Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
DEAN SPIELMANN
22 päivänä tammikuuta 2026 (1)
Asia C‑877/24 [Shamsi](i)
X ja
Minister van Asiel en Migratie, aiemmin Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid,
jossa asian käsittelyyn osallistuu
Y
(Ennakkoratkaisupyyntö – Raad van State (ylin hallintotuomioistuin, Alankomaat))
Ennakkoratkaisupyyntö – Maahanmuuttopolitiikka – Direktiivi 2008/115/EY – 6, 8 ja 9 artikla – Elinkautiseen tai pitkään vankeusrangaistukseen tuomituista maassa laittomasti oleskelevista kolmansien maiden kansalaisista tehty palauttamispäätös – Mahdottomuus noudattaa paluuvelvoitetta lähitulevaisuudessa – Suhteellisuusperiaate
Johdanto
1.        Käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuimella on tilaisuus täsmentää jäsenvaltioissa sovellettavista yhteisistä vaatimuksista ja menettelyistä laittomasti oleskelevien kolmansien maiden kansalaisten palauttamiseksi annetun direktiivin 2008/115/EY(2) ulottuvuutta erityistilanteessa, jossa on kyse (maassa laittomasti oleskelevista) kolmansien maiden kansalaisista, jotka on asianomaisessa jäsenvaltiossa tuomittu hyvin pitkiin tai jopa elinkautisiin vankeusrangaistuksiin rikoksista, jotka eivät liity heidän oleskelunsa laittomuuteen. Tarkemmin sanottuna on selvitettävä, onko – ja millä edellytyksillä – jäsenvaltio edelleen velvollinen tekemään heistä palauttamispäätöksen, vaikka näiden rangaistusten täytäntöönpanon vuoksi vapaaehtoinen paluu tai maasta poistaminen pakkokeinoin eivät ole lähitulevaisuudessa mahdollisia.
2.        Unionin tuomioistuimen antamilla vastauksilla ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen eli Raad van Staten (ylin hallintotuomioistuin, Alankomaat) esittämiin kysymyksiin voidaan selventää erityisesti direktiivin 2008/115 6 artiklassa asetetun velvollisuuden tehdä palauttamispäätös laittoman oleskelun tapauksessa ja direktiivin 8 artiklasta johtuvan vaatimuksen toteuttaa maasta poistaminen ”viipymättä”(3) välistä suhdetta, kun vankeusrangaistuksen täytäntöönpano aiheuttaa pysyvän esteen. Käsiteltävässä asiassa voidaan myös täsmentää direktiivin 2008/115 9 artiklan 2 kohdan tarkoitusta maasta poistamisen lykkäämistä koskevana mekanismina ja suhteellisuusperiaatteen asemaa tässä yhteydessä.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
3.        Direktiivin 2008/115 johdanto-osan toisessa ja neljännessä perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(2)      Brysselissä 4 ja 5 päivänä marraskuuta 2004 kokoontunut Eurooppa-neuvosto vaati tehokasta maastapoistamis- ja palauttamispolitiikkaa, joka perustuu yhteisiin vaatimuksiin, joiden mukaisesti henkilöt palautetaan inhimillisellä tavalla ja heidän perusoikeuksiaan ja ihmisarvoaan täysimääräisesti kunnioittaen.
– –
(4)      On tarpeen sopia selkeistä, avoimista ja oikeudenmukaisista säännöistä, joilla luodaan tehokas palauttamispolitiikka välttämättömänä osana hallittua maahanmuuttopolitiikkaa.”
4.        Direktiivin 2 artiklan 2 kohdan b alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot voivat päättää, että ne eivät sovella tätä direktiiviä kolmansien maiden kansalaisiin,
– –
b)      jotka on rikosoikeudellisena seuraamuksena tai rikosoikeudellisen seuraamuksen johdosta määrätty palautettavaksi kansallisen lainsäädännön mukaisesti tai jotka ovat luovuttamismenettelyn kohteena.”
5.        Direktiivin 5 artiklan sanamuoto on seuraava:
”Jäsenvaltioiden on otettava tätä direktiiviä täytäntöön pannessaan asianmukaisesti huomioon
a)      lapsen etu,
b)      perhesuhteet,
c)      asianomaisen kolmannen maan kansalaisen terveydentila,
ja noudatettava palauttamiskiellon periaatetta.”
6.        Direktiivin 2008/115 6 artiklan 1–5 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltion on tehtävä palauttamispäätös sen alueella laittomasti oleskelevista kolmansien maiden kansalaisista, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 2–5 kohdassa tarkoitettujen poikkeusten soveltamista.
2.      Jäsenvaltion alueella laittomasti oleskelevia kolmansien maiden kansalaisia, joilla on toisen jäsenvaltion myöntämä voimassa oleva oleskelulupa tai muu oleskeluun oikeuttava lupa, on vaadittava siirtymään välittömästi kyseisen toisen jäsenvaltion alueelle. Jos asianomainen kolmannen maan kansalainen ei noudata tätä vaatimusta tai jos kolmannen maan kansalaisen välitön poistuminen on tarpeen yleisen järjestyksen tai valtion turvallisuuden vuoksi, sovelletaan 1 kohtaa.
3.      Jäsenvaltio voi olla tekemättä palauttamispäätöksen alueellaan laittomasti oleskelevasta kolmannen maan kansalaisesta, jos toinen jäsenvaltio ottaa asianomaisen kolmannen maan kansalaisen takaisin tämän direktiivin voimaantulopäivänä voimassa olevien kahdenvälisten sopimusten tai järjestelyjen nojalla. Tässä tapauksessa asianomaisen kolmannen maan kansalaisen takaisin ottaneen jäsenvaltion on sovellettava 1 kohtaa.
4.      Jäsenvaltio voi milloin tahansa päättää myöntää alueellaan laittomasti oleskelevalle kolmannen maan kansalaiselle erillisen oleskeluluvan tai muun luvan, joka oikeuttaa oleskeluun, yksilöllisten inhimillisten syiden tai humanitaaristen tai muiden syiden perusteella. Tällöin palauttamispäätöstä ei tehdä. Jos palauttamispäätös on jo tehty, se perutaan tai sitä lykätään oleskeluluvan tai muun oleskeluun oikeuttavan luvan voimassaoloajaksi.
5.      Jos jäsenvaltion alueella laittomasti oleskelevan kolmannen maan kansalaisen oleskeluluvan tai muun oleskeluun oikeuttavan luvan uusimismenettely on vireillä, jäsenvaltion on harkittava palauttamispäätöksen tekemisestä pidättäytymistä, kunnes vireillä oleva menettely on saatu päätökseen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 6 kohdan soveltamista.”
7.        Direktiivin 8 artiklan 1–3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltioiden on toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet pannakseen täytäntöön palauttamispäätöksen, jos vapaaehtoista poistumista varten ei ole myönnetty aikaa 7 artiklan 4 kohdan mukaisesti tai jos paluuvelvoitetta ei ole noudatettu 7 artiklan mukaisesti myönnetyn ajan kuluessa.
2.      Jos jäsenvaltio on myöntänyt 7 artiklan mukaisesti aikaa vapaaehtoista poistumista varten, palauttamispäätös saadaan panna täytäntöön vasta tuon ajan päätyttyä, paitsi jos tämän ajan kuluessa ilmenee 7 artiklan 4 kohdassa tarkoitettu vaara.
3.      Jäsenvaltio voi erillisellä hallinnollisella tai oikeudellisella päätöksellä tai toimenpiteellä määrätä maastapoistamisesta.”
8.        Direktiivin 9 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltioiden on lykättävä maastapoistamista
a)      silloin, kun se loukkaisi palauttamiskiellon periaatetta; tai
b)      niin kauan kuin myönnetään 13 artiklan 2 kohdan mukaista lykkäystä.
2.      Jäsenvaltio voi lykätä maastapoistamista asianmukaiseksi ajaksi ottaen huomioon yksittäistapauksen erityispiirteet. Jäsenvaltioiden on erityisesti otettava huomioon:
a)      kolmannen maan kansalaisen fyysinen tai henkinen tila;
b)      tekniset syyt, kuten kuljetuskapasiteetin puute tai maastapoistamisen epäonnistuminen siksi, että palautettavan henkilöllisyyttä ei voida selvittää.
3.      Jos maastapoistamista lykätään 1 ja 2 kohdan mukaisesti, asianomaiselle kolmannen maan kansalaiselle voidaan asettaa 7 artiklan 3 kohdassa säädettyjä velvoitteita.”
Alankomaiden oikeus
9.        Vuoden 2000 ulkomaalaislain (Vreemdelingenwet 2000),(4) joka on annettu 23.11.2000, 64 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Maastapoistamista yleiseen järjestykseen liittyvästä syystä on lykättävä niin kauan kuin ulkomaalaisen tai hänen perheenjäsenensä terveydentila ei salli matkustamista.”
10.      Vuoden 2000 ulkomaalaisasetuksen (Vreemdelingenbesluit 2000),(5) joka on annettu 23.11.2000, 6 §:n 1 momentin b kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos ulkomaalaisen on poistuttava maasta välittömästi – – tai jos hän ei ole poistunut maasta hänelle asetetussa määräajassa, maastapoistamista voidaan lykätä. Lykkäyksessä on joka tapauksessa otettava huomioon ulkomaalaisen fyysinen tai henkinen tila ja tekniset syyt, kuten kuljetuskapasiteetin puute tai maasta poistamisen epäonnistuminen siksi, että palautettavan henkilöllisyyttä ei voida selvittää.
