YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO(kolmas jaosto)
16 päivänä toukokuuta 2007
Asia T-324/04
F
vastaan
Euroopan yhteisöjen komissio
Henkilöstö – Virkamiehet – Ulkomaankorvaus – Kumoamiskanne – Vahingonkorvauskanne – Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a alakohta – Kansainvälisen organisaation käsite – Tavanomainen asuinpaikka ja pääasiallinen ansiotoiminta – Ulkomaankorvauksen epääminen taannehtivasti – Perusteettoman edun palautus
Aihe: Kanne, jossa vaaditaan ensinnäkin sellaisten komission päätösten kumoamista, joilla kantajalta evätään taannehtivasti ulkomaankorvaus
ja joilla vahvistetaan tämän johdosta perusteettomasti saatujen rahamäärien takaisinperimistä koskeva menetelmä, ja toiseksi
kaikkien sellaisten rahamäärien palauttamista korkoineen, jotka on pidätetty kantajan palkasta helmikuusta 2004 lukien tai
jotka tulevaisuudessa pidätetään siitä, sekä aineellisen vahingon ja henkisen kärsimyksen korvaamista
Ratkaisu: Kanne hylätään. Asianosaiset vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Tiivistelmä
1.      Henkilöstö – Palkkaus – Ulkomaankorvaus – Myöntämisedellytykset
(Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohta)
2.      Henkilöstö – Palkkaus – Ulkomaankorvaus – Myöntämisedellytykset
(HT 46 ja HT 48 artikla; henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a alakohta)
3.      Henkilöstö – Periaatteet – Luottamuksensuoja – Hyvä hallintotapa – Huolenpitovelvollisuus
(Henkilöstösääntöjen 85 artikla sekä liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohta)
1.      Riittää, että yksi ainoa henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevassa 4 artiklassa tarkoitetuista edellytyksistä, eli tavanomaista
asuinpaikkaa tai pääasiallista ansiotoimintaa koskeva edellytys täyttyy virkamiehen asemapaikassa, jotta tämä ei voi saada
ulkomaankorvausta.
Pääasiallista ansiotoimintaa määritettäessä se, että virkamies oli tarkasteltavana ajanjaksona asianajaja ja kuului kotimaansa
asianajajaliittoon, ei yksinään riitä osoittamaan, että hän tosiasiallisesti harjoitti tätä ammattia pääasiallisena ansiotoimintanaan,
kun tämän toiminnan kestosta ja sisällöstä ei ole erityistä mainintaa.
Tavanomaista asuinpaikkaa määritettäessä sillä, että virkamies uusii viralliset henkilöasiakirjansa, että hän kuuluu edelleen
kotimaansa sairausvakuutusjärjestelmään ja että hänellä on siellä verotuksellinen kotipaikka, ei yksinään voida osoittaa,
että hän olisi edelleen keskittänyt intressinsä pysyvästi kyseiseen maahan. Vaikka osa näistä tiedoista voi viitata siihen,
että virkamiehellä on pysyviä yhteyksiä kotimaahansa, kysymys on puhtaasti muodollisista seikoista, joiden avulla ei voida
määrittää tämän todellista asuinpaikkaa. Kun tarkastellaan erityisesti verojen maksamista kotimaahan tämän maan ja virkamiehen
asemamaan välillä kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi tehdyn sopimuksen perusteella, veroilmoituksen tekeminen kotimaahan
ilman, että näytettäisiin, minkä päätöksen näiden kahden maan viranomaiset olisivat tehneet virkamiehen osalta, ei yksinään
riitä osoittamaan vakinaista asumista kotimaassa, sillä tällaiset ilmoitukset voivat perustua virkamiehen yksipuoliseen päätökseen
maksaa veronsa kyseiseen maahan.
(ks. 54, 65, 76 ja 77 kohta)
Viittaukset: asia T‑18/98, Reichert v. parlamentti, 13.4.2000 (Kok. H. 2000, s. I‑A‑73 ja II‑309, 30 kohta) ja asia T‑60/00,
Liaskou v. neuvosto, 3.5.2001 (Kok. H. 2001, s. I‑A‑107 ja II‑489, 63 kohta).
