Väliaikainen versio
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (kolmas jaosto)
23 päivänä huhtikuuta 2026 (*)
Muutoksenhaku – Valtiontuki – SEUT 107 artiklan 3 kohdan b alakohta – Saksan lentoliikenteen markkinat – Saksan liittotasavallan eräälle lentoyhtiölle covid-19-pandemian yhteydessä myöntämä tuki – Tilapäiset puitteet valtiontukitoimenpiteille – Deutsche Lufthansa AG:n pääomitus – Euroopan komission päätös olla esittämättä huomautuksia – Tuki, jolla pyritään korjaamaan talouden vakava häiriö
Asiassa C‑457/23 P,
jossa on kyse Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 56 artiklaan perustuvasta valituksesta, joka on pantu vireille 20.7.2023,
Deutsche Lufthansa AG, kotipaikka Köln (Saksa), edustajinaan aluksi J. Burger, H.-J. Niemeyer, C. Sielmann ja C. Wilken, Rechtsanwälte, sittemmin P. Heuser, H.-J. Niemeyer, C. Sielmann ja C. Wilken, Rechsanwälte,
valittajana,
ja jossa valittajan vastapuolina ja muina osapuolina ovat
Ryanair DAC, kotipaikka Swords (Irlanti), edustajinaan aluksi F.-C. Laprévote ja E. Vahida, avocats, D. Pérez de Lamo ja S. Rating, abogados, sittemmin F.-C. Laprévote ja E. Vahida, avocats, sekä S. Rating, abogado,
Condor Flugdienst GmbH, kotipaikka Neu-Isenburg (Saksa), edustajinaan aluksi A. Israel ja J. Lang, Rechtsanwälte, G. J. Dietrich, barrister, ja E. Wright, avocate, sittemmin A. Israel ja J. Lang, Rechtsanwälte, sekä G. J. Dietrich, barrister, sittemmin A. Israel ja J. Lang, Rechtsanwälte, sekä T. Peevska, avocate, ja lopuksi A. Israel ja J. Lang, Rechtsanwälte, sekä M. Álvarez-Requejo Heredero, abogada,
kantajina ensimmäisessä oikeusasteessa,
Euroopan komissio, asiamiehinään L. Flynn, J. Carpi Badía ja F. Tomat,
vastaajana ensimmäisessä oikeusasteessa, ja
Saksan liittotasavalta, asiamiehinään aluksi J. Möller ja P.-L. Krüger, sittemmin J. Möller,
Ranskan tasavalta,
väliintulijoina ensimmäisessä oikeusasteessa,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (kolmas jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja C. Lycourgos sekä tuomarit O. Spineanu-Matei, S. Rodin (esittelevä tuomari), N. Piçarra ja N. Fenger,
julkisasiamies: A. Biondi,
kirjaaja: hallintovirkamies M. Longar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 7.5.2025 pidetyssä istunnossa esitetyn,
kuultuaan julkisasiamiehen 16.10.2025 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
1        Deutsche Lufthansa AG (jäljempänä DLH) vaatii valituksellaan unionin tuomioistuinta kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen 10.5.2023 antaman tuomion Ryanair ja Condor Flugdienst v. komissio (Lufthansa; Covid-19) (T‑34/21 ja T‑87/21, EU:T:2023:248; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla unionin yleinen tuomioistuin kumosi valtiontuesta SA 57153 (2020/N) 25.6.2020 annetun komission päätöksen C(2020) 4372 final – Saksa – Covid-19 – Tuki Lufthansalle, sellaisena kuin se on oikaistuna 14.12.2021 annetulla komission päätöksellä C(2021) 9606 final (jäljempänä riidanalainen päätös).
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Asetus (ETY) N:o 95/93
2        Lähtö- ja saapumisaikojen jakamista yhteisön lentoasemilla koskevista yhteisistä säännöistä 18.1.1993 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 95/93 (EYVL 1993, L 14, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 21.4.2004 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 793/2004 (EUVL 2004, L 138, s. 50), 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä asetuksessa tarkoitetaan
a) ’lähtö- ja saapumisajalla’ [– –] koordinaattorin tämän asetuksen mukaisesti antamaa lupaa käyttää lentoliikenteen harjoittamiseen tarvittavaa koordinoidun lentoaseman koko lentoasemainfrastruktuuria laskeutumista tai lentoon lähtöä varten tiettynä päivänä ja kellonaikana, jonka koordinaattori on jakanut tämän asetuksen mukaisesti;
– –”
Tilapäiset puitteet
3        Tilapäisistä puitteista valtiontukitoimenpiteille talouden tukemiseksi tämänhetkisessä covid-19-epidemiassa annettu komission tiedonanto (2020/C‑91 1/01, EUVL 2020, C 91 I, s. 1) julkaistiin 20.3.2020 Euroopan unionin virallisessa lehdessä, minkä jälkeen sitä muutettiin seitsemän kertaa. Kyseisen tiedonannon, sellaisena kuin se on muutettuna 8.5.2020 annetulla komission tiedonannolla (2020/C‑164/03, EUVL 2020, C 164, s. 3) (jäljempänä tilapäiset puitteet), 44, 49, 51, 54, 59, 60–63, 67–70 ja 72 kohdassa todettiin seuraavaa:
”3.11.      Pääomitustoimet
44.      Näissä tilapäisissä puitteissa vahvistetaan EU:n valtiontukisääntöjen mukaiset kriteerit, joiden perusteella jäsenvaltiot voivat myöntää julkista tukea oman pääoman ehtoisten ja/tai hybridipääomainstrumenttien muodossa yrityksille, joilla on taloudellisia vaikeuksia covid-19-epidemian vuoksi – – Puitteilla on tarkoitus varmistaa, ettei talouden häiriintyminen johda sellaisten yritysten tarpeettomaan poistumiseen markkinoilta, jotka olivat elinkelpoisia ennen covid-19-epidemiaa. Sen vuoksi pääomitukset eivät saa ylittää vähimmäismäärää, joka tarvitaan tuensaajan elinkelpoisuuden varmistamiseksi, ja niillä olisi ainoastaan palautettava covid-19-epidemiaa edeltänyt tuensaajan pääomarakenne menemättä sen pidemmälle. Suurten yritysten on raportoitava, miten saadulla tuella edistetään kyseisten yritysten toimintaa vihreään ja digitaaliseen siirtymään liittyvien EU:n tavoitteiden ja kansallisten velvoitteiden, myös vuotta 2050 koskevan EU:n ilmastonneutraaliustavoitteen mukaisesti.
– –
3.11.2.      Tukikelpoisuus- ja mukaantuloedellytykset
49.      Covid-19:ään liittyvän pääomitustoimen on täytettävä seuraavat edellytykset:
a)      ilman valtion tukitoimea tuensaaja joutuisi lopettamaan toimintansa tai sillä olisi vakavia vaikeuksia pitää sitä yllä.
Tällaiset vaikeudet voidaan osoittaa erityisesti tuensaajan velkaantumisasteen heikkenemisellä tai vastaavilla indikaattoreilla;
– –
c)      tuensaajalla ei ole mahdollisuutta hankkia markkinoilta rahoitusta kohtuullisin ehdoin, eivätkä asianomaisessa jäsenvaltiossa käytössä olevat horisontaaliset toimenpiteet, joilla katetaan likviditeettitarpeita, riitä yrityksen elinkelpoisuuden varmistamiseen; – –
– –
51.      Tämän jakson ja 3.11.4, 3.11.5, 3.11.6 ja 3.11.7 jakson vaatimukset koskevat sekä covid-19:ään liittyviä pääomitusohjelmia että yksittäisiä tukitoimia. Hyväksyessään tukiohjelmaa komissio pyytää erillistä ilmoitusta yksittäisestä tuesta, joka ylittää 250 miljoonan euron enimmäismäärän. Komissio arvioi tällaisten ilmoitusten tapauksessa, onko tarjolla oleva markkinarahoitus tai likviditeettitarpeiden kattamiseen tarkoitetut horisontaaliset toimenpiteet riittämättömiä varmistamaan yrityksen elinkelpoisuuden, ovatko valitut pääomitusinstrumentit ja niihin liittyvät edellytykset asianmukainen keino puuttua tuensaajan vakaviin vaikeuksiin, onko tuki oikeasuhteista ja noudatetaanko tässä jaksossa ja 3.11.4, 3.11.5, 3.11.6 ja 3.11.7 jaksossa vahvistettuja edellytyksiä.
– –
3.11.4.      Pääomituksen määrä
54.      Jotta voidaan varmistaa tuen oikeasuhteisuus, covid-19:ään liittyvän pääomituksen määrä ei saa ylittää vähimmäismäärää, joka tarvitaan tuensaajan elinkelpoisuuden varmistamiseen, ja sillä olisi ainoastaan palautettava covid-19-epidemiaa edeltänyt tuensaajan pääomarakenne eli 31. joulukuuta 2019 vallinnut tilanne menemättä sen pidemmälle. Arvioitaessa tuen oikeasuhteisuutta on otettava huomioon covid-19-epidemian yhteydessä saatu tai suunniteltu valtiontuki.
– –
3.11.5.      Korvaus ja valtion irtautuminen
Yleiset periaatteet
– –
59.      Jäljempänä esitettyjen korvausmenetelmien sijasta jäsenvaltiot voivat ilmoittaa ohjelmista tai yksittäisistä toimista, joissa korvausmenetelmää mukautetaan pääomainstrumentin ominaisuuksien ja etuoikeusaseman perusteella. Edellytyksenä on kuitenkin, että niillä on kokonaisuutena tarkasteltuna sellaiset vastaavat kannustavat vaikutukset, että valtio voi irtautua yrityksestä, ja samankaltainen kokonaisvaikutus valtion saamaan korvaukseen.
Oman pääoman ehtoisista instrumenteista maksettava korvaus
60.      Valtion pääomasijoitus tai vastaava tukitoimi on toteutettava hinnalla, joka ei ylitä tuensaajan osakkeiden keskihintaa 15 päivän ajalta ennen pääomasijoituspyyntöä.
Jos tuensaaja ei ole julkisesti noteerattu yhtiö, riippumattoman asiantuntijan olisi määritettävä sen markkina-arvo tai se olisi määritettävä muulla oikeasuhteisella keinolla.
61.      Kaikkiin pääomitustoimiin on sisällyttävä korotusmekanismi, jolla korotetaan valtion saamaa korvausta ja kannustetaan siten tuensaajaa ostamaan valtion pääomasijoitukset takaisin. Korvausta voidaan korottaa myöntämällä valtiolle lisäosakkeita – – tai käyttämällä muita mekanismeja, ja jokaisen korotuksen olisi oltava vähintään 10 prosentin lisäys valtion saamaan korvaukseen (osuudesta, jonka valtio on hankkinut covid-19:ään liittyvällä pääomasijoituksella ja jota ei ole maksettu takaisin):
a)      Korotusmekanismi aktivoidaan neljän vuoden kuluttua covid-19:ään liittyvästä pääomasijoituksesta, jos valtio ei ole myynyt vähintään 40:tä prosenttia kyseisellä pääomasijoituksella hankkimastaan pääomaosuudesta.
b)      Korotusmekanismi aktivoidaan uudelleen kuuden vuoden kuluttua covid-19:ään liittyvästä pääomasijoituksesta, jos valtio ei ole myynyt koko pääomaosuuttaan, jonka se on hankkinut kyseisellä pääomasijoituksella – –
Jos tuensaaja ei ole julkisesti noteerattu yhtiö, jäsenvaltiot voivat päättää toteuttaa kummankin korotuksen vuotta myöhemmin eli viiden vuoden ja seitsemän vuoden kuluttua covid-19:ään liittyvän pääomasijoituksen myöntämisestä.
62.      Komissio voi hyväksyä vaihtoehtoisia mekanismeja, jos niillä on kokonaisuutena tarkasteltuna sellaiset vastaavat kannustavat vaikutukset, että valtio voi irtautua yrityksestä, ja samankaltainen kokonaisvaikutus valtion saamaan korvaukseen.
63.      Tuensaajalla olisi aina oltava mahdollisuus ostaa valtion hankkima pääomaosuus takaisin. Sen varmistamiseksi, että valtio saa sijoituksesta asianmukaisen korvauksen, takaisinostohinnan olisi oltava suurempi seuraavista kahdesta määrästä: i) valtion nimellinen sijoitus, johon lisätään vuosikorkona suoritettava korvaus, joka on 200 peruspistettä suurempi kuin jäljempänä olevassa taulukossa esitetty korvaus – – tai ii) markkinahinta takaisinostohetkellä.
– –
Hybridipääomainstrumenteista maksettava korvaus
– –
67.      Hybridipääomainstrumentit on muunnettava omaksi pääomaksi vähintään 5 prosenttia alle muuntamisajankohtana määritetyn TERP-arvon (Theoretical Ex-Rights Price – –).
68.      Omaksi pääomaksi muuntamisen jälkeen instrumentteihin on sisällytettävä korotusmekanismi, jolla korotetaan valtion saamaa korvausta ja kannustetaan siten tuensaajia ostamaan valtion pääomasijoitukset takaisin.
Jos valtio omistaa covid-19:ään liittyvällä tukitoimella hankkimansa pääoman vielä kahden vuoden kuluttua instrumenttien muuntamisesta omaksi pääomaksi, valtion on saatava lisäomistusosuus tuensaajasta sen osuuden lisäksi, joka sillä on jäljellä covid-19:ään liittyvien hybridipääomainstrumenttien muuntamisen jälkeen. Tämän ylimääräisen omistusosuuden on oltava vähintään 10 prosenttia omistusosuudesta, joka valtiolla on jäljellä covid-19:ään liittyvien hybridipääomainstrumenttien muuntamisen jälkeen.
Komissio voi hyväksyä vaihtoehtoisia korotusmekanismeja, jos niillä on sama kannustava vaikutus ja samankaltainen kokonaisvaikutus valtion saamaan korvaukseen.
69.      Jäsenvaltiot voivat valita hinnoittelukaavan, joka sisältää myös muita korotus- ja takaisinmaksulausekkeita. Tällaiset ominaisuudet olisi suunniteltava siten, että ne kannustavat valtion tuensaajalle myöntämän pääomitustuen varhaiseen lopettamiseen. Komissio voi hyväksyä myös vaihtoehtoisia hinnoittelumenetelmiä, jos ne johtavat suurempiin tai vastaaviin korvauksiin kuin edellä esitetyillä menetelmillä.
70.      Koska hybridi-instrumentteja on hyvin monenlaisia, komissio ei anna ohjeita kaikista instrumenttityypeistä. Hybridi-instrumenttien on joka tapauksessa oltava edellä mainittujen periaatteiden mukaisia, ja niistä maksettavan korvauksen on heijastettava niihin liittyvää riskiä.
