62022CC0216
ĢENERĀLADVOKĀTA NIKOLASA EMILIU [NICHOLAS EMILIOU] SECINĀJUMI,
sniegti 2023. gada 7. septembrī (
1
) (
i
)
Lieta C‑216/22
A. A.
pret
Bundesrepublik Deutschland
(Verwaltungsgericht Sigmaringen (Zigmāringenes Administratīvā tiesa, Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Patvērums – Direktīva 2013/32/ES – Kopējās procedūras starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai – Starptautiskās aizsardzības pieteikums – Nepieņemamības pamati – 33. panta 2. punkta d) apakšpunkts – Turpmāks starptautiskās aizsardzības pieteikums – Apstākļi, kādos turpmāku pieteikumu nevar atzīt par nepieņemamu – Tiesas spriedums, kam ir nozīme, lai izskatītu, vai pieteikuma iesniedzējs ir kvalificējams kā starptautiskās aizsardzības saņēmējs – 40. pants – Jēdziens “jauni elementi” – Tiesas sprieduma iespēja veidot šādu jaunu elementu – 46. panta 1. punkta a) apakšpunkta ii) punkts – Pārsūdzība par lēmumu, ar kuru, piemērojot 33. panta 2. punkta d) apakšpunktu, turpmāks pieteikums atzīts par nepieņemamu – Valsts tiesu veiktās pārbaudes pārsūdzības kontekstā apjoms – Procesuālās garantijas
I. Ievads
1.
Turpmāku starptautiskās aizsardzības pieteikumu skaits Savienības dalībvalstīs pēdējos gados ir ievērojami pieaudzis (
2
). Uz šādiem pieteikumiem, kuri definēti kā “pieteikums, kas ir sagatavots pēc tam, kad ir pieņemts galīgais lēmums par iepriekšējo pieteikumu”, kuru iesniegusi tā pati persona, attiecas īpaši procesuālie noteikumi, kas paredzēti Direktīvā 2013/32/ES (
3
).
2.
Konkrēti, saskaņā ar minētās direktīvas 33. panta 2. punkta d) apakšpunktu, lasot to kopsakarā ar tās 40. pantu, valsts iestādēm tiek dota iespēja turpmākus pieteikumus atzīt par nepieņemamiem. Tomēr šī iespēja ir tieši pakļauta nosacījumam, ka “nav ietverti jauni elementi [..], kas saistīti ar izvērtēšanu, vai pieteikuma iesniedzējs ir kvalificējams kā bēglis vai persona, kas ir tiesīga saņemt alternatīvo aizsardzību”, vai tādus nav sniedzis šis pieteikuma iesniedzējs. Līdz ar to, ja pastāv šādi “jauni elementi”, turpmāku pieteikumu nevar atzīt par nepieņemamu, piemērojot šīs tiesību normas.
3.
Šī lieta tostarp attiecas uz šī jēdziena interpretāciju. A. A., prasītājs pamatlietā, ir Sīrijas valstspiederīgais. 2017. gadā tas Vācijā iesniedza starptautiskās aizsardzības pieteikumu. Viņam tika piešķirta alternatīvā aizsardzība, bet ne bēgļa statuss. 2021. gadā viņš tajā pašā iestādē iesniedza turpmāku pieteikumu. Lai gan tas nesniedza nekādus jaunus faktus, viņš norādīja, ka Tiesa pēc tam, kad tika pieņemts lēmums par viņa pirmo pieteikumu, ir pasludinājusi spriedumu (
4
), kurā, viņaprāt, esot konstatēts, ka, izskatot šo pieteikumu, kompetentā iestāde esot uzlikusi viņam pierādīšanas pienākumu, kas pārsniedza Savienības tiesību aktos noteikto. Viņš apgalvo, ka, ņemot vērā šo spriedumu, viņam esot jāpiešķir bēgļa statuss. Šajā kontekstā Tiesai tiek dota iespēja tostarp noteikt apstākļus, kādos tāds Tiesas spriedums kā tas, uz kuru atsaucas A. A., ir jāuzskata par “jaunu elementu” Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunkta izpratnē.
4.
Šajos secinājumos aicināšu Tiesu ievērot pieeju, kas balstīta uz konstatējumiem, kurus tā izdarīja 2020. gada 14. maija spriedumā Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság (turpmāk tekstā – “2020. gada 14. maija spriedums”) (
5
). Šajā spriedumā Tiesa pirmo reizi nolēma, ka tās pieņemtais nolēmums noteiktos apstākļos ir šāds “jauns elements”, kas neļauj turpmāku pieteikumu atzīt par nepieņemamu.
5.
Šajā ziņā centīšos noskaidrot 2020. gada 14. maija sprieduma nozīmi – it īpaši attiecībā uz res judicata principu un Direktīvas 2013/32 mērķi mazināt administratīvo slogu, kas rastos valsts kompetentajām iestādēm, ja tām būtu jāveic pilna pārbaudes procedūra par katru tajā iesniegtu turpmāku pieteikumu. Šajos secinājumos uzsvēršu, ka šī lieta vēlreiz skar trauslo līdzsvaru, kas jāpanāk starp šo mērķi un nepieciešamību visos gadījumos nodrošināt neizraidīšanas principa ievērošanu un patvēruma meklētāju tiesību pienācīgu aizsardzību.
II. Atbilstošās tiesību normas
A. Savienības tiesības
6.
Direktīvas 2013/32 33. pantā “Nepieņemami pieteikumi” ir paredzēts:
“1.   Papildus gadījumiem, kad pieteikums netiek izskatīts saskaņā ar Regulu (ES) Nr. 604/2013 [ (
6
)], dalībvalstīm nav jāizvērtē, vai pieteikuma iesniedzējs ir tiesīgs saņemt starptautisko aizsardzību saskaņā ar Direktīvu 2011/95/ES [ (
7
)], ja pieteikums tiek uzskatīts par nepieņemamu saskaņā ar šo pantu.
2.   Dalībvalstis var uzskatīt starptautiskās aizsardzības pieteikumu par nepieņemamu tikai tad, ja:
[..]
d)
pieteikums ir turpmāks pieteikums, kurā nav ietverti jauni elementi vai konstatējumi, kas saistīti ar izvērtēšanu, vai pieteikuma iesniedzējs ir kvalificējams kā bēglis vai persona, kas ir tiesīga saņemt alternatīvo aizsardzību atbilstīgi Direktīvai 2011/95/ES, vai tādus nav iesniedzis pieteikuma iesniedzējs; vai
[..].”
7.
Saskaņā ar šīs direktīvas 40. pantu “Turpmāks pieteikums”:
“1.   Ja persona, kas ir pieteikusies uz starptautisko aizsardzību dalībvalstī, sniedz papildu paziņojumus vai turpmāku pieteikumu tajā pašā dalībvalstī, minētā dalībvalsts pārbauda šos turpmākos paziņojumus vai turpmākā pieteikuma elementus saskaņā ar iepriekšējā pieteikuma izskatīšanu vai saskaņā ar tāda lēmuma izskatīšanu, kas atrodas pārskatīšanas vai pārsūdzības procesā, ciktāl kompetentās iestādes var ņemt vērā un apsvērt visus elementus, kas ir pamatā turpmākajiem paziņojumiem vai turpmākajam pieteikumam.
2.   Lai pieņemtu lēmumu par starptautiskās aizsardzības pieteikuma pieņemamību saskaņā ar 33. panta 2. punkta d) apakšpunktu, turpmāks starptautiskās aizsardzības pieteikums tiek vispirms pakļauts sākotnējai izskatīšanai attiecībā uz to, vai ir konstatēt[s,] vai pieteikuma iesniedzējs ir iesniedzis jaunus elementus vai faktus, kas attiecas uz pārbaudi, vai viņš ir kvalificējams kā starptautiskās aizsardzības saņēmējs saskaņā ar Direktīvu 2011/95/ES.
3.   Ja sākotnējā izskatīšanā, kas minēta 2. punktā, tiek konstatēt[s,] vai pieteikuma iesniedzējs ir iesniedzis jaunus elementus vai faktus, kas ievērojami palielina iespēju pieteikuma iesniedzējam tikt kvalificētam kā starptautiskās aizsardzības saņēmējam saskaņā ar Direktīvu 2011/95/ES, pieteikumu turpina izskatīt saskaņā ar II nodaļu. Dalībvalstis var paredzēt arī citus iemeslus, kuru dēļ turpināt izskatīt turpmāku pieteikumu.
[..]
5.   Ja turpmāku pieteikumu tālāk neizskata saskaņā ar šo pantu, to uzskata par nepieņemamu saskaņā ar 33. panta 2. punkta d) apakšpunktu.
[..]”
8.
Šīs pašas direktīvas 46. panta “Tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību” attiecīgajās daļās ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka pieteikuma iesniedzējiem ir tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību tiesā saistībā ar:
a)
pieņemto lēmumu par to starptautiskās aizsardzības pieteikumu, tostarp lēmumu:
[..]
ii)
uzskatīt pieteikumu par nepieņemamu saskaņā ar 33. panta 2. punktu;
[..]
[..].
3.   Lai izpildītu 1. punkta prasības, dalībvalstis nodrošina, ka ar efektīvu tiesisko aizsardzību ir nodrošināta faktiskā un juridiskā pamatojuma pilnīga un ex nunc pārbaude, tostarp attiecīgā gadījumā pārbaude par starptautiskās aizsardzības nepieciešamību saskaņā ar Direktīvu 2011/95/ES, vismaz attiecībā uz pārsūdzības procedūrām pirmās instances tiesā.
[..]”
B. Vācijas tiesības
9.
Galvenie materiālie un procesuālie noteikumi, kas reglamentē patvēruma procedūru, ir paredzēti 1992. gada 26. jūnijaAsylgesetz (Patvēruma likums; BGBl. 1992 I, 1126. lpp.), kas publicēts 2008. gada 2. septembrī (BGBl. 2008 I, 1798. lpp.), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Patvēruma likums”).
10.
Patvēruma likuma 29. pantā “Nepieņemami pieteikumi” ir noteikts:
“(1)   Patvēruma pieteikums nav pieņemams, ja:
[..]
5. turpmāka pieteikuma gadījumā saskaņā ar 71. pantu nav jāpiemēro vēl viena patvēruma procedūra.”
11.
Patvēruma likuma 71. pantā “Turpmāks pieteikums” ir paredzēts:
“(1)   Ja ārvalstnieks pēc agrāka patvēruma pieteikuma atsaukšanas vai neapstrīdamas noraidīšanas atkārtoti iesniedz patvēruma pieteikumu (turpmāks pieteikums), jauna patvēruma procedūra ir īstenojama tikai tad, ja ir izpildīti Verwaltungsverfahrensgesetz (Administratīvā procesa likums), publicēts 2003. gada 23. janvārī (BGBl. 2003 I, 102. lpp.; turpmāk tekstā – “Administratīvā procesa likums”), 51. panta 1.–3. punktā izvirzītie priekšnosacījumi; pienākums to pārbaudīt ir Federālajai [migrācijas un bēgļu lietu] pārvaldei [..].”
12.
Administratīvā procesa likumā ir ietverti vispārīgi noteikumi par valsts iestāžu administratīvajām procedūrām. Šā likuma 51. panta 1.–3. punktā ir noteikts:
“(1)   Pēc ieinteresētās personas lūguma iestāde lemj par galīga administratīvā akta atcelšanu vai tā grozīšanu:
1. ja faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kuri bija par pamatu administratīvā akta pieņemšanai, ir mainījušies ieinteresētai personai par labu;
2. ja ir jauni pierādījumi, kuri būtu par pamatu ieinteresētai personai labvēlīgāka lēmuma pieņemšanai;
3. ja ir pārskatīšanas pamati Zivilprozessordnung (Civilprocesa kodeksa) 580. panta izpratnē.
(2)   Lūgums ir pieņemams tikai tad, ja ieinteresētā persona, nebūdama rupji nolaidīga, nav varējusi atsaukties uz jaunas izskatīšanas pamatu iepriekšējās procedūras ietvaros, tostarp pārsūdzot administratīvo aktu.
(3)   Lūgums jāiesniedz trīs mēnešu laikā. Šis termiņš sākas no dienas, kad ieinteresētā persona ir uzzinājusi par jaunas izskatīšanas pamatu.”
III. Fakti, tiesvedība valsts tiesā un prejudiciālie jautājumi
13.
A. A., prasītājs pamatlietā, ir Sīrijas valstspiederīgais. Saskaņā ar viņa sniegto informāciju viņš Sīriju pameta 2012. gadā un līdz 2017. gadam palika Lībijā. Tad caur Itāliju un Austriju tas ieceļoja Vācijā.
14.
2017. gada 26. jūlijā A. A. Vācijā iesniedza patvēruma pieteikumu. Viņš tostarp norādīja, ka laikā no 2003. gada līdz 2005. gadam viņš pabeidzis obligāto militāro dienestu Sīrijā un ka viņš pametis šo valsti, baidoties no atkārtotas iesaukšanas militārajā dienestā vai apcietināšanas, ja viņš atteiktos dienēt.
15.
Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Federālā migrācijas un bēgļu lietu pārvalde, Vācija) ar 2017. gada 16. augusta lēmumu tam piešķīra alternatīvo aizsardzību, bet noraidīja viņa pieteikumu par bēgļa statusa piešķiršanu. Būtībā tā uzskatīja – tā kā viņš nāk no reģiona, kurā par bombardēšanu bija atbildīga ne tikai Sīrijas armija, bet arī vairākas citas bruņotas grupas, un vairs nedzīvoja Sīrijā, kad viņa ģimene otro reizi saņēma vēstuli, ar kuru tam prasīts pievienoties bruņotajiem spēkiem, nevar pieņemt, ka Sīrijas valsts viņa aizbraukšanu no Sīrijas noteikti uzskatītu par dezertēšanu vai uztvertu viņu par piederīgu opozīcijai. Turklāt tā uzskatīja, ka A. A. neesot pierādījis, ka pēc atgriešanās Sīrijā viņš būtu spiests dienēt Sīrijas armijā. A. A. šo lēmumu nepārsūdzēja, tāpēc tas kļuva galīgs.
16.
2021. gada 15. janvārī A. A. atkārtoti iesniedza pieteikumu par bēgļa statusa piešķiršanu Vācijā. Viņš atsaucās uz Tiesas spriedumu, proti, Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Militārais dienests un patvērums), kas tika pasludināts pēc viņa pirmā pieteikuma noraidīšanas un kas, viņaprāt, liecinot, ka, izskatot šo pieteikumu, Federālā migrācijas un bēgļu lietu pārvalde esot uzlikusi viņam lielāku pierādīšanas pienākumu, nekā paredzēts Savienības tiesībās, un ka valsts iestādēm esot vajadzējis pieņemt, ka viņa aizbraukšana no Sīrijas tiks uztverta kā tieša politiskās opozīcijas darbība. Tas apgalvoja, ka attiecīgais spriedums nozīmējot viņa “tiesiskās situācijas izmaiņas” Administratīvā procesa likuma 51. panta 1. punkta izpratnē, tādēļ Federālajai migrācijas un bēgļu lietu pārvaldei esot pienākums izskatīt viņa turpmāko patvēruma pieteikumu pēc būtības.
17.
Ar 2021. gada 22. marta lēmumu šī iestāde noraidīja A. A. turpmāko pieteikumu kā nepieņemamu. Tā būtībā norādīja, ka spriedums Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Militārais dienests un patvērums) neradot A. A. “tiesiskās situācijas izmaiņas” un ka tai neesot pienākuma pārbaudīt viņa turpmāko pieteikumu pēc būtības.
18.
A. A. pārsūdzēja šo lēmumu Verwaltungsgericht Sigmaringen (Zigmāringenes Administratīvā tiesa, Vācija), lūdzot atcelt šo pašu lēmumu un piešķirt viņam bēgļa statusu.
19.
Šī tiesa paskaidro, ka atbilstoši Patvēruma likuma 71. pantam tad, ja persona iesniedz turpmāku starptautiskās aizsardzības pieteikumu pēc iepriekšējā pieteikuma atsaukšanas vai noraidīšanas ar galīgu lēmumu, kuru vairs nevar pārsūdzēt, jauna patvēruma procedūra ir jāveic tikai tad, ja ir izpildīti Administratīvā procesa likuma 51. panta 1.–3. punktā minētie nosacījumi. Pirmā no šīm tiesību normām attiecas uz situāciju, kad “tiesiskā situācija”, uz kuru ir balstīts šis galīgais lēmums, ir mainījusies par labu ieinteresētajai personai.
20.
Vācijas tiesībās jēdziens “tiesiskās situācijas izmaiņas” šīs tiesību normas izpratnē tiek interpretēts tā, ka tas ietver tikai piemērojamo tiesību normu grozījumus. Tādējādi tāds Tiesas spriedums kā Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Militārais dienests un patvērums), uz kuru atsaucas A. A. pamatlietā un kurš attiecas vienīgi uz veidu, kādā šie tiesību akti ir jāinterpretē, neietekmējot to spēkā esamību vai neprasot tos grozīt, nav uzskatāms par ieinteresētās personas “tiesiskās situācijas izmaiņām”.
21.
Verwaltungsgericht Sigmaringen (Zigmāringenes Administratīvā tiesa) būtībā vēlas zināt, vai Administratīvā procesa likuma 51. panta 1. punkts, kā tas interpretēts Vācijas judikatūrā, pareizi atspoguļo veidu, kādā jēdziens “jauns elements” jāsaprot Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunkta un 40. panta 1.–3. punkta (
8
) piemērošanas kontekstā. Ņemot vērā 2020. gada 14. maija spriedumu, tā vēlas noskaidrot, vai var uzskatīt, ka Patvēruma likuma 71. panta 1. punktā nav pietiekami transponētas šajās tiesību normās paredzētās prasības.
22.
Tā arī vēlas noskaidrot, vai šajā lietā tai ir tiesības lemt par A. A. starptautiskās aizsardzības pieteikuma pamatotību. Šajā ziņā tā norāda, ka atbilstoši Vācijas tiesībām, ja Federālā migrācijas un bēgļu lietu pārvalde atzīst par nepieņemamu turpmāku starptautiskās aizsardzības pieteikumu, ieinteresētajai personai, protams, ir tiesības pārsūdzēt šo lēmumu valsts tiesā. Tomēr, lemjot par prasību attiecībā uz šāda pieteikuma pieņemamību, valsts tiesas nevar izlemt, vai ieinteresētajai personai ir vai nav jāpiešķir starptautiskā aizsardzība. Principā tās to dara tikai pēc tam, kad Federālā migrācijas un bēgļu lietu pārvalde pati ir formulējusi viedokli par to, vai lēmums par iepriekšējo starptautiskās aizsardzības pieteikumu ir jāgroza, ņemot vērā turpmāko pieteikumu.
23.
Ņemot vērā šos apstākļus, Verwaltungsgericht Sigmaringen (Zigmāringenes Administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
a) Vai ar [Direktīvas 2013/32] 33. panta 2. punkta d) apakšpunktu un 40. panta 2. punktu ir saderīga valsts tiesību norma, kas turpmāku pieteikumu atzīst par pieņemamu tikai tad, ja faktiskie un tiesiskie apstākļi, kuri ir bijuši par pamatu sākotnējam lēmumam par atteikumu, vēlāk ir mainījušies par labu pieteikuma iesniedzējam?
b) Vai [Direktīvas 2013/32] 33. panta 2. punkta d) apakšpunkts un 40. panta 2. punkts nepieļauj tādu valsts tiesību normu, kurā [Tiesas] spriedums [..] netiek uzskatīts par “jaunu elementu” vai attiecīgi “jaunu apstākli” vai “jaunu faktu”, ja spriedumā nav konstatēta valsts tiesību normas nesaderība ar Savienības tiesībām, bet gan tajā ir tikai sniegta Savienības tiesību interpretācija? Kādi nosacījumi attiecīgajā gadījumā ir spēkā, lai [Tiesas] spriedums, kurā tikai tiek sniegta Savienības tiesību interpretācija, būtu jāņem vērā kā “jauns elements” vai attiecīgi “jauns apstāklis” vai “jauns fakts”?
2)
Ja atbilde uz pirmā jautājuma a) un b) daļu ir apstiprinoša, vai [Direktīvas 2013/32] 33. panta 2. punkta d) apakšpunkts un 40. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka [Tiesas] spriedums, ar kuru ir atzīts, ka pastāv spēcīgs pieņēmums, ka atteikums pildīt militāro dienestu [Direktīvas 2011/95/ES] 9. panta 2. punkta e) apakšpunktā precizētajos apstākļos ir saistīts ar vienu no pieciem šīs direktīvas 10. pantā uzskaitītajiem iemesliem, ir jāņem vērā kā “jauns elements” vai attiecīgi “jauns apstāklis” vai “jauns fakts”?
3)
a) Vai [Direktīvas 2013/32] 46. panta 1. punkta a) apakšpunkta ii) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesiskā aizsardzība tiesā saistībā ar atbildīgās iestādes lēmumu par pieteikuma nepieņemamību [šīs direktīvas] 33. panta 2. punkta d) apakšpunkta un 40. panta 5. punkta izpratnē nozīmē tikai pārbaudi, vai atbildīgā iestāde ir pareizi prezumējusi nosacījumus attiecībā uz to, ka turpmāku patvēruma pieteikumu var uzskatīt par nepieņemamu?
b) Ja atbilde uz trešā jautājuma a) daļu ir noliedzoša, vai [Direktīvas 2013/32] 46. panta 1. punkta a) apakšpunkta ii) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesiskā aizsardzība tiesā saistībā ar lēmumu par pieteikuma nepieņemamību nozīmē arī pārbaudi, vai ir izpildīti nosacījumi starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai [Direktīvas 2011/95] 2. panta b) punkta izpratnē, ja [valsts] tiesa, veicot izvērtējumu, konstatē, ka nav izpildīti nosacījumi, lai turpmāku patvēruma pieteikumu noraidītu kā nepieņemamu?
c) Ja atbilde uz trešā jautājuma b) daļu ir apstiprinoša, vai šāds [valsts] tiesas spriedums nozīmē, ka ir jābūt izpildītam nosacījumam, ka pieteikuma iesniedzējam pirms tam ir tikušas piešķirtas īpašas procesuālās garantijas, kā noteikts [Direktīvas 2013/32] 40. panta 3. punkta trešajā teikumā, skatot to kopsakarā ar II nodaļas noteikumiem? Vai tiesa pati var īstenot šo procedūru vai arī tai šī procedūra – vajadzības gadījumā pēc tiesvedības apturēšanas – ir jādeleģē atbildīgajai iestādei? Vai pieteikuma iesniedzējs var atteikties no šo procesuālo garantiju ievērošanas?”
24.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, kas datēts ar 2022. gada 22. februāri, Tiesā reģistrēts 2022. gada 23. martā. Vācijas valdība un Austrijas valdība, kā arī Eiropas Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus. Vācijas valdība un Komisija bija pārstāvētas tiesas sēdē, kas notika 2023. gada 28. februārī.
IV. Juridiskā analīze
25.
Verwaltungsgericht Sigmaringen (Zigmāringenes Administratīvā tiesa), kas ir iesniedzējtiesa šajā lietā, ar saviem jautājumiem, kas visi attiecas uz situāciju, kad tiek iesniegts turpmāks pieteikums, aicina Tiesu vispārīgi aplūkot divus atšķirīgus jautājumus.
26.
Pirmkārt, tā lūdz Tiesu sniegt norādījumus par jēdziena “jauns elements” interpretāciju šīs Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunkta un 40. panta izpratnē un nosacījumiem, saskaņā ar kuriem, piemērojot šīs tiesību normas, turpmāku pieteikumu var atzīt par nepieņemamu (pirmais un otrais jautājums). Kā jau paskaidroju šo secinājumu 2. punktā, jo plašāka ir jēdziena “jauns elements” interpretācija, jo kompetentajām iestādēm grūtāk turpmākus pieteikumus atzīt par nepieņemamiem. Turpretim, jo šaurāk šis jēdziens tiek interpretēts, jo vieglāk šīm iestādēm ir lemt par šādiem pieteikumiem, neizvērtējot tos pēc būtības.
27.
Otrkārt, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, cik lielā mērā A. A. ir jābūt pieejamai tiesību aizsardzībai pret apstrīdēto lēmumu, kas attiecas tikai uz Federālās migrācijas un bēgļu lietu pārvaldes lēmumu noraidīt viņa turpmāku pieteikumu kā nepieņemamu. Būtībā tā jautā, vai saistībā ar A. A. iesniegto pārsūdzību tai ir tikai jānosaka, vai ieinteresētās personas turpmāks pieteikums pamatoti tika noraidīts kā nepieņemams, vai arī tā var veikt tālāku pārbaudi un izvērtēt arī, vai tai ir jāpiešķir bēgļa statuss, ņemot vērā Direktīvas 2013/32 46. panta 1. punktā paredzēto prasību, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem ir jāpiešķir efektīva tiesiskā aizsardzība (trešā jautājuma a) un b) punkts). Apstiprinošas atbildes gadījumā iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, kura no šīs direktīvas II nodaļā paredzētajām īpašajām procesuālajām garantijām attiecīgā gadījumā tai ir jāievēro (trešā jautājuma c) punkts).
28.
Šos divus jautājumus izskatīšu pēc kārtas.
A. Par turpmāku starptautiskās aizsardzības pieteikumu (ne)pieņemamību (pirmais un otrais jautājums)
1.
Ievada piezīmes par atbilstošajām Direktīvas 2013/32 tiesību normām un pirmo divu jautājumu kontekstu
29.
