62022CJ0378_RES
Lieta C‑378/22 P
British Airways plc
pret
Eiropas Komisiju
Tiesas (piektā palāta) 2026. gada 26. februāra spriedums
Apelācija – Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Kravu gaisa pārvadājumu tirgus – Eiropas Komisijas lēmums, ar ko konstatēts LESD 101. panta, Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu 53. panta un Nolīguma starp Eiropas Kopienu un Šveices Konfederāciju par gaisa transportu 8. panta pārkāpums – Kravu gaisa pārvadājumu pakalpojumu cenu elementu (degvielas piemaksas, drošības piemaksas un atteikuma maksāt komisijas maksu par piemaksām) saskaņošana – Ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumi – Komisijas teritoriālā kompetence – Raksturīgās sekas – Raksturojums – Vienots un turpināts pārkāpums – Vienota un turpināta pārkāpuma seku ņemšana vērā kopumā
Prasība atcelt tiesību aktu – Savienības tiesas kompetence – Tvērums – Vispārējās tiesas tiesības apstrīdētā akta autora pamatojumu aizstāt ar savējo – Izslēgšana – Vispārējās tiesas pilnvaras izskaidrot apstrīdētā akta pamatojumu, atbildot uz tajā izvirzītajiem argumentiem – Ietveršana
(LESD 263. pants)
(skat. 56.–62. punktu)
Konkurence – Savienības tiesību normas – Teritoriālā piemērojamība – Komisijas kompetence – Pieļaujamība atbilstoši starptautiskajām publiskajām tiesībām – Ļaunprātīgas rīcības īstenošana vai raksturīgās sekas EEZ teritorijā – Alternatīvi līdzekļi – Nepastarpinātu, būtisku un paredzamu seku kritērijs – Tvērums
(LESD 101. pants; EEZ līguma 53. pants)
(skat. 67.–76. punktu)
Apelācija – Pamati – Nepieciešamība precīzi identificēt kritizētos apstrīdētā lēmuma pamatojuma punktus
(LESD 256. panta 1. punkta otrā daļa; Tiesas statūtu 58. panta pirmā daļa; Tiesas Reglamenta 169. panta 2. punkts)
(skat. 77. un 83. punktu)
Apelācija – Pamati – Pirmoreiz apelācijas tiesvedībā izvirzīts pamats – Nepieņemamība
(LESD 256. panta 1. punkts; Tiesas statūtu 58. pants; Tiesas Reglamenta 170. pants)
(skat. 79.–81. punktu)
Apelācija – Pamati – Pārsūdzētā lēmuma, nevis Vispārējās tiesas sprieduma apstrīdēšana tajā – Nepieņemamība
(Tiesas statūtu 56. panta 1. daļa)
(skat. 82. punktu)
Konkurence – Savienības tiesību normas – Teritoriālā piemērojamība – Komisijas kompetence – Pieļaujamība atbilstoši starptautiskajām publiskajām tiesībām – Ļaunprātīgas rīcības īstenošana vai raksturīgās sekas EEZ teritorijā – Alternatīvi līdzekļi – Nepastarpinātu, būtisku un paredzamu seku kritērijs – Pierādīšanas pienākums – Sadalījums starp Komisiju un attiecīgajiem uzņēmumiem
(LESD 101. pants; EEZ līguma 53. pants)
(skat. 94.–98. punktu)
Apelācija – Pamati – Kļūdains faktu un pierādījumu vērtējums – Nepieņemamība – Faktu un pierādījumu vērtējuma pārbaude Tiesā – Izslēgšana, izņemot sagrozīšanas gadījumu
(LESD 256. panta 1. punkta otrā daļa; Tiesas statūtu 58. panta pirmā daļa)
(skat. 99.–101. un 104. punktu)
Rezumējums
Ar trīspadsmit spriedumiem Tiesa noraida gandrīz visas apelācijas sūdzības, ko vairākas “kravu gaisa pārvadājumu kartelī” iesaistītās aviosabiedrības (
1
) iesniegušas par Vispārējās tiesas spriedumiem (
2
) attiecībā uz to prasībām atcelt lēmumu, ar kuru Eiropas Komisija tām uzlikusi naudas sodus par dalību šīs aizliegtās vienošanās darbībā (
3
). Tādējādi Tiesa daļēji apmierina tikai SAS Cargo Group apelācijas sūdzību, jo Vispārējā tiesa bija pieļāvusi kļūdas, īstenodama savu neierobežoto kompetenci, kad tā aprēķināja šai aviosabiedrībai uzlikto naudas sodu (
4
).
