62004CC0234_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šīs lietas pamatā ir lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, kuru Landesgericht Innsbruck
[Insbrukas Federālās zemes tiesa] (Austrija), piemērojot EKL 234. pantu, iesniedza Tiesai ar mērķi, pirmkārt, noskaidrot, vai iesniedzējtiesai saskaņā ar EKL 10. pantu ir pienākums pārskatīt tiesas nolēmumu, kas ir kļuvis res judicata, gadījumā, ja tā uzskata, ka tas ir pretrunā ar Kopienu tiesībām, un, otrkārt, saņemt Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (2) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 44/2001” vai vienkārši “Regula”) 15. panta interpretāciju.
I – Atbilstošās tiesību normas
A – Kopienu tiesības
2. Kad ar Amsterdamas Līgumu tiesu iestāžu sadarbība civillietās tika ietverta Kopienu tiesību jomā, Padome, pamatojoties uz EKL 61. panta c) apakšpunktu un 67. panta 1. punktu, pieņēma Regulu Nr. 44/2001. Šajā regulā, kas stājās spēkā 2002. gada 1. martā un kuras mērķis bija aizstāt Briseles Konvenciju (3), veicot dažus grozījumus un pielāgošanu, ir pārņemta lielākā Briseles Konvencijas tiesību normu daļa.
3. Šajā lietā vispirms ir jāatsaucas uz Regulas II nodaļas (“Jurisdikcija”) 2. iedaļas ar nosaukumu “Īpašā jurisdikcija” 5. pantu, kurā tiktāl, ciktāl tas attiecas uz šo lietu, ir noteikts:
“Personu, kuras domicils ir kādā dalībvalstī, citā dalībvalstī var iesūdzēt:
1. a)	lietās, kas attiecas uz līgumiem, attiecīgās saistības izpildes vietas tiesā;
b) šajā noteikumā un ja vien nav citāda vienošanās, attiecīgās saistības izpildes vieta ir:
– preču tirgošanas gadījumā, vieta kādā dalībvalstī, kurā saskaņā ar līgumu preces piegādāja vai tās būtu bijis jāpiegādā,
– pakalpojumu sniegšanas gadījumā, vieta kādā dalībvalstī, kur saskaņā ar līgumu pakalpojumu sniedza vai tas būtu bijis jāsniedz;
c) ja nepiemēro b) apakšpunktu, tad piemēro a) apakšpunktu;
[..].”
4. Turpmāk jāmin šīs Regulas 4. iedaļas 15. un 16. pants, kuri reglamentē “Jurisdikciju patērētāju līgumos”.
5. 15. pantā ir paredzēts:
“1. Lietās, kas saistītas ar līgumiem, kurus noslēgusi kāda persona, patērētājs mērķiem, kas var būt uzskatāmi par nesaistītiem ar viņa arodu vai profesiju, jurisdikciju nosaka šajā iedaļā, neierobežojot 4. pantu un 5. panta 5. punktu, ja:
a) līgums attiecas uz preču tirdzniecību ar nomaksu pa daļām; vai
b) līgums attiecas uz aizdevumu, kas atmaksājams pa daļām, vai visa cita veida kredītu, kas izsniegts, lai finansētu preču tirdzniecību; vai
c) visos citos gadījumos līgums ir noslēgts ar personu, kas veic komercdarbību vai piekopj arodu patērētāja domicila valstī vai ar visiem līdzekļiem novirza šādas darbības uz attiecīgo dalībvalsti vai vairākām dalībvalstīm, to skaitā uz attiecīgo dalībvalsti, un līgums ietilpst šādu darbību jomā [..].”
6. 16. panta 1. punkta izpratnē:
“Patērētājs var ierosināt tiesvedību pret citu līgumslēdzēju pusi vai nu tās dalībvalsts tiesās, kurā ir minētās puses domicils, vai patērētāja domicila vietas tiesās.”
7. Visbeidzot, 24. pantā ir paredzēts:
“Papildus jurisdikcijai, kas atvasināta no citiem šīs Regulas noteikumiem, jurisdikcija ir tās dalībvalsts tiesai, kurā atbildētājs ierodas. Šo normu nepiemēro, ja atbildētājs ieradies, lai apstrīdētu jurisdikciju, vai citai tiesai ir izņēmuma jurisdikcija saskaņā ar 22. pantu.”
Valsts tiesības
8. Pirmā atbilstošā tiesību norma ir Konsumentenschutzgesetz
(Austrijas Likums par patērētāju tiesību aizsardzību, turpmāk tekstā – “ KSchG ”) (4) 5.j pants, kurā ir noteikts:
“Uzņēmumiem, kas atsevišķam patērētājam nosūta solījumus piešķirt laimestu vai citus līdzīgus solījumus, kuru formulējums ļauj domāt, ka patērētājs ir laimējis konkrētu laimestu, šāds laimests jādod patērētājam; šo laimestu tāpat var prasīt, ceļot prasību tiesā”.
9. Tāpat ir jāmin Zivilprozessordnung
(Austrijas Civilprocesa kodekss, turpmāk tekstā – “ ZPO ”) 530. pants, kas reglamentē nosacījumus prasībai pārskatīt lietu un paredz:
“1) Process, kas ir noslēdzies ar spriedumu pēc būtības, var tikt atsākts pēc viena no lietas dalībniekiem lūguma,
[..]
7. ja lietas dalībnieks uzzina jaunus faktus vai atklāj vai var izmantot jaunus pierādījumus, kuru iesniegšana un izmantošana agrākās tiesvedības laikā tam ļautu panākt labvēlīgāku spriedumu.
2) Ja prasība pārskatīt lietu ir pamatota ar apstākļiem, kas norādīti 1. punkta 7. apakšpunktā, tā ir pieņemama tikai tad, ja lietas dalībnieks no viņa neatkarīgu apstākļu dēļ nevar izmantot jaunos faktus vai jaunos pierādījumus pirms mutvārdu procesa beigām, pēc kura tiesa pirmajā instancē taisa spriedumu.”
10. Visbeidzot, šī kodeksa 534. pantā ir noteikts:
“1) Prasība ir jāceļ 4 nedēļu laikā.