Kā jau minēju šo secinājumu 1. punktā, Direktīvā 2013/32 ietverti īpaši procesuālie noteikumi attiecībā uz turpmākiem pieteikumiem. Ciktāl šo noteikumu pamatā ir jēga, saskaņā ar kuru gadījumā, “ja pieteikuma iesniedzējs iesniedz turpmāku pieteikumu, nesniedzot jaunus pierādījumus vai argumentus, būtu nesamērīgi likt dalībvalstīm veikt jaunu pilnīgas izskatīšanas procedūru [..] saskaņā ar res judicata principu” (
9
), šo noteikumu mērķis ir novērst nesamērīga administratīvā sloga uzlikšanu valsts kompetentajām iestādēm, liekot tām atkārtoti izvērtēt situāciju, ko tās jau ir izskatījušas. Vienlaikus ir skaidrs, ka, pieņemot tiesību normas par turpmākiem pieteikumiem, Savienības likumdevējs ir domājis ne tikai īstenot šo principu un “atvieglot” šo iestāžu darba slodzi, bet arī vienmēr nodrošināt patvēruma meklētājiem pietiekami augstu aizsardzības līmeni (
10
), kā arī ievērot neizraidīšanas principu, atbilstoši kuram nevienu nevar nodot atpakaļ vajāšanai (
11
).
30.
Šādā kontekstā tikai izstrādāts Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunkts un 40. pants. Lai gan pirmā no šīm tiesību normām ļauj dalībvalstīm noraidīt turpmākus pieteikumus kā nepieņemamus, to var darīt tikai ar stingriem nosacījumiem. Patiešām, turpmāku pieteikumu var noraidīt kā nepieņemamu saskaņā ar šo tiesību normu tikai tad, ja tas iesniegts pēc tam, kad pieņemts galīgais lēmums par iepriekšējo pieteikumu (
12
). Turklāt šī iespēja ir pieejama kompetentajām valsts iestādēm tikai tad, ja, kā jau esmu norādījis, “nav ietverti jauni elementi [..], kas saistīti ar izvērtēšanu, vai pieteikuma iesniedzējs ir kvalificējams kā bēglis vai persona, kas ir tiesīga saņemt alternatīvo aizsardzību [..], vai tādus nav iesniedzis pieteikuma iesniedzējs” (
13
). Tie ir divi sine qua non nosacījumi, kas piemērojami kumulatīvi.
31.
Šajā ziņā ir skaidrs, ka Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunkts ir jāsaprot tādējādi, ka tajā ietverts izsmeļošs pamatojums turpmāku pieteikumu atzīšanai par nepieņemamiem. Patiešām, šīs direktīvas 33. panta 2. punkta pirmajā teikumā ir noteikts, ka dalībvalstis var uzskatīt starptautiskās aizsardzības pieteikumu (tostarp turpmāku pieteikumu) par nepieņemamu “tikai tad, ja” ir piemērojams kāds no šajā tiesību normā uzskaitītajiem pamatiem (
14
). Līdz ar to dalībvalstis savos tiesību aktos nevar paredzēt papildu nepieņemamības pamatus saistībā ar turpmākiem pieteikumiem (
15
).
32.
Veids, kādā dalībvalstu kompetentajām iestādēm praksē jāizskata turpmāki pieteikumi, ir noteikts šīs Direktīvas 2013/32 40. pantā. Šīs tiesību normas 2. un 3. punktā ir norādīts, kā Tiesa nesen apstiprinājusi (
16
), ka, pārbaudot turpmākā pieteikuma pieņemamību, dalībvalstu kompetentajām iestādēm būtībā ir jāievēro divpakāpju process. Pirmkārt, tām ir jāveic turpmākā pieteikuma sākotnējā izskatīšana (40. panta 2. punkts). Šīs sākotnējās izskatīšanas laikā tām ir jānosaka, vai pastāv viens vai vairāki “jauni elementi”, kas attiecas uz pārbaudi, vai attiecīgā persona ir kvalificējama kā starptautiskās aizsardzības saņēmējs (
17
). Ja tas tā ir, tad, otrkārt, tiek turpināta turpmākā pieteikuma pieņemamības pārbaude saskaņā ar šīs direktīvas 40. panta 3. punktu, kurā prasīts, ka kompetentajām iestādēm ir jānosaka, vai šis jaunais elements “ievērojami palielina iespēju”, ka minētais pieteikuma iesniedzējs var pretendēt uz bēgļa statusu vai alternatīvo aizsardzību (
18
).
33.
Tāpat kā Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunktā, 40. pantā nav sniegta tieša jēdziena “jauns elements” definīcija. Tomēr, aplūkojot šīs abas tiesību normas kopā, šā jēdziena piemērošanas joma kļūst skaidra divos svarīgos aspektos.
34.
Pirmkārt, šīs direktīvas 33. panta 2. punkta d) apakšpunkta un 40. panta 2. un 3. punkta formulējumā (“nav ietverti jauni elementi [..], vai tādus nav iesniedzis pieteikuma iesniedzējs”), ir norādīts, ka elements jāuzskata par “jaunu”, ja tas ir radies pēc tam, kad pieņemts lēmums par pieteikuma iesniedzēja iepriekšējo pieteikumu, vai ja pieteikuma iesniedzējs to ir iesniedzis pirmo reizi kā daļu no turpmākā pieteikuma (
19
). Tādējādi “jauns elements” nevar būt elements, ko kompetentās iestādes jau ir pārbaudījušas procedūrā saistībā ar viņa iepriekšējo pieteikumu. Kā Tiesa, atsaucoties uz Direktīvas 2013/32 36. apsvērumu, secināja, “jauns elements” ir tāds, uz kuru nevarēja balstīt lēmumu, ar ko izbeigta šī procedūra (
20
).
35.
Otrkārt, lai izvairītos no tā, ka turpmāks pieteikums tiek atzīts par nepieņemamu, “jaunajam elementam” ir ne tikai “[jāattiecas] uz pārbaudi, vai [pieteikuma iesniedzējs] ir kvalificējams kā starptautiskās aizsardzības saņēmējs saskaņā ar Direktīvu 2011/95/ES”, bet arī “ievērojami [jāpalielina] iespēj[a]”, ka pieteikums tiks apmierināts pēc būtības (
21
). Tas ir svarīgs ierobežojošs faktors. Patiešām, kā paskaidro Austrijas valdība, ne katrs jauns elements var novērst turpmākā pieteikuma atzīšanu par nepieņemamu. Direktīvā 2013/32 ir noteikts, ka dalībvalstīm ir jāatturas no šāda iznākuma, ja “jaunais elements”“ievērojami palielina iespēju”, ka ieinteresētā persona tiks atzīta par starptautiskās aizsardzības saņēmēju.
36.
Pēc šo precizējumu veikšanas jāatzīmē, ka 2020. gada 14. maija spriedumā Tiesa jau ir norādījusi, ka jēdziens “jauns elements” Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunkta un 40. panta izpratnē neattiecas tikai uz faktiem, bet var ietvert arī tīri juridiska rakstura elementus, tostarp Tiesas spriedumus. Patiešām, tā noteica, ka “Tiesas spriedums, ar kuru ir konstatēts, ka valsts tiesiskais regulējums [..] ir nesaderīgs ar Savienības tiesībām, ir jauns elements saistībā ar starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu [šīs tiesību normas] nozīmē” (
22
).
37.
Šis spriedums attiecās uz situāciju, kurā bija skaidrs, ka ieinteresēto personu starptautiskās aizsardzības pieteikumi tika noraidīti, pamatojoties uz valsts tiesību normu, kas bija pretrunā Savienības tiesībām. Patiešām, kompetentās iestādes bija izvirzījušas nepieņemamības pamatu, kas, lai arī bija paredzēts Ungārijas tiesībās, nebija iekļauts Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punktā uzskaitīto pamatu skaitā. Tādējādi Tiesa skaidri konstatēja, ka šī valsts tiesību norma bija pretrunā Savienības tiesībām (
23
).
38.
Ņemot vērā iepriekš minēto, pirmie divi iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi attiecas konkrētāk uz to, vai 2020. gada 14. maija spriedumā izdarītais secinājums ir piemērojams tikai situācijā, kad no Tiesas sprieduma izriet, ka valsts tiesiskais regulējums, uz kura pamata bija noraidīts iepriekšējais starptautiskās aizsardzības pieteikums, ir pretrunā Savienības tiesībām, un tāpēc valsts tiesām tas vairs nav jāpiemēro, vai – plašākā nozīmē – arī tādos gadījumos kā pamatlietā, kad Tiesas sprieduma dēļ valsts tiesību akti ir tikai jāinterpretē no jauna (bet nevis jāgroza vai jāatzīst par nepiemērojamiem). Šajā kontekstā iesniedzējtiesa aicina Tiesu precizēt tās 2020. gada 14. maija sprieduma piemērošanas jomu.
39.
Turpmākajās sadaļās vispirms precizēšu iemeslus, kuru dēļ, ņemot vērā it īpaši Tiesas 2020. gada 14. maija spriedumā norādīto pamatojumu, Tiesas spriedums parasti var būt “jauns elements” Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunkta izpratnē. Pēc tam paskaidrošu, kāpēc neuzskatu, ka iesniedzējtiesas minētajai atšķirībai, kuras pamatā ir Tiesas sprieduma atšķirīgā ietekme uz attiecīgajiem valsts tiesību aktiem, būtu nozīme, interpretējot šo tiesību normu. Šajā ziņā arī piebildīšu dažus vārdus par iemesliem, kuru dēļ mana atbilde uz šo jautājumu nav atkarīga no tā, vai šāds spriedums jau pastāvēja brīdī, kad tika pieņemts galīgs lēmums par ieinteresētās personas iepriekšējo pieteikumu, vai Tiesa to pieņēma a posteriori.
2.
Par iemesliem, kuru dēļ Tiesas spriedums var būt “jauns elements”
40.
2020. gada 14. maija spriedumā Tiesa vispirms nosprieda (
24
), ka, izņemot noteiktos ierobežotos apstākļos, dalībvalstu kompetentajām iestādēm nav pienākuma ex officio atsākt procedūru attiecībā uz ieinteresētās personas iepriekš iesniegtu starptautiskās aizsardzības pieteikumu pēc tam, kad šī procedūra ir pabeigta ar galīgu lēmumu, pat ja šāds lēmums ir pretrunā Savienības tiesībām.
41.
Tiesa atgādināja iedibināto judikatūru par to, cik res judicata spēka princips ir nozīmīgs gan Savienības tiesību sistēmā, gan valstu tiesību sistēmās (
25
). Turklāt tā norādīja, ka saskaņā ar tiesiskās drošības principu Savienības tiesības neprasa, lai administratīvajai iestādei principā būtu pienākums pārskatīt administratīvu lēmumu, kas ir ieguvis galīgu spēku, pēc tam, kad ir beigušies saprātīgi termiņi prasības celšanai vai ir izsmelti valsts tiesību aizsardzības līdzekļi. Tā norādīja, ka šā principa ievērošana ļauj novērst to, ka administratīvie akti, kas rada tiesiskas sekas, tiktu apstrīdēti neierobežotu laiku (
26
).
42.
Pamatojoties tostarp uz spriedumu Kühne&Heitz (
27
), tā uzsvēra, ka, protams, pastāv noteiktas situācijas, kad var būt jāpārskata administratīvs lēmums, kas ir kļuvis galīgs pēc tam, kad tas ir apstiprināts ar tiesas nolēmumu. Tomēr šādas situācijas ir ierobežotas (
28
).
43.
Ņemot vērā šos secinājumus, var šķist nedaudz pārsteidzoši, ka Tiesa pēc tam ir atzinusi, ka Tiesas sprieduma esamība, kurā konstatēts, ka iepriekšējais starptautiskās aizsardzības pieteikums ir noraidīts, pamatojoties uz valsts tiesību aktiem, kas ir pretrunā Savienības tiesībām, lai gan tas nerada kompetentajām iestādēm pienākumu ex officio pārskatīt galīgo lēmumu, ar kuru šāds pieteikums ir noraidīts, liedz tām pašām iestādēm atzīt par nepieņemamu tās pašas personas turpmāku pieteikumu, piemērojot Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunktu, jo tas ir “jauns elements” šīs tiesību normas izpratnē (
29
). Būtībā tā uzskatīja, ka, lai gan starptautiskās aizsardzības piešķiršanas procedūru, kas jau ir pabeigta ar galīgu lēmumu, visos aspektos aizsargā tiesiskās drošības princips vai res judicata princips (Savienības tiesībās nav noteikts, ka šāda procedūra ir jāatjauno ex officio, izņemot noteiktos ierobežotos apstākļos), aizsardzība, kas ir piešķirta ar šiem principiem, neliedz pieteikuma iesniedzējam iesniegt turpmāku pieteikumu un sagaidīt šāda pieteikuma izskatīšanu, pamatojoties uz to, ka, pat ja tā faktiskā situācija nav būtiski mainījusies, pastāv Tiesas lēmums (in casu spriedums), kas ir jāuzskata par jaunu elementu Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunkta un 40. panta izpratnē (
30
).
44.
Jānorāda, ka tiesas sēdē Vācijas valdība būtībā apgalvoja, ka gadījumā, ja faktiski jebkuru Tiesas spriedumu pēc 2020. gada 14. maija sprieduma varētu uzskatīt par “jaunu elementu”, kas nepieļauj turpmāku pieteikumu atzīt par nepieņemamu, dalībvalsts kompetentajām iestādēm būtu pienākums no jauna izskatīt administratīvo lēmumu, kurš jau ir kļuvis galīgs, katru reizi, kad Tiesa pasludina spriedumu, kas attiecas uz patvēruma tiesībām, neatkarīgi no tā, vai ir beidzies galīgā lēmuma apstrīdēšanas termiņš.
