62002TJ0034_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta T‑34/02,
EURL Le Levant 001, Parīze (Francija), un citi prasītāji, kuru vārdi ir norādīti šī sprieduma pielikumā, ko pārstāv P. Kirhs [ P. Kirch ] un N. Šaids-Nuraī [ N. Chahid‑Nouraï ], avocats, kas norādīja adresi Luksemburgā,
prasītāji,
pret
Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv G. Rozē [ G. Rozet ], pārstāvis, kas norādīja adresi Luksemburgā,
atbildētāja,
par prasību atcelt Komisijas 2001. gada 25. jūlija Lēmumu 2001/882/EK par valsts atbalstu, ko Francija piešķīrusi attīstības atbalsta veidā pasažieru kuģim Le Levant, ko ir būvējusi Alstom Leroux Naval
un kas ir paredzēts izmantošanai Senpjērā un Mikelonā (OV L 327, 37. lpp.).
EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA (pirmā palāta paplašinātā sastāvā)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs B. Vesterdorfs [ B. Vesterdorf ], tiesneši Dž. D. Kuks [ J. D. Cooke ], R. Garsija‑Valdekasass [ R. García‑Valdecasas ], I. Labucka un V. Trstenjaka [ V. Trstenjak ],
sekretārs J. Plingerss [ J. Plingers ], administrators,
ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 27. septembrī,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
Atbilstošās tiesību normas
“Loi Pons” un Komisijas lēmums necelt iebildumus saskaņā ar EKL 87. un 88. pantu
1. Attiecīgais atbalsts šajā lietā ir saistīts ar nodokļu samazināšanas pasākumiem noteiktiem aizjūru ieguldījumiem, ko sākotnēji Francija ieviesa ar tā saukto 1986. gada 11. jūlija likumu “ loi Pons ” ( loi n° 86‑824 portant loi de finances rectificative pour 1986
[Likums Nr. 86‑824 par grozījumiem likumā par finansējumu 1986. gadā], JORF, 1986. gada 12. jūlijs, 8688. lpp.).
2. 1992. gada 13. augustā Francijas iestādes paziņoja par šiem pasākumiem Komisijai, lai tā varētu pieņemt lēmumu par to saderību ar valsts atbalsta noteikumiem.
3. 1993. gada 27. janvāra vēstulē Komisija informēja Francijas valdību par savu lēmumu necelt iebildumus saskaņā ar EK līguma 92. pantu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 87. pants) un EK līguma 93. pantu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 88. pants) par nodokļu pasākumiem, kas noteikti loi Pons .
Padomes Direktīva 90/684/EEK par atbalstu kuģu būvei
4. Padomes 1990. gada 21. decembra Direktīvā 90/684/EEK par atbalstu kuģu būvei (OV L 380, 27. lpp.; turpmāk tekstā – “Septītā direktīva”) ir paredzēti specifiski noteikumi, kas piemērojami šīs nozares atbalstam un kas ir izņēmums EK līguma 92. panta 1. punktā (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 87. panta 1. punkts) noteiktajam vispārējam aizliegumam. Septītās direktīvas attiecīgo noteikumu piemērošanas termiņš tika pagarināts ar Padomes 1995. gada 22. decembra Regulu (EK) Nr. 3094/95 (OV L 332, 1. lpp.) un Padomes 1996. gada 27. septembra Regulu Nr. 1904/96 (OV L 251, 5. lpp.), kas attiecas uz atbalstu kuģu būvei.
5. Septītās direktīvas II nodaļas “Darbības atbalsts” 4. panta 1. punktā ir noteikts, ka “atbalstu ražošanai, atbalstot kuģu būves un kuģu pārbūves līgumus, var uzskatīt par atbilstošiem kopējam tirgum, ar nosacījumu, ka sniegtā atbalsta kopsumma individuālu līgumu atbalstam subsīdijas ekvivalentos nepārsniedz kopējo maksimālo atbalsta apjomu, kas izteikts līguma vērtības procentos pirms atbalsta, turpmāk saukts par “maksimālo apjomu””.
6. Septītās direktīvas 4. panta 7. punktā ir noteikts:
“Maksimālais apjoms neattiecas uz atbalstu, kas saistīts ar kuģu būvēšanu un kuģu pārbūvi, kas piešķirts kā attīstības atbalsts kādai jaunattīstības valstij. To var uzskatīt par atbilstošu kopējam tirgum, ja tas atbilst noteikumiem, ko šiem mērķiem noteikusi Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizācijas (ESAO) 6. darba grupa nolīgumā par ESAO 1981. gada 3. augusta vienošanos par eksporta kredītiem kuģiem attiecībā uz 6., 7. un 8. panta interpretāciju vai visos minētās vienošanās jaunākajos papildinājumos vai labojumos.
Komisijai ir jāsniedz iepriekšējs paziņojums par visiem šādiem atsevišķiem atbalsta priekšlikumiem. Tā pārbauda ierosinātā atbalsta konkrēto “attīstības” būtību un pārliecinās, ka šis atbalsts atbilst pirmajā daļā minētās vienošanās darbības jomai.”
Noteikumi par administratīvo procedūru
7. Padomes 1999. gada 22. marta Regula (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma [88]. panta piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.), stājās spēkā 1999. gada 16. aprīlī.
8. Regulas 1. panta h) apakšpunktā “ieinteresētās personas” ir definētas kā “visas dalībvalstis un visas personas, uzņēmumi vai uzņēmumu apvienības, kuru intereses var ietekmēt atbalsta piešķīrums, jo īpaši attiecīgā atbalsta saņēmējs, konkurējošie uzņēmumi un arodapvienības”.
9. Regulas Nr. 659/1999 4. panta 4. punktā ir noteikts, ka Komisijai ir pienākums sākt formālu izmeklēšanas procedūru attiecībā uz tai paziņotajiem pasākumiem, par kuriem tai pēc iepriekšējas izskatīšanas ir neskaidrības par to, vai tas ir saderīgs ar kopējo tirgu. Saskaņā ar Regulas 26. panta 2. punktu “[lēmumus], ko Komisija pieņem saskaņā ar 4. panta 4. punktu, tā publicē [..] Oficiālajā Vēstnesī
to autentiskās versijas valodā”.
10. Regulas Nr. 659/1999 6. panta 1. punktā par formālu izmeklēšanas procedūru ir noteikts:
“Lēmumā sākt formālu izmeklēšanas procedūru rezumē attiecīgus faktiskus un tiesiskus jautājumus, tajā ir Komisijas sākotnējais izvērtējums par to, vai ierosinātajam pasākumam ir atbalsta iezīmes, kā arī izklāstīti iemesli, kas liek šaubīties par tā saderību ar kopējo tirgu. Lēmums aicina attiecīgo dalībvalsti un citas ieinteresētās personas iesniegt piezīmes noteiktā termiņā, kas parasti nepārsniedz vienu mēnesi. Pienācīgi pamatotos gadījumos Komisija var pagarināt noteikto termiņu.”
11. Regulas Nr. 659/1999 14. panta 1. punktā, kas attiecas uz atbalsta atgūšanu, ir noteikts:
“Kad nelikumīga atbalsta gadījumos tiek pieņemti negatīvi lēmumi, Komisija izlemj, ka attiecīgā dalībvalsts veic visus vajadzīgos pasākumus, lai atgūtu atbalstu no saņēmēja [..]. Komisija neprasa atbalsta atgūšanu, ja tas ir pretrunā ar kādu Kopienas tiesību vispārēju principu.”
Prāvas rašanās fakti un procedūras
“Le Levant” darbības raksturojums
12. No Francijas iestāžu Komisijai administratīvajā procedūrā sniegtās informācijas izriet, ka attiecīgā darbība (turpmāk tekstā – “ Le Levant
darbība”) loi Pons
ietvaros nozīmēja pasažieru kuģa Le Levant
finansēšanu un izmantošanu aptuveni septiņus gadus, ko ieguldītāji, kas ir fiziskas personas, veiktu ar tādas vienpersoniskas sabiedrības ar ierobežotu atbildību ( EURL ) starpniecību, kura izveidota vienīgi šim mērķim un ir iekļauta kuģniecības kopīpašumā.
13. Ieguldītāju interese iesaistīties šajā darbībā bija saistīta ar iespēju saskaņā ar loi Pons
no saviem ar nodokli apliekamajiem ienākumiem atņemt ieguldījuma izmaksas un izdevumus, kas saistīti ar tā iegādāšanos (finanšu intereses) un saglabāšanu (amortizācija), kā arī ar iespējamajiem zaudējumiem, kas rastos no kuģa ekspluatācijas.
14. Francijas iestādes ir rezumējušas Le Levant
darbības juridisko un finanšu shēmu. 1996. gada 9. decembrī kāda nozīmīga Francijas banka (turpmāk tekstā – “Banka”) izveidoja pasažieru kuģa Le Levant
kopīpašumu, kas sadalīts 740 kuģa kopīpašuma daļās vai “ quirats ”. Šī kopīpašuma pārvaldīšana tika uzticēta Compagnie des îles du Levant
(turpmāk tekstā – “ CIL ”) mandāta ietvaros, kura priekšmets cita starpā bija kuģa būves līguma parakstīšana ar kuģu būvētavu Alstom Leroux Naval
un kuģa ekspluatācijas pārvaldīšana. 1997. gadā divas fiziskas personas izveidoja EURL, kurām Banka publiskā izsolē pārdeva visas kopīpašuma daļas. CIL
septiņus gadus kuģniecības kopīpašuma vārdā vajadzēja rūpēties par kuģa ekspluatāciju, uzturēšanu, tehnisko un komerciālo vadību. Turklāt CIL
apņēmās nodrošināt ieguldītājiem ekspluatācijas bruto rezultāta minimumu un atlīdzināt visus zaudējumus, kas pārsnieguši aplēses. Par mandāta atlīdzību CIL
katru gadu vajadzēja saņemt it īpaši procentuālu daļu no kopīpašuma kopējiem bruto ienākumiem par kuģa pārvaldīšanu, procentuālu daļu no ekspluatācijas pozitīvajiem bruto rezultātiem par ekspluatācijas garantēšanu un noteiktu kopsummu par kopīpašuma pārvaldīšanu.
15. Banka apņēmās iegūt EURL
daļas ieguldītāju labā līdz 2003. gada 15. decembrim. Turklāt katra EURL
apņēmās nodot savas kopīpašuma daļas Bankai līdz 2004. gada 29. februārim. Vienlaicīgi CIL
apņēmās atpirkt no Bankas visas kopīpašuma daļas līdz 2004. gada 31. janvārim, un Banka apņēmās tās nodot CIL līdz 2004. gada 29. februārim.
Administratīvā procedūra
16. 1998. gada beigās Komisija no preses uzzināja, ka pasažieru kuģis Le Levant, ko Francijā uzbūvējusi Alstom Leroux Naval
par līgumcenu FRF 228,55 miljonu apmērā, ir finansēts no nodokļu atvieglojumiem, kas piešķirti ieguldījumiem Francijas aizjūru teritorijās.
17. Pēc iepriekšējas izskatīšanas, kuras laikā Komisija saņēma Francijas iestāžu apsvērumus, kas it īpaši sniegti 1999. gada 12. maija vēstulē, Komisija 1999. gada 2. decembra vēstulē informēja šīs iestādes par savu lēmumu uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru attiecībā uz nepaziņotu valsts atbalstu C 74/99 ( ex
NN 65/99) par atbalstu attīstībai, ko Francija piešķīrusi Senpjērai un Mikelonai [ Saint‑Pierre‑et‑Miquelon ] (kuģubūve). Šis lēmums tika publicēts 2000. gada 5. februāra Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
(OV C 33, 6. lpp.; turpmāk tekstā – “lēmums par procedūras sākšanu”). Lēmumā Komisija norādīja, ka, ņemot vērā Septītās direktīvas 4. panta 7. punktu, tai bija šaubas par attiecīgā projekta “attīstības” elementa nozīmi. Turklāt lēmumā par procedūras sākšanu ieinteresētās personas tika aicinātas sniegt savus apsvērumus mēneša laikā pēc tā publicēšanas.