– –
72.      Jos yli 250 miljoonan euron arvoisen covid-19:ään liittyvän pääomitustoimen edunsaajana on yritys, jolla on huomattava markkinavoima vähintään yhdellä niistä merkityksellisistä markkinoista, joilla se toimii, jäsenvaltioiden on ehdotettava lisätoimia tehokkaan kilpailun säilyttämiseksi kyseisillä markkinoilla. – –”
Asian tausta ja riidanalainen päätös
4        Asian tausta, sellaisena kuin se ilmenee valituksenalaisesta tuomiosta, voidaan tiivistää seuraavasti.
5        DLH on emoyhtiö Lufthansa-konsernissa, johon kuuluvat muun muassa lentoyhtiöt Lufthansa Passenger Airlines, Brussels Airlines SA/NV, Austrian Airlines AG, Swiss International Air Lines Ltd ja Edelweiss Air AG.
6        Saksan liittotasavalta ilmoitti 12.6.2020 komissiolle SEUT 108 artiklan 3 kohdan mukaisesti yksittäistä tukea koskevasta suunnitelmasta, jonka mukaan DLH:lle myönnetään 6 miljardin euron suuruinen pääomitus (jäljempänä kyseinen toimenpide).
7        SEUT 107 artiklan 3 kohdan b alakohtaan ja tilapäisiin puitteisiin perustuvan kyseisen toimenpiteen tarkoituksena oli palauttaa Lufthansa-konsernin yritysten taseasema ja likviditeetti Covid-19-pandemian aiheuttamassa poikkeustilanteessa. Saksan hallituksen puolesta tukea rahoitti ja hallinnoi Wirtschaftsstabilisierungsfonds (talouden vakautusrahasto, Saksa), joka on julkinen elin, joka tarjosi lyhytaikaista taloudellista tukea saksalaisille yrityksille, joihin Covid-19-pandemia oli vaikuttanut.
8        Kyseinen toimenpide sisältää seuraavat kolme osatekijää:
–        306 044 326,40 euron pääomaosuus (jäljempänä pääomaosuus)
–        4 693 955 673,60 euron äänetön osakkuus, joka on hybridi-instrumentti, jota käsitellään kansainvälisten tilinpäätösstandardien mukaan omana pääomana (jäljempänä äänetön osakkuus I);
–        miljardin euron suuruinen äänetön osakkuus, jolla on vaihtovelkakirjan ominaisuudet (jäljempänä äänetön osakkuus II).
9        Tarkasteltavana oleva toimenpide oli osa laajempaa Lufthansa-konsernille suunnattua tukitoimenpiteiden sarjaa, joka voidaan riidanalaisen päätöksen tekohetken osalta tiivistää seuraavasti:
–        80 prosentin valtiontakaus 3 miljardin euron lainalle, jonka Saksan liittotasavalta aikoi myöntää DLH:lle komission jo hyväksymän tukijärjestelmän nojalla (valtiontuesta SA.56714 (2020/N) – Saksa –Covid-19
‑toimenpiteet 22.3.2020 annettu komission päätös C(2020) 1886 final);
–        90 prosentin valtiontakaus 300 miljoonan euron lainalle, jonka Itävallan tasavalta aikoi myöntää Austrian Airlinesille komission jo hyväksymän tukijärjestelmän nojalla (valtiontuesta SA.56840 (2020/N) – Itävalta – Covid-19: Austrian Liquidity Assistance Scheme (Itävallan likviditeettitukijärjestelmä) 8.4.2020 annettu komission päätös C(2020) 2354 final);
–        150 miljoonan euron laina, jonka Itävallan tasavalta aikoi myöntää Austrian Airlinesille korvauksena vahingoista, jotka aiheutuivat tämän lentojen peruuttamisesta tai lentoaikataulujen muutoksista covid-19
‑pandemian yhteydessä;
–        250 miljoonan euron varat ja 40 miljoonan euron laina, jotka Belgian kuningaskunta aikoi myöntää Brussels Airlinesille, ja
–        85 prosentin valtiontakaus 1,4 miljardin euron lainalle, jonka Sveitsin valaliitto myönsi Swiss International Air Linesille ja Edelweiss Airille.
10      Komissio antoi 25.6.2020 riidanalaisen päätöksen, jossa se katsottuaan, että kyseinen toimenpide on SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu valtiontuki, ja arvioituaan sen soveltuvuutta sisämarkkinoille tilapäisten puitteiden valossa totesi, että tämä toimenpide soveltuu sisämarkkinoille SEUT 107 artiklan 3 kohdan b alakohdan nojalla eikä se näin ollen vastustanut sitä.
Kanne unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
11      Ryanair DAC (jäljempänä Ryanair) ja Condor Flugdienst GmbH (jäljempänä Condor) nostivat unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 22.1.2021 ja 12.2.2021 toimittamillaan kannekirjelmillä kanteet, joissa vaadittiin riidanalaisen päätöksen kumoamista.
12      Ryanair esitti asiassa T‑34/21 nostamansa kanteen tueksi viisi kanneperustetta, joista ensimmäinen koski tilapäisten puitteiden virheellistä soveltamista ja harkintavallan väärinkäyttöä, toinen SEUT 107 artiklan 3 kohdan b alakohdan virheellistä soveltamista, kolmas EUT-sopimuksen tiettyjen määräysten rikkomista sekä unionin oikeuden yleisten periaatteiden loukkaamista, neljäs sitä, ettei komissio aloittanut SEUT 108 artiklan 2 kohdassa määrättyä muodollista tutkintamenettelyä, ja viides perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä.
13      Condor esitti asiassa T‑87/21 nostamansa kanteen tueksi kolme kanneperustetta, joista ensimmäinen koski sitä, ettei komissio noudattanut velvollisuuttaan aloittaa SEUT 108 artiklan 2 kohdassa määrätty muodollinen tutkintamenettely, toinen ilmeistä arviointivirhettä sikäli kuin komissio piti kyseistä toimenpidettä sisämarkkinoille soveltuvana SEUT 107 artiklan 3 kohdan b alakohdan nojalla, ja kolmas perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä.
14      Unionin yleinen tuomioistuin totesi aluksi valituksenalaisen tuomion 15–67 kohdassa, että Ryanairin ja Condorin nostamat kanteet voidaan ottaa tutkittaviksi, ja katsoi yhtäältä, että ne ovat osapuolia, joita asia koskee ja joilla on intressi varmistaa SEUT 108 artiklan 2 kohdasta johtuvien menettelyllisten oikeuksiensa turvaaminen, ja toisaalta, että ne ovat osoittaneet, että riidanalainen päätös koskee niitä suoraan ja erikseen SEUT 263 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetulla tavalla, joten ne voivat kyseenalaistaa päätöksen oikeellisuuden.
15      Tutkittuaan tämän jälkeen valituksenalaisen tuomion 68–503 kohdassa nämä kanteet asiakysymyksen osalta unionin yleinen tuomioistuin
ryhmitteli ensin kyseisen tuomion 70 ja 71 kohdassa niiden tueksi esitetyt kanneperusteet ja totesi erityisesti, että kaikki asian T‑34/21 ensimmäisessä kanneperusteessa esille tulevat kysymykset ja asiassa T‑87/21 esitetyt ensimmäinen ja toinen kanneperuste voidaan ryhmitellä kuuteen aiheeseen, jotka koskevat ensiksi DLH:n kelpoisuutta saada valtiontukea, toiseksi muiden asianmukaisempien ja vähemmän kilpailua vääristävien toimenpiteiden olemassaoloa, kolmanneksi tuen määrää, neljänneksi valtion korvauksia ja irtautumista, viidenneksi kyseisellä toimenpiteellä rahoitettavan kaupallisen laajentumisen kieltämistä ja kuudenneksi tuensaajan huomattavaa markkinavoimaa kyseisillä markkinoilla ja rakenteellisia sitoumuksia.
16      Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin esitti valituksenalaisen tuomion 73–87 kohdassa alustavia huomautuksia yhtäältä sen valvonnan intensiteetistä, jota unionin tuomioistuimet kohdistavat monitahoisiin taloudellisiin arviointeihin, joita komissio suorittaa valtiontukien alalla arvioidessaan tukitoimenpiteiden soveltuvuutta sisämarkkinoille SEUT 107 artiklan 3 kohdan nojalla, ja toisaalta niiden asiantuntijalausuntojen todistusarvosta, joihin Ryanair tukeutui asiassa T‑34/21 nostetun kanteen yhteydessä.
17      Kolmanneksi unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 88–503 kohdassa tämän tuomion 15 kohdassa mainittuja kanneperusteita ja aiheita tutkiessaan, että riidanalaisessa päätöksessä on seuraavia oikeudellisia virheitä:
–        kyseisen tuensaajan tukikelpoisuus kyseisen toimenpiteen osalta tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdan nojalla, sellaisena kuin tukikelpoisuus mainitaan ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisessä osassa asiassa T‑34/21 ja ensimmäisen kanneperusteen toisessa osassa asiassa T‑87/21) (valituksenalaisen tuomion 112–138 kohta);
–        tilapäisten puitteiden 61, 62, 68 ja 70 kohdassa tarkoitetun valtion korvauksen korotusmekanismin tai vaihtoehtoisen mekanismin puuttuminen, joka mainitaan ensimmäisen kanneperusteen neljännessä osassa asiassa T‑34/21 (valituksenalaisen tuomion 242–271 kohta);
–        osakkeiden hinta, kun äänetön osakkuus II muunnetaan tilapäisten puitteiden 67 kohdan nojalla, joka mainitaan ensimmäisen kanneperusteen neljässä osassa asiassa T‑34/21 (valituksenalaisen tuomion 272–288 kohta)
–        huomattava markkinavoima lentoasemilla, joilla DLH:lla on tukikohta (jäljempänä merkitykselliset lentoasemat), muilla kuin Frankfurtin (Saksa) ja Münchenin (Saksa) lentoasemilla ja joka tapauksessa Düsseldorfin (Saksa) ja Wienin (Itävalta) lentoasemilla IATA:n kesäkaudella 2019, joka mainitaan ensimmäisen kanneperusteen viidennessä osassa asiassa T‑34/21 ja ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisessä osassa asiassa T‑87/21) (valituksenalaisen tuomion 373–412 kohta), ja
–        sitoumusten näkökohdat, jotka mainitaan ensimmäisen kanneperusteen viidennessä osassa asiassa T‑34/21 ja ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisessä osassa asiassa T‑87/21 (valituksenalaisen tuomion 467–480 ja 494–502 kohta).
18      Näin ollen yleinen tuomioistuin, todettuaan riidanalaisen tuomion 505 kohdassa, että kukin näistä virheistä on sellaisenaan riittävä peruste kumota riidanalainen päätös, kumosi päätöksen tutkimatta kantajien esittämiä muita kanneperusteita ja moitteita.
Valitusasian asianosaisten vaatimukset
19      DLH vaatii valituksessaan, että unionin tuomioistuin
–        kumoaa valituksenalaisen tuomion
–        hylkää ensimmäisessä oikeusasteessa nostetut kanteet, ja
–        velvoittaa Ryanairin ja Condorin korvaamaan sekä ensimmäisen oikeusasteen menettelyssä että muutoksenhakumenettelyssä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
20      Ryanair ja Condor vaativat, että unionin tuomioistuin
–        hylkää valituksen ja
–        velvoittaa valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
21      Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
–        kumoaa valituksenalaisen tuomion ja
–        velvoittaa Ryanairin ja Condorin korvaamaan sekä ensimmäisen oikeusasteen menettelyssä että muutoksenhakumenettelyssä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
22      Saksan liittotasavalta vaatii, että unionin tuomioistuin
–        kumoaa valituksenalaisen tuomion
–        velvoittaa Ryanairin ja Condorin korvaamaan muutoksenhakumenettelyssä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut ja
–        velvoittaa Ryanairin korvaamaan ensimmäisen oikeusasteen menettelyssä asiassa T‑34/21 aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Muutoksenhaku
23      DHL vetoaa valituksensa tueksi kuuteen valitusperusteeseen. Ensimmäisen valitusperusteen mukaan unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, otti tosiseikat huomioon vääristyneellä tavalla ja ylitti tuomioistuinvalvontansa rajat katsoessaan virheellisesti, että komissio ei noudattanut tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohtaa. Toisen valitusperusteen mukaan unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan, että komissio ei noudattanut tilapäisten puitteiden 62 ja 68 kohtaa, kun se ei vaatinut, että pääomaosuuteen ja äänettömään osakkuuteen II liittyy valtion saaman korvauksen korotusmekanismi tai vaihtoehtoinen mekanismi. Kolmannen valitusperusteen mukaan unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan, että komissio ei noudattanut tilapäisten puitteiden 67 kohtaa. Neljännen valitusperusteen mukaan unionin yleinen tuomioistuin teki tuomiossaan oikeudellisia virheitä ja ylitti tuomioistuinvalvontansa rajat katsoessaan, ettei komissio arvioinut asianmukaisesti, oliko DLH:lla huomattava markkinavoima merkityksellisillä lentoasemilla. Viidennen valitusperusteen mukaan unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan, että komission päätöksessä oli ilmeinen arviointivirhe, koska siinä suljettiin vapautuvien lähtö- ja saapumisaikojen luovutusmenettelyn ensimmäisen vaiheen ulkopuolelle kilpailijat, joilla oli jo tukikohta Frankfurtin ja Münchenin lentoasemilla. Kuudennen valitusperusteen mukaan unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan, että komissio laiminlöi perusteluvelvollisuutensa, koska tämä ei täsmentänyt syitä, joiden vuoksi DLH:n hallussa olevat lähtö- ja saapumisajat oli luovutettava vastikkeellisesti ja joiden vuoksi tämä ei vaikuttanut lähtö- ja saapumisaikoihin liittyvien sitoumusten houkuttelevuuteen.
Ensimmäinen valitusperuste
Asianosaisten lausumat
24      Ensimmäisessä valitusperusteessaan, joka sisältää kolme osaa, DLH moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se teki valituksenalaisen tuomion 112–138 kohdassa oikeudellisen virheen, otti tosiseikat huomioon vääristyneellä tavalla ja ylitti tuomioistuinvalvontansa rajat todetessaan, että komissio rikkoi tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohtaa sikäli kuin se katsoi, että DLH ei kyennyt hankkimaan rahoitusta markkinoilta kohtuullisin ehdoin ja sikäli kuin se ei ottanut huomioon kaikkia tältä osin merkityksellisiä seikkoja.
25      Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisessä osassa DLH väittää, että kun unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 125 kohdassa, että riidanalaisen päätöksen 22 perustelukappale perustuu ”virheelliseen oletukseen siitä, että markkinoilla saatavilla olevan rahoituksen on välttämättä katettava kaikki tuensaajan tarpeet”, se otti komission argumentit huomioon vääristyneellä tavalla. Pelkästään tässä perustelukappaleessa käytettyjen ilmaisujen sanamuodosta ei voida päätellä, että komissio on katsonut, että markkinoilla saatavilla olevan rahoituksen on välttämättä aina katettava kaikki tuensaajan tarpeet.
26      Ensimmäisen valitusperusteen toisessa osassa DLH moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että tämä teki oikeudellisen virheen katsoessaan valituksenalaisen tuomion 125 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa, että komission oli tutkiessaan tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdan nojalla tukikelpoisuutta määritettävä, voitiinko huomattava osa tuensaajan tarvitsemasta rahoituksesta kattaa markkinoilta saatavalla rahoituksella.
