62019CC0086
ĢENERĀLADVOKĀTA DŽOVANNI PITRUCELLAS[GIOVANNI PITRUZZELLA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2020. gada 11. martā (
1
)
Lieta C‑86/19
SL
pret
Vueling Airlines SA
(Juzgado de lo Mercantil (Komerclietu tiesa, Spānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Starptautiskie gaisa pārvadājumi – Monreālas konvencija – Gaisa pārvadātāju atbildība par bagāžu – Pierādīta reģistrētas bagāžas nozaudēšana – Kompensācija – Maksimālās kompensācijas summas piešķiršanas nosacījumi – Pierādīšanas pienākums – Prasīto pierādījumu standarts – Prasīto pierādījumu raksturs – Dalībvalstu procesuālā autonomija – Līdzvērtības un efektivitātes principi
1.
Nav grūti iedomāties pasažiera neapmierinātību, un it īpaši viņam radītās neērtības, kad aviosabiedrība, ar kuru viņš bija ceļojis, viņam paziņo par viņa reģistrētās bagāžas nozaudēšanu. Tomēr – vai viņa bagāžas nozaudēšana katrā ziņā ir visnopietnākais bagāžai nodarītais bojājums, kas no šīs nozaudēšanas pierādīšanas brīža pamato to, ka pasažierim par nodarīto kaitējumu ir jāpiešķir kompensācija Monreālā 1999. gada 28. maijā noslēgtajā Konvencijā par dažu starptautisko gaisa pārvadājumu noteikumu unifikāciju (
2
) (turpmāk tekstā – “Monreālas konvencija”) paredzētās maksimālās summas apmērā, un vai šādā gadījumā pasažieris ir jāatbrīvo no pierādīšanas pienākuma? Tāds būtībā ir lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu aplūkotais jautājums.
I. Atbilstošās tiesību normas
A.
Monreālas konvencija
2.
Saskaņā ar Monreālas konvencijas preambulas trešo daļu valstis, kas ir šīs konvencijas puses, “atzīs[t] patērētāju interešu aizsardzības nodrošināšanas svarīgumu starptautiskos gaisa pārvadājumos un nepieciešamību pēc taisnīgas kompensācijas, kas pamatota uz atlīdzināšanas principa”.
3.
Minētās preambulas piektajā daļā ir norādīts, ka “valstu kolektīvās darbības turpmākajai dažu noteikumu, kas regulē starptautiskos gaisa pārvadājumus, harmonizācijai un kodificēšanai ar jauno Konvenciju ir visatbilstošākais līdzeklis objektīva interešu līdzsvara sasniegšanai”.
4.
Monreālas konvencijas 3. panta 3. punktā ir noteikts, ka “pārvadātājs izsniedz pasažierim bagāžas identifikācijas zīmi katrai reģistrētās bagāžas vienībai”.
5.
Monreālas konvencijas 17. panta 2. un 3. punkts ir formulēti šādi:
“2.   Pārvadātājs ir atbildīgs par zaudējumiem, kādi nodarīti reģistrētas bagāžas iznīcināšanas, nozaudēšanas vai bojāšanas gadījumā, ar nosacījumu, ka negadījums, kas izraisīja iznīcināšanu, nozaudēšanu vai bojāšanu, ir noticis gaisa kuģī vai jebkurā laika posmā, kurā par reģistrēto bagāžu bija atbildīgs pārvadātājs. Tomēr pārvadātājs nav atbildīgs par zaudējumiem tādos apstākļos un tādā mērā, kādā zaudējumu cēlonis ir raksturīgs bagāžas defekts, kvalitāte vai trūkums. Gadījumā, ja bagāža, ieskaitot personīgās mantas, nav reģistrēta, pārvadātājs ir atbildīgs, ja bojājuma cēlonis ir radies viņa, viņa darbinieku vai aģentu vainas dēļ.
3.   Ja pārvadātājs atzīst, ka reģistrētā bagāža ir pazudusi, vai ja reģistrētā bagāža nav pienākusi divdesmit vienas dienas laikā pēc datuma, kurā tai vajadzēja pienākt, pasažieris ir tiesīgs īstenot pret pārvadātāju no pārvadājuma līguma izrietošās tiesības.”
