62003TO0086_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta T‑86/03
Holcim (France) SA, agrākā Groupe Origny SA, Parīze (Francija), ko pārstāv M. P. Itēns‑Ujons [ M.‑P. Hutin ‑ Houillon ], advokāts, kas norādīja adresi Luksemburgā,
prasītāja,
pret
Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv R. Liāls [ R. Lyal ] un K. Ingena‑Hūza [ C. Ingen‑Housz ], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
atbildētāja,
par prasību saskaņā ar EKL 233. un 288. pantu atlīdzināt zaudējumus, kas prasītājai, iespējams, radušies pēc Komisijas atteikuma tai samaksāt kavējuma procentus no summas, kas atlīdzināta, izpildot Pirmās instances tiesas spriedumu, ar kuru atcelts lēmums par tai uzlikto naudas sodu.
EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA
(otrā palāta)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs J. Pirungs [ J. Pirrung ], tiesneši N. Dž. Forvuds [ N. J. Forwood ] un S. S. Papasavs [ S. S. Papasavvas ],
sekretārs H. Jungs [ H. Jung ],
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
Sprieduma pamatojums
Prāvas rašanās fakti
1. 1994. gada 30. novembrī Komisija pieņēma Lēmumu 94/815/EK par EK līguma 85. panta piemērošanas procedūru (lietas IV/33.126 un IV/33.322 – Ciment ) (OV L 343, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “lēmums lietā “Cements””), kurā tā atzina Cedest SA
līdzdalību vairākos pārkāpumos Kopienu cementa tirgū un uzlika tai naudas sodu ECU 2 522 000 apmērā.
2. Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā reģistrēts 1995. gada 17. februārī ar numuru T‑38/95, Groupe Origny SA
(turpmāk tekstā – “ Origny ”), pārņemot Cedest
tiesības, cēla prasību atcelt šo lēmumu.
3. 1995. gada 5. maijā Origny
samaksāja visu Cedest
uzlikto naudas sodu.
4. Ar 2000. gada 15. marta spriedumu apvienotajās lietās T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95, no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/95 Cimeteries CBR u.c./Komisija, saukts “Cements” ( Recueil, II‑491. lpp.) Pirmās instances tiesa atcēla lēmuma lietā “Cements” 1. pantu, 3. panta 3. punkta a) apakšpunktu un 9. pantu attiecībā uz Origny
un piesprieda Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus lietā T‑38/95.
5. 2000. gada 24. maijā Origny
Komisijai kopā ar detalizētu informāciju par bankas kontu, uz kuru saskaņā ar spriedumu lietā “Cements” bija pārskaitāma atmaksas pamata summa EUR 2 522 000 apmērā, pa faksu iesniedza arī kavējuma procentu detalizētu aprēķinu, kas, pēc tās domām, bija maksājami no šīs summas par laika posmu no 1995. gada 7. maija līdz pamata summas samaksai.
6. 2000. gada 27. jūlijā Komisija pārskaitīja uz iepriekš minēto kontu naudas summu EUR 2 522 000 apmērā. Taču uz prasību par kavējuma procentiem tā nereaģēja.
7. 2000. gada 16. novembra Komisijai adresētā vēstulē Origny
atkārtoja savu prasību samaksāt kavējuma procentus, vēlreiz nosūtot detalizēto aprēķinu, kāds tas bija 2000. gada 27. jūlijā.
8. 2000. gada 29. decembra vēstulē Komisija Origny
atbildēja, ka tā uzskatīja, ka tai nebija tiesību maksāt prasītos procentus, jo nepastāvēja nedz Kopienu tiesību norma, nedz vispārējs tiesību princips, kas paredzētu kavējuma procentu atmaksu tādos gadījumos kā šajā lietā.
