Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
ATHANASIOS RANTOS
19 päivänä maaliskuuta 2026 (1)
Asia C‑762/24 P
Conserve Italia – Consorzio Italiano fra cooperative agricole Soc. coop. agr. ja
Conserves France SA
vastaan
Euroopan komissio
Muutoksenhaku – Kilpailu – SEUT 101 artikla – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Asetus (EY) N:o 1/2003 – Sakot – 23 artiklan 2 kohta – Sakon lakisääteisen enimmäismäärän määrittäminen – Merkityksellinen liikevaihto – Maataloustuotteiden jalostuksen alalla toimiva yksikkö – Osuuskuntamuodossa toimiva yksikkö – Yksikkö, jota pidetään sekä yrityksenä että yritysten yhteenliittymänä
I       Johdanto
1.        Conserve Italia – Consorzio Italiano fra cooperative agricole Soc. coop. agr. (jäljempänä Conserve Italia) ja Conserves France SA (jäljempänä yhdessä valittajat) vaativat valituksessaan, että unionin tuomioistuin kumoaa unionin yleisen tuomioistuimen 4.9.2024 antaman tuomion Conserve Italia ja Conserves France v. komissio (T‑59/22, EU:T:2024:574; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla se hylkäsi niiden kanteen, jossa vaadittiin kumoamaan osittain SEUT 101 artiklan ja ETA-sopimuksen(2) 53 artiklan mukaisesta menettelystä 19.11.2021 annettu Euroopan komission päätös C(2021) 8259 final (asia AT.40127 – Säilykevihannekset) (jäljempänä riidanalainen päätös)(3) ja alentamaan niille määrätyn sakon määrää. Tarkemmin sanottuna komissio määräsi tällä päätöksellä valittajille yhteisvastuullisesti 20 miljoonan euron sakon siitä, että ne olivat osallistuneet vuosina 2000–2013 kartelliin herne- ja/tai porkkanasäilykkeiden ja maissisäilykkeiden myyntimarkkinoilla.
2.        Samoin kuin ensimmäisessä oikeusasteessa nostamassaan kanteessa valittajat eivät kiistä tässä valituksessa rikkomisen tapahtumista eikä osallistumistaan siihen vaan ainoastaan komission määräämän sakon määrän. Ne väittävät lähinnä, että Conserve Italiaa olisi täytynyt pitää yritysten yhteenliittymänä, kun otetaan huomioon sen osuustoiminnallinen luonne ja vertikaalinen keskinäisyyteen perustuva rakenne. Niiden mielestä asetuksen (EY) N:o 1/2003(4) 23 artiklan 2 kohdassa säädettyä kymmenen prosentin lakisääteistä enimmäismäärää ei olisi pitänyt laskea kyseisen säännöksen toisen alakohdan nojalla Conserve Italia ‑konsernin yrityksenä saaman konsolidoidun maailmanlaajuisen liikevaihdon perusteella vaan kyseisen säännöksen kolmannen alakohdan nojalla yksinomaan Conserve Italian kartellin kattamista jalostetuista tuotteista saaman liikevaihdon perusteella, koska kyseiset tuotteet ovat Conserve Italian jäseninä olevien 350 maatilan tuottamia.
3.        Unionin tuomioistuimella on siis käsiteltävässä asiassa tilaisuus täsmentää sääntöjä, joita sovelletaan niiden sakkojen lakisääteisen enimmäismäärän määrittämiseen, joita komissio voi määrätä kilpailusääntöjen rikkomisesta, erityisesti silloin, kun kyseessä olevaa yksikköä pidetään sekä yrityksenä että yritysten yhteenliittymänä.
II     Asiaa koskevat oikeussäännöt
A       Asetus N:o 1/2003
4.        Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan, jonka otsikko on ”Sakot”, 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Komissio voi päätöksellään määrätä yrityksille tai yritysten yhteenliittymille sakon, jos ne tahallaan tai tuottamuksesta:
a)      rikkovat [SEUT 101] tai [SEUT 102] artiklan määräyksiä – –
– –
Kunkin rikkomiseen osallisen yrityksen tai yritysten yhteenliittymän osalta sakko on enintään kymmenen prosenttia sen edellisen tilikauden liikevaihdosta.
Jos yhteenliittymän suorittama rikkominen liittyy sen jäsenten toimintaan, sakko saa olla enintään kymmenen prosenttia sellaisten jäsenten liikevaihtojen summasta, jotka toimivat niillä markkinoilla, joihin yhteenliittymän suorittama rikkominen vaikuttaa.
– –”
B       Sakkojen laskennasta annetut suuntaviivat
5.        Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen (jäljempänä sakkojen laskennasta annetut suuntaviivat)(5) 14, 32 ja 33 kohdassa todetaan seuraavaa:
”14.      Kun yrityksen yhteenliittymän toteuttama rikkominen kohdistuu sen jäsenten toimintaan, myyntiarvo vastaa yleensä yhteenliittymän jäsenten myyntiarvon summaa.
– –
32.       Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan mukaisesti kullekin rikkomiseen osalliselle yritykselle tai yritysten yhteenliittymälle määrättävän sakon lopullinen määrä voi joka tapauksessa olla enintään kymmenen prosenttia sen edellisen tilikauden liikevaihdosta.
33.       Jos yhteenliittymän suorittama rikkominen liittyy sen jäsenten toimintaan, sakko saa olla enintään kymmenen prosenttia sellaisten jäsenten kokonaisliikevaihtojen summasta, jotka toimivat niillä markkinoilla, joihin yhteenliittymän suorittama rikkominen vaikuttaa.”
III  Asian tausta ja riidanalainen päätös
6.        Asian tausta, sellaisena kuin unionin yleinen tuomioistuin on esittänyt sen valituksenalaisen tuomion 2–9 kohdassa, voidaan tiivistää tätä ratkaisuehdotusta varten seuraavasti.
7.        Conserve Italia ja sen 99,77-prosenttisesti omistama tytäryhtiö Conserves France toimivat elintarvikkeiden jalostuksen alalla.
8.        Komissio totesi riidanalaisessa päätöksessä, että valittajat olivat osallistuneet yhtenä kokonaisuutena pidettävään SEUT 101 artiklan 1 kohdan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohdan rikkomiseen. Tämä rikkominen muodostui siitä, että 15.3.2000 ja 1.10.2013 välisenä aikana oli koordinoitu hintoja, jaettu markkinat ja vaihdettu arkaluonteisia tietoja myytäessä tietyntyyppisiä säilykevihanneksia vähittäiskauppiaille tai ravitsemisalalle ETA-alueella. Tarkemmin sanottuna valittajat olivat osallistuneet kahteen erilliseen sopimukseen, joista toinen koski säilykevihannesten, kuten vihreiden papujen, herneiden sekä herne- ja porkkanasekoitusten, myyntiä ja toinen tölkitetyn sokerimaissin myyntiä.(6)
9.        Näin ollen komissio määräsi valittajille yhteisvastuullisesti 20 miljoonan euron sakon asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 ja 3 kohdan sekä sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen nojalla.(7)
IV     Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
10.      Valittajat nostivat unionin yleisessä tuomioistuimessa kanteen, jossa ne vaativat yhtäältä riidanalaisen päätöksen osittaista kumoamista sakon määrän määrittämisen osalta ja toisaalta niille määrätyn sakon määrän alentamista SEUT 261 artiklassa ja asetuksen N:o 1/2003 31 artiklassa säädetyn täyden tuomiovallan nojalla.
11.      Ne vetosivat vaatimustensa tueksi kahteen kanneperusteeseen, joista ensimmäinen koski asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan ja sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 33 kohdan rikkomista sakon enimmäismäärän laskemisessa huomioon otettavan liikevaihdon määrittämisen osalta(8) ja joista toinen koski SEUT 101 artiklan, asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohdan sekä mainittujen suuntaviivojen 14, 19, 20, 22, 24 ja 25 kohdan rikkomista sakon perusmäärän määrittämisen osalta.(9)
12.      Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kanteen valituksenalaisella tuomiolla.
13.      Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi ensimmäisen kanneperusteen, joka koski komission riidanalaisessa päätöksessä vahvistamaa ja soveltamaa sakon lakisääteistä enimmäismäärää, perusteettomana lähinnä siitä syystä, että komissio oli oikeutetusti luokitellut Conserve Italian asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitetuksi yritykseksi, minkä vuoksi valittajien väitteet, jotka koskivat Conserve Italian samanaikaista yritysten yhteenliittymän asemaa, olivat tehottomia, ja muilta osin lähinnä sillä perusteella, että niiden argumentit, jotka koskevat yhtäältä erityistä oikeudellista ja tosiasiallista tilannetta, nimittäin Conserve Italian keskinäisyyteen perustuvaa rakennetta, ja toisaalta Conserve Italian ja sen jäsenten käyttäytymistä rikkomisen kohteena olevilla markkinoilla, olivat joko merkityksettömiä määritettäessä valittajille kyseisen asetuksen 23 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan nojalla määrättävän sakon lakisääteistä enimmäismäärää tai perusteettomia (valituksenalaisen tuomion 29–46 kohta). Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin katsoi, etteivät kyseisen asetuksen 23 artiklan 2 kohdan kolmannessa alakohdassa tarkoitetun sakon lakisääteisen enimmäismäärän soveltamisedellytykset missään tapauksessa täyttyneet (kyseisen tuomion 47–51 kohta).
14.      Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi perusteettomana myös toisen kanneperusteen, joka koski valittajille määrätyn sakon perusmäärän määrittämistä, jota ei ole riitautettu nyt käsiteltävässä valituksessa, ja viittasi muun muassa myynnin arvon määrittämisen osalta tiettyihin ensimmäisen kanneperusteen yhteydessä esittämiinsä arviointeihin (kyseisen tuomion 67 ja 68 kohta).
V       Menettely unionin tuomioistuimessa ja asianosaisten vaatimukset
15.      Valittajat valittivat valituksenalaisesta tuomiosta 31.10.2024. Ne vaativat, että unionin tuomioistuin kumoaa kyseisen tuomion, alentaa niille määrätyn sakon määrää ja velvoittaa komission korvaamaan tässä menettelyssä ja ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
16.      Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin hylkää valituksen ja velvoittaa valittajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
17.      Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 17.12.2025 pidetyssä istunnossa.
VI     Asian tarkastelu
18.      Valittajat esittävät valituksensa tueksi kaksi valitusperustetta. Ensimmäinen valitusperuste koskee perustelujen puutteellisuutta ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan virheellistä soveltamista. Toinen valitusperuste, joka on osittain päällekkäinen ensimmäisen valitusperusteen kanssa, koskee oikeudellisia virheitä, joita unionin yleisen tuomioistuimen väitetään tehneen kyseisessä säännöksessä, luettuna yhdessä Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 49 artiklan kanssa, asetettujen vaatimusten osalta.
