62006TJ0303(01)_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Apvienotās lietas T‑303/06 RENV un T‑337/06 RENV
UniCredit SpA, iepriekšējais nosaukums – UniCredito Italiano SpA, Dženova (Itālija), ko pārstāv G. Floridia, R. Floridia
un G. Sironi, advokāti,
prasītāja,
pret
Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv P. Bullock, pārstāvis,
atbildētājs,
otra procesa ITSB Apelāciju padomē dalībniece un persona, kas iestājusies lietā Vispārējā tiesā –
Union Investment Privatfonds GmbH, Frankfurte pie Mainas (Vācija), ko pārstāv J. Zindel, advokāts,
par prasībām, kas ir celtas par ITSB Apelāciju otrās padomes 2006. gada 5. septembra (apvienotās lietas R 196/2005‑2 un R 211/2005‑2) un 2006. gada 25. septembra (apvienotās lietas R 456/2005‑2 un R 502/2005‑2) lēmumiem attiecībā uz iebildumu procesiem starp Union Investment Privatfonds GmbH un UniCredito Italiano SpA .
VISPĀRĒJĀ TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs H. Kanninens [ H. Kanninen ], tiesneši I. Pelikānova [ I. Pelikánová ] un E. Butidžidžs [ E. Buttigieg ] (referents),
sekretārs J. Plingerss [ J. Plingers ], administrators,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2014. gada 17. janvāra tiesas sēdi,
pasludina šo spriedumu.
Sprieduma pamatojums
Spriedums
Tiesvedības priekšvēsture
1. 2001. gada 29. maijā un 7. augustā prasītāja – UniCredit SpA, iepriekšējais nosaukums – UniCredito Italiano SpA, iesniedza Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) divus Kopienas preču zīmju reģistrācijas pieteikumus, pamatojoties uz grozīto Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.) (aizstāta ar Padomes 2009. gada 26. februāra Regulu (EK) Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi (OV L 78, 1. lpp.)).
2. Preču zīmes, kuru reģistrācija ir tikusi pieteikta, ir vārdiskie apzīmējumi “UNIWEB” un “UniCredit Wealth Management”.
3. Pakalpojumi, attiecībā uz kuriem tika pieteikta reģistrācija, ietilpst tostarp 36. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam Nicas 1957. gada 15. jūnija Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām un atbilst šādam aprakstam:
– “banku darījumi; finanšu darījumi; naudas darījumi; apdrošināšana; darījumi ar nekustamo īpašumu; informācija un padomu sniegšana finanšu un apdrošināšanas jomā; kredītkaršu un debetkaršu pakalpojumi; banku un finanšu pakalpojumi, izmantojot internetu”, saistībā ar preču zīmi “UNIWEB”;
– “banku darījumi; finanšu darījumi; naudas darījumi; apdrošināšana; darījumi ar nekustamo īpašumu; finanšu informācija” saistībā ar preču zīmi “UniCredit Wealth Management”.
4. Preču zīmes reģistrācijas pieteikumi tika publicēti attiecīgi 2001. gada 17. decembra Bulletin des marques communautaires
[Kopienas Preču Zīmju Biļetenā] Nr. 108/2001 un 2002. gada 25. marta Bulletin des marques communautaires
Nr. 24/2002.
5. 2002. gada 6. martā un 21. jūnijā persona, kas iestājusies lietā, – Union Investment Privatfonds GmbH, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 42. pantu (tagad – Regulas Nr. 207/2009 41. pants), iesniedza iebildumus pret pieteikto preču zīmju reģistrāciju attiecībā uz iepriekš 3. punktā minētajiem pakalpojumiem.
6. Divi iebildumi bija balstīti uz šādām agrākajām tiesībām:
– Vācijas vārdisko preču zīmi “UNIFONDS”, kas 1979. gada 2. aprīlī tikusi pieteikta reģistrācijai un 1979. gada 17. oktobrī reģistrēta ar numuru 991995 attiecībā uz pakalpojumiem, kuri ietilpst 36. klasē un atbilst šādam aprakstam: “ieguldījumu izvietošana”;
– Vācijas vārdisko preču zīmi “UNIRAK”, kas 1979. gada 2. aprīlī tikusi pieteikta reģistrācijai un 1979. gada 17. oktobrī reģistrēta ar numuru 991997 attiecībā uz pakalpojumiem, kuri ietilpst 36. klasē un atbilst šādam aprakstam: “ieguldījumu izvietošana”;
– zemāk attēloto Vācijas grafisko preču zīmi “UNIRAK”, kas 1992. gada 6. martā tikusi pieteikta reģistrācijai un 1992. gada 10. jūlijā reģistrēta ar numuru 2016954 attiecībā uz pakalpojumiem, kuri ietilpst 36. klasē un atbilst šādam aprakstam: “ieguldījumu izvietošana”:
>image>7
7. Iebildumi tika pamatoti ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktā (tagad – Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) paredzētajiem pamatiem.
8. Atbilstoši prasītājas lūgumam persona, kas iestājusies lietā, 2003. gada 10. janvārī un 24. aprīlī tika aicināta sniegt agrāko preču zīmju faktiskas izmantošanas pierādījumus.
9. Ar 2004. gada 17. decembra un 2005. gada 28. februāra lēmumiem Iebildumu nodaļa apmierināja iebildumus pret pieteikto preču zīmju reģistrāciju attiecībā uz norādītajiem pakalpojumiem, izņemot “darījumus ar nekustamo īpašumu”, attiecībā uz ko iebildumi tika noraidīti.
10. Attiecībā uz abiem reģistrācijas pieteikumiem Iebildumu nodaļa vispirms uzskatīja, ka persona, kas iestājusies lietā, esot sniegusi pierādījumus par agrāko preču zīmju faktisko izmantošanu Vācijā attiecībā uz pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem tās ir tikušas reģistrētas. Tad tā uzskatīja, ka, izņemot “darījumus ar nekustamo īpašumu”, pakalpojumi, uz ko attiecas reģistrācijai pieteiktā preču zīme, esot līdzīgi tiem, uz ko attiecas agrākās preču zīmes. Turklāt saskaņā ar Iebildumu nodaļas viedokli persona, kas iestājusies lietā, tāpat esot sniegusi pierādījumus tam, ka tā ir preču zīmju, katra no kurām ietver priedēkli “uni” un kuras visas veido preču zīmju sēriju vai saimi, īpašniece. Turpinot, tā uzskatīja, ka reģistrācijai pieteikto preču zīmju struktūra esot līdzīga agrāko preču zīmju struktūrai un šo struktūru veidojot priedēkļa “uni” un aprakstošu vai nelielā mērā atšķirtspēīgu elementu kombinācija. Tā norādīja, ka pastāvot risks, ka Vācijas patērētāji uzskatīs, ka reģistrācijai pieteiktās preču zīmes ir piederīgas personas, kas iestājusies lietā, preču zīmju, kuras ietver priedēkli “uni” un attiecas uz “ieguldījumu izvietošanu”, saimei. Tādējādi Iebildumu nodaļa secināja, ka attiecībā uz pakalpojumiem, kas tikuši uzskatīti par līdzīgiem, Vācijas patērētājiem pastāvot sajaukšanas iespēja, kas ietver asociācijas iespēju.
11. 2005. gada 17. februārī un 21. aprīlī prasītāja iesniedza ITSB apelācijas sūdzības par Iebildumu nodaļas lēmumiem atbilstoši Regulas Nr. 40/94 57.–62. pantam (tagad – Regulas Nr. 207/2009 58.–64. pants).
12. 2005. gada 11. februārī un 28. aprīlī persona, kas iestājusies lietā, iesniedza ITSB apelācijas sūdzības par Iebildumu nodaļas lēmumiem atbilstoši Regulas Nr. 40/94 57.–62. pantam.
13. Ar 2006. gada 5. un 25. septembra lēmumiem (turpmāk tekstā – “apstrīdētie lēmumi”) ITSB Apelāciju otrā padome apstiprināja Iebildumu nodaļas lēmumus un noraidīja prasītājas un personas, kas iestājusies lietā, apelācijas sūdzības.
14. Pirmkārt, Apelāciju padome uzskatīja, ka Iebildumu nodaļa esot pamatoti secinājusi, ka persona, kas iestājusies lietā, ir iesniegusi agrāko preču zīmju faktiskas izmantošanas Vācijā attiecībā uz “ieguldījumu izvietošanu” pierādījumus.
15. Otrkārt, Apelāciju padome uzskatīja, ka, ņemot vērā, ka agrākās preču zīmes ir reģistrētas un izmantotas Vācijā attiecībā uz “ieguldījumu izvietošanas” pakalpojumiem, konkrēto sabiedrības daļu veidojot šīs valsts patērētāji, kuriem ir samērā augsts uzmanības līmenis.
16. Treškārt, Apelāciju padome apstiprināja Iebildumu nodaļas vērtējumu, saskaņā ar kuru, izņemot “darījumu ar nekustamo īpašumu” pakalpojumus, pakalpojumi, uz ko attiecas reģistrācijai pieteiktās preču zīmes, esot līdzīgi “ieguldījumu izvietošanas” pakalpojumiem, uz ko attiecas agrākās preču zīmes.
17. Ceturtkārt, Apelāciju padome uzskatīja, no vienas puses, ka persona, kas iestājusies lietā, esot sniegusi tai piederošās preču zīmju saimes esamības pierādījumus un, no otras puses, ka konkrētā sabiedrības daļa priedēkli “uni”, kad tas tiek izmantots saistībā ar ieguldījumu izvietošanu, saistot ar personu, kas iestājusies lietā. Turklāt Apelāciju padome uzskatīja, ka reģistrācijai pieteiktajām preču zīmēm esot īpašības, kuru dēļ tās var tikt saistītas ar personai, kas iest ājusies lietā, piederošo preču zīmju saimi Vispārējās tiesas 2006. gada 23. februāra sprieduma lietā T‑194/03 Il Ponte Finanziaria /ITSB – Marine Enterprise Projects
(“BAINBRIDGE”) (Krājums, II‑445. lpp.) izpratnē, jo reģistrācijai pieteiktajām preču zīmēm un agrākajām preču zīmēm esot viena un tā pati struktūra un to kopīgajam elementam “uni”, ievērojot tā raksturīgās īpašības un tā veikto izmantošanu, attiecībā uz Vācijas sabiedrību un apzīmētajiem pakalpojumiem esot atšķirtspēja. Saistībā ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi “UniCredit Wealth Management” Apelāciju padome uzsvēra, ka vārdi “wealth” un “management” tiekot vispārīgi izmantoti Vācijā, lai apzīmētu finanšu un investīciju jomā ietilpstošus pakalpojumus, un ka tādējādi šai vārdu kombinācijai saistībā ar reģistrācijai pieteiktajiem pakalpojumiem neesot atšķirtspējas. Apelāciju padome tādējādi uzskatīja, ka konfliktējošās preču zīmes veidojot apzīmējumi, kuri tiktāl, ciktāl tie to “sākotnējā elementā”, kurš no konkrētās sabiedrības daļas viedokļa identificē personu, kas iestājusies lietā, ir identiski, esot vizuāli, fonētiski un konceptuāli līdzīgi.
