62022CC0047
ĢENERĀLADVOKĀTA PRĪTA PIKAMĒES [PRIIT PIKAMÄE]
SECINĀJUMI,
sniegti 2023. gada 16. martā (
1
)
Lieta C‑47/22
Apotheke B.
pret
Bundesamt für Sicherheit im Gesundheitswesen (BASG)
(Bundesverwaltungsgericht (Federālā administratīvā tiesa, Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Farmaceitiskie produkti un kosmētikas līdzekļi – Cilvēkiem paredzētas zāles – Direktīva 2001/83/EK – 77., 79. un 80. pants – Zāļu izplatīšana vairumtirdzniecībā – Atļauja darbībai zāļu vairumtirdzniecībā – Atļaujas anulēšana vai apturēšana
1.
Šajā lietā lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesai ir iesniegusi Bundesverwaltungsgericht (Federālā administratīvā tiesa, Austrija). Trešais prejudiciālais jautājums, kuram pēc Tiesas lūguma šie secinājumi ir veltīti, it īpaši attiecas uz Direktīvas 2001/83/EK (
2
), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 25. oktobra Direktīvu 2012/26/ES (
3
) (turpmāk tekstā – “Direktīva 2011/83”), 77., 79. un 80. panta interpretāciju.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
2.
Šajā lietā būtisks ir Direktīvas 2001/83 77., 79., 80. un 118.a pants.
Austrijas tiesības
3.
Saskaņā ar 1983. gada 2. martaArzneimittelgesetz (Zāļu likums; turpmāk tekstā – “AMG”) 62. panta 1. punktu “Darbības noteikumi”:
“Ciktāl tas ir nepieciešams, lai garantētu cilvēku vai dzīvnieku veselībai un dzīvībai nepieciešamo zāļu vai aktīvo vielu kvalitāti un zāļu vai aktīvo vielu piegādi, federālajam veselības ministram ir ar noteikumiem jāizdod darbības noteikumi uzņēmumiem, kas ražo, kontrolē vai laiž tirgū zāles vai aktīvās vielas.”
4.
AMG 63. panta 1. punktā “Atļauja” ir noteikts:
“Šā likuma 62. panta 1. punktā minētajos uzņēmumos zāļu vai zāļu un aktīvo vielu ražošanai, laišanai tirgū un kontrolei ir nepieciešama Federālā veselības aprūpes drošības biroja izsniegta atļauja.”
5.
AMG 66.a pantā ir paredzēts:
“Šā likuma 63. panta 1. punktā vai 65. panta 1. punktā minētā atļauja ir jāatsauc, ja vēlāk izrādās, ka nosacījumi nav izpildīti. Tā ir jāatsauc, ja nosacījumi vairs netiek izpildīti. Atļaujas atsaukšanu var aizstāt ar pilnīgu vai daļēju atļaujas darbības apturēšanu, ja darbības atļaujas turētājs saprātīgā termiņā var novērst atsaukšanas iemeslu. Federālajam veselības aprūpes drošības birojam nekavējoties ir jāinformē pārējās Eiropas Ekonomikas zonas dalībnieces, Šveice un Komisija.”
Fakti, tiesvedība pamatlietā un prejudiciālie jautājumi
6.
Apotheke B. (turpmāk tekstā – “prasītāja”) ir Austrijā reģistrēta komandītsabiedrība, kura pārvalda aptieku un kurai ir arī saskaņā ar AMG piešķirta atļauja zāļu lieltirgotāja darbībai.
7.
Pēc prasītājas uzņēmumā 2020. gada 30. jūlijā veiktās pārbaudes un tai sekojošās izmeklēšanas Bundesamt für Sicherheit im Gesundheitswesen (Federālais veselības aprūpes drošības birojs, Austrija; turpmāk tekstā – “atbildētāja iestāde”) 2021. gada 8. martā pieņēma lēmumu, ar kuru atsauca prasītājai iepriekš piešķirto atļauju nodarboties ar zāļu izplatīšanu vairumtirdzniecībā.
8.
Konkrētāk, atbildētāja iestāde lēmumu pieņēma pēc tam, kad bija konstatējusi, ka prasītāja vairākkārt ir iegādājusies zāles no citām aptiekām, kurām nebija vairumtirdzniecības atļaujas AMG izpratnē, un pēc tam tās tālākpārdevusi vairumtirgotājiem, kuriem šāda atļauja ir.
