62024CC0168
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
NICHOLASA EMILIOUA
od 27. ožujka 2025. (
1
)
Predmet C‑168/24
PMJC SAS
protiv
[W] [X],
[M] [X],
[X] Créative SAS
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour de cassation (Kasacijski sud, Francuska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Žigovi – Direktive 2008/95/EZ i 2015/2436 – Razlozi za opoziv žiga – Uporaba koja može dovesti u zabludu – Žig koji odgovara prezimenu dizajnera – Prijenos žiga – Djelovanja kojima novi nositelj želi navesti potrošača da vjeruje da dizajner i dalje sudjeluje u dizajniranju proizvoda zaštićenih žigom”
I. Uvod
1.
U skladu s pravom Unije, žig može biti opozvan ako, među ostalim, zbog uporabe od strane nositelja žiga, javnost može dovesti u zabludu, osobito u pogledu vrste, kakvoće ili zemljopisnog podrijetla proizvoda ili usluga za koje je registriran (
2
).
2.
U prošlosti se o relevantnosti tog pravila raspravljalo u kontekstu žigova koji odgovaraju imenu prvotnog dizajnera i proizvođača tih proizvoda u situaciji u kojoj taj dizajner više nije bio uključen u poduzeće koje je nositelj tih žiga. U tom pogledu Sud je u svojoj presudi u predmetu Emanuel (
3
) pojasnio da sâm prekid veze između dizajnera, s jedne strane, i nositelja žiga, s druge strane, ne uzrokuje to da taj žig dovodi u zabludu i da se stoga može opozvati.
3.
Međutim, u ovom se predmetu taj zaključak ispituje u odnosu na nešto složenije okolnosti.
4.
Konkretnije, ovaj se predmet odnosi na francusko društvo [W] [X], koje je osnovao [W] [X] radi stavljanja na tržište modne odjeće i dodataka. Nakon stečaja, prava na dva francuska žiga – koja oba odgovaraju prezimenu [W] [X]‑a (u daljnjem tekstu: žigovi o kojima je riječ) ustupljena su PMJC‑u, sociétéu par actions simplifiée (pojednostavljeno dioničko društvo, u daljnjem tekstu: PMJC).
5.
[W] [X] u početku je nastavio raditi u tom društvu, no potom su se razišli i među njima je došlo do spora koji je, među ostalim, doveo do ovog zahtjeva za prethodnu odluku. U glavnom postupku PMJC tuži [W] [X]‑a zbog nepoštenog tržišnog natjecanja i tvrdi da je povrijedio prava tog društva koja se odnose na žigove o kojima je riječ. [W] [X] protutužbom zahtijeva opoziv pravâ društva PMJC u vezi s navedenim žigovima zato što PMJC navodi potrošače da vjeruju da on i dalje sudjeluje u dizajniranju proizvoda zaštićenih žigom.
6.
U tom se kontekstu Cour de cassation (Kasacijski sud, Francuska), pred kojim se vodi postupak, pita dopušta li se pravom Unije opoziv žiga koji odgovara prezimenu prvotnog dizajnera zato što se on, nakon ustupa trećoj strani, koristi na način kojim se zapravo javnost navodi da vjeruje da prvotni dizajner i dalje sudjeluje u dizajniranju proizvoda zaštićenih žigom iako to više nije slučaj.
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
7.
Člankom 12. stavkom 2. Direktive 2008/95 predviđalo se da se „žig […] može opozvati ako nakon dana registracije:
[…]
(b)
zbog uporabe od strane nositelja žiga ili uz njegovo odobrenje, a u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran, može javnost dovesti u zabludu, posebno u pogledu vrste, kakvoće ili zemljopisnog podrijetla tih proizvoda ili usluga”.
8.
Ta je odredba bila, u biti, istovjetna tekstu članka 12. stavka 2. točke (b) Direktive 89/104 (
4
), pravnom predniku Direktive 2008/95.
9.
Direktiva 2008/95 zamijenjena je pak Direktivom 2015/2436. Tekst članka 20. točke (b) potonje direktive glasi, u biti, opet kao i onaj članka 12. stavka 2. točke (b) Direktive 2008/95 (i članka 12. stavka 2. točke (b) Direktive 89/104 (
5
)).
10.
Doista, u skladu s člankom 20. Direktive 2015/2436 „[ž]ig može biti opozvan ako nakon datuma registracije:
[…]
(b)
zbog uporabe od strane nositelja žiga ili uz odobrenje nositelja, a u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran, javnost može dovesti u zabludu, osobito u pogledu vrste, kakvoće ili zemljopisnog podrijetla tih proizvoda ili usluga”.
B.
Nacionalno pravo
11.
U skladu s člankom L. 714‑6 točke (b) Codea de la proprieté intellectuelle (Zakonik o intelektualnom vlasništvu), u verziji primjenjivoj na činjenično stanje u ovom predmetu, prava nositelja žiga, koji je zbog djelovanja tog nositelja žiga postao obmanjujuć, posebno u pogledu vrste, kakvoće ili zemljopisnog podrijetla proizvoda ili usluga, mogu se opozvati.
III. Činjenično stanje, nacionalni postupak i prethodno pitanje
12.
Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je nad društvom [W] [X], koje je 1978. osnovao [W] [X] radi stavljanja na tržište modne odjeće i dodataka, bio pokrenut stečajni postupak. Nakon tog postupka materijalna i nematerijalna imovina društva, koja je, među ostalim, obuhvaćala prava na žigove o kojima je riječ, odnosno „[W] [X]” br. 1640795 (
6
) i „[W] [X]” br. 3201616 (
7
), ustupljena je 2012. društvu PMJC.
13.
[W] [X] nastavio je raditi za društvo PMJC do kraja ugovorenog roka, odnosno do 31. prosinca 2015.
14.
Društvo PMJC podnijelo je 21. lipnja 2018. tužbu protiv [W] [X]‑a. Tvrdilo je da je, obavljajući svoje profesionalne i umjetničke djelatnosti posredstvom društva [X] Creative, sociétéa par actions simplifiée, (pojednostavljeno dioničko društvo), [W] [X] počinio djela nepoštenog i parazitskog tržišnog natjecanja te povrijedio prava društva PMJC u vezi s predmetnim žigovima. [W] [X] je protutužbom zatražio opoziv prava društva PMJC na te žigove jer ih je PMJC upotrebljavao od kraja 2017. do početka 2019. na obmanjujuć način, konkretnije, na način kojim navodi javnost da vjeruje da je on stvorio proizvode na koje su ti žigovi stavljeni.
15.
Iako je u prvostupanjskom postupku ta protutužba odbijena, prihvatio ju je Cour d’appel de Paris (Žalbeni sud u Parizu, Francuska) koji je presudom od 12. listopada 2022. opozvao PMJC‑ova prava na žigove o kojima je riječ.
16.
Prema toj presudi, pravu Unije ne protivi se opoziv žiga koji se temelji na prezimenu dizajnera ako stjecatelj tog žiga svojim postupanjem navodi javnost da vjeruje da dizajner i dalje sudjeluje u dizajnu proizvoda ili postoji dovoljno ozbiljan rizik od takve zablude.
17.
Cour d’appel de Paris (Žalbeni sud u Parizu) presudio je da je upravo to bio slučaj in casu, pri čemu je, među ostalim, istaknuo da je PMJC već dvaput proglašen krivim zbog povrede autorskog prava [W] [X]‑a na novija djela koja 2012. nisu bila ustupljena društvu PMJC. U svojoj presudi zaključuje da su žigovi o kojima je riječ postali obmanjujući jer se njihova uporaba sastoji od isticanja tih žigova na proizvodima s ukrasima, što predstavlja povredu prava [W] [X]‑a.
18.
Društvo PMJC podnijelo je žalbu u kasacijskom postupku Couru de cassation (Kasacijski sud), sudu koji je uputio zahtjev.
19.
Pred tim sudom društvo PMJC kritizira presudu Coura d’appel de Paris (Žalbeni sud u Parizu) pozivajući se konkretno na presudu Suda u predmetu Emanuel. Prema mišljenju društva PMJC, tu presudu treba tumačiti na način da društva PMJC – čak i ako mu je namjera bila stvoriti kod potrošača dojam da je [W] [X] i dalje dizajner proizvoda označenih žigovima o kojima je riječ ili da sudjeluje u njihovu dizajnu – nije moglo utjecati na same žigove.
20.