2) Šis termiņš sākas:
[..]
4. 530. panta 1. punkta 7. apakšpunkta gadījumā – sākot ar dienu, kurā lietas dalībnieks varējis iesniegt tiesai faktus un pierādījumus, kas tam kļuvuši zināmi.
3) Prasības celšanas termiņš ir 10 gadi, sākot ar sprieduma stāšanos spēkā, pēc kā prasītājs [..] zaudē tiesības vērsties tiesā, jo ir beidzies noteiktais termiņš.”
II – Fakti un process
11. Rozmarija Kapferere [ Rosmarie Kapferer ], prasītāja pamata prāvā, ir patērētāja, kuras dzīvesvieta ir Hallā [ Hall ] Tirolē (Austrija). 2000. gadā prasītāja no sabiedrības Schlank & Schick GmbH, kas dibināta Vācijā un kas veic tirdzniecību pa pastu Austrijā un citās valstīs (turpmāk tekstā – “ Schlank & Schick ” vai “atbildētāja”), saņēma viņai personīgi adresētu vēstuli, saskaņā ar kuru viņai pienācās naudas laimests ATS 53 750 (jeb EUR 3906,16) apmērā. Apmēram divas nedēļas vēlāk reizē ar prospektiem un sabiedrības piedāvāto preču katalogu viņa saņēma citu sūtījumu, kurā bija pasūtījuma veidlapa, vēstule ar pēdējo paziņojumu par iepriekš minēto naudas summu, “marka”, uz kuras norādīts attiecīgais laimests, kā arī konta izraksts, kurā bija minēta tā pati summa. Paziņojuma otrā pusē bija vēstule ar Credit International
rekvizītiem, kas apliecināja iespēju saņemt laimestu šajā sabiedrībā un kurā ar ievērojami mazākiem gaiši pelēkas krāsas burtiem bija norādīti nosacījumi, ar kādiem var piedalīties izlozē un saņemt laimestu, tostarp preču izmēģinājuma pasūtījuma veikšana, kaut arī tas nebija obligāti.
12. Lai saņemtu solīto laimestu, Kapferere nosūtīja Schlank & Schick pasūtījuma veidlapu, kā lūgts, parakstoties zem vārdiem: “esmu iepazinies ar dalības nosacījumiem” un piestiprinot viņai atsūtīto “marku”. Tomēr nav iespējams noteikt, vai prasītāja tobrīd veica arī pasūtījumu.
13. Tā kā Kapferere nesaņēma laimestu, ko viņa uzskatīja par vinnētu, 2002. gada 27. novembrī viņa cēla prasību pret Schlank & Schick Hall Bezirksgericht
[Hallas Rajona tiesa] (pirmās instances tiesa) un, pamatojoties uz KSchG
5.j pantu, lūdza piespriest Schlank & Schick
pārskaitīt viņai EUR 3906,16, pieskaitot atbilstošos procentus.
14. Atbildētāja vispirms iesniedza iebildi par tiesas, kurā celta prasība, jurisdikcijas neesamību, norādot, ka pretēji Regulas Nr. 44/2001 15. un 16. panta prasībām Austrijas tiesā celtās prasības [pamatā] nav līguma. Kapferere nebija veikusi nevienu pasūtījumu un tādējādi nebija noslēgusi nevienu līgumu, lai gan tas bija viens no nosacījumiem, lai piedalītos izlozē.
15. Ar 2003. gada 23. oktobra lēmumu pirmās instances tiesa noraidīja atbildētājas iesniegto iebildi par jurisdikcijas neesamību, uzskatot, ka laimesta solījuma nosūtīšana kopā ar patērētājas paziņojumu par saņemšanu ir radījusi līgumiskas attiecības starp abiem lietas dalībniekiem. Tā tomēr noraidīja visus prasītājas prasījumus par lietas būtību pamata prāvā.
16. Kapferere iesniedza apelācijas sūdzību Landesgericht Innsbruck .
17. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka tiesai a quo
ir šaubas par pirmās instances tiesas jurisdikciju. Tomēr, ņemot vērā, ka Schlank & Schick nav pārsūdzējusi nolēmumu par iebildes par jurisdikcijas neesamību noraidīšanu, iesniedzējtiesa jautā, vai tai, piemērojot EKL 10. pantu, tomēr ir jāpārskata un jāatceļ nolēmums, kas kļuvis par res judicata, gadījumā, ja izrādās, ka tas ir pretrunā ar Kopienu tiesībām. Iesniedzējtiesa uzskata, ka šāds pienākums pastāv, it īpaši atsaucoties uz spriedumu lietā Kühne & Heitz (5), kurā Tiesa ir atzinusi, ka noteiktos apstākļos EKL 10. pants uzliek pienākumu administratīvai iestādei pārskatīt galīgu administratīvu nolēmumu, lai ņemtu vērā vēlāk taisītu Kopienu tiesas spriedumu, un jautā, vai pastāv iespēja šajā spriedumā noteiktos principus piemērot arī tiesu nolēmumiem.
18. Ar 2004. gada 26. maija rīkojumu Landesgericht Innsbruck
nolēma uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
A – Par pirmās instances tiesas nolēmumu par jurisdikciju
1) Vai sadarbības princips, kas ietverts EKL 10. pantā, ir jāinterpretē tā, ka apstākļos, kas noteikti spriedumā lietā Kühne & Heitz, valsts tiesai ir jāpārskata galīgs tiesas nolēmums un, ja tas izrādās pretrunā ar Kopienu tiesībām, tas jāatceļ? Vai pastāv papildu nosacījumi tiesas nolēmuma pārskatīšanai un atcelšanai – bez tiem, kas ir piemērojami administratīvo lēmumu gadījumā?
2) Ja uz pirmo jautājumu tiks sniegta apstiprinoša atbilde:
vai termiņš prasības celšanai, kas noteikts ZPO 534. pantā, lai atceltu tiesas nolēmumu, kas ir pretrunā ar Kopienu tiesībām, ir saderīgs ar Kopienu tiesību pilnīgas efektivitātes principu?