2005. gada 7. decembrī Komisija atbilstoši tās 2002. gada paziņojumam par iecietību saņēma pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, ko bija iesniegusi Lufthansa un divi tās meitasuzņēmumi. Šajā pieteikumā bija ziņots par pretkonkurences saziņu starp vairākiem uzņēmumiem, kuri darbojas kravu gaisa pārvadājumu tirgū (turpmāk tekstā – “pārvadātāji”), attiecībā uz degvielas un drošības piemaksu ieviešanu to gaisa pārvadājumu pakalpojumiem, kā arī būtībā attiecībā uz atteikumu piešķirt ekspeditoriem atlaides par šīm piemaksām. Komisijas savāktie pierādījumi un tās izmeklēšana 2010. gada 9. novembrī lika tai pieņemt pirmo lēmumu (
5
) attiecībā uz 21 pārvadātāju.
Šajā lēmumā Komisija uzskata, ka pārvadātāji piedalījās vienotā un turpinātā LESD 101. panta, Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (turpmāk tekstā – “EEZ līgums”) 53. panta un EK un Šveices gaisa transporta nolīguma 8. panta pārkāpumā, saskaņojot savu rīcību kravu pārvadājumu pakalpojumu cenu noteikšanas jomā. Tomēr Vispārējā tiesa minēto lēmumu pilnībā vai daļēji atcēla tā pamatojumā pieļauto pretrunu dēļ.
Pēc šiem atceļošajiem spriedumiem Komisija strīdīgajā lēmumā konstatēja, ka pastāv šāds vienots un turpināts pārkāpums, ar kuru 19 aviosabiedrības laikposmā no 1999. līdz 2006. gadam visā pasaulē ir saskaņojušas savu rīcību kravu pārvadājumu pakalpojumu cenu noteikšanas jomā, vienojoties par degvielas un drošības piemaksu ieviešanu un par atteikumu maksāt komisijas maksu. Tādējādi Komisija tām noteica korektīvos pasākumus un naudas sodus par dalību šajā pārkāpumā.
Izskatījusi vairākas apelācijas sūdzības iesniedzēju celtās prasības, ar kurām galvenokārt lūgts pilnībā vai daļēji atcelt strīdīgo lēmumu, ciktāl tas attiecas uz šīm sabiedrībām, kā arī atcelt vai samazināt uzlikto naudas sodu, Vispārējā tiesa noraidīja Martinair, KLM, Cargolux, Air France‑KLM, Air France, Lufthansa un Singapore Airlines prasības. Toties tā daļēji atcēla strīdīgo lēmumu un samazināja naudas sodu, ņemot vērā pārējo apelācijas sūdzības iesniedzēju dalību pārkāpumā.
Pēc tam apelācijas sūdzības iesniedzējas iesniedza Tiesā vairākas apelācijas sūdzības par šiem spriedumiem.
Tiesas vērtējums
Attiecīgo apelācijas sūdzību pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirza vairākus pamatus, kas tostarp attiecas uz:
1)
Komisijas kompetenci konstatēt konkurences tiesību normu pārkāpumu un sodīt par to attiecībā uz kravu pārvadājumu pakalpojumiem no trešās valstīs esošajām lidostām uz lidostām, kas atrodas Savienības dalībvalstīs vai citās EEZ līgumslēdzējās valstīs, kuras nav Savienības dalībvalstis (turpmāk tekstā – “ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumi”);
2)
Vispārējās tiesas veikto pārbaudi par strīdīgā lēmuma pamatotību;
3)
tiesību uz aizstāvību pārkāpumu;
4)
Vispārējās tiesas neierobežotas kompetences īstenošanu.
1) Par Komisijas kompetenci konstatēt konkurences tiesību normu pārkāpumu attiecībā uz ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumiem un sodīt par to
Precizējusi, ka – ciktāl Regula Nr. 1/2003 (
6
), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 411/2004 (
7
), attiecas uz gaisa pārvadājumiem “starp” Savienību un trešām valstīm – šī regula ir piemērojama gan gaisa pārvadājumiem no Savienības uz trešām valstīm, gan gaisa pārvadājumiem no trešām valstīm uz Savienību, Tiesa noraida apelācijas sūdzības pamatus par Komisijas kompetences neesību konstatēt LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu attiecībā uz ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumiem un sodīt par to.
Šajā ziņā Tiesa atgādina, ka Komisija var konstatēt rīcību, kas noteikta ārpus Savienības vai EEZ teritorijas, un sodīt par to, ja tā ir īstenota šajā teritorijā (turpmāk tekstā – “īstenošanas kritērijs”) vai ir paredzams, ka tai šajā teritorijā būs nepastarpinātas un būtiskas sekas (turpmāk tekstā – “raksturīgo seku kritērijs”).
Lai gan Komisija strīdīgajā lēmumā uzskatīja, ka abi šie kritēriji šajā lietā ir izpildīti, Vispārējā tiesa apstiprināja Komisijas teritoriālo kompetenci, atsaucoties tikai uz raksturīgo seku kritēriju.
Šajā ziņā Tiesa vispirms norāda, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, apstiprinādama Komisijas kompetenci, atsaucoties tikai uz “raksturīgo seku” kritēriju, jo šim kritērijam un īstenošanas kritērijam ir alternatīvs raksturs.