18. Pamatojoties uz minētajiem apsvērumiem, Apelāciju padome secināja, ka, aplūkojot reģistrācijai pieteikto preču zīmi “UNIWEB” saistībā ar tās aptvertajiem pakalpojumiem, tas ir, “banku darījumiem; finanšu darījumiem; naudas darījumiem; apdrošināšanu; informācijas un padomu sniegšanu finanšu un apdrošināšanas jomā; kredītkaršu un debetkaršu pakalpojumiem; banku un finanšu pakalpojumiem, izmantojot internetu”, kā arī reģistrācijai pieteikto preču zīmi “UniCredit Wealth Management” saistībā ar tās aptvertajiem pakalpojumiem, tas ir, “banku darījumiem; finanšu darījumiem; naudas darījumiem; apdrošināšanu; finanšu informāciju”, kur minētie pakalpojumi tiek uzskatīti par līdzīgiem “ieguldījumu izvietošanai”, uz ko attiecas agrākās preču zīmes, starp konfliktējošajām preču zīmēm pastāvot sajaukšanas iespēja. Turpretim saistībā ar “darījumu ar nekustamo īpašumu” pakalpojumiem, kas atbilstoši Apelāciju padomes viedoklim neesot līdzīgi “ieguldījumu izvietošanas” pakalpojumiem, šādas sajaukšanas iespējas neesot.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un Tiesā
19. Ar prasības pieteikumiem, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti 2006. gada 6. un 28. novembrī, prasītāja cēla prasības par apstrīdēto lēmumu atcelšanu. 2009. gada 15. septembra tiesas sēdē Vispārējā tiesā tā precizēja, ka ar savām prasībām tā lūdz atcelt tos vienīgi daļā, kurā ir tikuši apmierināti iebildumi pret vārdisko apzīmējumu “UNIWEB” un “UniCredit Wealth Management” kā Kopienas preču zīmju reģistrāciju attiecībā uz pakalpojumiem, kas ietilpst 36. klasē Nicas nolīguma izpratnē, izņemot “darījumus ar nekustamo īpašumu”.
20. Ar 2010. gada 27. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās T‑303/06 un T‑337/06 UniCredito Italiano /ITSB – Union Investment Privatfonds
(“UNIWEB” un “UniCredit Wealth Management”) (Krājumā nav publicēts, turpmāk tekstā – “Vispārējās tiesas spriedums”) Vispārējā tiesa atbilstoši tās Reglamenta 50. pantam apvienoja lietas T‑303/06 un T‑337/06 sprieduma taisīšanas vajadzībām un atcēla apstrīdētos lēmumus tiktāl, ciktāl ar tiem, apmierinot iebildumus pret pieteikto preču zīmju reģistrāciju, ir tikušas noraidītas prasītājas apelācijas sūdzības attiecībā uz pieteiktajiem 36. klasē ietilpstošajiem pakalpojumiem, izņemot “darījumus ar nekustamo īpašumu”. Turklāt tā noraidīja daļējas atcelšanas un grozīšanas prasījumus, ko persona, kas iestājusies lietā, bija iesniegusi atbilstoši Reglamenta 134. panta 3. punktam, un piesprieda katram lietas dalībniekam pašam segt savus tiesāšanās izdevumus.
21. Izlemjot lietu šādi, Vispārējā tiesa apmierināja prasītājas vienīgo izvirzīto pamatu saistībā ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu. Atsaucoties uz savu spriedumu lietā “BAINBRIDGE” (minēts iepriekš 17. punktā), Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Apelāciju padome neesot veikusi padziļinātu nosacījuma par reģistrācijai pieteikto preču zīmju saistību ar agrāko preču zīmju sēriju vērtējumu. Būtībā tā uzskatīja, ka, runājot par raksturīgajām īpašībām, priedēklis “uni” pats par sevi neradot reģistrācijai pieteikto preču zīmju asociāciju ar norādīto sēriju un ka neviens salīdzinājuma starp attiecīgajām preču zīmēm aspekts neļaujot secināt par sajaukšanas iespējas esamību.
22. Ar apelācijas sūdzību, kas Tiesas kancelejā iesniegta 2010. gada 1. jūlijā, persona, kas iestājusies lietā, saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantu iesniedza apelāciju par Vispārējās tiesas spriedumu (minēts iepriekš 20. punktā), ar kuru tā lūdza Tiesu atcelt minēto spriedumu un noraidīt prasītājas Vispārējā tiesā celtās prasības. Turklāt tā lūdza Tiesu atcelt apstrīdētos lēmumus, ciktāl ar tiem ir tikuši noraidīti tās iebildumi pret preču zīmju “UNIWEB” un “UniCredit Wealth Management” reģistrāciju attiecībā uz “darījumu ar nekustamo īpašumu” pakalpojumiem, un apmierināt tās iebildumus.
23. Ar 2011. gada 16. jūnija spriedumu lietā C‑317/10 P Union Investment Privatfonds / UniCredito Italiano
(Krājums, I‑5471. lpp.; turpmāk tekstā – “apelācijas instances spriedums”) Tiesa atcēla Vispārējās tiesas spriedumu (minēts iepriekš 20. punktā).
24. Tiesa uzskatīja, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdas tiesību piemērošanā.
25. Pirmkārt, Tiesa nosprieda, ka, apgalvojot, ka Apelāciju padome par reģistrācijai pieteikto preču zīmju saistību ar personas, kas iestājusies lietā, norādīto sēriju ir secinājusi gandrīz automātiski un bez padziļināta vērtējuma, Vispārējā tiesa ir sagrozījusi apstrīdēto lēmumu saturu un ka, neizskatot aspektus, attiecībā uz kuriem Apelāciju padome bija sniegusi vērtējumus, tā nav pietiekami pamatojusi savu spriedumu. Turklāt Vispārējā tiesa ir kļūdaini piemērojusi Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu, jo tā ir noraidījusi sajaukšanas iespējas esamību, neņemot vērā visus faktorus, kam ir nozīme, lai konkrēti pārbaudītu, vai pastāv iespēja, ka konkrētā sabiedrības daļa varētu domāt, ka reģistrācijai pieteiktās preču zīmes veido personas, kas iestājusies lietā, norādītās preču zīmju sērijas daļu, un tādējādi kļūdīties attiecībā uz attiecīgo pakalpojumu izcelsmi, domājot, ka tie ir no viena un tā paša vai ekonomiski saistītiem uzņēmumiem.
26. Tiesa nodeva lietas atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā no jauna lemtu par prasītājas Vispārējā tiesā celtajām prasībām, kā arī personas, kas iestājusies lietā, izvirzītajiem apstrīdēto lēmumu daļējas atcelšanas un grozīšanas prasījumiem.
27. Pēc apelācijas instances sprieduma (minēts iepriekš 23. punktā) pasludināšanas un atbilstoši Reglamenta 118. panta 1. punktam lietas tika nodotas Vispārējās tiesas pirmajai palātai.
28. Lietas dalībnieki tika aicināti iesniegt savus apsvērumus atbilstoši Reglamenta 119. panta 1. punktam. Prasītāja un persona, kas iestājusies lietā, iesniedza savus apsvērumus noteiktajos termiņos. ITSB paziņoja Vispārējai tiesai par savu nodomu neiesniegt apsvērumus.
29. Ar Vispārējās tiesas pirmās palātas priekšsēdētāja 2013. gada 7. novembra rīkojumu aplūkojamās lietas tika apvienotas mutvārdu procesā un sprieduma taisīšanai atbilstoši Reglamenta 50. pantam.
30. Ar 2014. gada 12. jūnija rīkojumu Vispārējā tiesa nolēma uzsākt mutvārdu procesu un aicināt lietas dalībniekus atbildēt uz noteiktiem jautājumiem. Lietas dalībnieki šo lūgumu izpildīja noteiktajos termiņos.
Lietas dalībnieku prasījumi tiesvedībā pēc lietu nodošanas atpakaļ [Vispārējai tiesai]
31. Atbilstoši prasītājas apsvērumiem tās prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
– no jauna lemt par Vispārējās tiesas kancelejā 2006. gada 6. un 28. novembrī iesniegtajām prasībām un tās apmierināt, sniedzot Tiesas norādēm atbilstošu pamatojumu;
– piespriest personai, kas iestājusies lietā, atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
32. Atbilstoši personas, kas iestājusies lietā, apsvērumiem tās prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
– noraidīt prasību;
– apmierināt pret Kopienas preču zīmju “UNIWEB” un “UniCredit Wealth Management” reģistrāciju izteiktos iebildumus, tostarp arī tos, kas attiecas uz “darījumu ar nekustamo īpašumu” pakalpojumiem.
Juridiskais pamatojums
1. Ievadapsvērumi
33. 2014. gada 17. janvāra tiesas sēdē prasītāja ir apstiprinājusi, ka ar saviem apsvērumos pēc lietu nodošanas atpakaļ [Vispārējai tiesai] izteiktajiem prasījumiem, kas ir vērsti uz to, lai Vispārējā tiesa no jauna lemtu par prasībām un tās apmierinātu, tā vēlas panākt apstrīdēto lēmumu atcelšanu daļā, kurā ir apmierināti iebildumi pret preču zīmju “UNIWEB” un “UniCredit Wealth Management” reģistrāciju attiecībā uz preču zīmju reģistrācijas pieteikumos norādītajiem pakalpojumiem, izņemot “darījumus ar nekustamo īpašumu”, kā prasītāja bija prasījusi saistībā ar šīm prasībām.
34. Turklāt persona, kas iestājusies lietā, 2014. gada 17. janvāra tiesas sēdē ir apstiprinājusi, ka ar saviem apsvērumos pēc lietu nodošanas atpakaļ [Vispārējai tiesai] izteiktajiem prasījumiem, kas ir vērsti uz to, lai tiktu apmierināti pret Kopienas preču zīmju “UNIWEB” un “UniCredit Wealth Management” reģistrāciju izteiktie iebildumi, tostarp arī tie, kas attiecas uz “darījumu ar nekustamo īpašumu” pakalpojumiem, tā vēlas panākt, pirmkārt, apstrīdēto lēmumu atcelšanu daļā, kurā ir noraidīti iebildumi pret preču zīmju “UNIWEB” un “UniCredit Wealth Management” reģistrāciju attiecībā uz preču zīmju reģistrācijas pieteikumos norādītajiem “darījumu ar nekustamo īpašumu” pakalpojumiem, kā arī, otrkārt, šo lēmumu grozīšanu.
2. Par dažu prasības pieteikumu pielikumu pieņemamību
35. Gan ITSB, gan arī persona, kas iestājusies lietā, apstrīd dažu prasības pieteikumu pielikumu pieņemamību, pamatojoties uz to, ka šie dokumenti pirmo reizi esot tikuši iesniegti Vispārējā tiesā.
36. Šajā ziņā Vispārējā tiesa konstatē, ka attiecīgie pielikumi ietver Vācijas uzņēmumu reģistrā veiktās meklēšanas rezultātu izdruku, kas būtībā attiecas uz finanšu jomā strādājošām sabiedrībām, kuru nosaukumos ir elements “uni”. Prasītāja ir iesniegusi šos dokumentus, lai pierādītu, ka šim elementam tā biežās izmantošanas dēļ finanšu pakalpojumu jomā neesot atšķirtspējas.
37. Šie materiāli, kas pirmo reizi ir tikuši iesniegti Vispārējā tiesā, nevar tikt ņemti vērā. Vispārējā tiesā celta prasība ir vērsta uz to, lai pārbaudītu ITSB apelāciju padomju lēmumu tiesiskumu Regulas Nr. 40/94 63. panta (tagad – Regulas Nr. 207/2009 65. pants) izpratnē, no kā izriet, ka Vispārējās tiesas funkcija nav atkārtoti pārbaudīt faktiskos apstākļus, pamatojoties uz dokumentiem, kuri tai tiek iesniegti pirmo reizi. Tāpēc iepriekš minētie dokumenti ir jānoraida, nepārbaudot to pierādījumu spēku (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2005. gada 24. novembra spriedumu lietā T‑346/04 Sadas /ITSB – LTJ Diffusion
(“ARTHUR ET FELICIE”), Krājums, II‑4891. lpp., 19. punkts un tajā minētā judikatūra).
3. Par lietas būtību
38. Lai pamatotu savus attiecīgos prasījumus, prasītāja un persona, kas iestājusies lietā, katra izvirza tikai vienu pamatu attiecībā uz Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu.
Par prasītājas izvirzīto pamatu attiecībā uz Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu
39. Prasītāja norāda, ka, secinot, ka pastāv sajaukšanas iespēja, kas izriet no asociācijas starp reģistrācijai pieteiktajām preču zīmēm un agrākajām preču zīmēm, kuras tiek uzskatītas par tādām, kas veido sēriju, Apelāciju padome esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Prasītāja uzskata, ka judikatūrā paredzētie nosacījumi attiecībā uz preču zīmju sērijas paplašināto aizsardzību šajā lietā neesot izpildīti.