3) Tāpat – ja uz pirmo jautājumu tiks sniegta apstiprinoša atbilde:
vai starptautiskās (vai teritoriālās) jurisdikcijas neesamība, kura netika novērsta atbilstoši Regulas Nr. 44/2001 24. pantam, ir uzskatāma par Kopienu tiesību pārkāpumu, kas, ņemot vērā attiecīgos principus, var tiesas nolēmumam atņemt galīgā nolēmuma statusu?
4) Ja uz trešo jautājumu tiks sniegta apstiprinoša atbilde:
vai apelācijas tiesai ir jāpārskata starptautiskās (vai teritoriālās) jurisdikcijas jautājums atbilstoši Regulai Nr. 44/2001, ja nolēmums, ko pieņēmusi tiesa pirmajā instancē, par jurisdikciju ir galīgs, bet spriedums pēc būtības vēl nav galīgs? Ja jā, vai šī pārbaude ir jāveic pēc savas iniciatīvas vai tikai tad, ja to prasa kāds lietas dalībnieks?
B – Par jurisdikciju patērētāju līgumu jautājumos Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē
1) Vai maldinošs solījums piešķirt laimestu, kas izteikts, lai veicinātu līguma noslēgšanu, un tādējādi sagatavo līguma noslēgšanai, ir uzskatāms par pietiekami ciešu saikni ar paredzēto patērētāju līguma noslēgšanu jurisdikcijas pār patērētāju līgumiem piešķiršanai attiecībā u z sūdzībām, kas ar tiem saistītas, saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunktu?
2) Ja uz pirmo jautājumu tiks sniegta noraidoša atbilde:
vai jurisdikcijas pār patērētāju līgumiem noteikums ir piemērojams sūdzībām, kas izriet no pirmslīguma tiesiskajām attiecībām, un vai maldinošais solījums piešķirt laimestu, kas paredzēts, lai sagatavotu līguma noslēgšanai, ir uzskatāms – ar pirmslīguma tiesiskajām attiecībām, kas no tā izriet, – par pietiekami ciešu saikni, lai jurisdikcija pār patērētāju līgumiem būtu piemērojama arī šajā gadījumā?
3) Vai jurisdikcijas pār patērētāju līgumiem noteikums ir piemērojams tikai tad, ja ir izpildīti nosacījumi, ko izvirzījis uzņēmums dalībai [tirdzniecības] veicināšanas izlozē, pat ja minētie nosacījumi nav būtiski materiālajām tiesībām, kas izriet no KSchG 5.j panta?
4) Ja uz pirmo un otro jautājumu tiks sniegta noraidoša atbilde:
vai noteikums par jurisdikciju pār patērētāju līgumiem ir piemērojams sui generis
izpildāmām līgumiskajām tiesībām, ko speciāli reglamentē likums, vai sui generis
izpildāmām tiesībām, kam ir nosacīts un kvazilīgumisks raksturs, kas izriet no solījuma piešķirt laimestu, ko izteicis uzņēmums, no vienas puses, un tā, ka patērētājs pieprasa savu laimestu, no otras puses?
III – Tiesvedība Tiesā
19. Tiesā uzsāktajā tiesvedībā savus rakstveida apsvērumus sniedza atbildētāja, Austrijas, Vācijas, Francijas, Kipras, Somijas, Zviedrijas, Apvienotās Karalistes valdības un Eiropas Kopienu Komisija.
20. Tiesas sēdē 2005. gada 8. septembrī piedalījās atbildētāja, Austrijas, Čehijas, Vācijas, Francijas, Kipras, Nīderlandes, Somijas, Zviedrijas un Apvienotās Karalistes valdības un Komisija.
IV – Tiesību normu analīze
Par pirmo jautājumu
21. Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai tai, piemērojot sadarbības principu, kas izriet no EKL 10. panta, ir pienākums pārskatīt un atcelt tiesas nolēmumu, kas kļuvis par res judicata, ja tā uzskata, ka ar šo nolēmumu ir pārkāptas Kopienu tiesības.
22. Savā judikatūrā Tiesa ir atzinusi principa res judicata
nozīmīgumu gan Kopienu tiesiskajā kārtībā, gan valstu tiesiskajās kārtībās (6) . It īpaši Tiesa ir norādījusi, ka, “lai nodrošinātu tiesību un tiesisko attiecību stabilitāti, kā arī pareizu tiesvedību, ir svarīgi, lai tiesu nolēmumi, kas kļuvuši galīgi pēc tam, kad izsmelti visi tiesību aizsardzības līdzekļi, vai pēc tam, kad beidzies šādai izmantošanai paredzētais termiņš, vairs nevarētu tikt apstrīdēti” (7) .
23. Pēc Tiesas domām, no tā arī izriet, ka Kopienu tiesības neuzliek valsts tiesai pienākumu nepiemērot iekšējos procesuālos noteikumus, kas nolēmumam piešķir res judicata statusu, pat ja tas ļautu konstatēt Kopienu tiesību pārkāpumu (8) . Šajā sakarā spriedumā lietā Köbler
Tiesa, spriežot par valsts atbildības principa piemērojamību tad, ja valsts tiesa ir pārkāpusi Kopienu tiesības, precizēja, ka šī principa piemērošana “katrā ziņā” neuzliek pienākumu “pārskatīt tiesas nolēmumu, kas ir radījis kaitējumu” (9) .
24. Šajā sakarā ir jānorāda, ka spriedumā lietā Kühne & Heitz, uz kuru atsaucas iesniedzējtiesa, šie principi nav mainīti.
25. Tas ir izskaidrojams vispirms ar to, ka šajā lietā bija tikai varbūtēja iespēja atsaukt galīgas administratīvas normas, kas pieņemtas, pārkāpjot Kopienu tiesības. Tādējādi tas ir jautājums, kam ir atšķirīga būtība un piemērojamība, salīdzinot ar to, ko ietver res judicata
princips, kas ir tikai tiesas nolēmumiem raksturīgs pamatprincips. Līdz ar to nešķiet, ka Tiesas izdarītos secinājumus šajā lietā bija iespējams gluži vienkārši un bez atrunām piemērot tādiem jautājumiem, kādi ir šajā lietā.