45.
Piekrītu Vācijas valdībai, ka Tiesas 2020. gada 14. maija spriedumā noteiktā atšķirība starp, no vienas puses, to, ka dalībvalstu kompetentajām iestādēm nav pienākuma pārskatīt jau pieņemtu lēmumu par ieinteresētās personas iepriekšējo pieteikumu, pat ja pastāv “jauns elements”, un, no otras puses, šo iestāžu pienākumu, ņemot vērā šo pašu elementu, atzīt par pieņemamu un pēc būtības izskatīt šīs pašas personas turpmāku pieteikumu, zināmā mērā var šķist mākslīga. Patiešām, abos gadījumos dalībvalstu kompetentajām iestādēm būtībā ir pienākums no jauna izvērtēt personas situāciju, pienācīgi ņemot vērā “jauno elementu” (
31
).
46.
Tomēr ir vairāki pārliecinoši iemesli, kas, manuprāt, paskaidro, kādēļ Tiesas spriedums, neietekmējot jau par šādu iepriekšēju pieteikumu pieņemta galīga lēmuma spēkā esamību, ir jāuzskata par “jaunu elementu” Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunkta un 40. panta izpratnē.
47.
Šajā ziņā jāatzīmē, ka 2020. gada 14. maija spriedumā Tiesa norādīja, ka tad, ja turpmāks pieteikums tiktu atzīts par nepieņemamu “jauna elementa” neesamības dēļ, situācijā, kad, ņemot vērā Tiesas spriedumu, ir acīmredzams, ka ieinteresētās personas iepriekšēja pieteikuma noraidīšana bija pretrunā Savienības tiesībām, katrā ieinteresētās personas jauna starptautiskās aizsardzības pieteikuma gadījumā var atkārtoties Savienības tiesību nepareiza piemērošana un nebūs iespējams tai nodrošināt tādu tās pieteikuma izskatīšanu, kurā netiktu pieļauts šo tiesību pārkāpums. Tā uzskatīja, ka šāds šķērslis efektīvai Savienības tiesību normu attiecībā uz starptautiskās aizsardzības piešķiršanas procedūru piemērošanai nav racionāli pamatojams ar tiesiskās drošības principu vai res judicata principu (
32
).
48.
Vācijas valdība pati atzīst, ka ir jāatrod līdzsvars starp nepieciešamību nodrošināt šā principa aizsardzību un starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju interesēm saņemt jaunu lēmumu. Tādējādi tā atzīst, ka res judicata princips nav absolūts un ka noteiktos apstākļos to var izvērtēt kontekstā ar citiem apsvērumiem.
49.
Ņemot to vērā, man šķiet, ka gan Vācijas valdība, gan Austrijas valdība ir zināmā mērā nobažījušās, ka res judicata princips netiktu pietiekami aizsargāts, ja jēdzienam “jauns elements” Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunkta izpratnē tiktu piešķirta pārāk plaša darbības joma.
50.
Attiecībā uz šo argumentu atgādinu, ka, lai “jaunais elements” nepieļautu turpmāku pieteikumu atzīt par nepieņemamu, tam, kā jau norādīju šo secinājumu 32. punktā, ir “ievērojami [jā]palielina iespēja”, ka pieteikuma iesniedzējs kvalificējas kā starptautiskās aizsardzības saņēmējs. Ņemot vērā šo priekšnoteikumu, ir skaidrs, kā Komisija norādīja tiesas sēdē, ka pretēji abu minēto valdību apgalvojumiem – ne katrs Tiesas spriedums var radīt šādu rezultātu.
51.
Turklāt uzskatu, ka ir nepieciešams paskaidrot res judicata principa nozīmi. Kā norādīju šo secinājumu 29. punktā, Direktīvas 2013/32 36. apsvērumā ir skaidri minēts šis princips un tas ir saistīts ar šīs direktīvas 33. panta 2. punkta d) apakšpunktā paredzēto iespēju dalībvalstīm atzīt turpmākus pieteikumus par nepieņemamiem. Tomēr, manuprāt, tas nenozīmē, ka šim principam noteikti ir nozīme katrā situācijā, kad tiek iesniegts turpmāks pieteikums.
52.
Patiešām, lai res judicata princips būtu piemērojams, ir nepieciešams tiesas nolēmums (
33
). Taču nereti procedūra saistībā ar ieinteresētās personas iepriekšēju pieteikumu var būt pabeigta tikai ar kompetento iestāžu administratīvu lēmumu, pret kuru nav savlaicīgi celta prasība tiesā. Šādos gadījumos šo principu nevar piemērot tādēļ, ka nav tiesas nolēmuma, uz kuru to varētu attiecināt. Kā Tiesa šķietami atzina 2020. gada 14. maija spriedumā, nozīme ir citai – un zināmā mērā mazāk absolūtai – tiesiskās noteiktības principa formai. Protams, praksē tam nav lielas atšķirības. Patiešām, kā Tiesa norādīja šajā spriedumā, tiesiskās drošības princips prasa, lai administratīvajām iestādēm principā netiktu uzlikts pienākums no jauna izvērtēt situāciju, ko tās jau ir izskatījušas. Tomēr nav noliedzams, ka Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunkta piemērošanas kontekstā res judicata principa nozīmi konceptuāli nevajadzētu pārspīlēt.
53.
No tā izriet, ka res judicata princips, kas ir tiesiskās drošības principa izpausme (
34
), pats par sevi nav piemērojams situācijā, kad turpmāks pieteikums tiek iesniegts pēc tāda galīga administratīvā lēmuma par ieinteresētās personas iepriekšējo pieteikumu pieņemšanas, kas nekad nav apstiprināts ar tiesas nolēmumu. Kā paskaidrots iepriekš, tieši tāpēc, ka spriedumi tiek uzskatīti par atšķirīgiem no citiem juridiska rakstura aktiem, tie ir pakļauti “īpaša veida aizsardzībai” saskaņā ar res judicata principu (
35
). Šāda augstāka aizsardzības pakāpe principā nav pamatota attiecībā uz administratīviem aktiem (
36
).
54.
Šīs lietas kontekstā tiesiskās drošības princips un res judicata princips katrā ziņā ir jālīdzsvaro ar to, ka, pieņemot Direktīvu 2013/32, Savienības likumdevējs ir skaidri vēlējies ierobežot apstākļus, kādos turpmāku pieteikumu var atzīt par nepieņemamu. Patiešām, šīs direktīvas 36. apsvērumā tas ir atzinis, ka dalībvalstu iespēja “noraidīt [turpmāku] pieteikumu kā nepieņemamu saskaņā ar res judicata principu” vairs nav piemērojama, ja pieteikuma iesniedzējs “iesniedz [..] jaunus pierādījumus vai argumentus”. Šo iespēju vēl vairāk ierobežo šīs direktīvas 33. panta 2. punkta d) apakšpunkta un 40. panta 2. un 3. punkta formulējums, atbilstoši kuram šajā ziņā pietiek ar to, ka “jaunu elementu” ir “iesniedzis” pieteikuma iesniedzējs vai arī tas ir “konstatēts”. No tā izriet, ka, lai gan Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunktā ir paredzēta iespēja noraidīt turpmākus pieteikumus kā nepieņemamus, ar šo tiesību normu ir arī mēģināts īstenot Savienības likumdevēja skaidri pausto atziņu, ka ir iemesli, kuru dēļ pieteikuma iesniedzējam var būt nepieciešams iesniegt jaunu starptautiskās aizsardzības pieteikumu pēc kompetento iestāžu negatīva lēmuma (
37
).
55.
Šajā ziņā vēlos atgādināt, kā jau norādīju iepriekš 30. punktā, ka Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunkta, kā arī citu šīs direktīvas tiesību normu mērķis ir jo īpaši nodrošināt neizraidīšanas principa aizsardzību, kas kā pamattiesības ir garantēts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 19. panta 2. punktā (
38
) un minēts šīs direktīvas 3. apsvērumā (
39
). Manuprāt, šis princips prasa, lai katrā starptautiskās aizsardzības piešķiršanas procedūrā noklusējuma noteikums (izņemot ierobežotus izņēmumus) būtu kompetento iestāžu pienākums izskatīt pieteikumu pēc būtības, ņemot vērā visus būtiskos faktorus (
40
), un dalībvalstīm gan saskaņā ar Savienības tiesībām, gan starptautiskajām tiesībām (
41
) ir pienākums nodrošināt, lai pieteikuma iesniedzēji nekādā veidā netiktu izraidīti vai atgriezti situācijā, kurā tie varētu tikt vajāti (
42
). Šis pienākums, no kura nevar atkāpties (
43
), attiecas arī uz personām, kas iesniegušas turpmāku pieteikumu (
44
). No tā izriet, ka Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunktā ietvertais izņēmums noteikti ir ierobežots ar neizraidīšanas principu.
56.
Turpmāku pieteikumu kā tādu nevar noraidīt kā nepieņemamu, ja, ņemot vērā Tiesas spriedumu, pastāv risks, ka pretējā gadījumā ieinteresētā persona tiks pakļauta vajāšanai, tādējādi pārkāpjot šo principu. Tas, manuprāt, var notikt, ja, piemēram, ir Tiesas spriedums, kurš netika ņemts vērā iepriekšējā procedūrā un kurā norādīts, ka ir ļoti iespējams, ka darbība, ko izdarījusi persona, kura atrodas pieteikuma iesniedzēja situācijā, tiks uztverta kā politiskās opozīcijas akts un pakļaus viņu vajāšanai, ja tā tiks nosūtīta atpakaļ uz izcelsmes valsti (
45
). Šādam spriedumam, pēc manām domām, būtu jānovērš pieteikuma iesniedzēja turpmākā pieteikuma pasludināšana par nepieņemamu, un tas jāuzskata par “jaunu elementu”.
57.
Vispārīgāk arī jāatzīmē, ka Tiesa 2020. gada 14. maija spriedumā atgādināja, cik svarīgas ir Hartas 18. pantā atzītās un Direktīvās 2011/95 un 2013/32 konkretizētās tiesības kvalificēties kā starptautiskās aizsardzības saņēmējam, ja ir izpildīti Savienības tiesībās paredzētie nosacījumi. Tā norādīja, ka tiesību lietderīgā iedarbība tiktu būtiski apdraudēta, ja turpmāks pieteikums varētu tikt atzīts par nepieņemamu, piemērojot Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunktu, situācijā, kad, ņemot vērā Tiesas spriedumu, ir skaidrs, ka galīgais lēmums par ieinteresētās personas iepriekšējo pieteikumu bija pretrunā Savienības tiesībām (
46
).
58.
Šajā ziņā vēlos norādīt, ka LESD 78. panta 1. punktā noteikts, ka kopējās politikas, kuru Savienība īsteno patvēruma jomā, mērķis ir ne tikai nodrošināt neizraidīšanas principa ievērošanu, bet arī piedāvāt “atbilstīgu statusu” ikvienam trešās valsts pilsonim, kam “nepieciešama starptautiskā aizsardzība”. Šis mērķis ir pamatā Direktīvai 2013/32 un Savienības patvēruma sistēmai kopumā. Patiešām, kā paskaidroja Komisija, šīs direktīvas mērķis ir atvieglot piekļuvi patvēruma procedūrai (
47
). Piebildīšu, ka konceptuālā līmenī tiesības kvalificēties kā starptautiskās aizsardzības saņēmējam izriet arī no Ženēvas konvencijā plaši atzītās idejas, saskaņā ar kuru persona ir uzskatāma par tiesīgu uz aizsardzību kā bēglis, ja tā atbilst attiecīgajiem kritērijiem, neatkarīgi no tā, vai tai ir vai nav oficiāli piešķirts bēgļa statuss. Līdz ar to, kad dalībvalstu kompetentās iestādes izskata starptautiskās aizsardzības pieteikumu, tās ieinteresētajai personai “nepiešķir” bēgļa statusu vārda tiešā nozīmē. Drīzāk tās atzīst tāda statusa esamību, kas tiek uzskatīts par jau pastāvošu (
48
).
59.