– –”
Pääasiat, ennakkoratkaisukysymykset ja menettely unionin tuomioistuimessa
11.      Pääasian kohteena on kaksi palauttamispäätöstä, jotka minister van Asiel en Migratie (turvapaikka- ja maahanmuuttoministeri, Alankomaat; jäljempänä ministeri) on tehnyt X:stä ja Y:stä, jotka ovat kolmansien maiden kansalaisia.
12.      X, joka on Azerbaidžanin kansalainen, tuomittiin alankomaalaisessa tuomioistuimessa 19.1.2015 elinkautiseen vankeusrangaistukseen useista toukokuussa 2011 tehdyistä henkirikoksista. Tämän tuomion jälkeen ministeri peruutti 20.9.2018 tekemällään päätöksellä X:n oleskeluluvan taannehtivasti 12.5.2011 alkaen ja määräsi hänet poistumaan välittömästi Euroopan unionin alueelta. Ministeri määräsi hänelle myös kymmenen vuoden maahantulokiellon. Ministeri hylkäsi 27.7.2020 tekemällään päätöksellä X:n oikaisuvaatimuksen 20.9.2018 tehdystä päätöksestä.
13.      X valitti ministerin 27.7.2020 tekemästä päätöksestä rechtbank Den Haagiin, zittingsplaatsen ’s-Hertogenbosch en Amsterdam (Haagin alioikeus, ’s-Hertogenboschin ja Amsterdamin istuntopaikat, Alankomaat). Kyseinen tuomioistuin hylkäsi valituksen 14.1.2022 antamallaan tuomiolla muun muassa sillä perusteella, että ministeri oli velvollinen tekemään palauttamispäätöksen direktiivin 2008/115 6 artiklan 1 kohdan nojalla. Erityisesti kyseinen tuomioistuin totesi, että koska X:n oleskelulupa oli peruutettu, hän oleskeli laittomasti Alankomaissa ja että palauttamispäätös oli tarpeen sen varmistamiseksi, että hänet voitaisiin poistaa maasta, jos hänet vapautettaisiin. Hänet voidaan nimittäin vapauttaa 25 vuoden vankeusajan jälkeen.(6)
14.      X valitti tästä tuomiosta ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen.
15.      Y, joka on Afganistanin kansalainen, oli saapunut Alankomaihin Saksasta 31.8.2018 sen jälkeen, kun hänen Saksassa tekemänsä turvapaikkahakemus oli lopullisesti hylätty. Alankomaalainen tuomioistuin tuomitsi hänet 16.11.2020 lainvoimaisesti 25 vuoden vankeusrangaistukseen kahdesta terroristisessa tarkoituksessa tehdystä murhan yrityksestä, jotka oli tehty päivänä, jona hän saapui Alankomaihin. Hänen vankeutensa on kestänyt siitä lähtien. Y:llä ei myöskään ole koskaan ollut oleskeluoikeutta Alankomaissa.
16.      Ministeri totesi 25.4.2023 tekemällään päätöksellä, ettei Y oleskellut laillisesti Alankomaissa, määräsi hänet poistumaan välittömästi unionin alueelta ja määräsi hänelle 20 vuoden maahantulokiellon.
17.      Y valitti päätöksestä rechtbank Den Haagiin, zittingsplaatsen ’s-Hertogenbosch en Amsterdam. Kyseinen tuomioistuin hyväksyi valituksen 22.12.2023 antamallaan tuomiolla ja kumosi päätöksen, koska se katsoi, ettei ministeri voinut pätevästi tehdä palauttamispäätöstä tilanteessa, jossa henkilöä ei voida poistaa maasta pitkän vankeusrangaistuksen täytäntöönpanon vuoksi. Kyseinen tuomioistuin tukeutui ratkaisussaan muun muassa unionin tuomioistuimen 14.1.2021 antamaan tuomioon Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Ilman huoltajaa olevan alaikäisen palauttaminen)(7) ja 24.2.2021 antamaan tuomioon M ym. (Siirto jäsenvaltioon).(8)
18.      Ministeri valitti tuomiosta ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen.
19.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että on riidatonta, että X ja Y oleskelevat laittomasti Alankomaissa, etteivät he ole vedonneet direktiivin 2008/115 5 artiklassa lueteltuihin periaatteisiin ja etteivät he kuulu direktiivin 6 artiklan 2–5 kohdassa palauttamispäätöksen tekemisvelvollisuudesta säädettyjen poikkeusten soveltamisalaan.
20.      Pääasian asianosaiset ovat kuitenkin tässä yhteydessä eri mieltä siitä, voiko ministeri tehdä X:stä ja Y:stä palauttamispäätöksen, vaikka he eivät vankeutensa vuoksi voi täyttää paluuvelvoitettaan eikä ministeri voi poistaa heitä maasta.
21.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa tästä ensinnäkin, että vaikka direktiivin 2008/115 6 artiklan 1 kohdassa näytetään asetettavan velvollisuus tehdä palauttamispäätös pääasioissa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, direktiivissä ei määritetä selvästi tämän velvollisuuden suhdetta siihen seikkaan, että tällaisessa tilanteessa tosiasiallinen paluu on poissuljettu pitkäksi ajaksi. Ei myöskään ole selvää, onko X:n ja Y:n maasta poistamista mahdollista lykätä direktiivin 9 artiklan 2 kohdan perusteella, koska kyseinen säännös näyttää kattavan tapaukset, joissa on kyse lykkäämisestä rajoitetuksi ajaksi. Lisäksi se, miten tämä säännös on saatettu osaksi Alankomaiden oikeutta, ei mahdollista maasta poistamisen lykkäämistä vankeusrangaistuksen täytäntöönpanon perusteella.(9)
22.      Kyseinen tuomioistuin katsoo lisäksi, että direktiivin 2008/115 tulkintaongelmaa ei voida ratkaista myöskään tarkastelemalla unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä, josta ilmenee muun muassa velvollisuus toteuttaa maasta poistaminen ”viipymättä”.
23.      Toiseksi siinä tapauksessa, että ministerillä ei olisi ollut toimivaltaa tehdä pääasioissa palauttamispäätöstä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa selvittää, oliko hänellä tällöin ollut direktiivin 2008/115 nojalla velvollisuus myöntää X:lle ja Y:lle oleskelulupa, jotta vältettäisiin sellaisen tilanteen jatkuminen, jossa he eivät voi olla palauttamismenettelyn kohteena mutta eivät kuitenkaan oleskele laillisesti asianomaisen jäsenvaltion alueella.
24.      Kolmanneksi kyseinen tuomioistuin pohtii, onko palauttamispäätöksen tekemisen vastustamiseksi mahdollista vedota suhteellisuusperiaatteeseen.
25.      Tässä tilanteessa Raad van State on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Ovatko direktiivi [2008/115] ja erityisesti sen 6, 8 ja 9 artikla esteenä palauttamispäätöksen tekemiselle ulkomaalaisesta, joka ei pitkäaikaisen tai elinkautisen vankeusrangaistuksen täytäntöönpanon vuoksi voi täyttää paluuvelvoitettaan pitkään aikaan ja jota ei tämän vuoksi voida myöskään poistaa unionin alueelta?
2)      Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi: onko jäsenvaltio tällöin direktiivin [2008/115] 6 artiklan 4 kohdan mukaan velvollinen myöntämään ulkomaalaiselle erillisen oleskeluluvan tai muun oleskeluun oikeuttavan luvan pitkäaikaisen tai elinkautisen vapaudenmenetyksen keston ajaksi?
3)      Onko direktiivin [2008/115] 6 artiklan 1 kohdan yhteydessä mahdollista ottaa yksittäistapauksen arvioinnissa huomioon suhteellisuusperiaate muutenkin kuin 2–5 kohdassa lueteltujen poikkeuksien ja kyseisen direktiivin 5 artiklassa mainittujen periaatteiden ja etujen perusteella?”
26.      Pääasian asianosaiset, X ja Y, Alankomaiden, Belgian, Tšekin ja Saksan hallitukset sekä Euroopan komissio esittivät kirjallisia huomautuksia.
Asian tarkastelu
27.      Aluksi on todettava, että ennakkoratkaisukysymykset jakautuvat kahteen osaan. Ensimmäiseen osaan kuuluvat ensimmäinen ja kolmas kysymys, joissa unionin tuomioistuinta pyydetään lausumaan siitä, onko palauttamispäätöksen tekeminen kolmansien maiden kansalaisista, joiden on ensin suoritettava pitkiä tai jopa elinkautisia vankeusrangaistuksia, yhteensopivaa direktiivin 2008/115 kanssa. Toinen osa muodostuu toisesta kysymyksestä. Se perustuu oletukseen, että ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, ja se koskee sitä, onko kyseisellä jäsenvaltiolla velvollisuus myöntää asianomaiselle henkilölle tämän rangaistuksen täytäntöönpanon aikana ja hänen tosiasialliseen maasta poistamiseensa saakka lupa, joka oikeuttaa hänet oleskelemaan sen alueella. Tarkastelen ensin ensimmäistä ja kolmatta kysymystä ja sen jälkeen toista kysymystä.
