62024CJ0742
TIESAS SPRIEDUMS (desmitā palāta)
2026. gada 15. janvārī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Robežkontrole, patvērums un imigrācija – Patvēruma politika – Direktīva 2013/33/ES – 15. panta 1. punkts – Piekļuve darba tirgum kā starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējam – Pieteikuma par piekļuvi darba tirgum noraidīšana – Noraidīšanas iemesls – Starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanas novēlošanās, kas daļēji notikusi pieteikuma iesniedzēja vainas dēļ
Lietā C‑742/24 [Havvitt] (
i
)
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Supreme Court (Augstākā tiesa, Īrija) iesniegusi ar 2024. gada 23. oktobra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 24. oktobrī, tiesvedībā
International Protection Appeals Tribunal,
Minister for Justice,
Ireland,
Attorney General
pret
LK,
TIESA (desmitā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs J. Pasers [J. Passer] (referents), tiesneši D. Gracijs [D. Gratsias] un B. Smulderss [B. Smulders],
ģenerāladvokāts: Ž. Rišārs Delatūrs [J. Richard de la Tour],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Īrijas, Minister for Justice un Attorney General vārdā – M. Browne, Chief State Solicitor, C. Aherne, A. Burke un A. Joyce, pārstāvji, kuriem palīdz N. J. Travers, SC, un P. Leonard, BL,
–
LK vārdā – C. Power, SC, un H. Burgess, BL, un G. Daly, solicitor,
–
Eiropas Komisijas vārdā – A. Azéma un M. Debieuvre, pārstāves,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/33/ES (2013. gada 26. jūnijs), ar ko nosaka standartus starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanai (OV 2013, L 180, 96. lpp.), 15. panta 1. punkta interpretāciju.
2
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp LK, starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju, no vienas puses, un International Protection Appeals Tribunal (Starptautiskās aizsardzības lietu apelācijas tiesa, Īrija), Minister for Justice (tieslietu ministrs, Īrija), Ireland (Īrija) un Attorney General (ģenerālprokurors, Īrija), no otras puses, par lēmuma, ar kuru noraidīts viņa pieteikums par piekļuvi darba tirgum, tiesiskumu, pamatojoties uz to, ka LK ir vainojams par novēlotu pirmās instances lēmumu par viņa starptautiskās aizsardzības pieteikumu (turpmāk tekstā – “pirmās instances lēmums”).
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 2013/32/ES
3
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/32/ES (2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai (OV 2013, L 180, 60. lpp.) 6. panta “Piekļuve procedūrai” 4. punktā paredzēts:
“[..] starptautiskās aizsardzības pieteikumu uzskata par iesniegtu, ja attiecīgās dalībvalsts kompetentās iestādes ir saņēmušas pieteikuma iesniedzēja iesniegtu veidlapu vai – ja to paredz valsts tiesību akti – oficiālu ziņojumu.”
Direktīva 2013/33
4
Direktīvas 2013/33 3. panta “Darbības joma” 1. punktā paredzēts:
“Šī direktīva attiecas uz visiem trešo valstu valstspiederīgajiem un bezvalstniekiem, kas gatavo starptautiskās aizsardzības pieteikumu dalībvalsts teritorijā [..].”
5
Šīs direktīvas 15. panta “Nodarbinātība” 1. punktā noteikts:
“Dalībvalstis nodrošina, ka pieteikuma iesniedzējiem tiek ļauts iesaistīties darba tirgū ne vēlāk kā deviņus mēnešus pēc dienas, kad ticis iesniegts starptautiskās aizsardzības pieteikums, ja kompetentā iestāde nav pieņēmusi pirmās instances lēmumu un šī novēlošanās nav notikusi pieteikuma iesniedzēja vainas dēļ.”
Īrijas tiesības
6
Ar European Communities
(Reception Conditions)
Regulations 2018 (2018. gada Eiropas Kopienu (uzņemšanas nosacījumu) noteikumi, S.I. Nr. 230/2018; turpmāk tekstā – “2018. gada noteikumi”) Īrijas tiesību sistēmā no 2018. gada 30. jūnija tika transponēti Direktīvas 2013/33 noteikumi.
