62024CJ0767
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (yhdeksäs jaosto)
11 päivänä joulukuuta 2025 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Kuluttajansuoja – Direktiivi 93/13/ETY – Kuluttajasopimusten kohtuuttomat ehdot – 7 artiklan 1 kohta – Sopimusehdon kohtuuttomaksi toteamisen vaikutukset – Sopimuksen pätemättömyys – Elinkeinonharjoittajan kanne pätemättömäksi todettavan sopimuksen nojalla maksetun lainan määrän palauttamiseksi – Kuittausilmoituksen esittämisen seuraukset – Implisiittinen luopuminen vanhentumisväitteestä – Kuluttajien menettelyllisten oikeuksien tehokas käyttö – Tehokkuusperiaate – Kohtuuttomien sopimusehtojen kiellon varoittava vaikutus
Asiassa C‑767/24 [Kuszycka] (
i
),
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Sąd Okręgowy w Warszawie (Varsovan alueellinen tuomioistuin, Puola) on esittänyt 6.11.2024 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 6.11.2024, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
mBank S.A.
vastaan
ML,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (yhdeksäs jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja M. Condinanzi sekä tuomarit N. Jääskinen ja R. Frendo (esittelevä tuomari),
julkisasiamies: R. Norkus,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet:
–
mBank S.A., edustajinaan A. Cudna-Wagner, radca prawny, ja B. Miąskiewicz, adwokat,
–
ML, edustajanaan I. Gabrysiak, adwokat,
–
Puolan hallitus, asiamiehenään B. Majczyna,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään P. Kienapfel ja J. Szczodrowski,
päätettyään julkisasiamiestä kuultuaan ratkaista asian ilman ratkaisuehdotusta,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyyntö koskee kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY (EYVL 1993, L 95, s. 29) 7 artiklan 1 kohdan sekä tehokkuusperiaatteen tulkintaa.
2
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat pankki mBank S.A. ja kuluttaja ML ja jossa on kyse kanteesta, joka koskee kiinnelainasopimuksella, joka on todettava pätemättömäksi kohtuuttomien ehtojen vuoksi, lainatun rahamäärän käyttämisestä johtuvan saatavan palauttamista.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
3
Direktiivin 93/13 johdanto-osan 24. perustelukappaleessa todetaan, että ”jäsenvaltioiden tuomioistuimilla tai hallintoviranomaisilla on oltava käytettävissään riittävät ja tehokkaat keinot kuluttajasopimusten kohtuuttomien ehtojen soveltamisen lopettamiseksi”.
4
Tämän direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on säädettävä, että elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisen sopimuksen kohtuuttomat ehdot eivät sido kuluttajia niiden kansallisen lainsäädännön mukaisesti ja että sopimus jää muilta osin osapuolia sitovaksi, jos sopimus voi olla olemassa ilman kohtuuttomia ehtoja.”
5
Mainitun direktiivin 7 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on kuluttajien ja kilpailevien elinkeinonharjoittajien edun vuoksi varmistettava, että on olemassa riittäviä ja tehokkaita keinoja kohtuuttomien ehtojen käytön lopettamiseksi elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisissä sopimuksissa.”
Puolan oikeus
6
Siviilikoodeksista annetun lain (ustawa – Kodeks cywilny, 23.4.1964, Dz. U. nro 16, järjestysnumero 93), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa (jäljempänä siviilikoodeksi), 58 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Oikeustoimi, joka on lain vastainen tai jolla pyritään kiertämään lakia, on pätemätön, ellei asiaankuuluvassa säännöksessä säädetä muusta seurauksesta, erityisesti siitä, että pätemättömien ehtojen sijasta sovelletaan lain asianmukaisia säännöksiä.”
7
Siviilikoodeksin 117 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.   Laissa säädettyjä poikkeuksia lukuun ottamatta varallisuussaatavat vanhentuvat.
2.   Vanhentumisajan päätyttyä henkilö, jolle vaatimus esitetään, voi kieltäytyä täyttämästä velvoitettaan, paitsi jos hän luopuu oikeudestaan vedota vanhentumiseen. Vanhentumiseen vetoamista koskevasta oikeudesta luopuminen ennen vanhentumisajan päättymistä on kuitenkin pätemätön.
21   Vanhentumisajan päättymisen jälkeen ei ole enää mahdollista vaatia saatavaa kuluttajalta.”
8
Siviilikoodeksin 118 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Ellei erityissäännöksessä toisin säädetä, vanhentumisaika on kuusi vuotta mutta toistuvia suorituksia koskevien saatavien ja liiketoiminnan harjoittamiseen liittyvien saatavien osalta kolme vuotta. Vanhentumisaika päättyy kuitenkin kalenterivuoden viimeisenä päivänä, jollei se ole kahta vuotta lyhyempi.”
