62003CJ0087_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Apvienotās lietas C‑87/03 un C‑100/03
par divām prasībām atcelt tiesību aktus atbilstoši EKL 230. pantam,
ko 2003. gada 27. un 28. februārī cēla
Spānijas Karaliste, ko pārstāv N. Diasa Abada [ N. Díaz Abad ], pārstāve, kas norādīja adresi Luksemburgā,
prasītāja,
pret
Eiropas Savienības Padomi, ko pārstāv H. Ramušs Ruano [ G. Ramos Ruano ] un F. Florindo Gižons [ F. Florindo Gijón ], pārstāvji,
atbildētāja,
ko atbalsta
Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv T. van Reins [ T. van Rijn ], F. Himeno Fernandess [ F. Jimeno Fernandez ] un S. Pardo Kvintijana [ S. Pardo Quintillán ], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, ko pārstāv D. Vaijats [ D. Wyatt ], QC, un K. Mandži [ K. Manji ], pārstāvis, kas norādīja adresi Luksemburgā,
personas, kas iestājušās lietā.
TIESA (trešā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [ A. Rosas ], tiesneši J. Malenovskis [ J. Malenovský ], Ž. P. Puisošē [ J. P. Puissochet ], S. fon Bārs [ S. von Bahr ] (referents) un U. Lehmuss [ U. Lõhmus ],
ģenerāladvokāts F. Ležē [ P. Léger ],
sekretāre M. Ferreira [ M. Ferreira ], galvenā administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 4. maijā,
ņemot vērā lēmumu, kas pieņemts pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas, izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Savos prasības pieteikumos Spānijas Karaliste lūdz Tiesu atcelt Padomes 2002. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 2341/2002, ar ko 2003. gadam nosaka zvejas iespējas un ar tām saistītos noteikumus konkrētiem zivju krājumiem un zivju krājumu grupām, kas piemērojami Kopienas ūdeņos un Kopienas kuģiem ūdeņos, kur nepieciešami nozvejas ierobežojumi (OV L 356, 12. lpp.), daļā, kur Spānijas Karalistei ar šo regulu nav piešķirtas noteiktas kvotas saistībā ar zvejas iespējām, kas pēc tās pievienošanās Kopienai tika piešķirtas Ziemeļjūrā un Baltijas jūrā (lieta C‑87/03) un pirms pievienošanās – Ziemeļjūrā (lietā C‑100/03).
Atbilstošās tiesību normas un process
Spānijas Karalistes un Portugāles Republikas Pievienošanās akts
2. Akta par Spānijas Karalistes un Portugāles Republikas pievienošanās nosacījumiem un Līgumu pielāgošanu (OV 1985, L 302, 23. lpp.; turpmāk tekstā – “Pievienošanās akts”) 156.–166. pants tostarp reglamentē Spānijas kuģu pieeju Kopienas ūdeņiem, kā arī tās resursiem. No minētā 166. panta noteikumiem izriet, ka tajā noteiktais režīms ir spēkā līdz 2002. gada 31. decembrim (turpmāk tekstā – “pārejas periods”).
Regula Nr. 170/83 un Regula Nr. 172/83
3. Ar Padomes 1983. gada 25. janvāra Regulu (EEK) Nr. 170/83, ar ko izveido Kopienas zvejas resursu saglabāšanas un pārvaldības sistēmu (OV L 24, 1. lpp.), likumdevējs ir ieviesis noteikumus, kas reglamentē kopējo nozvejas daudzuma sadalījumu starp dalībvalstīm. Eiropas Savienības Padomes mērķis tostarp bija veicināt zivsaimniecības darbību relatīvu stabilitāti. Šīs regulas preambulas piektais līdz septītais apsvērums definē relatīvas stabilitātes jēdzienu kā tādu, kura mērķis ir nodrošināt to reģionu īpašās vajadzības, kuru vietējie iedzīvotāji ir īpaši atkarīgi no zvejniecības un ar to saistītās rūpniecības, ievērojot krājumu pagaidu bioloģisko stāvokli.
4. Padome Kopienu ūdeņos pieejamo resursu sadalījumu (turpmāk tekstā – “sākotnējais sadalījums”) pirmoreiz veica ar Padomes 1983. gada 25. janvāra Regulu (EEK) Nr. 172/83, ar kuru attiecībā uz atsevišķiem zivju krājumiem vai zivju krājumu grupām, kas sastopamas Kopienas zvejniecības zonā, nosaka kopējo pieļaujamo nozveju 1982. gadam, šīs nozvejas daļu, kas pieejama Kopienai, šīs daļas sadalījumu starp dalībvalstīm un nosacījumus, ar kādiem var tikt veikta kopējā pieļaujamā nozveja (OV L 24, 30. lpp.).
5. Lai nodrošinātu taisnīgu pieejamo resursu sadalījumu, no Regulas Nr. 172/83 preambulas ceturtā apsvēruma izriet, ka Padome ir īpaši ņēmusi vērā visas tradicionālās zvejniecības darbības, reģionu, kas ir īpaši atkarīgi no zvejniecības un ar to saistītās rūpniecības, īpašās vajadzības un zvejas jaudas zudumu trešo valstu ūdeņos.
