62021CJ0613
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (kahdeksas jaosto)
26 päivänä tammikuuta 2023 (
*1
)
Muutoksenhaku – Henkilöstö – Virkamiehet – Johtajan virkaan nimittämistä koskeva menettely – Ilmoitus avoimesta virasta ja palvelukseenottoilmoitus – Avointa virkaa koskevan hakemuksen hylkääminen ja toisen hakijan nimittäminen – Palvelukseenottomenettelyn sääntöjenvastaisuus – Ilmeinen arviointivirhe – Avoimuus – Yhdenvertainen kohtelu
Asiassa C‑613/21 P,
jossa on kyse Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 56 artiklaan perustuvasta valituksesta, joka on pantu vireille 1.10.2021,
Euroopan parlamentti, asiamiehinään C. González Argüelles, R. Schiano ja I. Terwinghe,
valittajana,
ja jossa muuna osapuolena on
Fernando Carbajo Ferrero, kotipaikka Bryssel (Belgia), edustajanaan L. Levi, avocate,
kantajana ensimmäisessä oikeusasteessa,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (kahdeksas jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja M. Safjan sekä tuomarit N. Jääskinen ja M. Gavalec (esittelevä tuomari),
julkisasiamies: L. Medina,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
kuultuaan julkisasiamiehen 22.9.2022 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Euroopan parlamentti vaatii valituksessaan unionin tuomioistuinta kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen 14.7.2021 antaman tuomion Carbajo Ferrero v. parlamentti (T‑670/19, ei julkaistu, EU:T:2021:435; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla unionin yleinen tuomioistuin yhtäältä kumosi parlamentin 10.12.2018 tekemän päätöksen, jolla hylättiin Fernando Carbajo Ferreron hakemus ja nimitettiin toinen hakija, A, parlamentin viestintäpääosaston mediaosaston johtajan virkaan (jäljempänä riidanalainen päätös), ja toisaalta velvoitti parlamentin maksamaan kantajalle 40000 euroa korvauksena aineellisesta vahingosta.
Asian tausta
2
Asian tausta esitetään valituksenalaisen tuomion 1–18 kohdassa ja se voidaan tiivistää nyt käsiteltävässä asiassa seuraavasti.
3
Carbajo Ferrero aloitti 21.4.1986 parlamentin palveluksessa virkamiehenä. Hän hoiti parlamentissa erilaisia tehtäviä lehdistön, tiedotuksen, kulttuurin ja tiedotusvälineiden alalla.
4
Viestintäpääosaston mediaosaston johtajan (jäljempänä mediajohtaja) viran täyttämiseksi parlamentti julkaisi 27.2.2018 Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen 29 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaisen ilmoituksen avoimesta virasta (jäljempänä avointa virkaa koskeva ilmoitus). Hakemusten jättämisen määräaika oli 23.3.2018. Carbajo Ferrero vastasi avointa virkaa koskevaan ilmoitukseen 22.3.2018.
5
Parlamentti sai kolme hakemusta avointa virkaa koskevan ilmoituksen perusteella. Parlamentti julkaisi kuitenkin 27.3.2018 Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen 29 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaisen siirtoilmoituksen (jäljempänä siirtoilmoitus), jotta sillä olisi mahdollisuus valita useiden hakijoiden välillä mediajohtajan virkaan. Lisäksi parlamentti julkaisi 13.4.2018 Euroopan unionin virallisessa lehdessä Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen 29 artiklan 2 kohdan mukaisen palvelukseenottoilmoituksen (EUVL 2018, C 132 A, s. 1; jäljempänä palvelukseenottoilmoitus).
6
Palvelukseenottoilmoituksessa vahvistettiin hakemusten jättämisen määräajaksi 27.4.2018. Hakemuksen jätti kaikkiaan 16 hakijaa, joista kolme vastasi avointa virkaa koskevaan ilmoitukseen, yksi siirtoilmoitukseen ja 12 palvelukseenottoilmoitukseen. Näistä hakijoista A jätti 26.4.2018 hakemuksensa vastauksena palvelukseenottoilmoitukseen.
7
Koska mediaosaston johtajaa ei ollut vielä nimitetty 1.6.2018, Carbajo Ferrerolle annettiin kyseiseen virkaan liittyviä väliaikaisia tehtäviä mediaosaston toiminnan jatkuvuuden varmistamiseksi.
8
Mediajohtajan nimittämismenettelyn yhteydessä perustettiin korkeiden virkamiesten nimittämisestä vastaava neuvoa‑antava komitea (jäljempänä neuvoa‑antava komitea) korkeiden virkamiesten valintamenettelyn vaiheista 16.5.2000 tehdyn parlamentin puhemiehistön (jäljempänä puhemiehistö) päätöksen, sellaisena kuin se on muutettuna 18.2.2008 tehdyllä puhemiehistön päätöksellä (jäljempänä menettelyn vaiheista tehty päätös), mukaisesti.
9
Neuvoa‑antava komitea hyväksyi 4.10.2018 pitämässään kokouksessa arviointiperusteet hakijoiden ansioiden vertailua varten (jäljempänä vertailuperusteet). Neuvoa‑antava komitea laati näiden perusteiden perusteella luettelon hakijoista ja antoi puhemiehistölle suosituksen siitä, ketkä heistä olisi kutsuttava haastatteluun. Puhemiehistö hyväksyi yksimielisesti tämän suosituksen. Haastatteluun kutsuttujen hakijoiden joukossa olivat Carbajo Ferrero, joka oli hakenut paikkaa avointa virkaa koskevan ilmoituksen perusteella, A, joka oli hakenut palvelukseenottoilmoituksen perusteella, ja B, joka oli ainoa hakija, joka oli hakenut siirtoilmoituksen perusteella. Ennen hakijoiden tapaamista neuvoa‑antava komitea hyväksyi seitsemän aihepiiriä tai teemaa haastattelujen pohjaksi arvioidakseen hakemukset ja asettaakseen hakijat haastattelujen jälkeen paremmuusjärjestykseen.
10
Haastattelut järjestettiin 19.11.2018. Neuvoa‑antava komitea toimitti näiden haastattelujen perusteella puhemiehistölle perustellun kertomuksen, jotta se tekisi ratkaisun hakemuksista. Tässä kertomuksessa hakijat asetettiin ansioituneisuusjärjestykseen sen määrittämiseksi, ketkä olivat pätevimpiä hoitamaan mediajohtajan virkaa, ja sen liitteenä oli tätä koskeva suositus. Neuvoa‑antava komitea ehdotti 10.12.2018 pitämässään kokouksessaan avoimen viran täyttämiseksi kolmea hakijaa paremmuusjärjestyksessä, jossa A oli ensimmäinen, Carbajo Ferrero toinen ja B kolmas. Puhemiehistö nimittävänä viranomaisena päätti noudattaa neuvoa‑antavan komitean suositusta ja nimitti A:n kyseiseen virkaan.
11
Parlamentin viestintäpääosaston pääjohtaja ilmoitti 11.12.2018 kyseisen pääosaston henkilöstölle, että palvelukseenottomenettelyt oli saatettu päätökseen, ja kiitti Carbajo Ferreroa väliaikaisesta tehtävien hoidosta kyseisen pääosaston mediaosastossa 1.6.2018 lähtien.
12
Parlamentin pääsihteeri antoi 12.12.2018 päivätyllä sähköpostilla Carbajo Ferrerolle tiedoksi riidanalaisen päätöksen.
13
Carbajo Ferrero teki 8.3.2019 riidanalaisesta päätöksestä Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen (jäljempänä henkilöstösäännöt) 90 artiklan 2 kohdan mukaisen valituksen, joka hylättiin 21.6.2019.
Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
14
Carbajo Ferrero nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 1.10.2019 toimittamallaan kannekirjelmällä SEUT 270 artiklaan perustuvan kanteen, jossa hän vaati yhtäältä riidanalaisen päätöksen kumoamista ja toisaalta hänelle kyseisestä päätöksestä väitetysti aiheutuneen vahingon korvaamista.
15
Carbajo Ferrero esitti kanteensa tueksi viisi kanneperustetta.
16
Unionin yleinen tuomioistuin tutki valituksenalaisessa tuomiossa toisen kanneperusteen toisen osan, jonka mukaan noudatetulla valintamenettelyllä oli rikottu henkilöstösääntöjen 27 artiklaa sekä loukattu oikeusvarmuuden, avoimuuden, hyvän hallinnon ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteita.
17
Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 111–123 kohdassa lähinnä, että sitä laajaa harkintavaltaa, joka hallinnolla on valintamenettelyn järjestämistä koskevien yksityiskohtaisten sääntöjen osalta, rajoittavat hakijoiden yhdenvertaisen kohtelun periaate ja heidän välillään tehdyn valinnan objektiivisuus, jotka edellyttävät yhtäältä, että vertailuperusteet vahvistetaan ennen asianomaista palvelukseenottoa, ja toisaalta, ettei näitä vertailuperusteita voida muuttaa valintamenettelyn aikana, jotta vältetään riski siitä, että näitä perusteita voitaisiin mukauttaa saatujen hakemusten perusteella. Unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 119 kohdassa, että menettelyn vaiheista tehdyssä päätöksessä määrätään ansioiden vertailuperusteiden vahvistamisesta menettelyn alussa eli ennen hakemusten vastaanottamista, eikä siinä määrätä mahdollisuudesta muuttaa näitä perusteita haastatteluvaiheessa.
18
Unionin yleinen tuomioistuin totesi, että vaikka hakemukset oli käsiteltävässä asiassa voitu tällaisten perusteiden avulla luokitella siten, että vain osa niistä hyväksyttiin, näitä perusteita ei ollut sovellettu hakijoiden haastatteluissa eikä haastatteluissa esitettyihin kysymyksiin annettujen vastausten arvioinnissa, joka johti hakijoiden luokitteluun ansioituneisuusjärjestyksessä. Neuvoa‑antava komitea nimittäin vahvisti valintamenettelyn toisessa vaiheessa haastatteluja varten seitsemän aihepiiriä tai teemaa, joiden avulla oli tarkoitus arvioida hakijoita, joiden ansioituneisuusjärjestyksen mukainen luokittelu perustui yksinomaan vastauksiin, jotka he antoivat näissä haastatteluissa käsiteltyjä aihepiirejä tai teemoja koskeviin kysymyksiin.
19
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 124 ja 125 kohdassa, että parlamentti ei ollut osoittanut, että samoja ansioiden vertailuperusteita oli käytetty valintamenettelyn eri vaiheissa, eikä sitä, että puhemiehistölle oli nimittävänä viranomaisena ilmoitettu, että neuvoa‑antavan komitean ennen hakemusten vastaanottamista vahvistamia perusteita ei ollut käytetty hakijoiden ansioiden vertailuun haastatteluissa. Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin hyväksyi Carbajo Ferreron toisen kanneperusteen toisen osan siltä osin kuin siinä väitettiin, että palvelukseenottomenettelyn eri vaiheet eivät olleet avoimia, minkä seurauksena hyvän hallinnon periaatetta ja yhdenvertaisen kohtelun periaatetta oli loukattu, ja katsoi, että riidanalainen päätös oli tehty sääntöjenvastaisen menettelyn päätteeksi.
20
Unionin yleinen tuomioistuin hyväksyi myös kolmannen kanneperusteen toisen osan ja näin ollen tämän kanneperusteen kokonaisuudessaan siltä osin kuin valittaja väitti tässä osassa, että riidanalaisessa päätöksessä oli ilmeinen arviointivirhe, joka johtui siitä, että A:n hakemus oli valittu ilman, että nimittävälle viranomaiselle olisi annettu asianmukaisesti tietoa Carbajo Ferreron työkokemuksesta. Unionin yleinen tuomioistuin päätyi tähän arviointiin todettuaan ensin valituksenalaisen tuomion 139 kohdassa, että hakijoiden haastatteluja koskevan kertomuksen otteesta, jonka perusteella nimittävä viranomainen teki riidanalaisen päätöksen, ei ilmennyt, että neuvoa‑antava komitea olisi ottanut asianmukaisesti huomioon Carbajo Ferreron työkokemuksen parlamentin viestintäpääosastossa, sillä kyseisessä otteessa todettiin ainoastaan, että hän oli ollut yksikönpäällikkö kyseisessä pääosastossa vuodesta 2009 lähtien, eikä parlamentti kiistänyt sitä, että hän oli todellisuudessa ollut yksikönpäällikkönä kyseisessä pääosastossa vuodesta 1999 lähtien. Kyseisessä otteessa ei myöskään mainittu sitä, että Carbajo Ferrero oli hoitanut täytettävään virkaan liittyviä tehtäviä väliaikaisesti 1.6.2018 lähtien.
21
Koska unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että riidanalainen päätös oli tehty sääntöjenvastaisen menettelyn jälkeen ja että siihen liittyi ilmeinen arviointivirhe, joka johtui nimittävälle viranomaiselle toimitettujen tietojen epätarkkuudesta, se kumosi tämän päätöksen tutkimatta muita Carbajo Ferreron kolmannen kanneperusteen tueksi esittämiä väitteitä tai neljättä ja viidettä kanneperustetta.
22
Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin hyväksyi Carbajo Ferreron esittämän vahingonkorvausvaatimuksen osittain siltä osin kuin se koski aineellisen vahingon korvaamista, ja velvoitti parlamentin maksamaan hänelle korvauksena tästä vahingosta 40000 euroa.
Asianosaisten vaatimukset unionin tuomioistuimessa
23
Parlamentti vaatii valituksessaan, että unionin tuomioistuin
–
ensisijaisesti kumoaa valituksenalaisen tuomion, palauttaa asian unionin yleiseen tuomioistuimeen ja määrää, että oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin, ja
–
toissijaisesti kumoaa valituksenalaisen tuomion, hylkää kanteen ja velvoittaa Carbajo Ferreron korvaamaan kaikki oikeudenkäyntikulut.
24
Carbajo Ferrero vaatii, että unionin tuomioistuin
–
hylkää valituksen ja
–
velvoittaa parlamentin korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Valituksen tarkastelu
25
Parlamentti esittää valituksensa tueksi kaksi valitusperustetta. Ensimmäisessä valitusperusteessaan se väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisia virheitä ja ottanut tosiseikat huomioon vääristyneellä tavalla katsoessaan, että valintamenettely oli sääntöjenvastainen. Toisessa valitusperusteessa parlamentti väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisia virheitä ja otti tosiseikat ja näytön huomioon vääristyneellä tavalla todetessaan, että riidanalaiseen päätökseen liittyi ilmeinen arviointivirhe. Parlamentti esittää lisäksi toissijaisesti valitusperusteeseen, joka koskee valituksenalaisen tuomion perustelujen puutteellisuutta ja suhteellisuusperiaatteen loukkaamista siltä osin kuin tuossa tuomiossa on jätetty tutkimatta riidanalaisen päätöksen kumoamisen seurauksia.
Ensimmäinen valitusperuste
26
Ensimmäinen valitusperuste jakaantuu neljään osaan, jotka on syytä tutkia yhdessä.
Asianosaisten lausumat
27
Ensimmäisen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa parlamentti väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on tulkitessaan menettelyn vaiheista tehtyä päätöstä tehnyt oikeudellisia virheitä ja ratkaissut asian ristiriitaisin perusteluin.