9. 2001. gada 10. oktobra spriedumā lietā T‑171/99 Corus UK /Komisija ( Recueil, II‑2967. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā Corus ”) Pirmās instances tiesa nosprieda, ka, ja tiek pieņemts spriedums, ar kuru atcelts vai samazināts kādam uzņēmumam uzliktais naudas sods par EOTK līguma konkurences noteikumu pārkāpumu, Komisijai, pamatojoties uz EOTKL 34. panta pirmās daļas otro teikumu, ir jāatlīdzina ne tikai nepamatoti samaksātā naudas soda pamata summa, bet arī kavējuma procenti par šo summu (skat. 52. un 53. punktu).
10. 2002. gada 21. martā Komisijai adresētā vēstulē Origny, atsaucoties uz spriedumu lietā Corus, apgalvoja, ka, neatmaksājot kavējuma procentus no atmaksātās pamata summas vērtības pēc sprieduma “Cements”, Komisija bija atturējusies veikt pasākumus šī sprieduma izpildei atbilstoši EKL 233. pantam. Tāpēc Origny
aicināja Komisiju pārskatīt tās prasību.
11. Ne uz šo vēstuli, ne arī uz 2002. gada 3. jūnija atgādinājuma vēstuli Komisija neatbildēja.
Process un lietas dalībnieku prasījumi
12. Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 6. martā, prasītāja cēla šo prasību, pamatojoties uz EKL 233. un 288. pantu.
13. Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
– piespriest Komisijai samaksāt EUR 1 488 287,50, kas atbilst maksājamo kavējuma procentu summai;
– palielināt šo summu par kavējuma procentiem par laika posmu no 2000. gada 27. jūlija līdz šī sprieduma pasludināšanai;
– atzīt, ka par abām šīm summām jāmaksā procenti no šī sprieduma pasludināšanas līdz to pilnīgai samaksai.
14. Ar atsevišķu dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 10. jūnijā, Komisija atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 114. panta 1. punktam cēla iebildi par nepieņemamību, lūdzot Pirmās instances tiesu:
– noraidīt prasību kā nepieņemamu;
– piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
15. Savos apsvērumos par iebildi par nepieņemamību, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti 2003. gada 21. jūlijā, prasītāja lūdz noraidīt iebildi par nepieņemamību un uztur pārējās prasības lietā.
16. Ar 2004. gada 20. decembra vēstuli Pirmās instances tiesas kanceleja uzaicināja lietas dalībniekus iesniegt rakstveida apsvērumus par Tiesas 2004. gada 9. decembra sprieduma lietā C‑123/03 P Komisija/ Greencore
(Krājums, I‑11647. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā Greencore ”) iespējamo nozīmi šīs prāvas atrisināšanai. Prasītāja un Komisija izpildīja šo uzaicinājumu, iesniedzot vēstules Pirmās instances tiesas kancelejā attiecīgi 2005. gada 14. un 18. janvārī.
Par pieņemamību
17. Atbilstoši Reglamenta 114. panta 1. punktam, ja vien lietas dalībnieks to pieprasa, Pirmās instances tiesa var lemt par pieņemamību, nelemjot par lietas būtību. Saskaņā ar Reglamenta 114. panta 3. punktu pārējā procesa daļa notiek mutvārdos, ja vien Pirmās instances tiesa nelemj citādi. Šajā gadījumā Pirmās instances tiesa uzskata, ka lietas materiāli sniedz visu nepieciešamo informāciju un ka nav jāsāk mutvārdu process.
