62023CC0440
ĢENERĀLADVOKĀTA NIKOLASA EMILIU [NICHOLAS EMILIOU]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 4. septembrī (
1
)
Lieta C‑440/23
FB
pret
European Lotto and Betting Ltd,
Deutsche Lotto Und Sportwetten Ltd
(Prim’Awla tal‑Qorti Ċivili (Civillietu tiesas pirmā palāta, Malta) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – LESD 56. pants – Azartspēles – Azartspēļu operatori, kas reģistrēti un licencēti A dalībvalstī un piedāvā tiešsaistes azartspēles B dalībvalstī – Tiešsaistes azartspēļu aizliegums B dalībvalsts tiesību aktos – Civiltiesiskā prasība, kas celta A dalībvalstī par azartspēļu līguma atcelšanu un likmju atgūšanu, pamatojoties uz šī līguma nelikumību saskaņā ar B dalībvalsts tiesību aktiem – Aizstāvības arguments, ar kuru tiek apgalvota šo tiesību aktu neatbilstību LESD 56. pantam – A dalībvalsts tiesu jurisdikcija pārbaudīt B dalībvalsts tiesību aktu atbilstību Savienības tiesībām – Aizstāvības arguments, ar kuru tiek apgalvota Savienības tiesību ļaunprātīga izmantošana
I. Ievads
1.
Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko iesniegusi Prim’Awla tal‑Qorti Ċivili (Maltas Civillietu tiesas pirmā palāta), attiecas uz prasību, ko minētajā tiesā cēlis Vācijā pastāvīgi dzīvojoša patērētāja cesionārs pret divām Maltā reģistrētām sabiedrībām. Prasītājs vēlas atgūt summas, ko attiecīgais patērētājs bija izmantojis likmēm (un zaudējis), piedaloties šo sabiedrību piedāvātajās azartspēlēs. Šajā sakarā viņš apgalvo, ka, tā kā šīs spēles Vācijā tika piedāvātas, pārkāpjot Vācijas noteikumus par azartspēlēm, attiecīgais azartspēļu līgums bija nelikumīgs un tādējādi spēkā neesošs. Tādējādi minētajām sabiedrībām būtu jāatmaksā šīs likmes.
2.
Atbildētājas sabiedrības izvirza divus aizstāvības argumentus pret šo prasību par atmaksāšanu. Pirmkārt, attiecīgais azartspēļu līgums ir likumīgs un tādējādi spēkā esošs. Patiešām, Vācijas noteikumi par azartspēlēm pamatlietā nav piemērojami, jo tie ir pretrunā LESD 56. pantā noteiktajai pakalpojumu sniegšanas brīvībai. Otrkārt, šāda prasība jebkurā gadījumā ir Savienības tiesību aktu ļaunprātīga izmantošana.
3.
Iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi ir saistīti ar šiem diviem pamatiem. Tomēr, ņemot vērā Tiesas lūgumu, šajos secinājumos es aplūkošu tikai i) jautājumu saistībā ar pirmā aizstāvības argumenta pieņemamību un, šajā saistībā, sarežģīto jautājumu par to, vai un kādā mērā dalībvalsts (šajā gadījumā Maltas Republikas) tiesas ir kompetentas pārbaudīt citas dalībvalsts (šajā gadījumā Vācijas Federatīvās Republikas) noteikumu atbilstību Savienības tiesībām, un ii) otro aizstāvības argumentu.
II. Atbilstošās tiesību normas
A. Savienības tiesības
4.
Regulas (EK) Nr. 593/2008 (
2
) (turpmāk tekstā – “Romas I regula”) 6. pantā “Patērētāju līgumi” ir paredzēts:
“1.   Neskarot 5. un 7. pantu, līgumu, ko fiziska persona mērķiem, kurus var uzskatīt par nesaistītiem ar viņas arodu vai profesiju, (“patērētājs”) noslēgusi ar citu personu, kas darbojas, īstenojot savu arodu vai profesiju, (“uzņēmējs”) reglamentē tās valsts tiesību akti, kurā ir patērētāja pastāvīgā mītnesvieta, ja uzņēmējs:
[..]
b)
kā citādi vērš šādu darbību uz minēto valsti vai vairākām valstīm, tostarp minēto valsti,
un ja līgums attiecas uz šādu darbību jomu.
2.   Neskarot 1. punktu, puses var saskaņā ar 3. pantu izdarīt izvēli attiecībā uz tiesību aktiem, kas piemērojami līgumam, kurš atbilst 1. punkta prasībām. Tomēr šādas izvēles iznākumā patērētājam nedrīkst būt liegta aizsardzība, kas tam piešķirta ar noteikumiem, no kuriem nevar atkāpties, savstarpēji vienojoties, atbilstīgi tiesību aktiem, kurus piemērotu saskaņā ar 1. punktu, ja nebūtu izdarīta izvēle.”
B. Vācijas tiesības
5.
Attiecīgajā brīdī 2011. gada 15. decembraStaatsvertrag zum Glücksspielwesen in Deutschland (Valsts līgums par azartspēlēm Vācijā; turpmāk tekstā – “Vācijas Azartspēļu likums”) 4. pantā bija noteikts:
“1)   Publiskas azartspēles drīkst organizēt vai to starpniecības pakalpojumus drīkst sniegt tikai ar attiecīgās valsts kompetentās iestādes atļauju. Ir aizliegts organizēt azartspēles bez šādas atļaujas (nelicencētas azartspēles) un piedalīties maksājumos saistībā ar nelicencētām azartspēlēm.
[..]
4)   Publisku azartspēļu organizēšana internetā ir aizliegta.
5)   Atkāpjoties no 4. punkta, federālās zemes, lai labāk sasniegtu [1. pantā] noteiktos mērķus, var atļaut izložu pašizplatīšanu un starpniecību, kā arī sporta derību organizēšanu un starpniecību internetā [..].”
6.
Bürgerliches Gesetzbuch (turpmāk tekstā – “Vācijas Civilkodekss”) 134. pantā ir noteikts, ka “juridisks darījums, kas pārkāpj likumā noteiktu aizliegumu, ir spēkā neesošs, ja vien likumā nav noteikts citādi”.
7.
Vācijas Civilkodeksa 812. pantā ir noteikts, ka “ikvienam, kas bez tiesiska pamata iegūst kaut ko no citas personas darbības vai jebkādā citā veidā uz tās rēķina, ir pienākums tai to atlīdzināt” (
3
).
III. Fakti, valsts tiesvedība un uzdotie prejudiciālie jautājumi
8.
No rīkojuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu un iesniedzējtiesas atbildes uz Tiesas nosūtīto lūgumu sniegt paskaidrojumus izriet, ka European Lotto and Betting Ltd un Deutsche Lotto Und Sportwetten Ltd (turpmāk tekstā kopā – “atbildētājas sabiedrības”) no savas reģistrācijas vietas Maltā piedāvā tiešsaistes “sekundārās izlozes” (derību veids, kurā likmes tiek liktas uz izložu rīkotāju organizēto izložu iznākumu) un tiešsaistes spēļu automātus. Šīs sabiedrības savu darbību vērš, cita starpā, uz Vāciju, izmantojot tīmekļvietni Lottoland.com. Attiecīgajā brīdī atbildētājām sabiedrībām bija Maltas Azartspēļu pārvaldes (MAP) izsniegta azartspēļu licence saskaņā ar Maltas tiesību aktiem. Tomēr tām nebija Vācijā izsniegtas azartspēļu licences, kas ir obligāta saskaņā ar Vācijas Azartspēļu likumu (
4
).
9.
No 2019. gada 5. jūnija līdz 2021. gada 12. jūlijam patērētājs, kurš pastāvīgi dzīvo Erfurtā (Vācija) (turpmāk tekstā – “spēlētājs”), piedalījās “sekundārajās izlozēs” un spēlēja tiešsaistes spēļu automātus atbildētāju sabiedrību tīmekļvietnē. Šajā sakarā viņš piekrita to vispārīgajiem noteikumiem un nosacījumiem, faktiski noslēdzot azartspēļu līgumu ar (vienu no) šīm sabiedrībām (
5
). Tādā veidā viņš likmēm izmantoja (un zaudēja) prāvu naudas summu.
10.
Pēc tam spēlētājs iesniedza prasību pret atbildētājām sabiedrībām Landesgericht Erfurt (Erfurtas apgabaltiesa, Vācija) par to likmju atgūšanu, kuras viņš bija licis šajās azartspēlēs.
11.
Ar 2022. gada 21. novembrī noslēgto līgumu, kamēr šī lieta vēl bija izskatīšanā, spēlētājs šo prasību cedēja FB. Pēc tam spēlētājs atsauca savu prasību.
12.
FB 2023. gada 21. janvārī iesniedza cedēto prasību par atmaksāšanu pret atbildētājām sabiedrībām Maltas Civillietu tiesas pirmajā palātā. Tur FB apgalvoja, ka šīs sabiedrības Vācijā nelikumīgi piedāvāja azartspēles, jo tām nebija Vācijas iestāžu izsniegtas licences, kā to paredz Vācijas Azartspēļu likums. Tādējādi spēlētāja noslēgtais azartspēļu līgums bija nelikumīgs un kā tāds bija spēkā neesošs saskaņā ar Vācijas Civilkodeksa 134. pantu. Tādējādi šīm sabiedrībām saskaņā ar minētā kodeksa 812. panta (nepamatota iedzīvošanās) ir jāatmaksā spēlētāja liktās likmes.
13.
Atbildētājas sabiedrības apgalvoja, ka FB prasība ir jānoraida pēc būtības. Tās šajā sakarā izvirzīja divus aizstāvības argumentus. Pirmkārt, kā sabiedrības, kas reģistrētas Maltā un darbojas saskaņā ar derīgu Maltas azartspēļu licenci, tās sniedza savus pakalpojumus Vācijā likumīgi, pamatojoties uz LESD 56. pantā noteikto pakalpojumu sniegšanas brīvību. Vācijas Azartspēļu likuma normas radīja nepamatotu šīs brīvības ierobežojumu, tāpēc tās nebūtu jāpiemēro pamatlietā. Tāpēc attiecīgais azartspēļu līgums ir uzskatāms par likumīgu, spēkā esošu un izpildāmu. Otrkārt, šāda prasība par atmaksāšanu ir Savienības tiesību aktu ļaunprātīga izmantošana, jo spēlētājs apzināti izvēlējās attiecīgās azartspēles un piedalījās tajās, pilnībā apzinoties, ka tās piedāvāja Maltā reģistrēti un Vācijā nelicencēti operatori.
14.
Šajos apstākļos Maltas Civillietu tiesas pirmā palāta nolēma apturēt tiesvedību un lūgt Tiesu sniegt prejudiciālu nolēmumu par šādiem jautājumiem:
“1)
Vai LESD 56. [pants] ir jāinterpretē tādējādi, ka pakalpojumu sniegšanas brīvības pārkāpums, patērētāja dalībvalstī (galamērķa valstī) nosakot vispārēju aizliegumu tiešsaistes spēļu automātu operatoriem, kuri ir licencēti un regulēti savā izcelsmes valstī (Maltā), nav attaisnojams ar pārliecinošiem vispārējo interešu apsvērumiem,
–
ja galamērķa dalībvalsts vienlaikus atļauj līdzīgas plaši izplatītas azartspēles klātienē ar licencētiem spēļu automātiem spēļu zālēs un restorānos privātiem operatoriem, intensīvākas azartspēles klātienes kazino, licencētas valsts izlozes vairāk nekā [20000] spēļu vietu, kas paredzētas plašai sabiedrībai, un
–
atļaujot licencētu tiešsaistes azartspēļu darbību privātiem sporta derību un zirgu skriešanās derību operatoriem, kā arī privātiem tiešsaistes izložu starpniekiem, kas pārdod valstij piederošo izložu un citu licencētu izložu produktus,
lai gan šī pati dalībvalsts – pretēji [Tiesas] [..] spriedumiem lietās Deutsche Parkinson (C‑148/15, 35. punkts), Markus Stoß (C‑316/07) un Lindman (C‑42/02) – acīmredzami nav iesniegusi zinātniskus pierādījumus, kas apliecinātu, ka šīs spēles rada konkrētus apdraudējumus, un kas būtiski palīdzētu sasniegt tās regulējumā izvirzītos mērķus, it īpaši mērķi novērst problemātisku azartspēļu izplatību, un ka, ņemot vērā šos apdraudējumus, aizlieguma attiecināšana tikai uz tiešsaistes spēļu automātiem – atšķirībā no visiem spēļu piedāvājumiem, kas ir atļauti gan ar tiešsaistes, gan klātienes spēļu automātiem – var tikt uzskatīta par piemērotu, obligātu un samērīgu, lai sasniegtu regulējuma mērķus?
2)
Vai LESD 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas liedz piemērot tiešsaistes kazino azartspēļu pilnīgu aizliegumu, kas noteikts [Vācijas Azartspēļu likuma] 4. panta 1. un 4. punktā, ja [minētā likuma] mērķis saskaņā ar tā 1. pantu ir nevis noteikt vispārēju aizliegumu azartspēlēm, bet [..] “novirzīt iedzīvotāju dabisko azartspēļu instinktu uz sakārtotiem un uzraudzītiem kanāliem, kā arī apkarot neatļautu azartspēļu attīstīšanos un izplatīšanos melnajos tirgos”, un ja pastāv ievērojams spēlētāju pieprasījums pēc tiešsaistes spēļu automātiem?
