62012CC0408_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1. YKK Corp., YKK Holding Europe BV (jäljempänä YKK Holding) ja YKK Stocko Fasteners GmbH (jäljempänä YKK Stocko) vaativat valituksessaan Euroopan unionin yleisen tuomioistuimen 27.6.2012 antaman tuomion(2) kumoamista. Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi niiden kanteen, jossa vaadittiin ensisijaisesti komission päätöksen K(2007) 4257, lopullinen,(3) kumoamista siltä osin kuin se koski niitä, ja toissijaisesti kyseisellä päätöksellä niille määrätyn sakon kumoamista tai alentamista.
2. Valituksessa otetaan esille sellaisia tärkeitä Euroopan unionin kilpailulainsäädäntöön liittyviä kysymyksiä, joita unionin tuomioistuin ei ole vielä ratkaissut, eli yhtäältä asetuksen (EY) N:o 1/2003(4) 23 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun sakon lainmukaisen ylärajan määrittäminen, kun kyseessä on peräkkäisiin ajanjaksoihin liittyvä vastuu saman kartellin yhteydessä, ja tarkemmin sanottuna, kun rikkomiseen osallinen taho siirtyy jonkin toisen yrityksen määräysvaltaan kartellin keston aikana, ja toisaalta ehkäisevän vaikutuksen kertoimen soveltaminen sakon laskennassa sellaisessa yhteydessä.
I Asian tosiseikat
3. Asian tosiseikat ja riidanalainen päätös kuvataan valituksenalaisen tuomion 1–20 kohdassa seuraavasti:
”1 Ensimmäinen kantaja, YKK Corp., on japanilainen yritys. Se kuuluu vetoketjumarkkinoiden maailman markkinajohtajiin, mutta toimii myös ’muuntyyppisten kiinnittimien’ alalla.
2. Toinen kantaja, [YKK Holding], on Alankomaihin sijoittautunut yritys. Sillä on 24 tytäryhtiötä [mukaan lukien] [YKK Stocko]. Se on YKK Corp:n kokonaan omistama tytäryhtiö. Sen tytäryhtiöt valmistavat nappeja ja kiinnittimiä. Se ei valmista, myy tai jälleenmyy mitään näistä tuotteista. Sen on puhtaasti rahoituksellinen holdingyhtiö.
3. Kolmas kantaja, [YKK Stocko], aikaisemmin Stocko Fasteners GmbH ja Stocko Verschlußtechnik GmbH & Co. KG, on Wuppertaliin sijoittautunut saksalainen yhtiö. Se perustettiin vuonna 1901 ja rekisteröitiin nimellä YKK Stocko Fasteners syyskuussa 1995, kun YKK Holding osti 76 prosenttia sen osuuksista, kunnes osti sen kokonaan maaliskuussa 1997.
– –
10. Komissio osoitti 16.9.2004 väitetiedoksiannon ’muuntyyppisten kiinnittimien’, kiinnityskoneiden ja vetoketjujen osalta (jäljempänä väitetiedoksianto) yhtiöille Prym Fashion, William Prym, Éclair Prym, Fiocchi Prym, Fiocchi Snaps France, [YKK Stocko], YKK Holding, YKK Corp., Coats, A. Raymond, Berning & Söhne, Berning France, Scovill Fasteners Europe (aiemmin Unifast), Scovill Fasteners ja [Fachverband Verbindungs- und Befestigungstechnik (jäljempänä VBT)].
– –
12. Prym-konserni vetosi 12.11.2004 komission tiedonantoon [sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa][(5) ] ja esitti kaikkien tytäryhtiöidensä nimissä immuniteettihakemuksen tai toissijaisesti hakemuksen sakkojen määrän alentamisesta ’muuntyyppisten kiinnittimien’ osalta.
– –
14. YKK-konserni vetosi 18.2.2005 vuoden 2002 yhteistyötiedonantoon ja esitti hakemukssen sakkojen määrän alentamisesta ’muuntyyppisten kiinnittimien’ osalta.
– –
16. Komissio saattoi vuoden 2002 yhteistyötiedonannon soveltamista koskevien Prym-konsernin ja YKK-konsernin pyyntöjen tueksi toimitettujen todisteiden perusteella osoittaa kyseisille yhtiöille 7.3.2006 täydentävän väitetiedoksiannon (jäljempänä täydentävä väitetiedoksianto).
17. Mainittu täydentävä väitetiedoksianto, joka koskee ’muuntyyppisiä kiinnittimiä’, kiinnityskoneita ja vetoketjuja, osoitettiin yhtiöille A. Raymond, Berning & Söhne ja Berning France, Coats ja Coats Deutschland ja Éclair Prym, Prym Fashion, Fiocchi Prym, Scovill Fasteners Europe, Scovill Fasteners, William Prym, YKK Corp., YKK Holding ja YKK Stocko – – sekä VBT. – –
18. Täydentävä väitetiedoksianto koski samoja tuotteita kuin väitetiedoksianto ja siinä tarpeen mukaan korjattiin, täsmennettiin, tiivistettiin ja laajennettiin väitetiedoksiannossa esitettyjä väitteitä.
19. Kuulemistilaisuus pidettiin 11.7.2006.
20. Kuultuaan kilpailunrajoituksia ja määräävää markkina-asemaa käsittelevää neuvoa-antavaa komiteaa ja otettuaan huomioon kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan lopullisen kertomuksen komissio teki 19.9.2007 [riidanalaisen] päätöksen – –”.
4. Komissio totesi riidanalaisella päätöksellä, että valittajat olivat osallistuneet seuraaviin kolmeen kilpailuoikeuden rikkomiseen:
– niin sanottu baselilaiswuppertalilainen ja amsterdamilainen yhteistyö toukokuun 1991 ja maaliskuun 2001 välisenä aikana metallisten ja muovisten kiinnittimien (”muuntyyppiset kiinnittimet”) ja kiinnityskoneiden markkinoilla (jäljempänä BWA-yhteistyö). Tämän yhteistyön puitteissa osallistujat pääsivät kokouksissa yhteisymmärrykseen yhteisesti sovituista hinnankorotuksista ja vaihtoivat luottamuksellisia tietoja hinnoista ja hinnankorotuksista Saksassa ja muualla Euroopassa;
– yhteistyö vuosina 1999–2003 ”muuntyyppisten kiinnittimien” markkinoilla, johon Prym-konserni ja YKK-konserni osallistuivat (jäljempänä Prym-konsernin ja YKK-konsernin kahdenvälinen yhteistyö). Tämä rikkominen koostui Euroopan ja maailmanlaajuisista sopimuksista ja yhdenmukaistetuista menettelytavoista, jotka koskivat asiakaskunnan jakamista, hintojen, erityisesti vähimmäishintojen sekä keski- ja tavoitehintojen, vahvistamista ja hinnankorotusten valvomista säännöllisellä hintaluetteloiden vaihtamisella ja tiiviillä kahdenvälisellä yhteydenpidolla; sekä
– YKK-konsernin, Coats-konsernin ja Prym-konsernin välinen yhteistyö vetoketjumarkkinoilla huhtikuun 1998 ja marraskuun 1999 välisenä aikana (jäljempänä kolmenvälinen yhteistyö). Kyseiset konsernit vaihtoivat tässä yhteydessä tietoa hinnoista ja sopivat tavoista asettaa tietyille tuotteille vähimmäishinnat Euroopan markkinoilla.
5. Tämän johdosta komissio määräsi asianomaisille yrityksille sakkoja EY 81 artiklan (josta on tullut SEUT 101 artikla)(6) rikkomisen johdosta; sakon määrä laskettiin soveltamalla suuntaviivoissa(7) määriteltyjä menettelytapoja sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetussa komission tiedonannossa(8) ja vuoden 2002 yhteistyötiedonannossa.
6. BWA-yhteistyön osalta riidanalaisessa päätöksessä määrättiin seuraavat sakot:
– A. Raymond Sarl: 8 325 000 euroa;
– Berning & Söhne GmbH & Co. KG: 1 123 000 euroa;
– Scovill Fasteners Europe SA ja Scovill Fasteners Inc. yhteisvastuullisesti: 6 002 000 euroa;
– William Prym GmbH & Co. KG ja Prym Inovan GmbH & Co. KG yhteisvastuullisesti: 24 913 000 euroa;
– YKK Stocko: 68 250 000 euroa (josta YKK Corp. ja YKK Holding velvoitettiin maksamaan yhteisvastuullisesti 49 000 000 euroa), ja
– VBT: 1 000 euroa.
7. Tässä yhteydessä on syytä huomauttaa, että riidanalaisen päätöksen mukaan kolmas valittaja, YKK Stocko, on osallistunut rikkomiseen koko sen yhdeksän vuoden yhdeksän kuukauden keston ajan, kun taas YKK Corp. ja YKK Holding, ensimmäinen ja toinen valittaja, aloittivat (suoran tai välillisen) rikkomisen vasta sen jälkeen, kun YKK Holding oli ostanut YKK Stockon vuonna 1997, ja osallistuivat siihen siten neljän vuoden ajan (riidanalaisen päätöksen 466–468 perustelukappale). Yhtäältä tämän syyn vuoksi YKK Corp:lle ja YKK Holdingille lankesi vain osavastuu YKK Stockolle määrätystä sakosta, ja toisaalta viimeksi mainitun katsottiin olevan yksinään vastuussa sille määrätyn sakon loppuosasta, joka oli 19 250 000 euroa.
8. YKK Corp., YKK Holding ja YKK Stocko velvoitettiin yhteisvastuullisesti maksamaan 19 500 000 euron sakko Prym-konsernin ja YKK-konsernin kahdenvälisen yhteistyön osalta. Komissio katsoi riidanalaisessa päätöksessä, että Prym-konserni täytti sitä vastoin edellytykset saadakseen täydellisen sakkoimmuniteetin.
9. Kolmenvälisen yhteistyön puitteissa tapahtuneiden rikkomisten osalta määrättiin seuraavat sakot:
– YKK Corp. ja YKK Holding yhteisvastuullisesti: 62 500 000 euroa;
– Coats Holdings Ltd. ja Coats Deutschland GmbH yhteisvastuullisesti: 12 155 000 euroa, ja
– William Prym GmbH & Co. KG ja Prym Inovan GmbH & Co. KG yhteisvastuullisesti: 6 727 500 euroa (josta Éclair Prym Group SA velvoitettiin maksamaan yhteisvastuullisesti 5 850 000 euroa).
II Kanne unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
10. Riidanalaisen päätöksen kumoamiseksi unionin yleisessä tuomioistuimessa nostamansa kanteen tueksi valittajat esittivät kahdeksan valitusperustetta, joiden tutkimisjärjestystä unionin yleinen tuomioistuin muutti ja jotka se jakoi kolmeen ryhmään:
– ensimmäiseen ryhmään sisältyi viisi kanneperustetta, jotka liittyivät kolmenväliseen yhteistyöhön ja joiden sisältö oli pääasiallisesti ensiksikin se, ettei rikkomista ollut näytetty toteen (ensimmäinen kanneperuste), toiseksi se, ettei yhtäältä rikkomisen luonnetta ja toimeenpanoa ja toisaalta rikkomisen konkreettista vaikutusta ollut arvioitu oikein (toinen, kolmas ja neljäs kanneperuste), ja kolmanneksi vuosien 1996 ja 2002 yhteistyötiedonantojen virheellinen soveltaminen (viides kanneperuste);
– toinen ryhmä koostui kahdesta BWA-yhteistyöhön liittyvästä kanneperusteesta, joissa valittajat rikkomista kiistämättä vetosivat yhtäältä sakon rajoittamisen virheelliseen soveltamiseen siltä osin kuin komissio ei ollut soveltanut 10 prosentin ylärajaa YKK Stocko -tytäryhtiöön vuotta 1997 – ajankohta, jolloin YKK Holding osti YKK Stockon – edeltävän ajanjakson osalta (kuudes kanneperuste) ja toisaalta kertoimen virheelliseen soveltamiseen laskettaessa YKK Stockolle määrättyä sakkoa saman, sen ostamista edeltäneen ajanjakson osalta (seitsemäs kanneperuste) sekä,
– valittajien esittämä kahdeksas kanneperuste koskee sekä kolmenväliseen yhteistyöhön että B WA-yhteistyöhön liittyviä rikkomuksia ja sitä, että soveltamalla ehkäisevän vaikutuksen kerrointa 1,25 sakon laskennassa on loukattu yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta.
11. Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisessa tuomiossa kaikki valittajien esittämät kanneperusteet, hylkäsi niiden kanteen ja velvoitti ne korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
III Valitus
12. Valittajat ja komissio osallistuivat unionin tuomioistuimessa käytyyn kirjalliseen käsittelyyn ja 16.10.2013 pidettyyn istuntoon.
13. Valittajat esittävät valituksensa tueksi neljä valitusperustetta, jotka koskevat ainoastaan niille kolmenvälisen yhteistyön ja BWA-yhteistyön johdosta määrättyjen sakkojen laskemista.
14. Ensiksikin ne väittävät, ettei valituksenalaisessa tuomiossa esitetä asianmukaisesti niitä syitä, joiden vuoksi unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valitusperusteen, joka koski sakon laskentapohjan suhteettomuutta sikäli kuin kolmenvälisellä yhteistyöllä ei ollut ollut vaikutusta markkinoihin. Unionin yleinen tuomioistuin on tältä osin rikkonut niiden mukaan asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 ja 3 kohtaa ja loukannut suhteellisuusperiaatetta (ensimmäinen valitusperuste). Valittajat väittävät lisäksi, että unionin yleinen tuomioistuin on laiminlyönyt perusteluvelvollisuuttaan ja rikkonut lex mitior -periaatetta vuosien 1996 ja 2002 yhteistyötiedonantojen sovellettavuuden osalta (toinen valitusperuste). Ne väittävät myös, että käyttämällä perusteena virheellistä tulkintaa asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdasta unionin yleinen tuomioistuin on laiminlyönyt suhteellisuusperiaatteen ja yhdenvertaisen kohtelun sekä yksilöllisen vastuun periaatteiden noudattamisen kieltäytyessään ainoastaan YKK Stockon tapauksessa soveltamasta 10 prosentin ylärajaa liikevaihdosta sitä ajankohtaa edeltävän ajanjakson osalta, jolloin YKK Holding osti sen (kolmas valitusperuste). Lopuksi valittajat moittivat unionin yleistä tuomioistuinta sen vuoksi, että se on laiminlyönyt myös perusteluvelvollisuutta, rikkonut asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohtaa ja laiminlyönyt suhteellisuusperiaatteen ja yksilöllisen vastuun periaatteen noudattamisen sikäli kuin kyseessä on ehkäisevän vaikutuksen kertoimen soveltaminen sen YKK Stockon ostoajankohtaa edeltävän rikkomisajanjakson osalta (neljäs valitusperuste).
A Kolmenvälistä yhteistyötä koskeva ensimmäinen valitusperuste, jonka mukaan sakon laskentapohjan vahvistaminen on perusteltu puutteellisesti valituksenalaisessa tuomiossa, kun otetaan huomioon rikkomisen vaikutukset markkinoihin, ja jonka mukaan suhteellisuusperiaatetta ei ole noudatettu
1.
Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa
15. Valittajat väittävät valitusperusteen tässä osassa, että unionin yleinen tuomioistuin ei ole perustellut asianmukaisesti syitä, joiden vuoksi se hylkäsi kanneperusteeseen, joka koski sitä, että sakon laskentapohja 50 miljoonaa euroa on suhteeton, kun otetaan huomioon, ettei kyseisellä rikkomisella oletettavasti ollut vaikutusta markkinoihin. Perustelujen puuttumisen vuoksi valittajat eivät voi tietää, onko unionin yleinen tuomioistuin hylännyt kyseisen kanneperusteen sen vuoksi, että komissio on ottanut riittävästi huomioon rikkomisen vaikutukset markkinoihin, vai sen vuoksi, että se ei ole ottanut niitä huomioon, koska sen ei tarvinnut näin tehdä.
16. Valittajat toteavat lisäksi, että unionin yleisen tuomioistuimen päättely on epäselvä, koska siinä sekoitetaan rikkomisen luonnehdinta ”erityisen vakavaksi” ja sakon laskentapohjan määrittäminen.
17. En jaa niiden näkemystä.
18. Korostettakoon ensinnäkin, että valittajat ovat nimenomaisesti hylänneet perustelun, jonka mukaan ”kolmenvälisen yhteistyön ei voitu katsoa olleen luonteeltaan ’erityisen vakavaa’, kun otetaan huomioon, ettei komissio ottanut huomioon vaikutuksia” (valituskirjelmän 13 kohta). Koska kyseessä ei ole enää rikkomisen luonnehdinta, nyt käsiteltävän kanteen kohteena on siten ainoastaan sakon laskentapohjan vahvistaminen 50 miljoonaksi euroksi, jonka unionin yleinen tuomioistuin on valittajien mukaan vahvistanut selittämättä riittävästi sitä, onko komissio ottanut asianmukaisesti huomioon kyseessä olevan rikkomisen vaikutukset markkinoihin, tai sitä, onko se velvollinen ottamaan ne huomioon.
19. Mielestäni unionin yleinen tuomioistuin on selittänyt erittäin hyvin, minkä vuoksi se katsoo, että komissio saattoi luonnehtia kyseessä olevan rikkomisen ”erityisen vakavaksi” ja vahvistaa sakon laskentapohjaksi 50 miljoonaa euroa ottamatta huomioon kyseisen rikkomisen vaikutuksia markkinoihin, koska sillä ei ollut velvollisuutta tehdä sitä.
20. Unionin yleinen tuomioistuin toteaa ensinnäkin, että ”suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan ensimmäisen alakohdan mukaan rikkomuksen vakavuuden arvioinnissa on otettava huomioon sen laatu, sen konkreettinen vaikutus markkinoihin, jos se on mitattavissa, ja laajuus asian kannalta merkityksellisillä maantieteellisillä markkinoilla” (valituksenalaisen tuomion 125 kohta), mutta että näillä kolmella arviointia koskevalla seikalla ”ei ole samaa painoarvoa kattavassa tutkimuksessa” (valituksenalaisen tuomion 126 kohta). On nimittäin niin, että kaikkein vakavimpia rikkomuksia, kuten ”sopimuksia tai yhdenmukaistettuja menettelytapoja, joilla pyritään, kuten tässä tapauksessa, muun muassa hintojen vahvistamiseen, voidaan jo laatunsa perusteella luonnehtia ’erityisen vakaviksi’, ilman että näitä menettelytapoja olisi tarpeen luonnehtia tietyn vaikutuksen tai maantieteellisen laajuuden perusteella” (valituksenalaisen tuomion sama 126 kohta).
21. Markkinoihin kohdistuvan todellisen vaikutuksen huomioon ottamisesta unionin yleinen tuomioistuin jatkaa päättelyään toteamalla valituksenalaisen tuomion 140 kohdassa, että kyseinen vaikutus on otettava huomioon ainoastaan, ”jos se on mitattavissa”, ja huomauttaa kyseisen tuomion 141 kohdassa, ettei komissio ollut ”yrittänyt osoittaa tarkasti rikkomisen vaikutuksia”. Komissio esitti nimittäin selvästi, että kun otetaan huomioon sen asiakirja-aineistossa olevat todisteet kolmenvälisestä yhteistyöstä vetoketjumarkkinoilla, sillä ei ollut riittäviä todisteita hinnoittelun yhtenäistämistä(9) (joka oli yksi sopimuksen osista ja johon sisältyi myös arkaluonteisten tietojen vaihtaminen ja keskustelut hinnankorotuksista)(10) koskevan sopimuksen lopullisesta täytäntöönpanosta. Kuten unionin yleinen tuomioistuin toteaa valituksenalaisen tuomion 142 kohdassa, tämä seikka ei kuitenkaan estänyt komissiota päättelemästä, että sopimuksella kokonaisuudessaan oli todennäköisesti ollut vaikutuksia markkinoihin, vaikka vaikutukset olivat rajallisemmat tai kestoltaan lyhyemmät kuin osallistujat olivat ennakoineet.(11)
22. Nähdäkseni komissio on voinut ilman mitään ristiriitaa todeta samanaikaisesti, että sopimus kokonaisuudessaan oli pantu täytäntöön ja että se oli saattanut vaikuttaa markkinoihin ja ettei kyseinen vaikutus ollut kuitenkaan mitattavissa, koska sovellettavia kilpailutekijöitä oli mahdotonta määrittää riittävän varmasti ilman rikkomisia, minkä unionin yleinen tuomioistuin tekee selväksi valituksenalaisen tuomion 141 ja 142 kohdassa.
23. Huomautan myös, että nämä unionin yleisen tuomioistuimen perustelut ovat täysin yhdenmukaiset unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön kanssa. Unionin yleinen tuomioistuin ainoastaan muistutti ”periaatteesta, jonka mukaan rikkomisen todellista markkinoihin kohdistuvaa vaikutusta koskeva peruste ei ole ratkaiseva arviointiperuste sakkojen suuruuden määrittämiseksi”.(12)
24. Yhteisöjen tuomioistuin on lisäksi katsonut asiassa Carbone-Lorraine vastaan komissio antamassaan tuomiossa,(13) että ”kilpailunvastaisen menettelytavan vaikutus ei sellaisenaan ole ratkaiseva peruste arvioitaessa sakon asianmukaista määrää. Erityisesti menettelytavan suunnitelmallisuuteen liittyvillä seikoilla voi olla suurempi merkitys kuin sen vaikutuksiin liittyvillä seikoilla, varsinkin kun kyse on sellaisinaan vakavista rikkomisista, kuten markkinoiden jakamisesta”.
25. Unionin yleinen tuomioistuin on lisäksi todennut asiassa Sachsa Verpackung vastaan komissio antamassaan tuomiossa,(14) että ”ei voida hyväksyä kantajan väitettä, jonka mukaan unionin yleisen tuomioistuimen pitäisi alentaa komission määräämän sakon määrää, jos rikkomisen vaikutusta markkinoihin ei voida mitata”.
26. Valittajat huomauttavat myös, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole huomioinut erillisenä väitteenä niiden väitettä, joka koskee laskentapohjan oikeasuhteisuuden arviointia.
27. Tässä yhteydessä on riittävää todeta, että tämä oikeasuhteisuutta koskeva väite liittyy ainakin ensimmäisessä osassa vain siihen, ettei vaikutusta markkinoihin ollut, tai velvollisuuteen ottaa huomioon väite, ettei vaikutusta ollut.
28. Päättelen näin ollen, että valituksenalaisen tuomion perustelujen puutteellisuuteen perustuva ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa on hylättävä.
2.
Ensimmäisen valitusperusteen toinen osa
29. Tässä osassa valittajat väittävät, että jos valituksenalaisesta tuomiosta ilmenee, että komissio on ottanut riittävästi huomioon rikkomisen vaikutuksen markkinoihin, näin katsoessaan unionin yleinen tuomioistuin on tulkinnut väärin riidanalaista päätöstä ja rikkonut unionin oikeutta, erityisesti asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 ja 3 kohtaa sekä unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä, jonka mukaan komission on, mikäli se katsoo asianmukaiseksi ottaa huomioon rikkomisen markkinoihin kohdistuvan vaikutuksen voidakseen korottaa sakon laskentapohjaa suuntaviivoissa vahvistetusta mahdollisesta 20 miljoonan euron vähimmäismäärästä, esitettävä konkreettisia, uskottavia ja riittäviä tietoja, joiden perusteella voidaan arvioida, millainen todellinen vaikutus kilpailusääntöjen rikkomisella on saattanut olla kilpailuun mainituilla markkinoilla.
30. Tämä väite perustuu selvästi valituksenalaisen tuomion ja riidanalaisen päätöksen virheelliseen tulkintaan.
31. Kuten olen jo huomauttanut, rikkomisen vakavuutta koskevan kriteerin mukaisessa arvioinnissa on otettava huomioon rikkomisen todellinen vaikutus markkinoihin ainoastaan, jos se on mitattavissa.
32. Nyt käsiteltävässä asiassa komissio on selittänyt – samalla tavalla kuin päätöksessään K(2004) 2826(15) (jonka perusteella on annettu kolme tuomiota, toisin sanoen tuomiot asioissa KME Germany ym. vastaan komissio (C-272/09 P), Chalkor vastaan komissio ja KME Germany ym. vastaan komissio (C-389/10 P))(16) – ettei se voinut mitata tarkasti kolmenvälisen yhteistyön todellista vaikutusta (ks. riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 507 ja 509 perustelukappale).
33. Valittajat ovat näin ollen – samalla tavalla kuin valittajat edellä mainitussa tuomioon johtaneessa asiassa KME Germany ym. vastaan komissio – tulkinneet väärin valituksenalaista tuomiota päätellessään, ”että rikkomisen todellinen vaikutus markkinoihin olisi otettava huomioon valittajille määrätyn sakon laskentapohjan määrittämiseksi”.(17)
34. Katson siten, että – kuten kyseisessä asiassa – komissio on perustellusti päätellyt riidanalaisessa päätöksessä, että rikkomisella oli todennäköisesti ollut jonkinlainen (ei mitattavissa oleva) vaikutus markkinoihin,(18) mitä ei saa tietenkään sekoittaa mitattavissa olevan todellisen vaikutuksen toteamiseen, jota ei vaadita.(19) Kuten selitetään edellä ensimmäisen osan yhteydessä ja kuten unionin tuomioistuin on jo todennut kyseisessä asiassa,(20) ei ole ristiriitaista yhtäältä väittää, ettei todellinen vaikutus ole ratkaiseva peruste arvioitaessa vakavuutta, ja toisaalta todeta, että rikkomisella on todennäköisesti ollut jonkinasteinen vaikutus.
35. Näin ollen on todettava, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole tulkinnut virheellisesti riidanalaista päätöstä ja että ensimmäisen valitusperusteen tämä osa (toisin sanoen valituskirjelmän 17–22 kohta) perustuu virheelliselle olettamalle.
36. Olen sitä paitsi yhtä mieltä komission kanssa siitä, ettei tämä päätelmä kumoudu edellä mainitussa asiassa Prym ja Prym Consumer vastaan komissio annetun tuomion (tarkemmin sanottuna sen 81 ja 82 kohdan) – johon valittajat vetoavat – vuoksi (ks. valituskirjelmän 23–30 kohta).
37. Syy tähän on yksinkertainen. Asiassa Prym ja Prym Consumer vastaan komissio antamassaan tuomiossa(21) unionin yleinen tuomioistuin on todennut, ettei komissio ollut väittänyt, etteivät todelliset vaikutukset olleet mitattavissa,(22) ja unionin yleisen tuomioistuimen päätelmä, jonka mukaan komissio ei ollut täyttänyt perusteluvelvollisuuttaan, perustui siten siihen, että komissio oli pyrkinyt ottamaan huomioon ja mittaamaan todellisen vaikutuksen(23) (vaikka loppujen lopuksi unionin yleinen tuomioistuin ei alentanut sakon määrää).(24)
38. Tämän vuoksi on selvää, ettei edellä mainitussa asiassa Prym ja Prym Consumer vastaan komissio annettua unionin tuomioistuimen tuomiota voida soveltaa nyt käsiteltävään asiaan.
39. Edellä mainitussa asiassa Prym ja Prym Consumer vastaan komissio annettua unionin tuomioistuimen tuomiota (ja tarkemmin sanottuna valittajien mainitsemia kyseisen tuomion 81 ja 82 kohtaa) ei voida missään tapauksessa tulkita siten, että mitattavissa olevan todellisen vaikutuksen toteaminen ja osoittaminen (muulla tavalla kuin olettamalla) ovat ainoita perusteltuja syitä korottaa sakon laskentapohjaa mahdollisesta 20 miljoonan euron vähimmäismäärästä.
40. Suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan neljännen ja kuudennen alakohdan mukaan lisäksi on tarpeen ottaa huomioon rikkomuksiin syyllistyneiden todellinen taloudellinen kapasiteetti aiheuttaa muille talouden toimijoille ja erityisesti kuluttajille vahinkoa ja on tarpeen määrittää sakon määrä tasolle, joka on riittävän varoittava, ja ”jos rikkomukseen syyllistyy useita yrityksiä (esimerkiksi kartellit), voi tietyissä tapauksissa olla tarpeen vaihdella kussakin edellä mainitussa luokassa määritettyjä määriä, jotta voitaisiin ottaa huomioon rikkomusten tapauskohtainen painoarvo ja siten kunkin yrityksen rikkomisen todellinen vaikutus kilpailuun erityisesti, kun samanlaisiin rikkomuksiin syyllistyneet yritykset ovat huomattavan erikokoisia”.
41. Lisäksi on syytä huomauttaa, että kuparisia vesi- ja viemäriputkia koskevaa päätöstä koskevissa edellä mainituissa tuomioissa unionin yleinen tuomioistuin ja unionin tuomioistuin hyväksyivät laskentapohjan, joka oli korkeampi kuin 20 miljoonan euron vähimmäismäärä (tässä tapauksessa 35 miljoonaa euroa), vaikka (mitattavissa olevaa) todellista vaikutusta ei ollut otettu huomioon.
42. Voidaan joka tapauksessa todeta, että ”sen jälkeen kun [unionin yleinen tuomioistuin] on ratkaissut täyden tuomiovaltansa nojalla [unionin] oikeuden rikkomisesta yrityksille määrättyjen sakkojen suuruuden, [unionin tuomioistuimen] asiana ei ole korvata kohtuullisuussyistä [unionin yleisen tuomioistuimen] harkintaa omallaan, kun se k äsittelee oikeuskysymyksiä valituksen yhteydessä”.(25)
43. Edellä esitetystä seuraa, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole tehnyt virhettä katsoessaan, ottamatta huomioon rikkomisen markkinoihin kohdistuvaa todellista vaikutusta, että 50 miljoonan euron määrä muodosti nyt käsiteltävässä asiassa sopivan laskentapohjan sakolle. Ensimmäisen valitusperusteen toinen osa on näin ollen hylättävä.
3.
Ensimmäisen valitusperusteen kolmas osa
44. Tässä osassa valittajat väittävät ensiksikin, että siinä tapauksessa (mikä on mielestäni asianlaita, kun otetaan huomioon edellä toisen osan yhteydessä esitetty tilanne), että valituksenalaisesta tuomiosta ilmenisi, ettei komissio ollut ottanut huomioon rikkomisen vaikutusta markkinoihin, koska sen ei tarvinnut näin tehdä, unionin yleinen tuomioistuin on soveltanut virheellisellä tavalla unionin oikeutta, jonka nojalla kansallisessa oikeudessa ja unionin oikeudessa säädettyjen rangaistusten on oltava sekä tehokkaita ja vaikutukseltaan varoittavia että oikeasuhteisia rikkomukseen nähden. Tässä yhteydessä valittajat väittävät, aivan kuten ne tekivät unionin yleiseen tuomioistuimeen jättämässään kanteessa, että on suhteetonta nostaa (suuntaviivoissa ”erityisen vakaville” rikkomuksille vahvistettu) mahdollinen 20 miljoonan euron vähimmäismäärä 50 miljoonaan euroon (mikä merkitsee 250 %:n korotusta) ottamatta huomioon sitä, ettei kolmenvälisellä yhteistyöllä ollut vaikutuksia markkinoihin. Mikäli asia olisi toisin, valituksenalaisessa tuomiossa painotettaisiin valittajien mukaan liikaa yrityksen kokoa sakon määrittämiseen vaikuttavana tekijänä, ja se olisi siten ristiriidassa suuntaviivojen ja unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön kanssa.