Lietas dalībnieku argumenti
18. Komisija atzīmē, ka, lai gan prasība par zaudējumu atlīdzību atbilstoši EKL 288. panta otrajai daļai neapšaubāmi ir neatkarīga prasība visu Kopienu tiesībās pieejamo prasību ietvaros, tādā veidā, ka prasības atcelt tiesību aktu nepieņemamība pati par sevi neizraisa prasības par zaudējumu atlīdzību nepieņemamību, prasība par zaudējumu atlīdzību saskaņā ar judikatūru tomēr ir jāatzīst par nepieņemamu, ja tā faktiski ir vērsta uz individuāla galīga lēmuma atcelšanu un ja apmierināšanas gadījumā tā izbeigtu šī lēmuma tiesiskās sekas (Tiesas 1986. gada 26. februāra spriedums lietā 175/84 Krohn /Komisija, Recueil, 753. lpp., 32. un 33. punkts; Pirmās instances tiesas 1995. gada 15. marta spriedums lietā T‑514/93 Cobrecaf u.c./Komisija, Recueil, II‑621. lpp., 58. un 59. punkts; 2002. gada 17. oktobra spriedums lietā T‑180/00 Astipesca/ Komisija, Recueil, II‑3985. lpp., 139. punkts, un 2003. gada 3. aprīļa spriedums apvienotajās lietās T‑44/01, T‑119/01 un T‑126/01 Vieira un Vieira Argentina /Komisija, Recueil, II‑1209. lpp., 213. punkts).
19. Šajā lietā 2000. gada 29. decembrī Komisija bija pieņēmusi individuālu lēmumu noraidīt prasītājas prasību par kavējuma procentu samaksu. Šis lēmums esot galīgs, jo prasītāja nebija cēlusi prasību par lēmuma atcelšanu saskaņā ar EKL 230. pantu divu mēnešu laikā, sākot no tā paziņošanas brīža, ieskaitot šī termiņa pagarinājumu attāluma dēļ.
20. Saskaņā ar iepriekš minēto judikatūru šī prasība par zaudējumu atlīdzību tātad esot jānoraida kā nepieņemama, jo tā ir vērsta uz šī lēmuma seku izbeigšanu, uzliekot Komisijai samaksāt atteiktos kavējuma procentus.
21. Savos apsvērumos par spriedumu lietā Greencore
Komisija apgalvo, ka tas a contrario
apstiprina tēzi, ko tā izvirza šīs lietas ietvaros. Tā kā prasītāja noteiktajā laikā nebija reaģējusi uz 2000. gada 29. decembra lēmumu, kurā Komisija skaidri atteicās maksāt 2000. gada 16. novembra vēstulē prasītos kavējuma procentus, tā vairs nevarot apstrīdēt šo atteikumu ne ar prasību atcelt tiesību aktu, ne ar prasību par zaudējumu atlīdzību sakarā ar atbildes nesniegšanu uz jauno 2002. gada 21. martā iesniegto prasību.
22. Savā prasības pieteikumā prasītāja uzsver, ka kavējuma procentu samaksa no atmaksātās naudas soda pamata summas pēc sprieduma atcelt tiesību aktu ir šī lēmuma izpildes pasākums, kas Komisijai jāveic saskaņā ar EKL 233. un 288. pantu pat tad, ja nav nevienas kļūdas, kas izraisītu Kopienas atbildību. Tas, ka Komisija šādu pasākumu neveic, dodot iespēju celt prasību par zaudējumu atlīdzību saskaņā ar EKL 233. panta otro daļu un EKL 288. pantu.
23. Savos apsvērumos par iebildi par nepieņemamību prasītāja apstrīd Komisijas apgalvoto iepriekš 18. punktā minētā sprieduma lietā Vieira
un Vieira Argentina /Komisija nozīmību. Lietā, kurā pieņemts šis spriedums, Vieira Argentina
iesniegtā prasība par zaudējumu atlīdzību esot noraidīta kā nepieņemama, jo šī prasība faktiski bija vērsta uz summas samaksu, lai kompensētu tiesiskās sekas, ko ietvēra lēmums par finansiāla atbalsta pārtraukšanu, par kuru prasītāja laikus nebija iesniegusi prasību atcelt tiesību aktu, lai gan, ja šī prasība būtu apmierināta, tā novērstu attiecīgās tiesiskās sekas, ņemot vērā izpildes pasākumus, kurus Komisijai būtu bijis jāveic saskaņā ar EKL 233. pantu (skat. sprieduma 215. punktu). Taču šajā lietā prasītāja esot precīzi ievērojusi termiņus, iesniedzot prasību atcelt lēmumu lietā “Cements”. Šis lēmums esot atcelts ar spriedumu lietā “Cements”, un pieprasīto procentu samaksa esot tikai viens no pasākumiem, kas Komisijai jāveic, izpildot šo lēmumu. Prasība par zaudējumu atlīdzību tādējādi esot paredzēta, lai sodītu Komisiju par EKL 233. panta pirmajā daļā paredzēto pienākumu neizpildi, un tā atšķiroties no prasības atcelt tiesību aktu, jo ir vērsta nevis uz kāda noteikta pasākuma atcelšanu, bet gan iestādes radīto zaudējumu atlīdzināšanu (skat. Pirmās instances tiesas 2000. gada 24. oktobra spriedumu lietā T‑178/98 Fresh Marine /Komisija, Recueil, II‑3331. lpp., 45. punkts).
