62023CJ0063
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (viides jaosto)
12 päivänä syyskuuta 2024 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alue – Maahanmuuttopolitiikka – Oikeus perheenyhdistämiseen – Direktiivi 2003/86/EY – 16 artiklan 3 kohta – Perheenkokoajan oleskeluluvan uusimatta jättäminen – Seuraukset – Hänen perheenjäsentensä oleskeluluvan uusimatta jättäminen – Heistä itsestään riippumaton syy – Tilanne, jossa on kyse alaikäisistä lapsista – 15 artiklan 3 kohta – Erillisen oleskeluluvan myöntämisedellytykset – Käsite erityisen vaikeat olosuhteet – Ulottuvuus – 17 artikla – Yksilöllinen tutkinta – Oikeus tulla kuulluksi
Asiassa C‑63/23,
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Juzgado de lo Contencioso-Administrativo n.o 5 de Barcelona (Barcelonan maakunnallinen hallintotuomioistuin nro 5, Espanja) on esittänyt 9.1.2023 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 6.2.2023, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
Sagrario,
Joaquín ja
Prudencio
vastaan
Subdelegación del Gobierno en Barcelona,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (viides jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja E. Regan (esittelevä tuomari) sekä tuomarit I. Jarukaitis ja D. Gratsias,
julkisasiamies: J. Richard de la Tour,
kirjaaja: hallintovirkamies L. Carrasco Marco,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 17.1.2024 pidetyssä istunnossa esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
Sagrario ja hänen kaksi alaikäistä lastaan, edustajanaan E. Leiva Vojkovic, abogado,
–
Espanjan hallitus, asiamiehenään I. Herranz Elizalde,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään I. Galindo Martín ja J. Hottiaux,
kuultuaan julkisasiamiehen 7.3.2024 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyyntö koskee oikeudesta perheenyhdistämiseen 22.9.2003 annetun neuvoston direktiivin 2003/86/EY (EUVL 2003, L 251, s. 12) 15 artiklan 3 kohdan ja 17 artiklan sekä Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 7 ja 24 artiklan, 33 artiklan 1 kohdan ja 47 artiklan tulkintaa.
2
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa ovat vastakkain perheenäiti ja tämän kaksi alaikäistä lasta, jotka kaikki ovat kolmannen maan kansalaisia, ja Subdelegación del Gobierno en Barcelona (valtion aluehallintovirasto Barcelonassa, Espanja) (jäljempänä toimivaltainen kansallinen viranomainen) ja joka koskee heidän perheenyhdistämiseen perustuvan oleskelulupansa uusimatta jättämistä.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivi 2003/86
3
Direktiivin 2003/86 johdanto-osan 2, 4, 6 ja 15 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(2)
Perheenyhdistämistä koskevat toimenpiteet olisi hyväksyttävä perheen suojelua ja perhe-elämän kunnioittamista koskevan velvoitteen mukaisesti, joka on kirjattu useisiin kansainvälisen oikeuden säädöksiin. Tässä direktiivissä kunnioitetaan perusoikeuksia ja otetaan huomioon erityisesti ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn [Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus)] 8 artiklassa ja [perusoikeuskirjassa] tunnustetut periaatteet.
– –
(4)
Perheiden yhdistäminen on tarpeen, jotta perhe-elämä olisi mahdollista. Se edistää sellaisen sosiaalisen ja kulttuurisen vakauden muodostumista, joka helpottaa kolmansien maiden kansalaisten kotoutumista jäsenvaltioissa. Se myös lujittaa taloudellista ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta, mikä on [Euroopan] yhteisön perustavoitteita, kuten Euroopan yhteisön perustamissopimuksessa todetaan.
– –
(6)
Perheen suojelun ja perhe-elämän ylläpitämisen tai luomisen varmistamiseksi olisi vahvistettava perheenyhdistämistä koskevan oikeuden aineelliset edellytykset yhteisten perusteiden mukaisesti.
– –
(15)
Olisi edistettävä perheenjäsenten kotoutumista. Tätä varten heille olisi myönnettävä perheenkokoajasta riippumaton asema erityisesti avioliittojen ja avioliitonomaisten olosuhteiden lakatessa. Heillä olisi oltava oikeus opiskeluun, työssäkäyntiin ja ammatilliseen koulutukseen samoin edellytyksin kuin henkilöllä, jonka kanssa heidät yhdistetään.”
4
Direktiivin I luvussa, jonka otsikkona on ”Yleiset säännökset”, olevassa 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tämän direktiivin tavoitteena on vahvistaa edellytykset, joiden täyttyessä jäsenvaltioissa laillisesti oleskelevilla kolmansien maiden kansalaisilla on oikeus perheenyhdistämiseen.”
5
Kyseisessä luvussa olevassa direktiivin 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
– –
c)
’perheenkokoajalla’ jäsenvaltiossa laillisesti oleskelevaa kolmannen maan kansalaista, joka hakee tai jonka perheenjäsenet hakevat perheenyhdistämistä päästäkseen muuttamaan perheenkokoajan luokse;
d)
’perheenyhdistämisellä’ jäsenvaltiossa laillisesti oleskelevan kolmannen maan kansalaisen perheenjäsenten maahantuloa ja oleskelua jäsenvaltiossa perheyhteyden säilyttämistä varten riippumatta siitä, ovatko perhesuhteet muodostuneet jo ennen perheenkokoajan maahantuloa vai vasta sen jälkeen;
– –”
6
Direktiivin VI lukuun, jonka otsikkona on ”Perheenjäsenten maahantulo ja maassaoleskelu”, sisältyvässä 15 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Aviopuolisolla tai avioliitonomaisissa olosuhteissa elävällä henkilöllä ja täysi-ikäisyyden saavuttaneella lapsella on viimeistään viiden vuoden maassa oleskelun jälkeen, mikäli hän ei ole saanut oleskelulupaa muusta kuin perheenyhdistämiseen perustuvasta syystä, oikeus saada hakemuksesta, jos sitä edellytetään, myönnettävä erillinen oleskelulupa, joka ei ole sidoksissa perheenkokoajan oleskelulupaan.
Jäsenvaltiot voivat rajoittaa tämän kohdan ensimmäisessä alakohdassa mainitun oleskeluluvan myöntämistä aviopuolisolle tai avioliitonomaisissa olosuhteissa elävälle henkilölle, jos perhesuhteet hajoavat.
2.   Jäsenvaltiot voivat myöntää erillisen oleskeluluvan täysi-ikäisille lapsille ja suoraa ylenevää polvea oleville sukulaisille, joihin 4 artiklan 2 kohtaa sovelletaan.
3.   Perheenyhdistämistä varten maahan tulleet henkilöt voivat leskeyden, avioeron, asumuseron taikka suoraa ylenevää tai alenevaa polvea olevien ensimmäisen asteen sukulaisten kuoleman yhteydessä saada hakemuksesta, jos sitä edellytetään, erillisen oleskeluluvan. Jäsenvaltiot antavat säännökset sen varmistamiseksi, että erityisen vaikeissa olosuhteissa myönnetään erillinen oleskelulupa.
4.   Erillisen oleskeluluvan myöntämistä ja sen kestoa koskevat edellytykset vahvistetaan kansallisessa lainsäädännössä.”
7
Direktiivin 2003/86 VII luvussa, jonka otsikkona on ”Seuraamukset ja muutoksenhaku”, olevan 16 artiklan 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot voivat myös peruuttaa perheenjäsenen oleskeluluvan tai olla jatkamatta sen voimassaoloa, jos perheenkokoajan oleskelu päättyy ja perheenjäsenellä ei vielä ole oikeutta erilliseen oleskelulupaan 15 artiklan nojalla.”
8
Kyseisessä luvussa olevassa direktiivin 17 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Päättäessään hakemuksen hylkäämisestä, oleskeluluvan peruuttamisesta tai uusimatta jättämisestä taikka perheenkokoajan tai hänen perheenjäsentensä maastapoistamisesta jäsenvaltioiden on otettava asianmukaisesti huomioon asianomaisen henkilön perhesiteiden luonne ja kiinteys ja jäsenvaltiossa oleskelun kesto sekä perheeseen liittyvät, kulttuuriset ja sosiaaliset siteet kotimaahan.”