9.
Atbildētāja iestāde arī norādīja, ka prasītājas rīcībā nebija pietiekama skaita specializētu un kvalificētu darbinieku, jo vienīgā persona, kas piedalījās pārbaudē, nebija spējīga iesniegt attiecīgos valsts tiesību aktos paredzētos dokumentus.
10.
Prasītāja par šo lēmumu iesniedza prasību Bundesverwaltungsgericht (Federālā administratīvā tiesa).
11.
Prasības pamatojumā tā, no vienas puses, apgalvo – fakts, ka tā iegādājusies zāles no personām, kurām nebija vairumtirdzniecības atļaujas, konkrēti šo zāļu drošību nav apdraudējis. No otras puses, tā uzskata, ka valsts tiesību aktos ir noteikts, ka iestādē jābūt tikai vienai kompetentai personai, kurai nav noteikts pienākums pastāvīgi atrasties uzņēmumā.
12.
Šādos apstākļos Bundesverwaltungsgericht (Federālā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
a)
Vai Direktīvas [2001/83] 80. panta b) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā ietvertā prasība ir izpildīta arī tad, ja, kā tas ir pamatlietā, zāļu izplatīšanas vairumtirdzniecībā atļaujas turētājs iepērk zāles no citām personām, kuras saskaņā ar valsts tiesību aktiem arī ir pilnvarotas vai tiesīgas pārdot zāles iedzīvotājiem, tomēr pašas nav šādas izplatīšanas atļaujas turētājas vai saskaņā ar šīs direktīvas 77. panta 3. punktu ir atbrīvotas no pienākuma iegūt šādu atļauju, ja šāda iepirkšana notiek tikai nelielā apjomā?
b)
Ja atbilde uz pirmā jautājuma a) daļu būtu noliedzoša, vai Direktīvas [2001/83] 80. panta [pirmās daļas] b) punktā ietvertās prasības izpildei nozīmīgi ir tas, vai zāles, kas iepirktas pamatlietā un pirmā jautājuma a) daļā aprakstītajā veidā, tiek piegādātas vienīgi personām, kuras saskaņā ar šīs direktīvas 77. panta 2. punktu ir pilnvarotas vai tiesīgas pārdot zāles iedzīvotājiem, vai arī personām, kuras pašas ir zāļu izplatīšanas atļaujas turētājas?
2)
a)
Vai [Direktīvas 2001/83] 79. panta b) punkts un 80. panta g) punkts kopsakarā ar 2013. gada 5. novembra Pamatnostādņu par cilvēkiem paredzētu zāļu labu [vairumtirdzniecības] izplatīšanas praksi 2.2. punktu ir jāinterpretē tādējādi, ka prasības attiecībā uz darbiniekiem ir izpildītas arī tad, ja, kā tas ir pamatlietā, atbildīgā persona četras stundas (fiziski) neatrodas uzņēmumā, tomēr šajā laikā ir sazvanāma pa tālruni?
b)
Vai Direktīva [2001/83], it īpaši tās 79. pants un 80. panta [pirmās daļas] g) punkts kopsakarā ar 2013. gada 5. novembra Pamatnostādņu par cilvēkiem paredzētu zāļu labu [vairumtirdzniecības] izplatīšanas praksi 2.3. punkta pirmo daļu, ir jāinterpretē tādējādi, ka šajās normās vai attiecīgi pamatnostādnēs ietvertās prasības attiecībā uz darbiniekiem ir izpildītas, ja, kā tas ir pamatlietā, atbildīgās personas prombūtnes gadījumā, kā aprakstīts otrā jautājuma a) daļā, darba vietā esošie darbinieki, it īpaši dalībvalsts kompetentās iestādes veiktas pārbaudes gadījumā, nespēj paši sniegt informāciju par rakstveidā noformētajām procedūrām, kuras attiecas uz viņu atbildības jomu?
c)
Vai Direktīva [2001/83], it īpaši tās 79. pants un 80. panta [pirmās daļas] g) punkts kopsakarā ar 2013. gada 5. novembra Pamatnostādņu par cilvēkiem paredzētu zāļu labu [vairumtirdzniecības] izplatīšanas praksi 2.3. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka, novērtējot, vai visos zāļu vairumtirdzniecības darbības posmos ir nodrošināts pietiekams skaits kompetentu darbinieku, ir jāņem vērā arī darbības, kuru izpilde ir nodota ārpakalpojumus sniedzošām trešām personām (vai attiecīgi – darbības, ko trešās personas veic pēc pasūtījuma), kā tas ir pamatlietā, un vai minētā direktīva nepieļauj, ka šāda novērtējuma vajadzībām tiek saņemts eksperta atzinums, vai pat tā paredz, ka šāds atzinums ir nepieciešams?