S obzirom na različita stajališta o načinu tumačenja prethodno navedene presude u predmetu Emanuel, Cour de cassation (Kasacijski sud) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članak 12. stavak 2. točku (b) Direktive [2008/95] i članak 20. točku (b) Direktive [2015/2436] tumačiti na način da im se protivi to da se proglasi opoziv žiga koji se sastoji od prezimena dizajnera zbog njegove uporabe nakon prijenosa u uvjetima koji su takvi da navode javnost da stvarno vjeruje u to da dizajner, od čijeg se prezimena sastoji žig, i dalje sudjeluje u stvaranju proizvoda zaštićenih tim žigom, iako to više nije slučaj?”
21.
Pisana očitovanja podnijeli su društvo PMJC, francuska vlada i Europska komisija. Rasprava nije održana.
IV. Analiza
22.
Ovaj se predmet odnosi na pravilo prava Unije prema kojem se žig može opozvati ako „zbog uporabe od strane nositelja žiga ili uz odobrenje nositelja žiga […] u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran, javnost može dovesti u zabludu, osobito u pogledu vrste, kakvoće ili zemljopisnog podrijetla tih proizvoda ili usluga” (
8
).
23.
Što se tiče posebnih okolnosti u odnosu na koje treba ispitati to pravilo, ističem da se u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku navodi da je društvo PMJC u dvama navratima proglašeno krivim za povredu autorskog prava [W] [X]‑a. Međutim, iz teksta zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je problem kojim se treba baviti širi i da se odnosi na pitanje obuhvaća li se navedenim pravilom situacija u kojoj nositelj žiga upotrebljava patronimički žig na način kojim javnost navodi da vjeruje da taj dizajner i dalje sudjeluje u dizajniranju proizvoda zaštićenih žigom, iako to nije slučaj. Stoga će se rasprava u ovom mišljenju temeljiti na toj (široj) tezi iz prethodnog pitanja.
24.
Svoju ću analizu započeti presudom u predmetu Emanuel, koja predstavlja glavni element sudske prakse Suda u tom području (A). Zatim ću objasniti zašto se primjenjivom pravilu prava Unije načelno ne protivi opoziv žiga koji odgovara imenu dizajnera kada se upotrebljava na prethodno opisan način, međutim pod uvjetom da ta uporaba zapravo sprečava ispunjenje bitne funkcije tog žiga (B). U konačnici ću se osvrnuti na argument društva PMJC koji se temelji na članku 17. stavku 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) (C).
A.
Presuda u predmetu Emanuel
25.
U ovom pododjeljku utvrdit ću ratio decidendi navedene presude (1.) i objasniti zašto se, suprotno onomu što tvrdi PMJC, tom presudom ne daje odgovor na prethodno pitanje (2.).
1. Ratio decidendi
26.
Predmet u kojem je donesena ta presuda odnosio se na žigove modnih artikala koji su sadržavali ime Elizabeth Emanuel, dizajnerice vjenčanica koja je postala poznata nakon što je dizajnirala vjenčanicu princeze Diane (
9
). Za ovaj je predmet relevantno to što je E. Emanuel ustupila svoje poslovanje trećoj strani, a to je, ukratko, podrazumijevalo prijenos registriranog žiga s njezinim imenom i, nakon toga, prekid veza između E. Emanuel i nositelja žiga. Novi je nositelj potom podnio prijavu za registraciju revidirane verzije tog žiga koja je također sadržavala ime E. Emanuel. U toj je fazi E. Emanuel smatrala da je žig postao obmanjujuć zato što su između nje i poduzeća novog nositelja žiga sve veze bile prekinute. Stoga se usprotivila registraciji izmijenjenog žiga i zatražila opoziv prvotnog žiga.
27.
Pitanja upućena Sudu odnosila su se, u bitnome, na to je li činjenica da E. Emanuel više nije povezana s dizajniranjem proizvoda označenih žigovima koji sadržavaju njezino ime značila da ti žigovi dovode u zabludu (i da se stoga ne mogu registrirati) i da su postali obmanjujući (te stoga podložni opozivu) (
10
).
28.
Sud je u odnosu na oba predmeta odgovorio niječno.
29.
Najprije je razmatrao pitanje odbijanja registracije zbog toga što žig dovodi u zabludu.
30.
To je posebno pitanje bilo, i jest, uređeno pravilom prema kojem se „žigovi koji su takve naravi da javnost mogu dovesti u zabludu, primjerice u odnosu na vrstu, kakvoću ili zemljopisno podrijetlo proizvoda ili usluga”„[n]eće […] registrirati ili, ako su registrirani, mogu se proglasiti ništavima” (
11
).
31.
U tom je pogledu Sud u bitnome zaključio da prekid veze između dizajnera i poduzeća nositelja žiga koji sadržava ime dizajnera sam po sebi ne čini žig zavaravajućim i stoga, kao takav, ne utječe na mogućnost njegove registracije. Iako je Sud priznao da na potrošača prilikom kupnje određene odjeće s patronimičkim žigom može utjecati (pogrešno) uvjerenje da ju je dizajnirala određena osoba, kao što je to E. Emanuel u navedenom predmetu, to, per se, ne znači taj žig dovodi u zabludu jer je karakteristike i kakvoću proizvoda zaštićenih žigom o kojem je bila riječ u tom predmetu i dalje jamčilo poduzeće koje je bilo (novi) nositelj žiga (
12
).
32.
Taj zaključak odražava opću premisu prema kojoj je bitna funkcija žiga, ukratko, ta da posluži kao oznaka podrijetla proizvoda koje označuje žig i da zajamči da je jedan poduzetnik odgovoran za kakvoću proizvodâ (ili usluga) (
13
). Ta premisa odražava zamisao da žig jamči da su proizvodi proizvedeni (ili dizajnirani) pod nadzorom određenog poduzetnika, odnosno nositelja žiga (
14
).
33.
Sud se in casu, kao prvo, oslonio na tu logiku kako bi objasnio zašto patronimički žig može promijeniti nositelja (i zapravo napustiti područje kontrole prvotnog dizajnera), a da zbog te okolnosti ne dovodi u zabludu (i zbog čega bi se spriječila registracija njegove izmijenjene verzije).
34.
Kao drugo, u točki 53. presude u predmetu Emanuel, taj je zaključak primijenio na zahtjev za opoziv koji je podnijela E. Emanuel, pozivajući se na istovjetne uvjete za relevantni razlog za opoziv, s jedne strane, i uvjete na kojima se temelji pripadajući razlog za odbijanje registracije, s druge strane.
35.
Iako ću se kasnije vratiti na taj posljednji dio obrazloženja, zaključak iz presude u predmetu Emanuel jest da se ne može uspješno tvrditi da žig koji odgovara imenu modnog dizajnera dovodi u zabludu samo zato što se izgubila veza između dizajnera i poduzetnika koji isporučuje proizvode s tim žigom. Takvo razilaženje, samo po sebi, niti utječe na prikladnost žiga za registraciju niti predstavlja razlog za njegov opoziv.
36.
Ističem da bi suprotno rješenje zapravo dovelo u pitanje samu mogućnost da žig koji odgovara imenu fizičke osobe predstavlja samostalni predmet poslovnih transakcija (
15
). Međutim, taj zaključak nije ni nejasan niti se osporava u glavnom postupku.
37.
Riječ je o implikacijama podrednog zaključka Suda iz točke 50. te presude. Sud je, u bitnome, u toj točki istaknuo da bi se, ako se utvrdi da je novi nositelj imao namjeru dovesti potrošače u zabludu, da vjeruju da je E. Emanuel i dalje dizajner proizvoda zaštićenih žigom, takvo postupanje moglo eventualno smatrati prijevarnim, ali ne može biti isto što i dovođenje u zabludu te stoga ne može „utjecati na sam žig, a time i na izglede za njegovu registraciju” (
16
).
38.
Društvo PMJC oslanja se na to isticanje kako bi tvrdilo da, čak i ako se utvrdi da je namjeravalo potrošače dovesti u zabludu, da vjeruju da [W] [X] i dalje sudjeluje u dizajnu proizvoda označenih žigom, to ne može predstavljati razlog za opoziv žigova o kojima je riječ. Iz očitovanja te stranke u bitnome proizlazi da iako se odnosi na registraciju žiga, tvrdnja iz točke 50. presude Emanuel primjenjuje se mutatis mutandis na opoziv s obzirom na isticanje Suda u njezinoj točki 53., prema kojem aspekt opoziva u tom predmetu treba ocijeniti na isti način kao i aspekt registracije, uzimajući u obzir istovjetnost primjenjivih uvjeta.
