62021CC0613
ĢENERĀLADVOKĀTES LAILAS MEDINAS
SECINĀJUMI,
sniegti 2022. gada 22. septembrī (
1
)
Lieta C‑613/21 P
Eiropas Parlaments
pret
Fernando Carbajo Ferrero
Apelācijas sūdzība – Civildienests – Ierēdņi – Procedūra iecelšanai direktora amatā – Paziņojums par brīvu amata vietu – Kandidāta pieteikuma noraidīšana un cita kandidāta iecelšana amatā – Darbā pieņemšanas procedūras pārkāpums – Acīmredzama kļūda vērtējumā – Pārskatāmība – Vienlīdzīga attieksme – Pieteikuma noraidīšana – Prasība par tiesību akta atcelšanu un zaudējumu atlīdzību
I. Ievads
1.
Augsta līmeņa ierēdņu pieņemšanu darbā reglamentē Eiropas Savienības Civildienesta noteikumi (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) (
2
) un attiecīgā gadījumā iestādes konkrētie iekšējie akti. Kopumā darbā pieņemšanas procedūru mērķis ir ļaut administrācijai izdarīt apzinātu izvēli, kurš kandidāts ir vispiemērotākais attiecīgajam amatam, un nodrošināt darbā pieņemšanas procesa pārskatāmību un vienlīdzīgu attieksmi pret visiem kandidātiem. Šī apelācijas sūdzība, ar kuru Eiropas Parlaments apstrīd Vispārējās tiesas 2021. gada 14. jūlija spriedumu Carbajo Ferrero/Parlaments (T‑670/19, nav publicēts, EU:T:2021:435; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), attiecas uz konkrētiem aspektiem Savienības institūciju augsta līmeņa ierēdņu darbā pieņemšanas procedūrā un it īpaši šādā procedūrā piemēroto kritēriju savstarpējo saistību kandidātu nopelnu salīdzinošajā analīzē. Tas ir svarīgs jautājums, jo tas nosaka administrācijas rīcības brīvību atlases procedūrā.
II. Tiesvedības konteksts
2.
Šīs tiesvedības konteksts ir izklāstīts pārsūdzētā sprieduma 1.–18. punktā, un šā sprieduma vajadzībām turpinājumā ir sniegts tā kopsavilkums.
3.
F. Carbajo Ferrero ir ierēdnis, kurš darbu Eiropas Parlamentā sāka 1986. gada 21. aprīlī. Parlamentā viņš pildīja dažādus pienākumus preses, informācijas, kultūras un plašsaziņas līdzekļu jomā.
4.
Lai aizpildītu direktora amatu Komunikācijas ģenerāldirektorāta Plašsaziņas līdzekļu direktorātā (turpmāk tekstā – “Plašsaziņas līdzekļu direktorāta direktors”), Parlaments 2018. gada 27. februārī publicēja paziņojumu par brīvu amata vietu saskaņā ar Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punkta a) apakšpunktu (turpmāk tekstā – “paziņojums par brīvu amata vietu”). Termiņš pieteikumu iesniegšanai bija 2018. gada 23. marts. F. Carbajo Ferrero atsaucās uz šo paziņojumu par brīvu amata vietu 2018. gada 22. martā.
5.
Parlaments uz publicēto paziņojumu par brīvu amata vietu saņēma trīs pieteikumus. Tomēr, lai nodrošinātu plašāku kandidātu izvēli Plašsaziņas līdzekļu direktorāta direktora amatam, Parlaments 2018. gada 27. martā publicēja paziņojumu par pārcelšanu amatā saskaņā ar Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punkta b) apakšpunktu (turpmāk tekstā – “paziņojums par pārcelšanu amatā”). Turklāt 2018. gada 13. aprīlī Parlaments Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī publicēja paziņojumu par vakanci saskaņā ar Civildienesta noteikumu 29. panta 2. punktu (OV 2018, C 132 A, 1. lpp.) (turpmāk tekstā – “paziņojums par vakanci”).
6.
Paziņojumā par vakanci norādītais pieteikumu iesniegšanas termiņš bija 2018. gada 27. aprīlis. Kopumā pieteicās 16 kandidāti, no kuriem trīs atsaucās uz paziņojumu par brīvu amata vietu, viens – uz paziņojumu par pārcelšanu amatā un divpadsmit – uz paziņojumu par vakanci. Viens no šiem kandidātiem – A, atsaucoties uz paziņojumu par vakanci, iesniedza pieteikumu 2018. gada 26. aprīlī.
7.
Kopš 2018. gada jūnija, kad Plašsaziņas līdzekļu direktorāta direktors vēl nebija iecelts, lai nodrošinātu dienesta nepārtrauktību Plašsaziņas līdzekļu direktorātā, pagaidu pienākumi saistībā ar šo amatu tika uzticēti F. Carbajo Ferrero.
8.
Saistībā ar Plašsaziņas līdzekļu direktorāta direktora iecelšanu saskaņā ar Parlamenta Prezidija (turpmāk tekstā – “Prezidijs”) 2000. gada 16. maija lēmumu, kurā noteikti augsta līmeņa ierēdņu iecelšanas procedūras dažādi posmi un kurš grozīts ar Prezidija 2008. gada 18. februāra lēmumu (turpmāk tekstā – “lēmums, ar kuru nosaka procedūras posmus”), izveidota Padomdevēja komiteja augsta līmeņa ierēdņu iecelšanai amatā (turpmāk tekstā – “Padomdevēja komiteja”).
9.
Padomdevēja komiteja 2018. gada 4. oktobra sanāksmē noteica kritērijus kandidātu nopelnu salīdzinošai analīzei (turpmāk tekstā – “salīdzinošās vērtēšanas kritēriji”). Pamatojoties uz šiem kritērijiem, Padomdevēja komiteja sagatavoja kandidātu sarakstu un sniedza ieteikumu Prezidijam, kuri kandidāti būtu jāaicina uz interviju. Prezidijs vienbalsīgi apstiprināja šo ieteikumu. F. Carbajo Ferrero, kas bija atsaucies uz paziņojumu par brīvu amata vietu, kandidāts A, kas bija atsaucies uz paziņojumu par vakanci, un kandidāts B – vienīgais kandidāts, kas bija atsaucies uz paziņojumu par pārcelšanu, bija starp kandidātiem, kuri tika uzaicināti uz interviju.
10.
Pirms tikšanās ar kandidātiem Padomdevēja komiteja interviju pamatam noteica septiņus tematus vai tēmas, lai analizētu pieteikumus un pēc intervijām sarindotu kandidātus.
11.