Direktiivi 2004/38/EY
9
Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen (ETY) N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221/ETY, 68/360/ETY, 72/194/ETY, 73/148/ETY, 75/34/ETY, 75/35/ETY, 90/364/ETY, 90/365/ETY ja 93/96/ETY kumoamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/38/EY (EUVL 2004, L 158, s. 77) 13 artiklan, jonka otsikko on ”Perheenjäsenten oleskeluoikeuden säilyminen avioeron, avioliiton mitättömäksi julistamisen tai rekisteröidyn parisuhteen päättymisen jälkeen”, 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Unionin kansalaisen perheenjäsenet, jotka eivät ole minkään jäsenvaltion kansalaisia, eivät menetä oleskeluoikeuttaan avioeron, avioliiton mitättömäksi julistamisen eivätkä 2 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitetun rekisteröidyn parisuhteen päättymisen jälkeen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta toisen alakohdan soveltamista, jos
– –
c)
erityisen vaikea tilanne, kuten perheväkivallan kohteeksi joutuminen avioliiton tai rekisteröidyn parisuhteen aikana, sitä edellyttää; – –
– –”
Direktiivin 2003/86 soveltamista koskevat ohjeet
10
Komission 3.4.2014 Euroopan parlamentille ja neuvostolle antama tiedonanto oikeudesta perheenyhdistämiseen annetun neuvoston direktiivin 2003/86/EY soveltamista koskevista ohjeista (COM(2014) 210 final) sisältää 5.3 kohdan, jonka otsikkona on ”Erillinen oleskelulupa” ja jossa todetaan seuraavaa:
”Direktiivin 15 artiklan 1 kohdan mukaan perheenkokoajan avio- tai avopuolisolla ja täysi-ikäisyyden saavuttaneella lapsella on viimeistään viiden vuoden maassa oleskelun jälkeen, mikäli hän ei ole saanut oleskelulupaa muusta syystä, oikeus saada hakemuksesta erillinen oleskelulupa, joka ei ole sidoksissa perheenkokoajan oleskelulupaan. Maassa oleskelun olisi ymmärrettävä tarkoittavan laillista oleskelua, ja [Euroopan] komissio korostaa, että jäsenvaltioilla on oikeus myöntää lupa aikaisemminkin. Jos suhde hajoaa, avio- tai avopuolisolle on edelleen annettava oikeus erilliseen oleskelulupaan, mutta jäsenvaltiot voivat poistaa oikeuden täysi-ikäiseltä lapselta. Direktiivin 15 artiklan 4 kohdan mukaan edellytykset vahvistetaan kansallisessa lainsäädännössä, kun taas 3 kohdan mukaan perhesuhteiden hajoamisen voidaan katsoa kattavan leskeyden, asumuseron, avioeron, kuoleman ym.
Direktiivin 15 artiklan 2 kohdassa ja 3 kohdan ensimmäisessä virkkeessä jäsenvaltioille annetaan oikeus myöntää milloin tahansa erillinen oleskelulupa täysi-ikäisille lapsille ja suoraa ylenevää polvea oleville sukulaisille, joihin sovelletaan 4 artiklan 2 kohtaa, ja hakemuksesta leskeyden, avioeron, asumuseron taikka suoraa ylenevää tai alenevaa polvea olevien ensimmäisen asteen sukulaisten kuoleman yhteydessä kaikille niille henkilöille, jotka ovat tulleet maahan perheenyhdistämistä varten.
Direktiivin 15 artiklan 3 kohdan [toisen virkkeen] mukaan jäsenvaltioiden on myönnettävä erityisen vaikeissa olosuhteissa perheenyhdistämistä varten maahan tulleille henkilöille erillinen oleskelulupa. Jäsenvaltioiden on annettava tätä varten säännökset kansallisessa lainsäädännössä. Näiden erityisen vaikeiden olosuhteiden syynä on oltava perhetilanne tai perhesuhteen hajoaminen, ei muut tekijät. Esimerkkejä erityisen vaikeista tilanteista voivat olla naisiin ja lapsiin kohdistuva perheväkivalta, tietyt pakkoavioliitot, naisten sukupuolielinten silpomisen riski tai tapaukset, joissa henkilö kohtaisi erityisen vaikean perhetilanteen, jos hänen olisi pakko palata lähtömaahan.”
Espanjan oikeus
11
Ulkomaalaisten oikeuksista ja vapauksista Espanjassa sekä heidän kotouttamisestaan 11.1.2000 annetun lain 4/2000 (Ley Orgánica 4/2000, sobre derechos y libertades de los extranjeros en España y su integración social) (BOE nro 10, 12.1.2000, s. 1139), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiaan, 19 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.   Perheenyhdistämiseen perustuva oleskelulupa, joka myönnetään perheenyhdistämisen kohteena oleville aviopuolisolle ja lapsille heidän tultuaan työikään, antaa heille oikeuden työskennellä ilman muita hallinnollisia muodollisuuksia.
2.   Perheenyhdistämisen kohteena oleva aviopuoliso voi saada erillisen oleskeluluvan, jos hänellä on riittävästi varoja huolehtiakseen toimeentulostaan.
Jos perheenyhdistämisen kohteena oleva aviopuoliso on joutunut sukupuoleen perustuvan väkivallan kohteeksi, hän voi saada erillisen oleskelu- ja työluvan ilman, että edellisen edellytyksen olisi täytyttävä, kun hänelle on annettu suojelumääräys tai, jollei tällaista määräystä ole, Ministerio Fiscalin [syyttäjäviranomainen, Espanja] kertomus, josta ilmenee merkkejä sukupuoleen perustuvasta väkivallasta.
3.   Perheenyhdistämisen kohteena olevat lapset voivat saada erillisen oleskeluluvan, kun he saavuttavat täysi-ikäisyyden ja heillä on riittävästi varoja huolehtiakseen toimeentulostaan.
4.   Niiden varojen muoto ja määrä, joita pidetään riittävinä perheenyhdistämisen kohteena olevien perheenjäsenten erillisen oleskeluluvan saamiseksi, määritetään asetuksella.
5.   Jos perheenkokoaja kuolee, perheenyhdistämisen kohteena olevat perheenjäsenet voivat saada erillisen oleskeluluvan erikseen määriteltävin edellytyksin.”
12
Lain 4/2000, jota on muutettu lailla 2/2009, soveltamisesta annetun asetuksen hyväksymisestä 20.4.2011 annetun kuninkaan asetuksen 557/2011 (Real Decreto 557/2011 por el que se aprueba el Reglamento de la Ley Orgánica 4/2000, tras su reforma por Ley Orgánica 2/2009) (BOE nro 103, 30.4.2011, s. 43821; jäljempänä kuninkaan asetus 557/2011) 59 §:ssä, jonka otsikkona on ”Perheenyhdistämisen kohteena olevien perheenjäsenten oleskelulupa, joka ei ole sidoksissa perheenkokoajan oleskelulupaan”, säädetään seuraavaa:
”1.   Perheenyhdistämisen kohteena oleva aviopuoliso tai kumppani voi saada erillisen oleskelu- ja työluvan, jos hän täyttää jonkin seuraavista edellytyksistä eikä hänellä ole veroihin tai sosiaaliturvamaksuihin perustuvaa velkaa:
a)
hänellä on riittävästi varoja voidakseen saada tilapäisen oleskeluluvan ilman taloudellisen toiminnan harjoittamista
b)
hänellä on hakemuksen tekemisestä lähtien yksi tai useampi työsopimus, jossa määrättävä palkka vastaa suuruudeltaan vähintään lakisääteiseltä työpäivältä maksettavaa alakohtaista vähimmäiskuukausipalkkaa tai sovellettavaan työehtosopimukseen perustuvaa palkkaa
c)
hän täyttää tilapäiseen oleskeluun ja itsenäiseen ammatinharjoittamiseen myönnettävän luvan myöntämisedellytykset.
– –
2.   Lisäksi perheenyhdistämisen kohteena oleva aviopuoliso tai kumppani voi saada erillisen oleskelu- ja työluvan seuraavissa tapauksissa:
a)
kun oleskelun perusteena ollut aviosuhde on purkautunut asumuseron, avioeron, rekisteröinnin peruuttamisen tai avioelämän päättymisen vuoksi, edellyttäen, että henkilö osoittaa asuneensa yhdessä perheenkokoajana olevan aviopuolison tai kumppanin kanssa Espanjassa vähintään kahden vuoden ajan
b)
kun nainen on joutunut sukupuoleen perustuvan väkivallan kohteeksi ja hänelle on annettu suojelumääräys tai, jollei tällaista määräystä ole, syyttäjäviranomaisen kertomus, josta ilmenee merkkejä sukupuoleen perustuvasta väkivallasta. Tämä koskee myös tapausta, jossa aviopuoliso tai kumppani on joutunut rikoksen uhriksi perheessä tapahtuneen väkivaltaisen käyttäytymisen vuoksi, kun uhrille on annettu suojelumääräys tai, jollei tällaista määräystä ole, syyttäjäviranomaisen kertomus, josta ilmenee, että perheessä on ollut väkivaltaista käyttäytymistä.
Tämän momentin nojalla jätetyt hakemukset käsitellään ensisijaisesti, ja erillisen oleskelu- ja työluvan voimassaoloaika on viisi vuotta.
c)
perheenkokoajan kuoleman tapauksessa.
3.   Edellisessä momentissa tarkoitetuissa tapauksissa, joissa perheenyhdistämisen kohteena on aviopuolison tai kumppanin lisäksi muita perheenjäseniä, nämä muut perheenjäsenet säilyttävät heille myönnetyn oleskeluluvan ja ovat perheenyhdistämiseen perustuvaa oleskelulupaa uusittaessa riippuvaisia siitä perheenjäsenestä, jonka kanssa he asuvat.