Regula Nr. 3760/92
6. Padomes 1992. gada 20. decembra Regula (EEK) Nr. 3760/92, ar ko nosaka Kopienas zvejniecības un akvakultūras sistēmu (OV L 389, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes 1998. gada 4. jūnija Regulu (EK) Nr. 1181/98 (OV L 164, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 3760/92”), atceļ Regulu Nr. 170/83. Tās 8. panta 4. punkta i) apakšpunkts paredz, ka Padome katrā konkrētā gadījumā atsevišķi nosaka kopējo pieļaujamo nozveju zivsaimniecības nozarēs vai zivsaimniecības nozaru grupās un/vai kopējo pieļaujamo zvejas intensitāti, attiecīgā gadījumā pamatojoties uz ilgtermiņa bāzi.
7. Regulas Nr. 3760/92 8. panta 4. punkta ii) apakšpunkts noteic, ka Padome sadala zvejas iespējas starp dalībvalstīm tā, lai nodrošinātu katras dalībvalsts zvejas darbību relatīvu stabilitāti attiecībā uz katru attiecīgo krājumu. Šis relatīvas stabilitātes jēdziens ir aprakstīts Regulas preambulas divpadsmitajā līdz četrpadsmitajā apsvērumā. Saskaņā ar divpadsmito apsvērumu resursu saglabāšanai un pārvaldībai ir jāveicina lielāka zvejas darbību stabilitāte un tās ir jānovērtē, pamatojoties uz atsauces sadalījumu, kas atspoguļo Padomes sniegtās vadlīnijas. Trīspadsmitais apsvērums būtībā atkārto šī sprieduma 3. punktā minētās Regulas Nr. 170/83 preambulas noteikumus.
8. Saskaņā ar Regulas Nr. 3760/92 8. panta 4. punkta iii) apakšpunktu gadījumā, ja Kopiena kādai zivsaimniecības nozarei vai zivsaimniecības nozares grupai rada jaunas iespējas, kas nav iepriekš izmantotas saskaņā ar kopējo zivsaimniecības politiku, Padome lemj par sadalījuma metodēm, ņemot vērā visu dalībvalstu intereses.
Regula Nr. 2341/2002
9. 2002. gada 20. decembrī Padome pieņēma Regulu Nr. 2341/2002, kas ir šīs prasības priekšmets, pamatojoties tostarp uz Regulas Nr. 3760/92 8. panta 4. punkta noteikumiem.
Regula Nr. 2371/2002
10. 2002. gada 20. decembrī Padome pieņēma arī Regulu (EK) Nr. 2371/2002 par zivsaimniecības resursu saglabāšanu un ilgtspējīgu izmantošanu saskaņā ar kopējo zivsaimniecības politiku (OV L 358, 59. lpp.), ar ko no 2003. gada 1. janvāra atceļ Regulu Nr. 3760/92. Regulas Nr. 2371/2002 17. panta 1. punkts noteic, ka Kopienas zvejas kuģiem ir vienāda pieeja ūdeņiem un resursiem visos Kopienas ūdeņos, kuri minēti šajā pantā, ievērojot pasākumus, kas pieņemti ar mērķi nodrošināt sugu saglabāšanu un ilgtspēju.
11. Sadaļā “Zvejas iespēju piešķiršana” minētās regulas 20. panta 1. punkts paredz, ka Padome lemj par nozvejas un/vai zvejas intensitātes ierobežojumiem, par zvejas iespēju sadalījumu starp dalībvalstīm, kā arī par nosacījumiem, kas saistīti ar šiem ierobežojumiem. Zvejas iespējas sadala starp dalībvalstīm tā, lai nodrošinātu katras dalībvalsts zvejas darbību relatīvu stabilitāti attiecībā uz katru krājumu vai zvejniecību.
12. Minētā panta 2. punktā ir paredzēts – ja Kopiena nosaka jaunas zvejas iespējas, Padome lemj par šo iespēju sadalījumu, ņemot vērā katras dalībvalsts intereses.
Prāvu priekšvēsture un process
13. Regulas Nr. 2341/2002, ar ko nosaka zvejas iespējas 2003. gadam, pieņemšanas laikā Spānijas Karaliste, uzskatot, ka tai bija tiesības, sākot no pārejas perioda beigām, piedalīties zivju sugu, kas pakļautas nozvejas ierobežojumiem Ziemeļjūrā un Baltijas jūrā, sadalē, iesniedza lūgumu Padomei ar mērķi iegūt zvejas kvotas šajās divās jūrās.
14. Minētā dalībvalsts apgalvoja, ka kvotas, kas bija sadalītas pirms un pēc tās pievienošanās Kopienai, tajā zonā, kur Spānijas flotei pārejas perioda laikā nebija pieejas, ir jāpārskata, lai ņemtu vērā, pirmkārt, tās tīri juridisko nespēju piedalīties šajā sadalē un, otrkārt, minētās flotes nozveju Ziemeļjūrā laikposmā no 1973. līdz 1978. gadam.