24. Prasītāja piebilst, ka EKL 233. pants saskaņā ar tā otro daļu uzdod attiecīgajai iestādei atlīdzināt papildu zaudējumus, kas, iespējams, radušies atceltā nelikumīgā tiesību akta dēļ. Šajā sakarā EKL 233. pantā zaudējumu atlīdzība nav atkarīga no jaunas kļūdas, kas nav saistīta ar sākotnēji atcelto nelikumīgo tiesību aktu, bet paredz to zaudējumu atlīdzību, kas radušies šī akta dēļ un turpina pastāvēt pēc tā atcelšanas un pēc tam, kad administrācija ir izpildījusi spriedumu, ar kuru tiesību akts atcelts (Tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā C‑259/96 P Padome/ De Nil
un Impens, Recueil, I‑2915. lpp., 2. punkts).
25. Šajā lietā prasītājas celtā prasība esot tieši vērsta uz zaudējumu atlīdzību, ko radījis nevis 2000. gada 29. decembra lēmums atteikt prasīto kavējuma procentu samaksu, bet gan lēmums lietā “Cements”. Šie zaudējumi turpinājušies rasties pēc šī pēdējā lēmuma atcelšanas, jo Komisija lēmumu lietā “Cements” izpildīja neapmierinoši, ņemot vērā EKL 233. panta pirmo daļu. Šādu neapmierinošu izpildi var sodīt, tikai ceļot EKL 233. panta otrajā daļā paredzēto prasību par zaudējumu atlīdzību.
26. Savos apsvērumos par spriedumu lietā Greencore
prasītāja apgalvo, ka tam nav nozīmes šīs prāvas atrisināšanai, jo Tiesa to ir pieņēmusi par prasību atcelt tiesību aktu saskaņā ar EKL 230. pantu un nevis kā šajā lietā par prasību atlīdzināt zaudējumus saskaņā ar EKL 233. un 288. pantu.
27. Prasītāja piebilst, ka prasības par zaudējumu atlīdzību pieņemamību un pamatotību tādā gadījumā kā šajā lietā apstiprina spriedums lietā Corus, ņemot vērā atbilstību starp EOTKL 34. panta pirmās daļas otro teikumu un EKL 233. pantu, no vienas puses, un EOTKL 34. panta otro daļu un EKL 288. pantu, no otras puses. Savukārt, ņemot vērā minēto spriedumu, prasība atcelt tiesību aktu nav pareizais tiesību aizsardzības līdzeklis, lai tādā gadījumā prasītu kavējuma procentu samaksu.
28. Tā kā prasības par zaudējumu atlīdzību noilguma termiņš ir pieci gadi, sākot no prasības pamatā esošā aizskāruma notikuma brīža, kas šajā lietā ir Komisijas neatbilstošā sprieduma lietā “Cements” izpilde, šī prasība ir pieņemama.