4.   Lapset ja alaikäiset, joiden laillisena edustajana on perheenkokoaja, saavat erillisen oleskeluluvan, kun he saavuttavat täysi-ikäisyyden ja voivat osoittaa, että he ovat jossakin tämän pykälän 1 momentissa kuvatuista tilanteista, tai kun he ovat saavuttaneet täysi-ikäisyyden ja asuneet Espanjassa viiden vuoden ajan.
– –”
13
Kuninkaan asetuksen 557/2011 61 §:n, jonka otsikkona on ”Oleskeluluvan uusiminen perheenyhdistämisen perusteella”, 3 momentissa säädetään seuraavaa:
”Perheenyhdistämiseen perustuvan oleskeluluvan uusimiseksi on täytettävä seuraavat edellytykset:
a)
Perheenyhdistämisen kohteena olevalla
1)
on voimassa oleva perheenyhdistämiseen perustuva oleskelulupa tai tämän oleskeluluvan päättymisestä on kulunut enintään 90 kalenteripäivää
2)
perhe- tai sukulaisuussuhde tai avoliitto, jonka perusteella uusittava oleskelulupa on myönnetty, säilyy ennallaan.
– –
b)
Perheenkokoajalla
1)
on voimassa oleva oleskelulupa tai oleskeluluvan päättymisestä on kulunut enintään 90 kalenteripäivää.
– –”
14
Kuninkaan asetuksen 557/2011 ensimmäisen lisäsäännöksen 4 momentissa säädetään seuraavaa:
”Secretaría de Estado de Inmigración y Emigraciónin [maahanmuutto- ja maastamuuttoasioista vastaava valtiosihteeri, Espanja] ehdotuksesta, ottaen huomioon Secretaría de Estado de Seguridadin [turvallisuusasioista vastaava valtiosihteeri, Espanja] kertomuksen ja tarvittaessa Subsecretarías de Asuntos Exteriores y de Cooperación y de Política Territorial y Administración Públican [ulko- ja yhteistyöasioista ja aluepolitiikasta ja julkishallinnosta vastaavat alivaltiosihteerit, Espanja] kertomukset, Consejo de Ministros [valtioneuvosto, Espanja] voi taloudellisten, sosiaalisten tai työhön liittyvien olosuhteiden perusteella sekä erityisen tärkeissä tilanteissa, joista ei ole erikseen säädetty, Comisión Laboral Tripartita de Inmigraciónia [maahanmuuttoa käsittelevä kolmikantainen työmarkkinavaliokunta, Espanja] informoituaan ja kuultuaan antaa ohjeita sellaisen tilapäisen oleskelu- ja/tai työluvan myöntämiseksi, joka voi annettujen ohjeiden mukaan olla sidottu ajanjaksoon, työpaikkaan tai paikkakuntaan, tai oleskeluluvan myöntämiseksi – –. Vastaavasti maahanmuutto- ja maastamuuttoasioista vastaava valtiosihteeri voi turvallisuusasioista vastaavan valtiosihteerin kertomuksen perusteella myöntää erillisiä tilapäisiä oleskelulupia sellaisten poikkeuksellisten olosuhteiden perusteella, joista ei ole säädetty tässä asetuksessa.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
15
Pääasian kolmella kantajalla, eli perheenäidillä ja tämän kahdella alaikäisellä lapsella, on perheenyhdistämisen perusteella myönnetty oleskelulupa, ja perheenkokoajana on perheenäidin aviomies ja kyseisten lasten isä.
16
Nämä neljä perheenjäsentä hakivat 22.4.2021 pitkäaikaista oleskelulupaa.
17
Toimivaltainen kansallinen viranomainen hylkäsi 27.5.2021 tekemällään päätöksellä perheenkokoajan hakemuksen tämän rikosrekisterin takia.
18
Kyseinen kansallinen viranomainen hylkäsi 22.6.2021 tekemällään päätöksellä myös hakemukset, jotka pääasian kantajat olivat tehneet perheenyhdistämisen perusteella, koska perheenkokoajalla ei kuninkaan asetuksen 557/2011 61 §:n 3 momentin b kohdan 1 alakohdassa säädettyjen edellytysten vastaisesti ollut työ- ja/tai oleskelulupaa.
19
Juzgado de lo Contencioso-Administrativo n.o 5 de Barcelona (Barcelonan maakunnallinen hallintotuomioistuin nro 5, Espanja), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ja jossa pääasian kantajat ovat nostaneet kanteen kyseisen päätöksen kumoamiseksi, toteaa, että tämä päätös on tehty ilman, että toimivaltainen kansallinen viranomainen olisi direktiivin 2003/86 17 artiklan mukaisesti arvioinut asianomaisten henkilöiden perhesiteiden luonnetta ja kiinteyttä, oleskelun kestoa sekä perheeseen liittyviä, kulttuurisia ja sosiaalisia siteitä oleskelumaahan ja alkuperämaahan.
20
Kyseinen tuomioistuin toteaa, että koska direktiivin 2003/86 15 artiklan 3 kohdassa ei täsmennetä erityisen vaikeita olosuhteita, joissa erillisen oleskeluluvan myöntäminen perheenkokoajan perheenjäsenille on perusteltua, ei voida sulkea pois mahdollisuutta, että kyseinen käsite kattaa tilanteen, jossa perheenkokoajan perheenjäsenet menettävät perheenyhdistämiseen perustuvan oleskelulupansa itsestään riippumattomista syistä, erityisesti, kun kyse on alaikäisistä lapsista ja henkilöistä, jotka kohtaavat alkuperämaassaan rakenteellista syrjintää, kuten naiset, jotka tulevat tietyistä kolmansista maista, joissa naiset ovat vailla minkäänlaista suojelua.
21
Kyseinen tuomioistuin korostaa kuitenkin yhtäältä, että Espanjan lainsäädännössä ei säädetä menettelystä, jossa asianomaiset henkilöt voisivat vedota yksilöllisiin olosuhteisiin, eikä alaikäisten kuulemisesta ennen päätöksentekoa, joten toimivaltaiset kansalliset viranomaiset tekevät ratkaisunsa ottamatta huomioon perheenyhdistämisen kohteena olevien perheenjäsenten henkilökohtaista tilannetta. Nämä henkilöt joutuvat näin ollen välittömästi sääntöjenvastaiseen tilanteeseen. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä, sellaisena kuin se ilmenee 27.6.2006 annetusta tuomiosta parlamentti v. neuvosto (C‑540/03, EU:C:2006:429, 62–64 kohta) ja 14.3.2019 annetusta tuomiosta Y. Z. ym. (Petos perheenyhdistämisessä) (C‑557/17, EU:C:2019:203, 51–55 kohta), kuitenkin ilmenee, että kyseisten kansallisten viranomaisten on ennen perheenyhdistämistä koskevan päätöksen tekemistä arvioitava kaikkia yksittäistapauksen erityisiä olosuhteita, eikä automaattinen päätöksenteko ole sallittua.
22
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa toisaalta, että direktiivin 2003/86 15 artiklan 3 kohdan pakottavasta sanamuodosta huolimatta kuninkaan asetuksen 557/2011 59 §:ssä ei mainita kyseisessä säännöksessä tarkoitettuja erityisen vaikeita olosuhteita. Lisäksi kyseisen tuomioistuimen mukaan on niin, että vaikka mainitun kuninkaan asetuksen ensimmäisen lisäsäännöksen 4 momentissa säädetään oleskeluluvan myöntämisestä sellaisissa poikkeustapauksissa, joista ei ole säädetty kyseisessä asetuksessa, mainittu momentti ei näytä olevan direktiivin 2003/86 mukainen. Kyseinen tuomioistuin nimittäin korostaa, että tällaisen oleskeluluvan myöntämistä koskeva toimivalta ei kuulu valtion aluehallinnon elimille, jotka ovat toimivaltaisia myöntämään oleskelulupia, vaan keskushallinnolle, ja kyseisen oleskeluvan myöntäminen kuuluu keskushallinnon harkintavaltaan, mikä ei estä oleskelulupia koskevaa automaattista päätöksentekoa.
23
Tässä tilanteessa Juzgado de lo Contencioso-Administrativo n.o 5 de Barcelona on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Kattavatko direktiivin [2003/86] 15 artiklan 3 kohdan [toisessa virkkeessä] ja 17 artiklassa tarkoitetut erityisen vaikeat olosuhteet automaattisesti kaikki olosuhteet, joissa on kyse alaikäisestä lapsesta, ja/tai olosuhteet, jotka vastaavat kyseisessä 15 artiklassa tarkoitettuja olosuhteita?
2)
Onko kansallinen säännöstö, jossa ei säädetä erillisen oleskeluluvan myöntämisestä sen varmistamiseksi, että perheenyhdistämisen kohteena olevat perheenjäsenet eivät joudu tällaisissa erityisen vaikeissa olosuhteissa hallinnollisesti sääntöjenvastaiseen tilanteeseen, direktiivin [2003/86] 15 artiklan 3 kohdan [toisen virkkeen] ja 17 artiklan mukainen?
