62019CC0578
ĢENERĀLADVOKĀTA MACEJA ŠPUNARA [MACIEJ SZPUNAR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2020. gada 10. novembrī (
1
)
Lieta C‑578/19
X
pret
Kuoni Travel Ltd,
piedaloties:
ABTA Ltd
(Supreme Court of the United Kingdom (Apvienotās Karalistes Augstākā tiesa) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 90/314/EEK – Kompleksi ceļojumi, kompleksas brīvdienas un kompleksas ekskursijas – Kompleksā ceļojuma līgums (līgums par komplekso brīvdienu pakalpojuma sniegšanu), kas noslēgts starp ceļojumu organizatoru un patērētāju – Ceļojumu organizatora atbildība par to, lai citi pakalpojumu sniedzēji pienācīgi izpildītu no līguma izrietošās saistības – Atbrīvošana no atbildības – Notikums, ko ceļojumu organizators vai pakalpojumu sniedzējs nevarēja paredzēt vai novērst – Zaudējumi, kas radušies tāda viesnīcas darbinieka darbības rezultātā, kurš rīkojas kā pakalpojumu sniedzējs saskaņā ar līgumu – Pakalpojumu sniedzēja jēdziens
I. Ievads
1.
Karalienes Viktorijas laikmeta tiesnesis L. J. Bramwell ļāva noprast, ka “pārejot no līguma un deliktu juridiskajām kategorijām uz atbildību ex contractu un ex delictu, notiek pāreja no vienkāršiem vārdiem uz īpašiem terminiem. [..] Šis tiesnesis ar to domāja Common law empīrisko pieeju, kas konkrēta prasību veida rezultātā ir sakņojusies faktisko situāciju kopumos, un tā būtu jāstata pretī ļoti racionalizētajai juridisko attiecību sistematizācijai, kas ir pamatā romiešu saistību tiesībām. [Common law regulējumā] prasība, kuras pamatā ir līgums vai delikts, ir prasība, kuras pamatā ir konkrētu apstākļu kopums – “lietas pamats” – savukārt [civiltiesībās] prasība ex contractu vai ex delicto ir tiesisko attiecību formālajā sistēmā definēta prasība. [..] Anglijas saistību tiesībās [..] ir maza interese par formālām tiesiskām attiecībām; atbildība ir tikai jautājums par “faktiem, kuru esamība personai dod tiesības celt tiesā prasību pret citu personu”. [..] Turpretī civiltiesībās atbildība tiek uzskatīta par iepriekš pastāvoša un saistoša pienākuma neizpildi. Atbildība ir vinculum iuris neizpilde. Būtībā situācija ir vēl sarežģītāka [..]. Līgumiskas atbildības jēdziens [civiltiesībās] nozīmē, ka [Anglijas saistību tiesībās] līgumā tiek ieviests “civiltiesiskās atbildības par neatļautu darbību jēdziens”, kā rezultātā “līgumiskās saistības neizpildes jēdziens” tiek ietverts regulējumā par atbildību par neatļautu darbību” (
2
).
2.
Šis fragments ļauj ilustrēt un labāk saprast atšķirību starp dažādu dalībvalstu regulējumiem un praksi komplekso ceļojumu jomā. Lai novērstu šīs atšķirības, Savienības likumdevējs noteica vienotus noteikumus, ar ko tiek atļauts ne tikai vienā dalībvalstī reģistrētiem tūrisma uzņēmumiem piedāvāt savus pakalpojumus citās dalībvalstīs, bet arī Savienības patērētājiem gūt labumu no līdzvērtīgiem nosacījumiem, pērkot kompleksu pakalpojumu jebkurā dalībvalstī (
3
).
3.
Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko Tiesai iesniegusi Supreme Court of the United Kingdom (Apvienotās Karalistes Augstākā tiesa), attiecas uz Direktīvas 90/314 5. panta 2. punkta trešā ievilkuma otrās daļas interpretāciju.
4.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp X, Apvienotajā Karalistē dzīvojošu ceļotāju, un Kuoni Travel Ltd (turpmāk tekstā – “Kuoni”), Apvienotajā Karalistē reģistrētu ceļojumu organizatoru, par prasību atlīdzināt zaudējumus, kas radušies, nepienācīgi izpildot starp X un Kuoni noslēgto kompleksā ceļojuma līgumu.
5.
Iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai kompleksu ceļojumu organizators var izmantot Direktīvas 90/314 5. panta 2. punkta trešā ievilkuma otrajā daļā paredzēto atbrīvošanu no atbildības, ja līguma, ko šis organizators ir noslēdzis ar patērētāju, neizpilde vai nepienācīga izpilde izriet no pakalpojumu sniedzēja, kurš izpilda šo līgumu, darbinieka darbības.
6.
Tādējādi ar šo lietu Tiesai tiek dota iespēja precizēt ceļojumu organizatora atbildības iestāšanās nosacījumus, ja personai, kura ar šo organizatoru ir noslēgusi kompleksā ceļojuma līgumu, ir uzbrucis un viņu izvarojis šī ceļojumu organizatora pakalpojumu sniedzēja darbinieks.
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Savienības tiesības
7.
Direktīvas 90/314 2. panta 2. un 4. punktā ir noteikts:
“Šajā direktīvā:
[..]
2)
“organizators” nozīmē personu, kas organizē kompleksus pakalpojumus un pārdod tos vai piedāvā tirdzniecībā tiešā veidā vai caur pārstāvi, un šādai darbībai nav gadījuma raksturs;
[..]
4)
“patērētājs” nozīmē personu, kas saņem vai piekrīt saņemt kompleksu pakalpojumu (“galvenais līgumslēdzējs”), vai personu, kuras vārdā galvenais līgumslēdzējs piekrīt pirkt kompleksu pakalpojumu (“pārējie saņēmēji”), vai personu, kurai galvenais līgumslēdzējs vai kāds no pārējiem saņēmējiem nodod tālāk komplekso pakalpojumu (“tiesību pārņēmējs”);
[..].”
8.
Šīs direktīvas 4. panta 6. punkta otrajā daļā ir noteikts:
“[Ja patērētājs atsakās no līguma saskaņā ar 5. punktu vai jebkādu iemeslu dēļ, kas nav patērētāja vaina, organizators atceļ komplekso pakalpojumu pirms līgtā izbraukšanas datuma], viņam ir tiesības, ja vajadzīgs, saņemt kompensāciju vai nu no organizatora vai pārstāvja [mazumtirgotāja], kā pieprasa konkrētās dalībvalsts tiesību akti, par līguma neizpildi, izņemot gadījumus, kad
[..]
ii)
atcelšana, izņemot rezervēšanas iespēju pārsniegumu, ir saistīta ar force majeure gadījumu, proti, neparastiem un neparedzamiem apstākļiem, kas nav tās līgumslēdzējas puses varā, kas uz tiem atsaucas, un no kuru sekām nebūtu iespējams izvairīties, arī ievērojot visu nepieciešamo piesardzību.”
9.
Minētās direktīvas 5. panta 1.–3. punktā ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstis veic visus nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu, ka organizatora un/vai pārstāvja [mazumtirgotāja] līgumslēdzēja puse ir atbildīga pret patērētāju par saistību, kuras izriet no līguma, pienācīgu izpildi neatkarīgi no tā, vai šīs saistības ir jāpilda šim organizatoram un/vai pārstāvim [mazumtirgotājam] vai citiem pakalpojumu sniedzējiem, neierobežojot organizatora un/vai pārstāvja [mazumtirgotāja] tiesības vērst savus prasījumus pret pārējiem pakalpojumu sniedzējiem.
2.   Attiecībā uz zaudējumiem, kas patērētājam rodas līguma neizpildes vai nepienācīgas izpildes dēļ, dalībvalstis veic visus nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu, ka organizators un/vai pārstāvis [mazumtirgotājs] ir atbildīgs, ja vien tas nav gadījums, kad līguma neizpildē vai nepienācīgā izpildē nav vainojams nedz viņš, nedz citi pakalpojumu sniedzēji tādēļ, ka
–
notikušajā līguma neizpildē vainojams patērētājs,
–
šādā neizpildē vainojama tāda trešā persona, kas nav saistīta ar nolīgto pakalpojumu noteikumiem, un šāda neizpilde ir neparedzama vai nenovēršama,
–
šādas neizpildes pamatā ir force majeure, kā tas definēts 4. panta 6. punkta otrās daļas ii) punktā, vai notikums, ko organizators un/vai pārstāvis [mazumtirgotājs] vai pakalpojumu sniedzējs nevarēja paredzēt vai novērst, arī ievērojot visu nepieciešamo piesardzību.
Otrajā un trešajā ievilkumā izklāstītajos gadījumos organizatora un/vai no pārstāvja [mazumtirgotāja] līgumslēdzējai pusei ir pienākums sniegt tūlītēju palīdzību grūtībās nokļuvušam patērētājam.
Jautājumos par zaudējumiem, ko izraisa kompleksā paredzēto pakalpojumu neizpilde vai nepienācīga izpilde, dalībvalstis var ļaut, lai kompensācija tiktu ierobežota saskaņā ar starptautiskajām konvencijām, kas reglamentē šādus pakalpojumus.