28
Ensinnäkin korkeiden virkamiesten valintamenettelyn vaiheista tehdyn päätöksen 4 kohdasta ilmenee parlamentin mukaan, että tämä menettely sisältää kaksi vaihetta, joista ensimmäinen, valinnanvarainen vaihe muodostuu hakijoiden ansioiden vertailusta hakemusten perusteella ja luettelon laatimisesta hakijoista, ja toinen tässä luettelossa olevien hakijoiden haastatteluista. Parlamentti täsmentää, että vertailuperusteita käytetään vain menettelyn ensimmäisessä vaiheessa, koska kyseisessä päätöksessä ei missään tapauksessa edellytetä, että näitä samoja vertailuperusteita olisi käytettävä toisessa vaiheessa, eikä siinä kielletä ottamasta mahdollisesti käyttöön uusia perusteita. Parlamentti toteaa, että kyseisen valintamenettelyn yhteydessä neuvoa‑antava komitea hyväksyi kolme vertailuperustetta ja vahvisti sen jälkeen seitsemän hakijoiden haastatteluissa käsiteltävää aihepiiriä. Parlamentti väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se katsoi valituksenalaisen tuomion 117–119 kohdassa, ettei parlamentti voinut valintamenettelyn toisessa vaiheessa ja hakijoiden ansioituneisuusjärjestykseen perustuvassa luokittelussa muuttaa valintamenettelyn ensimmäisessä vaiheessa käytettyjä hakemusten vertailuperusteita. Näin toimiessaan unionin yleinen tuomioistuin on parlamentin mukaan estänyt hallintoa käyttämästä sille kuuluvaa hyvin laajaa harkintavaltaa valintamenettelyn yksityiskohtaisten sääntöjen määrittämisessä.
29
Toiseksi parlamentti väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se katsoi valituksenalaisen tuomion 120–124 kohdassa, että neuvoa‑antava komitea toimi virheellisesti, kun se ei ilmoittanut puhemiehistölle siitä, ettei vertailuperusteita käytetty hakijoiden haastatteluvaiheessa.
30
Kolmanneksi parlamentti vetoaa valituksenalaisen tuomion perustelujen ristiriitaisuuteen. Se muistuttaa, että unionin yleinen tuomioistuin viittasi valituksenalaisen tuomion 65 kohdassa väitteeseen, jonka Carbajo Ferrero esitti menettelyn vaiheista tehdystä päätöksestä esittämänsä lainvastaisuusväitteen tueksi ja jonka mukaan ”kyseisessä päätöksessä ei määrätä, että neuvoa‑antavan komitean olisi vahvistettava hakijoiden ansioiden vertailuperusteet haastattelujen yhteydessä hakijoiden ansioituneisuusjärjestykseen perustuvaa luokittelua varten, tai että nämä perusteet ilmoitettaisiin nimittävälle viranomaiselle”. Parlamentin mukaan on ristiriitaista, että unionin yleinen tuomioistuin on hylännyt tämän lainvastaisuusväitteen kokonaisuudessaan lausumatta nimenomaisesti tästä väitteestä, vaikka se on valituksenalaisen tuomion 120–124 kohdassa katsonut, että se, että ansioiden vertailuperusteita ei ole ilmoitettu puhemiehistölle, muodostaa oikeudellisen virheen.
31
Parlamentti väittää ensimmäisen valitusperusteensa toisessa osassa, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen tulkitessaan valituksenalaisen tuomion 111 ja 112 kohdassa yhdenvertaisen kohtelun periaatetta siten, että siitä seuraa yleinen velvollisuus vahvistaa kyseiset perusteet ennen hakemusten vastaanottamista ja johon liittyy kielto muuttaa niitä valintamenettelyn aikana.
32
Parlamentti katsoo tässä yhteydessä, ettei merkitystä ole 3.3.1993 annetulla tuomiolla Booss ja Fischer v. komissio (T‑58/91, EU:T:1993:15), johon unionin yleinen tuomioistuin tukeutui todetessaan valituksenalaisen tuomion 111 ja 112 kohdassa, ettei vertailuperusteita saa muuttaa valintamenettelyn aikana. Parlamentti korostaa sitä, että mainittuun tuomioon johtanut asia koski henkilöstösääntöjen 29 artiklan 1 kohdan a alakohdan nojalla julkaistua avointa virkaa koskevaa ilmoitusta, kun taas nyt esillä olevassa asiassa puhemiehistö päätti laajentaa mahdollisuuksiaan valita useiden hakijoiden välillä ja julkaisi palvelukseenottoilmoituksen henkilöstösääntöjen 29 artiklan 2 kohdan nojalla. Viimeksi mainittu säännös koskee kuitenkin erityistä menettelyä, jonka kuluessa nimittävä viranomainen voi soveltaa perusteita, joita ei ollut ilmoitettu avointa virkaa koskevassa ilmoituksessa. Parlamentti katsoo, että sen väitteitä tukevat 19.5.1983 annettu tuomio Mavridis v. parlamentti (289/81, EU:C:1983:142, 16 kohta) ja 19.5.1983 annettu tuomio Verros v. parlamentti (306/81, EU:C:1983:143, 16 kohta).
33
Parlamentin mukaan yleinen kielto muuttaa vertailuperusteita valintamenettelyn aikana ei ole yhteensopiva henkilöstösääntöjen liitteessä III olevan 5 artiklan ensimmäisen ja kolmannen kohdan kanssa.
34
Parlamentti väittää lisäksi, että unionin yleinen tuomioistuin on soveltanut virheellisesti yhdenvertaisen kohtelun periaatetta käsiteltävänä olevassa asiassa. Tältä osin parlamentti toteaa yhtäältä, että unionin yleinen tuomioistuin ei ole milloinkaan katsonut, että parlamentti olisi jättänyt noudattamatta avointa virkaa, siirtoa ja palvelukseenottoa koskevissa ilmoituksissa vahvistettuja oikeudellisia puitteita. Toisaalta parlamentti väittää, että unionin yleinen tuomioistuin ei tutkinut sitä, liittyivätkö hakijoiden haastattelussa käsitellyt aihepiirit palvelukseenottoilmoituksessa asetettuihin edellytyksiin ja saivatko jotkut hakijat etua muihin nähden.
35
Ensimmäisen valitusperusteensa kolmannessa osassa parlamentti väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se katsoi valituksenalaisen tuomion 120–124 kohdassa, että parlamentti oli loukannut avoimuusperiaatetta, koska puhemiehistölle ei nimittävänä viranomaisena ollut ilmoitettu ansioiden vertailuperusteiden väitetystä korvaamisesta hakijoiden haastatteluja varten vahvistetuilla seitsemällä aihepiirillä tai teemalla. Lisäksi parlamentti väittää, että unionin yleinen tuomioistuin lausui ultra petita, koska Carbajo Ferrero väitti ensimmäisessä oikeusasteessa, että avoimuusperiaatetta loukattiin hakijoihin eikä puhemiehistöön nähden.
36
Parlamentti väittää ensimmäisen valitusperusteensa neljännessä osassa, että unionin yleinen tuomioistuin otti tosiseikat huomioon vääristyneellä tavalla katsoessaan valituksenalaisen tuomion 119 kohdassa, että ansioituneisuusjärjestyksen mukainen luokittelu ei voi perustua ”yksinomaan” niihin vastauksiin, jotka hakijat ovat antaneet haastattelujen aikana käsiteltyihin seitsemään aihepiiriin tai teemaan. Tältä osin parlamentti korostaa, ettei mikään asiakirja‑aineistossa viittaa siihen, ettei puhemiehistö ottanut luokittelussa huomioon hakijoiden työkokemusta ja pätevyyttä. Unionin yleinen tuomioistuin on parlamentin mukaan jopa myöntänyt tämän seikan valituksenalaisen tuomion 12 kohdassa.