3)
Voidaanko direktiivin [2003/86] 15 artiklan 3 kohdan [toista virkettä] ja 17 artiklaa tulkita siten, että tämä oikeus erilliseen oleskelulupaan on olemassa silloin, jos perheenyhdistämisen kohteena oleva perhe jää itsestään riippumattomista syistä ilman oleskelulupaa?
4)
Onko kansallinen säännöstö, jossa ei säädetä direktiivin [2003/86] 17 artiklassa tarkoitettujen olosuhteiden tarpeellisesta ja pakollisesta arvioimisesta ennen perheenyhdistämisen kohteena olevien perheenjäsenten oleskeluluvan uusimatta jättämistä, direktiivin [2003/86] 15 artiklan 3 kohdan ja 17 artiklan mukainen?
5)
Onko kansallinen säännöstö, jossa ei säädetä perheenyhdistämisen kohteena olevan henkilön oleskeluluvan epäämistä tai uusimatta jättämistä edeltävästä erityisestä alaikäisten lasten kuulemismenettelystä, kun perheenkokoajan oleskelulupa on evätty tai jätetty uusimatta, direktiivin [2003/86] 15 artiklan 3 kohdan ja 17 artiklan, Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleen ja 8 artiklan 1 ja 2 kappaleen ja [perusoikeuskirjan] 7, 24 ja 47 artiklan ja 33 artiklan 1 kohdan mukainen?
6)
Onko kansallinen säännöstö, jossa ei säädetä perheenyhdistämisen kohteena olevan aviopuolison oleskeluluvan epäämistä tai uusimatta jättämistä edeltävästä menettelystä, jossa tämä voisi vedota direktiivin [2003/86] 17 artiklassa tarkoitettuihin olosuhteisiin ja vaatia, että hänelle annetaan mahdollisuus jatkaa oleskelua aiemman oleskelunsa keskeytymättä, kun perheenkokoajan oleskelulupa on evätty tai jätetty uusimatta, direktiivin [2003/86] 15 artiklan 3 kohdan ja 17 artiklan, Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleen ja 8 artiklan 1 ja 2 kappaleen ja [perusoikeuskirjan] 7, 24 ja 47 artiklan ja 33 artiklan 1 kohdan mukainen?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen, toinen ja kolmas kysymys
24
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä, toisella ja kolmannella kysymyksellään, jotka on syytä tutkia yhdessä, pääasiallisesti, onko direktiivin 2003/86 15 artiklan 3 kohdan toista virkettä tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jossa ei säädetä toimivaltaisen kansallisen viranomaisen velvollisuudesta myöntää mainitussa säännöksessä tarkoitettujen erityisen vaikeiden olosuhteiden perusteella erillinen oleskelulupa perheenkokoajan perheenjäsenille silloin, kun nämä ovat menettäneet oleskelulupansa itsestään riippumattomista syistä tai kun perheenjäseninä on alaikäisiä lapsia.
25
Näiden kysymysten tutkimiseksi on aluksi syytä palauttaa mieleen, että mainitun direktiivin 16 artiklan 3 kohdan mukaan jäsenvaltiot voivat peruuttaa perheenkokoajan perheenjäsenen oleskeluluvan tai olla jatkamatta sen voimassaoloa, jos perheenkokoajan oleskelu päättyy ja asianomaisella perheenjäsenellä ei vielä ole oikeutta erilliseen oleskelulupaan direktiivin 15 artiklan nojalla.
26
Tältä osin ensinnäkin direktiivin 2003/86 15 artiklan 1 kohdan ensimmäisestä alakohdasta ilmenee, että perheenkokoajan aviopuolisolla tai perheenkokoajan kanssa avioliitonomaisissa olosuhteissa elävällä henkilöllä ja perheenkokoajan täysi-ikäisyyden saavuttaneella lapsella on viimeistään viiden vuoden maassa oleskelun jälkeen, mikäli mainitut perheenjäsenet eivät ole saaneet oleskelulupaa muusta kuin perheenyhdistämiseen perustuvasta syystä, oikeus saada erillinen oleskelulupa, joka ei ole sidoksissa perheenkokoajan oleskelulupaan, mutta jäsenvaltioilla on silti kyseisen säännöksen toisen alakohdan mukaan oikeus rajoittaa tällaisen erillisen oleskeluluvan myöntämistä aviopuolisolle tai avioliitonomaisissa olosuhteissa elävälle henkilölle, jos perhesuhteet hajoavat. Kyseisen 15 artiklan 2 kohdan mukaan jäsenvaltiot voivat myös myöntää erillisen oleskeluluvan perheenkokoajan täysi-ikäisille lapsille ja hänen suoraa ylenevää polvea oleville sukulaisilleen.
27
Direktiivin 15 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä virkkeessä säädetään seuraavaksi, että perheenyhdistämistä varten maahan tulleet henkilöt voivat leskeyden, avioeron, asumuseron taikka suoraa ylenevää tai alenevaa polvea olevien ensimmäisen asteen sukulaisten kuoleman yhteydessä saada erillisen oleskeluluvan jo ennen kuin 15 artiklan 1 kohdassa säädetty viiden vuoden maassaoleskelujakso on täyttynyt. Kyseisen 15 artiklan 3 kohdan toisessa virkkeessä puolestaan säädetään, että jäsenvaltiot antavat säännökset sen varmistamiseksi, että ”erityisen vaikeissa olosuhteissa” myönnetään erillinen oleskelulupa.
28
Lopuksi direktiivin 15 artiklan 4 kohdassa säädetään, että erillisen oleskeluluvan myöntämistä ja sen kestoa koskevat edellytykset vahvistetaan kansallisessa lainsäädännössä.
29
Direktiivin 2003/86 15 artiklan 3 kohdan toisen virkkeen ulottuvuutta, joka on kolmen ensimmäisen kysymyksen kohteena, on syytä täsmentää edellä esitettyjen alustavien näkökohtien valossa.
30
Heti aluksi on aiheellista todeta, että käsitettä erityisen vaikeat olosuhteet ei määritellä tai tällaisista olosuhteista ei esitetä esimerkkiä mainitussa säännöksessä eikä missään muussakaan kyseisen direktiivin säännöksessä.
31
Tästä ei kuitenkaan seuraa, toisin kuin Espanjan hallitus istunnossa väitti, että jäsenvaltiot voisivat yksipuolisesti määrittää kyseisen käsitteen ulottuvuuden ja että niillä olisi tällöin käytössään rajaton liikkumavara määritelläkseen käsitteen kansallisessa oikeudessaan.
32
On nimittäin todettava, kuten julkisasiamies on tehnyt ratkaisuehdotuksensa 40 kohdassa, että direktiivin 2003/86 15 artiklan 3 kohdan toisessa virkkeessä myönnetään mainitussa säännöksessä tarkoitetuille perheenjäsenille oikeus vaatimalla jäsenvaltioita antamaan säännökset sen varmistamiseksi, että ”erityisen vaikeissa olosuhteissa” myönnetään erillinen oleskelulupa, ja säädetään tämän osalta tällaisen oleskeluluvan myöntämiselle keskeinen aineellinen edellytys viittaamatta mitenkään jäsenvaltioiden oikeuteen.
33
On tosin niin, että koska direktiivin 15 artiklan 4 kohdassa täsmennetään, että erillisen oleskeluluvan myöntämistä ja sen kestoa koskevat edellytykset vahvistetaan kansallisessa lainsäädännössä, unionin tuomioistuin on katsonut, että jäsenvaltioille kyseisen direktiivin yhteydessä annettua harkintavaltaa on pidettävä laajana siltä osin kuin kyse on edellytyksistä, joilla perheenyhdistämistä varten asianomaisen jäsenvaltion alueelle tullut kolmannen maan kansalainen voi saman direktiivin 15 artiklan 3 kohdan toisen virkkeen perusteella saada erillisen oleskeluluvan silloin, kun hän on tässä viimeksi mainitussa säännöksessä tarkoitetuissa ”erityisen vaikeissa olosuhteissa” (ks. vastaavasti tuomio 2.9.2021, Belgian valtio (Oleskeluoikeus perheväkivallan tapauksessa), C‑930/19, EU:C:2021:657, 85 ja 86 kohta).
34
Kun unionin lainsäätäjä on viitannut direktiivin 2003/86 15 artiklan 4 kohdassa kansalliseen lainsäädäntöön, se on siis osoittanut halunneensa jättää kunkin jäsenvaltion harkintavaltaan sen määrittämisen, millä edellytyksillä erillinen oleskelulupa on myönnettävä kolmannen maan kansalaiselle, joka on saapunut sen alueelle perheenyhdistämisen nojalla ja joka on mainitunkaltaisissa olosuhteissa (ks. vastaavasti tuomio 2.9.2021, Belgian valtio (Oleskeluoikeus perheväkivallan tapauksessa), C‑930/19, EU:C:2021:657, 87 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
35
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan jäsenvaltiot eivät kuitenkaan saa käyttää niille annettua harkintavaltaa tavalla, joka olisi vastoin kyseisen direktiivin tehokasta vaikutusta tai tavoitetta tai jolla loukattaisiin suhteellisuusperiaatetta (ks. vastaavasti tuomio 2.9.2021, Belgian valtio (Oleskeluoikeus perheväkivallan tapauksessa), C‑930/19, EU:C:2021:657, 88 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Jäsenvaltio ei siis voi asettaa niin vaativia edellytyksiä, että ne merkitsisivät vaikeasti ylitettävissä olevaa estettä ja estäisivät käytännössä erillisen oleskeluluvan myöntämisen (ks. vastaavasti tuomio 7.11.2018, C ja A, C‑257/17, EU:C:2018:876, 52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
36
Tästä seuraa, että jäsenvaltioilla ei voi olla käytössään rajatonta liikkumavaraa määritellessään erityisen vaikeisiin olosuhteisiin kuuluvia tilanteita, koska muutoin ne vaarantaisivat sen velvollisuutensa tehokkuuden tai tavoitteen, joka niillä direktiivin 2003/86 15 artiklan 3 kohdan toisen virkkeen perusteella on antaa säännökset varmistaakseen asianomaiselle perheenjäsenelle oikeuden saada kyseisissä olosuhteissa erillinen oleskelulupa.
