62023CJ0610
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
2025. gada 3. jūlijā (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patvēruma politika – Starptautiskā aizsardzība – Kopējās procedūras starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai – Direktīva 2013/32/ES – 46. pants – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 47. pants – Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību – Prasība par pārsūdzības pilnīgu un ex nunc izskatīšanu – Pienākums personīgi ierasties par pārsūdzības izskatīšanu atbildīgajā iestādē – Pieņēmums par pārsūdzības iesniegšanu ļaunprātīgi – Pārsūdzības noraidīšana, to atzīstot par acīmredzami nepamatotu, bez izskatīšanas pēc būtības – Samērīguma princips
Lietā C‑610/23 [Al Nasiria] (
i
)
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis (Saloniku Pirmās instances administratīvā tiesa, Grieķija) iesniegusi ar 2023. gada 30. jūnija lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2023. gada 3. oktobrī, tiesvedībā
FO
pret
Ypourgos Metanastefsis kai Asylou,
TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs F. Biltšens [F. Biltgen], Tiesas priekšsēdētāja vietnieks T. fon Danvics [T. von Danwitz] (referents), kas pilda pirmās palātas tiesneša pienākumus, tiesneši A. Kumins [A. Kumin], I. Ziemele un S. Žervazonī [S. Gervasoni],
ģenerāladvokāte: L. Medina,
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Grieķijas valdības vārdā – Z. Chatzipavlou, K. Georgiadis un T. Papadopoulou, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – F. Blanc‑Simonetti un A. Katsimerou, pārstāves,
noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2025. gada 6. februāra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/32/ES (2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai (OV 2013, L 180, 60. lpp.) 46. pantu Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. panta gaismā.
2
Šis lūgums iesniegts tiesvedībā starp FO un Ypourgos Metanastefsis kai Asylou (imigrācijas un patvēruma ministrs, Grieķija) saistībā ar FO iesniegtā starptautiskās aizsardzības pieteikuma noraidīšanu.
Atbilstošās tiesību normas
Starptautiskās tiesības
3
1951. gada 28. jūlijā Ženēvā parakstītās Konvencijas par bēgļa statusu (Recueil des traités des Nations unies, 189. sēj., 150. lpp., Nr. 2545 (1954)), kas stājusies spēkā 1954. gada 22. aprīlī un papildināta ar 1967. gada 31. janvārī Ņujorkā noslēgto Protokolu par bēgļa statusu, kurš stājies spēkā 1967. gada 4. oktobrī, 33. panta “Izraidīšanas vai atgriešanās aizliegums” 1. punktā paredzēts:
“Neviena dalībvalsts nekādā gadījumā neizraida vai neatgriež bēgli uz tās valsts robežu, kuras teritorijā viņa dzīvība un brīvība ir apdraudēta sakarā ar viņa rasi, reliģiju, tautību vai piederību pie kādas īpašas sociālās grupas vai sakarā ar viņa politiskajiem uzskatiem.”
Savienības tiesības
Padomes Direktīva 2008/115/EK
4
Padomes Direktīvas 2008/115/EK (2008. gada 16. decembris) par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi (OV 2008, L 348, 98. lpp.), 7. panta 4. punktā noteikts:
“Ja pastāv bēgšanas iespējamība vai ja likumīgas uzturēšanās pieteikums ir atzīts par nepārprotami nepamatotu vai tā pamatā ir krāpšana, vai arī, ja attiecīgā persona apdraud sabiedrības kārtību, drošību vai valsts drošību, dalībvalstis var nenoteikt laika posmu brīvprātīgai izceļošanai vai var noteikt laika posmu, kas ir īsāks par septiņām dienām.”
5
Šīs direktīvas 11. panta 1. punktā teikts:
“Atgriešanas lēmumiem pievieno ieceļošanas aizliegumu:
a)
ja nav noteikts brīvprātīgas izceļošanas laika posms vai
b)
ja nav ievērota atgriešanās pienākuma izpilde.
Citos gadījumos atgriešanas lēmumu var papildināt ar ieceļošanas aizliegumu.”
Direktīva 2011/95/ES
6
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/95/ES (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu, un par piešķirtās aizsardzības saturu (OV 2011, L 337, 9. lpp.), 2. pantā noteikts:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
[..]
d)
“bēglis” ir trešās valsts valstspiederīgais, kas, pamatoti baidoties no vajāšanas rases, reliģijas, tautības, politisko uzskatu vai piederības kādai noteiktai sociālai grupai dēļ, atrodas ārpus valsts, kuras valstspiederīgais viņš ir, un kas nespēj vai šādu baiļu dēļ nevēlas pieņemt minētās valsts aizsardzību, vai bezvalstnieks, kas, atrazdamies ārpus savas agrākās pastāvīgās dzīvesvietas valsts, to pašu iepriekš minēto iemeslu dēļ nevar vai šādu baiļu dēļ nevēlas tajā atgriezties, un uz kuru neattiecas 12. pants;
[..]
f)
“persona, kas tiesīga saņemt alternatīvo aizsardzību” ir trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks, ko nevar kvalificēt kā bēgli, bet attiecībā uz kuru ir sniegts pietiekams pamatojums, lai uzskatītu, ka attiecīgā persona, ja tā atgrieztos savā izcelsmes valstī vai ja bezvalstnieks atgrieztos savas agrākās pastāvīgās dzīvesvietas valstī, tam draudētu reāls risks ciest būtisku kaitējumu, kā noteikts 15. pantā, un uz kuru neattiecas 17. panta 1. un 2. punkts, un kas nevar vai šāda riska dēļ nevēlas pieņemt minētās valsts aizsardzību;
[..].”
7
Šīs direktīvas 4. pantā “Faktu un apstākļu novērtēšana” paredzēts:
“1.   Dalībvalstis var uzskatīt par pieteikuma iesniedzēja pienākumu pēc iespējas ātrāk iesniegt visas sastāvdaļas, kas nepieciešamas, lai pamatotu starptautiskās aizsardzības pieteikumu. Dalībvalsts pienākums ir, sadarbojoties ar pieteikuma iesniedzēju, novērtēt attiecīgās pieteikuma sastāvdaļas.
[..]
3.   Starptautiskās aizsardzības pieteikuma novērtējums jāveic individuāli par katru pieteikuma iesniedzēju un, to darot, jāņem vērā:
a)
visi būtiskie fakti, kas attiecas uz izcelsmes valsti laikā, kad tiek pieņemts lēmums par pieteikumu; tostarp izcelsmes valsts normatīvie akti un veids, kādā tie tiek piemēroti;
b)
attiecīgie paziņojumi un dokumentācija, ko iesniedzis pieteikuma iesniedzējs, tostarp informācija par to, vai pieteikuma iesniedzējs bijis vai var tikt pakļauts vajāšanai vai būtiskam kaitējumam;
c)
pieteikuma iesniedzēja individuālais stāvoklis un personīgie apstākļi, ieskaitot tādus faktorus kā iepriekšējā darbība, dzimums un vecums, lai, pamatojoties uz pieteikuma iesniedzēja personīgajiem apstākļiem, novērtētu, vai darbības, ar kādām pieteikuma iesniedzējam bijis jāsaskaras vai ar kādām tam var nākties saskarties, būtu uzskatāmas par vajāšanu vai smagu kaitējumu;
[..].
5.   Ja dalībvalstis piemēro principu, saskaņā ar kuru pieteikuma iesniedzēja pienākums ir pamatot starptautiskās aizsardzības pieteikumu, un ja pieteikuma iesniedzēja paziņojumos norādīti aspekti nav pamatoti ar dokumentāriem vai citādiem pierādījumiem, šiem aspektiem nav nepieciešams apstiprinājums, ja ir izpildīti šādi nosacījumi:
a)
pieteikuma iesniedzējs pielicis patiesas pūles, lai pamatotu savu pieteikumu;
b)
visas attiecīgās sastāvdaļas, kas ir pieteikuma iesniedzēja rīcībā, ir iesniegtas un ir sniegts pietiekams pamatojums attiecībā uz jebkādu citu attiecīgu sastāvdaļu neesamību;
c)
pieteikuma iesniedzēja paziņojumi tiek uzskatīti par saskaņotiem un ticamiem un nav pretrunā ar specifisku un vispārēju informāciju, kas pieejama par pieteikuma iesniedzēja lietu;
d)
pieteikuma iesniedzējs iesniedzis starptautiskās aizsardzības pieteikumu pie pirmās iespējas, ja vien pieteikuma iesniedzējs nevar apliecināt, ka viņam bijuši pamatoti iemesli, kāpēc tas nav izdarīts; un
e)
konstatēts, ka pieteikuma iesniedzējam kopumā var uzticēties.”
Direktīva 2013/32
8
Direktīvas 2013/32 18., 23., 25., 43. un 50. apsvērumā teikts:
“(18)
Tas ir gan dalībvalstu, gan starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju interesēs, lai lēmumi par starptautiskās aizsardzības pieteikumiem tiktu pieņemti cik drīz vien iespējams, neskarot pieteikumu atbilstīgu un pilnīgu izskatīšanu.
[..]
(23)
Pārsūdzības procedūrās, ievērojot noteiktus nosacījumus, pieteikuma iesniedzējiem būtu jānodrošina bezmaksas juridiskā palīdzība un pārstāvība, ko sniedz personas, kuras ir kompetentas tādu sniegt saskaņā ar valsts tiesību aktiem. Turklāt visos procedūras posmos pieteikuma iesniedzējiem jābūt tiesībām par saviem līdzekļiem apspriesties ar juridiskajiem konsultantiem vai padomdevējiem, ko pieļauj vai atļauj valsts tiesību akti.
[..]