15. Padome noraidīja Spānijas Karalistes lūgumu.
16. Pastāvot šādiem apstākļiem, Spānijas Karaliste nolēma celt šīs prasības.
17. Ar 2003. gada 27. jūnija un 28. augusta rīkojumiem Eiropas Kopienu Komisijai un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajai Karalistei attiecīgi tika atļauts iestāties lietā Padomes prasījumu atbalstam lietās C‑87/03 un C‑100/03.
18. Ar 2005. gada 4. aprīļa rīkojumu lietas C‑87/03 un C‑100/03 mutvārdu procesā un galīgā sprieduma pieņemšanai tika apvienotas.
Lietas dalībnieku prasījumi
19. Spānijas Karalistes prasījumi Tiesai ir šādi:
– atcelt Regulu Nr. 2341/2002 tiktāl, ciktāl tajā Spānijas Karalistei nav piešķirtas noteiktas zvejas kvotas Ziemeļjūrā un Baltijas jūrā, un
– piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
20. Padomes, kuru atbalsta Komisija un Apvienotā Karaliste, prasījumi Tiesai ir šādi:
– prasību noraidīt un
– piespriest Spānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par prasību
21. Savā prasībā Spānijas Karaliste norāda – tā kā Spānijas Karaliste saskaņā ar Regulu Nr. 2341/2002 nesaņēma noteiktas zivju kvotas Ziemeļjūrā un Baltijas jūrā, Spānijas flotei praktiski un, neskatoties uz pārejas perioda beigām, nav iespējams zvejot lielāko daļu to zivju sugu, uz kurām attiecas kvotas šajās divās jūrās. Šīs dalībvalsts valdība izvirza vairākus prasības pamatus. Divi prasības pamati šajās divās apvienotajās lietās ir vienādi un ir pamatoti, pirmkārt, ar nediskriminācijas principa pārkāpumu un, otrkārt – Pievienošanās akta pārkāpumu. Turklāt Spānijas valdība izvirza arī trešo prasības pamatu par Regulas Nr. 2371/2002 20. panta 2. punkta pārkāpumu lietā C‑87/03 un relatīvas stabilitātes principa pārkāpumu lietā C‑100/03.
22. Kaut arī relatīvas stabilitātes principa pārkāpums kā atsevišķs prasības pamats ir izvirzīts tikai lietā C‑100/03, tas tāpat ir minēts arī abās lietās, lai pamatotu izvirzīto diskrimināciju un Pievienošanās akta pārkāpumu. Līdz ar to tas ir jāizskata vispirms attiecībā uz abām lietām.
Par prasības pamatu un argumentiem par relatīvas stabilitātes principa pārkāpumu
Lietas dalībnieku apsvērumi
23. Spānijas valdība apgalvo, ka relatīvas stabilitātes princips ir vispārpiemērojams un līdz ar to tas ir piemērojams dažādiem kvotu sadalījumiem, bet ka sākotnējais sadalījums, kas datēts ar 1983. gadu, var tikt izmainīts sakarā ar izšķirošiem notikumiem. Pārejas perioda beigas ir šāds notikums.
24. No tā izriet, ka Spānijas Karaliste kopš tā brīža ir pilnībā integrēta kopējā zivsaimniecības politikā un līdz ar to sākotnējais sadalījums, kas veikts pirms tās pievienošanās Kopienai, ir jāgroza tā, lai Spānijas Karaliste gūtu no tā labumu. Spānijas kuģiem tādējādi ir jāsaņem tādas kvotas, kurās ir ņemti vērā divi sākotnējā sadalījuma laikā izmantotie kritēriji, kuri minēti šī sprieduma 5. punktā, proti, tradicionālās zvejas darbības un to reģionu, kas ir īpaši atkarīgi no zvejniecības un ar to saistītās rūpniecības, īpašās vajadzības.
25. Minētā valdība uzsver, ka Spānijas kuģi ir zvejojuši Ziemeļjūrā laikposmā no 1973. līdz 1976. gadam. Tā turklāt apgalvo, ka, veicot kvotu sadalījumu 2003. gadam, saskaņā ar relatīvas stabilitātes principu ir jāņem vērā tikai tie reģioni, kuru iedzīvotāji šajā datumā ir īpaši atkarīgi no zvejniecības un ar to saistītās rūpniecības, nevis tie reģioni, kuriem tikai kādā konkrētā brīdī pagātnē piemita šīs īpašības.
26. Padome, Komisija un Apvienotā Karaliste apgalvo, ka kvotu sadalījumā, kas veikts ar Regulu Nr. 2341/2002, ir pilnībā ievērots racionālas resursu izmantošanas mērķis un sadales noteikumi, kas paredzēti atbilstoši relatīvas stabilitātes principam.