39.
U nastavku ću obrazložiti zašto to stajalište nije valjano.
2. Točan doseg presude u predmetu Emanuel
40.
Kako bi se razumio točan doseg presude u predmetu Emanuel, potrebno je pobliže razmotriti njezine posljedice na aspekt registracije u tom predmetu, s jedne strane (a), i na aspekt opoziva, s druge strane (b).
a) Registracija
41.
Najprije valja istaknuti da se ispitivanje razloga za odbijanje registracije zbog prirode žiga koja dovodi u zabludu (čiji je sadržaj opisan u točki 30. ovog mišljenja) provodi samo s obzirom na znak za koji je zatražena registracija, na temelju njegovih bitnih značajki (
17
) (koje se ispituju u odnosu na proizvode ili usluge za koje je zatražena registracija i na temelju percepcije koju o njima ima javnost (
18
)).
42.
U tom kontekstu Sud je presudio da „kako bi se moglo utvrditi da je prilikom registracije postojao razlog za odbijanje koji se odnosi na vjerojatnost dovođenja u zabludu, potrebno je utvrditi da je znak prijavljen radi registracije žiga sam po sebi stvorio tu vjerojatnost” (
19
).
43.
Isto tako, iz sudske prakse Općeg suda koja se odnosi na članak 7. stavak 1. točku (g) Uredbe 2017/1001 (jednakovrijedan u kontekstu žigova Europske unije) proizlazi da primjenjivost razloga za odbijanje registracije zbog dovođenja u zabludu podrazumijeva dovoljno precizno označavanje mogućih obilježja proizvoda ili usluga obuhvaćenih predmetnim žigom, koje će se smatrati zavaravajućima ako se dotičnog potrošača navodi da povjeruje da proizvodi označeni žigom imaju određene značajke koje zapravo nemaju (
20
).
44.
Suprotno tomu, nositeljeva uporaba žiga nije relevantna za ispitivanje mogućnosti za registraciju i ne može retroaktivno dovesti do poništenja registracije. Naime, Sud je, u bitnome, potvrdio da se žig ne može proglasiti ništavim na temelju nositeljeva upravljanja njime (
21
). Opći je sud pak objasnio da se „u području ništavosti, postavlja […] pitanje nije li se žig trebao registrirati, ab initio, zbog razloga koji su postojali već na datum podnošenja prijave za registraciju žiga, s obzirom na to da uzimanje u obzir naknadnih elemenata može služiti samo za pojašnjavanje okolnosti kakve su bile na taj datum” (
22
).
45.
U tom smislu, tvrdnja Suda iz točke 50. presude u predmetu Emanuel (u pogledu irelevantnosti prijevarnog postupanja za potrebe registracije) u potpunosti je u skladu s logikom kojom se vodi ispitivanje mogućnosti registracije znaka kao žiga. Naime, budući da se tim ispitivanjem uzima u obzir samo znak i njegova percepcija u javnosti u odnosu na proizvode ili usluge koji su njime obuhvaćeni, tada, prilično logično, nije relevantno prijevarno postupanje nositelja kojim se javnost nastoji dovesti u zabludu glede stvarnog dizajnera proizvoda označenih žigom. To je također razlog zbog kojeg je Sud u navedenoj točki zaključio da takvo postupanje ne može utjecati na mogućnost registracije znaka.
46.
Suprotno tomu, kao što ću to objasniti u nastavku, ne može se na temelju te presude zaključiti da isto postupanje, kao takvo, nije relevantno u okviru razloga za opoziv o kojem je riječ u ovom predmetu.
b) Opoziv
47.
Glavni izvor nerazumijevanja implikacijâ presude u predmetu Emanuel na ovaj predmet proizlazi iz tumačenja točke 50. u vezi s točkom 53. te presude. Podsjećam na to da je Sud u navedenoj presudi presudio da moguće prijevarno postupanje ne utječe na mogućnost registracije znaka kao žiga. Točka 53. pak sadržava obrazloženje opoziva žiga na koje Sud primjenjuje svoj raniji zaključak o aspektu registracije u tom predmetu (irelevantnost prekida veze) upućivanjem na istovjetnost uvjeta koji se primjenjuju u obama kontekstima.
48.
Priznajem da, na prvi pogled, ta dva odlomka mogu dovesti do istog zaključka kao što je to zaključak do kojeg je došlo društvo PMJC. Naime, moglo bi se tvrditi da, zato što je Sud isključio relevantnost prijevarnog postupanja za potrebe registracije (točka 50.), isto mora vrijediti i u kontekstu opoziva, s obzirom na to da je Sud došao do zaključka o aspektu opoziva oslanjajući se na obrazloženje da se u obama kontekstima primjenjuju isti uvjeti (točka 53.).
49.
Međutim, pažljivije razmatranje dovodi do drukčijeg zaključka.
50.
Kao prvo, glavni zaključak presude o aspektu registracije ne nalazi se u točki 50. nego u točki 49., kojom se, u bitnome i u vezi s točkom 48., utvrđuje da prekid veze između dizajnera i novog nositelja žiga, sam po sebi, ne utječe na registraciju žiga koji odgovara imenu tog dizajnera. Taj se zaključak zatim jasno vidi u točki 51. te presude. Suprotno tomu, tvrdnjom iz točke 50. dopunjuje se taj glavni zaključak time što se komentira (hipotetski) slučaj prijevarnog ponašanja nositelja (i njegova irelevantnost za potrebe registracije). Budući da se u točki 53. u biti ponavlja glavni zaključak iz točke 51. (prema kojem prekid veze nije relevantan ni u kontekstu opoziva), logično je smatrati da se taj zaključak o opozivu odnosi na glavni zaključak (irelevantnost prekida veze), a ne na dodatnu tvrdnju iz točke 50. (irelevantnost prijevarnog postupanja).
51.
Kao drugo, što se tiče upućivanja u točki 53. na istovjetnost primjenjivih uvjeta, čak i sažetom usporedbom relevantnih odredbi primjenjivih na odbijanje registracije i na opoziv otkriva se bitna razlika. Iako su popisi kriterija primjenjivih na ispitivanje toga dovodi li žig u zabludu/je li obmanjujuć u obama slučajevima isti („vrsta, kakvoća ili zemljopisno podrijetlo”) te su oba popisa netaksativna („primjerice”/„osobito”), početni podaci koji su relevantni za ispitivanje tih kriterija bitno se razlikuju, kao što to ističu francuska vlada i Komisija. U tom pogledu, u članku 20. točki (b) Direktive 2015/2436 (i njegovim pravnim prednicima) jasno se navodi da se pri ispitivanju razloga za opoziv o kojem je riječ u ovom slučaju mora uzeti u obzir uporaba žiga (nakon njegove registracije). Međutim, taj element nije relevantan u fazi registracije zbog razloga koje sam naveo u prethodnom pododjeljku.
52.
Stoga, iako nije jasno što je Sud zapravo želio reći isticanjem da su primjenjivim zakonodavnim odredbama predviđeni isti uvjeti za opoziv i odbijanje registracije, smatram da bi Sud, da je namjeravao isključiti relevantnost prijevarnog postupanja opisanog u točki 50. presude i u kontekstu opoziva, pružio konkretno obrazloženje. Naime, za razliku od faze registracije koja se temelji samo na obilježjima znaka per se, nema očite osnove za to da se pri analizi opoziva zanemari neko postupanje nakon registracije.
53.
Kao treće, činjenice u ovom predmetu nisu uključivale nikakvo konkretno – i potencijalno prijevarno – djelovanje novog nositelja te su se oba aspekta tog predmeta trebala razmatrati jedino s obzirom na (sami) gubitak veze između dizajnera i novog nositelja žiga. To opet ide u prilog zaključku da se doseg točke 53. presude u predmetu Emanuel odnosi na irelevantnost prekida veze u kontekstu opoziva (po analogiji s onim što je Sud tvrdio u glavnom zaključku u pogledu registracije).
54.
Na temelju tih razmatranja i u skladu sa stajalištima francuske vlade i Komisije, ne slažem se s mišljenjem društva PMJC prema kojem se presudom u predmetu Emanuel određuje odgovor koji treba dati na pitanje postavljeno u ovom predmetu. Stoga valja ponovno ispitati problematiku istaknutu tim pitanjem.
B.
Ispitivanje razloga za opoziv o kojem je riječ
55.