(25)
Lai pareizi identificētu personas, kam vajadzīga aizsardzība kā bēgļiem [1951. gada 28. jūlijā Ženēvā parakstītās Konvencijas par bēgļa statusu] 1. panta nozīmē vai kā personas, kam ir tiesības uz alternatīvo aizsardzību, visiem pieteikuma iesniedzējiem vajadzētu būt efektīvai piekļuvei procedūrām, iespējai sadarboties un pienācīgi sazināties ar kompetentajām iestādēm, lai iesniegtu attiecīgos savas lietas faktus, un pietiekamām procesuālām garantijām, lai virzītu savu lietu visos procedūras posmos. Turklāt starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanas procedūrai parasti būtu jāparedz, ka pieteikuma iesniedzējam ir vismaz: [..], tiesības saņemt attiecīgu paziņojumu par lēmumu un par minētā lēmuma juridiskajiem un faktiskajiem iemesliem; iespēja apspriesties ar juridisko konsultantu vai citu padomdevēju; tiesības izšķirīgos procedūras brīžos saņemt informāciju par savu tiesisko stāvokli valodā, kuru viņš saprot vai kuru ir pamats uzskatīt par viņam saprotamu; un – negatīva lēmuma gadījumā – tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību tiesā.
[..]
(43)
Dalībvalstīm būtu jāizskata visi pieteikumi pēc būtības, t.i., jāizvērtē, vai attiecīgo pieteikuma iesniedzēju var atzīt par tiesīgu saņemt starptautisko aizsardzību saskaņā ar Direktīvu [2011/95], izņemot, ja šajā direktīvā paredzēts citādi, jo īpaši, ja var pamatoti pieņemt, ka cita valsts veiktu pārbaudi vai sniegtu pietiekamu aizsardzību. [..]
[..]
(50)
Tas atspoguļo Savienības tiesību pamatprincipu, ka uz lēmumiem par starptautiskās aizsardzības pieteikumiem, lēmumiem par atteikumu atsākt pieteikuma izskatīšanu pēc tās pārtraukšanas un lēmumiem par bēgļa vai alternatīvās aizsardzības statusa atņemšanu attiecina efektīvu tiesisko aizsardzību tiesā.”
9
Direktīvas 2013/32 2. pantā “Definīcijas” noteikts:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
[..]
f)
“atbildīgā iestāde” ir jebkura ar tieslietām saistīta vai administratīva struktūra dalībvalstī, kas atbildīga par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu un kas ir kompetenta, lai šādos gadījumos pieņemtu lēmumus pirmajā instancē;
[..].”
10
Direktīvas 2013/32 28. panta “Procedūra pieteikuma netiešas atsaukšanas vai atteikšanās gadījumā” 1. un 2. punktā paredzēts:
“1.   Ja pastāv vērā ņemams iemesls uzskatīt, ka pieteikuma iesniedzējs ir netieši atsaucis vai atteicies no sava pieteikuma, dalībvalstis nodrošina, ka atbildīgā iestāde pieņem lēmumu vai nu pārtraukt izskatīšanu, vai noraidīt pieteikumu, ar noteikumu, ka atbildīgā iestāde uzskata pieteikumu par nepamatotu, pamatojoties uz tā būtības atbilstīgu izskatīšanu saskaņā ar Direktīvas [2011/95] 4. pantu.
Dalībvalstis var pieņemt, ka pieteikuma iesniedzējs ir netieši atsaucis vai atteicies no sava starptautiskās aizsardzības pieteikuma, ja ir jo īpaši noskaidrots, ka:
a)
viņš nav atbildējis uz prasību sniegt informāciju, kas ir būtiska viņa pieteikumam saistībā ar Direktīvas [2011/95] 4. pantu, vai nav ieradies uz personisko interviju, kā paredzēts šīs direktīvas 14. līdz 17. pantā, ja vien pieteikuma iesniedzējs savlaicīgi pierāda, ka nav izpildījis šīs prasības no viņa neatkarīgu apstākļu dēļ;
b)
viņš ir aizbēdzis vai bez atļaujas atstājis vietu, kur dzīvoja vai tika turēts, saprātīgā laikā neinformējot par to atbildīgo iestādi, vai viņš savlaicīgi nav izpildījis ziņošanas pienākumu vai citas saistības sniegt informāciju, ja vien pieteikuma iesniedzējs pierāda, ka tas noticis no viņa neatkarīgu apstākļu dēļ.
Lai īstenotu šos noteikumus, dalībvalstis var noteikt termiņus vai izstrādāt pamatnostādnes.
2.   Dalībvalstis nodrošina, ka pieteikuma iesniedzējam, kas atkal piesakās atbildīgajā iestādē pēc tam, kad ir pieņemts lēmums pārtraukt izskatīšanu, kā minēts šā panta 1. punktā, ir tiesības pieprasīt, ka viņa lietas izskatīšana tiek atsākta, vai iesniegt jaunu pieteikumu, kuram nepiemēro 40. un 41. pantā minēto procedūru.
Dalībvalstis var paredzēt termiņu – vismaz deviņus mēnešus –, pēc kura pieteikuma iesniedzēja lietas izskatīšanu vairs nevar atsākt, vai jauno pieteikumu var uztvert kā turpmāku pieteikumu un piemērot tam 40. un 41. pantā minēto procedūru. Dalībvalstis var paredzēt, ka pieteikuma iesniedzēja lietas izskatīšanu var atsākt tikai vienu reizi.
Dalībvalstis nodrošina, ka šāda persona netiek pārvietota pretēji neizraidīšanas principam.
Dalībvalstis var ļaut atbildīgai iestādei atsākt izskatīšanu tajā posmā, kad tā tika pārtraukta.”
11
Direktīvas 2013/32 31. panta “Izskatīšanas” procedūra 8. punktā teikts:
“Dalībvalstis var paredzēt, ka izvērtēšanas procedūra saskaņā ar pamatprincipiem un garantijām, kas minētas II nodaļā, tiek paātrināta un/vai veikta pie robežas vai tranzīta zonās saskaņā ar 43. pantu, ja:
a)
pieteikuma iesniedzējs, iesniedzot savu pieteikumu un izklāstot faktus, ir norādījis tikai tos jautājumus, kas nav svarīgi izvērtēšanā par to, vai viņu var kvalificēt kā bēgli vai kā personu, kas ir tiesīga saņemt alternatīvo aizsardzību saskaņā ar Direktīvu [2011/95]; vai
b)
pieteikuma iesniedzējs ir no drošas izcelsmes valsts šīs direktīvas nozīmē; vai
c)
pieteikuma iesniedzējs ir maldinājis iestādes, iesniedzot nepatiesu informāciju vai dokumentus vai neiesniedzot atbilstīgu informāciju vai dokumentus saistībā ar savu identitāti un/vai valstspiederību, kas varētu negatīvi ietekmēt lēmumu; vai
d)
pastāv iespējamība, ka pieteikuma iesniedzējs ļaunprātīgi ir iznīcinājis vai izmetis personu apliecinošu dokumentu vai ceļošanas dokumentu, kas būtu palīdzējis noteikt viņa identitāti vai valstspiederību; vai
e)
pieteikuma iesniedzējs ir iesniedzis nepārprotami nekonsekventu un pretrunīgu, nepārprotami nepatiesu vai acīmredzami neticamu informāciju, kas ir pretrunā pietiekami pārbaudītai izcelsmes valsts informācijai, tādējādi padarot viņa prasību nepārliecinošu saistībā ar to, vai viņš ir kvalificējams kā alternatīvās aizsardzības saņēmējs saskaņā ar [Direktīvu 2011/95]; vai
f)
pieteikuma iesniedzējs ir iesniedzis turpmāku starptautiskās aizsardzības pieteikumu, kas nav nepieņemams saskaņā ar 40. panta 5. punktu; vai
g)
pieteikuma iesniedzējs iesniedz pieteikumu galvenokārt tāpēc, lai kavētu vai izjauktu agrāka vai nenovēršama lēmuma spēkā stāšanos, kā rezultātā tiktu īstenota viņa pārvietošana; vai
h)
pieteikuma iesniedzējs nelikumīgi ieceļojis dalībvalsts teritorijā vai nelikumīgi paildzinājis savu uzturēšanos un bez vērā ņemama iemesla nav sevi stādījis priekšā iestādēm vai nav sagatavojis starptautiskās aizsardzības pieteikumu cik ātri vien iespējams, ņemot vērā viņa ieceļošanas apstākļus; vai
i)
pieteikuma iesniedzējs atsakās izpildīt pienākumu nodot savu pirkstu nospiedumus [..]; vai
j)
pieteikuma iesniedzēju nopietnu iemeslu dēļ var uzskatīt par draudu dalībvalsts valsts drošībai vai sabiedriskajai kārtībai, vai pieteikuma iesniedzējs ir bijis izraidīts sabiedriskās drošības vai kārtības iemeslu dēļ saskaņā ar valsts tiesību aktiem.”
12
Direktīvas 2013/32 32. pantā “Nepamatoti pieteikumi” noteikts:
“1.   Neskarot 27. pantu, dalībvalstis var uzskatīt pieteikumu par nepamatotu tikai tādā gadījumā, ja atbildīgā iestāde ir noteikusi, ka pieteikuma iesniedzējs nav tiesīgs saņemt starptautisko aizsardzību saskaņā ar Direktīvu [2011/95].
2.   Nepamatotu pieteikumu gadījumos, uz kuriem attiecas jebkurš no apstākļiem, kas minēts 31. panta 8. punktā, dalībvalstis var arī uzskatīt pieteikumu par acīmredzami nepamatotu, ja tas ir noteikts kā tāds valsts tiesību aktos.”
13
Direktīvas 2013/32 46. pantā “Tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību” paredzēts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka pieteikuma iesniedzējiem ir tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību tiesā saistībā ar:
a)
pieņemto lēmumu par to starptautiskās aizsardzības pieteikumu, tostarp lēmumu:
i)
uzskatīt pieteikumu par nepamatotu attiecībā uz bēgļa un/vai alternatīvās aizsardzības statusu;
ii)
uzskatīt pieteikumu par nepieņemamu saskaņā ar 33. panta 2. punktu;
iii)
kas pieņemts pie dalībvalsts robežas vai tranzīta zonās, kā izklāstīts 43. panta 1. punktā;
iv)
neveikt izvērtēšanu saskaņā ar 39. pantu;
b)
atteikumu atsākt pieteikuma izvērtēšanu pēc tās pārtraukšanas saskaņā ar 27. un 28. pantu;
c)
lēmumu atņemt starptautisko aizsardzību saskaņā ar 45. pantu.