Pirmās instances tiesas vērtējums
29. Lemjot par šīs prasības par zaudējumu atlīdzību pieņemamību, vispirms jānosaka pienākumi, ko Komisijai uzliek EKL 233. pants, izpildot spriedumu par uzņēmumam Līguma konkurences noteikumu pārkāpumu dēļ uzliktā naudas soda atcelšanu vai samazināšanu, no vienas puses, un minētajam uzņēmumam pieejamajiem tiesību aizsardzības līdzekļiem gadījumā, ja Komisija attiecīgos pienākumus nepilda, no otras puses.
30. Vispirms, runājot par pienākumiem, ko Komisijai uzliek EKL 233. pants, izpildot spriedumu par uzņēmumam Līguma konkurences noteikumu pārkāpumu dēļ uzliktā naudas soda atcelšanu vai samazināšanu, tie, pirmkārt, ietver Komisijas pienākumu atmaksāt visu vai daļu no attiecīgā uzņēmuma samaksātās naudas soda summas, ciktāl pēc lēmuma par tiesību akta atcelšanu šis maksājums ir jāuzskata par nepamatotu. Šis pienākums ietver ne tikai nepamatoti samaksāto naudas soda pamata summu, bet arī kavējuma procentus no šīs summas (skat. pēc analoģijas par EOTKL 34. panta pirmās daļas otrajam teikumam līdzīgu normu spriedumu lietā Corus, 52. un 53. punkts).
31. No tā izriet, ka, nesamaksājot kavējuma procentus no naudas soda pamata summas, kas atmaksāta pēc tāda sprieduma, Komisija nav veikusi pasākumu šī sprieduma izpildei un tādējādi nav ievērojusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 233. pants (skat. pēc analoģijas spriedumu lietā Corus, 58. punkts).
32. Šajā sakarā jāprecizē, ka, ja prasītājas izvirzītie zaudējumi jeb liegta iespēja no 1995. gada 5. maija līdz 2000. gada 27. jūlijam izmantot EUR 2 522 000 lielu summu tiešām izriet no lēmuma lietā “Cements”, apgalvotā kļūda šīs prasības ietvaros ir nevis šī lēmuma pieņemšana, bet gan Komisijas atteikšanās samaksāt kavējuma procentus par šo summu, izpildot spriedumu lietā “Cements” (skat. pēc analoģijas spriedumu lietā Corus, 42. un turpmākie punkti).
33. Turpinājumā attiecībā uz ieinteresētajām personām pieejamajiem tiesību aizsardzības līdzekļiem, gadījumā, ja Komisija attiecīgos pienākumus nepilda – no judikatūras izriet, ka pēc izvēles ir pieejama vai nu EKL 232. pantā paredzētā prasība bezdarbības dēļ (šajā sakarā skat. Tiesas 1988. gada 26. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās 97/86, 99/86, 193/86 un 215/86 Asteris
u.c./Komisija, Recueil, 2181. lpp., 22.–24. un 32. punkts, un spriedumu lietā Greencore, 46. punkts; ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa [ F. G. Jacobs ] secinājumus lietā Greencore, Recueil, I‑11649. lpp., 22. punkts; Pirmās instances tiesas 1996. gada 18. septembra spriedumu lietā T‑387/94 Asia Motor France
u.c./Komisija, Recueil, II‑961. lpp., 40. punkts, un 2004. gada 19. februāra spriedumu apvienotajās lietās T‑297/01 un T‑298/01 SIC /Komisija, Recueil, II‑743. lpp., 31. punkts), vai arī EKL 233. pantā un EKL 288. panta otrajā daļā paredzētā prasība par zaudējumu atlīdzību (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1992. gada 8. oktobra spriedumu lietā T‑84/91 Meskens /Parlaments, Recueil, II‑2335. lpp., 81. punkts, apstiprināts ar Tiesas 1994. gada 9. augusta spriedumu lietā C‑412/92 P Parlaments/ Meskens, Recueil, I‑3757. lpp.; 1999. gada 28. septembra spriedumu lietā T‑48/97 Frederiksen /Parlaments, RecFP, I‑A‑167. un II‑867. lpp., 96. punkts, un 2000. gada 12. decembra spriedumu lietā T‑11/00 Hautem /EIB, Recueil, II‑4019. lpp., 43. un 51. punkts; Pirmās instances tiesas otrās palātas priekšsēdētāja 2003. gada 4. novembra rīkojumu lietā T‑161/03 Cascades /Komisija, Recueil, II‑0000. lpp.; skat. arī pēc analoģijas EOTKL 34. panta otro daļu un spriedumu lietā Corus, 49. punkts).