Turklāt, tā kā vairākas apelācijas sūdzības iesniedzējas pārmet Vispārējai tiesai, ka tā no aizliegtās vienošanās kvalificēšanas par “konkurences ierobežojumu mērķa dēļ” ir secinājusi raksturīgo seku esību, Tiesa turpinājumā precizē, ka šie iebildumi izriet no kļūdainas pārsūdzētā sprieduma izpratnes.
Tiesa noraida arī iebildumus, ar kuriem Vispārējai tiesai pārmests, ka attiecībā uz raksturīgo seku kritērija piemērošanu tā esot aizstājusi Komisijas pamatojumu ar savējo. Šajā ziņā Tiesa atgādina – ja Vispārējā tiesa tikai atbild uz tajā notiekošajā tiesvedībā izvirzīto argumentāciju un tādējādi izskaidro apstrīdētā akta pamatojumu, nevar uzskatīt, ka tā ar savu pamatojumu aizstāj šī tiesību akta autora pamatojumu. Turklāt prettiesiskas pamatojuma aizstāšanas faktu nevar pierādīt arī tas, ka elementi, kas Vispārējai tiesai ļāva pārbaudīt, vai Komisija ir pamatojusi savu eksteritoriālo kompetenci no raksturīgo seku kritērija skatpunkta, izrietēja no strīdīgā lēmuma apsvērumiem, kas neietilpst šā lēmuma iedaļā par Komisijas starptautisko kompetenci.
Visbeidzot Tiesa noraida dažādos iebildumus par tiesību kļūdām, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, pārbaudot Komisijas veikto raksturīgo seku kritērija piemērošanu.
Šajā ziņā Tiesa atgādina, ka, piemērojot šo kritēriju, Komisijai jāpierāda, ka attiecīgajām darbībām ir paredzamas, nepastarpinātas un būtiskas sekas Savienībā vai – kā tas ir šajā lietā – EEZ teritorijā.
Saistībā ar attiecīgo darbību paredzamību Tiesa, pirmkārt, uzsver, ka par paredzamu ir uzskatāms jebkurš kaitējums, ar kura rašanos aizliegtās vienošanās dalībniekiem, ņemot vērā vispārēju pieredzi, būtu saprātīgi jārēķinās – atšķirībā no kaitējuma, kura pamatā ir pilnībā netipiska apstākļu savirknēšanās.
Ņemot vērā, ka degvielas piemaksa, drošības piemaksa un atteikums maksāt komisijas maksu ir koluzīva horizontālas cenu noteikšanas rīcība un ka šāda rīcība var īpaši ietekmēt konkurenci, Tiesa norāda, ka ir atzīts, ka šīs darbības izraisa ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumu kopējās cenas pieaugumu. No tā izriet, ka Vispārējai tiesai nebija konkrēti jāpārbauda nedz piemaksu ietekme uz kravu pārvadājumu pakalpojumu kopējo pārdošanas cenu, nedz jānosaka, vai un kādā mērā ekspeditori šo cenu pieaugumu faktiski pārnesa uz nosūtītājiem, nedz arī tas, vai un kādā mērā nosūtītāji faktiski pārnesa šo pārvadājumu izmaksu pieaugumu uz patērētājiem.
Saskaņā ar vispārējiem pierādījumu iegūšanas noteikumiem Vispārējā tiesa nav arī apvērsusi pierādīšanas pienākumu, pārbaudīdama, vai apelācijas sūdzības iesniedzējas ir iesniegušas pierādījumus, kas ļauj atspēkot konstatējumu par attiecīgās rīcības seku paredzamību EEZ teritorijā.
Otrkārt, saistībā ar attiecīgo darbību seku nepastarpināto raksturu Tiesa precizē – lai šis nosacījums būtu izpildīts, pietiek ar to, ka attiecīgajai pretkonkurences rīcībai var būt nepastarpinātas sekas Savienībā vai EEZ.
Šajā ziņā Tiesa tostarp noraida iebildumus par to, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju rīcības ietekme uz konkurenci EEZ neesot bijusi nepastarpināta, jo šī ietekme esot bijusi atkarīga no citu cēloņsakarības ķēdes dalībnieku, proti, ekspeditoru un nosūtītāju, iesaistīšanās, norādīdama, ka šī iesaistīšanās objektīvi izriet no attiecīgās aizliegtās vienošanās atbilstoši normālai tirgus darbībai.
Treškārt, saistībā ar attiecīgo darbību seku būtisko raksturu Tiesa noraida iebildumus, saskaņā ar kuriem Vispārējā tiesa, lai secinātu, ka ietekme uz importēto preču cenām ir būtiska, esot balstījusies uz strīdīgās aizliegtās vienošanās iezīmēm, kas nebija norādītas strīdīgajā lēmumā.