[..]
3.   Lai izpildītu 1. punkta prasības, dalībvalstis nodrošina, ka ar efektīvu tiesisko aizsardzību ir nodrošināta faktiskā un juridiskā pamatojuma pilnīga un ex nunc pārbaude, tostarp attiecīgā gadījumā pārbaude par starptautiskās aizsardzības nepieciešamību saskaņā ar Direktīvu [2011/95], vismaz attiecībā uz pārsūdzības procedūrām pirmās instances tiesā.
4.   Dalībvalstis paredz saprātīgus termiņus un citus nepieciešamus noteikumus, lai pieteikuma iesniedzējs varētu izmantot savas tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību saskaņā ar 1. punktu. Termiņi nav tādi, kas šādu izmantošanu darītu neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtinātu.
Dalībvalstis var arī paredzēt to lēmumu ex officio pārskatīšanu, kas pieņemti saskaņā ar 43. pantu.
5.   Neskarot 6. punktu, dalībvalstis ļauj pieteikuma iesniedzējiem palikt teritorijā līdz termiņam, kurā beidzas viņu iespēja izmantot tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību, un, ja šādas tiesības ir izmantotas noteiktajā termiņā – līdz tiesiskās aizsardzības iznākumam.
6.   Ja ir pieņemts lēmums:
a)
uzskatīt pieteikumu par acīmredzami nepamatotu saskaņā ar 32. panta 2. punktu vai nepamatotu pēc izvērtēšanas saskaņā ar 31. panta 8. punktu, izņemot gadījumus, kad šie lēmumi ir balstīti uz 31. panta 8. punkta h) apakšpunktā minētajiem apstākļiem;
b)
uzskatīt pieteikumu par nepieņemamu saskaņā ar 33. panta 2. punkta a), b) vai d) apakšpunktu;
c)
noraidīt pieteikuma iesniedzēja lietas izskatīšanas atsākšanu pēc tam, kad tā bijusi pārtraukta saskaņā ar 28. pantu; vai
d)
pieteikumu neizvērtēt vai neizvērtēt pilnīgi saskaņā ar 39. pantu,
tiesai pēc pieteikuma iesniedzēja pieprasījuma vai ex officio ir tiesības lemt, vai pieteikuma iesniedzējs var palikt dalībvalsts teritorijā, ja šāda lēmuma rezultātā tiek izbeigtas pieteikuma iesniedzēja tiesības palikt dalībvalstī un ja šādos gadījumos tiesības palikt dalībvalstī līdz tiesiskās aizsardzības iznākumam nav paredzētas valsts tiesību aktos.
[..]
11.   Dalībvalstis var valsts tiesību aktos arī noteikt nosacījumus, saskaņā ar kuriem var pieņemt, ka pieteikuma iesniedzējs ir nepārprotami [netieši] atsaucis vai atteicies no savas tiesiskās aizsardzības saskaņā ar 1. punktu, kā arī procedūras noteikumus, kas ir jāievēro.”
Grieķijas tiesības
Likums 3907/2011
14
Saskaņā ar Nomos 3907/2011, Idrysi Ypiresias Asylou kai Ypiresias Protis Ypodochis, prosarmogi tis ellinikis nomothesias pros tis diatakseis tis Odigias 2008/115/EK schetika me tous koinous kanones kai diadikasies sta krati‑meli gia tin epistrophi ton paranomos diamenonton ypikoon triton choron kai loipes diatakseis (Likums 3907/2011 par Patvēruma dienesta un Pirmās uzņemšanas dienesta izveidi, Grieķijas tiesību aktu saskaņošanu ar [Direktīvas 2008/115] noteikumiem un citiem noteikumiem) (2011. gada 26. janvāraFEK A’ 7) 22. panta “Brīvprātīga izceļošana” 4. punktu:
“Ja pastāv bēgšanas iespējamība vai ja trešās valsts valstspiederīgais apdraud sabiedrības drošību, sabiedrisko kārtību vai valsts drošību [..], vai ja likumīgas uzturēšanās pieteikums ir noraidīts kā acīmredzami nepamatots vai ļaunprātīgs, iestādes, kurām ir īpašā kompetence, nenosaka laikposmu brīvprātīgai izceļošanai.”
Likums 4375/2016
15
Ar Nomos 4375/2016, Organosi kai leitourgia Ypiresias Asylou, Archis Prosfygon, Ypiresias Ypodochis kai Taftopoiisis, systasi Genikis Grammateias Ypodochis, prosarmogi tis Ellinikis Nomothesias pros tis diatakseis tis Odigias 2013/32/ΕΕ tou Evropaikou Koinovouliou kai tou Symbouliou “schetika me tis koines diadikasies gia ti chorigisi kai anaklisi tou kathestotos diethnous prostasias (anadiatyposi)” (EE 2013 L 180), diatakseis gia tin ergasia dikaiouchon diethnous prostasias kai alles diatakseis (Likums 4375/2016 par patvēruma dienesta, pārsūdzību izskatīšanas iestādes un uzņemšanas un identifikācijas dienesta organizāciju un darbību, Uzņemšanas ģenerālsekretariāta izveidi, Grieķijas tiesību aktu saskaņošanu ar [Direktīvas 2013/32] noteikumiem, par starptautiskās aizsardzības saņēmēju nodarbināšanas noteikumiem un citiem noteikumiem (2016. gada 3. aprīļaFEK Α’ 51) ar grozījumi, kuri izdarīti ar Nomos 4399/2016 (Likums 4399/2016) (turpmāk tekstā – “Likums 4375/2016”), 4. panta 1. punktu, lai garantētu šīs direktīvas 46. pantā paredzēto efektīvo tiesību aizsardzību, tika izveidotas neatkarīgās pārsūdzību izskatīšanas komisijas, kuru mītnes vieta ir Atēnās, un to teritoriālā piekritība aptver visu Grieķiju. To kompetencē ir lemt par starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju iesniegtajām pārsūdzībām, lai no tiesību skatpunkta un pēc būtības izvērtētu Ypiresia Asylou (Patvēruma dienests, Grieķija) pirmajā instancē pieņemtos lēmumus, ar kuriem noraidīti šo pieteikumu iesniedzēju iesniegtie pieteikumi.
Likums 4636/2019
16
Ar Nomos 4636/2019 peri diethnous prostasias kai alles diatakseis (Likums 4636/2019 par starptautisko aizsardzību un citiem noteikumiem) (2019. gada 1. novembraFEK A’ 169), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Likums 4636/2019”), Grieķijas tiesību sistēmā transponēta Direktīva 2013/32.
17
Šī likuma 78. panta 3. un 9. punktā bija noteikts:
“3.   Pieteikuma iesniedzējiem ir pienākums nekavējoties personīgi ierasties saņēmējiestādēs, lai iesniegtu starptautiskās aizsardzības pieteikumu, kā arī ierasties jebkurā laikā, ja tie ir uzaicināti uz kompetentajām iestādēm atbilstoši šai šī likuma daļai. [..] Kad tie ir personīgi ieradušies, tiem var palīdzēt lietas vešanai pilnvaroti advokāti, kā arī citi īpaši pilnvaroti padomdevēji atbilstoši 71. panta 1. punktam. Pienākums ierasties personīgi katrā pieteikuma vai pārsūdzības izskatīšanas posmā iepriekšējā punktā minēto personu klātbūtnes dēļ netiek atcelts. Atkāpjoties no iepriekš minētā, uz neatkarīgo pārsūdzību izskatīšanas komisiju sēdēm īpaši attiecas šādi noteikumi:
a)
Ja pieteikuma iesniedzēji dzīvo uzņemšanas vai izmitināšanas struktūrās, tiem nav jāierodas personīgi. Šādos gadījumos pieteikuma iesniedzējus var vai nu pārstāvēt lietas vešanai pilnvaroti advokāti vai īpaši pilnvaroti padomdevēji, vai citas atbilstoši 71. panta 1. punktam pilnvarotas personas, vai arī tie var, izmantojot jebkurus piemērotus līdzekļus un ne vēlāk kā dienu pirms sēdes datuma, pārsūdzības izskatīšanas iestādei nogādāt uzņemšanas vai izmitināšanas struktūras uzrauga izsniegtu izziņu. Šajā izziņā jānorāda, ka pieteikuma iesniedzēji faktiski dzīvo uzņemšanas vai izmitināšanas centrā izziņas pieprasīšanas datumā. Starp šo datumu un pārsūdzības izskatīšanas sēdes datumu nedrīkst būt vairāk nekā trīs (3) dienas.
b)
Ja pieteikuma iesniedzējiem ir noteikti pārvietošanās brīvības ierobežojumi vai pienākums uzturēties noteiktā vietā atbilstoši 45. pantam, tiem nav jāierodas personīgi. Šādos gadījumos pieteikuma iesniedzējus var vai nu pārstāvēt lietas vešanai pilnvaroti advokāti vai īpaši pilnvaroti padomdevēji, vai citas atbilstoši 71. panta 1. punktam pilnvarotas personas, vai arī tie var, izmantojot jebkurus piemērotus līdzekļus un ne vēlāk kā dienu pirms sēdes datuma, pārsūdzības izskatīšanas iestādei nogādāt policijas iecirkņa vai savas dzīvesvietas iedzīvotāju apkalpošanas centra izziņu, kas apliecina, ka tie personīgi ieradušies izziņas pieprasīšanas datumā. Starp šo datumu un pārsūdzības izskatīšanas sēdes datumu nedrīkst būt vairāk nekā divas (2) dienas. Ja a) un b) apakšpunktā minētās izziņas pārsūdzības izskatīšanas iestādei nav nogādātas, uzskata, ka pieteikuma iesniedzējs ir netieši atsaucis pārsūdzību atbilstoši šī likuma 81. panta noteikumiem.
