečiai ir individualiai išnagrinėti kiekvieną dokumentą, išimtis, ji turi būti aiškinama ir taikoma griežtai. Teisingumo Teismas pripažino penkias dokumentų, kuriems taikomos bendrosios konfidencialumo prezumpcijos, kategorijas: i) valstybės pagalbos administracinės bylos dokumentai; ii) pareiškimai Sąjungos teismams; iii) dokumentai, kuriais keičiamasi vykdant koncentracijų kontrolę; iv) dokumentai pažeidimo procedūroje; ir v) dokumentai, susiję su procedūra pagal SESV 101 straipsnį (
57
).
101.
Akivaizdu, kad DTS nepriklauso nė vienai iš šių kategorijų. Iš tiesų visos minėtos kategorijos yra susijusios su specifiniu šių dokumentų procesiniu pobūdžiu. Tai netaikoma prašomiems DTS, kuriuos, be to, jau galima peržiūrėti bibliotekose, informacijos centruose arba įsigyti. Taigi prašomi DTS nėra konfidencialūs ir, skirtingai nei pirma minėtų kategorijų dokumentai, nėra susiję su jokiais vykstančiais administraciniais ar teisminiais procesais.
102.
Taigi Bendrasis Teismas suklydo, kai pripažino, kad Komisija turi teisę remtis tokia bendrąja prezumpcija, atsisakydama leisti susipažinti su prašomais DTS.
b)
Nevertintas konkretus poveikis komerciniams interesams
103.
Skundžiamame sprendime (64 punktas) tiesiog pritarta Komisijos teiginiams dėl autorių teisių apsaugos apodiktinio pobūdžio ir padaryta išvada, kad dėl to daroma įtaka komerciniams interesams, nes „[CEN] <…> surinks mažiau mokesčių“. Tai neteisinga.
104.
Pirma, Bendrojo Teismo samprotavimai reiškia, kad tariama DTS taikoma autorių teisių apsauga yra visada viršesnė už teisės susipažinti pagal Reglamentą Nr. 1049/2001 prezumpciją. Tai prieštarauja šio reglamento esmei ir formuluotei, juo remiantis bet kokios išimtys turi būti aiškinamos siaurai, kad suteiktos teisės būtų kuo platesnės (
58
).
105.
Antra, Bendrasis Teismas neatsižvelgė į konkrečias šios bylos faktines aplinkybes. Tariamas poveikis komerciniams interesams atrodo nepagrįstas (žr. šios išvados 99 punktą).
106.
Taigi Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, nes negalėjo pateisinti atsisakymo leisti susipažinti su prašomais DTS vien remdamasis tariamu neigiamu poveikiu tokiems komerciniams interesams pagal Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies pirmą įtrauką.
B. Apeliacinio skundo antrasis pagrindas – teisės klaida, nepripažinus viršesnio viešojo intereso
107.
Pirma, apeliantės iš esmės teigia, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 98–101 punktuose padarė teisės klaidą. Kaip matyti iš apeliacinio skundo pirmojo pagrindo analizės, sutinku su apeliantėmis, kad jų prašymas leisti susipažinti su prašomais DTS buvo pagrįstas remiantis teisinės valstybės principu. Nusprendęs, kad apeliantės nenurodė konkrečių priežasčių, pagrindžiančių jų prašymą, Bendrasis Teismas nepripažino jų argumentų svarbos ir skundžiamą sprendimą grindė klaidingais argumentais.
108.
Visų pirma Apeliantės nurodė, jog viršesnis viešasis interesas atsirado dėl to, kad prašomi DTS yra Sąjungos teisės dalis, kuri turėtų būti laisvai prieinama. Be to, jos teigė, kad prašomi DTS yra susiję su teisės sritimis, kuriose labai svarbi aukšto lygio vartotojų apsauga, garantuojama pagal SESV 169 straipsnį, t. y. žaislų sauga ir didžiausia nikelio, kaip didžiausio kontaktinio alergeno ir įtariamo kancerogeno, norma. Pagrįstai galima teigti, kad kiekvienas vartotojas turėtų žinoti šių DTS turinį, kad būtų užtikrinta didžiausia žaislų sauga ir dar didesnė vėžio prevencija. Šiuo tikslu svarbu laikytis DTS siekiant apsaugoti Europos Sąjungos visuomenės narius (ypač vaikus prašomų DTS atžvilgiu) nuo galimai nesaugių ir kenksmingų gaminių. Mano nuomone, apeliantės taip pat pakankamai įrodė, kad prašomi DTS yra labai svarbūs ir gamintojams, ir paslaugų teikėjams, ir kitiems tiekimo grandinės dalyviams.
