Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA MACEJA ŠPUNARA
[MACIEJ SZPUNAR]
SECINĀJUMI
sniegti 2026. gada 26. februārī (1)
Lieta C-234/25
Sky Österreich Fernsehen GmbH
pret
Verein für Konsumenteninformation
(Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa, Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patērētāju aizsardzība – Patērētāju tiesības – Izņēmumi attiecībā uz atteikuma tiesībām – Atteikuma tiesību zaudēšana – Digitālais pakalpojums – Digitālais saturs – Straumēšanas pakalpojuma abonēšana – Šāda pakalpojuma kvalificēšana
I.      Ievads
1.        Pēdējos gados straumēšanas platformu izmantošana ir kļuvusi pieejamāka, vienlaikus būtiski palielinājies šo platformu piedāvājums: patērētājiem šobrīd ir pieejamas daudzas platformas, un to piedāvātais saturs ir kļuvis daudzveidīgāks. Lai gan šīm platformām, protams, ir sava specifika, tām tomēr ir kopīgas dažas būtiskas iezīmes.
2.        Straumēšanas pakalpojuma sniegšana nozīmē, ka patērētājam tiek nodots saturs, piemēram, video vai muzikālie darbi, lai tos noskatītos vai noklausītos. Šis saturs tiek glabāts serverī, kam patērētāji var piekļūt ar savu gala iekārtu, izmantojot hipersaiti vai lietojumprogrammu. Tad saskaņā ar abonementa nosacījumiem un piedāvājuma iespējām patērētāji no tiem nodotā satura var noskatīties vai noklausīties izvēlēto darbu internetā vai nu tiešsaistē, vai pēc pieprasījuma.
3.        Visbiežāk straumēšanas pakalpojuma sniegšana dod patērētājam iespēju arī lejupielādēt izvēlēto saturu, ko pēc tam var noskatīties vai noklausīties pat bez interneta pieslēguma. Šādā gadījumā izvēlētais darbs tiek saglabāts patērētāja iekārtas atmiņā, un to var noskatīties neatkarīgi no piekļuves internetam, parasti ierobežotu laiku, pēc kura vairs nevar piekļūt attiecīgajam saturam lejupielādes veidā, bet šis saturs joprojām ir pieejams tiešsaistē.
4.        Turklāt papildus tam, ka piedāvāto saturu var skatīties vai klausīties, katram patērētājam parasti tiek piedāvāts arī satura personalizēts noformējums platformā, izmantojot atskaņošanas sarakstus, piemēram, pašreiz skatītā vai klausītā satura sarakstus vai personalizētus ieteikumus, kas veidoti, pamatojoties uz jau patērēto saturu.
5.        Saistībā ar šīm platformām, kas ir šīs lietas pamatā, Tiesai lūgts noskaidrot, vai straumēšanas pakalpojuma sniegšana ir jākvalificē kā “digitāla satura” vai “digitāla pakalpojuma” piedāvājums Direktīvas 2011/83/ES (2) tiesību normu izpratnē.
6.        Šāda kvalifikācija nav tikai semantiska. Proti, saskaņā ar šīs direktīvas normām tajā paredzētās atteikuma tiesības principā var beigties pirms tajā paredzētā 14 dienu termiņa beigām, ja tiek piedāvāts “digitālais saturs”, bet ne “digitālā pakalpojuma” piedāvājuma gadījumā.
II.    Atbilstošās tiesību normas
A.      Savienības tiesības
1.      Direktīva 2019/770
7.        Direktīvas (ES) 2019/770 (3) 19. un 57. apsvērumā teikts:
“(19)      Šai direktīvai būtu jārisina problēmas saistībā ar dažādām digitālā satura un digitālo pakalpojumu kategorijām un to piegādi. Lai neatpaliktu no ātrās tehnoloģiskās attīstības un lai digitālā satura vai digitālā pakalpojuma jēdziens pēc būtības būtu izmantojams arī nākotnē, šajā direktīvā cita starpā būtu jāietver datorprogrammas, lietotnes, video datnes, audio datnes, mūzikas datnes, digitālās spēles, e-grāmatas vai citas e-publikācijas, kā arī digitālie pakalpojumi, kuri ļauj izveidot, apstrādāt, uzglabāt datus digitālā formā vai piekļūt tiem, tostarp programmatūra kā pakalpojums, piemēram, video un audio koplietošana un citu veidu datņu mitināšana, tekstapstrāde vai spēles, ko piedāvā mākoņdatošanas vidē un sociālajos plašsaziņas līdzekļos. Tā kā pastāv dažādi digitālā satura vai digitālo pakalpojumu piegādes veidi, piemēram, nodošana materiālā informācijas nesējā, lejupielāde, ko veic patērētāji savās ierīcēs, straumēšana tīmeklī, piekļuves nodrošināšana digitālā satura uzglabāšanas iespējām vai piekļuve sociālo plašsaziņas līdzekļu lietošanai, šai direktīvai vajadzētu būt piemērojamai neatkarīgi no informācijas nesēja, kas izmantots digitālā satura vai digitālā pakalpojumā nodošanai vai piekļuves nodrošināšanai digitālajam saturam vai digitālajam pakalpojumam. Taču šī direktīva nebūtu jāpiemēro interneta piekļuves pakalpojumiem.
[..]