3)
Vai LESD 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka vispārēju tiešsaistes kazino piedāvājumu aizliegumu nevar piemērot, ja
–
visu šīs dalībvalsts federālo zemju valdības jau ir vienojušās, ka šādu tiešsaistes azartspēļu piedāvājumu bīstamību var efektīvāk apkarot, izmantojot iepriekšējas oficiālas apstiprināšanas sistēmu, nevis ar pilnīgu aizliegumu, un
–
tās ir izstrādājušas un vienojušās par turpmāko regulējumu, noslēdzot attiecīgu valsts līgumu, kas pilnīgu aizliegumu aizstāj ar iepriekšējas apstiprināšanas sistēmu,
–
un, gaidot šo turpmāko regulējumu, nolemj atzīt attiecīgos azartspēļu piedāvājumus bez Vācijas atļaujas, ja ir ievērotas noteiktas prasības, līdz tiek izsniegtas Vācijas licences,
lai gan saskaņā ar [..] Winner Wetten [(C‑409/06)] Savienības tiesību piemērošana nevar tikt uz laiku apturēta?
4)
Vai LESD 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka (galamērķa) dalībvalsts nevar pamatot valsts tiesisko regulējumu ar pārliecinošiem vispārēju interešu apsvērumiem, ja
–
šis regulējums aizliedz patērētājiem likt licencētas pārrobežu derības citā (izcelsmes) dalībvalstī uz galamērķa dalībvalstī licencētām izlozēm, kas tur ir atļautas un regulētas, un
–
[izlozes] ir licencētas galamērķa dalībvalstī, un regulējuma mērķis ir aizsargāt spēlētājus un nepilngadīgos,
–
un izcelsmes dalībvalstī licencēto derību uz izlozēm regulējums ir vērsts uz spēlētāju un nepilngadīgo aizsardzību un nodrošina tādu pašu aizsardzības līmeni kā izložu regulējums galamērķa valstī?
5)
Vai LESD 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj to likmju atgūšanu, kas zaudētas, piedaloties (sekundārajās) izlozēs, pamatojoties uz darījumu iespējamo nelikumību, jo patērētāja dalībvalstī nav izsniegta licence, ja
–
šāda privāto (sekundāro) izložu atļauja likumā ir izslēgta,
–
un šo izslēgšanu valsts tiesas pamato ar it kā esošu atšķirību starp likmi, kas likta pie valsts operatora par valsts organizētas izlozes iznākumu, un likmi, kas likta pie privāta organizatora par valsts izlozes iznākumu?
6)
Vai LESD 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj to likmju atgūšanu, kas zaudētas, piedaloties (sekundārajās) izlozēs, pamatojoties uz darījumu iespējamo nelikumību, jo patērētāja dalībvalstī nav izsniegta licence, ja
–
likumā ir izslēgta šādas licences izsniegšana privātām (sekundārajām) izlozēm,
–
un šo izslēgšanu par labu valsts izložu organizētājiem valsts tiesas pamato ar it kā esošu atšķirību starp likmi, kas likta pie valsts operatora par valsts organizētas izlozes iznākumu, un likmi, kas likta pie privāta organizatora par valsts izlozes iznākumu?
7)
Vai LESD 56. pants un tiesību ļaunprātīgas izmantošanas aizliegums ([..] Niels Kratzer [C‑423/15]) ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj prasību par zaudēto likmju atmaksāšanu, kas pamatota ar Vācijas atļaujas neesamību un nepamatotu iedzīvošanos, ja organizators ir licencēts un to uzrauga citas dalībvalsts iestādes, un spēlētāja prasījuma aktīvi un prasījumi par samaksu ir nodrošināti ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā organizators ir reģistrēts?”
15.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, kas datēts ar 2023. gada 11. jūliju, tika reģistrēts 2023. gada 14. jūlijā. Rakstveida apsvērumus iesniedza FB, atbildētājas sabiedrības, Maltas, Čehijas, Vācijas, Beļģijas un Itālijas valdības, kā arī Eiropas Komisija. Tiesas sēdē, kas notika 2025. gada 9. aprīlī, bija pārstāvētas jau minētās ieinteresētās personas, izņemot Čehijas un Itālijas valdības.
IV. Juridiskā analīze
16.
Šī lieta ietilpst virknē lietu par azartspēlēm, ko tiešsaistē piedāvā Maltā reģistrētas sabiedrības. Parasti tīmekļvietnes, kuras tās pārvalda, ir ne tikai pieejamas no citām dalībvalstīm (šajā gadījumā arī no Vācijas), bet arī vērstas uz tām (ar tīmekļvietņu nosaukumiem, tajās lietotajām valodām, reklāmām utt.). Parasti šīs sabiedrības sniedz savus pakalpojumus, pamatojoties uz Maltas iestāžu izsniegtajām azartspēļu licencēm, saskaņā ar Maltas tiesību aktiem (kas attiecas ne tikai uz azartspēļu piedāvāšanu Maltā, bet arī no Maltas). Tomēr tās nav saņēmušas mērķa dalībvalstu iestāžu licenci šādu spēļu piedāvāšanai to teritorijā, kā to paredz attiecīgo valstu azartspēļu noteikumi (vai piedāvāt azartspēles, kas attiecīgajā valstī ir pilnībā aizliegtas, piemēram, tiešsaistes spēļu automāti un “sekundārās izlozes” (
6
), kā tas ir pamatlietā).
17.
Šādās tiešsaistes azartspēlēs piedalās diezgan daudz patērētāju šajās mērķa dalībvalstīs. Tā rezultātā daudzi no viņiem zaudē būtiskas naudas summas. Pēdējos gados šādi neveiksmīgi spēlētāji ir centušies atgūt savus zaudējumus, ceļot civilprasības (vai nolīgstot šajā jomā specializējušos advokātus, kas to dara viņu vārdā) “vietējās” tiesās pret Maltas azartspēļu sabiedrībām. Parasti tiek apgalvots, ka i) patērētājs ir licis likmes un zaudējis naudu azartspēlēs saskaņā ar azartspēļu līgumu, kas noslēgts ar vienu no šīm sabiedrībām; ii) tā kā attiecīgā sabiedrība nebija saņēmusi licenci no mērķa dalībvalsts iestādēm, šis līgums faktiski bija nelikumīgs un tādējādi spēkā neesošs saskaņā ar “vietējām” līgumtiesībām; iii) tādējādi attiecīgajai sabiedrībai ir jāatmaksā šīs likmes saskaņā ar “vietējo” likumu par nepamatotu iedzīvošanos. Kā izrādās, Austrijā un Vācijā ir izskatītas vai pašlaik tiek izskatītas tūkstošiem šādu prasību (
7
). Turklāt šķiet, ka līdz šim vairumā gadījumu attiecīgās tiesas ir apmierinājušas šādas prasības (
8
).
18.
Nav pārsteigums, ka Maltas azartspēļu sabiedrības apstrīd šīs prasības par atlīdzināšanu. Šķiet, ka bieži vien tās atsakās ievērot pret tām pieņemtos spriedumus, uzskatot tos par acīmredzami nepareiziem. Šajā jautājumā tās ir atradušas atbalstu Maltas likumdošanas iestādēs. Ņemot vērā, ka i) mērķa dalībvalstis, piemērojot Maltas azartspēļu sabiedrībām savus “vietējos” azartspēļu noteikumus, nepamatoti ierobežo šo sabiedrību brīvību sniegt pakalpojumus saskaņā ar LESD 56. pantu, un ii) šādas prasības varētu būtiski ietekmēt Maltas azartspēļu nozari, likumdevējs 2023. gada 12. jūnijā pieņēma tiesību aktu Bill 55, ar kuru Maltas Azartspēļu likumā tika iekļauts jauns 56.A pants. Minētajā pantā būtībā ir noteikts, ka spēlētāju prasības, kas apšauba Maltas sabiedrību piedāvāto spēļu likumību, Maltas tiesās nav pieņemamas un ka jebkurš ārvalsts spriedums, ar ko apstiprina šādu prasību, Maltā netiks atzīts vai izpildīts kā sabiedriskās kārtības jautājums.
19.
Šādā īpašajā kontekstā šis gadījums ir sensitīvs, jo tas attiecas uz prasību par atlīdzināšanu, ko nav iesniedzis neveiksmīgais spēlētājs savā “vietējā” (t.i., Vācijas) tiesā, bet gan advokāts, kurš šo prasību cēla un kuram tā tika piešķirta Maltas tiesā. Minētā tiesa, pamatojoties uz atbildētājas sabiedrību izvirzītajiem aizstāvības argumentiem, ir aicināta pārskatīt i) Vācijas azartspēļu likuma atbilstību LESD 56. pantā noteiktajai pakalpojumu sniegšanas brīvībai un ii) šādu prasību par atmaksāšanu ļaunprātīgo raksturu (
9
).
20.
No 1. līdz 6. jautājumam uzmanība pievērsta pirmajam aizstāvības argumentam. Pēc Tiesas lūguma es turpmāk A sadaļā pievērsīšos nevis šo jautājumu būtībai, bet tikai to pieņemamībai, ko apstrīd vairākas valdības, kas iesniegušas apsvērumus. 7. jautājums attiecas uz atbildētāju sabiedrību otro aizstāvības argumentu, saskaņā ar kuru prasība par atmaksāšanu, kāda ir izskatāmajā lietā, ir Savienības tiesību ļaunprātīga izmantošana. Es to izskatīšu turpmākajā B sadaļā.
A. Par 1.–6. jautājuma pieņemamību
21.
Maltas (kas ir nedaudz pārsteidzoši), Vācijas un Itālijas valdības apstrīd 1.–6. jautājuma pieņemamību, ņemot vērā Tiesas nozīmīgos spriedumus Foglia I (
10
) un Foglia II (
11
).
22.
Ir vērts atcerēties, ka gadījums, kas bija par pamatu šiem spriedumiem, bija saistīts ar līgumstrīdu starp diviem Itālijas valstspiederīgajiem, kas tika iesniegts Itālijas tiesā, kurā netieši tika izvirzīts jautājums par Francijas nodokļa atbilstību EEK 95. pantam (tagad LESD 110. pants). Attiecīgā Itālijas tiesa iesniedza Tiesai vairākus prejudiciālus jautājumus, lai tā palīdzētu izvērtēt minēto atbilstību. Šajā kontekstā Tiesa uzskatīja, ka tai “jāievēro īpaša piesardzība” attiecībā uz to jautājumu [..] pieņemamību (
12
), “kas tai [iesniegti], lai ļautu valsts tiesai lemt, vai citas dalībvalsts tiesību akti atbilst [ES] tiesībām” (
13
). Turklāt, ņemot vērā lietas apstākļus (proti, to, ka pamatlietā iesaistītās puses, šķiet, bija vienisprātis, ka Francijas nodoklis nav saderīgs ar Savienības tiesībām, un to neapstrīdēja Francijas tiesās), tā atteicās sniegt atbildi uz iesniegtajiem prejudiciālajiem jautājumiem, pamatojoties uz to, ka šī lieta bija “procesuāls paņēmiens, ko izmantoja puses”, lai panāktu Francijas tiesību aktu pārskatīšanu Itālijas tiesā, un šajā saistībā “liekot Tiesai paust viedokli par noteiktām tādu [ES] tiesību aktu problēmām, kas neatbilst objektīvām prasībām, kuras raksturīgas [īsta] strīda izšķiršanai” (
14
).
23.
Šajā lietā Maltas, Vācijas un Itālijas valdību iebildumi konkrētāk attiecas uz to 1) ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu esot nepietiekama informācija, lai Tiesa varētu pārliecināties, ka tās atbilde par tādu noteikumu kā Vācijas Azartspēļu likumā paredzēto noteikumu atbilstību LESD 56. pantam būtu “nepieciešama”, lai iesniedzējtiesa varētu pasludināt spriedumu LESD 267. panta nozīmē; 2) ka jebkurā gadījumā šāda atbilde nekad nevarētu būt “nepieciešama”, jo dalībvalsts tiesām neesot jurisdikcijas pārbaudīt citas dalībvalsts tiesību aktu atbilstību Savienības tiesībām; un 3) ka pat ja šāda jurisdikcija pastāvētu, strīds pamatlietā, tāpat kā strīds, kas bija par pamatu spriedumiem Foglia I un Foglia II, neesot “īsts”. Šos nosacījumus secīgi aplūkošu nākamajās sadaļās.
1.
Vai sniegtā informācija ir pietiekama?
24.
Vienīgi Vācijas valdība izvirzīja iebildumu par to, ka iesniedzējtiesas sniegtā informācija esot nepietiekama, un šim iebildumam ir divi aspekti.
25.
No vienas puses, minētā valdība norāda, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav precizēts, vai FB patiešām ir tiesības celt prasību iesniedzējtiesā. Pirmkārt, minētajā lūgumā nav norādes, ka attiecīgā prasība par atmaksāšanu tika likumīgi cedēta FB. Gluži pretēji, šķiet, ka vispārējie noteikumi un nosacījumi, kas tika piemēroti attiecīgajam azartspēļu līgumam, aizliedza spēlētājiem cedēt savas tiesības saskaņā ar attiecīgo līgumu. Otrkārt, Maltas Azartspēļu likuma 56.A pants paredz, ka šāda prasība par atmaksāšanu Maltas tiesās ir nepieņemama (
15
). Ja FB prasība būtu jānoraida uzreiz, pamatojoties uz to, ka viņam nav šādas tiesības celt prasību, nebūtu nepieciešams izskatīt šīs prasības pamatotību, un tādējādi uzdotie jautājumi kļūtu hipotētiski.
26.