6.
Monreālas konvencijas 22. panta nosaukums ir “Atbildības limiti attiecībā uz aizkavēšanos, bagāžu un kravu”. Minētā panta 2. punkts ir formulēts šādi:
“Bagāžas pārvadājumā pārvadātāja atbildība iznīcināšanas, nozaudēšanas, bojāšanas vai aizkavēšanās gadījumā ir ierobežota līdz 1000 īpašās aizņēmumtiesības [SDR] katram pasažierim, ja vien brīdī, kad reģistrētā bagāža tika nodota pārvadātājam, pasažieris nav īpaši deklarējis ieinteresētību par nogādāšanu galapunktā un nav samaksājis papildu summu, ja konkrētajā gadījumā tas ir ticis prasīts. Šādā gadījumā pārvadātājs būs atbildīgs par tādas summas izmaksāšanu, kas nepārsniedz deklarēto summu, ja vien pārvadātājs nepierāda, ka šī summa ir lielāka nekā pasažiera faktiskā interese par nogādāšanu galapunktā.”
7.
Saskaņā ar Monreālas konvencijas 24. pantā noteikto procedūru minētās konvencijas 22. panta 2. punktā paredzētais atbildības limits no 2009. gada 30. decembra tika palielināts līdz 1131 SDR.
B.
Savienības tiesības
8.
Monreālas konvencija Eiropas Kopienas vārdā tika apstiprināta ar Padomes Lēmumu 2001/539/EK (2001. gada 5. aprīlis) par to, kā Eiropas Kopiena noslēdz Konvenciju par dažu starptautisko gaisa pārvadājumu noteikumu unifikāciju (Monreālas Konvenciju) (
3
), un attiecībā uz Eiropas Savienību stājās spēkā 2004. gada 28. jūnijā.
9.
Pēc tam, kad Monreālas konvencija stājās spēkā Savienībā, ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 889/2002 (2002. gada 13. maijs) (
4
) tika izdarīti grozījumi Padomes Regulā (EK) Nr. 2027/97 (1997. gada 9. oktobris) par gaisa pārvadātāju atbildību nelaimes gadījumos (
5
) (turpmāk tekstā – “grozītā Regula Nr. 2027/97”).
10.
Grozītās Regulas Nr. 2027/97 1. pantā tagad ir paredzēts, ka “šī regula īsteno attiecīgos Monreālas Konvencijas noteikumus par pasažieru un viņu bagāžas gaisa pārvadājumiem un nosaka dažus papildu noteikumus. Bez tam tā paplašina šo noteikumu piemērošanas jomu, attiecinot tos arī uz gaisa pārvadājumiem vienā dalībvalstī”.
11.
Grozītās Regulas Nr. 2027/97 3. panta 1. punktā ir noteikts, ka “Kopienas gaisa pārvadātāju atbildību par pasažieriem un viņu bagāžu reglamentē visi Monreālas Konvencijas noteikumi, kas attiecas uz šo atbildību”.
II. Pamatlieta, prejudiciālais jautājums un tiesvedība Tiesā
12.
2017. gada 18. septembrī SL lidoja no Ibizas (Spānija) uz Fuerteventuru (Spānija) ar pārsēšanos Barselonā (Spānija). Iepriekš minēto reisu veica sabiedrība Vueling Airlines SA. Pēdējā minētā atzīst, ka SL pienācīgi reģistrētā bagāža tika nozaudēta. Tāpēc SL cēla prasību, lūdzot atlīdzināt viņai saistībā ar viņas bagāžas nozaudēšanu radīto mantisko un morālo kaitējumu, samaksājot 1131 SDR (aptuveni 1400 EUR). Prasības pieteikumā SL nenorāda nozaudētās bagāžas saturu vai svaru, viņa atsaucas tikai uz vajadzību iegādāties apģērbu un pirmās nepieciešamības preces un novērtē viņai nodarīto kaitējumu 1131 SDR apmērā, nesniedzot nekādus pierādījumus. Lai arī Vueling Airlines atzīst, ka bagāža tika nozaudēta, tā piešķir SL kompensāciju tikai 250 EUR apmērā par viņai radīto kaitējumu, kas nav pierādīts.