26. Tomēr, pat izdarot šādu pieņēmumu, ir jādomā, ka, neskatoties uz visu, tiesas a quo
norādīto risinājumu, ņemot vērā, ka šajā gadījumā nav izpildīti lietā Kühne & Heitz
izvirzītie nosacījumi, nevar izmantot.
27. Ir jāatgādina, ka šajā spriedumā Tiesa īpaši uzsvēra, ka “Kopienu tiesības principā neparedz, ka administratīvai iestādei ir jāuzliek pienākums pārskatīt galīgu administratīvu lēmumu” (10), lai turpmāk pieļautu izņēmumus no šī principa tikai ar noteiktiem nosacījumiem. Pēc Kopienu tiesas domām, piemērojot sadarbības principu, kas izriet no EKL 10. panta, administratīvai iestādei ir pienākums pārskatīt galīgu administratīvu lēmumu, lai ņemtu vērā Kopienu tiesas vēlāk sniegto attiecīgās Kopienu tiesību normas interpretāciju, tikai tad, ja:
“– atbilstoši valsts tiesībām [administratīvajai iestādei] ir pilnvaras pārskatīt šo lēmumu;
– attiecīgais lēmums ir ieguvis galīga nolēmuma spēku pēc valsts pēdējās instances tiesas sprieduma;
– minētais spriedums, ievērojot iepriekšējo Tiesas judikatūru, ir pamatots ar kļūdainu Kopienu tiesību interpretāciju, kas pieņemta bez Tiesas prejudiciāla nolēmuma apstākļos, kas paredzēti EKL 234. panta trešajā daļā, un
– attiecīgā persona ir vērsusies administratīvajā iestādē tūlīt pēc tam, kad uzzinājusi par minēto judikatūru” (11) .
28. Tomēr ir jāatzīst, ka šajā gadījumā nav izpildīts neviens no šiem nosacījumiem.
29. Pirmkārt, attiecīgajās valsts tiesībās nav paredzēta iesniedzējtiesas norādītā pārskatīšanas procedūra. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu skaidri izriet, ka saskaņā ar ZPO
lēmums, kas kļuvis par res judicata, var tikt pārskatīts tikai tad, ja viens no lietas dalībniekiem i) to ir lūdzis un ii) ir iesniedzis jaunus faktus vai pierādījumus (skat. šo secinājumu 9. punktu). Kā apgalvoja Austrijas valdība gan savos rakstveida apsvērumos, gan tiesas sēdē – nav paredzēts, ka tiesa pēc savas iniciatīvas varētu uzsākt šādu procedūru, atsaucoties uz iespējamu tādas augstākas pakāpes tiesību normas pārkāpumu kā Kopienu tiesību norma.
30. Otrkārt, attiecīgais pirmās instances tiesas nolēmums nav ieguvis galīga nolēmuma statusu pēc valsts pēdējās instances tiesas sprieduma, bet gan ieguvis to tādēļ, ka tas nebija pārsūdzēts Austrijas tiesībās paredzētajā termiņā.
31. Attiecībā uz trešo nosacījumu, ko izvirza spriedums lietā Kühne & Heitz, tajā ir atspoguļota situācija, kas pilnīgi atšķiras no šīs lietas situācijas. Šajā gadījumā nav sprieduma, kas apstiprinātu pirmās instances tiesas nolēmumu, kas ir jāņem par pamatu, lai pārbaudītu šo nosacījumu.
32. Katrā ziņā nešķiet, ka laikā, kad tika iesniegts šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, Tiesa jau bija pieņēmusi Regulas Nr. 44/2001 15. panta vai kāda cita atbilstoša noteikuma interpretāciju, kas liktu apšaubīt Austrijas pirmās instances tiesas interpretāciju (12) . Arī tiesa a quo
nemin tādu spriedumu.
33. Visbeidzot, pretēji prasībām, kas tieši izriet no sprieduma lietā Kühne & Heitz, neviens no lietas dalībniekiem pamata prāvā nav lūdzis pārskatīt un/vai atcelt pirmās instances tiesas nolēmumu; tieši pretēji – iesniedzējtiesa pati jautā, vai tai pēc savas iniciatīvas ir jāpārskata šis nolēmums.
34. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, šķiet, var secināt, ka Kopienu tiesības neuzliek valsts tiesai pienākumu pārskatīt un atcelt tiesas nolēmumu, kas ir kļuvis par res judicata, ja izrādās, ka šis nolēmums pārkāpj Kopienu tiesības.
35. Izslēdzot to, ka iesniedzējtiesai būtu pienākums pārskatīt pirmās instances tiesas nolēmumu, šķiet, ka atbilde uz otro jautājumu – kas attiecas uz šajā nolēmumā pieņemto Regulas Nr. 44/2001 interpretāciju – nav nepieciešama pamata prāvas izskatīšanai un līdz ar to Tiesai nav jāieņem nostāja šajā sakarā.
36. Tomēr gadījumā, ja Tiesai ir cits viedoklis, kā arī rūpējoties par to, lai analīze būtu izsmeļoša, šķiet, ir piemērots brīdis izskatīt arī jautājumu par Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunkta interpretāciju.
Par otro jautājumu
37. Kā redzējām, ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai tāda veida solījums piešķirt laimestu, par ko ir strīds pamata prāvā un kas ir izteikts, lai veicinātu, ka patērētājs noslēdz līgumu, ir “līgumisks” un vai katrā ziņā tas ir pielīdzināms vai pietiekami cieši saistīts ar “līgumiskām” attiecībām Regulas 15. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē, un vai līdz ar to patērētājs var likumīgi celt prasību tiesā, kurai ir jurisdikcija patērētāju līgumu jomā, lai saņemtu tā laimesta izmaksu, kas esot vinnēts. Citiem vārdiem sakot, ir jānoskaidro, vai tāda veida prasībai, kādu ir cēlusi Kapferere, ir vai nav piemērojams Regulas 15. pants.
38. Austrijas Republika un Vācijas Federatīvā Republika (13), no vienas puses, Schlank & Schick
un Komisija, no otras puses, uz šo jautājumu sniedz diametrāli pretējas atbildes, pamatojoties uz argumentiem, kuri tiktāl, ciktāl nepieciešams, tiks izklāstīti turpmāk.