A       Alustavat huomautukset
19.      Ennen näiden valitusperusteiden tarkastelua esitän muutamia alustavia huomautuksia. Koska valitus kokonaisuudessaan koskee asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisen ja kolmannen alakohdan soveltamista, on mielestäni tarpeen muistuttaa näiden säännösten sisällöstä ja soveltamisesta, kun otetaan huomioon niiden sanamuoto, syntyhistoria, asiayhteys ja tavoitteet.(10)
20.      Ensinnäkin asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan sanamuodosta on todettava, että siinä vahvistetaan yleissääntö, jonka mukaan lakisääteinen enimmäismäärä saa olla ”kunkin rikkomiseen osallisen yrityksen tai yritysten yhteenliittymän osalta” enintään kymmenen prosenttia kokonaisliikevaihdosta, kun taas sen kolmas alakohta on eräänlainen lex specialis, jossa säädetään, että ”jos yhteenliittymän suorittama rikkominen liittyy sen jäsenten toimintaan, sakko saa olla enintään kymmenen prosenttia sellaisten jäsenten liikevaihtojen summasta, jotka toimivat niillä markkinoilla, joihin yhteenliittymän suorittama rikkominen vaikuttaa”.(11)
21.      Näiden kahden alakohdan välisestä yhteydestä ilmenee, että silloin, kun unionin kilpailuoikeuden rikkomiseen osallista yksikköä pidetään yritysten yhteenliittymänä, komissio on yleensä lähtökohtaisesti velvollinen soveltamaan toisessa alakohdassa säädettyä sakon lakisääteisen enimmäismäärän laskentaa koskevaa yleistä sääntöä, jolleivät seuraavat kaksi edellytystä täyty: rikkominen ”liittyy” sen jäsenten toimintaan, ja ainakin osa tämän yritysten yhteenliittymän jäsenistä ”toimii markkinoilla, joihin rikkominen vaikuttaa”. Ensimmäinen edellytys vaikuttaa täyttyvän melko helposti, koska ”yritysten yhteenliittymät” yleensä ajavat jäsentensä yhteisiä etuja erityisesti suhteissa muihin taloudellisiin toimijoihin,(12) joten yritysten yhteenliittymien toimien voidaan siten helposti katsoa ”liittyvän” niiden jäsenten toimintaan, sillä verbi ”liittyä” voidaan ymmärtää laajasti, eikä sitä ole määritelty tarkasti. Toinen edellytys on tiukempi siltä osin kuin siinä edellytetään, että jäsenet ”toimivat niillä markkinoilla, joihin yhteenliittymän suorittama rikkominen vaikuttaa”. Koska tämä toinen edellytys edellyttää välttämättä ensimmäisen edellytyksen täyttymistä, kolmannessa alakohdassa edellytetään ainoastaan, että yhteenliittymän suorittama rikkominen liittyy markkinoihin, joilla sen jäsenet toimivat.
22.      Tästä seuraa, että yleisesti ottaen yritysten yhteenliittymän liikevaihto on asianmukainen peruste sakon lakisääteisen enimmäismäärän määrittämiselle silloin, kun yhteenliittymä itse toimii niillä markkinoilla, joita rikkominen koskee, siinä mielessä, että se suorittaa näillä markkinoilla omia myyntejään, jotka kirjataan sen liikevaihtoon. Jos näin ei kuitenkaan ole ja rikkominen koskee markkinoita, joilla kyseisen yhteenliittymän jäsenet toimivat, yhteenliittymälle voidaan määrätä sakko, joka on enintään kymmenen prosenttia näiden aktiivisten jäsenten liikevaihdosta.
23.      Pelkästään asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisen ja kolmannen alakohdan sanamuodon mukainen tulkinta ei kuitenkaan kata kaikkia tapauksia. Herää kysymys esimerkiksi siitä, mikä on sopivin viiteliikevaihto, kun jotkin yhteenliittymän jäsenet toimivat merkityksellisillä markkinoilla ja yhteenliittymä itse harjoittaa itsenäistä toimintaa näillä markkinoilla. Onko yleisen säännön (toinen alakohta) oltava tällaisessa tilanteessa ensisijainen lex specialis ‑säännökseen (kolmas alakohta) nähden?
24.      Tältä osin totean toiseksi asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan syntyhistoriasta, ettei aiempaan asetukseen N:o 17(13) sisältynyt mitään kolmatta alakohtaa vastaavaa säännöstä. Tämä ei kuitenkaan ole estänyt unionin tuomioistuimia, etenkään unionin yleistä tuomioistuinta, laskemasta yritysten yhteenliittymille määrätyn sakon lakisääteistä enimmäismäärää sen jäsenten liikevaihdon perusteella, jos tällaisessa laskelmassa otetaan paremmin huomioon yhteenliittymän koko ja taloudellinen valta markkinoilla.(14) Tämä lähestymistapa vahvistettiin tuomiossa
Finnboard, jossa todettiin seuraavaa: ”Kun on kyse sakosta, joka määrätään yritysten yhteenliittymälle, jonka oma liikevaihto ei useimmiten kuvasta sen kokoa tai valtaa markkinoilla, seuraamus, joka on varoittava, voidaan määrittää ainoastaan siten, että otetaan huomioon yhteenliittymään kuuluvien yritysten liikevaihto – –. Tällöin ei edellytetä, että yhteenliittymän jäsenet olisivat todellisuudessa osallistuneet kilpailusääntöjen rikkomiseen vaan että yhteenliittymällä on ollut sääntöjensä nojalla oikeus tehdä jäseniään sitovia päätöksiä.”(15) Vasta kyseisen tuomion jälkeen unionin lainsäätäjä lisäsi tämän kyseisen asetuksen 23 artiklan 2 kohdan kolmannen alakohdan asetusta N:o 1/2003 koskevaan ehdotukseen. Kyseinen alakohta, joka ei sisältynyt komission alkuperäiseen asetusehdotukseen(16) eikä parlamentin ehdottamiin eri muutoksiin,(17) lisättiin nimittäin vasta asetuksen hyväksymisen viimeisessä vaiheessa, todennäköisesti siksi, että voitiin kodifioida tämä asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan soveltamiseen perustuva oikeuskäytäntö.(18)
25.      Sen jälkeen, kun oikeuskäytäntö oli kodifioitu asetukseen N:o 1/2003, unionin tuomioistuin antoi kaksi tuomiota, jotka ovat merkityksellisiä sovellettaessa sakon lakisääteisen enimmäismäärän määrittämistä koskevia sääntöjä yritysten yhteenliittymiin, nimittäin yhtäältä tuomion Coop de France bétail et viande(19) (jossa kuitenkin tarkasteltiin asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaa) ja toisaalta liettualaisia notaareja koskevan tuomion. Molemmissa tapauksissa unionin tuomioistuin tuki ajatusta, jonka mukaan yhteenliittymän jäsenten liikevaihto on oikeutettu peruste, koska liikevaihdon on ilmennettävä paremmin kilpailuoikeuden rikkomiseen syyllistyneen yritysten yhteenliittymän kokoa ja taloudellista valtaa markkinoilla, jotta voidaan määrittää tosiallisesti ehkäisevä seuraamus.(20)
26.      Kolmanneksi ja viimeiseksi totean asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan tavoitteista, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan vahvistamalla lakisääteinen enimmäismäärä pyritään välttämään se, että kyseistä ylärajaa suuremman sakon määräämisellä ylitetään yrityksen (tai yritysten yhteenliittymän) maksukyky ajankohtana, jolloin sen katsotaan olevan vastuussa rikkomisesta ja komissio määrää sille rahamääräisen seuraamuksen.(21) Kyseisellä säännöksellä pyritään siis estämään sakkojen suhteettomuus rikkomiseen osallisen yrityksen kokoon nähden, sillä ainoastaan kokonaisliikevaihto on ainoa todellinen mittari, jonka avulla on mahdollista saada likimääräistä tietoa yrityksen koosta.(22) Tämä tavoite on kuitenkin yhdistettävä tarpeeseen varmistaa, että sakko on riittävän ehkäisevä, mikä oikeuttaa ottamaan huomioon kyseessä olevan yrityksen koon ja taloudellisen vahvuuden eli rikkomiseen syyllistyneen yrityksen kokonaisresurssit.(23)
27.      Tätä valitusta on näin ollen tarkasteltava näiden periaatteiden valossa.
B       Ensimmäinen valitusperuste, joka koskee perustelujen puutteellisuutta ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan rikkomista
28.      Ensimmäisessä valitusperusteessaan, joka jakautuu kahteen osaan, valittajat väittävät, että valituksenalaisen tuomion perustelut ovat ilmeisen puutteelliset, koska unionin yleinen tuomioistuin luokitteli Conserve Italian virheellisesti yritykseksi määritettäessä sakon enimmäismäärä asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan nojalla ja ainoastaan vahvisti komission päättelyn ottamatta huomioon valittajien argumentteja Conserve Italian kaltaisen keskinäisen osuuskunnan ominaispiirteistä ja toiminnasta (ensimmäinen osa). Unionin yleisen tuomioistuimen väitetään lisäksi rikkoneen kyseisen asetuksen 23 artiklan 2 kohtaa, kun se vahvisti, että komission riidanalaisessa päätöksessä määräämä sakko määritetään kyseisen asetuksen 23 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan mukaisesti, ja katsoi, etteivät 23 artiklan 2 kohdan kolmannen alakohdan soveltamisedellytykset täyty (toinen osa).
1.     Tutkittavaksi ottaminen
29.      Huomautan aluksi, että esittämättä muodollista oikeudenkäyntiväitettä komissio ilmaisee epäilyksensä ensimmäisen valitusperusteen tutkittavaksi ottamisen edellytysten täyttymisestä, koska valittajat ovat muuttaneet oikeudenkäynnin kohdetta olennaisesti siitä, mikä se oli unionin yleisessä tuomioistuimessa. Vaikka ne pyrkivät ensimmäisessä oikeusasteessa käydyssä menettelyssä osoittamaan, että komissio oli luokitellut ne virheellisesti yritykseksi ja jättänyt siten virheellisesti soveltamatta komission mukaan yritysten yhteenliittymiin sovellettavaa sakon enimmäismäärän määrittämistä koskevaa säännöstä eli asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan kolmatta alakohtaa, on todettava, että käsiteltävänä olevan valituksen ensimmäisessä valitusperusteessa valittajat eivät enää riitauta valituksenalaista tuomiota siltä osin kuin siinä vahvistetaan Conserve Italian luokitteleminen yritykseksi(24) vaan väittävät lähinnä, että unionin yleisen tuomioistuimen olisi myös tämän luonnehdinnan perusteella pitänyt sen erityispiirteet huomioon ottaen muuttaa riidanalaista päätöstä soveltamalla niihin edellä mainittua säännöstä.(25)
30.      Muistutan tässä yhteydessä, että unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 170 artiklan 1 kohdan mukaan muutoksenhaussa ei voida muuttaa oikeudenkäynnin kohdetta siitä, mikä se oli unionin yleisessä tuomioistuimessa, koska unionin tuomioistuin on valitusasioissa toimivaltainen arvioimaan ainoastaan sitä oikeudellista ratkaisua, joka ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyistä perusteista on tehty.(26)
31.      Käsiteltävässä asiassa ensimmäisen oikeusasteen oikeudenkäyntiasiakirjojen tarkastelusta ilmenee, että vaikka valittajat väittivät kannekirjelmässään tosiasiallisesti, että komissio oli virheellisesti luokitellut ne yritykseksi eikä yritysten yhteenliittymäksi,(27) minkä vuoksi se ei soveltanut asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan kolmatta alakohtaa,(28) ne lievensivät tätä lähestymistapaa vastauksessaan myöntämällä, että Conserve Italiaa voidaan pitää sekä yrityksenä että yritysten yhteenliittymänä, mutta samalla täsmensivät, että se kuuluu ”enemmän” jälkimmäiseen luokkaan.(29) Valittajien väitteitä ei näin ollen voida pitää uusina, koska kysymys kyseisen asetuksen 23 artiklan 2 kohdan kolmannen alakohdan sovellettavuudesta Conserve Italian luokittelusta riippumatta on otettu esille ja sitä on käsitelty unionin yleisessä tuomioistuimessa etenkin sen erityispiirteet huomioon ottaen.(30)