Jautājumos par kompleksajā pakalpojumā iekļautu pakalpojumu neizpildes vai nepienācīgas izpildes dēļ radušos zaudējumu, kas nav personiska rakstura kaitējums, dalībvalstis var ļaut ierobežot kompensāciju līguma ietvaros. Šāda ierobežošana nav nepamatota.
3.   Neskarot 2. punkta ceturto daļu, ar līguma atrunu nevar izdarīt izņēmumu 1. un 2. punkta noteikumos.”
10.
Direktīva 90/314 ir atcelta no 2018. gada 1. jūlija un aizstāta ar Direktīvu (ES) 2015/2302 (
4
). Tomēr, ņemot vērā faktisko apstākļu rašanās laiku izskatāmajā lietā, pamatlietā ir piemērojama Direktīva 90/314.
B.
Apvienotās Karalistes tiesības
1. 1992. gada noteikumi
11.
Ar 1992. gada 22. decembraPackage Travel, Package Holidays and Package Tours Regulation 1992 [1992. gada noteikumi par kompleksiem ceļojumiem, kompleksām brīvdienām un kompleksām ekskursijām] (
5
) (turpmāk tekstā – “1992. gada noteikumi”) Apvienotajā Karalistē ir transponēta Direktīva 90/314.
12.
1992. gada noteikumu 15. panta 1., 2. un 5. punktā ir paredzēts:
“1.   Otra līgumslēdzēja puse ir atbildīga pret patērētāju par līguma saistību pienācīgu izpildi neatkarīgi no tā, vai šīs saistības ir jāpilda šai otrai līgumslēdzēja pusei vai citiem pakalpojumu sniedzējiem, tomēr minētais neietekmē otrai līgumslēdzēja pusei pienākošos tiesību aizsardzības līdzekļus vai tiesības vērst prasījumus pret citiem pakalpojumu sniedzējiem.
2.   Otra līgumslēdzēja puse ir atbildīga pret patērētāju par visiem zaudējumiem, kas patērētājam rodas līguma neizpildes vai nepienācīgas izpildes dēļ, izņemot, ja līguma neizpildē vai nepienācīgā izpildē otra līgumslēdzēja puse vai citi pakalpojumu sniedzēji nav vainojami tā iemesla dēļ, ka:
a)
notikušajā līguma neizpildē ir vainojams patērētājs;
b)
neizpildē ir vainojama trešā persona, kas nav saistīta ar nolīgto pakalpojumu nodrošināšanu, un šāda neizpilde ir neparedzama vai nenovēršama; vai
c)
šāda neizpilde ir radusies:
i)
neparastu un neprognozējamu apstākļu dēļ, kurus puse, kura pamatojas uz šādiem apstākļiem, nevar kontrolēt, un kuru iestāšanās sekas nav bijis iespējams novērst, arī ievērojot visu nepieciešamo piesardzību; vai
ii)
tāda notikuma dēļ, kuru otra līgumslēdzēja puse vai pakalpojumu sniedzējs nevarēja paredzēt vai novērst, arī ievērojot visu nepieciešamo piesardzību.
[..]
5.   Neskarot 3. un 4. punktu, ar līguma atrunu nevar izslēgt atbildību, kas paredzēta saskaņā ar 1. un 2. punkta noteikumiem.”
2. 1982. gada likums
13.
Saskaņā ar 1982. gada 13. jūlijaSupply of Goods and Services Act (1982. gada likums par preču piegādi un pakalpojumu sniegšanu (
6
); turpmāk tekstā – 1982. gada likums”) 13. pantu Kuoni līgumā paredzētie pakalpojumi bija jāsniedz, ievērojot saprātīgi sagaidāmu rūpību un profesionalitāti.
III. Pamatlietas rašanās fakti
14.
2010. gada 1. aprīlī X un viņas vīrs noslēdza līgumu ar Kuoni, saskaņā ar kuru šī sabiedrība apņēmās nodrošināt kompleksu ceļojumu uz Šrilanku, tostarp lidojumus turp un atpakaļ no Apvienotās Karalistes, kā arī 15 naktis ilgu izmitināšanu “visas izmaksas iekļautas” viesnīcā laikā no 2010. gada 8. jūlija līdz 23. jūlijam.
15.
Šī līguma Rezervēšanas noteikumu 2.2. punktā ir noteikts:
“Jūsu līgums ir noslēgts ar [Kuoni]. Mēs apņemamies nodrošināt jums dažādus pakalpojumus, kas ir daļa no brīvdienu ceļojuma, kuru jūs esat pie mums rezervējuši.”
16.
Arī minētā līguma Rezervēšanas noteikumu 5.10. punkta b) apakšpunkts ir formulēts šādi:
“[..] mēs uzņemamies atbildību gadījumā, ja mūsu vai mūsu aģentu vai mūsu pakalpojumu sniedzēju vainas dēļ kāda daļa no brīvdienu organizēšanas pakalpojumiem, kurus jūs esat rezervējuši, atrodoties Apvienotajā Karalistē, neatbilst brošūrā norādītajam aprakstam vai ir neatbilstoša standarta, vai ja jūs vai kāds no jūsu ceļabiedriem zaudējat dzīvību vai jums tiek nodarīti miesas bojājumi kāda pasākuma rezultātā, kas ietilpst šajā brīvdienu organizēšanas pakalpojumā. Mēs neuzņemamies atbildību, ja un ciktāl neatbilstība saņemtajos brīvdienu organizēšanas pakalpojumos vai dzīvības zaudējums vai miesas bojājums nav radušies mūsu, mūsu aģentu vai mūsu pakalpojumu sniedzēju vainas dēļ, bet jūsu vainas dēļ [..] vai ja tie radušies neparedzētu apstākļu dēļ, kuru iestāšanos nedz mēs, nedz mūsu aģenti vai pakalpojumu sniedzēji, arī ievērojot visu nepieciešamo piesardzību, nevarēja paredzēt vai novērst”.
17.
2010. gada 17. jūlija rītā X, dodoties cauri viesnīcas dārziem uz reģistratūru, satika N, kurš strādāja viesnīcā par elektriķi, bija darbā un bija uzvilcis apkalpojošā personāla formastērpu. Pēc tam, kad bija piedāvājis X parādīt īsāko ceļu uz viesnīcas reģistratūru, N viņu ievilināja inženiertehniskajā telpā, kur viņš viņai uzbruka un viņu izvaroja.
18.
Pamatlietā X prasīja zaudējumu atlīdzību no Kuoni par izvarošanas un uzbrukuma faktu, pamatojot ar to, ka zaudējumi radušies, nepienācīgi izpildot līgumu, ko X bija noslēgusi ar Kuoni, kā arī ar 1992. gada noteikumu pārkāpumu. Kuoni apstrīdēja to, ka ar N īstenoto uzbrukumu un izvarošanu būtu pārkāpta kāda no Kuoni saistībām pret X, kuras Kuoni bija jāpilda saskaņā ar līgumu vai 1992. gada noteikumiem. Šī argumenta pamatojumam Kuoni atsaucās uz līguma 5.10. punkta b) apakšpunktu un 1992. gada noteikumu 15. panta 2. punkta c) apakšpunkta ii) daļu.
19.
High Court (Augstā tiesa, Apvienotā Karaliste) noraidīja X prasību par zaudējumu atlīdzību, pamatojot ar to, ka līguma 5.10. punkta b) apakšpunktā minētie “brīvdienu organizēšanas pakalpojumi” neiekļāva apkalpošanas personālu, kas pavadītu viesus līdz viesnīcas reģistratūrai. Turklāt minētā tiesa nosprieda, obiter dictum, ka katrā ziņā Kuoni būtu varējusi atsaukties uz 1992. gada noteikumu 15. panta 2. punkta c) apakšpunkta ii) daļā paredzēto pamatu atbrīvošanai no atbildības.
20.
Apelācijā Court of Appeal (England & Wales) (Apelācijas tiesa (Anglija un Velsa), Lielbritānija) arī noraidīja X apelācijas sūdzību. Vairākuma – sera Terence
Etherton un tiesneses lēdijas Justice
Asplin – izpratnē līguma 5.10. punkta b) apakšpunkts neiekļauj uzkopšanas personāla locekļa, kuru klients kā tādu atpazīst, piedāvātu klienta pavadīšanu līdz viesnīcas reģistratūrai. Šis tiesnešu vairākums atzina, ka 1992. gada noteikumi nav izstrādāti, lai veicinātu prasību celšanu pret ceļojumu organizatoru par pakalpojumu sniedzēja darbinieku prettiesisku rīcību, ja šī rīcība “nav daļa no amata pienākumiem, kuru izpildei šis darbinieks ir pieņemts darbā”, un ka pakalpojumu sniedzējam nav piemērojama aizstājošā atbildība saskaņā ar patērētājiem piemērojamiem valsts tiesību aktiem vai minētajam pakalpojumu sniedzējam piemērojamiem ārvalsts tiesību aktiem. Minētais tiesnešu vairākums sliecās uzskatīt, obiter dictum, ka Kuoni nav atbildīga nedz saskaņā ar līguma 5.10. punkta b) apakšpunkta noteikumiem, nedz saskaņā ar 1992. gada noteikumu 15. pantu, jo N šo noteikumu izpratnē nav uzskatāms par “pakalpojumu sniedzēju”.