Šajā ziņā es konstatēju, ka, atbildot uz Tiesas lūgumu sniegt paskaidrojumus, iesniedzējtiesa noraidīja šīs bažas, un Tiesai pieejamajā informācijā nav nekā, kas liecinātu, ka FB prasība būtu acīmredzami nepieņemama. Pirmkārt, attiecībā uz aplūkotajiem vispārējiem noteikumiem un nosacījumiem, iesniedzējtiesa netieši atzina, ka tie netiek uzskatīti par problēmu, un saskaņā ar LESD 267. pantu Tiesai nav jurisdikcijas izmeklēt šādu līguma noteikumu iespējamo ietekmi (
16
). Otrkārt, attiecībā uz Maltas Azartspēļu likuma 56.A pantu, iesniedzējtiesa ir paskaidrojusi, ka FB prasība tika iesniegta (2023. gada 21. janvārī) pirms šīs normas stāšanās spēkā (2023. gada 12. jūnijā), ka minētajai normai nav atpakaļejoša spēka un ka tādējādi tā neietekmē šīs prasības pieņemamību (
17
).
27.
No otras puses, Vācijas valdība apgalvo, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu neietver nekādu paskaidrojumu par to, kāpēc Vācijas tiesību akti būtu piemērojami strīdam pamatlietā. Ir acīmredzams, ka, ja iesniedzējtiesai faktiski nebija jāizšķir šis strīds saskaņā ar Vācijas tiesībām, atbilde uz 1.–6. jautājumu šajā ziņā būtu “lieka” (
18
).
28.
Lai gan iesniedzējtiesa šo jautājumu lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu varēja izvērst plašāk, man šķiet, ka, ņemot vērā i) minētajā lūgumā izklāstītos faktus un ii) attiecīgo Savienības tiesību instrumentu, kas reglamentē šo jautājumu, šis iebildums neiztur kritiku.
29.
Es atgādinu, ka FB prasība attiecas uz apstrīdētā azartspēļu līguma iespējamo spēkā neesamību (pamatojoties uz tā iespējamo nelikumīgo priekšmetu), kas atbildētājām sabiedrībām nozīmētu pienākumu atmaksāt spēlētāja liktās likmes. Būtībā tā attiecas uz civiltiesiskiem un komerctiesiskiem jautājumiem, konkrētāk, uz līgumtiesībām. Tiesību akti, kas reglamentē šo prasību, ir jānosaka, ņemot vērā vienotos noteikumus, kas izklāstīti Romas I regulā. Saskaņā ar šo instrumentu nav šaubu, ka dažādie jautājumi, kas izvirzīti šajā prasībā, ir jāizlemj iesniedzējtiesai, ņemot vērā Vācijas tiesību aktus.
30.
Pirmkārt, tas, vai konkrēts līgums ir spēkā neesošs, ja tā priekšmets ir nelikumīgs, un vai šī spēkā neesamība katrai pusei dod tiesības uz atlīdzināšanu par labumiem, ko katra puse ir saņēmusi no otras puses, ir jautājumi, kas saskaņā ar Romas I regulas 10. panta 1. punktu un 12. panta 1. punkta e) apakšpunktu ir jāizskata saskaņā ar līgumu reglamentējošajiem tiesību aktiem, un saskaņā ar minētās regulas 6. panta 1. punktu uz šo azartspēļu līgumu attiecas Vācijas tiesību akti (
19
). Tas, ka, ņemot vērā Vācijas valdības uzsvērto Tiesā, attiecīgajam līgumam piemērojamie vispārīgie noteikumi un nosacījumi attiecās uz Maltas tiesību aktiem, nemaina šo secinājumu (
20
).
31.
Otrkārt, man šķiet skaidrs, ka, lai noteiktu, vai attiecīgajam azartspēļu līgumam patiešām bija nelikumīgs priekšmets, ir jāņem vērā aizliegumi, kas noteikti tās valsts (publiskajos) tiesību aktos, kurā šis līgums bija jāizpilda. Šajā gadījumā tā bija Vācija. Pat ja atbildētājas sabiedrības sniedza savus azartspēļu pakalpojumus no Maltas, šos pakalpojumus saņēma spēlētājs Vācijā, kur viņš piedalījās attiecīgajās azartspēlēs un lika attiecīgās likmes (
21
). Acīmredzot, iesniedzējtiesai, lai izšķirtu strīdu, ir jāņem vērā Vācijas Azartspēļu likums.
32.
Turklāt, manuprāt, šis secinājums būtu bijis tāds pats, ja attiecīgais azartspēļu līgums būtu bijis pakļauts Maltas tiesību aktiem (
22
). Patiešām, Romas I regulas 9. panta 3. punktā ir noteikts, ka tiesa, kas izskata līgumstrīdu, var piemērot “arī tās valsts prevalējošās imperatīvās normas (
23
), kurā līgumā noteiktās saistības ir jāpilda vai ir izpildītas, ciktāl šīs prevalējošās imperatīvās normas līguma izpildi padara prettiesisku” neatkarīgi no līgumu reglamentējošajiem tiesību aktiem. Tādi noteikumi kā tie, kas noteikti Vācijas Azartspēļu likumā, ar kuriem tiek īstenoti valsts likumdevēja par būtiskiem atzītie sabiedriskās kārtības mērķi (skat. turpmāk 70. punktu) un kuri, ņemot vērā šo mērķu sasniegšanu, reglamentē jebkādus azartspēļu darījumus, kas notiek (vai tiek uzskatīti par notiekošiem) valsts teritorijā, var viegli tikt uzskatīti par “prevalējošām imperatīvām normām”. Turklāt, lai gan dalībvalstu tiesas, kurās lieta tiek izskatīta, principā var rīkoties pēc saviem ieskatiem, kad ir jāpiemēro šādas “prevalējošās imperatīvās normas” (
24
), man šķiet, ka gadījumā, ja konkrēta līguma nelikumība tiek pamatota ar to, ka tas pārkāpj citas dalībvalsts šādas“normas” (kā šajā gadījumā), šīm tiesām parasti būtu tā jārīkojas. Šo “normu” īstenošana ir konkrēti pierādījumi vienas dalībvalsts patiesas sadarbības izpausmei pret citu dalībvalsti, kas ir pamatota, ņemot vērā “īpašās attiecības”, kuras tās vieno.
2.
Vai dalībvalsts tiesu jurisdikcijā ir pārskatīt citas dalībvalsts tiesību aktu atbilstību Savienības tiesībām
33.
Šajā lietā ir skaidrs (un nav apstrīdams), ka iesniedzējtiesai, Maltas tiesai, ir kompetence izskatīt un izlemt FB prasību saskaņā ar Savienības tiesību aktu, ar ko reglamentē dalībvalstu tiesu jurisdikciju šādās civillietās un komerclietās, proti, Regulu (ES) Nr. 1215/2012 (
25
) (turpmāk tekstā – “Briseles Ibis regula”), konkrēti, tās 4. panta 1. punktu (
26
). Tomēr, kā izskaidrots iepriekšējā sadaļā, saskaņā ar Romas I regulu iesniedzējtiesai tas jādara, ņemot vērā Vācijas tiesību aktus. Faktiski šāda situācija ir diezgan izplatīta brīvības, drošības un tiesiskuma telpā (BDTT).
34.
Attiecībā uz FB prasības pamatotību ir vienlīdz skaidrs, ka, ja iesniedzējtiesai būtu jāpiemēro Vācijas Azartspēļu likumā noteiktais tiešsaistes azartspēļu aizliegums, tai būtu jāuzskata, ka attiecīgais azartspēļu līgums ir nelikumīgs un tādējādi spēkā neesošs, kā apgalvo FB (kas varētu dot tiesības uz spēlētāja likmju atmaksāšanu). (
27
)
35.
Tomēr es atgādinu, ka atbildētājas sabiedrības savas aizstāvības nolūkā apgalvo, ka šis aizliegums (tiktāl, ciktāl tas attiecas uz tādiem azartspēļu operatoriem kā atbildētājas sabiedrības, kas ir reģistrētas un licencētas citās dalībvalstīs) ir pretrunā LESD 56. pantam. Tāpēc iesniedzējtiesai i) nav jāpiemēro attiecīgie Vācijas Azartspēļu likuma noteikumi, ii) kā loģiskas sekas jāuzskata, ka attiecīgais līgums ir likumīgs un spēkā esošs, un iii) jānoraida FB prasība.
36.
Tādējādi šis saderības jautājums tiek izvirzīts iesniedzējtiesai kā iepriekš izlemjams jautājums (starptautisko privāttiesību izpratnē). Tā kā FB prasība paredz, ka Vācijas Azartspēļu likumā noteiktais aizliegums ir piemērojams, būtu loģiski, ka iesniedzējtiesa vispirms izskatītu šo jautājumu, lai pēc tam atbilstoši izlemtu galvenos jautājumus par to, vai azartspēļu līgums ir spēkā, un tādējādi par to, vai FB ir tiesības saņemt likmju summu atmaksāšanu. Tāds ir 1.–6. jautājuma uzdošanas iemesls.
37.
Tomēr Itālijas valdība uzskata, ka dalībvalsts tiesām nav jurisdikcijas pārskatīt citas dalībvalsts tiesību aktu atbilstību Savienības tiesībām, pat kā iepriekš izlemjamu jautājumu (starptautisko privāttiesību izpratnē) civiltiesiskā vai komerctiesiskā strīdā starp fiziskām personām. To var darīt tikai tās dalībvalsts tiesas, par kuras likumdošanu ir runa. Tādējādi iesniedzējai tiesai kā Maltas tiesai būtu jāuzskata Vācijas Azartspēļu likums par saderīgu ar Savienības tiesībām (līdz Vācijas tiesas ir pieņēmušas pretēju lēmumu).
38.
Protams, ja tā būtu, 1.–6. jautājums būtu tikai hipotētiski. Tādējādi izskatāmajā gadījumā Tiesai ir jāizskata šis jurisdikcijas jautājums. Turklāt Tiesas judikatūra šajā jautājumā nav pilnīgi skaidra. Spriedumos Foglia I un Foglia II Tiesa izrādīja skepsi par domu, ka dalībvalsts tiesas var pārskatīt citas dalībvalsts tiesību aktu atbilstību Savienības tiesībām. Tomēr, lai gan Tiesa norādīja, ka tā būs “īpaši piesardzīga” attiecībā uz šim nolūkam iesniegto prejudiciālo lūgumu pieņemamību, tā skaidri nenoraidīja šo valsts tiesu jurisdikciju veikt šādu pārskatīšanu. Faktiski vairākos gadījumos gan pirms, gan pēc šiem diviem spriedumiem Tiesa netieši atzina, ka dalībvalstu tiesām ir šāda jurisdikcija, jo tā pieņēma šādus lūgumus (
28
). Savā spriedumā Eau de Cologne & Parfümerie‑Fabrik 4711 (
29
) Tiesa pat norādīja, ka dalībvalsts tiesa var iesniegt prejudiciālus jautājumus, “lai [tai] būtu iespējams noteikt [..], vai citas dalībvalsts, kas nav nolēmumu lūdzošās tiesas valsts, noteikumi ir saderīgi ar [ES] tiesībām”. Tomēr tiesa nekad skaidri nav izskatījusi konkrēto jurisdikcijas jautājumu.
39.
Izskatāmā lieta sniedz Tiesai lielisku iespēju precizēt, ka dalībvalstu tiesām ne tikai ir jurisdikcija, bet arī pienākums pārskatīt citu dalībvalstu tiesību aktu atbilstību Savienības tiesībām, ja šis jautājums rodas kā iepriekš izlemjama jautājuma (starptautisko privāttiesību izpratnē) civiltiesību vai komerctiesību strīdā, kas tiek izskatīts šajās tiesās (a). Tomēr attiecīgajām tiesām, īstenojot šo jurisdikciju, jāievēro piesardzība (b).
a)
Dalībvalstu tiesu jurisdikcijā ir pārskatīt citas dalībvalsts tiesību aktu atbilstību Savienības tiesībām
40.
Manuprāt, šāda dalībvalstu tiesu jurisdikcija ir pamatota ar ES materiālo tiesību vispārējiem principiem (1) un Savienības starptautisko privāttiesību vispārējiem principiem (2), un to neapšauba ne starptautiskās publiskās paražu tiesības (3), ne bažas par tās dalībvalsts tiesībām uz aizstāvību, kuras tiesības ir piemērojamas strīdā (4), ne arī attiecīgās jurisdikcijas praktiskums (5).
1) Savienības materiālo tiesību normu vispārējie principi
41.
Savā nozīmīgajā spriedumā van Gend & Loos (
30
) Tiesa noteica vispārēju principu, ka Savienības tiesību normas, kas ir pietiekami skaidras, precīzas un bez nosacījumiem, rada tiešu iedarbību un tādējādi “rada [..] tiesības”, uz kurām fiziskas personas var atsaukties dalībvalstu tiesās, pat strīdos starp fiziskām personām. Dalībvalsts tiesām, kurās notiek šāda strīda izskatīšana, ir pienākums pieņemt lēmumu saskaņā ar šiem noteikumiem.. Turklāt, ja kāda puse izvirza argumentu, ka kāda valsts norma, kas principā piemērojama strīdā, faktiski ir nesaderīga ar šādu tieši piemērojamu Savienības tiesību aktu normu, kopš sprieduma Simmenthal (
31
) ir izveidojusies tiesu prakse, ka saskaņā ar Savienības tiesību pārākuma principu šīm tiesām ir ne tikai jurisdikcija, bet arī pienākums pārskatīt šo saderību un, ja ir konstatēta pretruna, nepiemērot šo valsts normu šajās tiesās notiekošajā tiesvedībā. Abi principi vērsti uz to, lai nodrošinātu fizisku personu tiesību aizsardzību saskaņā ar Savienības tiesībām un šo tiesību vienotu piemērošanu dalībvalstīs.
42.