32.      Edellä esitetyn perusteella katson, että ensimmäinen valitusperuste on otettava tutkittavaksi.
2.     Asiakysymys
a)     Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa, joka koskee valituksenalaisen tuomion perustelujen puutteellisuutta
1)     Asianosaisten lausumat
33.      Valittajat väittävät ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisen osan tueksi lähinnä, että valituksenalaisen tuomion 31–52 kohdan perustelut ovat puutteelliset, koska unionin yleinen tuomioistuin yhtäältä piti Conserve Italiaa yrityksenä, johon sovelletaan asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan säännöksiä, ja totesi tehottomiksi argumentit, jotka koskevat Conserve Italian luokittelua yritysten yhteenliittymäksi, ja vahvisti näin ainoastaan komission päättelyn tutkimatta argumentteja, jotka koskevat Conserve Italian kaltaisen useita tuotteita tarjoavan keskinäisen osuuskunnan ominaispiirteitä ja toimintaa.(31) Tältä osin unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä edellytetään, ettei komissio käytä toimivaltaansa määrätä seuraamuksia ”formalistisesti” ottamatta asianomaisen yrityksen ominaispiirteitä asianmukaisesti huomioon.(32) Todetessaan Conserve Italian erityispiirteet tehottomiksi unionin yleinen tuomioistuin ei ainoastaan jättänyt tarkastelematta niitä tuomion antamista varten, vaan se ei myöskään perustellut riittävällä tavalla kanteessa esitettyjen argumenttien hylkäämistä.
34.      Komissio väittää, että valittajien kirjelmien perusteella ei voida täsmällisesti yksilöidä väitettyä perustelujen puutteellisuutta, koska niissä lähinnä vain toistetaan unionin yleisessä tuomioistuimessa jo esitetyt argumentit ja pyritään siten siihen, että unionin tuomioistuin tutkii kanteen uudelleen. Komission mukaan valittajien argumentit on näin ollen jätettävä tutkimatta ja ne ovat joka tapauksessa perusteettomia.
2)     Arviointi
35.      Muistutan aluksi, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin yleisellä tuomioistuimella SEUT 296 artiklan toisen kohdan sekä Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 36 artiklan ja 53 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla oleva perusteluvelvollisuus edellyttää, että sen päättely ilmenee selkeästi ja yksiselitteisesti siten, että asianosaisille selviävät päätöksen syyt ja että unionin tuomioistuin voi tutkia päätöksen laillisuuden.(33) Kuten myös unionin tuomioistuin täsmensi, tämä velvollisuus perustella päätökset ei velvoita unionin yleistä tuomioistuinta esittämään selvitystä, jossa seurattaisiin tyhjentävästi ja kohta kohdalta kaikkia riidan osapuolten esittämiä päätelmiä. Perustelut voivat siis olla implisiittisiä, kunhan asianosaiset saavat niiden avulla selville syyt, joiden vuoksi unionin yleinen tuomioistuin ei ole hyväksynyt niiden argumentteja, ja unionin tuomioistuimella on niiden avulla käytettävissään riittävät tiedot, jotta se pystyy harjoittamaan valvontaansa valituksen yhteydessä.(34) Täsmennän myös, että velvollisuus perustella päätökset on olennainen muotomääräys, joka on erotettava perustelujen paikkansapitävyydestä, joka koskee riidanalaisen toimen aineellista lainmukaisuutta.(35)
36.      Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäistä osaa on siis tutkittava näiden seikkojen valossa.
37.      Toisin kuin valittajat väittävät, käsiteltävässä asiassa on ilmeistä, että unionin yleinen tuomioistuin on perustellut riittävästi syitä, joiden vuoksi se katsoi, että niiden argumentit Conserve Italian ominaispiirteistä ja toiminnasta eivät olleet omiaan oikeuttamaan asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan kolmannen alakohdan soveltamista.
38.      Ensinnäkin unionin yleinen tuomioistuin nimittäin katsoi valituksenalaisen tuomion 27–32 kohdassa, että komissio oli perustellusti luokitellut Conserve Italian kyseisen asetuksen 23 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitetuksi yritykseksi. Muistutettuaan, että kilpailuoikeudessa yrityksen käsitteellä tarkoitetaan jokaista yksikköä, joka harjoittaa taloudellista toimintaa, riippumatta yksikön oikeudellisesta muodosta ja rahoitustavasta, unionin yleinen tuomioistuin totesi perustellusti, että tällaista taloudellista toimintaa on kaikki toiminta, jossa tavaroita tai palveluja tarjotaan tietyillä markkinoilla. Tämä pätee nimenomaan Conserve Italiaan, jonka pääasiallisena toimintana on hedelmäjuomien sekä hedelmä- ja vihannessäilykkeiden valmistus ja myynti eli toiminta, jota riidanalaisessa päätöksessä tarkoitettu rikkominen koski. Unionin yleinen tuomioistuin on siis soveltanut käsiteltävään asiaan vakiintunutta oikeuskäytäntöä(36) ja todennut, että Conserve Italia on yritys ja että sakon lakisääteinen enimmäismäärä on laskettava sen liikevaihdon perusteella kyseisen asetuksen 23 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan mukaisesti. Tämä analyysi vaikuttaa perustellulta etenkin, kun – kuten edellä tämän ratkaisuehdotuksen 29 kohdassa todettiin – valittajien pääasiallinen argumentti koski Conserve Italian luokittelua yritykseksi.
39.      Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin katsoi, ettei tätä päätelmää voida kyseenalaistaa valittajien argumenteilla, joilla ne pyrkivät yhtäältä riitauttamaan sen luokittelun yritykseksi sillä perusteella, että Conserve Italia on yritysten yhteenliittymä (valituksenalaisen tuomion 34 ja 35 kohta),(37) ja toisaalta perustelemaan asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan kolmannen alakohdan soveltamista sen toiminnan väitettyjen erityispiirteiden vuoksi (kyseisen tuomion 37–46 kohta).
40.      Koska yritykseksi luokittelua ei ole enää riitautettu käsiteltävässä valituksessa,(38) perustelujen riittävyyden arvioinnin kannalta merkityksellisiä ovat ainoastaan argumentit, jotka liittyvät Conserve Italian erityispiirteisiin, joilla voidaan perustella valituksenalaisen asetuksen 23 artiklan 2 kohdan kolmannen alakohdan soveltaminen.
41.      Tässä yhteydessä on mielestäni aluksi muistutettava, että kaikilla näillä argumenteilla, sellaisina kuin ne esitettiin kanteessa, pyrittiin osoittamaan, että Conserve Italiaa on pidettävä yksinomaan yritysten yhteenliittymänä.(39) Näin ollen kyseisiä argumentteja on mielekästä tutkia unionin yleisen tuomioistuimen perusteluvelvollisuuden kannalta vain, jos unionin tuomioistuin katsoo – vaikkakin vain ylimääräisenä seikkana – tällaisen velvollisuuden olevan olemassa, koska luokittelulla yritysten yhteenliittymäksi olisi ollut merkitystä kyseisen asetuksen 23 artiklan 2 kohdan soveltamisen kannalta.
42.      Valittajien ensimmäisessä oikeusasteessa esittämät argumentit perustuvat joka tapauksessa useisiin Conserve Italian sääntely-, organisaatio- ja toimintarakenteen erityispiirteisiin, joilla pyritään lähinnä osoittamaan, että se toimi kyseisillä markkinoilla ainoastaan saavuttaakseen keskinäisyyteen perustuvat tavoitteensa yksinomaan maatilojen hyväksi ensimmäisen tason osuuskuntien välityksellä. Maatilat nimittäin antavat Conserve Italialle ensimmäisen tason osuuskuntien välityksellä ohjeita ja päättävät sen hallinnosta ja toimista, joiden ainoana ja lopullisena tavoitteena on keskinäisyyteen perustuvien tavoitteiden saavuttaminen.
43.      Nämä valittajien ensimmäisessä oikeusasteessa esittämät argumentit voidaan tiivistää seuraavasti:
–        Maatilat ovat itsenäisiä yksiköitä, jotka eivät ole vertikaalisesti integroituneet Conserve Italiaan ja jotka käyttävät sitä ainoastaan säilykevihannesten markkinoilla toimimiseen.(40)
–        Conserve Italia on kartellin tosiasiallisesti toteuttanut yksikkö, mutta se ei ole hyötynyt siitä.(41)
–        Conserve Italialla on erittäin hajautettu rakenne, minkä vuoksi sillä on erilainen rakenne kuin konsernilla, sillä i) maatilat päättävät itsenäisesti tuotteiden tyypeistä ja määristä sekä strategioista,(42) ii) Conserve Italian sääntöjen mukaisilla maatiloja koskevilla oikeudellisilla velvoitteilla varmistetaan Conserve Italian ja maatilojen välinen hajautettu suhde,(43) iii) tuotetut tavarat pysyvät maatilojen omistuksessa, kunnes ne myydään markkinoilla kolmansille osapuolille, ja maatilat kantavat edelleen raaka-aineiden mahdolliseen menetykseen tai pilaantumiseen liittyvät riskit senkin jälkeen, kun maataloustuotteet on luovutettu,(44) ja iv) toimitettujen tavaroiden hinta määritetään sen jälkeen, kun säilykevihannekset on myyty markkinoilla.(45)
–        Conserve Italia täyttää unionin oikeuskäytännössä yritysten yhteenliittymänä pitämiselle asetetut edellytykset, koska yhtäältä se toimii yksinomaan maatilojen edun mukaisesti (eikä siten ole ainoa markkinoilla toimiva yritys) ja koska toisaalta johtoelimissä on enimmäkseen ensimmäisen tason osuuskuntien edustajia, joilla on äänten enemmistö yhtiökokouksessa ja jotka valitsevat enemmistön hallituksen jäsenistä.(46)
–        Conserve Italialla on vastaavanlainen rakenne kuin maatilajärjestöillä, joihin sovelletaan unionin ad hoc ‑säädöksiä,(47) joiden mukaan tuottajaorganisaatioiden tehtävänä on varmistaa tuotannon suunnittelu ja sen mukauttaminen kysyntää vastaavaksi, erityisesti määrän ja laadun osalta, edistää tarjonnan keskittämistä ja jäsenten tuotannon saattamista markkinoille, alentaa tuotantokustannuksia sekä vakauttaa tuotantohintoja. Sille, että maatalousosuuskunta voi saada unionin lainsäädännön mukaisen tuottajaorganisaation aseman, on asetettu muun muassa seuraavat edellytykset: i) jäsentuottajat varmistavat demokraattisella tavalla organisaationsa valvonnan ja päätöksenteon tehokkuuden, ii) maatalousosuuskunta pitää kaupan suurinta osaa jäsentuottajien tuottamista tuotteista, ja iii) tuotteiden myynnin tulos palautetaan jäsentuottajille avoimesti. Valittajien mukaan Conserve Italia täyttää kaikki nämä edellytykset Apo Conerpo ‑tuottajaorganisaation tytäryhtiönä.(48)
44.      Unionin yleinen tuomioistuin tutki tässä yhteydessä valituksenalaisen tuomion 37–45 kohdassa Conserve Italian erityispiirteisiin liittyvät eri argumentit asiakysymyksen osalta ja päätteli, että ne olivat olennaisilta osin merkityksettömiä seuraavista syistä:
–        Osuuskunnan harjoittamaan taloudelliseen toimintaan on lähtökohtaisesti sovellettava unionin kilpailuoikeuden sääntöjä, eivätkä edellytykset, joilla näitä sääntöjä voidaan soveltaa osuustoiminta-alaan, eroa muista taloudellisen toiminnan organisaatiomuodoista, koska osuustoiminnallisten periaatteiden mukaisesti järjestetty taloudellinen yksikkö voidaan hyvinkin luokitella yritykseksi riippumatta sen keskinäisyyteen perustuvasta luonteesta (valituksenalaisen tuomion 37 ja 38 kohta).(49)
–        Se, ettei Conserve Italia ole toimintansa keskinäisyyteen perustuvan luonteen vuoksi hyötynyt kilpailusääntöjen rikkomisesta, johon se on syyllistynyt, vaan rikkomus on hyödyttänyt ainoastaan kyseisiä maatiloja, ei – jos tämä oletetaan toteen näytetyksi – vaikuta siihen, että Conserve Italia on harjoittanut taloudellista toimintaa niillä markkinoilla, joihin rikkominen vaikuttaa, ja että se on syyllistynyt kyseiseen rikkomiseen (valituksenalaisen tuomion 39 kohta).