34. Šie abi alternatīvie tiesību aizsardzības līdzekļi ir pakļauti īpašiem nosacījumiem un procesuāliem ierobežojumiem.
35. Ja ieinteresētā persona izvēlas celt prasību bezdarbības dēļ, tai ir jāizpilda EKL 232. panta otrās daļas noteikumi, saskaņā ar kuriem:
“[Prasība bezdarbības dēļ] ir pieļaujama vienīgi tad, ja attiecīgā iestāde vispirms ir aicināta pieņemt lēmumu. Ja divos mēnešos pēc aicinājuma iestāde nav formulējusi savu nostāju, prasību var celt turpmākajos divos mēnešos”.
36. Turklāt no pastāvīgās judikatūras izriet, ka attiecīgās iestādes izteikts atteikums rīkoties saskaņā ar šādu aicinājumu ir lēmums, ar kuru tiek izbeigta bezdarbība, un ka šāds atteikums ir apstrīdams akts EKL 230. panta izpratnē (skat., piemēram, iepriekš 33. punktā minēto spriedumu lietā Asteris
u.c./Komisija, 32. un 33. punkts).
37. Savukārt, ja ieinteresētā persona izvēlas celt alternatīvo prasību par zaudējumu atlīdzību, tai ir jāizpilda Tiesas Statūtu 46. panta noteikumi, saskaņā ar kuriem:
“Lietas pret Kopienām sakarā ar ārpus līgumiskajām saistībām nevar ierosināt, ja pagājuši pieci gadi pēc notikuma, kas ļāvis lietu ierosināt. Noilguma termiņu pārtrauc, ja Tiesā ir ierosināta lieta vai ja pirms šādas lietas cietusī puse iesniegusi lūgumu attiecīgajai Kopienas iestādei. Pēdējā gadījumā lieta jāierosina divos mēnešos, kā tas paredzēts EK līguma 230. pantā [..]; vajadzības gadījumā piemēro attiecīgi [..] EK līguma 232. panta otro daļu [..].”
38. Šo normu tomēr nevar interpretēt tā, ka persona, kas iepriekš attiecīgajai iestādei iesniegusi prasību, piecu gadu termiņā zaudē savas prasījuma tiesības, ja tā neceļ prasību par zaudējumu atlīdzību EKL 230. pantā paredzētajā divu mēnešu termiņā, ja tai paziņots lēmums par prasības noraidījumu, vai EKL 232. panta otrajā daļā paredzētajā divu mēnešu termiņā, ja attiecīgā iestāde nav pieņēmusi savu nostāju divu mēnešu laikā no šīs prasības iesniegšanas brīža.
39. No Tiesas Statūtu 46. panta otrā un trešā teikuma izriet, ka ar šo normu nav paredzēts saīsināt piecu gadu noilguma termiņu, bet aizsargāt ieinteresētās personas, izslēdzot atsevišķus periodus no minētā termiņa aprēķināšanas. Līdz ar to Tiesas Statūtu 46. panta trešā teikuma mērķis ir tikai atlikt piecu gadu termiņa izbeigšanos, kad šajos termiņos celtu iepriekšēju prasības pieteikumu vai lūgumu dēļ sāk ritēt EKL 230. un 232. pantā paredzētie termiņi. Tās piemērošana nekādā gadījumā nevar saīsināt 46. panta pirmajā teikumā noteikto piecu gadu noilgumu (skat. par agrāko Tiesas Statūtu (EK) 43. panta identiskiem noteikumiem Tiesas 1967. gada 14. jūlija spriedumu apvienotajās lietās 5/66, 7/66 un no 13/66 līdz 24/66 Kampffmeyer
u.c./EEK Komisija, Recueil, 317., 337. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā Kampffmeyer ”, un 1973. gada 5. aprīļa spriedumu lietā 11/72 Giordano /Komisija, Recueil, 417. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā Giordano ”, 5.–7. punkts; Pirmās instances tiesas 1999. gada 4. augusta rīkojumu lietā T‑106/98 Fratelli Murri /Komisija, Recueil, II‑2553. lpp., 29. punkts).