Turklāt, tā kā Komisija ir pierādījusi, ka raksturīgo seku kritērijs ir izpildīts saskaņošanai attiecībā uz ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumiem, aplūkojot to atsevišķi, Vispārējā tiesa tikai pilnības labad varēja pārbaudīt, vai raksturīgo seku kritērijs ir izpildīts, ņemot vērā vienotā un turpinātā pārkāpuma sekas kopumā.
2) Par strīdīgā lēmuma pamatotības pārbaudi
Attiecībā uz Vispārējās tiesas veikto strīdīgā lēmuma pamatotības pārbaudi dažas apelācijas sūdzības iesniedzējas it īpaši izvirza iebildumus par:
a)
vienota un turpināta pārkāpuma esību un apelācijas sūdzības iesniedzēju dalību tajā;
b)
attiecīgo darbību kvalificēšanu par ierobežojumu mērķa dēļ;
c)
strīdīgā lēmuma tikai daļēju atcelšanu attiecībā uz Latam Airlines Group un Lan Cargo;
d)
Komisijas sodīšanas pilnvaru noilguma iestāšanos attiecībā uz rīcību EEZ iekšējos maršrutos un maršrutos starp Savienību un Šveici.
a) Par vienota un turpināta pārkāpuma esību un apelācijas sūdzības iesniedzēju dalību tajā
Pirmām kārtām, saistībā ar attiecīgo darbību ģeogrāfisko tvērumu Tiesa norāda, ka nepastāv nekādas pretrunas starp strīdīgā lēmuma rezolutīvo daļu, kurā attiecīgās pretkonkurences rīcības tvērums kvalificēts kā globāls, un šī lēmuma pamatojumu, kurā izslēgti noteikti maršruti starp Savienību un trešām valstīm. Proti, jēdziens “rīcība”, kas attiecas uz visu faktisko apstākļu kopumu, jānošķir no jēdziena “pārkāpums”, kas attiecas uz šīs rīcības juridisko kvalifikāciju. Turklāt, lai kāds arī būtu pamatojums, uz kuru balstīts Savienības iestādes pieņemts lēmums, tiesiskas sekas var radīt tikai šī lēmuma rezolutīvā daļa, lasot to kopsakarā ar šī lēmuma pamatojumu, kas ir tā nepieciešamais atbalsts.
Otrām kārtām, Tiesa atgādina – lai dažādas darbības kvalificētu kā vienotu un turpinātu pārkāpumu, nav jāpārbauda, vai starp tām ir savstarpēji papildinoša saikne tādā nozīmē, ka katra no tām ir vērsta pret vienu vai vairākām normālas konkurences sekām un mijiedarbojoties veicina visu to pretkonkurences seku īstenošanu, kuras vēlējušies pārkāpuma izdarītāji atbilstoši kopējam plānam, kam ir vienots mērķis. Tātad, pat ja Komisija nebūtu pierādījusi šādu papildinošu saikni starp strīdīgajiem nolīgumiem un darbībām, kā to apgalvo dažas apelācijas sūdzības iesniedzējas, šāda nenorādīšana pati par sevi nevarētu nozīmēt kļūdu šo darbību kvalificēšanā par vienotu un turpinātu pārkāpumu.
Trešām kārtām, Tiesa uzsver, ka iespēju izslēgt konkrētu pretkonkurences rīcību no LESD 101. un 102. panta piemērošanas jomas tādēļ, ka to attiecīgajiem uzņēmumiem ir likuši īstenot valsts tiesību akti, vai tādēļ, ka ar šiem tiesību aktiem ir tikusi novērsta jebkāda iespēja šiem uzņēmumiem īstenot konkurējošu rīcību, tā ir pieļāvusi tikai ierobežoti. Tādējādi, ja valsts tiesību akti vienīgi mudina vai veicina, lai uzņēmumi veiktu autonomu pretkonkurences rīcību, tiem ir jāatbild saskaņā ar LESD 101. un 102. pantu. Tā kā šī judikatūra ir piemērojama gan dalībvalstu, gan trešo valstu tiesiskajam regulējumam, attiecīgajiem uzņēmumiem jāpierāda, ka attiecīgo trešo valstu tiesību akti ir nevis veicinājuši, bet gan likuši tām īstenot attiecīgo rīcību.
Ceturtām kārtām, Tiesa noraida argumentus, ko apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzījušas, lai apstrīdētu to dalību vienotajā un turpinātajā pārkāpumā, par kuru Komisija uzlikusi sodu.