18. Francijas iestādes sniedza savus apsvērumus 2000. gada 12. janvāra un 14. jūnija, kā arī 2001. gada 27. aprīļa un 11. jūnija vēstulēs. Arī CIL
sniedza savus apsvērumus administratīvajā procedūrā, nosūtot vēstules 1999. gada 18. novembrī un 2000. gada 3. martā.
19. 2001. gada 13. jūlija vēstulē EURL Le Levant 114, viena no Le Levant
darbībā iesaistītajām EURL, lūdza Komisiju precizēt savu nostāju par to, ko tā identificē kā izvērtējamā atbalsta saņēmēju. Tā it īpaši lūdza Komisiju apstiprināt, ka uzsāktajā administratīvajā procedūrā tā nav uzskatāma par ieinteresēto personu.
20. Nesaņemot no Komisijas rakstisku atbildi, EURL Le Levant 114 atkārtoti nosūtīja savu lūgumu 2001. gada 19. jūlija vēstulē. Šajā vēstulē tā norādīja arī to, ka Komisija gatavojas izvērtēt 2001. gada 25. jūlija lietas materiālus, un lūdza Komisiju piešķirt tai saprātīgu termiņu, lai tā varētu sniegt savus apsvērumus par procedūru. Šī lūguma pamatojumam tā izvirzīja vairākus iemeslus, atsaucoties uz Regulas Nr. 659/1999 6. panta 1. punkta pēdējo teikumu un it īpaši apgalvojot, ka tā var leģitīmi uzskatīt, ka, ņemot vērā lēmuma par procedūras sākšanu apsvērumus, minētā procedūra uz to neattiecas.
21. Ar 2001. gada 24. jūlija vēstuli Komisija atbildēja uz abām EURL Le Levant 114 vēstulēm, norādot vienīgi to, ka ieinteresētajām personām paredzētais apsvērumu iesniegšanas termiņš ir sen jau pagājis.
Apstrīdētais lēmums
22. 2001. gada 25. jūlijā Komisija pieņēma Lēmumu 2001/882/EK par valsts atbalstu, ko Francija piešķīrusi attīstības atbalsta veidā pasažieru kuģim Le Levant, ko ir būvējusi Alstom Leroux Naval
un kas ir paredzēts izmantošanai Senpjērā un Mikelonā (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”). Šis lēmums tika publicēts Oficiālajā Vēstnesī
2001. gada 12. decembrī (OV L 327, 37. lpp.).
23. Atbilstoši apstrīdētajam lēmumam atbalsts tika piešķirts 1996. gadā saistībā ar pasažieru kuģi Le Levant, ko iegādājās privāta ieguldītāju grupa, kas pēc Bankas iniciatīvas bija izveidojusi kuģniecības kopīpašumu. Pēc tam kuģis tika iznomāts CIL, kādas Francijas sabiedrības filiālei, kas reģistrēta Volisā un Futunā [ Wallis‑et‑Futuna ], Francijas aizjūru teritorijā. Ieguldītājiem bija atļauts atskaitīt ieguldījumus no apliekamajiem ienākumiem saskaņā ar loi Pons, ar ko tika ieviests nodokļu režīms, ko Komisija apstiprināja 1992. gadā. Šie nodokļu atvieglojumi ļāva CIL
ekspluatēt kuģi ar atvieglotiem nosacījumiem (5. un 6. apsvērums). Nodokļu atvieglojumi veidoja atbalstu FRF 78 miljonu (EUR 11,9 miljoni) apmērā (7. apsvērums). Ieguldītājiem bija tiesības un pienākums pārdot atpakaļ savas daļas pēc pieciem gadiem, t.i., 2004. gada sākumā. CIL
arī bija tiesības un pienākums atpirkt šīs daļas par cenu, kas ļautu atgūt atbalsta vērtību. Atbalsts tika piešķirts ar nosacījumu, ka CIL
kuģi ekspluatē vismaz piecus gadus, galvenokārt satiksmē uz un no Senpjēras un Mikelonas 160 dienas gadā (5. apsvērums).
24. Apstrīdētajā lēmumā attiecīgais atbalsts tika izvērtēts Septītās direktīvas 4. panta 7. punkta noteikumu kontekstā, “ņemot vērā to, ka atbalsts bija saistīts ar kuģa būvi un tas bija piešķirts 1996. gadā kā attīstības atbalsts saskaņā ar 1992. gadā apstiprinātu plānu ( loi Pons )” (16. apsvērums).
25. Atbilstoši šim lēmumam no minētās pārbaudes izriet, ka Le Levant
darbība atbilda ESAO definētajiem attīstības atbalsta kritērijiem, ko Komisija bija izklāstījusi dalībvalstīm 1989. gada 3. janvārī nosūtītajā vēstulē (18., 19. un 21. apsvērums).
26. Taču, piemērojot Tiesas 1994. gada 5. oktobra spriedumā C‑400/92 Vācija/Komisija ( Recueil, I‑4701. lpp.) noteikto principu, saskaņā ar kuru Komisijai ir pienākums atsevišķi izvērtēt “attīstības” elementa ievērošanu un ESAO kritēriju ievērošanu, apstrīdētajā lēmumā tika norādīts, ka, ņemot vērā nepietiekamo ekonomisko un sociālo ietekmi uz Senpjēru un Mikelonu, Le Levant
darbībā nav patiesa “attīstības” elementa iepriekš minētās judikatūras nozīmē (20., 22.–23. apsvērums).
27. Līdz ar to apstrīdētā lēmuma 1. pantā ir noteikts, ka “valsts atbalsts, ko Francija ir īstenojusi nodokļu atvieglojumu veidā un kā attīstības atbalstu pasažieru kuģim Le Levant
[..], nav uzskatāms par patiesu atbalstu attīstībai [Septītās direktīvas] 4. panta 7. punkta nozīmē, un tādējādi tas nav saderīgs ar kopējo tirgu”.
28. Nosakot atbalsta saņēmēju, no kura ir jāatgūst nesaderīgais atbalsts, apstrīdētajā lēmumā pēc kārtas tiek izskatīta ieguldītāju, kuģa operatora ( CIL ) un kuģu būvētavas situācija.
29. Atbilstoši apstrīdētajam lēmumam tiešie atbalsta saņēmēji bija ieguldītāji, kas saņēma nodokļu atvieglojumus (35. apsvērums). Šajā sakarā apstrīdētajā lēmumā ir atkārtoti Francijas iestāžu argumenti, no kuriem izriet, ka ieguldītāji guva priekšrocības no nodokļu atvieglojumiem un ka kopīpašuma ietvaros tie ir kuģa īpašnieki (36. apsvērums). Tādēļ “nav šaubu, ka ieguldītājiem kā tiešiem atbalsta saņēmējiem un faktiskajiem kuģa īpašniekiem ir jāatmaksā atbalsts” (39. apsvērums).
30. Runājot par kuģa operatoru ( CIL ), apstrīdētajā lēmumā ir norādīts, ka ieguldītāji turpinās gūt labumu no nodokļu atvieglojumiem līdz brīdim, kad kuģis tiks pārdots CIL, t.i., līdz 2004. gada sākumam, un ka saskaņā ar pieejamo informāciju pārdošanas cena nodos šo atbalstu kuģa operatoram CIL . Tādēļ CIL, kad kuģis tiks tai pārdots par izdevīgu cenu, kļūs par galveno atbalsta saņēmēju (36. apsvērums). Apstrīdētajā lēmumā arī norādīts – “ja kuģis būtu pārdots CIL
par cenu, kas ir mazāka par tirgus vērtību, un ja šā fakta dēļ šis uzņēmums tādējādi pārņemtu atbalstu, tad atbalsts būtu jāatmaksā [ CIL ]” un, “ņemot vērā faktu, ka šāda nodošana nenotiks līdz 2003. gada vidum, operators CIL
nevarētu uzņemties atbildību par atbalsta atmaksāšanu šajā stadijā” (40. apsvērums).
31. Runājot par kuģu būvētavu, apstrīdētajā lēmumā ir norādīts, ka tā netieši ir guvusi labumu no atbalsta, jo tādējādi tā saņēma pasūtījumu, ko citādi nebūtu saņēmusi (37. apsvērums). Tomēr apstrīdētajā lēmumā ir pausts uzskats, ka atbalsts nav jāatgūst no kuģu būvētavas, jo tā nevar uzņemties atbildību par kuģa izmantošanu pēc piegādes un šajā gadījumā piemērotie noteikumi neattiecas uz kuģu būvētavu (41. apsvērums).
32. Tādējādi apstrīdētā lēmuma 2. pantā tiek prasīts Francijas Republikai veikt visus vajadzīgos pasākumus, “lai pārtrauktu un atgūtu no ieguldītājiem, kas bija tiešie atbalsta saņēmēji un faktiskie pasažieru kuģa īpašnieki, 1. pantā minēto atbalstu, kas saņēmējam tika piešķirts prettiesiski”.
Tiesvedība
33. 2001. gada 8. oktobrī Francija cēla Tiesā prasību par apstrīdētā lēmuma atcelšanu, kurā tā apstrīdēja Komisijas vērtējumu par to, ka strīdīgais atbalsts nav bijis atbalsts attīstībai.
34. 2002. gada 20. februārī EURL Le Levant 001 un citi prasītāji, fiziskas un juridiskas personas, kuru vārdi norādīti pielikumā, cēla šo prasību Pirmās instances tiesā.
35. Ar atsevišķu dokumentu, kas iesniegts 2002. gada 23. aprīlī, B un 255 citi prasītāji iesniedza pieteikumu par pagaidu pasākuma noteikšanu, prasot apturēt apstrīdētā lēmuma piemērošanu līdz sprieduma pieņemšanai pēc būtības lietā par tiesību akta atcelšanu un prasot apturēt apstrīdētā lēmuma piemērošanu līdz Pirmās instances tiesas spriedumam par pirmo prasības pieteikumu.
36. Ar Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2002. gada 25. jūnija rīkojumu lietā T‑34/02 R B /Komisija ( Recueil, II‑2803. lpp.) pieteikums par pagaidu pasākumu noteikšanu tika noraidīts.
37. Ar Pirmās instances tiesas piektās palātas paplašinātā sastāva priekšsēdētāja 2002. gada 30. aprīļa rīkojumu tiesvedība lietā T‑34/02 tika apturēta līdz Tiesas spriedumam par tiesvedības izbeigšanu lietā C‑394/01.
38. Ar 2002. gada 3. oktobra spriedumu lietā C‑394/01 Francija/Komisija ( Recueil, I‑8245. lpp.) Tiesa prasību noraidīja, norādīdama, ka Francijas Republikas izvirzītie dažādie argumenti, kritizējot Komisijas vērtējumu par darba vietu radīšanu un ekonomiskiem ieguvumiem, nav pamatoti vai arī dalībvalsts tos nav izvirzījusi administratīvajā procedūrā. Pēc minētā sprieduma tiesvedība šajā lietā tika atjaunota.
39. Procesa organizatorisko pasākumu ietvaros Pirmās instances tiesa 2004. gada 22. oktobrī aicināja lietas dalībniekus sniegt apsvērumus par diviem jautājumiem, uz ko prasītāji atbildēja 2004. gada 19. novembra vēstulē, bet Komisija – 2004. gada 18. novembra vēstulē.
40. Pirmajā jautājumā Pirmās instances tiesa lūdza lietas dalībniekiem atbildēt, vai pasažieru kuģis ir pārdots CIL, par kādu cenu tas pārdots un vai pārdošanas cena ir ļāvusi pārņemt atbalsta vērtību.