39. Abas valdības uzskata, ka pamata prāvā celtā prasība pēc būtības ir līgumiska Regulas 15. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē. It īpaši tās vērš uzmanību uz nepieciešamību šo tiesību normu interpretēt paplašināti, lai aizsargātu patērētāju kā līgumisko attiecību vājāko dalībnieku, kā arī uz to, ka “solījuma piešķirt laimestu” nosūtīšanas mērķis nepārprotami ir bijis veicināt, lai patērētājs pasūtītu preces un tādējādi noslēgtu līgumu.
40. Savukārt abi pārējie iesaistītie lietas dalībnieki, nepiedāvājot alternatīvu risinājumu, apgalvo, ka 15. pants nav piemērojams šajā gadījumā, galvenokārt norādot, ka solījuma piešķirt laimestu nosūtīšanai nesekoja līguma ar atlīdzību noslēgšana un ka līdz ar to sine qua non
nosacījums attiecīgās normas piemērošanai nav bijis izpildīts.
41. Šās prasības ietvaros ir jāatzīmē, ka ļoti nesenā spriedumā lietā Engler (14), kas tika taisīts pēc šīs tiesvedības uzsākšanas un par kuru līdz ar to nezināja ne tiesa a quo, ne lietas dalībnieki, lietā, kas ir ļoti līdzīga tai, kāda tiek izskatīta šajā gadījumā, Tiesa taisīja spriedumu gan attiecībā uz pamata prāvas rašanās faktiem, gan arī uz šajā lietā uzdotajiem juridiskajiem jautājumiem.
42. Arī Engler
lietas pamatā ir Austrijas patērētājas prasība, kas celta viņas valsts tiesā, pamatojoties uz to pašu valsts tiesību normu ( KSchG 5.j pants), lai tiesa Vācijas sabiedrībai, kas nodarbojas ar preču pārdošanu pa pastu, piespriestu izmaksāt laimestu, ko šī sabiedrība viņai ir solījusi, nosūtot viņai līdzīgu reklāmas sūtījumu. Tika apstrīdēta Austrijas tiesu jurisdikcija izskatīt šo prasību, un Tiesā tika iesniegts lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu par vairāku to Briseles Konvencijas normu interpretāciju, kas šajā lietā bija piemērojamas ratione temporis .
43. Ievērojot abu lietu līdzību, šķiet piemēroti īsumā atgādināt Tiesas izvirzītos argumentus šajā lietā.
44. Tādējādi šajā sakarā Tiesa vispirms norādīja, ka “šādos apstākļos prasību, kādu pamata prāvā cēlusi Englere [ Engler ], nevar uzskatīt par līgumisku pēc būtības Briseles Konvencijas 13. panta pirmās daļas 3. punkta izpratnē” (15) (pēc grozījumiem – Regulas 15. panta 1. punkta c) apakšpunkts). Kā izriet no šīs normas redakcijas – tās piemērošana ir pakļauta vairākiem nosacījumiem, no kuriem viens ir līguma noslēgšana starp patērētāju un profesionālu pārdevēju. Šajā gadījumā prospekta ar solījumu piešķirt laimestu nosūtīšanai nesekoja šāda līguma noslēgšana, jo patērētāja neveica nekādu pasūtījumu sabiedrībai, kas nodarbojas ar preču pārdošanu pa pastu.
45. Izslēdzot lex specialis (kas, kā iepriekš norādīts, tajā laikā bija Briseles Konvencijas 13. pants) piemērojamību patērētāju līgumu jomā, Tiesa tomēr norādīja, ka šis atzinums “kā tāds neaizliedz, ka šai prasībai ir līgumisks raksturs Konvencijas 5. panta 1. punkta izpratnē”, un līdz ar to atbilstoši vispārīgām normām līgumiskos jautājumos tiesas jurisdikcija ir atkarīga no “pienākuma izpildes vietas, kas ir pamatā izpildītai vai izpildāmai prasībai” (16) .
46. Tiesa, piemērojot pastāvīgo judikatūru, norādīja, ka 5. panta 1. punktā paredzētais jēdziens “līgumiskie jautājumi” – pretēji tam, ko paredz lex specialis
šajā jomā (Konvencijas 13. pants un Regulas 15. pants), neattiecas tikai uz gadījumu, kad ir noslēgts līgums, bet arī uz tādām attiecībām un saiknēm, kas ir pielīdzināmas tām, kuras pastāv starp līgumslēdzējām pusēm, ar nosacījumu, ka var noteikt “juridisku pienākumu, ko persona ir labprātīgi uzņēmusies attiecībā pret citu personu” (17) .
47. Tādējādi šajā gadījumā ir jānoskaidro, vai strīdīgā “laimesta solījuma” nosūtīšana ir radījusi šādu pienākumu sabiedrībai, kas nodarbojas ar preču tirdzniecību pa pastu.
48. Atbildot uz šo jautājumu apstiprinoši, Tiesa precizēja, ka šāda veida sūtījums ir saistošs tā nosūtītājam, ja: i) tas, “lai veicinātu, ka patērētājs noslēdz līgumu, šim konkrētajam patērētājam adresē personīgu sūtījumu, ar ko rada iespaidu, ka viņam tiks piešķirts laimests, tiklīdz ieinteresētā persona nosūtīs atpakaļ šim sūtījumam pievienoto “maksājuma uzdevumu”” un ii) “minētais patērētājs pieņem pārdevēja noteiktos nosacījumus un faktiski pieprasa apsolītā laimesta izmaksu” (18) .
49. Līdz ar to, ja šie nosacījumi ir izpildīti, tāda prasība, kādu ir cēlusi Englere, ar ko, piemērojot līgumslēdzējas valsts, kurā ir tā dzīvesvieta, tiesību aktus, patērētājs cenšas panākt, lai tiesa piespriestu sabiedrībai, kas nodarb ojas ar preču pārdošanu pa pastu un ir reģistrēta citā līgumslēdzējā valstī, izmaksāt laimestu, ko viņš acīmredzami ir vinnējis, var tikt pamatota ar Konvencijas 5. panta 1. punktu (19) .