Nepārvaramas varas apstākļos, piemēram, smagas slimības, smagas fiziskas invaliditātes vai tāda nepārvarama šķēršļa gadījumā, kas liedz pieteikuma iesniedzējam ierasties personīgi, pienākums ierasties personīgi tiek apturēts tik ilgi, kamēr pastāv nepārvaramas varas apstākļi. Šādā gadījumā pieteikuma iesniedzējam ir jāiesniedz pieteikums, norādot situāciju, kas veido nepārvaramas varas apstākļus vai nepārvaramu šķērsli, kurš tam liedz ierasties personīgi, un šis pieteikums pienācīgi jāpamato ar dokumentāriem pierādījumiem un apliecinājumiem vai izziņām vai, ko izsniedzis kompetentais valsts dienests. Ja tiek konstatēti iepriekš minētie nepārvaramas varas apstākļu vai nepārvaramu šķēršļu gadījumi un ar nosacījumu, ka pieteikuma iesniedzējs personīgi ierodas kompetentajās iestādēs, šajā punktā minētās neierašanās sekas tiek atceltas.
[..]
9.   Ja nav izpildīts pienākums sadarboties ar kompetentajām iestādēm, kā tas precizēts iepriekšējos punktos, un it īpaši, ja attiecīgā persona nesazinās vai nesadarbojas ar iestādēm, lai ļautu konstatēt pieteikuma izskatīšanai nepieciešamo informāciju, un tādējādi tiek kavēta starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanas procedūru efektīva norise, minētais pieteikums vai pārsūdzība tiek uzskatīti par netieši atsauktiem atbilstoši šī likuma 81. panta noteikumiem.”
18
Minētā likuma 81. pantā bija teikts:
“1.   Ja ir nopietns iemesls uzskatīt, ka pieteikuma iesniedzējs pieteikumu netieši atsaucis, iestādes, kuru kompetencē ir pieņemt lēmumu, veic tā atbilstīgu izskatīšanu pēc būtības atbilstoši šī likuma 4. pantam, pamatojoties uz dienesta rīcībā esošo informāciju, un, ja šīs iestādes uzskata, ka pieteikums nav pamatots, tās to noraida. Ja pieteikuma pienācīga izskatīšana pēc būtības, balstoties uz dienesta rīcībā esošo informāciju un atbilstoši iepriekšējam punktam nav iespējama, kompetentās iestādes pārtrauc izskatīt pieteikumu un pieņem lēmumu par pārtraukšanu. Lēmumā, ar kuru tiek paziņots par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanas pārtraukšanu, vienlaikus tiek noteikta pieteikuma iesniedzēja atgriešana atbilstoši Likuma 3907/2011 un Likuma 3386/2005 noteikumiem. Iepriekš minētie akti tiek paziņoti atbilstoši šī likuma 82. panta noteikumiem.
2.   Uzskata, ka notikusi netieša atsaukšana, it īpaši tad, ja ir konstatēts, ka pieteikuma iesniedzējs:
a)
nav atbildējis uz pieprasījumiem sniegt attiecībā uz tā pieteikumu būtisku informāciju [..]; vai
b)
nav ieradies uz personisko interviju vai [neatkarīgās] pārsūdzību izskatīšanas komisijas sēdi atbilstoši šī likuma 77. un 97. pantam, lai gan ticis pienācīgi uzaicināts; vai
c)
ir aizbēdzis no vietas, kur ticis aizturēts [..];
d)
ir atstājis vietu, kur dzīvoja, nesaņēmis kompetento iestāžu atļauju vai neinformējis tās, lai gan viņam bija pienākums to darīt, vai, nesaņemot kompetento saņēmējiestāžu atļauju, atstājis valsti; vai
e)
nav izpildījis pienākumus, kas izriet no šī likuma 78. panta, vai nav ievērojis pienākumu regulāri ierasties iestādēs vai citas saistības sniegt informāciju, [..] vai
f)
nav ieradies uz starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja kartes atjaunošanu [ne vēlāk kā] nākamajā dienā pēc tās derīguma termiņa beigām atbilstoši 70. pantam; vai
g)
nesadarbojas ar iestādēm, pārkāpjot pienākumu sadarboties atbilstoši 78. pantam;
[..]
3.   Pieteikuma iesniedzējs atbilstoši šī likuma 92. pantam par šī panta 1. punktā minētajiem noraidošajiem lēmumiem var iesniegt pārsūdzību neatkarīgajās pārsūdzību izskatīšanas komisijās.
4.   Ja ir pieņemts lēmums par pārtraukšanu 1. punkta izpratnē, pieteikuma iesniedzējam ir tiesības deviņu (9) mēnešu laikā no lēmuma par pārtraukšanu pieņemšanas datuma vienu reizi lūgt izdevējiestādei turpināt viņa lietas izskatīšanas procedūru vai arī tiesības iesniegt jaunu pieteikumu, uz kuru neattiecas 89. pantā minētā [turpmāku pieteikumu] procedūra. Pieteikuma iesniedzēju neizraida no valsts, un atgriešanas lēmumu neizpilda, kamēr nav pieņemts galīgais lēmums par šo pieteikumu.”
19
Likuma 4636/2019 92. panta “Pārsūdzības tiesības” 1. un 4. punktā bija paredzēts:
“1.   Pieteikuma iesniedzējam ir tiesības Likuma Nr. 4375/2016 4. pantā minētajā iestādē, kas atbildīga par pārsūdzības izskatīšanu, iesniegt Likuma Nr. 4375/2016 7. panta 5. punktā minēto administratīvo pārsūdzību:
a)
par lēmumu, ar kuru starptautiskās aizsardzības pieteikums noraidīts kā nepamatots parastajā procedūrā vai atcelts starptautiskās aizsardzības statuss, kā arī par lēmumu, ar ko piešķirts starptautiskās aizsardzības statuss, savukārt pieteikuma iesniedzējam atteikts atzīt bēgļa statusu, trīsdesmit (30) dienu laikā no lēmuma paziņošanas datuma vai datuma, kad atbilstoši 82. panta 5. punktam tiek uzskatīts, ka pārsūdzības iesniedzējs par to uzzinājis;
b)
par lēmumu, ar kuru starptautiskās aizsardzības pieteikums noraidīts kā nepieņemams vai noraidīts paātrinātajā procedūrā [..];
[..].
4.   Ja pārsūdzība tiek noraidīta, pieteikuma iesniedzēju – ja vien viņš nav nepilngadīgais bez pavadības – aiztur aizturēto ārvalstnieku izmitināšanas centrā pirms izceļošanas līdz brīdim, kad tas tiek izraidīts vai tiek galīgi apmierināts tā pieteikums. Turpmāka pieteikuma un/vai atcelšanas prasības un/vai apturēšanas prasības iesniegšana ipso iure neizraisa aizturēšanas atcelšanu.”
20
Saskaņā ar šī likuma 95. panta 1. punktu:
“Kad pārsūdzība iesniegta, kompetentā saņēmējiestāde tajā pašā dienā informē pieteikuma iesniedzēju par datumu, kad notiks pārsūdzības izskatīšanas sēde.”
21
Minētā likuma 97. panta 2. punktā bija noteikts:
“Procedūrā neatkarīgajās pārsūdzību izskatīšanas komisijās pārsūdzības iesniedzējs obligāti ierodas personīgi vai ar lietas vešanai pilnvarota advokāta starpniecību, ievērojot 78. panta 3. punktu. Ja pieteikuma iesniedzējs neierodas personīgi vai neiesniedz 78. panta 3. punktā minēto izziņu, tiek uzskatīts, ka tas pārsūdzību iesniedzis tikai tādēļ, lai aizkavētu vai apgrūtinātu agrāka vai nenovēršama lēmuma par izraidīšanu vai jebkāda cita veida pārvietošanu izpildi, un tā pārsūdzība tiek noraidīta kā acīmredzami nepamatota.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
22
Irākas valstspiederīgais FO 2019. gada 28. februārī iesniedza starptautiskās aizsardzības pieteikumu Perifereiako Grafeio Asylou Samou (Samas Reģionālais patvēruma birojs, Grieķija), pamatojoties uz to, ka izcelsmes valstī ir apdraudēta viņa dzīvība.
23
Intervijā, kas notika 2020. gada 24. februārī Perifereiako Grafeio Asylou Thessalonikis (Saloniku Reģionālais patvēruma birojs, Grieķija), FO precizēja, ka viņam bijušas romantiskas attiecības ar jaunu sievieti un tāpēc šīs sievas ģimenes loceklis viņam uzbrucis un viņu ievainojis ar šaujamieroci. FO par šo incidentu esot ziņojis policijai, bet tā neesot veikusi nekādus pasākumus. Tā kā FO pēc minētā starpgadījuma turpinājis attiecības ar minēto sievieti, viņas cilts attiecībā uz FO pieņēmusi lēmumu, pieprasot viņa nonāvēšanu. Administratīvās procedūras laikā, kurā tika izskatīts viņa starptautiskās aizsardzības pieteikums, FO iesniedza ar 2018. gada 1. oktobri datētu dokumentu, kas saskaņā ar tam pievienoto neoficiālo tulkojumu adresēts “visām ciltīm, uzdodot pieteikuma iesniedzēju nonāvēt ar cilti saistīta pārkāpuma dēļ”.
24
Ar 2020. gada 18. maija lēmumu Saloniku Reģionālais patvēruma birojs FO iesniegto starptautiskās aizsardzības pieteikumu noraidīja, pamatojoties uz to, ka viņa apgalvojumi par attiecībām ar jaunu sievieti un iemesli, kuru dēļ viņš esot bijis spiests pamest savu valsti, neesot ticami. Ar 2018. gada 1. oktobri datētais dokuments, kurā it kā esot uzdots FO nonāvēt, netika atzīts par pārliecinošu pierādījumu, ņemot vērā, ka tajā izvirzītie apgalvojumi esot nekonkrēti un neesot iespējams pārbaudīt dokumenta autentiskumu.