21.
Iesniedzējtiesa norāda, ka, paužot atšķirīgu viedokli, lords Justice
Longmore norādīja uz to, ka šaubās par to, ka viesnīcas atbildība saskaņā ar Anglijas tiesībām nebūtu iestājusies par izvarošanu, ko ir izdarījis darbinieks formastērpā, kas sabiedrībai ir prezentēts kā uzticams darbinieks. Viņš minēja, ka Anglijas tiesībās vadošais princips ir tāds, ka persona, kura uzņemas līgumsaistības, saglabā atbildību par darījuma izpildi no savas puses arī tādā gadījumā, ja līgumsaistības tiek izpildītas ar citu personu starpniecību. Viņš precizēja, ka Direktīvas 90/314 un 1992. gada noteikumu mērķis būtībā ir sniegt atpūtniekiem, kuru brīvdienas ir tikušas sabojātas, tiesību aizsardzības līdzekļus pret otru līgumslēdzēja pusi. Viņaprāt, sabojāto brīvdienu seku atrisināšana ir jāatstāj ceļojumu organizatora ziņā, kas pats tās risina ar personām, kuras viņš ir nolīdzis, un tie savukārt risina šīs sekas vēl tālāk, ar saviem darbiniekiem vai ar nolīgtajiem apakšuzņēmējiem. Turklāt viņš uzsvēra, ka nav nekāda pamata secināt, ka apakšuzņēmēja vai darbinieka gadījumā “pakalpojumu sniedzēja” jēdziens būtu jāierobežo, to attiecinot tikai uz viesnīcu. Viņš piebilda, ka nav šaubu par to, ka daži darbinieki ir uzskatāmi par pakalpojumu sniedzējiem.
22.
Apelācijas tiesvedībā Supreme Court of the United Kingdom (Apvienotās Karalistes Augstākā tiesa) uzskatīja, ka tai ir jāizskata divi galvenie jautājumi par to, pirmkārt, vai pret X vērstais uzbrukums un izvarošana ir Kuoni ar līgumu uzņemto saistību nepienācīga izpilde, un, otrkārt, apstiprinošas atbildes gadījumā – vai Kuoni atbildība saistībā ar N rīcību var tikt izslēgta saskaņā ar līguma 5.10. punkta b) apakšpunktu un/vai 1992. gada noteikumu 15. panta 2. punkta c) apakšpunktu.
23.
Lai izlemtu par otro apelācijas sūdzības jautājumu, Supreme Court of the United Kingdom (Apvienotās Karalistes Augstākā tiesa) uzskatīja, ka ir jāuzdod Tiesai prejudiciālie jautājumi. Saistībā ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu šī augstā tiesa lūdz Tiesu ņemt vērā, ka viesnīcas personāla locekļa piedāvātā X pavadīšana līdz reģistratūrai ir pakalpojums, kas iekļauts “brīvdienu organizēšanas pakalpojumos”, ko Kuoni saskaņā ar līgumu apņēmās nodrošināt, un ka izvarošana un uzbrukums ir uzskatāmi par nepienācīgu līguma izpildi.
IV. Prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
24.
Šādā situācijā Supreme Court of the United Kingdom (Apvienotās Karalistes Augstākā tiesa) ar 2019. gada 24. jūlija nolēmumu, kas Tiesas kancelejā ir iesniegts 2019. gada 30. jūlijā, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Gadījumā, ja ir notikusi tādu saistību neizpilde vai nepienācīga izpilde, kura izriet no organizatora un/vai mazumtirgotāja ar patērētāju noslēgtā līguma par komplekso brīvdienu pakalpojuma sniegšanu, kam ir piemērojama Direktīva [90/314], un neizpilde vai nepienācīga izpilde ir notikusi viesnīcu uzņēmuma, kas saistībā ar šo līgumu ir uzskatāms par pakalpojumu sniedzēju, darbinieka rīcības dēļ:
a)
vai ir piemērojami Direktīvas [90/314] 5. panta 2. punkta trešās daļas otrajā daļā noteiktie pamati atbrīvošanai no atbildības un, ja atbilde ir apstiprinoša,
b)
pēc kādiem kritērijiem valsts tiesai ir jāizvērtē, vai šie pamati atbrīvošanai no atbildības ir piemērojami?
2)
Gadījumā, ja organizators vai mazumtirgotājs ir noslēdzis ar patērētāju līgumu par komplekso brīvdienu pakalpojuma sniegšanu, kuram ir piemērojama Direktīva [90/314], un viesnīcu uzņēmums sniedz pakalpojumus saistībā ar šo līgumu, vai šī viesnīcu uzņēmuma darbinieks pats ir uzskatāms par “pakalpojumu sniedzēju” Direktīvas [90/314] 5. panta 2. punkta trešajā daļā noteiktā pamata atbrīvošanai no atbildības izpratnē?”
25.
Rakstveida apsvērumus iesniedza pamatlietas dalībnieki (
7
), kā arī Eiropas Komisija. Tiesa saskaņā ar tās Reglamenta 76. panta 2. punktu nolēma lietu izskatīt bez tiesas sēdes mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai. Ar 2020. gada 31. marta procesa organizatorisko pasākumu Tiesa uzdeva jautājumus rakstveida atbildes sniegšanai visiem lietas dalībniekiem un ieinteresētajām personām. Rakstveida apsvērumus par jautājumiem, uz kuriem attiecās minētie procesa organizatoriskie pasākumi, šie lietas dalībnieki un Komisija iesniedza noteiktajā termiņā.
V. Vērtējums
26.
Ar pirmo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai komplekso ceļojumu organizatoram var piemērot Direktīvas 90/314 5. panta 2. punkta trešā ievilkuma otrajā daļā paredzēto pamatu atbrīvošanai no atbildības, ja līguma, ko šis organizators ir noslēdzis ar patērētāju, neizpilde vai nepienācīga izpilde ir rezultāts pakalpojumu sniedzēja, kurš izpilda šo līgumu, darbinieka darbībai. Ja atbilde uz šo jautājumu būtu apstiprinoša, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot šajā tiesību normā paredzētā atbrīvošanas pamata piemērošanas kritērijus.
27.
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai pakalpojumu sniedzēja darbinieks saskaņā ar līgumu par komplekso ceļojumu Direktīvas 90/314 5. panta 2. punkta trešā ievilkuma otrās daļas piemērošanas nolūkā ir uzskatāms par pakalpojumu sniedzēju (
8
).
28.
Tā kā atbilde uz pirmā jautājuma a) apakšpunktu ir atkarīga no jēdziena “pakalpojumu sniedzējs” piemērošanas jomas Direktīvas 90/314 5. panta izpratnē, par ko ir uzdots otrais jautājums, es šos divus jautājumus aplūkošu kopā.
29.
Lai atbildētu uz šiem jautājumiem, man šķiet lietderīgi iesākumā atgādināt Direktīvas 90/314 mērķi, pirms ķerties pie tajā noteiktās atbildības režīma satura. Šajā ziņā, pēc tam, kad būšu pārbaudījis jēdziena “pakalpojumu sniedzējs” piemērošanas jomu šīs direktīvas 5. panta izpratnē, pievērsīšos tam, lai noskaidrotu, vai direktīvas 5. panta 2. punkta trešā ievilkuma otrajā daļā paredzētais pamats atbrīvošanai no atbildības ir piemērojams, ja kompleksa ceļojuma līguma neizpilde vai nepienācīga izpilde iestājas pakalpojumu sniedzēja, kurš izpilda minēto līgumu, darbinieka darbības rezultātā. Visbeidzot, tā kā iesaku Tiesai uz pirmā jautājuma a) apakšpunktu atbildēt noliedzoši, uzskatu, ka uz pirmā jautājuma b) apakšpunktu par Direktīvas 90/314 5. panta 2. punkta trešā ievilkuma otrajā daļā paredzētā atbrīvojuma pamata piemērošanas kritērijiem nav jāatbild.
A.
Ievada apsvērumi par Direktīvas 90/314 mērķi
30.
Lai labāk izprastu kontekstu, kādā iekļaujas Direktīvā 90/314 noteiktais kompleksa ceļojuma organizatora atbildības režīms, man šķiet lietderīgi vērtējumu sākt ar atgādinājumu par šīs direktīvas mērķi.
31.
Saistībā ar to es uzreiz vēlos norādīt, ka šī direktīva ir daļa no vairākiem Savienības tiesību aktiem, kas attiecas uz saskaņošanu privāto materiālo tiesību jomā, kuri ir pieņemti, pamatojoties uz EEK līguma 100.A pantu (kas pēc grozījumiem ir kļuvis par LESD 114. pantu). Šādā likumdošanas ietvarā šajā direktīvā tiek ņemtas vērā patērētāju aizsardzības vajadzības (
9
), kuras tiek apvienotas ar tām, kas ir it īpaši saistītas ar iekšējā tirgus izveidi (
10
). No Direktīvas 90/314 1.–3. apsvēruma izriet, ka kopīgu noteikumu pieņemšana par kompleksiem pakalpojumiem palīdz novērst šķēršļus pakalpojumu sniegšanas brīvībai un konkurences traucējumus dažādās dalībvalstīs reģistrētu tūrisma uzņēmumu starpā, vienlaikus ļaujot patērētājiem “gūt labumu no līdzvērtīgiem nosacījumiem, pērkot kompleksu pakalpojumu jebkurā dalībvalstī” (
11
).