(57)      Digitālo saturu vai digitālos pakalpojumus varētu patērētājiem piegādāt arī pastāvīgi kādā laikposmā. Pastāvīgā piegāde var ietvert gadījumus, kad tirgotājs patērētājiem digitālo pakalpojumu dara pieejamu uz noteiktu laikposmu vai uz neierobežotu laiku, piemēram, divu gadu mākoņglabāšanas līgumu vai dalību sociālo plašsaziņas līdzekļu platformā uz neierobežotu laiku. Šīs kategorijas atšķirības elements ir fakts, ka digitālais saturs vai digitālais pakalpojums patērētājiem ir pieejams vai tam var piekļūt tikai noteiktajā līguma darbības laikposmā vai tik ilgi, kamēr ir spēkā līgums uz neierobežotu laiku. Tāpēc ir pamatoti, ka šādos gadījumos tirgotājam vajadzētu būt atbildīgam tikai par neatbilstību, kas atklājas minētajā laikposmā. Pastāvīgās piegādes elementam nav obligāti jābūt saistītam ar ilgtermiņa piegādi. Tādi gadījumi kā videoklipu straumēšana tīmeklī būtu jāuzskata par pastāvīgu piegādi kādā laikposmā neatkarīgi no attiecīgā audiovizuālā faila faktiskā ilguma. Gadījumi, kad digitālā satura vai digitālā pakalpojuma konkrētus elementus dara pieejamus periodiski, vairākās reizēs kādā laikposmā vai tik ilgi, kamēr ir spēkā līgums uz neierobežotu laiku, arī būtu jāuzskata par pastāvīgu piegādi kādā laikposmā, piemēram, ja līgums paredz, ka pretvīrusu programmu var lietot vienu gadu un ka šajā laikposmā tā tiks automātiski atjaunināta katra mēneša pirmajā dienā, vai ka tirgotājs izdos atjauninājumus ikreiz, kad kļūs pieejami jauni digitālas spēles elementi, un digitālais saturs vai digitālais pakalpojums ir pieejams patērētājiem vai tam var piekļūt tikai noteiktajā līguma darbības laikposmā vai tik ilgi, kamēr ir spēkā līgums uz neierobežotu laiku.”
8.        Šīs direktīvas 2. panta “Definīcijas” 1. un 2. punktā noteikts:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
1)      “digitālais saturs” ir dati, kas ir radīti un piegādāti digitālā veidā;
2)      “digitālais pakalpojums” ir:
a)      pakalpojums, kas patērētājam dod iespēju sagatavot, apstrādāt vai uzglabāt datus vai piekļūt tiem digitālā veidā; vai
b)      pakalpojums, kas ļauj kopīgot datus vai jebkādā citā veidā mijiedarboties ar tiem digitālā veidā, ko augšupielādējis vai radījis patērētājs vai citi minētā pakalpojuma lietotāji”.
9.        Minētās direktīvas 3. panta “Piemērošanas joma” 5. punkta g) apakšpunktā noteikts:
“5.      Šo direktīvu nepiemēro līgumiem par:
[..]
g)      digitālā satura piegādi gadījumā, ja digitālais saturs tiek darīts pieejams plašai sabiedrībai citā veidā, nevis ar signāla pārraidi – priekšnesuma vai organizēta pasākuma ietvaros, piemēram, kā digitālas kinematogrāfiskās projekcijas”.
10.      Šīs direktīvas 5. pantā “Digitālā satura vai digitālā pakalpojuma piegāde” paredzēts:
“1.      Tirgotājs digitālo saturu vai digitālo pakalpojumu piegādā patērētājam. Ja vien puses nav vienojušās citādi, tirgotājs digitālo saturu vai digitālo pakalpojumu piegādā bez nepamatotas kavēšanās pēc līguma noslēgšanas.
2.      Tirgotājs ir izpildījis piegādes saistības, ja:
a)      patērētājam vai fiziskajam vai virtuālajam aprīkojumam, ko patērētājs ir izvēlējies šim nolūkam, ir darīts pieejams digitālais saturs vai jebkādi līdzekļi, kas ir piemēroti, lai digitālajam saturam piekļūtu vai to lejupielādētu;
b)      patērētājam vai fiziskam vai virtuālam aprīkojumam, ko patērētājs ir izvēlējies šim nolūkam, ir darīts pieejams digitālais pakalpojums.”
2.      Direktīva (ES) 2019/2161
11.      Direktīvas (ES) 2019/2161 (4) 30. un 38. apsvērumā teikts:
“(30)      Jēdzienu “digitālais saturs” un “digitālie pakalpojumi” definīcijas, kas minētas [Direktīvā 2011/83], būtu jāpielāgo definīcijām [Direktīvā 2019/770]. Digitālais saturs, uz ko attiecas [Direktīva 2019/770], aptver vienu piegādes darbību, virkni atsevišķu piegādes darbību vai pastāvīgu piegādi kādā laikposmā. Pastāvīgās piegādes elementam nav obligāti jābūt saistītam ar ilgtermiņa piegādi. Tādi gadījumi kā videoklipu straumēšana tīmeklī būtu jāuzskata par pastāvīgu piegādi kādā laikposmā neatkarīgi no attiecīgā audiovizuālā faila faktiskā ilguma. Tāpēc var būt grūti nošķirt noteiktus digitālā satura un digitālo pakalpojumu veidus, jo abiem gadījumiem var būt raksturīga nepārtraukta piegāde, ko tirgotājs veic visā līguma darbības laikā. Digitālo pakalpojumu piemēri ir video un audio koplietošanas pakalpojumi un cita veida datņu mitināšana, tekstapstrāde vai spēles, ko piedāvā mākoņdatošanas vidē, mākoņglabāšana, tīmekļa e-pasts, sociālie plašsaziņas līdzekļi un mākoņdatošanas lietotnes. Nepārtrauktā pakalpojuma sniedzēja iesaiste attaisno noteikumu piemērošanu par atteikuma tiesībām, kas paredzētas [Direktīvā 2011/83] un kas efektīvi ļauj patērētājam pārbaudīt pakalpojumu un 14 dienu laikā no līguma noslēgšanas dienas pieņemt lēmumu, vai to saglabāt vai ne. Daudzus tāda digitālā satura piegādes līgumus, kas netiek sniegts materiālā datu nesējā, raksturo viena piegādes darbība, lai sniegtu patērētājam konkrēto digitālā satura vienību vai vienības, piemēram, konkrētu mūziku vai video datnes. Uz tāda digitālā satura piegādes līgumiem, kas netiek piegādāts materiālā datu nesējā, joprojām attiecas atbrīvojums no atteikuma tiesībām, kas izklāstīts [Direktīvas 2011/83] 16. panta pirmās daļas m) punktā, kurā noteikts, ka patērētājs zaudē atteikuma tiesības, ja ir sākusies līguma izpilde, piemēram, satura lejupielāde vai straumēšana, bet ar nosacījumu, ka patērētājs iepriekš devis skaidru piekrišanu sākt līguma izpildi atteikuma tiesību perioda laikā un apliecinājis, ka viņš tādējādi ir zaudējis savas atteikuma tiesības. Ja ir šaubas par to, vai līgums ir pakalpojumu līgums vai digitālā satura piegādes līgums, kas netiek sniegts materiālā datu nesējā, būtu jāpiemēro noteikumi attiecībā uz tiesībām atteikties no pakalpojumiem.