7
Šo noteikumu 11. panta 3. un 4. punktā, ar kuriem tiek īstenots Direktīvas 2013/33 15. panta 1. punkts, noteikts:
“3.   Pieteikuma iesniedzējs var iesniegt pieteikumu piekļuvei darba tirgum:
[..]
b)
ne agrāk kā astoņus mēnešus pēc viņa [starptautiskās aizsardzības] pieteikuma iesniegšanas.
4.   Kolīdz Minister [for Justice and Equality] [(tieslietu un vienlīdzības ministrs, Īrija)] ir saņēmis atbilstoši 3. punktam iesniegtu pieteikumu, viņš pieteikuma iesniedzējam var piešķirt atļauju [piekļūt daba tirgum], ja:
a)
ievērojot 6. punktu, ir pagājuši deviņi mēneši kopš pieteikuma iesniegšanas dienas un līdz šim datumam par pieteikuma iesniedzēja iesniegto [starptautiskās aizsardzības] pieteikumu nav pieņemts nekāds lēmums pirmajā instancē, un
b)
par iepriekš a) apakšpunktā minēto situāciju nevar pilnībā vai daļēji vainot pieteikuma iesniedzēju.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
8
2019. gada 2. septembrī Gruzijas valstspiederīgais LK lūdza starptautisko aizsardzību Īrijā, apgalvojot, ka tad, ja viņš atgrieztos savā izcelsmes valstī, viņam draudētu reāls risks ciest būtisku kaitējumu.
9
International Protection Office (Starptautiskās aizsardzības birojs, Īrija; turpmāk tekstā – “IPO”) 2019. gada 16. septembrī plānoja interviju ar LK, tomēr viņu par to neinformējot. Viņš sazinājās ar savu sociālo darbinieku, kurš noorganizēja interviju ar IPO2019. gada 12. decembrī. Šajā intervijā LK saņēma gruzīnu valodā iztulkotu starptautiskās aizsardzības pieprasījuma anketu (turpmāk tekstā – “IPO 2 anketa”), kas bija jānosūta atpakaļ līdz 2020. gada 6. janvārim.
10
Lai atvieglotu atbildētājam IPO 2 anketas iesniegšanas procesu, IPO kopumā piešķīra četrus termiņa pagarinājumus – līdz 2020. gada 24. augustam. Pirmais termiņa pagarinājums tika piešķirts 2020. gada 7. janvārī līdz 2020. gada 5. februārim, kad LK vēl nebija advokāta, kas viņam palīdzētu. Otro termiņu pagarinājumu kopumu lūdza norīkotais advokāts norādījumu sniegšanai, un tie tika piešķirti 2020. gada 5. un 20. februārī. Tā kā LK nerunā angļu valodā, bija nepieciešami tulkošanas uz gruzīnu valodu pakalpojumi, lai viņš ar advokāta palīdzību varētu aizpildīt IPO 2 anketu. Trešais termiņa pagarinājuma pieprasījums, kas sākotnēji tika noraidīts, 2020. gada 16. martā tika piešķirts līdz 2020. gada 1. maijam, ņemot vērā Covid‑19 pandēmijas izcelšanos un grūtības, kas saistītas ar tulkošanas pakalpojumu organizēšanu klātienē. Šis termiņa pagarinājums tika piešķirts visiem starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem. Pēdējais, ceturtais, termiņa pagarinājums tika pieprasīts 2020. gada 17. jūlijā, un tas tika piešķirts līdz 2020. gada 24. augustam. LK 2020. gada 5. augustā kopā ar savu advokātu, klātesot arī tulkam, piedalījās sapulcē, un aizpildīta IPO 2 anketa tika iesniegta 2020. gada 25. augustā.
11
Līdztekus 2020. gada 20. jūnijā LK lūdza Labour Market Access Unit (Darba tirgus piekļuves vienība, Īrija; turpmāk tekstā – “LMAU”) atļauju piekļūt darba tirgum saskaņā ar 2018. gada noteikumu 11. panta 3. punktu.