9
Mainitun koodeksin 123 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Vanhentumisajan katkaisee 1) suoraan saatavan vaatimiseksi, vahvistamiseksi, täyttämiseksi tai turvaamiseksi toteutettu toimi tuomioistuimessa tai viranomaisessa, joka on nimetty käsittelemään tiettyjä asioita tai panemaan täytäntöön tietyntyyppiset saatavat, taikka välimiesoikeudessa, 2) se, että velallinen tunnustaa saatavan, 3) sovittelumenettelyn aloittaminen.”
10
Siviilikoodeksin 3851 §:n 1 ja 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”1.   Kuluttajan kanssa tehdyn sopimuksen ehdot, joista ei ole erikseen neuvoteltu, eivät sido kuluttajaa, jos niissä määritetään hänen oikeutensa ja velvollisuutensa hyvän tavan vastaisesti ja jos ne loukkaavat ilmeisellä tavalla hänen etujaan (lainvastaiset sopimusehdot). Tämä säännös ei koske ehtoja, joissa määritetään osapuolten keskeiset velvoitteet, mukaan luettuna hinta tai vastike, jos ne on muotoiltu yksiselitteisesti.
2.   Jos jokin sopimusehto ei 1 momentin mukaan sido kuluttajaa, muut sopimusehdot jäävät osapuolia sitoviksi.”
11
Siviilikoodeksin 405 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Jokaisella, joka on toisen kustannuksella saanut ilman oikeudellista perustaa varallisuusedun, on velvollisuus palauttaa se luontoissuorituksena, ja jollei se ole mahdollista, palauttaa sen määrä.”
12
Siviilikoodeksin 410 §:n 1 ja 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”1.   Edeltävien pykälien säännöksiä sovelletaan erityisesti perusteettomaan suoritukseen.
2.   Suoritus on perusteeton, jos sen tekijä ei ylipäänsä ollut velvollinen tekemään sitä tai ei ollut velvollinen suorituksen saajaan nähden, jos suorituksella ei enää ole perustaa tai suorituksen tavoitetta ei saavutettu tai jos suoritukseen velvoittava oikeustoimi oli pätemätön eikä siitä tule pätevää suorituksen toteuttamisen jälkeen.”
13
Mainitun koodeksin 498 §:n 1 ja 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”1.   Kun kaksi henkilöä on samanaikaisesti ja vastavuoroisesti toinen toistensa velallisia ja velkojia, voi kumpikin heistä kuitata saatavansa toisen osapuolen saatavaa vastaan, jos molempien saatavien kohteena on raha tai samanlaatuinen tavara, joka on yksilöity vain lajiltaan, ja molemmat saatavat ovat erääntyneitä ja niitä koskeva vaatimus voidaan esittää tuomioistuimessa tai muussa valtion viranomaisessa.
2.   Kuittauksen seurauksena molemmat saatavat lakkaavat pienemmän saatavan määrään asti.”
14
Saman koodeksin 499 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Kuittaus suoritetaan ilmoittamalla siitä toiselle sopimuspuolelle. Ilmoituksella on taannehtiva vaikutus siihen ajankohtaan asti, jona kuittaamisesta tuli mahdollista.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
15
ML teki 11.10.2006 mBankin kanssa sopimuksen 130000 Puolan zlotyn (PLN) (n. 30670 euroa) kiinnelainasta kiinteistön hankkimiseksi. Tämä sopimus, joka tehtiin 360 kuukauden ajaksi, oli Sveitsin frangin (CHF) määräinen, mutta siinä määrättiin kuukausierien maksamisesta Puolan zlotyissä siten, että maksettavat määrät määritettiin soveltamalla mBankin valuuttakurssitaulukossa julkaistua Sveitsin frangin myyntikurssia kuukausierien maksupäivänä.
16
ML osoitti 12.10.2017 mBankille vaatimuksen sovintoratkaisusta ja vaati 53244,39 PLN:n (n. 12530 euroa) ja 14692,51 CHF:n (n. 15700 euroa) palauttamista, jotka hän katsoi maksaneensa perusteettomasti sen vuoksi, että mainitussa sopimuksessa oli kohtuuttomia ehtoja.
17
mBank nosti 16.12.2021 Sąd Okręgowy w Warszawiessa (Varsovan alueellinen tuomioistuin, Puola), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, kanteen, jossa se vaati ML:n velvoittamista maksamaan takaisin lainan pääoma eli 130000 PLN (n. 30670 euroa) laillisine viivästyskorkoineen. Pankki väitti, että koska kiinnelainasopimus on pätemätön, ML:n on maksettava lainan pääoma takaisin perusteetonta etua koskevien kansallisen oikeuden säännösten mukaisesti.
18
ML vaati vastineessaan kanteen hylkäämistä ja esitti väitteen saatavan vanhentumisesta. Tästä riippumatta hän teki kuittausilmoituksen vedoten saataviin, jotka olivat 53244,39 PLN (n. 12530 euroa) ja 14692,51 CHF (n. 15700 euroa).