Prije nego što razmotrim doseg razloga za opoziv o kojem je riječ kako bih predložio odgovor na prethodno pitanje (2.), započet ću ovaj pododjeljak iznošenjem uvodnih napomena o tome koje je pravilo konkretno primjenjivo ratione temporis (1.).
1. Uvodne napomene
56.
Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev traži tumačenje članka 12. stavka 2. točke (b) Direktive 2008/95 i članka 20. točke (b) Direktive 2015/2436.
57.
Napominjem da je potonja direktiva stupila na snagu 15. siječnja 2019. Iz sudske prakse Suda u bitnome proizlazi da je datum koji je relevantan za određivanje koja se od tih dviju direktiva primjenjuje – datum podnošenja zahtjeva za opoziv (
23
).
58.
U tom pogledu, iako iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je tužbu u glavnom postupku društvo PMJC podnijelo 2018., smatram da tužba za opoziv proizlazi iz protutužbe [W] [X]‑a. Međutim, za tu protutužbu nije naveden nikakav datum. Navod u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku da [X] [Y] u toj protutužbi navodi obmanjujuću uporabu predmetnih žigova „u razdoblju od kraja 2017. do početka 2019.” upućuje na to da je ta protutužba u svakom slučaju uslijedila nakon „početka 2019.”. Čini se da to pak upućuje na to da bi primjenjiva direktiva mogla biti Direktiva 2015/2436, iako to, naravno, treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.
59.
Ipak, pitanje koja se od tih dviju direktiva primjenjuje čini se bespredmetnim, u ovome kontekstu, jer je pravilo koje iz njih proizlazi u biti isto.
60.
U tom pogledu, nije mi uvjerljiv Komisijin prijedlog prema kojem izmjena francuske jezične verzije članka 20. točke (b) Direktive 2015/2436, odnosno zamjena prethodnog teksta „est propre […] à induire le public en erreur (
24
)” (koja odražava engleski tekst „it is liable to mislead” („moći dovesti u zabludu”)), tekstom „risque […] d’induire le public en erreur” (u značenju „risks misleading the public”; „javnost može dovesti u zabludu”)) odražava namjeru zakonodavca da proširi područje primjene odredbe na situacije koje prije njime nisu bile obuhvaćene, uključujući situaciju u kojoj postoji samo mogućnost dovođenja javnosti u zabludu.
61.
Suprotno tom stajalištu, smatram, s jedne strane, da je prethodno korištenim francuskim tekstom „est propre à” već prenesen pojam opasnosti od dovođenja javnosti u zabludu (za razliku od ideje stvarne zablude).
62.
S druge strane, Sud je vrlo rano pojasnio da se predmetnim scenarijem opoziva zapravo pretpostavlja „da se može utvrditi postojanje stvarne zablude ili dovoljno velike vjerojatnosti dovođenja u zabludu potrošača” (
25
).
63.
To znači da, iako stvarna zabluda nije jedini scenarij u kojem je moguć nastanak predmetnog razloga za opoziv, test koji iz toga proizlazi prilično je strog, i sama mogućnost dovođenja javnosti u zabludu u pogledu određenog obilježja proizvoda nije dovoljna. Smatram naprotiv da pojam ozbiljnog rizika koji je upotrijebio Sud odražava visok stupanj vjerojatnosti da će doći do stvarne zablude.
64.
Naposljetku, čini se da u drugim jezičnim verzijama nije došlo do promjene slične onoj u francuskoj jezičnoj verziji (
26
). S obzirom na to, posljedični test u okviru obiju direktiva treba smatrati istovjetnim i shvaćenim u smislu koji je Sud prethodno odredio. Naime, ta promjena (za koju nisam mogao pronaći nikakvo objašnjenje) ne može se smatrati dokazom namjere zakonodavca da ublaži pravilo ako su sve ostale jezične verzije u relevantnom dijelu ostale iste (
27
).
65.
U analizi koja slijedi stoga ću, radi jednostavnosti, uputiti samo na članak 20. točku (b) Direktive 2015/2436 (napominjući da će moj zaključak jednako vrijediti i ako sud koji je uputio zahtjev utvrdi da je primjenjivi akt Direktiva 2008/95).
2. Područje primjene primjenjivog pravila
66.
Kako bih utvrdio može li razlog za opoziv o kojem je riječ u ovom predmetu obuhvaćati situaciju poput one opisane u prethodnom pitanju, ispitat ću tekst članka 20. točke (b) Direktive 2015/2436 (a) i kontekst u kojem se ta odredba nalazi te ciljeve koji se žele postići tom direktivom (b).
a) Tekst
67.
Kao prvo, kad je riječ o tekstu primjenjive odredbe, ističem da je kriterij iz članka 20. točke (b) Direktive 2015/2436 (i njezinih pravnih prednika) određen uporabom, od strane nositelja žiga ili uz njegovo odobrenje, žiga koji javnost može dovesti u zabludu u pogledu vrste (itd.) obuhvaćenih proizvoda i usluga. Francuska jezična verzija Direktive također je izričita kada upućuje na to da se žig treba smatrati obmanjujućim kada njegova uporaba može navesti javnost na pogrešku.
68.
Ističem da je stil kojim je ta odredba pisana vrlo sveobuhvatan.
69.
Kao prvo, u toj odredbi poziva se na uporabu žiga od strane nositelja bez posebnih ograničenja osim činjenice da se on mora odnositi na žig i dovesti do toga da žig može dovesti javnost u zabludu. Dakle, definicija takve uporabe nije dana.
70.
Kao drugo, iz te odredbe također proizlazi da se uporaba koja dovodi u zabludu ne mora nužno odnositi na kakvoću, vrstu ili zemljopisno podrijetlo obuhvaćenih proizvoda i usluga, što se očituje u netaksativno navedenim kriterijima. S tog gledišta, prema mojem mišljenju, netaksativnost tog popisa čini nepotrebnom raspravu o tome može li se „error in persona”, kako se to misli u ovom predmetu, povezati s jednim od tih navedenih kriterija i o tome na koji se konkretni kriterij odnosi.
71.
Stoga, slično onomu što tvrdi francuska vlada, ne vidim zašto bi predmet pogreške, koja može dovesti do primjene razloga za opoziv o kojem je riječ u ovom predmetu, trebao biti ograničen, kao što to tvrdi društvo PMJC, na određene aspekte proizvoda zaštićenih žigom, poput onih povezanih s njihovim sastavom ili posebnim načinom na koji su proizvedeni (ta stranka iznosi primjer žiga koji se odnosi na zlato koji bi se upotrebljavao za proizvode koji uopće ne sadržavaju zlato ili žiga koji se odnosi na ekološku proizvodnju proizvoda koji bi zapravo bili industrijskog podrijetla).
72.
Točno je da se u okviru članka 58. stavka 1. točke (c) Uredbe 2017/1001, koji je u biti istovjetan članku 20. točki (b) Direktive 2015/2436, u EUIPO‑ovoj praksi navodi da do uporabe žiga koja dovodi u zabludu dolazi kada obilježja proizvoda ne odgovaraju jasnoj poruci prenesenoj znakom. To bi se, primjerice, primjenjivalo na žig koji sadržava verbalne elemente „kozji” i „sir” i figurativni element koji prikazuje kozu istaknut na siru koji nije napravljen od kozjeg mlijeka ili na žig „čista runska vuna” registriran za odjeću koji se koristi za odjeću izrađenu od umjetnih tkanina (
28
). Usto, za žigove koji se sastoje od oznake zemljopisnog podrijetla, ili je sadržavaju, utvrdit će se uporaba koja dovodi u zabludu ako se, u konačnici, proizvodi ne proizvode na mjestu koje odgovara žigu (
29
).
73.
U tom smislu, čini se da društvo PMJC tvrdi da njegov mogući obmanjujući prikaz u pogledu specifičnog dizajnera proizvoda zaštićenih žigom ne može dovesti do opoziva žigova o kojima je riječ jer takav obmanjujući prikaz ne utječe na poruku koju žig prenosi i predstavlja element koji nije povezan sa žigom i proizvodom.
74.
Podsjećam, kao prvo, na to da je upravo uzimanje u obzir elemenata koji nisu povezani sa znakom ono što razlikuje razlog za opoziv o kojem je riječ od „paralelnog” razloga za odbijanje registracije zbog obmanjujuće prirode znaka, kao što je već objašnjeno.
75.