37
Carbajo Ferrero väittää, että tämä valitusperuste on hylättävä.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
38
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan on niin, että vaikka nimittävällä viranomaisella on laaja harkintavalta hakijoiden ansioiden vertailussa ja se voi käyttää sitä muun muassa tutkiessaan täytettävää virkaa koskevia hakemuksia, sen on käytettävä sitä niissä puitteissa, joihin se on itse sitoutunut avointa virkaa koskevassa ilmoituksessa (ks. vastaavasti tuomio 7.2.1990, Culin v. komissio, C‑343/87, EU:C:1990:49, 19 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
39
Tällä perusteella unionin yleinen tuomioistuin totesi perustellusti 28.9.2017 antamansa tuomion Hristov v. komissio ja EMA (T‑495/16 RENV I ja T‑495/16 RENV II, ei julkaistu, EU:T:2017:676) 139 kohdassa, että nimittävällä viranomaisella on erityisesti silloin, kun täytettävä virka on erittäin korkea, laaja harkintavalta tällaiseen virkaan hakeneiden henkilöiden ansioiden vertailussa. Tätä laajaa harkintavaltaa käytettäessä on noudatettava täysimääräisesti kaikkia asiaa koskevia sääntöjä, eli sekä avointa virkaa koskevaa ilmoitusta että myös kaikkia menettelysääntöjä, jotka viranomainen on mahdollisesti hyväksynyt harkintavaltansa käyttämistä varten. Näin ollen nimitysmenettelyyn sovellettavat säännöt ovat myös osa sitä oikeudellista kehystä, jota nimittävän viranomaisen on noudatettava tarkasti laajaa harkintavaltaansa käyttäessään.
40
Kuten julkisasiamies pääasiallisesti toteaa ratkaisuehdotuksensa 48–52 kohdassa, menettelyn vaiheista tehty päätös on osa näitä asiaa koskevia sääntöjä, ja nämä vaiheet, jotka liittyvät toisiinsa, muodostavat yhden ainoan valintamenettelyn. Sen vuoksi, että kyseessä on yksi ainoa menettely, se, että neuvoa‑antava komitea laatii kyseisen päätöksen 4 kohdan a alakohdassa tarkoitetut vertailuperusteet, on koko menettelyn tukipilari, ja hakijoiden haastatteluissa käytettyjen kaikkien aihepiirien tai teemojen, joista määrätään päätöksen 4 kohdan e alakohdassa, on perustuttava näihin vertailuperusteisiin, jotta neuvoa‑antava komitea voi arvioida haastatteluihin kutsuttujen hakijoiden soveltuvuutta kunkin vertailuperusteen perusteella.
41
Näin ollen on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin ei ole tulkinnut virheellisesti menettelyn vaiheista tehdyn päätöksen 4 kohtaa, kun se on katsonut valituksenalaisen tuomion 111, 112, 114 ja 119 kohdassa, että hallinnon laaja harkintavalta, joka sillä on valintamenettelyn järjestämistä koskevien yksityiskohtaisten sääntöjen osalta, on rajattu siten, että yhtäältä vertailuperusteet on vahvistettava avointa virkaa, siirtoa ja palvelukseenottoa koskevien ilmoitusten perusteella kyseisen valintamenettelyn ensimmäisessä vaiheessa eli ennen hakemusten vastaanottamista, ja toisaalta näitä vertailuperusteita ei voida muuttaa valintamenettelyn kuluessa.
42
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi näin ollen perustellusti valituksenalaisen tuomion 118 kohdassa, että hakijoille haastatteluissa esitetyistä kysymyksistä ei pidä tulla uusia ansioiden vertailuperusteita, jotka on vahvistettu haastatteluun kutsuttavien hakijoiden luettelon laatimisen jälkeen.
43
Unionin yleinen tuomioistuin tukeutui sitä paitsi valituksenalaisen tuomion 111 ja 112 kohdassa perustellusti 3.3.1993 annetun tuomion Booss ja Fischer v. komissio (T‑58/91, EU:T:1993:15) 67 kohtaan, jossa viitataan 30.10.1974 annetun tuomion Grassi v. neuvosto (188/73, EU:C:1974:112) 38–40 kohtaan, ja 7.2.1990 annetun tuomion Culin v. komissio (C‑343/87, EU:C:1990:49) 20–22 kohtaan, joiden mukaan yhdenvertaisen kohtelun periaate edellyttää virkamiesten valintamenettelyssä, että vertailuperusteet vahvistetaan ennen kyseisen palvelukseenottomenettelyn aloittamista, eikä näitä perusteita saa muuttaa valintamenettelyn aikana.
44
Parlamentti vetoaa 19.5.1983 annettuun tuomioon Mavridis v. parlamentti (289/81, EU:C:1983:142, 16 kohta) ja 19.5.1983 annettuun tuomioon Verros v. parlamentti (306/81, EU:C:1983:143, 16 kohta), joiden mukaan henkilöstösääntöjen 29 artiklan 2 kohdassa tarkoitetussa erityisessä menettelyssä, tai kun on nimetty valintakomitea, jolle nimittävä viranomainen on siirtänyt valintatoimivaltansa, nimittävän viranomaisen ei tarvitse soveltaa henkilöstösääntöjen liitteen III säännöksiä kilpailuilmoituksista, ja se voi myös soveltaa menettelyn aikana perusteita, joita ei ole vahvistettu avointa virkaa koskevassa ilmoituksessa. Näitä tuomioita ei kuitenkaan annettu sellaisen valintamenettelyn asiayhteydessä, jonka osalta on tehty erityisesti valintamenettelyn vaiheiden vahvistamiseksi päätös, jossa määrätään, että neuvoa‑antavan komitean on vahvistettava vertailuperusteet palvelukseenottoilmoituksen tekstin perusteella. Näin ollen mainituilla tuomioilla ei voida tukea parlamentin väitettä, jonka mukaan vertailuperusteita oli mahdollista muuttaa kyseisen valintamenettelyn kuluessa.
45
Parlamentti ei näin ollen voi väittää, että kun unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 117–119 kohdassa, että koska neuvoa‑antava komitea oli laiminlyönyt ilmoittaa puhemiehistölle nimittävänä viranomaisena siitä, että valintamenettelyn ensimmäisen vaiheen osalta vahvistettuja ansioiden vertailuperusteita ei ollut käytetty hakijoiden ansioiden vertailuun haastatteluissa, se oli estänyt puhemiehistöä päättämästä valintamenettelyn järjestämistä koskevista yksityiskohtaisista säännöistä, mikä kuului sen hyvin laajaan harkintavaltaan. Unionin yleinen tuomioistuin näet ainoastaan täsmensi kyseisissä kohdissa, että kyseinen menettelytapa ei vastannut vaatimusta, jonka mukaan hakijoiden kelpoisuutta ja pätevyyttä vertailtaessa on käytettävä ansioiden vertailuperusteita, jotka on vahvistettu ennen hakemusten vastaanottamista avointa virkaa, siirtoa ja palvelukseenottoa koskevien ilmoitusten perusteella ja joita ei voida muuttaa valintamenettelyn aikana.
46
Samoin on hylättävä parlamentin väitteet, joiden mukaan unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisia virheitä valituksenalaisen tuomion 120–124 kohdassa.
47
Ensinnäkään parlamentti ei voi perustellusti väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan, että neuvoa‑antava komitea oli virheellisesti jättänyt ilmoittamatta puhemiehistölle nimittävänä viranomaisena sen, ettei alun perin vahvistettuja ansioiden vertailuperusteita ollut käytetty haastatteluissa.