40. ITSB un persona, kas iestājusies lietā, apstrīd prasītājas argumentus.
41. Ir jāatgādina, ka atbilstoši Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktam, ja agrākas preču zīmes īpašnieks iebilst, reģistrācijai pieteiktu preču zīmi nereģistrē, ja tās identiskuma vai līdzības ar agrāko preču zīmi dēļ un preču vai pakalpojumu, ko apzīmē abas preču zīmes, identiskuma vai līdzības dēļ sabiedrībai tajā teritorijā, kurā ir aizsargāta agrākā preču zīme, pastāv to sajaukšanas iespēja. Sajaukšanas iespēja ietver asociācijas ar agrāko preču zīmi iespēju. Turklāt atbilstoši Regulas Nr. 40/94 8. panta 2. punkta a) apakšpunkta ii) daļai (tagad – Regulas Nr. 207/2009 8. panta 2. punkta a) apakšpunkta ii) daļa) agrākas preču zīmes ir kādā dalībvalstī reģistrētas preču zīmes, kuru pieteikšanas datums ir agrāks par datumu, kurā ir iesniegts Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikums.
42. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sajaukšanas iespēja ir iespēja, ka sabiedrība varētu uzskatīt, ka attiecīgās preces vai pakalpojumi nāk no viena uzņēmuma vai no ekonomiski saistītiem uzņēmumiem. No šīs pašas judikatūras izriet, ka sajaukšanas iespēja ir jāvērtē visaptveroši, atbilstoši tam, kā konkrētā sabiedrības daļa uztver attiecīgos apzīmējumus un preces vai pakalpojumus, un ņemot vērā visus faktorus, kam ir nozīme izskatāmajā lietā, it īpaši savstarpējo saistību starp apzīmējumu līdzību un apzīmēto preču vai pakalpojumu līdzību (skat. Vispārējās tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedumu lietā T‑162/01 Laboratorios RTB /ITSB – Giorgio Beverly Hills
(“GIORGIO BEVERLY HILLS”), Recueil, II‑2821. lpp., 30.–33. punkts un tajos minētā judikatūra).
43. Turklāt no judikatūras izriet, ka, ja iebildumi pret Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu ir balstīti uz vairākām agrākām preču zīmēm un šīm preču zīmēm piemītošās īpašības ļauj tās uzskatīt par vienas un tās pašas “sērijas” vai “saimes” daļu, kā tas it īpaši var būt gadījumā, kad tās pilnībā atveido vienu un to pašu atšķirtspējīgo elementu, kam ir pievienots cits grafisks vai vārdisks elements, kurš tās atšķir vienu no otras, vai gadījumā, kad tām ir raksturīga viena un tā paša, no galvenās preču zīmes atvasināta priedēkļa vai piedēkļa atkārtošanās, – šāds apstāklis ir nozīmīgs faktors, vērtējot sajaukšanas iespēju (iepriekš 17. punktā minētais spriedums lietā “BAINBRIDGE”, 123. punkts).
44. Abos gadījumos asociācijas iespēja starp reģistrācijai pieteiktu preču zīmi un agrākām preču zīmēm, kas ir sērijas daļa, var izraisīt sajaukšanas iespēju, ja reģistrācijai pieteiktajai preču zīmei un minētajām preču zīmēm piemītošā līdzība var likt patērētājam domāt, ka reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir tās pašas sērijas daļa un ka tādēļ ar to apzīmētajām precēm ir tāda pati komerciālā izcelsme kā precēm, uz ko attiecas agrākās preču zīmes, vai radniecīga izcelsme. Šāda asociācijas iespēja starp reģistrācijai pieteikto preču zīmi un agrākajām sērijveida preču zīmēm, kas var likt maldīties attiecībā uz to preču komerciālo izcelsmi, ko apzīmē konfliktējošie apzīmējumi, var pastāvēt pat tad, ja, salīdzinot reģistrācijai pieteikto preču zīmi ar agrākajām preču zīmēm, aplūkojot katru no tām atsevišķi, nevar konstatēt tiešas sajaukšanas iespējas esamību. Šādā gadījumā iespēja, ka patērētājs varētu maldīties attiecībā uz konkrēto preču vai pakalpojumu komerciālo izcelsmi, izriet nevis no iespējas, ka viņš sajauc reģistrācijai pieteikto preču zīmi ar vienu vai otru no agrākajām sērijveida preču zīmēm, bet no iespējas, ka viņš uzskata reģistrācijai pieteikto preču zīmi par tās pašas sērijas daļu (iepriekš 17. punktā minētais spriedums lietā “BAINBRIDGE”, 124. punkts).
45. Turklāt no judikatūras izriet, ka, novērtējot sajaukšanas iespējas, kas izriet no reģistrācijai pieteiktas preču zīmes asociācijas ar preču zīmju sēriju iespējas, esamību, preču zīmju sērijas vai saimes faktors ir nozīmīgs tikai tad, ja konfliktējošo preču zīmju kopējais elements ir atšķirtspējīgs. Ja šis elements ir aprakstošs, tas nav piemērots, lai radītu sajaukšanas iespēju (Vispārējās tiesas 2004. gada 6. jūlija spriedums lietā T‑117/02 Grupo El Prado Cervera /ITSB – Héritiers Debuschewitz (“CHUFAFIT”), Krājums, II‑2073. lpp., 59. punkts, un 2012. gada 13. jūlija spriedums lietā T‑255/09 Caixa Geral de Depósitos /ITSB – Caixa d’Estalvis i Pensions de Barcelona
(“la Caixa”), Krājumā nav publicēts, 81. punkts).
46. Apelāciju padomes veiktais vērtējums attiecībā uz konfliktējošo apzīmējumu sajaukšanas iespēju ir jāpārbauda, ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus.
Par konkrēto sabiedrības daļu
47. Kā ir atzīts judikatūrā, vērtējot sajaukšanas iespēju visaptveroši, ir jāņem vērā attiecīgās preču kategorijas samērā informēts, uzmanīgs un apdomīgs vidusmēra patērētājs. Tāpat ir jāņem vērā fakts, ka vidusmēra patērētāja uzmanības līmenis var mainīties atkarībā no attiecīgo preču vai pakalpojumu kategorijas (skat. Vispārējās tiesas 2007. gada 13. februāra spriedumu lietā T‑256/04 Mundipharma /ITSB – Altana Pharma
(“RESPICUR”), Krājums, II‑449. lpp., 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
48. Šajā lietā ir jāapstiprina Apelāciju padomes vērtējums, kuru lietas dalībnieki turklāt nav apstrīdējuši, ka konkrētā sabiedrības daļa, saistībā ar kuru ir jāanalizē sajaukšanas iespēja, ir Vācijas patērētājs, jo agrākās preču zīmes ir Vācijā reģistrētas un izmantotas preču zīmes. Turklāt minētais patērētājs ir uzskatāms par tādu, kuram ir samērā liela uzmanības kapacitāte, jo attiecīgie pakalpojumi ir 36. klasē ietilpstoši finanšu rakstura pakalpojumi, kuriem šim patērētājam ir zināma ekonomiskā nozīme, jo tie ir saistīt i ar viņam piederošiem finanšu un ekonomikas resursiem (šajā ziņā skat. iepriekš 45. punktā minēto spriedumu lietā “la Caixa”, 21. punkts un tajā minētā judikatūra).
Par pakalpojumu salīdzinājumu
49. No apstrīdētajiem lēmumiem izriet, ka nedz prasītāja, nedz arī persona, kas iestājusies lietā, Apelāciju padomē nav apstrīdējušas Iebildumu nodaļas secinājumu, ka pakalpojumi “banku darījumi; finanšu darījumi; naudas darījumi; apdrošināšana; informācija un padomu sniegšana finanšu un apdrošināšanas jomā; kredītkaršu un debetkaršu pakalpojumi; banku un finanšu pakalpojumi, izmantojot internetu”, uz kuriem attiecas reģistrācijai pieteiktā preču zīme “UNIWEB”, un pakalpojumi “banku darījumi; finanšu darījumi; naudas darījumi; apdrošināšana; finanšu informācija”, uz kuriem attiecas reģistrācijai pieteiktā preču zīme “UniCredit Wealth Management”, ir līdzīgi “ieguldījumu izvietošanas” pakalpojumiem, uz kuriem attiecas agrākās preču zīmes. Apelāciju padome, pilnībā atzīstot Iebildumu nodaļas lēmumus, ir atbalstījusi šo vērtējumu, kuru turklāt lietas dalībnieki tiesvedībā Vispārējā tiesā nav apstrīdējuši, un tas ir jāapstiprina.
Par apzīmējumu salīdzinājumu
50. Attiecībā uz konfliktējošu apzīmējumu vizuālo, fonētisko un konceptuālo līdzību sajaukšanas iespējas visaptverošam vērtējumam ir jābalstās uz šo apzīmējumu radīto kopējo iespaidu, tostarp ņemot vērā to atšķirtspējīgos un dominējošos elementus (skat. Tiesas 2007. gada 12. jūnija spriedumu lietā C‑334/05 P ITSB/ Shaker, Krājums, I‑4529. lpp., 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
51. Apstrīdēto lēmumu attiecīgi 36. un 40. punktā Apelāciju padome ir uzskatījusi, ka konfliktējošajām preču zīmēm ir viena un tā pati struktūra, jo tās veido divu vārdisku elementu, tas ir, priedēkļa “uni”, kuram seko katru reizi atšķirīgs vārds, kombinācija. Turklāt apstrīdēto lēmumu attiecīgi 43. un 48. punktā tā ir norādījusi, ka konfliktējošie apzīmējumi ir vizuāli, fonētiski un konceptuāli līdzīgi, jo tie esot identiski to “sākotnējā elementā”. Lietas dalībnieki šo vērtējumu nav apstrīdējuši, un tas ir jāapstiprina.
52. Šajā ziņā ir jānorāda, ka, lai gan vidusmēra patērētājs parasti uztver preču zīmi kopumā un neanalizē tās dažādas sastāvdaļas (Tiesas 1999. gada 22. jūnija spriedums lietā C‑342/97 Lloyd Schuhfabrik Meyer, Recueil, I‑3819. lpp., 25. punkts), tas negroza to, ka, uztverot vārdisku apzīmējumu, viņš sadalīs to vārdiskos elementos, kuri viņam izraisa noteiktu nozīmi vai atgādina viņam zināmus vārdus (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2004. gada 6. oktobra spriedumu lietā T‑356/02 Vitakraft-Werke Wührmann /ITSB – Krafft
(“VITAKRAFT”), Krājums, II‑3445. lpp., 51. punkts). Šī judikatūra ir piemērojama arī konkrētās sabiedrības daļas tāda grafiska apzīmējuma kā šajā lietā aplūkojamais apzīmējums “UNIZINS”, ko veido vienīgi stilizēts vārdisks elements, uztverei.