41. Atbildē prasītāji norādīja, ka pasažieru kuģis Le Levant
2004. gada 2. janvārī tika pārdots CIL . Tajā pašā datumā CIL
par EUR 17 731 821 atpirka 738 kuģa kopīpašuma daļas, kas nebija tās īpašumā. Prasītāji norādīja, ka šī summa tika noteikta saskaņā ar pirkuma un pārdošanas solījuma saistībām, kas tika parakstītas darbības sākumā un atbilda aptuveni 50 % kopīpašuma daļu sākotnējai vērtībai – daļu, kuras tika nopirktas par kopējo summu EUR 35 789 508 apmērā. Tādējādi CIL
ar 2004. gada 2. janvāri kļuva par to 740 kopīpašuma daļu vienīgo īpašnieku, kuras veidoja apstrīdētajā lēmumā vērtētā pasažieru kuģa Le Levant
kopīpašumu, un šis kopīpašums tika izbeigts.
42. Komisija savukārt norādīja, ka tai nav nekādas informācijas par pārdošanas cenu un par jautājumu, vai minētā cena ir ļāvusi pārņemt atbalsta vērtību.
43. Otrajā jautājumā Pirmās instances tiesa lietas dalībniekiem prasīja, vai – gadījumā, ja ieguldītāji vairs nav pasažieru kuģa Le Levant
faktiskie īpašnieki un pasažieru kuģa pārdošanas cena ir ļāvusi nodot atbalsta vērtību CIL, – attiecīgo atbalstu varētu atgūt no ieguldītājiem.
44. Atbildē prasītāji pauda viedokli, ka attiecīgo atbalstu nevar atgūt no viņiem, jo CIL
bija pasažieru kuģa Le Levant
īpašnieks kopš 2004. gada 2. janvāra un CIL
bija attiecīgā atbalsta patiesais saņēmējs, jo šis uzņēmums kā kuģa īpašnieks un tirgū aktīva uzņēmējsabiedrība, pateicoties Francijas iestāžu intervencei, guva ekonomisku priekšrocību, ko tā nebūtu guvusi normālos tirgus apstākļos. Līdz ar to prasītāji jautāja, vai apstrīdētā lēmuma 2. pants, saskaņā ar kuru Francijai vajadzēja veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai no ieguldītajiem atgūtu atbalstu, nav zaudējis priekšmetu. Tie norādīja, kā tas paredzēts arī apstrīdētā lēmuma 36. un 40. apsvērumā, ka rezolutīvās daļas 2. pants zaudētu priekšmetu dienā, kad atbalsta vērtība tiktu nodota CIL, kas ir kuģa operators. Prasītāji tad norādīja – ja tie uzturētu savu prasību par tiesību akta atcelšanu, Pirmās instances tiesa jebkurā gadījumā varētu atzīt, ka neatkarīgi no atcelšanas pamatiem attiecīgo atbalstu saskaņā ar pašu apstrīdēto lēmumu nevar atgūt no privātajiem ieguldītājiem.
45. Komisija apgalvoja, ka Pirmās instances tiesas otrais jautājums neattiecas uz šo lietu, kurā runa ir par apstrīdētā lēmuma tiesiskumu un kas tādējādi ir jāizskata, pamatojoties vienīgi uz informāciju, kas bija pieejama administratīvajā procedūrā. Pirmās instances tiesas otrais jautājums faktiski attiecas uz apstrīdētā lēmuma piemērošanas problēmu, kuras ietvaros attiecīgās dalībvalsts pienākums ir vērsties Komisijā saskaņā ar administratīvo sadarbību, lai tai darītu zināmu jebkuru jautājumu vai grūtības, kas varētu rasties minētās piemērošanas rezultātā.
46. 2004. gada 16. decembrī Pirmās instances tiesa aicināja lietas dalībniekus piedalīties neformālā sanāksmē ar pirmās palātas paplašinātā sastāva priekšsēdētāju un tiesnesi referentu. Šī sanāksme Pirmās instances tiesā notika 2005. gada 24. janvārī.
47. Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Pirmās instances tiesa (pirmā palāta paplašinātā sastāvā) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un procesa organizatorisko pasākumu ietvaros aicināja prasītājus un Komisiju iesniegt zināmus dokumentus.
48. Pirmās instances tiesas pieprasītos dokumentus prasītāji iesniedza ar 2005. gada 9. augusta vēstuli, bet Komisija – ar 2005. gada 28. jūlija vēstuli.
49. Lietas dalībnieki sniedza mutvārdu apsvērumus un atbildēja uz Pirmās instances tiesas uzdotajiem jautājumiem tiesas sēdē 2005. gada 27. septembrī.
Lietas dalībnieku prasījumi
50. Prasītāju prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
– atcelt apstrīdēto lēmumu;
– pakārtoti, atzīt, ka attiecīgo atbalstu, pamatojoties uz apstrīdētā lēmuma 2. pantu, nevar atgūt no privātajiem ieguldītājiem;
– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
51. Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
– prasību atzīt par nepamatotu un noraidīt;
– piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ieskaitot tos, kas saistīti ar pagaidu noregulējuma procedūru.
Juridiskais pamatojums
Par prasības pieņemamību attiecībā uz noteiktiem prasītājiem
1. Par pilnvarām, kas noteiktas zināmu EURL
vārdā
– Lietas dalībnieku argumenti
52. Komisija norāda, ka prasītāju advokāts šajā lietā piedalās uz pilnvarojuma pamata, ko tam, no vienas puses, ir izdevis dažādu EURL
– prasītāju – vadītājs un, no otras puses, katras šīs EURL
vienīgais akcionārs. Šādos apstākļos tā apgalvo, ka dažādo EURL
vadītāja advokātam izdotās pilnvaras ir “parakstītas” ar uzspiestu zīmogu un nav datētas. Turklāt Komisija uzsver, ka desmit EURL
vienīgo akcionāru, proti, – EURL Le Levant  3, Le Levant  4, Le Levant  73, Le Levant  96, Le Levant  150, Le Levant  153, Le Levant  182, Le Levant  209, Le Levant  272 un Le Levant  273 – izsniegtās pilnvaras nav datētas. Tā apgalvo arī to, ka astoņu EURL, proti, – EURL Le Levant  15, Le Levant  20, Le Levant  46, Le Levant  144, Le Levant  203, Le Levant  250, Le Levant  251 un Le Levant  269 – vienīgie akcionāri advokātam vispār nav izsnieguši nekādu pilnvaru. Komisija atstāj Pirmās instances tiesas ziņā izlemt, vai šīs pilnvaras ir derīgas.
53. Prasītāji apgalvo, ka Pirmās instances tiesas Reglamenta 44. pantā ir noteikts, ka jāpierāda tikai tas, ka pilnvarojumu ad litem
advokātam ir sniegusi persona, kas ir tiesīga to darīt, neparedzot īpašus formālus nosacījumus. Šajā gadījumā Komisija neapstrīd, ka EURL
vadītājs ir tiesīgs vērsties tiesā paša vadītās sabiedrības vārdā. Turklāt prasītāji norāda – ja Pirmās instances tiesa uzskata par vajadzīgu, tā var jebkurā laikā prasīt novērst trūkumus prasības pieteikumā saskaņā ar Reglamenta 44. panta 6. punktu.
– Pirmās instances tiesas vērtējums
54. Reglamenta 44. panta 5. punktā ir noteikts:
“Prasības pieteikumam, ko iesniedz privāto tiesību juridiska persona, pievieno:
a) juridiskās personas statūtus vai nesenu izrakstu no sabiedrību vai apvienību reģistra, vai arī kādu citu tās juridiskās pastāvēšanas pierādījumu;
b) pierādījumu tam, ka advokātu ir pilnvarojusi persona, kas ir tiesīga to darīt.”
55. Pirmkārt, runājot par faktu, ka dažādu EURL
vadītāju advokātam izsniegtās pilnvaras nav datētas, ir jānorāda, ka pilnvaras, kas norādītas vienā no pielikumiem, tika sagatavotas pirms prasības celšanas. Datuma neesamība uz šīm pilnvarām nav iemesls EURL
prasības pieteikuma nepieņemšanai. Tāda pati atbilde attiecas uz argumentu par to, ka desmit EURL
vienīgo akcionāru, proti, – EURL Le Levant 3, Le Levant  4, Le Levant  73, Le Levant  96, Le Levant  150, Le Levant  153, Le Levant  182, Le Levant  209, Le Levant  272 un Le Levant  273 – izsniegtās pilnvaras nav datētas.
56. Otrkārt, runājot par faktu, ka dažādu EURL
vadītāja advokātam izsniegtās pilnvaras ir parakstītas tikai ar parakstu atveidojošu zīmogu, vadītāja vārdu un amatu, ir jānorāda, ka šāda veida zīmoga izmantošana ir skaidrojama ar faktu, ka dažādām EURL
ir viens un tas pats vadītājs ar paraksta tiesībām, kas tā vietā, lai katru pilnvaru parakstītu ar roku, savu piekrišanu ir izteicis, izmantojot zīmogu. Tādējādi šo pilnvaru parakstīšana, uzspiežot zīmogu, nenozīmē, ka EURL
prasības pieteikums nav pieņemams, ja nav citu apstākļu, kas ļautu apšaubīt vadītāja piekrišanu.
57. Treškārt, runājot par faktu, ka astoņu EURL, proti, – EURL Le Levant  15, Le Levant  20, Le Levant  46, Le Levant  144, Le Levant  203, Le Levant  250, Le Levant  251 un Le Levant  269 – vienīgais akcionārs advokātam nav izsniedzis pilnvaru, ir jāatzīst, ka vadītāja izsniegtā pilnvara advokātam ir pietiekama, lai advokāts varētu pārstāvēt šo sabiedrību intereses, un turklāt Komisijas apsvērumos nav apstrīdētas vadītāja pilnvaras, bet ir tikai kritizēti zināmi šo pilnvaru formālie aspekti, t.i., datuma trūkums un zīmoga izmantošana parakstam.
58. No visa iepriekš minētā izriet, ka neviens no Komisijas izvirzītajiem argumentiem neļauj apšaubīt dažādo EURL
prasības pieteikuma pieņemamību.
2. Par pilnvarām, ko zināmas fiziskas personas ir izs niegušas savā vārdā
– Lietas dalībnieku argumenti
59. Komisija norāda, ka četrās no 256 fizisko personu, kas cēlušas prasību, izsniegtajām pilnvarām nav norādīta paraksta vieta un datums. Tā Pirmās instances tiesas ziņā atstāj izlemt jautājumu par šo pilnvaru derīgumu.
60. Prasītāji apgalvo, ka Reglamentā nav noteikts, ka advokātam izdotas pilnvaras iesniegšana ir prasības pieteikuma priekšnosacījums. Pietiek, ja pilnvarotais advokāts apliecina savu profesionālo statusu, un pilnvara ir jāuzrāda tikai tad, ja tās esamība tiek apstrīdēta (Tiesas 1965. gada 16. februāra spriedums lietā 14/64 Barge /Augstā iestāde, Recueil, 69. lpp., un Pirmās instances tiesas 1990. gada 26. septembra spriedums lietā T‑139/89 Virgili‑Schettini /Parlaments, Recueil, II‑535. lpp.).
– Pirmās instances tiesas vērtējums
61. Ieguldītāji, privātas personas, šajā lietā ir iesaistīti dubultā statusā. Pirmais ir prasītāju EURL
vienīgā akcionāra statuss, un šajā sakarā ieguldītāji izsnieguši iepriekš izvērtētās pilnvaras, lai ieceltais advokāts šīs EURL
varētu pārstāvēt Pirmās instances tiesā. Taču ieguldītāji ir iesaistīti arī kā fiziskas personas, un šajā sakarā tās pilnvarojušas advokātu pārstāvēt tās šajā lietā.