Tiesas vērtējums
27. Tiesa jau 1987. gada 16. jūnija spriedumā lietā 46/86 Romkes
( Recueil, 2671. lpp., 17. punkts) ir nolēmusi un virknē 1992. gadā pasludināto spriedumu ir apstiprinājusi, ka relatīvas stabilitātes prasība nozīmē, ka, veicot zvejas iespēju sadali, katrai dalībvalstij tiek saglabāta noteikta procentuālā daļa. Tiesa ir piebildusi, ka pamatsadalījums, kas sākotnēji noteikts, ņemot vērā dažādu dalībvalstu flotu vidēji nozvejoto daudzumu laikposmā no 1973. līdz 1978. gadam, būs piemērojams tik ilgi, kamēr netiks pieņe mta regula, ar kuru tiek izdarīti grozījumi, saskaņā ar procedūru, kas tika ievērota Regulas Nr. 170/83 gadījumā (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Romkes, 6. punkts; 1992. gada 13. oktobra spriedumus lietā C‑70/90 Spānija/Padome, Recueil, I‑5159. lpp., 15. punkts; lietā C‑71/90 Spānija/Padome, Recueil, I‑5175. lpp., 15. punkts, un lietā C‑73/90 Spānija/Padome, Recueil, I‑5191. lpp., 28. punkts).
28. Tāpat Tiesa ir lēmusi par jaunas dalībvalsts, tostarp Spānijas Karalistes, pievienošanās Kopienai sekām. Tiesa ir atzinusi, ka šāds notikums nevar pats par sevi radīt tiesiskas sekas, ņemot vērā, ka pievienošanās nosacījumus reglamentē attiecīgais akts (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā C‑70/99 Spānija/Padome, 16. punkts). Runājot par šo dalībvalsti, tā ir paziņojusi, ka saskaņā ar Pievienošanas akta 2. pantu ir piemērojams acquis communautaire, t.i., sākotnējo līgumu un Kopienu iestāžu pirms pievienošanās pieņemto aktu noteikumi, tostarp relatīvas stabilitātes princips, kas piemērots 1983. gadā (skat. 1992. gada 13. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑63/90 un C‑67/90 Portugāle un Spānija/Padome, Recueil, I‑5073. lpp., 31., 32. un 34. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā C‑70/90 Spānija/Padome, 19. un 29. punkts).
29. No tā izriet, ka Spānijas Karalistes pievienošanās rezultātā Padomei nevarēja rasties pienākums grozīt pastāvošo sadalījumu. Tieši pretēji – pirms šīs pievienošanās noteiktais pamatsadalījums ir acquis communautaire
sastāvdaļa un, nepastāvot Padomes pieņemtām izmaiņām, šai dalībvalstij tas ir jāievēro.
30. Attiecībā uz pārejas perioda beigām, kas paredzēts Pievienošanas aktā, tam var būt tikai minētajā aktā paredzētās tiesiskās sekas. Tomēr Pievienošanas akts neparedz nedz pamatsadalījuma grozījumus, kas stātos spēkā pēc pārejas perioda beigām, nedz arī Padomes pienākumu šobrīd pārskatīt šo pamatsadalījumu. Nepastāvot īpašiem noteikumiem, kas paredzēti Pievienošanas aktā, vai Padomes pieņemtām izmaiņām pēc pārejas perioda beigām, esošais pamatsadalījums, kas izveidots saskaņā ar relatīvas stabilitātes principu, joprojām ir piemērojams.
31. Turklāt tas, ka Spānijas kuģi bija zvejojuši Ziemeļjūrā laikposmā no 1973. līdz 1976. gadam, nevar tikt izvirzīts kā pamatojums pamatsadalījuma grozīšanai. Būtībā šī zvejniecības darbība beidzās 1977. gadā pēc Ziemeļjūras piekrastes valstu pieņemtā lēmuma starptautisko jūras tiesību attīstības ietvaros paplašināt to ekskluzīvās zvejniecības zonas līdz 200 jūras jūdzēm. Šī situācija vēlāk tika saglabāta divpusējā nolīgumā, kas 1980. gadā noslēgts starp Spānijas Karalisti un Eiropas Kopienu, un vēlāk – Pievienošanās aktā.
32. Līdz ar to, runājot par zvejas iespēju pamatsadalījumu, kas bija noteikts pirms Spānijas Karalistes pievienošanās Kopienai, grozījumu neveikšana tajā ar vēlāku Padomes aktu un tostarp ar Regulu Nr. 2341/2002 nav pretrunā relatīvas stabilitātes principam.
33. No tā izriet, ka lietā C‑100/03 izvirzītais pamats attiecībā uz šī principa pārkāpumu ir jānoraida.
34. Ņemot vērā šī sprieduma 22. punktā minētos apsvērumus, ir jāpārbauda arī argumenti, kas izvirzīti lietas C‑87/03 ietvaros, saskaņā ar kuriem pamatsadalījuma, kas izmantots kvotu piešķiršanai Ziemeļjūrā un Baltijas jūrā, nepārskatīšana pirmoreiz pēc Spānijas Karalistes pievienošanās ir šī principa pārkāpums.
35. Attiecībā uz šiem pēdējiem apgalvojumiem ir jānorāda, ka relatīvas stabilitātes princips, kas ietverts Regulā 3760/92, joprojām ir būtisks.