40. Tā kā šajā lietā apgalvotā kļūda ir Komisijas atturēšanās veikt pasākumus, lai izpildītu spriedumu lietā “Cements”, Tiesas Statūtu 46. panta pirmajā teikumā paredzētais piecu gadu noilguma termiņš beidzās pēc 2005. gada 15. marta, ņemot vērā saprātīgo termiņu, kas attiecīgajai iestādei vajadzīgs, lai izpildītu pienākumus saskaņā ar EKL 233. pantu (skat. pēc analoģijas EOTKL 34. panta otro daļu un spriedumu lietā Corus, 44. punkts).
41. Taisnība, ka tā vietā, lai celtu prasību par zaudējumu atlīdzību tieši Pirmās instances tiesā, kā to atļauj Tiesas Statūtu 46. pants, prasītāja izvēlējās vispirms vērsties Komisijā sākumā ar 2000. gada 24. maija faksu, pēc tam ar 2000. gada 16. novembra vēstuli, lūdzot šo iestādi samaksāt kavējuma procentus.
42. Tā kā prasītājas 2000. gada 24. maija faksu var interpretēt kā aicinājumu rīkoties atbilstoši EKL 232. panta otrās daļas pirmajam teikumam un Komisija nav pieņēmusi nostāju par šo aicinājumu pēc divu mēnešu termiņa izbeigšanās, prasītāja varēja celt prasību bezdarbības dēļ Pirmās instances tiesā jaunā divu mēnešu termiņā saskaņā ar EKL 232. panta otrās daļas otro teikumu.
43. Katrā ziņā, tā kā no Komisijas 2000. gada 29. decembra vēstules skaidri izriet (skat. iepriekš 8. punktu) šīs iestādes atteikums rīkoties atbilstoši 2000. gada 16. novembra prasībai, prasītāja varēja celt prasību atcelt šo aktu atbilstoši EKL 230. pantam (skat. iepriekš 36. punktu).
44. Šajā sakarā jāatzīmē, ka spriedumā lietā Greencore
(47. punkts) Tiesa ir skaidri nolēmusi, ka Komisijas vēstule, kurā uzņēmumam apstākļos, kas būtībā ir līdzīgi iepriekš 43. punktā aprakstītajiem, atteiktas tiesības pieprasīt kavējuma procentu samaksu, ietvēra atteikumu maksāt procentus un tādējādi tā bija apstrīdams tiesību akts EKL 230. panta izpratnē.
45. Jāpiebilst, ka tajā pašā spriedumā lietā Greencore
(46. punkts) Tiesa nosprieda –tas, ka attiecīgais uzņēmums nebija izmantojis EKL 232. pantā paredzēto procedūru lietas apstākļos, kas būtībā ir līdzīgi tiem, kas aprakstīti iepriekš 42. punktā, neietekmēja vēlāk iesniegtās prasības atcelt tiesību aktu pieņemamību.
46. Tomēr, ievērojot iepriekš 39. punktā minēto Tiesas judikatūru, nevienam no trijiem iepriekš 41.–43. punktā minētajiem apstākļiem nav nozīmes, novērtējot šīs zaudējumu atlīdzības prasības pieņemamību.