62. Reglamenta 44. panta 3. punktā ir noteikts:
“Advokātam, kas pusi pārstāv vai pusei palīdz, jāiesniedz kancelejā apliecinošs dokuments par to, ka viņš ir tiesīgs praktizēt dalībvalsts vai valsts, kura ir EEZ līguma līgumslēdzēja puse, tiesā.”
63. No minētā noteikuma izriet, ka prasības pieteikuma iesniegšanai advokātam nav jāuzrāda pienācīgi izdota pilnvara, bet šāda pilnvara ir jāuzrāda tikai apstrīdēšanas gadījumā (iepriekš minētais spriedums lietā Barge /Augstā iestāde, 78. punkts).
64. Līdz ar to Reglaments ļauj advokātiem pārstāvēt fiziskas personas, neuzrādot šādu pilnvaru, tomēr šāda prasība pastāv attiecībā uz juridisku personu pārstāvēšanu. Principā pietiek, ja advokāts uzrāda dokumentu, kas apliecina viņa tiesības praktizēt kādā no dalībvalstīm. Šāda formalitāte ir pietiekama, un šajā lietā tā ir ievērota.
65. Jebkurā gadījumā Komisijas apsvērumi attiecas uz faktu, ka četrās no 256 fizisko personu, kas iesniegušas prasības pieteikumu, izsniegtajām pilnvarām nav norādīta paraksta vieta un datums. Taču šīs pilnvaras tika sagatavotas pirms prasības pieteikuma iesniegšanas, jo tās ir norādītas vienā no pielikumiem, un jautājums par paraksta vietu un datumu šajā gadījumā nav svarīgs. Līdz ar to datuma un vietas nenorādīšana šajās pilnvarās nav pamats iebildumam, kura rezultātā vajadzētu novērst trūkumus.
66. No visa iepriekš minētā izriet, ka ne ar vienu no Komisijas izvirzītajiem argumentiem nevar apšaubīt prasības pieteikuma pieņemamību attiecībā uz prasītājiem – fiziskām personām.
67. Līdz ar to Komisijas izvirzītie iebildumi par nepieņemamību ir noraidāmi.
Par lietas būtību
68. Savas prasības atbalstam prasītāji izvirza vienpadsmit pamatus. Pirmais pamats attiecas uz Komisijas nekompetenci un EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunkta, 5. panta, 87. panta un 211. panta pārkāpumu, kā arī uz Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas Pirmā protokola 1. panta pārkāpumu (turpmāk tekstā – “ECTK”). Otrais pamats attiecas uz tādu procesuālo garantiju pārkāpumu, kas ir paredzētas EKL 88. panta 2. punktā, Regulas Nr. 659/1999 6. pantā un ECTK 6. pantā. Trešais pamats attiecas uz EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu. Ceturtais pamats attiecas uz Septītās direktīvas 4. panta 7. punkta pārkāpumu. Piektais pamats attiecas uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu. Sestais pamats attiecas uz tiesiskās drošības principa pārkāpumu. Septītais pamats attiecas uz Regulas Nr. 659/1999 14. panta pārkāpumu. Astotais pamats attiecas uz materiālām neprecizitātēm un acīmredzamām kļūdām faktu vērtējumā. Devītais pamats attiecas uz pamatojuma norādīšanas pienākuma pārkāpumu. Desmitais pamats attiecas uz EKL 153. panta 2. punkta pārkāpumu. Vienpadsmitais pamats attiecas uz Komisijas 2001. gada 12. janvāra Regulas (EK) Nr. 69/2001 par EK līguma 87. un 88. panta piemērošanu de minimis
atbalstam (OV L 10, 30. lpp.) pārkāpumu.
69. Pirms tiek izvērtēti argumenti saistībā ar trešo un devīto pamatu, vispirms ir jāizvērtē otrais pamats.
1. Par otro pamatu
– Lietas dalībnieku argumenti
70. Prasītāji pārmet Komisijai, ka tā ir pārkāpusi tiesības tikt uzklausītiem, kas ir paredzētas EKL 88. panta 2. punktā un Regulas Nr. 659/1999, kas ir pieņemta šī noteikuma piemērošanai, 6. pantā, kā arī pārkāpusi ECTK 6. pantā noteiktos principus. Tie apgalvo, ka apstrīdētais lēmums, atzīstot tos par prettiesiskā valsts atbalsta tiešajiem saņēmējiem, kura summa tiem ir jāatmaksā, nodara tiem kaitējumu un ka šajā sakarā tie nekad nav tikuši pienācīgi aicināti vai tiem nav ļauts sniegt savus apsvērumus.
71. Pirmkārt, prasītāji apgalvo, ka lēmums par procedūras sākšanu neļāva viņiem saprast, ka viņi varētu tikt uzskatīti par atbalsta saņēmējiem, jo no lēmuma izrietēja, ka minētais atbalsts tika piešķirts kuģu būvētavai vai kuģa operatoram CIL . Līdz ar to saskaņā ar grozījumiem analīzē par atbalsta saņēmējiem pēc lēmuma par procedūras sākšanu publikācijas Komisijai vajadzēja publicēt jaunu lēmumu par procedūras sākšanu, dot prasītājiem laiku savu apsvērumu sniegšanai vai veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai pievērstu to uzmanību līdz šim neapzinātajam statusam, kas tiem tiktu piedēvēts galīgajā lēmumā un kurš būtiski atšķīrās no statusa, kāds bija paredzēts lēmumā par procedūras sākšanu. Šāda veida apsvērumi it sevišķi bija vajadzīgi to faktu dēļ, ka apstrīdētajā lēmumā tika grozīta Komisijas agrākā prakse attiecībā uz “atbalsta saņēmēja” jēdzienu, kāds tika piemērots privātajiem ieguldītājiem, kuri bija iesaistīti finanšu ieguldījumā, ka šajā lēmumā netika ņemts vērā Komisijas agrākais apstiprinājums attiecībā uz loi Pons
un ka tajā nav tikusi ņemta vērā arī Francijas iestāžu rīcība, kas lēmumu par procedūras sākšanu nepaziņoja par atbalsta saņēmējiem uzskatītajiem prasītājiem, kā paredzēts lēmumā par procedūras sākšanu.
72. Komisija apgalvo, ka saskaņā ar judikatūru EKL 88. panta 2. punktā nav paredzēts, ka katrs jāinformē individuāli, bet gan tas, ka visām potenciāli ieinteresētajām personām ir darīts zināms par procedūras sākšanu un tām šajā sakarā ir dota iespēja sniegt savus apsvērumus. Šādos apstākļos paziņojuma publicēšana Oficiālajā Vēstnesī
ir atbilstošs un pietiekams līdzeklis, lai visas ieinteresētās personas informētu par formālas izmeklēšanas procedūras sākšanu (Tiesas 1984. gada 14. novembra spriedums lietā 323/82 Intermills /Komisija, Recueil, 3809. lpp., 17. punkts, un Pirmās instances tiesas 1999. gada 21. janvāra spriedums apvienotajās lietās T‑129/95, T‑2/96 un T‑97/96 Neue Maxhütte Stalhwerke
un Lech-Stahlwerke /Komisija, Recueil, II‑17. lpp., 232. punkts). Šajā gadījumā lēmums par procedūras sākšanu, kas Oficiālajā Vēstnesī
publicēts 2000. gada 5. februārī, atbilda šīm prasībām, jo minētā publikācija ieinteresētajām personām sniedza vispārēju informāciju par atbalsta projekta būtiskajiem elementiem un izklāstīja tos lietas punktus, par kuriem Komisijai bija šaubas.
73. Turklāt Komisija apgalvo – lai gan prasītāji uzskata, ka tie nav bijuši atbalsta pasākuma saņēmēji, tie nevar pamatoti apgalvot, ka minētā procedūra uz tiem neattiecās, jo no judikatūras izriet, ka EKL 88. panta 2. punktā minētās ieinteresētās personas ir ne tikai atbalstu saņēmušais uzņēmums vai uzņēmumi, bet arī visas citas personas, uzņēmumi vai apvienības, kuru intereses atbalsts, iespējams, ietekmē, it īpaši konkurējoši uzņēmumi (iepriekš minētais spriedums lietā Intermills /Komisija, 16. punkts, un Pirmās instances tiesas 2001. gada 21. marta spriedums lietā T‑69/96 Hamburger Hafen- und Lagerhaus  u.c./Komisija, Recueil, II‑1037. lpp., 40. punkts).
74. Turklāt, atbildot uz prasītāju argumentu par to, ka Komisija pēc lēmuma par procedūras sākšanu publikācijas ir grozījusi savu analīzi par atbalsta saņēmējiem, kā rezultātā, lai tiktu ievērotas procesuālās garantijas, esot vajadzējis publicēt jaunu lēmumu par procedūras sākšanu, Komisija apgalvo, ka tās iebildumi pret Francijas Republiku netika grozīti formālās izmeklēšanas procedūrā. Tādējādi lēmumā par procedūras sākšanu tika izklāstītas Komisijas šaubas attiecībā uz atbalsta saderību Septītās direktīvas kontekstā un galīgajā lēmumā šis atbalsts tika vērtēts saistībā ar minētās direktīvas 4. panta 7. punktā paredzētajiem nosacījumiem, nonākot pie secinājuma, ka atbalsts nav saderīgs ar kopējo tirgu.
75. Otrkārt, prasītāji apgalvo, ka Komisija, atsakoties piešķirt viena mēneša termiņa pagarinājumu apsvērumu sniegšanai, ko 2001. gada 19. jūlija vēstulē prasīja EURL Le Levant 114, ir pārkāpusi Regulas Nr. 659/1999 6. panta 1. punkta trešo teikumu. Minētais termiņa pagarinājuma pieteikums, ņemot vērā, ka ieguldītāji varēja leģitīmi uzskatīt, ka lēmums par procedūras sākšanu uz tiem neattiecas, un ka Komisijai valsts atbalsta jautājumos nav pienākuma pieņemt lēmumu noteiktā termiņā, esot bijis pienācīgi pamatots.
76. Komisija norāda, ka no EURL Le Levant 114 2001. gada 13. jūlija vēstules izriet, ka tā novēloti uzzinājusi par 2000. gada 5. februārī publicēto lēmumu par procedūras sākšanu. Šāds novēlots atklājums ir ietekmējis arī citas EURL Le Levant, jo tās visas pārvaldīja Bankas darbinieks un tieši EURL Le Levant 114 vadītājs deva šīs sabiedrības valdei pilnvaras griezties Komisijā administratīvās procedūras ietvaros. Līdz ar to apstāklis, ka EURL Le Levant 114 neiesaistījās procedūrā, kuras rezultātā tika pieņemts apstrīdētais lēmums, nav saistīts ar lēmuma par procedūras sākšanu saturu, bet gan ar to, ka šī sabiedrība novēloti uzzināja par lēmumu par procedūras sākšanu un par formālas izmeklēšanas procedūras esamību. Tādēļ prasītāji nevar apgalvot, ka lēmums par procedūras sākšanu ir ļāvis tiem uzskatīt, ka minētā procedūra uz viņiem neattiecās un ka tādējādi tika pārkāptas viņu procesuālās garantijas. Turklāt Komisija norāda, ka parastais viena mēneša termiņš, kas paredzēts pēc lēmuma par procedūras sākšanu publikācijas, jau sen, kā Komisija to norāda savā 2001. gada 24. jūlija vēstulē, atbildot uz divām EURL Le Levant 114 vēstulēm, bija pagājis.
– Pirmās instances tiesas vērtējums
77. EKL 88. panta 2. punkta pirmajā daļā ir noteikts:
“Ja Komisija, likusi ieinteresētajām pusēm [personām] iesniegt piezīmes, konstatē, ka atbalsts, ko piešķīrusi kāda valsts vai kas piešķirts no šīs valsts līdzekļiem, ievērojot šā Līguma 87. pantu, nav saderīgs ar kopējo tirgu, vai arī konstatē, ka šādu atbalstu izlieto nepareizi, tā pieņem lēmumu par to, ka attiecīgajai valstij Komisijas noteiktā termiņā tāds atbalsts jāizbeidz vai jāmaina.”