Ņemot vērā šos principus un to pamatojumu, es neredzu iemeslu īpaši izcelt šajā lietā apspriežamos apstākļus, kuros dalībvalsts tiesa ir aicināta izlemt civiltiesisku un komerctiesisku strīdu, ņemot vērā citas dalībvalsts tiesību aktus. Šādā gadījumā fiziskām personām arī jābūt iespējai šajās tiesās aizstāvēt savas tiesības, kas izriet no Savienības tiesību tiešās iedarbības (
32
). No tā izriet, ka gadījumā, ja pastāv iespējams konflikts starp citas dalībvalsts noteikumiem un Savienības tiesībās ietvertajiem tieši piemērojamiem noteikumiem, tiesai, kura izskata lietu, ir jurisdikcija un, ja tas ir nepieciešami lietas iznākumam, tai ir jāizskata šis jautājums un, ja tiek konstatēta neatbilstība, attiecīgie noteikumi nav piemērojami. Pretējā gadījumā šīs tiesības varētu tikt noraidītas attiecīgajā tiesvedībā.
43.
Piemēram, izskatāmajā lietā nav noliedzams, ka LESD 56. pants, uz kuru atsaucas atbildētājas sabiedrības pirmās instances tiesā, rada tiešu iedarbību pat strīdos starp fiziskām personām (
33
). Ja iesniedzējtiesa pārskatītu Vācijas Azartspēļu likuma atbilstību LESD 56. pantam un konstatētu pretrunu starp šīm tiesību normām, tā varētu aizsargāt atbildētāju sabiedrību tiesības, kas izriet no minētā noteikuma, i) nepiemērojot šo likumu, ii) attiecīgi nolemjot, ka konkrētais azartspēļu līgums ir spēkā, un iii) noraidot FB prasību kā nepamatotu (
34
). Savukārt, ja iesniedzējtiesai nebūtu šādu pārskatīšanas pilnvaru (un pienākuma), atbildētājām sabiedrībām tiktu pilnībā atņemts to galvenais aizstāvības līdzeklis pret FB prasību. Patiešām, tā kā iesniedzējtiesa saskaņā ar pašreizējo Savienības tiesību stāvokli arī nevarēja Vācijas tiesām iesniegt starpposma jautājumu par Vācijas Azartspēļu likuma spēkā esamību, tai šis likums būtu jāuzskata par saderīgu ar Savienības tiesībām un jāpieņem atbilstošs lēmums. Tādējādi attiecīgā prasība var būt apmierināma, neraugoties uz šīm potenciālajām tiesībām saskaņā ar Savienības tiesībām (
35
).
44.
Pretējs risinājums arī kavētu Savienības tiesību vienotu piemērošanu. Ja dalībvalsts valsts tiesību aktu atbilstību Savienības tiesībām varētu pārskatīt tikai attiecīgās valsts tiesas, tas praksē nozīmētu, ka šo tiesību aktu piemērošana pilnībā atšķirtos atkarībā no tā, vai tāds pats civiltiesiskais un komerctiesiskais strīds tiek izskatīts attiecīgās dalībvalsts tiesās vai citā dalībvalstī.
2) Savienības starptautisko privāttiesību vispārējie principi
45.
Attiecībā uz Savienības starptautiskajām privāttiesībām es vēlos atgādināt, ka saskaņā ar principiem, kas reglamentē jurisdikcijas konfliktus civillietās un komerclietās saskaņā ar Briseles Ibis regulu, ja dalībvalsts tiesas saskaņā ar minēto regulu ir kompetentas izskatīt un izšķirt strīdu (kā tas ir šajā gadījumā), šīs tiesas ir arī (
36
) kompetentas izlemt jebkuru iepriekš izlemjamu jautājumu (starptautisko privāttiesību nozīmē), kas var tikt izvirzīts saistībā ar šo strīdu (
37
). Turklāt tām ir pienākums īstenot šo jurisdikciju. Tās nevar atteikties izskatīt strīdu vai atsevišķus tā aspektus (
38
). Abi principi vērsti uz taisnīgas tiesvedības un tiesiskās drošības nodrošināšanu pusēm.
46.
Ņemot vērā šos principus, es neredzu iemeslu, kāpēc būtu jāizturas atšķirīgi pret iepriekš izlemjamu jautājumu (starptautisko privāttiesību izpratnē) par citas dalībvalsts noteikumu atbilstību Savienības tiesībām. Dalībvalstu tiesas, kuru kompetencē saskaņā ar Briseles Ibis regulu ir izskatīt un izšķirt strīdu, kurā ir izvirzīts šāds jautājums, saskaņā ar minēto regulu ir arī jurisdikcija lemt par šo prejudiciālo jautājumu un tām tas jādara, ja tas ir nepieciešamas lietas iznākumam.
47.
No tiesību normu kolīzijas viedokļa iznākums ir tāds pats. Patiešām, ja dalībvalsts tiesa saskaņā ar Romas I regulas noteikumiem ir aicināta “piemērot” citas dalībvalsts tiesību aktus strīdā, vairāki minētajā regulā noteiktie mehānismi ļauj un pat uzliek pienākumu attiecīgajai tiesai vajadzības gadījumā pārskatīt šo valsts tiesību aktu atbilstību Savienības tiesībām un pretrunu gadījumā valsts tiesību aktus nepiemērot.
48.
Pirmkārt, šādas tiesas, kas izskata lietu, pilnvaras (un pienākums) varētu tikt uzskatītas par neatņemamu daļu no uzdevuma “piemērot” noteiktos tiesību aktus strīdam. Patiešām, ja minētās regulas noteikumos konkrēta ārvalsts tiesību norma ir noteikta kā “piemērojama”, tajos ir atsauce uz ārvalsts tiesisko kārtību kopumā. Tiesai, kas izskata lietu, ņemot vērā dažādās normas, kas veido šo tiesisko kārtību, un to hierarhiju, ir jāpieņem lēmums strīdā, kas pēc iespējas precīzāk atspoguļo lēmumu, ko pieņemtu attiecīgās valsts tiesnesis (
39
). Tas ir būtiski, lai sasniegtu tiesiskās drošības un starptautiskās lēmumu saskaņotības mērķus, ko paredz Romas I regula (
40
).
49.
Ir skaidrs, ka gadījumos, kad saskaņā ar Romas I regulu dalībvalsts tiesību akti ir noteikti kā piemērojami strīdā, Savienības tiesības ir neatņemama attiecīgās tiesiskās kārtības sastāvdaļa un ieņem augstu vietu tās hierarhijā. Ja attiecīgās valsts tiesnesis tiktu aicināts izšķirt to pašu strīdu, viņam būtu pienākums (kā izskaidrots iepriekš 41. punktā) pārskatīt un nepiemērot pretrunīgu valsts normu. Tādējādi tiesai, kas izskata lietu, ir jārīkojas tāpat (
41
).
50.
Otrkārt, tiesa, kas izskata lietu, var pārskatīt citas dalībvalsts noteikumu atbilstību Savienības tiesībām un, ja rodas pretruna, tos nepiemērot saskaņā ar Romas I regulas 21. pantā noteikto sabiedriskās kārtības klauzulu.
51.
Patiešām, minētā norma ļauj tiesai, kas izskata lietu, nepiemērot konkrēto tiesību aktu, ja šāda tiesību akta piemērošana būtu “acīmredzami nesaderīga ar tiesas atrašanās valsts sabiedrisko kārtību (ordre public)”. Skaidrs, ka tāpat kā Savienības tiesības ir daļa no tās dalībvalsts tiesiskās kārtības, kuras tiesības ir noteiktas kā piemērojamas konkrētajā lietā (šajā gadījumā Vācijas Federatīvā Republika), tās ir arī neatņemama daļa no tās tiesas atrašanās valsts tiesiskās kārtības, kas izskata šo lietu (šajā gadījumā Maltas tiesiskā kārtība). Tādējādi “acīmredzama nesaderība” ar Savienības tiesībām (vai vismaz ar konkrētiem noteikumiem, kas uzskatāmi par būtiskiem Savienības tiesību kārtībā) pamato to, ka saskaņā ar šo klauzulu pretrunīgie valsts noteikumi netiek piemēroti (
42
).
52.
Visbeidzot, ja kādas dalībvalsts noteikumi tiek piemēroti citas dalībvalsts tiesā, kas ir iesniegusi lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, kā “prevalējošas imperatīvās normas” saskaņā ar Romas I regulas 9. panta 3. punktu, attiecīgajai tiesai saskaņā ar minēto normu ir pilnīga rīcības brīvība pārskatīt šo noteikumu atbilstību Savienības tiesībām un, ja tie nav saderīgi, atteikties tos “piemērot”.
3) Starptautiskās publiskās paražu tiesības
53.
Pretēji tam, kas dažkārt tiek apgalvots akadēmiskajā literatūrā, es uzskatu, ka dalībvalstu tiesu jurisdikcija (un pienākums) pārskatīt citas dalībvalsts tiesību aktu atbilstību Savienības tiesībām, ja šis jautājums rodas kā iepriekš izlemjams jautājums (starptautisko privāttiesību izpratnē) civiltiesiskā vai komerctiesiskā strīdā, nepārkāpj starptautiskās publiskās paražu tiesības. Jo īpaši nav nelikumīgas iejaukšanās otras dalībvalsts tiesu kompetencē (
43
).
54.
Ir saprotams, ka dalībvalsts tiesas saskaņā ar neiejaukšanās principu nevar pieņemt lēmumu, kura mērķis ir atcelt citas dalībvalsts tiesību aktu, pamatojoties uz tā neatbilstību Savienības tiesībām, vai pieņemt erga omnes paziņojumu šajā sakarā. Tā iemesls ir acīmredzams: vienas valsts tiesas nevar atzīt par spēkā neesošiem aktus, kas izriet no citas valsts institūcijas (šajā gadījumā – likumdevēja). Saskaņā ar starptautiskajām publiskajām tiesībām šajā jautājumā ekskluzīva jurisdikcija pieder tās valsts tiesām, kuras jurisdikcijā atrodas attiecīgā institūcija (
44
). Attiecīgi šajā gadījumā Maltas tiesas nevarēja pieņemt spēkā esošu lēmumu, ar kuru erga omnes spēkā tiktu atzīts, ka Vācijas Azartspēļu likums nav saderīgs ar Savienības tiesībām. To varētu darīt tikai Vācijas tiesas.
55.
Tomēr, ja dalībvalsts tiesas civiltiesiskā un komerctiesiskā strīdā kā iepriekš izlemjamu jautājumu (starptautisko privāttiesību izpratnē) pārskata citas dalībvalsts tiesību aktu atbilstību Savienības tiesībām, tās vienkārši pārskata šādu atbilstību un, ja tiek konstatēta neatbilstība, attiecīgajā strīdā nepiemēro pretrunīgās normas, lai pieņemtu lēmumu par konkrētā prasījuma būtību. Šāds lēmums nosaka pušu privātās tiesības un kā tāds ir spēkā tikai inter partes. Tas nav paredzēts, lai ietekmētu citas dalībvalsts tiesību aktu spēkā esamību. Tiek ievērota attiecīgās valsts tiesu ekskluzīvā kompetence (
45
).
56.
Pilnīguma labad atgādināšu, ka dalībvalstis, pievienojoties Eiropas Savienībai un izvēloties piedalīties BDTT, piekrita ievērot Savienības tiesības. Tās arī piekrita, ka civillietas un komerclietas, uz kurām attiecas “to” noteikumi (saskaņā ar Romas I regulu), izskata citu dalībvalstu tiesas (saskaņā ar Briseles Ibis regulu). Ņemot vērā iepriekšējās divās sadaļās sniegtos paskaidrojumus, tas nozīmē, ka dalībvalstis arī netieši piekrita, ka šādos strīdos citu valstu tiesas kā iepriekš izlemjamu jautājumu (starptautisko privāttiesību izpratnē) pārskata “to” noteikumu atbilstību.
4) Attiecīgās dalībvalsts tiesības uz aizstāvību
57.
Savā spriedumā Foglia II Tiesa izteica bažas, ka, ja dalībvalsts tiesas pārskatītu citas dalībvalsts tiesību aktu atbilstību Savienības tiesībām strīdā starp fiziskām personām, otrās dalībvalsts tiesības uz aizstāvību nevarētu tikt pienācīgi garantētas, jo tā nebūtu pārstāvēta pirmās dalībvalsts tiesās (
46
). Vairākas valdības, kas šajā lietā iesniedza savus apsvērumus Tiesai, uzsvēra šo aspektu. Jo īpaši tās norādīja, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru, ja fiziska persona apgalvo, ka kāds valsts tiesību akts ierobežo pakalpojumu sniegšanas brīvību saskaņā ar LESD 56. pantu, attiecīgajai dalībvalstij ir jāpierāda, ka šis valsts tiesību akts ir objektīvi pamatots un samērīgs (
47
). Tomēr tādā gadījumā, kāds ir izskatāmajā lietā, tai tiktu liegta iespēja to darīt.
58.
Sākumā vēlos uzsvērt, ka šī tiesu prakse attiecas uz pierādīšanas pienākumu lietās pret dalībvalsti par ES brīvas pārvietošanās tiesību pārkāpumu (gan pārkāpuma lietās, gan objektīvās lietās valstu tiesās). Turpretī, ja šāds jautājums tiek izvirzīts nejauši tiesvedībā starp fiziskām personām, pierādīšanas pienākums ir procesuāls jautājums, kas atstāts lex fori ziņā (
48
).
59.
Ņemot vērā šo skaidrojumu, es neuzskatu, ka pastāv reāla problēma saistībā ar attiecīgās dalībvalsts tiesībām uz aizstāvību (
49
).
60.
Pirmkārt, ir visai ierasts, ka valsts nav pārstāvēta tādā tiesvedībā starp fiziskām personām, kurā nejauši tiek izvirzīts jautājums par valsts tiesību aktu spēkā esamību. Ir skaidrs, ka šajā gadījumā Vācijas valdība nebūtu bijusi pārstāvēta arī tad, ja tiesvedība būtu notikusi kādā no tās valsts tiesām. To pamato fakts, ka, cik atceros, pieņemamajam lēmumam ir tikai inter partes spēks un tādējādi tas nebūs saistošs minētās dalībvalsts iestādēm.
