62004CJ0096_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑96/04
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
ko Amtsgericht Niebüll
(Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2003. gada 2. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2004. gada 26. februārī, tiesvedībā, ko ierosināja
Standesamt Stadt Niebüll .
TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: P. Janns [ P. Jann ] (referents), tiesneši N. Kolnerika [ N. Colneric ], J. N. Kunja Rodrigess [ J. N. Cunha Rodrigue s], M. Ilešičs [ M. Ilešič ] un E. Levits,
ģenerāladvokāts F. Dž. Džeikobss [ F. G. Jacobs ],
sekretāre L. Hjūleta [ L. Hewlett ], galvenā administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 28. aprīlī,
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
– nepilngadīgā Leonarda Matiasa [ Leonhard Matthias ] vārdā – S. Grunkins [ S. Grunkin ], tēvs,
– Vācijas valdības vārdā – A. Tīmane [ A. Tiemann ] un A. Ditrihs [ A. Dittrich ], pārstāvji,
– Beļģijas valdības vārdā – A. Goldmans [ A. Goldman ], pārstāvis,
– Grieķijas valdības vārdā – E. M. Mamuna [ E.‑M. Mamouna ], S. Vodina [ S. Vodina ] un G. Skjani [ G. Skiani ], pārstāves,
– Spānijas valdības vārdā – E. Brakehaiss Konesa [ E. Braquehais Conesa ], pārstāvis,
– Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [ G. de Bergues ] un A. Bodāra‑Ermāna [ A. Bodard‑Hermant ], pārstāvji,
– Nīderlandes valdības vārdā – H. H. Sevenstere [ H. G. Sevenster ] un K. V. Viselsa [ C. W. Wissels ], pārstāves,
– Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – M. Kondu‑Dirande [ M. Condou‑Durande ] un S. Grīnheida [ S. Grünheid ], pārstāves,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 30. jūnijā,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par EKL 12. un 18. panta interpretāciju.
2. Šis lūgums radās prāvā, ko aizsāka Standesamt Stadt Niebüll
(Nībilas pilsētas civilo aktu reģistrācijas nodaļa, turpmāk tekstā – “ Standesamt ”), lai tiesības noteikt bērna uzvārdu varētu nodot vienam no vecākiem. Šie vecāki vispirms noraidīja to, ka šim bērnam varētu piešķirt kādu citu uzvārdu nekā dot dubultuzvārdu, kas ir viņa abu vecāku uzvārdi, ar kādu minētais bērns jau ir reģistrēts Dānijā, kur viņš ir dzimis.
Atbilstošās valsts tiesību normas
Starptautiskās privāttiesības
3. Vācijas Civilkodeksa ievadlikuma ( Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuch, turpmāk tekstā – “ EGBGB ”) 10. panta 1. punkts nosaka:
“[Jautājumus] par personas uzvārdu regulē tās valsts likums, kuras pilsone ir šī persona.”
Civiltiesības
4. Attiecībā uz bērna, kura vecākiem ir dažādi uzvārdi, uzvārda noteikšanu Vācijas Civilkodeksa ( Bürgerliches Gesetzbuch, turpmāk tekstā – “ BGB ”) 1617. pants paredz:
“(1) Ja vecākiem nav kopīgs laulāto uzvārds un ja viņi bērnu audzina kopīgi, kā bērna uzvārdu tā dzimšanas brīdī viņi, par to paziņojot civilo aktu reģistrācijas nodaļā, nosaka atbilstoši mātes vai tēva uzvārdam. [..]
(2) Ja vecāki mēneša laikā pēc bērna piedzimšanas nenosaka bērna uzvārdu, tad Familiengericht
(Ģimenes tiesa) tiesības uz uzvārda noteikšanu noteic vienam no vecākiem. 1. punktu piemēro mutatis mutandis . Tiesa var noteikt termiņu šo tiesību izpildei. Ja pēc šī termiņa beigām tiesības noteikt uzvārdu nav īstenotas, bērnam tiek dots tā vecāka uzvārds, kam šīs tiesības tika piešķirtas.
(3) Ja bērns nav dzimis valsts teritorijā, tiesa vienam no vecākiem tiesības uz uzvārda noteikšanu saskaņā ar 2. punktu piešķir tikai tad, ja to pieprasa viens no vecākiem vai bērns vai ja ir nepieciešams bērna uzvārdu reģistrēt civilo aktu reģistrā vai Vācijā izdot personu apliecinošu dokumentu.”