13.
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Spānijas tiesām ir domstarpības par to, vai maksimālā summa ir jāpiešķir automātiski, tikko bagāžas nozaudēšana ir pierādīta, neņemot vērā iespējamos pierādījumus, ko sniedz pasažieris, kuram piederēja šī bagāža, vai, gluži pretēji, pasažierim piešķiramo summu nosaka tiesa, balstoties uz šī pasažiera sniegtajiem pierādījumiem.
14.
Šajos apstākļos Juzgado de lo Mercantil (Komerclietu tiesa, Spānija) nolēma apturēt tiesvedību un ar nolēmumu, kas Tiesas kancelejā tika iesniegts 2019. gada 6. februārī, uzdot šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai gadījumā, ja ir konstatēta bagāžas nozaudēšana, lidsabiedrībai vienmēr un visos gadījumos ir jāsamaksā pasažierim maksimālā kompensācijas summa 1131 SDR apmērā, jo tas ir visnopietnākais no Monreālas konvencijas 17. panta 2. punktā un 22. panta 2. punktā paredzētajiem gadījumiem, vai arī tā ir maksimālā zaudējumu atlīdzības summa, ko tiesnesis var pielāgot, tostarp arī kofera nozaudēšanas gadījumā, ņemot vērā atbilstošos apstākļus, un tādējādi summa 1131 SDR apmērā ir piešķirama tikai tad, ja pasažieris, izmantojot jebkādus tiesībās atļautos līdzekļus, pierāda, ka reģistrētajā bagāžā esošo priekšmetu vai personisko mantu vērtība, kā arī to priekšmetu vērtība, kas viņam bija jāiegādājas to aizstāšanai, sasniedza šo maksimālo summu, vai – ja viņš to nepierāda – viņam ir jānorāda arī citi parametri kā, piemēram, kofera svars kilogramos vai arī tas, vai bagāžas nozaudēšana notika turpceļa vai atpakaļceļa lidojuma laikā, lai varētu novērtēt morālo kaitējumu, ko izraisīja ar viņa bagāžas nozaudēšanu saistītās neērtības?”
15.
Rakstveida apsvērumus ir iesniegusi Vueling Airlines, Vācijas un Nīderlandes valdības, kā arī Eiropas Komisija.
16.
Tiesas sēdē, kas notika Tiesā 2020. gada 15. janvārī, tika uzklausīti SL, Vueling Airlines, Vācijas valdības un Komisijas mutvārdu apsvērumi.
III. Vērtējums
17.
Prejudiciālajā jautājumā var nošķirt divus problēmjautājumus. Pirmais ir par to, vai Monreālas konvencijas 22. panta 2. punktā norādītā summa 1131 SDR apmērā ir maksimālā kompensācijas summa vai, gluži pretēji, tas ir vienreizējs maksājums, kas tiesnesim automātiski jāpiešķir pasažierim, kura bagāža tika nozaudēta. Otrais jautājums ir par pierādīšanas pienākuma sadalījumu un pierādīšanas standartu, ko tiesa var pieprasīt pasažierim, kad tai ir jānosaka bagāžas nozaudēšanas dēļ radies kaitējums. Saskaņā ar Tiesas lūgumu šajos secinājumos tiks aplūkots šis otrais problēmjautājums.
A.
Ievada apsvērumi
18.
Šie ievada apsvērumi ir divējādi. Vispirms es atgādināšu, ka Tiesas kompetencē ir interpretēt Monreālas konvenciju. Pēc tam es atbildēšu uz Vueling Airlines izvirzītajiem argumentiem, kuros tiek lūgts Tiesai atzīt šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par nepieņemamu.
19.