Ensimmäinen ja kolmas kysymys
Alustavat toteamukset
28.      Siltä osin kuin on kyse ensimmäisestä kysymyksestä, joka liittyy läheisesti kolmanteen kysymykseen, on selvitettävä, mistä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen epäily johtuu. Sen on pääasioissa sovellettava direktiiviä 2008/115 tilanteessa, jossa yhtäältä palauttamispäätöksen tekemisen ja toisaalta asianomaisten henkilöiden maastapoistamista koskevan toimenpiteen täytäntöönpanon välillä kuluu huomattavan pitkä aika. Toisin sanoen ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämässä kysymyksessä tuodaan esiin jännite direktiivin 2008/115 6 artiklan, jossa velvoitetaan tekemään palauttamispäätös maassa laittomasti oleskelevasta kolmannen maan kansalaisesta, ja direktiivin 8 artiklasta johtuvan henkilön maasta poistamisen toteuttamista koskevan velvollisuuden välillä, ja näiden kahden palauttamismenettelyn vaiheen on unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan seurattava toisiaan ”viipymättä”.(10)
29.      Esitettyjen kysymysten ensimmäiseen osaan vastaamiseksi on tutkittava yhtäältä direktiivin 2008/115 asian kannalta merkityksellisten säännösten suhdetta sillä tavoiteltuihin päämääriin, sellaisina kuin ne ilmenevät direktiivin systematiikasta, ja toisaalta sitä, miten nämä säännökset ja muut asiassa mahdollisesti sovellettavat säännöt, erityisesti maasta poistamisen lykkäämistä koskeva direktiivin 9 artikla, vaikuttavat toisiinsa.
30.      On siis tarkasteltava peräkkäin seuraavia kysymyksiä: Ensinnäkin on pohdittava, velvoitetaanko direktiivissä 2008/115 tekemään palauttamispäätös, jos kolmannen maan kansalainen oleskelee laittomasti jäsenvaltion alueella. Tämän jälkeen on selvitettävä, miten tällaisen päätöksen täytäntöönpano sekä syytteen nostaminen ja ajaminen kyseisessä jäsenvaltiossa sopivat yhteen, riippumatta siitä, liittyykö syyte laittomaan oleskeluun. Lopuksi sen selvittämiseksi, onko palauttamismenettelyn keskeytyminen mahdollista direktiivin 2008/115 perusteella, on määritettävä direktiivin 9 artiklan, jossa luetellaan tilanteet, joissa maasta poistamista voidaan lykätä, ulottuvuus.
Velvollisuus tehdä palauttamispäätös
31.      Direktiivissä 2008/115 asetetaan asianomaisen jäsenvaltion viranomaisille kaksi vaatimusta. Yhtäältä kansallisten viranomaisten on direktiivin 6 artiklan 1 kohdan mukaan tehtävä palauttamispäätös, jos kolmannen maan kansalaisen oleskelun todetaan olevan laitonta, sanotun kuitenkaan rajoittamatta artiklan 2–5 kohdassa tarkoitettujen poikkeusten soveltamista.(11) Toisaalta kyseisten viranomaisten on huolehdittava päätöksen tehokkaasta ja huolellisesta täytäntöönpanosta direktiivin 8 artiklan mukaisesti ja varmistuttava siitä, että toteutettavilla toimenpiteillä on todella määrä poistaa henkilö maasta. Tästä syystä unionin tuomioistuin katsoo nimenomaisesti, että ”jäsenvaltioille kyseisen direktiivin 8 artiklassa asetettu velvoite toteuttaa mainitun artiklan 1 kohdassa tarkoitetuissa tapauksissa maastapoistaminen on täytettävä viipymättä”.(12)
32.      Nämä kaksi vaatimusta eli palauttamispäätöksen tekeminen laittoman oleskelun tapauksessa ja sen jälkeen päätöksen huolellinen täytäntöönpano heijastavat direktiivin 2008/118 tavoitetta toteuttaa tehokasta maastapoistamis- ja palauttamispolitiikkaa, joka perustuu yhteisiin vaatimuksiin, joilla varmistetaan, että henkilöt palautetaan inhimillisellä tavalla ja heidän perusoikeuksiaan ja ihmisarvoaan täysimääräisesti kunnioittaen.(13) Kuten unionin tuomioistuin on toistuvasti todennut, jäsenvaltiot eivät saa direktiivissä 2008/115 säädettyjä toimenpiteitä täytäntöön pannessaan noudattaa käytäntöjä, joilla voidaan ”vaarantaa direktiivillä tavoitellun päämäärän toteutuminen eli jäsenvaltioissa laittomasti oleskelevien kolmansien maiden kansalaisten tehokkaan maastapoistamis- ja palauttamispolitiikan käyttöön ottaminen”.(14)
33.      Edellä esitetystä seuraa, että asianomaisen jäsenvaltion viranomaisilla ei ole pelkästään mahdollisuus vaan lähtökohtaisesti myös velvollisuus(15) tehdä palauttamispäätös, kun asianomaisen henkilön laiton oleskelu on todettu. Tästä velvollisuudesta voidaan poiketa vain direktiivin 2008/115 6 artiklan 2–5 kohdassa nimenomaisesti säädetyissä tapauksissa(16) tai tilanteessa, jossa direktiivin 5 artiklassa tyhjentävästi luetellut vaatimukset estäisivät tällaisen päätöksen tekemisen.
Direktiivin 2008/115 soveltaminen ja jäsenvaltioiden rikosoikeudellinen toimivalta
34.      On tarkasteltava sitä, miten palauttamismenettely ja asianomaisen jäsenvaltion rikosoikeudellinen toimivalta nostaa ja ajaa syytteitä laittomaan oleskeluun liittyvistä tai muista teoista sopivat yhteen. Tässä yhteydessä on mielestäni tarpeen erottaa kaksi tapausta. Yhtäältä on tilanteita, joita unionin tuomioistuin on jo tarkastellut oikeuskäytännössään ja jotka koskevat rikoksia, jotka liittyvät suoraan kolmannen maan kansalaisen laittomaan maahantuloon tai oleskeluun. Toisaalta on syytteitä ja tuomioita, jotka koskevat tekoja, jotka eivät liity pelkästään oleskelun laittomuuteen, mikä vastaa juuri pääasioissa kyseessä olevaa tilannetta. Näyttää nimittäin siltä, että kyseisen rikosoikeudellisen seuraamuksen luonne on merkityksellinen kriteeri näiden kahden ryhmän erottamiseksi toisistaan.
35.      Ensimmäisen ryhmän osalta unionin tuomioistuin on nimenomaisesti rajannut tämän ongelman ja antanut vastauksia, jotka ovat sen mukaan edellä 32 kohdassa mainitun direktiivissä 2008/115 asetetun tavoitteen mukaisia. Tästä oikeuskäytännöstä ilmenee, että unionin tuomioistuin pyrkii sovittamaan yhteen palauttamisdirektiivin tehokkaan vaikutuksen ja jäsenvaltioiden rikosoikeudellisen toimivallan.(17) Tästä seuraa, että laittomaan oleskeluun jäsenvaltion alueella liittyvällä rikosoikeudellisella seuraamuksella ei voida heikentää direktiivin 2008/115 tehokasta vaikutusta eikä etenkään vaarantaa palauttamispäätöksen tehokasta ja huolellista täytäntöönpanoa.
36.      Unionin tuomioistuin totesi tuomiossa El Dridi, että rikosoikeudellinen seuraamus ei ole direktiivin 2008/115 mukainen, jos sen seurauksena maassa laittomasti oleskeleva kolmannen maan kansalainen välttää palauttamismenettelyn.(18) Unionin tuomioistuin täsmensi kyseistä tuomiota toteamalla myös, että pelkästään laitonta oleskelua koskevia rikosoikeudellisia toimenpiteitä ei pidä toteuttaa ennen palauttamismenettelyä tai sen aikana, jos ne estävät sen täytäntöönpanon ja vaarantavat sen tehokkuuden.(19) Tämä koskee muun muassa kotiarestia(20) tai paluuvelvoitteen korvaamista sakolla koskevia tapauksia,(21) jotka eivät ole direktiivin mukaisia. Sitä vastoin silloin, kun rikosoikeudellinen seuraamus ei estä tehokasta palauttamista esimerkiksi siksi, että kyseessä on sakkorangaistus, se on edelleen yhteensopiva direktiivin 2008/115 kanssa.(22)
37.      Toisesta ryhmästä eli tilanteesta, jossa kolmannen maan kansalainen tekee muun rikoksen kuin pelkästään oleskelee maassa laittomasti, on ensinnäkin huomattava, että direktiivin 2008/115 2 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaan ”jäsenvaltiot voivat päättää, että ne eivät sovella tätä direktiiviä kolmansien maiden kansalaisiin, – – jotka on rikosoikeudellisena seuraamuksena tai rikosoikeudellisen seuraamuksen johdosta määrätty palautettavaksi kansallisen lainsäädännön mukaisesti tai jotka ovat luovuttamismenettelyn kohteena”. Tällaisessa tapauksessa asianomainen henkilö voidaan jättää direktiivin 2008/115 soveltamisalan ulkopuolelle, ja jäsenvaltiot voivat näin ollen määrätä hänelle rikosoikeudellisen seuraamuksen hänen oleskelunsa laittomuuden perusteella ilman, että niiden on noudatettava tuomioon El Dridi perustuvan oikeuskäytännön logiikkaa.