19
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että pääasiassa kyseessä oleva sopimus sisältää kohtuuttomia ehtoja ja että se ei voi olla olemassa ilman näitä ehtoja. Tästä seuraa, että sopimus on todettava pätemättömäksi ja että osapuolet ovat kansallisen oikeuden mukaan velvollisia palauttamaan toisilleen mainitun sopimuksen nojalla täytetyt velvoitteet.
20
Kyseinen tuomioistuin huomauttaa lisäksi, että siviilikoodeksin 118 §:n mukaan pankin saatavaan sovellettava kolmen vuoden vanhentumisaika päättyi 31.12.2020. Näin ollen kyseisen pankin saatava oli vanhentunut pääasian kanteen nostamispäivänä eli 16.12.2021. Kun otetaan huomioon ML:n esittämä vanhentumisväite, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on näin ollen hylättävä kanne.
21
Sama tuomioistuin toteaa kuitenkin, että kansallisen oikeuskäytännön mukaan siviilikoodeksin 499 §:n mukaisen kuittausilmoituksen tekeminen merkitsee luopumista kyseisen koodeksin 117 §:n 2 momentissa tarkoitetusta vanhentumisväitteestä. Oikeuskäytännöstä nimittäin ilmenee, että kuittausilmoituksen tehnyt asianosainen tunnustaa tällä tavoin vastakkaisen saatavan olemassaolon ja erääntymisen ja ilmaisee halunsa suorittaa sen ja näin ollen luopuu vetoamasta vanhentumiseen. Tällainen lähestymistapa, joka on hyväksytty myös Puolan oikeuskirjallisuudessa, johtaisi siihen, että kansalliset tuomioistuimet katsovat, että kuittausilmoituksen tekeminen myös puolustuksena vastaa vanhentumisväitteestä luopumista. Tästä seuraa, että mainitun oikeuskäytännön mukaan ML:n esittämää vanhentumisväitettä ei voida hyväksyä eikä pankin saatavaa voida pitää vanhentuneena.
22
Ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella on kuitenkin epäilyjä tällaisen kansallisen oikeuskäytännön yhteensopivuudesta direktiivin 93/13 7 artiklan 1 kohdan kanssa.
23
Kyseinen tuomioistuin toteaa tältä osin, että ML olisi voinut tehdä kuittausilmoituksen ainoastaan siinä tarkoituksessa, että hän voisi vedota omaan saatavaansa pankin saatavaa vastaan ilman aikomusta luopua vanhentumisväitteestä, varsinkin kun hän esitti nämä kaksi perustetta samanaikaisesti. Koska ML ei lisäksi ole nimenomaisesti luopunut vanhentumisväitteestä, ei voida sulkea pois hänen tietämättömyyttään siitä, että kuittausilmoitusta voitaisiin tulkita tällä tavoin.
24
Mainitun tuomioistuimen mukaan kansallinen oikeuskäytäntö, jonka mukaan kuittausilmoitus merkitsee automaattisesti luopumista vanhentumisväitteestä, voisi osoittautua direktiivillä 93/13 tavoiteltujen kuluttajansuojaa koskevien päämäärien vastaiseksi. Tällainen oikeuskäytäntö on omiaan saamaan kuluttajat luopumaan kuittausmenettelyyn turvautumisesta, vaikka tämä on tehokas keino heidän oikeuksiinsa vetoamiseksi kohtuuttomien ehtojen tapauksessa. Lisäksi sekä kuluttajansuojan periaate että oikeusvarmuuden periaate puoltavat sellaista kansallisen oikeuden tulkintaa, jonka mukaan elinkeinonharjoittajan kuluttajaa vastaan nostama vanhentunut kanne voidaan ottaa tutkittavaksi vain poikkeuksellisissa ja selkeästi määritellyissä tilanteissa.
25
Sama tuomioistuin huomauttaa kuitenkin, että jos ML:n tarkoituksena olisi lakkauttaa mBankin saatava kuittausilmoituksella, tällaisen ilmoituksen tekemisen voitaisiin katsoa merkitsevän kyseisen saatavan, jota ilman kuittauksella ei olisi kohdetta, olemassaolon tunnustamista. Lisäksi ML:ää edustaa asianajaja, jonka pitäisi työnsä puolesta tuntea kansallinen oikeuskäytäntö, jonka mukaan kuittausilmoituksen tekeminen merkitsee vanhentumisväitteestä luopumista.
26
Tässä tilanteessa Sąd Okręgowy w Warszawie on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Kun kiinnelainasopimus on todettu kokonaisuudessaan pätemättömäksi, koska se ei voi jäädä sitovaksi ilman kohtuuttomia sopimusehtojaan, onko [direktiivin 93/13] 7 artiklan 1 kohtaa ja tehokkuusperiaatetta tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansallisissa tuomioistuimissa omaksutulle kansallisen lainsäädännön tulkinnalle, jonka mukaan se, että kuluttaja toimittaa ilmoituksen saatavansa kuittaamisesta pankin sellaista saatavaa vastaan, joka perustuu luottona annetun pääoman palauttamiseen, merkitsee, että kuluttaja luopuu pankin saatavan vanhentumista koskevasta väitteestään?”