3)
Vai Direktīva [2001/83], it īpaši tās 77. panta 6. punkts un 79. pants, ir jāinterpretē tādējādi, ka atļauja nodarboties ar zāļu izplatīšanu vairumtirdzniecībā ir jāatsauc arī tad, ja tiek konstatēts, ka nav izpildīta kāda no šīs direktīvas 80. panta prasībām, piemēram, kā pamatlietas gadījumā, konkrētos apstākļos notiek zāļu iepirkšana, kas ir pretrunā minētās direktīvas 80. panta [pirmās daļas] b) punktam, tomēr pēc tam šī prasība tiek izpildīta – vismaz brīdī, kad dalībvalsts kompetentā iestāde vai tiesa, kas izskata lietu, pieņem lēmumu? Ja ne: kādas citas Savienības tiesību prasības attiecas uz šādu novērtēšanu, piemēram, kad minētā atļauja ir nevis jāatsauc, bet (tikai) jāaptur tās darbība?”
Tiesvedība Tiesā
13.
Rakstveida apsvērumus iesniedza prasītāja, atbildētāja iestāde, Austrijas, Čehijas un Polijas valdības, kā arī Eiropas Komisija.
Juridiskā analīze
14.
Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, pirmkārt, vai Direktīvas 2001/83 77. panta 6. punkts un 79. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka atļauja nodarboties ar zāļu izplatīšanu vairumtirdzniecībā nav jāatsauc, ja atkal tiek izpildīta kāda no šīs direktīvas 80. pantā paredzētajām prasībām, kas sākotnēji vairs netika izpildīta.
15.
Otrkārt, kā arī noliedzošas atbildes gadījumā iesniedzējtiesai ir šaubas par to, kādas citas Savienības tiesību prasības ir jāņem vērā, lai izvērtētu, kurš no abiem sodiem būtu jāpiemēro (
4
).
16.
Ņemot vērā šos jautājumus, vispirms jānorāda, ka saskaņā ar Direktīvas 2001/83 77. panta 1. punktu zāles, kurām ir iepriekš piešķirta tirdzniecības atļauja, vairumtirdzniecībā var izplatīt tikai tad, ja dalībvalsts ir piešķīrusi atļauju veikt šo darbību (
5
).
17.
Šajā ziņā Savienības likumdevējs šīs direktīvas 79. un 80. pantā ir attiecīgi noteicis neizsmeļošu prasību sarakstu, kas atļauju izplatīt vairumtirdzniecībā zāles pieteikuma iesniedzējiem jāizpilda, lai saņemtu šādu atļauju, un neizsmeļošu prasību sarakstu, kas jāizpilda šādas atļaujas turētājiem pēc tās piešķiršanas, turklāt uz šo nosacījumu izpildi attiecas pārbaude atļaujas derīguma termiņa laikā (
6
).
18.
Ja atļaujas nodarboties ar zāļu vairumtirdzniecību turētājs vairs neizpilda minētajā 79. un 80. pantā norādītos nosacījumus, dalībvalstīm saskaņā ar Direktīvas 2011/83 77. panta 6. punktu ir pienākums apturēt vai atsaukt šo atļauju un nekavējoties par to informēt pārējās dalībvalstis un Komisiju.
19.
Direktīvas 77. panta 6. punkts ir daļa no Direktīvas 2001/83 VII sadaļā iekļautajiem cilvēkiem paredzēto zāļu izplatīšanas vairumtirdzniecībā noteikumiem un palīdz sasniegt šajā direktīvā izvirzītos mērķus, it īpaši sabiedrības veselības aizsardzību, šķēršļu samazināšanu zāļu tirdzniecībai Savienībā un visas zāļu izplatīšanas ķēdes kontroli (
7
). Tādējādi tas veido daļu kontroles mehānisma darbības, ko Savienības likumdevējs ir paredzējis visos zāļu aprites posmos – no ražošanas līdz piegādei iedzīvotājiem (
8
).