36. Padome, kuru atbalsta Komisija, norāda, ka tā ir noteikusi jaunu un reprezentatīvu atsauces periodu, kas aptver vairākus gadus, un ir pārbaudījusi dalībvalstu zvejnieku veikto nozveju, lai ņemtu vērā no zvejniecības īpaši atkarīgo iedzīvotāju vajadzības. Tā kā Spānijas kuģi nebija atradušies attiecīgajos ūdeņos jau daudzus gadus, Spānijas Karalistei netika piešķirtas nekādas kvotas nedz pirmā sadalījuma laikā, nedz arī tā sadalījuma laikā, kas tika veikts 2003. gadam atbilstoši relatīvas stabilitātes principam.
37. Spānijas valdība savukārt apgalvo, ka šis princips bija jāgroza, lai ņemtu vērā šīs dalībvalsts intereses. Minētā valdība būtībā norāda, ka tā vietā, lai sadalītu kvotas, saglabājot īpatsvaru, kas tika noteikts pārejas perioda laikā veiktā sadalījuma ietvaros, t.i., laikposmā, kad Spānijas Karaliste nevarēja gūt no tā nekādu labumu, Padomei vajadzēja ņemt vērā Spānijas kuģu zvejas darbības laikposmā no 1973. līdz 1976. gadam, kā arī tās iedzīvotāju, kas šobrīd pārtiek no zvejniecības, vajadzības.
38. Šajā kontekstā ir jāatgādina, ka zvejas iespēju sadalījums starp dalībvalstīm, kas paredzēts Regulas Nr. 3760/92 8. panta 4. punktā, paredz sarežģītas ekonomiskās situācijas novērtējumu, kurā Padomei ir plaša rīcības brīvība. Līdz ar to tiesai ir jāpārbauda tikai tas, vai attiecīgais pasākums nav spēkā neesošs sakarā ar acīmredzamu kļūdu vērtējumā vai pilnvaru nepareizu izmantošanu un vai attiecīgā iestāde nav acīmredzami pārsniegusi savu rīcības brīvību (2001. gada 12. jūlija spriedums lietā C‑189/01 Jippes u.c., Recueil, I‑5689. lpp., 80. punkts, un 2004. gada 9. septembra spriedums lietā C‑304/01 Spānija/Komisija, Krājums, I‑7655. lpp., 23. punkts).
39. Izteiktas sugu samazināšanās apstākļos, uz ko norādījusi Padome un Komisija, vispirms ir jāatzīst, ka Padome nav pārkāpusi relatīvas stabilitātes principu, nosakot jaunu atsauces periodu, kas ietver vairākus gadus pirmajam noteiktu sugu kvotu sadalījumam Ziemeļjūrā un Baltijas jūrā. Kā izriet no 2001. gada 25. oktobra sprieduma lietā C‑120/99 Itālija/Komisija ( Recueil, I‑7997. lpp.), Kopienu likumdevējam būtībā ir vērā ņemama elastība šajā jomā.
40. Tāpat Padome nav pārkāpusi arī relatīvas stabilitātes principu, izslēdzot Spānijas Karalisti no šī sadalījuma, ņemot vērā, ka Spānijas kuģi nav atradušies šajās jūrās pārejas perioda laikā.
41. Visbeidzot, tas pats secinājums attiecas uz šīs izslēgšanas saglabāšanu zvejas iespēju sadalījuma ietvaros 2003. gadam, ņemot vērā iepriekšējo sadalījumu un šī sprieduma 31. punktā norādīto apstākli, ka Spānijas kuģi Ziemeļjūrā un Baltijas jūrā nebija zvejojuši attiecīgās zivju sugas vairāk nekā divdesmit gadus.
42. No tā izriet, ka lietā C‑87/03 izvirzītie argumenti par relatīvas stabilitātes principa pārkāpumu ir jānoraida.
Par pamatu par nediskriminācijas principa pārkāpumu
Lietas dalībnieku apsvērumi
43. Spānijas valdība norāda, ka, sākot no pārejas perioda beigām, Spānijas kuģiem vajadzēja saņemt ne tikai vienlīdzīgu pieeju Kopienas ūdeņiem, kas nav ticis apstrīdēts, bet arī to resursiem, kas ietver zvejas kvotu piešķiršanu Ziemeļjūrā un Baltijas jūrā. Nepiešķirot šādas kvotas Spānijas Karalistei, Regulā Nr. 2341/2002 nav ievērots vienlīdzīgas attieksmes nosacījumi un diskriminēti Spānijas zvejnieki.
44. Nekāds objektīvs iemesls neattaisno šo diskrimināciju. Ir jāievēro vispārējais noteikums par visu Kopienu tiesību piemērojamību jaunajām dalībvalstīm, sākot no to pievienošanās brīža. Atkāpes no šī noteikuma, kas paredzētas Pievienošanās aktā, ir pagaidu un interpretējamas šauri.
45. Ja pirms 2002. gada 31. decembra Spānijas Karaliste nevarēja atsaukties uz zvejas darbībām, ko Spānijas kuģi Ziemeļjūras ūdeņos veica 1973.–1978. gada atsauces periodā, jo bija piemērojama Pievienošanās aktā paredzētā izņēmuma sistēma, pēc šī datuma tas tā vairs nav. Kopš šī brīža šīs darbības ir ņemamas vērā, lai izmainītu zvejas iespēju sadalījumu, kas bija spēkā līdz Spānijas Karalistes pievienošanās Kopienai un pārejas periodā. Tādējādi Spānijas Karalistei bija jāpiešķir zvejas kvotas, kas ir proporcionālas tam, kāda bija Spānijas kuģu veiktā nozveja pirms Kopienu tiesiskā regulējuma par resursu saglabāšanu stāšanās spēkā.