48
Tältä osin valituksenalaisen tuomion 123 kohdasta, jonka sisältöä ei ole riitautettu muutoksenhakumenettelyssä, ilmenee, että vaikka parlamentti väitti ensimmäisessä oikeusasteessa, että luettelo hakijoiden haastatteluissa käsiteltävistä aihepiireistä tai teemoista oli annettu tiedoksi puhemiehistölle nimittävänä viranomaisena, alun perin laadittuja hakijoiden ansioiden vertailuperusteita ei ollut sovellettu haastattelujen aikana tai haastatteluihin annettujen vastausten arvioinnissa, johon hakijoiden ansioituneisuusjärjestyksen mukainen luokittelu perustui, ja että neuvoa‑antava komitea ei ollut ilmoittanut puhemiehistölle siitä, ettei näitä perusteita käytetty. Unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 113 kohdassa, että ansioiden vertailuperusteet oli toimitettava nimittävälle viranomaiselle, jotta tämä voi saada tietoonsa ja ymmärtää, miten hakijoiden ansioita oli arvioitu sekä haastatteluun kutsuttavien hakijoiden valinnassa että hakijoiden haastatteluissa heidän luokittelemisekseen paremmuusjärjestyksessä. Tästä seuraa, että koska parlamentti ei osoittanut unionin yleisessä tuomioistuimessa, että haastatteluja varten vahvistetut aihepiirit tai teemat vastasivat alun perin laadittuja hakijoiden ansioiden vertailuperusteita ja että niillä täydennettiin näitä perusteita, parlamentti ei voi moittia unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se tarkasti valituksenalaisen tuomion 120–124 kohdassa, oliko puhemiehistölle nimittävänä viranomaisena ilmoitettu siitä, ettei ansioiden vertailuperusteita ollut sovellettu hakijoiden haastatteluissa.
49
Parlamentti väittää lisäksi virheellisesti, että unionin yleinen tuomioistuin lausui valituksenalaisen tuomion 120–124 kohdassa ultra petita avoimuusperiaatteen loukkaamisen osalta. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että tällaisesta loukkaamisesta oli kyse tilanteessa, joka koski hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista siltä osin kuin oli jätetty noudattamatta velvollisuutta ilmoittaa puhemiehistölle yhtäältä hakijoiden haastatteluissa käsiteltävien teemojen tai aihepiirien ja ennen hakemusten vastaanottamista laadittujen vertailuperusteiden välisestä yhteydestä, ja toisaalta siitä, ettei näitä perusteita ollut käytetty haastatteluissa.
50
Kolmanneksi, toisin kuin parlamentti väittää, perusteluissa ei ole ristiriitaa yhtäältä valituksenalaisen tuomion 66–73 kohdan ja toisaalta 120–124 kohdan välillä. Valituksenalaisen tuomion 66–73 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin nimittäin ainoastaan toteaa, että menettelyn vaiheista tehdyssä päätöksessä vahvistetaan valintamenettelyn yleiset puitteet ja että se, että tässä päätöksessä ei vahvisteta yksityiskohtaisesti tapaa, jolla suositus laaditaan, eikä siinä myöskään täsmennetä, että hakijoita koskevat asiakirjat annetaan puhemiehistön käyttöön yhdessä haastatteluja ja suositusta koskevan kertomuksen kanssa, ei riitä siihen, että voitaisiin katsoa, että mainittu päätös loukkaa hyvän hallinnon, yhdenvertaisen kohtelun ja syrjintäkiellon periaatteita. Kuten julkisasiamies toteaa ratkaisuehdotuksensa 61 kohdassa, unionin yleinen tuomioistuin ei tutkinut päättelynsä tässä vaiheessa vielä kysymystä valintamenettelyn aikana sovellettujen perusteiden johdonmukaisuudesta eikä siitä, oliko neuvoa‑antavalla komitealla ilmoitusvelvollisuus puhemiehistöä kohtaan, joten valituksenalaisen tuomion 74 kohdassa tehty toteamus ei kyseenalaista kyseisen tuomion 120–124 kohdassa tehtyä toteamusta.
51
Sen väitteen osalta, jonka parlamentti on esittänyt osoittaakseen yhdenvertaisen kohtelun periaatteen virheellisen tulkinnan ja jonka mukaan kielto muuttaa vertailuperusteita valintamenettelyn aikana ei ole yhteensopiva henkilöstösääntöjen liitteessä III olevan 5 artiklan ensimmäisen ja kolmannen kohdan kanssa, on Carbajo Ferreron tavoin todettava, että kyseistä liitettä III ei sovelleta henkilöstösääntöjen 29 artiklan 2 kohtaan perustuviin menettelyihin.
52
Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen soveltamista käsiteltävässä asiassa koskevasta väitteestä on aluksi todettava, että se on tehoton siltä osin kuin siinä väitetään, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole tutkinut, oliko parlamentti jättänyt noudattamatta avointa virkaa, siirtoa ja palvelukseenottoa koskevissa ilmoituksissa vahvistettuja oikeudellisia puitteita, saatikka todennut sitä. Kuten näet valituksenalaisen tuomion 112 kohdasta ilmenee, ansioiden vertailuperusteiden muuttamiseen sisältyy vaara siitä, että näitä perusteita voitaisiin mukauttaa täytettävää virkaa hakeneiden hakijoiden mukaan. Tältä osin on kuitenkin merkityksetöntä tutkia, onko tällainen muuttaminen ristiriidassa mainittujen puitteiden kanssa.
53
Tämä sama arviointi pätee tutkittaessa, onko seitsemän aihepiiriä tai teemaa, jotka on vahvistettu hakijoiden haastatteluja varten ja joita on käytetty yksinomaan niiden aikana, vahvistettu palvelukseenottoa koskevan ilmoituksen perusteella. Parlamentti ei voi myöskään väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, kun se ei ole suorittanut tätä tutkimusta, kun otetaan huomioon, että parlamentti ei ole nimenomaisesti esittänyt tällaista väitettä eikä etenkään ole näyttänyt sitä toteen ensimmäisessä oikeusasteessa.
54
Parlamentti toteaa lopuksi siitä vaarasta, että ansioiden vertailuperusteita voitaisiin mukauttaa täytettävää virkaa hakeneiden hakijoiden mukaan, että tällainen hypoteettinen riski ei sellaisenaan riitä ja että unionin yleisen tuomioistuimen olisi näin ollen pitänyt tarkistaa, oliko haastatteluissa käsitellyillä aihepiireillä tai teemoilla todellakin suosittu tiettyjä hakijoita. Parlamentti vetoaa väitteensä tueksi 6.2.1986 annettuun tuomioon Vlachou v. tilintarkastustuomioistuin (143/84, EU:C:1986:55) ja 13.7.1989 annettuun tuomioon Caturla‑Poch ja Fuente Pascual v. parlamentti (361/87 ja 362/87, EU:C:1989:317), joista sen mukaan ilmenee, että kun valintalautakunta vahvistaa arviointiperusteet saatuaan luettelon kokeisiin hyväksytyistä hakijoista, on niin, että vasta sen jälkeen, kun on tutkittu, ovatko nämä perusteet objektiivisesti sellaisia, että niillä kohdellaan joitakin hakijoita suotuisasti ja toisia epäsuotuisasti, voidaan todeta, että yhdenvertaisen kohtelun periaatetta on loukattu.
55
Kuten julkisasiamies korostaa ratkaisuehdotuksensa 63 kohdassa, tästä oikeuskäytännöstä ei kuitenkaan ilmene, että sen toteamiseksi, että yhdenvertaisen kohtelun periaatetta on loukattu valintamenettelyssä, kussakin yksittäistapauksessa on tutkittava, onko tiettyjä hakijoita kohdeltu suotuisasti ja toisia epäsuotuisasti. Toisaalta asioissa, joissa nämä kaksi tuomiota annettiin, oli kyse erilaisesta kysymyksestä kuin nyt käsiteltävän asian ydinkysymys, joka on ansioiden vertailuperusteiden ja hakijoiden haastatteluissa käsiteltyjen aihepiirien tai teemojen, jotka on asetettu sopivimman hakijan valitsemiseksi, välinen suhde.