Kao drugo, jedina moguća poruka koju bi se vjerojatno moglo prenijeti žigom koji odgovara imenu modnog dizajnera jest činjenica da je proizvode zaštićene žigom dizajnirao taj dizajner ili netko zajedno s njim (u određenom trenutku), kao što je Sud, čini se, utvrdio u presudi u predmetu Emanuel (
30
). Međutim, relevantnost takve percepcije za potrebe opoziva (ili registracije) u toj presudi izričito je, i zbog opravdanog razloga, isključena. Slično tomu Opći sud potvrdio je zaključak da je „uporaba patronimičkih žigova raširena praksa u svim sektorima trgovine i da zainteresirana javnost dobro zna da iza svakog patronimičkog žiga ne stoji nužno dizajner istog imena” (
31
).
76.
U svakom slučaju, kad bi se prihvatili argumenti društva PMJC, to bi značilo da bi patronimički žig, kao što je onaj o kojem je riječ u ovom predmetu, vrlo teško mogao postati obmanjujuć, kao što to u biti napominje francuska vlada. Naime, sama činjenica da dizajner čije ime odgovara žigu nije sudjelovao u dizajnu proizvoda zaštićenih žigom ne izlaže taj žig mogućnosti opoziva, kao što je to pojašnjeno u presudi u predmetu Emanuel, niti, istodobno, do tog ne može dovesti nijedno postupanje nositelja koje daje pogrešan dojam o suprotnom (jer bi se takvo postupanje odnosilo na element koji ne predstavlja ni žig ni proizvode, u skladu s argumentima društva PMJC).
77.
Smatram da takav zaključak treba odbiti. Ne samo zato što, kao što to tvrdi francuska vlada, nema razloga za različito postupanje s patronimičkim žigovima u odnosu na druge žigove (isključivanjem mogućnosti da bi njihova uporaba mogla postati obmanjujuća), nego i zato što, kao što je već navedeno, iz teksta članka 20. točke (b) Direktive 2015/2436 proizlazi da je za ispitivanje koje treba provesti na temelju te odredbe važno dovodi li uporaba takvog žiga javnost u zabludu u pogledu određenog obilježja proizvoda (ili stvara dovoljno ozbiljan rizik od takve zablude). Drugim riječima, činjenica da sam patronimički žig ne može prenijeti nikakvu pogrešnu poruku u vezi s određenim obilježjem proizvoda zaštićenih žigom ne odgovara na pitanje može li to učiniti određena uporaba tog žiga.
78.
Stoga ne vidim zašto se obmanjujuća uporaba žiga ne bi mogla odnositi na stvarnog dizajnera proizvoda koji se stavljaju na tržište ili, možda još šire, na stilsko podrijetlo proizvoda, ako se zaključi da iz uporabe žiga pogrešno proizlazi da su proizvodi zaštićeni žigom nastali u nekoj vezi s određenim dizajnerom, tako da se javnost doista dovodi u zabludu baš u tom pogledu (ili postoji dovoljno ozbiljan rizik od takve zablude).
79.
Prema mojem mišljenju, činjenica da takva situacija može biti obuhvaćena područjem primjene članka 20. točke (b) Direktive 2015/2436 potvrđena je i ispitivanjem konteksta u kojem se nalazi gore navedena odredba i ciljeva Direktive 2015/2436.
b) Kontekst i ciljevi
80.
Što se tiče konteksta, ističem da je predmetna odredba dio odjeljka 4. poglavlja 2. Direktive 2015/2436, kojim se predviđaju tri različita scenarija opoziva (koji su također bili predviđeni člankom 12. Direktive 2008/95).
81.
Prvi scenarij odnosi se na opoziv zbog, ukratko, „izostanka stvarne uporabe” žiga. U tom pogledu, člankom 19. stavkom 1. Direktive 2015/2436 predviđa se da „žig može biti opozvan ako se u neprekinutom razdoblju od pet godina nije stvarno rabio u državi članici u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran, a ne postoje opravdani razlozi za neuporabu”.
82.
Napominjem da, iako se tim pravilom nastoji smanjiti ukupan broj žigova registriranih i zaštićenih u Europskoj uniji (a time i smanjiti moguće zablude između njih), ono također šire izražava ideju prema kojoj „žigovi ispunjavaju svoju svrhu međusobnog razlikovanja proizvoda ili usluga te omogućavanja potrošačima da donesu odluke na temelju stručnih informacija samo kada se doista rabe na tržištu.” (
32
). U tom smislu, Sud je osobito pojasnio da pojam „stvarna uporaba” treba shvatiti kao „stvarnu uporabu koja je u skladu s bitnom funkcijom žiga, a to je jamčiti potrošaču ili krajnjem korisniku istovjetnost podrijetla proizvoda ili usluge, omogućujući mu da taj proizvod ili uslugu razlikuje od proizvoda ili usluga drugog podrijetla bez mogućnosti dovođenja u zabludu” (
33
).
83.
Prema drugom scenariju, člankom 20. točkom (a) Direktive 2015/2436 predviđa se opoziv žiga ako „zbog djelovanja ili nedjelovanja nositelja on u trgovini postane uobičajeni naziv za proizvod ili uslugu za koje je registriran”. Stoga je cilj tog scenarija ukinuti zaštitu žigova koji su postali generička referenca i koji su stoga izgubili svoje razlikovno obilježje (u konačnici često zbog posebnog poslovnog uspjeha) (
34
) i stoga svoju sposobnost da ispune svoju funkciju označavanja podrijetla (
35
).
84.
Treći scenarij opoziva jest onaj o kojem je riječ u ovom predmetu.
85.
Iako se svaki od ta tri scenarija očito primjenjuje na zasebnu situaciju, iz sudske prakse Suda proizlazi da ih sve treba shvatiti na način da se njima provodi logika i ciljevi na kojima se temelje pravila o žigovima, a koji zahtijevaju da prava dodijeljena nositelju žiga budu zaštićena samo ako žig i dalje ispunjava svoju bitnu funkciju označavanja podrijetla (
36
), koja se odražava u samoj definiciji žiga, koja ga opisuje kao svaki znak koji je prikladan, među ostalim, za „razlikovanje proizvoda ili usluga jednoga poduzeća od proizvoda ili usluga drugih poduzeća” (
37
). Ako ta funkcija više nije ispunjena, prava nositelja žiga mogu biti opozvana (
38
).
86.
Stoga se čini nedosljednim tumačiti područje primjene trećeg razloga za opoziv o kojem je ovdje riječ na način da se u svim okolnostima kategorički isključuje mogućnost opoziva patronimičkog žiga, iako njegova uporaba prenosi lažnu poruku o stilskom podrijetlu obuhvaćenih proizvoda ili usluga, što onemogućava da se žigom zajamči da su proizvodi zaštićeni žigom razvijeni pod nadzorom poduzeća koje je nositelj žiga.
87.
Ovdje podsjećam na to da je glavni zaključak do kojeg je Sud došao u presudi u predmetu Emanuel bio opravdan činjenicom da prekid veze između patronimičkog žiga i dizajnera ne utječe na bitnu funkciju žiga jer je novi nositelj tog patronimičkog žiga bio taj koji je jamčio kvalitetu proizvoda zaštićenih žigom. Zbog toga je Sud odbio ideju da pogrešno uvjerenje potrošača o tome tko je dizajnirao dotičnu odjeću (što je, kao što je to Sud priznao, ipak faktički moguće) može utjecati na registraciju ili dovesti do opoziva.
88.
Čini mi se nedosljednim tim zaključkom sugerirati da, s obzirom na to da prekid veze, kao takav, nije problematičan za registriranje ni relevantan za opoziv, nikakva uporaba takvog „prekinutog” patronimičkog žiga ne može dovesti do opoziva. Naime, takvim bi se zaključkom osigurala potencijalno trajna zaštita žiga unatoč činjenici da je njegova uporaba od strane nositelja protivna gore navedenoj logici, čime bi se potrošaču onemogućilo da lako razlikuje proizvode zaštićene žigom od onih proizvedenih pod nadzorom drugog subjekta (time što možda nepošteno iskorištava djelo drugog poduzetnika).
89.
Što se toga tiče, primjećujem da je Opći sud u svojoj presudi u predmetu Fiorucci već zauzeo stajalište jednako onomu koje ja ovdje zastupam. Kako bi objasnio odbijanje zahtjeva za opoziv žiga koji odgovara imenu modnog dizajnera, pozvao se na činjenicu da tužitelj za to nije podnio dostatne dokaze, a ne na to da se takav zahtjev ne može prihvatiti na temelju razloga za opoziv zbog zavaravajuće uporabe žiga (
39
).
90.