109.
Taigi minėtų aplinkybių pakako, kad nagrinėjamoje byloje būtų galima pripažinti viršesnį viešąjį interesą. Šiuo atžvilgiu Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą.
110.
Antra, apeliantės iš esmės kritikuoja skundžiamo sprendimo 102–104 punktuose padarytą išvadą, kad viršesnis viešasis interesas užtikrinti Sąjungos standartizacijos sistemos veikimą yra svarbesnis už galimybę laisvai susipažinti su DTS.
111.
Sąjungos standartizacijos sistemos veikimas yra su Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies pirmoje įtraukoje numatyta išimtimi (dėl komercinių fizinių arba juridinių asmenų interesų, įskaitant intelektinės nuosavybės, apsaugos) nesusijęs veiksnys. Taigi Bendrasis Teismas de facto sukūrė naują išimtį pagal šio reglamento 4 straipsnį, o tai yra neleistina (
59
). Iš to, kas išdėstyta pirma, matyti, kad, suteikus laisvą ir besąlygišką prieigą prie DTS, Sąjungos standartizacijos sistemos veikimui nekiltų grėsmės.
112.
Be to, Reglamento Nr. 1049/2001 12 straipsnyje reikalaujama, kad Sąjungos institucijos sudarytų galimybes, kad dokumentai, kiek įmanoma, būtų tiesiogiai prieinami visuomenei. Visų pirma, atsižvelgiant į šio reglamento 4 ir 9 straipsnius, turi būti sudaryta tiesioginė galimybė susipažinti su teisėkūros dokumentais, t. y. su valstybėse narėse juridinę galią turinčių arba valstybėms narėms privalomų teisės aktų priėmimo procese parengtais arba gautais dokumentais. Kaip paaiškinta apeliacinio skundo pirmajame pagrinde, šiuo atveju DTS yra dokumentai, kurie yra Sąjungos teisės dalis, todėl prieinamumo reikalavimas turi būti taikomas ir DTS.
113.
Iš visų išdėstytų argumentų matyti, kad skundžiamas ir ginčijamas sprendimai turi būti panaikinti o Komisija turi būti įpareigota suteikti apeliantėms galimybę susipažinti su keturiais prašomais DTS.
IV. Išvada
Remdamasi tuo, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui: i) panaikinti 2021 m. liepos 14 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Public.Resource.Org ir Right to Know / Komisija (T-185/19, EU:T:2021:445); ii) panaikinti 2019 m. sausio 22 d. Europos Komisijos sprendimą C(2019) 639 final, kuriuo atsisakyta leisti susipažinti su prašomais darniaisiais techniniais standartais; iii) įpareigoti Komisiją suteikti apeliantėms galimybę susipažinti su šiais standartais; iv) įpareigoti Komisiją padengti bylinėjimosi išlaidas, patirtas pirmojoje ir apeliacinėje instancijose; ir v) nurodyti įstojusios į bylą šalims padengti jų pačių patirtas bylinėjimosi išlaidas.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	2001 m. gegužės 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1049/2001 dėl galimybės visuomenei susipažinti su Europos Parlamento, Tarybos ir Komisijos dokumentais (OL L 145, 2001, p. 43; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 3 t., p. 331).
(
3
)	2006 m. rugsėjo 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1367/2006 dėl Orhuso konvencijos dėl teisės gauti informaciją, visuomenės dalyvavimo priimant sprendimus ir teisės kreiptis į teismus aplinkosaugos klausimais nuostatų taikymo Bendrijos institucijoms ir organams (OL L 264, 2006, p. 13).
(
4
)	2012 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (ES) Nr. 1025/2012 dėl Europos standartizacijos, kuriuo iš dalies keičiamos Tarybos direktyvos 89/686/EEB ir 93/15/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 94/9/EB, 94/25/EB, 95/16/EB, 97/23/EB, 98/34/EB, 2004/22/EB, 2007/23/EB, 2009/23/EB ir 2009/105/EB ir panaikinamas Tarybos sprendimas 87/95/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos sprendimas Nr. 1673/2006/EB (OL L 316, 2012, p. 12).