2.      Jotta organisaatiota voitaisiin pitää henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a alakohdan toisen luetelmakohdan
viimeisessä virkkeessä tarkoitettuna kansainvälisenä organisaationa, sen täytyy olla valtioiden tai valtioiden perustamien
kansainvälisten organisaatioiden tunnistama ja virallisesti tunnustama. Tällaisen tunnustamisen täytyy tapahtua virallisella
ilmoituksella, positiivisen oikeuden mukaisella oikeustoimella, sopimuksella tai yleissopimuksella, josta ilmenee nimenomaisesti,
että jotkin valtiot tai valtioiden perustamat kansainväliset organisaatiot ovat tosiasiallisesti tunnustaneet tämän organisaation.
Tältä osin EHTY:n perustamissopimuksen 46 ja 48 artikla, joissa määrätään yritysten ja yhteenliittymien yhteistyöstä komission
kanssa tämän tehtävien helpottamiseksi, eivät merkitse näiden yritysten ja yhteenliittymien virallista tunnustamista vaan
niissä pikemminkin vahvistetaan siinä tarkoitettuihin oikeussubjekteihin kyseisen perustamissopimuksen mukaisesti sovellettavia
oikeuksia ja velvollisuuksia.
Lisäksi sitä, että komissio saattoi kuulla näitä yrityksiä ja yhteenliittymiä ja että ne osallistuivat kuulemistilaisuuksiin
tai valmisteleviin kokouksiin, ei voida rinnastaa yleistä etua koskevaan tehtävään, jonka yhteisöt ovat antaneet kyseisille
organisaatioille.
Arvioitaessa organisaation kansainvälisyyttä on otettava huomioon ainoastaan sen oma kokoonpano eikä sen jäsenyyttä muissa
organisaatioissa, joiden kokoonpano on kansainvälinen.
(ks. 113, 115, 117, 121 ja 122 kohta)
Viittaukset: asia T‑4/92, Vardakas v. komissio, 30.3.1993 (Kok. 1993, s. II‑357) ja asia T‑99/03, Atienza Morales v. komissio,
13.9.2005 (Kok. H. 2005, s. I‑A‑225 ja II‑1029, 35 kohta).
3.      Sitä, että henkilöstöhallinto ei ole virkamiehen henkilökansion täydellisen tarkastuksen yhteydessä havainnut virhettä ulkomaankorvauksen
maksamisessa, ei voida pitää henkilöstöhallinnon määrättynä menettelynä, joka saisi aikaan virkamiehen perustellun luottamuksen
siihen, ettei perusteetonta etua voitaisi myöhemmin määrätä palautettavaksi, sillä tällainen seikka osoittaa ainoastaan henkilöstöhallinnon
virheen jatkuneen, mikä on henkilöstösääntöjen 85 artiklan soveltamisedellytyksenä.
Kun tämän korvauksen maksamisessa tapahtunut virhe on kuitenkin ollut niin ilmeinen, että tavanomaista huolellisuutta noudattavan
virkamiehen, jolla on kantajan kokemus ja palkkaluokka, olisi pitänyt olla siitä tietoinen, se, ettei virkamies ole ilmoittanut
henkilöstöhallinnolle taloudellisten etujensa mahdollisesta perusteettomuudesta, merkitsee hänen omaan toimintaansa perustuvaa
lainvastaista tilannetta, minkä vuoksi hän ei voi vedota vilpittömään mieleensä saadakseen vapautuksen velvollisuudesta maksaa
perusteeton etu takaisin. Tällaisessa tapauksessa henkilöstöhallinnon ei voida katsoa laiminlyöneen huolellisuusvelvollisuutta
tai loukanneen hyvän hallinnon periaatetta, sillä se on soveltanut asianmukaisesti henkilöstösääntöjen 85 artiklaa.
(ks. 159, 164–166 ja 170 kohta)
Viittaukset: asia T‑312/02, Gussetti v. komissio, 1.4.2004 (Kok. H. 2004, s. I‑A‑125 ja II‑547, 106 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).