78. No šī noteikuma izriet, ka pirms atzinuma par valsts atbalsta nesaderību ar kopējo tirgu Komisijai ieinteresētajām personām ir jādara zināms, ka tām jāiesniedz savi apsvērumi.
79. Šī pienākuma piemērošanas joma ir precizēta Regulas Nr. 659/1999 1. panta h) apakšpunktā, kurā “ieinteresētās personas” ir definētas kā “visas dalībvalstis un visas personas, uzņēmumi vai uzņēmumu apvienības, kuru intereses var ietekmēt atbalsta piešķīrums, jo īpaši attiecīgā atbalsta saņēmējs, konkurējošie uzņēmumi un arodapvienības”.
80. Gadījumos, kad – kā tas ir šajā lietā – formāla izmeklēšanas procedūra attiecas uz īstenotu prettiesisku atbalstu, atbalsta saņēmēja identifikācija ir svarīgākais jautājums, jo Regulas Nr. 659/1999 14. panta 1. punktā ir noteikts, ka “negatīva lēmuma”, ar ko tiek atzīts, ka šāds atbalsts nav saderīgs ar kopējo tirgu, gadījumā “Komisija izlemj, ka attiecīgā dalībvalsts veic visus vajadzīgos pasākumus, lai atgūtu atbalstu no saņēmēja”.
81. Līdz ar to prasītājiem šajā lietā, t.i., ieguldītājiem, kam bija ļauts no apliekamajiem ienākumiem atskaitīt veiktos ieguldījumus, vajadzēja darīt zināmu, ka tiem ir jāsniedz savi apsvērumi administratīvajā procedūrā, jo tie apstrīdētajā lēmumā ir minēti kā atbalsta tiešie saņēmēji (35. apsvērums) un tie ir “ieinteresētās personas” iepriekš minētās definīcijas nozīmē.
82. Atbalsta saņēmēja identificēšana katrā ziņā ir “attiecīgs faktisks un tiesisks jautājums” Regulas Nr. 659/1999 6. panta 1. punkta pirmā teikuma nozīmē, kas saskaņā ar šo noteikumu ir jānorāda lēmumā par procedūras sākšanu, ja tas ir iespējams procedūras stadijā, jo, pamatojoties uz šādu identifikāciju, Komisija var pieņemt lēmumu par atbalsta atgūšanu.
83. Lēmumā par procedūras sākšanu vai arī vēlākā formālas izmeklēšanas procedūras stadijā pirms galīgā lēmuma pieņemšanas par atbalsta nesaderību ar kopējo tirgu nenorādot kādas personas strīdīgā atbalsta saņēmējas statusu, nevar uzskatīt, ka šādai ieinteresētai personai ir pienācīgi darīts zināms, ka tai jāsniedz savi apsvērumi, jo, ņemot vērā faktu, ka tā nav identificēta kā atgūstamā atbalsta saņēmēja, tā var pamatoti uzskatīt, ka šādi apsvērumi nav vajadzīgi.
84. Šādos apstākļos, t.i., lai noteiktu, vai atgūstamā atbalsta saņēmēji patiesi ir uzskatāmi par pienācīgi informētiem par to, ka tiem administratīvajā procedūrā ir jāsniedz savi apsvērumi, vispirms ir jāizvērtē lēmums par procedūras sākšanu, kas 2000. gada 5. februārī tika publicēts Oficiālajā Vēstnesī .
85. Šajā lēmumā Komisija izteica šaubas par to, vai ir ievēroti Septītās direktīvas 4. panta 7. punkta nosacījumi. Tā arī aicināja ieinteresētās personas sniegt savus apsvērumus viena mēneša laikā, skaitot no publikācijas dienas. Pirmās instances tiesa tomēr atzīst, ka lēmumā par procedūras sākšanu nav nekādas norādes par ieguldītājiem kā par iespējamajiem atbalsta saņēmējiem, turpretī tas ļauj uzskatīt, ka CIL, kas tika identificēts kā kuģa ekspluatētājs un galīgais īpašnieks, ir atbalsta saņēmējs.
86. Tādējādi lēmumā par procedūras sākšanu sadaļas “Kopsavilkums” trešajā daļā attiecībā uz privātajiem ieguldītājiem tika noteikts:
“Kuģi [..] finansēja privāti ieguldītāji, kas to vēlāk iznomāja CIL . Šie ieguldītāji bija tiesīgi atskaitīt savus ieguldījumus no apliekamajiem ienākumiem saskaņā ar nodokļu režīmu, ko bija apstiprinājusi Komisija [..].”
87. Savukārt, runājot par CIL, tajā pašā lēmuma vietā tika noteikts:
“Saskaņā ar Komisijas aplēsēm nodokļa atvieglojumu subsīdijas neto ekvivalents bija 34 %. Šie atvieglojumi ļāva CIL
nomāt kuģi par ļoti zemu cenu. CIL
ir pasažieru kuģa operators (un galīgais īpašnieks) [..]. CIL
pienākums ir ekspluatēt kuģi vismaz piecus gadus, galvenokārt satiksmē no un uz Senpjēru un Mikelonu, un atpirkt to no ieguldītājiem minētā perioda beigās.”
88. Tādējādi ieguldītāji, ņemot vērā faktu, ka lēmumā bija noteikts, ka Komisija ir apstiprinājusi nodokļu režīmu, saskaņā ar kuru, proti, loi Pons, tie bija tiesīgi atskaitīt savus ieguldījumus no apliekamajiem ienākumiem, varēja pamatoti uzskatīt, ka lēmums par procedūras sākšanu uz tiem neattiecās.
89. Turklāt no Francijas iestāžu un Komisijas iepriekšējas izmeklēšanas procedūras pārrunu satura izriet, ka šajā procedūras stadijā minētā atbalsta vienīgais saņēmējs bija CIL, kuģa “rēderis operators”, nevis privātie ieguldītāji (skat. 1999. gada 12. maija vēstuli, ko Francijas iestādes adresējušas Komisijai). Turklāt tieši šādā kontekstā CIL
– un nevis privātie ieguldītāji – varēja piedalīties administratīvajā procedūrā (skat. apstrīdēto lēmumu, 10. un 11. apsvērums).
90. Sākotnējā CIL
atzīšana par apgalvotā atbalsta saņēmēju turklāt tiek pamatota ar faktu, ka lēmumā par procedūras sākšanu atbalsta saņēmēja jēdziens tāpat kā apstrīdētajā lēmumā tiek lietots vienskaitlī nevis daudzskaitlī. Tādēļ lēmumā par procedūras sākšanu Komisija lūdza Francijas iestādēm (sadaļas “Lēmuma teksts” priekšpēdējā daļa) nekavējoties nosūtīt šī lēmuma kopiju “atbalsta saņēmējam”.
91. Tādējādi ir jāatzīst – tā kā privātie ieguldītāji lēmumā par procedūras sākšanu nav identificēti kā atbalsta saņēmēji, tad tiem šajā stadijā “[nav likts] iesniegt [apsvērumus]” saskaņā ar EKL 88. panta 2. punktu un tie nav “[aicināti] iesniegt [apsvērumus] noteiktā termiņā” Regulas Nr. 659/1999 6. panta 1. punkta nozīmē.
92. Šādos apstākļos papildus ir jāizvērtē Komisijas sniegtā atbilde uz EURL Le Levant 114 2001. gada 19. jūlija vēstulē izteikto lūgumu pagarināt viena mēneša termiņu, kas ieinteresētajām personām dots apsvērumu par lēmumu par procedūras sākšanu sniegšanai. Regulas Nr. 659/1999 6. panta 1. punkta pēdējā teikumā ir noteikts, ka “[p]ienācīgi pamatotos gadījumos Komisija var pagarināt [ieinteresētajām personām doto] termiņu, [kas parasti nepārsniedz vienu mēnesi, lai sniegtu savus apsvērumus par lēmumu par procedūras sākšanu]”.
93. Ar 2001. gada 24. jūlija vēstuli Komisija atbildēja uz EURL Le Levant 114 vēstuli, atzīstot, ka viena mēneša termiņš, ko skaita no lēmuma par procedūras sākšanu publikācijas un kas ir paredzēts ieinteresēto personu apsvērumu sniegšanai, ir “sen jau pagājis”, neizsakoties par EURL Le Levant 114 lūgumu pagarināt šo termiņu. Šāds noraidījums ir vēl jo vairāk kritizējams tādēļ, ka lēmumā par procedūras sākšanu privātie ieguldītāji netika identificēti kā atgūstamā atbalsta saņēmēji, bet tas turpretī ļāva uzskatīt, ka CIL, kas tika atzīts par kuģa ekspluatētāju un galīgo īpašnieku, ir atbalsta saņēmējs.
94. Tādējādi, neļaujot EURL Le Levant 114 sniegt savus apsvērumus par lēmumu par procedūras sākšanu, noraidot prasīto termiņa pagarinājumu, turklāt neizklāstot iemeslus, kādēļ 2001. gada 19. jūlija lūgums nav “pienācīgi pamatots”, Komisija ir pārkāpusi Regulas Nr. 659/1999 6. panta 1. punkta trešā teikuma noteikumus.
95. Ja nebūtu šāda procesuāla trūkuma, t.i., ja prasītājiem vai EURL Le Levant 114 formālajā izmeklēšanas procedūrā patiešām būtu bijusi iespēja sniegt savus apsvērumus par to identificēšanu kā par atgūstamā atbalsta saņēmējiem, nevar izslēgt varbūtību, ka procedūras rezultāts būtu citāds, it īpaši ņemot vērā vērtējumu par atbalsta nesaderību ar kopējo tirgu saskaņā ar EKL 87. panta 1. punkta kritērijiem.
96. Turklāt ir jānorāda, ka Komisija nevar aizbildināties ar savu pienākumu formālu interpretāciju valsts atbalsta jomā, jo šajā sakarā svarīgs ir fakts, ka privātpersonai, attiecībā uz kuru Komisija plāno pieņemt tai nelabvēlīgu lēmumu, atzīstot to par nesaderīga atbalsta saņēmēju, kurš tai ir jāatmaksā, ir jādod iespēja sniegt savus apsvērumus pirms šāda lēmuma pieņemšanas.
97. Šajā gadījumā ir jāatzīst, ka apstrīdētais lēmums tika pieņemts, nedodot šādu iespēju privātiem ieguldītājiem. Atsakoties uzklausīt EURL Le Levant 114 un lēmumā par procedūras sākšanu neidentificējot šos ieguldītājus kā, iespējams, nesaderīga un atgūstama atbalsta saņēmējus, Komisija ir pārkāpusi vispārēju Kopienu tiesību principu. Šāds princips paredz, ka visām personām, attiecībā uz kurām var tikt pieņemts tām nelabvēlīgs lēmums, ir jādod iespēja lietderīgi izteikties par tiem pierādījumiem, ko Komisija izvirza pret tām, lai pamatotu strīdīgo lēmumu. Tādējādi procedūrā, kas ir pamatota ar EKL 86. panta 3. punktu (iepriekš EKL 90. panta 3. punkts), kur, piemēram, valsts atbalsta jautājumos attiecīgā valsts ir Komisijas lēmuma adresāts, Tiesa ir atzinusi, ka uzņēmumiem, kas ir attiecīgā valsts atbalsta pasākuma saņēmēji, ir tiesības tikt uzklausītiem, piebilstot, ka šie uzņēmumi ir apstrīdētā valsts atbalsta pasākuma tiešie saņēmēji, ka tie ir tieši minēti šajā pasākumā un ka strīdīgais lēmums attiecas tieši uz tiem, un ka minētā lēmuma ekonomiskās sekas attiecas tieši uz tiem (Tiesas 1992. gada 12. februāra spriedums apvienotajās lietās C‑48/90 un C‑66/90 Nīderlande u.c./Komisija, Recueil, I‑565. lpp., 50. un 51. punkts).