–        Sillä, että Conserve Italia harjoittaa toimintaansa yksinomaan jäsentensä eduksi, ei – jos tämä oletetaan toteen näytetyksi – ole merkitystä, koska luokittelu yritykseksi taloudellisen toiminnan harjoittamisen perusteella ei edellytä voiton tavoittelua (valituksenalaisen tuomion 40 kohta).  (50)
–        Väite, jonka mukaan Conserve Italia ei tee päätöksiä itsenäisesti vaan se on pelkkä koordinointirakenne, jossa maatilat toteuttavat yhteisjäsentensä välityksellä oman itsenäisesti määritellyn markkinointistrategiansa, on olennaisilta osin ristiriidassa valittajien kirjelmissään esittämien muiden väitteiden kanssa (valituksenalaisen tuomion 41 kohta).(51)
–        Conserve Italian organisaatioon ja toimintaan liittyvät tosiseikat eivät tue väitteitä, joiden mukaan yhtäältä maatilat päättävät itsenäisesti säilykevihannesten markkinoilla toteutettavasta strategiasta eli Conserve Italia ei päätä siitä ja toisaalta Conserve Italian säännöillä taataan maatilojen ja Conserve Italian välinen hajautettu suhde (valituksenalaisen tuomion 42–44 kohta).(52)
–        Väitteillä, joiden mukaan ensinnäkin Italian oikeuden mukaan Conserve Italialle toimitetut tuoreet vihannekset pysyvät maatilojen omistuksessa niiden jalostukseen saakka ja säilykevihannekset siihen saakka, kunnes ne myydään kolmansille markkinoilla, ja toiseksi Conserve Italia vahvistaa säilykevihannesten myyntihinnat maatilojen eduksi ja yhteistyössä niiden kanssa, ei voida – vaikka ne oletettaisiin toteen näytetyiksi – horjuttaa sitä seikkaa, että Conserve Italia harjoittaa taloudellista toimintaa säilykevihannesten markkinoilla (valituksenalaisen tuomion 45 kohta).
45.      Kun otetaan huomioon tämä unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 37–45 kohdassa tekemä arviointi, mielestäni on tarpeen esittää seuraavat toteamukset.
46.      Muistutan aluksi, että pelkästään se, että unionin yleinen tuomioistuin, joka on ainoa tosiseikkojen arviointiin toimivaltainen tuomioistuin, päätyy erilaiseen tulkintaan kuin valittajat, ei voi yksinään merkitä perustelujen puutteellisuutta.(53) Tämä toteamus vaikuttaa merkitykselliseltä erityisesti valittajien esittämän Conserve Italian itsenäisen päätösvallan puuttumista koskevan argumentin kannalta.(54) Lukuun ottamatta tilannetta, jossa tosiseikasto tai todistusaineisto on mahdollisesti otettu vääristyneellä tavalla huomioon,(55) tosiseikaston arviointi ei myöskään ole sellainen oikeuskysymys, että se sinänsä kuuluisi unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin.(56)
47.      Seuraavaksi totean, että unionin yleisen tuomioistuimen analyysista käy mielestäni lisäksi ilmi, että se on nimenomaisesti tutkinut kaikki valittajien argumentit, vaikkakin eri järjestyksessä kuin kannekirjelmässä, lukuun ottamatta argumenttia, jonka mukaan Conserve Italialla on vastaavanlainen rakenne kuin unionin lainsäädännössä säädetyillä maatalousorganisaatioilla. Tämä valinta on mielestäni täysin perusteltu.
48.      Yhtäältä ensimmäisessä oikeusasteessa esitettyjen kirjelmien valossa on nimittäin pantava merkille, että näillä argumenteilla pyrittiin osoittamaan, että Conserve Italiaa on pidettävä osuuskuntana ja sitä suuremmalla syyllä yritysten yhteenliittymänä.(57) Vastauskirjelmästä nimittäin ilmenee, että valittajien mielestä oli aiheellista viitata tuottajaorganisaatioita koskevaan unionin säännöstöön, jotta voidaan ”helpottaa Conserve Italian kaltaisten osuuskuntien toimintaa koskevien sääntöjen ymmärtämistä”, sekä korostaa, että ”kansallisiin osuuskuntiin sovellettavissa siviili- ja vero-oikeudellisissa säännöissä edellytettävät keskinäisten yhtiöiden toiminnan erityispiirteet” on myös ”tunnustettu unionin tasolla eurooppaosuuskuntia sääntelevässä [asetuksessa N:o 1435/2003]”.(58) Unionin yleinen tuomioistuin muistuttaa valituksenalaisen tuomion 35 kohdassa, että komissio on riidanalaisessa päätöksessä myöntänyt, että Conserve Italiaa voidaan pitää myös yritysten yhteenliittymänä, ja se muistuttaa kyseisen tuomion 45 kohdassa lisäksi, ettei kansallisen oikeuden säännöillä voida kyseenalaistaa sitä, että Conserve Italia harjoittaa taloudellista toimintaa säilykevihannesten markkinoilla. Tämä arviointi pätee analogisesti myös unionin oikeussääntöjen kannalta, joten kyseisessä tuomiossa vastattiin näihin argumentteihin, vaikkakin implisiittisesti.
49.      Toisaalta totean ylimääräisenä huomautuksena, etteivät valittajat ole täsmentäneet, miten kyseisestä unionin säännöstöstä johtuvat velvoitteet olisivat voineet vaikuttaa sakon määräämistä koskeviin sääntöihin kilpailuoikeuden alalla ja etenkin asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan soveltamiseen. Ne eivät myöskään tuo esiin mitään ristiriitaa unionin oikeuden sisällä, etenkään kilpailuoikeuden vaatimusten ja maataloustuotteiden yhteistä markkinajärjestelyä koskevan kansallisen ja unionin säännöstön välillä.(59) Ne nimittäin toteavat ainoastaan, että Conserve Italia edistää Apo Conerpo ‑tuottajaorganisaation tavoitteiden saavuttamista ja on näin ollen sen tytäryhtiö, joka täyttää unionin lainsäädännössä asetetut edellytykset, selittämättä kuitenkaan, miksi tämä seikka sulkee pois sen luokittelemisen yritykseksi. Huomautan tässä yhteydessä ja kaiken varalta, että vaikka myönnettäisiin, että Conserve Italialla on vastaavanlainen rakenne kuin asetuksessa N:o 1308/2013 tarkoitetulla maataloustuottajaorganisaatiolla, minkään kyseisen asetuksen säännöksen perusteella yhteisen organisaation menettelyä ei voida lukea yksinomaan sen jäsenten syyksi seuraamusta määrättäessä.
50.      Näin ollen katson, ettei unionin yleistä tuomioistuinta voida moittia siitä, ettei se vastannut Conserve Italialle ominaisiin erityispiirteisiin liittyviin argumentteihin, koska sen valituksenalaisen tuomion 37–45 kohdassa esittämät perustelut ovat tältä osin riittävät, jotta valittajat voivat saada niiden avulla selville syyt, joiden vuoksi niiden argumentteja on pidetty tehottomina, ja unionin tuomioistuimella on niiden avulla käytettävissään riittävät tiedot, jotta se pystyy harjoittamaan valvontaansa käsiteltävän valituksen yhteydessä.
51.      Tätä päätelmää eivät myöskään horjuta valittajien argumentit, joilla pyritään lähinnä osoittamaan, että unionin yleinen tuomioistuin väitetysti sovelsi kyseisiä säännöksiä ”formalistisesti”, koska se ei valittajien mukaan ottanut huomioon Conserve Italian ominaispiirteitä. Näillä argumenteilla ei nimittäin pyritä riitauttamaan unionin yleisen tuomioistuimen perustelujen riittävyyttä vaan niiden oikeellisuus, minkä arviointi kuuluu ensimmäisen valitusperusteen toisen osan yhteyteen.(60) Tarkemmin sanottuna kysymys siitä, onko unionin yleinen tuomioistuin soveltanut asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohtaa liian ”formalistisesti”, koskee itse oikeussäännön soveltamista eikä perustelujen laajuutta.
52.      Näin ollen ehdotan, että ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa hylätään perusteettomana.
b)     Ensimmäisen valitusperusteen toinen osa, joka koskee asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan virheellistä soveltamista
1)     Asianosaisten lausumat
53.      Valittajat väittävät ensimmäisen valitusperusteen toisen osan tueksi, että unionin yleinen tuomioistuin teki valituksenalaisen tuomion 47–51 kohdassa oikeudellisen virheen, kun se asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan kolmannen alakohdan vastaisesti ”tulkitsi” sakkojen laskentaa koskevia säännöksiä ”suppeasti ja formalistisesti”. Ne väittävät tältä osin, että vaikka unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan yksikkö voidaan selvästi luokitella samanaikaisesti sekä yritykseksi että yritysten yhteenliittymäksi, unionin yleinen tuomioistuin sulki lähtökohtaisesti pois kyseisen säännöksen soveltamisen, vaikka sen soveltamisedellytykset täyttyivät. Tämä johtuu siitä, että yhtäältä kyseinen rikkominen koski yritysten yhteenliittymänä toimivan Conserve Italian jäseninä olevien noin 350 maatilan toimintaa ja että toisaalta nämä maatilat toimivat rikkomisen kohteena olevilla markkinoilla (eli säilykevihannesten markkinoilla). Jos kyseisen asetuksen 23 artiklan 2 kohdan kolmatta alakohtaa sovelletaan toiminnallisesti, sakon lakisääteistä enimmäismäärää määritettäessä ei siis olisi pitänyt käyttää perusteena valittajien kokonaisliikevaihtoa(61) vaan Conserve Italian liikevaihtoa, joka koski kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistumisen viimeisenä vuonna kartellin kohteena olleita tuotteita.(62) Conserve Italian liikevaihdon huomioon ottaminen kyseisen asetuksen 23 artiklan 2 kohdan kolmannen alakohdan sanamuodon mukaan edellytettävän maatilojen liikevaihdon sijaan johtuu siitä, että osuustoiminta-alan erityispiirteet on otettava huomioon vaarantamatta kilpailuoikeuden tavoitteiden saavuttamista ja erityisesti sellaisen sakon määräämistä, joka on oikeassa suhteessa rikkomisen vakavuuteen ja asianomaisten toimijoiden taloudelliseen valtaan.(63) Valittajien mukaan tämä lähestymistapa on oikeutettu etenkin, kun kartellin täytäntöönpanosta johtuvat korkeammat hinnat ovat hyödyttäneet ainoastaan 350:tä maatilaa, jotka joutuisivat maksamaan määrätyn sakon.