12
LMAU šo pieteikumu 2020. gada 28. augustā noraidīja, norādot, ka novēlotā pirmās instances lēmuma pieņemšanā esot vainojams LK. LMAU arī minēja, ka LK neesot nosūtījis IPO 2 anketu.
13
2020. gada 11. septembrī LK lūdza pārskatīt šo noraidījumu. 2020. gada 2. decembrī atbildīgā tieslietu ministrijas iestāde noraidījumu apstiprināja, norādot, ka par novēlotu pirmās instances lēmuma pieņemšanu var vainot LK, jo viņš neieradās uz sākotnējo interviju 2019. gada 16. septembrī un neiesūtīja IPO 2 anketu saprātīgā termiņā.
14
LK par šo noraidījumu cēla prasību International Protection Appeals Tribunal (Starptautiskās aizsardzības lietu apelācijas tiesa, Īrija), taču tā tika noraidīta ar 2021. gada 3. marta spriedumu.
15
Pēc tam viņš par šo spriedumu cēla prasību High Court (Augstā tiesa, Īrija). Ar 2022. gada 9. jūnija spriedumu šī tiesa nosprieda, ka International Protection Appeals Tribunal (Starptautiskās aizsardzības lietu apelācijas tiesa) secinājumam, ka LK var vainot par kavēšanos pirmās instances lēmuma pieņemšanā vai ka viņš nav sadarbojies pieteikuma izskatīšanā, nav loģikas un saskaņotības, un atcēla šo spriedumu.
16
Par šo spriedumu tika iesniegta apelācijas sūdzība Supreme Court (Augstākā tiesa, Īrija), kas ir iesniedzējtiesa.
17
Šī tiesa uzskata, ka LK nevar vainot par kavēšanos attiecībā uz laikposmu no 2019. gada 2. septembra, kas ir datums, kurā viņš lūdza starptautisko aizsardzību, līdz brīdim, kad beidzas saprātīgs termiņš pēc 2020. gada 28. janvāra, kas ir datums, kurā Legal Aid Board (Juridiskās palīdzības komisija, Īrija) viņam norīkoja advokātu, lai palīdzētu sagatavot atbildi uz IPO 2 anketu.
18
Tomēr tā norāda, ka 2020. gada 4. martā – lai gan 2020. gada 5. un 20. februārī LK no jauna tika piešķirti termiņa pagarinājumi atbildei uz šo anketu – tā joprojām nebija aizpildīta. Iesniedzējtiesa min, ka 2020. gada 16. martā visiem starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem tika piešķirts jauns termiņa pagarinājums tikai Covid‑19 pandēmijas un turpmāko ierobežojumu dēļ, kas ļāva LK izmantot papildu termiņu līdz 2020. gada 1. maijam. Šajā datumā viņš joprojām nebija iesniedzis IPO 2 anketu un tikai 2020. gada 17. jūlijā lūdza jaunu termiņa pagarinājumu.
19
Šī tiesa uzskata – tam, ka IPO piekrita piešķirt noteiktu skaitu termiņa pagarinājumu, nav nozīmes, jo, tā kā LK nebija sniedzis nepieciešamo informāciju pienācīgi aizpildītā IPO 2 anketā, starptautiskās aizsardzības pieteikumu nevarēja izskatīt.
20
Tā uzskata – pat ņemot vērā Covid‑19 pandēmiju, LK kavēšanās IPO 2 anketas iesniegšanā joprojām nav pietiekami paskaidrota.
21
Attiecībā uz LK 2020. gada 20. jūnijā iesniegto pieteikumu par atļauju piekļūt darba tirgum iesniedzējtiesa uzsver, ka šajā datumā LK nebija sniedzis IPO informāciju, kas nepieciešama viņa starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanai. Šajā ziņā tā uzskata, ka tad, ja IPO 2 anketa būtu iesniegta laikus, nav iemeslu, kādēļ LK starptautiskās aizsardzības pieteikumu nebūtu bijis iespējams izskatīt Direktīvas 2013/33 15. panta 1. punktā minētajā deviņu mēnešu termiņā, kurš sākās 2019. gada 2. septembrī.