45. Komission mukaan valittajat pyrkivät antamaan vaikutelman, että 20 miljoonan euron määrä on sakon laskennan perusmäärä ja että komission olisi nimenomaisesti perusteltava kyseisen määrän ylittävät ”korotukset” eli nyt käsiteltävässä asiassa korotus, joka on 250 prosenttia tai 312,5 prosenttia pelkästään yrityksen koon mukaan.(26)
46. Kuten komissio on perustellusti huomauttanut, tämä väite perustuu sekaannukseen ”laskentapohjan” – joka vahvistetaan rikkomukseen liittyvien määrättyjen tapauskohtaisten seikkojen, kuten asianomaisten markkinoiden koon perusteella – ja kartellin osapuolen määrättyyn ryhmään luokittelun (”ryhmittelyn”) eli ”ehkäisevän vaikutuksen kertoimen” soveltamisen välillä laskettaessa tietylle yritykselle määrättävää sakkoa, toisin sanoen siinä laskentavaiheessa, jossa otetaan huomioon yrityksen koko.
47. Nyt käsiteltävässä asiassa vetoketjumarkkinoiden arvo oli yli 400 miljoonaa euroa (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 12 perustelukappale), ja kaikkien käsiteltävänä olevaan asiaan liittyvien erityisten seikkojen vuoksi rikkominen luokiteltiin ”erityisen vakavaksi”. Kaikkien näiden seikkojen perusteella ensimmäiselle yritysryhmälle määrätyn sakon laskentapohjaksi vahvistettiin 50 miljoonaa euroa.(27)
48. Koska valittajat muodostivat kartellin suurimman osapuolen vetoketjumarkkinoiden markkinaosuudella mitattuna, ne asetettiin tähän ensimmäiseen ryhmään (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 530 perustelukappale). Tähän laskentavaiheeseen asti yrityksen kokonaiskoolla ei ole merkitystä. Tämän jälkeen tähän määrään sovellettiin ehkäisevän vaikutuksen kerrointa 1,25 YKK-konsernin huomattavan kokonaiskoon vuoksi (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 537–539 perustelukappale).
49. On joka tapauksessa syytä huomauttaa, että näiden määrien asianmukaisuuden arvioinnin tutkiminen on unionin yleisen tuomioistuimen tehtävä ja että periaatteessa ”sen jälkeen kun [unionin yleinen tuomioistuin] on ratkaissut täyden tuomiovaltansa nojalla [unionin] oikeuden rikkomisesta yrityksille määrättyjen sakkojen suuruuden, [unionin tuomioistuimen] asiana ei ole korvata kohtuullisuussyistä [unionin yleisen tuomioistuimen] harkintaa omallaan, kun se käsittelee oikeuskysymyksiä valituksen yhteydessä”.(28)
50. Tämän jälkeen valittajat moittivat unionin yleistä tuomioistuinta siitä, ettei se ole tarkastellut sitä, voidaanko pitää lieventävänä olosuhteena sitä, etteivät ne panneet sopimustaan täytäntöön.
51. Tässä yhteydessä on riittävää huomauttaa, että – kuten unionin yleinen tuomioistuin on jo perustellusti tehnyt oikeuskäytännössään, ”arvioitaessa lieventäviä olosuhteita, muun muassa sopimusten soveltamatta jättämistä koskevaa lieventävää olosuhdetta, huomioon ei
ole otettava vaikutuksia, joita aiheutuu rikkomisesta kokonaisuutena, sillä nämä on otettava huomioon punnittaessa rikkomisen todellista vaikutusta markkinoihin, jotta voitaisiin arvioida rikkomisen vakavuutta (suuntaviivojen 1 A kohdan ensimmäinen alakohta), vaan
huomioon on otettava kunkin yrityksen oma käyttäytyminen
sen tutkimiseksi, mikä on kunkin yrityksen osuuden suhteellinen vakavuus” (kursivointi tässä).(29)
52. Edellä mainitussa asiassa KME Germany ym. vastaan komissio antamassaan tuomiossa unionin tuomioistuin on vahvistanut unionin yleisen tuomioistuimen lähestymistavan sikäli kuin se on katsonut, että ”ensimmäinen väite koskee valituksenalaisen tuomion 127 kohtaa, jossa unionin yleinen tuomioistuin totesi, että jotta rikkomiseen osallistuneiden hyväksi voitaisiin soveltaa suuntaviivojen 3 kohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitettua lieventävää olosuhdetta, niiden on osoitettava, että ne ovat ryhtyneet kilpailemaan tai ainakin että ne ovat selvästi ja huomattavasti rikkoneet velvoitteita, joilla kyseinen kartelli pannaan täytäntöön, siinä määrin, että se on häirinnyt kartellin toimintaa, ja etteivät ne ole näkyvästi liittyneet sopimukseen ja tällä tavoin kannustaneet muita yrityksiä kyseisen kartellin täytäntöönpanoon”.(30) Tämän vuoksi unionin tuomioistuin on katsonut kyseisen tuomion 96 kohdassa, että ”unionin yleinen tuomioistuin ei – – tehnyt oikeudellista virhettä, kun se tulkitsi suppeasti suuntaviivojen 3 kohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitetun lieventävän olosuhteen soveltamiselle vahvistettuja edellytyksiä. Kuten kyseinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 128 kohdassa, valittajat eivät ole väittäneet, että ne täyttäisivät nämä edellytykset. Ensimmäinen väite on siten perusteeton”.
53. Koska valittajat eivät ole osoittaneet lieventäviä olosuhteita eivätkä edes vedonneet mihinkään edellä mainituista vaatimuksista lieventävien olosuhteiden toteamiseksi, niiden väite on hylättävä.
54. Katson (komission tavoin), että – poiketen tuomioon johtaneista asioista Degussa vastaan komissio (ns. metioniinikartelli) ja Prym ja Prym Consumer vastaan komissio (ns. neulakartelli) –(31) nyt käsiteltävässä asiassa ei ole kyse siitä, ettei kolmenvälistä yhteistyötä ole toteutettu kokonaisuudessaan vetoketjumarkkinoilla tietyn (ja lisäksi suhteellisen pitkän) ajanjakson kuluessa, vaan ainoastaan siitä, ettei yhden sen osan (hinnoittelun yhdenmukaistamista koskevan sopimuksen) lopullisesta täytäntöönpanosta ole todisteita. Tämä erityisolosuhde on sitä paitsi otettu huomioon vakavuuden kokonaistarkastelussa.
55. Päätösten K(2006) 1766 ja K(2006) 5700 lopullinen(32) osalta valittajat eivät voi kiistää sitä, että kyseessä olevien markkinoiden koko (340 miljoonaa euroa vetyperoksidimarkkinoiden osalta ja 550 miljoonaa euroa emulsiopolymeroimalla valmistetun butadieenikumin ja emulsiostyreenibutadieenikumin (BR/ESBR) yhdistettyjen markkinoiden osalta) oli kokonaisuutena arvioiden verrattavissa vetoketjumarkkinoihin. Kartellia koskeva osapuolten täytäntöönpanoaste ja kartelliin liittyvien todennäköisten mutta ei-mitattavissa olevien vaikutusten arviointi eivät näissä päätöksissä ja nyt käsiteltävässä asiassa myöskään perustavanlaatuisesti eronneet toisistaan.(33)
56. Ensimmäisen valitusperusteen kolmas osa ja siten ensimmäinen valitusperuste kokonaisuudessaan on näin ollen hylättävä.
B Toinen valitusperuste, joka koskee kolmenvälistä yhteistyötä ja valituksenalaisen tuomion perusteluja siltä osin kuin siinä kieltäydyttiin soveltamasta vuoden 2002 yhteistyötiedonantoa (ensimmäinen osa) ja tulkittiin virheellisesti lex mitior -periaatetta (toinen osa)
57. Vaikka vastoin komission näkemystä vuoden 2002 yhteistyötiedonannon voitaisiin katsoa tässä yhteydessä olevan ”lex mitior” suhteessa vuoden 1996 yhteistyötiedonantoon, katson komission tavoin, että unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi yksiselitteisesti, vaikkakin implisiittisesti (valituksenalaisen tuomion 184 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa) lex mitior -periaatetta koskevan väitteen sillä perusteella, ettei väitteellä ollut kohdetta, sillä komissio oli myöntänyt valittajille osittaisen tosiasiallisen vapautuksen sakoista katsoen lieventäväksi olosuhteeksi niiden tekemän yhteistyön, jota ei voitu ottaa huomioon vuoden 1996 yhteistyötiedonannon perusteella. Unionin yleinen tuomioistuin huomauttaa, että tämän seikan johdosta sakkoa laskettiin 9 375 000 eurolla (valituksenalaisen tuomion 187 kohta).
58. Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin on selittänyt, miltä osin valittajat eivät ole noudattaneet vuoden 1996 yhteistyötiedoksiannossa esitettyjä vaatimuksia (valituksenalaisen tuomion 170–180 kohta).
59. Komissio on oikeassa väittäessään, että ainoa asian kannalta merkityksellinen kysymys tässä (toisen valitusperusteen toisen osan) yhteydessä on se, olisiko unionin yleisen tuomioistuimen pitänyt nimenomaisesti selittää, minkä vuoksi valittajilla ei ollut oikeutta saada osittaisen (tosiasiallisen) sakoista vapautuksen lisäksi ylimääräistä, vuoden 2002 yhteistyötiedonantoon perustuvaa etua, toisin sanoen lisäalennusta sakon määrästä, sen johdosta, että ne olivat toimittaneet ajanjakson 28.4.1998–2.6.1999 osalta tietoja tai todisteita, joilla on merkittävää lisäarvoa (vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 21 kohta).
60. Tässä yhteydessä valittajat katsovat, että pidättyessään soveltamasta vuoden 2002 yhteistyötiedonantoa vuoden 1996 yhteistyötiedonannon sijaan unionin yleinen tuomioistuin on tulkinnut väärin unionin oikeutta, erityisesti lex mitior -periaatetta sellaisena kuin se on vahvistettuna ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn eurooppalaisen yleissopimuksen, joka allekirjoitettiin Roomassa 4.11.1950, 7 artiklassa sekä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohdassa, jonka mukaan lievempää lakia on sovellettava taannehtivasti. Koska vuoden 1996 yhteistyötiedonannossa – toisin kuin vuoden 2002 yhteistyötiedonannossa – sakkojen määrän alentamisen edellytykseksi asetettiin se, ettei yritys kiistä tosiseikkoja, kyseisen edun epääminen niiltä sellaisen seikan perusteella, jota ei enää sovellettu, on valittajien mukaan vastoin lex mitior -periaatetta (valituskirjelmän 62–65 kohta). Valittajat katsovat, että niiden toimittamat todisteet ovat tuoneet merkittävää lisäarvoa tutkinnalle, koska niiden ansiosta komissio pystyi osoittamaan, että epäilty kilpailusääntöjen rikkominen oli kestänyt kauemmin. Tämän vuoksi niiden olisi pitänyt sen johdosta saada (osittaisen sakoista vapautuksen lisäksi, joka myönnettiin niille sen johdosta, että ne olivat todistaneet kartellin pidentyneen keston) samojen tietojen ja todisteiden johdosta myös alennus sakon määrästä, toisin sanoen kaksi etua – alennus ja osittainen vapautus sakoista.
61. On ensiksi huomautettava, ettei (vuoden 1996 eikä myöskään vuoden 2002) yhteistyötiedonanto ole unionin kilpailusääntöjen nojalla määrättyjen sakkojen oikeusperusta, vaan niiden oikeusperusta on asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 ja 3 kohta. Kuten komissio on perustellusti huomauttanut, viimeksi mainittuun ei ole tehty ajan kuluessa mitään muutosta, ja se on lisäksi sisällöllisesti samanlainen kuin asetuksen N:o 17 15 artikla.(34) Sakkoja koskevien oikeussääntöjen sisältöä ei siten ole muutettu.
62. Huomautan ensiksi, että Prym ja Coats olivat jättäneet ensimmäisen lieventämistä koskevan hakemuksensa ennen 14.2.2002 ja että vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 28 kohdan nojalla(35) koko vetoketjumarkkinoilla olevaan kartelliin sovellettiin vuoden 1996 yhteistyötiedonantoa, jota sovellettiin ratione temporis edelleen.
63. Toiseksi huomautan, että unionin tuomioistuin(36) on katsonut, että ”oikeuskäytännöstä ilmenee yrityksen komission kanssa tekemän yhteistyön osalta [riippumatta siitä, onko perusteena vuoden 1996 vai vuoden 2002 yhteistyötiedonanto vai lieventävä olosuhde], – – että tällainen myötävaikuttaminen voi olla perusteena sakon alentamiselle yhteistyötiedonannon nojalla ainoastaan, jos tämän myötävaikuttamisen ansiosta komission on tosiasiassa mahdollista suorittaa tehtävänsä, jossa on kyse kilpailusääntöjen rikkomisen toteamisesta ja siitä, että tämä rikkominen saadaan loppumaan”.
64. Tässä yhteydessä on syytä huomauttaa, että ”komissiolla on sakkojen laskentatavan osalta laaja harkintavalta, ja se voi ottaa tältä osin huomioon lukuisia tekijöitä, joihin kuuluu kyseessä olevien yritysten yhteistyö tämän toimielimen yksiköiden suorittaman tutkimuksen aikana. Komission on tässä yhteydessä suoritettava monimutkaisia tosiseikkoja koskevia arvioita, kuten arvioita, jotka koskevat mainittujen yritysten yhteistyötä”.(37)
65. Kolmanneksi asiakirja-aineistosta ilmenee, etteivät valittajat enää väitä – koska ne eivät kiistä valituksenalaisen tuomion 170–181 kohtaa – että komissio olisi soveltanut virheellisesti vuoden 1996 yhteistyötiedonantoa.
66. Neljänneksi on syytä korostaa, että vuosien 1996 ja 2002 yhteistyötiedonantojen laatuvaatimukset ovat pääpiirteittäin samankaltaisia (ainakaan vuoden 2002 tiedonanto ei ole joustavampi kuin vuoden 1996 tiedonanto),(38) niin että vuoden 1996 yhteistyötiedonannossa asetettujen edellytysten noudattamatta jättäminen – erityisesti se, että valittajat ovat kiistäneet tosiseikat – merkitsee tosiasiassa kyseiseen vuoden 2002 tiedonantoon sisältyvien samankaltaisten vaatimusten noudattamatta jättämistä.
67. Kuten komissio kirjoittaa, riippumatta osittaisesta sakoista vapauttamisesta, jota ei enää kiistetä, ei ole osoitettu, että – kuten valittajat väittävät (ks. valituskirjelmän 56 kohta) – vuoden 2002 yhteistyötiedonanto olisi niille suotuisampi kuin vuoden 1996 yhteistyötiedonanto.