[..]
(38)      [Direktīvas 2011/83] 16. panta pirmās daļas m) punktā paredzēts atbrīvojums no atteikuma tiesībām attiecībā uz digitālu saturu, kas netiek piegādāts materiālā datu nesējā, ja patērētājs iepriekš devis skaidru piekrišanu sākt izpildi pirms atteikuma tiesību perioda beigām un apliecinājis, ka viņš tādējādi zaudē savas atteikuma tiesības. Minētās direktīvas 14. panta 4. punkta b) apakšpunktā paredzēta līgumiska sankcija, ja tirgotājs neizpilda šo prasību, proti, patērētājam nav jāmaksā par patērēto digitālo saturu. Prasība iegūt patērētāja iepriekšēju skaidru piekrišanu un apliecinājumu atbilstoši tam ir būtiska tikai attiecībā uz digitālu saturu, kuru sniedz pret tā cenas samaksu. Tāpēc 16. panta pirmās daļas m) punkts ir jāgroza tā, lai prasība tirgotājiem iegūt patērētāja iepriekšēju skaidru piekrišanu un apliecinājumu attiecas tikai uz tiem līgumiem, saskaņā ar kuriem patērētāja pienākums ir maksāt.”
3.      Direktīva 2011/83
12.      Direktīva 2011/83 tika grozīta ar Direktīvu 2019/2161. Transponēšanas termiņš beidzās 2021. gada 28. novembrī, un ar transponēšanu saistītās valsts tiesību normas jāpiemēro no 2022. gada 28. maija.
13.      Direktīvas 2011/83 – redakcijā, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2019/2161_– 2. pantā noteikts:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
[..]
6)      “pakalpojumu līgums” ir jebkurš līgums, izņemot pārdošanas līgumu, saskaņā ar kuru tirgotājs sniedz vai apņemas sniegt pakalpojumu, tostarp digitālu pakalpojumu, patērētājam;
[..]
11)      “digitālais saturs” ir digitālais saturs, kā definēts Eiropas Parlamenta un [Direktīvas 2019/770] 2. panta 1. punktā;
[..]
16)      “digitālais pakalpojums” ir digitāls pakalpojums, kā definēts [Direktīvas 2019/770] 2. panta 2. punktā;
[..].”
14.      Šīs direktīvas – redakcijā, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2019/2161 –, 14. pantā “Patērētāja pienākumi gadījumos, kad tiek izmantotas atteikuma tiesības” noteikts:
“[..]
2.a      Atteikuma no līguma gadījumā patērētājs atturas no digitālā satura vai digitālā pakalpojuma izmantošanas un atturas darīt to pieejamu trešām personām.
3.      Ja patērētājs izmanto atteikuma tiesības pēc tam, kad iesniedzis pieprasījumu saskaņā ar 7. panta 3. punktu vai 8. panta 8. punktu, patērētājs maksā tirgotājam summu, kura salīdzinājumā ar pilnu līguma izpildi ir proporcionāla tam, kas ir izpildīts līdz brīdim, kad patērētājs informēja tirgotāju par atteikuma tiesību izmantošanu. Proporcionālo summu, kas patērētājam jāmaksā tirgotājam, aprēķina, pamatojoties uz līgumā noteikto kopējo cenu. Ja kopējā cena ir pārāk liela, proporcionālo summu aprēķina, pamatojoties uz tirgus vērtību tam, kas ir izpildīts.
4.      Patērētājs nesedz nekādas izmaksas par:
[..]
b)      pilnīgu vai daļēju tāda digitālā satura piegādi, kas netiek sniegts materiālā datu nesējā, ja:
i)      patērētājs nav iepriekš devis skaidru piekrišanu sākt izpildi pirms 9. pantā minētā 14 dienu vai 30 dienu perioda beigām;
ii)      patērētājs nav apliecinājis, ka, dodot piekrišanu, viņš zaudē atteikuma tiesības; vai
iii)      tirgotājs nav sniedzis apstiprinājumu saskaņā ar 7. panta 2. punktu vai 8. panta 7. punktu.
[..]”
15.      Minētās direktīvas –redakcijā, kurā
grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2019/2161_– 16. pantā paredzēts:
“Attiecībā uz distances līgumiem un ārpus uzņēmuma telpām noslēgtiem līgumiem 9. līdz 15. pantā izklāstītās atteikuma tiesības dalībvalstis nepiemēro:
a)      pakalpojumu līgumiem pēc tam, kad pakalpojums ir sniegts pilnībā, bet, ja līgumā paredzēts patērētāja pienākums maksāt, vienīgi tad, ja izpilde ir sākusies ar patērētāja iepriekš skaidri paustu piekrišanu un apliecinājumu, ka viņš zaudēs savas atteikuma tiesības, tiklīdz tirgotājs būs līgumu izpildījis pilnībā;
[..]
i)      tādu aizzīmogotu audio- vai videoierakstu vai tādas aizzīmogotas datorprogrammatūras piegādei, kas pēc piegādes ir atvērta;
j)      laikrakstu, periodisko izdevumu un žurnālu piegādei, izņemot abonēšanas līgumus šādu publikāciju piegādei;
[..]
m)      tāda digitālā satura piegādes līgumiem, kas netiek piegādāts materiālā datu nesējā, ja izpilde ir sākusies un ja līgumā paredzēts patērētāja pienākums maksāt, ja:
i)      patērētājs iepriekš skaidri devis piekrišanu sākt izpildi atteikuma tiesību perioda laikā;
ii)      patērētājs ir apliecinājis, ka viņš tādējādi zaudē savas atteikuma tiesības; un
iii)      tirgotājs ir sniedzis apstiprinājumu saskaņā ar 7. panta 2. punktu vai 8. panta 7. punktu.