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Tutkittavaksi ottaminen
27
Pääasian molemmat asianosaiset kiistävät ennakkoratkaisukysymyksen tutkittavaksi ottamisen.
28
Ensinnäkin mBank väittää, että ennakkoratkaisupyyntö ei täytä unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 94 artiklan vaatimuksia. Erityisesti ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole toimittanut tietoja olosuhteista, joissa ML on tehnyt kuittausilmoituksensa, eikä kyseisen ilmoituksen sisällöstä.
29
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 94 artiklan mukaan ennakkoratkaisupyyntöön on sisällytettävä ”yhteenveto oikeudenkäynnin kohteesta ja asiaa koskevista tosiseikoista, siten kuin ennakkoratkaisua pyytävä tuomioistuin on ne todennut, tai ainakin selostus niistä tosiseikoista, joihin kysymykset perustuvat”, ”asiassa mahdollisesti sovellettaviksi tulevien kansallisten säännösten sisältö ja tarvittaessa asiaan liittyvä kansallinen oikeuskäytäntö” sekä ”selostus niistä syistä, joiden vuoksi ennakkoratkaisua pyytävä tuomioistuin on ryhtynyt tarkastelemaan kysymystä unionin oikeuden tiettyjen säännösten tulkinnasta tai pätevyydestä, sekä ennakkoratkaisua pyytävän tuomioistuimen toteama yhteys kyseisten säännösten ja pääasian oikeudenkäynnissä sovellettavien kansallisen oikeuden säännösten välillä”.
30
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyyntöön sisältyy pääasian tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen kuvaus, joka on riittävä näiden vaatimusten täyttämiseksi. Yhtäältä ennakkoratkaisupyynnössä nimittäin toistetaan pääasian oikeudenkäynnissä sovellettavien kansallisten säännösten ja asiaan liittyvän kansallisen oikeuskäytännön sisältö. Toisaalta ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kuvaus olosuhteista, joissa ML on tehnyt kuittausilmoituksensa, sekä kyseisen tuomioistuimen esittämät kysymykset siitä, mitä oikeudellisia seurauksia tällaisella ilmoituksella on kansallisen oikeuskäytännön mukaan, riittävät niiden syiden ymmärtämiseksi, joiden pohjalta valittiin unionin oikeuden säännökset, joiden tulkintaa mainittu tuomioistuin pyytää, ja sen yhteyden ymmärtämiseksi, joka kansallisen tuomioistuimen mukaan näillä säännöksillä on sen käsiteltävänä olevassa asiassa sovellettavaan kansalliseen lainsäädäntöön.
31
Toiseksi mBank ja ML väittävät, että ennakkoratkaisukysymys on hypoteettinen, koska ML esitti kuittausilmoituksensa ainoastaan toissijaisesti ja peruutti sen myöhemmin 4.11.2024 päivätyllä asiakirjalla. Kuittausta ja tähän ilmoitukseen liittyviä vaikutuksia koskevalla kysymyksellä ei näin ollen ole merkitystä pääasian ratkaisun kannalta.
32
Tältä osin on todettava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin vahvisti unionin tuomioistuimen sille osoittaman tietopyynnön johdosta, että ML oli peruuttanut kuittausilmoituksensa. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ilmoitti kuitenkin haluavansa pysyttää ennakkoratkaisupyyntönsä sillä perusteella, että vastaus esitettyyn kysymykseen on edelleen tarpeen pääasian ratkaisemiseksi. Mainittu tuomioistuin täsmensi tältä osin, että Puolan lainsäädännössä sallitaan kuittausta koskevan väitteen, joka ymmärretään oikeudenkäyntiväitteeksi, peruuttaminen, mutta siinä ei sallita kuittausilmoituksen peruuttamista asiakysymystä koskevana ilmoituksena. Se lisäsi, että alkuperäinen kuittausilmoitus vastaa joka tapauksessa velan tunnustamista, joka siviilikoodeksin 123 §:n nojalla katkaisee vanhentumisajan. Näin ollen tämä määräaika alkaa kulua uudelleen tästä implisiittisestä velan tunnustamisesta ilman, että ilmoituksen myöhemmällä peruuttamisella voisi olla taannehtiva vaikutus ja mainittu implisiittinen tunnustaminen mitätöityisi.