68. Valittajat yrittävät pääasiallisesti väittää, että kun yritys esittää todisteita määrätyn rikkomisajanjakson osalta, niin että komissio voi todeta kartellin keston pidemmäksi, sille on myönnettävä sekä osittainen sakoista vapauttaminen kyseisen ajanjakson osalta että ylimääräinen etu, toisin sanoen alennusprosentti sen kilpailusääntöjen rikkomisen osalta, johon yritys on syyllistynyt.
69. Sen lisäksi, että kaksinkertaiset palkkiot ovat mielestäni pois suljettuja, en ensiksikään katso, että sellainen näkemys sopisi yhteen yhteistyön nojalla myönnettyjen alennusten yleisen päämäärän kanssa. Yritystä ei tulisi palkita siitä, että se on auttanut komissiota toteamaan rikkomisen olemassaolon, jos se ei ole tuonut lainkaan lisäarvoa komission tutkimukselle vastuunsa piiriin kuuluvan ajanjakson (toisin sanoen sitä ajanjaksoa, jonka osalta se sai osittaisen vapautuksen sakoista, myöhemmän ajanjakson) osalta.
70. Valittajat vaativat tosiasiassa käänteisen ne bis in idem ‑periaatteen soveltamista, toisin sanoen komission tutkimuksen saamaan lisäarvoon perustuvaa alennusta ja lisäksi vielä tosiseikkoja koskeviin paljastuksiinsa perustuvaa vapautusta sakosta!
71. Samoista tiedoista ei käsittääkseni voida palkita samalla sekä yhteistyötiedonannon puitteissa (alennusprosenttimäärän saamiseksi) että siihen liittymättömien perusteiden nojalla (osittaisen vapautuksen saamiseksi sellaisen lieventävän olosuhteen nojalla, joka liittyy muuhun kuin yhteistyötiedonannossa tarkoitettuun yhteistyöhön).(39)
72. En myöskään katso, että valittajat voisivat tässä yhteydessä vedota pätevästi oikeuskäytäntöön.
73. Asiassa FRA.BO vastaan komissio(40) (ns. putken liittimiä koskeva kartelli) osittaista vapautusta sakoista ei yhdistetty samasta yhteistyöstä yhteistyötiedonannon nojalla myönnettävään alennukseen, sillä FRA.BO SpA:n saama lievennys ja osittainen vapautus perustuivat yhteistyöhön kahden eri ajanjakson kuluessa: ensin mainittu yhteistyötiedonannossa tarkoitettuun yhteistyöhön (vuotta 2001 edeltävänä ajanjaksona) ja jälkimmäinen muuhun kuin siinä tarkoitettuun yhteistyöhön (toisena, vuosien 2001–2004 välisenä ajanjaksona).
74. Päinvastoin kuin valittajat väittävät, unionin yleinen tuomioistuin on selvästi todennut, etteivät päällekkäiset palkkiot olleet mahdollisia.(41) Voidaan joka tapauksessa lisätä, että toisin kuin FRA.BO SpA, valittajat ovat nyt käsiteltävässä asiassa kiistäneet tosiseikat, jotka koskivat kolmenvälistä yhteistyötä vetoketjumarkkinoilla 2.6.1999 jälkeen, sekä oikeudellisen luonnehdinnan, jonka mukaan kyse oli rikkomisesta.
75. Lopuksi todettakoon, ettei valittajien komissiolle toimittamilla tiedoilla mielestäni ole vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 21 kohdassa tarkoitettua merkittävää lisäarvoa komission tutkimuksen kannalta.
76. Ajanjaksoa ennen 2.6.1999 koskeva yhteistyö on palkittu osittaisella (tosiasiallisella) vapautuksella, eikä kaksinkertaiselle palkkiolle ole perustetta. Valittajat ovat kiistäneet kyseisen päivämäärän jälkeiset tosiseikat.
77. Edellä esitetyistä syistä unionin yleinen tuomioistuin on mielestäni katsonut perustellusti, että ajanjaksoa ennen 2.6.1999 koskeva valittajien yhteistyö ei auttanut komissiota määrittämään asian tosiseikastoa ja rikkomista kyseisen päivämäärän jälkeisen ajanjakson osalta. Tämä pätee riippumatta siitä, tarkastellaanko asiaa vuoden 1996 yhteistyötiedonannon vai vuoden 2002 yhteistyötiedonannossa esitettyjen kriteerien perusteella.
78. Toinen valitusperuste on näin ollen hylättävä.
C Kolmas valitusperuste, joka koskee BWA-yhteistyötä ja ylärajan, joka on 10 prosenttia liikevaihdosta, virheellistä soveltamista sitä ajankohtaa edeltävän ajanjakson osalta, jolloin YKK Holding osti YKK Stockon
79. Kolmannessa valitusperusteessaan valittajat väittävät, että kun unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi niiden valitusperusteen, joka koski sitä, että 10 prosentiksi liikevaihdosta määritettyä ylärajaa oli sovellettu virheellisesti sitä ajankohtaa edeltävän ajanjakson osalta, jolloin YKK Holding osti YKK Stockon – ajanjakso, jonka osalta YKK Stockon katsotaan olevan yksinään vastuussa – se rikkoi asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohtaa sekä laiminlöi suhteellisuusperiaatteen ja yhdenvertaisen kohtelun sekä yksilöllisen rangaistuksen periaatteiden noudattamisen.
80. Rikkomisen alkuvaihetta koskeva sakko on 19,25 miljoonaa euroa, mikä vastaa 55:tä prosenttia YKK Stockon vuoden 2006 kokonaisliikevaihdosta (joka oli 34,91 miljoonaa euroa), toisin sanoen huomattavasti enemmän kuin asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa säädetty 10 prosentin yläraja.
81. Komissio vastaa, että tämä väite perustuu asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun 10 prosentin ylärajan tarkoitusta koskevaan oikeudellisesti virheelliseen käsitykseen, josta seuraisi, että kun yrityksen rakenne muuttuu (esimerkiksi sen johdosta, että emoyhtiö ostaa tytäryhtiön), olisi laskettava erillinen sakko kutakin peräkkäistä ajanjaksoa varten, jotka kyseinen muutos kattaa (esimerkiksi ennen ja jälkeen yritysoston).
82. Komissio väittää, että on päinvastoin määrättävä yksi sakko, sillä asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu raja ei sen mukaan ole sakon osa, joka liittyy kilpailunvastaiseen yhteistyöhön rikkomisajanjakson kuluessa, vaan lainmukainen yläraja, joka liittyy taloudelliseen kapasiteettiin maksaa sakko ja jonka tarkoituksena on ensisijaisesti suojella yritystä liiallisen sakon määräämiseltä ottamalla huomioon yrityksen koko. Tärkeää on siten yrityksen taloudellinen mahti (jonka eräs mitta kokonaisliikevaihto on) ajankohtana, jolloin sakkojen määräämistä koskeva päätös tehdään. Ainoastaan nämä näkökohdat voivat selittää, minkä vuoksi kyseisessä säännöksessä viitataan nimenomaisesti kyseiseen ajankohtaan 10 prosentin ylärajan laskemiseksi. Näin ollen asian kannalta ei ole merkitystä sillä, että yrityksen taloudellinen kapasiteetti on ollut heikompi tiettynä ajankohtana menneisyydessä, esimerkiksi ennen kuin jokin toinen yritys osti sen, kuten nyt käsiteltävässä asiassa.
83. Komissio toteaa lisäksi, että vaikka emoyhtiö päättää olla myöntämättä rahoitustukea tytäryhtiölle sakon sitä osaa varten, josta tytäryhtiön katsotaan olevan yksin vastuussa, mikä voi uhata tytäryhtiön kannattavuutta, kyse on tällöin ainoastaan sellaisesta emoyhtiön sijoitusriskin toteutumisesta, joka liittyy – sellaiseen kilpailua rajoittavaan käyttäytymiseen, josta voidaan määrätä sakkoja, ennen ostoa (mutta myös oston jälkeen) syyllistyneeseen – oikeushenkilöön (tytäryhtiöön). Hankkiessaan määräysvaltaa tytäryhtiössä emoyhtiö vastaa kyseisestä riskistä, jota se voi kuitenkin rajoittaa sopimalla vahingonkorvauksesta alkuperäisen omistajan kanssa tehtävässä myyntisopimuksessa.
84. Yhteenvetona voidaan todeta, että komission mukaan vain yritys, joka oli vastuussa rikkomisen myöhemmissä vaiheissa ja ajankohtana, jolloin lopullinen päätös tehtiin, voi asianmukaisesti arvioida vastuuta ja ehkäisevää vaikutusta koskevia kysymyksiä, edellyttäen, että komissio toteaa, että kyseinen yritys (toisin sanoen uudet emoyhtiöt käsittävä kokonaisuus) on itse osallistunut rikkomiseen. Näistä samoista syistä komissio väittää, etteivät valittajat voi tehokkaasti väittää, että sakko on määrätty suhteellisuusperiaatteen tai yhdenvertaisen kohtelun periaatteen vastaisesti.
85. Kuten olen todennut tämän ratkaisuehdotuksen johdanto-osassa, tässä valitusperusteessa pohditaan sellaista kilpailulainsäädäntöön liittyvää tärkeää kysymystä, jota unionin tuomioistuin ei ole vielä ratkaissut, nimittäin asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun sakon lainmukaisen ylärajan määrittämistä, kun kyseessä on peräkkäisiin ajanjaksoihin liittyvä vastuu saman kartellin yhteydessä, ja tarkemmin sanottuna silloin, kun rikkomiseen osallinen taho siirtyy jonkin toisen yrityksen määräysvaltaan kartellin keston aikana.
86. Mainitussa asetuksen N:o 1/2003 säännöksessä säädetään, että ” kunkin rikkomiseen osallisen yrityksen
tai yritysten yhteenliittymän osalta sakko on enintään kymmenen prosenttia sen edellisen tilikauden liikevaihdosta” (kursivointi tässä).
87. Unionin tuomioistuinta pyydetään näin ollen ensimmäistä kertaa tulkitsemaan – erityisesti yksilöllisen vastuun periaatteen valossa (joka tarkoittaa, että seuraamuksen on oltava rikkomukseen syyllistyneeseen ja rikkomukseen nähden spesifinen) – kyseisen asetuksen 23 artiklan 2 kohtaan sisältyvää käsitettä ”rikkomiseen osallinen yritys” tilanteessa, jossa yrityksen on katsottu olevan tietyn ajanjakson osalta yksin vastuussa osasta sakkoa ja jossa toinen yritys osti sen myöhemmin.
88. Huomautettakoon tässä yhteydessä, että tämä kysymys esitettiin unionin tuomioistuimelle äskettäin myös edellä mainitussa asiassa Gascogne Sack Deutschland vastaan komissio. Lisäksi julkisasiamies Sharpston on käsitellyt tätä kysymystä perusteellisesti kyseisessä asiassa esittämässään ratkaisuehdotuksessa. Tulevaa suuren jaoston tuomiota (joka annettiin 26.11.2013) odotettaessa kyseinen ratkaisuehdotus nousi luonnollisestikin keskustelun keskiöön nyt esillä olevassa asiassa 16.10.2013 pidetyssä istunnossa.(42)
89. Suuri jaosto ei valitettavasti ratkaissut kysymystä vaan jätti siihen liittyvät väitteet tutkimatta. Tämä on sitäkin suurempi vahinko, kun otetaan huomioon, ettei unionin tuomioistuimen ollut koskaan tarvinnut tulkita asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohtaa edellä mainitussa asiassa Gascogne Sack Deutschland vastaan komissio (tai nyt käsiteltävässä asiassa) tarkoitetun kaltaisessa tilanteessa, ja etteivät komission käytännöt ja niihin liittyvä unionin yleisen tuomioistuimen oikeuskäytäntö – oikeusvarmuuteen kohdistuvine vaikutuksineen – ole yhteneväisiä.
90. Palaan julkisasiamiehen edellä mainitussa tuomioon johtaneessa asiassa Gascogne Sack Deutschland vastaan komissio esittämiin perusteluihin.
91. Kuten hän toteaa ratkaisuehdotuksensa 83 kohdassa, ”asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa ensinnäkin säädetään, että ’kunkin rikkomiseen osallisen yrityksen – – osalta sakko on enintään kymmenen prosenttia sen edellisen tilikauden liikevaihdosta’. Unionin yleinen tuomioistuin ei lausunut asiasta nimenomaisesti mutta hyväksyi epäsuorasti riidanalaiseen päätökseen sisältyvän komission toteamuksen, jonka mukaan [Gascogne Sack Deutschland (GSD)] oli kokonaan vastuussa rikkomisesta sitä edeltäneen ajanjakson osalta, kun Groupe Gascogne hankki sen omistukseensa – –. Koska GSD oli yritys, joka osallistui rikkomiseen 9.2.1988 ja 1.1.1994 välisenä ajanjaksona, vaikuttaa siltä, että se on yksin asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu yritys kyseisenä ajanjaksona tapahtuneen rikkomisen osalta”. Ratkaisuehdotuksensa 84 kohdassa hän toteaa lisäksi seuraavaa: ”Myöhemmän, 1.1.1994 ja 26.6.2002 välisen ajanjakson osalta rikkomiseen osallistuneen yrityksen muodostivat yhdessä Groupe Gascogne (ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman perusteella) ja GSD (tosiasiallisesti). Molemmat yhtiöt ovat näin ollen yhteisvastuullisia kyseisen ajanjakson osalta”.
92. Toiseksi hän toteaa kyseisen ratkaisuehdotuksen 85 kohdassa, että ”jos rikkomiseen syyllistyneiden identiteetti muuttuu rikkomisen aikana sen takia, että koska emoyhtiö hankkii myöhemmin tytäryhtiön kokonaan omistukseensa, asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toiseen alakohtaan sisältyvä yrityksen käsite on riittävä laaja kattaakseen tällaiset ’muodonmuutokset’”.
93. Kolmanneksi ratkaisuehdotuksen 86 kohdassa todetaan, että ”vaikka seuraamus koskee tytäryhtiön aiempia toimia, asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa edellytetään, että 10 prosentin ylärajaa määritettäessä lähtökohdaksi otetaan komission päätöksen tekoajankohta. Tässä suhteessa tytäryhtiön asema ei eroa minkään muun yrityksen asemasta, koska 10 prosentin ylärajan määrittämisessä otetaan huomioon aiemmin tapahtunutta rikkomista koskevaa komission päätöstä edeltänyt tilikausi. Näin ollen on tärkeää erottaa tytäryhtiön liikevaihto sen emoyhtiön liikevaihdosta, ja 10 prosentin yläraja, jota sovelletaan kyseiseen tytäryhtiöön sen siirtymistä emoyhtiön omistukseen edeltävältä ajanjaksolta määrätyn sakon yhteydessä, olisi määritettävä pelkästään tytäryhtiön liikevaihdon perusteella”.
94. Neljänneksi on niin, kuten julkisasiamies Sharpston täsmentää ratkaisuehdotuksensa 87 kohdassa, että ”tällainen tulkinta vaikuttaa vastaavan 23 artiklan 2 kohdan tavoitteita paremmin kuin komission lähestymistapa [edellä mainitussa asiassa Gascogne Sack Deutschland vastaan komissio, samoin kuin nyt käsiteltävässä asiassa]. Säädetyn 10 prosentin ylärajan tarkoituksena on suojata yritystä kohtuuttoman suurilta sakoilta, jotka voisivat romuttaa sen talouden.(43) Jos tytäryhtiölle määrätään seuraamus rikkomisesta, josta se on kokonaan vastuussa, soveltamalla koko konsernin maailmanlaajuisen liikevaihdon perusteella laskettua ylärajaa, sakon määrä on todennäköisesti suurempi (koska 10 prosenttia konsernin maailmanlaajuisesta liikevaihdosta on yleensä enemmän kuin 10 prosenttia yhden tytäryhtiön liikevaihdosta). Tällainen laskentamenetelmä johtaa siten suuremman sakon määräämiseen kuin jos 10 prosentin yläraja olisi laskettu pelkästään tytäryhtiön liikevaihdon perusteella”.