27      Ensinnäkin tällainen tulkinta on ristiriidassa tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdan laajan ja avoimen sanamuodon kanssa.
28      Toiseksi tästä sanamuodosta ilmenee, että sovellettava oikeudellinen kriteeri on sen selvittäminen, onko tuensaajan mahdotonta hankkia markkinoilta rahoitusta kohtuullisin ehdoin ja ovatko kansalliset toimenpiteet sen likviditeettitarpeiden kattamiseksi riittämättömiä varmistamaan sen elinkelpoisuuden. Näin ollen olisi otettava huomioon kaikki tuensaajan ilmaisemat likviditeettitarpeet.
29      Kolmanneksi unionin yleinen tuomioistuin ei ottanut valituksenalaisen tuomion 129 kohdassa huomioon tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdan tavoitetta eli julkisten varojen liiallisen käytön estämistä ja sovelsi valituksenalaisen tuomion 130 kohdassa virheellisesti vähimmäistarpeen periaatetta, jolla valvotaan toimenpiteen oikeasuhteisuutta tukikelpoisuutta tarkasteltaessa. Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin esitti ristiriitaiset perustelut hylätessään valituksenalaisen tuomion 150–217 kohdassa kaikki ensimmäisen oikeusasteen kantajien argumentit tuen määrästä, vaikka se arvioi kyseisen tuomion 208 ja 217 kohdassa, että 6 miljardin euron kokonaismäärä oli rajattu vähimmäismäärään, joka oli tarpeen tuensaajan elinkelpoisuuden varmistamiseksi. Lopuksi unionin yleisen tuomioistuimen tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdasta tekemä tulkinta on ristiriidassa myös sen muissa asioissa antaman oman oikeuskäytännön kanssa ja loukkaa näin ollen yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.
30      Ensimmäisen valitusperusteen kolmannessa osassa DLH moittii unionin yleistä tuomioistuinta yhtäältä siitä, että tämä teki oikeudellisen virheen ja ylitti tuomioistuinvalvontansa rajat toteamalla valituksenalaisen tuomion 117 ja 131–135 kohdassa, ettei komissio ottanut huomioon kaikkia tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdassa säädetyn edellytyksen tutkimiseksi vaadittavia seikkoja. Toisaalta unionin yleinen tuomioistuin otti valituksenalaisen tuomion 120 kohdassa vääristyneellä tavalla huomioon riidanalaisen päätöksen, komission vastineen ja DLH:n väliintulokirjelmän toteamalla, että komissio ja DLH eivät olleet kiistäneet niiden tietojen paikkansapitävyyttä ja luotettavuutta, jotka Ryanairin asiantuntija Oxera esitti 21.1.2021 päivätyssä ensimmäisessä raportissaan, jonka otsikko oli ”Assessment of the Commission’s analysis of the proportionality of the aid to DLH” (”Arviointi komission tekemästä DLH:lle myönnetyn tuen oikeasuhteisuutta koskevasta analyysista”).
31      Saksan liittotasavalta ja komissio tukevat pääosin DLH:n ensimmäisessä valitusperusteessaan esittämiä argumentteja ja katsovat, että tämä valitusperuste on hyväksyttävä.
32      Ryanair ja Condor kiistävät nämä argumentit ja väittävät, että ensimmäinen valitusperuste on jätettävä ainakin osittain tutkimatta tämän valitusperusteen kolmannen osan ja Ryanairin mukaan myös ensimmäisen osan osalta. Tämä peruste on näiden asianosaisten mukaan joka tapauksessa hylättävä perusteettomana. Ne vaativat lähinnä, että tässä valitusperusteessa tarkoitetut valituksenalaisen tuomion perustelut vahvistetaan, koska unionin yleinen tuomioistuin ei erityisesti ole ylittänyt tuomioistuinvalvontansa rajoja.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
33      Aluksi on todettava, että tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdassa asetetaan pääomapohjan vahvistamista koskevan toimenpiteen tukikelpoisuuden edellytykseksi yhtäältä se, että pääomitustoimen tuensaajalla ei ole mahdollisuutta hankkia markkinoilta rahoitusta kohtuullisin ehdoin, ja toisaalta se, etteivät asianomaisessa jäsenvaltiossa käytössä olevat horisontaaliset toimenpiteet, joilla katetaan kyseisen tuensaajan likviditeettitarpeita, riitä sen elinkelpoisuuden varmistamiseen.
34      Valituksenalaisen tuomion 125–132 kohdasta ilmenee, että unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi kyseistä 49 kohdan c alakohtaa siten, että komission on määrittääkseen, täyttääkö tuensaaja tämän edellytyksen, tutkittava, voiko tuensaaja löytää rahoituksen merkittävään osaan tarpeistaan markkinoilta tai näiden horisontaalisten toimenpiteiden avulla.
35      Tämän päättelyn tueksi unionin yleinen tuomioistuin muistutti yhtäältä valituksenalaisen tuomion 129 kohdassa, että tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdan tarkoituksena oli rajata valtion toimenpide vain tapauksiin, joissa tuensaajalla ei ole mahdollisuutta hankkia rahoitusta rahoitusmarkkinoilta kohtuullisin ehdoin, ja toisaalta kyseisen tuomion 130 kohdassa, että kyseistä säännöstä pitäisi tulkita suhteellisuusperiaatteen valossa. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan tästä seuraa, että komissiolla on velvollisuus tutkia, voiko tuensaaja hankkia merkittävän osan tarvittavasta rahoituksesta markkinoilta.
36      Tältä osin ensinnäkin tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdan sanamuodon mukaisesta tulkinnasta ilmenee, että sillä pyritään sulkemaan pääomitustoimen edunsaajien ulkopuolelle yritykset, joilla on ilman tällaista toimenpidettä mahdollisuus tosiasiallisesti saada riittävä rahoitus markkinoilta tai asianomaisessa jäsenvaltiossa olemassa olevien horisontaalisten toimenpiteiden avulla.
37      Toiseksi on todettava, että mainittu kohta sisältyy tilapäisten puitteiden 3.11.2 alajaksoon, joka koskee tukikelpoisuus- ja mukaantuloedellytyksiä. Tämän tuomion 33 kohdassa kuvattu edellytys kuuluu näin ollen muihin edellytyksiin, kuten tilapäisten puitteiden 49 kohdan a alakohdassa mainittu edellytys, jonka mukaan ilman valtion tukitoimea tuensaaja joutuisi lopettamaan toimintansa tai sillä olisi vakavia vaikeuksia pitää sitä yllä. On täten katsottava, että tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdassa säädetty edellytys liittyy yrityksen elinkelpoisuuden turvaamiseksi tarvittavaan rahoitukseen, jota ei voida hankkia kohtuullisin ehdoin markkinoilla tai kansallisilla horisontaalisilla toimenpiteillä.
38      Tätä tulkintaa tukee tilapäisten puitteiden 51 kohdan kolmas virke, jossa – vaikka siinä viitataan ainoastaan jäsenvaltioiden ilmoituksiin yksittäisestä tuesta, joka ylittää 250 miljoonan euron enimmäismäärän – toistetaan tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohtaan sisältyvä edellytys ja selvennetään sitä toteamalla, että tuensaajan rahoitusmahdollisuuksien tai olemassa olevien horisontaalisten toimenpiteiden, joilla katetaan sen likviditeettitarpeet, on oltava riittämättömiä tuensaajan elinkelpoisuuden varmistamiseen.
39      Kolmanneksi tilapäisten puitteiden 3.11.4 alajaksoon, jonka otsikko on ”Pääomituksen määrä”, sisältyvästä 54 kohdasta ilmenee, että tuen oikeasuhteisuuden periaatteen noudattamisen varmistamiseksi toimenpiteen määrä ei saa ylittää vähimmäismäärää, joka tarvitaan tuensaajan elinkelpoisuuden varmistamiseen. Tuensaajan tukikelpoisuuden tutkiminen tilapäisten puitteiden 49 kohdassa vahvistettujen edellytysten kannalta on erotettava kyseisten puitteiden 54 kohdan nojalla suoritetusta tuen määrän oikeasuhteisuuden valvonnasta. Kyseisten puitteiden 51 kohdassa erotetaan lisäksi nimenomaisesti toisistaan yhtäältä tukikelpoisuusedellytys, jonka mukaan tuensaajan
likviditeettitarpeiden kattamiseen tarvittavien rahoitusmahdollisuuksien tai olemassa olevien horisontaalisten toimenpiteiden on oltava riittämättömiä sen elinkelpoisuuden varmistamiseen, ja toisaalta vaatimus, jonka mukaan tuen on oltava oikeasuhteinen.
40      Tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdan sanamuodon mukaisesta ja asiayhteyteen perustuvasta tulkinnasta seuraa näin ollen, että näitä puitteita on tulkittava siten, että yrityksen kelpoisuus saada pääomitustoimi edellyttää rahoitustarpeen olemassaoloa, mutta sen arvioinnin tässä vaiheessa ei ole tarpeen, että komissio arvioi tällaisella toimella varmistettavan rahoituksen täsmällisen määrän, eikä myöskään, että se määrittää, voiko tuensaaja turvautua markkinoihin tai horisontaalisiin toimenpiteisiin kattaakseen merkityksettömän tai merkittävän osan rahoitustarpeistaan.
41      Vaikka unionin yleinen tuomioistuin totesi perustellusti, että tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdan tarkoituksena on rajoittaa pääomitustoimista hyötyminen vain yrityksiin, joilla on täyttämätön
rahoitustarve, valituksenalaisen tuomion 129 ja 130 kohdassa esitetyt toteamukset, joiden mukaan tämä tavoite vaarantuisi, jos julkisia varoja käytettäisiin sellaisten tarpeiden rahoittamiseen, jotka voidaan osittain rahoittaa markkinoilla, liittyvät tuen määrän arviointiin eivätkä tuensaajan tukikelpoisuuden arviointiin. Näin on myös suhteellisuusperiaatetta koskevien toteamusten osalta.
42      Tästä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen todetessaan valituksenalaisen tuomion 132 ja 137 kohdassa, että koska komissio ei ollut tutkinut, voiko tuensaaja hankkia edes osan tarvittavasta rahoituksesta markkinoilta, se ei ollut ottanut huomioon kaikkia merkityksellisiä seikkoja tutkiessaan tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdassa asetettua edellytystä.
43      Lisäksi vaikka unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 123 ja 124 kohdassa, että komissio ei ollut tutkinut sellaisten takuiden olemassaoloa, joiden avulla DLH:lla olisi ollut mahdollisuus saada markkinoilta sen tarpeita vastaava rahoitus, valituksenalaisen tuomion 119 kohdassa olevista tosiseikkoja koskevista toteamuksista johtuu, että DLH ei joka tapauksessa olisi voinut, käyttäen takuina lentokoneitaan ja varaosiaan, hankkia markkinoilta 1–3,7 miljardin euron määrää täyttääkseen likviditeettitarpeet, jotka arvioidaan – kuten valituksenalaisen tuomion 115 kohdassa todetaan – riidanalaisessa päätöksessä lähes 9 miljardiksi euroksi. Näin ollen sillä, ettei komissio ole tutkinut sellaisten takuiden olemassaoloa, joiden avulla DLH olisi voinut saada rahoitusta markkinoilta, ei käsiteltävässä asiassa ole merkitystä tutkittaessa tuensaajan tukikelpoisuutta tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdan nojalla.
44      Edellä esitetystä seuraa, että ensimmäisen valitusperusteen toinen osa on perusteltu. Näin ollen tämä kanneperuste on hyväksyttävä ilman, että on tarpeen tutkia sen muita osia tai lisäksi niihin liittyviä tutkittavaksi ottamista koskevia kysymyksiä.
Toinen valitusperuste
Asianosaisten lausumat
45      Toisessa valitusperusteessaan, jossa on kaksi osaa, DLH väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan valituksenalaisen tuomion 242–271 kohdassa, että komissio rikkoi erityisesti tilapäisten puitteiden 61, 62, 68 ja 70 kohtaa, kun se ei vaatinut, että pääomaosuuteen ja äänettömään osakkuuteen II liittyisi valtion saaman korvauksen korotusmekanismi tai vaihtoehtoinen mekanismi.
46      Toisen valitusperusteen ensimmäisessä osassa DLH väittää, toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 252–263 kohdassa, että komissio katsoi perustellusti, että pääomaosuuteen, kun otetaan huomioon pääomitustoimien kokonaisrakenne ja niiden läheisesti toisiinsa liittyvät osatekijät, liittyi valtion saaman korvauksen korotusmekanismia vastaava mekanismi.
47      Ensinnäkin unionin yleisen tuomioistuimen tältä osin noudattama lähestymistapa tilapäisten puitteiden 62 kohdan tulkinnassa on virheellinen ja kaavamainen siltä osin kuin se totesi valituksenalaisen tuomion 263 kohdassa erityisesti, ettei komissio voinut ottaa huomioon pääomitustoimien yhteisvaikutusta kannustimiin, jotka liittyvät valtion irtautumiseen DLH:n pääomasta. Tämä tulkinta on ristiriidassa tilapäisten puitteiden 59 kohdan kanssa, jossa nimenomaisesti sallitaan ”[vaihtoehtoiset ratkaisut] jäljempänä esitettyjen korvausmenetelmien sijasta”. Kun unionin yleinen tuomioistuin omaksui tällaisen tulkinnan, se jätti huomiotta laajan harkintavallan, joka komissiolla on monitahoisten taloudellisten arviointien yhteydessä, ja ylitti tuomioistuinvalvontansa rajat.
48      Toiseksi DLH väittää, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi virheellisesti valituksenalaisen tuomion 254–256 kohdassa, että huomattavalla alennuksella, jolla valtio oli osallistunut DLH:n pääomaan, ei ollut riittävän läheistä yhteyttä valtion saaman korvauksen korotusmekanismin kohteeseen eikä kyseisen mekanismin tavoitteeseen. Unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen erityisesti katsoessaan valituksenalaisen tuomion 255 kohdassa, että valtion kyseisestä yhtiöstä hankkimaa ylimääräistä omistusosuutta ja vastaavaa korvausta ei voitu ottaa huomioon pelkästään sillä perusteella, että alkuperäistä ostohintaa säänneltiin tilapäisten puitteiden 60 kohdassa. Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin otti vääristyneellä tavalla huomioon tilapäisten puitteiden 60–62 kohdan tarkoituksen todetessaan valituksenalaisen tuomion 256 kohdassa, että myös vaihtoehtoisten valtion saaman korvauksen korotusmekanismien tulisi järjestelmällisesti sisältää ajan mittaan kasvava korvaus sekä jälkikäteinen kannustin valtion oikea-aikaiseen irtautumiseen yrityksestä. DLH lisää, että tilapäisten puitteiden 61 kohdassa tarkoitettua valtion saaman korvauksen korotusmekanismia ei voitu soveltaa sellaisenaan pääomitukseen. Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin teki DLH:n mukaan oikeudellisen virheen todetessaan valituksenalaisen tuomion 260 kohdassa, ettei komissio voinut ottaa huomioon äänettömien osakkuuksien I ja II kasvavia korkokantoja tilapäisten puitteiden 62 kohdan mukaisessa arvioinnissaan. Lopuksi unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen todetessaan samankaltaisesti, että tilapäisten puitteiden 3.11.6 alajaksossa määrättyjä toimintalinjoja koskevia sitoumuksia ei voitu ottaa huomioon tilapäisten puitteiden 62 kohdan mukaisessa arvioinnissa.