Intervijas notika 2018. gada 19. novembrī.
12.
Pamatojoties uz intervijām ar atlasītajiem kandidātiem, Padomdevēja komiteja iesniedza Prezidijam argumentētu ziņojumu lēmuma pieņemšanai. Šajā ziņojumā kandidāti bija sarindoti pēc nopelniem, un tam bija pievienots ieteikums par kandidātiem, kas ir viskvalificētākie, lai ieņemtu Plašsaziņas līdzekļu direktorāta direktora amatu. Prezidijs apsprieda šo ziņojumu sanāksmē, kas notika 2018. gada 10. decembrī. Šīs sanāksmes protokolā norādīts, ka Padomdevēja komiteja bija piedāvājusi trīs kandidātus vakantajam amatam pēc prioritātes, saskaņā ar kuru kandidāts A ierindojās pirmajā vietā, F. Carbajo Ferrero – otrajā vietā, savukārt kandidāts B – trešajā vietā. Prezidijs kā iecēlējinstitūcija nolēma ievērot Padomdevējas komitejas ieteikumu un attiecīgajā amatā iecēla kandidātu A.
13.
2018. gada 11. decembrī Komunikācijas direktorāta ģenerāldirektors informēja darbiniekus, ka darbā pieņemšanas procedūra ir pabeigta, un pateicās F. Carbajo Ferrero par pagaidu pienākumu izpildi, kurus viņš šajā direktorātā bija uzņēmies no 2018. gada jūnija.
14.
2018. gada 12. decembra e-pasta vēstulē ģenerālsekretārs paziņoja F. Carbajo Ferrero par lēmumu noraidīt viņa pieteikumu un iecelt kandidātu A Plašsaziņas līdzekļu direktorāta direktora amatā (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
15.
2019. gada 8. martā prasītājs pirmajā instancē iesniedza sūdzību par apstrīdēto lēmumu saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu. Sūdzība tika noraidīta.
III. Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
16.
2019. gada 1. oktobrīF. Carbajo Ferrero cēla prasību Vispārējā tiesā, pamatojoties uz LESD 270. pantu, ar kuru viņš lūdza, pirmkārt, atcelt apstrīdēto lēmumu un, otrkārt, atlīdzināt kaitējumu, kas, kā viņš apgalvo, viņam nodarīts.
17.
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa atcēla apstrīdēto lēmumu un piesprieda Parlamentam samaksāt prasītājam kompensāciju par mantisko kaitējumu 40000 EUR apmērā.
18.
Savas prasības pamatošanai F. Carbajo Ferrero izvirzīja piecus pamatus. Savā iebildumu rakstā Parlaments lūdza Vispārējo tiesu prasību noraidīt kā daļēji nepieņemamu un daļēji nepamatotu vai – pakārtoti – noraidīt prasību kā nepamatotu.
19.
Pārsūdzētā sprieduma 43. punktā Vispārējā tiesa sākumā noraidīja Parlamenta iebildumu par F. Carbajo Ferrero izvirzītā otrā pamata pieņemamību. Pēc tam tā pārsūdzētā sprieduma 74. punktā noraidīja F. Carbajo Ferrero izvirzītā otrā pamata pirmo daļu, kas attiecas uz lēmuma, ar kuru nosaka procedūras posmus, un paziņojuma par vakanci 6. panta apgalvoto prettiesiskumu. Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 106. punktā arī noraidīja pirmo F. Carbajo Ferrero izvirzīto pamatu par apgalvojumu, ka nav izpildīts pienākums norādīt pamatojumu.
20.
Pēc tam Vispārējā tiesa izskatīja F. Carbajo Ferrero izvirzītā otrā pamata otro daļu, kurā apgalvots, ka atlases procedūra ir pretrunā Civildienesta noteikumu 27. pantam un tiesiskās noteiktības, pārskatāmības, labas pārvaldības un vienlīdzīgas attieksmes principiem.
21.
Pirmkārt, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 111. punktā atgādināja, ka vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošana ierēdņu atlases procedūrā prasa, lai salīdzinošās vērtēšanas kritērijus noteiktu pirms attiecīgās darbā pieņemšanas procedūras (
3
).
22.
Otrkārt, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 112. punktā atzina, ka kandidātu nopelnu salīdzinošās analīzes kritēriji atlases procedūras gaitā nedrīkst mainīties, lai novērstu risku, ka šie kritēriji tiek pielāgoti atbilstoši saņemtajiem pieteikumiem.
23.
Treškārt, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 113. punktā atzina, ka salīdzinošās vērtēšanas kritēriji ir jāpaziņo iecēlējinstitūcijai, lai tā būtu informēta par veidu, kādā šie nopelni tika novērtēti gan kandidātu atlases, gan intervijas posmā.
24.
Ceturtkārt, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 114. punktā atzina, ka pat gadījumā, ja administrācijai ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz atlases procedūras organizēšanu, Eiropas Savienības tiesām ir jānodrošina, ka administrācija pret visiem kandidātiem ir piemērojusi vienlīdzīgu attieksmi (
4
).
25.
Papildus šiem konstatējumiem Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 117. punktā atzina, ka, novērtējot kandidātu atbildes uz jautājumiem, ko Padomdevēja komiteja uzdeva intervijā, pamatojoties uz septiņu tematu vai tēmu sarakstu, atlases procedūras pirmajā posmā nav ņemti vērā trīs salīdzinošās vērtēšanas kritēriji, kuri noteikti, pamatojoties uz paziņojumiem par brīvu amata vietu, pārcelšanu amatā un vakanci.
26.
Pēc tam Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 118. punktā atzina, ka pat gadījumā, ja kandidātiem ir iespējams uzdot jautājumus, šiem jautājumiem nevajadzētu kļūt par jauniem salīdzinošās vērtēšanas kritērijiem.
27.
Turklāt Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 123. punktā konstatēja, ka Prezidijs kā iecēlējinstitūcija nebija informēts par faktu, ka salīdzinošās vērtēšanas kritēriji ir aizstāti ar septiņiem intervijās izmantotajiem tematiem vai tēmām.
28.
Ņemot vērā šos apsvērumus, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 125. punktā apstiprināja F. Carbajo Ferrero prasības pamatošanai izvirzītā otrā pamata otro daļu un konstatēja, ka apstrīdētais lēmums ir pieņemts pēc atlases procedūras, kurā pieļauti pārkāpumi.
29.