47. No sprieduma lietā Greencore
neizriet ne, ka Tiesa būtu pieņēmusi lēmumu par Tiesas Statūtu 46. panta piemērošanas gadījumu, ne a fortiori, ka tā būtu paredzējusi mainīt judikatūru saistībā ar saviem spriedumiem lietās Kampffmeyer
un Giordano .
48. Līdz ar to ir noskaidrots, ka šajā lietā nav nekāda iemesla nepieņemt prasību par zaudējumu atlīdzību ne saistībā ar noilgumu prasībai bezdarbības dēļ, ko prasītāja var celt, jo Komisija nav atbildējusi uz tās 2000. gada 24. maija faksu, ne noilgumu prasībai atcelt tiesību aktu, ko ieinteresētā persona var celt, jo tās 2000. gada 16. novembra prasība ir skaidri noraidīta.
49. Šādu secinājumu neapstrīd Komisijas minētā judikatūra (skat. iepriekš 18. punktu), saskaņā ar kuru prasība par zaudējumu atlīdzību nav pieņemama, ja tā faktiski ir vērsta uz individuāla galīga lēmuma atsaukšanu un pieņemšanas gadījumā izbeigtu šī lēmuma tiesiskās sekas.
50. Kā pamatoti atzīmē prasītāja (skat. iepriekš 23. punktu), šī judikatūra, ņemot vērā prasības par zaudējumu atlīdzību autonomijas principu atšķirībā no citiem tiesību aizsardzības līdzekļiem, ir īpaši pamatota ar apsvērumu, ka ieinteresētajai personai būtu bijis EKL 230. pantā noteiktais statuss prasīt atcelt tiesību aktu, par kuru pēc prasības atcelt šo tiesību aktu termiņa izbeigšanās tā apgalvo, ka tas tai ir radījis zaudējumus. Šī judikatūra tādējādi ir piemērojama tikai tad, ja apgalvotie zaudējumi ir radušies tikai individuāla galīga administratīva akta dēļ, ko ieinteresētā persona būtu varējusi apstrīdēt, iesniedzot prasību atcelt tiesību aktu. Iepriekš 18. punktā minētajā spriedumā lietā Krohn /Komisija Tiesa nosprieda (32. punkts), ka individuāls galīgs lēmums nevar būt šķērslis prasības par zaudējumu atlīdzību pieņemamībai, izņemot īpašu gadījumu (33. punkts), kas nekādā ziņā neattiecas uz šo lietu.
51. Šajā lietā prasītājas apgalvotie zaudējumi nav radušies ne Komisijas 2000. gada 29. decembra vēstules, ne kāda cita individuāla administratīva akta dēļ, ko tā varētu apstrīdēt, bet gan Komisijas kļūdainās atturēšanās dēļ veikt pasākumus sprieduma lietā “Cements” izpildei, neievērojot pienākumus, ko tai uzliek EKL 233. pants. Tā kā prasītāja nevarēja iesniegt prasību atcelt šādu atturēšanos, Komisijas minētajai judikatūrai šajā lietā nav nozīmes.
52. Jāatgādina, ka, ņemot vērā sprieduma lietā Greencore
46. punktu (skat. iepriekš 45. punktu), tas, ka, lai piespiestu Komisiju samaksāt prasītos procentus, prasītāja nav izmantojusi EKL 232. pantā paredzēto procedūru, neietekmē šīs prasības par zaudējumu atlīdzību pieņemamību.
53. Tādējādi Komisijas iebilde par prasības nepieņemamību ir jānoraida kā nepamatota un jānosaka, ka ir jāturpina izskatīt šo lietu.
Par tiesāšanās izdevumiem
54. Lēmuma pieņemšana par tiesāšanās izdevumiem tiek atlikta.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA
(otrā palāta)
izdod rīkojumu:
1) noraidīt Komisijas iebildi par prasības nepieņemamību;
2) noteikt Komisijai termiņu iebildumu raksta iesniegšanai;
3) atlikt lēmuma pieņemšanu par tiesāšanās izdevumiem.
Luksemburgā 2005. gada 4. maijā.