[..]”
B.      Austrijas Republikas tiesības
16.      Bundesgesetz über Fernabsatz- und außerhalb von Geschäftsräumen geschlossene Verträge (Fern- und Auswärtsgeschäfte-Gesetz – FAGG)
(Federālais likums par distances līgumiem un ārpus uzņēmuma telpām noslēgtiem līgumiem) (5) 3. pantā iekļautas
šādas definīcijas:
“[..]
4.      “digitālais produkts” [ir] digitāls saturs vai digitāli pakalpojumi;
5.      “digitālais saturs” [ir] dati, kas tiek radīti un piegādāti digitāli, tostarp tādi, kas tiek izstrādāti saskaņā ar patērētāja instrukcijām;
6.      “digitālais pakalpojums” [ir]:
a)      pakalpojums, kas patērētājam dod iespēju sagatavot, apstrādāt un uzglabāt datus digitāli vai piekļūt tiem digitāli, vai
b)      pakalpojums, kas ļauj kopīgot datus, ko digitāli augšupielādējis vai radījis patērētājs vai citi pakalpojuma lietotāji, vai jebkādā citā veidā digitāli mijiedarboties ar tiem,
attiecīgi tostarp tādi pakalpojumi, kas tiek izstrādāti saskaņā ar patērētāja instrukcijām.
[..].”
17.      Šā likuma 18. pantā “Izņēmumi attiecība uz atteikuma tiesībām” noteikts:
“(1)      Patērētājam cita starpā nav atteikuma tiesību gadījumos, kad noslēgti distances līgumi vai ārpus uzņēmuma telpām noslēgti līgumi par
1.      pakalpojumiem, ja tirgotājs pakalpojumu ir sniedzis pilnībā, turklāt tajos gadījumos, kuros patērētājam saskaņā ar līgumu ir pienākums maksāt, atteikuma tiesības zūd tikai tad, ja turklāt tirgotājs līguma izpildi ir sācis ar patērētāja iepriekš skaidri paustu piekrišanu un ja patērētājs
a)      vai nu pirms pakalpojuma sniegšanas sākuma vai nu ir apliecinājis, ka viņš savas atteikuma tiesības zaudē, tiklīdz tirgotājs būs līgumu izpildījis pilnībā,
b)      vai ir skaidri pieprasījis tirgotāja ierašanos, lai veiktu remontdarbus,
[..]
11.      tāda digitālā satura piegādi, kas nav jāsniedz materiālā datu nesējā, ja tirgotājs līguma izpildi ir sācis, turklāt tajos gadījumos, kuros patērētājam saskaņā ar līgumu ir pienākums maksāt, atteikuma tiesības zūd tikai tad, ja turklāt
a)      patērētājs ir skaidri piekritis līguma izpildes sākumam pirms atteikuma termiņa beigām,
b)      patērētājs ir apstiprinājis, ka ir iepazinies ar informāciju, ka, līguma izpildi sākot pirms termiņa, viņš savas atteikuma tiesības zaudē, un
c)      tirgotājs ir patērētāja rīcībā nodevis norakstu vai apstiprinājumu saskaņā ar 5. panta 2. punktu vai 7. panta 3. punktu.
[..].”
III. Pamatlieta, prejudiciālais jautājums un tiesvedība Tiesā
18.      Sky Österreich Fernsehen GmbH (turpmāk tekstā – “Sky Österreich”) ir Austrijā reģistrēta privāta televīzijas sabiedrība, kas šajā teritorijā citstarp piedāvā straumēšanas pakalpojumus. Digitālais saturs, kas ir darīts pieejams skatīšanai, atrodas serverī, un klienti tam var piekļūt ar savu gala iekārtu, izmantojot saiti vai lietojumprogrammu, lai internetā tiešsaistē vai pēc pieprasījuma varētu skatīties viņu abonementā iekļautās programmas. Ir iespējamas arī lejupielādes, ja to paredz attiecīgie lietošanas tiesību licenču devēji. Turklāt digitālo saturu ir iespējams uzglabāt savas iekārtas atmiņā un noskatīties bezsaistē. Lejupielādi var noskatīties tikai vienu reizi, un tā pilnībā jānoskatās 48 stundu laikā no ieguves sākuma.
19.      Straumēšanas pakalpojumu abonēšanas līgumu tiešsaistē ir iespējams noslēgt vienīgi tad, ja patērētājs piekrīt šādam līguma noteikumam:
“Abonementa pasūtīšanas gadījumā: [apliecinu, ka] esmu iepazinies ar Sky X sniegto informāciju par atteikuma tiesībām. Piekrītu, ka Sky sāk līguma izpildi jau pirms 14 dienu atteikuma termiņa beigām un [ka] es, pasūtot abonementu, tādēļ zaudēju savas atteikuma tiesības.”
20.      Verein für Konsumenteninformation (Patērētāju tiesību aizsardzības apvienība, turpmāk tekstā – “VKI”) uzskata, ka patērētājiem sniegtā informācija par atteikuma tiesībām nav pietiekama. Tā uzskata, ka straumēšanas abonements ir “digitāls pakalpojums” un līdz ar to atteikuma tiesības zūd tikai tad, kad pakalpojums ir sniegts pilnībā, ja patērētājs ir atzinis, ka viņš zaudēs šīs tiesības šajā brīdī. Savukārt Sky Österreich uzskata, ka straumēšanas pakalpojuma gadījumā runa ir par “digitālu saturu”, tādējādi atteikuma tiesības zūdot brīdī, kad sākas līguma izpilde.