33
On muistettava, että SEUT 267 artiklalla käyttöön otetussa unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisessä yhteistyössä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jonka käsiteltävänä asia on ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Kun esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimella on siis lähtökohtaisesti ratkaistava ne (ks. tuomio 29.11.1978, Redmond_83/78, EU:C:1978:214, 25 kohta ja tuomio 11.1.2024, Nárokuj, C‑755/22, EU:C:2024:10, 17 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
34
Tästä seuraa, että unionin oikeutta koskevilla kysymyksillä oletetaan olevan merkitystä asian ratkaisemisen kannalta. Unionin tuomioistuin voi kieltäytyä vastaamasta kansallisen tuomioistuimen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen vain, jos on ilmeistä, että unionin oikeuden tulkitsemisella, jota kansallinen tuomioistuin on pyytänyt, ei ole mitään yhteyttä pääasian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen tai jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (ks. tuomio 7.9.1999, Beck ja Bergdorf, C‑355/97, EU:C:1999:391, 22 kohta ja tuomio 11.1.2024, Nárokuj, C‑755/22, EU:C:2024:10, 18 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
35
Nyt käsiteltävässä asiassa yhtäältä tämän tuomion 32 kohdassa tarkoitetusta ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen, joka on yksin toimivaltainen tulkitsemaan kansallista oikeutta, tietopyyntöön antamasta vastauksesta ilmenee, että kuittausilmoitus vastaa Puolan oikeudessa velan tunnustamista ja sillä on oikeusvaikutuksia riippumatta sen mahdollisesta peruuttamisesta, jota ei sitä paitsi sovellettavan kansallisen oikeuden mukaan hyväksytä.
36
Toisaalta pääasia koskee palauttamiskannetta, jonka pankki on nostanut saadakseen palautetuksi kohtuuttomia ehtoja sisältävän kiinnelainasopimuksen, joka on todettava pätemättömäksi, nojalla lainatun pääoman. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii, onko kansallinen oikeuskäytäntö, jonka mukaan se, että kuluttaja ilmoittaa saatavansa kuittaamisesta pankin saatavaa vastaan, merkitsee implisiittistä luopumista vanhentumista koskevasta väitteestä, yhteensopiva direktiivin 93/13 7 artiklan 1 kohdan, luettuna tehokkuusperiaatteen valossa, kanssa.
37
Näissä olosuhteissa ei ole ilmeistä, että pyydetyllä direktiivin 93/13 tulkinnalla ei ole mitään yhteyttä pääasian oikeusriidan tosiseikkoihin tai kohteeseen tai että esille tullut ongelma on luonteeltaan hypoteettinen.
38
Kolmanneksi ja viimeiseksi mBank väittää, että direktiivin 93/13 säännöksiä ei voida soveltaa palauttamiskanteen yhteydessä tehdyn kuittausilmoituksen vaikutuksiin, joten tätä kysymystä säännellään yksinomaan kansallisessa oikeudessa.
39
Tältä osin on riittävää todeta, että silloin – kuten nyt käsiteltävässä asiassa – kun ei ole ilmeistä, että unionin oikeuden toimen tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävänä olevan asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, väite, jonka mukaan kyseistä tointa ei sovelleta pääasiassa, koskee esitettyjen kysymysten aineellista arviointia (tuomio 15.6.2023, Getin Noble Bank (Luottosopimuksen täyttämisen keskeyttäminen), C‑287/22, EU:C:2023:491, 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
40
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että ennakkoratkaisukysymys on otettava tutkittavaksi.
Asiakysymys
41
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ainoalla kysymyksellään lähinnä, onko direktiivin 93/13 7 artiklan 1 kohtaa, luettuna tehokkuusperiaatteen valossa, tulkittava siten, että kun kuluttajan ja pankin välinen kiinnelainasopimus todetaan kokonaisuudessaan pätemättömäksi sillä perusteella, että kyseiseen sopimukseen sisältyy kohtuuton ehto, jota ilman mainittu sopimus ei voi olla olemassa, kyseinen kohta on esteenä kansalliselle oikeuskäytännölle, jonka mukaan kuluttajan ilmoitus saatavansa kuittaamisesta kyseisen pankin saatavaa vastaan merkitsee implisiittistä luopumista pankin vaatimaa saatavaa koskevasta vanhentumisväitteestä.