38.      Unionin tuomioistuin palautti tämän mieleen tuomiossa Achughbabian, jossa se totesi, että ”sellaiset kolmansien maiden kansalaiset, jotka ovat laittomaan oleskeluun perustuvan rikoksen lisäksi tehneet yhden tai useamman muun rikoksen, voidaan direktiivin 2008/115 2 artiklan 2 kohdan b alakohdan nojalla jättää direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle”.(23) Tätä lähestymistapaa täsmennettiin tuomiossa Affum,(24) jossa unionin tuomioistuin totesi, ”ettei [direktiivi 2008/115] sulje pois jäsenvaltioilla olevaa valtaa määrätä vankeusrangaistusta muista kuin yksinomaan laittomaan maahantuloon perustuvista rikoksista myös sellaisissa tilanteissa, joissa mainittua menettelyä ei ole vielä saatu päätökseen”.(25)
39.      Tämä unionin tuomioistuimen toteamus on mielestäni erityisen merkittävä nyt käsiteltävän asian yhteydessä, koska unionin tuomioistuin käyttää [ranskankielisessä versiossa] ilmaisua ”réprimer” (rangaista) eikä suppeampaa ilmaisua ”määrätä” rangaistus. Mielestäni rankaisemisen käsite(26) kattaa paitsi rikoksen kriminalisoinnin ja rangaistuksen määräämisen myös lähtökohtaisesti sen täytäntöönpanon. Jos unionin tuomioistuin olisi tarkoittanut ainoastaan oikeutta kriminalisoida teko tai määrätä siitä rangaistus, se ei olisi käyttänyt niin kattavaa ilmaisua kuin [ranskankielinen ilmaisu] ”réprimer” (rangaista). Koska unionin tuomioistuin vahvistaa, että molemmat menettelyt, sekä rikosoikeudellinen menettely että asianomaisen henkilön palauttamismenettely, voidaan toteuttaa rinnakkain, on myös selvää, että tämä pätee sitä suuremmalla syyllä silloin, kun rikostuomio on annettu ennen palauttamispäätöksen tekemistä, kuten pääasioissa.
40.      Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että direktiivin 2008/115 tarkoituksena tai vaikutuksena ei ole yleisesti rajoittaa jäsenvaltioiden rikosoikeudellista toimivaltaa määrätä seuraamuksia muista kuin laittomaan maahantuloon tai oleskeluun liittyvistä rikoksista. Jäsenvaltioilla säilyy siten mahdollisuus määrätä vapausrangaistuksia rikoksista, joilla ei ole yhteyttä laittomaan oleskeluun, ja todeta tämän jälkeen oleskelu laittomaksi. Tässä yhteydessä on todettava, että pääasioissa X ja Y eivät kyseenalaista sitä, että heidän oleskelunsa asianomaisen jäsenvaltion alueella on laitonta.
41.      Koska – kuten edellä on jo todettu – jäsenvaltioilla ei ole pelkästään mahdollisuus vaan lähtökohtaisesti myös velvollisuus tehdä palauttamispäätös heti, kun laiton oleskelu on todettu, on tutkittava, mahdollistaako direktiivi 2008/115 itsessään sen 6 ja 8 artiklan yhdenmukaisen tulkinnan.
Direktiivin 2008/115 6 ja 8 artiklasta johtuvien velvoitteiden yhteensovittaminen sen 9 artiklan perusteella
42.      Tarkastelen jäljempänä sitä, voidaanko direktiivin 2008/115 6 ja 8 artiklan välistä jännitettä lieventää unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön valossa tai tulkitsemalla näitä säännöksiä systemaattisesti, erityisesti vertaamalla niitä direktiivin 9 artiklaan.
43.      Unionin tuomioistuin on viimeaikaisessa oikeuskäytännössään vahvistanut direktiivin 2008/115 6 ja 8 artiklan välisen ”käänteisen” suhteen siinä mielessä, että velvollisuus tehdä palauttamispäätös 6 artiklan nojalla ei ole automaattinen vaan edellyttää ensin 8 artiklassa tarkoitetun maasta poistamisen todellisen mahdollisuuden arviointia. Tästä oikeuskäytännöstä ilmenee, että palauttamispäätöksen tekeminen edellyttää, että sen täytäntöönpanon ennakoitavissa olevat edellytykset otetaan alusta alkaen huomioon siten, että palauttamispäätöstä ei voida pätevästi tehdä, jos maasta poistaminen ei tule käytännössä kyseeseen.
44.      Tämä on 22.11.2022 annetusta tuomiosta Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Maastapoistaminen – Lääkekannabis),(27) tuomiosta TQ ja tuomiosta M ilmenevä oikeusohje. Ensin mainitussa tuomiossa unionin tuomioistuin totesi, ettei palauttamispäätöstä voida tehdä, jos asianomainen maassa laittomasti oleskeleva, vakavasti sairas henkilö altistuu todelliselle vaaralle, että hänen elinajanodotteensa lyhenee merkittävästi tai hänen terveydentilansa heikkenee nopeasti, merkittävästi ja korjaamattomasti, koska kohdemaassa ei ole saatavilla asianmukaista hoitoa. Toiseksi mainitussa tuomiossa unionin tuomioistuin edellytti muun muassa, että ilman huoltajaa olevalle alaikäiselle löydetään asianmukainen vastaanottoratkaisu kohdemaassa jo ennen palauttamispäätöksen tekemistä, sillä muussa tapauksessa tällaista päätöstä ei voida tehdä. Tuomioon M johtaneessa asiassa unionin tuomioistuin totesi, että palauttamiskiellon periaatteen vuoksi maassa, jossa toisessa jäsenvaltiossa pakolaisaseman saanut kolmannen maan kansalainen oleskelee laittomasti, ei voida tehdä päätöstä hänen palauttamisestaan alkuperämaahan.(28)
45.      En kuitenkaan katso, että tätä oikeuskäytäntöä voitaisiin soveltaa pääasioissa kyseessä olevaan tilanteeseen. Edellä mainituissa asioissa maasta poistamisen este liittyi pääasiallisesti asianomaista henkilöä kohdemaassa odottavaan tilanteeseen (epäinhimillisen tai halventavan kohtelun riski, asianmukaisen vastaanottoratkaisun puuttuminen ja palauttamiskiellon periaatteen loukkaaminen).(29) Sen sijaan pääasioissa kyseessä olevan kaltaisessa hyvin pitkän vapausrangaistuksen tai elinkautisen vankeusrangaistuksen tilanteessa maasta poistamisen esteenä on täytäntöönpanojäsenvaltion sisäinen seikka eli sen rikostuomioistuinten määräämän rangaistuksen suorittaminen.
46.      Näin ollen kysymystä mahdollisuudesta tehdä palauttamispäätös tilanteessa, jossa maasta poistaminen on mahdotonta vapausrangaistuksen täytäntöönpanon vuoksi, on tarkasteltava toisella tavalla direktiivin 2008/115 systematiikassa.
47.      Tässä yhteydessä direktiivin 2008/115 9 artiklan 2 kohta on mielestäni merkityksellinen. Vapausrangaistukseen tuomitun henkilön tilannetta voidaan tarkastella tämän säännöksen valossa, ja se koskee nimenomaan tilannetta, jossa palauttamispäätöstä ei voida panna välittömästi täytäntöön. Sen 2 kohdassa säädetään, että jäsenvaltio voi lykätä maasta poistamista ”asianmukaiseksi ajaksi” ottaen huomioon ”yksittäistapauksen erityispiirteet”, jos on olemassa muun muassa teknisiä tai asianomaisen henkilön tilanteeseen liittyviä syitä. Mielestäni maasta poistamisen lykkääminen vapausrangaistuksen täytäntöönpanoajaksi voidaan ymmärtää juuri tässä yhteydessä.
48.      Ensinnäkin on todettava, että vaikka direktiivin 2008/115 9 artiklan 2 kohdan sanamuodossa mainitaankin lykkäämisen perusteina lääketieteelliset tai tekniset syyt, kuten ”kolmannen maan kansalaisen fyysinen tai henkinen tila” tai ”tekniset syyt, kuten kuljetuskapasiteetin puute tai maastapoistamisen epäonnistuminen siksi, että palautettavan henkilöllisyyttä ei voida selvittää”, luettelo ei ole tyhjentävä. Säätäessään, että päättäessään maasta poistamisen lykkäämisestä ”asianmukaiseksi ajaksi” jäsenvaltioiden on ”erityisesti otettava huomioon”(30) nämä tilanteet, unionin lainsäätäjä on mielestäni tehnyt direktiivin 2008/115 9 artiklan 2 kohdasta joustavamman ja tietyllä tapaa toimivamman verrattuna kyseisen artiklan 1 kohtaan, jossa luetellaan tyhjentävästi tapaukset, joissa maasta poistamista on lykättävä.
49.      Sanalla ”erityisesti” on tältä osin ratkaiseva merkitys. Se osoittaa, että luetellut syyt ovat esimerkinomaisia eivätkä tyhjentäviä.(31) Toisin sanoen direktiivissä 2008/115 katsotaan nimenomaisesti, että on olemassa muita tilanteita, joissa maasta poistamista ei voida tosiasiallisesti tai oikeudellisesti panna välittömästi täytäntöön, vaikka palauttamispäätös on tehty ja vaikka jäsenvaltiolla on lähtökohtaisesti edelleen velvollisuus poistaa henkilö maasta ”viipymättä”.(32)
50.      Vankeusrangaistus, joka on määrätty laittomaan oleskeluun nähden itsenäisistä rikoksista, merkitsee nimittäin luonteensa vuoksi sitä, että henkilöä on käytännössä mahdotonta poistaa maasta ennen tämän vapauttamista. Kyseessä on viimeksi mainitun tahdosta riippumaton objektiivinen este, joka kuuluu mielestäni direktiivin 2008/115 9 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuihin ”yksittäistapauksen erityispiirteisiin” ja oikeuttaa tällä perusteella palauttamispäätöksen täytäntöönpanon lykkäämisen.