No šiem apsvērumiem izriet – kā Tiesa konstatējusi 2020. gada 14. maija spriedumā –, ka, lai gan Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunktā ir paredzēta iespēja noraidīt turpmākus pieteikumus kā nepieņemamus, ievērojot res judicata principu vai tiesiskās drošības principu, lai novērstu nesamērīga administratīvā sloga uzlikšanu kompetentajām valsts iestādēm, šie principi neizbēgami zaudē savu nozīmi, ja tas kļūst acīmredzams, ņemot vērā Tiesas spriedumu, kas netika izvērtēts iepriekšējā starptautiskās aizsardzības piešķiršanas procedūrā, ka galīgais negatīvais lēmums, ar kuru šī procedūra tika pabeigta, ir pieņemts, pārkāpjot Hartas 18. pantā paredzētās personas tiesības kvalificēties kā starptautiskās aizsardzības saņēmējam, ja ir izpildīti Savienības tiesībās paredzētie nosacījumi vai tās 19. pantā aizsargātais neizraidīšanas princips. Manuprāt, Savienības likumdevējs šīs direktīvas 33. panta 2. punkta d) apakšpunkta piemērošanas kontekstā ir paredzējis, ka tiesības, ko aizsargā šīs Hartas tiesību normas, darbojas kā pretsvars tiem pašiem principiem, un tas nozīmē, ka kopumā ir jābūt iespējai Tiesas spriedumus, kas ir būtiski, lai noteiktu apstākļus, kādos šīs tiesības var tikt pārkāptas, uzskatīt par “jauniem elementiem” (
49
).
60.
Šajā ziņā vēlos uzsvērt vēl vienu elementu, kuram, manuprāt, ir būtiska praktiska nozīme. Kā jau minēju, iespēja pasludināt turpmākus pieteikumus par nepieņemamiem galvenokārt ir paredzēta, lai novērstu nesamērīga administratīvā sloga uzlikšanu valsts kompetentajām iestādēm, liekot tām no jauna izvērtēt situāciju, ko tās jau ir izskatījušas.
61.
Tajā pašā laikā, kā esmu paskaidrojis šo secinājumu 32. punktā, dalībvalstu kompetentajām iestādēm ir pienākums (saskaņā ar Direktīvas 2013/32 40. panta 2. punktu) veikt katra turpmākā pieteikuma, kas tām tiek iesniegts, sākotnēju izvērtējumu, lai novērtētu, vai pastāv “jauns elements” attiecībā uz izskatīšanu par to, vai pieteikuma iesniedzējs kvalificējams kā starptautiskās aizsardzības saņēmējs, un uz kuru iepriekšējais lēmums nevarēja tikt balstīts. Ņemot vērā šos īpašos pienākumus, manuprāt, nav pārāk apgrūtinoši un praktiski neiespējami uzlikt tām par pienākumu, veicot šo novērtējumu, apsvērt, vai pastāv Tiesas judikatūras “elementi”, kas ir stājušies spēkā un kas varētu labvēlīgi ietekmēt ieinteresētās personas izredzes izmantot starptautisko aizsardzību.
62.
Šajā ziņā man diez vai ir jāuzsver, ka, izskatot starptautiskās aizsardzības pieteikumus, dalībvalstu kompetentajām iestādēm, protams, ir pienākums zināt un pareizi piemērot Savienības tiesības. Saskaņā ar konstatējumiem, kurus Tiesa izdarīja 2020. gada 14. maija spriedumā un kurus esmu atgādinājis iepriekš, pieteikuma iesniedzējam tādējādi nevajadzētu uz neierobežotu laiku tikt skartam saistībā ar to, kas galvenokārt izriet no attiecīgās tiesas un šo iestāžu atbildības.
63.
Turklāt jānorāda, ka nav obligāti, lai pieteikuma iesniedzēji tiktu pārstāvēti ar advokāta starpniecību administratīvajā procesā kompetentajās iestādēs (
50
). Tāpēc, manuprāt, nebūtu saprātīgi (ņemot vērā arī to, ka šīs personas nenāk no dalībvalstīm un, iespējams, nepārzina Savienības tiesības), ka tām galu galā tiktu liegta turpmākā pieteikuma izskatīšana un tiktu uzskatīts, ka tās ir “atmetušas šo iespēju”, jo nav savlaicīgi apstrīdējušas lēmumu, kas ir pretrunā Savienības tiesībām un kas pieņemts saistībā ar iepriekšējo procedūru šajās iestādēs.
64.
Ņemot vērā šos apsvērumus, man ir skaidrs, ka Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunktā paredzētajam izņēmumam saistībā ar pieteikuma iesniedzēju tiesībām uz to pieteikuma izskatīšanu pēc būtības ir jābūt piemērojamam ar ierobežotiem apstākļiem. Patiesi, es uzskatu, ka jēdziens “jauns elements” ir jāinterpretē pietiekami plaši, lai ietvertu tāda Tiesas sprieduma esamību, kurā konstatēts, ka lēmums, kas pieņemts par tās pašas personas iepriekšējo pieteikumu, ir bijis pretrunā Savienības tiesībām, un ir ne tikai būtisks attiecībā uz to, vai šī persona ir kvalificējama kā starptautiskās aizsardzības saņēmējs, bet arī “ievērojami palielina iespēju”, ka šī persona par tādu tiks atzīta.
65.
Ja tam ir kāda nozīme, es piebildīšu, ka 2020. gada 14. maija sprieduma 203. punkta trešais teikums, manuprāt, ir jālasa šādas interpretācijas kontekstā. Šajā teikumā, par kura nozīmi tiesas sēde notika debates, ir minēts, ka Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunkts “nav piemērojam[s] turpmākam pieteikumam šīs direktīvas 2. panta q) punkta nozīmē, ja atbildīgā iestāde konstatē, ka iepriekšējā pieteikuma galīgais noraidījums ir pretrunā Savienības tiesībām” (
51
). Manuprāt, no 2020. gada 14. maija sprieduma 196.– 198. punkta ir skaidrs, ka Tiesa šo pašu teikumu ir iekļāvusi tikai tāpēc, lai nodrošinātu, ka personai netiek atņemta iespēja no jauna izvērtēt viņa situāciju kontekstā, kurā izrādās, ka viņa iepriekšējā pieteikuma noraidīšana bija pretrunā Savienības tiesībām. Manuprāt, tas ko Tiesa domāja minētā sprieduma 203. punkta trešajā teikumā, kad tā atzina, ka šīs direktīvas 33. panta 2. punkta d) apakšpunkts “nav piemērojams”, bija tas, ka uz šajā tiesību normā ietverto nepiemērojamības pamatojumu nevar atsaukties attiecībā uz personu, ja ir skaidrs, ka viņa iepriekšējā pieteikuma noraidīšana bija pretrunā Savienības tiesībām.
66.
Pēc tam, kad esmu sniedzis šos precizējumus un vispārīgāk paskaidrojis, kāpēc Tiesas spriedums noteiktos apstākļos ir “jauns elements” Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunkta izpratnē, tagad īpaši pievērsīšos iesniedzējtiesas šaubām par to, vai šis jēdziens ir piemērojams tādam spriedumam, kāds ir pamatlietā.
3.
Papildus Tiesas 2020. gada 14. maija spriedumam
a)
Par pamatlietu
67.
Tāpat kā 2020. gada 14. maija spriedums, arī spriedums, uz kuru A. A. atsaucas pamatlietā, tika pasludināts pēc tam, kad tika pieņemts galīgais lēmums par viņa sākotnējo starptautiskās aizsardzības pieteikumu. Tomēr tajā nav ietverts konstatējums, ka noteikti valsts noteikumi ir pretrunā Savienības tiesībām. Šajā ziņā atgādinu, ka Tiesa vēlākajā spriedumā nosprieda, ka bruņota konflikta, it īpaši pilsoņu kara, apstākļos un nepastāvot likumīgai iespējai izvairīties no militārajiem pienākumiem, ir ļoti iespējams, ka atteikums pildīt militāro dienestu tiks uztverts kā politiskā opozīcija neatkarīgi no iespējami sarežģītākiem ieinteresētās personas personiskajiem iemesliem (
52
). Pamatojoties tostarp uz šo apsvērumu, tā uzskatīja, ka šādos apstākļos pastāv spēcīgs pieņēmums, ka Direktīvas 2011/95 9. panta 2. punkta e) apakšpunktā paredzētā apsūdzība un sods saistībā ar atteikumu veikt militāro dienestu ir saistīts ar vienu no tās 10. pantā noteiktajiem pieciem vajāšanas iemesliem (
53
).
68.
A. A. uzskata, ka no šā sprieduma izriet, ka pierādīšanas pienākums, kas viņam bija jāizpilda saistībā ar procedūru par viņa iepriekšējo starptautiskās aizsardzības pieteikumu, pārsniedzot Savienības tiesībās noteikto. Kā esmu norādījis šo secinājumu 15. punktā – kad Federālā migrācijas un bēgļu lietu pārvalde atteicās piešķirt A. A. bēgļa statusu, tā to darīja, pamatojoties uz to, ka viņš nebija pietiekami pārliecinoši pierādījis, ka viņa aizbraukšana no Sīrijas pēc militārā dienesta pabeigšanas tiks uzskatīta par politiskas pretošanās darbību. Tāpēc šī iestāde neuzskatīja, ka gadījumā, ja A. A. būtu jāatgriežas Sīrijā, sods vai kriminālvajāšana, kam viņš varētu tikt pakļauts par savu attieksmi, būtu saistīta ar vajāšanas iemeslu.
69.
Ņemot vērā šos apstākļus, A. A. iesniedzējtiesā apgalvo, ka spriedums Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Militārais dienests un patvērums) nozīmējot viņa “tiesiskās situācijas izmaiņas” valsts tiesību izpratnē un tam esot jānovērš viņa turpmākā pieteikuma atzīšana par nepieņemamu. Patiešām, pēc viņa domām, tas esot jāuzskata par “jaunu elementu” Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunkta un 40. panta izpratnē.
70.
Komisija būtībā piekrīt šai interpretācijai. Vācijas valdība un Austrijas valdība savukārt apgalvo, ka par “jaunu elementu” Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunkta izpratnē var uzskatīt tikai tādu Tiesas spriedumu, kurā tiek atzīti par spēkā neesošiem vai pārskatīti valsts tiesību akti vai iepriekšējā lēmuma juridiskais pamats. Tās paskaidro, ka Vācijas un Austrijas tiesībās spriedums, kas tāpat kā pamatlietā aplūkotais tikai maina valsts tiesību normu interpretāciju, neietekmējot to spēkā esamību vai neliekot tās grozīt, nerada pienākumu kompetentajām iestādēm atzīt turpmāku pieteikumu par pieņemamu.
71.
Piekrītu Komisijai. Manuprāt, Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunktā nav paredzēta atšķirība, uz kuru norāda Vācijas valdība un Austrijas valdība, pamatojoties uz savām valsts tiesībām.
72.
Šajā ziņā jāatzīmē, ka ne no pirmo divu jautājumu formulējuma, ne no lietas materiāliem nav pilnībā skaidrs, kā ir jāsaprot šī atšķirība. Patiesi, var rasties jautājums, vai iesniedzējtiesa lūdz precizēt, vai, piemērojot jēdzienu “jauns elements” Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunkta izpratnē, ir jānošķir Tiesas nolēmumi, kuros, kā izteicās iesniedzējtiesa, “nav konstatēta valsts tiesību normas neatbilstība Savienības tiesībām”, no nolēmumiem, kuros tā ir konstatēta (pirmais aspekts), vai arī ir jānošķir Tiesas nolēmumi, kuru dēļ valsts tiesiskais regulējums zaudē spēku vai tiek grozīts, no nolēmumiem, kuru dēļ šis tiesiskais regulējums ir tikai jāinterpretē no jauna (otrais aspekts). Pirmais aspekts radītu atšķirību, pamatojoties uz Tiesas nolēmumu formulējumu, savukārt otrais aspekts būtu vērsts uz atšķirīgo ietekmi, kāda šādiem nolēmumiem, neatkarīgi no to formulējuma, var būt uz valsts tiesību normām.
73.
Turpinājumā, pirms īsi apspriest tiesas sēdē izvirzīto jautājumu, vai ir jāizdara cita veida nošķīrums atkarībā no tā, vai Tiesas nolēmums jau pastāvēja brīdī, kad tika pieņemts galīgais lēmums par ieinteresētās personas iepriekšējo pieprasījumu, vai arī tas tika pieņemts a posteriori, izskatīšu abus aspektus.
1) Par pirmo aspektu
74.
Attiecībā uz pirmo aspektu jānorāda, ka ir skaidrs, ka Tiesa 2020. gada 14. maija sprieduma 194. un 203. punktā un rezolutīvajā daļā skaidri atsaucās uz “Tiesas spriedumu, ar kuru konstatēts, ka valsts tiesiskais regulējums [..] ir nesaderīgs ar Savienības tiesībām” (
54
). Tomēr jākonstatē, ka Tiesa ar šo formulējumu nekad nav vēlējusies ieviest atšķirību starp Tiesas spriedumiem vai nolēmumiem, kuros ir šāda konstatācija, un tādiem, kuros ir tikai norādes par Savienības tiesību interpretāciju.
75.
Šajā ziņā nav iespējams pietiekami uzsvērt, ka Tiesa, pēc valsts tiesu lūguma sniedzot prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar LESD 267. pantu, lemj par Savienības tiesību normu interpretāciju vai spēkā esamību. Tātad tā nelemj par valsts tiesību normu spēkā esamību vai to saderību ar Savienības tiesībām. Patiešām, valstu tiesām ir jāizdara nepieciešamie secinājumi no Tiesas judikatūras un vajadzības gadījumā jāinterpretē no jauna vai vairs nav jāpiemēro attiecīgie valsts tiesību akti. Tas attiecas uz visām lietām, kurās Tiesa sniedz prejudiciālu nolēmumu.