95. Lisäksi julkisasiamies Sharpston toteaa ratkaisuehdotuksensa 89 kohdassa, että ”käsiteltävän asian kaltaisissa olosuhteissa komissio jakaa vastuun tytäryhtiön siirtymistä emoyhtiön omistukseen edeltävän ja sitä seuranneen ajanjakson osalta yksilöllisen vastuun periaatteen mukaisesti.(44) Koska tytäryhtiön kilpailunvastainen toiminta aiemman ajanjakson aikana tapahtui ennen kuin se ja emoyhtiö muodostivat saman yrityksen, emoyhtiön ei katsota olevan yhteisvastuussa kyseisestä rikkomisajanjaksosta. Vastaavasti on kuitenkin nähdäkseni hyvin vaikeaa oikeuttaa konsernin maailmanlaajuisen liikevaihdon huomioon ottamista 10 prosentin ylärajan määrittämisessä sakolle, joka tytäryhtiön on yksin maksettava ja joka on määrätty rikkomisesta, johon emoyhtiö itse ei syyllistynyt ja josta sen ei katsota olevan vastuussa kyseisen ajanjakson osalta”.
96. Yhdyn näihin julkisasiamies Sharpstonin päätelmiin seuraavista syistä:
1.
Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun yrityksen käsite
97. Ensinnäkin asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun yrityksen käsitteen on oltava yhtenevä EY 81 artiklassa tarkoitetun vastuussa olevan yrityksen käsitteen kanssa.
98. Huomautan, että komissio on katsonut, että YKK Stocko oli yksinään vastuussa osasta sakkoa, toisin sanoen 19 250 000 euron osalta. YKK Stockolle määrättiin riidanalaisen päätöksen 1 artiklan 1 kohdalla ja sen 2 artiklan 1 kohdalla 68 250 000 euron sakko, josta YKK Corp:n ja YKK Holdingin on vastattava yhteisvastuullisesti 49 000 000 euron osalta. Kyseinen 19 250 000 euron määrä vastaa siten noin 55:tä prosenttia YKK Stockon vuoden 2006 liikevaihdosta.(45)
99. Riidanalaisesta päätöksestä ilmenee selvästi, että komissio katsoi YKK Stockon olevan yksinään vastuussa sakon tämän osan maksamisesta, mikä johtui siitä, että YKK Stockon katsottiin olevan myös yksin vastuussa osasta ajanjaksoa, jonka kuluessa BWA-yhteistyöhön liittyneiden rikkomisten todettiin tapahtuneen.
100. Riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 429 perustelukappaleesta ilmenee, että YKK Corp:n, YKK Holdingin ja YKK Stockon ”on katsottava olevan yhteisvastuullisia [BWA-] yhteistyön, jota kuvaillaan kyseisen päätöksen 4.2 kohdassa, yhteydessä tapahtuneista rikkomuksista, ja tämä pätee siitä hetkestä alkaen, jolloin [YKK Stocko] siirtyi kokonaan [YKK Holdingin] ja näin ollen [YKK Corp:n] omistukseen, mikä tapahtui maaliskuun 1997 ja 15.3.2001 välisenä aikana. [YKK Stockon] on katsottava olevan vastuussa koko sen ajanjakson osalta, jolloin se osallistui [BWA-] yhteistyöhön, toisin sanoen ajanjakson 24.5.1991–15.3.2001 osalta ” (kursivointi tässä).
101. Lisäksi sakon määrittämistä koskevassa riidanalaisen päätöksen alaviitteessä 586, otsikon ”Sakon korottaminen keston perusteella” alla, komissio toteaa, että ”sakon laskentapohjan korottaminen 40 prosentilla koskee ajanjaksoa, jonka osalta [YKK Stockon], [YKK Holdingin] ja [YKK Corp:n] on katsottava olevan yhteisvastuullisia [toisin sanoen neljä vuotta]. Loppuosa prosentuaalisesta korotuksesta koskee ajanjaksoa, jonka osalta [YKK Stockon] katsotaan olevan yksinään vastuussa ”(46) (toisin sanoen loppuja 55:tä prosenttia eli kestoltaan viiden vuoden yhdeksän kuukauden ajanjaksoa).
102. Komissio on siten jakanut vastuualueet yritysten kesken aivan oikein, ottaen huomioon, että ennen maaliskuuta 1997 (ajankohta, jolloin YKK Holding osti YKK Stockon), YKK Stocko ja YKK-konserni olivat kaksi erillistä yhtiötä, jotka muodostivat siten kaksi EY 81 artiklassa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua ”taloudellista yksikköä” tai yritystä.(47)
103. Koska komissio katsoi YKK Stockon olevan yksinään vastuussa BWA-yhteistyön ensimmäisten viiden ja puolen vuoden (ja sakon osan) osalta, tämä edellyttää väistämättä, että se oli kyseisen ajanjakson aikana ”sama taloudellinen kokonaisuus” (itsenäinen taloudellinen yksikkö).
104. Johdonmukaisesti ajatellen komission olisi pitänyt näin ollen soveltaa kahta erillistä 10 prosentin ylärajaa sen sijaan, että se käytti 10 prosentin ylärajan laskemiseen kahdesta yrityksestä suuremman (sen, joka syntyi vuonna 1997 YKK-konsernin ostaessa YKK Stockon) liikevaihtoa.
105. Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa säädetään, että ” kunkin rikkomiseen osallisen yrityksen
tai yritysten yhteenliittymän osalta sakko on enintään kymmenen prosenttia sen
edellisen tilikauden liikevaihdosta” (kursivointi tässä).
106. Yhteisöjen tuomioistuin on täsmentänyt, että(48) ”[asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun] rajan [joka on 10 prosenttia liikevaihdosta] tarkoituksena on [nimenomaan] estää se, että [komission määräämät] sakot olisivat suhteettomia yrityksen kokoon nähden” ja että ”[sakko voi olla] enintään 10 prosenttia kunkin rikkomukseen osallisen yrityksen
edellisen tilikauden liikevaihdosta” (kursivointi tässä).
107. Tulkittaessa kyseistä artiklaa on pidettävä mielessä vastuun ja sakon välinen perustavaa laatua oleva yhteys. Katson, että kyseisessä säännöksessä säädetään yhtäältä, että ainoastaan vastuussa olevaksi todetun yrityksen liikevaihto voidaan ottaa huomioon laskettaessa 10 prosentin ylärajaa, ja toisaalta, että jos kartelliin tietyn ajan kuluessa osallistuneet yritykset vaihtelevat ajanjaksoittain, 10 prosentin yläraja lasketaan kunkin tällaisen yrityksen liikevaihdon perusteella.
108. Huomautan myös, ettei komission päätöskäytäntö tässä yhteydessä ole vakiintunut.
109. Komissio on nimittäin jo soveltanut muissa päätöksissä erilaisia 10 prosentin rajoja kyseessä olevien rikkomisajanjaksojen mukaan.
110. Päätöksessään 2005/349/EY(49) (jäljempänä orgaanisia peroksideja koskeva päätös) komissio siten laski 10 prosenttia tytäryhtiöiden liikevaihdosta siltä ajanjaksolta, jolloin niiden katsottiin olevan yksinään vastuussa, kun taas sen ajanjakson osalta, jolloin emoyhtiö ja tytäryhtiöt olivat yhteisvastuussa, se käytti perusteena konsernin liikevaihtoa.
111. Edellä mainitussa asiassa Gascogne Sack Deutschland vastaan komissio julkisasiamies Sharpston katsoi lisäksi, että ”orgaanisia peroksideja koskevassa päätöksessä sovellettu lähestymistapa vastaa – – asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan sanamuotoa ja tavoitteita paremmin kuin käsiteltävässä asiassa sovellettu lähestymistapa”.
112. Vuonna 2011 komissio käytti samaa lähestymistapaa eräässä päätöksessä(50) (jäljempänä jänneteräspäätös).
113. Komissio totesi kyseisessä päätöksessä implisiittisesti, että valittajien käsiteltävässä asiassa esittämä peruste (joka koskee sitä, että 10 prosentiksi liikevaihdosta määritettyä ylärajaa on sovellettu virheellisesti) on perusteltu, ja muutti alkuperäistä päätöstään lieventämällä useille sellaisille yksiköille, joiden yksinomainen vastuu oli todettu sitä ajankohtaa edeltävänä ajanjaksona, jolloin konserni osti ne, määrättyjä sakkoja. Komissio alensi sakkoja, ” jotta [ne] eivät olisi suhteettoman suuria [kyseisten yritysten] omaan kokoon ja liikevaihtoon nähden. – – Komissio alensi nämä sakot kymmeneen prosenttiin kyseisten oikeushenkilöiden omasta liikevaihdosta ” (kursivointi tässä).(51)
114. Komission vaihtelevat käytännöt osoittavat ainakin, ettei sillä ole mitään periaatteellista syytä päättää siten kuin se on tehnyt nyt käsiteltävässä asiassa. Väitteet, joilla se puoltaa yhden, eikä kahden erillisen 10 prosentin ylärajan soveltamista, eivät sitä paitsi ole kovin vakuuttavia.
115. Komissio totesi istunnossa, että orgaanisia peroksideja ja jänneterästä koskevissa asioissa emoyhtiö oli yhteisvastuullinen ainoastaan rikkomisten tietyn keston – seitsemän kahdestakymmenestä seitsemästä ja kolme seitsemästätoista vuodesta (rikkomisen kesto) – osalta, mikä viittaa siihen, että vastaavat luvut nyt käsiteltävässä asiassa, toisin sanoen neljä vuotta yhdeksästä vuodesta yhdeksästä kuukaudesta, edellyttivät toisenlaista lähestymistapaa.
116. Sen lisäksi, että on vaikea määrittää tai esittää vastaavaa numeromääräistä rajaa, en näe mitään periaatteellista syytä (enkä mitään syytä, jonka vuoksi nyt käsiteltävässä asiassa olisi perusteltua) poiketa kahden erillisen 10 prosentin ylärajan soveltamisesta, mitä asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan asianmukainen soveltaminen mielestäni edellyttää.
117. Muutkaan komission esittämät perusteet (toisin sanoen laskutehtävien monimutkaisuus tai väärinkäytön riskit) eivät nähdäkseni kumoa edellä esitettyä arviointia. Minkä vuoksi laskelmat olisivat monimutkaisempia nyt käsiteltävässä asiassa kuin orgaanisia peroksideja ja jänneterästä koskevissa päätöksissä?(52) Komissio ei ole maininnut riidanalaisessa päätöksessä riskiä, että emoyhtiö tai ostajayritys pienentää keinotekoisesti vastuussa olevan yrityksen liikevaihtoa, eikä sisällyttänyt kyseiseen asiakirja-aineistoon minkäänlaista todistetta.
118. Edellä esitetystä ilmenee, että unionin yleinen tuomioistuin laiminlöi asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan soveltamisen, koska ensimmäisen ajanjakson osalta ainoastaan tytäryhtiö (YKK Stocko) olisi pitänyt katsoa ”rikkomiseen osalliseksi yritykseksi” ja että tämän vuoksi 10 prosentin ylärajaa laskettaessa olisi pitänyt ottaa huomioon sen – ei konsernin – liikevaihto.
2.
Yksilöllisen vastuun ja seuraamusten yksilökohtaisuuden periaate
119. Lisäksi katson, että komission ja unionin yleisen tuomioistuimen nyt käsiteltävässä asiassa käyttämä lähestymistapa on vastoin yksilöllisen vastuun ja seuraamusten yksilökohtaisuuden periaatetta.
120. On selvää, että komissio voi velvoittaa yrityksen maksamaan sakon ainoastaan, jos se voi osoittaa, että kyseinen yritys on syyllistynyt tai osallistunut EY 81 artiklassa tarkoitettuun rikkomiseen. Looginen ja oikeudellinen yhteys yhtäältä tuottamuksen ja vastuun ja toisaalta rangaistuksen välillä edellyttää väistämättä, että sakko on määrättävä suhteessa vastuussa olevaan (toisin sanoen rikkomiseen osallistuneeseen) yritykseen.
121. Tämän perusperiaatteen mukaan, jota on käsitelty oikeuskäytännössä ja jota joka tapauksessa noudatetaan kaikissa hallinnollisissa menettelyissä, jotka voivat unionin kilpailusääntöjen mukaan johtaa seuraamusten määräämiseen, yritykselle voidaan määrätä seuraamus vain seikoista, joista sitä itseään moititaan.(53)
122. Seuraamukset on yksilöitävä asianomaisille yrityksille ominaisten toimintojen ja ominaispiirteiden mukaan.(54)
123. Lisäksi on todettava, että kyseistä yritystä silloin, kun kilpailusääntöjä on rikottu, johtaneen luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön on lähtökohtaisesti vastattava kilpailusääntöjen rikkomisesta, vaikka kilpailusääntöjen rikkomisesta tehdyn langettavan päätöksen tekemispäivänä yrityksen toiminnan harjoittaminen ei olisi enää tämän vastuulla.(55)
124. Unionin tuomioistuimella on jo ollut tilaisuus todeta, ettei ostajayrityksen voida katsoa olevan vastuussa rikkomisesta, kun sen kaksi tytäryhtiötä ovat osallistuneet itsenäisesti kilpailusääntöjen rikkomiseen siihen asti, kun ostajayritys hankki ne omistukseensa, koska tytäryhtiöiden on vastattava itse kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnastaan ajalta, ennen kuin ostajayritys hankki ne omistukseensa, eikä viimeksi mainitun voida katsoa olevan vastuussa siitä.(56)
125. Unionin tuomioistuin on vahvistanut useaan otteeseen, että ”kun – – taloudellinen yksikkö rikkoo kilpailusääntöjä, sen asiana on yksilöllisen vastuun periaatteen mukaisesti vastata kyseisestä rikkomisesta”.(57)
126. Näin ollen asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdasta (jonka nojalla komissio voi määrä sakon ainoastaan vastuussa oleviksi katsomilleen yrityksille) ja rangaistusten ja seuraamusten yksilöllisyyden perusperiaatteesta seuraa, että sakon määräämisen edellytyksenä on yrityksen (suoran tai sille asetetun) vastuun toteaminen ja että sakon, jonka tarkoituksena on määrätä seuraamus yrityksen osallistumisesta rikkomiseen, taso on määritettävä kyseisen rikkomisen mukaan. Mielestäni tätä periaatetta on sovellettava laskettaessa 10 prosentiksi liikevaihdosta määritettyä sakon ylärajaa.
127. Jos – kuten nyt käsiteltävässä asiassa – vastuun rikkomisesta katsotaan tietyn ajanjakson osalta kuuluvan tytäryhtiölle, eikä emoyhtiölle, ainoastaan vastuussa olevan tytäryhtiön liikevaihto on siten merkityksellinen laskettaessa 10 prosentin ylärajaa.
128. Asiassa Hoek Loos vastaan komissio(58) antamassaan tuomiossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut, että ” komission on 10 prosentin ylärajaa sovellettaessa otettava huomioon asianomaisen yrityksen liikevaihto, eli sen yrityksen, jonka syyksi rikkominen on katsottu ja jonka on tämän johdosta todettu olevan vastuussa ja jolle päätös, jossa sakko on määrätty, on annettu tiedoksi ” (kursivointi tässä).