50. Visbeidzot, Tiesa precizēja, ka šajā sakarā tas, ka laimesta piešķiršana nav atkarīga no preču pasūtījuma vai ka patērētājs nav veicis šādu pasūtījumu, ir mazsvarīgi, jo, kā redzējām, 5. panta 1. punktā nav prasības noslēgt līgumu (20) .
51. To atgādinot, šķiet, ka Tiesas izvirzītie principi lietā Engler
ir brīvi piemērojami mutatis mutandis
šajā lietā.
52. Vispirms šķiet, ka to pašu iemeslu dēļ, kas izklāstīti šajā lietā, Regulas 15. panta 1. punkta c) apakšpunkts šeit nav piemērojams. Šī tiesību norma saskaņā ar tās tekstu, tāpat kā Briseles Konvencijas 13. pants, ir piemērojama tikai tad, “ja ir bijis noslēgts līgums” starp profesionāli un patērētāju. Šajā gadījumā no tā, ka nav iespējams noteikt, vai Kapferere veikusi pasūtījumu, lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir secināts, ka līgums nav bijis noslēgts.
53. Pretēji tam, ko liek saprast Austrijas un Vācijas valdības, nešķiet, ka pēc grozījumiem, ko Regulas Nr. 44/2001 15. pants ieviesa attiecībā uz Konvencijas 13. pantu, būtu zudusi nepieciešamība noslēgt līgumu. Pēc šo valdību domām, šie grozījumi pastiprināja patērētāju aizsardzību, kā rezultātā jaunā tiesību norma papildus tam, ko atļauj Konvencijas 13. pants, būtu jāinterpretē labvēlīgi vājākajam līgumisko attiecību dalībniekam.
54. Tomēr jāiebilst, ka šie grozījumi attiecas tikai uz patērētāju līgumu normu materiālo piemērojamības jomu (21) . Savukārt, kā iepriekš redzējām, tie nekādā veidā neskar abās normās noteikto prasību par līguma noslēgšanu starp profesionāli un patērētāju.
55. Tomēr jāatgādina, ka tas, ka speciālās tiesību normas patērētāju līgumu jomā šeit nav piemērojamas, neizslēdz, ka prasītājas celtā prasība tomēr var tikt uzskatīta par līgumisku, kā tas bija lietā Engler, it īpaši pamatojoties uz Regulas 5. panta 1. punkta a) apakšpunktu, kas tiktāl, ciktāl tas attiecas uz šo lietu, ir identisks Konvencijas 5. panta 1. punktam.
56. Līdz ar to ir jānoskaidro, vai Regulas 5. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir piemērojams šajā lietā.
57. Vispirms ir jāprecizē, ka šis jautājums ir izskatāms, neskatoties uz to, ka tiesa a quo
nav tieši atsaukusies uz šo tiesību normu savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu. Kā Kopienu judikatūrā ir precizēts: “Tiesai ir jāinterpretē visas Kopienu tiesību normas, kas valsts tiesai ir nepieciešamas, lai taisītu spriedumu lietā, kas tajā ir celta, pat ja šīs tiesību normas nav tieši norādītas tiesas uzdotajos jautājumos” (22) .
58. Šķiet, ka šajā gadījumā ir pilnībā izpildīti 5. panta 1. punkta a) apakšpunkta piemērošanas nosacījumi. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu skaidri izriet, ka spriedumā lietā Engler
(skat. šo secinājumu 48. punktu) norādītie nosacījumi ir izpildīti arī šajā gadījumā. Pirmkārt, Schlank & Schick
kā profesionāls pārdevējs pats pēc savas iniciatīvas, lai veicinātu preču pasūtījuma izdarīšanu, nosūtīja uz patērētājas dzīvesvietu personīgi adresētu vēstuli par to, ka viņa ir vinnējusi laimestu; otrkārt, Kapferere nepārprotami pieņēma šīs sabiedrības noteiktos nosacījumus dalībai izlozē un pieprasīja piešķirt šķietami vinnēto laimestu.
59. Tāpat nešķiet, ka, atsaucoties uz Schlank & Schick
un Komisijas argumentu, saskaņā ar kuru šī lieta atšķiras no lietas, kurā ir taisīts spriedums lietā Engler, varētu nonākt pie cita secinājuma. Pēc šo lietas dalībnieku domām, tā kā Kapferere neievēroja vienu no nosacījumiem dalībai izlozē, proti, neveica izmēģinājuma pasūtījumu, kas nebija obligāts, šajā gadījumā nepastāvēja pienākuma veida attiecības.
60. Vispirms ir jānorāda, ka šāda nosacījuma izpilde drīzāk ir izskatāma valsts tiesvedības ietvaros (23) . Pat pieņemot, ka laimesta piešķiršana bija atkarīga no pasūtījuma izdarīšanas, katrā ziņā Kapferere skaidri pieņēma piedalīšanās izlozē nosacījumus un pieprasīja attiecīgā laimesta izmaksu, ko neapstrīd neviens no lietas dalībniekiem. Saskaņā ar spriedumu lietā Engler
ar to pietiek, lai secinātu, ka solījums piešķirt laimestu ir līgumisks pienākums Regulas 5. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē (šo secinājumu 48. un 50. punkts).
61. Neatkarīgi no tā ir jāatgādina, ka Kopienu judikatūrā ir precizēts: pat ja strīds ir par tāda līgumiska pienākuma esamību, kas ir prasības pamatā, ir piemērojams 5. panta 1. punkts (24) . Tādējādi šī tiesību norma ir piemērojama, ja, kā šajā gadījumā, lietas dalībnieki izvirza iebildumus par kāda pienākumu veidojoša elementa esamību, kas ir prasītāja prasības pamatā.
62. Tādējādi šķiet, ka var secināt, ka patērētāja uzsākto tiesvedību tādos apstākļos, kādi ir šajā gadījumā pamata prāvā, piemērojot dalībvalsts, kurā ir tā dzīvesvieta, tiesību aktus, lai tiesa piespriestu sabiedrībai, kas nodarbojas ar preču pārdošanu pa pastu un ir reģistrēta citā dalībvalstī, izmaksāt viņa šķietami vinnēto laimestu, nevar pamatot ar Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunktu; savukārt šādai prasībai ir piemērojams šīs pašas regulas 5. panta 1. punkta a) apakšpunkts.