Pēc tam Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 145. punktā apstiprināja F. Carbajo Ferrero izvirzītā trešā pamata otro daļu un līdz ar to apmierināja šo pamatu kopumā, ciktāl tajā ir apgalvots, ka apstrīdētajā lēmumā pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā. Vispārējā tiesa uzskata, ka iecēlējinstitūcija amatā iecēla kandidātu A, nesaņemot pienācīgu informāciju par F. Carbajo Ferrero profesionālo pieredzi.
30.
Ņemot vērā šos apsvērumus, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 146. punktā nolēma apstrīdēto lēmumu atcelt, nepārbaudot pārējos prasītāja izvirzītos pamatus.
31.
Visbeidzot – Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 173. un 174. punktā daļēji apmierināja F. Carbajo Ferrero prasību par zaudējumu atlīdzību, ciktāl tā attiecās uz mantisko kaitējumu, kas nodarīts ar apstrīdēto lēmumu, un piesprieda Parlamentam samaksāt viņam naudas summu 40000 EUR apmērā.
IV. Lietas dalībnieku prasījumi Tiesā
32.
Apelācijas sūdzībā Parlaments lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu, nodot lietu atpakaļ iztiesāšanai Vispārējai tiesai un atlikt lēmuma pieņemšanu par tiesāšanās izdevumiem.
33.
Pakārtoti Parlaments lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu, noraidīt F. Carbajo Ferrero prasību un piespriest viņam atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.
34.
Atbildētāja lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest Parlamentam atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.
V. Apelācijas sūdzības fokusēta izskatīšana
35.
Savu prasījumu pamatošanai Parlaments izvirza divus apelācijas pamatus. Pirmais pamats attiecas uz apgalvotām tiesību kļūdām un faktu sagrozīšanu saistībā ar pārkāpumu konstatēšanu atlases procedūrā. Otrā pamata mērķis ir pierādīt, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu un sagrozījusi faktus un pierādījumus attiecībā uz konstatējumu, ka apstrīdētajā lēmumā ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā. Pakārtoti Parlaments norāda, ka Vispārējā tiesa nav norādījusi pamatojumu un ir pārkāpusi samērīguma principu, nepārbaudot apstrīdētā lēmuma atcelšanas sekas.
36.
Saskaņā ar Tiesas lūgumu šajos secinājumos tiks analizēts tikai pirmais apelācijas pamats un pakārtotais apelācijas pamats.
A.
Pirmais apelācijas pamats: tiesību kļūdas un faktu sagrozīšana saistībā ar atlases procedūras pārkāpuma konstatēšanu
37.
Pirmais apelācijas pamats ir sadalīts četrās daļās. Analizēšu tās kopā, jo tās ir savstarpēji saistīti.
38.
Pirmā apelācijas pamata pirmajā daļā Parlaments apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, interpretējot lēmumu, ar kuru nosaka procedūras posmus, un ka izvirzītie pamati ir pretrunīgi. Pirmkārt, Parlaments apgalvo, ka salīdzinošās vērtēšanas kritēriji izmantoti tikai atlases procedūras pirmajā posmā. Attiecīgajā atlases procedūrā Padomdevēja komiteja noteica trīs salīdzinošus vērtēšanas kritērijus (
5
) un pēc tam septiņus tematus apspriešanai intervijās (
6
). Tas apgalvo, ka Vispārējā tiesa tādējādi pārsūdzētā sprieduma 118. un 119. punktā ir nepareizi pārmetusi Padomdevējai komitejai, ka tā intervijas posmā ir mainījusi salīdzinošās vērtēšanas kritērijus. Otrkārt, Parlaments norāda, ka lēmums, ar ko nosaka procedūras posmus, neprasa, lai Padomdevēja komiteja sniegtu Prezidijam informāciju procedūras otrajā posmā. Tādējādi Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 120.–124. punktā kritizējot Padomdevēju komiteju, ka tā neinformēja Prezidiju par salīdzinošās vērtēšanas kritēriju izmaiņām intervijas posmā. Treškārt, attiecībā uz šo tiesību kļūdu Parlaments norāda, ka pārsūdzētā sprieduma pamatojums ir pretrunīgs.
39.
Pirmā apelācijas pamata otrajā daļā Parlaments apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, interpretējot un piemērojot vienlīdzīgas attieksmes principu. Pirmkārt, tas apstrīd nozīmi, kas piešķirama spriedumam Booss un Fischer/Komisija (
7
), uz kuru Vispārējā tiesa balstījusies, lai pārsūdzētā sprieduma 111. un 112. punktā konstatētu, ka atlases procedūras laikā salīdzinošās vērtēšanas kritēriji nedrīkst mainīties. Parlaments turklāt norāda, ka vispārējs aizliegums grozīt salīdzinošās vērtēšanas kritērijus atlases procedūras laikā nav saderīgs ar Civildienesta noteikumu III pielikuma 5. panta pirmo un trešo teikumu. Otrkārt, Parlaments norāda, ka Vispārējā tiesa nav pārbaudījusi, vai intervijas laikā apspriestie temati bija saistīti ar nosacījumiem, kas izklāstīti paziņojumā par vakanci, un vai dažiem kandidātiem tika dotas priekšrocības salīdzinājumā ar citiem.
40.
Pirmā apelācijas pamata trešajā daļā Parlaments apstrīd Vispārējās tiesas veikto pārskatāmības principa interpretāciju un piemērošanu. Tas apstrīd Vispārējās tiesas konstatējumu pārsūdzētā sprieduma 120.–124. punktā, ka Padomdevēja komiteja nav informējusi Prezidiju par salīdzinošās vērtēšanas kritēriju izmaiņām intervijas posmā. Turklāt Parlaments apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir lēmusi ultra petita, jo prasītājs apgalvoja, ka ir pārkāpts pārskatāmības princips attiecībā uz kandidātiem, nevis Prezidiju.
41.
Pirmā apelācijas pamata ceturtajā daļā Parlaments apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi faktus. Tas apstrīd pārsūdzētā sprieduma 119. punktā izdarīto secinājumu, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa nolēma, ka klasifikācija pēc nopelniem nevar balstīties “tikai” uz kandidātu atbildēm uz septiņiem tematiem vai tēmām, kas apspriestas intervijā. Tas apgalvo – pat ja salīdzinošās vērtēšanas kritēriji procedūras otrajā posmā nav izmantoti, Tiesai iesniegtajā informācijā nekas neliecina, ka šie kritēriji nebūtu ņemti vērā, sarindojot kandidātus pēc nopelniem.
42.