129. Muistutettakoon, että 10 prosentin ylärajan tavoite on varmistua siitä, ettei sakko ylitä kilpailuoikeuden rikkomiseen osallistuneen yrityksen maksukykyä. Näin ollen siitä, että sellaisessa tapauksessa ja sellaisen ajanjakson osalta, jolloin yksinomaan tytäryhtiö on ennen konserniin liittämistään osallistunut rikkomiseen, otetaan huomioon koko konsernin liikevaihto laskettaessa kyseistä ylärajaa, seuraa joko se, että tytäryhtiöltä evätään kyseisen ylärajan käyttöönotolla tavoiteltu suoja, tai että uudelle emoyhtiölle (joka ei ole vastuussa rikkomisesta) määrätään seuraamus, jos tytäryhtiö ei pysty maksamaan sakkoa, aivan kuin jos konserni olisi katsottu yhteisvastuulliseksi koko rikkomisesta.(59)
130. Komissio totesi istunnossa, että se olisi ottanut 10 prosentiksi liikevaihdosta määritetyn ylärajan laskemisessa huomioon yksinomaan YKK Stockon, jos konsernin muut yritykset eivät olisi osallistuneet rikkomiseen lainkaan sen jälkeen, kun YKK Stocko liitettiin konserniin. En ymmärrä, kuinka se, ovatko konsernin muut yritykset osallistuneet rikkomiseen sen jälkeen, kun YKK Stocko liitettiin konserniin, voisi vaikuttaa siltä ajanjaksolta määrättävän sakon laskemiseen, jolloin YKK Stocko oli itsenäinen ja siten yksin vastuussa rikkomisesta kyseisenä ajanjaksona.
131. Komissio viittasi istunnossa myös ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen yhdistetyissä asioissa Tokai Carbon ym. vastaan komissio antamaan tuomioon(60) ja totesi pitävänsä orgaanisia peroksideja ja jänneterästä koskevissa päätöksissä omaksumaansa – nyt vääränä pitämäänsä – lähestymistapaa parempana lähestymistapaa, jota se on käyttänyt edellä mainitussa tuomioon johtaneessa asiassa Gascogne Sack Deutschland vastaan komissio ja nyt käsiteltävässä asiassa.
132. Kuten julkisasiamies Sharpston on selittänyt edellä mainitussa asiassa Gascogne Sack Deutschland vastaan komissio (ratkaisuehdotuksensa 77 kohdassa), yhdistetyt asiat Tokai Carbon ym. koskivat selvästi erilaista, jopa vastakkaista tilannetta. Siinä emo- ja tytäryhtiö olivat osa samaa yritystä rikkomisajankohtana, mutta niiden keskinäinen suhde oli muuttunut 10 prosentin ylärajan laskennan viiteajankohtana. Siinä vaiheessa emoyhtiö ei ollut enää vastuussa entisestä tytäryhtiöstään: ne olivat sisaryhtiöitä. Kyseisten kahden yhtiön katsottiin olevan yhdessä vastuussa rikkomisajanjaksosta, mutta päätös osoitettiin erikseen entiselle tytäryhtiölle ja entiselle emoyhtiölle, ja 10 prosentin ylärajaa sovellettiin kumpaankin.(61)
133. Kyseisessä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomiossa ei siten noudatettu yksilöllisen vastuun ja seuraamusten yksilöllisyyden periaatetta asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa säädetyn 10 prosentin ylärajan soveltamisen osalta.
3.  Yhdenvertaisen kohtelun periaate ja suhteellisuusperiaate
134. Lopuksi todettakoon, että mielestäni komission lähestymistapa, jonka unionin yleinen tuomioistuin on vahvistanut, ei ole yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen mukainen.
135. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan yhdenvertaisen kohtelun periaate edellyttää, että toisiinsa rinnastettavia tapauksia ei kohdella eri tavoin eikä erilaisia tilanteita kohdella samalla tavoin, ellei tällainen kohtelu ole objektiivisesti perusteltua.(62)
136. Valituksenalaisessa tuomiossa samanlaisia tilanteita kohdellaan kuitenkin eri tavoin, koska kahta yritystä, joiden molempien on katsottu olevan yksinään vastuussa samasta rikkomisesta, kohdellaan eri tavoin pelkästään sen perusteella, että toinen ostettiin myöhemmin osaksi konsernia.
137. Kyseisen säännöksen tarkoituksella (joka on asianomaisen yrityksen kokoon ja liikevaihtoon nähden kohtuuttoman suurien sakkojen kieltäminen) tai siihen liittyvällä perustavanlaatuisella suhteellisuusperiaatteella ei myöskään voida perustella objektiivisesti samanlaisten tilanteiden erilaista kohtelua.
138. Edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Dansk Rørindustri ym. vastaan komissio yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu 10 prosentin yläraja on ”kaikkiin yrityksiin yhdenmukaisesti sovellettava ja niiden koon perusteella määräytyvä yläraja, jonka tarkoituksena on estää se, että sakot olisivat kohtuuttoman suuria ja suhteettomia. Tällä ylärajalla on siis erillinen ja rikkomuksen vakavuuteen ja kestoon liittyvien arviointiperusteiden tavoitteeseen nähden itsenäinen tavoite”.(63)
139. Myös edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Tokai Carbon ym. vastaan komissio annetun tuomion 389 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että ylärajan tarkoituksena on erityisesti suojella yrityksiä sakon kohtuuttomalta tasolta, joka voisi saattaa ne taloudellisesti vaakalaudalle”. Toisin sanoen 10 prosentin ylärajan avulla pyritään takaamaan, ettei sakon tasolla vaaranneta yrityksen kannattavuutta.
140. Olen valittajien kanssa yhtä mieltä siitä, etteivät tuomiot, joihin unionin yleinen tuomioistuin on vedonnut hylätessään niiden valitusperusteen (toisin sanoen sen tuomiot asiassa HFB ym. v. komissio(64) ja edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Tokai Carbon ym. v. komissio), ole merkityksellisiä ja että unionin yleinen tuomioistuin on arvioinut virheellisesti edellä mainitussa asiassa Cascades vastaan komissio annetun yhteisöjen tuomioistuimen tuomion merkityksen.
141. Edellä mainitussa asiassa HFB ym. vastaan komissio komissio oli katsonut useiden yritykseksi luokiteltavaan taloudelliseen yksikköön kuuluvien oikeushenkilöiden olevan yhdessä vastuussa. Koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen käsiteltäväksi ei ollut saatettu asiaa, jossa jonkin näistä yrityksistä olisi katsottu olevan yksin vastuussa rikkomisesta konserniin liittämistään edeltävän ajanjakson osalta, se ei tämän vuoksi tutkinut edellä mainitussa asiassa HFB ym. vastaan komissio antamassaan tuomiossa, oliko kyseisessä tapauksessa otettava huomioon kaksi 10 prosentin ylärajaa.
142. Lisäksi – täysin vastoin komission päättelyä – edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Tokai Carbon ym. vastaan komissio annetun tuomion 390 kohdassa esitetty viittaus (ks. valituksenalaisen tuomion 193 kohta) vahvistaa päinvastoin valittajien väitteen. Edellä mainituissa tuomioon johtaneissa yhdistetyissä asioissa Tokai Carbon ym. vastaan komissio kaikki komission päätöksen adressaatit oli katsottu yhteisvastuullisiksi koko rikkomisajanjakson osalta. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi tässä yhteydessä, että ”tavoite, johon 10 prosentin ylärajan käyttöön ottamisella pyritään, voidaan saavuttaa ainoastaan, jos kyseistä ylärajaa sovelletaan aluksi kuhunkin sakon määräämisestä tehdyn päätöksen erilliseen adressaattiin” ja että ”vasta jos tämän jälkeen ilmenee, että useat adressaatit muodostavat siitä rikkomisesta, josta seuraamus määrätään, vastuussa olevan taloudellisen yksikön merkityksessä ’yrityksen’ – – yläraja voidaan laskea kyseisen yksikön kokonaisliikevaihdon perusteella” (kursivointi tässä). Edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Tokai Carbon ym. vastaan komissio annetussa tuomiossa vahvistetaan siten, että jos yritys on yksin vastuussa rikkomisesta suurempaan konserniin liittämistään edeltävän ajanjakson osalta, 10 prosentin yläraja on laskettava kyseisen yrityksen, eikä sen konsernin, johon yritys kuului päätöksentekoajankohtana, liikevaihdon perusteella (ottaen huomioon, etteivät muut kyseiseen konserniin kuuluvat oikeushenkilöt ole millään tavoin vastuussa rikkomisesta).
143. Lisäksi yhdyn valittajien näkemykseen siitä, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, kun se on ilman enempiä selityksiä katsonut valituksenalaisen tuomion 194 kohdassa, etteivät ne voineet vedota edellä mainitussa asiassa Cascades vastaan komissio annettuun tuomioon,(65) ”koska YKK Holding ja YKK Corp. eivät olleet vastuussa YKK Stockolle määrätystä sakosta kokonaisuudessaan”. Sen sijaan – kuten olen todennut jo tämän ratkaisuehdotuksen 124 kohdassa, edellä mainittu tuomio asiassa Cascades vastaan komissio on merkityksellinen, koska siinä täsmennetään, että tytäryhtiön on vastattava rikkomisista, joihin se on osallistunut ennen konserniin liittämistään, sillä uuden emoyhtiön ei voida katsoa olevan vastuussa niistä. Tytäryhtiön on siten maksettava yksinään sakko, joka on määrätty sille silloin, kun se oli erillinen taloudellinen yksikkö.
144. Edellä esitetystä seuraa, että kolmas valitusperuste on perusteltu siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin on tulkinnut virheellisesti asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohtaa ja loukannut yksilöllisen vastuun ja seuraamusten yksilöllisyyden sekä suhteellisuuden ja yhdenvertaisen kohtelun yleisiä periaatteita. YKK Stockolle BWA-yhteistyöstä määrätyn sakon ylärajan on oltava 3,491 miljoonaa euroa, mikä on 10 prosenttia sen riidanalaisen päätöksen antamista edeltävän tilikauden liikevaihdosta.
145. Lisäksi valittajat vaativat yhteistyötiedonannon nojalla sovellettavaksi – tarkistettuun määrään, joka on 10 prosenttia niiden liikevaihdosta – 20 prosentin alennusta, jonka komissio oli myöntänyt YKK-konsernille, joka oli vaatinut sitä kaikkien valittajien nimissä (ks. riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 657–664 perustelukappale). Mielestäni se, että 10 prosentin yläraja olisi pitänyt laskea toisin, ei vaikuta millään tavoin yhteistyötiedonannon nojalla myönnettävän alennuksen soveltamiseen, ja näin ollen on hyväksyttävä valittajien vaatimus, jota komissio ei sitä paitsi ole kiistänyt – edes toissijaisesti – kirjelmissään tai istunnossa sen enempää unionin yleisessä tuomioistuimessa kuin unionin tuomioistuimessakaan. Tämä on sitäkin loogisempaa, kun otetaan huomioon, että vuoden 1998 suuntaviivojen voimassaoloaikana komission käytäntönä(66) oli soveltaa yhteistyötiedonannon nojalla lieventämistarkoituksessa myönnettävää alennusta (kuudes vaihe) sen jälkeen, kun oli tarkistettu, ettei 10 prosentin yläraja ylity (mikä vastaa prosessin viidettä vaihetta). Kyseistä yhteistyötiedonantoon perustuvaa 20 prosentin alennusta on siten sovellettava tarkistettuun määrään. YKK Stockolle määrätty sakko on näin ollen suuruudeltaan 2 792 800 euroa.
D Neljäs valitusperuste, joka koskee BWA-yhteistyötä ja ehkäisevän vaikutuksen kertoimen soveltamista YKK Stockon ostoa edeltävään ajanjaksoon
146. Neljännen valitusperusteensa yhteydessä valittajat huomauttavat yhtäältä, että unionin yleinen tuomioistuin ei ole perustellut asianmukaisesti syitä, joiden vuoksi se hylkäsi valitusperusteen, joka koski ehkäisevän vaikutuksen kertoimen virheellistä soveltamista YKK Stockon ostoa edeltävän ajanjakson osalta. Toisaalta ne katsovat, että unionin yleinen tuomioistuin on joka tapauksessa rikkonut asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohtaa, loukannut suhteellisuusperiaatetta, rangaistusten ja seuraamusten yksilöllisyyden periaatetta sekä yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, kun se on katsonut, että ehkäisevän vaikutuksen tehostaminen oli perusteltua sitä ajankohtaa edeltävän ajanjakson osalta, jolloin YKK Holding osti YKK Stockon (ajanjakso, jonka kuluessa YKK Stockon katsotaan ollee n yksin vastuussa).
147. Komissio kiistää nämä perustelut. Väitetyn perustelujen puuttumisen osalta se huomauttaa erityisesti, että valituskirjelmän 114 kohdasta ilmenee, että valittajat ovat täysin ymmärtäneet unionin yleisen tuomioistuimen erityisesti valituksenalaisen tuomion 204 kohdassa esittämät näkemykset, joiden mukaan ehkäisevän vaikutuksen kannalta merkittävä seikka on asianomaisen yrityksen taloudellinen kapasiteetti päätöksen, jolla sakko on määrätty, antamisajankohtana. Asiaväitteistä komissio selittää, että ehkäisevän vaikutuksen kerrointa ei ollut määrätty tietylle ajanjaksolle, esimerkiksi ajanjaksolle, jonka kuluessa YKK Stockon katsottiin olleen yksin vastuussa, vaan sitä sovellettiin koko YKK-konsernin (mukaan lukien YKK Stocko) yhteiseen laskentapohjaan, joka oli vahvistettu koko rikkomuksen osalta. Komissio toteaa lisäksi, että ehkäisevä vaikutus, jonka varmistaminen on tärkeää, koskee vaikutusta yhteen ainoaan taloudelliseen yksikköön (yritykseen) sellaisena kuin se on sen päätöksen, jolla sakot määrättiin, tekohetkellä. Päätöksentekopäivänä (ja itse asiassa jo neljä vuotta ennen rikkomisen päättymistä) rikkomisesta vastuussa oleva yritys oli kuitenkin kasvanut, koska sekä YKK Stocko että sen kaksi emoyhtiötä oli liitetty siihen. Sen jälkeen kun YKK Holding ja YKK Corp. olivat ostaneet YKK Stockon, sakon – edes sakon niiden osien, joiden maksaminen oli yksin YKK Stockon vastuulla – vaikutuksia ei komission mukaan voitu enää arvioida tarkastelemalla YKK Stockoa erillisenä yksikkönä.
148. Mielestäni tässä yhteydessä olisi soveltuvin osin sovellettava samoja näkökohtia, jotka esitin ratkaisuehdotuksessani kolmannen valitusperusteen yhteydessä.
149. Kuten valittajat perustellusti toteavat, unionin oikeuskäytännössä on esitetty kaksi syytä, joiden vuoksi voidaan soveltaa ehkäisevän vaikutuksen kerrointa: ensiksikin tarve taata – myös sellaisille yrityksille, joilla on päätöksentekoajankohtana mittavat taloudelliset resurssit – sakon riittävä vaikutus ja toiseksi se, että suurilla yrityksillä on voinut olla rikkomisajanjakson kuluessa(67) suuremmat resurssit kuin niiden kilpailijoilla ja siten kilpailijoitaan paremmat edellytykset tuntea lainsäädäntö ja toimia sen asettamissa rajoissa.