25
Ar pilnvarota advokāta palīdzību FO 2021. gada 27. augustā par šo lēmumu iesniedza administratīvo pārsūdzību Neatkarīgajā pārsūdzību izskatīšanas komisijā Nr. 3. Pārsūdzības iesniegšanas brīdī viņš tika informēts, pirmkārt, ka tās izskatīšanas datums ir 2021. gada 11. oktobris, otrkārt, ka šāda veida pārsūdzības izskatīšanas procedūra parasti ir rakstveida, bet, ja viņš tiks uzaicināts uz mutisku uzklausīšanu, viņš par to tikšot informēts vismaz desmit darbdienas pirms viņa pārsūdzības izskatīšanas dienas un, treškārt, ka pat tad, ja viņš netiktu uzaicināts uz sēdi, viņam katrā ziņā šīs pārsūdzības izskatīšanas dienā plkst. 9.30 jāierodas šajā komisijā, ja vien viņš likumīgi neuzturas uzņemšanas un identifikācijas centrā vai viņam nav noteikts pasākums, kas ietver pārvietošanās ierobežojumu vai pienākumu uzturēties noteiktā vietā ārpus Atikas reģiona (Grieķija).
26
Pārsūdzības izskatīšanas sēdes dienā FO personīgi neieradās Neatkarīgajā pārsūdzību izskatīšanas komisijā Nr. 3. Līdz ar to, pārliecinājusies, ka pieteikuma iesniedzējs nedzīvo uzņemšanas un identifikācijas centrā, ka viņam nav noteikts pārvietošanās ierobežojuma pasākums un ka šķietami nav arī nepārvaramas varas apstākļu, kas padarītu neiespējamu viņa ierašanos sēdē, šī komisija, balstoties uz Likuma 4636/2019 97. panta 2. punktu, pārsūdzību noraidīja kā acīmredzami nepamatotu, neizskatot lietu pēc būtības. Turklāt tā atbilstoši Likuma 3907/2011 22. panta 4. punktam attiecībā uz FO noteica atgriešanas pasākumu, neparedzot termiņu brīvprātīgai izceļošanai no valsts.
27
FO cēla atcelšanas prasību Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis (Saloniku Pirmās instances administratīvā tiesa, Grieķija), kas ir iesniedzējtiesa, apgalvojot, ka Neatkarīgā pārsūdzību izskatīšanas komisija Nr. 3. esot prettiesiski noraidījusi viņa pārsūdzību tikai tāpēc, ka viņš nav piedalījies tās izskatīšanas sēdē, un ka nav pietiekami izvērtēta pārsūdzības pamatotība, lai gan viņš uz sēdi nav varējis ierasties finansiālu grūtību dēļ, kas viņam liegušas no Salonikiem, kur viņš dzīvo, doties uz Atēnām (Grieķija).
28
Iesniedzējtiesa iesākumā norāda, ka neatkarīgo pārsūdzību izskatīšanas komisijas ar Likuma 4375/2016 4. panta 1. punktu tikušas izveidotas, lai garantētu Direktīvas 2013/32 46. pantā un Hartas 47. pantā nostiprinātās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību personām, uz kurām attiecas lēmumi, ar ko atteikta lūgtā starptautiskā aizsardzība. Tā uzskata, ka, ņemot vērā judikatūru, kas izriet no 2013. gada 31. janvāra sprieduma D. un A. (C‑175/11, EU:C:2013:45), šīs komisijas ir “tiesas” šīs direktīvas 46. panta izpratnē.
29
Kad tas ir precizēts, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai pienākums personīgi ierasties minētajās komisijās un šī pienākuma neievērošanas sekas, kas paredzētas valsts tiesību aktos, ir saderīgas ar Direktīvas 2013/32 46. pantu un – tā kā šajā direktīvā nav īpaša noteikuma par starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju ierašanos tiesu iestādē, kas izskata lietu, – ar līdzvērtības un efektivitātes principiem.
30
Šajā ziņā tā norāda, pirmām kārtām, ka Direktīvas 2013/32 46. panta 1. un 3. punktā prasīts, lai tiesa, kurā vērsies starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējs, veiktu faktiskā un juridiskā pamatojuma pilnīgu un ex nunc pārbaudi, kas pamatlietā aplūkotajos valsts tiesību aktos neesot garantēta, ja pieteikuma iesniedzējs personīgi neierodas neatkarīgajās pārsūdzību izskatīšanas komisijās, jo šādā gadījumā pārsūdzība tiek noraidīta kā acīmredzami nepamatota, to neizskatot pēc būtības.
31
Otrām kārtām, iesniedzējtiesai nav skaidrs, vai līdzvērtības principa piemērošanai procedūra, kura noris šādās komisijās, jāsalīdzina ar procedūru, kas paredzēta citās administratīvajās iestādēs, kuras izskata administratīvās pārsūdzības, vai ar procedūru, kas piemērojama pārsūdzībai pēc būtības vai atcelšanas prasībai administratīvajā tiesā. Tā precizē, ka nevienā no šiem abiem gadījumiem attiecīgajai personai nav personīgi jāierodas, kad tiek izskatīta tā pārsūdzība, bet ka to var pārstāvēt citastarp pilnvarots advokāts.
32
Trešām kārtām, attiecībā uz efektivitātes principu iesniedzējtiesa norāda, ka Likuma 4636/2019 97. panta 2. punkta mērķis ir dot iespēju neatkarīgajām pārsūdzību izskatīšanas komisijām pārliecināties, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēji saglabā ieinteresētību to pārsūdzību iznākumā un ka tie joprojām atrodas Grieķijas teritorijā, tādēļ, lai izvairītos no tādu pieteikumu izskatīšanas pēc būtības, kuriem attiecībā uz šiem pieteikuma iesniedzējiem zudis priekšmets, un lai paātrinātu citu pārsūdzību izskatīšanu. Tomēr šai tiesai nav skaidrs, vai šī tiesību norma – ar ko pieteikuma iesniedzējiem, uz kuriem neattiecas neviens no šī likuma 78. panta 3. punktā minētajiem izņēmumiem, ir noteikts pienākums no jebkuras vietas Grieķijā doties uz šo komisiju mītnes vietu Atēnās, nesniedzot tiem iespēju tikt pārstāvētiem ar advokāta vai citas personas starpniecību un šī pienākuma neievērošanas gadījumā paredzot pieņēmumu, ka pārsūdzība iesniegta ļaunprātīgi, – nepadara Savienības tiesību piemērošanu neiespējamu vai pārmērīgi grūtu un nerada minētajiem pieteikuma iesniedzējiem nesamērīgu slogu.
33
Šajā ziņā iesniedzējtiesa apgalvo – lai gan Likuma 4636/2019 97. panta 2. punktā šādos gadījumos paredzēts pārsūdzību noraidīt kā acīmredzami nepamatotu, Direktīvā 2013/32 dalībvalstīm sniegta iespēja gadījumā, ja nav ievērots kāds no šajā direktīvā minētajiem pienākumiem atbildēt iestādēm, ieviest pieņēmumu, ka starptautiskās aizsardzības pieteikums netieši atsaukts. Proti, saskaņā ar minēto direktīvu lai šādu pieteikumu varētu noraidīt kā acīmredzami nepamatotu, tam esot jābūt vismaz nepamatotam.
34
Turklāt saskaņā ar Direktīvas 2008/115 7. panta 4. punktu un 11. panta 1. punkta a) apakšpunktu tas, ka šāds pieteikums tiek noraidīts kā acīmredzami nepamatots, liedzot piešķirt termiņu brīvprātīgai izceļošanai un izraisot arī ieceļošanas aizlieguma noteikšanu trešās valsts valstspiederīgajam. Bez tam, lai gan Direktīvas 2013/32 46. panta 11. punktā noteikts, ka dalībvalstis var valsts tiesību aktos paredzēt nosacījumus, kuri ļauj pieņemt, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējs ir nepārprotami atsaucis vai atteicies no savas tiesiskās aizsardzības, kā arī procedūras noteikumus, kas jāievēro, šajā direktīvā neesot nevienas tiesību normas par iespēju pārsūdzības noraidīt kā acīmredzami nepamatotas.
35
Šādos apstākļos Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis (Saloniku Pirmās instances administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Ņemot vērā Direktīvas 2013/32 46. pantā minētā tiesību aizsardzības līdzekļa nozīmīgumu, vai likumdevējs var izsecināt pieņēmumu, ka pārsūdzība ir iesniegta ļaunprātīgi un līdz ar to noraidāma kā acīmredzami nepamatota bez lietas pilnīgas un ex nunc izskatīšanas (tas nozīmē arī brīvprātīgas izceļošanas laika posma nenoteikšanu saskaņā ar Likuma 3907/2011 22. panta 4. punktu un Direktīvas 2008/115 7. pantu) ar pamatojumu, ka [starptautiskās aizsardzības] pieteikuma iesniedzējs nav personīgi ieradies uz komisijas sēdi, kurā izskatīja lietu?
2)
a)
Ja tiktu nospriests, ka uz jautājumu ir attiecināms dalībvalstu procesuālās autonomijas princips, vai līdzvērtības principa pārbaudes kontekstā par līdzīgiem noteikumiem būtu jāuzskata tie valsts procesuālie noteikumi, ar kuriem reglamentē lietu izskatīšanu administratīvajās komisijās, kas izskata pārsūdzības saskaņā ar valsts tiesību aktiem, vai arī tie procesuālie noteikumi, ar kuriem reglamentē prasību pēc būtības (vai prasību par atcelšanu) celšanu administratīvajās tiesās?
b)
Vai noteikums par pienākumu ierasties personīgi (vai nosūtīt Likuma 4636/2019 78. panta 3. punktā minēto izziņu gadījumos, kad tas ir paredzēts) ir saderīgs ar Savienības tiesībās paredzēto efektivitātes principu un it īpaši ar tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību efektīvu izmantošanu? Šajā kontekstā tiek arī jautāts, vai ir būtiski, pirmkārt, vai Likuma 4636/2019 97. panta 2. punktā minēto pārsūdzības tiesību ļaunprātīgas izmantošanas pieņēmums atbilst kopīgās pieredzes atziņām un, otrkārt, ka starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanas (pirmajā instancē) kontekstā tāda pati rīcība rada pieņēmumu par pieteikuma atsaukšanu klusējot un nevis izraisa to, ka tā tiek noraidīta kā acīmredzami nepamatota?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ievada apsvērumi
36
Tā kā iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot par to valsts tiesību aktu saderību, ar kuriem ieviests Direktīvas 2013/32 46. pants, kas paredz pārsūdzības procedūru par tādas iestādes lēmumiem, kuras kompetencē ir pirmajā instancē lemt par starptautiskās aizsardzības pieteikumiem, iesākumā jāpārbauda, vai neatkarīgās pārsūdzību izskatīšanas komisijas, kas Likuma 4399/2016, ar ko grozīts Likums 4375/2016, paskaidrojuma rakstā par 86. pantu kvalificētas kā “ar tieslietām saistītas” struktūras, kuras izveidotas ar pēdējā minētā likuma 4. panta 1. punktu, var tikt uzskatītas par “tiesām ” šīs direktīvas 46. panta 1. punkta izpratnē, kuras ļauj nodrošināt tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību.