42
On huomattava, että direktiivillä 93/13 toteutettu suojajärjestelmä perustuu ajatukseen siitä, että kuluttaja on elinkeinonharjoittajaan nähden heikompi osapuoli sekä neuvotteluaseman että tietojen puolesta, mikä johtaa siihen, että kuluttaja sitoutuu elinkeinonharjoittajan ennakolta laatimiin sopimusehtoihin ilman, että hän voisi vaikuttaa niiden sisältöön (tuomio 15.6.2023, Bank M. (Sopimuksen pätemättömyyden toteamisen vaikutukset), C‑520/21, EU:C:2023:478, 54 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
43
Näin ollen kun otetaan huomioon kuluttajansuojan yleisen edun luonne ja merkitys, direktiivissä 93/13 ja erityisesti sen 7 artiklan 1 kohdassa, luettuna yhdessä sen johdanto-osan 24. perustelukappaleen kanssa, velvoitetaan jäsenvaltiot säätämään riittävistä ja tehokkaista keinoista kohtuuttomien ehtojen käytön lopettamiseksi elinkeinonharjoittajan ja kuluttajien välisissä sopimuksissa. Tätä varten kansallisten tuomioistuinten on jätettävä soveltamatta kohtuuttomia sopimusehtoja, jotta niillä ei ole sitovia vaikutuksia kuluttajaan nähden, ellei asianomainen kuluttaja vastusta tätä (tuomio 15.6.2023, Bank M. (Sopimuksen pätemättömyyden toteamisen vaikutukset), C‑520/21, EU:C:2023:478, 56 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
44
Vaikka unionin tuomioistuin on jo rajannut useaan otteeseen tapaa, jolla kansallisen tuomioistuimen on taattava kuluttajien direktiiviin 93/13 perustuvien oikeuksien suojaaminen, on kuitenkin todettava, ettei unionin oikeudessa lähtökohtaisesti ole yhdenmukaistettu sopimusehtojen väitetyn kohtuuttomuuden tutkimiseen sovellettavia menettelyjä eikä kohtuuttomuuden toteamisesta tehtäviä päätelmiä. Näin ollen on niin, että jos unioni ei ole antanut asiasta erityissäännöksiä, jäsenvaltioiden asiana on säätää sisäisessä oikeusjärjestyksessään kyseisessä direktiivissä säädetyn kuluttajansuojan toteuttamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä jäsenvaltioiden menettelyllisen autonomian periaatteen nojalla. Nämä säännöt eivät kuitenkaan saa olla epäedullisempia kuin ne, jotka koskevat samankaltaisia jäsenvaltion kansallisen oikeuden soveltamisalaan kuuluvia tilanteita (vastaavuusperiaate), eikä niillä saada tehdä unionin oikeusjärjestyksessä tunnustettujen oikeuksien käyttämistä käytännössä mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi (tehokkuusperiaate) (ks. vastaavasti tuomio 25.11.2020, Banca B., C‑269/19, EU:C:2020:954, 39 kohta ja tuomio 26.6.2019, Addiko Bank, C‑407/18, EU:C:2019:537, 45 ja 46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
45
Siltä osin kuin on kyse tehokkuusperiaatteesta, jota ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymykset ainoastaan koskevat, on muistettava, että kaikkia sellaisia tapauksia, joissa on kyse siitä, tekeekö kansallinen menettelysääntö unionin oikeuden soveltamisen mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi, on tarkasteltava ottamalla huomioon tämän säännön merkitys koko menettelyssä, menettelyn kulku sekä sen erityispiirteet eri kansallisissa elimissä. Huomioon on tällöin tarvittaessa otettava kansallisen tuomioistuinjärjestelmän perustana olevat periaatteet, joita ovat muun muassa puolustautumisoikeuksien suojaaminen, oikeusvarmuuden periaate sekä menettelyn moitteeton kulku (tuomio 26.6.2019, Addiko Bank, C‑407/18, EU:C:2019:537, 48 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
46
Unionin tuomioistuin on lisäksi täsmentänyt, että jäsenvaltioiden velvollisuuteen varmistaa niiden oikeuksien tehokkuus, joita yksityisillä on unionin oikeuden perusteella, sisältyy muun muassa vaatimus direktiivistä 93/13 johtuvia oikeuksia koskevasta tehokkaasta oikeussuojasta, joka on taattu myös Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklassa ja jota sovelletaan muun muassa tällaisiin oikeuksiin perustuvia oikeussuojakeinoja koskevien menettelysääntöjen määrittämiseen (tuomio 10.6.2021, BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19–C‑782/19, EU:C:2021:470, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
47
Sellaisiin riittäviin ja tehokkaisiin keinoihin, joilla kuluttajalle voidaan taata oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin, on kuuluttava mahdollisuus osallistua kohtuullisin menettelyllisin edellytyksin asiaan, jossa elinkeinonharjoittaja on nostanut kanteen kuluttajaa vastaan, siten ettei kuluttajan oikeuksien käyttämiselle ole asetettu ehtoja, etenkään määräaikoihin, kustannuksiin tai muihin menettelyllisiin vaatimuksiin liittyviä ehtoja, joilla tehdään direktiivissä 93/13 taattujen oikeuksien käyttämisestä suhteettoman vaikeaa tai käytännössä mahdotonta (ks. vastaavasti tuomio 1.10.2015, ERSTE Bank Hungary, C‑32/14, EU:C:2015:637, 59 kohta ja tuomio 3.4.2019, Aqua Med, C‑266/18, EU:C:2019:282, 53 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
48
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että mBankin kiinnelainasopimukseen, joka on todettava pätemättömäksi kohtuuttomien ehtojen vuoksi, perustuvan saatavan perimiseksi nostaman palauttamiskanteen yhteydessä ML esitti kyseisen saatavan vanhentumista koskevan väitteen ja samanaikaisesti kuittausilmoituksen kuitatakseen oman saatavansa pankin saatavaa vastaan.
49
Siitä ilmenee myös, että kun kanne pääasiassa nostettiin, pankin saatava oli vanhentunut, joten kun otetaan huomioon ML:n esittämä vanhentumisväite, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen pitäisi hylätä kanne. Kyseinen tuomioistuin toteaa kuitenkin, että kansallisen oikeuskäytännön mukaan kuittausilmoituksen tekeminen siviilikoodeksin 499 §:n mukaisesti merkitsee luopumista kyseisen koodeksin 117 §:n 2 momentissa tarkoitetusta vanhentumisväitteestä, joten ML:n esittämää oikeudenkäyntiväitettä ei voida hyväksyä eikä pankin saatavan voida katsoa vanhentuneen.