Atbildē attiecībā uz Vispārējās tiesas interpretāciju lēmumam, ar kuru nosaka procedūras posmus, F. Carbajo Ferrero apgalvo, ka, neskatoties uz faktu, ka administrācijai ir plaša rīcības brīvība, organizējot atlases procedūru, tai ir jāievēro vienlīdzīgas attieksmes princips pret visiem kandidātiem. Viņš apgalvo, ka lēmums, ar ko nosaka procedūras posmus, neļauj izmantot dažādus salīdzinošās vērtēšanas kritērijus atkarībā no procedūras stadijas. Attiecībā uz pārskatāmības principu viņš norāda, ka šī lēmuma 4. panta c) apakšpunktā ir noteikts, ka Padomdevējai komitejai ir jāiesniedz Prezidijam salīdzinošās vērtēšanas kritēriji. Tādējādi Parlaments maldīgi apgalvojot, ka šis lēmums neparedz pienākumu informēt iecēlējinstitūciju, ja procedūras gaitā šie kritēriji tiek mainīti.
43.
Attiecībā uz vienlīdzīgas attieksmes principa interpretāciju F. Carbajo Ferrero uzskata, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 111. punktā pareizi pamatojās uz spriedumu lietā Booss un Fischer/Komisija (
8
). Turpretim spriedumiem lietā Mavridis/Parlaments (
9
) un Verros/Parlaments (
10
), uz kuriem apelācijas sūdzībā atsaucas Parlaments, viņa ieskatā nav nozīmes. Viņš arī norāda, ka Vispārējās tiesas interpretācija nav pretrunā Civildienesta noteikumu III pielikumam. Visbeidzot – F. Carbajo Ferrero apgalvo, ka Parlaments Vispārējā tiesā nav izvirzījis jautājumu, vai intervijas posmā noteiktie jaunie salīdzinošās vērtēšanas kritēriji varētu dot priekšroku dažiem kandidātiem.
44.
Attiecībā uz pārskatāmības principa interpretāciju F. Carbajo Ferrero atgādina, ka savā prasībā Vispārējā tiesā viņš ir izvirzījis pamatu par iespējamu labas pārvaldības principa pārkāpumu. Tādēļ Vispārējā tiesa neesot lēmusi ultra petita.
45.
Attiecībā uz iebildumu par faktu sagrozīšanu F. Carbajo Ferrero apgalvo, ka tas nav pamatots. Šajā ziņā viņš norāda, ka no 2018. gada 10. decembra sanāksmes protokola izriet, ka Padomdevēja komiteja attiecīgajā amatā ierosināja iecelt trīs kandidātus “prioritārā secībā”, nevis “saistībā ar prasmju un kompetenču atbilstību ieņemamajam amatam”.
46.
Strīda starp lietas dalībniekiem būtība ir par to, vai Vispārējā tiesa ir pareizi interpretējusi lēmumu, ar kuru nosaka procedūras posmus, kad tā pārsūdzētā sprieduma 112. punktā ir konstatējusi, ka atlases procedūras gaitā nedrīkst mainīt salīdzinošās vērtēšanas kritērijus. Šī jautājuma analīzes sākumpunktu diktē lēmuma, kurā noteikti augsta līmeņa ierēdņu iecelšanas procedūras dažādi posmi (
11
), 4. un 5. panta formulējums. Pirmais solis paredz, ka Padomdevēja komiteja, pamatojoties uz paziņojumu par brīvu amata vietu (
12
), izstrādā salīdzinošās vērtēšanas kritērijus. Otrajā posmā Padomdevēja komiteja veic kandidātu nopelnu salīdzinošo analīzi un izveido to kandidātu sarakstu, kurus – pēc tās ieskatiem – būtu jāaicina uz interviju. Trešais posms ir Padomdevējas komitejas izveidotā saraksta, kā arī Padomdevējas komitejas noteikto salīdzinošās vērtēšanas kritēriju paziņošana Prezidijam kā iecēlējinstitūcijai. Ceturtajā posmā Prezidijs izveido uz interviju uzaicināmo kandidātu sarakstu. Piektais solis paredz, ka Padomdevēja komiteja veic šīs intervijas un sagatavo ziņojumu. Sestais solis ir ģenerālsekretāra paziņojums par ziņojumu Parlamenta priekšsēdētājam un Prezidijam, pievienojot ieteikumu. Septītajā un pēdējā procedūras posmā Prezidijs pieņem lēmumu par kandidātu, kas jāieceļ amatā saskaņā ar priekšsēdētāja priekšlikumu.
47.
Parlaments norāda, ka no šī lēmuma teksta izriet, ka augsta līmeņa ierēdņu atlases procedūra galvenokārt sastāv no diviem posmiem. Pirmais no tiem ir kandidātu nopelnu salīdzinošā analīze un to kandidātu saraksta apstiprināšana, kurus Prezidijs aicina uz interviju. Otrais ir šajā sarakstā iekļauto kandidātu intervēšana. Parlaments apgalvo, ka salīdzinošās vērtēšanas kritēriji tiek izmantoti tikai procedūras pirmajā posmā, turpretim otrajā posmā nekas neliecina par tādu pašu kritēriju izmantošanu vai, citiem vārdiem sakot, nekas neaizliedz izmantot jaunus intervijas kritērijus. Tādējādi Vispārējā tiesa esot kļūdaini secinājusi, ka atlases procedūrā ir pieļauts pārkāpums.
48.
Šajā nozīmē vēlos norādīt, ka lēmums, ar kuru nosaka procedūras posmus, ietver darbību secību, kas aprakstīta šo secinājumu 46. punktā. Šis lēmums nesadala darbības īpašos vai atsevišķos posmos. Gluži pretēji – visi posmi ir savstarpēji saistīti un kopā tie veido vienu vienotu atlases procesu, kas ir formulēts paziņojumā par brīvu amata vietu (vai atkarībā no konkrētā gadījuma – paziņojumā par vakanci). Šo darbību galīgais mērķis ir tāds pats kā jebkurai darbā pieņemšanas procedūrai. Konkrētāk – Civildienesta noteikumu 27. panta 1. punktā ir noteikts, ka darbinieku pieņemšana darbā ir virzīta uz to, lai iestāde saņemtu pakalpojumus, ko sniedz visspējīgākie, visefektīvākie un visgodprātīgākie ierēdņi, kuri iecelti amatā, ņemot vērā pēc iespējas plašāku ģeogrāfisko teritoriju, un izraudzīti no Savienības dalībvalstu pilsoņiem (
13
).
49.