37
Tältä osin on huomautettava, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen tulkitsemiseksi on otettava huomioon sen sanamuoto, asiayhteys ja sillä säännöstöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös tai määräys on (tuomio18.4.2024, Girelli Alcool, C‑509/22, EU:C:2024:341, 77 kohta). Myös säännöksen tai määräyksen syntyhistoriasta voi ilmetä sen tulkinnan kannalta merkityksellisiä seikkoja (ks. vastaavasti tuomio 7.9.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (SEUT 20 artiklaan perustuvan oleskeluoikeuden luonne), C‑624/20, EU:C:2022:639, 28 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
38
Ensinnäkin direktiivin 2003/86 15 artiklan 3 kohdan toisesta virkkeestä on todettava, että yleiskielisen merkityksensä kannalta ilmaisu erityisen vaikeat olosuhteet edellyttää, kuten julkisasiamies on korostanut ratkaisuehdotuksensa 49 kohdassa, että kyse on olosuhteista, jotka ovat luonteeltaan erittäin vakavia tai vaikeita asianomaiselle perheenjäsenelle tai jotka altistavat hänet sellaiselle huomattavalle epävarmuudelle tai haavoittuvuudelle, joka ylittää tavallisen perhe-elämän tavanomaiset epävarmuustekijät.
39
Tällainen tulkinta on toiseksi sen päämäärän mukainen, jota kyseisellä säännöksellä ja unionin säännöstöllä, jonka osa kyseinen säännös on, tavoitellaan.
40
On nimittäin muistutettava, että direktiivillä 2003/86 pyritään – kuten sen johdanto-osan toisesta, neljännestä ja kuudennesta perustelukappaleesta ilmenee – yleisesti varmistamaan perheen suojelu ja helpottamaan kolmansien maiden kansalaisten kotoutumista jäsenvaltioihin mahdollistamalla perhe-elämä ja myötävaikuttamalla sosiaalisen ja kulttuurisen vakauden muodostumiseen perheenyhdistämisen ansiosta (ks. vastaavasti mm. tuomio 21.4.2016, Khachab, C‑558/14, EU:C:2016:285, 26 kohta; tuomio 2.9.2021, Belgian valtio (Oleskeluoikeus perheväkivallan tapauksessa), C‑930/19, EU:C:2021:657, 83 kohta ja tuomio 1.8.2022, Saksan liittotasavalta (Perheenyhdistäminen alaikäisen pakolaisen kanssa), C‑273/20 ja C‑355/20, EU:C:2022:617, 58 kohta).
41
Lisäksi vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan perheenyhdistämistä koskevissa toimenpiteissä on kunnioitettava perusoikeuksia, erityisesti perusoikeuskirjan 7 artiklassa ja 24 artiklan 2 ja 3 kohdassa taattua oikeutta yksityis- ja perhe-elämän kunnioittamiseen; näiden määräysten mukaan jäsenvaltioiden on perheenyhdistämishakemuksia tutkiessaan otettava huomioon asianomaisten lasten etu ja suosittava perhe-elämää (ks. vastaavasti mm. tuomio 13.3.2019, E., C‑635/17, EU:C:2019:192, 56 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 1.8.2022, Saksan liittotasavalta (Perheenyhdistäminen alaikäisen pakolaisen kanssa), C‑273/20 ja C‑355/20, EU:C:2022:617, 59 kohta).
42
Direktiivin 2003/86 15 artikla on, kuten direktiivin johdanto-osan 15 perustelukappaleesta ilmenee, täysin kyseisen perheensuojelutavoitteen mukainen, koska siinä mahdollistetaan se, että perheenkokoajan perheenjäsenet, jotka ovat saaneet oleskeluluvan perheenyhdistämistä varten, saavat perheenkokoajasta riippumattoman aseman kotoutumisensa edistämiseksi, helpottamalla heidän pääsyään koulutukseen, työhön ja ammatilliseen koulutukseen.
43
Tässä yhteydessä kyseisen direktiivin 15 artiklan 3 kohdan toisen virkkeen nimenomaisena tavoitteena on suojata perheenkokoajan perheenjäseniä antamalla heille perheenkokoajasta riippumaton asema jo ennen sen viiden vuoden oleskeluajan päättymistä, joka kyseisen 15 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan antaa suoraan lain nojalla pääsyn tällaiseen asemaan, takaamalla näille perheenjäsenille vastaanottavassa jäsenvaltiossa oleskeluoikeus, joka ei perustu heidän riippuvuuteensa perheenkokoajasta, kun tämä riippuvuus on perhetilanteesta johtuvien sellaisten erityisten vaikeuksien taustalla, jotka – kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 46 kohdassa – synnyttävät heille todellisen tarpeen saada suojelua siten, että heille myönnetään erillinen oleskelulupa.
44
Tästä näkökulmasta on huomattava, että toisin kuin Espanjan hallitus väittää, on merkityksetöntä, että mainitun direktiivin 15 artiklan 3 kohdan toiseen virkkeeseen perustuvasta erillisen oleskeluluvan myöntämisestä asianomaisille perheenjäsenille voisi seurata kyseisen perheen asuminen erillään, koska perheenkokoaja voisi menetettyään oleskelulupansa vastaanottavassa jäsenvaltiossa joutua palaamaan kolmanteen maahan, josta hän on lähtöisin, kun taas kyseiset perheenjäsenet voisivat jatkaa oleskelua mainitussa jäsenvaltiossa.
45
Kuten tämän tuomion 40–42 kohdasta ilmenee, direktiivin 2003/86 15 artiklan 3 kohdan toisella virkkeellä tavoiteltu päämäärä ei välttämättä ole sama kuin kyseisellä direktiivillä tavoiteltu yleisempi päämäärä. Direktiivillä pyritään kokonaisuutena suojelemaan perhettä yhdistämällä se, kun direktiivin 15 artiklan 3 kohdan toisella virkkeellä puolestaan pyritään suojelemaan perhettä myöntämällä jo toteutuneen perheenyhdistämisen yhteydessä kyseisille perheenjäsenille itsenäinen asema, joka voi tietyissä tapauksissa helpottaa heidän loitontamistaan perheenkokoajasta ja siis johtaa tiettyjen perheenjäsenten erottamiseen toisistaan.
46
Niinpä unionin tuomioistuin on korostanut, että direktiivin 2003/86 15 artiklan 3 kohdan toisella virkkeellä pyritään muun muassa myöntämällä erillinen oleskelulupa suojaamaan vastaanottavan jäsenvaltion alueelle perheenyhdistämistä varten tullutta kolmannen maan kansalaista, joka on joutunut avioliiton aikana perheenkokoajan harjoittaman perheväkivallan kohteeksi (ks. vastaavasti tuomio 2.9.2021, Belgian valtio (Oleskeluoikeus perheväkivallan tapauksessa), C‑930/19, EU:C:2021:657, 69, 70, 85 ja 89 kohta).
47
Tällainen direktiivin 2003/86 15 artiklan 3 kohdan toisessa virkkeessä tarkoitetun käsitteen erityisen vaikeat olosuhteet tulkinta saa tukea perusteluista, jotka komissio esitti 1.12.1999 antamalleen ehdotukselle neuvoston direktiiviksi oikeudesta perheen yhdistämiseen (KOM(1999) 638 lopullinen, s. 22) ja joiden mukaan kyseisen säännöksen kohteena ovat erityisesti perheväkivallan uhreiksi joutuneet naiset, joita ei saisi rangaista peruuttamalla heidän oleskelulupansa, jos he päättävät muuttaa pois kodistaan; säännöstä voidaan soveltaa myös leskeksi jääneisiin, eronneisiin ja puolisonsa hylkäämiin naisiin, jotka joutuisivat erityisen vaikeaan tilanteeseen, jos heidän olisi palattava lähtömaahan.