49      Toisen valitusperusteen toisessa osassa DLH väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan valituksenalaisen tuomion 265 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa, että äänettömään osakkuuteen II ei sen jälkeen, kun se muunnettiin omaksi pääomaksi, liittynyt tilapäisten puitteiden 68 kohdassa tarkoitettua vaihtoehtoista valtion saaman korvauksen korotusmekanismia. Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin erityisesti totesi virheellisesti valituksenalaisen tuomion 266 kohdassa, että tilapäisten puitteiden 70 kohdalla ei ole merkitystä nyt käsiteltävässä asiassa. Kyseisessä kohdassa säädetään DLH:n mukaan, että komission on noudatettava tilapäisten puitteiden muissa kohdissa vahvistettuja yleisiä periaatteita, ja kun otetaan huomioon, että hybridipääomainstrumentteja on hyvin monenlaisia, ja komission laaja harkintavalta tutkia niitä, sen on myös arvioitava hybridipääomainstrumenttien riskiä tapauskohtaisesti.
50      Komissio olisi joka tapauksessa voinut pätevästi päätellä riidanalaisen päätöksen 161 perustelukappaleessa, että äänettömien osakkuuksien I ja II korvaustasot, huomattava alennus, johon sisältyy ”ei-toivotun” suuremman omistusosuuden vaikutukset ja irtautumiseen liittyvät kannustavat lisävaikutukset, kuvastavat äänettömään osakkuuteen II liittyvää riskiä sen jälkeen, kun se muunnettiin omaksi pääomaksi, ja että nämä pääomitustoimen toisiinsa liittyvät osatekijät muodostivat tilapäisten puitteiden 68 kohdassa tarkoitetun ”vaihtoehtoisen mekanismin” myös äänettömän osakkuuden II osalta.
51      Saksan liittotasavalta ja komissio tukevat pääosin DLH:n ensimmäisen valitusperusteensa yhteydessä esittämiä argumentteja ja katsovat, että tämä valitusperuste on hyväksyttävä.
52      Ryanair ja Condor kiistävät nämä argumentit, ja Condor väittää, että toinen valitusperuste on ainakin osittain jätettävä tutkimatta sillä perusteella, että toisin kuin DLH väittää, komissiolla ei ole tilapäisten puitteiden nojalla laajaa harkintavaltaa ja että joka tapauksessa mitään monitahoista taloudellista arviointia ei pitänyt suorittaa. Asiakysymyksen osalta tämä valitusperuste on näiden asianosaisten mukaan hylättävä perusteettomana. Ne vaativat lähinnä, että tässä valitusperusteessa tarkoitetut valituksenalaisen tuomion perustelut vahvistetaan, koska unionin yleinen tuomioistuin ei erityisesti ole ylittänyt tuomioistuinvalvontansa rajoja.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
53      Aluksi on hylättävä Condorin väite, joka koskee toisen valitusperusteen osittaista tutkimatta jättämistä. DLH nimittäin moittii tässä valitusperusteessaan unionin yleistä tuomioistuinta lähinnä siitä, että se teki oikeudellisen virheen puuttumalla komissiolla DLH:n mukaan olevaan laajaan harkintavaltaan. Kysymys siitä, oliko komissiolla tällainen harkintavalta ja oliko sen tässä yhteydessä suoritettava monitahoisia taloudellisia arviointeja, kuuluu väitetyn oikeudellisen virheen asiasisällön tutkimiseen, ja unionin tuomioistuin on siltä osin toimivaltainen muutoksenhakuvaiheessa. Tästä seuraa, että toinen valitusperuste voidaan ottaa tutkittavaksi kokonaisuudessaan.
54      Oman pääoman instrumenttien osalta on korostettava, että tilapäisten puitteiden 61 kohdasta ilmenee, että kaikkiin pääomitustoimiin on sisällyttävä valtion saaman korvauksen korotusmekanismi, jotta tuensaajaa kannustetaan ostamaan valtion pääomasijoitukset takaisin. Mekanismi voi tarkoittaa valtiolle myönnettäviä lisäosakkeita tai muita korotusmuotoja, ja jokaisen korotuksen on oltava vähintään 10 prosentin lisäys valtion saamaan korvaukseen neljän vuoden kuluttua pääomasijoituksesta, jos valtio ei ole myynyt vähintään 40:tä prosenttia pääomaosuudestaan, ja kuuden vuoden kuluttua pääomasijoituksesta, jos valtio ei ole myynyt koko pääomaosuuttaan. Puitteiden 62 kohdan mukaan komissio voi hyväksyä vaihtoehtoisia mekanismeja, jos niillä on kokonaisuutena tarkasteltuna sellaiset vastaavat kannustavat vaikutukset, että valtio voi irtautua yrityksestä, ja samankaltainen kokonaisvaikutus valtion saamaan korvaukseen.
55      Hybridipääomainstrumenttien osalta tilapäisten puitteiden 68 kohdasta ilmenee, että omaksi pääomaksi muuntamisen jälkeen on säädettävä valtion saaman korvauksen korotusmekanismista, jotta tuensaajia kannustetaan ostamaan valtion pääomasijoitukset takaisin. Jos valtio omistaa tukitoimella hankkimansa pääoman vielä kahden vuoden kuluttua sen muuntamisesta omaksi pääomaksi, valtion on saatava lisäomistusosuus tuensaajasta sen osuuden lisäksi, joka sillä on jäljellä hybridipääomainstrumenttien muuntamisen jälkeen. Tämän ylimääräisen omistusosuuden on oltava vähintään 10 prosenttia tästä jäljellä olevasta omistusosuudesta. Samassa kohdassa täsmennetään, että komissio voi hyväksyä vaihtoehtoisia valtion saaman korvauksen korotusmekanismeja, jos niillä on sama kannustava vaikutus ja samankaltainen kokonaisvaikutus valtion saamaan korvaukseen.
56      Tältä osin vakiintuneesta oikeuskäytännöstä, johon unionin yleinen tuomioistuin viittaa valituksenalaisen tuomion 74 ja 75 kohdassa, ilmenee, että arvioidessaan tukitoimenpiteiden soveltuvuutta sisämarkkinoille SEUT 107 artiklan 3 kohdan nojalla komissiolla on laaja harkintavalta, jonka käyttäminen edellyttää taloudellisten ja yhteiskunnallisten kysymysten monitahoista arviointia (ks. tuomio 19.7.2016, Kotnik ym., C‑526/14, EU:C:2016:570, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
57      Tämän vuoksi tuomioistuinvalvonnan on tältä osin kohdistuttava ainoastaan siihen, että menettelyä ja perusteluvelvollisuutta koskevia sääntöjä on noudatettu, että tosiseikat pitävät asiallisesti paikkansa, että asiassa ei ole tehty ilmeistä arviointivirhettä ja että harkintavaltaa ei ole käytetty väärin (ks. vastaavasti tuomio 22.12.2008,
Régie Networks, C‑333/07, EU:C:2008:764, 78 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
58      Kun komissio nimittäin antaa tilapäisiin puitteisiin sisältyvien kaltaisia käytännesääntöjä vahvistaakseen kriteerit, joiden perusteella se aikoo arvioida jäsenvaltioiden suunnittelemien tukien soveltuvuutta sisämarkkinoille, ja kun se ilmoittaa niiden julkaisemisella, että se soveltaa niitä vastedes tapauksissa, joita ne koskevat, komissio asettaa itselleen rajoituksia sille SEUT 107 artiklan 3 kohdan b alakohdassa annetun harkintavallan käyttämisessä, eikä se lähtökohtaisesti voi poiketa näistä säännöistä ilman että sen todettaisiin tapauksesta riippuen loukanneen yleisiä oikeusperiaatteita, kuten yhdenvertaisen kohtelun tai luottamuksensuojan periaatetta (ks. vastaavasti tuomio 19.7.2016, Kotnik ym., C‑526/14, EU:C:2016:570, 39 ja 40 kohta) ja tuomio 31.1.2023, komissio v. Braesch ym., C‑284/21 P, EU:C:2023:58, 90 kohta).
59      Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee myös, että vaikka tilapäisten puitteiden kaltaiset käytännesäännöt sitovat komissiota lähtökohtaisesti valtiontukien alalla, tällaisten sääntöjen antaminen ei vapauta komissiota velvollisuudesta tutkia ne erityiset poikkeukselliset olosuhteet, joihin jäsenvaltio vetoaa yksittäistapauksessa vaatiakseen SEUT 107 artiklan 3 kohdan b alakohdan välitöntä soveltamista. Lisäksi jäsenvaltioilla säilyy mahdollisuus ilmoittaa komissiolle tukisuunnitelmia, jotka eivät täytä tällaisissa käytännesäännöissä asetettuja vaatimuksia, ja komissio voi hyväksyä tällaiset suunnitelmat poikkeuksellisissa olosuhteissa (ks. vastaavasti tuomio 31.1.2023, komissio v. Braesch ym., C‑284/21 P, EU:C:2023:58, 92 ja 93 kohta ja tuomio 7.11.2024, Ryanair v. komissio, C‑588/22 P, EU:C:2024:935, 59 ja 60 kohta).
60      Vaikka komissio on tämän tuomion 58 kohdassa mainitun unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön nojalla rajoittanut harkintavaltansa käyttöä hyväksyessään tilapäiset puitteet, on kuitenkin todettava, että näiden puitteiden 62 ja 68 kohdassa vahvistetaan nimenomaisesti mainittujen puitteiden mukaisten valtion saaman korvauksen yksityiskohtaisten korotusmekanismien olemassaolon lisäksi mahdollisuus turvautua vaihtoehtoihin, joilla on samankaltaiset kokonaisvaikutukset.
61      Kun otetaan huomioon tilapäisissä puitteissa näin vahvistettu samankaltaisten kokonaisvaikutusten kriteeri, ei voida edellyttää, että vaihtoehtoinen mekanismi olisi sama kuin tilapäisissä puitteissa mainittu mekanismi, olipa kyse sen rakenteesta tai vaikutuksista.
62      Lisäksi tämän tuomion 56 ja 57 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, että komission arviointivirhe sen kysymyksen osalta, onko vaihtoehtoisella mekanismilla samankaltaiset kokonaisvaikutukset kuin tilapäisten puitteiden 61 ja 68 kohdassa kuvatuilla valtion saaman korvauksen korotusmekanismeilla, voi saada unionin tuomioistuimet kumoamaan komission päätöksen vain, jos virhe on ilmeinen.
63      Tällaisessa tapauksessa ilmeinen virhe voidaan näyttää toteen sellaisilla seikoilla, jotka vievät komission päätöksessään esittämältä tosiseikkojen arvioinnilta uskottavuuden. Ilmeisiä virheitä koskeva kanneperuste on sitä vastoin hylättävä, jos riitautettua arviointia ei valittajien esittämistä seikoista huolimatta rasita tällainen virhe (ks. vastaavasti tuomio 7.5.2020, BTB Holding Investments ja Duferco Participations Holding v. komissio,
C‑148/19 P, EU:C:2020:354, 72 kohta).
64      Unionin tuomioistuinten on kuitenkin paitsi tutkittava esitettyjen todisteiden aineellinen paikkansapitävyys, luotettavuus ja johdonmukaisuus myös tarkistettava, sisältävätkö nämä todisteet kaikki ne merkitykselliset seikat, jotka on otettava huomioon monitahoisen tilanteen arvioinnissa, ja voivatko kyseiset todisteet tukea niistä tehtyjä päätelmiä (tuomio 24.1.2013, Land Burgenland ym. v. komissio, C‑214/12 P, C‑215/12 P ja C‑223/12 P, EU:C:2013:682, 79 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
65      Lisäksi ja yleisemmin todettuna unionin yleinen tuomioistuin ei voi korvata riidanalaisen toimen toteuttajan perusteluja omillaan (ks. vastaavasti tuomio 28.9.2023,
Ryanair v. komissio, C‑320/21 P, EU:C:2023:712, 117 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
66      Unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 267 ja 268 kohdassa, että pääomasijoitukseen ja äänettömään osakkuuteen II, kun se muunnettiin omaksi pääomaksi, ei liittynyt valtion saaman korvauksen korotusmekanismia tai vaihtoehtoista mekanismia tilapäisten puitteiden 62 ja 68 kohdan, joiden sisällöstä muistutetaan tämän tuomion 54 ja 55 kohdassa, nojalla.
67      Valituksenalaisen tuomion 248 kohdasta ilmenee tältä osin, että katsoakseen, että mekanismin kokonaisrakenne on tilapäisten puitteiden 62 kohdan mukaisesti näiden puitteiden 61 kohdassa tarkoitettu valtion saaman korvauksen korotusmekanismin vaihtoehtoinen mekanismi, komissio tukeutui ensiksi huomattavaan alennukseen, jolla Saksan liittotasavalta oli hankkinut DLH:n osakkeet, toiseksi siihen seikkaan, että valtion osallistuminen DLH:n osakkuuksiin ei ollut tuensaajan kannalta toivottavaa, kolmanneksi siihen seikkaan, että äänettömiin osakkuuksiin I ja II liittyi kasvava korko ja että todennäköisyys, että osa äänettömästä osakkuudesta II muunnetaan omaksi pääomaksi, lisääntyi ajan kuluessa, jolloin nykyiset osakkuudet laimenisivat valtion hyväksi, ja neljänneksi tiettyihin toimintalinjoja koskeviin sitoumuksiin, erityisesti osingonmaksukieltoon, jotka olisivat voimassa siihen asti, kunnes tuki on maksettu kokonaisuudessaan takaisin.
68      Lausuakseen näistä perusteluista unionin yleinen tuomioistuin totesi ensinnäkin valituksenalaisen tuomion 253–257 kohdassa, että 71,9 prosentin suuruisella osakkeiden hinnanalennuksella, jolla riidanalaisen päätöksen mukaan voitiin tarjota suurempi korvaus kuin se korvaus, jonka Saksan liittotasavalta olisi voinut saada ilman alennusta pelkällä
tilapäisten puitteiden 61 kohdassa tarkoitetun korotusmekanismin soveltamisella, ei ole riittävän läheistä suhdetta valtion saaman korvauksen korotusmekanismin kohteeseen ja tavoitteeseen. Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisen tuomion 258 kohdassa argumentin, jonka mukaan osallistuminen pääomaan on ”ei-toivottavaa”, subjektiivisena ja merkityksettömänä seikkana. Kolmanneksi unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 260 ja 262 kohdassa, että äänettömiin osakkuuksiin I ja II sovellettavan korkokannan suureneminen ajan kuluessa ja se, että DLH tekisi toimintalinjoja koskevia sitoumuksia, kuuluvat tilapäisten puitteiden muihin vaatimuksiin. Äänettömän osakkuuden II osalta unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisen tuomion 265 kohdassa komission argumentit samoilla perusteilla ja totesi kyseisen tuomion 266 kohdassa, ettei komissio osoittanut riittävällä tavalla, että kyseiseen toimenpiteeseen liittyi vaihtoehtoinen mekanismi, jolla voi olla valtion saaman korvauksen korotusmekanismin vaikutuksia vastaavia vaikutuksia.