Rūpīga procedūras posmu pārbaude parāda, ka pirmais posms ir visas procedūras pīlārs un beidzas ar vispiemērotākā kandidāta iecelšanu attiecīgajā amatā. Pirmajā posmā Padomdevēja komiteja izstrādā salīdzinošās vērtēšanas kritērijus, pamatojoties uz paziņojumu par brīvu amata vietu (vai atkarībā no konkrētā gadījuma – paziņojumu par vakanci). Paziņojums par brīvu amata vietu un salīdzinošie vērtēšanas kritēriji ir nepieciešami elementi, lai Prezidijs varētu izveidot uz interviju uzaicināmo kandidātu sarakstu. Intervija notiek tikai pēc tam, kad Prezidijs ir apstiprinājis kandidātu sarakstu, pamatojoties uz iepriekšminētajiem kritērijiem. Nepārprotami pastāv saikne starp kandidātu atlasi un attiecīgajām intervijām ar tiem. Ja šie soļi ir saistīti, tad ir jāsaista arī katrā posmā piemērotie vērtēšanas kritēriji. Tādējādi, manuprāt, Parlaments mākslīgi sadala dažādus atlases procedūras posmus.
50.
Pretēji Parlamenta apgalvotajam, izpratne par atlases procedūru kā vienotu veselumu nepadara kandidātu intervēšanu bezjēdzīgu un arī nelaupa administrācijai atlases procedūras organizēšanas metodi. Administrācijai ir plaša rīcības brīvība izvēlēties metodes, ko tā izmanto dažādos atlases procedūras posmos, lai novērtētu kandidātu nopelnus. Vēl jo vairāk tas attiecas uz augsta līmeņa amatiem. Nav strīda par to, ka Padomdevēja komiteja var uzdot visus jautājumus, ko tā uzskata par nepieciešamiem, intervējot kandidātus. Šos jautājumus var arī strukturēt ap dažādiem tematiem vai tēmām. Iecēlējinstitūcijai nevar pārmest, ka tā ir lūgusi kandidātiem uz šādiem augsta līmeņa amatiem, piemēram, izklāstīt savu izpratni par attiecīgo amatu (
14
) vai redzējumu par direktorātu.
51.
Tomēr jāatgādina, no vienas puses – Tiesa ir konsekventi spriedusi, ka, lai gan iecēlējinstitūcijai ir plaša rīcības brīvība kandidātu nopelnu salīdzināšanā, it īpaši attiecībā uz aizpildāmo amatu, tai šī rīcības brīvība ir jāizmanto saskaņā ar pašas noteiktajiem ierobežojumiem, kas ietverti paziņojumā par brīvu amata vietu (
15
). Turklāt administrācijas plašā rīcības brīvība ir jāizmanto, pilnībā ņemot vērā visus attiecīgos piemērojamos noteikumus, tostarp visus tās pieņemtos iekšējos procesuālos noteikumus (
16
). Izskatāmajā lietā atbilstošais akts ir lēmums, ar kuru nosaka procedūras posmus.
52.
No otras puses, visiem intervijā izmantotajiem tematiem vai tēmām ir jāizriet no salīdzinošās vērtēšanas kritērijiem. Citiem vārdiem sakot, šādi temati vai tēmas nemaina sākotnējos kritērijus, bet gan palīdz Padomdevējai komitejai intervijas laikā izvērtēt kandidātu piemērotību katram kritērijam. Tādējādi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 118. punktā ir pareizi norādījusi, ka intervijā uzdotie jautājumi nedrīkst kļūt par “jauniem kritērijiem” kandidātu nopelnu salīdzinošajam novērtējumam, kas noteikti atlases procedūras laikā pēc to kandidātu saraksta izveides, kuri tiks aicināti uz interviju.
53.
Vispārējā tiesa pamatoti šajā ziņā meklēja padomu spriedumā lietā Booss un Fischer/Komisija (
17
), kas savukārt balstās uz spriedumiem lietās Culin/Komisija (
18
) un Grassi/Padome (
19
). Pamatojoties uz šo judikatūru, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 111. un 112. punktā nolēma, ka vienlīdzīgas attieksmes pret kandidātiem princips paredz, ka salīdzinošās vērtēšanas kritēriji ir jānosaka pirms darbā pieņemšanas procedūras sākuma un šos kritērijus atlases procedūras laikā nedrīkst pielāgot vai mainīt.
54.
Parlaments apstrīd šīs judikatūras nozīmīgumu, norādot, ka tā attiecās uz paziņojumu par brīvu amata vietu, kas publicēts saskaņā ar Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punkta a) apakšpunktu, savukārt izskatāmajā lietā Prezidijs nolēma paplašināt adresātu loku un publicēja paziņojumu par vakanci, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 29. panta 2. punktu. Parlaments apgalvo, ka šajā tiesību normā ir paredzēta īpaša procedūra, kuras ietvaros iecēlējinstitūcija var procedūras gaitā piemērot kritērijus, kas nebija norādīti paziņojumā par brīvu amata vietu. Šajā nozīmē tā pamatojas uz spriedumiem lietā Mavridis/Parlaments (
20
) un Verros/Parlaments (
21
).
55.
Manuprāt, pēdējie divi spriedumi nepamato Parlamenta secinājumu, ka procedūras gaitā ir iespējams mainīt salīdzinošās vērtēšanas kritērijus. No šīs judikatūras izriet, ka Civildienesta noteikumu 29. panta 2. punktā paredzētajā īpašajā procedūrā iecēlējinstitūcijai nav jāpiemēro Civildienesta noteikumu III pielikuma noteikumi par paziņojumiem par konkursu. Tāpēc tā var procedūras gaitā piemērot kritērijus, kas nav skaidri noteikti paziņojumā par brīvu amata vietu. Tas attiecas arī uz atlases komiteju, kurai iecēlējinstitūcija ir deleģējusi savas atlases veikšanas pilnvaras.
56.
Tomēr izskatāmajā lietā Vispārējā tiesa nav pārmetusi Padomdevējai komitejai, ka tā ir izmantojusi savas pilnvaras noteikt salīdzinošās novērtēšanas kritērijus (
22
). Vispārējā tiesa arī nav kritizējusi to tematu vai tēmu noteikšanu, pēc kurām Padomdevējai komitejai bija jāvadās intervijas laikā. Tā kā Parlaments nolēma piemērot lēmumu, ar kuru nosaka procedūras posmus, Padomdevējas komitejas pienākums bija tikai noteikt kritērijus, pamatojoties uz paziņojuma par vakanci formulējumu. Turklāt visu tematu vai tēmu, kas paredzētas izmantošanai intervijās, “leģitimitātei” būtu jābalstās uz šiem kritērijiem un – visbeidzot – uz paziņojumu par vakanci. Saistībā ar attiecīgo atlases procedūru, ko reglamentē Civildienesta noteikumu 29. panta 2. punkts un iekšējie kārtības noteikumi, paziņojums par vakanci veido visas atlases procedūras ārējās robežas, un kritēriji ir šo ārējo robežu konkrēta izpausme. Tāpēc intervijas temati un tēmas nevar pilnībā atšķirties no salīdzinošās vērtēšanas kritērijiem, kādi noteikti darbā pieņemšanas procedūras sākumā. Tie ir šo kritēriju izvērsums vai konkretizācija. Padomdevējai komitejai ir jānosaka vajadzīgā saikne starp kritērijiem un intervijā izmantotajiem tematiem.