Pirmkārt, attiecībā uz Tiesas kompetenci ir jāatgādina, ka Eiropas Kopiena 1999. gada 9. decembrī parakstīja Monreālas konvenciju un vēlāk – 2001. gada 5. aprīlī – šo konvenciju tās vārdā apstiprināja Eiropas Savienības Padome. Attiecībā uz Savienību tā ir stājusies spēkā 2004. gada 28. jūnijā. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka no šīs dienas minētā konvencija ir Savienības tiesību sistēmas neatņemama sastāvdaļa un tādējādi Tiesa ir kompetenta lemt par tās interpretāciju prejudiciāla nolēmuma tiesvedībā (
6
). Sniedzot interpretāciju, Tiesai ir jāievēro Vīnes 1969. gada 23. maija Konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām 31. panta noteikumi, saskaņā ar kuru līgums interpretējams godprātīgi saskaņā ar parasto nozīmi, kāda piešķirama līguma noteikumiem kopumā, un atbilstoši tā objektam un mērķim (
7
).
20.
Otrkārt, attiecībā uz lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību Vueling Airlines būtībā apgalvo, ka tiesību normas, kuras ir lūgts interpretēt – proti, Monreālas konvencijas 17. panta 2. punkts un 22. panta 2. punkts –, esot pilnīgi skaidras un ka atbilde uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu jau esot atrodama Tiesas judikatūrā. Šajā ziņā ir jākonstatē, ka iespējamā agrākās judikatūras esamība nav lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu nepieņemamības pamatojums. Katrā ziņā, kā esmu minējis iepriekš, saistībā ar Tiesai uzdoto jautājumu rodas divi atšķirīgi problēmjautājumi, un Vueling Airlines, šķiet, slēpj apstākli, ka jautājums par prasīto pierādījumu standartu līdz šim netika aplūkots.
21.
Turklāt es atgādinu, ka uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju, kurus valsts tiesa uzdevusi atbilstoši pašas noteiktajam tiesiskajam regulējumam un faktiskajiem apstākļiem, attiecas atbilstības pieņēmums un ka valsts tiesas iesniegto lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesa var noraidīt tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, ja izvirzītā problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai juridiskie apstākļi, kas vajadzīgi, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (
8
). Tomēr šajā lietā tas tā nav.
22.
Visu šo iemeslu dēļ Vueling Airlines arguments par šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu nepieņemamību ir jānoraida.
B.
Par to, vai maksimālā kompensācija 1131 SDR apmērā ir maksimālais apmērs vai vienreizējs maksājums
23.
SL apgalvo, ka, ciktāl viņas bagāžas nozaudēšana ir pierādīta un ciktāl tas ir visnopietnākais bagāžai nodarītais bojājums, iesniedzējtiesai būtu viņai automātiski jāpiešķir summa 1131 SDR apmērā, kas, lasot kopsakarā Monreālas konvencijas 17. panta 2. punktu un 22. panta 2. punktu, būtu jāsaprot kā vienreizējs maksājums.
24.
Šeit es tikai atgādināšu – no Monreālas konvencijas izriet, ka, lai arī gaisa pārvadātāju atbildība par kaitējumu, kas radies reģistrētas bagāžas iznīcināšanas, nozaudēšanas vai bojāšanas gadījumā, izriet no minētās konvencijas 17. panta 2. punkta, šī atbildība tiek īstenota tikai saskaņā ar “limitiem” (
9
), kas paredzēti 22. pantā, kura 2. punktā ir skaidri noteikts, ka “pārvadātāja atbildība [bagāžas pārvadājumā] iznīcināšanas, nozaudēšanas, bojāšanas vai aizkavēšanās gadījumā ir ierobežota līdz [1131] [SDR]” (
10
). Šādi Monreālas konvenciju ir interpretējis Savienības likumdevējs, kas Regulas Nr. 889/2002 12. apsvērumā šajā ziņā ir norādījis uz “vienot[u] atbildības līmeni[i] par bagāžas pazušanu, bojājumu vai iznīcināšanu” (
11
).
25.