46. Spānijas valdība piebilst, ka, ja nebūtu pastāvējis pārejas periods, Spānijas Karaliste būtu piedalījusies jauno kvotu sadalījumā, kas tika veikts, sākot no 1986. gada, ņemot vērā trīs elementus: pirmkārt, Spānijas zvejnieku veikto nozveju Ziemeļjūrā laikā no 1973. līdz 1976. gadam, t.i., laikposmā, kas ir ņemts vērā, pirmoreiz piemērojot relatīvas stabilitātes principu; otrkārt, šo pašu zivju sugu nozveju saistītajās zonās un, treškārt, Spānijas zvejnieku vajadzības attiecībā uz piezveju.
47. Padome, Komisija un Apvienotā Karaliste uzskata, ka Regula Nr. 2341/2002 nerada diskrimināciju pret Spānijas Karalisti. Būtībā attieksme pret to ir tāda pati kā pret dalībvalstīm, kas nesaņēma sākotnējo kvotu sadalījumu pirms to pievienošanās Kopienai, proti, gandrīz pusi no šīm valstīm. Minētās iestādes un Apvienotā Karaliste apgalvo, ka Spānijas Karaliste neņem vērā atšķirību, kas pastāv starp pieejas Kopienas ūdeņiem jēdzienu un pieejas to resursiem jēdzienu.
Tiesas vērtējums
48. Vienlīdzīgas attieksmes princips paredz, ka līdzīgās situācijās nevajadzētu piemērot atšķirīgus noteikumus un dažādās situācijās savukārt nevajadzētu piemērot vienādus noteikumus, ja vien tādai pieejai nav objektīva attaisnojuma (skat. tostarp 1995. gada 17. oktobra spriedumu lietā C‑44/94 Fishermen’s Organisations u.c., Recueil, I‑3115. lpp., 46. punkts).
49. Jautājums tādējādi ir par to, vai Spānijas Karalistes situācija ir salīdzināma ar to dalībvalstu situāciju, kas saskaņā ar Regulu Nr. 2341/2002 ir saņēmušas zvejas kvotas Ziemeļjūras un Baltijas jūras ūdeņos.
50. Tiesa jau ir izskatījusi jautājumu par iespējamu diskrimināciju pret dalībvalstīm, kas nav ieguvušas noteiktas zvejas kvotas pēc to pievienošanās Kopienai.
51. Iepriekš minētā sprieduma lietā Portugāle un Spānija/Padome 41. punktā Portugāles Republika bija norādījusi, ka Portugāles flote bija veikusi zvejas darbības Grenlandes ūdeņos no 1973. līdz 1977. gadam, t.i., daļā sākotnējā atsauces perioda, un uzsvēra, ka tās flotes nozveja bija salīdzināma ar Vācijas flotes nozveju un pat bija acīmredzami augstāka par Apvienotās Karalistes flotes nozveju.
52. Tiesa tomēr uzskatīja, ka Portugāles Republikas situācija nav salīdzināma ar citu dalībvalstu situāciju, kas bija iekļautas sadalījumā. Tiesa nolēma, ka tiktāl, ciktāl Pievienošanās akts nebija izmainījis ārējo resursu sadales jomā pastāvošo situāciju, acquis communautaire
joprojām ir piemērojams un tādēļ jaunās dalībvalstis nevar atsaukties uz apstākļiem, kas pastāvēja pirms pievienošanās, tostarp uz to zvejas darbībām atsauces perioda laikā, lai izvairītos no attiecīgo noteikumu piemērošanas. Kopš to pievienošanās brīža tās atrodas tādā pat situācijā kā tās dalībvalstis, kas ir izslēgtas no sadalījuma saskaņā ar zvejas darbību relatīvas stabilitātes principu, kurš attiecībā uz nolīgumiem, kas noslēgti pirms pievienošanās, konkretizēts 1983. gadā veiktajā sadalījumā (iepriekš minētais spriedums lietā Portugāle un Spānija/Padome, 43. un 44. punkts).
53. Šī argumentācija ir piemērojama arī pašreiz izskatāmajām lietām. No tā izriet, ka Spānijas Karaliste neatrodas situācijā, kas ir salīdzināma ar to dalībvalstu situāciju, kuru kuģi bija saņēmuši kvotas sākotnējā sadalījuma laikā, un ka līdz ar to Spānijas valdība nevar atsaukties uz Spānijas kuģu zvejas darbībām Ziemeļjūrā laikposmā no 1973. līdz 1976. gadam, sākotnējā atsauces perioda laikā. Tās situācija savukārt ir salīdzināma ar to dalībvalstu situāciju, kuru kuģi nav saņēmuši šādas kvotas, neskatoties uz to, vai šīs dalībvalstis ir vai nav veikušas zvejas darbības Ziemeļjūras un/vai Baltijas jūras ūdeņos sākotnējā atsauces perioda laikā.