22
Šī tiesa uzskata, ka varētu apgalvot – LK ir pilnībā vainojams par viņa starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanas aizkavēšanos, ņemot vērā, ka, tā kā viņš nesadarbojās ar IPO, viņa pieteikumu nevarēja izskatīt. Tomēr tā uzskata, ka daļu no kavēšanās kopš 2019. gada 2. septembra tomēr nevar attiecināt uz LK.
23
Šādos apstākļos minētā tiesa šaubās par to, kādā veidā jāattiecina dažādie elementi, kas ir pamatā novēlotai LK starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanai. Šajā ziņā tā atzīmē, ka Direktīvā 2013/33 nav nekādu norāžu par to, kādu rīcību var uzskatīt par novēlošanu, kurā vainojama persona, kas lūdz starptautisko aizsardzību.
24
Tā arī vēlas noskaidrot, vai un kādā mērā frāzes “daļēji vainot” iekļaušana 2018. gada noteikumos nozīmē, ka Īrija nav pareizi transponējusi Direktīvu 2013/33 valsts tiesību sistēmā, ņemot vērā rīcības brīvību, kāda ir dalībvalstīm, īstenojot šo direktīvu.
25
Šādos apstākļos Supreme Court (Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
2021. gada 14. janvāra spriedumā International Protection Appeals Tribunal u.c. (C‑322/19 un C‑385/19, EU:C:2021:11) Tiesa ir minējusi, ka Direktīvā [2013/33] nav nekādu norāžu par to, kādu rīcību var uzskatīt par novēlošanu, kurā vainojama persona, kas lūdz starptautisko aizsardzību, minētās direktīvas 15. panta 1. punkta izpratnē. Vai, apsverot, kādu rīcību var uzskatīt par novēlošanos, kurā vainojama persona, kas lūdz starptautisko aizsardzību, ir piemēroti ņemt vērā to, ka tāds pieteikuma iesniedzējs kā [LK] nav sniedzis nekādu informāciju (nav atbildējis uz anketas jautājumiem) ilgāk par minētās direktīvas 15. pantā paredzēto deviņu mēnešu periodu?
2)
Vai jēdziens “novēlošanās” Direktīvas [2013/33] 15. panta 1. punkta izpratnē ietver tikai tādu novēlošanos, kurā pilnīgi un vienīgi vainojama persona, kas lūdz starptautisko aizsardzību, vai arī tas ietver jebkādu būtisku novēlošanos, kurā vainojams pieteikuma iesniedzējs vai kuru var uzskatīt par pieteikuma iesniedzēja “nesadarbošanos”?
3)
Ja persona, kas lūdz starptautisko aizsardzību, ir būtiski un neizskaidrojami kavējusies un arī valsts ir kavējusies, kā arī papildus tam novēlošanās notikusi ārēju faktoru dēļ, piemēram, saistībā ar Covid‑19, vai Direktīvas [2013/33] izpratnē kopējā “novēlošanās” var daļēji būt “notikusi pieteikuma iesniedzēja dēļ” vai arī pieteikuma izskatīšanas kavēšanā ir jābūt vainojamam tikai pieteikuma iesniedzējam?
4)
Vai vārdkopas “daļēji vainot” iekļaušana [2018. gada noteikumu] 11. panta 4. punkta b) apakšpunktā nozīmē, ka Īrija nav pareizi transponējusi Direktīvu [2013/33], – ņemot vērā to, ka dalībvalstīm ir piešķirta rīcības brīvība noteikt, kādā veidā īstenot direktīvu, un to, ka šīs vārdkopas iekļaušana, šķiet, nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtina Savienības tiesību sistēmā piešķirto tiesību īstenošanu?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
26
Ar četriem jautājumiem iesniedzējtiesa jautā Tiesai, kā interpretēt jēdzienu “novēlošanās nav notikusi pieteikuma iesniedzēja vainas dēļ” Direktīvas 2013/33 15. panta izpratnē.