Šajā ziņā Tiesa it īpaši atgādina – apstāklis, ka saistībā ar pārkāpumu, kas ilgst vairākus gadus, nav iesniegts tiešs pierādījums, ka uzņēmums ir īstenojis nolīgumu noteiktos laikposmos, nav šķērslis, lai tomēr konstatētu uzņēmuma dalību pārkāpumā šajos laikposmos, ja šāds konstatējums ir pamatots ar objektīviem un saskanīgiem netiešiem pierādījumiem. Šādā gadījumā Vispārējā tiesa savu vērtējumu par pretkonkurences darbības vai nolīguma pastāvēšanu un ilgumu var balstīt uz visaptverošu visu Komisijas iesniegto atbilstošo tiešo un netiešo pierādījumu – tostarp par attiecīgās pretkonkurences rīcības radītajām sekām –vērtējumu.
Turklāt Tiesa noraida Air Canada apelācijas sūdzības pamatu, ar kuru Vispārējai tiesai pārmests, ka tā esot pieļāvusi tiesību kļūdas, atzīstot šīs sabiedrības atbildību par maršrutiem, kurus tā neapkalpo vai kurus tai nav atļauts apkalpot, proti, EEZ iekšējiem maršrutiem un maršrutiem starp Savienību un Šveici.
Šajā ziņā Tiesa norāda, ka no pārsūdzētajā spriedumā Vispārējās tiesas izdarītajiem konstatējumiem izriet, ka Air Canada ar savu rīcību vēlējās veicināt visu dalībnieku kopējo mērķu sasniegšanu un ka tā zināja par pārkāpjošajām rīcībām, ko bija iecerējuši vai īstenojuši citi uzņēmumi, lai sasniegtu tos pašus mērķus. Tādējādi Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, no tā secinādama, ka Komisijai bija pamats atzīt Air Canada atbildību par vienotu un turpinātu pārkāpumu, ciktāl tas attiecās uz EEZ iekšējiem maršrutiem un maršrutiem starp Savienību un Šveici, neatkarīgi no tās iespējamā potenciālā konkurenta statusa šajos maršrutos.
Piektām kārtām, Tiesa uzsver, ka, lai gan Komisijai ir pienākums sniegt pietiekami precīzus un saskanīgus pierādījumus, lai pamatotu pārliecību, ka pārkāpums ir izdarīts, Vispārējai tiesai nav jāatceļ Komisijas lēmums tādēļ vien, ka Komisija ir norādījusi faktiskos apstākļus, kas nav tieši pierādījumi par attiecīgā uzņēmuma dalību pārmestajā pārkāpumā. Proti, pietiek ar to, ka Vispārējā tiesa pārbauda – kā tā to darījusi šajā lietā –, ka pārbaudīto elementu kopums var apstiprināt secinājumu, ka attiecīgais uzņēmums ir piedalījies vienotā un turpinātā pārkāpumā. Šajā ziņā Tiesa turklāt precizē, ka pierādījumi par saziņu pirms pārkāpuma laikposma vai par rīcību, kas neietilpst Komisijas kompetencē, var apstiprināt citu ar šo laikposmu saistītu pierādījumu interpretāciju, lai tos novietotu atbilstošajā kontekstā vai parādītu noteiktu veidu rīcības vai prakses atkārtošanos.
Visbeidzot, sestām kārtām, Tiesa noraida Cargolux apelācijas sūdzības pamatu, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa esot pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, apstiprinot šīs sabiedrības dalību pārkāpuma sastāvdaļā, kas attiecas uz atteikumu maksāt komisijas maksu, bet vienlaikus izslēdzot British Airways iesaistīšanos šajā ziņā, jo šie divi pārvadātāji nebija salīdzināmās situācijās attiecībā uz pierādījumiem, kas pret tiem izmantoti, lai pierādītu to dalību šajā pārkāpuma sastāvdaļā.
Tāpat arī Vispārējās tiesas lēmumu nepiešķirt Cargolux naudas soda samazinājumu, kas būtu līdzvērtīgs SAS Cargo Group piešķirtajam samazinājumam, nevar atzīt par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, jo SAS Cargo Group ir saņēmusi šo samazinājumu tādēļ, ka ticis atcelts konstatējums par tās dalību pārkāpuma sastāvdaļā, kas attiecas uz atteikumu maksāt komisijas maksu.
b) Par attiecīgo darbību kvalificēšanu par ierobežojumu mērķa dēļ
Pirmām kārtām, Tiesa atgādina – novērtējot, vai nolīgums starp uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienības lēmums ir pietiekami kaitīgs, lai to varētu uzskatīt par konkurences ierobežojumu “mērķa dēļ” LESD 101. panta 1. punkta izpratnē, atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai jāizvērtē šī nolīguma vai lēmuma noteikumu saturs, ar to sasniedzamie mērķi, kā arī ekonomiskais un juridiskais konteksts, kurā tas iekļaujas. Tomēr attiecībā uz nolīgumiem vai koluzīvām darbībām, kas ir īpaši smagi konkurences pārkāpumi, piemēram, kā tas ir šajā lietā, attiecībā uz aizliegtu vienošanos par horizontālu cenu noteikšanu, Komisija attiecīgās rīcības ekonomiskā un juridiskā konteksta analīzē var aprobežoties ar to, kas absolūti nepieciešams, lai secinātu, ka pastāv konkurences ierobežojums mērķa dēļ.