56
Parlamentin väitteestä, joka koskee valituksenalaisen tuomion 119 kohdassa esitettyä perustelua, jonka mukaan mistään asiakirja‑aineistoon sisältyvästä asiakirjasta ei ilmene, että hakijoiden luokittelu ansioituneisuusjärjestyksessä olisi perustunut ”yksinomaan” haastatteluissa annettuihin vastauksiin, on riittävää todeta, että tämän sanan käyttö kuuluu unionin yleisen tuomioistuimen arviointiin. Unionin yleinen tuomioistuin näet käytti ilmaisua ”yksinomaan” yhtäältä siitä syystä, että se katsoi kyseisen tuomion 118 kohdassa, että haastattelussa hakijoille esitetyistä kysymyksistä ei saa tulla uusia ansioiden vertailuperusteita, jotka vahvistetaan valintamenettelyn kuluessa sen jälkeen, kun hakemukset oli jo vastaanotettu ja ”seulottu”, ja toisaalta sen vuoksi, että se totesi valituksenalaisen tuomion 123 kohdassa, että hakijoiden ansioiden vertailuperusteita ei ollut sovellettu haastattelujen aikana tai haastatteluihin annettujen vastausten arvioinnissa, johon hakijoiden ansioituneisuusjärjestyksen mukainen luokittelu perustui.
57
Edellä esitetyn perusteella ensimmäinen valitusperuste on hylättävä.
Toinen valitusperuste
58
Toiseen valitusperusteeseen sisältyy kaksi osaa. Tämän valitusperusteen ensimmäisessä osassa parlamentti väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisia virheitä katsoessaan, että riidanalaisessa päätöksessä oli ilmeinen arviointivirhe, joka johtui puhemiehistölle Carbajo Ferreron työurasta annettujen tietojen epätarkkuudesta. Kyseisen valitusperusteen toisessa osassa parlamentti väittää, että väitetty ilmeinen arviointivirhe johtuu tosiseikkojen ja selvitysaineiston ottamisesta huomioon vääristyneellä tavalla.
59
Ensiksi on tarkasteltava toisen valitusperusteen toista osaa.
Toisen valitusperusteen toinen osa
– Asianosaisten lausumat
60
Toisen valitusperusteen toisessa osassa parlamentti katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin on ottanut tosiseikat ja selvitysaineiston huomioon vääristyneellä tavalla valituksenalaisen tuomion 132, 139 ja 176 kohdassa.
61
Ensinnäkin parlamentti väittää yhtäältä, että valituksenalaisen tuomion 139 kohdassa esitetyssä perustelussa, jonka mukaan Carbajo Ferreron työkokemusta viestintäpääosastossa ei ole otettu asianmukaisesti huomioon, ei toisteta tarkasti haastatteluista laaditun neuvoa‑antavan komitean kertomuksen Carbajo Ferreroa koskevan osan johdantolausetta, ja toisaalta, että kertomuksen tässä osassa olevassa ilmaisussa ”on tällä hetkellä yksikönpäällikkö [viestintäpääosastossa] vuodesta 2009 lähtien” vain toistetaan Carbajo Ferreron asema hänen hakemuksensa tekemishetkellä.
62
Parlamentin mukaan unionin yleinen tuomioistuin on toiseksi ottanut selvitysaineiston ilmeisen vääristyneellä tavalla huomioon todetessaan valituksenalaisen tuomion 132 kohdassa, että ”parlamentti myönsi istunnossa, että haastatteluista laaditun kertomuksen otteessa oli epätarkkuus sen päivämäärän osalta, jona Carbajo Ferrero nimitettiin yksikönpäälliköksi [viestintäpääosastoon]”. Se väittää istunnon äänitallenteen perusteella, ettei se ole vahvistanut tällaisen epätarkkuuden olemassaoloa.
63
Kolmanneksi parlamentti kiistää valituksenalaisen tuomion 176 kohdassa esitetyn perustelun, jonka mukaan se vastusti prosessinjohtotoimea, joka koski haastatteluista laaditun neuvoa‑antavan komitean kertomuksen ja suosituksen täydellisten versioiden toimittamista, ja väittää, että se oli istunnossa nimenomaisesti ilmoittanut olevansa valmis toimittamaan haastatteluista laaditun kertomuksen anonymisoidun version, mutta tämä toimittaminen ei ollut kuitenkaan toteutunut, koska unionin yleinen tuomioistuin vastasi, että tällainen toimittaminen tapahtuisi liian myöhään. Parlamentti korostaa, että unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 88 artiklan 1 kohdan mukaan se, ovatko prosessinjohtotoimet hyödyllisiä, ja päätös niihin ryhtymisestä kuuluvat unionin yleisen tuomioistuimen harkintavaltaan.
64
Carbajo Ferrero väittää, että toisen valitusperusteen toinen osa on hylättävä.
– Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
65
Aluksi on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 139 kohdassa, että Carbajo Ferrero ”oli yksikönpäällikkö viestintäpääosastossa vuodesta 2009 lähtien”, kun taas valituksen hylkäävään päätökseen liitetyssä haastatteluista laaditun kertomuksen otteessa todetaan, että hän ”on tällä hetkellä yksikönpäällikkö tässä pääosastossa vuodesta 2009 lähtien”. Tämä virhe ei kuitenkaan vaikuta samassa 139 kohdassa tehtyyn toteamukseen, jonka mukaan ”kantaja [täsmensi], että hän on ollut yksikönpäällikkö mainitussa pääosastossa vuodesta 1999 lähtien, mitä parlamentti ei kiistänyt”.
66
Tämän jälkeen parlamentti vetoaa turhaan unionin yleisessä tuomioistuimessa pidetyn istunnon äänitallenteeseen osoittaakseen, ettei se tässä istunnossa myöntänyt, että haastatteluista laaditun kertomuksen otteessa oli epätarkkuutta siitä päivästä, jona Carbajo Ferrero nimitettiin yksikönpäälliköksi viestintäpääosastoon.
67
Vaikka näet oletettaisiin, että parlamentti ei myöntänyt istunnossa, että haastatteluista laaditun kertomuksen ote sisälsi tällaisen epätarkkuuden, se ei kyseenalaista unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 139 kohdassa esittämää toteamusta siitä, minä ajankohtana Carbajo Ferrero nimitettiin yksikönpäälliköksi kyseiseen pääosastoon. Kun otetaan huomioon se, että Carbajo Ferrero toimitti tämän todisteen jo kannekirjelmässään, erityisesti sen 7, 94 ja 99 kohdassa, alaviitteessä 21 ja liitteessä A.5, ja se, että parlamentti ei ole osoittanut, että se olisi nimenomaisesti kiistänyt tämän ensimmäisessä oikeusasteessa, parlamentti ei voi väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on virheellisesti tukeutunut mainittuun epätarkkuuteen ja ottanut todisteen huomioon vääristyneellä tavalla.
68
Myöskään toisen valitusperusteen toisen osan viimeinen väite ei voi menestyä. Valituksenalaisen tuomion 177 kohdasta nimittäin ilmenee, että unionin yleinen tuomioistuin perusteli kieltäytymistään määrätä Carbajo Ferreron vaatima prosessinjohtotoimi sillä, että sen käytettävissä olleet seikat olivat riittäviä riidanalaisen päätöksen lainmukaisuuden arvioimiseksi, eikä parlamentin vastustuksella.
69
Toisen valitusperusteen tämä osa on näin ollen hylättävä.