54.      Komissio katsoo, että valittajien väitteet on jätettävä tutkimatta ja että ne ovat joka tapauksessa perusteettomia.
2)     Arviointi
55.      Muistutan aluksi, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi yhtäältä, että sakon enimmäismäärä oli määritetty perustellusti asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan mukaisesti, koska on kiistatonta, että Conserve Italia osallistui kartelliin yrityksenä (valituksenalaisen tuomion 46 kohta), ja toisaalta, että sakon enimmäismäärää ei olisi missään tapauksessa voitu laskea pätevästi kyseisen asetuksen 23 artiklan 2 kohdan kolmannen alakohdan perusteella, koska kyseisessä säännöksessä säädetyt edellytykset eivät täyty. Unionin yleinen tuomioistuin selitti tässä yhteydessä, että rikkominen koski säilykevihannesten markkinoita, joilla ainoastaan Conserve Italia toimi, eikä Conserve Italian säilykevihannesten tuotantoon käyttämien tuoreiden vihannesten myyntiketjun alkupään markkinoita, joilla toimivat tilat, jotka ovat Conserve Italian jäseninä olevien 34 osuuskunnan jäseniä (kyseisen tuomion 49 ja 50 kohta). Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin sulki pois kyseisen säännöksen soveltamisen sillä perusteella, että sen soveltaminen olisi käsiteltävässä asiassa ristiriidassa sen tarkoituksen kanssa, sillä kyseisellä säännöksellä pyritään vahvistamaan eikä heikentämään määrättyjen sakkojen pelotevaikutusta. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi näin ollen, että koska Conserve Italia harjoittaa eri taloudellista toimintaa kuin sen jäsenet ja koska sillä on oma liikevaihtonsa, joka ilmentää asianmukaisesti sen kokoa ja taloudellista valtaa, varoittavaa sakkoa ei ollut tarpeen eikä asianmukaista määrittää sen jäsenten yhteenlaskettujen liikevaihtojen perusteella (kyseisen tuomion 51 kohta).
56.      Tämä arviointi on mielestäni perusteltu, joten unionin yleisen tuomioistuimen ei voida väittää rikkoneen oikeussääntöä, kun se hylkäsi valittajien vaatimuksen asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan kolmannen alakohdan niin sanotusta toiminnallisesta soveltamisesta.
57.      Todettuaan, että sakon lakisääteinen enimmäismäärä oli vahvistettava kyseessä olevan rikkomisen kohteena olevilla markkinoilla toimineen ja tosiasiallisesti oman liikevaihtonsa tuottaneen yksikön eli Conserve Italian perusteella, unionin yleinen tuomioistuin ainoastaan sovelsi yleissääntöä, jonka mukaan sakon lakisääteinen enimmäismäärä on enintään kymmenen prosenttia kokonaisliikevaihdosta ”kunkin rikkomiseen osallistuneen yrityksen tai yritysten yhteenliittymän osalta”.(64)
58.      Tätä päätelmää ei voida kyseenalaistaa valittajien esittämillä eri argumenteilla.
59.      Totean ensinnäkin, että ensimmäisen valitusperusteen toisella osalla pyritään lähinnä kyseenalaistamaan unionin yleisen tuomioistuimen suorittama tosiseikkojen arviointi, mitä ei voida ottaa tutkittavaksi muutoksenhakuvaiheessa. Yhtäältä valittajien esittämä moite perustuu nimittäin implisiittisesti väitteeseen tosiseikkojen arvioinnissa tapahtuneesta virheestä siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin ei myöntänyt, että kyseessä oleva rikkominen koski Conserve Italiaan sidoksissa olevien 350 maatilan toimintaa. Riidanalaisen päätöksen 8 ja 656 perustelukappaleeseen viitaten unionin yleinen tuomioistuin ratkaisi tämän kysymyksen nimenomaisesti (ja lopullisesti), kun se toisti olleen kiistatonta, että kyseessä olevan rikkomisen kohteena olivat säilykevihannesten markkinat, joilla yksinomaan Conserve Italia toimii, eivätkä tuotantoketjun alkupään markkinat eli tuoreiden vihannesten markkinat, joilla 350 maatilaa toimivat.(65) Tällaista arviointia ei voida kyseenalaistaa tässä vaiheessa, koska ilmeistä arviointivirhettä ei ole tapahtunut. Toisaalta totean, että ensimmäisessä oikeusasteessa esittämästään alkuperäisestä kannasta(66) poiketen valittajat eivät enää kiistä sitä, että Conserve Italiaa voitaisiin pitää yrityksenä, koska se harjoittaa taloudellista toimintaa, ja että asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan soveltamista koskevat lakisääteiset edellytykset täyttyvät siten muodollisesti. Ne väittävät kuitenkin, että unionin yleisen tuomioistuimen olisi erityisesti Conserve Italian toimintaan liittyvien erityispiirteiden vuoksi pitänyt poiketa kyseisen asetuksen tulkinnasta, jota ne luonnehtivat ”suppeaksi ja muodolliseksi”. Näin toimiessaan ja oikeussäännön väitetyn rikkomisen varjolla valittajat kehottavat todellisuudessa unionin tuomioistuinta tutkimaan uudelleen tosiseikat, jotka liittyvät Conserve Italian toimintaan ja sen rooliin rikkomisessa, mitä ei voida tehdä menettelyn tässä vaiheessa, koska tosiseikkoja ei ole otettu vääristyneellä tavalla huomioon (mitä valittajat eivät sitä paitsi ole tarkemmin yksilöineet).(67) Näistä syistä katson, että tämä osa on jätettävä tutkimatta.
60.      Toiseksi on todettava, että vaikka unionin tuomioistuin katsoisi tarpeelliseksi tutkia ensimmäisen valitusperusteen toisen osan asiakysymyksen osalta, valittajien väitteet ovat joka tapauksessa perusteettomia.
61.      Ensinnäkin, kuten ensimmäisen osan tarkastelun yhteydessä jo todettiin, unionin yleinen tuomioistuin esitti valituksenalaisen tuomion 29–45 kohdassa yksityiskohtaisesti, miksi Conserve Italiaa on yhtäältä pidettävä yrityksenä, jolla on oma markkinointipolitiikkansa, eikä pelkkänä maatilojen markkinointistrategian toteuttamisvälineenä, ja miksi sen on toisaalta katsottava toimivan itsenäisesti markkinoilla, joita kyseessä oleva rikkominen koskee. Näiden tosiseikkojen perusteella unionin yleinen tuomioistuin saattoi mielestäni siis täysin loogisesti ja johdonmukaisesti ilman liiallista muodollisuutta katsoa, että komissio oli määrittänyt sakon lakisääteisen enimmäismäärän perustellusti yrityksiin sovellettavan asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan nojalla.
62.      Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin katsoi mielestäni samoin perustellusti, ettei kyseisen asetuksen 23 artiklan 2 kohdan kolmatta alakohtaa voida soveltaa käsiteltävässä asiassa. Riippumatta siitä, että unionin yleinen tuomioistuin esitti syyt, joiden vuoksi kyseisessä säännöksessä säädetyt edellytykset eivät täyty käsiteltävässä asiassa, ja että kyse on tosiseikkojen arvioinnista, joka ei kuulu unionin tuomioistuimen toimivaltaan (ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 55–59 kohta), on todettava, että vaikka tätä säännöstä sovellettaisiinkin, valittajien siitä esittämä tulkinta ei selvästikään vastaa kyseisen säännöksen sanamuotoa.(68)
63.      On aiheellista muistuttaa, että valittajien mukaan sakon lakisääteinen enimmäismäärä olisi pitänyt laskea ”Conserve Italian sen liikevaihdon perusteella, joka koski kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistumisen viimeisenä vuonna kartellin kohteena olleita tuotteita”. Tällainen soveltaminen ei kuitenkaan ole kyseisen asetuksen 23 artiklan 2 kohdan kolmannen alakohdan sanamuodon mukaista. Yhtäältä kyseisessä säännöksessä säädetään yritysten yhteenliittymän ”jäsenten” liikevaihdon eikä itse yhteenliittymän liikevaihdon huomioon ottamisesta, etenkään suhteellisesti. Vaikka tämän asetuksen 23 artiklan 2 kohdan kolmannessa alakohdassa ei täsmennetä liikevaihdon viitevuotta, mikä on ennakoitavuuden ja oikeusvarmuuden kannalta puutteellista, on toisaalta korostettava, että kyseisen säännöksen toisessa alakohdassa viitevuodeksi kuitenkin vahvistetaan nimenomaisesti päätöksen tekemistä edeltävä tilikausi. Kolmannen alakohdan soveltamisen yhteydessä ei siis olisi johdonmukaisuuden vuoksi mitään syytä poiketa tästä säännöstä, toisin kuin valittajat väittävät muutoksenhakuvaiheessa.(69)
64.      Kolmanneksi ja täydellisyyden vuoksi on mielestäni hyödyllistä tutkia, olisivatko muut valittajien ensimmäisen valitusperusteen toisessa osassa mainitsemat syyt voineet oikeuttaa asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan kolmannen alakohdan niin sanotun toiminnallisen soveltamisen.
65.      Yhtäältä väitteestä, jonka mukaan ”osuustoiminta-alan erityispiirteet on otettava huomioon vaarantamatta kilpailuoikeuden tavoitteiden saavuttamista”, on todettava, että argumentti, jonka mukaan kyseisiin tuotteisiin liittyvän Conserve Italian liikevaihdon huomioon ottaminen 350 maatilan liikevaihdon sijaan olisi olennaisilta osin oikeudenmukaisempaa sellaisiin maatiloihin nähden, jotka osuuskuntamuotoon yhdistymättä jalostavat ja myyvät tuotteet itse, ei ole hyväksyttävissä. Unionin tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja-aineistosta ei nimittäin ilmene, että tällaiset maatilat ovat tosiasiallisesti osallistuneet kyseessä olevaan kartelliin. Tällä argumentilla ei myöskään kyseenalaisteta sitä kiistatonta tosiseikkaa, että Conserve Italia myi itse säilykevihanneksia markkinoilla ja syyllistyi rikkomiseen, minkä vuoksi sen liikevaihto ilmentää tarkasti sen toimintaa säilykevihannesten markkinoilla, joilla kilpailusääntöjä on rikottu, sekä sen kokoa ja taloudellista valtaa.