61.
Otrkārt, neraugoties uz to, ka attiecīgās dalībvalsts iespēja iejaukties lietā, kas izskatīta tiesās, var būt paredzēta šo tiesu procesuālajos tiesību aktos (
50
), pietiekamu un atbilstošu garantiju šīs valsts interešu aizsardzībai nodrošina prejudiciāla nolēmuma procedūra saskaņā ar LESD 267. pantu.
62.
Šajā ziņā es uzskatu, ka gadījumā, ja dalībvalsts tiesas izskata civiltiesisku vai komerctiesisku strīdu, kas jāizšķir, ņemot vērā citas dalībvalsts tiesību aktus, un kāds no lietas dalībniekiem apstrīd šo piemērojamo valsts tiesību aktu atbilstību Savienības tiesībām, attiecīgajām tiesām pienākas iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar LESD 267. pantu. Ja šāds lūgums tiek iesniegts, attiecīgajai dalībvalstij ir tiesības iesniegt rakstveida un mutiskus apsvērumus, pat ja tā nav puse pamatlietā. Fakts, ka attiecīgā valsts saskaņā ar šo procedūru nevar izmantot plašākas aizstāvības iespējas, kas tai ir pieejamas sacīkstes procedūrā saskaņā ar LESD 258. pantu, manuprāt, nav būtisks. Patiesi, kā Tiesa ir atkārtoti atzinusi, abas procedūras ir būtiski atšķirīgas (
51
).
5) Šādas jurisdikcijas praktiskums
63.
Ieinteresētās personas, kas bija pārstāvētas tiesas sēdē, pēc tiesas lūguma apsprieda arī to, vai no praktiskā viedokļa dalībvalsts tiesas ir gatavas pārskatīt citas dalībvalsts noteikumu atbilstību Savienības tiesībām. Neatkarīgi no valodas un kultūras atšķirībām attiecīgajām tiesām var būt grūti ar pārliecību noteikt šo noteikumu saturu. Nesaderība ar Savienības tiesībām varētu tikt pieņemta, pamatojoties uz nepilnīgām zināšanām par šiem noteikumiem.
64.
Ir viegli saprast, no kurienes šīs šaubas rodas. Dalībvalstu tiesu procesuālajos noteikumos ārvalstu tiesības tradicionāli tiek uzskatītas par atšķirīgām no “pašu” tiesībām. Šajā ziņā nepiemēro teicienu iura novit curia. Minētās tiesas nevar uzskatīt par tādām, kas pārzinātu citu valstu tiesību aktus. Tādējādi parasti tās pieprasa, lai puses, kas atsaucas uz ārvalstu tiesību aktiem, faktiski pierādītu šo tiesību aktu saturu. Tomēr šīs puses bieži vien nespēj to izdarīt objektīvi vai pat pārliecinoši. Tā vietā tās mēdz izklāstīt ārvalstu tiesību aktus daļēji, izmantojot ar zvērestu apliecinātas rakstveida liecības, ko sagatavojuši eksperti, kurus tās ir nolīgušas un apmaksājušas (
52
). Šīs grūtības zināmā mērā pastāv arī pamatlietā (
53
).
65.
Tomēr šīs bažas var mazināt.
66.
Manuprāt, lai gan jautājums par to, kādam jābūt piemērojamā tiesību akta saturam, būtībā ir katras dalībvalsts procesuālo noteikumu jautājums. Tomēr šie procesuālie noteikumi nedrīkst atņemt Romas I regulā noteiktajām tiesību kolīziju normām to efektīvo iedarbību. Lai ārvalstu tiesības tiktu godprātīgi “piemērotas”, kā to paredz Romas I regulas normas, un lai tiktu sasniegti minētajā regulā noteiktie tiesiskās drošības un starptautiskās lēmumu saskaņotības mērķi, ārvalstu tiesības būtu jānosaka pareizi. Manuprāt, tas nozīmē, ka tiesai, kas izskata lietu, ir pienākums rīkoties ar pienācīgu rūpību, jo īpaši gadījumos, kad tiek apšaubīta šo ārvalsts tiesību atbilstība Savienības tiesībām.
67.
Šajā ziņā es vēlos norādīt, ka dalībvalstu tiesu piekļuve citu dalībvalstu tiesību aktiem kļūst arvien vieglāka BDTT ietvaros. Arvien vairāk aktu un nolēmumu ir viegli pieejami tiešsaistē (pateicoties, jo īpaši, e‑tiesiskuma portālam un Eiropas judikatūras identifikatora (ECLI) sistēmai). Turklāt dažādi sadarbības mehānismi ļauj šīm tiesām saņemt no tās dalībvalsts iestādēm, kuras tiesību akti ir piemērojami strīdā, skaidrojumus par šo tiesību aktu saturu, jo īpaši i) 1968. gada 7. jūnijā Londonā noslēgtā Eiropas Konvencija par informāciju par ārvalstu likumiem un ii) Eiropas Tiesiskās sadarbības tīkls civillietās un komerclietās (
54
). Patiesībā es uzskatu, ka saskaņā ar lojālas sadarbības principu šīm tiesām ir jāizmanto šie mehānismi, ja rodas šaubas par attiecīgā tiesību akta saturu (un attiecīgās dalībvalsts iestādēm ir pienācīgi jāsniedz tām palīdzība šajā jautājumā).
b)
Dalībvalstu tiesām ir jāievēro piesardzība, īstenojot attiecīgo jurisdikciju
68.
Lai gan dalībvalstu tiesām ir jurisdikcija pārskatīt citu dalībvalstu tiesību aktu atbilstību Savienības tiesībām kā iepriekš izlemjamu jautājumu (starptautisko privāttiesību izpratnē), likumības (1) un savstarpējās uzticēšanās (2) apsvērumi liecina, ka attiecīgajām tiesām šajā jautājumā jāievēro zināma atturība.
1) Bažas par likumības trūkumu
69.
Kā norāda Komisija, citas dalībvalsts tiesību aktu atbilstības Savienības tiesībām pārskatīšana ne vienmēr ir vienāds process. Dažkārt ar Savienības tiesību aktiem ir saskaņota vai vienota konkrēta joma, neparedzot dalībvalstīm rīcības brīvību. Nesaderība šādā gadījumā var tikt konstatēta, pamatojoties tikai uz to, ka konkrētais valsts tiesību akts ietilpst attiecīgā Savienības tiesību instrumenta darbības jomā un ka šis tiesību instruments neietver vai nepieļauj šādu noteikumu (
55
). Dažkārt Savienības tiesību akti atstāj zināmu rīcības brīvību valsts iestādēm pieņemt likumdošanu, bet šīs rīcības brīvības robežas ir pilnībā atkarīgas no Savienības tiesību aktos noteiktajiem kopējiem standartiem (piemēram, vai konkrēts procesuālais termiņš atstāj pietiekamu rīcības brīvību pusei, lai tā varētu efektīvi aizstāvēt sevi saskaņā ar Hartas 47. pantu) (
56
).
70.
Savukārt citās jomās Savienības tiesību aktos valstu iestādēm ir piešķirta ievērojama rīcības brīvība. Tas parasti notiek gadījumos, kad Savienības tiesību akti paredz tikai negatīvu saskaņošanu. Piemēram, šajā gadījumā nav strīda par to, ka Vācijas Azartspēļu likums ierobežotu pakalpojumu sniegšanas brīvību saskaņā ar LESD 56. pantu. Tomēr šādi valsts tiesību akti ir pieļaujami, ja tie i) ir pamatoti ar sevišķi svarīgu iemeslu saistībā ar sabiedrības interesēm (kas šajā gadījumā ir acīmredzami, jo šie tiesību akti ir vērsti uz krāpšanas, azartspēļu atkarības utt. novēršanu) un ii) ir samērīgi ar sasniedzamo mērķi (kas ir patiesā saderības jautājuma būtība).
71.
Turklāt, kā norādījušas Čehijas, Beļģijas un Itālijas valdības, Tiesa vienmēr ir atzinusi, ka “azartspēļu tiesiskais regulējums ir viena no jomām, kurās starp dalībvalstīm pastāv ievērojamas atšķirības morāles, reliģijas un kultūras aspektos”. Tādējādi katrai dalībvalstij parasti ir plaša rīcības brīvība regulēt šo jomu atbilstoši savām, cita starpā, vēsturiskajām, kultūras, ekonomiskajām un sociālpolitiskajām īpatnībām. Pieņemto pasākumu samērīgums būtu pārskatīts, ņemot vērā šīs īpatnības (
57
).
72.
Šajā ziņā ir pamatots Itālijas valdības arguments, ka attiecīgās dalībvalsts tiesas ir vispiemērotākās, lai veiktu šādu pārskatīšanu. Kā valsts tiesiskās kārtības neatņemama sastāvdaļa un pateicoties visplašākajām zināšanām par situāciju attiecīgajā dalībvalstī, tās vislabāk var izprast likumdevēja veikto konkurējošo interešu izvērtēšanu (
58
). Turpretī citas dalībvalsts tiesas nav piemērotākās, lai to darītu. Faktiski varētu teikt, ka tām nav leģitimitātes pārskatīt citas valsts suverēnas izvēles (
59
).
73.
Izskatāmajā lietā iebildums par likumību kļūst vēl izteiktāks, ja ņem vērā abu iesaistīto dalībvalstu pieejas (un interešu) acīmredzamo atšķirību: no vienas puses, Maltas Republika kā valsts, kurā ir reģistrēti tiešsaistes azartspēļu pakalpojumu sniedzēji un kura pieņem šai nozarei labvēlīgus tiesību aktus; no otras puses, Vācijas Federatīvā Republika kā šo tiešsaistes pakalpojumu negribīgs saņēmējs. Turklāt nevar neievērot izskatāmās lietas īpašo kontekstu, kas minēts iepriekš no 16. līdz 18. punktam. Ņemot vērā šos aspektus, doma par to, ka Maltas tiesa pārskatītu Vācijas Azartspēļu likuma samērīgumu, daudziem šķistu nepiemērota.
74.
Tomēr es uzskatu, ka šīs bažas var mazināt, ja dalībvalstu tiesas, kas atrodas iesniedzējtiesas statusā, izrāda zināmu atturību, veicot šādu pārskatīšanu. Tām būtu pienācīgi jāņem vērā ārvalstu likumdevēju rīcības brīvība un, ņemot vērā to ierobežoto izpratni par kontekstu un ierobežoto likumību, citas dalībvalsts tiesību aktus nepiemērot tikai gadījumā, ja tie ir acīmredzami nesaderīgi ar Savienības tiesībām (piemēram, ja Tiesas judikatūra ir iedibināta, visaptveroša un skaidra attiecībā uz to, ko dalībvalstis var un nevar darīt noteiktās jomās). Protams, jo acīmredzamāka ir attiecīgo noteikumu nesamērīgā būtība, jo mazāk ārvalsts tiesu var kritizēt par nelikumīgu rīcību (
60
). Tāpēc, kā izskaidrots iepriekš šajos secinājumos, šīm tiesām ir lietderīgi vērsties Tiesā saskaņā ar LESD 267. pantu, lai tās nepieņemtu tik radikālu lēmumu vienatnē un lai attiecīgā dalībvalsts varētu tikt pienācīgi uzklausīta.
2) Savstarpēja uzticēšanās
75.
Manuprāt, savstarpējas uzticēšanās apsvērumi atbalsta šādu pieeju. Šajā ziņā atgādinu, ka savstarpējas uzticēšanās princips, kam ir fundamentāla nozīme Savienības tiesībās, paredz, ka, jo īpaši attiecībā uz BDTT, katra dalībvalsts, izņemot ārkārtējus apstākļus, uzskata, ka visas pārējās dalībvalstis ievēro Savienības tiesības (
61
).
76.
Tādējādi, ja saskaņā ar Romas I regulu tiek pieprasīts piemērot citas dalībvalsts tiesību aktus civiltiesiskā un komerctiesiskā strīdā, dalībvalsts tiesām ir jāpieņem, ka šie tiesību akti ir saderīgi ar Savienības tiesību aktiem. Lai gan šis pieņēmums nav neapstrīdams (
62
), tam jābūt pārliecinošam, citādi šī savstarpējā uzticēšanās tiktu apšaubīta. Tādējādi citas dalībvalsts tiesību akti būtu jāpārskata tikai gadījumā, ja ir skaidri pierādījumi par to neatbilstību Savienības tiesībām (
63
), un tie nebūtu piemērojami vienīgi, ja pārskatīšanas rezultātā tiek konstatēta acīmredzama pretruna ar Savienības tiesībām.
77.
Vēlos izteikt pēdējo piezīmi šajā jautājumā. Kā norāda Beļģijas valdība, ja dalībvalsts tiesas, kas pieņēmušas strīdīgos valsts noteikumus, jau ir pieņēmušas lēmumus par to atbilstību Savienības tiesībām (
64
), savstarpējās uzticēšanās princips paredz, ka citas dalībvalsts tiesām, kas nejauši izskata šo jautājumu, savā lietas izskatīšanas procesā pienācīgi ņemtu vērā šādu lēmumu pamatojumu (
65
). Tāpēc izskatāmajā gadījumā iesniedzējtiesa nedrīkst neievērot to, ka Vācijas tiesas (šķiet) jau ir nospriedušas, ka Vācijas Azartspēļu likums ir saderīgs ar LESD 56. pantu. Iesniedzējtiesa varētu pieņemt citādu lēmumu tikai pēc rūpīgas Vācijas tiesu argumentācijas izskatīšanas.
3.
Strīda iespējamais “izdomātais” raksturs
78.