21.      VKI prasība uzdot Sky Österreich tās komercdarbībā ar patērētājiem neizmantot iepriekš minēto līguma noteikumu, pirmajā instancē tika noraidīta. Savukārt apelācijas tiesa apmierināja VKI apelācijas sūdzību un grozīja pirmās instances spriedumu, kvalificējot Sky Österreich piedāvāto straumēšanas pakalpojumu kā “digitālo pakalpojumu”, attiecībā uz kuru atteikuma tiesības nevar zust līguma izpildes sākumā, bet gan tikai tad, kad pakalpojums ir sniegts pilnībā.
22.      Izskatot Sky Österreich apelācijas sūdzību, Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa, Austrija), kas ir iesniedzējtiesa šajā lietā, vēlas noskaidrot, kādi kritēriji ļauj noteikt, vai straumēšanas pakalpojumi, kas ir salīdzināmi ar Sky Österreich sniegtajiem pakalpojumiem, ir klasificējami kā līgumi par digitālo saturu vai par digitālajiem pakalpojumiem.
23.      Iesniedzējtiesa uzskata, ka Sky Österreich sniegtais pakalpojums atbilst nosacījumam “dati, kas tiek radīti un piegādāti digitāli” un tādējādi atbilst termina “digitālais saturs” definīcijai. Tā norāda, ka straumēšana ir tikai datu pārraides process, kas ļauj skatīties vai klausīties datus to pārraidīšanas laikā. Tomēr varētu arī uzskatīt, ka šis pakalpojums ļauj “uzglabāt datus digitāli vai piekļūt tiem digitāli” un tādējādi ir “digitāls pakalpojums”, it īpaši tāpēc, ka tas netiek sniegts kā vienreizēja darbība, tas tiek regulāri uzlabots, atbilstoši aktualizējot piedāvājumu un sniedzot individuālus ieteikumus, kas balstīti uz attiecīgā lietotāja paradumiem, un līgums principā tiek slēgts uz noteiktu laiku.
24.      Šādos apstākļos Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Direktīvas 2011/83/ES 16. panta m) punkts kopsakarā ar 2. panta 11. punktu jāinterpretē tādējādi, ka šo noteikumu izpratnē “digitālā satura” piegāde ir tādu straumēšanas pakalpojumu sniegšana, kuru digitālais saturs, kas tiek nodots apskatīšanai, atrodas uz servera, kam patērētāji ar savu gala iekārtu var saņemt piekļuvi, izmantojot saiti vai lietojumprogrammu, un tad savā abonementā ietvertās programmas viņi var apskatīt internetā gan “live” [tiešsaistē], gan “on demand” [pēc pieprasījuma] vai alternatīvi lejupielādēt digitālo saturu un uzglabāt to savas iekārtas atmiņā un neatkarīgi no piekļuves tiešsaistē apskatīt to vienu reizi 48 stundu laikā?”
25.      Rakstveida apsvērumus sniedza VKI, Sky Österreich, Itālijas un Polijas valdības un Eiropas Komisija. Tiesas sēde netika rīkota.
IV.    Juridiskā analīze
26.      Ar vienīgo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2011/83 2. panta 11. punkts un 16. panta m) punkts jāinterpretē tādējādi, ka straumēšanas pakalpojums, saskaņā ar kuru patērētājam nodotais saturs atrodas serverī, kuram klienti var piekļūt, izmantojot hipersaiti vai lietojumprogrammu, lai to skatītu tiešsaistē, pēc pieprasījuma vai arī bezsaistē pēc tā lejupielādes, ir “digitālā satura” piedāvājums, attiecībā uz kuru šajā direktīvā paredzētās 14 dienu atteikuma tiesības noteiktos apstākļos var nebūt piemērojamas.
27.      Sky Österreich aizstāv viedokli, ka tās sniegtais pakalpojums ir kvalificējams kā “digitāla satura” piedāvājums, attiecībā uz kuru ir iespējams paredzēt, ka patērētājam nav piemērojamas 14 dienu atteikuma tiesības, ar nosacījumu, ka patērētājs par to ir informēts un ir atzinis, ka viņš šīs tiesības zaudēs. Savukārt pārējie lietas dalībnieki apgalvo, ka tāda straumēšanas pakalpojuma piedāvājums kā pamatlietā aplūkotais ir “digitālā pakalpojuma” piedāvājums, kuram nevar piemērot Direktīvas 2011/83 16. panta m) punktā paredzēto izņēmumu attiecībā uz atteikuma tiesībām, līdz ar to patērētājiem būtu jābūt 14 dienu termiņam, lai attiecīgā gadījumā atteiktos no sava abonementa.
A.      Par jēdzieniem “digitālais saturs” un “digitālais pakalpojums”
28.      Jēdzieni “digitālais saturs” un “digitālais pakalpojums” ir definēti Direktīvas 2011/83 2. panta attiecīgi 11. un 16. punktā, kuros ir atsauce uz definīcijām, kas sniegtas Direktīvas 2019/770 2. panta 1. un 2. punktā.
29.      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī konteksts un šo normu ietverošā tiesiskā regulējuma mērķi (6).
1.      Gramatiskā interpretācija
30.      Direktīvas 2011/83 2. panta 11. un 16. punktā “digitālais saturs” ir definēts kā “dati, kas ir radīti un piegādāti digitālā veidā”, un “digitālais pakalpojums” ir pakalpojums, kas “patērētājam dod iespēju sagatavot, apstrādāt vai uzglabāt datus vai piekļūt tiem digitālā veidā”, vai arī “ļauj kopīgot datus vai jebkādā citā veidā mijiedarboties ar tiem digitālā veidā, ko augšupielādējis vai radījis patērētājs vai citi minētā pakalpojuma lietotāji”.