54. Jāpiebilst, ka pārejas perioda beigas nekāda veidā neizmaina šo situāciju.
55. Būtībā Padome, Komisija un Apvienotā Karaliste ir pamatoti norādījušas, ka ir jānošķir pieejas ūdeņiem jēdziens no pieejas resursiem jēdziena. Kaut arī pēc pārejas perioda beigām Spānijas Karaliste var atkal piekļūt Ziemeļjūras un Baltijas jūras ūdeņiem, no tā neizriet, ka Spānijas kuģi var piekļūt šo jūru resursiem tādā pašā apmērā kā tās dalībvalstis, kas ir piedalījušās sākotnējā sadalījumā vai vēlākajos sadalījumos.
56. Kā izriet no šī sprieduma 41. punkta, Padome varēja uzskatīt, ka, tā kā Spānijas kuģi Ziemeļjūras un Baltijas jūras ūdeņos nebija zvejojuši vairāk nekā divdesmit gadus, ar kvotu nepiešķiršanu netika pārkāpts attiecīgo iedzīvotāju zvejas darbību relatīvas stabilitātes princips. Līdz ar to Padome varēja arī uzskatīt, ka Spānijas Karaliste neatradās tādā situācijā, kas ir līdzvērtīga to dalībvalstu situācijai, kuru kuģi nesen, attiecīgā atsauces perioda laikā bija zvejojuši šajos ūdeņos.
57. Līdz ar to, neparedzot Regulā Nr. 2341/2002 tādu pašu attieksmi pret Spānijas Karalisti kā pret citām dalībvalstīm, kas bija piedalījušās sākotnējā zvejas kvotu sadalījumā pirms Spānijas Karalistes pievienošanās vai arī vēlākos sadalījumos pārejas perioda laikā, Padome nav rīkojusies diskriminējoši attiecībā pret šo dalībvalsti.
58. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, pamats par nediskriminācijas principa pārkāpumu ir jānoraida.
Par pamatu par Pievienošanās akta pārkāpumu
Lietas dalībnieku apsvērumi
59. Spānijas valdība uzskata, ka pēc Spānijas Karalistes pievienošanās Kopienai, nepiešķirot šai dalībvalstij zvejas kvotu, kas tika sadalītas Ziemeļjūras un Baltijas jūras Kopienas ūdeņu zonās, daļu, ar Regulu Nr. 2341/2002 ir pagarināts pārejas periods ārpus tā, ko paredz Pievienošanās akts, un līdz ar to pārkāpti tā noteikumi.
60. Līdzīga argumentācija ir piemērojama arī attiecībā uz Ziemeļjūrai pirms Spānijas Karalistes pievienošanās Kopienai noteiktā pamatsadalījuma nepārskatīšanu minētajā regulā.
61. Spānijas valdība uzskata, ka Pievienošanās aktā paredzēto atkāpju piemērošana pēc šajā aktā paredzētā pārejas perioda beigām nozīmē to izņēmuma, pārejas un ierobežotā rakstura, kā arī to mērķa, proti, jaunas dalībvalsts pakāpeniskas integrācijas Kopienā, pārkāpšanu.
62. Padome, Komisija un Apvienotā Karaliste savukārt apgalvo, ka Pievienošanās akta noteikumi pēc pārejas perioda beigām vairs nav piemērojami un līdz ar to tie nevar būt kritērijs, lai noteiktu Padomes pieņemto pasākumu likumīgumu.
63. Turklāt Pievienošanās akts neprasa un neparedz kvotu sadales sistēmas pārskatīšanu.
Tiesas vērtējums
64. Jāatgādina, ka Pievienošanās akta 154.–166. pants definē zivsaimniecības nozarē piemērojamo tiesisko regulējumu tikai pārejas periodam. Šie panti līdz ar to principā nevar būt pamats prasībām attiecībā uz tādu laikposmu, kas sākas pēc pārejas perioda beigām.
65. Tāpat no Pievienošanās akta nekādā veidā neizriet, ka Padomei bija pienākums nākotnē grozīt zvejas iespēju pamatsadalījumu, kas pieņemts pirms Spānijas Karalistes pievienošanās vai pēc tās – pārejas perioda laikā.
66. Pat ja pārejas perioda laikā piemērojamais tiesiskais regulējums pēc definīcijas ir pagaidu, no tā neizriet, ka visi tajā paredzētie ierobežojumi automātiski pārstāj pastāvēt, tiklīdz minētais periods beidzas, ja tie izriet arī no acquis communautaire, kas piemērojams dalībvalstij. Tomēr, kā tas konstatēts šī sprieduma 29. punktā, acquis communautaire
ietver pamatsadalījumu, ko Spānijas Karalistes pievienošanās brīdī noteicis esošais tiesiskais regulējums. Šis pamatsadalījums principā paliek spēkā, kamēr vien tas netiek grozīts ar Padomes aktu. Attiecībā uz kvotu sadalījumu, kas veikts pārejas perioda laikā, to nereglamentē Pievienošanās akts, bet gan regulas, kas nosaka attiecīgās kvotas, un relatīvas stabilitātes princips.