76.
Manuprāt, no tā izriet, ka gluži vienkārši nav iespējams nošķirt Tiesas spriedumus, pamatojoties uz divām kategorijām, proti, spriedumus, kuros ir konstatēta noteiktu valsts tiesību normu nesaderība ar Savienības tiesībām, un, spriedumus, kas sniedz tikai norādes par Savienības tiesību interpretāciju. Abas kategorijas pēc būtības ir vienādas, un tās abas attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju.
77.
Pēc šā precizējuma tagad paskaidrošu, kāpēc uzskatu, ka jēdziens “jauns elements” Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunkta izpratnē neļauj arī nošķirt Tiesas spriedumus, kas paredz grozīt vai atcelt attiecīgās valsts tiesību normas, no spriedumiem, kuri saistīti tikai ar šādu tiesību normu atšķirīgu interpretāciju.
2) Par otro aspektu
78.
Manuprāt, nevar piekrist nošķīrumam, ko tikko izklāstīju iepriekšējā punktā. Neraugoties uz to, ka tā ir pārāk formāla, šāda Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunkta interpretācija arī nozīmētu, ka jēdziena “jauns elements” definīcija būtu atkarīga no valsts tiesību normu formulējuma un tādējādi radītu nepieņemamas atšķirības attiecībā uz starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju aizsardzības līmeni starp dalībvalstīm.
79.
Patiesi, tikai dalībvalstij, kuras tiesību akti ir formulēti šauri, būtu pienākums šādu spriedumu uzskatīt par “jaunu elementu” Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunkta izpratnē (jo tās tiesību akti būtu jāatceļ vai jāgroza, ņemot vērā Tiesas spriedumu). Uz citām dalībvalstīm, kuru tiesību akti būtu formulēti plašāk, neattiektos tāds pats pienākums. Personas turpmāks pieteikums tiktu atzīts par pieņemamu vai nepieņemamu atkarībā no tā, cik šaurs vai plašs ir valsts tiesību aktu formulējums, kas attiecas uz šo personu (
55
).
80.
Manuprāt, ir grūti iedomāties situāciju, kad Savienības tiesību vienveidīga piemērošana, kuras aizsardzība ir LESD 267. panta mērķis un saskaņā ar kuru visām dalībvalstīm jāņem vērā Savienības tiesību interpretācijas elementi, kas izriet no Tiesas judikatūras, varētu būt vairāk apdraudēta. Tāpēc nedomāju, ka Vācijas tiesībās ieviestajam nošķīrumam starp spriedumiem, kuru dēļ valsts tiesību akti tiek atzīti par spēkā neesošiem vai grozīti, un spriedumiem, kas tikai izraisa šādu tiesību aktu interpretāciju no jauna, būtu nozīme Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunkta piemērošanas kontekstā.
81.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka jēdziens “jauns elements” Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunkta izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka to var attiecināt arī uz Tiesas spriedumu, ar ko tiek mainīta to valsts tiesību normu interpretācija, uz kurām tika balstīts galīgais lēmums par ieinteresētās personas iepriekšējo pieteikumu, neietekmējot šo tiesību normu spēkā esamību vai to formulējumu.
b)
Par tiesas nolēmuma pasludināšanas datuma nozīmi
82.
Kā jau iepriekš norādīju, spriedums, uz kuru A. A. atsaucas pamatlietā, tika pasludināts pēc tam, kad tika pieņemts galīgais lēmums par viņa sākotnējo pieteikumu (tāpat kā 2020. gada 14. maija spriedums). Tomēr tiesas sēdē lietas dalībnieki atbildēja arī uz Tiesas jautājumiem par gadījumu, kad šāds spriedums tiek pasludināts nevis pēc, bet pirms šāda galīgā lēmuma pieņemšanas. Tā kā šī nav pamatlietā aplūkotā situācija, uzskatu, ka Tiesai šajā lietā nav jāizskata plašāks jautājums par to, vai šādos apstākļos Tiesas spriedums arī ir uzskatāms par “jaunu elementu” Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunkta izpratnē. Taču, ja tā tomēr nolemtu to darīt, sniegšu šādas piezīmes.
83.
Atgriežoties pie jēdziena “jauns elements” definīcijas, ko atgādināju šo secinājumu 34. punktā, ir skaidrs, ka šis jēdziens attiecas uz elementiem, kuri nav izskatīti saistībā ar lēmumu par iepriekšējo pieteikumu un uz kuriem tādēļ šis lēmums nevarēja tikt balstīts (
56
).
84.
Piekrītu, ka šī definīcija ir vieglāk piemērojama spriedumam, kas pasludināts pēc, nevis pirms galīgā lēmuma par sākotnējo pieteikumu pieņemšanas. Šajā ziņā saprotu, ka Vācijas valdība tiesas sēdē apgalvoja, ka tad, ja šāda lēmuma pieņemšanas brīdī jau pastāvētu Tiesas spriedums, kompetentās iestādes to būtu varējušas ņemt vērā un tādējādi to nevarētu uzskatīt par elementu, uz kā nevarēja tikt balstīts šis lēmums saskaņā ar kritērijiem, kurus tikko atgādināju. Man jāpiebilst, ka zināmā mērā piekrītu šim argumentam. Patiešām, ciktāl dalībvalstīm ir jāatļauj to kompetento iestāžu pieņemtos lēmumus pārsūdzēt tiesā, ikviena jau esoša Tiesas sprieduma neņemšana vērā principā (neskarot praktiskās grūtības, ar kurām saskaras pieteikuma iesniedzēji un kuras esmu iztirzājis šo secinājumu 62. punktā) būtu jārisina pārsūdzības procedūrā par lēmumu, kurā nav ņemts vērā (vai ir nepareizi ņemts vērā) minētais spriedums.
85.
Tomēr nedomāju, ka, interpretējot jēdzienu “jauns elements” Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunkta izpratnē, tikai tas vien, ka brīdī, kad tika pieņemts galīgais lēmums par sākotnējo pieteikumu, jau pastāvēja Tiesas spriedums, var novest pie citāda rezultāta nekā tad, ja tas pats spriedums būtu pasludināts tikai pēc minētā lēmuma pieņemšanas. Atšķirība, kā apgalvo Komisija, būtu mākslīga. Patiešām, tas, vai Tiesas spriedums ir vai nav jāuzskata par “jaunu elementu”, nevar būt atkarīgs no tā pasludināšanas datuma visu to iemeslu dēļ, kurus esmu izklāstījis iepriekš 40.–65. punktā. Kā Tiesa norādījusi 2020. gada 14. maija spriedumā, svarīgi ir tas, vai situācijā, kurā izrādās, ka lēmums par attiecīgās personas iepriekšējo pieteikumu ir pretrunā Savienības tiesībām, šai personai nav liegts iesniegt turpmāku pieteikumu un sagaidīt šī pieteikuma izskatīšanu.
86.
Šajā ziņā jāpiebilst, pirmkārt, ka pat gadījumā, ja Tiesas spriedums ir pasludināts pēc tam, kad ir pieņemts galīgais lēmums par iepriekšējo starptautiskās aizsardzības pieteikumu, tiek uzskatīts, ka šādam spriedumam ir ex tunc iedarbība un tādējādi tā saturs ir atzīstams par tādu, it kā tas būtu pastāvējis no paša sākuma. Manuprāt, tādēļ atšķirība starp spriedumiem, kas ir pasludināti pēc šāda galīgā lēmuma pieņemšanas, un spriedumiem, kuri ir pasludināti pirms tā pieņemšanas, ir diezgan nenozīmīga, jo šo divu kategoriju spriedumu tiesiskās sekas praktiski ir vienādas.
87.
Otrkārt, jāatzīmē, ka Tiesa jau ir precizējusi, ka jēdziens “jauns elements” attiecas arī uz elementiem, kas jau pastāvēja, bet uz kuriem pieteikuma iesniedzējs nebija atsaucies procedūrā saistībā ar viņa iepriekšējo pieteikumu, lai gan tos varēja iesniegt minētā pieteikuma pamatojumam (
57
). Šis precizējums, kas sniegts pēc 2020. gada 14. maija sprieduma pasludināšanas, manuprāt, ir būtisks. Jāatzīst, ka “jaunais elements”, kas Tiesai lika izdarīt šādu secinājumu, lietā, kurā tika taisīts šis spriedums, bija drīzāk faktiska, nevis juridiska rakstura (proti, fakts, ka pieteikuma iesniedzējs nebija atklājis savu seksuālo orientāciju procedūras laikā saistībā ar viņa pirmo pieteikumu). Tomēr Tiesa skaidri norādīja, ka Direktīvas 2013/32 40. panta 2. un 3. punktā “nav paredzēta nekāda atšķirība atkarībā no tā, vai apstākļi vai fakti, kas minēti turpmākā pieteikuma pamatojumam, ir radušies pirms vai pēc šā lēmuma pieņemšanas” (
58
).
88.
Tādējādi no Tiesas judikatūras izriet, ka tad, ja Tiesas spriedumu var uzskatīt par “jaunu elementu” šo tiesību normu un Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunkta izpratnē, nav nozīmes šāda sprieduma pasludināšanas datumam (
59
).
89.
Jēdziena “jauns elements” plašā interpretācija, manuprāt, šķiet saskanīga ar Tiesas argumentāciju 2020. gada 14. maija spriedumā, jo šajā spriedumā Tiesa datumam, kurā tā pieņēmusi attiecīgo lēmumu, nepiešķīra nekādu nozīmi.
B. Par pārbaudes tiesā apjomu saistībā ar pārsūdzību, kas vērsta pret lēmumu par turpmāka starptautiskās aizsardzības pieteikuma nepieņemamību (trešais jautājums)
90.
Kā esmu norādījis šo secinājumu 27. punktā, ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai saistībā ar A. A. prasību, kas attiecas tikai uz Federālās migrācijas un bēgļu lietu pārvaldes lēmumu noraidīt viņa turpmāku pieteikumu kā nepieņemamu, iesniedzējtiesai ir tiesības lemt arī par A. A. patvēruma pieprasījuma pamatotību (trešā jautājuma a) un b) punkts). Apstiprinošas atbildes gadījumā tā vēlas zināt, kura no Direktīvas 2013/32 II nodaļā minētajām īpašajām procesuālajām garantijām, vai vispār kāda no tām, attiecīgā gadījumā viņam ir jāpiešķir (trešā jautājuma c) punkts).
91.
Manuprāt, šis jautājums rada nelielas grūtības. Tāpēc ierobežošu analīzi ar dažiem novērojumiem.
92.
Vispirms atgādināšu, ka no Direktīvas 2013/32 46. panta 1. punkta a) apakšpunkta ii) punkta skaidri izriet, ka dalībvalstīm ir jānodrošina, lai starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem būtu tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību tiesā attiecībā uz lēmumu, ar kuru viņu turpmāku pieteikumu noraida kā nepieņemamu.
93.
Lai šāda tiesību aizsardzība būtu efektīva, tai, kā noteikts Direktīvas 2013/32 46. panta 3. punktā, ir jāparedz pilnīga un ex nunc pārbaude gan attiecībā uz faktiskajiem, gan tiesiskajiem apstākļiem. Šāda pārbaude var ietvert arī “izskatīšanu par starptautiskās aizsardzības nepieciešamību saskaņā ar Direktīvu 2011/95/ES”. Tomēr tas netiek prasīts sistemātiski. Patiešām, valsts tiesām ir jāpārbauda tikai “starptautiskās aizsardzības vajadzības”kompetento administratīvo iestāžu vietā“attiecīgā gadījumā”, tas ir, noteiktos apstākļos, kas nav sīki izklāstīti ne šajā tiesību normā, ne citās minētās direktīvas tiesību normās.
94.
Šajā ziņā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja valsts procedūras nav saskaņotas, sīki izstrādāti noteikumi, kas nosaka pārsūdzības tiesības, ir jautājumi, kuri ietilpst katras dalībvalsts tiesību sistēmā atbilstoši procesuālās autonomijas principam, ievērojot tikai prasību, ka šie noteikumi nedrīkst būt mazāk labvēlīgi par tiem, kas reglamentē līdzīgas situācijas, uz kurām attiecas valsts tiesības (līdzvērtības princips), un – tas ir būtiski – tie nedrīkst pārmērīgi apgrūtināt vai padarīt praktiski neiespējamu to tiesību īstenošanu, kādas ir piešķirtas Savienības tiesībās (efektivitātes princips) (
60
). Šīs prasības atspoguļo dalībvalstu vispārējo pienākumu nodrošināt to tiesību tiesisko aizsardzību, kuras personām izriet no Savienības tiesībām.
95.
No tā izriet, un visi ieinteresētie lietas dalībnieki šajā lietā ir vienisprātis, ka, tā kā Direktīvā 2013/32 nav nevienas tiesību normas, kurā būtu noteikts citādi, un, protams, neskarot prasības, kas izriet no līdzvērtības un efektivitātes principiem, katrai dalībvalstij ir jāizlemj, vai tās valsts tiesas, lemjot par prasību attiecībā uz lēmumu, ar kuru turpmāks pieteikums ir noraidīts kā nepieņemams, var vai drīkst analizēt arī ieinteresētās personas patvēruma pieprasījuma pamatotību kompetento iestāžu vietā vai arī tām savukārt ir jānosūta pieteikums izskatīšanai šīm iestādēm (
61
).