5. Likuma par jautājumu atrisināšanu mierīgā ceļā ( Gesetz über die Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeit ) 46.a pants nosaka:
“Pirms lēmuma par tiesību vienam no vecākiem piešķirt bērnam uzvārdu saskaņā ar [ BGB ] 1617. panta 2. punktu, Familiengericht
ir jāuzklausa abi vecāki un jācenšas panākt vienošanās abu starpā. Familiengericht
lēmumam nav motīvu daļas, un tas nav pārsūdzams.”
Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
6. 1998. gada 27. jūnijā Dānijā piedzima laulāto Dorotejas Paulas [ Dorothee Paul ] un Stefana Grunkina [ Stefan Grunkin ], kas ir Vācijas pilsoņi, bērns. Šis bērns, kas arī ir Vācijas pilsonis, lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu pieņemšanas brīdī dzīvoja Dānijā.
7. Saskaņā ar izziņu par uzvārdu (“navnebevis”), ko izdevusi kompetenta Dānijas iestāde, minētajam bērnam saskaņā ar Dānijas tiesībām ir dots uzvārds Grunkins‑Pauls [ Grunkin‑Paul ], kas ir ticis ierakstīts Dānijā izdotā dzimšanas apliecībā.
8. Vācijas civilo aktu reģistrācijas iestādes atteicās atzīt Paulas un Grunkina bērna uzvārdu, kas tika reģistrēts Dānijā, pamatojoties uz to, ka saskaņā ar EGBGB 10. pantu jautājumus par personas uzvārdu regulē tās valsts likums, kuras pilsone ir šī persona, un ka ar Vācijas tiesībām ir aizliegts bērnam piešķirt dubultuzvārdu, kas sastāv no viņa mātes un tēva uzvārda. Paulas un Grunkina celtā prasība tika noraidīta pēdējā tiesas instancē ar Kammergericht Berlin spriedumu. Bundesverfassungsgericht
(Federālā konstitucionālā tiesa) atteicās izskatīt konstitucionālo sūdzību, kas iesniegta šī bērna vārdā.
9. Paulai un Grunkinam, kuri tostarp izšķīrās, nebija dubultuzvārds un viņi atteicās savam bērnam piešķirt uzvārdu saskaņā ar BGB
1617. panta 1. punktu.
10. Amtsgericht Niebüll
kā Familiengericht
izskatīja Standesamt celto prasību attiecībā uz tiesību nodošanu vienam no vecākiem noteikt bērnam uzvārdu saskaņā ar BGB
1617. panta 2. un 3. punktu. Uzskatot, ka attiecībā uz pieņēmumu par to, ka Kopienu tiesībās paredzēts, ka Vācijas tiesiskajā kārtībā tiek atzīts Dānijā likumīgi noteikts uzvārds, tiesvedība vairs neattiektos uz šo tiesu, Amtsgericht Niebüll
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:
“Vai EKL 12. pantā minētā nediskriminācijas principa un EKL 18. pantā garantētās Savienības pilsoņa pārvietošanās brīvības kontekstā EGBGB 10. pantā paredzētā kolīzijas norma var būt spēkā esoša tiktāl, ciktāl tajā tiesības uz personas uzvārdu tiek saistītas tikai ar pilsonību?”
Par Tiesas kompetenci
11. Saskaņā ar EKL 234. panta pirmo daļu Tiesas kompetencē ir sniegt prejudiciālus nolēmumus par EK līguma un Eiropas Kopienas iestāžu tiesību aktu interpretāciju. Šī panta otrajā daļā ir piebilsts, ka, “ja šādu jautājumu ierosina kādas dalībvalsts tiesā, šī tiesa, ja tā uzskata, ka ir vajadzīgs Tiesas lēmums par šo jautājumu, lai šī tiesa varētu pieņemt spriedumu, var lūgt, lai Tiesa sniedz nolēmumu par šo jautājumu”. Minētā panta trešajā daļā ir noteikts, ka, “ja šādu jautājumu ierosina par lietu, ko izskata dalībvalsts tiesa, kuras lēmumus saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem nevar pārsūdzēt, tad šai tiesai jāgriežas Tiesā”.
12. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai noteiktu, vai iestāde, kas iesniedz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ir uzskatāma par tiesu EKL 234. panta izpratnē – kas ir vienīgi Kopienu tiesību jautājums, Tiesa ņem vērā vairāku faktoru kopumu, kā, piemēram, vai iestāde ir izveidota ar likumu, vai tā ir pastāvīga, vai tās pieņemtie nolēmumi ir saistoši, vai process tajā notiek inter partes, vai tā piemēro tiesību normas, kā arī vai tā ir neatkarīga (skat. it īpaši 1997. gada 17. septembra spriedumu lietā C‑54/96 Dorsch Consult, Recueil, I‑4961. lpp., 23. punkts un minētā judikatūra; 2000. gada 21. marta spriedumu apvienotajās lietās no C‑110/98 līdz C‑147/98 Gabalfrisa u.c., Recueil, I‑1577. lpp., 33. punkts, 2001. gada 14. jūnija spriedumu lietā C‑178/99 Salzmann, Recueil, I‑4421. lpp., 13. punkts, un 2002. gada 15. janvāra spriedumu lietā C‑182/00 Lutz
u.c., Recueil, I‑547. lpp., 12. punkts).