Turklāt Tiesa jau ir nospriedusi, ka Monreālas konvencijas 22. panta 2. punkta mērķis ir “ierobežot gaisa pārvadātāju atbildību” (
12
) un ka “kompensācijas apmēra ierobežojums tiek aprēķināts “par katru pasažieri”” (
13
). Tiesa uzskata, ka runa ir par nepārprotamu kompensācijas ierobežojumu (
14
). Tādējādi tā ir nospriedusi, ka “šādā veidā radītais kompensācijas apmēra ierobežojums ļauj vienkārši un ātri izmaksāt kompensāciju pasažieriem, tajā pašā laikā neuzliekot gaisa pārvadātājiem pārmērīgu zaudējumu atlīdzināšanas slogu, kuru būtu grūti noteikt un aprēķināt un kurš varētu traucēt vai pat apturēt minēto pārvadātāju saimniecisko darbību” (
15
). Turklāt Tiesa lēma, ka “minētajā pantā paredzētais gaisa pārvadātāja atbildības ierobežojums attiecībā uz zaudējumiem, kas radušies bagāžas pazušanas gadījumā, ir uzskatāms par maksimālo atbildības apmēru, kas attiecas gan uz morālo kaitējumu, gan mantiskajiem zaudējumiem” (
16
).
26.
Visbeidzot, nepārprotama atbilde uz pirmo problēmjautājumu, uz ko attiecas prejudiciālais jautājums, kuru Tiesai ir uzdevusi iesniedzējtiesa, it īpaši ir atrodama sprieduma Espada Sánchez u.c. (
17
) 34. punktā, kurā Tiesa ir nospriedusi, ka “attiecībā uz bagāžu paredzētie ierobežojumi, piemērojot Monreālas konvencijas 22. panta 2. punktu, veido maksimālo zaudējumu atlīdzību, uz ko tātad nevar obligāti pretendēt pilnā apmērā, un iepriekš noteiktajā apmērā katram pasažierim viņa bagāžas pazaudēšanas gadījumā” (
18
).
C.
Par pierādīšanas pienākumu un prasīto pierādījumu standartu
27.
Tā kā ir konstatēts princips, ka tiesa nosaka kompensāciju, nepārsniedzot 1131 SDR, prejudiciālā jautājuma otrajā daļā ir uzdots jautājums par to, kādi noteikumi tiesai ir jāievēro, nosakot kompensācijas summu, un kādi pierādījumi šajā ziņā tai ir jāpieprasa no pasažiera.
28.
Iesniedzējtiesa norāda uz Spānijas tiesu domstarpībām. Dažas no tām uzskata, ka, tiklīdz ir pierādīta bagāžas nozaudēšana, pasažierim var tikt piešķirta maksimālā summa, neprasot sniegt pierādījumus par nozaudētās bagāžas faktisko saturu. Proti, pēc to domām, prasīt šādus pierādījumus nozīmētu prasīt pasažierim sniegt probatio diabolica. Citas tiesas savukārt uzskata, ka pasažiera stāvoklis neatšķiras no stāvokļa, kādā atrodas jebkurš cits prasītājs, kas lūdz atlīdzināt zaudējumus. Tādējādi ar bagāžas nozaudēšanu vien nepietiek, lai tiktu piešķirta maksimālā summa, un pasažierim būtu jāpierāda, kādi priekšmeti atradās nozaudētajā bagāžā un kāda bija to vērtība.
29.
Atgādinājumam – pamatlietā SL atsaucas tikai uz to, ka viņas bagāžas nozaudēšana ir pierādīta, nenorādot tās saturu, ne arī sniedzot apliecinošus dokumentus par mantu un priekšmetu vērtību, kas viņai bija jāiegādājas, lai aizstātu nozaudēto saturu, ne arī precizējot viņas bagāžas svaru. Šajos apstākļos Vueling Airlines piedāvā samaksāt SL kompensāciju 250 EUR apmērā.
30.