20.
Tādējādi ir jānorāda, ka Savienības likumdevējs ar Direktīvas 2001/83 77. panta 6. punktu ir veicis tikai minimālu saskaņošanu, vienīgi nosakot pasākumus, ko var veikt, ja nav izpildīti šīs direktīvas 79. un 80. pantā paredzētie nosacījumi. Turklāt jānorāda, ka minētās direktīvas 77. panta 6. punktā ir ne tikai precizēti šie pasākumi, bet arī paredzēts, ka dalībvalsts, kas aptur vai atsauc izsniegto atļauju, par to tūlīt informē pārējās dalībvalstis un Komisiju. Manuprāt, no tā izriet, ka Savienības likumdevējs būtībā ir vēlējies tuvināt tiesisko regulējumu, lai stiprinātu atļauju nodarboties ar zāļu izplatīšanu vairumtirdzniecībā kontroles sistēmas efektivitāti.
21.
Savukārt no Direktīvas 2001/83 77. panta 6. punkta formulējuma nekādi neizriet, ka Savienības likumdevējs būtu vēlējies noteikt kritērijus, kas reglamentē šo pasākumu īstenošanu, un precizēt veidu, kādā šie kritēriji ir jāpiemēro valsts iestādēm.
22.
Manuprāt, no tā izriet, ka, lai gan dalībvalstīm ir pienākums veikt pasākumus, tostarp vismaz atsaukšanas vai darbības apturēšanas pasākumus, kas piemērojami Direktīvas 2001/83 79. un 80. panta neievērošanas gadījumā, šī direktīva ļauj valsts likumdevējam noteikt piemērošanas parametrus katram no šiem pasākumiem. Šādā situācijā valsts iestādēm ir konkrēti jānosaka vispiemērotākais pasākums, pamatojoties uz valsts tiesībās noteiktajiem kritērijiem un ņemot vērā katras lietas faktiskos apstākļus.
23.
Šajā lietā nav šaubu, ka Direktīvas 2001/83 77. panta 6. punkta noteikumi ir transponēti valsts tiesībās ar AMG 66.a pantu. Papildus transponēšanai attiecībā uz apturēšanas un atsaukšanas pasākumu ieviešanu, kā arī citu dalībvalstu informēšanu šajā pantā ir precizēti kritēriji, pēc kuriem izvērtē veicamo pasākumu. Pēdējā minētajā pantā pēc būtības ir paredzēts, ka atļauja zāļu izplatīšanai vairumtirdzniecībā ir jāatsauc, ja nosacījumi vairs netiek pildīti, un ka atsaukšanu var aizstāt ar pilnīgu vai daļēju atļaujas apturēšanu, ja atļaujas turētājs saprātīgā termiņā var novērst atsaukšanas iemeslu.
24.
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu un pamatlietas pušu iesniegtajiem rakstveida apsvērumiem izriet, ka pamatlieta ir par piemērotākā pasākuma noteikšanu un, konkrētāk, par to, ar kādiem nosacījumiem prioritāte ir dodama atļaujas nodarboties ar zāļu izplatīšanu vairumtirdzniecībā atsaukšanai, nevis šīs atļaujas darbības apturēšanas pasākumam. Šajā ziņā iesniedzējtiesa jautā nevis par to, vai AMG 66.a punktā paredzētie atsaukšanas un apturēšanas pasākumi ir samērīgi ar Direktīvas 2001/83 prasībām, bet gan par to, vai ir jāpiemēro šajā pantā paredzētie kritēriji, lai noteiktu šo pasākumu izvēli.
25.
Šajā ziņā jānorāda, ka pretēji tam, ko Komisija apgalvo rakstveida apsvērumos (
9
), Direktīvas 2001/83 118.a panta 1. punktam, saskaņā ar kuru sodiem, kas piemērojami, ja pārkāpti valsts tiesību akti, kuri pieņemti saskaņā ar šo direktīvu, ir jābūt “iedarbīgiem, samērīgiem un atturošiem”, nav nekādas nozīmes, izvērtējot šo sodu īstenošanas samērīgumu. Proti, būtībā šis pants, kas ir vispārīga tiesību norma un ir iekļauts XI sadaļā “Uzraudzība un sankcijas”, ir piemērojams tikai tad, kad tiek noteikts sods, kas dalībvalstīm jāpieņem saskaņā ar minēto direktīvu.