48
Nämä esimerkit vastaavat lisäksi niitä, jotka mainitaan direktiivin 2003/86 soveltamista koskevien ohjeiden 5.3 kohdassa, jossa mainitaan esimerkkeinä direktiivin 2003/86 15 artiklan 3 kohdan toisessa virkkeessä tarkoitetuista erityisen vaikeista olosuhteista paitsi naisiin ja lapsiin kohdistuva perheväkivalta sekä tapaukset, joissa henkilö kohtaisi erityisen vaikean perhetilanteen, jos hänen olisi pakko palata lähtömaahan, myös tietyt pakkoavioliitot tai naisten sukupuolielinten silpomisen riski (ks. vastaavasti tuomio 2.9.2021, Belgian valtio (Oleskeluoikeus perheväkivallan tapauksessa), C‑930/19, EU:C:2021:657, 64 kohta).
49
Kolmanneksi edellä esitettyä tulkintaa tukee direktiivin 2003/86 15 artiklan 3 kohdan asiayhteys, sellaisena kuin se ilmenee ensinnäkin kyseisen säännöksen muodostavien kahden virkkeen kokonaistarkastelusta.
50
Direktiivin 2003/86 15 artiklan 3 kohdan ensimmäisen virkkeen mukaan nimittäin toimivaltaisilla kansallisilla viranomaisilla on leskeyden, avioeron, asumuseron taikka suoraa ylenevää tai alenevaa polvea olevien ensimmäisen asteen sukulaisten kuoleman yhteydessä pelkkä mahdollisuus – kuten ilmauksesta ”voivat” ilmenee – myöntää erillinen oleskelulupa perheenyhdistämistä varten maahan tulleille henkilöille käyttämällä tältä osin harkintavaltaansa, vaikka tällaisten tilanteiden voidaan jo sellaisenaan katsoa olevan tilanteita, jotka merkitsevät huomattavia vaikeuksia asianomaisille henkilöille.
51
Kuten tämän tuomion 32 ja 36 kohdassa korostettiin, kyseisen 15 artiklan 3 kohdan toisessa virkkeessä sitä vastoin jäsenvaltiot velvoitetaan antamaan säännökset sen varmistamiseksi, että mainitussa säännöksessä tarkoitetuissa ”erityisen vaikeissa olosuhteissa” myönnetään kyseisen kaltainen erillinen oleskelulupa.
52
Tällaisesta porrastuksesta 15 artiklan 3 kohdan systematiikassa ilmenee, että 3 kohdan toinen virke koskee perhetilanteita, jotka ovat vieläkin vakavampia kuin tilanteet, jotka sen ensimmäinen virke jo kattaa, siltä osin kuin kyse on asianomaista perheenjäsentä koskevasta epävarmuudesta tai haavoittuvuudesta, joten kyseisten tilanteiden on ylitettävä tavallisen perhe-elämän tavanomaiset epävarmuustekijät.
53
Tästä ei kuitenkaan voida päätellä, toisin kuin Espanjan hallitus väittää, että kyseisen 3 kohdan kahden virkkeen välillä olisi sellainen yhteys, että tämän säännöksen toisen virkkeen soveltamisalaan kuuluvien erityisen vaikeiden olosuhteiden olisi välttämättä täytynyt aiheutua aviosuhteen päättymisestä, sellaisena kuin tämä johtuu mainitun säännöksen ensimmäisessä virkkeessä tarkoitetusta kuolemasta, avioerosta tai asumuserosta.
54
On nimittäin niin, että jottei direktiivin 2003/86 15 artiklan 3 kohdan toiselta virkkeeltä vietäisi tehokasta vaikutusta ja jottei vaarannettaisi tämän säännöksen tavoitetta, joka on antaa asianomaisille perheenjäsenille perheenkokoajan asemasta riippumaton asema, mainitun säännöksen soveltamisalaan kuuluvat tilanteet eivät voi rajoittua pelkkiin aviosuhteen päättymisestä johtuviin vaikeuksiin, koska niiden vaikeuksien vakavuus, joita perheenkokoajan perheenjäsen voi kohdata, voi olla liittymättä aviosuhteen päättymiseen ja johtua päinvastoin aviosuhteen säilymisestä, erityisesti perheväkivallan, pakkoavioliittojen tai naisten sukuelinten silpomisriskin tapauksessa, muun muassa silloin, kun perheenkokoaja voi oleskeluoikeuden menettäessään joutua palaamaan alkuperämaahansa.
55
Tästä siis seuraa, että – kuten komissio perustellusti toteaa – direktiivin 2003/86 15 artiklan 3 kohdan toisessa virkkeessä tarkoitettujen erityisen vaikeiden olosuhteiden on johduttava asianomaisten kolmansien maiden kansalaisten perhetilanteesta laajassa merkityksessä, eikä merkitystä ole sillä, liittyvätkö nämä olosuhteet aviosuhteen päättymiseen vai ei.
56
Tätä tulkintaa tukee toiseksi direktiivin 2004/38 13 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohta, jolla unionin kansalaisten perheenjäsenten osalta pyritään direktiivin 2003/86 15 artiklan 3 kohdan toisen virkkeen tavoin varmistamaan perheväkivallan kohteeksi joutuneiden perheenjäsenten suojelu (ks. vastaavasti tuomio 2.9.2021, Belgian valtio (Oleskeluoikeus perheväkivallan tapauksessa), C‑930/19, EU:C:2021:657, 70 ja 89 kohta).
57
Direktiivin 2004/38 13 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohdassa nimittäin säädetään myös, että unionin kansalaisen perheenjäsenet eivät menetä oleskeluoikeuttaan avioeron, avioliiton mitättömäksi julistamisen eivätkä rekisteröidyn parisuhteen päättymisen jälkeen, jos erityisen vaikea tilanne sitä edellyttää, ja siinä mainitaan nimenomaisesti esimerkkinä tällaisista tilanteista perheväkivallan kohteeksi joutuminen ”avioliiton tai rekisteröidyn parisuhteen aikana”, joten siitä ilmenee nimenomaisesti, että kyseiset tilanteet voivat syntyä ilman aviosuhteen päättymistä.
58
Kaikista näistä näkökohdista seuraa, että direktiivin 2003/86 15 artiklan 3 kohdan toisessa virkkeessä tarkoitettujen erityisen vaikeiden olosuhteiden olemassaolo edellyttää sen osoittamista, että vastaanottavan jäsenvaltion alueella perheenyhdistämisen perusteella oleskeleva kolmannen maan kansalainen on perhetilanteen takia joutunut olosuhteisiin, jotka ovat luonteeltaan erittäin vakavia tai vaikeita tai jotka altistavat hänet huomattavalle epävarmuudelle tai haavoittuvuudelle, jolloin hänelle syntyy todellinen tarve suojeluun, joka taataan myöntämällä hänelle erillinen oleskelulupa, eikä merkitystä ole sillä, onko aviosuhde päättynyt vai ei.
59
Tästä seuraa, että pelkästään se, että perheenkokoajan perheenjäsenten joukossa on alaikäisiä lapsia, tai se, että heidän oleskelulupansa menettäminen on seurausta perheenkokoajaa koskevista olosuhteista kuten siitä, että perheenkokoaja on tehnyt rikoksen, eivät voi riittää perusteeksi erillisen oleskeluluvan myöntämiselle sillä perusteella, että kyse on direktiivin 2003/86 15 artiklan 3 kohdan toisessa virkkeessä tarkoitetuista erityisen vaikeista olosuhteista.
60
Erityisesti tästä jälkimmäisestä seikasta on korostettava, että perheenjäsenten oleskeluluvan menettäminen heistä itsestään riippumattomien olosuhteiden johdosta heijastaa periaatetta, jonka mukaan direktiivin 2003/86 tavoitteiden, sellaisina kuin ne palautettiin mieleen tämän tuomion 40 ja 41 kohdassa, mukaisesti on niin, että siihen asti, kunnes kyseiset perheenjäsenet saavat erillisen oleskeluoikeuden mainitun direktiivin 15 artiklan perusteella, heidän oleskeluoikeutensa on kyseisen perheenkokoajan oleskeluoikeudesta johdettu oikeus, jonka tarkoituksena on helpottaa perheenkokoajan kotoutumista (ks. vastaavasti tuomio 14.3.2019, Y. Z. ym. (Petos perheenyhdistämisessä), C‑557/17, EU:C:2019:203, 47 kohta).
61
Tässä yhteydessä on muistutettava, että kun otetaan huomioon perheenkokoajan keskeinen merkitys direktiivillä 2003/86 perustetussa järjestelmässä, on kyseisen direktiivin tavoitteiden ja sen taustalla olevan logiikan mukaista, että sillä, että perheenkokoaja menettää oleskelulupansa tai se jätetään uusimatta häntä koskevilla perusteilla, voi lähtökohtaisesti olla jälkivaikutuksia perheenyhdistämismenettelyyn ja erityisesti perheenkokoajan perheenjäsenille myönnettäviin oleskelulupiin (ks. analogisesti tuomio 14.3.2019, Y. Z. ym. (Petos perheenyhdistämisessä), C‑557/17, EU:C:2019:203, 46 kohta).