98. No iepriekš minētā izriet, ka Komisija ir pārkāpusi EKL 88. panta 2. punkta un Regulas Nr. 659/1999 6. panta 1. punkta noteikumus.
99. Līdz ar to otrais pamats ir atzīstams par pamatotu, un tādēļ iebildums par to principu pārkāpumu, uz kuriem ir balstīts ECTK 6. pants, nav jāizskata.
2. Par trešo pamatu, kas attiecas uz EKL 87. panta 1. punktu, un par devīto pamatu, kas attiecas uz pienākumu norādīt pamatojumu
– Lietas dalībnieku argumenti
100. Prasītāji, pirmkārt, apgalvo, ka ar apstrīdēto lēmumu ir pārkāpts EKL 87. panta 1. punkts, jo ar to privātie ieguldītāji ir kvalificēti kā atbalsta saņēmēji, kaut gan attiecīgais atbalsta pasākums nedod tiem nekādu konkurētspējīgu priekšrocību un tas neiespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm. Vienīgi tirgus dalībnieku, kam dota priekšrocība un kas atbalsta dēļ atrodas labvēlīgākā stāvoklī nekā tā konkurenti, šī noteikuma nozīmē var kvalificēt kā atbalsta saņēmēju. Atbalsta faktiskā saņēmēja meklēšana, kas var nebūt pasākuma formālais adresāts, paredz, ka jāidentificē arī uzņēmums, kas saistībā ar savu komerciālo darbību guvis reālu ekonomisku priekšrocību, kura var kropļot konkurenci (Tiesas 1991. gada 21. marta spriedums lietā C‑303/88 Itālija/Komisija, Recueil, I‑1433. lpp., 57. punkts).
101. Prasītāji apgalvo, ka šajā gadījumā pastāv būtiska atšķirība starp privātiem ieguldītājiem, kas ir nodokļu atlaižu tiešie saņēmēji, un attiecīgo uzņēmumu, t.i., operatoru CIL, kas attiecīgajā tirgū ir ekonomiskās priekšrocības netiešs saņēmējs un līdz ar to valsts atbalsta saņēmējs (par atšķirību starp nodokļu priekšrocības un ekonomiskās priekšrocības saņēmējiem skat. Tiesas 2000. gada 19. septembra spriedumu lietā C‑156/98 Vācija/Komisija, Recueil, I‑6857. lpp., 26. un 27. punkts). Nodokļu priekšrocības nav nekas cits kā tikai atbalsta mehānisma līdzeklis, un tā nav priekšrocība, kas privāto ieguldītāju līmenī var faktiski kropļot konkurenci. Tādējādi apstrīdētajā lēmumā nodokļu priekšrocība, ko tieši saņem privātie ieguldītāji, kā tas ir norādīts 35. apsvērumā, ir sajaukta ar konkurētspējīgo priekšrocību, kas no tā var izrietēt netieši un kuras vienīgais saņēmējs ir CIL . Fakts, ka ieguldītāji saņem nodokļu priekšrocību, neļauj secināt, ka tie noteiktā tirgū iegūst arī konkurētspējīgu priekšrocību, kas var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm.
102. Tāpat prasītāji apgalvo, ka ar apstrīdēto lēmumu tiek pārkāpts pienākums norādīt pamatojumu, jo tajā nav precizēts, kāda ir privāto ieguldītāju saņemtā priekšrocība (Tiesas 1996. gada 24. oktobra spriedums apvienotajās lietās C‑329/93, C‑62/95 un C‑63/95 Vācija u.c./Komisija, Recueil, I‑5151. lpp., 56. punkts). Šajā sakarā tie kritizē faktu, ka apstrīdētajā lēmumā, neizmeklējot, kādu ekonomisko priekšrocību tie varēja gūt, neuzņemoties nekādu atbildību par kuģa izmantošanu, tie tomēr tika uzskatīti par atbalsta saņēmējiem tā fakta dēļ, ka tie guva atvieglojumus no sava apliekamā ienākuma, 39. apsvērumā norādot – lai arī pastāv šaubas, ka privātie ieguldītāji būtu ļaunprātīgi izmatojuši atbalstu, tomēr šie ieguldītāji saņēma un turpina saņemt nodokļu atvieglojumus kā tāda kuģa īpašnieki, kas tika nopirkts ar izdevīgiem nosacījumiem.
103. Apstrīdētajā lēmumā ir arī pretrunīga argumentācija tiktāl, ciktāl ar to uz privātajiem ieguldītājiem mēģināts attiecināt ekonomiskās priekšrocības efektu, lai gan tas patiesībā tika sniegts vai nu kuģu būvētavai saistībā ar kuģa būvi, vai arī CIL
saistībā ar kuģa pārvaldīšanu un ekspluatāciju. Tādējādi, runājot par kuģu būvētavu, apstrīdētā lēmuma 41. apsvērumā ir norādīts, ka atbalsts nav atgūstams no tās, jo to nevar uzskatīt par atbildīgu par kuģa izmantošanu pēc kuģa piegādes. Taču nedaudz iepriekš, 37. apsvērumā, ir noteikts – var uzskatīt, ka kuģu būvētava netieši ir saņēmusi priekšrocību no atbalsta, jo tas ir ļāvis saņemt pasūtījumu, ko citādi tā nebūtu saņēmusi. Tāpat, runājot par CIL, Komisijai uz to vajadzēja attiecināt iespējamo atbildību par ESAO materiālo normu neievērošanu, jo šī sabiedrība ir atbildīga par kuģa izmantošanu. Vērtējot no šāda viedokļa, apstrīdētajā lēmumā nav paskaidrots, kā atbalsta atgūšana no privātajiem ieguldītājiem liegs galīgo ekonomisko priekšrocību kopīpašuma izmantotājam un pārvaldītājam, kad kuģis tam tiks pārdots par izdevīgu cenu.
104. Otrkārt, prasītāji apgalvo, ka ar apstrīdēto lēmumu ir pārkāpts EKL 87. panta 1. punkts un pienākums norādīt pamatojumu, jo tajā nav izklāstīts, kā attiecīgais atbalsts varētu iespaidot konkurenci un tirdzniecību Kopienā (iepriekš minētais spriedums lietā Intermills /Komisija, 38. punkts; Tiesas 1985. gada 13. marta spriedums apvienotajās lietās 296/82 un 318/82 Nīderlande un Leeuwarder Papierwarenfabriek /Komisija, Recueil, 809. lpp., 22.–24. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Vācija u.c./Komisija, 52. un 53. punkts). Prasītāji it īpaši norāda, ka apstrīdētajā lēmumā nav noteikts tirgus, kurā konkurence varētu tikt kropļota un kurā privātajiem ieguldītājiem ir bijusi priekšrocība. Tādējādi apstrīdētais lēmums neatklāj, vai attiecīgais tirgus ir kruīza pakalpojumu tirgus vai ar kruīza kuģiem saistītu produktu tirgus, un tajā nav norādīts, kāda ir šī tirgus ģeogrāfiskā dimensija – vai tā ir globāla, reģionāla vai vietējā – Senpjēra un Mikelona. Tāpat apstrīdētajā lēmumā nav identificēti attiecīgās konkurences traucējumi, kas ir vēl grūtāk izdarāms, jo loi Pons
attiecas uz visiem nodokļu maksātājiem un nodokļu pasākums, kas visiem nodokļu maksātājiem dod vienādas priekšrocības, nekropļo konkurenci [skat. Komisijas Paziņojumu (EK) 96/C 266/14 saskaņā ar EK līguma [88]. panta 2. punktu, kas adresēts citām dalībvalstīm un citām ieinteresētajām personām par atbalstu, ko Spānija ir piešķīrusi rūpniecisku transporta līdzekļu iegādei, Plan Renove Industrial
(OV 1996, C 266, 10. lpp.]. Loi Pons
ir selektīvs tikai attiecībā uz atbalsta gala saņēmējiem, jo pilnas priekšrocības tas piešķir tikai noteiktiem uzņēmumiem, kas ir dibināti Francijas aizjūru teritorijās. Visbeidzot, privāto ieguldītāju nodokļu situācija nekādā veidā neiespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm.
105. Treškārt, prasītāji norāda, ka Komisijas 1999. gada 30. marta Lēmumā 1999/719/EK par valsts atbalstu, ko Francija kā atbalstu attīstībai plāno piešķirt divu pasažieru kuģu pārdošanai, kurus būvēs Chantiers de l’Atlantique
un Franču Polinēzijā ekspluatēs Renaissance Financial
(OV L 292, 23. lpp.; turpmāk tekstā – “ Renaissance
lēmums”), ar kuru kā saderīgs ar kopējo tirgu tika atzīts atbalsts, ko Francijas Republika plānoja piešķirt tādu nodokļu atvieglojumu veidā, kurus loi Pons
ietvaros saņēma privātie ieguldītāji, tika atzīta atšķirība starp ieguldītāju un uzņēmēju, jo tajā norādīts, ka Renaissance Financial, nevis ieguldītāji – fiziskās personas, uzskatāma par atbalsta reālo saņēmēju. Turklāt Renaissance
lēmumā tika arī norādīts, ka atbalsta reālā saņēmēja varētu būt kuģu būvētava, ja netiktu ievēroti lēmumā paredzētie nosacījumi un it īpaši ja atbalsts nebūtu saderīgs ar Septītās direktīvas 4. panta 7. punktu. Turklāt, runājot par ESAO kritēriju piemērošanu un it īpaši par faktiskā īpašnieka atrašanās vietas nosacījumu, un par nosacījumu, saskaņā ar kuru uzņēmums – atbalsta saņēmējs – nevar būt ārvalstu sabiedrības filiāle, kas neveic reālu darbību, ne Renaissance
lēmumā, ne Komisijas 1992. gada 31. jūlija Lēmumā 92/569/EEK par Vācijas plānoto atbalstu Cosco
(Ķīna) četru konteinera kuģu iegādei (OV L 367, 29. lpp.; turpmāk tekstā – “ Cosco
lēmums”), ne šajā lietā lēmumā par procedūras sākšanu attiecīgie ieguldītāji netika identificēti kā kuģa reālie īpašnieki vai kā atbalsta saņēmēji.
106. Komisija, pirmkārt, apgalvo, ka Le Levant
darbība tika īstenota, lai privātajiem ieguldītājiem dotu nodokļu priekšrocības. Fakts, ka finansiālais nodrošinājums bija likumīgs saskaņā ar Francijas tiesībām, neparedz tādu pašu likumību saskaņā ar valsts atbalsta tiesībām. Šajā sakarā, atgādinot, ka loi Pons
piemērošanas gadījumi kuģu būvei ir jāpaziņo Komisijai, tā apgalvo, ka ikviens privātais ieguldītājs ar nodokli apliekamo ienākumu gadījumā EURL nodokļu pārredzamības dēļ ir guvis priekšrocību no loi Pons
paredzētā atskaitījuma par labu zināmiem uzņēmumiem, kas iegulda aizjūru teritorijās. Līdz ar to valsts atbalsts, kas, pateicoties loi Pons, ir radies nodokļu atvieglojumu veidā, ir uzskatāms par atbalstu darbībai par labu kuģa īpašnieku un ekspluatētāju kruīza piedāvājumam.