26.
Ņemot to vērā, minētais pants šajā lietā man nešķiet atbilstošs. No vienas puses, Austrijas likumdevējs valsts tiesību aktos ir ieviesis Direktīvas 2001/83 77. panta 6. punktā paredzētos apturēšanas un atsaukšanas pasākumus, un pamatlieta nav saistīta ar šo pasākumu transponēšanu. No otras puses, tā kā minētie pasākumi tika ieviesti valsts tiesībās, pamatojoties uz Savienības likumdevēja veikto tiesību aktu saskaņošanu, man šķiet, ka Direktīvas 2001/83 118.a pantā paredzētie nosacījumi, kas reglamentē sodus, kurus valsts tiesībās var brīvi noteikt, ja tie ir iedarbīgi, samērīgi un atturoši, nav piemērojami šo pašu pasākumu īstenošanai.
27.
Tomēr Tiesa, pamatojoties uz Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 49. panta 3. punktu (
10
), varētu uzskatīt, ka ir jāpārbauda valsts tiesību aktos paredzētā sodu tiesiskā regulējuma samērīgums (
11
). Tomēr papildus nenoliedzamajām grūtībām AMG 66.a pantā paredzētos apturēšanas un atsaukšanas pasākumus klasificēt par “krimināltiesiska rakstura sodiem” (
12
) vēl būtu nepieciešams, lai valsts tiesiskais regulējums ietilptu Hartas piemērošanas jomā.
28.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Hartas piemērošanas joma ir noteikta tās 51. panta 1. punktā, saskaņā ar kuru Hartas noteikumi uz dalībvalstīm attiecas tikai tad, ja tās īsteno Savienības tiesību aktus. Šajā ziņā Savienības tiesību sistēmā garantētās pamattiesības ir piemērojamas visās Savienības tiesībās reglamentētajās situācijās, taču ne ārpus šādām situācijām. Tādējādi, ja vien Savienības tiesību normās attiecīgajā jomā nav reglamentēti nekādi konkrēti aspekti un nav noteikti nekādi specifiski pienākumi dalībvalstīm saistībā ar konkrēto situāciju, valsts tiesiskais regulējums, ko pieņem dalībvalsts attiecībā uz šo aspektu, ir ārpus Hartas piemērošanas jomas, un attiecīgo situāciju nevar vērtēt, ņemot vērā Hartas normas. Šādā gadījumā to izskatīt nav Tiesas kompetencē un attiecīgi norādītās Hartas normas pašas par sevi nevar būt šīs kompetences pamatā (
13
).
29.
Šajā ziņā no iepriekš minētā izriet, ka ar Direktīvas 2001/83 77. panta 6. punkta noteikumiem Savienības likumdevējs nav vēlējies noteikt kritērijus, kas reglamentē zāļu vairumtirgotāju darbības atļaujas apturēšanas un atsaukšanas pasākumu īstenošanu, nedz arī precizēt veidu, kādā šie kritēriji ir jāpiemēro valsts iestādēm.
30.
No tā izriet, ka AMG 66.a punktu, ciktāl tajā ir precizēti kritēriji, kas nosaka izvēli starp atļaujas veikt zāļu vairumtirgotāja darbības atsaukšanas vai apturēšanas pasākumiem, nevar uzskatīt par tādu, ar kuru tiek īstenotas Savienības tiesības, un līdz ar to šis pants neietilpst Hartas piemērošanas jomā.
31.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, uzskatu, ka iesniedzējtiesas jautājumi attiecas tikai uz to valsts tiesību normu interpretāciju, kuras ļauj noteikt, kurš no sodiem – atļaujas zāļu vairumtirgotāja darbības veikšanai apturēšana vai atsaukšana – ir vispiemērotākais. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Tiesai LESD 267. pantā paredzētajā tiesvedībā nav jāinterpretē valsts normatīvie vai administratīvie akti, bet tikai Savienības tiesības (
14
).
32.