51.      Toiseksi jo direktiivin 2008/115 9 artiklan 2 kohdan systematiikka itsessään tukee ajatusta siitä, että se voi olla perusteena maasta poistamisen lykkäämiselle pitkän vapausrangaistuksen täytäntöönpanon ajaksi. Käsite ”asianmukainen aika” ei itsessään vastaa ”lyhyttä” tai ”tiukasti rajoitettua ajanjaksoa”; siinä viitataan ajanjaksoon, joka on tarpeellinen ja oikeassa suhteessa lykkäämisen syyhyn.
52.      Toisin sanoen lykkääminen ei voi olla määrittelemätön eikä liioin tarkasti määritelty. Sen on rajoituttava aikaan, joka on ehdottoman välttämätön vankeusrangaistuksesta maasta poistamiselle aiheutuvan objektiivisen esteen poistamiseksi. Lisäksi sitä on tarkasteltava säännöllisesti, jotta voidaan arvioida kaikkia olosuhteiden muutoksia, jotka ovat tapahtuneet palauttamispäätöksen tekemisen jälkeen ja joilla voi olla merkittävä vaikutus kyseisen henkilön tilanteen arvioimiseen direktiivin 2008/115 ja etenkin sen 5 artiklan nojalla.(33) Kyseisen jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten on erityisesti asianmukaisin väliajoin harkittava, voidaanko maasta poistaminen panna kohtuudella täytäntöön, etenkin ehdonalaisen vapauttamisen tai rangaistuksen uudelleenarvioinnin lähestyessä. Kun vapauttaminen on ennakoitavissa, näiden viranomaisten on tarkasteltava uudelleen palauttamisen toteuttamista direktiivin 2008/115 5 artiklassa säädettyjen takeiden valossa.(34)
53.      Kolmanneksi on todettava, että jos rikosasiassa tuomitun pitkän rangaistuksen katsottaisiin olevan este itse palauttamispäätöksen tekemiselle, olisi pakostakin määriteltävä abstrakti aikaraja, jonka ylittyessä jäsenvaltion olisi pidätyttävä palauttamispäätöksen tekemisestä. Mikään direktiivissä 2008/115 ei kuitenkaan mahdollista tällaisen rajan vahvistamista. Sen enempää 6 artiklassa, jossa lähtökohtaisesti edellytetään palauttamispäätöksen tekemistä laittoman oleskelun tapauksessa, kuin sen täytäntöönpanoa ja lykkäämistä koskevissa 8 ja 9 artiklassa ei tehdä eroa ”lyhyiden” ja ”pitkien” rangaistusten välillä, eikä niissä säädetä elinkautisia vankeusrangaistuksia koskevasta erityisestä järjestelmästä.
54.      Mielestäni silloin, jos tulkintateitse otettaisiin käyttöön tiukka ajallinen kriteeri (yksi, viisi, kymmenen vai 30 vuotta vankeutta?), direktiiviin 2008/115 lisättäisiin edellytys, jota siinä ei ole. Lisäksi kansallisten rikosoikeudellisten järjestelmien, ehdonalaista vapauttamista koskevien säännöstöjen ja rangaistusten järjestämistä koskevien menettelytapojen monimuotoisuus johtaisi väistämättä siihen, että eri jäsenvaltioissa olisi eri aikarajat, mikä saattaisi heikentää oikeusvarmuutta, pirstaloida palauttamisjärjestelmän ja viime kädessä vähentää direktiivin 2008/115 tehokasta vaikutusta.
55.      Neljänneksi on todettava, kuten muun muassa Alankomaiden hallitus on tuonut esiin, että pelkästään rangaistuksen kestoon perustuvalla kriteerillä olisi paradoksaalisia vaikutuksia direktiivin 2008/115 tavoitteeseen nähden. Kaikkein vakavimpien rikosten tekijät, jotka on tuomittu erittäin ankariin rangaistuksiin tai elinkautiseen vankeuteen, kuten pääasioiden asianosaiset, välttyisivät palauttamispäätöksen tekemiseltä rikostuomion antamisajankohtana sillä perusteella, että heidät voitaisiin poistaa maasta vasta hyvin pitkän ajan kuluttua, kun taas lievempiin rangaistuksiin tuomittuihin sovellettaisiin edelleen täysimääräisesti direktiivin järjestelmää.
56.      Tällainen tilanne johtaisi mielestäni erilaiseen kohteluun, jota olisi vaikea perustella. Mitä vakavampi rikos, sitä enemmän asianomaista henkilöä käytännössä ”suojeltaisiin” sen varalta, että hänen rikostuomionsa ajankohtana tehdään päätös, jossa hänen oleskelunsa todetaan laittomaksi ja jonka seurauksena hänet poistetaan maasta. Unionin tuomioistuin on toistuvasti todennut, että direktiivillä 2008/115 pyritään nimenomaan estämään laittoman oleskelun hallinnointia koskevat rinnakkaiset järjestelmät vahvistamalla yhtenäiset puitteet palauttamispäätösten tekemiselle ja täytäntöönpanolle.(35) Rangaistuksen pituus ei siis voi olla edellytyksenä palauttamispäätöksen tekemiselle.
57.      Viidenneksi tällainen lähestymistapa on direktiivin 2008/115 tehokkuustavoitteen mukainen. Kuten muun muassa komissio sekä Saksan ja Alankomaiden hallitukset ovat todenneet, kun palauttamispäätös tehdään rangaistuksen täytäntöönpanon aikana, viranomaisilla on riittävästi aikaa valmistella etukäteen maasta poistamista koskevat konkreettiset menettelytavat, jotta se voidaan toteuttaa mahdollisimman pian direktiivin 2008/115 8 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla heti, kun määrätty rangaistus on suoritettu. Kuten Belgian ja Alankomaiden hallitukset ovat todenneet, se myös mahdollistaa edelleen turvautumisen tuomittujen siirtämistä koskeviin kansainvälisiin sopimuksiin,(36) joissa edellytetään aiemmin toteutettua maastapoistamista koskevaa toimenpidettä, eikä direktiivin 2008/115 tarkoituksena ole estää sitä, kunhan siinä vahvistettuja takeita noudatetaan.
58.      Kuudenneksi palauttamispäätöksen ja vapausrangaistusten väliseen suhteeseen voidaan saada selvennystä tuomiosta Gnandi.(37) Kyseisessä tuomiossa unionin tuomioistuin totesi, että sen jälkeen, kun kansainvälistä suojelua koskeva hakemus on hylätty ensimmäisessä asteessa, asianomaisen henkilön oleskelusta tulee direktiivissä 2008/115 tarkoitetulla tavalla laitonta, joten henkilöstä voidaan tehdä palauttamispäätös tai siitä voidaan päättää samalla toimella laillisen oleskelun lopettamista koskevan päätöksen kanssa. Unionin tuomioistuin lisäsi kuitenkin, että kun tähän palauttamispäätökseen kohdistuvalla muutoksenhaulla on lykkäävä vaikutus, kaikkia tämän päätöksen vaikutuksia on lykättävä siihen asti, kunnes muutoksenhakumenettely on saatettu lopullisesti päätökseen, ja asianomaisella henkilöllä on tällä välin edelleen palauttamiskiellon periaatteen turvaamiseksi tarvittavat oikeudet. Unionin tuomioistuin on siten hyväksynyt kolmen seikan samanaikaisen olemassaolon: laiton oleskelu, jo tehty palauttamispäätös ja oikeudellinen mahdottomuus panna maasta poistaminen täytäntöön tietyn ajanjakson aikana. Unionin tuomioistuimen mukaan direktiivi 2008/115 ei ole tälle esteenä, vaan siinä järjestetään näiden seikkojen yhteensovittaminen rajatun lykkäämisjärjestelmän avulla.
59.      Tätä logiikkaa voidaan soveltuvin osin soveltaa analogisesti tilanteeseen, jossa kolmannen maan kansalainen on tuomittu pitkään rangaistukseen tai elinkautiseen vankeusrangaistukseen, johon liittyy vapautumismahdollisuus.(38) Sen jälkeen, kun oleskelu on todettu laittomaksi, jäsenvaltion on lähtökohtaisesti tehtävä palauttamispäätös direktiivin 2008/115 6 artiklan nojalla. Vankeudesta johtuvaa estettä ei pidä käsitellä siten, että päätös jätetään tekemättä, vaan siten, että sen täytäntöönpanoa lykätään direktiivin 9 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuksi ”asianmukaiseksi ajaksi”.
60.      Seitsemänneksi katson, että elinkautisten vankeusrangaistusten tapausta on tarkasteltava erikseen. Kun elinkautiseen vankeusrangaistukseen liittyy vapautumismahdollisuus, toisin sanoen rangaistusta tai sen järjestämistä voidaan tarkastella uudelleen säännöllisin väliajoin tai siitä voi päästä ehdonalaiseen vapauteen, vapautumisen mahdollisuus on olemassa, vaikka se onkin kaukainen. Tässä yhteydessä palauttamispäätöksen täytäntöönpanon lykkääminen on edelleen yhteensopivaa direktiivin 2008/115 kanssa, kunhan se perustuu yksilöitävissä olevaan maasta poistamisen mahdollisuuteen ja sitä tarkastellaan säännöllisesti uudelleen. Kuten edellä 51 ja 52 kohdassa on todettu, käsite ”asianmukainen aika” voi siis kattaa huomattavan pitkän ajan, kunhan viranomaiset tarkastavat säännöllisin väliajoin, voidaanko maasta poistamista harkita konkreettisesti asianomaisen henkilön rikosoikeudellisen aseman muuttumisen perusteella, ja jos voidaan, niin missä vaiheessa.