Pēdējais izskatāmais iebildums attiecas uz strīda pamatalietā iespējamo “izdomāto” raksturu. Itālijas valdības ieskatā šis strīds var būt “pušu vienošanās par procedūru”, lai apšaubītu Vācijas Azartspēļu likuma atbilstību Savienības tiesībām.
79.
Šajā ziņā Tiesai ir nepieciešams izteikt dažus brīdinājumus.
80.
Es spēju saprast Tiesas nevēlēšanos lietā, kas bija par pamatu spriedumiem Foglia I un Foglia II, palīdzēt Itālijas tiesai pārbaudīt Francijas nodokļu likuma atbilstību Savienības tiesībām. Papildus iepriekšējās sadaļās apspriestajiem iebildumiem šajā saistībā ir jānorāda uz vienu svarīgu aspektu. Esmu atkārtoti norādījis, ka strīdā starp fiziskām personām dalībvalstu tiesu nolēmumiem ir tikai inter partes spēks, kas veicina to, ka šāda citas dalībvalsts tiesību aktu pārskatīšana ir pieļaujama. Turpretī Tiesas sniegtajiem prejudiciāliem nolēmumiem ir erga omnes spēks, jo tajos tiek autoritatīvi interpretēti attiecīgie Savienības tiesību aktu noteikumi tā, kā tos ir bijis paredzēts saprast. Lai gan šāds prejudiciāls nolēmums nevar atzīt konkrētu valsts tiesību aktu par nesaderīgu ar Savienības tiesībām, Tiesas sniegtie Savienības tiesību interpretācijas elementi var būt tik konkrēti, ka faktiski rezultāts var būt tāds pats. Šāds prejudiciāls nolēmums galu galā varētu daudz būtiskāk ietekmēt pārskatāmo valsts tiesību aktu.
81.
Ņemot vērā šo faktu, no vienas puses, Tiesai patiešām būtu jābūt īpaši “piesardzīgai”, lai tās atbilde būtu “nepieciešama” iesniedzējtiesai nolūkā izšķirt tajā izskatāmo strīdu LESD 267. panta nozīmē. Ņemot vērā šā temata sensitīvo būtību, valstu tiesām būtu jāpārskata citas dalībvalsts tiesību aktu atbilstība Savienības tiesībām ne tikai pilnīguma labad, bet arī gadījumos, kad tas ir absolūti nepieciešams. Tiesai nevajadzētu palīdzēt iesniedzējtiesai un sniegt erga omnes interpretāciju Savienības tiesību aktiem, ja tas acīmredzami nav tā (
66
).
82.
Ja izrādās, ka valsts tiesai patiešām ir jāveic šāda pārskatīšana, lai izšķirtu tajā izskatāmo strīdu (kā tas, šķiet, ir šajā gadījumā), un ka ar to saistītie jautājumi, par kuriem attiecīgā tiesa lūdz sniegt prejudiciālu nolēmumu, tādējādi ir “nepieciešami” šajā sakarā, tad Tiesai ir jāsniedz atbilde uz tiem. Kā norādīts iepriekšējā sadaļā, patiesībā ir pareizi, ka valsts tiesa šādā konkrētā kontekstā iesniedz šādu lūgumu. Tiesai ir jāveic savs uzdevums. Tā nevar atstāt Savienības tiesību aktu interpretēšanu vienīgi iesniedzējtiesas ziņā. Manuprāt, šajā gadījumā tā ir pareizā pieeja.
83.
Tomēr Tiesai attiecībā uz to, kā tā sniedz atbildi, būtu jāņem vērā šā gadījuma sensitīvais raksturs un iesniedzējtiesas jurisdikcijas robežas, kā izskaidrots iepriekš no 70. līdz 74. punktam. Manuprāt, tā vietā, lai veiktu visaptverošu visu attiecīgo valsts tiesību aktu detalizētu pārskatīšanu, tai būtu jāaprobežojas ar interpretācijas elementu sniegšanu tādā apjomā, kas būtu pietiekams, lai valsts tiesa varētu novērtēt, vai aplūkojamie valsts tiesību akti ir acīmredzami nesaderīgi ar Savienības tiesībām. Parasti pamatlietā tas nozīmētu izskaidrot, vai, ņemot vērā attiecīgo tiesu praksi, tādi noteikumi kā Vācijas Azartspēļu likumā noteiktie šķiet vispārpieņemami vai, gluži pretēji, acīmredzami nesamērīgi.
84.
No otras puses, es neuzskatu, ka Tiesai būtu jāpārbauda konkrētā strīda “īstumu”. Atgādinu, ka spriedumi Foglia I un Foglia II šajā ziņā ir bijuši īpaši kritizēti (
67
). Patiesībā Tiesa nekad nav izmantojusi šādu pieeju citās lietās, kas saistītas ar strīdiem starp fiziskām personām un kurās netieši tiek apšaubīts valsts tiesību akts, pat ja strīda “izdomātais” raksturs ir bijis diezgan acīmredzams (
68
).
85.
Es neatkārtošu visus argumentus, kas izvirzīti pret šādu pārskatīšanu akadēmiskajos komentāros. Es vienkārši atgādināšu, ka tam, vai strīds pamatlietā ir “īsts” vai arī tas ir “pārbaudes gadījums”, ko ierosinājusi Maltas azartspēļu nozare, iespējams, nevajadzētu būt nozīmei Tiesas jurisdikcijā. Nozīmei būtu jābūt tikai tam, vai valsts tiesa ir aicināta izlemt lietu un vai atbilde uz prejudiciālajiem jautājumiem palīdzētu attiecīgajai tiesai to izdarīt. Turpretī saskaņā ar LESD 267. pantu Tiesai nav jāpārbauda pušu pamatmotīvi prasības celšanai. Pat ja tas būtu iespējams, “īstuma” trūkumu būtu ārkārtīgi grūti (ja ne neiespējami) pierādīt.
86.
Piemēram, šajā gadījumā, lai gan lietas apstākļi var radīt aizdomas šajā ziņā, lietas materiālos esošā informācija nav pietiekama, lai ar pārliecību konstatētu strīda “izdomāto” raksturu.
87.
Pirmkārt, varētu spekulēt par spēlētāja prasības cesiju. FB ir vācu advokāts, bet atbildētājas sabiedrības tiesas sēdē norādīja, ka viņš ir reģistrēts Maltas advokātu kolēģijā. Viņš apgalvo, ka šāda patērētāja prasības izpilde ir daļa no viņa “uzņēmējdarbības modeļa” un ka viņš ir ieguvis prasības no “daudziem spēlētājiem”, bet, kad tiesneši lūdza apstiprināt, cik daudziem, viņš atbildēja, ka “mazāk par 10” (kas, iespējams, nozīmē tikai vienu konkrēto prasību). FB arī centās izskaidrot, kāpēc viņš ieguvis prasību, kurā, kā viņš zināja, būs grūti panākt atmaksāšanu, jo Maltas sabiedrības atsakās izpildīt šādas prasības, un Maltas Republika pieņēma Bill 55. Tomēr nav iespējams precīzi zināt, kādi motīvi bija viņa lēmuma pamatā.
88.
Otrkārt, varētu arī jautāt, kā to darīja Itālijas valdība, kāpēc lieta ir ierosināta Maltā, ņemot vērā šīs dalībvalsts un Vācijas Federatīvās Republikas interešu atšķirības izskatāmajā gadījumā. Tomēr, kā uzskata Komisija, tajā nav nekas būtiski nepareizs. Kā jau norādīju, Maltas tiesām ir vispārēja jurisdikcija izskatīt šo strīdu saskaņā ar Briseles Ibis regulas 4. pantu. Turklāt, lai gan spēlētāji var uzsākt tiesvedību pret Maltas azartspēļu sabiedrībām savā “mītnes” dalībvalstī (šajā gadījumā Vācijas Federatīvajā Republikā) saskaņā ar minētajā regulā, jo īpaši tās 18. panta 1. punktā, noteiktajiem patērētāju aizsardzības noteikumiem (
69
), FB nevarēja izmantot šos noteikumus, jo viņš nav patērētājs (
70
).
89.
Visbeidzot, fakts, ka abas puses piekrita, ka iesniedzējtiesai būtu jāiesniedz šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, kā norāda Itālijas valdība, arī nav pārliecinošs pierādījums par kolūziju. Turklāt – un ne jau tāpēc, ka pretējais pats par sevi kaut ko norādītu – es novēroju, ka puses nav vienisprātis par atbildi, kas jāsniedz Tiesai.
B. Vai spēlētāju prasības par atmaksāšanu ir Savienības tiesību aktu ļaunprātīga izmantošana? (7. jautājums)
90.
Septītais jautājums, ko uzdevusi iesniedzējtiesa, attiecas uz atbildētāju sabiedrību otro izvirzīto aizstāvības argumentu. Ar to iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai, ja patērētājs no dalībvalsts, kurā viņš pastāvīgi dzīvo, ir piedalījies tiešsaistes azartspēlēs, kuras attiecīgajā valstī piedāvā citā dalībvalstī reģistrēts azartspēļu operators bez minētās valsts iestāžu izsniegtas licences, Savienības tiesību aktu ļaunprātīgas izmantošanas aizlieguma princips liedz šim patērētājam saskaņā ar piemērojamajām līgumtiesībām celt civiltiesisku prasību pret šo pakalpojuma sniedzēju par viņa likto likmju atgūšanu, pamatojoties uz konkrētā azartspēļu līguma spēkā neesamību (
71
).
91.
Atbilde uz šo jautājumu, manuprāt, ir skaidra.
92.
No vienas puses, ja no Tiesas atbildes uz 1.–6. jautājumu izriet, ka Vācijas Azartspēļu likums ir (acīmredzami) pretrunā LESD 56. pantam, tad šāda spēlētāja prasība par atmaksāšanu ir jānoraida kā nepamatota. Patiesi, šis likums nav piemērojams, un spēlētāja un azartspēļu sabiedrības noslēgtais azartspēļu līgums saskaņā ar piemērojamiem līgumtiesību aktiem (šajā gadījumā Vācijas tiesību aktiem) nevar tikt uzskatīts par nelikumīgu un līdz ar to par spēkā neesošu.
93.
No otras puses, ja Vācijas Azartspēļu likumā noteiktie noteikumi tiktu atzīti par saderīgiem ar LESD 56. pantu, Savienības tiesības neskartu nekādas sekas, kas valsts tiesību aktos noteiktas par azartspēļu piedāvāšanu (vai dalību tajās), kuras saskaņā ar šiem noteikumiem ir aizliegtas. Tādējādi varētu uzskatīt konkrēto azartspēļu līgumu par nelikumīgu un tādējādi par spēkā neesošu saskaņā ar piemērojamiem līgumtiesību aktiem. Es vēlētos uzsvērt, ka pretēji tam, ko atbildētājas sabiedrības apgalvo, šī “sankcija” (tā teikt) nebūtu atsevišķs pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums, kas paredz atsevišķu tās likumības novērtējumu, bet gan nepieciešamas un loģiskas sekas, kas izriet no līguma nelikumības. Vai un kādā mērā līguma atcelšana ietver tiesības uz to labumu atgūšanu, ko katra puse ir saņēmusi no otras puses, arī būtu jautājums, kas jāatstāj vienīgi attiecīgo azartspēļu līgumu reglamentējošo tiesību aktu ziņā (
72
).
94.
Turpretim Savienības tiesību aktu ļaunprātīgas izmantošanas aizlieguma vispārējais princips šajā kontekstā nav piemērojams. Atgādinu, ka šis princips nepieļauj balstīšanos uz Savienības tiesību normām ļaunprātīgā nolūkā (
73
). Tomēr spēlētāja prasības par atmaksāšanu nav pamatotas ar Savienības tiesību aktiem, bet pilnībā ar valsts tiesību aktiem (proti, šajā gadījumā ar Vācijas Azartspēļu likumu un Vācijas Civilkodeksu) (
74
).
95.
Visai radošā argumentu virkne, ko izvirzīja atbildētājas sabiedrības un Maltas valdība, lai pārliecinātu Tiesu par pretējo, nav pietiekami pamatota. Kā apgalvo ieinteresētās personas, ir skaidrs, ka šis gadījums ietilpst LESD 56. panta darbības jomā, jo tam ir pārrobežu raksturs. Tomēr, pretēji šo ieinteresēto personu apgalvojumiem, spēlētāji, kas iesniedz šādas prasības par atmaksāšanu, ļaunprātīgi neizmanto tiesības, kas tiem izriet no minētā noteikuma saņemt pakalpojumus no Maltas, pamatojoties uz to, ka šī brīvība vispār ļāva viņiem noslēgt attiecīgos azartspēļu līgumus. Pirmkārt, šo līgumu noslēgšanai viņi neizmantoja šo brīvību. Tas bija iespējams vienkārši tāpēc, ka pastāvēja internets. Otrkārt, pieprasot šo līgumu atcelšanu, viņi neatsaucas uz šo brīvību, bet gan uz valsts noteikumiem, kas to ierobežo. Turpretī atbildētāju sabiedrību pirmais aizstāvības arguments ir balstīts uz LESD 56. pantu. Faktiski tieši tās atsaucas uz šajā noteikumā nostiprināto brīvību.
96.
Tāpēc, vai spēlētājam ir tiesības uz viņa likto likmju atgūšanu, vai arī šāda atgūšana ir jāierobežo vai jānoraida, kā apgalvo atbildētājas sabiedrības un Maltas valdība, pamatojoties uz to, ka prasība ir negodprātības izpausme vai ka spēlētājs pats ir izdarījis pārkāpumu, izvēloties piedalīties attiecīgajās azartspēlēs (ievērojot tādu principu kā nemo auditur propriam turpitudinem allegans latīņu tiesībās vai estoppel anglosakšu tiesībās), kā minēts iepriekš, ir jautājums, kas ir pamatojoties vienīgi uz valsts tiesību aktiem, kas reglamentē attiecīgo azartspēļu līgumu (proti, Vācijas tiesību aktu).