Šādos apstākļos ierosinu Tiesai atzīt, ka tās kompetencē nav atbildēt uz trešo Bundesverwaltungsgericht (Federālā administratīvā tiesa) uzdoto prejudiciālo jautājumu.
Secinājumi
33.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai atzīt, ka tās kompetencē nav atbildēt uz trešo Bundesverwaltungsgericht (Federālā administratīvā tiesa, Austrija) uzdoto prejudiciālo jautājumu.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2001. gada 6. novembris) par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm (OV 2001, L 311, 67. lpp.).
(
3
)	OV 2012, L 299, 1. lpp.
(
4
)	Lai novērstu jebkādas neskaidrības, kas varētu ietekmēt uzdotā jautājuma interpretāciju, atgādināšu, ka saskaņā ar Direktīvas 2001/83 VII sadaļu termins “prasības” ir jāizmanto tikai tad, ja ir atsauce uz nosacījumiem, kas jāizpilda pieteikuma iesniedzējam, kurš vēlas saņemt atļauju zāļu izplatīšanai vairumtirdzniecībā saskaņā ar šīs direktīvas 79. pantu, un nosacījumiem, kas ir jāizpilda šīs atļaujas turētājam saskaņā ar minētās direktīvas 80. pantu. Šā iemesla dēļ, lai novērstu sajaukšanas iespēju, man šķiet, ka terminu “prasības” būtu vēlams lietot tikai tad, ja runa ir par minētajos pantos paredzētajiem nosacījumiem.
(
5
)	Saskaņā ar Direktīvas 2001/83 77. panta 3. punktu zāļu ražošanas atļaujas esamība automātiski ietver atļauju veikt zāļu vairumtirdzniecības darbību.
(
6
)	Spriedums, 2012. gada 28. jūnijs, Caronna (C‑7/11, EU:C:2012:396, 46. punkts).
(
7
)	Spriedums, 2012. gada 28. jūnijs, Caronna (C‑7/11, EU:C:2012:396, 48. punkts).
(
8
)	Šajā ziņā skat. Direktīvas 2001/83 35. apsvērumu, saskaņā ar kuru “jākontrolē visa zāļu izplatīšanas ķēde no to ražošanas vai importēšanas Kopienā līdz piegādei iedzīvotājiem”.
(
9
)	Atsaucos uz Komisijas iesniegto rakstveida apsvērumu 36. punktu.
(
10
)	Saskaņā ar šo tekstu “sodu smagums nedrīkst būt nesamērīgs ar noziedzīgā nodarījuma smagumu.”
(
11
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 4. oktobris, Link Logistik N&N (C‑384/17, EU:C:2018:810, 40.–45. punkts un tajos minētā judikatūra).
(
12
)	Šajā ziņā saskaņā ar Tiesas judikatūru 2012. gada 5. jūnija spriedumā Bonda (C‑489/10, EU:C:2012:319, 37. punkts) ir būtiski trīs kritēriji. Pirmais kritērijs ir attiecīgā pārkāpuma juridiskā kvalifikācija valsts tiesībās, otrais ir pats pārkāpuma veids, un trešais – soda smaguma pakāpe, ko attiecīgā persona riskē uzņemties. Ņemot vērā norādes lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, manuprāt, neviens no šiem kritērijiem nav izpildīts. Pirmkārt, vēlos norādīt, ka no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet – atsaukšanas un apturēšanas pasākumi saskaņā ar valsts tiesībām ir kvalificējami kā “administratīvi” pasākumi. Otrkārt, šie pasākumi nav paredzēti, lai sodītu par pienākumu neizpildi, bet gan lai saglabātu iedzīvotājiem paredzēto zāļu izplatīšanas ķēdes integritāti. Treškārt, atsaukšanas pasākums neliedz veikt citas profesionālas darbības tajā pašā kompetences jomā, kā tas ir pierādīts šajā lietā, jo prasītāja var turpināt aptiekas pārvaldīšanas darbību.
(
13
)	Spriedums, 2022. gada 20. oktobris, Curtea de Apel Alba Iulia u.c. (C‑301/21, EU:C:2022:811, 72., 74. un 75. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
(
14
)	Šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2022. gada 18. novembris, mBank (Negodīgu un nelikumīgu noteikumu spēkā neesamība) (C‑138/22, nav publicēts, EU:C:2022:915, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).