Vispirms es drīzāk sliecos atzīt, ka neviens saprātīgi rūpīgs pasažieris nesaglabās pierādījumu par katra viņa bagāžā esošā priekšmeta iegādi, ne arī nefotografēs minēto saturu, domājot par to, ka šāds pierādījums viņam varētu noderēt gadījumā, ja rastos problēmas. Lai arī tas nav neiespējami, pierādījuma sniegšana var sagādāt ļoti lielas grūtības. Turklāt piešķirtā kompensācija, pat ja tā sasniedz maksimālo summu, var būt nepietiekama, lai pasažierim pilnībā atlīdzinātu zaudējumus, ņemot vērā – kā esmu to atgādinājis iepriekš –, ka Monreālas konvencijā ir paredzēta gaisa pārvadātāju ierobežota atbildība (
19
). Tas tā ir it īpaši tāpēc, ka ar kompensāciju ir paredzēts “atlīdzināt” ne tikai mantisko, bet arī morālo kaitējumu (
20
). Tomēr ir jāatzīst, ka Monreālas konvencijā paredzētās gaisa pārvadātāju atbildības sistēmas pamatā ir arbitrāža, ko noteikuši tās izstrādātāji, kuriem ir jānodrošina “objektīvs interešu līdzsvars” (
21
), kas pašlaik atkārtoti nav jāaplūko. Vienlaikus arī ir jāatzīst, ka ir jāatrod vidusceļš starp pienākuma uzlikšanu pasažierim sniegt pierādījumu par katru priekšmetu, kas atradās nozaudētajā bagāžā, un SL attieksmi, kura neiesniedza iesniedzējtiesai nevienu prima facie pierādījumu.
31.
Tomēr, lai arī Monreālas konvencijā ir nostiprināts gaisa pārvadātāju atbildības princips, it īpaši bagāžas nozaudēšanas gadījumā, tajā nav paredzēti nosacījumi, ar kādiem var iestāties šī atbildība vai ar kādiem tā ir jāpieprasa. Tajā arī nekas nav minēts par pierādījumiem, kas ir jāiesniedz pasažierim.
32.
Tomēr, tā kā Monreālas konvencija ir Savienības tiesību neatņemama sastāvdaļa, it īpaši tāpēc, ka tā ir īstenota ar grozīto Regulu Nr. 2027/97, dalībvalstīm, pildot šos noteikumus, ir jāievēro citi Savienības tiesību principi. Citiem vārdiem sakot, tā kā ne Monreālas konvencijā, ne grozītajā Regulā Nr. 2027/97 nav paredzēti konkrēti nosacījumi, ar kādiem var iestāties gaisa pārvadātāju atbildība par bagāžas nozaudēšanu, šo nosacījumu noteikšana ir jāatstāj dalībvalstu ziņā, ievērojot to procesuālo autonomiju (
22
). Tātad šīm valstīm ir jāparedz procesuālie noteikumi par vēršanos tiesā, lai nodrošinātu pasažieriem ar Monreālas konvenciju piešķirto tiesību aizsardzību. Šie noteikumi nedrīkst būt nelabvēlīgāki par noteikumiem, kas attiecas uz līdzīgām uz valsts tiesībām balstītām prasībām (līdzvērtības princips), ne arī padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtināt to tiesību izmantošanu, kas piešķirtas ar Savienības tiesību sistēmu (efektivitātes princips) (
23
). Šo prasību ievērošana ir jāizvērtē, ņemot vērā attiecīgo tiesību normu nozīmi visā procesā, tā norisi un tā īpatnības dažādās valsts iestādēs (
24
).
33.
Saskaņā ar pašlaik spēkā esošajām Savienības tiesībām, manuprāt, nav iespējams precīzāk noteikt pierādījumu tiesisko režīmu tiesvedībās, kurās pasažieri lūdz kompensāciju par viņiem nodarīto kaitējumu bagāžas nozaudēšanas dēļ. SL apgalvojumam nav nekāda normatīva pamata Savienības tiesībās, un Tiesa neuzskatīja, ka pasažieris būtu jāatbrīvo no jebkāda pienākuma pierādīšanas jomā, jo tā jau ir nospriedusi – lietā, kurā, protams, šis jautājums tai nebija uzdots tieši –, ka no Monreālas konvencijas 22. panta 2. punkta izriet, ka attiecīgajiem pasažieriem valsts tiesas uzraudzībā ir juridiski pietiekami jāpierāda pazaudētās bagāžas saturs (
25
).
34.
Ciktāl lietas materiālos nav precizējumu par pamatlietā pierādījumiem piemērojamiem noteikumiem, iesniedzējtiesai būs jāizvērtē valsts procesuālie noteikumi, ņemot vērā iepriekš minētos līdzvērtības un – it īpaši – efektivitātes principus.
35.