Otrām kārtām, Tiesa noraida argumentu, ka attiecīgā koluzīvā rīcība esot attiekusies tikai uz daļu no attiecīgās preces vai pakalpojuma cenas, jo minētais apstāklis nekādi nevar likt konstatēt, ka šī rīcība nav atzīstama par saskaņošanas formu, kas pēc tās būtības ir uzskatāma par kaitīgu normālai konkurences darbībai. Gluži pretēji – šāda rīcība pēc būtības izraisa cenu pieaugumu, kālab tiek nepareizi sadalīti resursi, kaitējot it īpaši patērētājiem.
Arguments, ka atteikums maksāt komisijas maksu bija leģitīma aviosabiedrību atbilde uz ekspeditoru it kā prettiesisko rīcību, arī nav pārliecinošs, jo tiesību normu ievērošana ir jānodrošina valsts iestādēm, nevis privātiem uzņēmumiem. Tādējādi šis apstāklis, pat ja tiktu pieņemts, ka tas ir pierādīts, katrā ziņā nevar leģitimizēt LESD 101. panta pārkāpumu un vēl jo mazāk koluzīvas darbības, attiecībā uz kurām ir konstatēta pietiekama kaitīguma konkurencei pakāpe, lai to kvalificētu par ierobežojumu mērķa dēļ.
c) Par tikai daļēju strīdīgā lēmuma atcelšanu, ciktāl tas attiecas uz “Latam Airlines Group” un “Lan Cargo”
Ar spriedumu Latam Airlines Group un Lan Cargo/Komisija Vispārējā tiesa atcēla strīdīgo lēmumu, ciktāl tas attiecas uz Latam Airlines Group un Lan Cargo dalību vienotā un turpinātā pārkāpuma sastāvdaļās, kas saistītas ar drošības piemaksu un atteikumu maksāt komisijas maksu, pamatojoties uz to, ka Komisija ir kļūdaini atzinusi, ka Lan Cargo zināja par šīm pārkāpuma sastāvdaļām.
Apelācijas sūdzības pamatojumam Latam Airlines Group un Lan Cargo kritizēja Vispārējo tiesu, ka tā tikai daļēji atcēla strīdīgo lēmumu attiecībā uz šīm sabiedrībām, lai gan Komisijas pieļautās kļūdas dēļ šis lēmums esot bijis jāatceļ pilnībā.
Šajā ziņā Tiesa atgādina, ka konstatējums, saskaņā ar kuru Komisija nav juridiski pietiekami pierādījusi, ka uzņēmums, piedalīdamies kādā no pretkonkurences darbībām, kas veido vienoto un turpināto pārkāpumu, zināja par pārējām citu aizliegtās vienošanās dalībnieku veiktajām pretkonkurences darbībām ar tādu pašu mērķi vai ka tas varēja tās paredzēt un bija gatavs uzņemties risku, nav pamats šī uzņēmuma atbrīvošanai no atbildības par rīcības daļu, par kuru konstatēts, ka šis uzņēmums tajā ir piedalījies, vai par kuru ir skaidrs, ka uzņēmumu par to var saukt pie atbildības. Šādā gadījumā Savienības tiesai tikai daļēji jāatceļ tajā apstrīdētais Komisijas lēmums.
No tā izriet, ka, ciktāl Lan Cargo dalība saziņā par degvielas piemaksu netika apstrīdēta, Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdas, strīdīgo lēmumu atceldama tikai daļēji.
Turklāt apstāklis, ka Komisija nav pierādījusi, ka Lan Cargo zināja gan par saziņu saistībā ar drošības piemaksu, gan par atteikumu maksāt komisijas maksu, nevarēja liegt piedēvēt konstatētajam pārkāpumam tā vienoto un turpināto raksturu, kurā tomēr šis pārvadātājs nevarēja tikt vainots kopumā.
d) Par Komisijas sodīšanas pilnvaru noilgumu attiecībā uz rīcību EEZ iekšējos maršrutos un maršrutos starp Savienību un Šveici
Tiesa arī noraida iebildumus, saskaņā ar kuriem Vispārējai tiesai pēc savas ierosmes esot bijis jānorāda, ka atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 25. pantam Komisijas sodīšanas pilnvarām bija iestājies noilgums attiecībā uz rīcību EEZ iekšējos maršrutos un maršrutos starp Savienību un Šveici.
Šajā ziņā Tiesa norāda, ka no Regulas Nr. 1/2003 formulējuma, konteksta un mērķiem izriet, ka tās 25. pantā paredzētie termiņi ir noilguma termiņi. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka uz noilguma termiņa ievērošanu Savienības tiesa nevar atsaukties pēc savas ierosmes, bet uz to ir jānorāda attiecīgajam lietas dalībniekam.