62
Samoin on niin, että koska direktiivin 2003/86 tavoitteena on sen 1 artiklan mukaan vahvistaa edellytykset, joiden täyttyessä jäsenvaltioissa laillisesti oleskelevilla kolmansien maiden kansalaisilla on oikeus perheenyhdistämiseen, tämä oikeus on varattu tällaisille kansalaisille, mikä vahvistetaan kyseisen direktiivin 2 artiklan c alakohdan käsitteen ”perheenkokoaja” ja d alakohdan käsitteen ”perheenyhdistäminen” määritelmässä. Perheenkokoajan, jonka oleskelulupa on peruutettu, ei voida enää katsoa asuvan laillisesti jäsenvaltion alueella. On siis lähtökohtaisesti oikeutettua, että myös hänen perheenjäsenilleen direktiivin 2003/86 perusteella myönnetyt oleskeluluvat voidaan peruuttaa tai jättää uusimatta ilman, että perheenjäsenet voivat vedota direktiivin 15 artiklan 3 kohdan toisessa virkkeessä tarkoitettuihin erityisen vaikeisiin olosuhteisiin pelkästään sillä perusteella, että peruuttamisperuste on heistä itsestään riippumaton (ks. analogisesti tuomio 14.3.2019, Y. Z. ym. (Petos perheenyhdistämisessä), C‑557/17, EU:C:2019:203, 48 kohta).
63
Ensimmäiseen, toiseen ja kolmanteen kysymykseen on siis vastattava, että direktiivin 2003/86 15 artiklan 3 kohdan toista virkettä on tulkittava siten, että se ei ole esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jossa ei säädetä toimivaltaisen kansallisen viranomaisen velvollisuudesta myöntää mainitussa säännöksessä tarkoitettujen erityisen vaikeiden olosuhteiden perusteella erillinen oleskelulupa perheenkokoajan perheenjäsenille silloin, kun nämä ovat menettäneet oleskelulupansa itsestään riippumattomista syistä tai kun perheenjäseninä on alaikäisiä lapsia.
Neljäs, viides ja kuudes kysymys
Tutkittavaksi ottaminen
64
Espanjan hallitus väittää, että viides kysymys on jätettävä tutkimatta, koska se ei koske unionin oikeuden tulkintaa. Sen mielestä nimittäin sen enempää direktiivin 2003/86 15 artiklan 3 kohdassa kuin sen 17 artiklassakaan ei säädetä säännöistä, jotka koskisivat muiden henkilöiden kuin perheenyhdistämisen hakijan kuulemista, eikä unionin oikeuteen sisälly mitään määräystä tai säännöstä, joka koskisi alaikäisten lasten kelpoisuutta osallistua hallintomenettelyyn.
65
Lisäksi sen mielestä esitetty kysymys vaikuttaa hypoteettiselta, koska yhtäältä ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevassa päätöksessä ei anneta mitään tietoja pääasiassa kyseessä olevien alaikäisten lasten iästä ja toisaalta siinä mainitaan, että kaikki asianomaiset perheenjäsenet ovat hakeneet pitkäaikaista oleskelulupaa perheenyhdistämistä varten, mistä ilmenee, että kaikki nämä perheenjäsenet ovat osallistuneet yhdessä hallintomenettelyyn. Lisäksi mainittu kysymys perustuu ”epärealistiseen olettamaan”, jonka mukaan alaikäiset lapset voivat vedota oleskeluoikeuteen perheyhteisön ulkopuolella. Joka tapauksessa on niin, ettei ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevasta päätöksestä ilmene, että kyseisten lasten äiti olisi vaatinut lasten kuulemista, eikä heidän välisestään eturistiriitatilanteesta ole mitään viitteitä.
66
On palautettava mieleen, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan olettamana on, että kansallisen tuomioistuimen niiden oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella, joiden määrittämisestä se vastaa ja joiden paikkansapitävyyden selvittäminen ei ole unionin tuomioistuimen tehtävä, esittämillä unionin oikeuden tulkintaan liittyvillä kysymyksillä on merkitystä asian ratkaisun kannalta. Unionin tuomioistuin voi jättää tutkimatta kansallisen tuomioistuimen esittämän pyynnön ainoastaan, jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen tai jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (tuomio 11.4.2024, Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
67
Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava ensinnäkin, että kysymys siitä, onko alaikäisillä lapsilla unionin oikeuden nojalla oikeus tulla kuulluiksi ennen kuin tehdään päätös jättää heidän perheenyhdistämiseen perustuva oleskelulupansa uusimatta, kuuluu esitetyn kysymyksen asiakysymyksen eikä sen tutkittavaksi ottamisen alaan.
68
Toiseksi tätä kysymystä ei voida pitää hypoteettisena, koska pääasia koskee ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevan päätöksen nimenomaisen sanamuodon mukaan sellaisen päätöksen laillisuutta, jolla toimivaltainen kansallinen viranomainen jätti pääasiassa kyseessä olevien kahden alaikäisen lapsen perheenyhdistämiseen perustuneen oleskeluluvan uusimatta sen seurauksena, että perheenkokoaja oli menettänyt oleskelulupansa.
69
Tältä osin on merkityksetöntä, ettei ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevassa päätöksessä mainita näiden kahden alaikäisen lapsen täsmällistä ikää. Se, ettei ole tehty tällaista mainintaa pääasian tosiseikoista, joiden määrittäminen kuuluu ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen yksinomaiseen toimivaltaan, ei nimittäin vaikuta mitenkään esitetyn kysymyksen tutkittavaksi ottamiseen, koska kyseisen maininnan puuttuminen ei ole omiaan estämään unionin tuomioistuinta antamasta ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle hyödyllistä vastausta esitettyyn kysymykseen antamalla pyydetyn tulkinnan unionin oikeudesta.
70
Samoin niistä Espanjan hallituksen väittämistä seikoista, joiden mukaan tässä tapauksessa kyseiset kaksi alaikäistä lasta ovat tehneet hakemuksen yhdessä muiden perheenjäsenten kanssa, heidän äitinsä ei ole vaatinut heidän kuulemistaan eikä minkään ole väitetty viittaavan eturistiriitaan, on todettava, että nämäkin seikat koskevat tosiseikkoja, joiden arviointi kuuluu ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen yksinomaiseen toimivaltaan pääasian ratkaisemiseksi. Kyseiset seikat eivät siis vaikuta viidennen kysymyksen tutkittavaksi ottamiseen.
71
Niinpä on katsottava, että tämä kysymys voidaan ottaa tutkittavaksi.
Asiakysymys
72
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee neljännellä, viidennellä ja kuudennella kysymyksellään, jotka on tutkittava yhdessä, pääasiallisesti, onko direktiivin 2003/86 17 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jossa toimivaltaiselle kansalliselle viranomaiselle annetaan mahdollisuus tehdä päätös perheenkokoajan perheenjäsenille myönnetyn oleskeluluvan uusimatta jättämisestä tutkimatta ensin yksilöllisesti heidän tilanteensa ja kuulematta heitä, ja – jos tähän vastataan myöntävästi – onko niin, että jos kyseinen päätös koskee alaikäistä lasta, myös tätä on kuultava.
73
Ensinnäkin toimivaltaisen kansallisen viranomaisen suoritettavaksi kuuluvan tutkinnan ulottuvuudesta on muistutettava, että direktiivin 2003/86 17 artiklan nimenomaisen sanamuodon mukaan päättäessään hakemuksen hylkäämisestä, oleskeluluvan peruuttamisesta tai uusimatta jättämisestä jäsenvaltioiden on otettava asianmukaisesti huomioon asianomaisen henkilön perhesiteiden luonne ja kiinteys ja vastaanottavassa jäsenvaltiossa oleskelun kesto sekä perheeseen liittyvät, kulttuuriset ja sosiaaliset siteet alkuperämaahan.
74
Niinpä toimivaltaisen kansallisen viranomaisen on direktiivin 2003/86 täytäntöönpanossa muun muassa suoritettava kyseessä olevan perheenjäsenen tilanteen yksilöllinen arviointi, jossa otetaan huomioon kaikki käsiteltävänä olevan asian merkitykselliset seikat ja kiinnitetään tarvittaessa erityistä huomiota asianomaisten lasten etuun ja perhe-elämän edistämisestä huolehtimiseen. Erityisesti sellaiset seikat kuin asianomaisten lasten ikä, heidän tilanteensa alkuperämaassaan ja se, miten riippuvaisia he ovat vanhemmistaan, voivat vaikuttaa vaadittavan tutkinnan laajuuteen ja intensiteettiin (ks. vastaavasti tuomio 13.3.2019, E., C‑635/17, EU:C:2019:192, 58 ja 59 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
75
Tämä arviointi on suoritettava mainitun direktiivin tavoitteiden valossa (tuomio 1.8.2022, Saksan liittotasavalta (Perheenyhdistäminen alaikäisen pakolaisen kanssa), C‑273/20 ja C‑355/20, EU:C:2022:617, 61 kohta) arvioimalla tasapainoisesti ja järkevästi kaikkia käsillä olevia etuja (tuomio 21.4.2016, Khachab, C‑558/14, EU:C:2016:285, 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
76
Oleskelulupaa ei siis voida evätä automaattisesti (ks. vastaavasti mm. tuomio 14.3.2019, Y. Z. ym. (Petos perheenyhdistämisessä), C‑557/17, EU:C:2019:203, 51 kohta ja tuomio 12.12.2019, G.S. ja V.G. (Vaara yleiselle järjestykselle), C‑381/18 ja C‑382/18, EU:C:2019:1072, 65 kohta).