69      Näin tehdessään unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kaikki komission kyseisessä riidanalaisessa päätöksessä esittämät argumentit yhtäältä siksi, että ne eivät liittyneet suunniteltuun korotusmekanismiin, ja toisaalta siksi, että ne kuuluivat tilapäisten puitteiden erillisiin vaatimuksiin.
70      Tiettyjen komission tilapäisten puitteiden 62 ja 68 kohdan nojalla huomioon ottamien seikkojen kuuluminen myös muiden näissä puitteissa asetettujen vaatimusten soveltamisalaan ei kuitenkaan yksinään tee niistä täysin merkityksettömiä. Ei nimittäin voida sulkea pois sitä, että toimenpiteen osa, joka täyttää suoraan jonkin tilapäisten puitteiden vaatimuksista, voi myös myötävaikuttaa näissä puitteissa asetetun toisen vaatimuksen erityistavoitteen toteuttamiseen.
71      Tässä yhteydessä on todettava, että todetessaan valituksenalaisen tuomion 251 ja 252 kohdassa, ettei valtion saaman korvauksen korotusmekanismia tai tilapäisten puitteiden 62 ja 68 kohdan mukaisia vaihtoehtoisia mekanismeja ole, unionin yleinen tuomioistuin ei ole osoittanut, että komissio olisi selvästi ja siinä määrin erehtynyt niiden eri tekijöiden tehokkuudesta, joihin tämä toimielin tukeutui riidanalaisessa päätöksessä, että sen tarkasteleman vaihtoehtoisen mekanismin kokonaisvaikutusten samankaltaisuuden arviointi ei olisi uskottava.
72      Erityisesti valituksenalaisen tuomion 253–257 kohdasta ei ilmene, ettei päätelmä, jonka mukaan huomattava alennus, jolla Saksan liittotasavalta hankki DLH:n osakkeet, tuottaa kannustavia vaikutuksia valtion irtautumiseen pääomasta, ei olisi uskottava.
73      Valituksenalaisen tuomion 258–269 kohdasta ei myöskään ilmene, että äänettömiin osakkuuksiin I ja II sovellettavien korkokantojen asteittaisella korottamisella, äänettömän osakkuuden II osan muuntamisen todennäköisyyden lisääntymisellä tai sillä, että DLH tekisi toimintalinjoja koskevia sitoumuksia, ei selvästikään voitaisi tuottaa tilapäisten puitteiden 61 kohdassa ja 68 kohdan ensimmäisessä ja toisessa virkkeessä kuvattuihin mekanismeihin verrattavia kokonaisvaikutuksia.
74      Unionin yleinen tuomioistuin ei myöskään ottanut huomioon niiden eri tekijöiden vaikutusten kumuloitumista, jotka komissio oli ottanut huomioon osoittaakseen tilapäisten puitteiden 62 ja 68 kohdan mukaisen valtion saaman korvauksen korotusmekanismille vaihtoehtoisen mekanismin olemassaolon, vaikka komissio nimenomaan tukeutui kahdessa edellisessä kohdassa tarkoitettujen eri tekijöiden yhteisvaikutuksiin.
75      Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin ei osoittanut, että komissio olisi tehnyt ilmeisen arviointivirheen katsoessaan, että kyseiseen toimenpiteeseen liittyi sekä pääomituksen että äänettömän osakkuuden II osalta vaihtoehtoisia mekanismeja, jotka täyttävät vaatimuksen samankaltaisista kokonaisvaikutuksista valtion saaman korvauksen korotusmekanismiin nähden, ja sen tuomiossa on siten oikeudellinen virhe.
76      Edellä esitetystä seuraa, että toisen valitusperusteen molemmat osat on hyväksyttävä.
Kolmas valitusperuste
Asianosaisten lausumat
77      Kolmannessa valitusperusteessaan DLH moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se teki oikeudellisen virheen todetessaan valituksenalaisen tuomion 272–288 kohdassa, että komissio rikkoi
tilapäisten puitteiden 67 kohtaa katsoessaan, että osa äänettömästä osakkuudesta II eli äänetön osakkuus II-A voitiin muuntaa osakkeiksi kiinteään hintaan 2,56 euroa osakkeelta ja että osa äänettömästä osakkuudesta II eli äänetön osakkuus II-B voitiin muuntaa muuntohetkellä voimassa olleeseen osakkeiden markkinahintaan, josta oli vähennetty 10 tai 5,25 prosenttia riippuen käynnistävästä tapahtumasta.
78      Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin jätti huomiotta sen, että komissio voi tilapäisten puitteiden 59 kohdan nojalla hyväksyä ”näissä puitteissa esitetyistä korvausmenetelmistä poikkeavan ratkaisun” ja näin ollen mainittujen puitteiden 67 kohdassa esitetyn ratkaisun. Koska käsiteltävässä asiassa ei olisi voitu laskea ”teoreettista arvoa merkintäoikeuden irtoamisen jälkeen” (theoretical ex rights price, jäljempänä TERP), toisin sanoen osakkeiden teoreettista markkinahintaa merkintäoikeuksien uuden liikkeeseenlaskun jälkeen, toisenlainen ratkaisu olisi ollut välttämätön. DLH:n mukaan liikkeeseenlaskija myöntää alennuksen sellaisten uusien osakkeiden markkinahinnasta, jotka voidaan merkitä rinnakkaisia merkintäoikeuksia liikkeeseen laskettaessa, kannustaakseen pääomamarkkinoita käyttämään merkintäoikeuksiaan. TERP lasketaan tällöin markkinahinnan perusteella sen jälkeen, kun merkintäoikeudet laimentuvat. Äänettömän osakkuuden II yhteydessä säädetyn kaltaisen muuntamisoikeuden osalta markkinoilla ei kuitenkaan ole olemassa muuta rinnakkaista (alennushintaisten) oikeuksien merkintää, jota voitaisiin käyttää vertailukohtana muuntamisoikeuksien liikkeeseenlaskuhinnan laskemiseksi.
79      DLH esittää, että koska TERP oli mahdoton laskea, Saksan liittotasavalta ehdotti, että viitattaisiin yhtäältä DLH:hon äänettömän osakkuuden II-A muuntamisen osalta sovellettavaan 2,56 euron vähimmäismerkintähintaan ja toisaalta DLH:n markkinahintaan tekemällä 5,25 tai 10 prosentin suuruinen alennus äänettömän osakkuuden II-B muuntamisen käynnistävästä tapahtumasta riippuen. DLH:n mukaan käsiteltävän asian olosuhteissa voitiin olettaa, kuten riidanalaisessa päätöksessä todettiin, että nämä kaksi muuntohintaa olisivat tilapäisten puitteiden 67 kohdassa vahvistetun vaatimuksen mukaisia.
80      Toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 276–279 kohdassa, olisi siis ollut mahdotonta viitata TERP:hen, joten komissio hyväksyi perustellusti tilapäisten puitteiden 59 kohdan nojalla vaihtoehtoisen korvauksen, joka johti samaan tulokseen kuin jos TERP olisi voitu ottaa huomioon.
81      DLH väittää, että toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 280–285 kohdassa, tätä päätelmää ei voida kyseenalaistaa sillä, että riidanalaisen päätöksen 158 perustelukappaleessa vaadittiin, että Saksan liittotasavalta sitoutuu pyytämään komissiolta lupaa muuntamisoption käyttämiselle, jos sitä ei toteuteta vähintään 5 prosenttia alle TERP:n tasolla. Vaatimustenvastaisuuden riski oli nimittäin vain teoreettinen, ja komission luvalla pyrittiin takaamaan mahdollisimman suuri vaatimustenmukaisuus. DLH arvostelee valituksenalaisen tuomion 283 kohtaa ja väittää erityisesti, että tavoitteena ei ollut ”poiketa” tilapäisten puitteiden 67 kohdasta tai lykätä sitä koskevaa päätöstä vaan varmistaa lisäturvan taso ja varmistaa, että Saksan liittotasavalta noudattaa velvollisuuttaan toteuttaa pääomituksen jälkeinen välttämätön muuntaminen (jälkikäteen).
82      Saksan liittotasavalta ja komissio tukevat pääosin DLH:n kolmannen valitusperusteensa yhteydessä esittämiä argumentteja ja katsovat, että tämä valitusperuste on hyväksyttävä.
83      Ryanair ja Condor kiistävät nämä argumentit ja väittävät, että kolmas valitusperuste on ainakin osittain jätettävä tutkimatta, koska sillä pyritään kyseenalaistamaan unionin yleisen tuomioistuimen tekemät tosiseikkoja koskevat toteamukset. Tämä valitusperuste on näiden asianosaisten mukaan joka tapauksessa hylättävä perusteettomana. Ne vaativat lähinnä, että tässä valitusperusteessa tarkoitetut valituksenalaisen tuomion perustelut vahvistetaan, koska unionin yleinen tuomioistuin ei erityisesti ylittänyt tuomioistuinvalvontansa rajoja.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
84      Hybridipääomainstrumenteista maksettavan korvauksen osalta on korostettava, että tilapäisten puitteiden 67 kohdan mukaan tällaiset instrumentit muunnetaan omaksi pääomaksi vähintään 5 prosenttia alle muuntamisajankohtana määritetyn TERP-arvon.
85      Valituksenalaisen tuomion 275 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin palautti mieleen, että komissio oli todennut riidanalaisessa päätöksessään, että osa äänettömästä osakkuudesta II, nimittäin äänetön osakkuus II-A, voitiin muuntaa osakkeiksi kiinteään hintaan 2,56 euroa osakkeelta, kun taas toinen osa äänettömästä osakkuudesta II eli äänetön osakkuus II-B voitiin muuntaa muuntohetkellä voimassa olleeseen osakkeiden markkinahintaan, josta oli vähennetty 10 tai 5,25 prosenttia riippuen käynnistävästä tapahtumasta. Riidanalaisessa päätöksessä mainittiin myös, että ”kaikkien tällaisten hintojen voidaan olettaa olevan tilapäisten puitteiden 67 kohdassa asetetun vaatimuksen mukaisia”, mutta että ”voi olla hinta, jota alhaisempi hinta ei täytä tilapäisten puitteiden 67 kohdassa asetettua vaatimusta”, ja että tässä tapauksessa Saksan liittotasavalta oli sitoutunut pyytämään komissiolta luvan ennen muuntamisoikeutensa käyttämistä.
86      Tämän jälkeen unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 276–278 kohdassa, että osakkeiden hintaa muuntamisajankohtana ei määritetty TERP:n perusteella äänettömän osakkuuden II-A osalta, koska valittu kiinteä osakehinta ei vastannut tilapäisten puitteiden 67 kohdassa määriteltyä menetelmää, eikä äänettömän osakkuuden II-B osalta, jonka hinta perustui markkinahintaan muuntamisajankohtana.
87      Lopuksi unionin yleinen tuomioistuin totesi, ettei komissio perustellut valintaansa käyttää vaihtoehtoista laskentamenetelmää ja että turvautuessaan jälkikäteiseen lupajärjestelmään siinä tapauksessa, että hinta ei ole vaatimusten mukainen, komissio vain lykkäsi päätöstään kyseisen 67 kohdan vastaisesti.
88      Tässä yhteydessä on täsmennettävä, että tilapäisten puitteiden 59 kohdan mukaan kyseisten puitteiden 60–70 kohdassa esitettyjen korvausmenetelmien sijasta jäsenvaltiot voivat ilmoittaa tukiohjelmista tai yksittäisistä toimista, joissa valtiolle korvaamisen menetelmää mukautetaan pääomainstrumentin ominaisuuksien ja etuoikeusaseman perusteella, edellyttäen, että niillä on kokonaisuutena tarkasteltuna sellaiset vastaavat kannustavat vaikutukset, että valtio voi irtautua pääomasta, ja samankaltainen kokonaisvaikutus valtion saamaan korvaukseen.
89      DLH voi täten perustellusti väittää, että komissio saattoi tukeutua tilapäisten puitteiden 67 kohdassa kuvatun mekanismin sijasta vaihtoehtoiseen mekanismiin ilman, että sen tarvitsi vedota erityiseen syyhyn tai poikkeukselliseen olosuhteeseen. Tällainen vaihtoehtoinen mekanismi on kuitenkin tilapäisistä puitteista johtuvien vaatimusten mukainen vain, jos sillä on samankaltainen kokonaisvaikutus kuin kyseisessä 67 kohdassa kuvatulla mekanismilla.
90      Valituksenalaisen tuomion 277, 278 ja 280–286 kohdasta ilmenee, että unionin yleinen tuomioistuin totesi, että riidanalaisen päätöksen 158 perustelukappaleessa määritelty vaihtoehtoinen laskentamenetelmä saattaa johtaa sellaisten hintojen määrittämiseen, jotka eivät vastaa tilapäisten puitteiden 67 kohdassa määritellyn menetelmän soveltamisesta johtuvia hintoja. Tämän päätelmän tehdessään unionin yleinen tuomioistuin tukeutui erityisesti tämän tuomion 85 kohdassa mainittuun riidanalaisen päätöksen sanamuotoon.
91      Nyt käsiteltävässä valituksessa ei ole riitautettu unionin yleisen tuomioistuimen toteamusta, jonka mukaan tämän vaihtoehtoisen menetelmän soveltamisen vaikutukset poikkeavat tilapäisten puitteiden 67 kohdassa määritellyn menetelmän soveltamisesta.
92      Tässä yhteydessä valittajan argumentti, jonka mukaan TERP:iä on mahdotonta laskea käsiteltävässä asiassa, ei voi menestyä.
93      Sen lisäksi, että tämä argumentti on ristiriidassa riidanalaisen päätöksen kanssa, jossa nimenomaisesti säädetään vaihtoehtoisen laskentamenetelmän lopputuloksen ja TERP:iin perustuvaa menetelmää käytettäessä saadun lopputuloksen vertailusta, sillä nimittäin pyritään viime kädessä – kuten Ryanair ja Condor väittävät – kehottamaan unionin tuomioistuinta tekemään itse tosiseikkoja koskevia toteamuksia väittämättä, että unionin yleinen tuomioistuin olisi ottanut sille esitetyt todisteet huomioon vääristyneellä tavalla.