53. Konfliktējošās preču zīmes veido priedēklis “uni”, kuram bez atstarpes ir pievienoti aprakstoši vai nelielā mērā atšķirtspējīgi apzīmēto pakalpojumu nosaukumi. Atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu, prasītāja un persona, kas iestājusies lietā, ir norādījušas, ka agrākās preču zīmes “UNIRAK” elementu “rak” veido vācu valodas vārdu Renten, Aktien
(“obligācijas, akcijas”), vai Renten, Aktien, Kapital
(“obligācijas, akcijas, kapitāls”) sākumburti, tādējādi norādot uz ieguldījumu izvietošanas, ko apzīmē ar šo preču zīmi, mērķiem un politiku. Turklāt, kā prasītāja ir apstiprinājusi administratīvajā procesā un ko persona, kas iestājusies lietā, nav apstrīdējusi, vārdi “fonds” un “zins”, kas agrākajās preču zīmēs “UNIFONDS” un “UNIZINS” ir pievienoti priedēklim “uni”, attiecīgi nozīmē investīciju “fondus” un “procentus”. Runājot par preču zīmi “UniCredit Wealth Management”, vārds, kas ir tieši pievienots priedēklim “uni”, attiecas uz finanšu nozarē parastu darījumu, ar kuru banka nodod sava klienta rīcībā naudas summu. Tas, ka vārdi “credit” un “management” ir norādīti angļu valodā, neļauj izslēgt, ka konkrētā sabiedrības daļa tiem piešķirs nozīmi saistībā ar apzīmētajiem pakalpojumiem. Pirmkārt, vārdi “credit” un “management” ir līdzīgi vācu valodas vārdiem “Kredit” un “Management”, kuriem ir tāda pati nozīme. Pretēji tam, ko norāda prasītāja, vārds “fonds” ir vācu, nevis angļu valodas vārds. Otrkārt, attiecīgajās aprindās, tas ir, finanšu pakalpojumu jomā, angļu valoda tiek plaši lietota un saprasta. Turklāt, kā Apelāciju padome ir pareizi norādījusi apstrīdētā 2006. gada 25. septembra lēmuma 40. punktā, vārdi “wealth” un “management” parasti tiek izmantoti finanšu nozarē, tostarp Vācijā, attiecībā uz finanšu pakalpojumiem, tādiem kā padomu sniegšana investīciju jomā vai pakalpojumi grāmatvedības jomā. Visbeidzot, runājot par preču zīmes “UNIWEB” vārdu “web”, Iebildumu nodaļa ir norādījusi, un šajā jautājumā prasītāja nav iebildusi, ka tas veido angļu valodas izteiciena “world wide web”, kas attiecas uz pasaules informācijas tīklu “internets”, parasti lietojamo saīsinājumu. Lai gan tas ir angļu valodas vārds starptautiskai sabiedrībai, tas ir plaši pazīstams interneta vispasaules izmantošanas dēļ. Pat ja šis vārds tieši nenorāda uz finanšu pakalpojumiem, tas tomēr var būt ar tiem saistīts. Tā, piemēram, tas var norādīt uz tiešsaistē sniedzamiem finanšu pakalpojumiem vai investīciju pakalpojumiem kādā ar internetu saistītā jomā. Tādējādi konkrētā sabiedrības daļa konfliktējošās preču zīmes sadalīs elementā “uni” un tam sekojošajos vārdos.
54. No tā izriet, ka konfliktējošajām preču zīmēm, ciktāl tām ir kopīgs priedēklis “uni”, ir zināma līdzības pakāpe gan vizuālajā, gan arī fonētiskajā aspektā. Ar to, ka tam pievienotie elementi ir atšķirīgi un ka preču zīmi “UniCredit Wealth Management” veido trīs, nevis tikai viens vārdisks elements, nevar tikt novērsta šī līdzība, jo patērētājs parasti pievērš vairāk uzmanības vārdu sākumdaļai (Vispārējās tiesas 2004. gada 17. marta spriedums apvienotajās lietās T‑183/02 un T‑184/02 El Corte Inglés /ITSB – González Cabello un Iberia Líneas Aéreas de España
(“MUNDICOR”), Recueil, II‑965. lpp., 81. punkts). Turklāt fonētiskajā aspektā konfliktējošās preču zīmes, izņemot reģistrācijai pieteikto preču zīmi “UniCredit Wealth Management”, sastāv no trim zilbēm. Runājot par preču zīmi “UniCredit Wealth Management”, priedēkļa “uni” esamība tās pirmajā vārdiskajā elementā ļauj secināt, ka tai ir zināma līdzības pakāpe ar agrākajām preču zīmēm. Līdzīgi, konfliktējošajām preču zīmēm ir noteikta līdzības pakāpe konceptuālajā aspektā, jo tām ir lielā mērā līdzīga struktūra (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2012. gada 26. septembra spriedumu lietā T‑301/09 IG Communications /ITSB – Citigroup un Citibank (“CITIGATE”), Krājumā nav publicēts, 78. punkts).
55. Turklāt ir jānorāda, ka sadaļā “Apzīmējumu salīdzinājums” Apelāciju padome ir pārbaudījusi, vai reģistrācijai pieteiktajām preču zīmēm ir īpašības, kas konkrētajai sabiedrības daļai ļauj tās saistīt ar personai, kas iestājusies lietā, piederošo preču zīmju saimi vai sēriju. No judikatūras izriet, ka preču zīmju saimes vai sērijas esamība ir elements, kas ir jāņem vērā sajaukšanas iespējas vērtējumā, bet tam nav nozīmes, vērtējot konfliktējošu preču zīmju līdzības esamību (Tiesas 2011. gada 24. marta spriedums lietā C‑552/09 P Ferrero /ITSB, Krājums, I‑2063. lpp., 97. un 98. punkts).
56. Tādējādi šis Apelāciju padomes vērtējums ir jāpārbauda, izskatot sajaukšanas iespēju.
Par sajaukšanas iespēju
57. Apelāciju padome ir secinājusi, ka, ņemot vērā līdzību gan starp konfliktējošajiem apzīmējumiem, gan arī starp pakalpojumiem, kas apzīmēti ar konfliktējošajām preču zīmēm, pastāv sajaukšanas iespēja, kas izriet no tā, ka patērētāja apziņā rodas asociācija starp reģistrācijai pieteiktajām preču zīmēm un personai, kas iestājusies lietā, piederošajām agrākajām preču zīmēm, kuras veido sēriju.
58. Šajā ziņā ir jānorāda, ka reģistrācijai pieteiktas preču zīmes asociācijas ar agrāku preču zīmju sēriju iespēja ir pieļaujama tikai tad, ja ir kumulatīvi izpildīti divi nosacījumi. Pirmkārt, agrāk reģistrētu preču zīmju sērijas īpašniekam ir jāsniedz izmantošanas pierādījumi par visām sērijai piederīgajām preču zīmēm vai vismaz par vairākām preču zīmēm, kuras var veidot sēriju. Otrkārt, reģistrācijai pieteiktajai preču zīmei ir jābūt ne tikai līdzīgai preču zīmēm, kuras veido sēriju, bet tai arī jāpiemīt tādām īpašībām, kuras var to saistīt ar sēriju (iepriekš 17. punktā minētais spriedums lietā “BAINBRIDGE”, 125.–127. punkts).
59. Prasītāja norāda, ka neviens no šiem diviem nosacījumiem šajā lietā neesot izpildīts, jo, pirmkārt, persona, kas iestājusies lietā, nesot sniegusi pierādījumus attiecībā uz sērijai piederīgo preču zīmju izmantošanu un, otrkārt, iespēja saistīt reģistrācijai pieteiktās preču zīmes agrāko preču zīmju sērijai esot izslēgta.
– Par preču zīmju sērijai vai saimei piederīgo agrāko preču zīmju izmantošanas pierādījumiem
60. Ir jāatgādina, ka, lai pastāvētu iespēja, ka sabiedrība kļūdīsies attiecībā uz reģistrācijai pieteiktas preču zīmes piederību sērijai, agrākām preču zīmēm, kuras ir šīs sērijas daļa, obligāti ir jābūt pārstāvētām tirgū. Iespēja ņemt vērā agrāko preču zīmju sērijveida raksturu, kas rada preču zīmju, kuras ir sērijas daļa, aizsardzības apjoma paplašināšanu, aplūkojot tās atsevišķi, un iespēja veikt jebkādu abstraktu sajaukšanas iespējas vērtējumu, kas balstās vienīgi uz to, ka eksistē vairākas reģistrācijas, kuru priekšmets ir preču zīmes, kuras atveido vienu un to pašu atšķirtspējīgo elementu, ja preču zīmes nav tikušas faktiski izmantotas, ir jāuzskata par izslēgtu (iepriekš 17. punktā minētais spriedums lietā “BAINBRIDGE”, 126. punkts). Preču zīmju saimes vai sērijas esamības apstākļos, kad sajaukšanas iespēja izriet no tā, ka patērētājs var kļūdīties attiecībā uz preču vai pakalpojumu, kurus aptver reģistrācijai pieteiktā preču zīme, izcelsmi un kļūdaini uzskatīt, ka tā ir šīs preču zīmju saimes vai sērijas daļa, īpaša nozīme ir pietiekama skaita preču zīmju, kas var veidot šo saimi vai sēriju, izmantošanas pierādījumiem, jo šādas izmantošanas neesamības gadījumā no patērētāja nevar sagaidīt, ka minētajā preču zīmju saimē vai sērijā tas konstatēs kopējo elementu un/vai ka ar šo saimi vai sēriju tas asociēs citu preču zīmi, kas ietver to pašu kopējo elementu (šajā ziņā skat. Tiesas 2007. gada 13. septembra spriedumu lietā C‑234/06 P Il Ponte Finanziaria /ITSB, Krājums, I‑7333. lpp., 63. un 64. punkts). Tātad, ja nav pietiekama skaita preču zīmju, kas var veidot saimi vai sēriju, izmantošanas pierādījumu, sajaukšanas iespēja, ko eventuāli izraisa reģistrācijai pieteiktās preču zīmes parādīšanās tirgū, ir jāvērtē, salīdzinot katru no agrākajām preču zīmēm, aplūkotu atsevišķi, ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi (iepriekš 17. punktā minētais spriedums lietā “BAINBRIDGE”, 126. punkts).
61. Šajā ziņā apstiprinot Iebildumu nodaļas lēmumus, Apelāciju padome apstrīdēto lēmumu attiecīgi 20. un 24. punktā ir secinājusi, ka dokumenti, ko ir iesniegusi persona, kas iestājusies lietā, pierāda, ka agrākās preču zīmes ir tikušas faktiski izmantotas Vācijā attiecībā uz “ieguldījumu izvietošanas” pakalpojumiem.
62. Savos procesuālajos rakstos prasītāja šajā ziņā ir norādījusi, ka persona, kas iestājusies lietā, neesot sniegusi pietiekamus pierādījumus, kurus var veidot tostarp aptaujas, “viedokļu pētījumu” rezultāti vai informācija par fondu, uz ko attiecas preču zīmes, atpazīstamību, lai noteiktu, ka agrākās preču zīmes konkrētā sabiedrības daļa uztver kā preču zīmju sēriju, ne arī [pierādījumus tam], ka šī sabiedrība var saistīt reģistrācijai pieteikto preču zīmi ar tās agrākajām preču zīmēm, kuras tiek uzskatītas par sērijas sastāvdaļām. Tādējādi prasītāja uzskata, ka Apelāciju padome esot pieļāvusi smagu kļūdu, par pietiekamiem uzskatot agrāko preču zīmju izmantošanas pierādījumus atbilstoši tradicionālajam Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. punkta (tagad – Regulas Nr. 207/2009 42. panta 2. punkts) piemērošanas kritērijam, neprasot agrāko preču zīmju, tās aplūkojot kā tādas, kuras veido sērijas daļu, “kvalificētas izmantošanas” pierādījumus. Turklāt prasītāja iebilst, ka Apelāciju padome, pārkāpjot Regulas Nr. 40/94 73. pantu (tagad – Regulas Nr. 207/2009 75. pants), neesot juridiski pietiekami pamatojusi savu lēmumu, jo, vērtējot agrāko preču zīmju kā tādu, kas ir piederīgas personas, kas iestājusies lietā, preču zīmju sērijai vai saimei, izmantošanas pierādījumus, tā neesot ņēmusi vērā samērā augsto konkrētās sabiedrības daļas uzmanības līmeni. Visbeidzot, prasītāja prasības pieteikumos norāda, ka sniegtie pierādījumi katrā ziņā esot nepietiekami, lai pierādītu agrāko preču zīmju izmantošanu, jo, pirmkārt, personas, kas iestājusies lietā, sniegtie vadības ziņojumi esot iekšējai izmantošanai paredzēti dokumenti un no tiem neizrietot agrāko preču zīmju pazīstamība tirgū, un, otrkārt, preses izdevumos esošā informācija attiecībā uz investīciju fondiem sniedzot norādes par vērtspapīru attīstību, bet nepierādot preču zīmju faktisko izmantošanu tirgū.