57.
Tāpēc uzskatu, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 119. punktā ir pareizi nospriedusi, ka kandidātu sarindošanu pēc nopelniem nevar balstīt tikai uz atbildēm, kuras sniegtas par septiņiem intervijā apspriestajiem tematiem vai tēmām, jo šāda pieeja neatbilstu prasībai, ka salīdzinošās vērtēšanas kritēriji atlases procedūras gaitā nedrīkst mainīties.
58.
Attiecībā uz Parlamenta apgalvojumu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 120.–24. punktā konstatējot, ka atlases procedūrā ir pieļauts pārkāpums, jo Padomdevēja komiteja neinformēja Prezidiju par izmaiņām atlases kritērijos, vēlos norādīt, ka šis arguments ir balstīts uz nepareizu pieņēmumu. Kā parādīts iepriekš, pieņēmums, ka atlases procedūras laikā salīdzinošās vērtēšanas kritērijus var mainīt, ir nepareizs. Padomdevēja komiteja var izvirzīt jautājumus, kuri izriet no pirmajā posmā noteiktajiem kritērijiem. Pēc tam Padomdevējai komitejai savā ziņojumā Prezidijam ir jāparāda, kā atbildes uz jautājumiem pierāda kandidātu piemērotību, pienācīgi ņemot vērā šos kritērijus.
59.
Turklāt Parlaments kļūdaini apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 120.–124. punktā ir lēmusi ultra petita attiecībā uz pārskatāmības principa pārkāpumu. Vispārējā tiesa konstatēja, ka šis princips ir pārkāpts saistībā ar informācijas sniegšanas par intervijā apspriežamajiem tematiem vai tēmām pienākuma pret Prezidiju neizpildi, kā arī saikni starp šiem tematiem un salīdzinošās vērtēšanas kritērijiem.
60.
Tādējādi Parlamenta apgalvojums, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 120.–124. punktā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, ir jānoraida.
61.
Mani nepārliecina arī Parlamenta iebildums, ka pārsūdzētā sprieduma pamatojums šajos punktos ir pretrunīgs. Man šķiet, ka šis iebildums ir balstīts uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma interpretāciju. Tā 66.–73. punktā Vispārējā tiesa nolēma, ka iestādēm ir plaša rīcības brīvība, kad tās pieņem iekšējos noteikumus, kas nosaka procedūru kandidātu atlasei augsta līmeņa amatiem, un ka lēmums, ar kuru nosaka procedūras posmus, veido plašu atlases procedūras ietvaru. Tāpēc Vispārējā tiesa uzskatīja, ka nav piemēroti salīdzinošās vērtēšanas kritērijus noteikt šī lēmuma tekstā. Šajā argumentācijas posmā Vispārējā tiesa nerisināja jautājumu par atlases procedūrā piemēroto kritēriju konsekvenci vai prasību informēt Prezidiju. Tādējādi iebildes par lēmuma, ar kuru nosaka procedūras posmus, prettiesiskumu noraidīšana pārsūdzētā sprieduma 74. punktā neliek apšaubīt pārsūdzētā sprieduma 120.–124. punktā izdarīto konstatējumu par konkrētās atlases procedūras gaitā ievērotās procedūras pārkāpumu.
62.
Turpinājumā Parlaments pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir secinājusi – ir pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips, nepārbaudot, vai intervijās apspriestie temati vai tēmas bija saistītas ar paziņojumā par vakanci izklāstītajiem nosacījumiem (
23
). Šajā ziņā vēlos norādīt, ka Parlaments nemēģina izveidot saikni starp intervijā izvirzītajiem tematiem, kritērijiem, kuri noteikti procedūras sākumā, un paziņojumu par vakanci. Parlaments, piemēram, nav apgalvojis, ka intervijas posmā izmantotie temati ir pirmajā posmā noteikto kritēriju un paziņojuma par vakanci konkretizējums. Tā vietā savā apelācijas sūdzībā tas norāda, ka intervijas posmā Padomdevējai komitejai vairs nebija saistoši tās sākotnēji noteiktie kritēriji. Tādējādi Parlaments kļūdaini pārmet Vispārējai tiesai, ka tai bija jāpārbauda saiknes esamība, ko pats Parlaments uzskata par nevajadzīgu.
63.
Uzskatu, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 112. punktā ir pareizi nospriedusi, ka salīdzinošās vērtēšanas kritēriju maiņa atlases procedūras laikā rada risku, ka šie kritēriji tiks pielāgoti, ņemot vērā kandidātus uz aizpildāmo amatu. Parlaments būtībā apgalvo, ka risks ir nepietiekams un ka Vispārējai tiesai bija jāpārbauda, vai ar izmantošanai intervijā noteiktajiem tematiem vai tēmām ir radīta priekšrocība noteiktiem kandidātiem. Sava apgalvojuma pamatojumam Parlaments atsaucas uz spriedumiem lietā Vlachou/Revīzijas palāta (
24
) un Caturla-Poch and de la Fuente Pascual/Parlaments (
25
). No šiem diviem spriedumiem izriet, ka kandidātu kvalifikācijas novērtēšanas sistēmai vai metodei objektīvi nevajadzētu būt tādai, ar kuru dažiem kandidātiem nodrošināti labvēlīgi, bet citiem – nelabvēlīgi apstākļi (
26
). Tomēr, manuprāt, šī judikatūra neļauj secināt, ka, lai konstatētu vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, atlases procedūrā katrā konkrētajā gadījumā ir jāpārbauda, vai pret noteiktiem kandidātiem ir bijusi labvēlīga un pret citiem – nelabvēlīga attieksme. Turklāt situācija izskatāmajā lietā rada citu jautājumu, proti, par attiecību starp piemērotākā kandidāta atlasei noteiktajiem kritērijiem un tematiem vai tēmām, kuras paredzētas apspriešanai intervijā.
64.