31.      Jākonstatē, ka Direktīvas 2011/83 teksts neļauj precīzi definēt, kas ietilpst digitālā satura piedāvājumā un kas ietilpst digitālā pakalpojuma piedāvājumā. Turklāt, kā uzsver iesniedzējtiesa: straumēšanas piedāvājumu var kvalificēt gan kā “digitālā satura piegādi”, jo tas ļauj saņemt un skatīties datus, kas radīti digitālā veidā, gan kā “digitāla pakalpojuma sniegšanu”, kas ļauj patērētājam piekļūt datiem un tos kādu laiku uzglabāt.
32.      Papildus tam
Savienības likumdevējs atzīst, ka joprojām var pastāvēt šaubas par to, vai līgums ir pakalpojumu līgums vai digitālā satura piegādes līgums, kas netiek sniegts materiālā datu nesējā (7).
33.      Tātad ir jāveic šo tiesību normu sistēmiskā un teleoloģiskā interpretācija, lai nošķirtu digitālā satura piegādi Direktīvas 2011/83 redakcijā ar grozījumiem, kuri izdarīti ar Direktīvu 2019/2161,  2. panta 11. punkta izpratnē no digitālo pakalpojumu sniegšanas šīs direktīvas 2. panta 16. punkta izpratnē.
2.      Sistēmiskā interpretācija
34.      Pirmām kārtām, lai gan Direktīvas 2011/83 2. panta 11. un 16. punkta formulējums vien neļauj precīzi definēt, kas ietilpst jēdzienā “digitālais saturs” vai “digitālais pakalpojums”, Direktīvā 2011/83 un Direktīvā 2019/2161, it īpaši to apsvērumos, tomēr ir sniegtas lietderīgas norādes.
35.      Tādējādi, no vienas puses, attiecībā uz digitālo saturu Direktīvas 2011/83 sākotnējā redakcijā 19. apsvērumā ir minēti tādi piemēri kā “datorprogrammas, lietojumprogrammas, spēles, mūzika, video vai teksti, neatkarīgi no tā, vai tiem piekļūst lejuplādējot vai straumējot, no materiāla datu nesēja vai izmantojot jebkurus citus līdzekļus”. Savukārt, attiecībā uz digitālajiem pakalpojumiem Direktīvas 2019/2161 30. apsvērumā ir minēti “video un audio koplietošanas pakalpojumi un cita veida datņu mitināšana, tekstapstrāde vai spēles, ko piedāvā mākoņdatošanas vidē, mākoņglabāšana, tīmekļa e-pasts, sociālie plašsaziņas līdzekļi un mākoņdatošanas lietotnes”.
36.      Lai gan Direktīvas 2019/2161 30. apsvērumā atkal ir atzīts, ka “var būt grūti nošķirt noteiktus digitālā satura un digitālo pakalpojumu veidus”, likumdevējs ar šiem dažādajiem piemēriem tomēr sniedz dažas norādes par to, kas raksturo “digitālā satura” piedāvājumu pretstatā “digitālā pakalpojuma” piedāvājumam. Tādējādi pirmais minētais ietver konkrētu piedāvājumu, kas ir ierobežots laikā un attiecas uz piedāvāto saturu, savukārt otrais minētais paredz noteiktu ilgumu un tirgotāja saistības, līdz ar to pakalpojums nebeidzas tikai ar konkrēta satura piegādi.
37.      No otras puses, tas izriet arī no likumdevēja precizējumiem, kas sniegti direktīvu 2011/83, 2019/770 un 2019/2161 apsvērumos. Proti, tajos norādīts, ka digitālais saturs “aptver vienu piegādes darbību, virkni atsevišķu piegādes darbību vai pastāvīgu piegādi kādā laikposmā” (8), savukārt digitālie pakalpojumi paredz “nepārtraukt[u] pakalpojuma sniedzēja iesaist[i]” (9). Manuprāt, tas ir izšķirošs kritērijs, kas nošķir jēdzienus “digitālais saturs” un “digitālais pakalpojums”.
38.      Kā uzsver Komisija, pakalpojumu sniedzēja nepārtraukta iesaiste liecina par zināmu dinamiku gan attiecībā uz sniegto saturu, gan pakalpojumiem, kas tiek piedāvāti vienlaikus ar šo satura sniegšanu. Citiem vārdiem sakot, digitālā pakalpojuma piedāvājums atšķirībā no digitālā satura piedāvājuma nevar aprobežoties tikai ar konkrētu un ierobežotu sniegšanu.
39.      Otrām kārtām, šādu interpretāciju, manuprāt, apstiprina Direktīvas 2011/83 2. panta 11. un 16. punkta interpretācija, ņemot vērā tās 16. panta m) punktu, saskaņā ar kuru atteikuma tiesības noteiktos apstākļos nav piemērojamas digitālā satura piegādes līgumiem.
40.      Proti, šāds izņēmums attiecībā uz atteikuma tiesībām ir pamatots ar to, ka digitālā satura piedāvājuma gadījumā patērētājs precīzi zina saturu, ko viņš grasās skatīties vai noklausīties, ciktāl runa ir par konkrētu un specifisku piedāvājumu. Turklāt, tiklīdz nodotais saturs ir noskatīts vai noklausīts, patērētājam par to ir ierobežota interese, ja tas ir patērēts pilnībā. Tādējādi nav tāda laikposma, kurā patērētājs var izmēģināt tam nodoto saturu.
41.      Citādi ir ar digitālā pakalpojuma piedāvājumu. Proti, šādā gadījumā, ņemot vērā tirgotāja iesaisti un ar satura nodošanu saistītos pakalpojumus, atteikuma tiesību esība ir pilnībā pamatota. Saistībā ar straumēšanas platformas abonēšanu klients tādējādi var “izmēģināt” platformu, lai iepazītos ar tajā piedāvāto darbu katalogu, tās ergonomiku un piedāvātajām skatīšanās vai klausīšanās iespējām, kā arī platformas iespējamo personalizāciju atkarībā no patērētā satura. Tātad šādā situācijā runa ir ne tikai par piedāvātā satura izmantošanu, bet gan par pārbaudi, vai tirgotāja piedāvātais pakalpojums kopumā ir piemērots patērētājam. Ja tas neder, patērētājs var izmantot savas atteikuma tiesības.