37
Šajā ziņā iesniedzējtiesa precizē, ka, lai gan neatkarīgās pārsūdzību izskatīšanas komisijas netiek uzskatītas par tiesām valsts tiesību sistēmas izpratnē, tās īsteno tiesas funkcijas, un to nevarot atspēkot fakts, ka par šo komisiju aktiem var celt atcelšanas prasību kompetentajās administratīvajās tiesās, uz kuru spriedumiem attiecas izpildes pienākums.
38
Vispirms jānorāda, ka Direktīvas 2013/32 46. panta 1. punktā paredzēts – dalībvalstis nodrošina, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem ir tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā saistībā ar dažādiem aktiem, kas attiecas uz to starptautiskās aizsardzības pieteikumiem, tostarp lēmumiem noraidīt šādus pieteikumus kā nepamatotus. Piedevām, kā teikts Direktīvas 2013/32 50. apsvērumā – tas atspoguļo Savienības tiesību pamatprincipu, ka citastarp uz lēmumiem par starptautiskās aizsardzības pieteikumiem jāattiecina efektīva tiesību aizsardzība tiesā.
39
Šajā ziņā, lai noteiktu, vai struktūra ir “tiesa” efektīvas tiesību aizsardzības īstenošanai attiecībā uz atbildīgās iestādes lēmumiem Padomes Direktīvas 2005/85/EK (2005. gada 1. decembris) par minimāliem standartiem attiecībā uz dalībvalstu procedūrām, ar kurām piešķir un atņem bēgļa statusu (OV 2005, L 326, 13. lpp.), izpratnē, Tiesa atsaukusies uz tiem pašiem kritērijiem, kas izstrādāti, lai novērtētu, vai iesniedzējai struktūrai ir “tiesas” raksturs LESD 267. panta izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 31. janvāris, D. un A., C‑175/11, EU:C:2013:45, 83. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra), ņemot vērā, ka šīs direktīvas 27. apsvēruma pirmajā teikumā bija ietverta skaidra atsauce uz “ties[u LESD 267.] panta nozīmē”. Tas, ka Direktīvas 2013/32 50. apsvērumā šāda atsauce nav ietverta, šajā vērtējumā neko nemaina.
40
Līdz ar to saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, vērtējot, vai kompetentajai struktūrai ir “tiesas” raksturiezīmes, jāņem vērā virkne aspektu, piemēram, vai iestāde izveidota ar likumu, vai tā ir pastāvīga, vai tās pieņemtie nolēmumi ir saistoši, vai procedūra tajā notiek atbilstoši sacīkstes principam, vai šī struktūra piemēro tiesību normas, kā arī vai tā ir neatkarīga (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1997. gada 17. septembris, Dorsch Consult, C‑54/96, EU:C:1997:413, 23. punkts, un 2024. gada 7. maijs, NADA u.c., C‑115/22, EU:C:2024:384, 35. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
41
Šajā gadījumā ar valsts tiesisko regulējumu, kas piemērojams pamatlietā, izveidotas neatkarīgās pārsūdzību izskatīšanas komisijas, kuru kompetencē ir lemt par starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju pārsūdzībām, lai no tiesību un faktu skatpunkta pārbaudītu pirmajā instancē pieņemtos lēmumus, ar kuriem noraidīti to pieteikumi.
42
Šajā ziņā no iesniedzējtiesas sniegtās informācijas vispirms izriet, ka visas šīs komisijas galvenokārt sastāv no parasto administratīvo tiesu tiesnešiem, kuru pilnvaru termiņš ir trīs gadi un kuri savu pienākumu izpildē ir personīgi un funkcionāli neatkarīgi. Turklāt minētajām komisijām ir trešās personas statuss attiecībā pret lietas dalībniekiem pārsūdzībā, kuru tās izskata, un neviens no to locekļiem nepārstāv administrāciju; tādējādi tiek garantēta objektivitātes principa ievērošana. Turklāt procedūrā, kas tajās notiek, tiek ievērotas tiesības tikt uzklausītam, kā arī tiesības uz aizstāvību, un vienlaikus tiek ņemtas vērā starptautiskās aizsardzības procedūras īpatnības, kas ietver konfidencialitātes ievērošanu. Visbeidzot, šo komisiju lēmumi tiek pieņemti pēc padziļinātas izvērtēšanas no tiesību un faktu skatpunkta un ietver visaptverošu, specifisku un konkrētu pamatojumu. Šie lēmumi ir saistoši lietas dalībniekiem, tostarp kompetentajam ministram, un tos var apstrīdēt tikai, ceļot atcelšanas prasību administratīvajās tiesās.
43
Runājot it īpaši par neatkarības kritēriju, jānorāda – tas, ka uz neatkarīgo pārsūdzību komisiju aktiem attiecas parasto administratīvo tiesu īstenota pārbaude tiesā, pats par sevi var pasargāt šīs komisijas no iespējama kārdinājuma padoties, kad tās piedzīvo ārēju iejaukšanos vai spiedienu, kas var apdraudēt to locekļu neatkarību (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2013. gada 31. janvāris, D. un A., C‑175/11, EU:C:2013:45, 103. punkts).
44
Šādos apstākļos, neskarot pārbaudi, kas jāveic iesniedzējtiesai, jākonstatē, ka neatkarīgās pārsūdzību izskatīšanas komisijas, kuras izveidotas ar pamatlietā aplūkotajiem valsts tiesību aktiem, lai izskatītu starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju pārsūdzības par tādiem lēmumiem, kas pieņemti attiecībā uz viņiem, atbilst nepieciešamajiem nosacījumiem, lai tās varētu uzskatīt par “tiesām” Direktīvas 2013/32 46. panta izpratnē. Proti, ne iesniedzējtiesas sniegtajā informācijā, ne Grieķijas valdības un Eiropas Komisijas izvirzītajos argumentos nav ietverti elementi, kas varētu atspēkot šo vērtējumu no to kritēriju skatpunkta, kuri izriet no Tiesas pastāvīgās judikatūras, kas atgādināta šī sprieduma 40. punktā.
Par uzdotajiem jautājumiem
45
Uzdodot abus jautājumus, kas jāizvērtē kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2013/32 46. pants Hartas 47. panta gaismā jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kas – gadījumā, ja starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējs nav ievērojis procesuālo pienākumu personīgi ierasties tiesā, kuras kompetencē ir lemt par tā iesniegto pārsūdzību attiecībā uz lēmumu, ar ko noraidīts tā pieteikums, – ievieš pieņēmumu, ka pārsūdzība iesniegta ļaunprātīgi, un paredz, ka tā jānoraida kā acīmredzami nepamatota, neveicot izskatīšanu pēc būtības.
46
Šajā gadījumā iesniedzējtiesas šaubas par Savienības tiesību interpretāciju izriet no tā, ka atbilstoši valsts tiesību aktiem, ar ko transponēts Direktīvas 2013/32 46. pants, gadījumā, kad starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējs nav ievērojis procesuālo pienākumu personīgi ierasties tiesā, kuras kompetencē ir lemt par tā iesniegto pārsūdzību attiecībā uz lēmumu, ar ko noraidīts tā pieteikums, tiek uzskatīts, ka pārsūdzība iesniegta tikai tādēļ, lai aizkavētu vai apgrūtinātu agrāka vai nenovēršama lēmuma par izraidīšanu vai jebkāda cita veida pārvietošanu izpildi, un tā ir jānoraida kā acīmredzami nepamatota. Tomēr, kā norāda iesniedzējtiesa, personīgu neierašanos kompetentajā tiesā var izraisīt iemesli, kas nav saistīti ar nodomu aizkavēt vai apgrūtināt tāda agrāka vai nenovēršama lēmuma izpildi, ar kuru uzdota pieteikuma iesniedzēja izraidīšana vai jebkāda cita veida pārvietošana. Turklāt iesniedzējtiesa uzskata, ka saskaņā ar Direktīvu 2013/32 no tā, ka šis pieteikuma iesniedzējs nav ievērojis pienākumu ierasties iestādēs, izriet pieņēmums, ka starptautiskās aizsardzības pieteikums netieši atsaukts, nevis šī pieteikuma noraidīšana, to atzīstot par acīmredzami nepamatotu.
47
Vispirms jānorāda, ka Direktīvas 2013/32 46. panta 1. punktā dalībvalstīm noteikts pienākums nodrošināt starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā saistībā ar lēmumiem par to pieteikumiem, tostarp lēmumiem, ar kuriem starptautiskās aizsardzības pieteikums ir noraidīts kā nepamatots, tomēr nav izsmeļoši definēti procesuālie noteikumi, kas reglamentē šo pārsūdzību.