96.
Dalībvalstu procesuālā autonomija tika apstiprināta spriedumā Alheto (
62
), kurā Tiesa, lai gan saistībā ar citu pieņemamības jautājumu, ir norādījusi, ka dalībvalstis savās valsts tiesībās var brīvi paredzēt, ka valsts tiesām, kas izlemj šo jautājumu, nav pašām jāveic pieteikuma izskatīšana pēc būtības un tās var vienkārši nolemt, ka lieta ir jānodod kompetentajām iestādēm jaunai izskatīšanai.
97.
Manuprāt, dalībvalstis var arī brīvi paredzēt, kā tas, šķiet, ir Vācijas tiesību aktos, ka tiesām šāda pārbaude nav jāveic. Ja valsts tiesību aktos ir pieņemta attiecīga tiesību norma, valsts tiesām tā ir jāievēro, vienmēr ņemot vērā efektivitātes principu un līdzvērtības principu. Šādā gadījumā tādai valsts tiesai kā iesniedzējtiesai, izskatot indivīda prasību attiecībā uz lēmumu, ar kuru ir noraidīts viņa turpmāks pieteikums kā nepieņemams, nav tiesību pieņemt lēmumu par šīs personas patvēruma pieprasījuma pamatotību.
98.
Man šķiet, ka uz trešā jautājuma a) un b) punktu ir jāatbild noliedzoši un Tiesai nav jāatbild uz trešā jautājuma c) punktu, ņemot vērā, ka uz šo jautājumu attiecas nosacījums par apstiprinošu atbildi uz trešā jautājuma b) punktu.
99.
Tomēr, ja Tiesa pieņems atšķirīgu nostāju un uzskatīs, ka šādos apstākļos valsts tiesām tomēr ir jāļauj izvērtēt ieinteresētās personas pieprasījumu pēc būtības, man šķiet skaidrs, ka šīs tiesas var īstenot šādas pilnvaras tikai tad, ja tām ir pieejami visi faktiskie un tiesiskie elementi, kas ir būtiski šajā sakarā (
63
). Turklāt uzskatu, ka šādos apstākļos Direktīvas 2013/32 II nodaļā uzskaitītās procesuālās garantijas, it īpaši tās, kādas paredzētas Direktīvas 2013/32 12. pantā, tās 14.–17. pantā un 19.–25. pantā (piemēram, attiecībā uz to, kā jānotiek personiskajām intervijām, uz juridiskās un procesuālās informācijas sniegšanu attiecīgajai personai un tās tiesībām tikt informētai un saņemt juridisko palīdzību), nevar tikt atceltas tikai tādēļ vien, ka personas patvēruma pieprasījuma pamatotības izvērtēšanu veic tiesa, nevis kompetentās administratīvās iestādes. No tā izriet, kā paskaidroja Komisija, ka tad, ja šīs iestādes nav veikušas personisku interviju ar pieteikuma iesniedzēju par viņa patvēruma pieteikuma pamatotību, tas ir jādara attiecīgajai tiesai (
64
).
V. Secinājumi
100.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Verwaltungsgericht Sigmaringen (Zigmāringenes Administratīvā tiesa, Vācija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2013/32/ES (2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai 33. panta 2. punkta d) apakšpunkts, lasot to kopsakarā ar tās 40. pantu,
ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “jauns elements” var ietvert Tiesas spriedumu, ar ko tiek mainīta to valsts tiesību normu interpretācija, ar kurām ir pamatots galīgais administratīvais lēmums par ieinteresētās personas iepriekšējo pieteikumu, neietekmējot šo tiesību normu spēkā esamību vai to formulējumu. Tas, vai šāds spriedums tika pasludināts pirms vai pēc šā galīgā lēmuma, neietekmē šo secinājumu.
2)
Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunkts, lasot to kopsakarā ar tās 40. pantu,
ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj valsts tiesību normu, kas ļauj turpmāku pieteikumu noraidīt kā nepieņemamu plašākā apstākļu kopumā, nekā paredzēts šajā tiesību normā, piemēram, tādēļ ka tajā jēdziens “jauns elements”, uz kuru ir atsauce šajās tiesību normās, tiek interpretēts šaurāk. Lai Tiesas spriedumu varētu uzskatīt par “jaunu elementu”, tam, pirmkārt, ir jābūt tādam, ko kompetentās iestādes nav izskatījušas procedūrā saistībā ar iepriekšējo pieteikumu. Otrkārt, tam ir “[jāattiecas] uz pārbaudi, vai [pieteikuma iesniedzējs] ir kvalificējams kā starptautiskās aizsardzības saņēmējs saskaņā ar Direktīvu 2011/95/ES”. Turklāt, lai izvairītos no tā, ka turpmāks pieteikums tiek atzīts par nepieņemamu, tam ir “ievērojami [jāpalielina] iespēj[a]” ka viņa pieteikums tiks apmierināts pēc būtības.
3)
Šīs pašas direktīvas 46. pants
ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neliedz dalībvalstīm pieņemt tiesību normas, saskaņā ar kurām to valsts tiesām pārsūdzībā pret lēmumu, ar ko turpmāks pieteikums ir noraidīts kā nepieņemams, nav tiesību pieņemt lēmumu par ieinteresētās personas patvēruma pieprasījuma pamatotību, tomēr ar nosacījumu, ka tiek ievēroti līdzvērtības un efektivitātes principi.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
i
)	Tekstā pēc sākotnējās elektroniskās publikācijas ir veikti numerācijas labojumi 78., 79. un 89. punktā, līdz ar to pārējo punktu numerācija ir mainījusies (78.–100. punkts).
(
2
)	Skat. “Practical Guide on Subsequent Applications”, publicējusi Eiropas Patvēruma atbalsta birojs (EASO), (tagad Eiropas Savienības Patvēruma aģentūra (EUAA)), 2021. gada decembris, 8. lpp.; pieejams angļu valodā šādā tīmekļvietnē: https://op.europa.eu/en/publication-detail/-/publication/5838f4ed-620c-11ec-a033-01aa75ed71a1/language-en). Saskaņā ar šo dokumentu līdz 2020. gadam katrs viens starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējs no desmit jau bija iesniedzis starptautiskās aizsardzības pieteikumu tajā pašā Savienības dalībvalstī (vai asociētajā valstī).
(
3
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 26. jūnija Direktīva par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai (OV 2013, L 180, 60. lpp.); skat. 2. panta q) punktu.
(
4
)	Skat. spriedumu, 2020. gada 19. novembris, Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Militārais dienests un patvērums) (C‑238/19, EU:C:2020:945; turpmāk tekstā – “spriedums – Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Militārais dienests un patvērums)”).
(
5
)	C‑924/19 PPU un C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367.
(
6
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2013. gada 26. jūnijs), ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm (OV 2013, L 180, 31. lpp.) (“Dublinas III Regula”).
(
7
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu, un par piešķirtās aizsardzības saturu (OV 2011, L 337, 9. lpp.).
(
8
)	Skat. šo secinājumu 7. punktu. Šajā tiesību normā ir sīkāk izklāstīti procesuālie noteikumi, kas dalībvalstīm ir jāievēro, izskatot “turpmākus [starptautiskās aizsardzības] pieteikumus”.
(
9
)	Skat. Direktīvas 2013/32 36. apsvērumu. Minēto procesuālo noteikumu mērķis ir arī novērst situāciju, kad nesekmīgi patvēruma meklētāji, kuru iepriekšējais starptautiskās aizsardzības pieteikums jau ir noraidīts ar galīgu lēmumu un kuru faktiskā un tiesiskā situācija praktiski nav mainījusies, turpina “izmēģināt veiksmi” dalībvalstu kompetentajās iestādēs. Šāda situācija patiešām nav vēlama ne no dalībvalstu viedokļa, ņemot vērā administratīvo slogu, ko rada katra turpmākā pieteikuma pilnīga izskatīšana (jo īpaši, ja pieteikums ir ļaunprātīgs, piemēram, tāpēc ka pieteikuma iesniedzējs mērķtiecīgi “sadala” sava pieteikuma iemeslus, iesniedzot vairākus pieteikumus, kurus viņš iesniedz pakāpeniski), ne no ieinteresēto personu viedokļa, jo tas liek tām palikt “tiesiskās nenoteiktības stāvoklī” un dzīvot pastāvīgā nedrošībā, vai viņu situācija jebkad tiks atrisināta.
(
10
)	Skat. it īpaši Direktīvas 2013/32 18. apsvērumu, kurā teikts, ka “tas ir gan dalībvalstu, gan starptautiskās aizsardzības pieteikuma
iesniedzēju interesēs, lai lēmumi par starptautiskās aizsardzības pieteikumiem tiktu pieņemti cik drīz vien iespējams, neskarot pieteikumu atbilstīgu un pilnīgu izskatīšanu” (mans izcēlums).
(
11
)	Skat. Direktīvas 2013/32 3. apsvērumu.
(
12
)	Saskaņā ar Direktīvas 2013/32 2. panta e) punktu “galīgais lēmums” ir “lēmums par to, vai trešās valsts valstspiederīgajam vai bezvalstniekam var tikt piešķirts bēgļa vai alternatīvās aizsardzības statuss [..] un kas vairs nav pakļauts tiesiskajai aizsardzībai [..]”.
(
13
)	Skaidrības labad jāprecizē, ka Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunktā un 40. punktā ir minēti gan “jauni elementi”, gan “[jauni] konstatējumi”. Šajos secinājumos atsaukšos tikai uz “jauniem elementiem”, jo šādu formulējumu Tiesa izmantoja 2020. gada 14. maija spriedumā franču un angļu valodas versijās (skat. minētā sprieduma 203. punktu). Turklāt, manuprāt, jēdziens “jauns elements” ir tik plašs, ka tas noteikti ietver un pārklājas ar jēdzienu “[jauni] konstatējumi”, kas savā ziņā ir šaurāks (patiesi, pēc manām domām, “konstatējums” parasti ir izmeklēšanas, pārbaudes vai atklājuma rezultāts, savukārt “elements” ietver praktiski jebko). Tomēr viss, ko teikšu par jēdziena “jauns elements” juridisko raksturu, attiecas arī uz “jaunu konstatējumu” juridisko raksturu.
(
14
)	Skat. arī 2020. gada 14. maija sprieduma 149. punktu un tajā minēto judikatūru. Atgādināšu, ka Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punktā uzskaitītie pamati ir piemērojami “papildus gadījumiem, kad pieteikums netiek izskatīts saskaņā ar [Dublinas III Regulu]”.
(
15
)	Pilnīguma labad jāpiebilst, ka dalībvalstīm nav jāierobežo iespēja turpmākus pieteikumus uzskatīt par pieņemamiem tikai tad, ja ir “ietverti [viens vai vairāki] jauni elementi [..], kas saistīti ar izvērtēšanu, vai pieteikuma iesniedzējs ir kvalificējams kā bēglis vai persona, kas ir tiesīga saņemt alternatīvo aizsardzību [..], vai tādus [ir] iesniedzis pieteikuma iesniedzējs”. Patiešām, tās var paredzēt citus iemeslus, kuru dēļ turpināt izskatīt šādus pieteikumus (skat. Direktīvas 2013/32 40. panta 3. punktu).
(
16
)	Skat. spriedumu, 2021. gada 10. jūnijs, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Jauni elementi vai fakti) (C‑921/19, EU:C:2021:478, 34.–37. punkts).
(
17
)	Parasti praksē jaunie elementi var būt saistīti ar iepriekš iesniegtu būtisku faktu (ko kompetentās iestādes jau ir pārbaudījušas); tie vai tikt iesniegti kā daļa no jauna būtiska fakta tajā pašā pieprasījumā, vai būt daļa no pilnīgi jauna prasījuma. Katra scenārija aprakstam skat. EASO publicēto “Practical Guide on Subsequent Applications”, ko publicējusi EASO, 2021. gada decembris, 29. un nākamās lpp.).
(
18
)	Ja pastāv viens vai vairāki “jauni elementi” un šis nosacījums ir izpildīts, kompetentajām iestādēm nav iespējas atzīt turpmāku pieteikumu par nepieņemamu. Tā vietā tām ir jāizskata pieteikums pēc būtības un jānodrošina, lai šī pārbaude atbilstu minētās direktīvas II nodaļā uzskaitītajiem pamatprincipiem un garantijām (skat. 40. panta 3. punktu). Turpretim, ja tās secina, ka turpmāks pieteikums ir nepieņemams, tām ir jāinformē pieteikuma iesniedzējs par šāda iznākuma iemesliem (piemērojot šīs direktīvas 42. panta 3. punktu), un viņam ir jābūt iespējai izmantot savas tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību pret kompetento iestāžu lēmumu tiesā (skat. 46. panta 1. punktu). Jāatgādina, ka pamatlietā aplūkotajā situācijā A. A. tieši centās izmantot šo iespēju. Šā iemesla dēļ Federālās migrācijas un bēgļu lietu pārvaldes lēmums, ar kuru viņa turpmāks pieteikums tika noraidīts kā nepieņemams, pašlaik tiek izskatīts iesniedzējtiesā.