(
5
)	2009 m. birželio 18 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/48/EB dėl žaislų saugos (OL L 170, 2009, p. 1).
(
6
)	2006 m. gruodžio 18 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1907/2006 dėl cheminių medžiagų registracijos, įvertinimo, autorizacijos ir apribojimų (REACH), įsteigiantis Europos cheminių medžiagų agentūrą, iš dalies keičiantis Direktyvą 1999/45/EB bei panaikinantis Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 793/93, Komisijos reglamentą (EB) Nr. 1488/94, Tarybos direktyvą 76/769/EEB ir Komisijos direktyvas 91/155/EEB, 93/67/EEB, 93/105/EB bei 2000/21/EB (OL L 396, 2006, p. 1).
(
7
)	Atitinkamai 2012 m. liepos 12 d. Sprendimas Fra.bo (C-171/11, EU:C:2012:453, toliau – Sprendimas Fra.bo), 2016 m. spalio 27 d. Sprendimas James Elliott (C-613/14, EU:C:2016:821, toliau – Sprendimas James Elliott) ir 2022 m. vasario 22 d. Sprendimas Stichting Rookpreventie Jeugd ir kt. (C-160/20, EU:C:2022:101, toliau – Sprendimas Stichting).
(
8
)	1988 m. gegužės 3 d. Tarybos direktyva 88/378/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su žaislų sauga, suderinimo (OL L 187, 1988, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 9 t., p. 240).
(
9
)	1998 m. birželio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 98/34/EB[,] nustatanti informacijos apie techninius standartus ir reglamentus teikimo tvarką (OL L 204, 1998, p. 37; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 20 t., p. 337).
(
10
)	2014 m. sausio 22 d. Sprendimas Jungtinė Karalystė / Parlamentas ir Taryba (C-270/12, EU:C:2014:18, 83 ir 84 punktai).
(
11
)	Išvada byloje James Elliott Construction (C-613/14, EU:C:2016:63, 40 punktas).
(
12
)	Lundqvist, B., „European Harmonised Standards as „Part of ES Law“: The Implications of the James Elliott Case for Copyright Protection and, Possibly, for ES Competition Law“, Legal Issues of Economic Integration, 44 t., Nr. 4, 2017, p. 429 ir 431.
(
13
)	2022 m. vasario 2 d. Komisijos komunikatas (COM (2022) 31 final) „ES standartizacijos strategija“, atitinkamai p. 4, 5 ir paskesni. Taip pat žr. 2022 m. Mėlynąjį vadovą dėl gaminius reglamentuojančių ES taisyklių įgyvendinimo (OL C 247, 2022, p. 1, 192 išnaša).
(
14
)	Kaip gerą pavyzdį žr. 2009 m. liepos 9 d. įgaliojimą M.445/EN dėl prašomo Žaislų saugos direktyvos DTS.
(
15
)	2017 m. gruodžio 14 d. Sprendimas Anstar (C-630/16, EU:C:2017:971, 35 ir 36 punktai).
(
16
)	Komisija, Europos standartizacijos vadovas, I dalis, SWD(2015) 205, p. 8 ir 9 (toliau – Vademecum).
(
17
)	Žr. 2003 m. kovo 28 d. Bendrąsias CEN, CENELEC ir ETSI bei Europos Komisijos ir Europos laisvosios prekybos asociacijos bendradarbiavimo gaires (OL C 91, 2003, p. 7).
(
18
)	Žr. Schepel, H., „The new approach to the new approach: The juridification of harmonised standards in ES law“, Maastricht Journal of European and Comparative Law, 20(4) t., 2013, p. 521.
(
19
)	De Bellis, M., „Op-Ed: „Private standards, ES law and access – The General Court’s ruling in Public.Resource.Org“, ES Law Live, 2021 m. rugsėjo 10 d.
(
20
)	Šiuo klausimu taip pat žr. Sprendimo James Elliott 43 punktą (cituojamas šios išvados 9 punkte).
(
21
)	2011 m. vasario 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (ES) Nr. 182/2011 kuriuo nustatomos valstybių narių vykdomos Komisijos naudojimosi įgyvendinimo įgaliojimais kontrolės mechanizmų taisyklės ir bendrieji principai (OL L 55, 2011, p. 13).