Par pirmo līdz trešo jautājumu
27
Ar pirmajiem trim jautājumiem, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā Tiesai, vai Direktīvas 2013/33 15. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka, pirmkārt, novēlošanās, kurā vainojams pieteikuma iesniedzējs šīs tiesību normas izpratnē, ir apstāklis, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējs laikposmā, kas pārsniedz minētajā tiesību normā paredzēto deviņu mēnešu termiņu, nav sniedzis nekādu informāciju, kas kompetentajām iestādēm ļautu izskatīt viņa starptautiskās aizsardzības pieteikumu, un, otrkārt, vai šī novēlošanās, kurā vainojams pieteikuma iesniedzējs, attiecas vienīgi uz novēlošanos vai tās daļu, kurā vainojams vienīgi pieteikuma iesniedzējs, vai arī uz novēlošanos, kurai ir dažādi cēloņi, proti, tās pamatā ir gan pieteikuma iesniedzēja, gan dalībvalsts rīcība un/vai ārēji faktori.
28
Jāatgādina Tiesas judikatūras atziņa, ka vienīgi valsts tiesa, kas izskata strīdu un uzņemas atbildību par tajā pieņemamo nolēmumu, var, ņemot vērā lietas apstākļus, izvērtēt gan to, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir vajadzīgs, lai tā varētu taisīt spriedumu, gan to, cik nozīmīgi lietas izspriešanai ir Tiesai uzdotie jautājumi. Līdz ar to, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību normas interpretāciju, Tiesai principā tie ir jāizskata (spriedums, 2021. gada 6. oktobris, Sumal, C‑882/19, EU:C:2021:800, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).
29
Šajā ziņā, tā kā Direktīvas 2013/33 15. panta 1. punktā paredzētais deviņu mēnešu termiņš sākas starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniegšanas brīdī, šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu noteikti ir balstīts uz pieņēmumu, ka LK starptautiskās aizsardzības pieteikums Direktīvas 2013/32 6. panta 4. punkta izpratnē tika iesniegts 2019. gada 2. septembrī. Tiesai pirmais līdz trešais prejudiciālais jautājums ir jāizvērtē, pamatojoties uz šo faktu premisu, kuras precizitāte jāpārbauda iesniedzējtiesai.
30
Saskaņā ar Direktīvas 2013/33 15. panta 1. punktu, ja deviņu mēnešu laikā pēc starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniegšanas kompetentā iestāde nav pieņēmusi lēmumu pirmajā instancē, pieteikuma iesniedzējam ir jābūt iespējai tūlīt, un ja vien novēlošanās pieteikuma izskatīšanās nav viņa paša vainas dēļ, saņemt atļauju piekļūt uzņēmējas dalībvalsts darba tirgum. Kā izriet no šīs direktīvas 23. apsvēruma, pieteikuma iesniedzēju piekļuves darba tirgum mērķis ir sekmēt pieteikuma iesniedzēju pašpietiekamību un ierobežot būtiskas atšķirības starp dalībvalstīm.
31
Lai interpretētu šo tiesību normu, jāatgādina: Tiesa jau ir nospriedusi, ka ir svarīgi ņemt vērā kopējās procesuālās normas starptautiskās aizsardzības piešķiršanai, kas ieviestas ar Direktīvu 2013/32, un ka no šīs direktīvas 31. panta 3. punkta izriet – pieteikuma iesniedzējs ir vainojams par kavēšanos viņa starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanā, ja viņš nepilda šīs direktīvas 13. pantā paredzētos pienākumus. Pēdējā minētajā pantā ir paredzēts, ka pieteikuma iesniedzējam ir pienākums sadarboties ar kompetentajām iestādēm, lai tās varētu noskaidrot viņa identitāti un citus elementus, kas minēti Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/95/ES (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu un par piešķirtās aizsardzības saturu (OV 2011, L 337, 9. lpp.) 4. panta 2. punktā, proti, viņa vecumu, izcelsmi [pagātni], tostarp attiecīgo radinieku datus, viņa valstspiederību(‑as) un iepriekšējās dzīvesvietas valsti(‑is) un vietu(‑as), iepriekšējus patvēruma pieteikumus, ceļojumu maršrutus, ceļošanas dokumentus un iemeslus, kādēļ tiek iesniegts starptautiskās aizsardzības pieteikums. Tiesa arī ir precizējusi: pieteikuma iesniedzēja sadarbības pienākums nozīmē, ka tam ir, cik vien iespējams, jāsniedz pieprasītie apliecinošie dokumenti un vajadzības gadījumā – pieprasītie paskaidrojumi un informācija (spriedums, 2021. gada 14. janvāris, The International Protection Appeals Tribunal u.c., C‑322/19 un C‑385/19, EU:C:2021:11, 76. un 77. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
32
Turklāt Tiesa ir nospriedusi, ka Direktīvas 2013/32 13. pants arī ļauj dalībvalstīm paredzēt pieteikuma iesniedzējam citus pienākumus, kas nepieciešami viņa pieteikuma izskatīšanai, tostarp uzlikt viņam par pienākumu sazināties ar kompetentajām iestādēm vai ierasties tur noteiktā laikā un vietā un informēt iestādes par savu dzīvesvietu, vai arī pārmeklēt pieteikuma iesniedzēju, viņu fotografēt un ierakstīt viņa mutvārdu liecības (spriedums, 2021. gada 14. janvāris, The International Protection Appeals Tribunal u.c., C‑322/19 un C‑385/19, EU:C:2021:11, 78. punkts).