(
19
)	Šādā situācijā dalībvalstīm ir atļauts, bet nekādā gadījumā nav pienākuma savos valsts tiesību aktos pieņemt tiesību normas, saskaņā ar kurām turpmāks pieteikums tiks izskatīts tikai tad, ja ieinteresētais pieteikuma iesniedzējs ne savas vainas dēļ nevarēja norādīt šādus “jaunus” elementus iepriekšējā procedūrā (skat. Direktīvas 2013/32 40. panta 4. punktu).
(
20
)	Skat. spriedumu, 2021. gada 10. jūnijs, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Jauni elementi vai fakti) (C‑921/19, EU:C:2021:478, 50. punkts).
(
21
)	Skat. Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunktu un 40. panta 2. punktu.
(
22
)	Skat. šā sprieduma 203. punktu.
(
23
)	Skat. 2020. gada 14. maija sprieduma 148.–165. punktu.
(
24
)	Skat. 2020. gada 14. maija sprieduma 185. un 186. punktu.
(
25
)	Turpat, 185. punkts.
(
26
)	Turpat, 186. punkts.
(
27
)	Skat. spriedumu, 2004. gada 13. janvāris (C‑453/00, EU:C:2004:17).
(
28
)	Skat. 2020. gada 14. maija sprieduma 187. punktu.
(
29
)	Turpat, 194. un 203. punkts.
(
30
)	Skaidrības labad jānorāda, ka gadījumā, ja persona iesniedz turpmāku pieteikumu un pastāv Tiesas spriedums, ko var uzskatīt par “jaunu elementu” Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunkta izpratnē un kas “ievērojami palielina iespēju”, ka šī persona ir kvalificējama kā starptautiskās aizsardzības saņēmējs, ir nepieciešams no jauna pārbaudīt visus attiecīgos elementus – pat tos, kuri jau tika izskatīti iepriekšējās patvēruma procedūras ietvaros.
(
31
)	Formāli runājot, dalībvalstu kompetento iestāžu pienākumu no jauna izvērtēt pieteikuma iesniedzēja situāciju, izskatot viņa turpmāku pieteikumu, protams, nevar pielīdzināt šo iestāžu pienākumam pēc savas ierosmes pārskatīt lēmumu, kas jau ir kļuvis galīgs. Tiesa to ļoti skaidri formulēja 2020. gada 14. maija spriedumā.
(
32
)	Skat. 2020. gada 14. maija sprieduma 197. punktu. Atgādinu, ka šajā ziņā Tiesa atsaucās uz 2020. gada 2. aprīļa spriedumu CRPNPAC un Vueling Airlines (C‑370/17 un C‑37/18, EU:C:2020:260, 95. un 96. punkts).
(
33
)	Skat. Turmo, A., L’autorité de la chose jugée en droit de l’Union européenne, Bruylant, 2017, 46. lpp.
(
34
)	Skat. spriedumu, 1999. gada 1. jūnijs, Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269, 46. punkts).
(
35
)	Turmo, A., L’autorité de la chose jugée en droit de l’Union européenne, Bruylant, 2017, 46. lpp.
(
36
)	Turpat, 49.–52. lpp. Tādēļ Tiesa pieļāva izņēmumus un norādīja, ka administratīvie akti dažkārt var būt jāpārskata (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2004. gada 13. janvāris, Kühne&Heitz, C‑453/00, EU:C:2004:17).
(
37
)	Šā iemesla dēļ, piemēram, dalībvalstis, paredzot valsts noteikumus par Direktīvas 2013/32 40. panta 2. punktā minētās iepriekšējas izskatīšanas procesuālo regulējumu, nedrīkst “[padarīt] neiespējamu pieteikuma iesniedzēju piekļuvi jaunai procedūrai, tāpat arī [šie noteikumi nevar būt] par iemeslu šādas piekļuves atcelšanai vai tās ievērojamai ierobežošanai” (skat. šīs direktīvas 42. panta 2. punktu).
(
38
)	Skat. spriedumu, 2015. gada 24. jūnijs (C‑373/13, EU:C:2015:413, 65. punkts).
(
39
)	LESD 78. panta 1. punktā ir minēts arī tas, ka kopējās politikas, kuru Savienība īsteno patvēruma jomā, mērķis ir nodrošināt šā principa ievērošanu.
(
40
)	Skat. vēlreiz Direktīvas 2013/32 18. apsvērumu, kurā prasīts, lai kompetentās iestādes veiktu atbilstīgu un pilnīgu izskatīšanu. Skat. arī Direktīvas 2011/95 4. panta 1. un 3. punktu (“dalībvalsts pienākums ir, sadarbojoties ar pieteikuma iesniedzēju, novērtēt attiecīgās pieteikuma sastāvdaļas”).
(
41
)	Neizraidīšanas princips ir arī daļa no pamatprincipiem, kas ir pamatā 1951. gada 28. jūlijā Ženēvā parakstītajai Konvencijai par bēgļa statusu (Recueil des traités des Nations unies, 189. sēj., 150. lpp., Nr. 2545, 1954), kura stājās spēkā 1954. gada 22. aprīlī (papildināta ar 1967. gada 31. janvāra Protokolu par bēgļa statusu, kas stājās spēkā 1967. gada 4. oktobrī; turpmāk tekstā – “Ženēvas konvencija”).
(
42
)	Vispārējai diskusijai par neizraidīšanas principu un tā saistību ar bēgļa statusu skat. Chetail, V. “Le principe de non‑refoulement et le statut de réfugié en droit international”, no La Convention de Genève du 28 juillet 1951 relative au statut des réfugiés 50 ans après: bilan et perspectives, Bruylant, Brisele, 2001.
(
43
)	Tieši tāpēc, ka no šā principa nevar atkāpties, minētās Direktīvas 2013/32 41. panta 1. punktā ir norādīts, ka dalībvalstis var paredzēt izņēmumus attiecībā uz ieinteresētās personas tiesībām palikt to teritorijā, kamēr tiek izskatīts tās turpmāks pieteikums, tikai tad, ja tiek ievērots neizraidīšanas princips.
(
44
)	Šajā ziņā jānorāda, ka EASO (tagad EUAA) ir atzīmējis, ka patvēruma meklētāju iespējai iesniegt turpmāku pieteikumu ir būtiska, lai ievērotu neizraidīšanas principu (skat. “Practical Guide on Subsequent Applications”, 2021. gada decembris, 9. lpp.).
(
45
)	Ja vien iestāde pārbaudē nekonstatē citādi, man šķiet, ka tāds ir gadījums ar spriedumu, uz kuru A. A. atsaucas pamatlietā.
(
46
)	Skat. 2020. gada 14. maija sprieduma 195. un 196. punktu. Kā Komisija apgalvoja tiesas sēdē, Direktīvas 2013/32 33. panta 2. punkta d) apakšpunkta mērķis ir garantēt patvēruma meklētāju tiesības uz to, ka kompetentās valsts iestādes izskata viņu starptautiskās aizsardzības pieteikumus, vienlaikus nodrošinot, ka šīs iestādes netiek pakļautas pārmērīgam administratīvajam slogam.
(
47
)	Šajā ziņā skat. Direktīvas 2013/32 11. apsvērumu, kurā teikts, ka, lai nodrošinātu, “ka pieteikuma iesniedzēju vajadzības pēc starptautiskās aizsardzības tiek izvērtētas pilnībā un efektīvi”, Savienības sistēma par starptautiskās aizsardzības piešķiršanas un atņemšanas procedūrām ir balstīta uz vienotas procedūras koncepciju (mans izcēlums).
(
48
)	Skat. Guide des procédures et critères à appliquer pour déterminer le statut de réfugié au regard de la Convention de 1951 et du Protocole de 1967 relatifs au statut des réfugiés, ko publicējis Apvienoto Nāciju Organizācijas Augstais komisārs bēgļu jautājumos, 9. lpp.; pieejams franču valodā tīmekļvietnē: https://www. unhcr.org/fr/media/guide-des-procedures-et-criteres-appliquer-pour-determiner-le-statut-de-refugie-au-regard-de).
(
49
)	Protams, ar nosacījumu, ka šāds spriedums ir ne tikai būtisks attiecībā uz to, vai attiecīgā persona ir kvalificējama kā starptautiskās aizsardzības saņēmējs, bet arī “ievērojami palielina iespēju”, ka ieinteresētā persona par tādu tiks atzīta.
(
50
)	Patiešām, lai gan Direktīvas 2013/32 20. panta 1. punktā ir noteikts, ka dalībvalstīm ir jānodrošina, ka minētās direktīvas V nodaļā paredzētajās pārsūdzības procedūrās pēc pieprasījuma tiek sniegta bezmaksas juridiskā palīdzība un pārstāvība, šāds pienākums neattiecas uz starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, ko veic kompetentās iestādes (skat. tostarp tās pašas direktīvas 22. pantu).
(
51
)	Mans izcēlums.
(
52
)	Skat. sprieduma Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Militārais dienests un patvērums) 60. punktu.
(
53
)	Turpat, 61. punkts. Jāatgādina, ka, lai persona varētu iegūt bēgļa statusu saskaņā ar Direktīvas 2011/95 2. panta e) punktu, ir jākonstatē saikne starp Direktīvas 2011/95 9. pantā uzskaitītajām vajāšanas darbībām (vai aizsardzības pret šādām darbībām neesamību) un tās 10. pantā norādītajiem vajāšanas iemesliem (skat. šīs direktīvas 9. panta 3. punktu). Spriedumā Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Militārais dienests un patvērums) Tiesa atzina, ka noteiktos apstākļos var pieņemt, ka šī saikne pastāv.
(
54
)	Mans izcēlums.
(
55
)	Kā jau atgādināju iepriekš šo secinājumu 57. punktā, 2020. gada 14. maija spriedumā Tiesa jēdziena “jauns elements” interpretāciju saistīja ar to, cik svarīgas ir tiesības kvalificēties kā starptautiskās aizsardzības saņēmējam, ja ir izpildīti Savienības tiesībās paredzētie nosacījumi (skat. šī sprieduma 195. un 196. punktu). Skaidrs, ka tas nevarēja nozīmēt, ka iespējai atsaukties uz šīm tiesībām vajadzētu būt atkarīgai no valsts tiesību aktu formulējuma.
(
56
)	Skat. spriedumu, 2021. gada 10. jūnijs, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Jauni elementi vai fakti) (C‑921/19, EU:C:2021:478, 50. punkts).
(
57
)	Skat. spriedumu, 2021. gada 9. septembris, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Turpmāks starptautiskās aizsardzības pieteikums) (C‑18/20, EU:C:2021:710, 37. punkts).
(
58
)	Turpat. Norādīšu, ka EASO tā “Practical Guide on Subsequent Applications” (2021. gada decembris, 26. lpp.) paskaidro, ka šādi elementi “ir jauni, jo tie netika izskatīti iepriekšējā procedūrā, un galīgais lēmums par iepriekšējo pieteikumu nebija balstīts uz tiem”.
(
59
)	Kā ģenerāladvokāts H. Saugmandsgors Ēe [H. Saugmandsgaard Øe] norādījis secinājumos lietā Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Turpmāks starptautiskās aizsardzības pieteikums), C‑18/20, EU:C:2021:302, 44. punkts), šī interpretācija ir it īpaši skaidra, ņemot vērā Direktīvas 2013/32 40. panta 4. punktu.
(
60
)	Skat. spriedumu, 2017. gada 13. decembris, El Hassani (C‑403/16, EU:C:2017:960, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
61
)	Tomēr skat. spriedumu, 2019. gada 29. jūlijs, Torubarov (C‑556/17, EU:C:2019:626). Šī lieta attiecās uz situāciju, kad kompetentā valsts iestāde vairākkārt bija atteikusies izpildīt valsts tiesas spriedumu, ar kuru tika atcelts tās sākotnējais lēmums par starptautiskās aizsardzības pieteikumu. Tiesa konstatēja, ka šādos apstākļos tiesai, kas ir pieņēmusi šādu spriedumu, var mainīt šīs iestādes lēmumu un aizstāt šīs iestādes lēmumu ar savu lēmumu, pat ja valsts tiesību akti to aizliedz.
(
62
)	Spriedums, 2018. gada 25. jūlijs (C‑585/16, EU:C:2018:584).
(
63
)	Šajā ziņā tām var būt nepieciešams aicināt kompetentās iestādes iesniegt jebkuru dokumentāciju un visos faktiskos elementus (šajā ziņā skat. spriedumu, 2018. gada 25. jūlijs, Alheto, C‑585/16, EU:C:2018:584, 121. punkts).
(
64
)	To, ka valsts tiesas var veikt šādu interviju, Tiesa uzsvērusi 2018. gada 25. jūlija spriedumā Alheto (C‑585/16, EU:C:2018:584, 127. punkts).