32.
Šajā ziņā Tiesa ir norādījusi – tas, ka Direktīva 90/314 ir paredzēta citu mērķu īstenošanai, neizslēdz to, ka tās noteikumi skar arī patērētāju aizsardzību (
12
). Tāpēc savā judikatūrā tā ir apstiprinājusi, ka šīs direktīvas mērķis ir nodrošināt augstu patērētāju aizsardzības līmeni (
13
).
33.
Tātad tāda kopumā ir situācija, kurā atrodas šajā direktīvā noteiktais komplekso ceļojumu organizatora atbildības režīms un konkrētāk – pamati atbrīvošanai no šīs atbildības.
B.
Par Direktīvas 90/314 5. pantā noteiktā kompleksā ceļojuma organizatora atbildības režīma apjomu
1. Vispārīgi apsvērumi
34.
Iesākumā vēlētos atgādināt, ka ar Direktīvu 90/314 noteiktais atbildības režīms ir līgumiskās atbildības režīms, kura vispārējais princips ir tāds, ka parādniekam ir jāatbild par līgumslēdzēju pušu noslēgtā līguma neizpildi vai nepienācīgu izpildi. Šādā situācijā ar pienākuma neizpildi plašā nozīmē saprot jebkādu līgumsaistību neizpildi. Šī pienākuma neizpildes definīcija ir pamats līgumiskās atbildības sistēmai, kurā viens līgumslēdzējs var celt prasību pret otru līgumslēdzēju, ja tas nepilda visas savas līgumsaistības (
14
).
35.
Vēlētos arī norādīt, ka no Direktīvas 90/314 1. panta un 2. panta 1. un 2. punkta izriet, ka kompleksā ceļojuma līgumu veido vairāki elementi, proti, transports, izmitināšana un citi tūrisma pakalpojumi, kas tiek pārdoti vai piedāvāti tirdzniecībā par kopīgu cenu (
15
), un ko savukārt sniedz vairāki pakalpojumu sniedzēji citā dalībvalstī vai trešā valstī (
16
). Šis kompleksā ceļojuma līguma kompleksais raksturs, manuprāt, ir viens no apstākļiem, kas izskaidro to, kādu uzmanību Savienības likumdevējs ir veltījis augstam patērētāju aizsardzības līmenim šajā direktīvā un tātad – organizatora (un/vai mazumtirgotāja) atbildības režīma noteikšanai tās 5. pantā. Proti, paredzot noteikumu kopumu attiecībā uz pienākumu atlīdzināt patērētājiem nodarītus zaudējumus, šī panta mērķis ir atvieglot to, kā patērētājiem prasīt atbildību no komplekso ceļojumu organizatora (
17
).
2. Par komplekso ceļojumu organizatora atbildību pret patērētāju Direktīvas 90/314 5. panta 1. punkta izpratnē
36.
Saskaņā ar Direktīvas 90/314 5. panta 1. punktu organizatora (un/vai mazumtirgotāja) līgumslēdzēja puse ir atbildīga pret patērētāju par saistību, kuras izriet no līguma, pienācīgu izpildi neatkarīgi no tā, vai šīs saistības ir jāpilda šim organizatoram un/vai mazumtirgotājam vai citiem pakalpojumu sniedzējiem, neierobežojot organizatora (un/vai mazumtirgotāja) tiesības vērst savus prasījumus pret pārējiem pakalpojumu sniedzējiem (
18
).
37.
Manuprāt no šīs tiesību normas formulējuma skaidri izriet, ka organizators turpina būt personīgi atbildīgs pret patērētāju par līguma pienācīgu izpildi neatkarīgi no tā, vai līgumu ir izpildījis “cits pakalpojumu sniedzējs” (
19
). Kā to ir norādījis ģenerāladvokāts A. Ticano [A. Tizzano] – “it īpaši attiecībā uz aspektu, kas saistīts ar līgumisko atbildību, trīspusējo attiecību starp organizatoru un/vai pārdevēju, patērētāju un pakalpojumu sniedzēju saturs ir definēts tādējādi, ka tikai pirmie minētie (organizators vai mazumtirgotājs/pārdevējs) ir vienīgie, kas atbild patērētājam par līguma neizpildi vai nepienācīgu izpildi” (
20
).
38.
Būtībā tas nozīmē, ka patērētājam ir iespēja celt prasību tiesā pret organizatoru, kas ir līgumslēdzējs (
21
). Turklāt no Direktīvas 90/314 5. panta 3. punkta izriet, ka par spēkā neesošiem tiek atzīti līguma noteikumi, organizatoru atbrīvojot no atbildības par līguma neizpildi vai nepienācīgu izpildi no citu pakalpojumu sniedzēju puses (
22
).
39.
Turklāt man šķiet svarīgi norādīt, ka Direktīvas 90/314 5. panta 1. punktā Savienības likumdevēja izvēle atļaut organizatoram attiecīgā gadījumā vērsties pret “citiem pakalpojumu sniedzējiem” atbilst šī likumdevēja vēlmei noteikt augstu patērētāju aizsardzības līmeni, lai izvairītos no tā, ka patērētāji, pievienojoties kompleksa ceļojuma līguma vispārējiem nosacījumiem, tiktu atturēti no prasības par atbildību celšanas vai arī tiem būtu pienākums celt vairākas atsevišķas prasības par atbildību, kuru pamatā ir zaudējumi, kas tiem ir radušies no līguma neizpildes vai nepienācīgas izpildes.
40.
Kā Komisija norāda atbildē uz Tiesas uzdoto jautājumu, šajā direktīvā noteiktā līgumiskās atbildības režīma mērķis ir koncentrēt organizatora atbildību par visiem līguma neizpildes vai nepienācīgas izpildes gadījumiem, lai patērētājam pretī būtu vismaz iespējamais atbildētājs, no kura ir tiesības prasīt zaudējumu atlīdzību, kas ļauj nodrošināt augstu patērētāja aizsardzības līmeni. Proti, organizatora atbildība Direktīvas 90/314 izpratnē ir balstīta uz saikni starp darbību vai bezdarbību, kas ir patērētājam nodarīto zaudējumu un kaitējuma pamatā, no vienas puses, un pienākumiem, kas izriet no kompleksa ceļojuma līguma, kā tas ir definēts šīs direktīvas 2. panta 1. punktā, no otras puses (
23
).
41.
Līdz ar to rodas fundamentāls jautājums par to, vai saistības, kas izriet no kompleksā ceļojuma līguma Direktīvas 90/314 2. panta 5. punkta izpratnē, ir izpildītas pienācīgi šīs direktīvas 5. panta 1. punkta izpratnē (
24
).
42.
Šajā ziņā norādīšu, ka ir jānosaka, pirmkārt, kādas līgumsaistības izriet no kompleksā ceļojuma līguma un, otrkārt, kā šīs saistības ir jāizpilda. Tādējādi saskaņā ar vispārējiem noteikumiem par līgumisko atbildību nav nozīmes, vai persona, kura neizpilda šīs saistības vai arī tās izpilda nepienācīgi, ir organizators vai cits pakalpojuma sniedzējs: organizators turpina būt atbildīgs attiecībā pret patērētāju. Tātad runa ir par komplekso ceļojumu organizatora objektīvu atbildību pret patērētāju (
25
).
43.
Tomēr jāatgādina, ka Direktīvas 90/314 5. panta 1. punktā it īpaši ir noteikts, ka “dalībvalstis veic visus nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu, ka organizatora [..] līgumslēdzēja puse ir atbildīga pret patērētāju par saistību, kuras izriet no līguma, pienācīgu izpildi”. Tādējādi, kā pareizi ir norādījusi Komisija, organizatora atbildības piemērošanas jomu nosaka tiesību akti, kas ir piemērojami kompleksā ceļojuma līgumam (
26
).
44.
Šajā ziņā man ir jāprecizē, ka parādnieka līgumiskā atbildība principā nav absolūta atbildība: parādnieks var atbrīvoties no atbildības, ja tas izpilda konkrētus nosacījumus. Tādējādi ar Direktīvu 90/314 izveidotā organizatora atbildības režīma ietvaros atbilstoši tās 5. panta 2. punktam organizators nav atbildīgs par līguma neizpildi vai nepienācīgu izpildi, ja organizatoru par to nevar vainot. Šī atbildība ir arī pakļauta nosacījumiem par atbildības ierobežošanu, kas ir noteikti Direktīvas 90/314 5. panta 2. punkta trešajā un ceturtajā daļā (
27
). Šajās tiesību normās ir paredzētas robežas, ko dalībvalstis var pieļaut attiecībā uz zaudējumu, kas radušies no līguma neizpildes vai nepienācīgas izpildes, atlīdzību (
28
). Turklāt atgādināšu, ka arī saskaņā ar šīs direktīvas 5. panta 3. punktu “ar līguma atrunu nevar izdarīt izņēmumu [šī panta] 1. un 2. punkta noteikumos” (
29
).