63. No šāda secinājuma izriet, ka šajā gadījumā jurisdikcija šīs tiesību normas izpratnē ir saistību, uz kurām atsaucas Kapferere, izpildes vietas tiesai.
64. Tomēr kura ir šī “vieta”? Regulā izpildes vieta ir norādīta tikai diviem līgumisko saistību veidiem: saistībām, kas izriet no preču pārdošanas un pakalpojumu sniegšanas, kur jurisdikcija ir attiecīgi preču piegādes vietas tiesai un pakalpojumu sniegšanas vietas tiesai (5. panta 1. punkta b) apakšpunkts).
65. Par citiem līgumisko attiecību veidiem – un līdz ar to arī par līgumisko attiecību veidu šajā lietā – 5. pantā nekas nav noteikts. Tomēr Tiesa vairākkārt ir skaidrojusi, ka jēdziens “vieta, kur saistības, kas ir prasības pamatā, ir izpildītas vai bija jāizpilda,” “ir jāinterpretē kā atsauce uz likumu, kas regulē strīdīgās saistības, saskaņā ar jurisdikcijas kolīzijas noteikumiem” (25) . Līdz ar to šai tiesai “saskaņā ar tās kolīzijas noteikumiem ir jānosaka, kurš likums ir piemērojams attiecīgajām tiesiskajām attiecībām, un atbilstoši šim likumam jānosaka apstrīdēto līgumisko saistību izpildes vieta” (26) .
66. Tādējādi šajā lietā iesniedzējtiesai vispirms ir jāpārbauda, kurš likums ir piemērojams attiecīgajam solījumam piešķirt laimestu saskaņā ar Austrijas starptautiskajām privāttiesībām, lai pēc tam, pamatojoties uz šo likumu, noteiktu saistību izpildes vietu, un, visbeidzot, ir jānoskaidro, vai šī vieta “atrodas tās teritoriālajā jurisdikcijā” (27) .
67. Nedomāju, ka Tiesai būtu jāturpina analīze un jāveic pārbaude, kas ir iesniedzējtiesas kompetencē. Tikai atzīmēšu, ka saskaņā ar tiesas sēdē it īpaši Austrijas Republikas sniegtajām norādēm šādas pārbaudes rezultātā tiktu atzīts, ka jurisdikcija ir šīs valsts tiesai.
68. Tomēr jāpiebilst, ka pat cits risinājums nebūtu pietiekams, lai noteikti secinātu, ka tas nav Austrijas tiesas jurisdikcijā.
69. Šajā ziņā sava loma varētu būt Regulas 24. pantam (28) ; tajā ir atzīta tās dalībvalsts tiesas jurisdikcija, kurā vēršas atbildētājs, neapstrīdot šīs tiesas jurisdikciju, ar nosacījumu, ka citai tiesai nav izņēmuma jurisdikcijas saskaņā ar šīs regulas 22. pantu.
70. Šajā gadījumā pēdējais nosacījums, bez šaubām, ir izpildīts, jo neviens no 22. pantā paredzētajiem izņēmuma jurisdikcijas kritērijiem nav piemērojams. Uzskatu, ka arī otrais nosacījums ir izpildīts, jo, kaut arī Austrijas tiesas jurisdikcija tika apstrīdēta pirmajā instancē, apelācijas stadijā tā vairs netika apstrīdēta. Līdz ar to var uzskatīt, ka prasības neesamība attiecībā uz šo jautājumu par pirmās instances tiesas lēmumu ir pielīdzināma jurisdikcijas pieņemšanai 24. panta izpratnē.
71. Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, šķiet, ka var izslēgt, ka šajā gadījumā tika pārkāptas Kopienu tiesības tādēļ, ka prasība nebija tiesas, kurā tā celta, jurisdikcijā.
V – Secinājumi
72. Līdz ar to piedāvāju Tiesai uz pirmo Landesgericht Innsbruck
uzdoto jautājumu atbildēt šādi:
Kopienu tiesības neuzliek valsts tiesai pienākumu pārskatīt un atcelt tiesas nolēmumu, kas kļuvis par res judicata, ja izrādās, ka ar to ir pārkāptas Kopienu tiesības.
Pakārtoti, ja Tiesa uzskatīs, ka jālemj par otro jautājumu, piedāvāju sniegt šādu atbildi:
Prasību, ko patērētāja uzsāktā tiesvedība tādos apstākļos, kādi ir šajā gadījumā pamata prāvā, piemērojot dalībvalsts, kurā ir tā dzīvesvieta, tiesību aktus, lai tiesa piespriestu sabiedrībai, kas nodarbojas ar preču pārdošanu pa pastu un ir reģistrēta citā dalībvalstī, izmaksāt viņa šķietami vinnēto laimestu, nevar pamatot ar Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 15. panta 1. punkta c) apakšpunktu; tai savukārt ir piemērojams šīs pašas regulas 5. panta 1. punkta a) apakšpunkts.
(1) .
(2)  –	OV 2000, L 12, 1. lpp.
(3)  –	1968. gada 27. septembra Konvencija par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.), ko groza 1978. gada 9. oktobra Konvencija par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanos (OV L 304, 1. lpp., un redakcija ar grozījumiem – 77. lpp.), 1982. gada 25. oktobra Konvencija par Grieķijas Republikas pievienošanos (OV L 388, 1. lpp.), 1989. gada 26. maija Konvencija par Spānijas Karalistes un Portugāles Republikas pievienošanos (OV L 285, 1. lpp.) un 1996. gada 29. novembra Konvencija par Austrijas Republikas, Somijas Republikas un Zviedrijas Karalistes pievienošanos (OV 1997, C 15, 1. lpp.). Konvencijas konsolidētā versija ir publicēta OV 1998, C 27, 1. lpp.
(4)  –	BGBl . 140/1979. Šī tiesību norma Likumā par patērētāju tiesību aizsardzību tika ietverta ar Fernabsatz-Gesetz
[Likums par distances līgumiem] ( BGBl . I, 185/1999) 4. pantu sakarā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 20. maija Direktīvas 97/7/EK par patērētāju aizsardzību saistībā ar distances līgumiem (OV L 144, 19. lpp.) transponēšanu Austrijas tiesībās.