97.
Faktiski, kā Vācijas valdība precizēja tiesas sēdē, šķiet, ka Vācijas tiesību aktos ir norma, kas attiecas uz šo jautājumu, proti, Vācijas Civilkodeksa 817. pants. Minētā valdība arī paskaidroja, ka šo normu izskatīja Vācijas tiesas, lemjot par spēlētāju prasībām par atmaksāšanu. Šķiet, ka vairums tiesu atteicās piemērot šo normu, pamatojoties uz to, ka, lai gan dalība nelikumīgās azartspēlēs ir aizliegta arī saskaņā ar Vācijas tiesību aktiem (
75
), spēlētāji nav izdarījuši noziedzīgu nodarījumu, jo, piedaloties attiecīgajās azartspēlēs, viņi nezināja, ka šīs spēles Vācijā ir nelikumīgas (jo pakalpojuma sniedzējs viņus bija maldinājis, liekot domāt pretējo) (
76
). Tiesā atbildētājas sabiedrības noliedza, ka tās būtu vainīgas spēlētāju maldināšanā, un apšaubīja, vai, jebkurā gadījumā, zināšanas par nelikumību patiešām būtu jāuzskata par prasību, lai piemērotu Vācijas Civilkodeksa 817. pantu. Protams, šādu faktu un Vācijas tiesību aktu interpretācijas jautājumu izlemšana ir nevis Tiesas, bet gan iesniedzējtiesas kompetencē.
98.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz septīto jautājumu būtu jāatbild tādējādi, ka, ja patērētājs no dalībvalsts, kurā viņš pastāvīgi dzīvo, ir piedalījies tiešsaistes azartspēlēs, kuras attiecīgajā valstī piedāvā citā dalībvalstī reģistrēts azartspēļu operators bez minētās valsts iestāžu izsniegtas licences, Savienības tiesību aktu ļaunprātīgas izmantošanas aizlieguma princips neliedz šim patērētājam celt civiltiesisku prasību pret šo pakalpojuma sniedzēju par viņa likto likmju atgūšanu, pamatojoties uz konkrētā azartspēļu līguma spēkā neesamību saskaņā ar piemērojamajām līgumtiesībām.
V. Secinājumi
99.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, es ierosinu Tiesai:
–
atzīt Prim’Awla tal‑Qorti Ċivili (Civillietu tiesas pirmās palātas, Malta) uzdotos jautājumus par pieņemamiem;
–
uz septīto jautājumu atbildēt šādi:
Ja patērētājs no dalībvalsts, kurā viņš pastāvīgi dzīvo, ir piedalījies tiešsaistes azartspēlēs, kuras attiecīgajā valstī piedāvā citā dalībvalstī reģistrēts azartspēļu operators bez minētās valsts iestāžu izsniegtas licences, Savienības tiesību aktu ļaunprātīgas izmantošanas aizlieguma princips neliedz šim patērētājam celt civiltiesisku prasību pret šo pakalpojuma sniedzēju par viņa likto likmju atgūšanu, pamatojoties uz konkrētā azartspēļu līguma spēkā neesamību saskaņā ar piemērojamajām līgumtiesībām.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2008. gada 17. jūnijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Roma I) (OV 2008, L 177, 6. lpp.).
(
3
)	Šo Vācijas tiesību aktu noteikumu tulkojumu angļu valodā ir sniegusi iesniedzējtiesa savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu.
(
4
)	Lai gan par šo jautājumu notiek debates (skat. 53. zemsvītras piezīmi zemāk), šķiet, ka attiecīgajā brīdī atbildētājas sabiedrības nevarēja iegūt šādu licenci, jo tiešsaistes azartspēles principā bija aizliegtas (skat. Vācijas Azartspēļu likuma 4. panta 4. punktu). Lai gan izņēmuma gadījumā bija atļauts izsniegt licences izlozēm (skat. minētā likuma 4. panta 5. punktu), šķiet, ka i) “sekundārās izlozes” netika uzskatītas par īstām izlozēm, bet gan par aizliegtu tiešsaistes derību veidu, un ii) jebkurā gadījumā licences izložu rīkošanai tika izsniegtas tikai operatoriem, kurus kontrolēja Vācijas federālās zemes (kas nebija atbildētāju sabiedrību gadījums).
(
5
)	No rīkojuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu nav pilnīgi skaidrs, ar kuru no atbildētājām sabiedrībām šis līgums bija noslēgts.
(
6
)	Skat. iepriekš 4. zemsvītras piezīmi.
(
7
)	Skat. Pena, P., Schumann, H., un Peigné, M., “EU citizens lose out as Malta regulatory “sledgehammer” protects gambling giants”, Investigate Europe, 2025. gada 6. marts.
(
8
)	Lai arī ne vienmēr; skat. B sadaļu zemāk.
(
9
)	Skat. iepriekš 13. punktu.
(
10
)	Spriedums, 1980. gada 11. martsFoglia (104/79, turpmāk tekstā – “spriedums Foglia I”, EU:C:1980:73).
(
11
)	Spriedums, 1981. gada 16. decembrisFoglia (244/80, turpmāk tekstā – “spriedums Foglia II”, EU:C:1981:302).
(
12
)	Precīzāk, šajos divos spriedumos Tiesa uzskatīja, ka, ja nav izpildīti (tagadējā) LESD 267. pantā noteiktie nosacījumi, tai nav jurisdikcijas lemt par iesniegtajiem jautājumiem (skat. spriedumu Foglia I (13. punkts un rezolutīvā daļa) un spriedumu Foglia II (19. un 30. punkts)). Turpretī citos spriedumos Tiesa uzskatīja, ka šādā gadījumā jautājumi ir nepieņemami (skat., piemēram, spriedumu, 2025. gada 3. aprīlis, Swiftair (C‑701/23, EU:C:2025:237, 28. punkts un tajā minētā judikatūra)). Tā kā abas pieejas praksē nodrošina vienādu rezultātu, izskatāmajā lietā nav vajadzības pievērsties šai atšķirībai. Vienkāršības labad es šo jautājumu uzskatīšu par pieņemamības jautājumu.
(
13
)	Spriedums Foglia II (30. punkts).
(
14
)	Spriedums Foglia II (18. punkts).
(
15
)	Skat. iepriekš 18. punktu.
(
16
)	Jebkurā gadījumā ir viegli saprast, kāpēc iesniedzējtiesa ignorēja šos vispārējos noteikumus. FB prasība nav balstīta uz spēlētāja līgumā noteiktajām tiesībām, bet gan uz šā līguma iespējamo spēkā neesamību un tiesību normām par nepamatotu iedzīvošanos.
(
17
)	Lai gan daži ieinteresētie dalībnieki, kas iesnieguši apsvērumus Tiesai, faktiski stingri apstrīd šīs Maltas tiesību normas atbilstību Savienības tiesībām, aplūkotajā lietā nav ne vajadzīgs, ne arī būtu lietderīgi risināt šo jautājumu.
(
18
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2003. gada 21. janvāris, Bacardi‑Martini un Cellier des Dauphins (C‑318/00, EU:C:2003:41, 45.–54. punkts).
(
19
)	Precīzāk, 6. panta 1. punktā ir noteikts, ka līgumiem, kas noslēgti starp patērētājiem un uzņēmējiem, piemēro tās valsts tiesību aktus, kurā patērētājs ir pastāvīgi dzīvo (šajā gadījumā Vācijā), ja uzņēmējs savu darbību vērš uz šo valsti un līgums ietilpst attiecīgās darbības jomā. Šajā gadījumā i) attiecīgais azartspēļu līgums tika noslēgts starp patērētāju (spēlētāju) un uzņēmēju (vienu no atbildētājām sabiedrībām). Fakts, ka spēlētājs vēlāk savu prasību par atmaksāšanu cedēja FB (kas nav patērētājs), šajā sakarā nav būtisks. Patiešām, šādas prasības cesijas rezultātā konkrētā līguma būtība nemainās. Turklāt, ja šāda cesija radītu izmaiņas līgumam piemērojamajos tiesību aktos, nebūtu iespējams nodrošināt tiesisko drošību. Turklāt ii) atbildētājas sabiedrības savu azartspēļu darbību vērsa uz Vāciju (skat. iepriekš 8. punktu) un iii) attiecīgais līgums nepārprotami ietilpa minētās darbības jomā. Visbeidzot, 6. panta 4. punktā paredzētais izņēmums attiecībā uz “[līgumiem], saskaņā ar [kuriem] pakalpojumus sniedz patērētājam tikai un vienīgi valstī, kura nav viņa pastāvīgās dzīvesvietas valsts” šajā gadījumā nav piemērojams, jo atbildētājas sabiedrības saskaņotos pakalpojumus sniedza Vācijā, izmantojot savu tīmekļvietni (skat. turpmāk 31. punktu un, pēc analoģijas, spriedumu, 2019. gada 3. oktobris, Verein für Konsumenteninformation (C‑272/18, EU:C:2019:827, 52. un 53. punkts)).
(
20
)	Lai gan Romas I regulas 6. panta 2. punkts ļauj pusēm izvēlēties citu tiesību aktu, šādas izvēles “iznākumā patērētājam nedrīkst būt liegta aizsardzība, kas tam piešķirta ar [tās valsts tiesību aktu obligātajām normām, kura ir viņa pastāvīgās dzīvesvietas valsts]”. Turklāt, tā kā attiecīgajos vispārīgajos noteikumos un nosacījumos paredzētais tiesību aktu izvēles noteikums šajā jautājumā nebija pārredzams (ko atbildētājas sabiedrības neapstrīd), tas tiek uzskatīts par “netaisnīgu” Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 3. panta 1. punkta nozīmē (OV 1993, L 95, 29. lpp.) un tādējādi par spēkā neesošu (skat. 2016. gada 28. jūlija spriedumu Verein für Konsumenteninformation (C‑191/15, EU:C:2016:612, 71. punkts).
(
21
)	Pēc analoģijas skat. manus secinājumus lietā NM un OU (C‑77/24, EU:C:2025:432, 65. un 66. punkts) un spriedumus, 2019. gada 3. oktobris, Verein für Konsumenteninformation (C‑272/18, EU:C:2019:827, 53. punkts), un 2024. gada 28. novembris, VariusSystems digital solutions (C‑526/23, EU:C:2024:985, 22. punkts).
(
22
)	Pieņemot, ka Maltas līgumtiesībās, tāpat kā Vācijas līgumtiesībās, ir noteikums, kas paredz, ka līgumam ir vajadzīgs likumīgs priekšmets, kas noteikti tā arī ir.
(
23
)	Romas I regulas 9. panta 1. punktā šis jēdziens ir definēts kā “normas, kuru ievērošanu valsts uzskata par būtisku sabiedrības interešu aizsardzībai, piemēram, savas politiskās, sociālās un ekonomiskās kārtības nodrošināšanai, tiktāl, ka šīs normas piemēro jebkurai situācijai, kura ir to darbības jomā [..]”.
(
24
)	Skat. Romas I regulas 9. panta 3. punkta otro teikumu.
(
25
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2012, L 351, 1. lpp.).
(
26
)	Šajā ziņā es atgādinu, ka i) Briseles Ibis regulas 4. panta 1. punktā ir noteikta vispārējā jurisdikcija tās dalībvalsts tiesām, kurā atrodas atbildētāja domicils, un ka ii) atbildētāju sabiedrību juridiskā adrese ir Maltā, tādējādi uzskatot, ka to “dzīvesvieta” ir šajā valstī (skat. minētās regulas 63. panta 1. punktu).
(
27
)	Bet ne vienmēr. Par šo jautājumu skatīt turpmāk B sadaļu.
(
28
)	Skat. it īpaši spriedumus_1965. gada 4. februāris, Albatros (20/64, EU:C:1965:8); 1976. gada 22. septembris, Import Gadgets (22/76, EU:C:1976:126); 1977. gada 30. novembris, Cayrol (52/77, EU:C:1977:196); 1979. gada 12. jūlijs, Union laitière normande (244/78, EU:C:1979:198); 1982. gada 10. novembris, Rau Lebensmittelwerke (261/81, EU:C:1982:382); 1989. gada 23. novembris, Eau de Cologne & Parfümerie‑Fabrik 4711 (C‑150/88, EU:C:1989:594); 1992. gada 9. jūnijs, Delhaize un Le Lion (C‑47/90, EU:C:1992:250); 1997. gada 5. jūnijs, Celestini (C‑105/94, EU:C:1997:277); un 2022. gada 7. jūlijs, LKW WALTER (C‑7/21, EU:C:2022:527). Savos spriedumos, 2002. gada 10. decembris, der Weduwe (C‑153/00, EU:C:2002:735), un 2003. gada 21. janvāris, Bacardi‑Martini un Cellier des Dauphins (C‑318/00, EU:C:2003:41), Tiesa šādu lūgumu atzina par nepieņemamu, bet tas bija saistīts ar sniegtās informācijas trūkumu un/vai atsauktā jautājuma acīmredzami hipotētisko raksturu.
(
29
)	Spriedums, 1989. gada 23. novembris (C‑150/88, EU:C:1989:594, 12. punkts).
(
30
)	Spriedums, 1963. gada 5. februāris (26/62, EU:C:1963:1, 11.–13. lpp.).
(
31
)	Spriedums, 1976. gada 15. decembris (35/76, EU:C:1976:180).