Toisen valitusperusteen ensimmäinen osa
– Asianosaisten lausumat
70
Toisen valitusperusteen ensimmäisessä osassa parlamentti väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki valituksenalaisen tuomion 139, 143 ja 146 kohdassa oikeudellisia virheitä katsoessaan, että riidanalaisessa päätöksessä oli ilmeinen arviointivirhe, joka johtui siitä, että puhemiehistön jäsenille Carbajo Ferreron työurasta annetut tiedot olivat epätarkkoja.
71
Parlamentin mukaan unionin yleinen tuomioistuin on ensinnäkin jättänyt huomiotta haastatteluista laaditun kertomuksen tehtävän, jona on tiedottaa puhemiehistöä hakijoiden suorituksista haastatteluissa eikä toimittaa puhemiehistölle tietoja hakijoiden työkokemuksesta. Parlamentti muistuttaa, että hakijoiden pätevyyttä ja työkokemusta koskevat tiedot oli jo toimitettu puhemiehistölle valintamenettelyn ensimmäisessä vaiheessa ja että nämä tiedot pysyivät sen saatavilla koko tämän menettelyn ajan. Tästä syystä haastatteluista laaditussa kertomuksessa ainoastaan mainitaan lyhyesti hakijoiden hakemusten jättämishetkellä hoitama ja ilmoittama virka.
72
Tämän jälkeen parlamentti väittää, että unionin yleinen tuomioistuin jätti huomiotta oman oikeuskäytäntönsä, jonka mukaan se, että nimittävällä viranomaisella on hallussaan avointa virkaa hakevia hakijoita koskevat asiakirjat kokonaisuudessaan, on riittävä peruste hylätä kanneperuste, joka koskee valintalautakunnan nimittävälle viranomaiselle toimittamassa suosituksessa olevia hakijan pätevyyttä koskevia mahdollisia virheitä.
73
Parlamentti toteaa lopuksi, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi virheellisesti valituksenalaisen tuomion 139 kohdassa, että neuvoa‑antava komitea ei ollut ottanut asianmukaisesti huomioon Carbajo Ferreron työkokemusta arvioidessaan hänen avointa virkaa koskevaa hakemustaan, kun se ei ottanut huomioon hänen kokemustaan viestintäpääosaston mediaosaston väliaikaisena vastuuhenkilönä 1.6.2018 lähtien. Hän ei kuitenkaan ollut ilmoittanut hakemuksessaan tätä työkokemusta, joka oli alkanut hakemusten jättämiselle asetetun määräpäivän jälkeen.
74
Carbajo Ferrero väittää, että toisen valitusperusteen tämä osa on hylättävä.
– Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
75
Parlamentin ensimmäisestä väitteestä on todettava yhtäältä, että kuten valituksenalaisen tuomion 137 kohdasta ilmenee, unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä oli tutkia, oliko hallinto käyttänyt harkintavaltaansa Carbajo Ferreron ansioiden osalta ilmeisen virheellisesti. Toisaalta, kuten valituksenalaisen tuomion 90 kohdasta, jossa selostetaan Carbajo Ferreron tekemän valituksen hylkäävän päätöksen sisältöä, ilmenee, puhemiehistö teki päätöksensä siten, että sillä oli kokoustilassaan käytettävissään kaikki hyödylliset asiakirjat eli kaikkien hakijoiden henkilökansiot (ansioluettelot ja motivaatiokirjeet), taulukko, jossa esitettiin yhteenveto heidän hakemuksistaan, ja neuvoa‑antavan komitean haastatteluista laatima kertomus, joten puhemiehistön jäsenillä, jotka niin halusivat, oli ollut mahdollisuus tutustua näihin asiakirjoihin ennen sen kokousta.
76
Koska puhemiehistön jäsenillä oli kuitenkin ainoastaan mahdollisuus tutustua kyseisiin asiakirjoihin niin halutessaan, mutta kuten valituksenalaisen tuomion 143 kohdasta ilmenee, parlamentti ei ole osoittanut, että he olisivat käyttäneet tätä mahdollisuutta Carbajo Ferreron asiakirja‑aineiston osalta, unionin yleinen tuomioistuin katsoi perustellusti, että haastatteluista laaditun kertomuksen perusteella oli määriteltävä, oliko neuvoa‑antava komitea ilmoittanut nimittävälle viranomaiselle asianmukaisesti Carbajo Ferreron työkokemuksesta. Kyseinen väite on siten perusteeton.
77
Parlamentti ei voi toisen väitteen osalta tukeutua 13.12.1990 annettuun tuomioon Kalavros v. yhteisöjen tuomioistuin (T‑160/89 ja T‑161/89, EU:T:1990:86). Tuohon tuomioon johtaneessa asiassa, toisin kuin nyt esillä olevassa asiassa, yhtäältä asiakirja, joka sisälsi väitettyjä virheitä, oli toimitettu nimittävälle viranomaiselle hakemusten ensimmäisen tutkinnan yhteydessä, ja tuon asian kantaja kuului tämän ensimmäisen valinnan päätteeksi valittuihin hakijoihin, joten vaikka nämä virheet olisi näytetty toteen, ne eivät olleet hänelle vastaisia. Toisaalta, kuten tuon tuomion 53 kohdasta ilmenee, kyseisessä asiassa hallintokomitean ja sittemmin yhteisöjen tuomioistuimen jäsenillä oli lopullisessa valinnassa käytettävissään jokaisen hakijan täydellinen asiakirja‑aineisto, mikä ei vastaa tilannetta, jossa on vain pelkkä mahdollisuus tutustua asiakirjoihin ennen nimittävän viranomaisen kokousta, toisin kuin nyt käsiteltävän asian osalta todettiin valituksenalaisen tuomion 90 kohdassa. Tämä väite ei siten ole perusteltu.
78
Kolmannesta väitteestä oikeuskäytännössä on jo katsottu, että hakijoiden on lähtökohtaisesti toimitettava valintalautakunnalle kaikki tiedot, joita he pitävät hyödyllisinä hakemuksensa tutkimisen kannalta (tuomio 12.7.1989, Belardinelli ym. v. yhteisöjen tuomioistuin, 225/87, EU:C:1989:309, 24 kohta). Carbajo Ferreron oli siten nimenomaisesti tuotava esille kokemuksensa viestintäpääosaston mediaosaston väliaikaisena vastuuhenkilönä, varsinkin kun tämä kokemus oli alkanut hakemusten jättämiselle asetetun määräajan päättymisen jälkeen. Lisäksi on todettava, että Carbajo Ferrerolla oli mahdollisuus tuoda kyseinen kokemus esille neuvoa‑antavan komitean suorittamassa haastattelussa.
79
Vaikka parlamentti voi perustellusti väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on virheellisesti katsonut, että neuvoa‑antava komitea ei ollut ottanut asianmukaisesti huomioon Carbajo Ferreron kokemusta täytettävässä virassa tämän viran väliaikaisena vastuuhenkilönä 1.6.2018 lähtien, tämä huomiotta jättäminen ei ole omiaan kyseenalaistamaan valituksenalaisen tuomion 145 kohdassa esitettyä perustetta, jonka mukaan riidanalaisessa päätöksessä on ilmeinen arviointivirhe, joka johtuu siitä, että A:n hakemus hyväksyttiin ilman, että nimittävälle viranomaiselle oli asianmukaisesti ilmoitettu Carbajo Ferreron työkokemuksesta. Näin ollen tämä väite on tehoton.
80
Kuten näet valituksenalaisen tuomion 132 ja 139 kohdasta ilmenee, haastatteluista laaditun kertomuksen otteessa todettiin, että Carbajo Ferrero oli yksikönpäällikkö viestintäpääosastossa vuodesta 2009 lähtien, vaikka hänet oli nimitetty yksikönpäälliköksi kyseiseen pääosastoon vuonna 1999.
81
Näin ollen toisen valitusperusteen tämä osa ja kyseinen valitusperuste kokonaisuudessaan on hylättävä.