Tomēr no prejudiciālā jautājuma formulējuma var secināt, ka pasažieris, pēc iesniedzējtiesas domām, var pierādīt nodarīto kaitējumu, izmantojot jebkādus tiesībās atļautos līdzekļus. Nepretendējot uz vispusību, tādējādi tie var būt gan dokumentāri pierādījumi (fotogrāfijas, kases čeki vai rēķini utt.), gan liecības. Tiesai būs jāizvērtē visu tajā iesniegto dokumentu pierādījuma spēks. Tā var ņemt vērā arī bagāžas svaru, ja valsts tiesībās tas tai ir atļauts un ar nosacījumu, ka tas ir zināms (
26
). Tāpat attiecībā uz morālā kaitējuma novērtējumu iesniedzējtiesa, šķiet, balstās uz domu, ka bagāžas nozaudēšanai esot smagākas sekas, ja tā notiek turpceļa, nevis atpakaļceļa lidojumā. Protams, šo apstākli var ņemt vērā. Tomēr tik kazuistiskā jomā es atturēšos atzīt kā galīgo patiesību to, ka lielākas neērtības rodas turpceļā, nevis atpakaļceļā. Piemēram, ja ir nozaudētas personiskas mantas, kurām ir zināma sentimentāla vērtība, ar to nozaudēšanu saistītajam morālajam kaitējumam, manuprāt, ir tāda pati intensitāte neatkarīgi no tā, vai tās tika nozaudētas turpceļā vai atpakaļceļā.
36.
Tādējādi iepriekš minētie apsvērumi skaidri parāda, ka tiesvedības, kurās pasažieri lūdz atlīdzināt saistībā ar viņu bagāžas nozaudēšanu radīto kaitējumu, ir ārkārtēji kazuistiskas un ka ir ļoti grūti iekļaut noteikumu par pierādījumiem iepriekš noteiktā sistēmā, jo gadījumi var būt ļoti atšķirīgi. Tātad tas ir jāatstāj valsts tiesas vērtējuma ziņā, kura vislabāk var piemērot valsts līmenī paredzētos noteikumus par pierādījumiem, nodrošinot, ka tie nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtina Monreālas konvencijas 17. panta 2. punktā un 22. panta 2. punktā nostiprināto tiesību saņemt kompensāciju īstenošanu.
37.
No iepriekš minētā izriet, ka valsts tiesai, ņemot vērā maksimālo summu 1131 SDR apmērā, ir jānosaka summa, kas ir jāpiešķir pasažierim kā kompensācija par mantisko un morālo kaitējumu, kurš radies viņa reģistrētās bagāžas nozaudēšanas dēļ. Lai arī pasažierim ir jāsniedz kaitējuma noteikšanai nepieciešamie pierādījumi, valsts tiesai ir jānodrošina, ka attiecīgajā jomā piemērojamie valsts noteikumi nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtina Monreālas konvencijas 17. panta 2. punktā un 22. panta 2. punktā nostiprināto tiesību saņemt kompensāciju īstenošanu.
IV. Secinājumi
38.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Juzgado de lo Mercantil (Komerclietu tiesa, Spānija) uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
1)
Monreālā 1999. gada 28. maijā noslēgtās Konvencijas par dažu starptautisko gaisa pārvadājumu noteikumu unifikāciju 17. panta 2. punkts un 22. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka maksimālā kompensācijas summa, kas ir paredzēta reģistrētas bagāžas iznīcināšanas, nozaudēšanas vai bojāšanas gadījumā, ir maksimālais kompensācijas apmērs, kuru tādējādi neviens pasažieris viņa reģistrētās bagāžas nozaudēšanas gadījumā nevar saņemt automātiski un kā vienreizēju maksājumu.
2)
Valsts tiesai, ievērojot maksimālo summu 1131 SDR apmērā, ir jānosaka summa, kas ir jāpiešķir pasažierim kā kompensācija par mantisko un morālo kaitējumu, kurš radies viņa reģistrētās bagāžas nozaudēšanas dēļ. Lai arī pasažierim ir jāsniedz kaitējuma noteikšanai nepieciešamie pierādījumi, valsts tiesai ir jānodrošina, ka attiecīgajā jomā piemērojamie valsts noteikumi nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtina Monreālas konvencijas 17. panta 2. punktā un 22. panta 2. punktā nostiprināto tiesību saņemt kompensāciju īstenošanu.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	OV 2001, L 194, 39. lpp.