33
Tātad pieteikuma iesniedzēju var vainot par kavēšanos starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanā, ja viņš nav sadarbojies ar kompetentajām valsts iestādēm (spriedums, 2021. gada 14. janvāris, The International Protection Appeals Tribunal u.c., C‑322/19 un C‑385/19, EU:C:2021:11, 79. punkts).
34
Tādējādi tas, ka pieteikuma iesniedzējs laikposmā, kas pārsniedz deviņus mēnešus no šī pieteikuma iesniegšanas brīža, nav sniedzis nekādu informāciju, kas ļautu kompetentajām iestādēm izskatīt viņa starptautiskās aizsardzības pieteikumu, ir uzskatāms par pilnīgu nesadarbošanos, kas pamato to, ka pieteikuma iesniedzējs minētā laikposma beigās nevar iegūt piekļuvi darba tirgum saskaņā ar Direktīvas 2013/33 15. panta 1. punktu. Šīs pilnīgās nesadarbošanās dēļ minētajā tiesību normā paredzētais maksimālais deviņu mēnešu termiņš nevarēja sākties.
35
Tomēr atšķirībā no pilnīgas nesadarbošanās Direktīvas 2013/33 15. panta 1. punktā paredzētajā maksimālajā deviņu mēnešu termiņā pieteikuma iesniedzēja nesadarbošanās kādā no šī termiņa posmiem nevar radīt šādas sekas.
36
Proti, šādā situācijā novēlotas pieteikuma izskatīšanas sekām ir jābūt vienīgi šī paša deviņu mēnešu termiņa pagarinājumam par tik ilgu laiku, uz kādu pieteikuma iesniedzēja nesadarbošanās ir izraisījusi šo kavēšanos – lai varētu noteikt datumu, no kura pieteikuma iesniedzējam ir tiesības saņemt atļauju piekļūt darba tirgum, ja nav pieņemts lēmums pirmajā instancē. Savukārt laika posmus šajā termiņā, kuros minētā kavēšanās bijusi saistīta tikai ar citiem iemesliem, nevis pieteikuma iesniedzēja rīcību, nevar ņemt vērā attiecīgā termiņa pagarinājumā.
37
Tomēr šajā gadījumā iesniedzējtiesa šaubās, vai par novēlošanos starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja vainas dēļ var uzskatīt tādu novēlošanos, kuras cēloņi ir jaukti, proti, ka tā ir radusies gan pieteikuma iesniedzēja, gan uzņēmējas dalībvalsts vainas vai ārēju faktoru, piemēram, pandēmijas, dēļ.
38
Šajā ziņā no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka pamatlietas fakti ietver šādas situācijas, it īpaši laikposmā pēc 2020. gada 28. janvāra, kad Juridiskās palīdzības komisija norīkoja advokātu, kas palīdzētu LK sagatavot atbildi uz IPO 2 veidlapu, un pirms šī datuma – iesniedzējtiesas ieskatā – laika zaudējumā katrā ziņā nevar vainot LK.