50
Tältä osin on todettava ensinnäkin, että vanhentumisväitteen soveltamisen edellytykseksi asetettavalla kuittausilmoituksen tekemättä jättämisellä rajoitetaan todellisuudessa kuluttajan mahdollisuutta käyttää kansallisessa lainsäädännössä säädettyä menettelyllistä oikeutta eli oikeutta vedota kyseisen lainasopimuksen pätemättömäksi toteamiseen perustuvaan vastavuoroiseen saatavaan. Tällainen rajoitus voi elinkeinonharjoittajan kuluttajaa vastaan nostaman kanteen yhteydessä muodostaa esteen, joka voi estää kuluttajaa käyttämästä tehokkaasti menettelyllisiä oikeuksiaan tai saada hänet luopumaan menettelyllisten oikeuksiensa tehokkaasta käyttämisestä, mikä on vastoin tämän tuomion 46 ja 47 kohdassa mainittua oikeuskäytäntöä.
51
Toiseksi pääasiassa kyseessä oleva kansallinen oikeuskäytäntö vaikuttaa myös kyseenalaistavan sen varoittavan vaikutuksen, joka direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdan, luettuna yhdessä sen 7 artiklan 1 kohdan kanssa, mukaan on tarkoitettu olevan sillä, että kuluttajien ja elinkeinonharjoittajien välisiin sopimuksiin sisältyvät ehdot todetaan kohtuuttomiksi (ks. analogisesti tuomio 14.12.2023, Getin Noble Bank (Palauttamiskanteiden vanhentumisaika), C‑28/22, EU:C:2023:992, 74 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
52
Kuten ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämistä seikoista, jotka on palautettu mieleen tämän tuomion 49 kohdassa, ilmenee, tämä kansallinen oikeuskäytäntö näyttää nimittäin johtavan siihen, että elinkeinonharjoittaja voi periä vanhentuneen saatavan jo pelkästään sillä perusteella, että kuluttaja on vanhentumisväitteen tehdessään käyttänyt hänelle kansallisessa oikeudessa annettua menettelyllistä keinoa eli kuittausilmoituksen tekemistä. Mainittu oikeuskäytäntö on näin ollen omiaan viemään tehokkuuden direktiivillä 93/13 käyttöön otetulta menetelmältä, jolla pyritään estämään kohtuuttomien ehtojen käyttö elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisissä sopimussuhteissa, koska sen seurauksena kyseisen sopimuksen pätemättömäksi toteamiseen liittyvät oikeusvaikutukset neutralisoidaan ja elinkeinonharjoittaja voi hyötyä omasta lainvastaisesta menettelystään, joka on aiheuttanut tämän pätemättömyyden.
53
Kolmanneksi ja viimeiseksi on muistettava, että direktiivillä 93/13 toteutettua järjestelmää, jolla kuluttajaa suojataan kohtuuttomia ehtoja vastaan ja koko sopimuksen pätemättömäksi toteamista aiheutuvia haitallisia seurauksia vastaan, ei sovelleta, jos kuluttaja vastustaa sitä. Viimeksi mainittu voi sen jälkeen, kun kansallinen tuomioistuin on ilmoittanut asiasta hänelle, olla vetoamatta siihen, että sopimusehto on kohtuuton ja sitomaton, ja antaa siten vapaaehtoisen ja tietoisen suostumuksensa kyseiseen ehtoon ja välttää samalla sopimuksen pätemättömäksi toteamisen. Jotta kuluttaja voisi antaa vapaaehtoisen ja tietoisen suostumuksensa, kansallisen tuomioistuimen on ilmoitettava osapuolille kansalliset menettelysäännöt ja siviilimenettelyissä noudatettava oikeudenmukaisuuden periaate huomioiden objektiivisesti ja tyhjentävästi ne oikeudelliset seuraukset, joita kohtuuttoman ehdon poistaminen voi aiheuttaa, riippumatta siitä, edustaako niitä ammattimainen edustaja vai ei (ks. vastaavasti tuomio 29.4.2021, Bank BPH, C‑19/20, EU:C:2021:341, 94, 95 ja 97 kohta).
54
Vastaavasti pelkästään kuittausilmoituksen kaltaista menettelytoimea koskevan kansallisen oikeuskäytännön perusteella ei voida olettaa, että vanhentumisväitteestä on luovuttu implisiittisellä tahdonilmaisulla, tarkistamatta, että kuluttaja on ilmaissut vapaaehtoisen ja tietoisen tahtonsa tehdä niin. Sama tulkinta pätee sitäkin suuremmalla syyllä pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, jossa kuluttaja on toisella samanaikaisesti esittämällään menettelytoimella nimenomaisesti ilmaissut päinvastaisen tahtonsa vedota vanhentumiseen.