Šajā ziņā Tiesa noraida arī argumentāciju, saskaņā ar kuru pamats par Komisijas sodīšanas pilnvaru noilguma termiņa izbeigšanos esot jāpielīdzina pamatam par Komisijas kompetences uzlikt naudas sodus apelācijas sūdzības iesniedzējām neesību. Proti, lai gan Regulas Nr. 1/2003 25. pantā Komisijai ir noteikts pienākums sodīt par konkrētu pārkāpumu noteiktā termiņā, nedz šīs tiesību normas mērķis, nedz sekas nav liegt Komisijai pilnvaras sodīt par citiem pārkāpumiem, uz kuriem neattiecas noilgums. Turklāt, pat ja ir iestājies Komisijas sodīšanas pilnvaru noilgums, tās kompetencē joprojām ir konstatēt pārkāpumu, attiecībā uz kuru iestājies noilgums, ar nosacījumu, ka tiek pierādīta leģitīma interese pieņemt lēmumu, ar kuru tiek konstatēts pārkāpuma fakts.
Tiesa uzskata, ka attiecīgās apelācijas sūdzības iesniedzējas nevar arī atsaukties uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu salīdzinājumā ar aviosabiedrībām, kurām izdevies panākt labvēlīgu Vispārējās tiesas spriedumu saistībā ar apgalvojumiem, ka Komisijas rīcībai ir daļēji iestājies noilgums, jo šī atšķirīgā attieksme izriet vienīgi no objektīva apstākļa, ka šīs apelācijas sūdzības iesniedzējas nav izvirzījušas šo pamatu, lai gan tās varēja to darīt.
Turklāt Tiesa uzsver, ka noilguma termiņš nav arī pielīdzināms procesuālajiem termiņiem, jo tie ir noteikti, lai nodrošinātu tiesu labu pārvaldību, skaidrību un tiesisko situāciju noteiktību. Taču tas tā nav noilguma termiņa gadījumā, kura mērķis galvenokārt ir nodrošināt attiecīgo uzņēmumu aizsardzību.
Arī tas, ka naudas sodi, kas uzlikti saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu, ir kvalificējami kā “krimināltiesiski” Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. panta izpratnē, pats par sevi nenozīmē, ka Komisijas sodīšanas pilnvaru noilgumam būtu sabiedrības interešu mērķis, kas pārsniedz attiecīgo uzņēmumu aizsardzību.
3) Par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesību uz aizstāvību ievērošanu Tiesa konstatē, ka tas vien, ka Komisija nav piešķīrusi pilnīgu un automātisku piekļuvi citu aizliegtās vienošanās dalībnieku atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem, nav attiecīgo uzņēmumu tiesību uz aizstāvību pārkāpums; tieši šiem uzņēmumiem jāsniedz sākotnējās norādes par dokumentu, kuri tiem nav paziņoti, noderīgumu to aizstāvībai. Šajā ziņā tā atgādina, ka administratīvā procesa gaitā nepastāv tiesības uz pilnīgu un automātisku piekļuvi lietas materiāliem.
Turklāt Tiesa norāda, ka Komisija nepārkāpj uzņēmumu, kas ir paziņojuma par iebildumiem adresāti, tiesības uz aizstāvību, it īpaši to tiesības tikt uzklausītiem attiecībā uz Komisijas starptautisko kompetenci sodīt par pretkonkurences rīcību, kas īstenota ārpus Savienības vai EEZ teritorijas, tādēļ vien, ka šajā paziņojumā nav skaidri norādīts kritērijs, uz kuru Komisija paredzējusi balstīties, lai sodītu par šo rīcību, jo minētajā paziņojumā ir precizēts, ka Komisija paredz sodīt uzņēmumus, kas ir tā adresāti, par LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu šādas rīcības dēļ, un izklāstīti būtiskie elementi, kurus tā šajā nolūkā plāno izmantot.
4) Par Vispārējās tiesas neierobežotas kompetences īstenošanu
Attiecībā uz Vispārējās tiesas neierobežotās kompetences īstenošanu Tiesa norāda, ka, lai gan šīs kompetences īstenošana, nosakot naudas sodu apmēru, nedrīkst radīt diskrimināciju starp uzņēmumiem, kuri ir piedalījušies konkurences tiesību normu pārkāpumā, Vispārējā tiesa nav pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, samazinādama naudas sodu uzņēmumam, kura prasības pamats šajā ziņā ir ticis apmierināts, tomēr neveikdama līdzīgu samazinājumu attiecībā uz citiem uzņēmumiem, kuru situācijā ir līdzīga, bet kuri šo pašu pamatu nav izvirzījuši Vispārējā tiesā.