Slično stajalište zauzeo je i nezavisni odvjetnik D. Ruiz‑Jarabo Colomer u svojem mišljenju u predmetu Emanuel. Podsjećajući, u bitnome, da prekid veze između žiga i dizajnera ne utječe negativno na bitnu funkciju žiga u svrhu opoziva, dodao je da je „kako bi se odlučilo o eventualnoj zabludi u koju se javnost mogla dovesti, [ipak] na nacionalnom sudu da odvagne konkretne okolnosti predmeta kako bi provjerio točne posljedice uporabe žiga” (
40
).
91.
Konačno, podsjećam na to da iz zaključka Suda u presudi u predmetu Emanuel proizlazi da mogućnost opoziva žiga ne ovisi o prekidu veze između dizajnera i nositelja patronimičkog žiga per se („na temelju samo tog konkretnog obilježja”). Međutim, tim se dijelom obrazloženja prilično logično navodi da takav prekid, u kombinaciji s drugim čimbenicima, može dovesti do suprotnog rezultata, kao što to također tvrdi francuska vlada.
92.
Istodobno, i kao što to u biti tvrdi Komisija, utvrđenja iz presude Emanuel ipak treba shvatiti kao glavno pravilo koje se primjenjuje u situaciji u kojoj je prekinuta veza između patronimičkog žiga i dizajnera čijem imenu taj žig odgovara. U tom pogledu, ponovno podsjećam na naknadnu primjedbu prema kojoj je „uporaba patronimičkih žigova raširena praksa u svim sektorima trgovine i na to da zainteresirana javnost dobro zna da iza svakog patronimičkog žiga ne stoji nužno dizajner istog imena” (
41
).
93.
Slijedom toga, utvrđenje da je uporaba prekinutog patronimičkog žiga postala obmanjujuća nužno se mora temeljiti na skupu čvrstih dokaza kojima se pokazuje da je žig izgubio sposobnost ispunjavanja svoje bitne funkcije, zbog zablude ili ozbiljnog rizika da se nositelj žiga dovede u zabludu u pogledu stilskog podrijetla proizvoda, koja je uzrokovana uporabom žiga.
94.
Konkretnije, smatram da, kako bi došlo do opoziva žiga koji sadržava ime dizajnera, dokazi moraju pokazati postupanje nositelja kojim se nastoji, u svijesti potrošača, stvoriti pogrešan dojam o vezama između proizvoda zaštićenih žigom i prvotnog dizajnera, kao i to da intenzitet, opseg ili logika navedenog ponašanja mora biti takvog intenziteta da se može zaključiti da se od ciljane javnosti više ne može razumno očekivati da ne pretpostavlja da je određeni dizajner sudjelovao u dizajnu određenih proizvoda (ili usluga).
95.
Pitanje opravdava li u konačnici postupanje poput onoga koje je opisao sud koji je uputio zahtjev opoziv zbog obmanjujuće uporabe žigova o kojima je riječ očito proizlazi iz činjenične ocjene koju treba provesti nacionalni sud. U tom pogledu ipak smatram da bi elementi relevantni za takvo ispitivanje mogli uključivati, primjerice, reklamnu kampanju nositelja žiga koja prikazuje dizajnera i pogrešno implicira njegovo stvarno sudjelovanje u umjetničkom nadzoru proizvoda o kojima je riječ, kao što to u biti predlaže Komisija, ili, u bitnome, druge vrste komunikacija nositelja žiga u kojima se navodi da su određeni proizvodi osmišljeni u suradnji s dizajnerom ili pak uporaba, na proizvodima zaštićenim žigom, ukrasa koji se tiču posebnog kreativnog izričaja dizajnera, ili su za njega karakteristični, a da pritom taj izričaj nije obuhvaćen vlasničkim pravima prenesenima uz žigove o kojima je riječ, što dovodi do toga da potrošač ima krivu percepciju u vezi sa (stilskim) podrijetlom proizvoda zaštićenih žigom.
96.
S obzirom na prethodno navedeno i u skladu sa stajalištima koja su izrazila francuska vlada i Komisija, smatram da članak 20. točku (b) Direktive 2015/2436 treba tumačiti na način da im se ne protivi to da se proglasi opoziv žiga koji se sastoji od prezimena dizajnera zbog njegove uporabe nakon prijenosa u uvjetima koji su takvi da navode javnost da stvarno vjeruje u to da dizajner, od čijeg se prezimena sastoji žig, i dalje sudjeluje u stvaranju proizvoda zaštićenih tim žigom, iako to više nije slučaj. Štoviše, mišljenja sam da, kako bi se utvrdilo treba li takvu uporabu žiga smatrati obmanjujućom u smislu navedenih odredaba, iz podnesenih dokaza mora proizlaziti da predmetni žig više ne može ispunjavati svoju bitnu funkciju označavanja podrijetla, osobito zato što se postupanjem njegova nositelja kod ciljane javnosti zapravo stvara pogrešan dojam o povezanosti proizvoda zaštićenog žigom i dizajnera ili ako uporaba žiga uzrokuje ozbiljan rizik od takve zablude te se od ciljane javnosti više ne može razumno očekivati da ne pretpostavlja da je određeni dizajner sudjelovao u dizajnu određenih proizvoda zaštićenih žigom.
97.
Osim toga, preostaje mi ispitati argument društva PMJC prema kojem prethodno navedeni opći zaključak – kojim je postupanje opisano u prethodnom pitanju obuhvaćeno područjem primjene predmetnog razloga za opoziv i može, ovisno o slučaju, dovesti do opoziva patronimičkog žiga – predstavlja „neproporcionalnu sankciju” kojom se povređuje njegovo pravo na vlasništvo, zajamčeno člankom 17. stavkom 2. Povelje, jer bi bilo prikladnije takvo postupanje razmotriti na temelju pravila drugih područja prava.
C.
Članak 17. stavak 2. Povelje, opoziv žiga i primjenjivost pravila iz drugih područja prava
98.
Započeo bih ovaj pododjeljak s napomenom da su žigovi zaštićeni na temelju članka 17. stavka 2., u skladu s kojim je „intelektualno vlasništvo zaštićeno” (
42
).
99.
U tom se pogledu slažem s društvom PMJC da opoziv žiga ima ozbiljne posljedice za nositelja žiga, za kojeg žig može predstavljati vrijednu komercijalnu imovinu (
43
).
100.
Međutim, to pravo nije apsolutno, već ga treba uzeti u obzir u odnosu na njegovu ulogu u društvu (
44
). Slijedom toga, njegovo ostvarivanje može biti ograničeno, uz poštovanje uvjeta iz članka 52. stavka 1. Povelje.
101.
Što se tiče argumenata društva PMJC, izgleda da ta stranka tvrdi da bi, kad bi opoziv žiga proizlazio iz njezinih radnji obmanjivanja javnosti u pogledu stvarnog dizajnera proizvoda zaštićenih žigovima o kojima je riječ, to bila neproporcionalna posljedica jer se na to postupanje već primjenjuju pravila drugih područja prava kao što su obmanjujuće oglašavanje ili nepošteno tržišno natjecanje. Prema mišljenju te stranke, ta pravila ne dovode do toliko drastičnih posljedica kao opoziv žiga.
102.
Argumente društva PMJC shvaćam na način da zaključak iz prethodnog odjeljka upućuje na tumačenje članka 20. točke (b) Direktive 2015/2436 koje je protivno članku 17. stavku 2. Povelje jer dovodi do neproporcionalnog ograničenja njegova prava na vlasništvo, koje prekoračuje ono što je nužno u okolnostima ovog predmeta.
103.
Podsjećam, kao prvo, na to da odredbe sekundarnog zakonodavstva, kao što je to članak 20. točka (b) Direktive 2015/2436, naravno, treba tumačiti na način koji se ne protivi temeljnim pravima zaštićenima pravnim poretkom Europske unije (
45
).
104.
Usto, kad je riječ o konkretnom zahtjevu nužnosti u sklopu kriterija proporcionalnosti iz članka 52. stavka 1. Povelje, smatram da se pravne posljedice koje proizlaze iz pravila drugih područja prava, kao što su ona koja navodi društvo PMJC ili, uostalom, pravila autorskog prava navedena u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, ne mogu smatrati alternativnim mjerama koje su jednako učinkovite kao opoziv žiga, uzimajući u obzir cilj poštovanja odgovarajućih pravila prava Unije o žigovima, a to je da se očuva pravna zaštita povezana s određenim žigom samo onoliko koliko je potrebno da se zadrži bitna funkcija tog žiga, kao što je prethodno objašnjeno.