67. Līdz ar to, Regulā Nr. 2341/2002 nepiešķirot Spānijas Karalistei noteiktas zvejas kvotas Ziemeļjūrā, Padome nekādā veidā nav pārkāpusi Pievienošanās aktu.
68. Tādējādi pamats par Pievienošanās akta pārkāpumu ir jānoraida.
Par pamatu par Regulas Nr. 2371/2002 20. panta 2. punkta pārkāpumu
Lietas dalībnieku apsvērumi
69. Spānijas valdība norāda, ka, sākot no pārejas perioda beigām, jaunās zvejas iespējas, kas sadalītas Ziemeļjūrā un Baltijas jūrā 1992.–1998. gada laikā, ir piešķiramas saskaņā ar Regulas Nr. 2371/2002 20. panta 2. punktu, ņemot vērā katras dalībvalsts intereses, un līdz ar to – arī Spānijas Karalistes intereses.
70. Spānijas valdība šī pamata sakarā atkārtoti uzsver, ka, ja nebūtu pastāvējis pārejas periods, šī dalībvalsts būtu piedalījusies jauno kvotu sadalījumā, kas veikts no 1986. gada.
71. Padome, Komisija un Apvienotā Karaliste apgalvo, ka zvejas iespējas, kas pēc Spānijas Karalistes pievienošanās bija kvotu sadalījuma starp dalībvalstīm priekšmets laikposmā no 1992. līdz 1998. gadam, nav jaunas zvejas iespējas nedz Regulas Nr. 2371/2022 20. panta 2. punkta izpratnē, nedz arī Regulas Nr. 3760/92 8. panta 4. punkta iii) apakšpunkta izpratnē un līdz ar to Spānijas valdības izvirzītais pamats nav pamatots.
Tiesas vērtējums
72. Ir jānorāda, kā to jau ir atzīmējusi Padome, ka Regula Nr. 2341/2002 nav pamatota ar Regulu Nr. 2371/2002, bet gan ar Regulu Nr. 3760/92. Līdz ar to apgalvojums par Regulas Nr. 2371/2022 20. panta 2. punkta pārkāpumu nav atbilstošs.
73. Tomēr ir jākonstatē, ka minētā 20. panta 2. punkta noteikumi būtībā pārņem Regulas Nr. 3760/92 8. panta 4. punkta iii) apakšpunkta noteikumus.
74. Tādējādi šajā lietā Spānijas Karalistes izvirzītais pamats ir jāpārbauda kā tāds, kas attiecas uz šiem pēdējiem noteikumiem.
75. Spānijas valdība min noteiktas zivju sugas, uz kurām attiecās pirmais sadalījums pārejas perioda laikā, bet nenorāda ne uz vienu regulu savu apgalvojumu pamatojumam.
76. Savukārt Padome un Apvienotā Karaliste norāda, kas nav ticis apstrīdēts, divas regulas, uz kurām, pēc to domām, atsaucas Spānijas Karaliste, proti, Padomes 1998. gada 7. aprīļa Regulu (EK) Nr. 783/98, ar kuru grozīta Regula (EK) Nr. 45/98, ar ko konkrētiem zivju krājumiem un zivju krājumu grupām 1998. gadam nosaka kopējo pieļaujamo nozveju un zināmus nosacījumus, kādos tās var zvejot (OV L 113, 8. lpp.), un Padomes 1999. gada 12. jūlija Regulu (EK) Nr. 1570/1999 par zvejas iespēju sadalījumu noteiktiem zivju krājumiem un Regulas (EK) Nr. 48/1999 grozīšanu, ar kuru noteiktiem zivju krājumiem un zivju krājumu grupām nosaka kopējo pieļaujamo nozveju 1999. gadam un zināmus nosacījumus, kādos tās var zvejot (OV L 187, 5. lpp.).
77. Jākonstatē, ka zvejas kvotas, kas 2003. gadam sadalītas ar Regulu Nr. 2341/2002 un kas paredz zivju sugas, uz kurām attiecas iepriekšējā punktā minētās divas regulas, nav uzskatāmas par kvotām, kuras Padome noteikusi pirmoreiz, bet tieši pretēji – par kvotām, kas ir sadalītas pārejas perioda laikā.
78. Līdz ar to šīs kvotas nav jaunas zvejas iespējas Regulas Nr. 3760/92 8. panta 4. punkta iii) apakšpunkta izpratnē, bet gan attiecas uz jau pastāvošajām zvejas iespējām, uz kurām attiecas minētās regulas 8. panta 4. punkta ii) apakšpunkts un relatīvas stabilitātes princips.
79. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jānoraida Spānijas Karalistes pamats par Regulas Nr. 2371/2002 20. panta 2. punkta pārkāpumu.
80. Tā kā nav ticis pieņemts neviens no šīs dalībvalsts izvirzītajiem pamatiem, šīs prasības ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
81. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Padome ir prasījusi piespriest Spānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums nav labvēlīgs, jāpiespriež Spānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Saskaņā ar šī paša panta 4. punkta pirmo daļu Apvienotā Karaliste un Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
1) prasības noraidīt;
2) Spānijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
3) Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste un Eiropas Kopienu Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.