94      Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee kuitenkin, että muutoksenhaun yhteydessä unionin tuomioistuimella ei ole toimivaltaa määrittää asian tosiseikastoa eikä lähtökohtaisesti myöskään tarkastaa niitä todisteita, joihin unionin yleinen tuomioistuin on asian tosiseikastoa määrittäessään tukeutunut. Unionin tuomioistuimen toimivalta valvoa sitä, miten unionin yleinen tuomioistuin on määrittänyt tosiseikat, ulottuu muun muassa siihen, onko tosiseikat otettu huomioon vääristyneellä tavalla eli käykö määritetyn tosiseikaston paikkansapitämättömyys ilmi asiakirja-aineistosta, siihen, onko todistusaineisto otettu huomioon vääristyneellä tavalla, tämän aineiston oikeudelliseen luonnehdintaan ja siihen, onko todistustaakkaa ja asian selvittämistä koskevia sääntöjä noudatettu (ks. tuomio 11.9.2025, Itävalta v. komissio (Ydinvoimala Paks II), C‑59/23 P, EU:C:2025:686, 58 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
95      Kolmas valitusperuste on näin ollen jätettävä tutkimatta siltä osin kuin siinä vaaditaan unionin tuomioistuinta toteamaan, että valituksenalainen tuomio on virheellinen, koska siinä ei oteta huomioon, että TERP:n laskeminen on käsiteltävässä asiassa mahdotonta.
96      Toisin kuin komissio väittää, Saksan liittotasavallan velvollisuus pyytää komissiolta lupa siinä tapauksessa, että hybridi-instrumenttien muuntamishinta ei ole tilapäisten puitteiden 67 kohdassa tarkoitetun vaatimuksen mukainen, kuten riidanalaisen päätöksen 158 perustelukappaleessa todetaan, ei riitä varmistamaan, että kyseinen perustelukappale on tämän vaatimuksen mukainen.
97      Kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 284 kohdassa, Saksan liittotasavalta ei nimittäin ole sitoutunut varmistamaan, että hinta saatetaan
joka tapauksessa tilapäisten puitteiden 67 kohdassa asetetun vaatimuksen mukaiseksi, vaan se on sitoutunut ainoastaan saamaan komissiolta luvan vahvistettuun hintatasoon. Mikään tekijä ei täsmennä perusteita, joiden mukaan komission olisi tarvittaessa tutkittava Saksan liittotasavallan hybridipääomainstrumenttien muuntamista koskeva suunnitelma siinä tapauksessa, että tilapäisten puitteiden 67 kohdan vaatimukset eivät täyty. Tästä seuraa, ettei ole olemassa mitään takeita näiden vaatimusten noudattamisen varmistamisesta.
98      On myös katsottava, kuten unionin yleinen tuomioistuin teki valituksenalaisen tuomion 280–286 kohdassa, että valtiontukiin sovelletaan SEUT 108 artiklan 3 kohdan mukaista ennakkolupajärjestelmää, joten tukitoimenpide on todettava sisämarkkinoille soveltuvaksi ennen sen täytäntöönpanoa. Näin ollen komissio ei voi lykätä valtiontuen soveltuvuuden tutkimiseen suoraan liittyvän seikan arviointia valtiontuen soveltuvuutta koskevan päätöksensä tekemispäivää myöhempään ajankohtaan. Komission tehtävänä oli nimittäin ottaa riidanalaisessa päätöksessä kantaa hinnan määrittämistä koskeviin yksityiskohtaisiin sääntöihin siinä tapauksessa, että kyseiset hybridi-instrumentit muunnetaan, eikä se voinut rajoittua hyväksymään laskentamenetelmää, jolla ei kaikissa tapauksissa varmisteta tilapäisten puitteiden 67 kohdassa esitetyn vaatimuksen noudattamista.
99      Lisäksi vaikka komissio väittää, että riidanalaisen päätöksen 158 perustelukappaleessa sallitaan kyseinen toimenpide vain sillä edellytyksellä, että muuntohinta on viime kädessä tilapäisten puitteiden 67 kohdan mukainen, on todettava, että tätä väitettä ei tueta kyseisessä perustelukappaleessa, jossa säädetään jälkikäteisvalvonnasta määrittelemättä tämän valvonnan parametrejä.
100    Tästä seuraa, että kolmas valitusperuste on osittain jätettävä tutkimatta ja osittain hylättävä perusteettomana.
Neljäs valitusperuste
Asianosaisten lausumat
101    Neljännessä valitusperusteessaan, joka koostuu kahdesta osasta, DLH moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se teki oikeudellisen virheen ja ylitti tuomioistuinvalvontansa rajat todetessaan valituksenalaisen tuomion 373–412 kohdassa, että komissio teki ilmeisen arviointivirheen tarkastaessaan, oliko DLH:lla huomattava markkinavoima merkityksellisillä lentoasemilla.
102    Neljännen valitusperusteen ensimmäisessä osassa DLH väittää lähinnä, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen ja ylitti tuomioistuinvalvontansa rajat katsoessaan valituksenalaisen tuomion 373–387 kohdassa, että komissio teki ilmeisen arviointivirheen, koska se otti huomioon ainoastaan perusteet, jotka koskevat lähinnä uusien kilpailijoiden markkinoille tulon ja laajentumisen esteitä sekä ”lentoasemakapasiteettia”, eikä ottanut huomioon kaikkia käsiteltävässä asiassa merkityksellisiä tekijöitä arvioidessaan DLH:n huomattavan markkinavoiman olemassaoloa merkityksellisillä lentoasemilla.
103    DLH väittää tältä osin, että huomattavan markkinavoiman määrittäminen kuuluu monitahoiseen taloudelliseen arviointiin, jonka yhteydessä komissiolla on laaja harkintavalta, ja että unionin yleinen tuomioistuin ylitti sen tuomioistuinvalvontansa rajat, jota se voi harjoittaa komission tässä yhteydessä tekemän päätöksen osalta. Erityisesti valituksenalaisen tuomion 385 kohdassa unionin yleisen tuomioistuimen päättely on liian epämääräinen ja viittaa vain lyhyesti tuensaajan markkinaosuuksien, jotka ”ilmaistaan lentojen tiheytenä (lentojen määränä) sekä merkityksellisiltä lentoasemilta ja merkityksellisille lentoasemille tarjottavina matkustajapaikkoina”, mahdolliseen merkitykseen sen toteamiseksi, ettei komissio ottanut huomioon kaikkia merkityksellisiä tekijöitä. Tältä osin komissio jätti DLH:n mukaan perustellusti ottamatta huomioon viimeksi mainitun tekijän. Tässä tapauksessa sovelletut kriteerit olisivat nimittäin riittäneet kyseisen toimenpiteen vaikutusten täsmälliseen analysointiin tilapäisten puitteiden 72 kohdan mukaisesti, ja ne ovat yhteensopivia sen analyyttisen kehyksen kanssa, jota komissio käyttää lentoyhtiöitä koskevissa keskittymätapauksissa. Lisäksi kyseisen toimenpiteen mahdolliset kilpailuvaikutukset eivät myöskään koske tiettyä reittiä vaan pikemminkin DLH:n kykyä säilyttää tai jopa laajentaa lähtö- ja saapumisaikoja, jotka sillä oli merkityksellisillä lentoasemilla. Näin ollen on arvioitava, soveltuuko tuki kilpailutilanteeseen kokonaisuutena tarkastellen.
104    Lisäksi DLH väittää, että unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 379 kohdassa esittämät toteamukset eivät osoita, että markkinaosuuksien analyysistä lentojen tiheyden ja tarjottujen matkustajapaikkojen osalta olisi ollut enemmän hyötyä kuin kriteereistä, joita komissio käytti arvioidessaan huomattavan markkinavoiman olemassaoloa. DLH päättelee tästä, ettei komissio ollut velvollinen täydentämään tätä analyysiä arvioimalla markkinaosuuksia lentojen tiheyden tai tarjottujen matkustajapaikkojen osalta tai ottamalla huomioon kaikki muut ”merkitykselliset tekijät”.
105    Neljännen valitusperusteen toisessa osassa DLH väittää lähinnä, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen ja ylitti tuomioistuinvalvontansa rajat katsoessaan valituksenalaisen tuomion 388–412 kohdassa, että komissio teki ilmeisen arviointivirheen todetessaan, ettei DLH:lla ole huomattavaa markkinavoimaa Düsseldorfin ja Wienin lentoasemilla.
106    DLH väittää tältä osin, että koska komissiolla on laaja toimivalta analysoida markkinatietoja huomattavan markkinavoiman olemassaolon arvioimiseksi, unionin yleinen tuomioistuin ylitti tuomioistuinvalvontansa rajat korvaamalla komission näistä tiedoista tekemän analyysin omalla arvioinnillaan. Erityisesti valituksenalaisen tuomion 411 kohdassa unionin yleisen tuomioistuimen päättely on tältä osin liian epämääräinen siltä osin kuin siinä todetaan, että komissio totesi virheellisesti, ettei DLH:lla ole huomattavaa markkinavoimaa Düsseldorfin ja Wienin lentoasemilla ”ainakaan IATA:n kesäkaudella 2019”. Tällainen perustelu ei ole riittävä sen toteamiseksi, että komissio on tehnyt ilmeisen arviointivirheen muiden ajanjaksojen, kuten IATA:n talvikauden 2019/2020, osalta.
107    DLH:n mukaan komissio totesi perustellusti, ettei DLH:lla ollut huomattavaa markkinavoimaa Düsseldorfin ja Wienin lentoasemilla. DLH korostaa, että huomattavan markkinavoiman arviointiperusteet näiden kahden viimeksi mainitun lentoaseman osalta poikkeavat huomattavasti Frankfurtin ja Münchenin lentoasemia koskevista arviointiperusteista ja että niiden perusteella voidaan todellakin osoittaa, ettei DLH:lla ole huomattavaa markkinavoimaa Düsseldorfin ja Wienin lentoasemilla. DLH arvostelee tältä osin erityisesti valituksenalaisen tuomion 397 kohtaa ja esittää tietoja ja lukuja erityisesti lähtö- ja saapumisajoistaan Düsseldorfin, Wienin, Frankfurtin ja Münchenin lentoasemilla osoittaakseen, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi virheellisesti, ettei komissio voinut päätellä, ettei DLH:lla ollut huomattavaa markkinavoimaa Düsseldorfin ja Wienin lentoasemilla.
108    Saksan liittotasavalta ja komissio tukevat pääosin DLH:n neljännessä valitusperusteessaan esittämiä argumentteja ja katsovat, että tämä valitusperuste on hyväksyttävä.
109    Ryanair ja Condor kiistävät tämän argumentoinnin ja väittävät, että neljännen valitusperusteen toinen osa on jätettävä ainakin osittain tutkimatta sen vuoksi, että DLH pyrkii tällä osalla kyseenalaistamaan unionin yleisen tuomioistuimen tosiseikkoja koskevat toteamukset, ja Ryanair katsoo lisäksi, että DLH:n väitteet, jotka liittyvät valituksenalaisen tuomion perustelujen riittämättömyyteen, ja väitteet, jotka perustuvat komission oikeuskäytäntöön ja päätöskäytäntöön, on jätettävä tutkimatta. Tämä peruste on näiden asianosaisten mukaan joka tapauksessa hylättävä perusteettomana. Ne vaativat lähinnä, että tässä valitusperusteessa tarkoitetut valituksenalaisen tuomion perustelut vahvistetaan, koska unionin yleinen tuomioistuin ei erityisesti ole ylittänyt tuomioistuinvalvontansa rajoja.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
110    Neljännen valitusperusteen ensimmäisestä osasta on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin tutki valituksenalaisen tuomion 373–387 kohdassa perusteet, joita komissio käytti arvioidessaan, onko DLH:lla huomattava markkinavoima merkityksellisillä lentoasemilla.
111    Unionin yleinen tuomioistuin muistutti aluksi valituksenalaisen tuomion 373 kohdassa, että komissio ilmoitti riidanalaisen päätöksen 179 kohdassa tukeutuvansa tältä osin kolmeen perusteeseen: ensinnäkin sen konsernin, johon DLH kuuluu, hallussa olevien lähtö- ja saapumisaikojen osuus mainituilla lentoasemilla, joka määritetään kyseisen tuomion 376 kohdassa lentoliikenteen harjoittajan (tai samaan konserniin kuuluvien lentoliikenteen harjoittajien) hallussa jollakin lentoasemalla olleiden lähtö- ja saapumisaikojen lukumäärän ja kyseisellä lentoasemalla käytettävissä olevien lähtö- ja saapumisaikojen kokonaismäärän välisenä suhteena, toiseksi näiden arvioitavien lentoasemien ruuhkautumisaste sellaisena kuin se pääosin ilmenee valituksenalaisen tuomion kyseisestä kohdasta, kun otetaan huomioon kaikille lentoliikenteen harjoittajille kyseisellä lentoasemalla jaettujen lähtö- ja saapumisaikojen osuus kyseisen lentoaseman lähtö- ja saapumisaikojen kokonaiskapasiteetista, ja kolmanneksi tuensaajan kilpailijoiden hallussa olevien lähtö- ja saapumisaikojen osuus. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan nämä perusteet koskevat näin ollen pääasiallisesti ”lentoaseman kapasiteettia” ja infrastruktuurin käyttöoikeutta.
112    Unionin yleinen tuomioistuin katsoi kuitenkin valituksenalaisen tuomion 378 kohdassa, että muut tekijät, jotka liittyvät tuensaajan ja sen kilpailijoiden markkinaosuuksiin matkustajalentoliikennepalvelujen markkinoilla, olisivat olleet merkityksellisiä arvioitaessa huomattavan markkinavoiman olemassaoloa. Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin täsmensi erityisesti kyseisen tuomion 379 kohdassa, että yhtäältä lentoliikenteen harjoittajien niille osoitetuilla lähtö- ja saapumisajoilla käyttämien eri kokoisten lentokoneiden vuoksi niiden tarjoamien paikkojen määrä voi vaihdella huomattavasti tiettynä lähtö- ja saapumisaikana ja toisaalta lentoliikenteen harjoittajat voivat liikennöidä tiettynä lähtö- ja saapumisaikana eri määrän lentoja. Näillä lisäperusteilla toimitettujen tietojen perusteella voidaan kuitenkin arvioida kyseisten lentoliikenteen harjoittajien markkinaosuuksien huomattavuutta. Nyt käsiteltävässä asiassa unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 380 kohdassa, että DLH:n markkinaosuudet, jotka ilmaistiin vuorotiheytenä (lentojen lukumäärä) ja merkityksellisiltä lentoasemilta ja merkityksellisille lentoasemille tarjottujen matkustajapaikkojen määränä, ylittivät toisinaan huomattavasti DLH:n hallussa olevat lähtö- ja saapumisaikojen osuudet, sellaisina kuin ne on lueteltu riidanalaisessa päätöksessä.
113    Unionin yleinen tuomioistuin päätteli tästä valituksenalaisen tuomion 386 kohdassa, että kun otetaan huomioon markkinaosuuksien merkitys huomattavan markkinavoiman olemassaolon määrittämisessä, mistä muistutetaan valituksenalaisen tuomion 383 kohdassa, komissio ei ottanut huomioon kaikkia merkityksellisiä tekijöitä, koska se jätti tämän tekijän huomioon ottamatta.