55
Kuten Puolan hallitus on korostanut kirjallisissa huomautuksissaan, direktiivin 93/13 7 artiklan 1 kohdassa ja tehokkuusperiaatteessa edellytetään, että kuluttaja voi vedota tehokkaasti hänelle kyseisellä direktiivillä annettuihin oikeuksiin ilman, että yhden menettelyllisen oikeuden käyttämistä voitaisiin automaattisesti rinnastaa implisiittiseen luopumiseen toisesta oikeudesta. On siis katsottava, että kansallisessa oikeuskäytännössä, jossa implisiittinen luopuminen vanhentumisväitteestä johdetaan pelkästä kuittausilmoituksen tekemisestä tarkistamatta kuluttajan tahtoa, ei oteta huomioon tätä vaatimusta.
56
Tätä arviointia ei horjuta se, että ML:ää edusti asianajaja, jonka pitäisi työnsä puolesta tuntea kyseinen kansallinen oikeuskäytäntö, koska tällaisella seikalla ei lähtökohtaisesti ole vaikutusta direktiivillä 93/13 kuluttajille annettuun suojaan (ks. analogisesti tuomio 11.3.2020, Lintner, C‑511/17, EU:C:2020:188, 40 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
57
On vielä huomattava, että kansallisen oikeuden unionin oikeuden mukaisen tulkinnan periaate edellyttää, että kansalliset tuomioistuimet tekevät toimivaltansa rajoissa kaiken mahdollisen ottamalla huomioon kansallisen oikeuden kokonaisuudessaan ja soveltamalla siinä hyväksyttyjä tulkintatapoja taatakseen kyseessä olevan direktiivin täyden tehokkuuden ja päätyäkseen ratkaisuun, joka on sillä tavoitellun päämäärän mukainen. Vaatimus tällaisesta yhdenmukaisesta tulkinnasta sisältää muun muassa kansallisille tuomioistuimille velvollisuuden muuttaa tarvittaessa vakiintunutta oikeuskäytäntöä, jos se perustuu sellaiseen kansallisen oikeuden tulkintaan, joka ei sovi yhteen direktiivin tavoitteiden kanssa. Niinpä kansallinen tuomioistuin ei voi katsoa pätevästi, että sen on mahdoton tulkita kansallisen oikeuden säännöstä unionin oikeuden mukaisesti vain sen takia, että sitä on vakiintuneesti tulkittu tavalla, joka ei sovi yhteen unionin oikeuden kanssa (tuomio 26.6.2019, Addiko Bank, C‑407/18, EU:C:2019:537, 65 ja 66 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
58
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on varmistuttava siitä, ettei kansallisen oikeuden säännöksiä voida tulkita tavalla, joka estäisi kuluttajaa vetoamasta tehokkaasti pankin vaatimaa saatavaa koskevaan vanhentumisväitteeseen tai saisi hänet luopumaan siitä pelkästään siitä syystä, että kuluttaja on tehnyt kuittausilmoituksen.
59
Näin ollen kyseisen tuomioistuimen on tarvittaessa jätettävä omasta aloitteestaan pääasiassa kyseessä oleva kansallinen oikeuskäytäntö soveltamatta, koska se ei ole yhteensopiva direktiivin 93/13 7 artiklan 1 kohdan kanssa.
60
Edellä esitetyn perusteella esitettyyn kysymykseen on vastattava, että direktiivin 93/13 7 artiklan 1 kohtaa, luettuna tehokkuusperiaatteen valossa, on tulkittava siten, että kun kuluttajan ja pankin välinen kiinnelainasopimus todetaan kokonaisuudessaan pätemättömäksi sillä perusteella, että kyseiseen sopimukseen sisältyy kohtuuton ehto, jota ilman mainittu sopimus ei voi olla olemassa, kyseinen kohta on esteenä kansalliselle oikeuskäytännölle, jonka mukaan kuluttajan ilmoitus saatavansa kuittaamisesta pankin saatavaa vastaan merkitsee implisiittistä luopumista pankin vaatiman saatavan vanhentumista koskevasta väitteestä.
Oikeudenkäyntikulut
61
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (yhdeksäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun direktiivin 93/13/ETY 7 artiklan 1 kohtaa, luettuna tehokkuusperiaatteen valossa,
on tulkittava siten, että
kun kuluttajan ja pankin välinen kiinnelainasopimus todetaan kokonaisuudessaan pätemättömäksi sillä perusteella, että kyseiseen sopimukseen sisältyy kohtuuton ehto, jota ilman mainittu sopimus ei voi olla olemassa, kyseinen kohta on esteenä kansalliselle oikeuskäytännölle, jonka mukaan kuluttajan ilmoitus saatavansa kuittaamisesta pankin saatavaa vastaan merkitsee implisiittistä luopumista pankin vaatiman saatavan vanhentumista koskevasta väitteestä.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: puola.
(
i
)	Tämän asian nimi on kuvitteellinen nimi. Se ei vastaa asian minkään asianosaisen todellista nimeä.