Visbeidzot – man šķiet, ka Parlamenta apgalvojums, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 119. punktā ir sagrozījusi faktus, nolemjot, ka kandidātu klasifikācija pēc nopelniem nav jābalsta tikai uz atbildēm, kuras kandidāti sniedza par apspriešanai intervijā paredzētajiem septiņiem tematiem vai tēmām, pamatojas uz pārsūdzētā sprieduma nepareizu interpretāciju. Pirmkārt, Vispārējās tiesas lietoto jēdzienu “vienīgi” (franču valodā – uniquement) var izskaidrot ar pārsūdzētā sprieduma 118. punktā konstatēto, ka intervijā uzdotie jautājumi nedrīkst kļūt par jauniem salīdzinošās vērtēšanas kritērijiem. To var arī izskaidrot ar Vispārējās tiesas konstatējumu pārsūdzētā sprieduma 123. punktā, ka salīdzinošās vērtēšanas kritēriji intervijā netika izmantoti. Otrkārt, Parlamentam ir jāpierāda, ka kritēriji un visā procedūrā izmantotie temati ir saistīti un ka iecēlējinstitūcija tos kopumā ir ņēmusi vērā.
65.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ierosinu Tiesai pirmo apelācijas pamatu noraidīt.
B.
Pakārtotais apelācijas pamats: tiesību kļūda, interpretējot samērīguma principu attiecībā uz apstrīdētā lēmuma atcelšanas sekām
66.
Pakārtoti Parlaments norāda, ka, atceļot lēmumu par kandidāta A iecelšanu Plašsaziņas līdzekļu direktorāta direktora amatā, ir pieļauta tiesību kļūda, kas izpaužas kā pamatojuma nenorādīšana un samērīguma principa pārkāpums. Tas norāda, ka Vispārējā tiesa atcēla lēmumu, kas pieņemts par labu trešai personai, proti, kandidātam A. Atsaucoties uz Vispārējās tiesas spriedumu lietā Spadafora/Komisija (
27
), Parlaments apgalvo, ka Vispārējai tiesai, izvērtējot visas pretējās intereses, bija jāpārbauda, vai atcelšanas sankcija nav nesamērīga.
67.
F. Carbajo Ferrero norāda, ka kandidāts A nevarēja atsaukties uz tiesiskās paļāvības principu, ņemot vērā, ka lēmums par viņa iecelšanu attiecīgajā amatā tika apstrīdēts, un katrā ziņā apgalvo, ka lēmuma atcelšana nebija pārmērīgs sods attiecībā pret konkrēto pārkāpumu.
68.
Uzskatu, ka Parlaments pamatoti apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 146. punktā ir atcēlusi apstrīdēto lēmumu, nepārbaudot, vai šāda atcelšana bija samērīga. Vispārējās tiesas spriedumā lietā Spadafora/Komisija (
28
) ir izklāstīta argumentācija, kam nepārprotami ir nozīme attiecībā uz šo strīdu. Minētajā spriedumā konstatēts, ka principā ir jāatjauno situācija, kādā prasītājs bija pirms pārkāpuma rašanās atlases procedūrā. Tomēr, ja iepriekšējās situācijas atjaunošana ietver tādu aktu atcelšanu, kuri ir adresēti trešām personām un ir tām labvēlīgi, ir jāpārbauda, vai atcelšana nav uzskatāma par pārmērīgu sodu attiecībā pret konkrēto pārkāpumu. Šajā kontekstā ir jāņem vērā izdarītās prettiesiskās darbības raksturs, prasītāja intereses, trešo personu intereses un dienesta intereses.
69.
Šajā gadījumā apstrīdētā lēmuma atcelšana acīmredzami var ietekmēt kandidātu A, kas iecelts attiecīgajā amatā. Šādos apstākļos viņa iecelšanas atcelšanai ir nepieciešams iepriekšējs šādas atcelšanas samērīguma novērtējums, kas ietver visu attiecīgo interešu izsvēršanu. Tātad Vispārējā tiesa, ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 146. punktā nolemdama atcelt apstrīdēto lēmumu, neveicot šādu vērtējumu.
70.
Tomēr jāpatur prātā, ka gadījumā, ja Vispārējās tiesas nolēmuma motīvu daļā pieļauts Savienības tiesību pārkāpums, bet ir konstatējams, ka tā rezolutīvā daļa ir pamatota ar citiem tiesiskiem pamatiem, šāds pārkāpums nevar būt iemesls šī nolēmuma atcelšanai un ir jāveic pamatojuma aizstāšana (
29
).
71.
Tā tas ir izskatāmajā lietā. Visu iesaistīto interešu izvērtēšanai būtu jāizraisa apstrīdētā lēmuma atcelšana, neskarot administrācijas pienākumu rast taisnīgu risinājumu attiecībā uz kandidātu A. Konkrētāk – darbā pieņemšanas procedūrā ir pieļauts būtisks pārkāpums. Kā paskaidroju iepriekš, analizējot pirmo apelācijas pamatu, Padomdevējai komitejai nevajadzētu atlases procedūras laikā mainīt salīdzinošās vērtēšanas kritērijus. Attiecībā uz F. Carbajo Ferrero jāsaka, ka viņa interesēs ir apstrīdētā lēmuma atcelšana, lai viņš varētu gūt labumu no savas prasības. Attiecībā uz administrāciju jāatzīst, ka neredzu nekādu kaitējumu dienesta interesēm. Apstrīdētā lēmuma atcelšana nevar aizstāt administrācijas vērtējumu, kuru kandidātu iecelt attiecīgajā amatā. Parlamentam būs jāatsāk procedūra, nepieļaujot pārsūdzētajā spriedumā konstatētos pārkāpumus. Šīs jaunās atlases procedūras beigās tas var brīvi izvēlēties attiecīgajam amatam vispiemērotāko kandidātu. Attiecībā uz kandidātu A jāsaka, ka viņa situācija ir atšķirīga. Apstrīdētā lēmuma atcelšana kandidātam A rada risku zaudēt amatu, kurā viņš iecelts(-a). Turklāt kandidāts A nav atbildīgs par šo pārkāpumu. Pat ja, kā to apgalvo F. Carbajo Ferrero, kandidāts A nevarēja neievērot faktu, ka viņa iecelšana amatā nebija galīga, kamēr Vispārējā tiesā tika izskatīta prasība par lēmumu par viņa iecelšanu, nav noliedzams fakts, ka kandidāts A nav pieļāvis kļūdu.
72.
Taču tas, ka ir skartas kandidāta A intereses, nenozīmē, ka Tiesai būtu jāatturas no apstrīdētā lēmuma atcelšanas, ņemot vērā aplūkoto pārkāpumu. Administrācijai tomēr ir jāmeklē taisnīgs situācijas risinājums attiecībā uz skarto trešo personu. Konkrētāk sakot, ja jaunās atlases procedūras beigās attiecīgajā amatā tiek iecelta cita persona, Parlamentam ir jānodrošina kandidāta A interešu aizsardzība.