63. 2014. gada 17. janvāra tiesas sēdē prasītāja ir atzinusi, ka tā vairs neapstrīd, ka persona, kas iestājusies lietā, ir sniegusi agrāko preču zīmju, kas ir tikušas izvirzītas, lai pamatotu iebildumus, faktiskas izmantošanas pierādījumus, bet ir uzstājusi, ka persona, kas iestājusies lietā, tomēr neesot pierādījusi, ka konkrētā sabiedrības daļa agrākās preču zīmes uztver kā tai piederošo preču zīmju sēriju vai saimi.
64. ITSB un persona, kas iestājusies lietā, apstrīd prasītājas argumentus.
65. Šajā ziņā ir jānorāda, ka no iepriekš 60. punktā atgādinātās judikatūras izriet, ka agrāku reģistrāciju sērijas īpašniekam ir jāsniedz sērijai piederīgo preču zīmju vai vismaz zināma preču zīmju skaita, kas var veidot sēriju, faktiskas izmantošanas attiecīgajā tirgū pierādījumi, nevis, kā uzskata prasītāja, tā fakta pierādījumi, ka konkrētā sabiedrības daļa šīs preču zīmes uztver kā tādas, kas veido sēriju vai saimi.
66. No tā izriet, ka agrāku preču zīmju, kas ir piederīgas sērijai, īpašniekam nevar tikt prasīts pierādīt, ka šīs preču zīmes, kas faktiski tiek izmantotas tirgū, konkrētā sabiedrības daļa turklāt uztver kā tādas, kas veido sēriju.
67. Pretēji tam, ko prasītāja ir norādījusi 2014. gada 17. janvāra tiesas sēdē, no iepriekš 17. punktā minētā sprieduma lietā “BAINBRIDGE” 124. punkta nevar tikt izdarīts cits secinājums. No šī punkta izriet, ka Vispārējā tiesa uz patērētāja uztveri ir atsaukusies tikai tādēļ, lai atzītu, ka turpmāk definētajos nosacījumos pastāv iespēja, ka tas varētu saistīt reģistrācijai pieteikto preču zīmi ar agrākajām preču zīmēm, kuras veido sēriju, un tātad uzskatīt, ka tā ir piederīga šai sērijai. Turpretim nedz no prasītājas norādītās rindkopas, nedz arī no kādas citas attiecīgā sprieduma rindkopas neizriet, ka Vispārējā tiesa būtu prasījusi, lai reģistrāciju sērijas īpašnieks iesniegtu ne vien preču zīmju, kas ir šīs sērijas daļa, faktiskas izmantošanas tirgū pierādījumus, bet arī pierādījumus tam, ka konkrētā sabiedrības daļa agrākās preču zīmes konkrēti uztver kā tādas, kas ir piederīgas sērijai.
68. Tādējādi prasītājas arguments, ar kuru tiek norādīts, ka persona, kas iestājusies lietā, neesot pierādījusi, ka konkrētā sabiedrības daļa agrākās preču zīmes uztver kā tādas, kas veido sēriju, ir neiedarbīgs. Tāpat neiedarbīgs ir prasītājas arguments attiecībā uz pamatojuma neesamību, kas izrietot no tā, ka Apelāciju padome, vērtējot sērijai piederīgo agrāko preču zīmju izmantošanas pierādījumus, nav ņēmusi vērā samērā augstu konkrētās sabiedrības daļas uzmanības līmeni.
69. Turklāt attiecībā uz savu argumentu, ka agrākās preču zīmes, kuras apzīmē personas, kas iestājusies lietā, izvietoto fondu nosaukumus, noguldītāju sabiedrība neuztverot kā tādas, kas veido preču zīmju sēriju, jo, raugoties no komerciālā viedokļa, šie fondi esot viens un tas pats produkts, prasītāja 2014. gada 17. janvāra tiesas sēdē ir precizējusi, ka tas ir ticis norādīts pakārtoti, lai uzsvērtu, ka ir vieglāk konstatēt preču zīmes saimes esamību, ja tās apzīmē atšķirīgas preces, bet ka šis apstāklis, kā uzskata prasītāja, nav preču zīmes saimes pastāvēšanas nepieciešams nosacījums. Šajā ziņā ir jānorāda, ka neatkarīgi no tā, vai ar agrākajām preču zīmēm apzīmētie pakalpojumi no komerciālā viedokļa veido vienu produktu, kā to norāda prasītāja, vai, ievērojot to atšķirīgos finansiālos un tehniskos raksturojumus, dažādus produktus, kā to norāda ITSB un persona, kas iestājusies lietā, – saistībā ar personai, kas iestājusies lietā, piederošo preču zīmju saimes esamības vērtējumu šis jautājums nav nozīmīgs, jo, kā prasītāja ir atzinusi tiesas sēdē, preču zīmes saimes pastāvēšana nevar būt atkarīga no tā, vai preču zīmes, kurām ir īpašības, kas ļauj tās uzskatīt par tādām, kuras veido saimi vai sēriju, apzīmē vienu preci vai dažādas preces. No tā izriet, ka šis prasītājas arguments ir neiedarbīgs.
70. No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka Apelāciju padome pamatoti ir secinājusi, ka pirmais nosacījums iepriekš 17. punktā minētā [sprieduma lietā] “BAINBRIDGE” judikatūras izpratnē, kura ļauj konstatēt sajaukšanas iespēju, kas izriet no reģistrācijai pieteikto preču zīmju asociācijas ar personas, kas iestājusies lietā, agrāko preču zīmju sēriju, tas ir, preču zīmju, kas veido sēriju, faktiskas izmantošanas pierādījums, šajā lietā ir izpildīts.
71. Tādējādi ir jāpārbauda, vai reģistrācijai pieteiktajām preču zīmēm “UNIWEB” un “UniCredit Wealth Management” ir īpašības, kuru dēļ tās var tikt saistītas ar šo personai, kas iestājusies lietā, piederošo preču zīmju sēriju, tādējādi radot sajaukšanu patērētāja apziņā attiecībā uz ar tām apzīmētajiem pakalpojumiem.
– Par reģistrācijai pieteikto preču zīmju iespēju tikt saistītām ar agrāko preču zīmju sēriju
72. No judikatūras izriet, ka preču zīmes var tikt uzskatītas par tādām, kas veido vienu un to pašu sēriju vai saimi, tostarp tad, ja tās pilnībā atveido vienu un to pašu atšķirtspējīgo elementu, kam ir pievienots cits grafisks vai vārdisks elements, kurš tās atšķir vienu no otras, vai arī tad, ja tām ir raksturīga viena un tā paša, no pamata preču zīmes atvasināta priedēkļa vai piedēkļa atkārtošanās (iepriekš 17. punktā minētais sprieduma lietā “BAINBRIDGE”, 123. punkts).
73. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka šajā lietā agrākās preču zīmes raksturo priedēkļa “uni”, kam, kā tiks konstatēts turpmāk, ir zināma atšķirtspēja, kombinācija ar citu vārdisku elementu, kas attiecīgi ir “rak”, “fonds” un “zins”, kuri norāda uz ieguldījumu izvietošanas, ko apzīmē ar šīm preču zīmēm, mērķi vai politiku. Tātad vārdiem, kas agrākajās preču zīmēs ir pievienoti priedēklim “uni”, attiecībā uz ieguldījumu izvietošanas pakalpojumiem, ko apzīmē ar šīm preču zīmēm, ir aprakstošs vai nelielā mērā atšķirtspējīgs raksturs (skat. iepriekš 53. punktu).
74. Šo trīs agrāko preču zīmju “UNIRAK”, “UNIFONDS” un “UNIZINS”, uz kurām persona, kas iestājusies lietā, ir balstījusi savus iebildumus, skaits gan ir ierobežots, bet tomēr pietiekams, lai šajā lietā veidotu preču zīmju sēriju vai saimi, kas ļauj vērtēt sajaukšanas iespējas, kura izriet no reģistrācijai pieteikto preču zīmju asociācijas ar šo sēriju, esamību. Tātad ir jāpārbauda iespēja, ka konkrētās sabiedrības daļas apziņā radīsies asociācija starp reģistrācijai pieteiktajām preču zīmēm un saimi, ko veido šīs trīs agrākās preču zīmes, un nav jāizskata personas, kas iestājusies lietā, arguments, ka šī pārbaude būtu jāveic, salīdzinot ar tai piederošo preču zīmju sērijas kopumu, nevis tikai ar trim iebildumu atbalstam piemēra pēc norādītajām preču zīmēm.
75. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, lai patērētāja apziņā varētu rasties asociācija ar agrāku preču zīmju sēriju, reģistrācijai pieteiktajai preču zīmei ir jābūt ne tikai līdzīgai preču zīmēm, kuras veido sēriju, bet tai arī jāpiemīt tādām īpašībām, kuras var to saistīt ar sēriju. Tas tā varētu nebūt gadījumā, kad, piemēram, agrāko sērijveida preču zīmju kopīgais elements reģistrācijai pieteiktajā preču zīmē tiek izmantots pozīcijā, kas ir atšķirīga no tās, kurā tas parasti atrodas sērijā ietvertajās preču zīmēs, vai tas tiek izmantots ar semantiski atšķirīgu saturu (iepriekš 17. punktā minētais spriedums lietā “BAINBRIDGE”, 127. punkts), vai tad, ja kopīgajam elementam nav atšķirtspējas (iepriekš 45. punktā minētie spriedumi lietā “CHUFAFIT”, 59. punkts, un lietā “la Caixa” 81. punkts).
76. Katrā ziņā, atzīstot, ka konfliktējošajām preču zīmēm ir viena un tā pati struktūra (skat. iepriekš 51. punktu), Apelāciju padome ir uzskatījusi, ka tas nenozīmējot, ka reģistrācijai pieteiktajām preču zīmēm ir īpašības, kas ļautu tās saistīt ar agrāko preču zīmju sēriju. Saskaņā ar Apelāciju padomes viedokli tas tā varētu būt tikai tad, ja kopīgais elements “uni” nebūtu vienīgi aprakstošs vai ja tam būtu atšķirtspēja. Tā ir secinājusi, ka attiecībā uz aplūkojamajiem finanšu pakalpojumiem priedēklim “uni”, ņemot vērā tā raksturīgās īpašības un ar to veikto izmantošanu, esot atšķirtspēja.
77. Prasītāja norāda, ka šajā lietā neesot apstākļu, kas ļautu konstatēt reģistrācijai pieteiktās preču zīmes “saistību” ar agrāko preču zīmju sēriju. Šajā ziņā tā norāda, ka pretēji tam, ko ir uzskatījusi Apelāciju padome, kopīgajam elementam “uni” finanšu nozarē neesot raksturīgās atšķirtspējas. Lai pamatotu šo argumentu, prasītāja, pirmkārt, norāda uz vairākiem ITSB lēmumiem, kuros ir noliegta pietiekama priedēkļa “uni” atšķirtspēja, un, otrkārt, apgalvo, ka tas esot ikdienas valodā, tostarp finanšu sektorā, bieži izmantojamo vārdu “union”, “universal”, “unité” vai “unique” parastais saīsinājums. To apstiprinot fakts, ka daudzi Vācijā reģistrētu sabiedrību, kas darbojas šajā nozarē, nosaukumi sākas ar elementu “uni” un ka šis elements “uni” ir fondu, ko Vācijā pārvalda citas sabiedrības, nosaukumu daļa, kā arī Vācijā trešo personu reģistrētu preču zīmju attiecībā uz pakalpojumiem, kas ietilpst 36. klasē, daļa. Tādējādi kopīgais priedēklis “uni” vien nevarot būt elements, kas ļauj konkrētajai sabiedrības daļai ar agrākajām preču zīmēm apzīmētos pakalpojumus saistīt ar personas, kas iestājusies lietā, darbību.