105.
Naime, iako ta konkretna pravila imaju ciljeve svojstvene određenom području prava, na temelju nijednog od njih nije moguće izvesti zaključke o postupanju nositelja ako to postupanje ne utječe na samu bitnu funkciju žiga kao oznake podrijetla.
106.
U tom je smislu Sud objasnio da, iako pravila Unije o žigovima nositelju žiga dodjeljuju određena prava, njima se također zahtijeva izvođenje zaključaka „na temelju postupanja nositelja” (
46
), što može podrazumijevati ukidanje zaštite povezane sa žigom, ako je ugrožena njegova bitna funkcija. Suprotno tomu, takav se rezultat ne bi mogao postići kad bi se pravni zaključci koje treba izvesti na temelju nositeljeva ponašanja ograničavali na one predviđene drugim područjima prava, poput onih koje navodi društvo PMJC.
107.
Također, u pogledu proporcionalnosti stricto sensu, odnosno pitanja jesu li nepovoljnosti uzrokovane tumačenjem predmetne odredbe neproporcionalne u odnosu na ciljeve koji se žele postići, Sud je već objasnio da je zakonodavac Unije utvrđivanjem odgovarajućih razloga za opoziv odvagnuo, s jedne strane, zaštitu interesa poduzetnikâ kao nositeljâ žigova i, s druge strane, javni interes za zadržavanje zaštite dodijeljene žigu samo pod uvjetom da on može ispuniti svoju bitnu funkciju pokazatelja podrijetla (
47
).
108.
Smatram da je predloženo tumačenje u skladu s tom ravnotežom. Naime, iz prethodne analize proizlazi da, iako nositeljeva povreda drugih pravnih pravila može biti relevantan element za ispitivanje toga treba li opozvati žig, takva istodobna povreda ne može dovesti do automatske odluke o opozivu ako se ne provede šira ocjena pitanja je li žig izgubio svoju sposobnost ispunjavanja svoje bitne funkcije.
109.
S obzirom na ta razmatranja, smatram da tumačenje članka 20. točke (b) Direktive 2015/2436 koje predlažem nije protivno članku 17. stavku 2. Povelje.
V. Zaključak
110.
S obzirom na prethodno navedeno, predlažem Sudu da Couru de cassation (Kasacijski sud, Francuska) odgovori na sljedeći način:
Članak 12. stavak 2. točku (b) Direktive 2008/95/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima i članak 20. točku (b) Direktive (EU) 2015/2436 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2015. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima
treba tumačiti na način da im se ne protivi to da se proglasi opoziv žiga koji se sastoji od prezimena dizajnera zbog njegove uporabe nakon prijenosa u uvjetima koji su takvi da navode javnost da stvarno vjeruje u to da dizajner, od čijeg se prezimena sastoji žig, i dalje sudjeluje u stvaranju proizvoda zaštićenih tim žigom, iako to više nije slučaj.
Kako bi se utvrdilo treba li takvu uporabu žiga smatrati obmanjujućom u smislu navedenih odredaba, iz podnesenih dokaza mora proizlaziti da predmetni žig više ne može ispunjavati svoju bitnu funkciju označavanja podrijetla, osobito zato što se postupanjem njegova nositelja kod ciljane javnosti zapravo stvara pogrešan dojam o povezanosti proizvoda zaštićenog žigom i dizajnera ili ako uporaba žiga uzrokuje dovoljno ozbiljan rizik od takve zablude te se od ciljane javnosti više ne može razumno očekivati da ne pretpostavlja da je određeni dizajner sudjelovao u dizajnu određenih proizvoda zaštićenih žigom.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
2
)	Kako je to predviđeno člankom 20. točkom (b) Direktive (EU) 2015/2436 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2015. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL 2015., L 336, str. 1. i ispravak SL 2016., L 110, str. 5.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 2015/2436) i člankom 12. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2008/95/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL 2008., L 299, str. 25.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 149.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 2008/95).
(
3
)	Presuda od 30. ožujka 2006. (C‑259/04, u daljnjem tekstu: presuda u predmetu Emanuel, EU:C:2006:215)
(
4
)	Prva Direktiva Vijeća 89/104/EEZ od 21. prosinca 1988. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL 1989., L 40, str. 1.) (u daljnjem tekstu: Direktive 89/104) [neslužbeni prijevod]
(
5
)	U nastavku ću objasniti da to nije u potpunosti točno za francusku jezičnu verziju članka 20. točke (b) Direktive 2015/2436, međutim to uopće ne utječe na pravilo koje iz nje proizlazi.
(
6
)	Za „kozmetičke proizvode” i „odjeću”
(
7
)	Za „odjeću za žene, muškarce i djecu” i „odjevni dizajn; oblikovanje (za odjeću)”
(
8
)	To je postojeći sadržaj članka 20. točke (b) Direktive 2015/2436 i, u biti, dvaju pravnih prednika te odredbe, odnosno članka 12. stavka 2. točke (b) Direktive 2008/95 i članka 12. stavka 2. točke (b) Direktive 89/104.
(
9
)	Mišljenje nezavisnog odvjetnika D. Ruiz‑Jarabo Colomera u predmetu Emanuel (C‑259/04, u daljnjem tekstu: mišljenje u predmetu Emanuel, EU:C:2006:50, t. 3. i 4.)
(
10
)	Primjenjiva pravila prava Unije upotrebljavaju izraz „koj[a] dovodi u zabludu” u kontekstu relevantnog razloga za odbijanje registracije žiga, dok izraz „obmanjujući” upotrebljavaju u okviru relevantnog razloga za opoziv (registriranog) žiga. Ističem, a da pritom nije potrebno podrobnije analizirati jezični odabir, da je Sud upotrijebio izraz „zabluda” kako bi označio oba slučaja (registracija i opoziv). Presuda od 4. ožujka 1999., Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola (C‑87/97, u daljnjem tekstu: presuda Gorgonzola, , EU:C:1999:115, t. 41.).
(
11
)	Moje isticanje. Pravilo je danas sadržano u članku 4. stavku 1. točki (g) Direktive 2015/2436, koji je u biti istovjetan članku 3. stavku 1. točki (g) Direktive 89/104 o kojoj je riječ u presudi Emanuel. Taj razlog za odbijanje registracije jedan je od nekoliko apsolutnih razloga za odbijanje ili ništavost žigova koji su, danas, navedeni u članku 4. Direktive 2015/2436, koji se protive registraciji žiga i, ako je žig greškom registriran, mogu dovesti do proglašavanja njegove ništavosti.
(
12
)	Presuda u predmetu Emanuel, t. 48. i 49.
(
13
)	Vidjeti primjerice presude od 8. lipnja 2017., W. F. Gözze Frottierweberei i Gözze (C‑689/15, u daljnjem tekstu: presuda u predmetu Gözze Frottierweberei, EU:C:2017:434), t. 41. i navedena sudska praksa) i od 13. svibnja 2020., SolNova/EUIPO – Canina Pharma (BIO‑INSECT Shocker) (T‑86/19, EU:T:2020:199, t. 72. i navedena sudska praksa).
(
14
)	Mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Cruza Villalóna u predmetu Backaldrin Österreich The Kornspitz Company (C‑409/12, u daljnjem tekstu: mišljenje u predmetu Kornspitz, EU:C:2013:563, t. 27.)
(
15
)	Vidjeti mišljenje u predmetu Emanuel, t. 35. do 40. Kada je riječ o žigovima Europske unije, članak 20. stavak 1. Uredbe (EU) 2017/1001 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2017. o žigu Europske unije (SL 2017., L 154, str. 1.) (u daljnjem tekstu: Uredba 2017/1001) predviđa da se „žig EU‑a može prenijeti neovisno o bilo kojem prijenosu poduzeća, u odnosu na neke ili u odnosu na sve proizvode ili usluge za koje je registriran”. Isto tako, člankom 21. Sporazuma o trgovinskim aspektima prava intelektualnog vlasništva, koji čini Prilog 1C Marakeškom ugovoru o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije potpisanom u Marrakeshu 15. travnja 1994. i odobrenom Odlukom Vijeća 94/800/EZ o sklapanju u ime Europske zajednice, s obzirom na pitanja iz njezine nadležnosti, sporazuma postignutih u Urugvajskom krugu multilateralnih pregovora (1986. – 1994.) (SL 1994., L 336, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 3.), određuje se da „[č]lanice mogu odrediti uvjete za licenciranje i dodjelu žigova podrazumijevajući pritom da obvezno licenciranje žigova nije dopušteno i da nositelj registriranog žiga ima pravo dodijeliti žig sa ili bez prijenosa poslovanja kojemu žig pripada”.