45.
Kā to izklāstīju iepriekš, Direktīvas 90/314 5. panta 1. punkta formulējums ir ne tikai skaidrs un nepārprotams saistībā ar komplekso ceļojumu organizatora atbildību, bet tā gramatisko interpretāciju apstiprina arī šīs direktīvas sistēma un mērķis, kā arī šīs tiesību normas mērķis (
30
).
46.
No iepriekšminētā izriet, ka organizatoram ir jāatbild patērētājam un ka līdz ar to principā var atsaukties uz Direktīvas 90/314 5. panta 2. punktā paredzētajiem pamatiem atbrīvošanai no atbildības (
31
).
47.
Izskatāmajā lietā attiecībā uz jautājumu par to, vai saistības, kas izriet no kompleksā ceļojuma līguma, kas noslēgts starp Kuoni un X, ir pienācīgi izpildītas Direktīvas 90/314 5. panta 1. punkta izpratnē, šajā analīzes posmā, šķiet, ir jāatgādina, ka iesniedzējtiesa lūdz Tiesu uzskatīt, ka tas, ka viesnīcas darbinieks pavadīja X uz reģistratūru, bija pakalpojums, kas ir ietverts “ceļojuma pakalpojumos”, ko Kuoni bija apņēmusies sniegt, un ka uzbrukums un izvarošana, kas notikusi, šī pakalpojuma sniegšanas laikā, ir līguma nepienācīga izpilde (
32
).
48.
Līdz ar to ir jāanalizē, vai, ņemot vērā Direktīvā 90/314 noteikto atbildības režīmu, pakalpojumu sniedzēja darbinieku saskaņā ar līgumu par komplekso ceļojumu var uzskatīt par pakalpojumu sniedzēju šīs direktīvas 5. panta 2. punkta trešā ievilkuma otrās daļas piemērošanas nolūkā.
49.
Šajā nolūkā turpmāk izvērtēšu jēdziena “pakalpojumu sniedzējs” piemērošanas jomu Direktīvas 90/314 izpratnē.
3. Par jēdziena “pakalpojumu sniedzējs” nozīmi un piemērošanas jomu Direktīvas 90/314 izpratnē
50.
Uzreiz norādīšu, ka X, Kuoni, ABTA un Komisija uzskata, ka pats viesnīcas darbinieks nevar tikt uzskatīts par pakalpojumu sniedzēju. Tomēr X iebilst, ka noteiktos īpašos apstākļos darbinieks, kas sniedz neatbilstošo pakalpojumu, var tikt uzskatīts par pakalpojumu sniedzēju, ja, citādi kvalificējot, patērētājam tiktu atņemta Direktīvas 90/314 5. pantā paredzētā aizsardzība.
51.
Norādīšu, ka jēdziens “pakalpojumu sniedzējs” Direktīvā 90/314 netiek definēts un ka šajā direktīvā nav nekādas norādes uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu šī jēdziena nozīmi un piemērošanas jomu.
52.
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzības principa prasībām izriet, ka Savienības tiesību normas formulējums, kurā nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu tās saturu un piemērošanas jomu, visā Savienībā parasti ir interpretējams autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā šīs tiesību normas kontekstu un attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi (
33
).
53.
Vispirms jāatgādina, ka atšķirībā no pakalpojumu sniedzēja, kas sniedz pakalpojumus par atlīdzību, pakalpojuma sniedzēja darbinieks pakalpojumus, kuri ir paredzēti kompleksā ceļojuma līgumā, sniedz, atrazdamies padotības attiecībās ar savu darba devēju, kādas nepastāv ar tādu pakalpojumu sniedzēju kā viesnīca, restorāns, ekskursiju ceļvedis vai sporta pasniedzējs, neatkarīgi no tā, vai runa ir par fizisku vai juridisku personu.
54.
Manuprāt, jēdziena “pakalpojumu sniedzējs” atbilsme, kas tiek izmantota dažādās Direktīvas 90/314 5. panta valodu versijās, norāda uz fizisku vai juridisku personu, kas sniedz pakalpojumus par atlīdzību (
34
).
55.
Turpinājumā man šķiet lietderīgi norādīt, ka termini “pakalpojumu sniedzēji” tiek lietoti tikai Direktīvas 90/314 5. pantā (
35
). Līdz ar to šis jēdziens tiek lietots vienīgi organizatoru (un/vai mazumtirgotāju) atbildības situācijā attiecībā uz patērētāju noslēgtā kompleksā ceļojuma līgumā noteikto saistību neizpildi vai nepienācīgu izpildi. Kā izriet no šīs direktīvas 2. panta 1) punktā ietvertās termina “komplekss” definīcijas, šīs saistības attiecas uz pakalpojumiem, kas ir paredzēti kompleksā ceļojuma līgumā, proti, no transporta, naktsmītņu vai citiem tūrisma pakalpojumiem (ekskursijas, mācības, ēdināšana u.c.). Tomēr nevienā šīs direktīvas normā nav atsauces uz pakalpojumu sniedzēju darbiniekiem. Turklāt atgādinu, ka, lai gan Savienības likumdevējs ir paredzējis ļaut organizatoram vērsties pret pakalpojumu sniedzēju, līdzīga iespēja nepastāv saistībā ar to, ka minētais organizators varētu vērsties pret pakalpojumu sniedzēju darbiniekiem.
56.
Līdz ar to uzskatu, ka Direktīvas 90/314 izpratnē pakalpojumu sniedzēja darbinieku nav iespējams pašu uzskatīt par “pakalpojumu sniedzēju”.
57.
Tomēr izskatāmajā lietā ir jānosaka nevis tas, vai pakalpojumu sniedzēja darbinieks pats var tikt uzskatīts par pakalpojumu sniedzēju, bet gan, – vai Direktīvas 90/314 5. pantā paredzētā atbildības režīma ietvaros pakalpojumu sniedzēja, kurš izpilda līgumu, darbinieka darbība vai bezdarbība var tikt pielīdzināta šī pakalpojumu sniedzēja darbībai vai bezdarbībai.
58.
Tieši šādā aspektā iesaku izvērtēt Direktīvas 90/314 5. panta 2. punkta trešā ievilkuma otrajā daļā paredzētā pamata atbrīvošanai no atbildības piemērojamību.
C.
Par Direktīvas 90/314 5. panta 2. punkta trešā ievilkuma otrajā daļā paredzēto pamatu atbrīvošanai no atbildības, ja līguma, ko šis organizators ir noslēdzis ar patērētāju, neizpilde vai nepienācīga izpilde ir pakalpojumu sniedzēja, kurš izpilda šo līgumu, darbinieka darbību rezultāts
1. Vispārīgi apsvērumi
59.
Man šķiet svarīgi atgādināt, ka katrs pakalpojumu sniedzējs izpilda līgumsaistības, izmantojot savu organizatorisko struktūru (uzdevumu sadale starp darbiniekiem, praktikantiem u.c.). Šī struktūra var ļoti atšķirties starp pakalpojumu sniedzējiem, kā tas ir gadījumā ar piecu zvaigžņu viesnīcu un mazu ģimenes viesnīcu. Tādējādi, lai noteiktu organizatora vai tā pakalpojumu sniedzēja atbildību, nav jāzina, kurš konkrēti ir izpildījis līgumsaistības.
60.
No tā izriet, ka, lai noteiktu, vai Direktīvas 90/314 5. panta 2. punkta trešā ievilkuma otrajā daļā paredzētais atbrīvošanas pamats ir piemērojams tādā situācijā kā pamatlietā, ir jāatbild uz šādu jautājumu: kādos apstākļos par pakalpojumu sniedzēja darbinieka darbību vai bezdarbību, ieskaitot tīši izdarītas prettiesiskas darbības, var vainot tā darba devēju/pakalpojumu sniedzēju, ņemot vērā Direktīvā 90/314 noteikto atbildības režīmu?
61.
Uz šo jautājumu es atbildēšu turpinājumā.
2. Par apstākļiem, kādos par pakalpojuma sniedzēja darbinieka darbību vai bezdarbību var vainot viņa darba devēju/pakalpojumu sniedzēju, ņemot vērā Direktīvā 90/314 noteikto atbildības režīmu
62.
Vispirms atgādināšu, ka organizatora atbildība Direktīvas 90/314 izpratnē var iestāties tikai līgumsaistību izpildes ietvaros. Kā jau norādīju, šīs atbildības pamatā ir saikne starp, pirmkārt, darbību un bezdarbību, kas ir patērētājam radīto zaudējumu un nodarītā kaitējuma pamatā, un, otrkārt, saistības, kas rodas no kompleksā ceļojuma līguma (
36
). Līdz ar to par līguma neizpildi vai nepienācīgu izpildi tādas darbības vai bezdarbības rezultātā, kura ir saistīta ar patērētāja ciestiem zaudējumiem, ko ir pieļāvis darbinieks, izpildot līgumiskās saistības, ir vainojams organizators un darba devējs/pakalpojumu sniedzējs. Ja tas tā nebūtu, organizators varētu ļoti viegli izvairīties no jebkādas atbildības par pienācīgu ceļojuma līguma izpildi, deleģējot šī līguma izpildi pakalpojumu sniedzējam, kura darbinieki konkrēti izpilda no minētā līguma izrietošās saistības.