107. Otrkārt, Komisija apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā, sākot no virsraksta, ir skaidri izklāstīts, ka atbalsts attiecas uz tāda pasažieru kuģa ekspluatāciju, ko ir paredzēts izmantot Senpjērā un Mikelonā. Komisijas veiktā analīze par “attīstības” elementa vērtējumu un Le Levant
darbības ekonomiskajiem ieguvumiem arī norāda, ka apstrīdētais lēmums attiecas uz kruīza kuģa ekspluatāciju un kruīza piedāvājumu. Tas izriet arī no paša loi Pons
rakstura un Le Levant
darbības pazīmēm. Komisija apgalvo arī, ka apstrīdētajā lēmumā ir skaidri norādīts, ka ieguldītāji, kuģa īpašnieki, ir guvuši nodokļu priekšrocības, kuru mērķis bija tāda ieguldījuma ražošanā īpašo grūtību kompensēšana, ko piecus gadus bija paredzēts izmantot aizjūru teritorijā, un šī perioda beigās kuģis tiem bija jāpārdod CIL
par cenu, kas tai ļautu pārņemt atbalstu, tādā veidā CIL
kļūstot par atbalsta gala saņēmēju tikai tad, kad kuģis tai tiktu pārdots par izdevīgu cenu (apstrīdētais lēmums, 36., 39. un 40. apsvērums). Visbeidzot, Komisija norāda, ka apstrīdētā lēmuma 16. apsvērumā ir precizēts ietvars, kādā ir jānovērtē attiecīgais atbalsts, t.i., Septītās direktīvas 4. panta 7. punkts, un ka 33. apsvērumā ietverts secinājums par šo vērtējumu, proti, ka šis atbalsts neatbilst minētajā noteikumā paredzētajiem kritērijiem. Nekas šajā analīzē neļauj izdarīt pieņēmumu, ka par atbalsta saņēmēju ir uzskatāma kuģu būvētava.
108. Treškārt, Komisija norāda, ka apstrīdētais lēmums nav pretrunā ar iepriekšējo lēmumu pieņemšanas praksi. Runājot par Renaissance
lēmumu, tā norāda, ka tas patiešām attiecās uz loi Pons
piemērošanas gadījumu un ka Francijas iestādes informēja Komisiju par to, ka attiecīgais finansējuma plāns paredz iesaistīt privātpersonu struktūras un tad, kad ieguldījums tiks iznomāts ekspluatējošajam uzņēmumam, iestādes pārbaudīs, vai nodokļu priekšrocības tiks nodotas šim uzņēmumam, nosakot tam mazāku nomas maksu. Taču šis lēmums tika pieņemts, pamatojoties uz dalībvalsts sniegto informāciju, saskaņā ar kuru attiecīgie ieguldītāji bija metropolitēnas sabiedrības un izmantotais finansējuma nodrošinājums pieļāva nodokļu atbalsta efektīvu nodošanu atpakaļ rēderim, kas ir no pašreizējās lietas būtiski atšķirīgs apstāklis. Runājot par Cosco
lēmumu, Komisija norāda, ka šajā gadījumā situācija ir fundamentāli atšķirīga, jo Ķīnas rēderis Cosco
konteinera kuģus pasūtīja Vācijas kuģu būvētavās un paziņotais atbalsts bija paredzēts attiecīgo kuģu līgumcenas daļējai segšanai.
– Pirmās instances tiesas vērtējums
109. EKL 87. panta 1. punktā ir noteikts, ka “ja vien šis Līgums neparedz ko citu, ar kopējo tirgu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, ciktāl tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm”.
110. Lai atbalstu kvalificētu kā ar kopējo tirgu nesaderīgu valsts atbalstu, jābūt izpildītiem visiem šajā noteikumā paredzētajiem nosacījumiem (Tiesas 1990. gada 21. marta spriedums lietā C‑142/87 Beļģija/Komisija, saukts par “ Tubemeuse ”, Recueil, I‑959. lpp., 25. punkts; 2002. gada 16. maija spriedums lietā C‑482/99 Francija/Komisija, Recueil, I‑4397. lpp., 68. punkts, un 2003. gada 24. jūlija spriedums lietā C‑280/00 Altmark Trans
un Regierungspräsidium Magdeburg, Recueil, I‑7747. lpp., 74. punkts). EKL 87. panta 1. punktā ir paredzēti šādi nosacījumi. Pirmkārt, intervencei ir jābūt no valsts vai no valsts līdzekļiem. Otrkārt, šai intervencei, iespējams, jāiespaido tirdzniecība starp dalībvalstīm. Treškārt, ar to jādod priekšroka konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai. Ceturtkārt, tai jārada vai jādraud radīt konkurences izkropļojumus.
111. Tāpat ir jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka nelabvēlīga individuāla lēmuma gadījumā skaidri un nepārprotami ir jānorāda tās iestādes argumentācija, kas pieņem tiesību aktu, lai ieinteresētās personas varētu noskaidrot veiktā pasākuma pamatojumu un kompetentās tiesas varētu veikt kontroli (Tiesas 1998. gada 2. aprīļa spriedums lietā C‑367/95 P Komisija/ Sytraval
un Brink’s France, Recueil, I‑1719. lpp., 63. punkts).
112. Vērtējot atbalsta nesaderību, apstrīdētajā lēmumā tika norādīts tikai tas, ka kuģim Le Levant
sniegtais atbalsts ir jāvērtē saskaņā ar Septītās direktīvas 4. panta 7. punktu, “ņemot vērā, ka atbalsts bija saistīts ar kuģa būvi un tas tika piešķirts 1996. gadā kā attīstības atbalsts saskaņā ar 1992. gadā apstiprinātu plānu ( loi Pons )” (16. apsvērums). Lēmumā tika noteikts – lai arī atbalsts atbilst ESAO definētajiem attīstības atbalsta kritērijiem, ko Komisija bija izklāstījusi dalībvalstīm 1989. gada 3. janvārī nosūtītajā vēstulē (18., 19. un 21. apsvērums), tajā nav patiesa “attīstības” elementa (20., 22.–23. apsvērums). Līdz ar to apstrīdētajā lēmumā atbalsts ir atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu.
113. Taču apstrīdētajā lēmumā nav pārbaudīts, cik lielā mērā šajā gadījumā ir izpildīti EKL 87. panta 1. punktā minētie nosacījumi par atbalsta nesaderību ar kopējo tirgu.
114. Pirmās instances tiesa atgādina, ka, lai valsts atbalstu atzītu par nesaderīgu ar kopējo tirgu, EKL 87. panta 1. punktā paredzētie nosacījumi ir obligāti jāievēro. Faktiski, ja attiecīgais atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu, jo EKL 87. panta 1. punktā minētie nosacījumi nav izpildīti, Septītā direktīva, kas pieņemta, pamatojoties uz EKL 87. panta 3. punkta e) apakšpunktu, nav piemērojama, jo minētā direktīva paredz, ka attiecīgajam atbalstam saskaņā ar EKL 87. panta 1. punktu ir jābūt nesaderīgam ar kopējo tirgu.
115. Pirmkārt, runājot šajā sakarā par nosacījumu, kas attiecas uz tirdzniecības iespaidošanu starp dalībvalstīm un kurš noteikts EKL 87. panta 1. punktā, no apstrīdētā lēmuma izriet, ka atbalsts attiecas uz tāda kuģa ekspluatāciju, ko ir paredzēts izmantot Senpjērā un Mikelonā (virsraksts un 5. apsvērums).
116. Jāatgādina, ka Senpjēras un Mikelonas arhipelāgs ir Francijas teritoriju grupa, kas atrodas Atlantijas okeāna ziemeļos pie Ņūfaundlendas. Tā ir viena no “aizjūru zemēm un teritorijām” (AZT), kas nav Kopienu teritorijas sastāvdaļa.
117. Nesniedzot šajā sakarā nekādus paskaidrojumus, apstrīdētais lēmums nenorāda, kā Le Levant
darbības ietvaros piešķirtais atbalsts saskaņā ar EKL 87. panta 1. punktu varētu iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm.
118. Otrkārt, runājot par nosacījumu, kas ir saistīts ar atbalsta saņēmējam sniegtās priekšrocības noteikšanu un faktu, ka priekšroka tiek dota konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, no apstrīdētā lēmuma izriet – lai arī atbalsta tiešie saņēmēji bija privātie ieguldītāji, atbalsta ietekme uz konkurenci bija saistīta ar CIL
iespēju ar atvieglotiem nosacījumiem ekspluatēt kuģi no Senpjēras un Mikelonas (1. pants un 5. apsvērums).
119. Taču šādos apstākļos, ņemot vērā, ka kuģu būvētava nebija atbalsta tiešā saņēmēja (37. apsvērums), ka privātie ieguldītāji apstrīdētajā lēmumā bija identificēti tikai kā tāda kuģa īpašnieki, kas vēlāk tika iznomāts CIL
(5. apsvērums), un ka CIL, kas šo kuģi ekspluatēja ar atvieglotiem nosacījumiem, šajā stadijā nebija atbalsta saņēmējs un tādēļ no tā nevar pieprasīt atbalsta atmaksu (40. apsvērums), rodas jautājums, kā, pateicoties nodokļu atvieglojumiem, privāto ieguld ītāju finansējums kuģa būvniecībai deva tiem labumu, kas uzskatāms par priekšrokas došanu konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai.
120. Neizvērtējot, kā fakts, ka privātie ieguldītāji saņēma nodokļu atvieglojumu, rada konkurētspējīgu priekšrocību EKL 87. panta 1. punkta nozīmē, un apstrīdētajā lēmumā vienlaicīgi norādot, ka minētā konkurētspējas priekšrocība ir attiecināma uz CIL, apstrīdētajā lēmumā nav paskaidrots, kādu iemeslu dēļ attiecīgais atbalsts ir devis priekšroku privātajiem ieguldītājiem.
121. Tāpat apstrīdētajā lēmumā nav paskaidrots, kā faktu, ka privātie ieguldītāji iznomāja kuģi CIL, var uzskatīt par iespējamās privāto ieguldītāju konkurētspējīgās priekšrocības nodošanu kuģa operatoram.
122. Šajā sakarā turklāt ir jānorāda, ka apstrīdētajā lēmumā ievērots Komisijas pieņemtais risinājums Renaissance
lēmumā. Tajā Komisija kā saderīgu ar kopējo tirgu atzina atbalstu, ko Francija saskaņā ar loi Pons
nodokļu atvieglojumu veidā piešķīra, lai būvētu divus pasažieru kuģus, ko Renaissance Financial
plānoja izmantot Franču Polinēzijā. Attiecīgais finansējuma nodrošinājums bija līdzīgs tam, kāds tika izmantots pašreizējā lietā, jo arī tajā bija paredzēts, ka kuģus iegūst īpašumā privātie ieguldītāji, kas tos vēlāk iznomās Renaissance Financial, lai šī sabiedrība varētu tos piecus gadus izmantot Franču Polinēzijā. Renaissance
lēmumā Komisija uzskatīja, ka privātie ieguldītāji nodeva atbalsta priekšrocību kuģa operatoram, kurš bija reālais labuma guvējs, jo tas šos kuģus nomāja un apņēmās tos atpirkt pēc pieciem gadiem.
123. Treškārt, runājot par nosacījumu, kas saistīts ar konkurences izkropļojumu radīšanu vai draudiem tos radīt, ir jāatzīst, kā to Komisija atzina tiesas sēdē, ka apstrīdētajā lēmumā nav norādīts, kā un kurā tirgū atbalsts iespaido vai varētu iespaidot konkurenci.
124. Atbildot uz Francijas iestāžu 2000. gada 14. jūnijā Komisijai sniegtajiem apsvērumiem, kuros šīs iestādes apgalvoja, ka Senpjēra un Mikelona guva komerciālu labumu no kuģa Le Levant
darbības, jo vairākas kuģniecības sabiedrības izteica savu nodomu izveidot tur piestātnes, šādas analīzes trūkums ir īpaši būtisks, jo apstrīdētā lēmuma 31. apsvērumā ir teikts, ka, lai novērtētu atbalsta saderību ar kopējo tirgu, šādas piezīmes nav jāņem vērā, jo minētais apgalvojums nav aprēķināms un, iespējams, nepiepildīsies, un ka šāds apgalvojums nav tieši saistīts ar Le Levant
darbības “attīstības” elementu. Tādējādi Komisija atteicās izvērtēt informāciju par iespējamo kruīza tirgu arhipelāgā vai citur, ko varētu iespaidot konkurences izkropļojumi.