48
Turpinot – Direktīvas 2013/32 46. panta 3. punktā, kuras mērķis ir precizēt tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tvērumu, teikts – lai izpildītu tās 46. panta 1. punkta prasības, dalībvalstīm jānodrošina, ka tiesā, kurā apstrīdēts lēmums par starptautiskās aizsardzības pieteikumu, tiek veikta “faktiskā un juridiskā pamatojuma pilnīga un ex nunc pārbaude, tostarp attiecīgā gadījumā pārbaude par starptautiskās aizsardzības nepieciešamību saskaņā ar Direktīvu [2011/95]”. (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 25. jūlijs, Alheto, C‑585/16, EU:C:2018:584, 105. un 106. punkts).
49
Konkrēti, atbilstoši Direktīvas 2013/32 46. panta 3. punktam, pamatojoties uz starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja iesniegto pārsūdzību, tiesai jāpārbauda visi faktiskie un tiesiskie apstākļi, kuri tai ļauj veikt attiecīgās lietas aktualizētu novērtējumu, lai varētu veikt starptautiskās aizsardzības pieteikuma pilnīgu apstrādi un lieta nebūtu jānodod atpakaļ atbildīgajai iestādei. Šāda interpretācija sekmē Direktīvā 2013/32 izvirzīto mērķi, proti, garantēt, lai šādi pieteikumi tiktu apstrādāti cik drīz vien iespējams, neskarot pieteikumu atbilstīgu un pilnīgu izskatīšanu (spriedums, 2024. gada 8. februāris, Bundesrepublik Deutschland (Turpmāka pieteikuma pieņemamība), C‑216/22, EU:C:2024:122, 58. punkts un tajā minētā judikatūra).
50
Visbeidzot, ar Direktīvas 2013/32 46. panta 4. punkta pirmo teikumu dalībvalstu ziņā atstāts paredzēt nepieciešamos noteikumus, lai starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēji varētu īstenot savas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību (spriedums, 2020. gada 9. septembris, Ģenerālkomisārs bēgļu un bezvalstnieku jautājumos (Secīga pieteikuma noraidīšana – Prasības celšanai noteiktais termiņš), C‑651/19, EU:C:2020:681, 33. punkts).
51
Lai gan, ja attiecīgajā jautājumā nav Savienības tiesiskā regulējuma, katras dalībvalsts tiesību sistēmā saskaņā ar dalībvalstu procesuālās autonomijas principu un ar nosacījumu, ka tiek ievēroti līdzvērtības un efektivitātes principi, jānosaka to pārsūdzību procesuālā kārtība, kuras tiek iesniegtas, lai nodrošinātu attiecīgajām personām no Savienības tiesību sistēmas izrietošo tiesību aizsardzību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 3. aprīlis, Barouk, C‑283/24, EU:C:2025:236, 37. punkts), tomēr dalībvalstis ir atbildīgas par to, lai katrā gadījumā tiktu nodrošināts, ka attiecībā uz šīm tiesībām tiek ievērotas tiesības uz efektīvu aizsardzību tiesā, kas garantētas ar Hartas 47. pantu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 14. maijs, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU un C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 142. punkts un tajā minētā judikatūra).
52
Tāpēc Direktīvas 2013/32 46. pantā paredzētās pārsūdzības iezīmes jānosaka atbilstoši Hartas 47. pantam, ar ko ikvienai personai, kuras tiesības un brīvības, kas garantētas Savienības tiesībās, ir tikušas pārkāptas, ir nostiprinātas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību. No tā izriet, ka ikvienai dalībvalstij, kurai ir saistoša šī direktīva, savas valsts tiesības ir jāpielāgo tā, lai starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēji varētu īstenot savas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, kas garantētas minētajā 47. pantā un konkretizētas Direktīvas 2013/32 46. pantā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 8. februāris, Bundesrepublik Deutschland (Turpmāka pieteikuma pieņemamība), C‑216/22, EU:C:2024:122, 61. punkts un tajā minētā judikatūra).
53
Šajā gadījumā Likuma 4636/2019 92. pantā, ar kuru valsts tiesību sistēmā transponēts Direktīvas 2013/32 46. pants, paredzētas starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja tiesības iesniegt pārsūdzību par lēmumu, ar kuru noraidīts tā pieteikums. Šī likuma 97. pantā reglamentēta šīs pārsūdzības izskatīšanas procedūra neatkarīgajās pārsūdzību izskatīšanas komisijās. Saskaņā ar šī 97. panta 2. punktu starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem ir pienākums neatkarīgi no to uzturēšanās vietas Grieķijā doties uz šo komisiju mītni, lai ierastos tajās, ja vien uz tiem neattiecas kāds no šī likuma 78. panta 3. punktā paredzētajiem izņēmumiem. Taču visu minēto komisiju mītnes vieta ir Atēnās. Turklāt minētā likuma 97. panta 2. punkta otrajā teikumā kā pienākuma ierasties personīgi neievērošanas tiesiskās sekas ir paredzēts, ka tiek uzskatīts – pieteikuma iesniedzējs pārsūdzību iesniedzis tikai tādēļ, lai aizkavētu vai apgrūtinātu agrāka vai nenovēršama lēmuma par izraidīšanu vai jebkāda cita veida pārvietošanu izpildi, un tā pārsūdzība tiek noraidīta kā acīmredzami nepamatota.
54
Ir tiesa, ka, ieviešot šo procesuālo prasību un paredzot, ka tās neizpilde izraisa šādas sekas, pamatlietā aplūkotajā tiesiskajā regulējumā ir tikai definēts noteikums attiecībā uz to, kā īstenojama pieteikuma iesniedzēju pārsūdzība par lēmumu, ar kuru noraidīts to starptautiskās aizsardzības pieteikums. Tomēr šis noteikums var ierobežot šo pieteikumu iesniedzēju tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, jo ar to tiem tiek paredzēta prasība saistībā ar viņu fizisku klātbūtni procedūrā neatkarīgo pārsūdzību izskatīšanas komisijās, kuras izskata lietu, pretējā gadījumā piemērojot pieņēmumu, ka to pieteikumi ir netieši atsaukti, un šos pieteikumus noraidot kā acīmredzami nepamatotus bez izskatīšanas pēc būtības.
55
Turklāt ar Hartas 52. panta 1. punktu tiek pieļauts, ka tajā nostiprināto tiesību un brīvību izmantošanai var tikt paredzēti ierobežojumi, ja vien, pirmkārt, šie ierobežojumi tiek noteikti tiesību aktos, otrkārt, tajos tiek respektēta šo tiesību un brīvību būtība un, treškārt, ievērojot samērīguma principu, tie ir nepieciešami un patiešām atbilst vispārējas nozīmes mērķiem, ko atzinusi Savienība, vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības (spriedums, 2020. gada 6. oktobris, État luxembourgeois (Tiesības apstrīdēt tiesā informācijas sniegšanas pieprasījumu nodokļu jomā), C‑245/19 un C‑246/19, EU:C:2020:795, 51. punkts).
56
Šajā ziņā jānorāda, ka, lai gan Direktīvā 2013/32 nav paredzētas īpašas prasības attiecībā uz procesuālajiem pienākumiem, kādi ir pieteikuma iesniedzējam, kad tiek izskatīta tā pārsūdzība par lēmumu, ar kuru noraidīts tā starptautiskās aizsardzības pieteikums, piemēram, par personīgu ierašanos, vai uz šo pienākumu neievērošanas sekām, ar Direktīvas 2013/32 46. panta 11. punktu dalībvalstīm pieļauts valsts tiesību aktos paredzēt nosacījumus, saskaņā ar kuriem var pieņemt, ka pieteikuma iesniedzējs ir netieši atsaucis vai atteicies no savas tiesību aizsardzības saskaņā ar 1. punktu, kā arī procedūras noteikumus, kas jāievēro.
57
Kā izriet no iesniedzējtiesas nolēmuma, pamatlietā aplūkotajā valsts tiesiskajā regulējumā paredzētā procesuālā prasība un no tās neievērošanas izrietošās sekas ir vērstas uz to, lai nodrošinātu, ka prasītājiem ir reāla ieinteresētība pārsūdzības iesniegšanā, jo tiek pārbaudīts, vai pārsūdzības izskatīšanas brīdī tie atrodas valsts teritorijā, un tādējādi veicinātu efektīvu un ātru procedūras norisi kompetentajā tiesā. Šādu pārsūdzību ātras izskatīšanas un tiesu sistēmas efektivitātes saglabāšanas mērķi ir leģitīmi mērķi, jo tie veicina to, ka tiesneši, kas izskata šīs pārsūdzības, koncentrējas uz tām, kuras iesnieguši pieteikuma iesniedzēji, kuriem ir reāla ieinteresētība to pārsūdzības iznākumā. Tādējādi tie ir leģitīmi mērķi un pamato tāda pieņēmuma ieviešanu kā pamatlietā aplūkotais, kas atbilst gan dalībvalstu, gan šādas aizsardzības pieteikuma iesniedzēju interesēm, kā precizēts šīs direktīvas 18. apsvērumā.