39
Turklāt attiecībā uz laikposmu pēc 2020. gada 28. janvāra iesniedzējtiesa norāda, ka, lai gan nevar būt runas par LK vainu saistībā ar saprātīgu laikposmu, kas nepieciešams, lai viņš varētu aizpildīt IPO 2 anketu, tomēr 2020. gada 4. martā šī anketa joprojām nebija nosūtīta IPO, lai gan 2020. gada 5. un 20. februārī LK tika piešķirti papildu termiņi. Šī tiesa norāda, ka 2020. gada 16. martā visiem starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem tika piešķirts jauns termiņa pagarinājums tikai Covid‑19 pandēmijas un turpmāko ierobežojumu dēļ, kas ļāva LK izmantot papildu termiņu līdz 2020. gada 1. maijam. Tomēr tā norāda, ka šajā datumā minētā anketa joprojām nebija nosūtīta IPO un ka tikai 2020. gada 17. jūlijā, proti, divarpus mēnešus vēlāk, tika lūgts jauns pagarinājums un tas tika piešķirts līdz 2020. gada 24. augustam. Pēc tam 2020. gada 5. augustā LK piedalījās sanāksmē ar savu advokātu un tulku un 2020. gada 25. augustā iesniedza aizpildītu IPO 2 anketu.
40
Šajā ziņā jānorāda, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja vainojamība saistībā ar novēlošanos nozīmē, ka, ņemot vērā visus atbilstošos lietas apstākļus, ir jāpierāda, ka pastāv cēloņsakarība starp viņa rīcību un konstatēto novēlošanos, un līdz ar to viņu var atzīt par atbildīgu tikai par tādu novēlošanos, kuras pamatā ir viņa rīcība. No tā izriet, ka tādas novēlošanās gadījumā, attiecībā uz kuru ir konstatēts, ka tās cēloņi ir jaukti, ir svarīgi noteikt to šīs novēlošanās daļu, kurā ir vainojams minētais pieteikuma iesniedzējs.
41
Ja to nav iespējams izdarīt, uzņēmējas dalībvalsts kompetentajai iestādei ir jāņem vērā nevis viss laika posms, kas ir izskaidrojams ar jauktiem iemesliem, bet gan daļa no šī laika posma, kas atbilst daļai, kurā ir vainojams starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējs, lai par šo daļu pagarinātu Direktīvas 2013/33 15. panta 1. punktā paredzēto deviņu mēnešu termiņu, pēc kura pieteikuma iesniedzējam ir tiesības piekļūt darba tirgum un dalībvalsts nebūtu izpildījusi savus pienākumus, ja tā atteiktu viņam atļauju šajā nolūkā.
42
Šāda interpretācija ļauj nodrošināt līdzsvaru, no vienas puses, starp pieteikuma iesniedzēja tiesībām piekļūt darba tirgum, ja nav pirmās instances lēmuma Direktīvas 2013/33 15. panta 1. punktā paredzētajā deviņu mēnešu termiņā, un, no otras puses, uzņēmējas dalībvalsts interesēm, kurai nevar pārmest šīs piekļuves nepiešķiršanu pēc šī termiņa beigām, ja pieteikuma iesniedzējs ir daļēji atbildīgs par pirmās instances lēmuma nepieņemšanu minētajā termiņā.
43
Šādos apstākļos uz pirmo līdz trešo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2013/33 15. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka novēlošanās, par kuru var vainot starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju šīs tiesību normas izpratnē, ir ne tikai novēlošanās vai tās daļa, kurā vainojams tikai pieteikuma iesniedzējs, bet arī, ja kāds šīs novēlošanās posms ir izskaidrojams ar jauktiem iemesliem, proti, tā pamatā ir gan pieteikuma iesniedzēja, gan uzņemošās dalībvalsts rīcība un/vai ārēji faktori, piemēram, pandēmija, tad arī par daļu no šī novēlošanās posma, ņemot vērā visus lietas apstākļus, ir atbildīgs pieteikuma iesniedzējs.