66.      Toisaalta valittajat väittävät lähinnä, että ainoastaan 350 maatilaa on hyötynyt kyseessä olevan kartellin täytäntöönpanosta johtuvista korkeammista hinnoista ja että niiden on näin ollen maksettava määrätty sakko. Sen lisäksi, että komissio näyttää kiistäneen voimakkaasti tämän toteamuksen riidanalaisessa päätöksessä,(70) on todettava, että asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan tarkoituksena ei ole yksilöidä henkilöä, joka on velvollinen maksamaan sakon, vaan määrittää sakon lakisääteinen enimmäismäärä, jotta voidaan varmistaa sakon oikeasuhteisuus asianomaisten toimijoiden taloudelliseen valtaan nähden. Yksiköiden ryhmittymän sisällä kilpailunvastaisesta käyttäytymisestä hyötyneiden yksilöiminen, olipa kyse konsernista tai yritysten yhteenliittymästä, ei voi missään tapauksessa olla sakon määräämisen kannalta merkityksellinen seikka, jos yhteenliittymän vastuu on näytetty toteen. Sakon maksukykyä koskevat näkökohdat kuuluvat vastaavasti pikemminkin muun muassa sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 35 kohdassa vahvistettujen sellaisten maksukykyä koskevien sääntöjen soveltamisalaan, joiden perusteella sakkoa voitiin käsiteltävässä asiassa alentaa vielä 49,83 prosenttia.(71)
67.      Näin ollen ehdotan, että ensimmäisen valitusperusteen toinen osa jätetään tutkimatta ja joka tapauksessa hylätään perusteettomana.
C       Toinen valitusperuste
1.     Asianosaisten lausumat
68.      Toisessa valitusperusteessaan, joka liittyy niin ikään valituksenalaisen tuomion 48–51 kohtaan ja joka on osittain päällekkäinen ensimmäisen valitusperusteen toisen osan kanssa, valittajat vetoavat asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 49 artiklan kanssa, rikkomiseen ja virheelliseen soveltamiseen. Valittajien mukaan unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi kyseistä säännöstä koskevaa unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä(72) virheellisesti, kun se muun muassa totesi valituksenalaisen tuomion 48 kohdassa, että kyseisen 23 artiklan 2 kohdan kolmanteen alakohtaan, jota olisi sovellettava ainoastaan sakon pelotevaikutuksen säilyttämiseksi, turvautuminen on poikkeuksellista. Ne väittävät, että tällainen suppea tulkinta on vastoin laillisuus- ja suhteellisuusvaatimuksia, joita sovelletaan sakkoihin perusoikeuskirjan 49 artiklan nojalla. Niiden mielestä tästä oikeuskäytännöstä nimittäin ilmenee, ettei 23 artiklan 2 kohdalla ole pelkästään rankaisevia tarkoituksia siten, että sen soveltamisala pitäisi rajata koskemaan vain tapauksia, joissa sakon määrittämistä varten on määriteltävä suurempi enimmäismäärä.
69.      Komissio katsoo, että myös tämä valitusperuste on hylättävä perusteettomana.
2.     Arviointi
70.      Muistutan aluksi, että – kuten tämän ratkaisuehdotuksen 55 kohdasta ilmenee – unionin yleinen tuomioistuin jätti soveltamatta asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan kolmatta alakohtaa olennaisilta osin sillä perusteella, etteivät kyseisessä säännöksessä asetetut tosiseikkoihin perustuvat edellytykset täyttyneet. Toisenlaisen päätelmän tekeminen edellyttäisi näin ollen käsiteltävän asian tosiseikkojen uudelleenarviointia, mikä ei ole mahdollista muutoksenhakuvaiheessa.
71.      Seuraava toista valitusperustetta koskeva analyysi esitetään siis ylimääräisenä.
72.      Huomautan tässä yhteydessä, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 48 kohdassa, että asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan kolmannessa alakohdassa kodifioidaan lähinnä unionin tuomioistuimen ja unionin yleisen tuomioistuimen vakiintunut oikeuskäytäntö, jonka mukaan yhteenliittymän jäsenyritysten liikevaihto voidaan ottaa tarkasti määritellyissä tilanteissa huomioon silloin, kun yhteenliittymän koko ja taloudellinen valta eivät käy ilmi sen liikevaihdosta. Tällöin unionin kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävien sakkojen pelotevaikutus ei vaarannu.
73.      Kuten edellä tämän ratkaisuehdotuksen 24 ja 25 kohdassa täsmensin, nämä toteamukset ovat perusteltuja, eikä niitä mielestäni voida kyseenalaistaa valittajien esittämillä eri argumenteilla.
74.      Yhtäältä valittajien argumentti, jonka mukaan tuomion Coop de France bétail et viande 97 kohdasta ilmenee, että yhteenliittymän jäsenten liikevaihto voidaan ottaa huomioon paitsi pelotevaikutuksen varmistamiseksi myös muista syistä, kuten sen vuoksi, että jäsenet ovat osallistuneet rikkomiseen, että se koskee niiden toimintaa ja että se toteutetaan suoraan jäsenten hyväksi, johtuu nimittäin selvästi kyseisen tuomion puutteellisesta ja valikoivasta tulkinnasta. Tässä argumentissa ei näet mainita, että tuomion Coop de France bétail et viande 96 kohdassa todettiin nimenomaisesti, että komission mahdollisuus ottaa huomioon yhteenliittymän jäsenten liikevaihto on merkityksellinen silloin, kun yhteenliittymän oma liikevaihto ei ole oikeasuhteinen sen toimintaan ja kokoon nähden, nimenomaan ”määrätäkseen seuraamuksen, joka on ehkäisevä”. Lisäksi on korostettava, että liettualaisia notaareja koskevan tuomion 123 kohdassa vahvistettiin uudelleen, että varoittavalla vaikutuksella on keskeinen merkitys jäsenten liikevaihdon huomioon ottamista koskevassa päätöksessä.
75.      Toisaalta perusoikeuskirjan 49 artiklan rikkomista koskeva väite, joka koskee määrätyn seuraamuksen oikeasuhteisuutta, on hylättävä, koska sakko on laskettu Conserve Italian rikkomisen kohteena olevilta markkinoilta saaman todellisen liikevaihdon perusteella. Näin ollen ja toisin kuin valittajat väittävät, sen lisäksi, ettei Conserve Italian kunkin maatilan tuottamista tuotteista saamalla liikevaihdolla ole mitään oikeudellista perustaa, tämä liikevaihto ei ilmentänyt asianmukaisesti kilpailusääntöjen rikkomisesta vastuussa olevan yksikön eli Conserve Italian kokoa ja taloudellista valtaa unionin lainsäätäjän tarkoitusta vastaavasti.
76.      Näin ollen ehdotan, että toinen valitusperuste jätetään tutkimatta tai joka tapauksessa hylätään perusteettomana ja että valitus hylätään siten kokonaisuudessaan.
VII  Oikeudenkäyntikulut
77.      Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdassa määrätään, että jos valitus on perusteeton, unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista. Kyseisen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdassa, jota sovelletaan valituksen käsittelyyn työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla, määrätään, että asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska valittajien valitusperusteet on nähdäkseni hylättävä, ehdotan, että ne velvoitetaan vastaamaan oikeudenkäyntikuluista.
VIII  Ratkaisuehdotus
78.      Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin ratkaisee asian seuraavasti:
–        Valitus hylätään.
–        Conserve Italia – Consorzio Italiano fra cooperative agricole Soc. coop. agr. ja Conserves France SA vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja ne velvoitetaan korvaamaan Euroopan komission oikeudenkäyntikulut.
1      Alkuperäinen kieli: ranska.
2      Euroopan talousalueesta 2.5.1992 tehty sopimus (EYVL 1994, L 1, s. 3; jäljempänä ETA-sopimus).
3      EUVL 2022, C 412, s. 6. Komission päätöksen konsolidoitu toisinto on saatavilla (ainoastaan italian kielellä) osoitteessa https://ec.europa.eu/competition/antitrust/cases1/202244/AT_40127_8594806_3044_5.pdf.
4      [SEUT 101] ja [SEUT 102] artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annettu neuvoston asetus (EYVL 2003, L 1, s. 1).
5      EUVL 2006, C 210, s. 2.
6      Nämä kaksi sopimusta koskivat erityisesti myyntihintojen vahvistamista, hinnoittelupolitiikan ja
‑rakenteen koordinointia, määrällisten kiintiöiden ja markkinaosuuksien jakamista, asiakkaiden ja markkinoiden jakamista, vähittäiskauppiaille tai ravitsemisalalle toimitettavien tarjouspyyntöjen ja hintatarjousten koordinointia, muiden myyntiehtojen ja alennusten, myös markkinointistrategian ja myynninedistämispolitiikan, koordinointia sekä viestintää ja kaupallisesti arkaluonteisten tietojen vaihtamista (ks. valituksenalaisen tuomio 8 kohta).
7      Ks. sakon määrän määrittämisestä riidanalaisen päätöksen 577–683 kohta, joihin unionin yleinen tuomioistuin viittaa valituksenalaisen tuomion 17–23 kohdassa. Sakko määritettiin seuraavasti: Komissio totesi aluksi, että edellisessä kohdassa tarkoitetun rikkomisen kohteena olleiden säilykevihannesten myynnin arvo oli noin 40 miljoonaa euroa. Tämän jälkeen se sovelsi tähän määrään 18 prosentin kerrointa ottaakseen huomioon kyseisen rikkomisen vakavuuden ja teki näin saadun summan perusteella useita mukautuksia, jotka liittyivät rikkomisen kestoon ja pelotevaikutusta koskevaan tavoitteeseen, minkä vuoksi se päätyi noin 102 miljoonan suuruiseen sakon ”perusmäärään”. Perusmäärää alennettiin myöhemmin 81 miljoonaan euroon tiettyjen lieventävien seikkojen perusteella. Komissio totesi kuitenkin, että vaikka tätä määrää oli alennettu, se ylitti sakon lakisääteisen enimmäismäärän, joka oli kymmenen prosenttia kyseisen yksikön edellisen tilikauden konsolidoidusta kokonaisliikevaihdosta (n. 797 miljoonaa euroa) asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan mukaisesti (eli noin 80 miljoonaa euroa), ja alensi määrää uudelleen, jotta se ei ylittäisi tätä enimmäismäärää. Lopuksi komissio sovelsi näin saatuun määrään kahta merkittävää lisäalennusta (joista ensimmäinen oli 50 prosenttia ja toinen 49,83 prosenttia) ottaakseen huomioon yhtäältä Conserve Italian myötävaikutuksen sen jättämän sakoista vapauttamista tai niiden lieventämistä koskevan hakemuksen yhteydessä ja toisaalta toteamuksen, jonka mukaan ilman alennusta sakko ”vaarantaisi väistämättä valittajien elinkelpoisuuden” (sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 35 kohdan mukaisesti).
8      Valittajat arvostelivat ensimmäisessä kanneperusteessaan komissiota siitä, että se oli vahvistanut sakon enimmäismäärän Conserve Italia ‑konsernin riidanalaisen päätöksen tekemistä edeltäneen tilikauden konsolidoidun kokonaisliikevaihdon (n. 800 miljoonaa euroa) perusteella asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan mukaisesti, vaikka sen olisi pitänyt ottaa kyseisen asetuksen 23 artiklan 2 kohdan kolmannen alakohdan mukaisesti huomioon Conserve Italian samana ajanjaksona saama liikevaihto, joka liittyi yksinomaan riidanalaisen päätöksen kohteena olevia maataloustuotteita toimittaneisiin maatiloihin
(n. 57 miljoonaa euroa). Ne väittivät tältä osin, että komissio luokitteli riidanalaisessa päätöksessä Conserve Italian virheellisesti yritykseksi eikä yritysten yhteenliittymäksi ja jätti siksi virheellisesti soveltamatta yritysten yhteenliittymiin sovellettavia sakon enimmäismäärän määrittämistä koskevia säännöksiä.