42.      Katrā ziņā – kā izriet no risinājuma, ko Tiesa izmantoja spriedumā PE Digital (10)_– Direktīvas 2011/83 16. panta m) punkts, kurā ir noteikts izņēmums no atteikuma tiesībām, kā Savienības tiesību norma, kas ierobežo patērētāju tiesību aizsardzībai piešķirtās tiesības, ir jāinterpretē šauri (11). Citiem vārdiem, jēdzienu “digitālais saturs”, kas rada izņēmuma piemērošanu attiecībā uz atteikuma tiesībām, nevar interpretēt plaši, un, manuprāt, tas attiecināms vien uz konkrētām piegādes darbībām. Tā kā pakalpojums ir plašāks par šādu darbību, tas tātad būtu jākvalificē kā “digitāls pakalpojums” šīs direktīvas 2. panta 16. punkta izpratnē.
43.      Šādos apstākļos uzskatu, ka no Direktīvas 2011/83 2. panta 11. un 16. punkta un 16. panta m) punkta sistēmiskās interpretācijas izriet, ka tāds straumēšanas pakalpojums kā šajā lietā aplūkotais nav “digitālā satura” piedāvājums.
44.      Šādu secinājumu apstiprina šo tiesību normu teleoloģiskā interpretācija.
3.      Teleoloģiskā interpretācija
45.      Direktīvas 2011/83 mērķis ir atrast “pareizo samēru starp augstu patērētāju aizsardzības līmeni un uzņēmumu konkurētspēju” (12).
46.      Kā atzina Tiesa, atteikuma tiesības ir vērstas uz to, lai patērētāju aizsargātu īpašā – tālpārdošanas – situācijā, kurā viņam faktiski pirms līguma noslēgšanas nav iespēju apskatīt izstrādājumu vai pārliecināties par sniegtā pakalpojuma raksturu. Tādējādi atteikuma tiesības ir paredzētas tam, lai kompensētu no distances līguma izrietošo patērētāja neizdevīgāko stāvokli, viņam piešķirot pienācīgu termiņu pārdomām, kura laikā viņam ir iespēja iegādātās preces pārbaudīt un izmēģināt (13).
47.      Savukārt Direktīvas 2011/83 16. panta m) punktā paredzētais izņēmums no atteikuma tiesībām paredz aizsargāt tirgotāju gadījumā, ja tirgotāja piedāvātais saturs ir zināms un to var nekavējoties patērēt. Kā uzsver Itālijas valdība, šādā situācijā patērētājs pilnībā izmanto visas pakalpojuma sniegtās priekšrocības brīdī, kad tas tiek sniegts. Turklāt, kā norāda Sky Österreich, ja runa ir par digitālo saturu, tirgotāju interešu aizsardzību nav iespējams atjaunot tādā statusā, kāda tā bija, tādējādi, ja patērētājam būtu ļauts vēlāk atteikties no līguma, tas galu galā nozīmētu, ka tirgotājs digitālo saturu sniedz bez maksas.
48.      Šādos apstākļos, tā kā “digitālais pakalpojums” ir plašāks, kas nozīmē pastāvīgu tirgotāja iesaisti, nevis vienkārši “digitālā satura” piegādi, patērētājs var izmantot savas atteikuma tiesības, ja pēc pakalpojuma izmēģināšanas viņš nav ar to apmierināts. Savukārt, “digitālā satura” konkrētība un specifiskums pamato to, ka patērētājs nevar to izmēģināt, jo patērētājs jau pirms attiecīgā satura saņemšanas precīzi zina, ko viņš saņems.
49.      Tādējādi arī no Direktīvas 2011/83 – redakcijā, kurā grozījumi izdarīti ar
Direktīvu 2019/2161, – mērķu izpētes izriet, ka straumēšanas pakalpojums, kāds ir šajā lietā, nav “digitālā satura” piedāvājums, uz kuru var neattiekties šajā direktīvā paredzētās 14 dienu atteikuma tiesības.
B.      Par ļaunprātīgas izmantošanas iespēju
50.      Manuprāt, šādu secinājumu neatspēko Sky Österreich arguments, ka abonementi noteikti ļaunprātīgi izmantotu atteikuma tiesības, ja patērētājiem tiktu ļauts tās izmantot saistībā ar tāda straumēšanas piedāvājuma abonēšanu, kāds tiek aplūkots pamatlietā.
51.      Sky Österreich arī norāda, ka lielākais straumēšanas pakalpojuma abonēšanas pieaugums tiek novērots it īpaši tad, kad tiek piedāvāta populāru seriālu pirmā vai pēdējā sezona vai notiek izšķirošas futbola čempionāta spēles. Tā norāda – ja patērētājam būtu iespēja izbeigt savu abonementu uzreiz pēc satura patērēšanas, viņš varētu noskatīties attiecīgo saturu gandrīz bez maksas.
52.      Tomēr, kā ir uzsvērusi Komisija, šo ļaunprātīgas izmantošanas iespēju likumdevējs ir skaidri ņēmis vērā, Direktīvas 2011/83 – redakcijā, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2019/2161_– 14. panta 3. punktā paredzot, ka, “ja patērētājs izmanto atteikuma tiesības [..], patērētājs maksā tirgotājam summu, kura salīdzinājumā ar pilnu līguma izpildi ir proporcionāla tam, kas ir izpildīts līdz brīdim, kad patērētājs informēja tirgotāju par atteikuma tiesību izmantošanu”.
53.      Šis risinājums ir piemērojams arī gadījumos, ja patērētājs izbeidz straumēšanas platformas abonēšanu: tirgotājs saņem atlīdzību par satura nodrošināšanu atbilstoši tam, kādu laikposmu patērētājam ir bijusi piekļuve saturam.