125. Līdz ar to apstrīdētajā lēmumā nav norādīts, kā attiecīgais atbalsts atbilst trijiem no četriem EKL 87. panta 1. punktā definētajiem kritērijiem, lai šo atbalstu varētu atzīt par nesaderīgu ar kopējo tirgu.
126. Turklāt ir jānorāda, ka atbalsts tika piešķirts saskaņā ar nodokļu režīmu – loi Pons, – kas ļāva noteikt nodokļu atvieglojumus attiecībā uz ieguldījumiem, kas izdarīti aizjūru zemēs un teritorijās, un ka Komisija šo režīmu bija apstiprinājusi 1992. gadā (5. un 16. apsvērums).
127. Paziņojumā presei, ko Komisija par loi Pons
publicēja 1992. gada 23. decembrī, bija norādīts, ka tā savu vērtējumu ir balstījusi uz “Francijas aizjūru teritoriju sociālekonomisko situāciju, kas pamato šo zonu statusa saglabāšanu, lai tās varētu izmantot EKL 92. panta 3. punkta a) apakšpunktā [jaunajā redakcijā – EKL 87. panta 3. punkta a) apakšpunkts] paredzēto izņēmumu”. Šāds izņēmums ir pieļaujams gadījumos, kad atbalsta mērķis ir veicināt ekonomikas attīstību apgabalos, kur dzīves līmenis ir ārkārtīgi zems vai kur valda liels bezdarbs.
128. Tādējādi apstrīdētajā lēmumā netika arī norādīts, kādēļ šim atbalstam nevar piemērot iepriekšējo Komisijas lēmumu neiebilst pret nodokļu pasākumiem, kas ir paredzēti loi Pons, it īpaši attiecībā uz ieguldījumiem ražošanā Senpjēras un Mikelonas tūrisma nozarē.
129. Turklāt ir jānorāda, ka Komisijas iepriekšējā prakse pierāda, ka citos lēmumos par atbalstu kuģu būvei tā vērtēja, vai ir izpildīti EKL 87. panta 1. punkta nosacījumi [ Cosco
lēmums; Komisijas 1999. gada 3. marta Lēmums 1999/657/EK par atbalstu, ko Vācija kā atbalstu attīstībai ir piešķīrusi Indonēzijai divu bagarētāju būvēšanai kuģu būvētavā Volkswerft Stralsund
un to pārdošanai Pengerukan
( Rukindo ) (OV L 259, 19. lpp.), un Komisijas 1999. gada 8. jūlija Lēmums 1999/675/EK par valsts atbalstu, ko Vācijas Federatīvā Republika sniedza Kvaener Warnow Werft GmbH
(OV L 274, 23. lpp.)].
130. Īpaši Cosco
lēmumā Komisija atbalstu vērtēja ne tikai saskaņā ar Septītās direktīvas 4. panta 7. punktu, bet arī saskaņā ar EKL 87. panta 1. punktu. Šajā lietā attiecīgais atbalsts bija atbalsts attīstībai, ko Vācijas valdība plānoja piešķirt Ķīnas Tautas Republikai kredīta veidā, lai finansētu konteinera kuģus. Šos kuģus paredzēja ekspluatēt Cosco, Pekinā reģistrēta valsts sabiedrība. Šos kuģus Vācijā plānoja būvēt Vācijas kuģu būvētavas. Cosco
lēmumā Komisija atzina, ka attiecīgais atbalsts rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus kopēja tirgū un iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm gan kuģu būves nozarē, gan jūras transporta nozarē, kas ir pretēji kopējām interesēm EKL 87. panta 1. punkta nozīmē.
131. No visa iepriekš minētā izriet, ka apstrīdētā lēmuma pamatojumā ir tāda kļūda, ka Pirmās instances tiesa nevar veikt kontroli.
132. Līdz ar to arī devītais pamats ir atzīstams par pamatotu, un tādējādi apstrīdētais lēmums ir jāatceļ, jo Komisija ir pārkāpusi pienākumu norādīt pamatojumu, kā to paredz EKL 253. pants, un attiecīgi citi prasītāju iebildumi un pamati nav jāizvērtē.
Par prasītāju un Komisijas iespēju atsaukties uz zināmiem dokumentiem, kas ir pievienoti prasības pieteikumam
– Lietas dalībnieku argumenti
133. Komisija apgalvo, ka prasītāji Pirmās instances tiesā nevar atsaukties uz faktiem, kas nav izskatīti administratīvajā procedūrā (Pirmās instances tiesas 1999. gada 6. oktobra spriedums lietā T‑110/97 Kneissl Dachstein /Komisija, Recueil, II‑2881. lpp., 102. punkts), norādot, ka par jautājumu par prasītāju piedalīšanos šajā procedūrā ir diskutēts, spriežot par lietu pēc būtības. Šie elementi, ja tie atkārto tikai faktus, kas izklāstīti dokumentos, kuri bijuši administratīvās procedūras sastāvdaļa, ir virspusēji, un tie nav pieņemami, ja tie izvirza jautājumu par faktiem, kas nav bijuši administratīvās procedūras sastāvdaļa. Runājot par pēdējo aspektu, prasītāja tiesvedībā nevar atsaukties uz šādiem dokumentiem: lūgumu apstiprināt Le Levant
darbību, ko Banka un CIL
iesniedza 1996. gada 19. augustā; darbības apstiprinājuma lēmumu, ko Francijas Budžeta ministrija izdeva 1996. gada 26. novembrī; Komisijas 1996. gada 3. decembra apstiprinājumu un paziņojumu par Francijas biržas darbībām; 1996. gada 9. decembra protokolu par vienošanos starp Banku un CIL ; CIL
pilnvarojumu pārvaldīt un ekspluatēt kuģi; pirkšanas un pārdošanas savstarpējās saistības starp Banku un CIL
un pirkšanas un pārdošanas savstarpējās saistības starp dažādām EURL
un Banku.
134. Turklāt Komisija apgalvo, ka savukārt tā ir tiesīga izmantot par pamatu šos dokumentus, lai pierādītu prasības pieteikumā izvirzīto apgalvojumu nepamatotību, un ka Pirmās instances tiesa var tos ņemt vērā.
135. Prasītāji norāda, ka Komisijas argumentācijā paredzēts, ka administratīvā procedūra noris pārredzamā veidā un taisnīgi, kā tas šajā gadījumā nav bijis. Turklāt Komisijas uzskaitītie dokumenti patiešām ir jāizvērtē prasības pieteikuma ietvaros, jo tie ir saistīti ar atcelšanas pamatiem, uz kuriem atsaukušies prasītāji. Turklāt šie dokumenti un no tiem izrietošie apgalvojumi attiecas nevis uz administratīvo procedūru, bet gan uz Le Levant
darbību, un tie ļauj identificēt Komisijas pieļautās metodoloģiskās kļūdas.
– Pirmās instances tiesas vērtējums
136. Atbilstoši pastāvīgai judikatūrai par saskaņā ar EKL 230. pantu celtu prasību atcelt tiesību aktu Kopienu tiesību akta likumība ir jānovērtē, izmantojot to faktisko un tiesisko informāciju, kāda pastāvēja akta pieņemšanas laikā. It īpaši Komisijas veikto novērtējumu var pārbaudīt, izmantojot tikai to informāciju, kāda tai bija pieejama novērtējuma veikšanas laikā (iepriekš minētais 2002. gada 3. oktobra spriedums lietā Francija/Komisija, 34. punkts; Pirmās instances tiesas 1998. gada 25. jūnija spriedums apvienotajās lietās T‑371/94 un T‑394/94 British Airways  u.c./Komisija, Recueil, II‑2405. lpp., 81. punkts; iepriekš minētais spriedums lietā Kneissl Dachstein /Komisija, 47. punkts, un 2005. gada 11. maija spriedums apvienotajās lietās T‑111/01 un T‑133/01 Saxonia Edelmetalle /Komisija, Krājums, II‑1579. lpp., 67. punkts).
137. Šajā gadījumā jautājums par strīdīgo dokumentu izmantošanu nav svarīgs, jo Pirmās instances tiesa ir nolēmusi atcelt apstrīdēto lēmumu procesuālu kļūdu un pamatojuma trūkuma dēļ.
138. Jebkurā gadījumā attiecībā uz otro pamatu Pirmās instances tiesa ir nolēmusi, ka Komisija nav pildījusi savus pienākumus un ka tā nav veikusi vajadzīgos pasākumus, lai prasītājiem dotu iespēju sniegt savus apsvērumus EKL 88. panta 2. punktā paredzētajā formālas izmeklēšanas procedūrā.
139. Tādēļ prasītāji, lai pamatotu savu prasību atcelt apstrīdēto lēmumu, varēja atsaukties uz strīdīgajiem dokumentiem, un Komisija šos argumentus varēja apstrīdēt tiesvedībā. Taču jebkurā gadījumā šos dokumentus Pirmās instances tiesa var vērtēt tikai savu pilnvaru ietvaros. Ja šajos dokumentos ietverti fakti, kas var būt pretrunā ar faktiem, kādi Komisijai bija pieejami administratīvajā procedūrā un uz kuru pamata tā pieņēma apstrīdēto lēmumu, Pirmās instances tiesa nevar aizstāt Komisiju, vērtējot šo faktu ekonomisko vai tiesisko ietekmi uz tās analīzi. Kā Komisija pamatoti apgalvo savos apsvērumos (iebildumu raksts, 110. punkts), ja Pirmās instances tiesa šādi rīkotos, tā drīzāk veiktu pati savu analīzi un izdarītu savus secinājumus no apgalvotajiem jaunajiem faktiem, nevis novērtētu apstrīdētā lēmuma tiesiskumu. Tas nav Pirmās instances tiesas uzdevums. Ja Kopienu tiesa ar savu vērtējumu par faktiem, it īpaši ekonomikas jomā, nevar aizstāt lēmuma autora vērtējumu (Tiesas 1993. gada 15. jūnija spriedums lietā C‑225/91 Matra /Komisija, Recueil, I‑3203. lpp., 23. punkts, un Pirmās instances tiesas 2000. gada 15. jūnija spriedums apvienotajās lietās T‑298/97, T‑312/97, T‑313/97, T‑315/97, no T‑600/97 līdz T‑607/97, T‑1/98, no T‑3/98 līdz T‑6/98 un T‑23/98 Alzetta  u.c./Komisija, Recueil, II‑2319. lpp., 130. punkts), tad vēl jo vairāk tā nevar veikt jaunu vērtējumu, pamatojoties uz faktiem, kas nav bijuši Komisijas administratīvās procedūras sastāvdaļa.
Par tiesāšanās izdevumiem
140. Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisijai spriedums nav labvēlīgs, tai ir jāsedz savi tiesāšanās izdevumi pašai un jāatlīdzina prasītāju tiesāšanās izdevumi, ieskaitot tos, kas saistīti ar pagaidu noregulējuma procedūru.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA (pirmā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:
1) atcelt Komisijas 2001. gada 25. jūlija Lēmumu 2001/882/EK par valsts atbalstu, ko Francija piešķīrusi attīstības atbalsta veidā pasažieru kuģim Le Levant, ko ir būvējusi Alstom Leroux Naval
un kas ir paredzēts izmantošanai Senpjērā un Mikelonā;
2) Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati un atlīdzina prasītāju tiesāšanās izdevumus, ieskaitot tos, kas saistīti ar pagaidu noregulējuma procedūru.