Toissijainen valitusperuste
Asianosaisten lausumat
82
Tässä valitusperusteessa parlamentti väittää, että koska riidanalainen päätös hyödyttää kolmatta osapuolta, unionin tuomioistuimilla on velvollisuus varmistaa etukäteen tapauskohtaisen tutkinnan perusteella, ettei kumoaminen ole kohtuutonta. Tässä tarkastelussa on otettava huomioon tapahtuneen lainvastaisuuden luonne ja kantajan, kolmansien osapuolten sekä yksikön intressit, ja tuomioistuimen on lisäksi punnittava kyseessä olevia intressejä. Parlamentti tukeutuu tältä osin muun muassa 5.12.2017 annettuun tuomioon Spadafora v. komissio (T‑250/16 P, ei julkaistu, EU:T:2017:866, 110 kohta) ja korostaa, että se, että tällaista tutkintaa ei ole tehty valituksenalaisessa tuomiossa, merkitsee perustelujen puutteellisuutta ja suhteellisuusperiaatteen loukkaamista.
83
Carbajo Ferrero väittää, että tämä valitusperuste on hylättävä.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
84
On todettava, että 5.12.2017 annetun tuomion Spadafora v. komissio (T‑250/16 P, ei julkaistu, EU:T:2017:866) 110 kohdassa, johon parlamentti vetosi, vahvistetaan yhtäältä periaate, jonka mukaan kantajan oikeudellinen tilanne on palautettava sellaiseksi kuin se oli ennen valintakomitean sääntöjenvastaista toimintaa, ja poikkeus tästä periaatteesta, kun kolmansille osoitettujen ja heille edullisten toimien kumoaminen, mitä tämä palauttaminen edellyttää, olisi kohtuuton seuraamus sääntöjenvastaisuudesta. Toisaalta kyseisessä kohdassa viitataan 31.3.2004 annettuun tuomioon Girardot v. komissio (T‑10/02, EU:T:2004:94) ja välillisesti 5.6.1980 annettuun tuomioon Oberthür v. komissio (24/79, EU:C:1980:145).
85
Tästä poikkeuksesta on muistutettava, että viimeksi mainitussa tuomiossa katsottiin, että 40 virkamiehen ylennysmenettely oli sääntöjenvastainen kyseiseen tuomioon johtaneen asian kantajan osalta, koska häntä koskevaa arviointikertomusta ei ollut vielä laadittu silloin, kun ylennyskomitealle oli toimitettu ylennysehdotukset, kun taas muita ylennyskelpoisia virkamiehiä koskevat arviointikertomukset oli toimitettu ylennyskomitealle ja nimittävälle viranomaiselle, mikä asetti kantajan vähemmän edulliseen asemaan muihin ylennyskelpoisiin virkamiehiin verrattuna. Tuossa tuomiossa kuitenkin todettiin, että tosiasiallisesti ylennettyjen 40 virkamiehen ylennysten kumoaminen olisi kohtuuton seuraamus sääntöjenvastaisuudesta ja että korvauksen myöntäminen kantajalle kyseisessä asiassa aiheutuneesta henkisestä kärsimyksestä oli korvausmuoto, joka parhaiten vastasi sekä kantajan etuja että yksikön vaatimuksia (tuomio 5.6.1980, Oberthür v. komissio, 24/79, EU:C:1980:145, 13 ja 14 kohta).
86
Tämän oikeuskäytännön mukaisesti 31.3.2004 annetussa tuomiossa Girardot v. komissio (T‑10/02, EU:T:2004:94, 87 kohta) katsottiin – vaikka siinä hyväksyttiinkin peruste, jonka mukaan komissio ei ollut kyennyt osoittamaan, että se oli tutkinut asianmukaisesti kantajan ansiot ennen kuin se hylkäsi hänen hakemuksensa kahdeksaan vakinaiseen virkaan ja hyväksyi kahdeksan muuta hakijaa – että kyseessä olevia virkoja koskevien nimittämispäätösten kumoaminen olisi kohtuuton seuraamus lainvastaisuudesta, johon komissio oli syyllistynyt, koska olisi vastoin suhteellisuus‑ ja luottamuksensuojan periaatteita sekä yksikön etua poistaa valituilta hakijoilta, joista on tullut virkamiehiä, heidän nimityksensä pelkästään tällä perusteella.
87
Ilman, että on tarpeen täsmentää tämän poikkeuksen ulottuvuuden, joka voi vaihdella kunkin asian erityispiirteiden mukaan, rajoja, on todettava, että kyseistä poikkeusta ei ollut tarkoitus soveltaa käsiteltävässä asiassa ja että kun otetaan huomioon unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltäväksi saatetun asian erityispiirteet, sen ei tarvinnut tutkia, olisiko A:n nimittämistä mediajohtajan virkaan koskevan päätöksen kumoaminen ollut mahdollisesti kohtuutonta.
88
On nimittäin todettava, että kuten valituksenalaisen tuomion 123, 124, 144 ja 145 kohdasta ilmenee, valintamenettelyn sääntöjenvastaisuus, joka johtui yhtäältä siitä, että hakijoiden ansioiden vertailuperusteita ei sovellettu heidän haastatteluissaan, ja toisaalta ilmeisestä arviointivirheestä ja hakijoiden ansioiden virheellisestä vertailusta, joka johtui siitä, että nimittävälle viranomaiselle toimitetut tiedot eivät pitäneet paikkaansa, ei vaikuttanut ainoastaan Carbajo Ferreron vaan myös A:n hakemusta koskevaan arviointiin.
89
Lisäksi on todettava, että Carbajo Ferreron intressi saada riidanalainen päätös kumotuksi on ilmeinen ja että tämä kumoaminen vaikuttaa ainoastaan A:n intressiin, kun taas viimeksi mainittu ei voi vedota nimityksensä pysyttämistä koskevaan perusteltuun luottamukseen, koska Carbajo Ferrero on riitauttanut tämän päätöksen kanteen nostamiselle asetetussa määräajassa.
90
Yksikön edun osalta on todettava, että parlamentti ei väitä esittäneensä argumentteja osoittaakseen, että riidanalaisen päätöksen kumoamiseen liittyisi erityisiä vaikeuksia. Joka tapauksessa on kiistatonta, että koska mediaosaston johtajaa ei ollut vielä nimitetty 1.6.2018, Carbajo Ferrerolle annettiin väliaikaisesti hoidettavaksi kyseiseen virkaan liittyvät tehtävät mediaosaston toiminnan jatkuvuuden varmistamiseksi. Asiakirja‑aineistossa ei ole mitään seikkoja, joiden perusteella voitaisiin katsoa, että se, että mediapäällikön tehtäviä hoidettiin väliaikaisesti, merkitsisi minkäänlaista vaikeutta kyseisessä osastossa.
91
Koska unionin yleisen tuomioistuimen ei käsiteltävän asian olosuhteissa ollut tarpeen tutkia, oliko riidanalaisen päätöksen kumoaminen suhteetonta todettujen sääntöjenvastaisuuksien luonteeseen, A:n intressiin ja yksikön etuun nähden, ja koska valituksenalaisen tuomion perustelut eivät näin ollen ole tältä osin puutteelliset, toissijaisesti esitetty valitusperuste on hylättävä.
92
Koska yhtäkään valitusperustetta ei ole hyväksytty, valitus on hylättävä kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
93
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista, jos valitus on perusteeton. Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan, jota sovelletaan valituksen käsittelyyn työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla, mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
94
Koska Carbajo Ferrero on vaatinut parlamentin velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska parlamentti on hävinnyt asian, se on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan Carbajo Ferreron oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kahdeksas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Valitus hylätään.
2)
Euroopan parlamentti vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Fernando Carbajo Ferreron oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ranska.