63.
Tālāk jānorāda, ka saskaņā ar Direktīvas 90/314 5. panta 1. punktu organizatoram ir jābūt atbildīgam, pirmkārt, par pakalpojumu sniedzēja darbinieka darbību un bezdarbību, izpildot līgumsaistības, kas ir precizētas līgumā, kā tas ir definēts šīs direktīvas 2. panta 5. punktā, un, otrkārt, par šī darbinieka darbību un bezdarbību, izpildot saistības, kas tiek uzskatītas par palīgpakalpojumiem attiecībā pret tiem pakalpojumiem, kas ir minēti tās 2. panta 1. punkta b) apakšpunktā (
37
).
64.
Konkrētāk, saskaņā ar “kompleksa pakalpojuma” definīciju Direktīvas 90/314 2. panta 1. punkta b) apakšpunktā izmitināšanas pakalpojums ir viens no trim elementiem, ko organizators var pārdot vai piedāvāt tirdzniecībā. Šis pakalpojums, ko parasti sniedz viesnīca, tiek nodrošināts ar tādu tās darbinieku starpniecību, kuri savukārt pilda līgumsaistības pret viesnīcu, izpildot savus darba līgumus. Šīs saistības tostarp var ietvert bagāžas nešanu, ēdināšanu, autotransporta pakalpojumus, portjē pakalpojumus, uzkopšanas pakalpojumus, apkalpošanu pie galda, apkalpošanu numurā, velosipēdu nomu, tīrīšanas pakalpojumus vai uzkopšanas pakalpojumus. Tātad šie pakalpojumi ir palīgpakalpojumi attiecībā pret izmitināšanas pakalpojumiem, kurus atbilstoši kompleksā ceļojuma līgumam sniedz viesnīca.
65.
Šajā situācijā, manuprāt, ir skaidrs, ka viesnīcas darbinieku principā var uzskatīt par tādu, kurš izpilda no kompleksā ceļojuma līguma izrietošās līgumiskās saistības, ja viņš ir darbā, valkā viesnīcas personāla formu un tādējādi parādās klientiem/patērētājiem kā uzticības persona, un tas tā ir neatkarīgi no tā, vai saistības tiek pildītas viesnīcas telpās vai ārpus tām, ja vien runa ir par saistībām, kas izriet no kompleksā ceļojuma līguma vai saistībām, kas tiek uzskatītas par palīgpakalpojumiem attiecībā pret tiem pakalpojumiem, kas tiek pārdoti vai piedāvāti tirdzniecībai šī līguma ietvaros (
38
).
66.
Tādējādi, ja bagāžas nešana, telpu uzkopšana vai klientu pavadīšana uz reģistratūru ir vai nu izmitināšanas pakalpojuma palīgpakalpojumi, vai arī tieši līgumā paredzēti pakalpojumi, organizatoram ir jāatbild, ja viesnīcas bagāžas nesējs sabojā vai pazaudē bagāžu, uzbrūk klientam, izpildot pienākumu pavadīt klientu uz viņa istabu vai uz reģistratūru, applaucē klientu, izlejot zupu, vai uzbrūk klientam, apkalpojot pie galda.
67.
Visos šajos gadījumos ir jāuzskata, ka līgums ir izpildīts nepienācīgi, un līdz ar to viesnīcas darbinieka darbība ir jāattiecina uz pakalpojumu sniedzēju Direktīvas 90/314 5. pantā paredzētā kompleksā ceļojuma organizatora atbildības režīma ietvaros.
68.
Savukārt organizatoru nevar saukt pie atbildības par zaudējumiem patērētājam šīs direktīvas 5. panta 2. punkta izpratnē, ja viesnīcas darbinieks uzbrūk viesnīcas klientam ārpus sava darba laika vai dienā, kad šis darbinieks ir atvaļinājumā. Šādā gadījumā runa tātad nav par zaudējumiem, kas nodarīti pakalpojumu sniedzēja līgumsaistību izpildes ietvaros.
69.
Līdz ar to saskaņā ar Direktīvas 90/314 5. panta 1. punktu organizatoram ir jāatbild, pirmkārt, par pakalpojumu sniedzēja darbinieka darbību un bezdarbību, izpildot līgumsaistības, kas ir precizētas līgumā, kā tas ir definēts šīs direktīvas 2. panta 5. punktā, un, otrkārt, par šī darbinieka darbību un bezdarbību, izpildot saistības, kas tiek uzskatītas par palīgpakalpojumiem attiecībā pret direktīvas 2. panta 1. punkta b) apakšpunktā minētajiem pakalpojumiem.
70.
Tā kā ir noskaidroti apstākļi, kādos pakalpojuma sniedzēja darbinieka darbību vai bezdarbību var attiecināt uz viņa darba devēju/pakalpojumu sniedzēju, ņemot vērā Direktīvā 90/314 noteikto atbildības režīmu, atliek izskatīt pēdējo jautājumu: kāda ir atšķirība starp “force majeure gadījumu” un “notikum[u], ko organizators [..] vai pakalpojumu sniedzējs nevarēja paredzēt vai novērst, arī ievērojot visu nepieciešamo piesardzību”?
3. Par nošķīrumu starp “force majeure gadījumu” un “notikum[u], ko organizators [..] vai pakalpojumu sniedzējs nevarēja paredzēt vai novērst, arī ievērojot visu nepieciešamo piesardzību”
71.
Direktīvas 90/314 5. panta 2. punktā ir paredzēts, ka attiecībā uz zaudējumiem, kas patērētājam rodas līguma neizpildes vai nepienācīgas izpildes dēļ, organizators un/vai pārstāvis ir atbildīgs, ja vien tas nav gadījums, kad līguma neizpildē vai nepienācīgā izpildē nav vainojams nedz viņš, nedz cits pakalpojumu sniedzējs, jo viņam ir piemērojams viens no šajā tiesību normā ietvertajiem pamatiem atbrīvošanai no atbildības. Šīs direktīvas 5. panta 2. punkta trešajā ievilkumā minētais pamats attiecas uz situācijām, kad konstatētās līguma neizpildes pamatā ir force majeure gadījums vai notikums, ko organizators un/vai pārstāvis vai pakalpojumu sniedzējs nevarēja paredzēt vai novērst, arī ievērojot visu nepieciešamo piesardzību (
39
).
72.
X savos rakstveida apsvērumos apgalvo, ka abi Direktīvas 90/314 5. panta 2. punkta trešā ievilkuma gadījumi ir jālasa kopā.
73.
Es tam nepiekrītu.
74.
Proti, pirmkārt, no Direktīvas 90/314 5. panta 2. punkta formulējuma un no nošķirtā saikļa “vai” izmantošanas skaidri izriet, ka Savienības likumdevējs ir vēlējies diferencēt force majeure gadījumu, no vienas puses, un, notikumu, ko organizators vai pakalpojumu sniedzējs nevarēja paredzēt vai novērst, arī ievērojot visu nepieciešamo piesardzību, no otras puses.
75.
Otrkārt, norādīšu, ka “force majeure” (5. panta 2. punkta trešā ievilkuma pirmā daļa) Direktīvas 90/314 4. panta 6. punkta otrās daļas ii) apakšpunktā ir definēta kā “neparasti un neparedzami apstākļi, kas nav tās līgumslēdzējas puses varā, kas uz tiem atsaucas, un no kuru sekām nebūtu iespējams izvairīties, arī ievērojot visu nepieciešamo piesardzību” (
40
). Šajā definīcijā ir ietverti trīs nosacījumi, kas ir jāizpilda kumulatīvi, lai organizators tiktu atbrīvots no atbildības.
76.
Savukārt tas tā nav attiecībā uz šīs direktīvas 5. panta 2. punkta trešā ievilkuma otrajā daļā minēto notikumu. Proti, Savienības likumdevējs šajā gadījumā ir izmantojis nošķirto saikli “vai”, kas nozīmē, ka organizators var tikt atbrīvots no atbildības, ja tas var pierādīt, ka ne viņš, ne tā pakalpojumu sniedzējs nevarēja paredzēt vai (nevis kumulatīvi, bet alternatīvi) nevarēja novērst notikumu, arī veicot visus nepieciešamos pasākumus, lai no tā izvairītos. Citiem vārdiem sakot, organizators var tikt atbrīvots no atbildības tikai tad, ja izrādās, ka minētais notikums organizatoram vai pakalpojumu sniedzējam nebija nedz paredzams, nedz novēršams.
77.
Tādējādi ir acīmredzams, ka abi Direktīvas 90/314 5. panta 2. punkta trešajā ievilkumā minētie gadījumi ir atšķirīgi un ka izskatāmajā lietā force majeure gadījums ir jāizslēdz.