13. Lai gan saskaņā ar EKL 234. pantu iespēja vērsties Tiesā ir pakļauta noteikumam, vai tiesvedībā, saistībā ar kuru, iesniedzējtiesa uzdod prejudiciālu jautājumu, ir ievērots pušu sacīkstes princips (skat. 1994. gada 17. maija spriedumu lietā C‑18/93 Corsica Ferries, Recueil, I‑1783. lpp., 12. punkts), no šī panta tomēr izriet, ka valsts tiesām ir tiesības Tiesā vērsties tikai tad, ja tās izskata prāvu un ja tām ir jāpieņem lēmums tādas procedūras ietvaros, kuras rezultātā tiek pieņemts tiesas nolēmums (skat. 1980. gada 18. jūnija rīkojumu lietā 138/80 Borker, Recueil, 1975. lpp., 4. punkts, un 1986. gada 5. marta rīkojumu lietā 318/85 Greis Unterweger, Recueil, 955. lpp., 4. punkts; 1995. gada 19. oktobra spriedumu lietā C‑111/94 Job Centre, Recueil, I‑3361. lpp., 9. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Salzmann, 14. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Lutz  u.c., 13. punkts, un 2005. gada 30. jūnija spriedumu lietā C‑165/03 Längst, Krājums, I‑5637. lpp., 25. punkts).
14. Tādējādi, lai gan iesniedzējiestāde rīkojas kā administratīva iestāde un vienlaikus nelemj par strīdu, tad to – pat ja tā atbilst šī sprieduma 12. punktā minētajām prasībām – tomēr nevar uzskatīt par tādu, kas īsteno tiesas funkcijas (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Job Centre, 11. punkts; spriedumu lietā Salzmann, 15. punkts, un spriedumu lietā Lutz  u.c., 14. punkts).
15. Šajā sakarā ir jākonstatē, ka gadījumos, kad vecāki, kuriem nav kopīgs laulāto uzvārds, bet kuri bērnu audzina kopīgi, šī bērna uzvārdu dzimšanas brīdī nav izvēlējušies vai nu tēva, vai mātes uzvārdu (to paziņojot civilo aktu reģistrācijas nodaļā), Vācijas tiesībās ir paredzēts, ka Familiengericht
kompetencē ietilpst minētā bērna uzvārda noteikšanas tiesības piešķirt vienam no vecākiem.
16. No tā izriet, ka Familiengericht
ir aicināta pieņemt lēmumu, pat ja civilo aktu reģistrācijas nodaļa pirms tam šajā sakarā nav pieņēmusi vai nav varējusi pieņemt lēmumu. Tādējādi pamata lietā no lietas materiāliem izriet, ka Standesamt ir tikai jāvēršas Amtsgericht Niebüll .
17. Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka Amtsgericht Niebüll rīkojas kā administratīva iestāde un vienlaikus tai netiek prasīts izšķirt strīdu.
18. Protams, pastāvēja strīds starp attiecīgajiem vecākiem, no vienas puses, un iestādi, no otras puses, attiecībā uz iespēju Vācijā reģistrēt dubultuzvārdu Grunkin‑Paul . Tomēr šis strīds tika atrisināts pēdējā tiesu instancē Kammergericht Berlin
un nebija prāvas priekšmets Amtsgericht Niebüll .
19. Turklāt pamata lietā nebija strīda starp minētajiem vecākiem, jo viņiem ir kopīga nostāja attiecībā uz uzvārdu, ko viņi vēlas dot savam bērnam, proti, dubultuzvārdu, kas attiecīgi ir viņu abu uzvārdu apvienojums.
20. No visa iepriekš minētā izriet, ka minētajā lietā Amtsgericht Niebüll
nevar uzskatīt par tiesas funkciju īstenojošu iestādi. Tādējādi Tiesas kompetencē nav atbildēt uz jautājumu, kuru Amtsgericht Niebüll ir uzdevusi savā 2003. gada 2. jūnija lēmumā .
Par tiesāšanās izdevumiem
21. Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata Amtsgericht Niebüll, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
Eiropas Kopienu Tiesas kompetencē nav atbildēt uz jautājumu, kuru Amtsgericht Niebüll ir uzdevusi savā 2003. gada 2. jūnija lēmumā .