9      Toisessa kanneperusteessa, joka jakautui neljään osaan, riitautettiin näiden säännösten nojalla sakon perusmäärän määritys ensinnäkin huomioon otetun myynnin arvon, toiseksi rikkomisen vakavuuden huomioon ottamisen, kolmanneksi rikkomisen keston huomioon ottamisen ja neljänneksi pelotevaikutuksen aikaan saamiseksi määrättävän lisäsumman osalta.
10      Ks. vastaavasti tuomio 3.9.2024, Illumina ja Grail v. komissio (C‑611/22 P ja C‑625/22 P, EU:C:2024:677, 116 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
11      Kursivointi tässä.
12      Ks. tuomio 19.2.2002, Wouters ym. (C‑309/99, EU:C:2002:98, 62 kohta) ja julkisasiamies Légerin ratkaisuehdotus Wouters ym. (C‑309/99, EU:C:2001:390, 59–61 kohta).
13      6.2.1962 annettu neuvoston asetus, perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus (EYVL 1962, 13, s. 204). Kyseisen asetuksen 15 artiklan 2 kohdassa säädettiin ainoastaan, että komissio voi ”määrätä yrityksille tai yritysten yhteenliittymille sakon, joka on vähintään 1 000 ja enintään 1 000 000 laskentayksikköä taikka tätä suurempi mutta enintään 10 prosenttia kunkin rikkomukseen osallisen yrityksen edellisen tilikauden liikevaihdosta” (kursivointi tässä).
14      Ks. vastaavasti tuomio 23.2.1994, CB ja Europay v. komissio (T‑39/92 ja T‑40/92, EU:T:1994:20, 136 ja 137 kohta); tuomio 21.2.1995, SPO ym. v. komissio (T‑29/92, EU:T:1995:34, 385 kohta) ja tuomio 14.5.1998, Finnboard v. komissio (T‑338/94, EU:T:1998:99, 270 ja 282 kohta), pysytetty muutoksenhaussa 16.11.2000 annetulla tuomiolla Finnboard v. komissio (C‑298/98 P, EU:C:2000:634; jäljempänä tuomio Finnboard).
15      Ks. tuomio Finnboard (66 kohta) (kursivointi tässä). Ks. myös unionin tuomioistuimen presidentin määräys 23.3.2001, FEG v. komissio (C‑7/01 P(R), EU:C:2001:183, 11 kohta).
16      Komission ehdotus neuvoston asetukseksi perustamissopimuksen 81 ja 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta ja asetusten (ETY) N:o 1017/68, (ETY) N:o 2988/74, (ETY) N:o 4056/86 ja (ETY) N:o 3975/87 muuttamisesta (KOM(2000) 582 final) (EUVL 2000, C 365 E, s. 284).
17      Ks. ehdotuksesta neuvoston asetukseksi perustamissopimuksen 81 ja 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta ja asetusten (ETY) N:o 1017/68, (ETY) N:o 2988/74, (ETY) N:o 4056/86 ja (ETY) N:o 3975/87 muuttamisesta 21.6.2001 annettu Euroopan parlamentin mietintö – Talous- ja raha-asioiden valiokunta (A5-0229/2001).
18      Ks. vastaavasti tuomio 18.1.2024, Lietuvos notarų rūmai ym. (C‑128/21, EU:C:2024:49, 125 kohta; jäljempänä liettualaisia notaareja koskeva tuomio), jossa unionin tuomioistuin vahvisti, että kyseinen oikeuskäytäntö on ”kodifioitu” tähän säännökseen.
19      Tuomio 18.12.2008, Coop de France bétail et viande ym. v. komissio (C‑101/07 P ja C‑110/07 P, EU:C:2008:741; jäljempänä tuomio Coop de France bétail et viande).
20      Ks. tuomio Coop de France bétail et viande (94 ja 98 kohta) ja liettualaisia notaareja koskeva tuomio (123–125 kohta). Ks. myös määräys 23.3.2001, FEG v. komissio (C 7/01 P(R), EU:C:2001:183, 11 kohta), jonka mukaan ”tarkastelu perustuu ajatukseen, jonka mukaan vaikutusvalta, jota yritysten yhteenliittymä on voinut käyttää markkinoilla, ei riipu sen omasta ’liikevaihdosta’, joka ei ilmaise mitään sen koosta tai sen taloudellisesta voimasta, vaan sen jäseninä olevien yritysten liikevaihdosta, jota on pidettävä osoituksena yhteenliittymän koosta ja taloudellisesta voimasta”.
21      Ks. tuomio 26.1.2017, Laufen Austria v. komissio (C‑637/13 P, EU:C:2017:51, 47 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
22      Ks. vastaavasti tuomio 7.6.1983, Musique Diffusion française ym. v. komissio (100/80–103/80, EU:C:1983:158, 119–121 kohta).
23      Ks. tuomio 26.11.2013, Groupe Gascogne v. komissio (C‑58/12 P, EU:C:2013:770, 47 ja 48 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
24      Ks. valituksenalaisen tuomion 29–32 kohta, joissa unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi ensimmäisen kanneperusteen ja totesi komission katsoneen perustellusti, että Conserve Italia on asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitettu yritys, koska on selvää, että se harjoittaa taloudellista toimintaa, joka muodostuu tuotteiden tarjoamisesta erityisesti säilykevihannesten markkinoilla.
25      Ks. valituksen 28 kohta, jossa todetaan, että ”sen oikean olettaman perusteella, että Conserve Italiaa on pidettävä yrityksenä, koska se harjoittaa taloudellista toimintaa markkinoilla, unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että kaikki valittajien esittämät argumentit, joilla pyritään osoittamaan tämän toiminnan erityispiirteet, on lähtökohtaisesti hylättävä, koska ne ovat yksinkertaisesti tehottomia” (kursivointi tässä).
26      Ks. tuomio 25.3.2021, Slovak Telekom v. komissio (C‑165/19 P, EU:C:2021:239, 98 ja 99 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Asianosainen ei voi esittää ensimmäistä kertaa unionin tuomioistuimessa perustetta, johon hän ei ole vedonnut unionin yleisessä tuomioistuimessa, koska asianosaisella olisi muutoin oikeus saattaa unionin tuomioistuimen, jonka toimivalta muutoksenhakuasioissa on rajattu, käsiteltäväksi unionin yleisessä tuomioistuimessa käsiteltyä oikeusriitaa laajempi oikeusriita. Uudet perusteet, joita ei ole esitetty unionin yleiselle tuomioistuimelle, on näin ollen jätettävä tutkimatta muutoksenhaun yhteydessä.
27      Kannekirjelmän ensimmäisen kanneperusteen otsikko oli nimittäin ”Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee SEUT 101 artiklan 1 kohdan, asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan kolmannen alakohdan ja suuntaviivojen 33 kohdan rikkomista, tosiseikkoja koskevaa virhettä ja oikeudellista virhettä siltä osin kuin Conserve Italia luokiteltiin yritykseksi eikä yritysten yhteenliittymäksi sekä virhettä sakon enimmäismäärän määrittelemisessä” (kursivointi tässä). Ks. myös kannekirjelmän 81 kohta, jonka mukaan ”komissio on tehnyt tosiseikkoja koskevan virheen ja oikeudellisen virheen luokitellessaan Conserve Italian yritykseksi eikä SEUT 101 artiklan 1 kohdassa ja ETA-sopimuksen 53 artiklassa tarkoitetuksi yritysten yhteenliittymäksi”. Ks. vielä kannekirjelmän 173 kohta, jossa väitetään, että ”ei voida yhtyä näkemykseen, jonka mukaan Conserve Italiaa olisi pidettävä yrityksenä kilpailuoikeutta sovellettaessa, tarkemmin sanottuna sakon lakisääteistä enimmäismäärää laskettaessa, sillä se on kansallisen (siviili- ja vero-)oikeuden ja unionin oikeuden mukaan päinvastoin väline, jonka kautta yksinomaan osakkaiden edun mukaisesti ja niiden hyväksi toimivat maataloustuottajat yhdistyvät ja jonka valvonta osakkaiden on varmistettava”.
28      Conserve Italia olettaa, että ”asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa säädetään kahdesta eri laskentamenetelmästä sen mukaan, onko kilpailuoikeuden rikkomiseen syyllistynyt yritys (toinen alakohta) vai yritysten yhteenliittymä (kolmas alakohta)” (ks. tästä kannekirjelmän 86 kohta). Näiden säännösten tällaisessa tulkinnassa ei kuitenkaan oteta huomioon, että toisessa alakohdassa viitataan nimenomaisesti myös yritysten yhteenliittymiin.
29      Ks. kannekirjelmän 58 kohta, jonka mukaan ”Conserve Italian tapauksessa, jossa on kyse yrityksen ja yritysten yhteenliittymän välisestä kahtiajaosta, komissio on asettanut etusijalle ensimmäisen näistä kahdesta luonnehdinnasta ja jättänyt toisen perusteettomasti huomiotta”.
30      Valittajat nimittäin väittivät unionin yleiselle tuomioistuimelle toimittamansa vastauksen 16 kohdassa, että ”koska Conserve Italia oli (ilmeisen kiistattomasti) luokiteltu yritysten yhteenliittymäksi, komission olisi pitänyt määrittää, mikä asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa tai 23 artiklan 2 kohdan kolmannessa alakohdassa kuvatuista tapauksista vastasi parhaiten Conserve Italian kaltaisen jäsennellyn maatalousosuuskunnan toimintamekanismeja” (kursivointi tässä).
31      Valittajien mukaan unionin yleisen tuomioistuimen olisi näiden Conserve Italian pääomayhtiöistä tai yhtä tuotetta tarjoavista osuuskunnista erottavien erityispiirteiden vuoksi pitänyt määrittää sakon määrä asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan kolmannen alakohdan säännösten mukaisesti.
32      Ks. analogisesti tuomio 25.11.2020, komissio v. GEA Group (C‑823/18 P, EU:C:2020:955, 65 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Osuuskuntien osalta tämä huomioon ottaminen perustuu sekä unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöön (ks. analogisesti tuomio 8.9.2011, Paint Graphos ym., C‑78/08–C‑80/08, EU:C:2011:550, 55 kohta) että unionin lainsäädäntöön (ks. eurooppaosuuskunnan (SCE) säännöistä 22.7.2003 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 1435/2003 (EUVL 2003, L 207, s. 1) ja komission tiedonanto neuvostolle, Euroopan parlamentille, Euroopan talous- ja sosiaalikomitealle sekä alueiden komitealle osuuskuntien edistämisestä Euroopassa, KOM(2004) 18 lopullinen).