(
3
)	OV 2001, L 194, 38. lpp.
(
4
)	OV 2002, L 140, 2. lpp.
(
5
)	OV 1997, L 285, 1. lpp.
(
6
)	Skat. spriedumu, 2018. gada 12. aprīlis, Finnair (C‑258/16, EU:C:2018:252, 20. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī spriedumu, 2012. gada 22. novembris, Espada Sánchez u.c. (C‑410/11, EU:C:2012:747, 20. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
7
)	Skat. spriedumu, 2018. gada 12. aprīlis, Finnair (C‑258/16, EU:C:2018:252, 21. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī spriedumu, 2012. gada 22. novembris, Espada Sánchez u.c. (C‑410/11, EU:C:2012:747, 20.–22. punkts un tajos minētā judikatūra).
(
8
)	No plašās judikatūras skat. spriedumu, 2017. gada 31. janvāris, Lounani (C‑573/14, EU:C:2017:71, 56. punkts).
(
9
)	Skat. Monreālas konvencijas 22. panta nosaukumu. Mans izcēlums.
(
10
)	Mans izcēlums.
(
11
)	Mans izcēlums.
(
12
)	Spriedums, 2010. gada 6. maijs, Walz (C‑63/09, EU:C:2010:251, 34. punkts). Mans izcēlums.
(
13
)	Spriedums, 2010. gada 6. maijs, Walz (C‑63/09, EU:C:2010:251, 34. punkts). Mans izcēlums.
(
14
)	Skat. spriedumu, 2010. gada 6. maijs, Walz (C‑63/09, EU:C:2010:251, 35. punkts).
(
15
)	Spriedums, 2010. gada 6. maijs, Walz (C‑63/09, EU:C:2010:251, 36. punkts). Mans izcēlums.
(
16
)	Spriedums, 2010. gada 6. maijs, Walz (C‑63/09, EU:C:2010:251, 38. punkts). Mans izcēlums.
(
17
)	Spriedums, 2012. gada 22. novembris (C‑410/11, EU:C:2012:747).
(
18
)	Mans izcēlums.
(
19
)	Izņemot gadījumus, kad pasažieris ir īpaši deklarējis ieinteresētību par nogādāšanu galapunktā un nav samaksājis papildu summu, ja konkrētajā gadījumā tas ir ticis prasīts: skat. Monreālas konvencijas 22. panta 2. punktu.
(
20
)	Skat. spriedumu, 2010. gada 6. maijs, Walz (C‑63/09, EU:C:2010:251, 39. punkts). Tā kā Monreālas konvencijā paredzētā kompensācija ir tikai kaitējuma atlīdzība, minētajā konvencijā ir skaidri izslēgta iespēja panākt “sodošu, pamācošu vai jebkuru citu nekompensējošu atlīdzību par zaudējumiem” (Monreālas konvencijas 29. pants. Skat. arī šīs konvencijas preambulas trešo daļu).
(
21
)	Monreālas konvencijas piektais apsvērums.
(
22
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 12. decembris, Aktiva Finants (C‑433/18, EU:C:2019:1074, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
23
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 12. decembris, Aktiva Finants (C‑433/18, EU:C:2019:1074, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
24
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 11. septembris, Călin (C‑676/17, EU:C:2019:700, 31. punkts).
(
25
)	Skat. spriedumu, 2012. gada 22. novembris, Espada Sánchez u.c. (C‑410/11, EU:C:2012:747, 35. punkts).
(
26
)	No diskusijām tiesas sēdē Tiesā izriet, ka aviosabiedrība reģistrē katras reģistrētās bagāžas vienības svaru. Tādējādi, pat pieņemot, ka aviosabiedrība vai pasažieris zina šo svaru, tam tomēr nebūs izšķirošas nozīmes, jo beigu beigās no apģērba svara nevar izdarīt nekādus secinājumus par tā cenu.