4. Par Direktīvas 90/314 5. panta 2. punkta trešā ievilkuma otrajā daļā minēto notikumu
78.
Direktīvas 90/314 5. panta 2. punkta trešā ievilkuma otrajā daļā ir minētas situācijas, kad konstatētās līguma neizpildes pamatā ir “notikums, ko organizators [..] vai pakalpojumu sniedzējs nevarēja paredzēt vai novērst, arī ievērojot visu nepieciešamo piesardzību”.
79.
Izskatāmajā lietā uzskatu, ka izvarošana un uzbrukumi, ko viesnīcas darbinieks N ir vērsis pret viesnīcas klienti X laikā, kad šis darbinieks pildīja līgumisko pienākumu pavadīt šo klienti uz reģistratūru, nav “notikums” šīs tiesību normas izpratnē.
80.
Proti, šajā tiesību normā ietvertais termins “notikums” neattiecas uz darbinieka darbību vai bezdarbību, tostarp tīši izdarītām prettiesiskām darbībām, izpildot no kompleksā ceļojuma līguma izrietošos pienākumus. Lai šīs darbības vai bezdarbību uzskatītu par “notikumu” Direktīvas 90/314 5. panta 2. punkta trešā ievilkuma otrās daļas izpratnē, būtu jābūt vai nu notikumam, kas nav saistīts ar pakalpojuma sniedzēja organizatorisko struktūru, vai nu objektīvam elementam. Šajā jēdzienā “notikums” nekādā ziņā nevar ietvert tīši veiktas prettiesiskas darbības, kas pašas par sevi ir līgumsaistību neizpilde vai nepienācīga izpilde. Būtu pat neloģiski analizēt pakalpojuma sniedzēja apzinātas rīcības paredzamo vai novēršamo raksturu, ieskaitot gadījumus, kad to veicis tā darbinieks.
81.
Tādējādi, kā es jau norādīju šo secinājumu 56. punktā, pat tad, ja Direktīvas 90/314 izpratnē nav iespējams uzskatīt, ka pakalpojumu sniedzēja darbinieks pats ir pakalpojumu sniedzējs, šī darbinieka rīcība ir jāattiecina uz viņa darba devēju/pakalpojumu sniedzēju un pakalpojuma organizatoru, ja vien tā ir notikusi, izpildot no kompleksā ceļojuma līguma izrietošās saistības. Šādos apstākļos šīs darbības neietilpst jēdzienā “notikums” Direktīvas 90/314 5. panta 2. punkta trešā ievilkuma otrās daļas izpratnē. Citiem vārdiem sakot, pakalpojuma sniedzēja darbinieka vaina, kas izraisa līguma neizpildi vai nepienācīgu izpildi, ir jāpielīdzina pakalpojumu sniedzēja vainai. Līdz ar to nav jāņem vērā šajā tiesību normā paredzētais pamats atbrīvošanai no atbildības.
82.
Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka izvarošana un uzbrukumi, ko N vērsa pret X, ir uz viesnīcu attiecināma darbība, un līdz ar to Kuoni nevar tikt atbrīvota no atbildības kā kompleksā ceļojuma organizators.
83.
Šī interpretācija ir vienīgā, kas var nodrošināt augstu patērētāju aizsardzības līmeni un novērst, ka pakalpojumu sniedzēju darbinieku būtisku pārkāpumu gadījumā šis aizsardzības līmenis tiktu ievērojami samazināts. Ja tiktu pieņemta citāda interpretācija, šādi smagi pārkāpumi varētu tikt uzskatīti par “neparedzamu vai nepārvaramu” notikumu Direktīvas 90/314 5. panta 2. punkta trešā ievilkuma otrās daļas izpratnē.
84.
Ņemot vērā to, kādu atbildi iesaku sniegt uz pirmā jautājuma a) apakšpunktu, uz jautājumu par vērtēšanas kritērijiem, lai noteiktu Direktīvas 90/314 5. panta 2. punkta trešā ievilkuma otrajā daļā minētā notikuma neparedzamo vai nepārvaramo raksturu, nav jāatbild.
VI. Secinājumi
85.
Ņemot vērā iepriekšminētos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Supreme Court of the United Kingdom (Apvienotās Karalistes Augstākā tiesa) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumu atbildēt šādi:
1)
Pakalpojumu sniedzēja darbinieku pašu saskaņā ar līgumu par komplekso ceļojumu nevar uzskatīt par pakalpojumu sniedzēju, lai piemērotu Padomes Direktīvas 90/314/EEK (1990. gada 13. jūnijs) par kompleksiem ceļojumiem, kompleksām brīvdienām un kompleksām ekskursijām 5. panta 2. punkta trešā ievilkuma otro daļu.
2)
Organizatoram ir jāatbild par pakalpojumu sniedzēja darbinieka darbību un bezdarbību, pildot līgumā konkretizētās saistības, kā tas ir definēts šīs direktīvas 2. panta 5. punktā, kā arī par šī darbinieka darbību un bezdarbību to saistību izpildē, kuras uzskata par palīgpakalpojumiem attiecībā pret šīs direktīvas 2. panta 1. punkta b) apakšpunktā minētajiem pakalpojumiem. Līdz ar to Direktīvas 90/314 5. panta 2. punkta trešā ievilkuma otrajā daļā paredzēto pamatu atbrīvošanai no atbildības nevar piemērot attiecībā uz kompleksā ceļojuma organizatoru, ja līguma, ko šis organizators ir noslēdzis ar patērētāju, neizpilde vai nepienācīga izpilde ir rezultāts pakalpojumu sniedzēja, kurš izpilda šo līgumu, darbinieka darbībai.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Samuel, G., un Rinkes, J. G. J., “The English law of obligations”, Gemeinsames Privatrecht in der Europäischen Gemeinschaft, P.‑C. Müller‑Graff (izd.), Nomos, Bādenbādene, 1999, 163.–381. lpp., it īpaši 206. un 207. lpp. Skat. arī Samuel, G., un Rinkes, J. G. J., The English law of obligations in comparative context, Nijmegen, Ars Aequi Libri, 1991, 4.–21. lpp.
(
3
)	Skat. Padomes Direktīvas 90/314/EEK (1990. gada 13. jūnijs) par kompleksiem ceļojumiem, kompleksām brīvdienām un kompleksām ekskursijām (OV 1990, L 158, 59. lpp.) 3. apsvērumu.
(
4
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2015. gada 25. novembris) par kompleksiem ceļojumiem un saistītiem ceļojumu pakalpojumiem, ar ko groza Regulu (EK) Nr. 2006/2004 un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2011/83/ES un atceļ Padomes Direktīvu 90/314/EEK (OV 2015, L 326, 1. lpp.)
(
5
)	SI 1992/3288.
(
6
)	UK Public General Acts 1982 c. 29.
(
7
)	No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Supreme Court of the United Kingdom (Apvienotās Karalistes Augstākā tiesa) atļāva ABTA Ltd (Association of British Travel Agents) iestāties apelācijas tiesvedībā.
(
8
)	Man šķiet svarīgi izklāstīt iemeslus, kuru dēļ iesniedzējtiesa uzdod šo otro jautājumu, kura pamatā, šķiet, ir šo secinājumu 21. punktā minētais Lord Justice
Longmore atšķirīgais viedoklis. No atšķirīgā viedokļa izvilkumiem, kas ir atspoguļoti lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, izriet, ka šī viedokļa autors uzskata, ka viesnīca sniedz saviem viesiem pakalpojumus, piedāvājot savu palīdzību, un šo pakalpojumu īsteno ar darbinieku starpniecību. Tādējādi tiesnesis Longmore paskaidro, ka jautājums par to, vai arī N sniedza šo pakalpojumu, ir būtisks, izvērtējot Direktīvas 90/314 5. panta 2. punktā paredzētos atbrīvošanas no atbildības pamatus. Ja pakalpojumu sniedzējs bija tikai un vienīgi viesnīca, Kuoni, ļoti iespējams, tiktu atbrīvota no atbildības, jo nedz viesnīca, nedz Kuoni nebūtu vainojami par nepienācīgu izpildi. Nepienācīga izpilde būtu iestājusies tāda notikuma dēļ, ko ne Kuoni, ne viesnīca, arī ievērojot visu nepieciešamo piesardzību, nevarēja paredzēt vai novērst. Proti, viesnīca bija savākusi atsauksmes par N, un tai, ņemot vērā N pagātni vai kādus citus iemeslus, nebija nekāda pamata aizdomām, ka viņš izvarotu kādu no klientiem. Turpretī gadījumā, ja palīdzības pakalpojuma sniedzējs būtu N un ne viesnīca vai arīdzan ne viesnīca, tad N (kā pakalpojumu sniedzējs) būtu varējis paredzēt un novērst savu noziedzīgo nodarījumu.
(
9
)	Skat. EEK līguma 100.A panta 3. punktu, kas pēc grozījumiem ir kļuvis par LESD 114. panta 3. punktu.
(
10
)	Šajā ziņā skat. ģenerāladvokāta A. Ticano [A. Tizzano] secinājumus lietā Leitner (C‑168/00, EU:C:2001:476, 2. un 3. punkts).