54.      Kā norāda Sky Österreich, šāda atlīdzība tādējādi nav pietiekama, ņemot vērā Tiesas judikatūru, saskaņā ar kuru, lai noteiktu proporcionālo summu, kas patērētājam ir jāmaksā pārdevējam vai piegādātājam, ja šis patērētājs ir skaidri lūdzis, lai noslēgtā līguma izpilde sākas atteikuma termiņa laikā, un atsakās no šā līguma, principā ir jāņem vērā cena, par kuru ir panākta vienošanās minētajā līgumā, attiecībā uz visiem šajā pašā līgumā paredzētajiem pakalpojumiem un maksājamā summa jāaprēķina proporcionāli (14). Tomēr šādā aprēķinā netiktu ņemts vērā tas, ka piedāvātajam saturam ir atšķirīga vērtība, proti, sporta sacensību fināla ekonomiskā vērtība atšķiras no ikdienas seriāla ekonomiskās vērtības.
55.      Nevar neņemt vērā, ka patērētāji varētu būt ieinteresēti izmantot savas atteikuma tiesības tikai tādēļ, lai varētu piekļūt unikālam pievilcīgam saturam, un ka proporcionāli laikposmam veiktais aprēķins, kā tas ir paredzēts judikatūrā, varētu nebūt taisnīga atlīdzība tirgotājam.
56.      Tomēr norādīšu, pirmkārt, ka Direktīvas 2011/83 14. panta 3. punktā ir paredzēts izmaksāt summu, kas ir proporcionāla izpildījumam, kas ir ticis sniegts, un nav nekādas norādes uz laikposmu, kurā attiecīgais pakalpojums tika sniegts. Otrkārt, Tiesas pieņemtais risinājums spriedumā PE Digital (15), manuprāt, ir pamatots ar to, ka šajā lietā piedāvātajam pakalpojumam – iepazīšanās vietnei – ekonomiskā vērtība bija stabila un pastāvīga. Citiem vārdiem, patērētājam nebija vilinājuma abonēt pakalpojumu konkrētā brīdī, lai gūtu labumu no konkrēta satura.
57.      Ņemot vērā šos apsvērumus, uzskatu, ka šo risinājumu nevar stingri attiecināt uz situāciju, kurā patērētājam, kurš ir izmantojis savas atteikuma tiesības pēc straumēšanas platformas abonēšanas, ir jāmaksā finansiāla atlīdzība, jo, manuprāt, šajā atlīdzībā var ņemt vērā ne tikai laikposmu, kurā patērētājs ir bijis platformas abonents, bet arī dažāda nodrošinātā un skatītā satura ekonomisko vērtību (16).
58.      Šādos apstākļos es saglabāju šo secinājumu 49. punktā izklāstīto secinājumu.
V.      Secinājumi
59.      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa, Austrija) uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/83/ES (2011. gada 25. oktobris) par patērētāju tiesībām un ar ko groza Padomes Direktīvu 93/13/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 1999/44/EK un atceļ Padomes Direktīvu 85/577/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 97/7/EK, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2019. gada 27. novembra
Direktīvu (ES) 2019/2161, 2. panta 11. un 16. punkts un 16. panta m) punkts,
jāinterpretē tādējādi, ka
straumēšanas pakalpojums, saskaņā ar kuru patērētājam nodotais saturs atrodas serverī, kuram klienti var piekļūt, izmantojot hipersaiti vai lietojumprogrammu, lai to skatītu tiešsaistē, pēc pieprasījuma vai arī bezsaistē pēc tā lejupielādes, nav “digitālā satura” piedāvājums.
1      Oriģinālvaloda – franču.
2      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2011. gada 25. oktobris) par patērētāju tiesībām un ar ko groza Padomes Direktīvu 93/13/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 1999/44/EK un atceļ Padomes Direktīvu 85/577/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 97/7/EK (OV 2011, L 304, 64. lpp.)
3      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2019/770 (2019. gada 20. maijs) par dažiem digitālā satura un digitālo pakalpojumu piegādes līgumu aspektiem (OV 2019, L 136, 1. lpp.).
4      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2019. gada 27. novembris), ar ko groza Padomes Direktīvu 93/13/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 98/6/EK, 2005/29/EK un 2011/83/ES attiecībā uz Savienības patērētāju tiesību aizsardzības noteikumu labāku izpildi un modernizēšanu (OV 2019, L 328, 7. lpp.).
5      BGBl. I, 109/2022.
6      Spriedumi, 1986. gada 17. novembris, Merck (292/82, EU:C:1983:335, 12. punkts);
2022. gada 22. decembris, Sambre & Biesme un Comune de Farcienne (C‑383/21 un C‑384/21, EU:C:2022:1022, 54. punkts) un 2026. gada 15. janvāris, AVR-Afvalverwerking (C‑692/23, EU:C:2026:4, 37. punkts).
7      Direktīvas 2019/2161 30. apsvērums.
8      Direktīvas 2019/2161 30. apsvērums.
9      Direktīvas 2019/2161 30. apsvērums.
10      Spriedums, 2020. gada 8. oktobris (C‑641/19, EU:C:2020:808).
11      Spriedums, 2020. gada 8. oktobris, PE Digital (C‑641/19, EU:C:2020:808, 43. punkts).
12      Skat. Direktīvas 2011/83 4. apsvērumu un Direktīvas 2019/770 2. apsvērumu.
13      Spriedums, 2019. gada 23. janvāris, Walbusch Walter Busch (C‑430/17, EU:C:2019:47, 45. punkts).
14      Spriedums, 2020. gada 8. oktobris, PE Digital (C‑641/19, EU:C:2020:808).
15      Spriedums, 2020. gada 8. oktobris, PE Digital (C‑641/19, EU:C:2020:808).
16      Šajā ziņā konkrēta satura ekonomisko vērtību, manuprāt, novērtēt ir vienkāršāk, ja šāds saturs ir pieejams arī iegādei vai īrei, to neabonējot. Protams, ja tiek piedāvāta šāda iespēja, tas nozīmē, ka tirgotājs ne tikai var slēgt ilgāka termiņa abonementa līgumus ar patērētājiem, bet var precīzi aprēķināt arī izplatītā satura vērtību.