Savukārt attiecībā uz Vispārējās tiesas veikto SAS Cargo Group uzliktā naudas soda aprēķinu Tiesa konstatē – šī naudas soda aprēķina bāzē iekļaujot šī uzņēmuma apgrozījumu iekšējos maršrutos, lai nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi ar pārējiem apsūdzētajiem pārvadātājiem, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi vairākas tiesību kļūdas neierobežotās kompetences īstenošanā. It īpaši Vispārējai tiesai sniegtā informācija nekādi nepierāda, ka – atšķirībā no SAS Cargo
Group – visiem apsūdzētajiem pārvadātājiem, kuri apstrīdējuši strīdīgo lēmumu, apgrozījums, kas, iespējams, realizēts maršrutos, kuri apkalpoti tikai vienas EEZ dalībvalsts iekšienē, bija iekļauts to pārdevumu vērtībā, kas bija šo pārvadātāju naudas sodu aprēķināšanas pamatā. Tādējādi Vispārējās tiesas rīcībā nebija informācijas, kas tai būtu ļāvusi droši konstatēt vienlīdzīgas attieksmes pārkāpumu, kurš tai būtu bijis jānovērš.
Tāpēc Tiesa daļēji atceļ Vispārējās tiesas spriedumu lietā SAS Cargo Group u.c. un, pieņemot galīgo nolēmumu šajā lietā, uzliek šiem uzņēmumiem mazākus naudas sodus nekā pārsūdzētajā spriedumā noteiktie.
Savukārt, ņemot vērā visu iepriekš minēto, Tiesa noraida visas pārējās apelācijas sūdzības, ko iesniegušas “kravu gaisa pārvadājumu” kartelī iesaistītās aviosabiedrības.
(
1
)	Šajā gadījumā Air Canada, Air France‑KLM, Société Air France (turpmāk tekstā – “Air France”), Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV (turpmāk tekstā – “KLM”), British Airways plc, Cargolux Airlines International SA (turpmāk tekstā – “Cargolux”), Cathay Pacific Airways Ltd, Deutsche Lufthansa AG (turpmāk tekstā – “Lufthansa”), Japan Airlines International Co. Ltd (turpmāk tekstā – “Japan Airlines”), Latam Airlines Group SA un Lan Cargo SA, Martinair Holland NV (turpmāk tekstā – “Martinair”), SAS Cargo Group u.c. (turpmāk tekstā – “SAS Cargo Group”), Singapore Airlines Ltd un Singapore Airlines Cargo Pte Ltd (turpmāk tekstā – “Singapore Airlines”) (turpmāk tekstā kopā – “apelācijas sūdzības iesniedzējas”).
(
2
)	Spriedumi, 2022. gada 30. marts, Martinair Holland/Komisija (T‑323/17, EU:T:2022:174), Koninklijke Luchtvaart Maatschappij/Komisija (T‑325/17, EU:T:2022:176), Air Canada/Komisija (T‑326/17, EU:T:2022:177), Cargolux Airlines/Komisija (T‑334/17, EU:T:2022:178), Air France‑KLM/Komisija (T‑337/17, EU:T:2022:179), Air France/Komisija (T‑338/17, EU:T:2022:180), Japan Airlines/Komisija (T‑340/17, EU:T:2022:181), British Airways/Komisija (T‑341/17, EU:T:2022:182), Deutsche Lufthansa u.c./Komisija (T‑342/17, EU:T:2022:183), Cathay Pacific Airways/Komisija (T‑343/17, EU:T:2022:184), Latam Airlines Group un Lan Cargo/Komisija (T‑344/17, EU:T:2022:185), Singapore Airlines un Singapore Airlines Cargo/Komisija (T‑350/17, EU:T:2022:186).
(
3
)	Komisijas Lēmums C(2017) 1742 final (2017. gada 17. marts) par procedūru saskaņā ar LESD 101. pantu, EEZ līguma 53. pantu un Nolīguma starp Eiropas Kopienu un Šveices Konfederāciju par gaisa transportu 8. pantu (Lieta AT.39258 – Kravu gaisa pārvadājumi) (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”).
(
4
)	Spriedums, 2022. gada 30. marts, SAS Cargo Group u.c./Komisija (T‑324/17, EU:T:2022:175).
(
5
)	Komisijas 2010. gada 9. novembra Lēmums C(2010) 7694, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar LESD 101. pantu, EEZ līguma 53. pantu un Nolīguma starp Eiropas Kopienu un Šveices Konfederāciju par gaisa transportu 8. pantu (Lieta COMP/39258 – Kravu gaisa pārvadājumi).
(
6
)	Padomes Regula (EK) Nr. 1/2003 (2002. gada 16. decembris) par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [LESD 101. un 102.] pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.).
(
7
)	Padomes Regula (EK) Nr. 411/2004 (2004. gada 26. februāris), ar ko atceļ Regulu (EEK) Nr. 3975/87 un groza Regulas (EEK) Nr. 3976/87 un (EK) Nr. 1/2003 saistībā ar gaisa satiksmi starp Kopienu un trešām valstīm (OV 2004, L 68, 1. lpp.).