78. Šajos apsvērumos pēc lietu nodošanas atpakaļ [Vispārējai tiesai] prasītāja turklāt iebilst pret ITSB un personas, kas iestājusies lietā, argumentu, ka, vērtējot priedēkļa “uni” atšķirtspēju, būtu jāņem vērā Vācijas tiesu un Deutsches Patent- und Markenamt
(Vācijas Patentu un preču zīmju birojs) lēmumi, un norāda, ka Savienības un dalībvalstu sistēmas esot patstāvīgas, no kā izrietot, ka attiecībā uz Savienības instancēm valsts iestāžu lēmumiem neesot saistoša spēka.
79. ITSB un persona, kas iestājusies lietā, apstrīd prasītājas argumentus.
80. Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, ka konfliktējošo preču zīmju kopīgās struktūras dēļ reģistrācijai pieteiktās preču zīmes var tikt piesaistītas agrāko preču zīmju sērijai (šajā ziņā skat. iepriekš 54. punktā minēto spriedumu lietā IG Communications /ITSB – Citigroup un Citibank
(“CITIGATE”), 89. punkts). Saskaroties ar reģistrācijai pieteiktajām preču zīmēm, ko, tāpat kā agrākās preču zīmes, veido priedēklis “uni”, kuram bez atstarpes ir pievienoti vārdi, kuriem, kā ir norādīts iepriekš 53. punktā, saistībā ar finanšu pakalpojumiem ir aprakstošs raksturs vai trūkst atšķirtspējas, patērētājs var uzskatīt, ka runa ir par personas, kas iestājusies lietā, preču zīmju saimes jaunu preču zīmi, kas apzīmē citu fondu, attiecībā uz kuru tiek īstenota ar priedēklim “uni” pievienoto vārdu identificētā ieguldījumu politika.
81. Tas, ka kopīgais elements “uni” visās konfliktējošajās preču zīmēs ir norādīts sākumpozīcijā, tāpat ir īpašība, kas var radīt reģistrācijai pieteikto preču zīmju piesaisti agrāko preču zīmju saimei (iepriekš 17. punktā minētais spriedums lietā “BAINBRIDGE”, 127. punkts).
82. Tomēr no iepriekš 45. punktā atgādinātās judikatūras izriet, ka, novērtējot sajaukšanas iespējas, kas izriet no reģistrācijai pieteiktas preču zīmes asociācijas ar preču zīmes sēriju iespējas, esamību, preču zīmju sērijas vai saimes faktors ir nozīmīgs tikai tad, ja konfliktējošo preču zīmju kopējais elements ir atšķirtspējīgs.
83. Lietas dalībniekiem būtībā ir domstarpības par jautājumu, vai konfliktējošo preču zīmju kopīgajam elementam, tas ir, priedēklim “uni”, saistībā ar attiecīgajiem pakalpojumiem ir atšķirtspēja.
84. Pirmkārt, saistībā ar elementa “uni” raksturīgām atšķirtspējīgām īpašībām Apelāciju padome apstrīdēto lēmumu attiecīgi 37. un 41. punktā ir secinājusi, ka saistībā ar attiecīgajiem pakalpojumiem tam esot atšķirtspēja, jo, lai gan Vācijas konkrētajai sabiedrības daļai tas esot saistīts ar vārdu, kas nozīmē “tikai viena krāsa”, vai – sarunvalodā – ar vārdu, kas nozīmē “universitāte”, saistībā ar finanšu pakalpojumiem tam neesot skaidras un tūlītējas nozīmes. Šis vērtējums ir jāapstiprina.
85. Neraugoties uz minēto, nevar tikt izslēgts, kā norāda prasītāja, ka elements “uni”, kura pamatā ir latīņu valodas vārds “unus”, kas nozīmē “viens, vienīgs, raksturots tikai ar vienu elementu”, konkrētās sabiedrības daļas apziņā izraisītu asociāciju ar tādiem vārdiem kā “unique” [“unikāls”], kas nozīmē “tāds, kam piemīt vienreizēja īpašība”, “unité” [“vienotība”], kas nozīmē “tāds, kuram ir nedalāms vai vienots raksturs”, “union” [“savienība”], kas norāda uz saskaņotību vai vienotību, vai “universel” [“vispārējs”] vārdu “pilnīgs” vai “viszinošs” nozīmē. Tas tā būtu it īpaši tiktāl, ciktāl, kā norāda persona, kas iestājusies lietā, agrākajās preču zīmēs vārds “uni” nav norādīts kā atsevišķs vārds, kas Vācijas sabiedrībai varētu patiešām radīt asociāciju ar universitāti vai kādu vienu krāsu, bet ir vienmēr saistīts ar citiem vārdiem.
86. Tomēr ir jākonstatē, ka, it īpaši ņemot vērā nozīmes daudzveidību, ko pati prasītāja saista ar priedēkli “uni”, šis priedēklis saistībā ar apzīmētajiem pakalpojumiem nevar norādīt ne uz vienu precīzu ideju. Turklāt tādi vārdi kā “unique”, “unité”, “union” vai “universel” ir vispārīgi termini, kuru specifisks raksturs saistībā ar šiem pakalpojumiem nav konstatēts. Tātad, pat ja būtu jāatzīst, ka priedēklis “uni” savienojumā ar terminiem, kas attiecas uz finanšu pakalpojumiem, var norādīt uz tādiem vārdiem kā “unique”, “unité”, “union” vai “universel”, tas ne objektīvi, ne arī konkrēti nenorāda uz šo pakalpojumu veidu, kvalitāti, kvantitāti, nolūku, vērtību vai citiem šo pakalpojumu raksturojumiem (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. Vispārējās tiesas 2001. gada 5. aprīļa spriedumu lietā T‑87/00 Bank für Arbeit und Wirtschaft /ITSB (“EASYBANK”), Recueil, II‑1259. lpp., 28.–32. punkts).
87. Secinot, ir jānorāda, ka, tā kā priedēklim “uni” nav ne tiešas, ne arī tūlītējas nozīmes, saistībā ar apzīmētajiem pakalpojumiem tas nav aprakstošs un attiecībā uz šiem pakalpojumiem tam ir zināma raksturīgā atšķirtspēja. Izskatāmajā gadījumā tā atšķirtspēja izpaužas jo vairāk tāpēc, ka konfliktējošajās preču zīmēs priedēklim “uni” seko vārdi, kuri attiecībā uz apzīmētajiem pakalpojumiem ir aprakstoši vai nelielā mērā atšķirtspējīgi (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. iepriekš 54. punktā minēto spriedumu lietā IG Communications /ITSB – Citigroup un Citibank
(“CITIGATE”), 75. punkts).
88. Otrkārt, par priedēkļa “uni” atšķirtspēju Apelāciju padome ir secinājusi, ņemot vērā veikto šī priedēkļa izmantošanu un, precīzāk, to, ka persona, kas iestājusies lietā, trīs preču zīmes, kas ietver priedēkli “uni”, ir izmantojusi Vācijā attiecībā uz “ieguldījumu izvietošanas” pakalpojumiem.
89. Šajā ziņā ir jāatzīmē, kā to ir nolēmusi Apelāciju padome, ka persona, kas iestājusies lietā, ir sniegusi pierādījumus par trīs preču zīmju, kas ietver priedēkli “uni”, izmantošanu attiecībā uz “ieguldījumu izvietošanas” pakalpojumiem Vācijas tirgū (skat. iepriekš 70. punktu).
90. Turklāt ir jāatzīmē, ka no lietas materiāliem izriet, ka Deutsches Patent- und Markenamt un Vācijas tiesas ir atzinušas vārda “uni” atšķirtspēju attiecībā uz finanšu pakalpojumiem.
91. Šajā kontekstā prasītājas arguments, ka šie lēmumi, uz kuriem procesā ITSB ir norādījusi persona, kas iestājusies lietā, sajaukšanas iespējas ar preču zīmēm, kuru reģistrācija ir pieteikta Savienības līmenī, vērtējumā neesot jāņem vērā, ir jānoraida kā nepamatots. Lai gan, kā norāda prasītāja, Kopienas preču zīmju sistēma ir autonoma sistēma, kuru veido īpašu normu kopums un kurai ir īpaši mērķi, un tās piemērošana ir neatkarīga no jebkādas valsts tiesību sistēmas (skat. Vispārējās tiesas 2011. gada 22. novembra spriedumu lietā T‑290/10 Sports Warehouse /ITSB (“TENNIS WAREHOUSE”), Krājumā nav publicēts, 35. punkts un tajā minētā judikatūra), no judikatūras tāpat izriet, ka ne lietas dalībniekiem, ne Vispārējai tiesai Savienības tiesību interpretācijā nevar tikt liegts ietekmēties no elementiem, kas izriet no valsts judikatūras (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 12. jūlija spriedumu lietā T‑277/04 Vitakraft-Werke Wührmann /ITSB – Johnson’s Veterinary Products
(“VITACOAT”), Krājums, II‑2211. lpp., 71. punkts). Tādējādi, lai gan, piemērojot Kopienas preču zīmju tiesības, valsts iestāžu lēmumi nav saistoši, tie var tikt ņemti vērā (Vispārējās tiesas 2012. gada 25. oktobra spriedums lietā T‑552/10 riha /ITSB – Lidl Stiftung (“VITAL & FIT”), Krājumā nav publicēts, 66. punkts), it īpaši, kā tas ir šajā lietā, lai novērtētu konkrētās sabiedrības daļas uztveri attiecībā uz konfliktējošām preču zīmēm.
92. Tādējādi tiktāl, ciktāl Apelāciju padome ir atzinusi, ka konfliktējošajām preču zīmēm kopīgajam priedēklim “uni” attiecībā uz apzīmētajiem pakalpojumiem un saistībā ar Vācijas konkrēto sabiedrības daļu ir atšķirtspēja, kas ir gan tam raksturīga, gan arī saistīta ar tā izmantošanu, apstrīdētie lēmumi ir jāapstiprina.
93. Ar citiem prasītājas argumentiem šis secinājums nevar tikt apstrīdēts.
94. Pirmkārt, apstrīdēto lēmumu attiecīgi 38. un 42. punktā Apelāciju padome ir pamatoti secinājusi, ka, lai pierādītu vājo priedēkļa “uni” atšķirtspēju, prasītāja nevar pamatoties uz trešām personām piederošu fondu, kuri ir apzīmēti ar vārdiem, kas ietver vārdu “uni”, tādu kā “United Kingdom C”, “United Kingdom D”, “Unico Equity”, “Unico Investment”, “Universal-Effect” un “Universal-Value Test”, esamību. Kā būtībā ir norādījusi Apelāciju padome, trīs burti “u” “n” un “i”, kas atrodas angļu valodas vārdu “united” un “universal”, kā arī vārda “unico”, kuram, šķiet, Vācijas sabiedrībai nav nekādas īpašas nozīmes, sākumā, nav nodalāmi no attiecīgo vārdu turpmākās daļas, jo šie vārdi ir homogēni.