150. Komissio voi näin ollen ottaa huomioon vain sellaisen yrityksen resurssit ja varat, jonka se katsoo olevan vastuussa rikkomisesta.(68)
151. Komissio on käyttänyt riidanalaisessa päätöksessä kerrointa 1,25 yhtäältä kyseisten yritysten kilpailijoihinsa nähden parempien juridisten ja taloudellisten tietojen ja resurssien ja toisaalta niiden ”mittavien taloudellisten resurssien” perusteella.
152. Tässä yhteydessä riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 538 perustelukappaleessa viitataan ensiksikin YKK-konsernin ”kokoon” ja toiseksi sen ”kokonaisresursseihin” – ilmaus, jota ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin itse käytti edellä mainitussa asiassa Groupe Danone vastaan komissio antamassaan tuomiossa.(69) Komissio mainitsi kyseisen tuomion riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 537 perustelukappaleessa perustellessaan kertoimen soveltamista sekä valittajille yhteisvastuullisesti määrättyyn sakon osaan että YKK Stockolle siltä rikkomisajanjaksolta määrättyyn sakkoon, jonka osalta sen katsottiin olevan yksinään vastuussa, toisin sanoen ajalta ennen maaliskuuta 1997.
153. Vaikka kertoimen 1,25 soveltaminen olisi näistä syistä perusteltavissa maaliskuun 1997 jälkeisen ajanjakson osalta (YKK Stocko kuului näet YKK-konserniin), kyseinen kerroin ei mielestäni ole perusteltu YKK Stockon ostoa edeltävän ajanjakson osalta.
154. Oikeudenkäyntiasiakirjoista käy ilmi, että konserniin liittämiseensä asti YKK Stocko oli pieni yritys, jolla oli vain rajalliset resurssit, eikä sillä ollut lainopillista palvelua. On selvää, että ennen maaliskuuta 1997 YKK Stockolla ei ollut mittavia taloudellisia resursseja.
155. Kun otetaan huomioon sekä yhdenvertaisen kohtelun periaate (ottaen huomioon, kuinka erisuuruiset olivat yhtäältä YKK Stockon resurssit sen rikkomusajanjakson kuluessa, jonka osalta sen on katsottu olevan yksinään vastuussa, ja toisaalta koko (YKK Stockon käsittävän) YKK-konsernin resurssit sen rikkomusajanjakson kuluessa, jonka osalta ne on katsottu yhteisvastuullisiksi, toisin sanoen Stockon oston jälkeen) että rangaistusten yksilöllisyyden periaate, joka edellyttää, että rangaistukset mukautetaan asianomaisten yritysten toimintoihin ja ominaispiirteisiin,(70) unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt asettaa seuraamus siitä, että komissio käytti samaa kerrointa kumpaankin kahteen rikkomisajanjaksoon.
156. On kiinnostavaa verrata nyt käsiteltävän asian ja päätöksen, jonka komissio teki niin sanotusta monokloorietikkahappokartellista,(71) yhtäläisyyksiä. Kyseisessä päätöksessä komissio määräsi sakon yksinomaan ELF/Total-konsernin tytäryhtiölle Arkema SA:lle (jäljempänä Arkema) (aiemmin Atofina SA, jäljempänä Atofina) rikkomisen uusimisen takia.
157. Sakon määrää laskiessaan komissio otti huomioon – mukauttamalla sakon laskentapohjaa ehkäisevän vaikutuksen varmistamiseksi – kertoimen, joka perustui yksinomaan Arkeman taloudelliseen kapasiteettiin (jota arvioitiin riippumatta Arkeman emoyhtiöstä, toisin sanoen Elf Aquitaine SA:sta (jäljempänä Elf)), ja se menetteli näin siitä huolimatta, että Arkema ja Elf olivat kyseisen päätöksen tekohetkellä samaa taloudellista kokonaisuutta.
158. Komissio toteaa kyseisen päätöksen alaviitteessä 222, että ”Elfiin sovellettu 2,5:n kerroin ei sisälly laskutoimitukseen. Sen sijaan kerrointa 1,5, jota olisi sovellettu, jos Atofina olisi ollut ainoa yritys, jolle päätös oli osoitettu (ottaen huomioon, että sen maailmanlaajuinen liikevaihto on 17,8 miljardia euroa), käytetään rikkomisen uusimisesta seuraavan – – korotuksen laskemiseen. Näin ollen vain Atofinalle osoitetaan tätä summaa vastaava erillinen sakko”.
159. Toisin sanoen laskiessaan pelkästään tytäryhtiölle määrättyä sakkoa komissio on käyttänyt kerrointa 1,5, joka poikkeaa 2,5:n kertoimesta, jota on käytetty laskettaessa emoyhtiölle (Elf) ja tytäryhtiölle (Arkema) yhteisvastuullisesti määrättyä sakkoa. Näin se menetteli siitä syystä, että irrallaan emoyhtiöstä tarkasteltuna tytäryhtiö oli taloudelliselta kapasiteetiltaan heikompi.
160. Komissio ei ole esittänyt tässä yhteydessä mitään syytä, joka selittäisi, minkä vuoksi kyseistä lähestymistapaa ei ole käytetty laskettaessa sitä sakkoa, jonka maksamisesta YKK Stocko oli yksin vastuussa.
161. Riidanalaisessa päätöksessä on nimenomaisesti todettu BWA-yhteistyöhön liittyvän valittajien vastuun jakamisesta, että ennen maaliskuuta 1997 YKK Stocko oli YKK-konsernista erillinen yritys. Riidanalaisessa päätöksessä todetaan myös, että yhtäältä YKK Stockon rikkomiset ja toisaalta ne rikkomiset, joihin se osallistui yhdessä YKK-konsernin kanssa, ovat kestoltaan eri pituisia.(72) Laskiessaan sakon määrää ja tarkemmin sanottuna määrittäessään ehkäisevän vaikutuksen kerrointa komissio on kuitenkin ottanut huomioon nimenomaan YKK-konsernin kokonaisresurssit – myös siltä rikkomisajanjaksolta, jolloin vastuussa olevaksi todetulla yrityksellä ei ollut kyseisiä resursseja käytössään.
162. Yritys, jonka koko ja kokonaisresurssit on otettava huomioon määritettäessä mahdollisen ehkäisevän vaikutuksen kerrointa, on kuitenkin EY 81 artiklassa tarkoitettu vastuussa oleva yritys.
163. Unionin yleinen tuomioistuin on siten tehnyt oikeudellisen virheen, kun se on katsonut, että komissio saattoi käyttää kerrointa 1,25 laskiessaan yksinomaan YKK Stockolle määrättyä sakkoa.
164. Kuten edellä esitetystä ilmenee, mikään YKK Stockoon sovellettava kerroin ei mielestäni ole perusteltu nyt käsiteltävässä asiassa. Näin ollen sakon määräksi sitä ajankohtaa, jolloin YKK-konserni osti YKK Stockon, edeltävältä ajanjaksolta on vahvistettava 2 792 800 euroa.
IV Oikeudenkäyntikulut
165. Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan silloin, kun valitus on perusteltu ja unionin tuomioistuin ratkaisee itse riidan lopullisesti, se päättää oikeudenkäyntikuluista. Mainitun työjärjestyksen 138 artiklan 3 kohdan, jota sovelletaan saman työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla valitusmenettelyssä, mukaan silloin, kun asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi, kukin vastaa omista kuluistaan.
166. Nyt käsiteltävässä tapauksessa on syytä huomauttaa ensimmäiseksi, että mielestäni kaksi neljästä valittajien valitusperusteesta on hyväksyttävä ja että näin ollen valituksenalainen tuomio on kumottava; koska kahta muuta valitusperustetta ei voida hyväksyä, ehdotan, että ne hylätään.
167. Ensimmäisessä oikeusasteessa nostetusta kanteesta on syytä huomauttaa, että laskemalla sakon määrää unionin tuomioistuin hyväksyy myös kaksi valittajien siellä esittämistä kahdeksasta kanneperusteesta.(73) Valituksenalaisesta tuomiosta, jota unionin tuomioistuimen ei tarvitse kumota näiltä osin, käy sen sijaan ilmi, että valittajat ovat hävinneet muut ensimmäisessä oikeusasteessa esittämänsä kanneperusteet.
168. Koska molemmat asianosaiset ovat osittain hävinneet asian sekä ensimmäisessä oikeusasteessa että käsiteltävässä valitusasiassa, on siis päätettävä, että asianosaiset vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
V Ratkaisuehdotus
169. Ehdotan näin ollen, että unionin tuomioistuin
– hylkää ensimmäisen ja toisen valitusperusteen perusteettomina
– kumoaa unionin yleisen tuomioistuimen asiassa T-448/07, YKK ym. vastaan komissio, 27.6.2012 antaman tuomion siltä osin kuin se on laskiessaan YKK Stocko Fasteners GmbH:lle määrättyä sakkoa tehnyt oikeudellisia virheitä soveltaessaan [EY 81] ja [EY 82] artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua 10 prosentin ylärajaa ja ehkäisevän vaikutuksen kerrointa
– vahvistaa YKK Stocko Fasteners GmbH:lle siltä rikkomusajanjaksolta, jonka osalta sen on katsottu olevan yksinään vastuussa, määrättävän sakon määräksi 2 792 800 euroa 19 250 000 euron sijaan
– velvoittaa Euroopan komission vastamaan omista sekä unionin yleisessä tuomioistuimessa että valitusmenettelyssä aiheutuneista oikeudenkäyntikuluistaan, ja lisäksi
– velvoittaa YKK Corp:n, YKK Holding Europe BV:n ja YKK Stocko Fasteners GmbH:n vastaamaan omista sekä unionin yleisessä tuomioistuimessa että valitusmenettelyssä aiheutuneista oikeudenkäyntikuluistaan.
(1) .
(2)  –	Tuomio asiassa T-448/07, YKK ym. v. komissio (jäljempänä valituksenalainen tuomio).
(3)  –	EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia COMP/39.168 – PO/Kova lyhyttavara: Kiinnittimet) 19.9.2007 tehty päätös (jäljempänä riidanalainen päätös). Sen tiivistelmä julkaistiin Euroopan unionin virallisessa lehdessä (EUVL 2009, C 47, s. 8). Riidanalainen päätös on yksi kolmesta komission lyhyttavara-alan päätöksestä – joita ovat päätös K(2005) 3765 lopullinen, 14.9.2005 (asia 38.337 – PO/Lanka), päätös K(2004) 4221 lopullinen, 26.10.2004 (asia 38.338 – PO/Neulat) ja riidanalainen päätös – jotka kaikki on tehty useiden kovan lyhyttavaran valmistajien tiloissa marraskuussa 2001 tehtyjen tarkastusten jälkeen.
(4)  –	Neuvoston asetus, annettu 16.12.2002, [EY 81] ja [EY 82] artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta (EYVL 2003, L 1, s. 1).
(5)  – EYVL 2002, C 45, s. 3; jäljempänä vuoden 2002 yhteistyötiedonanto.
(6)  –	Käytän tässä ratkaisuehdotuksessa aiempaa numerointia, koska riidanalainen päätös on tehty EY:n perustamissopimuksen voimassa ollessa.
(7)  –	Suuntaviivat asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä suuntaviivat).
(8)  –	EYVL 1996, C 207, s. 4; jäljempänä vuoden 1996 yhteistyötiedonanto.
(9)  –	Ks. suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan ensimmäinen alakohta, johon unionin tuomioistuin on viitannut asiassa C-389/10 P, KME Germany ym. v. komissio, 8.12.2011 annetun tuomion (Kok., s. I-13125) 38 kohdassa ja valituksenalaisen tuomion 140 kohdassa ja siinä mainitussa oikeuskäytännössä.
(10)  –	Ks. riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 508 perustelukappale.
(11)  –	Ks. riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 509 perustelukappale.
(12)  –	Ks. em. asia KME Germany ym. v. komissio, tuomion 44 kohta (ns. kuparisten teollisuusputkien / kuparisten vesi- ja viemäriputkien markkinoiden kartelli). Ks. myös julkisasiamies Sharpstonin tuomioon johtaneessa asiassa C-40/12 P, Gascogne Sack Deutschland v. komissio, tuomio 26.11.2013, antama ratkaisuehdotus, ratkaisuehdotuksen 97 kohta ja sitä seuraavat kohdat.
(13)  –	Asia C-554/08 P, tuomio 12.11.2009, 44 kohta. Ks. myös asia C-194/99 P, Thyssen Stahl v. komissio, tuomio 2.10.2003 (Kok., s. I-10821, 118 kohta) ja asia C-534/07 P, Prym ja Prym Consumer v. komissio, tuomio 3.9.2009 (Kok., s. I-7415, 96 kohta).
(14)  –	Asia T-79/06, tuomio 16.11.2011, (Kok., s. II-406*, 118 kohta). Ks. myös tuomio em. asiassa Gascogne Sack Deutschland v. komissio.
(15)  –	Päätös, tehty 3.9.2004, [EY 81] artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia COMP/E-1/38.069 – Kupariset vesi- ja viemäriputket) (jäljempänä kuparisia vesi- ja viemäriputkia koskeva päätös). Ks. kuparisia vesi- ja viemäriputkia koskevan päätöksen johdanto-osan 629 perustelukappale: ”vaikka tietyt asiakirja-aineistoon sisältyvät tiedot mahdollistavat huolellisen arvioinnin kartellin hintavaikutuksista tiettynä ajanjaksona, komissio ei voi selvittää tarkkaan tapaa, jolla hinnat olisivat kehittyneet koko sen ajan, jonka kilpailusääntöjen rikkominen kesti, jos kartellia ei olisi ollut”.
(16)  –	8.12.2011 annetut tuomiot asiassa KME Germany ym. v. komissio (C-272/09 P, Kok., s. I-12789), asiassa C-386/10 P, Chalkor v. komissio (Kok., s. I-13085) ja em. asiassa KME Germany ym. v. komissio.
(17)  –	Em. asia KME Germany ym. v. komissio, tuomion 45 kohta.
(18)  –	Ks. kuparisia vesi- ja viemäriputkia koskevan päätöksen johdanto-osan 629 ja 673 perustelukappale ja riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 507 perustelukappale.
(19)  –	Em. asia KME Germany ym. v. komissio, tuomion 41 kohta.
(20)  –	Ibid., tuomion 44 kohta.
(21)  –	Asia T-30/05, tuomio 12.9.2007 (Kok., s. II-107*).
(22)  –	Ks. kyseisen tuomion 109 kohta, jossa viitataan kyseisessä asiassa tehdyn päätöksen johdanto-osan 318–320 perustelukappaleeseen. Ks. myös em. asiassa Prym ja Prym Consumer v. komissio annettu unionin tuomioistuimen tuomio, 78 kohta.
(23)  –	Em. asiassa Prym ja Prym Consumer v. komissio annettu unionin yleisen tuomioistuimen tuomio, 111 ja 112 kohta.
(24)  –	Ibid., 190 kohta.
(25)  –	Yhdistetyt asiat C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P–C-208/02 P ja C-213/02 P, Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomio 28.6.2005 (Kok., s. I-5425, 245 kohta).
(26)
– Valittajien mukaan sakon laskentapohja 50 miljoonaa euroa vastaa 250-prosenttisesti – kertoimen ollessa 1,25 jopa 312,5-prosenttisesti – erityisen vakavien rikkomisten osalta määritettyä laskentapohjan vähimmäismäärää.
(27)  –	Riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 496, 497, 507–509, 514–516, 529 ja 530 perustelukappale.
(28)  –	Em. yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 245 kohta.