33      Ks. tuomio 2.4.2009, France Télécom v. komissio (C‑202/07 P, EU:C:2009:214, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
34      Ks. tuomio 21.12.2023, United Parcel Service v. komissio (C‑297/22 P, EU:C:2023:1027, 47 kohta). Ks. vastaavasti myös tuomio 2.9.2021, Ja zum Nürburgring v. komissio (C‑647/19 P, EU:C:2021:666, 36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
35      Ks. tuomio 4.10.2024, Ferriere Nord v. komissio (C‑31/23 P, EU:C:2024:851, 172 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
36      Ks. tuomio 21.12.2023, European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2023:1011, 112 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
37      Unionin yleinen tuomioistuin nimittäin katsoi valituksenalaisen tuomion 34 ja 35 kohdassa, että vakiintuneen oikeuskäytännön perusteella komissio totesi riidanalaisen päätöksen 647 perustelukappaleessa oikeutetusti, että vaikka myös Conserve Italiaa voidaan pitää SEUT 101 artiklassa tarkoitettuna yritysten yhteenliittymänä, koska sen jäsenet ovat yrityksiä tai yritysten yhteenliittymiä, tämä seikka ei vaikuta millään tavoin sen luokitteluun yritykseksi.
38      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 29–32 kohta.
39      Ks. kanne (otsikon ”Conserve Italia on yritysten yhteenliittymä” alla olevat 99–167 kohta).
40      Ks. kanne (84, 99 ja 100 kohta).
41      Ks. kanne (99 kohta).
42      Ks. kanne (112–121 kohta).
43      Ks. kanne (122–126 kohta).
44      Ks. kanne (127–132 ja 133–135 kohta).
45      Ks. kanne (136–147 kohta).
46      Ks. kanne (148–167 kohta).
47      Hedelmä- ja vihannesalan yhteisestä markkinajärjestelystä 28.10.1996 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 2200/96 (EYVL 1996, L 297, s. 1), maatalouden yhteisestä markkinajärjestelystä ja tiettyjä maataloustuotteita koskevista erityissäännöksistä 22.10.2007 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 1234/2007 (yhteisiä markkinajärjestelyjä koskeva asetus) (EUVL 2007, L 299, s. 1), joka on kumottu maataloustuotteiden yhteisestä markkinajärjestelystä ja neuvoston asetusten (ETY) N:o 992/72, (ETY) N:o 234/79, (EY) N:o 1037/2001 ja (EY) N:o 1234/2007 kumoamisesta 17.12.2013 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 1308/2013 (EUVL 2013, L 347, s. 671), ja asetus N:o 1435/2003.
48      Ks. kanne (168–173 kohta).
49      Näissä kohdissa viitataan vastaavasti 16.11.1995 annettuun tuomioon Fédération française des sociétés d’assurance ym. (C‑244/94, EU:C:1995:392, 20 kohta) ja 2.7.1992 annettuun tuomioon Dansk Pelsdyravlerforening v. komissio (T‑61/89, EU:T:1992:79, 52 kohta).
50      Ks. vastaavasti tuomio 16.11.1995, Fédération française des sociétés d’assurance ym. (C‑244/94, EU:C:1995:392, 21 kohta).
51      Unionin yleinen tuomioistuin tukeutui tältä osin siihen, että valittajat ovat korostaneet yhtäältä maatilojen ja Conserve Italian välisen integraation puuttumista ja toisaalta maatilojen johtavaa ja keskeistä roolia Conserve Italian sisäisessä rakenteessa.
52      Unionin yleinen tuomioistuin on nimittäin todennut, että useat seikat ovat ristiriidassa sen valittajien argumentin kanssa, jonka mukaan Conserve Italia ei ole itsenäinen toimija vaan pelkkä maatilojen väline. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan yhtäältä ei ole kiistetty sitä, että Conserve Italia jalostaa maatilojen eli sen 34 osakkaaseen kuuluvien noin 14 000 jäsenen sille toimittamia tuoreita hedelmiä ja vihanneksia omistamassaan ja hallinnoimassaan tehtaassa ja myy jalostettuja tuotteita asiakkailleen (valituksenalaisen tuomion 43 kohta). Toisaalta Conserve Italian 26.10.2018 hyväksymästä puutarha-alan säännöstöstä, jolla säännellään Conserve Italian ja sen osakkaiden välistä suhdetta, ilmenee, että säilykevihannesten markkinoilla toteutettavan kyseisen yrityksen markkinointistrategian määrittää Conserve Italia eivätkä maatilat. Puutarha-alan säännöstön 1 §:ssä nimittäin säädetään, että Conserve Italian hallitus määrittelee tarvittavat markkinointiohjelmat, raaka-aineiden määrät ja tyypit. Kyseisen säännöstön 6 §:n mukaan Conserve Italian jäsenet saavat käyttää ainoastaan Conserve Italian niille toimittamia siemeniä (valituksenalaisen tuomion 44 kohta).
53      Kuten unionin yleinen tuomioistuin perustellusti muistuttaa valituksenalaisen tuomion 15 kohdassa, unionin tuomioistuimet eivät myöskään voi korvata kyseessä olevan toimen toteuttajan perusteluja omillaan (ks. vastaavasti tuomio 25.7.2018, Orange Polska v. komissio, C‑123/16 P, EU:C:2018:590, 105 kohta).
54      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 48.
55      Valittajat ovat esittäneet valituksessaan ainoastaan, että niiden alkuhuomautusten, jotka koskevat Conserve Italian toimintaa, ”pitäisi mahdollistaa sen selventäminen, että unionin yleinen tuomioistuin on vääristänyt tosiseikkoja”, mutta valittajat eivät esitä täsmällisesti niitä seikkoja, jotka unionin yleinen tuomioistuin on vääristänyt, eivätkä myöskään sitä, miten tämä ilmenee ilmeisellä tavalla asiakirja-aineistosta (ks. vastaavasti tuomio 24.10.2024, komissio v. Intel Corporation (C‑240/22 P, EU:C:2024:915, 228 kohta).
56      Ks. tuomio 14.10.2010, Deutsche Telekom v. komissio (C‑280/08 P, EU:C:2010:603, 53 kohta).
57      Tämä argumentointi on nimittäin esitetty kannekirjelmässä otsikon ”Conserve Italialla on vastaavanlainen rakenne kuin unionin lainsäädännössä säädetyillä maatalousorganisaatioilla, joita varten on säädetty tilapäisestä eurooppalaisesta säännöstöstä”, alla, ja tämä otsikko puolestaan on yksi III.A.4 luvun ”Conserve Italia on yritysten yhteenliittymä” alaotsikoista. Valittajat väittävät kannekirjelmän 173 kohdassa lisäksi, että ”ei voida yhtyä siihen näkemykseen, että Conserve Italiaa on pidettävä yrityksenä kilpailuoikeutta sovellettaessa, tarkemmin sanottuna sakon lakisääteistä enimmäismäärää laskettaessa, sillä se on kansallisen (siviili- ja vero-)oikeuden ja unionin oikeuden mukaan päinvastoin väline, jonka kautta yksinomaan osakkaiden edun mukaisesti ja niiden hyväksi toimivat maataloustuottajat yhdistyvät ja jonka valvonta osakkaiden on varmistettava” (kursivointi tässä).
58      Ks. unionin yleiseen tuomioistuimeen jätetyn vastauskirjelmän 36 ja 37 kohta.
59      Ks. mm. asetuksen N:o 1308/2013 173 perustelukappale ja 206 artikla, joiden mukaan ”jollei tässä asetuksessa toisin säädetä, [SEUT] 101–[SEUT] 106 artiklaa sekä niiden täytäntöönpanosäännöksiä sovelletaan Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 42 artiklan mukaisesti kaikkiin [SEUT] 101 artiklan 1 kohdassa ja 102 artiklassa tarkoitettuihin sopimuksiin, päätöksiin ja menettelytapoihin, jotka koskevat maataloustuotteiden tuotantoa tai kauppaa, jollei tämän asetuksen 207–210 a artiklasta muuta johdu”.
60      Ks. vastaavasti tuomio 16.6.2016, SKW Stahl-Metallurgie ja SKW Stahl-Metallurgie Holding v. komissio (C‑154/14 P, EU:C:2016:445, 39 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
61      Liikevaihto, joka on saatu kaikkiaan 14 000 maatilan tuottamien jalostettujen tuotteiden myynnistä. Kyseiset maatilat ovat tuottaneet tomaatteja, päärynöitä, persikoita, maissia, herneitä, papuja, kikherneitä, aprikooseja, omenoita, vihreitä papuja, kiivejä ja linssejä.
62      Liikevaihto, joka on saatu 350:ltä yksinomaan vihreitä papuja, herneitä ja maissia tuottavalta maatalousyritykseltä saatujen jalostettujen tuotteiden myynnistä markkinoilla.
63      Valittajat muistuttavat tässä yhteydessä, että Conserve Italian maatiloille maksama määrä määritetään vähentämällä tuotteiden myynnistä markkinoilla saatavista kokonaistuloista ne kustannukset, joita osuuskunnalle on aiheutunut tämän tuoteryhmän jalostuksesta ja kaupan pitämisestä. Valittajien mukaan maatilojen laskuttama määrä on siksi selvästi pienempi kuin säilykevihannesten myynnistä laskutettu määrä. Tällöin osuuskuntamuotoon yhdistyneet yritykset saisivat perusteettoman etuaseman sellaisiin yrityksiin nähden, jotka päinvastoin päättävät itse jalostaa ja myydä tuotteet. Tästä syystä valittajat katsoivat, että oli asianmukaisempaa vaatia Conserve Italian liikevaihdon huomioon ottamista, kunhan se rajoittuu kartellin kattamiin tuotteisiin. Avoimuusperiaatteen mukaisesti voidaan lähtökohtaisesti katsoa, että tämä liikevaihto on saatu maatiloilta, vaikkakin osuuskuntajärjestelmän kautta.
64      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 20–22 kohta.
65      Huomautan tässä yhteydessä, että komission mielestä nämä tilat eivät toimineet niillä markkinoilla, joihin rikkominen vaikutti, eli säilykevihannesten markkinoilla, vaan raakavihannesten markkinoilla myymällä muun muassa näitä vihanneksia Conserve Italian jäseninä oleville osuuskunnille (ks. riidanalaisen päätöksen 656 perustelukappale).
66      Ks. kannekirjelmän 175–177 kohta, jossa valittajat alun perin väittivät, että kolmatta alakohtaa on sovellettava jo pelkästään sillä perusteella, että Conserve Italia on yritysten yhteenliittymä, ottamatta huomioon sitä, että myös toinen alakohta koskee yritysten yhteenliittymiä.
67      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 55.
68      Valittajat näyttävät itse myöntävän tämän kannekirjelmän 48 kohdassa, jossa ne toteavat, että ”pyyntö ottaa huomioon Conserve Italian liikevaihto (asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan kolmannen alakohdan sanamuodon mukaan edellytettävän) maatilojen liikevaihdon sijaan johtuu tarpeesta ottaa osuustoiminta-alan erityispiirteet huomioon – –” (kursivointi tässä).
69      Korostan nimittäin, että kannekirjelmänsä 179 kohdassa valittajat olivat tosiasiallisesti ottaneet vertailukohdaksi tilivuoden 2020/2021 eli riidanalaisen päätöksen antamista edeltäneen vuoden, mutta ehdottivat valituksessaan viitevuodeksi kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistumisen viimeistä vuotta eli tilivuotta 2012/2013.
70      Ks. riidanalaisen päätöksen 639 perustelukappale.
71      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 6.
72      Erityisesti tuomio Coop de France bétail et viande (97 ja 98 kohta).