95. Otrkārt, atsauce uz citu trešām personām piederošu preču zīmju, kas ietver priedēkli “uni”, Vācijā veiktajām reģistrācijām, kā ir pareizi norādījusi Apelāciju padome, tāpat nevar tikt uzskatīta par vājas vārda “uni” atšķirtspējas pierādījumu šo preču zīmju mierīgas līdzāspastāvēšanas ar personas, kas iestājusies lietā, agrākajām preču zīmēm dēļ, jo prasītāja nav norādījusi apstākļus, kas ļautu konstatēt šo preču zīmju faktisku izmantošanu Vācijas tirgū. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka, lai gan nevar tikt izslēgts, ka zināmos gadījumos agrāku preču zīmju līdzāspastāvēšana tirgū varētu eventuāli samazināt sajaukšanas iespēju, ko starp divām konfliktējošām preču zīmēm konstatējušas ITSB instances, tomēr šāda iespēja ir ņemama vērā tikai tad, ja, mazākais, procesā ITSB attiecībā uz relatīviem reģistrācijas atteikuma pamatiem Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzējs ir pienācīgi pierādījis, ka šī līdzāspastāvēšana balstās uz to, ka konkrētās sabiedrības daļas apziņā nepastāv agrāko preču zīmju, uz ko tas atsaucas, un personas, kas iestājusies lietā, agrāko preču zīmju, kas ir iebildumu pamatā, sajaukšanas iespēja, un ja attiecīgās agrākās preču zīmes un konfliktējošās preču zīmes ir identiskas (Vispārējās tiesas 2005. gada 11. maija spriedums lietā T‑31/03 Grupo Sada /ITSB – Sadia
(“GRUPO SADA”), Krājums, II‑1667. lpp., 86. punkts; 2005. gada 8. decembra spriedums lietā T‑29/04 Castellblanch /ITSB – Champagne Roederer
(“CRISTAL CASTELLBLANCH”), Krājums, II‑5309. lpp., 72. punkts, un 2012. gada 18. septembra spriedums lietā T‑460/11 Scandic Distilleries /ITSB – Bürgerbräu, Röhm & Söhne
(“BÜRGER”), Krājumā nav publicēts, 60. punkts). Tā kā šajā lietā prasītāja ir norādījusi tikai trešām personām piederošu preču zīmju, kas ietver priedēkli “uni”, Vācijā veiktās reģistrācijas, tā nekādi nav pierādījusi, ka šī līdzāspastāvēšana balstītos uz sajaukšanas iespējas neesamību. No tā izriet, ka tā nav sniegusi pierādījumus, ka elementa “uni” atšķirtspēja būtu vājināta vai mazināta.
96. Treškārt, saistībā ar prasītājas izdarīto norādi uz noteiktu Vācijā reģistrētu sabiedrību nosaukumiem, kas ietver elementu “uni”, vispirms ir jākonstatē, ka pierādījumi, ko prasītāja ir sniegusi, lai pamatotu šo apgalvojumu, ir tikuši atzīti par nepieņemamiem, jo pirmo reizi tie ir tikuši iesniegti Vispārējā tiesā (skat. iepriekš 37. punktu). Turklāt ir jāatzīmē, ka sabiedrības brīvi izvēlas savus nosaukumus un uz šo izvēli neattiecas ar atšķirtspēju saistītie ierobežojumi preču zīmju tiesību izpratnē. Šis prasītājas arguments tātad katrā ziņā būtu neiedarbīgs.
97. Ceturtkārt, prasītājas izdarītā atsauce uz agrākajiem ITSB lēmumiem, ar kuriem vārdam “uni” esot tikusi liegta atšķirtspēja, tāpat nevar tikt pamatota tās argumentācija. Šajā ziņā ir jānorāda, ka, lai gan, izskatot Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, ITSB ir jāņem vērā lēmumi, kas jau pieņemti par līdzīgiem pieteikumiem, un jāpievērš īpaša uzmanība jautājumam par to, vai konkrētais gadījums būtu jāizlemj tādā pašā veidā, vienlīdzīgas attieksmes princips un labas pārvaldības princips tam ir jāsaskaņo ar tiesiskuma principu (šajā ziņā skat. Tiesas 2011. gada 10. marta spriedumu lietā C‑51/10 P Agencja Wydawnicza Technopol /ITSB, Krājums, I‑1541. lpp., 74. un 75. punkts). Tomēr, no vienas puses, ir jākonstatē, ka ITSB instancēs nav izveidojusies vienota prakse attiecībā uz elementa “uni” atšķirtspējas vērtējumu, – to prasītāja ir atzinusi 2014. gada 17. janvāra tiesas sēdē. Atbildot uz prasītājas argumentu, ITSB ir minējis un sava atbildes raksta pielikumā iesniedzis zināmu lēmumu skaitu, kas ir vēlāki par prasītājas norādītajiem lēmumiem un kuros ir atzīta asociācijas iespēja starp personas, kas iestājusies lietā, preču zīmēm, kuros ir ietverts priedēklis “uni”, un prasītājas reģistrācijai pieteiktajām preču zīmēm, kuros ir ietverts šis pats priedēklis “uni”, ievērojot personas, kas iestājusies lietā, sniegtos pierādījumus par tai piederošo preču zīmju saimes esamību. Tieši ņemot vērā agrākus lēmumus, kas ir pieņemti šīs lietas apstākļiem līdzīgos apstākļos, Apelāciju padome ir varējusi secināt par priedēkļa “uni” atšķirtspēju. Tādējādi prasītājai nav pamata netieši norādīt uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.
98. Tādējādi ir ļoti iespējams, ka konkrētā sabiedrības daļa, saskārusies ar reģistrācijai pieteiktajām preču zīmēm “UNIWEB” vai “UniCredit Wealth Management”, uzskatīs, ka runa ir par jaunu preču zīmi, kura ietilpst personas, kas iestājusies lietā, preču zīmju saimē, kuru veido preču zīmes “UNIFOND”, “UNIRAK” un “UNIZINS”.
99. Ar prasītājas argumentu, ko apstiprina izvilkumi no specializētās preses, attiecībā uz to, ka konkrētā sabiedrības daļa ar attiecīgajām preču zīmēm saskaroties apstākļos, kad pirms preču zīmēm ir norādīti sabiedrību – attiecīgo fondu pārvaldītāju – nosaukumi, kas izslēdzot sajaukšanas iespēju attiecībā uz ar konfliktējošajām preču zīmēm apzīmēto pakalpojumu izcelsmi, šis secinājums nevar tikt apstrīdēts.
100. Šajā ziņā vispirms ir jākonstatē, kā norāda persona, kas iestājusies lietā, ka konkrētā sabiedrības daļa ar preču zīmēm, kas apzīmē dažādus ieguldījumu fondus, var saskarties dažādos ar to pārvaldīšanu saistītos apstākļos, tādos kā mutvārdu prezentācijas vai speciālistu aprindās notiekošās diskusijas, kuros pirms preču zīmēm ne obligāti ir norādīts vai tām pievienots sabiedrības – pārvaldītājas nosaukums, kas ļauj novērst sajaukšanas iespēju attiecībā uz to izcelsmi.
101. Tomēr, lai gan dažos īpašos apstākļos, tādos kā specializētajā presē veiktas publikācijas attiecībā uz ieguldījumu fondiem, pirms preču zīmēm, kas apzīmē šos fondus, vienmēr ir norādīts sabiedrības – pārvaldītājas nosaukums, nevar tikt izslēgts, ka konkrētā sabiedrības daļa varētu uzskatīt, ka fondi, kuru nosaukumus veido priedēklis “uni”, kuram ir pievienoti vārdi, kas ir aprakstoši vai kam nav atšķirtspējas attiecībā uz finanšu pakalpojumiem, kā tas ir reģistrācijai pieteikto preču zīmju gadījumā, pieder ar personu, kas iestājusies lietā, ekonomiski saistītiem uzņēmumiem.
102. No iepriekš minētā izriet, ka vienīgais prasītājas izvirzītais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par personas, kas iestājusies lietā, izvirzīto pamatu attiecībā uz Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu
103. Persona, kas iestājusies lietā, lūdz Vispārējo tiesu atcelt apstrīdētos lēmumus daļā, kurā Apelāciju padome ir noraidījusi iebildumus attiecībā uz ar reģistrācijai pieteiktajām preču zīmēm apzīmētajiem “darījumu ar nekustamo īpašumu” pakalpojumiem, neuzskatot tos par līdzīgiem ar agrākajām preču zīmēm apzīmētajiem “ieguldījumu izvietošanas” pakalpojumiem, un grozīt minētos lēmumus, apmierinot iebildumus attiecībā arī uz “darījumiem ar nekustamo īpašumu”.
104. Izvirzot savus prasījumus, persona, kas iestājusies lietā, ir izmantojusi iespēju, kas tai paredzēta Reglamenta 134. panta 3. punktā – savā atbildes rakstā prasīt atcelt vai grozīt apstrīdētu lēmumu punktā, kurš nav minēts prasības pieteikumā (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 21. februāra spriedumu lietā T‑214/04 Royal County of Berkshire Polo Club /ITSB – Polo/Lauren
(“ROYAL COUNTY OF BERKSHIRE POLO CLUB”), Krājums, II‑239. lpp., 50. punkts, un 2008. gada 24. septembra spriedumu lietā T‑116/06 Oakley /ITSB – Venticinque
(“O STORE”), Krājums, II‑2455. lpp., 81. punkts). Prasītāja ir ieņēmusi nostāju par šiem prasījumiem savos apsvērumos tiesvedībā pēc lietu nodošanas atpakaļ [Vispārējai tiesai]. Lietas dalībnieki tāpat ir pauduši savas attiecīgās nostājas par šiem prasījumiem, atbildot uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumiem, kā arī 2014. gada 17. janvāra tiesas sēdē. Gan prasītāja, gan arī ITSB ir aicinājuši Vispārējo tiesu personas, kas iestājusies lietā, prasījumus noraidīt kā nepamatotus.
105. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai novērtētu attiecīgo preču vai pakalpojumu līdzību, ir jāņem vērā visi atbilstošie faktori, kas raksturo saikni starp tiem. Šie faktori tostarp ietver to raksturu, funkcionālo uzdevumu, izmantošanu, kā arī to konkurējošo vai papildinošo raksturu. Var tikt ņemti vērā arī citi faktori, tādi kā attiecīgo preču vai pakalpojumu izplatīšanas kanāli (skat. Vispārējās tiesas 2007. gada 11. jūlija spriedumu lietā T‑443/05 El Corte Inglés /ITSB – Bolaños Sabri
(“PiraÑAM diseño original Juan Bolaños”), Krājums, II‑2579. lpp., 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
106. Apstrīdēto lēmumu attiecīgi 28. un 32. punktā Apelāciju padome, šajā jautājumā apstiprinot Iebildumu nodaļas lēmumus, ir uzskatījusi, ka “darījumu ar nekustamo īpašumu” pakalpojumi, uz ko attiecas reģistrācijai pieteiktās preču zīmes, un “ieguldījumu izvietošanas” pakalpojumi, uz ko attiecas agrākās preču zīmes, neesot līdzīgi, jo pirmo minēto pakalpojumu mērķis esot sniegt palīdzību nekustamā īpašuma pirkuma, pārdevuma vai īres brīdī, tostarp ar mērķi gūt no tā peļņu, kamēr otros minētos pakalpojumus veidojot kapitāla grupēšana, lai veiktu interesantākus ieguldījumus, salīdzinot ar tiem, kādi ieguldījumi būtu tikuši veikti individuālā kārtā. Apelāciju padome uzskata, ka starpība starp minētajiem pakalpojumiem izrietot arī no tā, ka “darījumi ar nekustamo īpašumu” ir tādi darījumi, ko parasti veic nekustamā īpašuma aģenti vai nekustamā īpašuma attīstītāji, kamēr “ieguldījumu izvietošana” ir pakalpojumi, ko sniedz bankas un finanšu iestādes.
107. Lai atbalstītu prasījumus par apstrīdēto lēmumu daļēju atcelšanu un grozīšanu tiktāl, ciktāl ar tiem ir tikuši noraidīti iebildumi attiecībā uz “darījumu ar nekustamo īpašumu” pakalpojumiem, persona, kas iestājusies lietā, būtībā apgalvo, ka pretēji tam, ko ir norādījusi Apelāciju padome, varot pastāvēt robežošanās starp finanšu nozarē sniegtajiem pakalpojumiem un pakalpojumiem, kas tiek sniegti nekustamā īpašuma jomā, jo nekustamā īpašuma fondus veidojot ne tikai dalības sertifikātu izdošana vai atpirkšana, bet arī nekustamā īpašuma pirkšana, pārvaldīšana un pārdošana, nodrošinot, lai nekustamā īpašuma iegāde vai pārvaldīšana radītu atbilstošu pievienoto vērtību.