114    Tältä osin on korostettava ensinnäkin, että asetuksen N:o 95/93, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 793/2004, 2 artiklan a alakohdassa olevasta lähtö- ja saapumisaikojen käsitteen määritelmästä ilmenee, että tällä ilmaisulla tarkoitetaan ”koordinaattorin – – antamaa lupaa käyttää lentoliikenteen harjoittamiseen tarvittavaa koordinoidun lentoaseman koko lentoasemainfrastruktuuria laskeutumista tai lentoon lähtöä varten tiettynä päivänä ja kellonaikana, jonka koordinaattori on jakanut tämän asetuksen mukaisesti”.
115    Tästä määritelmästä seuraa lähinnä, että lähtö- ja saapumisaika tarkoittaa oikeutta suorittaa lento. Komissio osoitti täten perustellusti riidanalaisessa päätöksessä, että kyseisen toimenpiteen edunsaajan hallussa olevien lähtö- ja saapumisaikojen lukumäärän ja lentojen, jotka se voi järjestää, määrän välillä on suora yhteys, kun taas unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen tulkitessaan käsitettä ”lähtö- ja saapumisajat”, kun se totesi valituksenalaisen tuomion 379 kohdassa, että yhden lähtö- ja saapumisajan hallussapito mahdollistaa useiden lentojen järjestämisen. Tästä seuraa, että toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, lentojen tiheyden perusteen huomioon ottaminen ei vaikuta välttämättömältä, jotta voitaisiin arvioida, missä määrin toimijalla on tosiasiallinen mahdollisuus kilpailla DLH:n kanssa tietyllä lentoasemalla.
116    Toiseksi unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 380 kohdassa mainitsemista perusteista, jotka koskevat tarjottujen lentojen tiheyttä ja matkustajapaikkojen määrää ja jotka komission olisi sen mukaan pitänyt ottaa huomioon, on todettava, että vaikka ei tosin voida sulkea pois sitä, että nämä perusteet voivat auttaa arvioimaan lentoliikenteen harjoittajan kykyä tarjota palveluja tietyltä lentoasemalta, tämä seikka ei voi sellaisenaan osoittaa, että komissio teki tämän tuomion 56 ja 57 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetun ilmeisen arviointivirheen, koska kapasiteetti, jota komissio on pitänyt ratkaisevana arvioitaessa huomattavan markkinavoiman olemassaoloa lentoasemalla, voidaan määrittää myös vastaavan perusteen, kuten toimijoiden välisen lähtö- ja saapumisaikojen jaon, perusteella.
117    Koska siis unionin yleinen tuomioistuin ei osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla, että komission valitsema arviointiperuste eli lähtö- ja saapumisaikojen jakaminen ei selvästikään mahdollistanut kapasiteetin asianmukaista arviointia huomattavan markkinavoiman arvioimiseksi, ja koska se ei pitänyt komission tekemää analyysiä uskottavana, se arvosteli valituksenalaisen tuomion 380 ja 382 kohdassa komissiota virheellisesti siitä, ettei tämä arvioinut riidanalaisessa päätöksessä lentoliikenteen harjoittajan kykyä tarjota palvelujaan tarjottujen lentojen tiheyteen ja matkustajapaikkojen lukumäärään liittyvän kriteerin eli komission kyseisessä päätöksessä käyttämästä perusteesta poikkeavan kriteerin perusteella.
118    Kolmanneksi unionin yleinen tuomioistuin ei myöskään osoittanut valituksenalaisen tuomion 373–387 kohdassa, ettei komissio voinut pätevästi katsoa, että lentoaseman ruuhkautumisaste ja lähtö- ja saapumisaikojen jakaminen kyseiseltä lentoasemalta liikennöivien eri toimijoiden kesken olivat asianmukaisia parametreja määrittämään toimijan lentoaseman käyttöastetta sekä tämän kykyä järjestää enemmän lentoja kyseiseltä lentoasemalta merkityksellisenä ajanjaksona. Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin ei osoittanut, ettei komissio voinut tukeutua näihin eri parametreihin DLH:n kyseisenä ajanjaksona kohtaaman todellisen ja potentiaalisen kilpailun arvioimiseksi.
119    Toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 386 kohdassa, se ei näin ollen osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla tämän tuomion 56–64 kohdassa mainitun unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisesti, että komissio teki ilmeisen arviointivirheen perustaessaan huomattavan markkinavoiman analyysinsä tämän tuomion 111 kohdassa mainittuihin arviointiperusteisiin ottamatta arvioinnissaan huomioon tarjottuina lentojen tiheyksinä ja matkustajapaikkoina ilmaistuja markkinaosuuksia. Tästä seuraa, että neljännen valitusperusteen ensimmäinen osa on hyväksyttävä.
120    Neljännen valitusperusteen toisesta osasta on muistutettava sen tutkittavaksi ottamista koskevan kysymyksen osalta yhtäältä, että kysymykset siitä, onko unionin yleinen tuomioistuin laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa ja ylittänyt tuomioistuinvalvontansa rajat, ovat oikeuskysymyksiä, joiden osalta unionin tuomioistuin on toimivaltainen muutoksenhakuvaiheessa (tuomio 7.1.2004, Aalborg Portland ym. v. komissio, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 47 kohta ja tuomio 26.5.2016, Rose Vision v. komissio, C‑224/15 P, EU:C:2016:358, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Kysymys siitä, ovatko DLH:n väitteet perusteluvelvollisuuden laiminlyönnin osalta riittävän perusteltuja tai tuomioistuinvalvonnan rajojen ylittämisen osalta ristiriidassa oikeuskäytännön tai komission päätöskäytännön kanssa, liittyy perustelujen asiasisältöön, eikä sillä voi olla mitään vaikutusta tutkittavaksi ottamiseen.
121    Kun toisaalta otetaan huomioon, kuten tämän tuomion 94 kohdassa on muistutettu, että unionin tuomioistuimella ei ole toimivaltaa määrittää tosiseikastoa, on huomautettava, että siltä osin kuin DLH pyytää unionin tuomioistuinta tarkistamaan sille esittämiensä tosiseikkojen perusteella, että komissio totesi perustellusti, ettei DLH:lla ollut huomattavaa markkinavoimaa Düsseldorfin ja Wienin lentoasemilla, tai että unionin yleinen tuomioistuin totesi tosiseikat virheellisesti, neljännen valitusperusteen toinen osa on jätettävä tutkimatta, koska DHL ei ole vedonnut minkäänlaiseen unionin yleisen tuomioistuimen tekemään tosiseikkojen vääristämiseen.
122    Asiakysymyksestä on todettava, että todettuaan valituksenalaisen tuomion 410 kohdassa, ettei komissio ottanut huomioon kaikkia merkityksellisiä kriteereitä ja että se oli näin ollen tehnyt ilmeisen arviointivirheen, unionin yleinen tuomioistuin lisäsi kyseisen tuomion 411 kohdassa, että komissio ei joka tapauksessa voinut pelkästään käyttämiensä kriteerien perusteella päätellä asianmukaisesti, ettei Lufthansa-konsernilla ollut huomattavaa markkinavoimaa Düsseldorfin ja Wienin lentoasemilla ainakaan IATA:n kesäkaudella 2019.
123    Tehdäkseen tämän päätelmän Düsseldorfin lentoaseman osalta unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 397 kohdassa aluksi, että Lufthansa-konsernin keskimääräinen lähtö- ja saapumisaikojen osuus tällä lentoasemalla IATA:n kesäkaudella 2019, nimittäin 40–50 prosenttia, ylittää 40 prosentin kynnysarvon, joka on ensimmäinen osoitus, joka on otettava huomioon huomattavan markkinavoiman
olemassaolon vahvistamiseksi. Tämän jälkeen unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 398 kohdassa, että IATA:n kesäkaudella 2019 kyseisen lentoaseman keskimääräinen ruuhkautumisaste oli erittäin suuri, nimittäin 80–90 prosenttia, ja ruuhka-aikoina
90–100 prosenttia, vaikka jo yli 60 prosentin ruuhkautumisaste olisi ollut ongelmallinen. Lopuksi unionin yleinen tuomioistuin korosti valituksenalaisen tuomion 399 kohdassa samalla lentoasemalla olevien toimijoiden kilpailun heikkoutta tukien tämän toteamuksensa luetteloon kunkin näistä toimijoista käytössä olevista ilma-aluksista. Unionin yleinen tuomioistuin johti tästä valituksenalaisen tuomion 401 kohdassa, että komissio ei voinut siten pelkästään näiden kriteerien perusteella päätellä asianmukaisesti, ettei Lufthansa-konsernilla ollut huomattavaa markkinavoimaa Düsseldorfin lentoasemalla ainakaan IATA:n kesäkaudella 2019.
124    Edellisessä kohdassa mainittuja perusteita vastaavin perustein unionin yleinen tuomioistuin päätteli soveltuvin osin valituksenalaisen tuomion 408 kohdassa, että komissio ei voinut pätevästi päätellä, ettei Lufthansa-konsernilla ollut huomattavaa markkinavoimaa Wienin lentoasemalla ainakaan IATA:n kesäkaudella 2019.
125    Näin tehdessään unionin yleinen tuomioistuin ei tutkinut riidanalaisen päätöksen 203, 204, 211 ja 212 perustelukappaleessa esitettyjä perusteluja. Näissä perusteluissa täsmennettiin kuitenkin syyt, joiden vuoksi komissio tulkitsi käytettävissään olevia tietoja siten, ettei niiden perusteella voitu osoittaa Lufthansa-konsernin huomattavaa markkinavoimaa Düsseldorfin ja Wienin lentoasemilla. Düsseldorfin lentoaseman osalta komissio katsoi erityisesti, että DLH:lla olevien lähtö- ja saapumisaikojen suurin osuus ei ylittänyt 55–65 prosenttia minään tunnin pituisena ajanjaksona, mistä seurasi, että DLH:n kilpailijat saattoivat muodostaa merkittävän lähtö- ja saapumisaikojen salkun käyttämällä niitä lähtö- ja saapumisaikoja, joita ei ollut jaettu Lufthansa-konsernille, ja että DLH:n kilpailijat olivat käytössä olevien lentokoneiden koon osalta paremmassa asemassa Düsseldorfissa kuin Frankfurtissa tai Münchenissä. Wienin lentoaseman osalta komissio tukeutui myös siihen, että DLH:lla olevien lähtö- ja saapumisaikojen suurin osuus ei ylittänyt 50–60 prosenttia minään tunnin pituisella ajanjaksolla, että lähtö- ja saapumisaikoja oli edelleen saatavilla, että alueella oli kaksi suhteellisen vahvaa kilpailijaa ja että DLH:n kilpailijoiden oli mahdollista muodostaa merkittävä lähtö- ja saapumisaikojen salkku käyttämällä niitä lähtö- ja saapumisaikoja, joita ei ollut jaettu Lufthansa-konsernille. Näin ollen komissio katsoi, että riippumatta lähes samanlaisesta ruuhkautumisasteesta näillä neljällä lentoasemalla DLH:n lähtö- ja saapumisaikojen osuus oli Frankfurtissa ja Münchenissä huomattavasti suurempi kuin Düsseldorfissa ja Wienissä ja että DLH:n kilpailijat olivat päinvastoin vahvempia Düsseldorfissa ja Wienissä kuin Frankfurtissa ja Münchenissä.
126    Valituksenalaisen tuomion 396–408 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin tukeutui kuitenkin samoihin tietoihin kuin komissio ja teki niistä uuden analyysin ja päätyi niiden kokonaisarvioinnin perusteella lopulta toisenlaiseen päätelmään kuin komissio, kuitenkaan kyseenalaistamatta komission riidanalaisessa päätöksessä esittämiä toteamuksia.
127    Tästä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin ei rajoittunut tutkimaan, tekikö komissio ilmeisen arviointivirheen tämän tuomion 56–64 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti, vaan se korvasi komission arvioinnin omalla arvioinnillaan tapauksessa, jossa komissiolla on kuitenkin laaja harkintavalta.
128    Tästä seuraa, että neljännen valitusperusteen toinen osa ja näin ollen neljäs kanneperuste kokonaisuudessaan on hyväksyttävä.
Viides valitusperuste
Asianosaisten lausumat
129    DLH moittii viidennessä valitusperusteessaan unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se teki oikeudellisen virheen katsoessaan valituksenalaisen tuomion 467–480 kohdassa, että komissio teki ilmeisen arviointivirheen, kun se sulki lähtö- ja saapumisaikojen luovutusmenettelyn ulkopuolelle tietyt Frankfurtin ja Münchenin lentoasemille jo sijoittautuneet kilpailijat kyseisen menettelyn ensimmäisessä vaiheessa.
130    DLH väittää tältä osin, että vaikka unionin yleinen tuomioistuin myönsi, että komissiolla on laaja harkintavalta arvioida annettujen sitoumusten riittävyyttä, se ei ottanut huomioon 13.5.2015 annettuun tuomioon Niki Luftfahrt v. komissio (T‑162/10, EU:T:2015:283, 295 kohta) perustuvaa oikeuskäytäntöään, jonka mukaan se, että muitakin sitoumuksia olisi voitu hyväksyä tai että ne olisivat olleet kilpailun kannalta jopa edullisempia, ei voi johtaa komission päätöksen kumoamiseen, mikäli tämä on voinut kohtuudella päätellä, että vakavat epäilyt voidaan hälventää päätöksessä huomioon otetuilla sitoumuksilla. Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin loukkasi komission harkintavaltaa, kun se hylkäsi sitoumuksen sillä perusteella, että sen mukaan toisenlainen sitoumus olisi ollut kilpailun kannalta edullisempi, ja korvasi
näin komission arvioinnin omalla arvioinnillaan.
131    DLH esittää, kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 421 kohdassa, että valtiontukien mahdolliset vaikutukset ovat epäsuorempia kuin yrityskeskittymien vaikutukset, sillä tuensaaja ei osta kilpailijaa ja poista siten kilpailupainetta vaan voi käyttää käytettävissään olevia ylimääräisiä julkisia varoja markkina-asemansa säilyttämiseen tai vahvistamiseen. Tilapäisten puitteiden nojalla sitoumukset olivat tarpeen tämän riskin torjumiseksi niillä lentoasemilla, joilla DLH:lla oli huomattava markkinavoima.
132    Toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 472 kohdassa, komissio totesi riidanalaisen päätöksen 226 ja 227 perustelukappaleessa nimenomaisesti, että lähtö- ja saapumisaikojen luovutusmenettelyn rajoittaminen uusiin markkinoille tulijoihin olisi hyödyllistä, sillä se mahdollistaisi rakenteellisen kilpailun Lufthansa-konsernin kanssa. Komissio otti erityisesti huomioon pääomitustukeen liittyvät kilpailuongelmat aiemman kokemuksensa perusteella ilmailualan keskittymiä ja kartelleja koskevissa asioissa todetakseen, että Lufthansa-konsernin sitoumus siirtää osa toiminnastaan, jotta kilpailijat voisivat vakiinnuttaa asemansa, on tehokkain toimenpide kilpailun kohtuuttoman vääristymisen estämiseksi.
133    Unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 472–477 kohdassa esittämissä perusteluissa jätetään kuitenkin täysin huomiotta se, että kun komission on valittava kahden eri sitoumusrakenteen välillä, sillä on laaja harkintavalta soveltaa suppeampia sitoumuksia, sillä se voi perustellusti todeta, että ehdotetut sitoumukset ovat riittävät niiden riskien torjumiseksi, joita tässä tapauksessa aiheutuu DLH:n huomattavasta markkinavoimasta Frankfurtin ja Münchenin lentoasemilla.