61.      Jos sen sijaan elinkautinen vankeusrangaistus on suoritettava kokonaan eli jos vapauttamis- tai järjestämismekanismista ei ole säädetty eikä kansallisessa oikeudessa ole mahdollisuutta päästä vapauteen,(39) nähdäkseni direktiivin 2008/115 logiikka itsessään saavuttaa rajansa palauttamispäätöksen tekemistä koskevan velvollisuuden osalta. Asianmukaisen ajan käsitettä ei voida ulottaa niin pitkälle, että se kattaisi lykkäämisen määrittelemättömäksi ajaksi, mikä käytännössä merkitsisi maasta poistamisen lykkäämistä ilman ajallisia rajoituksia. Tällainen rajoittamaton lykkääminen olisi vastoin vaatimusta todellisesta mahdollisuudesta maasta poistamisen toteuttamiseen(40) ja vastoin direktiivin tavoitetta, jona on ottaa käyttöön maassa laittomasti oleskelevien kolmansien maiden kansalaisten tehokas maastapoistamis- ja palauttamispolitiikka, kuten edellä 32 kohdassa on palautettu mieleen.
62.      Tämä erottelu rangaistuksiin, joihin liittyy vapautumismahdollisuus, ja niihin, jotka on suoritettava kokonaan, johtaa lopulta siihen, että direktiivin 2008/115 osalta on tarkasteltava suhteellisuusperiaatteen(41) soveltamista. Kuten direktiiviä koskevassa oikeuskäytännössä on vakiintuneesti todettu, tätä periaatetta on noudatettava palauttamismenettelyn kaikissa vaiheissa.(42) Siltä osin kuin palauttamispäätöksen tekeminen ja kolmannen maan kansalaisen maasta poistaminen tapahtuvat toisistaan erillään, tarvitaan monivivahteisempaa lähestymistapaa. Yhtäältä katson direktiivin 2008/115 6 artiklan 1 kohdasta johtuvasta velvollisuudesta tehdä palauttamispäätös maassa laittomasti oleskelevasta kolmannen maan kansalaisesta, että kyseisen säännöksen 2–5 kohdassa säädettyjen poikkeusten ja direktiivin 5 artiklassa tarkoitettujen etujen lisäksi suhteellisuusperiaate ei voi muuttaa rangaistuksen kestoa kriteeriksi, joka on edellytyksenä päätöksen tekemiselle.
63.      Toisaalta suhteellisuusperiaate edellyttää, että palauttamispäätös tehdään ja pidetään voimassa vain, jos siihen liittyy realistinen mahdollisuus maasta poistamisen toteuttamiseen. Näin ollen ainoastaan poikkeuksellisissa tilanteissa, joille on ominaista se, että mahdollisuus maasta poistamiseen on lopullisesti poistunut, kuten kokonaan suoritettavien elinkautisten vankeusrangaistusten tilanteessa, voidaan päätyä katsomaan, että palauttamispäätös, joka jää väistämättä pysyvästi täytäntöönpanokelvottomaksi, ei enää vastaa direktiivin 2008/115 tavoitetta eikä sitä siksi voida tehdä jättämättä noudattamatta unionin oikeuden vaatimuksia.
64.      Katson näin ollen, että direktiivin 2008/115 6 ja 8 artiklaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä palauttamispäätöksen tekemiselle maassa laittomasti oleskelevasta kolmannen maan kansalaisesta, joka suorittaa pitkää vankeusrangaistusta, kun hänet on määrä poistaa maasta vasta rangaistuksen päätyttyä, edellyttäen, että viranomaiset tarkastavat säännöllisin väliajoin, voidaanko maasta poistamista harkita konkreettisesti asianomaisen henkilön rikosoikeudellisen aseman muuttumisen perusteella. Sen sijaan kyseiset säännökset olisivat suhteellisuusperiaatteen kannalta tarkasteltuina esteenä palauttamispäätöksen tekemiselle silloin, kun elinkautinen vankeusrangaistus, joka on suoritettava kokonaan, poistaisi kaikki mahdollisuudet maasta poistamisen toteuttamiseen, koska siitä tulisi tosiasiallisesti mahdotonta.
Toinen kysymys
65.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii toisella kysymyksellään selvittämään, onko direktiiviä 2008/115 ja erityisesti sen 6 artiklan 4 kohtaa tulkittava siten, että siinä velvoitetaan jäsenvaltio, joka päättää maassa laittomasti oleskelevan kolmannen maan kansalaisen pitkäaikaisesta vankeudesta voimatta tehdä häntä koskevaa palauttamispäätöstä, myöntämään hänelle oleskelulupa tai muu oleskeluun oikeuttava lupa, vaikkakin vain väliaikaisesti.
66.      Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, tämä kysymys esitetään vain siinä tapauksessa, että ensimmäiseen kysymykseen vastataan siten, että direktiivi 2008/115 on tällaisessa tilanteessa esteenä palauttamispäätöksen tekemiselle kyseisestä kansalaisesta. Ainoastaan tässä tapauksessa, jossa palauttamismenettely olisi poissuljettu, olisi pohdittava, onko jäsenvaltio velvollinen ”laillistamaan” asianomaisen henkilön oleskelun alueellaan myöntämällä hänelle oleskeluoikeuden.
67.      Jos oletetaan, että tähän toiseen kysymykseen on tarpeen vastata, on aluksi palautettava mieleen direktiivin 2008/115 ulottuvuus. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kyseisen direktiivin tarkoituksena ei ole yhdenmukaistaa tyhjentävästi jäsenvaltioiden sääntöjä kolmansien maiden kansalaisten oleskelusta. Sillä otetaan käyttöön yhteiset vaatimukset ja menettelyt ainoastaan palauttamispäätösten tekemistä ja tällaisten päätösten täytäntöönpanoa varten.(43) Unionin tuomioistuin on vastaavasti täsmentänyt, että direktiivin 2008/115 tarkoituksena ei ole säännellä sellaisten kolmansien maiden kansalaisten tilannetta, joista ei voida tehdä palauttamispäätöstä, joten jäsenvaltioilla on edelleen toimivalta määrittää unionin oikeutta noudattaen säännöstö, jota sovelletaan heidän oleskeluunsa alueella.(44)
68.      Lisäksi direktiivin 2008/115 6 artiklan 4 kohdassa säädetään, että jäsenvaltio voi milloin tahansa päättää myöntää oleskeluluvan tai muun oleskeluun oikeuttavan luvan humanitaaristen, inhimillisten tai muiden syiden perusteella, myös palauttamispäätöksen tekemisen jälkeen, jolloin päätös perutaan tai sitä lykätään. Kuten unionin tuomioistuin on todennut, tämä mahdollisuus ei rajoitu nimenomaisesti mainittuihin syihin, vaan jäsenvaltiot voivat tukeutua kaikkiin muihin tarkoituksenmukaisina pitämiinsä syihin.(45) Tässä 6 artiklan 4 kohdassa ainoastaan annetaan harkintavaltaa jäsenvaltioille; siinä ei sen sijaan vahvisteta positiivista velvoitetta oleskeluluvan myöntämiseen tilanteissa, joissa palauttamispäätöksen tekeminen ei ole tai ei enää ole direktiivin perusteella mahdollista.(46)
69.      Näin ollen katson, ettei direktiivissä 2008/115 aseteta asianomaiselle jäsenvaltiolle velvollisuutta myöntää oleskelulupa maassa laittomasti oleskelevalle kolmannen maan kansalaiselle siksi ajaksi, jona hänen vapausrangaistuksensa pannaan täytäntöön kyseisessä jäsenvaltiossa.
Ratkaisuehdotus
70.      Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Raad van Staten esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
1)      Jäsenvaltioissa sovellettavista yhteisistä vaatimuksista ja menettelyistä laittomasti oleskelevien kolmansien maiden kansalaisten palauttamiseksi 16.12.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/115/EY 6 ja 8 artiklaa
on tulkittava siten, että
ne eivät ole esteenä palauttamispäätöksen tekemiselle maassa laittomasti oleskelevasta kolmannen maan kansalaisesta, joka suorittaa pitkää vankeusrangaistusta, kun hänet on määrä poistaa maasta vasta rangaistuksen päätyttyä, edellyttäen, että viranomaiset tarkastavat säännöllisin väliajoin, voidaanko maasta poistamista harkita konkreettisesti asianomaisen henkilön rikosoikeudellisen aseman muuttumisen perusteella. Sen sijaan kyseiset säännökset olisivat suhteellisuusperiaatteen kannalta tarkasteltuina esteenä palauttamispäätöksen tekemiselle silloin, kun elinkautinen vankeusrangaistus, joka on suoritettava kokonaan, poistaisi kaikki mahdollisuudet maasta poistamisen toteuttamiseen, koska siitä tulisi tosiasiallisesti mahdotonta.
2)      Direktiiviä 2008/115
on tulkittava siten, että
siinä ei aseteta asianomaiselle jäsenvaltiolle velvollisuutta myöntää oleskelulupa maassa laittomasti oleskelevalle kolmannen maan kansalaiselle siksi ajaksi, jona hänen vapausrangaistuksensa pannaan täytäntöönpanon kyseisessä jäsenvaltiossa.
1      Alkuperäinen kieli: ranska.
i      Tämän asian nimi on kuvitteellinen nimi. Se ei vastaa asian minkään asianosaisen todellista nimeä.