(
16
)	Moje isticanje
(
17
)	Mišljenje u predmetu Emanuel, t. 57. Vidjeti također, primjerice, presudu od 29. lipnja 2022., Hijos de Moisés Rodríguez González, SA protiv EUIPO‑a – Irska i Ornua (La Irlandesa 1943), T‑306/20, u daljnjem tekstu: presuda u predmetu La Irlandesa, EU:T:2022:404, t. 27.).
(
18
)	Vidjeti, primjerice, presudu od 22. ožujka 2018., Safe Skies protiv EUIPO‑a (TSA LOCK) (T‑60/17, EU:T:2018:164, t. 63. i navedena sudska praksa) i presudu u predmetu La Irlandesa, t. 71.
(
19
)	Presuda u predmetu Gözze Frottierweberei, t. 55. i navedena sudska praksa. Moje isticanje
(
20
)	Presuda od 14. prosinca 2022.Devin/EUIPO - Haskovo Chamber of Commerce and Industry (DEVIN) (T‑526/20, EU:T:2022:816, t. 119. i navedena sudska praksa) ili od 29. studenoga 2023., Myforest Foods/EUIPO (MYBACON) (T‑107/23, EU:T:2023:769, t. 30. i navedena sudska praksa). Na primjer, obmanjujući karakter potvrđen je u slučaju znaka „WINE OH!”, koji se koristi za „mineralne i gazirane vode te druga bezalkoholna pića” zbog proturječnosti između znaka i naravi proizvoda koji bi ga trebali nositi, a ta je percepcija dodatno ojačana upotrebom uskličnika. Bez obzira na to, smatralo se da se taj žig može registrirati za druge proizvode i usluge. Odluka četvrtog žalbenog vijeća, 7. ožujka 2006., R 1074/2005 – 4 – WINE OH!, t. 20. do 24.
(
21
)	Presuda u predmetu Frottierweberei i Gözze, t. 56. i 57.
(
22
)	Presuda u predmetu La Irlandesa, t. 68.
(
23
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 10. ožujka 2022., Maxxus Group (C‑183/21, EU:C:2022:174, t. 30.).
(
24
)	Iz prethodno primjenjivog članka 12. stavka 2. točke (b) Direktive 2008/95
(
25
)	Presude u predmetima Gorgonzola, t. 41. i Emanuel, t. 47. To je očitovanje izneseno u kontekstu Direktive 89/104, čiji je članak 12. stavak 2. točka (b) bio istovjetan odredbi iz članka 12. stavka 2. točke (b) Direktive 2008/95. U kontekstu žiga Europske unije vidjeti presudu u predmetu La Irlandesa, t. 55. i navedenu sudsku praksu ili presudu od 22. lipnja 2022., Unite the Union protiv EUIPO – WWRD Ireland (WATERFORD) (T‑739/20, EU:T:2022:381, t. 46. do 49.).
(
26
)	Također bih primijetio da se čini da, osim jedinih dviju iznimaka u finskoj i mađarskoj jezičnoj verziji, sve jezične verzije Direktive 2008/95 već temeljile na ideji (samog) rizika (ili čak mogućnosti) dovođenja javnosti u zabludu.
(
27
)	Vidjeti, primjerice, presudu od 29. travnja 2004., Björnekulla Fruktindustrier (C‑371/02, u daljnjem tekstu: presuda Björnekulla, EU:C:2004:275, t. 16.).
(
28
)	Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), Guidelines for Examination in European Union Trade Marks, Part D Cancellation, Section 2 Substantive Provisions, (Smjernice za ispitivanje žigova Europske unije, dio D, Poništenje, odjeljak 2., Materijalne odredbe) 31. ožujka 2024., dostupne su na https://guidelines.euipo.europa.eu/, str. 1465., t. 2.4.4.
(
29
)	Ibid. Žig „Mövenpick of Switzerland” opozvan je zato što su predmetni proizvodi proizvedeni u Njemačkoj. Odluka prvog Odbora za žalbe od 12. veljače 2009., R 697/2008 – 1, Biscosuisse – Chocosuisse protiv Mövenpick Holding, t. 17. do 19.
(
30
)	Presuda u predmetu Emanuel, t. 48. i t. 31. ovog mišljenja
(
31
)	Presuda od 14. svibnja 2009., Fiorucci v OHIM – Edwin (ELIO FIORUCCI) (T‑165/06, u daljnjem tekstu: presuda u predmetu Fiorucci, EU:T:2009:157, t. 30. i 31.). Vidjeti također mišljenje u predmetu Emanuel, t. 63.
(
32
)	Uvodna izjava 31. Direktive 2015/2436. Vidjeti također presudu od 22. listopada 2020., Ferrari (C‑720/18 i C‑721/18, EU:C:2020:854, t. 32. i navedena sudska praksa).
(
33
)	Presuda od 15. siječnja 2009., Silberquelle (C‑495/07, EU:C:2009:10, t. 17. i navedena sudska praksa).
(
34
)	Vidjeti mišljenje u predmetu Kornspitz, t. 30. Primjeri „walkman”, „celofan” i „aspirin” nalaze se u mišljenju nezavisnog odvjetnika P. Légera u predmetu Björnekulla Fruktindustrier (C‑371/02, EU:C:2003:615, t. 50.).
(
35
)	Presuda od 6. ožujka 2014., Backaldrin Österreich The Kornspitz Company (C‑409/12, u daljnjem tekstu: presuda u predmetu Kornspitz, EU:C:2014:130, t. 22. i navedena sudska praksa
(
36
)	Vidjeti presude u predmetu Kornspitz, t. 22. i Björnekulla, t. 22.
(
37
)	Članak 3. Direktive 2015/2436. Vidjeti i uvodnu izjavu 13. Direktive 2015/2436 u istom smislu i njezinu uvodnu izjavu 16. u kojoj se upućuje na to da je „funkcija [žiga] upravo zajamčiti žig kao oznaku podrijetla”. Vidjeti presudu u predmetu Kornspitz, t. 21. i navedenu sudsku praksu.
(
38
)	Presuda u predmetu Kornspitz, t. 22. i navedena sudska praksa.
(
39
)	Presuda u predmetu Fiorucci, t. 36. i 37. u kontekstu prava Unije o žigovima.
(
40
)	Mišljenje u predmetu Emanuel, t. 70.
(
41
)	Presuda u predmetu Fiorucci, t. 30. i 31.
(
42
)	Za primjenu na žigove vidjeti presudu od 30. siječnja 2019., Planta Tabak (C‑220/17, u daljnjem tekstu: presuda u predmetu Planta Tabak, EU:C:2019:76, t. 91. do 100.) ili presudu ESLJP‑a od 11. siječnja 2007., Anheuser‑Busch Inc. protiv Portugala, CE:ECHR:2007:0111JUD007304901, t. 72. u kontekstu članka 1. Prvog dodatnog protokola uz Konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, kojim se jamči pravo na zaštitu vlasništva.
(
43
)	Kao što je to potvrđeno i, primjerice, u mišljenju nezavisnog odvjetnika F. G. Jacobsa u predmetu Parfums Christian Dior (C‑337/95, EU:C:1997:222, t. 39.). Za potvrdu ozbiljnih posljedica opoziva, vidjeti mišljenje u predmetu Kornspitz, t. 30.
(
44
)	Presuda u predmetu Planta Tabak, t. 94. i navedena sudska praksa.
(
45
)	Vidjeti u tom smislu i primjerice presudu od 30. siječnja 2024., Landeshauptmann von Wien (Spajanje obitelji s maloljetnim izbjeglicom) (C‑560/20, EU:C:2024:96, t. 48.).
(
46
)	Presuda od 27. travnja 2006., Levi Strauss (C‑145/05, EU:C:2006:264, t. 27.)
(
47
)	Vidjeti u tom smislu ibid. t. 29. i presuda u predmetu Kornspitz, t. 32. i navedena sudska praksa. Vidjeti također mišljenje u predmetu Kornspitz, t. 31. Ističem da je ta ravnoteža dodatno ojačana pravilom iz članka 21. Direktive 2015/2436, da, kada razlozi za opoziv postoje u odnosu na samo određene proizvode ili usluge, opoziv mora obuhvaćati isključivo njih.