77
Tästä seuraa, että päätös perheenkokoajan perheenjäsenille myönnetyn oleskeluluvan uusimatta jättämisestä voidaan tehdä vasta sellaisen yksilöllisen tutkinnan jälkeen, jossa otetaan huomioon kaikki näiden perheenjäsenten tilanteeseen liittyvät merkitykselliset seikat ja erityisesti olosuhteet, joiden perusteella toimivaltainen kansallinen viranomainen voi arvioida, onko heidän osaltaan olemassa perusteita, jotka oikeuttavat direktiivin 2003/86 15 artiklan 3 kohdan toisen virkkeen nojalla erillisen oleskeluluvan myöntämisen sen johdosta, että kyse on mainitussa säännöksessä tarkoitetuista erityisen vaikeista olosuhteista.
78
Tältä osin tosin se, että asianomaiset perheenjäsenet menettävät oleskelulupansa heistä itsestään riippumattomista syistä, tai se, että heidän joukossaan on alaikäisiä lapsia, ei yksinään voi osoittaa kyseisen kaltaisia erityisen vaikeita olosuhteita, kuten tämän tuomion 59–63 kohdasta ilmenee. Ei kuitenkaan voida sulkea pois sitä, että nämä seikat voisivat yhdessä muiden, asianomaisten henkilöiden perhe-elämään liittyvien seikkojen kanssa, joihin ei kuitenkaan näytä vedotun pääasiassa, osaltaan oikeuttaa erillisen oleskeluluvan myöntämisen kyseisen 15 artiklan 3 kohdan toisen virkkeen nojalla (ks. analogisesti tuomio 14.3.2019, Y. Z. ym. (Petos perheenyhdistämisessä), C‑557/17, EU:C:2019:203, 54 ja 55 kohta).
79
Toiseksi oikeudesta tulla kuulluksi on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kyseinen perusoikeus, jota on kunnioitettava silloinkin, kun sovellettavassa säännöstössä ei nimenomaisesti säädetä siitä (ks. mm. tuomio 11.12.2014, Boudjlida, C‑249/13, EU:C:2014:2431, 39 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), takaa jokaiselle henkilölle tilaisuuden esittää hallintomenettelyn aikana hyödyllisellä ja tehokkaalla tavalla kantansa ennen sellaisen päätöksen tekemistä, joka saattaa vaikuttaa hänen intresseihinsä epäedullisesti (ks. vastaavasti mm. tuomio 12.5.2022, Boshab v. neuvosto, C‑242/21 P, EU:C:2022:375, 57 ja 58 kohta ja tuomio 29.9.2022, HIM v. komissio, C‑500/21 P, EU:C:2022:741, 42 ja 43 kohta), mutta kyseinen oikeus ei välttämättä merkitse velvollisuutta antaa henkilölle tilaisuus ilmaista kantansa suullisesti (määräys 21.5.2019, Le Pen v. parlamentti, C‑525/18 P, EU:C:2019:435, 66 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
80
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee lisäksi, että oikeus tulla kuulluksi merkitsee myös sitä, että toimivaltainen kansallinen viranomainen kiinnittää kaiken tarvittavan huomion asianomaisen näin esittämiin huomautuksiin tutkimalla huolella ja puolueettomasti kaikki käsiteltävän asian kannalta merkitykselliset seikat ja erittelemällä päätöksensä perustelut; velvollisuus perustella päätös niin yksityiskohtaisesti ja konkreettisesti, että asianomainen ymmärtää syyt päätökseen, jolla hänen hakemuksensa on hylätty, on siis seuraus puolustautumisoikeuksien noudattamisen periaatteesta (tuomio 11.12.2014, Boudjlida, C‑249/13, EU:C:2014:2431, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
81
Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava komission tavoin, että päätös perheenkokoajan perheenjäsenille myönnetyn oleskeluluvan uusimatta jättämisestä on selvästi omiaan vaikuttamaan kielteisesti viimeksi mainittujen etuihin, joten toimivaltaisen kansallisen viranomaisen on kuultava heitä ennen tällaisen päätöksen tekemistä.
82
Siitä, onko toimivaltaisen kansallisen viranomaisen kuultava myös alaikäisiä lapsia, on muistutettava, että perusoikeuskirjan 24 artiklan 1 kohdan mukaan lapsen on saatava ilmaista vapaasti mielipiteensä ja tämä mielipide on hänen ikänsä ja kehitystasonsa mukaisesti otettava huomioon häntä koskevissa asioissa.
83
Lisäksi perusoikeuskirjan 24 artiklan 2 kohdassa asetetaan toimivaltaiselle kansalliselle viranomaiselle velvollisuus ottaa kaikissa lasta koskevissa toimissa huomioon lapsen etu.
84
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tässä viimeksi mainitussa määräyksessä edellytetään, että kaikissa lapsia koskevissa toimissa, joita jäsenvaltiot toteuttavat direktiiviä 2003/86 soveltaessaan, lapsen etu otetaan ensisijaisesti huomioon (ks. vastaavasti tuomio 1.8.2022, Saksan liittotasavalta (Perheenyhdistäminen alaikäisen pakolaisen kanssa) (C‑273/20 ja C‑355/20, EU:C:2022:617, 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
85
Näin ollen kuulemisen, jota lapsen etu ei välttämättä edellytä, tarkoituksenmukaisuutta on arvioitava lapsen etuun liittyvien vaatimusten perusteella kussakin yksittäistapauksessa (ks. vastaavasti tuomio 22.12.2010, Aguirre Zarraga, C‑491/10 PPU, EU:C:2010:828, 63 ja 64 kohta).
86
Tästä seuraa, että perusoikeuskirjan 24 artiklan määräyksissä ei edellytetä lapsen kuulemista sellaisenaan vaan sitä, että lapsella on tilaisuus tulla kuulluksi (ks. vastaavasti tuomio 22.12.2010, Aguirre Zarraga, C‑491/10 PPU, EU:C:2010:828, 62 kohta).
87
Lapsen oikeus tulla kuulluksi ei siis edellytä, että on välttämättä toteutettava kuuleminen, vaan se edellyttää, että lapsen käytettävissä ovat sellaiset lailliset menettelyt ja edellytykset, joiden mukaisesti hän voi vapaasti ilmaista mielipiteensä, ja että tämä mielipide selvitetään.
88
Näin ollen silloin, jos päätös oleskeluluvan uusimatta jättämisestä koskee alaikäistä lasta, jäsenvaltioiden on toteutettava kaikki asianmukaiset toimenpiteet antaakseen tälle lapselle todellisen ja tehokkaan tilaisuuden tulla kuulluksi ikänsä tai kehitystasonsa mukaisesti.
89
Neljänteen, viidenteen ja kuudenteen kysymykseen on näin ollen vastattava, että direktiivin 2003/86 17 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jossa toimivaltaiselle kansalliselle viranomaiselle annetaan mahdollisuus tehdä päätös perheenkokoajan perheenjäsenille myönnetyn oleskeluluvan uusimatta jättämisestä tutkimatta ensin yksilöllisesti heidän tilanteensa ja kuulematta heitä. Silloin, jos kyseinen päätös koskee alaikäistä lasta, jäsenvaltioiden on toteutettava kaikki asianmukaiset toimenpiteet antaakseen tälle lapselle todellisen ja tehokkaan tilaisuuden tulla kuulluksi ikänsä tai kehitystasonsa mukaisesti.
Oikeudenkäyntikulut
90
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (viides jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Oikeudesta perheenyhdistämiseen 22.9.2003 annetun neuvoston direktiivin 2003/86/EY 15 artiklan 3 kohdan toista virkettä
on tulkittava siten, että
se ei ole esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jossa ei säädetä toimivaltaisen kansallisen viranomaisen velvollisuudesta myöntää mainitussa säännöksessä tarkoitettujen erityisen vaikeiden olosuhteiden perusteella erillinen oleskelulupa perheenkokoajan perheenjäsenille silloin, kun nämä ovat menettäneet oleskelulupansa itsestään riippumattomista syistä tai kun perheenjäseninä on alaikäisiä lapsia.
2)
Direktiivin 2003/86 17 artiklaa
on tulkittava siten, että
se on esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jossa toimivaltaiselle kansalliselle viranomaiselle annetaan mahdollisuus tehdä päätös perheenkokoajan perheenjäsenille myönnetyn oleskeluluvan uusimatta jättämisestä tutkimatta ensin yksilöllisesti heidän tilanteensa ja kuulematta heitä. Silloin, jos kyseinen päätös koskee alaikäistä lasta, jäsenvaltioiden on toteutettava kaikki asianmukaiset toimenpiteet antaakseen tälle lapselle todellisen ja tehokkaan tilaisuuden tulla kuulluksi ikänsä tai kehitystasonsa mukaisesti.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: espanja.