(
32
)	Skat. ģenerāladvokāta Ž. P. Vornera [J. P. Warner] secinājumus lietā Foglia (104/79, EU:C:1980:22, Tiesas judikatūras krājums, 764. lpp.); Hatzopoulos, V., “De l’arrêt “Foglia‑Novello” à l’arrêt “TWD Textilwerke” – La jurisprudence de la Cour relative à la recevabilité des renvois préjudiciels”, Revue trimestrielle de droit économique européen, 3. sēj., 1994, 206.–207. lpp.; un Bebr, G., “The possible implications of Foglia v. Novello II”, Common Market Law Review, 19. sēj., Nr. 3, 1982, 437.–439. lpp.
(
33
)	Skat. spriedumu, 2007. gada 18. decembris, Laval un Partneri (C‑341/05, EU:C:2007:809, 97. un 98. punkts). Pēc analoģijas skat. arī spriedumu, 1992. gada 9. jūnijs, Delhaize and Le Lion (C‑47/90, EU:C:1992:250, 28. un 29. punkts).
(
34
)	Tādējādi, pretēji tam, ko Tiesa norādīja savā spriedumā Foglia II (28. punkts), dalībvalsts tiesas, kuras izskata šādu strīdu civillietās un komerclietās, var nodrošināt pusēm efektīvu aizsardzību saistībā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem, ja tie ir pretrunā Savienības tiesībām (pat ja – un, visticamāk, Tiesa to arī domāja – šīs tiesas nevar atcelt attiecīgos valsts tiesību aktus (skat. turpmāk 54. punktu)).
(
35
)	Ir skaidrs, ka noteiktos gadījumos dalībvalstu tiesas varētu apturēt tiesvedību, gaidīt, kamēr puses uzsāk tiesvedību dalībvalsts, par kuras tiesībām ir runa, tiesās un attiecīgās tiesas pieņem lēmumu par atbilstību vai neatbilstību, un tad pieņemt atbilstošu nolēmumu. Tomēr ne vienmēr puses var to izdarīt, un ne vienmēr ir iespējams apturēt tiesvedību šādā veidā, neaizkavējot tiesvedību līdz brīdim, kad puses vairs nevarētu saņemt taisnīgu spriedumu.
(
36
)	Izņemot kad ir piemērojams Briseles Ibis regulas 24. panta 4. punkts.
(
37
)	Tas ir spēkā pat tad, ja šis jautājums pats par sevi neattiecas uz “civillietām un komerclietām” (piemēram, tāds publisko tiesību jautājums kā nelicencētu azartspēļu aizliegums). Skat. manus pirmos secinājumus lietā BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2024:159, 42. un 43. punkts un tajos minētā judikatūra).
(
38
)	Skat. spriedumu, 2005. gada 1. marts, Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, 37. punkts).
(
39
)	Skat. Cerqueira, G., “La hiérarchie étrangère des normes devant le juge français”, Société de législation comparée (red.), L’application du droit étranger, Collection “Colloques”, Nr. 36, 2018, 95.–129. lpp., 101.–105. lpp., 110., 112. un 113. lpp., un Bergé, J.‑S., “Lieux et formes d’application du droit étranger soumis à un contrôle de constitutionnalité et de conventionnalité”, Société de législation comparée (red.), Contrôle de constitutionnalité et de conventionnalité du droit étranger, Collection “Colloques”, Nr. 34, 2017, 17.–35. lpp., 20. un 32. lpp.
(
40
)	Šajā ziņā skat. Romas I regulas 6. apsvērumu.
(
41
)	Šajā ziņā skat. Neumayer, K. H., “Fremdes Recht und Normenkontrolle”, RabelsZ, 1958, 23. sēj., 585. un turpmākās lpp.; ‘H Kahn‑Freund, O., General Problems of Private International Law, Sijthoff & Noordhoff, 2. izd., 1980, 306. lpp.; un Michaels, R., un Jansen, N., “Die Auslegung und Fortbildung ausländischen Rechts”, Zeitschrift für Zivilprozess, 2003, 116. sēj., Nr. 1, 3.–55. lpp., 33. lpp.
(
42
)	Pēc analoģijas skat. spriedumus, 1999. gada 1. jūnijs, Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269, 35.–39. punkts), un 2000. gada 28. marts, Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, 37. punkts).
(
43
)	Saskaņā ar neiejaukšanās principu valsts nedrīkst iejaukties lietās, kas būtībā ir citas valsts jurisdikcijā.
(
44
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2025. gada 25. februāris, BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2025:108, 73. punkts), un manus otros secinājumus lietā BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2024:687, 15. un 16. punkts).
(
45
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2025. gada 25. februāris, BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2025:108, 74. un 75. punkts), un manus otros secinājumus lietā BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2024:687, 17. un 18. punkts).
(
46
)	Spriedums Foglia II (29. punkts).
(
47
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2025. gada 10. jūlijs, INTERZERO Trajnostne rešitve za svet brez odpadkov u.c. (C‑254/23, EU:C:2025:569, 101. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
48
)	Vai lex causae ziņā līgumsaistību jautājumos saskaņā ar Romas I regulas 18. pantu.
(
49
)	Es novēroju, ka pēc sprieduma Foglia II arī Tiesa nešķita īpaši norūpējusies par šo jautājumu (šajā ziņā skat. iepriekš 28. zemsvītras piezīmē minēto tiesu praksi).
(
50
)	Skat. spriedumu Foglia II (24. punkts).
(
51
)	Skat. spriedumu, 1968. gada 3. aprīlis, Molkerei‑Zentrale Westfalen/Lippe (28/67, EU:C:1968:17). Skatīt arī ģenerāladvokāta G. Slinna [G. Slynn] secinājumus lietā Foglia (244/80, EU:C:1981:175, Tiesas judikatūras krājums, 3074. punkts); Barav, A., “Preliminary censorship? The judgment of the European Court in Foglia v. Novello”, European Law Review, 5. sēj., 1980, 443.–468. lpp., 465.–467. lpp.; Hatzopoulos, V., minēts iepriekš 32. zemsvītras piezīmē, 208. lpp., un Bebr, G., minēts iepriekš 32. zemsvītras piezīmē, 433.–434. lpp.
(
52
)	Skat. Mélin, F., “La cooperation internationale dans la recherche du droit étranger: les méthodes classiques”, in Société de législation comparée (red.), L’application du droit étranger, minēts iepriekš 39. zemsvītras piezīmē, 39.–49. lpp., 42. lpp.
(
53
)	Pastāv neskaidrības par noteikumiem, kas reglamentē “sekundārās izlozes” saskaņā ar Vācijas Azartspēļu likumu. Atbildētājas sabiedrības apgalvo, ka šīs “sekundārās izlozes” tiek reglamentētas kā izlozes saskaņā ar minētā likuma 4. panta 5. punktu. Tādējādi tās apstrīd šajā normā noteikto licencēšanas prasību samērīgumu, jo īpaši to, ka saskaņā ar minētā likuma 10. punktu šādu licenci var saņemt tikai valsts kontrolēti operatori (skat. iesniedzējtiesas 4.–6. jautājumu). Tomēr Vācijas valdība apgalvo, ka “sekundārās izlozes” faktiski ir tiešsaistes derību veids, kas ir aizliegts saskaņā ar minētā likuma 4. panta 4. punktu. Tādējādi Vācijā izlozēm piemērojamais režīms nebūtu būtisks pamatlietā izskatāmā strīda iznākumam.
(
54
)	Skat. 3. panta 2. punkta b) apakšpunktu un 5. panta 2. punkta c) apakšpunktu Padomes Lēmumā 2001/470/EK (2001. gada 28. maijs), ar ko izveido Eiropas Tiesiskās sadarbības tīklu civillietās un komerclietās (OV 2001, L 174, 25. lpp.), kas grozīts ar Eiropas Parlamenta un Padomes Lēmumu Nr. 568/2009/EK (2009. gada 18. jūnijs) (OV 2009, L 168, 35. lpp.).
(
55
)	Šādu scenāriju skat. spriedumā, 1989. gada 23. novembris, Eau de Cologne & Parfümerie‑Fabrik 4711 (C‑150/88, EU:C:1989:594).
(
56
)	Šādu scenāriju skat. spriedumā, 2022. gada 7. jūlijs, LKW WALTER (C‑7/21, EU:C:2022:527).
(
57
)	Skat. jo īpaši spriedumus, 2009. gada 8. septembris, Liga Portuguesa de Futebol Profissional and Bwin International (C‑42/07, EU:C:2009:519, 57. punkts), un 2023. gada 2. marts, Recreatieprojecten Zeeland u.c. (C‑695/21, EU:C:2023:144, 15. punkts).
(
58
)	Skat., piemēram, spriedumu, 2016. gada 2. jūnijs, Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, 78. punkts).
(
59
)	Skat. Batiffol, H., un Lagarde, P., Droit international privé, 1. sēj., Librairie générale de droit et de jurisprudence, 6. izd., Nr. 331, 1974. Šis šķietamais likumības trūkums izskaidro, kāpēc, piemēram, Apvienotajā Karalistē tiesas atsakās pārskatīt suverēnas izvēles, kas izteiktas citas valsts tiesību aktos (saskaņā ar “Valsts aktu doktrīnu”) (šajā ziņā skat. Dickinson, A., “Acts of State and the frontiers of private (international) law”, Journal of Private International Law, 14. sēj., 1. numurs, 2018, 1.–37. lpp.).
(
60
)	Pēc analoģijas skat. de Vareilles‑Sommières, P., “Le conflit hiérarchique étranger de normes devant le juge judiciaire français – Applications à la constitutionalité et à la conventionnalité de la loi étrangère”, Société de législation comparée (red.), minēts iepriekš 39. zemsvītras piezīmē, 49.– 62. lpp., 59.–60. lpp.
(
61
)	Skat. Atzinumu 2/13, Eiropas Savienības pievienošanās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijai, 2014. gada 18. decembris (EU:C:2014:2454, 191. un 192. punkts).
(
62
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 21. decembris, N.S. u.c. (C‑411/10 un C‑493/10, EU:C:2011:865, 99., 100. un 105. punkts).
(
63
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2024. gada 29. jūlijs, Breian (C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, 78. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
64
)	Es vēlos norādīt, ka šie lēmumi var negūt labumu no atzīšanas un izpildes mehānismiem, kas noteikti Briseles Ibis regulā. Patiešām, ārvalstu tiesu spriedumi, kuru priekšmets ir publisko tiesību aktu spēkā esamība, nav saistīti ar civillietām un komerclietām.
(
65
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2025. gada 19. jūnijs, KN (C‑219/25 PPU, EU:C:2025:456, 45.– 52. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
66
)	Skat. spriedumus, 2002. gada 10. decembris, der Weduwe (C‑153/00, EU:C:2002:735), un 2003. gada 21. janvāris, Bacardi‑Martini un Cellier des Dauphins (C‑318/00, EU:C:2003:41).
(
67
)	Skat. jo īpaši Barav, A., minēts iepriekš 51. zemsvītras piezīmē; Bebr, G., minēts iepriekš 32. zemsvītras piezīmē; Hatzopoulos, V., minēts iepriekš 32. zemsvītras piezīmē; un Albers‑Llorens, A., “Judicial protection before the Court of Justice of the European Union”, Peers, S. un Barnard, C. (red.), “European Union Law”, 2. izd., Oxford University Press, Oksforda, 2017, 299. lpp.
(
68
)	Skat., piemēram, spriedumus, 1995. gada 9. februāris, Leclerc‑Siplec (C‑412/93, EU:C:1995:26); 2001. gada 13. marts, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160); un 2005. gada 22. novembris, Mangold (C‑144/04, EU:C:2005:709).
(
69
)	Briseles Ibis regulas 18. panta 1. punktā ir noteikts, ka patērētājs var celt prasību pret uzņēmēju, cita starpā, “patērētāja domicila vietas tiesās” (forum actoris).
(
70
)	Skat. spriedumu, 1993. gada 19. janvāris, Shearson Lehman Hutton (C‑89/91, EU:C:1993:15, 23.–25. punkts).
(
71
)	Vācijas valdība apgalvo, ka arī šis jautājums ir nepieņemams, pamatojoties uz to, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu neesot pietiekami izskaidroti iemesli, kas pamudinājuši iesniedzējtiesu to uzdot. Es nepiekrītu. Minētajā lūgumā norādīts, ka atbildētājas sabiedrības apgalvo, ka FB prasība ir jānoraida (cita starpā) tāpēc, ka tā ir uzskatāma par Savienības tiesību aktu ļaunprātīgu izmantošanu. Lūgumā ir arī aprakstīts, kāda ir spēlētāja iespējamā ļaunprātīgā rīcība (apzināti spēlējot tiešsaistes azartspēles un pēc tam pieprasot naudas atmaksu, pamatojoties uz šo spēļu nelikumību). Tādējādi Tiesai ir pietiekama informācija, lai i) izprastu šā jautājuma nozīmi un ii) sniegtu lietderīgu atbildi.
(
72
)	Skat. Romas I regulas 12. panta 1. punkta e) apakšpunktu.
(
73
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2014. gada 13. marts, SICES u.c. (C‑155/13, EU:C:2014:145, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
74
)	Fakts, ka, ņemot vērā atbildētāju sabiedrību argumentus, dalībnieki parasti pamatojas uz Briseles Ibis regulas 18. panta 1. punktu, lai iesniegtu prasības “vietējās” tiesās, šajā ziņā nav būtisks. Tas attiecas uz jurisdikciju, nevis uz būtiskajām tiesībām, uz kurām šie dalībnieki atsaucas, lai pamatotu savu prasību.
(
75
)	Skat. Strafgesetzbuch (Kriminālkodekss) 285. punktu.
(
76
)	Šķiet, ka dažos gadījumos, uz kuriem atsaucas Vācijas un Beļģijas valdības, Vācijas tiesas atteica šādu atmaksāšanu, pamatojoties uz Vācijas Civilkodeksa 817. pantu.