(
22
)	Soroiu A. ir Correia Magalhaes De Carvalho, M. F. „Lawtify Premium: Public.Resource.Org (T‑185/19), a Judicial Take on Standardisation and Public Access to Law“, Review of European Administrative Law, 15(2) t., 2022, p. 57. Taip pat žr. Schepel, H., op. cit., p. 521 ir 523; Volpato, A., „The Harmonized Standards before the ECJ: James Elliott Construction“, Common Market Law Review, 54(2) t., 2017, p. 591; van Gestel, R. ir van Lochem, P., „Private Standards as a Replacement for Public Lawmaking?“, Marta Cantero Gamito, M. ir Micklitz, H.-W. (red.), The Role of the ES in Transnational Legal Ordering_Edward Elgar Publishing 2020, 31.
(
23
)	Žr. sprendimus Fra.bo (27–32 punktai), James Elliott (40, 42 ir 43 punktai) ir 2018 m. vasario 22 d. Sprendimą SAKSA (C-185/17, EU:C:2018:108, 39 punktas).
(
24
)	Žr. EIM Business & Policy Research, Access to Standardisation – Study for the European Commission, [DG] Enterprise and Industry, 2010, atitinkamai p. 9 ir 17 .
(
25
)	Žr., jurisprudenciją, primintą 2022 m. gruodžio 22 d. Sprendime Ministre de la Transition écologique ir Premier ministre (Valstybės atsakomybė už oro taršą) (C-61/21, EU:C:2022:1015, 43–47 punktai).
(
26
)	Žr. 2008 m. gruodžio 31 d. Hagos apygardos teismo sprendimas, LJN: BG8465. Žr. Van Gestel, B. ir Micklitz, H.-W., „European Integration Through Standardization: How Judicial Review is Breaking Down the Club House of Private Standardization Bodies“, CMLR 50 (2013), p. 176.
(
27
)	2014 m. spalio 16 d. Sprendimas Komisija / Vokietija (C-100/13, nepaskelbtas Rink., EU:C:2014:2293, 63 punktas).
(
28
)	Taip pat žr. šios išvados 61 punktą.
(
29
)	2007 m. sausio 18 d. Sprendimas PKK ir KNK / Taryba (C-229/05 P, EU:C:2007:32, 109 punktas).
(
30
)	2004 m. balandžio 29 d. Sprendimas Komisija / CAS Succhi di Frutta (C-496/99 P, EU:C:2004:236, 63 punktas).
(
31
)	1981 m. lapkričio 12 d. Sprendimas Meridionale Industria Salumi ir kt. (212/80–217/80, EU:C:1981:270, 10 punktas).
(
32
)	2003 m. gegužės 20 d. Sprendimas Consorzio del Prosciutto di Parma ir Salumificio S. Rita (C-108/01, EU:C:2003:296, 95 ir 96 punktai).
(
33
)	Tai pripažįstama ir konstituciniais principais, įtvirtintais įvairiose ESS nuostatose, pavyzdžiui, 1 straipsnio 2 dalyje, 10 straipsnio 3 dalyje, 11 straipsnio 2 ir 3 dalyse, taip pat Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijoje (42 straipsnis).
(
34
)	2007 m. gruodžio 11 d. Sprendimas Skoma-Lux (C-161/06, EU:C:2007:773, atitinkamai 38 ir 51 punktai).
(
35
)	Nacionalinių standartizacijos įstaigų valdomos vietos, kur tam tikromis sąlygomis galima susipažinti su DTS.
(
36
)	Teisinės valstybės principo taikymo ataskaitos, priimtos Venecijos komisijos 86-ojoje plenarinėje sesijoje (Venecija, 2011 m. kovo 25 ir 26 d.), CDL-AD(2011)003rev, 44 punktas.
(
37
)	Žr., pvz., 1998 m. liepos 29 d.Bundesverfassungsgericht (Vokietijos Federalinio Konstitucinio Teismas) sprendimą, byla 1 BvR 1143/90, DE:BVerfG:1998:rk19980729.1bvr114390, 26 punktas.
(
38
)	Žr. Van Waeyenberge, A., „La normalisation technique en Europe – L’empire (du droit) contre-attaque“, Revue internationale de droit économique: RIDE, Nr. 3, 2018, p. 314. Taip pat žr. Aubry, H., Brunet, A. ir Peraldi-Leneuf, F., „Le contrôle des normes: un garde-fou démocratique à perfectionner“, Aubry, H. ir kt. (red.), La normalisation en France et dans l’Union européenne. Une activité privée au service de l’intérêt général?, PUAM, Aix-en-Provence, 2012, p. 104.