73.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apstākļus, uzskatu, ka pakārtotais pamats ir jānoraida kā neefektīvs.
VI. Secinājumi
74.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai pirmo apelācijas pamatu un pakārtoto apelācijas pamatu noraidīt.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	Regula Nr. 31 (EEK), 11 (EAEK), ar kuru nosaka Eiropas Ekonomikas kopienas un Eiropas Atomenerģijas kopienas Civildienesta noteikumus un Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību (OV 1962, 45, 1385. lpp.).
(
3
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 1993. gada 3. marts, Booss un Fischer/Komisija, T‑58/91, EU:T:1993:15, 67. punkts.
(
4
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 12. marts, Giannini/Komisija, T‑100/04, EU:T:2008:68, 132. un 133. punkts un tajos minētā judikatūra.
(
5
)	Kritēriji bija šādi: “1) īpaša pieredze jomās, kas minētas paziņojumā par brīvu amata vietu vai paziņojumā par vakanci: lielas vienības vadība plašsaziņas līdzekļu, preses un telekomunikāciju jomā; 2) administrācija vai pārvaldība: pieredze pārvaldībā (tādās jomās kā cilvēkresursi, pārvaldība, budžets, finanses utt.); 3) starptautiskā pieredze: darba pieredze Savienībā un/vai starptautiskā vidē” (apelācijas sūdzības iesniedzēja procesuālo rakstu brīvas formas tulkojums no oriģināla franču valodā).
(
6
)	Temati bija šādi: “1) pieteikšanās uz šo amatu iemesli un direktorāta stratēģiskais redzējums un biznesa plāns; 2) kā nodrošināt visu saziņas kanālu izmantošanu saskaņota un stratēģiskajai izpildes sistēmai (Strategic Execution Framework; SEF) atbilstoša vēstījuma nodošanai; 3) komunikācijas prioritātes nākamajam vēlēšanu gadam; 4) kā palielināt augsta līmeņa vizīšu, svarīgu leģislatīvu dokumentu un plenārsesiju ietekmi no plašsaziņas līdzekļu viedokļa; 5) dzimumu līdztiesības politikas veicināšana; 6) izaicinājumi, kas saistīti ar darbību pārtraukšanu un negatīvu prioritāšu noteikšanu; 7) kā vislabāk izmantot iespējas paaugstināt AST amatus uz AD amatiem augstāka līmeņa uzdevumu un resursu trūkuma kontekstā” (apelācijas sūdzības iesniedzēja procesuālo rakstu brīvas formas tulkojums no oriģināla franču valodā).
(
7
)	Spriedums, 1993. gada 3. marts, T‑58/91, EU:T:1993:15.
(
8
)	Spriedums, 1993. gada 3. marts, T‑58/91, EU:T:1993:15.
(
9
)	Spriedums, 1983. gada 19. maijs, EU:C:1983:142.
(
10
)	Spriedums, 1983. gada 19. maijs, 306/81, EU:C:1983:143.
(
11
)	Šī lēmuma teksts ir citēts pārsūdzētā sprieduma 47. punktā.
(
12
)	Lēmuma, ar kuru nosaka procedūras posmus, teksts attiecas tikai uz paziņojumu par brīvu amata vietu. Tomēr izskatāmajā lietā, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 50. punkta, šis lēmums bija piemērojams arī attiecībā uz darbā pieņemšanas procedūru, kas veikta, pamatojoties uz paziņojumu par vakanci.
(
13
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 67. punktu.
(
14
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 1990. gada 13. decembris, Kalavros/Tiesa, T‑160/89 un T‑161/89, EU:T:1990:86, 37. punkts.
(
15
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 1990. gada 7. februāris, Culin/Komisija, C‑343/87, EU:C:1990:49, 19. punkts.
(
16
)	Skat. spriedumu, 2017. gada 28. septembris, Hristov/Komisija un EMA (T‑495/16 RENV I un T‑495/16 RENV II, nav publicēts, EU:T:2017:676, 139. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
17
)	Spriedums, 1993. gada 3. marts, T‑58/91, EU:T:1993:15, 67. punkts.
(
18
)	Spriedums, 1990. gada 7. februāris, C‑343/87, EU:C:1990:49, 19 punkts.
(
19
)	Spriedums, 1974. gada 30. oktobris, 188/73, EU:C:1974:112.
(
20
)	Spriedums, 1983. gada 19. maijs, 289/81, EU:C:1983:142, 16. punkts.
(
21
)	Spriedums, 1983. gada 19. maijs, 306/81, EU:C:1983:143, 16. punkts.
(
22
)	Gluži pretēji – saskaņā ar pārsūdzētā sprieduma 69. punktu Vispārējā tiesa apstiprināja iestāžu plašo rīcības brīvību saistībā ar darbā pieņemšanas procedūru, kuras pamatā ir Civildienesta noteikumu 29. panta 2. punkts.
(
23
)	Parlaments atsaucas uz vairākiem punktiem savā iebildumu rakstā un atbildes rakstā uz repliku pirmajā instancē. Tomēr šajos punktos nav mēģināts noteikt saikni starp dažādiem kritērijiem un šiem tematiem atlases procedūras gaitā. Atbildes rakstā uz repliku ir sniegts viens arguments, kas varētu būt būtisks un kurā Parlaments norāda, ka “profesionālo pieredzi” var saistīt ar dažādiem elementiem, kas minēti paziņojuma par vakanci 4. un 5. punktā. Tomēr tas savos procesuālajos rakstos šo argumentu nav izvērsis un neapgalvo, ka intervijā apspriestie temati būtu saistīti ar kritērijiem, kas noteikti darbā pieņemšanas procedūras sākumā.
(
24
)	Spriedums, 1986. gada 6. februāris, 143/84, EU:C:1986:55.
(
25
)	Spriedums, 1989. gada 13. jūlijs, 361/87 un 362/87, EU:C:1989:317.
(
26
)	Spriedums, 1986. gada 6. februāris, Vlachou/Revīzijas palāta, 143/84, EU:C:1986:55 17. un 19. punkts.
(
27
)	Spriedums, 2017. gada 5. decembris, T‑250/16 P, nav publicēts, EU:T:2017:866, 110. punkts.
(
28
)	Turpat.
(
29
)	Spriedums, 2021. gada 10. februāris, RFA International/Komisija, C‑56/19 P, EU:C:2021:102, 61. punkts.