2      16.12.2008 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2008, L 348, s. 98).
3      Ks. mm. tuomio 23.4.2015, Zaizoune (C‑38/14, EU:C:2015:260, 34 kohta) ja tuomio 20.10.2022, Centre public d’action sociale de Liège (Palauttamispäätöksen peruminen tai lykkääminen) (C‑825/21, EU:C:2022:810, 50 kohta).
4      Stb. 2000, nro 495.
5      Stb. 2000, nro 497.
6      Elinkautiseen vankeuteen tuomittuja käsittelevän asiantuntijakomitean päätöksen (Besluit Adviescollege levenslang gestraften) mukaan elinkautisvangin armahdusta tarkastellaan joka tapauksessa 25 vuoden vankeusajan jälkeen.
7      C‑441/19, EU:C:2021:9; jäljempänä tuomio TQ.
8      C‑673/19, EU:C:2021:127; jäljempänä tuomio M.
9      Ks. vuoden 2000 ulkomaalaislain 64 § ja vuoden 2000 ulkomaalaisasetuksen 6 §:n 1 momentin b kohdan 1 alakohta.
10      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 2 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
11      Kuten unionin tuomioistuin totesi 6.12.2011 antamansa tuomion Achughbabian (C‑329/11, EU:C:2011:807; jäljempänä tuomio Achughbabian) 31 kohdassa, ”toimivaltaisten viranomaisten on – – välttääkseen sen, että direktiivin 2008/115 – – tavoitteen toteutumista haitattaisiin, toimittava huolellisesti ja otettava viipymättä kantaa siihen, onko asianomaisen henkilön oleskelu laillista. Jos henkilön oleskelun todetaan olevan laitonta, kyseisten viranomaisten on direktiivin 6 artiklan 1 kohdan nojalla ja sanotun rajoittamatta mainitussa säännöksessä säädettyjen poikkeusten soveltamista tehtävä palauttamispäätös”. Sama koskee muun muassa direktiivissä 2008/115 tarkoitettuja säilöönottotoimenpiteitä. Nämä toimenpiteet eivät saa vaarantaa tavoiteltujen päämäärien toteuttamista: ”Direktiivissä 2008/115 tarkoitettujen säilöönottotoimenpiteiden tarkoituksena ei – – ole toteuttaa syytetoimia tai rangaista rikoksista vaan toteuttaa kyseisellä direktiivillä palauttamisten alalla tavoitellut päämäärät” (ks. tuomio 4.9.2025, Adrar, C‑313/25 PPU, EU:C:2025:647, 50 kohta).
12      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 2 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
13      Ks. direktiivin 2008/115 johdanto-osan toinen ja neljäs perustelukappale.
14      Ks. tuomio 28.4.2011, El Dridi (C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, 59 kohta; jäljempänä tuomio El Dridi) ja tuomio Achughbabian (43 kohta). Ks. myös tuomio 5.6.2014, Mahdi (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, 38 kohta), jonka mukaan ”SEUT 79 artiklan 2 kohdan mukaisesti direktiivin 2008/115 tavoitteena on – kuten sen johdanto-osan 2 ja 11 perustelukappaleesta ilmenee – ottaa käyttöön tehokas maastapoistamis- ja palauttamispolitiikka, joka perustuu yhteisiin vaatimuksiin ja oikeudellisiin suojakeinoihin, jotta henkilöt palautetaan inhimillisellä tavalla ja heidän perusoikeuksiaan ja ihmisarvoaan täysimääräisesti kunnioittaen.” Ks. myös tuomio 14.5.2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság (C‑924/19 PPU ja C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 121 kohta) ja tuomio TQ (70 kohta).
15      Ks. vastaavasti tuomio 3.6.2021, Westerwaldkreis (C‑546/19, EU:C:2021:432, 55 kohta). On kuitenkin täsmennettävä, että kuten tämän ratkaisuehdotuksen 44 kohdassa tuodaan esiin, oikeuskäytännöstä käy selvästi ilmi, että palauttamispäätöksen tekeminen edellyttää, että asianomaisen jäsenvaltion viranomaiset ottavat alusta alkaen huomioon sen täytäntöönpanon ennakoitavissa olevat edellytykset, joten tällaista päätöstä ei voida pätevästi tehdä, jos maasta poistaminen ei asian olosuhteissa tule käytännössä kohtuudella kyseeseen. Lisäksi on paikallaan panna merkille, että komission asiakirjassa ”Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi jäsenvaltioissa sovellettavista yhteisistä vaatimuksista ja menettelyistä palautettaessa laittomasti oleskelevia kolmansien maiden kansalaisia” (KOM(2005) 391 lopullinen) mahdollisuus lykätä ”palauttamispäätöksen täytäntöönpanoa asianmukaiseksi ajaksi, jos tämä on tarpeen yksittäistapauksen erityisten olosuhteiden vuoksi”, sisältyi 8 artiklan 1 kohtaan. Lopullisessa tekstissä tämä mahdollisuus sisältyy 9 artiklan 2 kohtaan, mutta siinä keskitytään varsinaisen ”maasta poistamisen” vaiheeseen. Tämä muutos ilmentää mielestäni lainsäätäjän tahtoa säilyttää palauttamispäätöksen tekemisen pakollisuus ja järjestelmällisyys ja jättää samalla jäsenvaltioille liikkumavaraa mukauttaa ajallisesti maasta poistamisen täytäntöönpanoa yksittäistapauksen olosuhteiden mukaan.
16      Kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, mitään näistä poikkeuksista ei voida soveltaa pääasioissa.
17      Ks. Lebœuf, L., ”La Cour de justice à la poursuite d’une conciliation entre la compétence pénale des États membres et l’effet utile de la directive retour. CJUE, 1er octobre 2015, Celaj, aff. C‑290/14, EU:C:2015:640”, Revue des affaires européennes – Law & European affairs, 2015/4, s. 749.
18      Tuomio El Dridi (58–62 kohta).
19      Ks. tuomio Achughbabian (42–45 kohta).
20      Ks. tuomio 6.12.2012, Sagor (C‑430/11, EU:C:2012:777, 45 kohta; jäljempänä tuomio Sagor). Unionin tuomioistuin toteaa erityisesti, että ”riski palauttamismenettelyn vaarantamisesta on olemassa muun muassa, jos sovellettavassa lainsäädännössä ei säädetä, että maassa laittomasti oleskelevalle kolmannen maan kansalaiselle määrätyn kotiarestin täytäntöönpanon on päätyttävä heti, kun kyseisen henkilön maastapoistamisen toteuttaminen on mahdollista”.
21      Ks. tuomio 23.4.2015, Zaizoune (C‑38/14, EU:C:2015:260, 37 kohta).
22      Ks. tuomio Sagor (36 kohta).
23      Tuomio Achughbabian (41 kohta).
24      Tuomio 7.6.2016 (C‑47/15, EU:C:2016:408; jäljempänä tuomio Affum).
25      Tuomio Affum (65 kohta). Kursivointi tässä.
26      Le Robert
‑sanakirjassa määritellään sana ”répression” (rankaiseminen) seuraavasti: ”Määrätä rangaistus, kuritus. Rikoksesta rankaiseminen. Rankaiseminen ja ennalta ehkäiseminen”, saatavilla verkossa osoitteessa https://dictionnaire.lerobert.com/definition/repression
27      C‑69/21, EU:C:2022:913.
28      Tuomio M (38–42 kohta).
29      Tässä yhteydessä on syytä huomata, että tuomiossa TQ unionin tuomioistuin totesi muun muassa, että direktiivin 2008/115 8 artikla on esteenä jäsenvaltion viranomaisten käytännölle, jossa ilman huoltajaa olevista alaikäisistä tehdään palauttamispäätöksiä siten, että heitä ei poisteta maasta ennen kuin he ovat täyttäneet 18 vuotta (79 ja 80 kohta). Palauttamispäätöksen ja sen täytäntöönpanon ajallista eroa koskevasta samankaltaisuudesta huolimatta tuomiossa TQ omaksuttua ratkaisua ei mielestäni voida ulottaa koskemaan pääasioita. Tuomio TQ koski ilman huoltajaa olevia alaikäisiä, ja siinä tuotiin esiin, etteivät kansalliset viranomaiset olleet huolehtineet direktiivin 2008/115 10 artiklassa edellytetyistä varmistuksista erityisen haavoittuvassa asemassa olevien henkilöiden ryhmän osalta. Nyt käsiteltävät asiat taas koskevat aikuisia, jotka on tuomittu pitkiin tai jopa elinkautisiin vankeusrangaistuksiin, ja maasta poistamisen tosiasiallinen lykkääminen johtuu yksinomaan näiden rangaistusten täytäntöönpanosta.
30      Kursivointi tässä.
31      Mielestäni direktiivin 2008/115 9 artiklan 2 kohdassa esimerkkeinä mainituista kahdesta syystä käy ilmi yhteinen kriteeri. Kyse on nimittäin tilanteista, joissa maasta poistaminen on tilapäisesti mahdotonta tai siinä ei ole mieltä objektiivisen esteen vuoksi. On totta, että lopullisessa versiossa tämä mahdollisuus rajataan tarkemmin kuin komission alkuperäisen ehdotuksen 8 artiklan 1 kohdassa, joka oli muotoiltu yleisemmin (ks. tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 15). Katson kuitenkin, että se, että 9 artiklan 2 kohdassa on säilytetty sama peruslogiikka eli lykkääminen asianmukaiseksi ajaksi yksittäistapauksen erityispiirteiden mukaan, osoittaa, että lainsäätäjä on halunnut säilyttää tämän harkintavallan ja samalla sisällyttää sen jäsennellympiin puitteisiin. Kun kolmannen maan kansalainen on tuomittu pitkään vapausrangaistukseen ja hänen on suoritettava tämä rangaistus, jäsenvaltion on tosiasiallisesti ja oikeudellisesti mahdotonta poistaa häntä maasta vankeusaikana. Tällainen tilanne perustuu siis samaan logiikkaan kuin 9 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut tilanteet.