(
39
)	Alvarez Garcia, V., „La problemática de la publicidad oficial de las normas técnicas de origen privado que despliegan efectos jurídico-públicos“, Revista de Derecho Comunitario Europeo, Nr. 72, 2022, p. 467.
(
40
)	Taip pat žr. Alvarez Garcia, V., op. cit., p. 478.
(
41
)	2022 m. vasario 16 d. Sprendimas Vengrija / Parlamentas ir Taryba (C-156/21, EU:C:2022:97, 58 punktas).
(
42
)	Berno konvencija dėl literatūros ir meno kūrinių apsaugos, pasirašyta 1886 m. rugsėjo 9 d. Berne (1971 m. liepos 24 d. Paryžiaus aktas), su pakeitimais, padarytais 1979 m. rugsėjo 28 d.
(
43
)	Pasaulinės intelektinės nuosavybės organizacijos (PINO) autorių teisių sutarties, priimtos 1996 m. gruodžio 20 d. Ženevoje, 1 straipsnio 4 dalis.
(
44
)	2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimas Švedija / Komisija (C-64/05 P, EU:C:2007:802, 69 punktas).
(
45
)	Skundžiamo sprendimo kritiką žr. Kamara, I., „General Court EU: Commercial interests block the right to access European harmonised standards“, Journal of Standardisation, 1 t., 2022, 4 dokumentas ir Krämer, L., „L’environnement devant la Cour de justice de l’Union européenne“, Revue du droit de l’Union européenne, 1/2022, p. 15.
(
46
)	2011 m. kovo 8 d. Nuomonė (Susitarimas dėl bendrosios patentų ginčų nagrinėjimo sistemos sukūrimo) (EU:C:2011:123, 80 punktas).
(
47
)	Žr. Blockx, F., „The General Court of the ES wanders into copyright law, and gets disoriented“, 2021 m. liepos 15 d. IPKat svečio įrašas, kuriame pateikiama daugiau nuorodų.
(
48
)	2019 m. rugsėjo 12 d. Sprendimas Cofemel (C-683/17, EU:C:2019:721, 29 punktas).
(
49
)	2011 m. gruodžio 1 d. Sprendimas Painer (C-145/10, EU:C:2011:798, 89 punktas).
(
50
)	2012 m. kovo 1 d. Sprendimas Football Dataco ir kt. (C-604/10, EU:C:2012:115, 42 punktas).
(
51
)	Blockx, F., op. cit.
(
52
)	Iš tiesų telefonų knygos taip pat yra labai didelės apimties ir gerai struktūrizuotos, tačiau tai nereiškia, kad jos yra kūrybiško sprendimo rezultatas. Žr. pavyzdžiui, Feist Publications, Inc., v. Rural Telephone Service Co., 499 U.S. 340 (1991). Šiuo klausimu žr. Blockx, F., op. cit.
(
53
)	Žr. pavyzdžiui, 2008 m. liepos 1 d. Sprendimą Sweden and Turco / Taryba (C‑39/05 P ir C‑52/05 P, EU:C:2008:374, 43–66 punktai). Taip pat žr. 2023 m. sausio 25 d. Sprendimą De Capitani / Taryba (T‑163/21, EU:T:2023:15, 87–96 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija) (neapskųstas Teisingumo Teismui).
(
54
)	Vis dėlto 2017 m. CEN metinės ataskaitos 22 p. nurodyta, kad jis gali sudaryti iki 35 %.
(
55
)	Žr. https://www.etsi.org/intellectual-property-rights (nors norint juos atgaminti būtina gauti tos įstaigos leidimą).
(
56
)	Van Gestel, R. ir Micklitz, H.-W., op. cit., p. 181.
(
57
)	2018 m. rugsėjo 4 d. Sprendimas ClientEarth / Komisija (C-57/16 P, EU:C:2018:660, 80 ir 81 punktai).
(
58
)	2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimas Švedija / Komisija (C-64/05 P, EU:C:2007:802, 66 punktas).
(
59
)	Šiuo klausimu žr. 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Švedija / Komisija (C-64/05 P, EU:C:2007:802, 65 ir paskesni punktai).