Par ceturto jautājumu
44
Ar ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2013/33 15. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru valsts iestāde, kuras kompetencē ir piešķirt atļaujas piekļūt darba tirgum šajā dalībvalstī, var atteikt šādu atļauju starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējam, par kura pieteikumu, kas iesniegts vismaz pirms deviņiem mēnešiem šajā pašā dalībvalstī, vēl nav ticis pieņemts lēmums pirmajā instancē tādu iemeslu dēļ, par kuriem “daļēji” var būt vainojams pieteikuma iesniedzējs.
45
No atbildes uz pirmo līdz trešo jautājumu izriet, ka tad, ja pirmās instances lēmuma pieņemšana ir aizkavējusies, Direktīvas 2013/33 15. panta 1. punktā šai dalībvalstij ir atļauts noteikt, vai pastāv cēloņsakarība starp starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja rīcību un šo novēlošanos, tostarp tad, ja par šo novēlošanos pieteikuma iesniedzējs ir vainojams tikai daļēji, lai šajā tiesību normā paredzēto deviņu mēnešu termiņa, pēc kura minētajai dalībvalstij ir jāpiešķir pieteikuma iesniedzējam piekļuve darba tirgum, izbeigšanos atliktu uz laika posmu, par kuru šī cēloņsakarība ir konstatēta, vai – ja novēlošanās pamatā ir jaukti iemesli – šī laika posma daļu, kas atbilst atbildības daļai, kuras pamatā ir pieteikuma iesniedzēja vaina.
46
Līdz ar to uz ceturto jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2013/33 15. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru valsts iestāde, kuras kompetencē ir piešķirt atļaujas piekļūt darba tirgum, var atteikt šādu atļauju starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējam, par kura pieteikumu, kas šajā dalībvalstī iesniegts vismaz pirms deviņiem mēnešiem, vēl nav pieņems lēmums pirmajā instancē tādu iemeslu dēļ, par kuriem “daļēji” var vainot pieteikuma iesniedzēju, ciktāl, lai pamatotu šo atteikumu, drīkst atsaukties tikai uz laika posmu, par kuru ir konstatēta cēloņsakarība starp pieteikuma iesniedzēja rīcību un šo novēlošanos, vai attiecībā uz laika posmu, kurš ir pārsniegts jauktu iemeslu dēļ, – šī laika posma daļu, kas atbilst atbildības daļai, kuras pamatā ir pieteikuma iesniedzēja vaina.
Par tiesāšanās izdevumiem
47
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) nospriež:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/33/ES (2013. gada 26. jūnijs), ar ko nosaka standartus starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanai, 15. panta 1. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
novēlošanās, par kuru var vainot starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju šīs tiesību normas izpratnē, ir ne tikai novēlošanās vai tās daļa, kurā vainojams tikai pieteikuma iesniedzējs, bet arī, ja kāds šīs novēlošanās posms ir izskaidrojams ar jauktiem iemesliem, proti, tā pamatā ir gan pieteikuma iesniedzēja, gan uzņemošās dalībvalsts rīcība un/vai ārēji faktori, piemēram, pandēmija, tad arī par daļu no šī novēlošanās posma, ņemot vērā visus lietas apstākļus, ir atbildīgs pieteikuma iesniedzējs.
2)
Direktīvas 2013/33 15. panta 1. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
tam nav pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru valsts iestāde, kuras kompetencē ir piešķirt atļaujas piekļūt darba tirgum, var atteikt šādu atļauju starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējam, par kura pieteikumu, kas šajā dalībvalstī iesniegts vismaz pirms deviņiem mēnešiem, vēl nav pieņemts lēmums pirmajā instancē tādu iemeslu dēļ, par kuriem “daļēji” var vainot pieteikuma iesniedzēju, ciktāl, lai pamatotu šo atteikumu, drīkst atsaukties tikai uz laika posmu, par kuru ir konstatēta cēloņsakarība starp pieteikuma iesniedzēja rīcību un šo novēlošanos, vai attiecībā uz laika posmu, kurš ir pārsniegts jauktu iemeslu dēļ, – šī laika posma daļu, kas atbilst atbildības daļai, kuras pamatā ir pieteikuma iesniedzēja vaina.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.