YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (yhden tuomarin kokoonpano)
10 päivänä kesäkuuta 2004
Asia T-330/03
Xanthippi Liakoura
vastaan
Euroopan unionin neuvosto
Henkilöstö – Ylentämättä jättäminen – Kumoamiskanne ja vahingonkorvauskanne
Täydellinen teksti ranskan kielellä II - 0000
Aihe: Kanne, jossa vaaditaan neuvoston sen päätöksen kumoamista, jolla kantaja jätettiin ylentämättä palkkaluokkaan C 1 vuoden 2002
ylennyskierroksella, sekä vahingonkorvauksia.
Ratkaisu: Kanne hylätään. Kumpikin asianosainen vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Tiivistelmä
1.     Henkilöstö – Ylennys – Ylentämättä jätetyn virkamiehen valitus – Hylkäyspäätös – Perusteluvelvollisuuden laajuus
(Henkilöstösääntöjen 45 artikla)
2.     Henkilöstö – Ylennys – Ansioiden vertailu – Hallintoviranomaisen harkintavalta – Tuomioistuinvalvonnan rajat
(Henkilöstösääntöjen 45 artikla)
3.     Henkilöstö – Ylennys – Ansioiden vertailu – Perusteet – Hakijoiden henkilökohtaiset ansiot – Kaikkien samaan ura-alueeseen
kuuluvien ylennyskelpoisten virkamiesten, jotka ovat samassa palkkaluokassa, huomioon ottaminen
(Henkilöstösääntöjen 5, 7 ja 45 artikla)
4.     Henkilöstö – Ylennys – Perusteet – Ansiot – Virkaiän ja iän huomioon ottaminen – Toissijainen luonne
(Henkilöstösääntöjen 45 artiklan 1 kohta)
5.     Henkilöstö – Kanne – Edeltävä hallinnollinen valitus – Kanteen kohteen ja perusteen samanlaisuus – Kanneperusteet ja perustelut,
jotka eivät sisälly valitukseen mutta liittyvät siihen läheisesti – Tutkittavaksi ottaminen
(Henkilöstösääntöjen 90 artikla)
6.     Henkilöstö – Kanne – Kumoamisvaatimukseen liittyvä vahingonkorvausvaatimus – Kumoamisvaatimuksen hylkääminen, joka aiheuttaa
vahingonkorvausvaatimuksen hylkäämisen
(Henkilöstösääntöjen 91 artikla)
1.     Vaikka nimittävän viranomaisen ei tarvitse perustella ylennyspäätöksiään niille virkamiehille, joita ei ole ylennetty, sen
on sitä vastoin perusteltava päätöksensä, jolla se hylkää ylentämättä jätetyn virkamiehen tekemän valituksen, ja tämän hylkäyspäätöksen
perustelujen on vastattava sen päätöksen perusteluja, josta valitus oli tehty. Koska ylennykset tehdään henkilöstösääntöjen
45 artiklan mukaan ”valitsemalla”, on riittävää, että valituksen hylkäämisen perustelut koskevat niiden laillisten edellytysten
täyttymistä, joista ylennyksen lainmukaisuus henkilöstösääntöjen mukaan riippuu.
(ks. 35 ja 36 kohta)
Viittaukset: asia C‑343/87, Culin v. komissio, 7.2.1990 (Kok. 1990, s. I‑225, 13 kohta); asia C‑115/92 P, parlamentti v. Volger,
9.12.1993 (Kok. 1993, s. I‑6549, 22 ja 23 kohta); asia T‑6/96, Contargyris v. parlamentti, 29.5.1997 (Kok. H. 1997, s. I‑A‑119
ja II‑357, 147 kohta); asia T‑142/95, Delvaux v. komissio, 18.12.1997 (Kok. H. 1997, s. I‑A‑477 ja II‑1247, 84 kohta) ja asia
T‑157/98, Oliveira v. parlamentti, 21.9.1999 (Kok. H. 1999, s. I‑A‑163 ja II‑851, 50 kohta).
2.     Nimittävällä viranomaisella on laaja harkintavalta arvioidessaan huomioon otettavia ansioita henkilöstösääntöjen 45 artiklassa
tarkoitetun ylennyspäätöksen yhteydessä, koska ylennykset tehdään mainitun artiklan mukaan ”valitsemalla”. Tällä alueella
yhteisöjen tuomioistuinten laillisuusvalvonnan on rajoituttava ainoastaan sen selvittämiseen, onko hallinto, ottaen huomioon
ne keinot ja perusteet, joihin se on voinut perustaa arvionsa, pitäytynyt sallituissa rajoissa, ja ettei se ole käyttänyt
harkintavaltaansa ilmeisen väärin. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei siten voi arvioida hakijoiden ansioita ja pätevyyttä
nimittävän viranomaisen asemesta.
(ks. 45 kohta)
Viittaukset: asia 282/81, Ragusa v. komissio, 21.4.1983 (Kok. 1983, s. 1245, 9 ja 13 kohta) ja asia T‑283/97, Thinus v. komissio,
27.4.1999 (Kok. H. 1999, s. I‑A‑69 ja II‑353, 42 kohta).
3.     Henkilöstösääntöjen 45 artiklassa säädetty nimittävän viranomaisen velvollisuus vertailla ylennyskelpoisten virkamiesten ansioita
ilmentää sekä virkamiesten yhdenvertaista kohtelua ja heidän yhdenvertaisia uralla etenemismahdollisuuksiaan koskevia periaatteita.