(29)  –	Asia T-38/02, tuomio 25.10.2005, Groupe Danone v. komissio (Kok., s. II-4407, 384 kohta). Ks. myös em. asia C-389/10 P, KME Germany ym. v. komissio, 93 ja 96 kohta ja asia T-208/06, Quinn Barlo ym. v. komissio, tuomio 30.11.2011 (Kok., s. II-7953, 244 kohta).
(30)  –	Ks. kyseisen tuomion 93 kohta. Ks. tässä yhteydessä asia T-50/00, Dalmine v. komissio, tuomio 8.7.2004 (Kok., s. II-2395, 292 kohta) ja asia T-26/02, Daiichi Pharmaceutical v. komissio, tuomio 15.3.2006 (Kok., s. II-713, 113 kohta).
(31)  –	Asia T-279/02, Degussa v. komissio, tuomio 5.4.2006 (Kok., s. II-897) ja em. asia Prym ja Prym Consumer v. komissio.
(32)  –	Komission päätös, tehty 3.5.2006, [EY 81] artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä seuraavia yrityksiä vastaan: Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Chemicals Holding AB, EKA Chemicals AB, Degussa AG, Edison SpA, FMC Corporation, FMC Foret SA, Kemira OYJ, L’Air Liquide SA, Chemoxal SA, Snia SpA, Caffaro Srl, Solvay SA/NV, Solvay Solexis SpA, Total SA, Elf Aquitaine SA ja Arkema SA (Asia N:o COMP/F/C.38.620 – Vetyperoksidi ja perboraatti), tiivistelmä mainitusta päätöksestä julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä (EUVL L 353, s. 54), saatavilla komission kilpailun pääosaston Internetsivustolla, ja [EY 81] artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä 29.11.2006 tehty komission päätös (Asia COMP/F/38.638 – BR/ESBR), tiivistelmä mainitusta päätöksestä julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä (EUVL 2008, C 7, s. 11), saatavilla komission kilpailun pääosaston Internetsivustolla.
(33)  –	Ks. päätöksen C(2006) 1766 johdanto-osan 455 perustelukappale ja päätöksen C(2006) 5700, lopullinen, johdanto-osan 462 perustelukappale.
(34)
– Neuvoston asetus (ETY) N:o 17, perustamissopimuksen [81] ja [82] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus (EYVL 1962, 13, s. 204).
(35)
–	Toisin sanoen ”tämä tiedonanto korvaa vuoden 1996 tiedonannon 14 päivästä helmikuuta 2002 alkaen kaikissa asioissa, joissa yksikään yritys ei ole ottanut yhteyttä komissioon hyötyäkseen kyseisessä tiedonannossa vahvistetusta suotuisasta kohtelusta.”
(36)  –	Ks. asia C-328/05 P, SGL Carbon v. komissio, tuomio 10.5.2007 (Kok., s. I-3921, 83 kohta). Ks. vastaavasti asia C-297/98 P, SCA Holding v. komissio, tuomio 16.11.2000 (Kok., s. I-10101, 36 kohta) ja em. yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 399 kohta.
(37)  –	Ks. em. asia SGL Carbon v. komissio, tuomion 81 kohta.
(38)  –	Ks. vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 21 ja 22 kohta verrattuna vuoden 1996 yhteistyötiedonannon D kohdan 1 alakohtaan. Miten esimerkiksi voitaisiin kohtuudella todeta, että tiedot, jotka eivät täytä ehtoa, jonka mukaan niiden on ”autettava rikkomuksen todistamisessa” (vuoden 1996 yhteistyötiedonannon D kohta), voivat olla todisteita, joilla on ”merkittävää lisäarvoa suhteessa komission hallussa jo oleviin todisteisiin” (vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 21 kohta)?
(39)  –	Ks. asia T-15/02, BASF v. komissio, tuomio 15.3.2006 (Kok., s. II-497, 588 kohta), jossa todetaan, että ”mainitun kohdan [toisin sanoen sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 3 kohdan kuudennen luetelmakohdan, jossa käsitellään vuoden 1996 yhteistyötiedonannon soveltamisalan ulkopuolista yhteistyötä] mukainen alennus edellyttäisi välttämättä, että kyseessä olevaa yhteistyötä ei voida palkita yhteistyöstä annetun tiedonannon puitteissa”.
(40)  –	Asia T-381/06, tuomio 24.3.2011 (Kok., s. II-66*).
(41)  –	Em. asia FRA.BO v. komissio, tuomion 93, 105 ja 106 kohta.
(42)
– Tämän vuoksi, koska kyseisen tuomion päivämäärä ei ollut tiedossa, en voinut ilmoittaa istunnossa ratkaisuehdotukseni päivämäärää.
(43)
– Ratkaisuehdotuksessa viitataan tässä yhteydessä em. yhdistetyissä asioissa Dansk Rørindustri ym. v. komissio annettuun tuomioon, tuomion 280 ja 281 kohta.
(44)
– Julkisasiamies Sharpston toteaa lisäksi saman ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 39, että ”yksilöllinen vastuu tilanteessa, jossa emoyhtiön katsotaan olevan vastuussa tytäryhtiön rikkomisesta, selitetään [yhdistetyissä asioissa C-628/10 P ja C-14/11 P, Alliance One International ja Standard Commercial Tobacco v. komissio ja komissio v. Alliance One International ym. 19.7.2012] annetun tuomion 42 kohdassa”. Hän viittaa myös 26.11.2013 annettuun tuomioon johtaneessa asiassa C-50/12 P, Kendrion v. komissio, annetun ratkaisuehdotuksen 36–40 kohtaan.
(45)
– Riidanalaisen päätöksen mukaan kolmas valittaja, YKK Stocko, on osallistunut rikkomiseen koko sen yhdeksän vuoden yhdeksän kuukauden keston ajan, kun taas YKK Corp. ja YKK Holding, ensimmäinen ja toinen valittaja, aloittivat (suoran tai välillisen) rikkomisen vasta YKK Stocko Fasteners GmbH:n (josta on tullut YKK Stocko) vuonna 1997 tapahtuneen oston jälkeen ja osallistuivat siihen neljän vuoden ajan (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 466–468 perustelukappale). Yhtäältä tämän syyn vuoksi YKK Corp. ja YKK Holding eivät olleet vastuussa YKK Stockolle määrätystä sakosta kokonaisuudessaan, ja toisaalta viimeksi mainitun katsottiin olevan 19 250 000 euron osalta yksinään vastuussa sakosta.
(46)
– Vapaa käännös, kursivointi tässä.
(47)
– Ks. mm. asia C-196/99 P, Aristrain v. komissio, tuomio 2.10.2003 (Kok., s. I-11005, 95–99 kohta) ja em. yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 118 kohta.
(48)
– Yhdistetyt asiat 100/80–103/80, Musique Diffusion française ym. v. komissio, tuomio 7.6.1983 (Kok., s. 1825, Kok. Ep. VII, s. 133, 119 ja 118 kohta).
(49)
– Päätös, tehty 10.12.2003, EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia COMP/E 2/37.857 – Orgaaniset peroksidit) (K(2003) 4570 lopullinen ja oikaistu K(2004) 4). Päätöksen tiivistelmä on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä (EUVL 2005, L 110, s. 44).
(50)
– Komission päätös, annettu 30.6.2010, [SEUT] 101 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä seuraavia yrityksiä vastaan: ArcelorMittal, Emesa/Galycas/ArcelorMittal (Espanja), GlobalSteelWire/Tycsa, Proderac, Companhia Previdente/Socitrel, Fapricela, Nedri/HIT Groep, WDI/Pampus, DWK/Saarstahl, voestalpine Austria Draht, Rautaruukki/Ovako, Italcables/Antonini, Redaelli, CB Trafilati Acciai, I.T.A.S., Ori Martin/Siderurgica Latina Martin, Emme Holding (Asia COMP/38.344 – Jänneteräs), sellaisena kuin se on muutettuna 30.9.2010 annetulla komission päätöksellä ja 4.4.2011 annetulla komission päätöksellä. Päätöksen tiivistelmä on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä 2011, C 339, s. 7 (johdanto-osan kahdeksas perustelukappale).
(51)
– Ks. ns. jänneteräspäätös (johdanto-osan kahdeksas perustelukappale). Ks. 30.6.2010 annetun päätöksen, tiedoksiannettu numerolla K(2010) 4387 lopullinen, alkuperäisen version johdanto-osan 1072 a perustelukappale.
(52)
– Vaikka asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa vaaditaan, että määritettäessä 10 prosentin ylärajaa lähtökohdaksi otetaan sitä komission päätöstä, jolla määrättiin seuraamuksista, edeltävä tilikausi, tämä ei estä sitä, että kyseinen yläraja määritetään pelkästään tytäryhtiön liikevaihdon perusteella sille yksinomaan sitä ajankohtaa, jolloin emoyhtiö osti sen, edeltäneestä ajanjaksosta määrätyn sakon osalta. Huomautettakoon tässä yhteydessä myös, etteivät valittajat ole tämän valituksen yhteydessä kyseenalaistaneet sitä, että kyseisen arvioinnin kannalta huomioon otettava merkityksellinen vuosi on riidanalaista päätöstä edeltävä vuosi.
(53)
– Yhdistetyt asiat T-45/98 ja T-47/98, Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni v. komissio, tuomio 13.12.2001 (Kok., s. II-3757, 63 kohta).
(54)
– Ks. vastaavasti asia C-76/06 P, Britannia Alloys & Chemicals v. komissio, tuomio 7.6.2007 (Kok., s. I-4405, 44 kohta).
(55)
– Asia C-248/98 P, KNP BT v. komissio, tuomio 16.11.2000 (Kok., s. I-9641, 71 kohta); asia C-279/98 P, Cascades v. komissio, tuomio 16.11.2000 (Kok., s. I-9693, 78 ja 79 kohta); asia C-286/98 P, Stora Kopparbergs Bergslags v. komissio, tuomio 16.11.2000 (Kok., s. I-9925, 37 kohta); em. asia SCA Holding v. komissio, tuomion 27 kohta ja asia C-352/09 P, ThyssenKrupp Nirosta v. komissio, tuomio 29.3.2011 (Kok., s. I-2359, 143 kohta).
(56)
– Ks. em. asia Cascades v. komissio, tuomion 78–80 kohta.
(57)
– Ks. vastaavasti asia C-49/92 P, komissio v. Anic Partecipazioni, tuomio 8.7.1999 (Kok., s. I-4125, 145 kohta); em. asia Cascades v. komissio, tuomion 78 kohta; asia C-280/06, ETI ym., tuomio 11.12.2007 (Kok., s. I-10893, 39 kohta) ja asia C-97/08 P, tuomio 10.9.2009, Akzo Nobel ym. v. komissio (Kok., s. I-8237, 56 kohta).
(58)
– Asia T-304/02, tuomio 4.7.2006 (Kok., s. II-1887, 116 ja 120 kohta).
(59)
– Lisäksi haluaisin huomauttaa, että – komission väitteistä poiketen – se, että sellaisen rikkomisen johdosta, johon tytäryhtiö on osallistunut itsenäisesti, siihen sovelletaan pelkästään sen liikevaihdon perusteella laskettua lainmukaista ylärajaa, ei käsittääkseni vahingoita kilpailusääntöjen rikkomisen estämisen tavoitetta. Se ei näet estä sitä, että myös konsernin liikevaihto otetaan huomioon laskettaessa sakkoa siltä osin kuin on kyse viimeksi mainitulle rikkomuksen siitä osasta, johon se on syyllistynyt, määritettävästä sakosta.
(60)
– Yhdistetyt asiat T-71/03, T-74/03, T-87/03 ja T-91/03, tuomio 15.6.2005. Kyseisestä tuomiosta on julkaistu tiivistelmä. Tuomio on saatavilla kokonaisuudessaan saksaksi, englanniksi ja ranskaksi unionin tuomioistuinten verkkosivustolla.
(61)
– Em. yhdistetyt asiat Tokai Carbon ym. v. komissio, tuomion 389–391 kohta.
(62)
– Asia C-344/04, IATA ja ELFAA, tuomio 10.1.2006 (Kok., s. I-403, 95 kohta) ja asia C-303/05, Advocaten voor de Wereld, tuomio 3.5.2007 (Kok., s. I-3633, 56 kohta).
(63)
– Tuomion 281 ja 282 kohta (kursivointi tässä). Ks. myös em. yhdistetyt asiat Musique Diffusion française ym. v. komissio, tuomion 121 kohta ja asia T-33/02, Britannia Alloys & Chemicals v. komissio, tuomio 29.11.2005 (Kok., s. II-4973, 35 kohta).
(64)
– Asia T-9/99, tuomio 20.3.2002 (Kok., s. II-1487).
(65)
– Tarkemmin sanottuna kyseisen tuomion 77–80 kohta.
(66)
– ”In setting fines under the 1998 Guidelines the Commission took a seven-stage approach. First, it evaluated the ‘objective’ gravity of the infringement taken as a whole – – Second, it determined an ‘individual starting amount’ for each member of the cartel – – Third, the Commission applied, when appropriate, an increase percentage to those individual starting amounts, which reflected the additional impact caused by the duration of the infringement committed by each cartel participant – – Fourth, the Commission considered the ‘subjective’ responsibility of each cartel participant – – Fifth, it considered whether the upper limit of 10 per cent of the annual turnover applicable to the fine had been exceeded. Sixth, where relevant and as appropriate, it reduced the fine, in application of the Leniency Notice . Finally, the Commission took account of any exceptional circumstances justifying an adjustment to the final amount of the fine” (kursivointi tässä), Faull, J. ja Nikpay, A., (toim.), The EC law of competition, Oxford University Press, 2007, s. 1025–1026; tämä kommentaari on kilpailun pääosaston virkamiesten laatima. Ks. myös toinen keskeinen kommentaari: Bellamy, C. ja Child, G., (toim.), European Union Law of Competition, Oxford University Press, 2013, s. 1095–1097.
(67)
– Asiassa T-410/03, Hoechst v. komissio, 18.6.2008 annetun tuomion (Kok., s. II-881) 379 ja 382 kohdassa vahvistetaan, että siltä osin kuin on kyse toisesta korotusperusteesta, kyseessä olevien yritysten koon on liityttävä niiden tilanteeseen kilpailusääntöjen rikkomishetkellä.
(68)
– Ks. asia T-38/05, Agroexpansión v. komissio, tuomio 12.10.2011 (Kok., s. II-7005, 215 kohta).
(69)
– Tuomion 175 kohta, jossa se toteaa, että ”kantajalla oli käytössään sellaiset juridiset ja taloudelliset tiedot ja resurssit, joiden avulla se pystyi arvioimaan rikkomisiaan ja niiden seurauksia kilpailusääntöjen kannalta”.
(70)
– Ks. vastaavasti em. Britannia Alloys & Chemicals v. komissio, tuomio 7.6.2007, 44 kohta.
(71)
– Ks. komission päätös 2006/897/EY, tehty 19.1.2005, EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä Akzo Nobel NV:tä, Akzo Nobel Nederland BV:tä, Akzo Nobel Chemicals BV:tä, Akzo Nobel Functional Chemicals BV:tä, Akzo Nobel Base Chemicals AB:tä, Eka Chemicals AB:tä ja Akzo Nobel AB:tä vastaan yhteisvastuullisesti, Clariant AG:tä ja Clariant GmbH:ta vastaan yhteisvastuullisesti, Elf Aquitaine SA:ta ja Arkema SA:ta vastaan yhteisvastuullisesti sekä Hoechst AG:tä vastaan (Asia C.37.773 — MCAA) (EUVL 2006, L 353, s. 12).
(72)
– Riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 541 perustelukappale.
(73)
– Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 10 kohdan toinen luetelmakohta.