108. ITSB un prasītāja apstrīd personas, kas iestājusies lietā, argumentus.
109. Pirmkārt, saistībā ar attiecīgo pakalpojumu raksturu, funkcionālo uzdevumu un izmantošanu ir ticis nospriests, ka finanšu pakalpojumiem nav tāds pats raksturs, funkcionālais uzdevums un izmantošana kā nekustamā īpašuma pakalpojumiem (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2013. gada 11. jūlija spriedumu lietā T‑197/12 Metropolis Inmobiliarias y Restauraciones /ITSB – MIP Metro
(“METRO”), Krājumā nav publicēts, 42. punkts). Šī judikatūra ir piemērojama šajā lietā aplūkojamajiem pakalpojumiem, jo “ieguldījumu izvietošanas” pakalpojumi ir iekļauti plašākā finanšu pakalpojumu kategorijā.
110. Kā pamatoti ir norādījusi Apelāciju padome, “darījumu ar nekustamo īpašumu” pakalpojumi būtībā attiecas uz palīdzību un starpniecību, kas tiek sniegta nekustamo īpašumu pirkuma, pārdevuma vai īres brīdī. Lai gan, kā to būtībā norāda persona, kas iestājusies lietā, varētu tikt pieļauts, ka “darījumu ar nekustamo īpašumu” pakalpojumi pārsniedz palīdzību pirkuma vai īres darījumu ietvaros un attiecas arī uz nekustamā īpašuma pārvaldīšanu vai uzturēšanu, to raksturs vienmēr ir saistīts ar faktu, ka runa ir par pakalpojumiem, kas skar nekustamo īpašumu. Turpretim “ieguldījumu izvietošanas” pakalpojumiem ir finansiāls raksturs un tos veido padoms vai starpnieka pakalpojumi saistībā ar kapitāla ieguldīšanu fondā ietilpstošā finanšu instrumentā vai ieguldījuma darījums. Neatkarīgi no fonda veida, ko patērētājs beigās izvēlas sava kapitāla ieguldīšanai, kas tostarp var būt nekustamā īpašuma fonds, sniegtais pakalpojums ir saistīts ar finansiāla rakstura darījumu attiecībā uz vērtspapīriem. Personas, kas iestājusies lietā, norādītais fakts, ka “ieguldījumu izvietošanas” pakalpojumi, kā tas ir tās pašas sniedzamo pakalpojumu gadījumā, var ietvert nekustamo īpašumu, kas veido fondu, īri, pārvaldīšanu un uzturēšanu, lai nodrošinātu to ienesīgumu, negroza padoma attiecībā uz ieguldīšanu vai ieguldījuma darījuma finansiālo raksturu.
111. No minētā izriet, ka “darījumu ar nekustamo īpašumu” pakalpojumi un “ieguldījumu izvietošanas” pakalpojumi pēc sava rakstura nav līdzīgi.
112. Tāpat saistībā ar apzīmēto pakalpojumu funkcionālo uzdevumu un izmantošanu ir jānorāda, ka “darījumu ar nekustamo īpašumu” pakalpojumu galvenais mērķis attiecībā uz patērētāju tostarp ir nekustamā īpašuma iegāde, pārdošana vai īre atbilstoši tā vajadzībām un prasībām, ieskaitot arī peļņas gūšanu no šī īpašuma. Turpretim “ieguldījumu izvietošanas” pakalpojumu mērķis ir finanšu instrumentā investētā kapitāla atdeves paaugstināšana. Tātad, lai gan abi pakalpojumu veidi var būt vērsti uz kapitāla investēšanu, proti, ja klients apsver nekustamā īpašuma iegādi, lai gūtu no tā peļņu, “darījumu ar nekustamo īpašumu” pakalpojumu funkcionālais uzdevums vienmēr ir saistīts ar nekustamā īpašuma īpašumtiesību vai turējuma nodošanu, nevis ieguvēja nodomu iegūt pievienoto vērtību saistībā ar iegādāto nekustamo īpašumu.
113. Turklāt, pat salīdzinot, kā to dara persona, kas iestājusies lietā, “darījumu ar nekustamo īpašumu” pakalpojumus ar “ieguldījumu izvietošanas” pakalpojumiem, ir jākonstatē, kā to pamatoti norāda prasītāja, ka finanšu starpnieks, kas veic ieguldījumu izvietošanu, savam klientam piedāvā nevis nekustamo īpašumu, kas veido fondu, bet fondu kā finanšu investīciju instrumentu. Tātad patērētājs vai nu kā “darījumu ar nekustamo īpašumu” pakalpojumu saņēmējs kļūst par nekustamā īpašuma īpašnieku, vai arī kā “ieguldījumu izvietošanas” pakalpojumu saņēmējs iegulda finansiāla rakstura instrumentā, ko veido fonds, tostarp nekustamā īpašuma fonds, ar vienīgo mērķi gūt peļņu no trešo personu veiktās tā īpašuma pārvaldīšanas.
114. Tādējādi “darījumu ar nekustamo īpašumu” pakalpojumi un “ieguldījumu izvietošanas” pakalpojumi atšķiras arī ar mērķi vai patērētāja paredzēto izmantošanu, un šī fakta dēļ to funkcionālais uzdevums nav līdzīgs.
115. Otrkārt, saistībā ar attiecīgo pakalpojumu konkurējošo raksturu no to dabas, kā arī to funkcionālā uzdevuma izriet, ka “darījumu ar nekustamo īpašumu” pakalpojumu konkrētā sabiedrības daļa nav tā pati kā “ieguldījumu izvietošanas” pakalpojumu konkrētā sabiedrības daļa. Tādējādi attiecīgie pakalpojumi nav nedz tieši aizstājami, nedz arī savstarpēji aizvietojami, un tie nevar būt savstarpēji konkurējoši pakalpojumi (Vispārējās tiesas 2009. gada 22. janvāra spriedums lietā T‑316/07 Commercy /ITSB – easyGroup IP Licensing
(“easyHotel”), Krājums, II‑43. lpp., 56. punkts).
116. Treškārt, attiecīgie pakalpojumi nav arī papildinoši. Pat ja tiktu pieņemts, ka “darījumu ar nekustamo īpašumu” pakalpojumi būtiski vai papildinoši ir saistīti ar finanšu darījumu, tādu kā bankas aizdevums vai pirkuma cenas samaksa ar bankas pārskaitījumu, ar šiem darījumiem saistītie finanšu pakalpojumi nekustamo īpašumu pakalpojumu izmantošanai nav nepieciešami vai svarīgi tādā mērā, lai atbildību par šiem finanšu pakalpojumiem un nekustamo īpašumu pakalpojumiem patērētāji piešķirtu vienam un tam pašam uzņēmumam (iepriekš 109. punktā minētais sprieduma lietā “METRO”, 50. punkts).
117. Ceturtkārt, Apelāciju padome uzskata, ka līdzības starp attiecīgajiem pakalpojumiem neesamība izriet arī no atšķirības attiecībā uz šo pakalpojumu sniedzēju. “Darījumi ar nekustamo īpašumu” ir tādi darījumi, ko parasti veic nekustamā īpašuma aģenti vai nekustamā īpašuma attīstītāji, kamēr “ieguldījumu izvietošana” ir pakalpojumi, ko sniedz bankas un finanšu iestādes.
118. Šis vērtējums ir jāapstiprina. Tomēr ir jāatzīmē tādu struktūru kā bankas sniedzamo pakalpojumu nozarē pašreizējos apstākļos pastāvošā zināmā tendence, atbilstoši kurai tās paplašina savu darbību uz blakus esošajiem tirgiem. Tātad nav izslēgts, kā prasītāja ir atzinusi 2014. gada 17. janvāra tiesas sēdē, ka viena un tā pati starptautiskā mēroga finanšu iestāde vai ar to ekonomiski saistītie uzņēmumi varētu piedāvāt atšķirīga rakstura pakalpojumus, kas tomēr ietilpst blakus tirgos, ieskaitot arī nekustamā īpašuma pakalpojumu tirgu. Līdzīgi ITSB tiesas sēdē ir atzinis, ka izņēmuma apstākļos, tādos kā finanšu krīzes laikposms, bankas varētu tikt mudinātas veikt zināmu darbību nekustamā īpašuma nozarē. Tomēr, lai šādi apstākļi varētu tikt ņemti vērā, vērtējot līdzību starp attiecīgajiem pakalpojumiem, būtu jānosaka, ka runa ir par vispārīgu tendenci “darījumu ar nekustamo īpašumu” pakalpojumu nozarē un ka patērētāji par parastu praksi uzskata to, ka šos pakalpojumus piedāvā arī banku un finanšu iestādes (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2007. gada 11. jūlija spriedumu lietā T‑150/04 Mülhens /ITSB – Minoronzoni (“TOSCA BLU”), Krājums, II‑2353. lpp., 37. punkts), – to persona, kas iestājusies lietā, nedz norāda, nedz arī pierāda.
119. No iepriekš minētā izriet, ka “darījumu ar nekustamo īpašumu” pakalpojumi un “ieguldījumu izvietošanas” pakalpojumi atšķiras ar savu raksturu, funkcionālo uzdevumu un izmantošanu. Tāpat tiem nav nedz tieši konkurējoša, nedz papildinoša rakstura, un principā tiem nav vienu un to pašu izplatīšanas kanālu. Tādējādi atbilstoši Apelāciju padomes viedoklim ir jākonstatē, ka “darījumu ar nekustamo īpašumu” pakalpojumi un “ieguldījumu izvietošanas” pakalpojumi nav līdzīgi.
120. Tādējādi vienīgais pamats, ko persona, kas iestājusies lietā, ir izvirzījusi, lai pamatotu apstrīdēto lēmumu daļējas atcelšanas un grozīšanas prasījumus, ir jānoraida kā nepamatots.
121. Tātad gan prasības, gan arī personas, kas iestājusies lietā, atbilstoši Reglamenta 134. panta 3. punktam izvirzītie prasījumi ir jānoraida pilnībā.
Par tiesāšanās izdevumiem
122. Savā iepriekš 23. punktā minētajā apelācijas instances spriedumā Tiesa atlika lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu. Tādēļ Vispārējai tiesai šajā spriedumā ir jālemj par visiem izdevumiem, kas saistīti ar dažādajām tiesvedībām, saskaņā ar Reglamenta 121. pantu.
123. Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Turklāt saskaņā ar Reglamenta 87. panta 3. punktu, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs vai ja pastāv izņēmuma apstākļi, Vispārējā tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.
124. Šajā lietā tiesvedībā Vispārējā tiesā, kas ir notikusi pirms apelācijas sūdzības tiesvedības, prasītāja nav izvirzījusi prasījumus par tiesāšanās izdevumiem. Apelācijas tiesvedībā un apsvērumos, kas ir tikuši sniegti tiesvedībā pēc lietu nodošanas atpakaļ [Vispārējai tiesai], tā ir lūgusi piespriest personai, kas iestājusies lietā, atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Atbildes rakstos tiesvedībā Vispārējā tiesā, kas ir notikusi pirms apelācijas sūdzības, kā arī apelācijas tiesvedībā ITSB ir lūdzis piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Turpretim persona, kas iestājusies lietā, nav izvirzījusi prasījumus par tiesāšanās izdevumiem.
125. Šajos apstākļos un ņemot vērā, ka prasītājai un personai, kas iestājusies lietā, spriedums ir daļēji nelabvēlīgs, ir jānolemj, ka prasītāja sedz savus, kā arī atlīdzina ITSB tiesāšanās izdevumus atbilstoši tā prasījumiem. Persona, kas iestājusies lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (pirmā palāta)
nospriež:
1) prasības noraidīt;
2) Union Investment Privatfonds GmbH izvirzītos prasījumus attiecībā uz atcelšanu un grozīšanu noraidīt;
3) UniCredit SpA atlīdzina tiesāšanās izdevumus, izņemot tos, kas ir radušies Union Investment Privatfonds ;
4) Union Investment Privatfonds sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.