58
Proti, Tiesa jau atzinusi, ka procesuālie noteikumi, kas nodrošina acīmredzami nepamatotu starptautiskās aizsardzības pieteikumu ātrāku apstrādi, ļauj efektīvāk apstrādāt pieteikumus, ko iesniegušas personas, kurām ir pamats saņemt bēgļa statusu, un tādējādi veicina starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanas procedūras efektīvu norisi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 9. septembris, Ģenerālkomisārs bēgļu un bezvalstnieku jautājumos (Secīga pieteikuma noraidīšana – Prasības celšanai noteiktais termiņš), C‑651/19, EU:C:2020:681, 54. un 55. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
59
Tāpēc valsts tiesiskais regulējums, kas paredz pienākumu personīgi ierasties tiesā, kuras kompetencē ir lemt par pārsūdzību attiecībā uz lēmumu, ar ko noraidīts starptautiskās aizsardzības pieteikums, un šī pienākuma neievērošanas gadījumā – pieņēmumu, kurš līdzīgs pieņēmumam par šāda pieteikuma netiešu atsaukšanu vai atteikšanos no tā, principā var būt pamatots, ņemot vērā Direktīvā 2013/32 izvirzīto ātras izskatīšanas mērķi, tiesiskās drošības principu un starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanas procedūras efektīvu norisi (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2020. gada 9. septembris, Ģenerālkomisārs bēgļu un bezvalstnieku jautājumos (Secīga pieteikuma noraidīšana – Prasības celšanai noteiktais termiņš), C‑651/19, EU:C:2020:681, 56. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
60
Tomēr dalībvalsts tiesību aktos, kuru mērķis ir ieviest Direktīvas 2013/32 46. panta 1. punktā paredzētās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, jāievēro samērīguma princips, un tas nozīmē, ka tiem jābūt tādiem, ar kuriem var nodrošināt izvirzītā mērķa īstenošanu, ka tie nepārsniedz to, kas ir nepieciešams šī mērķa sasniegšanai, un ka tie ir samērīgi (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2020. gada 6. oktobris, État luxembourgeois (Tiesības apstrīdēt tiesā informācijas sniegšanas pieprasījumu nodokļu jomā), C‑245/19 un C‑246/19, EU:C:2020:795, 85. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
61
Pirmām kārtām, kā izriet no šī sprieduma 53. un 57. punkta, pamatlietā aplūkoto valsts tiesību aktu mērķis ir ļaut neatkarīgajām pārsūdzību izskatīšanas komisijām nodrošināt, ka pārsūdzības par lēmumiem, ar ko noraidīti starptautiskās aizsardzības pieteikumi, tiek apstrādātas ātri un tiek saglabāta tiesu sistēmas efektivitāte, lai šīs komisijas varētu koncentrēties uz pieteikuma iesniedzējiem, kuriem ir reāla ieinteresētība to pārsūdzības iznākumā. Procesuālais pienākums, kas pieteikuma iesniedzējiem liek personīgi ierasties minētajās komisijās, var veicināt šo mērķu īstenošanu. Tādējādi, tā kā tas ļauj efektīvāk apstrādāt pieteikumus, ko iesnieguši pieteikuma iesniedzēji, kuri saglabā ieinteresētību savas pārsūdzības iznākumā, vienlaikus izvairoties no to pieteikumu izskatīšanas pēc būtības, kuriem zudis priekšmets, tas sekmē starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanas procedūras efektīvu norisi.
62
Otrām kārtām, runājot par jautājumu, vai šie valsts tiesību akti nepārsniedz to, kas nepieciešams izvirzīto mērķu sasniegšanai, šķiet, ka šajā gadījumā varētu būt iedomājami mazāk ierobežojoši pasākumi, piemēram, ar Likuma 4636/2019 78. panta 3. punkta b) apakšpunktā paredzēto iespēju salīdzināma iespēja pieteikuma iesniedzējiem, kuri iesnieguši pārsūdzību, tikt pārstāvētiem ar advokāta vai citas šim nolūkam pilnvarotas personas starpniecību un – lai pierādītu savu klātbūtni Grieķijas teritorijā – ierasties policijas iecirknī vai citā valsts vai tiesu iestādē, kas atrodas viņu dzīvesvietas tuvumā.
63
Ir tiesa, kā rakstveida apsvērumos norādījusi Grieķijas valdība, ka procesuālais personīgas ierašanās pienākums un šī pienākuma neievērošanas sekas ir skaidri paredzētas valsts tiesību aktos. Šajā ziņā atbilstoši Likuma 4636/2019 95. panta 1. punktam pieteikuma iesniedzējs, kas iesniedz pārsūdzību par lēmumu, ar kuru noraidīts tā starptautiskās aizsardzības pieteikums, tajā pašā dienā, kad tā iesniegta, tiek informēts par viņa pārsūdzības izskatīšanas sēdes datumu, kā arī par pienākumu šajā datumā personīgi ierasties kompetentajā neatkarīgajā pārsūdzību izskatīšanas komisijā, izņemot, ja pastāv nepārvaramas varas apstākļi vai nepārvarams šķērslis, kas tam liedz ierasties, šī likuma 78. panta 3. punkta otrās daļas izpratnē; šādos gadījumos var tikt uzsākta procedūra, kas ļauj apturēt pienākumu ierasties personīgi tik ilgi, kamēr pastāv nepārvaramas varas apstākļi, un ļauj novērst neierašanās tiesiskās sekas.
64
Tomēr, trešām kārtām, vēl jāpārbauda, vai pamatlietā aplūkotajos valsts tiesību aktos paredzētie procesuālie noteikumi nav nesamērīgi ar starptautiskās aizsardzības pieteikumu ātras apstrādes mērķi, ņemot vērā ietekmi, kāda tiem var būt uz pieteikuma iesniedzēju tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību īstenošanu.
65
Šajā ziņā jānorāda – lai gan valsts tiesību norma, kurā paredzēta procesuāla prasība par personīgu ierašanos un šīs prasības neizpildes gadījumā – pieņēmums par pārsūdzības tiesā netiešu atsaukšanu vai atteikšanos no tās, var būt pamatota tādu iemeslu dēļ, kas saistīti ar tiesisko drošību un starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanas procedūras efektīvu norisi, tomēr šī norma nedrīkst radīt šķērsli šo pieteikumu atbilstīgai un pilnīgai izskatīšanai. Proti, no Direktīvas 2013/32 18. apsvēruma izriet, ka dalībvalsts tiesību aktos paredzēts pasākums starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanas procedūras paātrināšanai jāveic, neskarot šo pieteikumu atbilstīgu un pilnīgu izskatīšanu.
66
Šajā gadījumā, kā izriet no iesniedzējtiesas sniegtās informācijas, pieteikuma iesniedzēja pienākums personīgi ierasties tiesā, kuras kompetencē ir lemt par tā iesniegto pārsūdzību attiecībā uz lēmumu, ar ko noraidīts šāds pieteikums, ja šāda pienākuma vienīgais mērķis ir pārbaudīt tā klātbūtni valsts teritorijā, nevis tikt uzklausītam, rada nepamatotu un pārmērīgu slogu tādiem starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem, kuri nedzīvo Atēnu reģionā, kā prasītājam pamatlietā ar domicilu vairāku simtu kilometru attālumā no minētā reģiona, jo, tā kā tie nav situācijā, kas atbilst kādam no Likuma 4636/2019 78. panta 3. punktā paredzētajiem izņēmumiem, tiem jādodas uz Atēnām, kur atrodas neatkarīgās pārsūdzību izskatīšanas komisijas, tikai tādēļ vien, lai apliecinātu savu klātbūtni, kaut gan tie var arī netikt uzklausīti. Šajā ziņā tas, ka saskaņā ar Likuma 4636/2019 95. panta 1. punktu pieteikuma iesniedzēji tiek savlaicīgi informēti par to pienākumu personīgi ierasties šajās komisijās, nevar mainīt šo konstatējumu.
67
Pamatlietā aplūkoto valsts tiesību aktu nesamērīgums izriet it īpaši no tiesiskajām sekām, kas šajos tiesību aktos paredzētas gadījumā, ja nav ievērots pienākums ierasties personīgi vai nav nosūtīta izziņa, kura konstatē nepārvaramas varas apstākļu vai nepārvarama šķēršļa pastāvēšanu, jo ar šiem tiesību aktiem ieviests neatspēkojams pieņēmums, ka pārsūdzība iesniegta ļaunprātīgi, un tādējādi tā jānoraida kā acīmredzami nepamatota, neizskatot pēc būtības. Kā uzsvērusi iesniedzējtiesa, personīgu neierašanos tiesā, kuras kompetencē ir lemt par pārsūdzību, var izraisīt iemesli, kas nav saistīti ar nodomu aizkavēt vai apgrūtināt tāda agrāka vai nenovēršama lēmuma izpildi, ar kuru uzdota pieteikuma iesniedzēja izraidīšana vai jebkāda cita veida pārvietošana.
68
Šādos apstākļos, kā būtībā uzsvērts ģenerāladvokātes secinājumu 77.–89. punktā, situācijā, kad starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem jādodas uz valsts galvaspilsētu, lai tie būtu ieradušies personīgi, nevis lai tiktu uzklausīti, un jāsedz transporta, uzturēšanās un izmitināšanas izdevumi, kas var būt ievērojami, pieņēmums, ka pārsūdzība iesniegta ļaunprātīgi un tādējādi jānoraida kā acīmredzami nepamatota, neparedzot citus līdzekļus, ar kuriem šāds pieteikuma iesniedzējs var pierādīt savu klātbūtni valsts teritorijā, un nesniedzot viņam materiālos līdzekļus, kas ļautu ievērot pienākumu par fizisku klātbūtni sēdē, var pārmērīgi apgrūtināt tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību Direktīvas 2013/32 46. panta 1. punkta izpratnē īstenošanu un tādējādi apdraudēt Hartas 47. pantā nostiprinātās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.
69
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem jāatbild, ka Direktīvas 2013/32 46. pants Hartas 47. panta gaismā jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kas – gadījumā, ja starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējs nav ievērojis procesuālo pienākumu personīgi ierasties tiesā, kuras kompetencē ir lemt par tā iesniegto pārsūdzību attiecībā uz lēmumu, ar ko noraidīts tā pieteikums, un šī pienākuma vienīgais mērķis ir pārbaudīt pieteikuma iesniedzēja klātbūtni valsts teritorijā, nevis to uzklausīt, – ievieš pieņēmumu, ka pārsūdzība iesniegta ļaunprātīgi, un paredz, ka tā jānoraida kā acīmredzami nepamatota.
Par tiesāšanās izdevumiem
70
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/32/ES (2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai 46. panta Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta gaismā
jāinterpretē tādējādi, ka
tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kas – gadījumā, ja starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējs nav ievērojis procesuālo pienākumu personīgi ierasties tiesā, kuras kompetencē ir lemt par tā iesniegto pārsūdzību attiecībā uz lēmumu, ar ko noraidīts tā pieteikums, un šī pienākuma vienīgais mērķis ir pārbaudīt pieteikuma iesniedzēja klātbūtni valsts teritorijā, nevis to uzklausīt, – ievieš pieņēmumu, ka pārsūdzība iesniegta ļaunprātīgi, un paredz, ka tā jānoraida kā acīmredzami nepamatota.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – grieķu.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.