32      On myös muistettava, että unionin tuomioistuin täsmensi tuomion Achughbabian 45 kohdassa, että tavoite poistaa henkilö maasta ”viipymättä” vaarantuisi ”siinä tapauksessa, että asianomainen jäsenvaltio todettuaan kolmannen maan kansalaisen oleskelevan alueellaan laittomasti käsittelisi kyseisen henkilön tilanteen jopa vankeusrangaistukseen johtavassa rikosoikeudellisessa menettelyssä ennen palauttamispäätöksen täytäntöönpanoa tai jopa ennen tällaisen päätöksen tekemistä. Tällainen toimenpide viivästyttäisi maastapoistamista – –, eikä sitä myöskään mainita direktiivin 2008/115 9 artiklassa mainittujen maastapoistamisen lykkäämistä koskevien perusteiden joukossa” (kursivointi tässä). Tämä toteamus on kuitenkin luettava kyseisen tuomion 44 kohdan valossa, jossa unionin tuomioistuin vastasi väitteeseen, jonka mukaan ”direktiivin 2008/115 8, 15 ja 16 artikla
– – eivät [ole esteenä] sille, että jäsenvaltio määrää maassa laittomasti oleskelevalle kolmannen maan kansalaiselle vankeusrangaistuksen ennen kyseisen henkilön poistamista maasta direktiivissä säädettyjen yksityiskohtaisten menettelysääntöjen mukaisesti”. Tästä asiayhteydestä käy selvästi ilmi, että unionin tuomioistuin tarkoitti laitonta oleskelua koskevia rikosoikeudellisia menettelyjä eikä muista itsenäisistä rikoksista annettuja tuomioita.
33      Ks. analogisesti tuomio 19.12.2024, Kaduna (C‑244/24 ja C‑290/24, EU:C:2024:1038, erityisesti 143 kohta).
34      On myös huomattava, että tuomion TQ (81 kohta) seurauksena unionin tuomioistuin edellyttää ajantasaista arviointia käännyttämisen riskeistä ja maasta poistamisen vaikutuksista perhesuhteisiin.
35      Ks. mm. tuomio El Dridi (31 ja 55 kohta), tuomio Achugbabian (43 kohta), tuomio Sagor (32 kohta) ja tuomio Affum (61, 82 ja 86 kohta), joissa muistutetaan, että direktiivin 2008/115 tavoitteena on ottaa käyttöön ”yhteisiin vaatimuksiin ja menettelyihin” perustuva tehokas palauttamispolitiikka.
36      Ks. mm. tuomittujen siirtämisestä tehdyn yleissopimuksen lisäpöytäkirjan 3 artikla.
37      Tuomio 19.6.2018 (C‑181/16, EU:C:2018:465; jäljempänä tuomio Gnandi).
38      Tuomioon Gnandi perustuvaa analogiaa on kuitenkin käytettävä varoen. Maasta poistamisen este ei ensinnäkään ole samanluonteinen. Tuomiossa Gnandi este johtui unionin oikeuteen perustuvasta oikeudesta: kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen hylkäämistä koskeva muutoksenhaku, jolla on lykkäävä vaikutus, ja tästä seuraava oikeus jäädä maahan. Maasta poistamisen mahdottomuus johtui siten suoraan tarpeesta taata tehokkaat oikeussuojakeinot ja palauttamiskiellon periaatteen noudattaminen. Nyt käsiteltävissä asioissa este on yksinomaan rikosoikeudellinen ja jäsenvaltion sisäinen. Kyse on nimittäin pitkän rangaistuksen tai elinkautisen vankeusrangaistuksen täytäntöönpanosta turvallisessa jäsenvaltiossa ilman yhteyttä unionin oikeuteen perustuvaan oleskeluoikeuteen. Toiseksi aikajänne on täysin erilainen. Tuomiossa Gnandi lykkääminen rajoittuu muutoksenhaun kestoon, kun taas tässä tapauksessa este voi kestää 10, 15 tai 20 vuotta tai jopa koko elämän. Tuomiossa Gnandi omaksuttuun malliin (todettu laiton oleskelu, palauttamispäätös tehty mutta sen täytäntöönpanoa lykätty tietyssä oikeudellisessa tilanteessa) voidaan siten viitata vain analogiana, ei suoraan sovellettavissa olevana esimerkkinä.
39      Mielestäni on tärkeää korostaa, että tällainen tilanne on pitkälti teoreettinen, koska tällainen tilanne olisi hyvin todennäköisesti Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) 3 artiklan vastainen, sellaisena kuin Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on sitä tulkinnut. Kyseisen tuomioistuimen mukaan Euroopan ihmisoikeussopimuksessa ei lähtökohtaisesti kielletä elinkautisen vankeusrangaistuksen määräämistä. Jotta tällainen rangaistus olisi Euroopan ihmisoikeussopimuksen 3 artiklan mukainen, se on kuitenkin oikeudellisesti ja tosiasiallisesti voitava suorittaa määräaikaisena vankeusrangaistuksena, jolloin on oltava sekä mahdollisuus päästä vapauteen että mahdollisuus uudelleen tarkasteluun (ks. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 9.7.2013, Vinter ym. v. Yhdistynyt kuningaskunta [GC] (CE:ECHR:2013:0709JUD006606909, 110 ja 122 kohta). Ks. myös samasta aiheesta Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 26.4.2016, Murray v. Alankomaat [GC], (CE:ECHR:2016:0426JUD001051110, 101–104 kohta); Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 17.1.2017, Hutchinson v. Yhdistynyt kuningaskunta [GC] (CE:ECHR:2017:0117JUD005759208, 42 kohta) ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 13.6.2019, Marcello Viola v. Italia (nro 2) (CE:ECHR:2019:0613JUD007763316, 136 kohta): ”ihmisarvo, joka on keskeisellä sijalla yleissopimuksella käyttöön otetussa järjestelmässä, on esteenä sille, että henkilö määrätään pakkokeinoin menettämään vapautensa ilman, että samalla pyrittäisiin samaan hänet sopeutumaan takaisin yhteiskuntaan, ja ilman, että hänelle annettaisiin mahdollisuus saada vapautensa takaisin jonain päivänä” (ks. yleisesti tästä aiheesta Maierhöfer, C., ”Artikel 3. Verbot des Folter, teoksessa Frowein/Peukert, Europäische Menschenrechtskonvention. EMRK-Kommentar, N. P. Engel Verlag, Kehl am Rhein, 2024, 4. painos, s. 130 ja sitä seuraavat sivut). Lisäksi on huomattava, että kuten tämän ratkaisuehdotuksen 13 kohdassa on todettu, pääasian asianosaisen X tapauksessa kysymystä armahtamisesta tarkastellaan joka tapauksessa 25 vuoden vankeusajan jälkeen.
40      Todetessani, ettei ”todellista mahdollisuutta maasta poistamisen toteuttamiseen” ole, viittaan direktiivin 2008/115 15 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuun käsitteeseen ”kohtuullinen mahdollisuus maastapoistamisen toteuttamiseen”, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut 30.11.2009 antamassaan tuomiossa Kadzoev (C‑357/09 PPU, EU:C:2009:741). Tämä viittaus koskee kuitenkin eri kysymystä eli palauttamista varten tapahtuvaa säilöönottoa eikä pääasioissa esille tullutta kysymystä.
41      Euroopan ihmisoikeussopimuksen osalta on huomattava, että elinkautista vankeusrangaistusta, joka on oikeudellisesti ja tosiasiallisesti suoritettava kokonaan, pidetään yhteensopimattomana tämän yleissopimuksen 3 artiklan kanssa (ks. tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 39).
42      Ks. tuomio El Dridi (41 kohta) ja tuomio 11.6.2015, Zh. ja O. (C‑554/13, EU:C:2015:377, 49 kohta).
43      Kuten käy ilmi mm. tuomiosta M (43 kohta).
44      Ks. tuomio M (44 ja 45 kohta). Muistutan, että kyseisessä asiassa se, ettei palauttamispäätöstä voitu tehdä, johtui muun muassa palauttamiskiellon periaatteen soveltamisesta.
45      Ks. vastaavasti tuomio 20.10.2022, Centre public d’action sociale de Liège (Palauttamispäätöksen peruminen tai lykkääminen) (C‑825/21, EU:C:2022:810, 43 kohta). Unionin tuomioistuin totesi tässä yhteydessä, että unionin lainsäätäjän jäsenvaltioille myöntämä harkintavalta on ”hyvin laaja” (tuomion 44 kohta).
46      Unionin tuomioistuin totesi 22.11.2022 antamassaan tuomiossa Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Maastapoistaminen – Lääkekannabis) (C‑69/21, EU:C:2022:913, 86 kohta), että direktiivissä 2008/115 ”vain sallitaan se, että jäsenvaltiot myöntävät kansallisen oikeutensa – eivätkä unionin oikeuden – perusteella alueellaan laittomasti oleskeleville kolmansien maiden kansalaisille oleskeluoikeuden yksilöllisten inhimillisten syiden tai humanitaaristen syiden perusteella”.