Ansioiden vertailu on siten ratkaiseva peruste. Henkilöstösääntöjen 5 ja 7 artiklan kirjaimesta ja hengestä sekä virkamiesten
yhdenvertaista kohtelua ja heidän yhdenvertaisia uralla etenemismahdollisuuksiaan koskevista periaatteista seuraa, että kun
nimittävä viranomainen vertailee ylennyskelpoisten virkamiesten ansioita, sen on otettava huomioon kaikki samaan ura-alueeseen
kuuluvat ylennyskelpoiset virkamiehet, jotka ovat samassa palkkaluokassa, mikä merkitsee sitä, että heillä oletetaan olevan
vastaavat tehtävät ja vastuu. Näin ollen ylennysmenettelyn yhteydessä tapahtuvassa nimityksessä otetaan ylennyskelpoisten
virkamiesten ansioiden vertailun osalta huomioon ”tietystä virkamiehestä tehtyjen analyyttisten arvioiden tason ja samassa
palkkaluokassa samassa yksikössä sekä yksiköstä riippumatta samassa palkkaluokassa olevista virkamiehistä tehtyjen analyyttisten
arvioiden keskiarvon välinen ero”, ja tällainen nimitys on edellä esitettyjen periaatteiden mukainen.
(ks. 46–48 kohta)
Viittaukset: asia T‑52/90, Volger v. parlamentti, 12.2.1992 (Kok. 1992, s. II‑121, 24 kohta) ja asia T‑221/96, Manzo-Tafaro
v. komissio, 5.3.1998 (Kok. H. 1998, s. I‑A‑115 ja II‑307, 17 kohta).
4.     Henkilöstösääntöjen 45 artiklan 1 kohdan mukaan ”ylennys voidaan suorittaa ainoastaan valitsemalla ylennettävät niiden virkamiesten
joukosta, jotka ovat palvelleet tietyn vähimmäisajan palkkaluokassaan, heidän ansioidensa vertailun sekä heistä laadittujen
arviointien perusteella”. Ylennyksien yhteydessä käytettävien valintaperusteiden osalta nimittävä viranomainen voi kuitenkin
toissijaisesti ottaa huomioon muita seikkoja, kuten muun muassa ylennyskelpoisten virkamiesten iän ja virkaiän palkkaluokassa
tai yksikössä. Tästä seuraa, että ylennyskelpoisten virkamiesten urahistorian huomioon ottaminen kuuluu heidän ansioidensa
vertailuun.
(ks. 49 ja 50 kohta)
Viittaukset: asia 298/81, Colussi v. parlamentti, 24.3.1983 (Kok. 1983, s. 1131); asia 293/87, Vainker v. parlamentti, 17.1.1989
(Kok. 1989, s. 23) ja em. asia Manzo-Tafaro v. komissio, 17 kohta.
5.     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa henkilöstön nostamien kanteiden osalta yhteisöjen tuomioistuimessa esitetyillä vaatimuksilla
on oltava sama kohde kuin valituksessa esitetyillä vaatimuksilla ja niissä esitetyillä riitauttamisperusteilla on oltava sama
peruste kuin valituksessa esitetyillä riitauttamisperusteilla, vaikka näitä riitauttamisperusteita voidaan ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimessa kehittää kanneperusteilla ja perusteluilla, joita ei välttämättä ole mainittu valituksessa mutta jotka liittyvät
siihen läheisesti. Henkilöstösääntöjen 90 artiklassa säädetyn oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn tarkoituksena on tehdä
sovinto virkamiesten ja hallinnon välillä syntyneissä erimielisyyksissä. Jotta tällainen menettely voisi täyttää tarkoituksensa,
nimittävän viranomaisen on voitava tietää riittävän täsmällisesti perusteet, joilla asianomaiset arvostelevat riidanalaista
päätöstä.
(ks. 56 ja 57 kohta)
Viittaukset: asia 58/75, Sergy v. komissio, 1.7.1976 (Kok. 1976, s. 1139); asia 48/76, Reinarz v. komissio ja neuvosto, 17.2.1977
(Kok. 1977, s. 291); asia 242/85, Geist v. komissio, 20.5.1987 (Kok. 1987, s. 2181, 9 kohta); asia 224/87, Koutchoumoff v.
komissio, 26.1.1989 (Kok. 1989, s. 99, 10 kohta); asia 133/88, Del Amo Martinez v. parlamentti, 14.3.1989 (Kok. 1989, s. 689,
9 kohta) ja asia T‑57/89, Alexandrakis v. komissio, 29.3.1990 (Kok. 1990, s. II‑143, 8 ja 10 kohta).
6.     Henkilöstön nostamissa kanteissa olevat vahingonkorvausvaatimukset on hylättävä sikäli kuin ne liittyvät läheisesti kumoamisvaatimuksiin,
jotka on itsessään jätetty tutkimatta tai hylätty perusteettomina.
(ks. 69 kohta)
Viittaukset: asia T‑1/91, Della Pietra v. komissio, 6.7.1992 (Kok. 1992, s. II‑2145, 34 kohta) ja asia T‑273/94, N v. komissio,
15.5.1997 (Kok. H. 1997, s. I‑A‑97 ja II‑289, 159 kohta).