(5)  –	2004. gada 13. janvāra spriedums lietā C‑453/00 ( Recueil, I‑837. lpp.).
(6)  –	Skat. it īpaši 1964. gada 9. jūnija spriedumu apvienotajās lietās 79/63 un 82/63 Reynier
un Erba
( Recueil, 511. lpp.), iepriekš minēto spriedumu lietā Kühne & Heitz, 24. punkts; 1999. gada 1. jūnija spriedumu lietā C‑126/97 Eco Swiss
( Recueil, I‑3055. lpp., 46. punkts) un 2003. gada 30. septembra spriedumu lietā C‑224/01 Köbler
( Recueil, I‑10239. lpp., 38. punkts).
(7)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Köbler, 38. punkts.
(8)  –	Pat šķīrējtiesas sprieduma gadījumā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Eco Swiss, 48. punkts) “Kopienu tiesības neuzliek valsts tiesai pienākumu izvairīties no tādu iekšējo procesuālo noteikumu piemērošanas, kuri šķīrējtiesas spriedumam, par kura atcelšanu nav iesniegta prasība noteiktajā termiņā, piešķir galīga sprieduma un res judicata statusu, kas nav pārskatāms ar vēlāku šķīrējtiesas spriedumu, pat ja tas ir nepieciešams, lai varētu vēlāka šķīrējtiesas sprieduma apelācijas procesa ietvaros pārbaudīt, vai līgums, kas šķīrējtiesas spriedumā ir atzīts par spēkā esošu, ir tomēr spēkā neesošs saskaņā ar Līguma 85. pantu”.
(9)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Köbler, 39. punkts.
(10)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Kühne & Heitz, 24. punkts. Mans izcēlums.
(11)  – Turpat, 28. punkts.
(12)  –	Īpaši jānorāda, ka spriedums lietā C‑27/02 Engler
(Krājums, I‑481. lpp.), kurā apstākļi ir ļoti līdzīgi tiem, kādi ir šajā lietā, un kas tiks apspriesti turpmāk (skat. turpmāk), ir taisīts 2005. gada 20. janvārī, tātad pēc šīs tiesvedības uzsākšanas.
(13)  –	Citas valdības, kas iestājušās lietā, izvēlējās sniegt apsvērumus nevis par šo jautājumu, bet gan tikai par A jautājumu.
(14)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Engler .
(15)  –	Turpat, 38. punkts.
(16)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Engler, 49. punkts.
(17)  –	Turpat, 45., 50. un 51. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra. Ir jāatgādina, ka šajā lietā ģenerāladvokāts Džeikobss [ Jacobs ] savos apsvērumos jau norādīja, ka “visu līgumslēdzēju valstu tiesiskajās kārtībās var panākt, ka vismaz attiecībā uz dažu veidu vienpusēju saistību tiek veikta noteiktu darbību piespiedu izpilde citas personas interesēs” ( Recueil, I‑484. lpp., 41. punkts).
(18)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Engler, 61. punkts.
(19)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Engler, 60. un 61. punkts.
(20)  –	Turpat, 59. un 61. punkts.
(21)  –	Lai arī Konvencijas 13. panta ietvaros speciālās tiesību normas patērētāju līgumu jomā ir piemērojamas tikai gadījumos, kad līguma priekšmets ir pakalpojumu sniegšana vai kustamas mantas piegāde, Regulas 15. pants ir ietvēris šajos noteikumos visus patērētāju līgumu veidus (izņemot dažus transporta līgumus).
(22)  –	1993. gada 18. marta spriedums lietā C‑280/91 Viessmann
( Recueil, I‑971. lpp., 17. punkts) un 1997. gada 11. decembra spriedums lietā C‑42/96 Immobiliare SIF
( Recueil, I‑7089. lpp., 28. punkts). Cita starpā skat. arī 1986. gada 20. marta spriedumu lietā 35/85 Tissier
( Recueil, 1207. lpp., 9. punkts), 1990. gada 27. marta spriedumu lietā C‑315/88 Bagli Pennacchiotti
( Recueil, I‑1323. lpp., 10. punkts) un 1999. gada 18. novembra spriedumu lietā C‑107/98 Teckal
( Recueil, I‑8121. lpp., 39. punkts).
(23)  –	No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka prasītāja apgalvo, ka faktiski laimesta piešķiršana nebija atkarīga no pasūtījuma izdarīšanas, jo attiecīgie dalības nosacījumi bija grūti salasāmi un grūti saprotami, kas ir apgalvojums, kam acīmredzot piekrīt arī iesniedzējtiesa.
(24)  –	1982. gada 4. marta spriedums lietā 38/81 Effer
( Recueil, 825. lpp., 8. punkts), 1997. gada 3. jūlija spriedums lietā C‑269/95 Benincasa
( Recueil, I‑3767. lpp., 30. punkts) un iepriekš minētais spriedums lietā Engler, 46. punkts.
(25)  –	1999. gada 28. septembra spriedums lietā C‑440/97 GIE Groupe Concorde u.c. ( Recueil, I‑6307. lpp., 13. punkts). Skat. arī 1976. gada 6. oktobra spriedumu lietā 12/76 Tessili
( Recueil, 1473. lpp., 15. punkts), 1987. gada 15. janvāra spriedumu lietā 266/85 Shenavai
( Recueil, 239. lpp., 7. punkts) un 1994. gada 29. jūnija spriedumu lietā C‑288/92 Custom Made Commercial
( Recueil, I‑2913. lpp., 26. punkts).
(26)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Industrie tessili italiana Como, 13. punkts.
(27)  –	Turpat, 13. punkts.
(28)  –	Šī tiesību norma nosaka izņēmuma jurisdikciju šādās jomās: i) nekustamā īpašuma in rem
tiesības vai nekustamā īpašuma noma, ii) sabiedrību likumīga esamība, neesamība vai izbeigšanās, iii) ierakstu valsts reģistros likumīgums, iv) patentu, preču zīmju, dizainparaugu vai citu līdzīgu tiesību reģistrācija vai likumīgums un v) nolēmumu izpilde.