(
11
)	Skat. Direktīvas 90/314 3. apsvērumu.
(
12
)	Skat. spriedumu, 1996. gada 8. oktobris, Dillenkofer u.c. (C‑178/94, C‑179/94 un no C‑188/94 līdz C‑190/94, EU:C:1996:375, 39. punkts). Skat. arī Direktīvas 90/314 4. apsvērumu.
(
13
)	Skat. it īpaši spriedumu, 1996. gada 8. oktobris, Dillenkofer u.c. (C‑178/94, C‑179/94 un no C‑188/94 līdz C‑190/94, EU:C:1996:375, 39. punkts); 2002. gada 12. marts, Leitner (C‑168/00, EU:C:2002:163, 22. punkts); 2012. gada 16. februāris, Blödel‑Pawlik (C‑134/11, EU:C:2012:98, 24. punkts), kā arī rīkojumu, 2014. gada 16. janvāris, Baradics u.c. (C‑430/13, EU:C:2014:32, 36. punkts).
(
14
)	Skat. Machnikowski, P., un Szpunar, M., “Chapter 8: Remedies. General Provisions”, Contract II. General Provisions, Delivery of Goods, Package Travel and Payment Services, Research Group on the Existing EC Private Law (Acquis Group), Sellier, Minhene, 2009, 401.–404. lpp., it īpaši 403. lpp., 8:101, 5. pants.
(
15
)	Ar šo jēdziena “komplekss” definīciju tiek precizēta noteikumu par kompleksa ceļojuma līguma izpildi un neizpildi piemērošanas joma. Skat. Machnikowski, P., “Chapter 7: Performance of obligations. Specific Provisions – Part E: Package Travel Contracts”, Contract II. General Provisions, Delivery of Goods, Package Travel and Payment Services, minēts iepriekš 380.–398. lpp., it īpaši 384. lpp., 7:E‑02, 6. pants.
(
16
)	Direktīvas 90/314 1. pants attiecas uz “kompleksiem pakalpojumiem, ko pārdod vai piedāvā tirdzniecībā [Savienības] teritorijā”. Termins “organizators” ir definēts Direktīvas 90/314 2. panta 2. punktā un nozīmē “personu, kas organizē kompleksus pakalpojumus un pārdod tos vai piedāvā tirdzniecībā tiešā veidā vai caur pārstāvi”. Šajā ziņā norādīšu, ka, tā kā Anglijas saistību tiesībās ir skaidri nošķirta preču pārdošana (sale of goods) un pakalpojumu sniegšana (supply of services), atšķirība starp vainu (fault) un objektīvo atbildību (strict liability) lielā mērā tiek noteikta, nošķirot pakalpojumu līgumus (1982. gada likuma 13. pants) un preču piegādes līgumus (1982. gada likuma 14. pants). Šajā ziņā skat. Samuel, G., un Rinkes, J. G. J., “The English law of obligations”, minēts iepriekš 209. lpp., kā arī Montanier, J.‑C., un Samuel, G., Le contrat en droit anglais, PUG, 1999, 92. lpp. Tomēr, kā norādīju šo secinājumu ievadā, tieši šīs atšķirības starp valstu tiesiskajiem regulējumiem un praksi komplekso ceļojumu jomā ir tās, uz ko ir norādīts Direktīvā 90/314, lai pamatotu “kopīgu noteikumu minimuma” visām dalībvalstīm esamību. Skat. šīs direktīvas 2. apsvērumu.
(
17
)	Par jēdzienu “patērētājs” Direktīvas 90/314 izpratnē skat. tās 2. panta 4. punktu.
(
18
)	Skat. arī Direktīvas 90/314 18. apsvērumu.
(
19
)	Tostarp 18. apsvērumā ir noteikts, ka organizatoram līgumslēdzējam ir jābūt atbildīgam pret patērētāju par saistību, kas izriet no līguma, pienācīgu izpildi.
(
20
)	Ģenerāladvokāta A. Ticano [A. Tizzano] secinājumi lietā Leitner (C‑168/00, EU:C:2001:476, 4. punkts). Mans izcēlums.
(
21
)	Proti, uzskatot, ka pārdošanai patērētājam piedāvātie pakalpojumi ir viens veselums, Direktīvas 90/314 1. pantā un 2. panta 2. punktā izmantotā “pakalpojumu pārdošanas” kvalifikācija atvieglo patērētāja rīcību situācijā, kad viņš saskaras ar līguma neizpildi vai nepienācīgu izpildi, patērētājam piedāvājot “vienu partneri valstī, neatkarīgi no tā, kāds būtu pakalpojums vai pakalpojumi, kas nav sniegti vai ir nepienācīgi sniegti”. Šajā nozīmē skat. Poillot, E., “La vente de services en droit communautaire (directive 90/314/CEE sur les voyages, vacances et circuits à forfait)”, Uniform Terminology for European Contract Law, Nomos, 2005, 359.–382. lpp., it īpaši 381. lpp. Skat. arī Machnikowski, P., “Chapter 7. Performance of obligations. Specific Provisions – Part E: Package Travel Contracts”, minēts iepriekš 380.–398. lpp., it īpaši 383. lpp., 7:E‑02, 3. pants.
(
22
)	Skat. arī šo secinājumu 43. punktu.
(
23
)	Skat. arī šo secinājumu 34. punktu.
(
24
)	Atbilstoši Direktīvas 90/314 2. panta 5. punktam šajā direktīvā “līgums” nozīmē vienošanos, kas saista patērētāju ar organizatoru un/vai mazumtirgotāju.
(
25
)	Tādējādi līgumsaistību neizpildes vai nepienācīgas izpildes rezultātā var iestāties organizatora atbildība. Šajā ziņā skat. Machnikowski, P., minēts iepriekš, it īpaši 402. lpp., 8:101, 3. pants. Skat. arī Kleinschmidt, J., “Article 8:101: Remedies Available”, Commentaries on European Contract Laws, Nils, J., un Zimmermann, R. (izd.), Oksforda, 1108. lpp.
(
26
)	Mans izcēlums. Jāatgādina, ka Direktīvā 90/314 nav ietverta neviena tiesību norma attiecībā uz piemērojamo likumu. Tomēr ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 593/2008 (2008. gada 17. jūnijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Roma I) (OV 2008, L 177, 6. lpp.) 6. panta 1. punktu principā tiek nodrošināta patērētāja pastāvīgās dzīvesvietas tiesību aktu piemērošana.
(
27
)	Doktrīnā Direktīvas 90/314 5. panta 2. un 3. punkts, un 8. pants tiek uzskatīti par imperatīvām normām. Šajā ziņā skat. Machnikowski, P., minēts iepriekš, it īpaši 465. lpp., 8: E‑01, 2. pants.
(
28
)	Skat. arī Direktīvas 90/314 19. apsvērumu.
(
29
)	Skat. šo secinājumu 38. punktu.
(
30
)	Skat. šo secinājumu 36.–43. punktu.
(
31
)	Jāuzsver, ka principā dalībvalsts var paredzēt augstāku aizsardzības līmeni. Līdz ar to dalībvalstis, transponējot Direktīvu 90/314, varēja paredzēt ierobežojošākus atbrīvošanas no atbildības pamatus par tiem, kas ir paredzēti šīs direktīvas 5. panta 2. punktā.
(
32
)	Skat. šo secinājumu 13. punktu. No lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstošajām tiesību normām izriet, ka saskaņā ar 1982. gada likuma 13. pantu pakalpojumu sniedzējam līgumā noteiktie pakalpojumi ir jāsniedz, ievērojot saprātīgi sagaidāmu rūpību un profesionalitāti.
(
33
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, Novo Banco (C‑253/19, EU:C:2020:585, 17. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
34
)	Proti, franču valodā termins “pakalpojumu sniedzējs”, šķiet, tiek izmantots šādā nozīmē arī citu valodu versijās, tostarp spāņu (“prestador de servicios”), vācu (“Dienstleistungsträger”), angļu (“supplier of services”), itāļu (“prestatore di servizi”), poļu (“usługodawc”), portugāļu (“prestador de serviços”) un rumāņu valodā (“furnizor de servicii”).
(
35
)	Skat. arī Direktīvas 90/314 18. apsvērumu.
(
36
)	Skat. arī šo secinājumu 40. punktu.
(
37
)	Proti, šie palīgpakalpojumi attiecībā uz izmitināšanas vai transporta pakalpojumiem izriet no šo pakalpojumu rakstura.
(
38
)	Tas tā būtu it īpaši gadījumā ar transporta pakalpojumu no viesnīcas uz lidostu, ko sniedz šoferi/viesnīcas darbinieki.
(
39
)	Pats par sevi saprotams, ka, lai gan Direktīvā 90/314 tas nav skaidri minēts, šie atbrīvojuma iemesli ir jāpierāda organizatoram vai pakalpojumu sniedzējam. Šajā ziņā skat. Rüfner, T., “Article 8:108: Excuse Du to an Impediment”, Commentaries on European Contract Laws, Nils, J., un Zimmermann, R. (izd.), Oksforda, 1164.–1177. lpp., it īpaši 1174. lpp.
(
40
)	Mans izcēlums.