134    Samoin analysoidessaan valituksenalaisen tuomion 473–476 kohdassa Frankfurtin ja Münchenin lentoasemien markkinarakennetta ja viitatessaan toiseen rakenteeseen, jossa nykyisiä kilpailijoita ei suljeta lähtö- ja saapumisaikojen luovutusmenettelyn ulkopuolelle, unionin yleinen tuomioistuin korvasi komission arvioinnin, joka oli kuitenkin jälleen kerran monitahoinen taloudellinen analyysi, omalla arvioinnillaan.
135    DLH katsoo lisäksi, että kun otetaan huomioon unionin yleisen tuomioistuimen toteamukset valituksenalaisen tuomion 452 ja 463 kohdassa, tuomion perusteluissa on ristiriita siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 473–476 kohdassa, että lentoyhtiöt, joilla on tukikohta jollakin lentoasemalla, ovat paremmassa asemassa ylläpitämään tehokasta kilpailua.
136    Saksan liittotasavalta ja komissio tukevat pääasiallisesti DLH:n viidennen valitusperusteensa yhteydessä esittämiä argumentteja ja katsovat, että tämä valitusperuste on hyväksyttävä.
137    Ryanair ja Condor kiistävät nämä argumentit ja väittävät, että viides valitusperuste pitäisi hylätä. Ne vaativat lähinnä, että tässä valitusperusteessa tarkoitetut valituksenalaisen tuomion perustelut vahvistetaan, koska unionin yleinen tuomioistuin ei erityisesti ole ylittänyt tuomioistuinvalvontansa rajoja.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
138    Aluksi on muistutettava, että tilapäisten puitteiden 72 kohdassa määrätään, että jos pääomitustoimen edunsaajalla on huomattava markkinavoima tietyillä markkinoilla, jäsenvaltion on ehdotettava lisätoimia tehokkaan kilpailun säilyttämiseksi kyseisillä markkinoilla. Tältä osin riidanalaisen päätöksen 71 ja 72 perustelukappaleesta ilmenee, että Saksan liittotasavalta on sitoutunut velvoittamaan kyseessä olevan pääomitustoimen edunsaajan luovuttamaan tietyn määrän päivittäisiä lähtö- ja saapumisaikoja sekä muita varoja Frankfurtin ja Münchenin lentoasemilla. Tuolloin suunnitelmana oli, että jos luovutettuja lähtö- ja saapumisaikoja ei kolmen kauden kuluttua ole ottanut käyttöön uusi markkinoille tulija, ne annetaan sellaisten muiden kilpailevien lentoyhtiöiden käyttöön, joilla on jo tukikohta kyseisillä lentoasemilla.
139    Unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 479 kohdassa, että komissio ei ollut tutkinut kaikkia Saksan liittotasavallan sitoumukseen liittyviä merkityksellisiä tekijöitä, joilla pyrittiin säilyttämään tehokas kilpailu kyseisillä markkinoilla ja joita on arvioitu kyseisten markkinoiden rakenteen ja erityispiirteiden perusteella. Unionin yleinen tuomioistuin totesi erityisesti valituksenalaisen tuomion 472–478 kohdassa, että komission tehtävänä oli tutkia, oliko tehokkaan kilpailun säilyttämiseksi asianmukaista ja tarpeellista, että uusille tulokkaille annettiin etusija ja jo olemassa olevat kilpailijat suljettiin pois lähtö- ja saapumisaikojen jakomenettelyn ensimmäisestä vaiheesta.
140    Tämän päätelmän tueksi unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 474–477 kohdassa erityisesti, että muut toimenpiteet, joihin kuuluu muun muassa kyseisten lähtö- ja saapumisaikojen luovuttaminen muiden kuin Saksan liittotasavallan sitoumuksissa määrättyjen ehtojen mukaisesti kilpailijoille, joilla on jo tukikohta, soveltuisivat paremmin tehokkaan kilpailun turvaamiseen.
141    Tältä osin on korostettava, että tämän tuomion 56–64 kohdassa mainitusta unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että komissiolla on laaja harkintavalta määrittää, voidaanko jäsenvaltioiden ehdottamilla lisätoimenpiteillä täyttää tilapäisten puitteiden 72 kohdasta johtuvat vaatimukset.
142    Kun lisäksi otetaan huomioon kyseisen 72 kohdan sanamuoto ja valtiontukisääntöjä koskevat periaatteet, komission ei ole arvioinnissaan tutkittava sitä, ovatko ehdotetut lisätoimenpiteet tehokkaimpia toimenpiteitä kilpailun edistämiseksi kyseisillä markkinoilla, vaan ainoastaan sitä, ovatko nämä toimenpiteet riittäviä tehokkaan kilpailun säilyttämiseksi näillä markkinoilla.
143    Näin ollen DLH katsoo perustellusti, että se seikka, että muut kuin riidanalaisessa päätöksessä mainitut toimenpiteet voisivat edistää kilpailua kyseisillä markkinoilla, ei joka tapauksessa voi johtaa tämän päätöksen lainvastaisuuteen.
144    Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin ei voinut perustellusti päätellä, että riidanalaisessa päätöksessä on ilmeinen arviointivirhe sen vuoksi, että
komissio ei tarkastellut sellaisen lähtö- ja saapumisaikojen luovutusmenettelyn mahdollisia myönteisiä vaikutuksia, jossa ei suljeta pois nykyisiä kilpailijoita, vaikka tällainen mekanismi olisi edistänyt kilpailua entisestään, ja jättää toteamatta sille kuuluvan valvonnan rajoissa, että riidanalaisessa päätöksessä mainitut sitoumukset olivat riittämättömiä tehokkaan kilpailun säilyttämiseksi kyseisillä markkinoilla.
145    Tästä seuraa, että viides valitusperuste on hyväksyttävä.
Kuudes valitusperuste
Asianosaisten lausumat
146    DLH moittii kuudennessa valitusperusteessaan unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että tämä teki erityisesti valituksenalaisen tuomion 501 kohdassa oikeudellisen virheen katsoessaan, että komissio laiminlöi perusteluvelvollisuutensa todetessaan, että lähtö- ja saapumisaikojen luovutuksesta on suoritettava korvaus eikä se vaikuta näihin aikoihin liittyvien sitoumusten tehokkuuteen.
147    DLH muistuttaa, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että riidanalaisen päätöksen kaltaisessa päätöksessä, joka on tehty lyhyessä määräajassa, on mainittava ainoastaan ne syyt, joiden vuoksi komissio katsoo, että sen käsiteltäväksi saatettu toimenpide ei sen mukaan aiheuta vakavia vaikeuksia, ja että sen on riittävää esittää tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joilla on olennainen merkitys kyseisen päätöksen rakenteen kannalta. Unionin yleinen tuomioistuin teki näin ollen oikeudellisen virheen katsoessaan, että komissio oli laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa.
148    DLH väittää lisäksi, että riidanalainen päätös on unionin tuomioistuimen asiaa koskevan oikeuskäytännön perusteella perusteltu oikeudellisesti riittävällä tavalla, koska yhtäältä kun otetaan huomioon lähtö- ja saapumisaikoja koskevien sitoumusten kunkin osatekijän osalta esitettyjen argumenttien, joita unionin yleinen tuomioistuin tarkasteli valituksenalaisen tuomion 413–493 kohdassa, lukumäärä, ensimmäisen oikeusasteen kantajat ovat selvästi voineet riitauttaa riidanalaisen päätöksen oikeellisuuden. Toisaalta kunkin lähtö- ja saapumisaikojen luovutuksen erityinen rakenne on erilainen ja edellyttää erittäin teknisiä arviointeja, jotka eivät siis edellytä erityisiä lisäperusteluja.
149    Saksan liittotasavalta ja komissio tukevat pääosin DLH:n kuudennen valitusperusteensa yhteydessä esittämiä argumentteja ja katsovat, että tämä valitusperuste on hyväksyttävä.
150    Ryanair ja Condor kiistävät nämä argumentit ja väittävät, että kuudes valitusperuste on hylättävä. Ne vaativat lähinnä, että tässä valitusperusteessa tarkoitetut valituksenalaisen tuomion perustelut vahvistetaan, koska unionin yleinen tuomioistuin ei erityisesti ylittänyt tuomioistuinvalvontansa rajoja.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
151    On muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 296 artiklan toisessa kohdassa edellytettyjen perustelujen on oltava kyseessä olevan toimen luonteen mukaisia ja niistä on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä toimen tehneen toimielimen päättely siten, että niille, joita toimi koskee, selviävät sen syyt, ja siten, että toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia toimen laillisuuden. Perusteluvelvollisuuden täyttymistä on arvioitava asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella, joita ovat muun muassa toimen sisältö, esitettyjen perustelujen luonne ja se tarve, joka niillä, joille toimi on osoitettu tai joita se koskee suoraan ja erikseen, voi olla saada selvennystä tilanteeseen. Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevia yksityiskohtia, sillä tutkittaessa sitä, täyttävätkö toimen perustelut SEUT 296 artiklan vaatimukset, on otettava huomioon sen sanamuodon lisäksi asiayhteys ja kaikki asiaa koskevat oikeussäännöt (tuomio 23.1.2025, Neos v. Ryanair ja komissio, C‑490/23 P, EU:C:2025:32, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
152    Erityisesti silloin, kun on nyt käsiteltävän tapauksen tavoin kyse SEUT 108 artiklan 3 kohdan nojalla tehdystä päätöksestä olla vastustamatta tukitoimenpidettä, unionin tuomioistuimella on jo ollut tilaisuus täsmentää, että tällaisessa lyhyessä ajassa tehdyssä päätöksessä on mainittava ainoastaan ne syyt, joiden vuoksi komissio katsoo, ettei sillä ole vakavia vaikeuksia arvioida kyseisen tuen soveltuvuutta sisämarkkinoille, ja että kyseisen päätöksen suppeaakin perustelua on pidettävä riittävänä SEUT 296 artiklan toisessa kohdassa asetetun perusteluvelvollisuuden kannalta, kunhan niistä ilmenee selkeästi ja yksiselitteisesti syyt, joiden vuoksi komissio on katsonut, ettei tällaisia vaikeuksia ole, eikä näiden perustelujen paikkansapitävyyttä koskeva kysymys kuulu tämän vaatimuksen piiriin (ks. analogisesti tuomio 23.11.2023, Neos v. Ryanair ja komissio, C‑490/23 P, EU:C:2025:32, 35 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
153    Näiden kriteerien perusteella on tutkittava, tekikö unionin yleinen tuomioistuin oikeudellisen virheen arvioidessaan, että riidanalaisessa päätöksessä laiminlyötiin komissiolle SEUT 296 artiklan toisen kohdan nojalla kuuluva perusteluvelvollisuus.
154    Nyt käsiteltävässä asiassa unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 498–502 kohdassa, että komission tehtävänä oli esittää riidanalaisessa päätöksessä syyt, joiden vuoksi se katsoi, että lähtö- ja saapumisaikojen luovutuksen on tapahduttava korvausta vastaan eikä ilmaiseksi, koska vastikkeellisen luovutuksen valinta voisi vähentää tarjottujen lähtö- ja saapumisaikojen houkuttelevuutta ja siten niihin liittyvien sitoumusten tehokkuutta.
155    Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin moitti valituksenalaisen tuomion 501 kohdassa komissiota siitä, ettei tämä ilmoittanut riidanalaisessa päätöksessä syitä, joiden vuoksi kyseessä olevien lähtö- ja saapumisaikojen vastikkeetonta luovutusta ei ollut asetettu etusijalle niiden vastikkeelliseen luovutukseen nähden, ja vaati komissiota perustelemaan positiivisesti paitsi sen, että riidanalaisessa päätöksessä vahvistettu lähtö- ja saapumisaikojen vastikkeellinen luovutus oli perusteltu, myös negatiivisesti sen, ettei päinvastaisella valinnalla eli vastikkeettomalla luovutuksella ollut merkitystä.
156    Kuten tämän tuomion 142 kohdasta ilmenee, komission tehtävänä on ainoastaan tilapäisten puitteiden nojalla tarkistaa, ovatko ehdotetut lisätoimenpiteet riittäviä tehokkaat kilpailun säilyttämiseksi kyseisillä markkinoilla, minkä vuoksi komissiolta ei voida edellyttää perusteluvelvollisuutensa nojalla, että se tutkii, voivatko muut toimenpiteet edistää kilpailua näillä markkinoilla, ja että se esittää syyt, joiden vuoksi se ei ole vaatinut näiden muiden toimenpiteiden toteuttamista.
157    Edellä esitetystä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan valituksenalaisen tuomion 501 kohdassa, että komissio laiminlöi perusteluvelvollisuutensa, kun tämä ei selittänyt, miksi kyseisten lähtö- ja saapumisaikojen luovutuksen on tapahduttava korvausta vastaan eikä ilmaiseksi.
158    Tästä seuraa, että kuudes valitusperuste on hyväksyttävä.
Päätelmä
159    Kuten unionin yleinen tuomioistuin on perustellusti todennut valituksenalaisen tuomion 505 kohdassa, jota ei ole arvosteltu nyt käsiteltävän valituksen yhteydessä, kukin päätökseen väitetysti sisältyvä virhe, sellaisina kuin ne on palautettu mieleen kyseisen tuomion 504 kohdassa, voi sellaisenaan olla peruste riidanalaisen päätöksen kumoamiselle. Valituksenalaisen tuomion kumoaminen on täten perusteltua vain, jos osoitetaan, että unionin yleinen tuomioistuin on virheellisesti vahvistanut kunkin näistä virheistä. Tästä seuraa, että nyt käsiteltävä valitus voidaan hyväksyä ja valituksenalainen tuomio kumota vain, jos kaikki valittajan esittämät valitusperusteet ovat perusteltuja.
160    Edellä esitetyillä perusteilla ensimmäinen, toinen, neljäs, viides ja kuudes valitusperuste on hyväksyttävä, kun taas kolmas valitusperuste on hylättävä. Tästä syystä valitus on hylättävä kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
161    Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan on niin, että jos valitus on perusteeton, unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista.
162    Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan, jota sovelletaan valituksen käsittelyyn työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla, mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
163    Koska Ryanair ja Condor ovat vaatineet DLH:n velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska DLH on hävinnyt asian, se on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan Ryanairin ja Condorin oikeudenkäyntikulut.
164    Koska Saksan liittotasavalta ja komissio ovat hävinneet asian mutta Ryanair ja Condor eivät ole vaatineet oikeudenkäyntikulujensa korvaamista, on lisäksi määrättävä, että Saksan liittotasavalta ja komissio vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)      Valitus hylätään.
2)      Deutsche Lufthansa AG vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Ryanair DAC:n ja Condor Flugdienst GmbH:n oikeudenkäyntikulut.
3)      Saksan liittotasavalta ja Euroopan komissio vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Allekirjoitukset
*      Oikeudenkäyntikieli: englanti.