Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
RIMVYDASA NORKUSA
od 5. veljače 2026.(1)
Predmet C-606/24
XY i drugi
protiv
Ministerul Finanţelor
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunalul București (Viši sud u Bukureštu, Rumunjska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU-a – Neovisnost pravosuđa – Zakonom prethodno ustanovljen sud – Nacionalno zakonodavstvo koje obvezuje niže sudove da od najvišeg suda zatraže donošenje prethodne odluke – Predmeti koji se odnose na utvrđivanje i/ili plaćanje potraživanja plaće ili naknada koje imaju obilježje plaće osoblja koje se plaća iz državnog proračuna – Obveza podnošenja zahtjeva za prethodnu odluku o pravnim pitanjima koja najviši sud nije riješio – Utjecaj na postupak predviđen člankom 267. UFEU-a”
I.      Uvod
1.        U predmetnom slučaju od Suda se traži da ponovno razmotri temu vladavine prava i neovisnosti pravosuđa iz perspektive neovisnosti unutar samog pravosuđa. Sud je u pogledu načela vladavine prava razvio opsežnu sudsku praksu(2), ali predmetni slučaj otvara novo pravno pitanje jer se od Suda traži da odluči o usklađenosti nacionalnog prethodnog postupka s tim načelom. Nacionalni postupak obvezuje niže sudove da u sporovima o određenim stvarima od najvišeg suda zatraže donošenje odluke o pravnom pitanju.
2.        Tribunalul București (Viši sud u Bukureštu, Rumunjska) uputio je predmetni zahtjev za prethodnu odluku u okviru spora koji je pred tim sudom nekoliko osoba pokrenulo protiv Ministerula Finanțelor (ministar financija, Rumunjska) (u daljnjem tekstu: tuženik) u pogledu, među ostalim, potraživanja plaće osoblja koje se plaća iz državnog proračuna.
3.        Zahtjev se odnosi na uredbu sa zakonskom snagom – OUG br. 62/2024(3) – koju je rumunjska vlada donijela 2024., a kojom se nastoji osigurati dosljednost i usklađenost sudske prakse. OUG br. 62/2024 u biti predviđa da sud koji u prvostupanjskom ili drugostupanjskom sporu u pogledu, među ostalim, potraživanja plaće osoblja koje se plaća iz državnog proračuna utvrdi da Înalta Curte de Casație şi Justiție (Vrhovni kasacijski sud, Rumunjska) (u daljnjem tekstu: ÎCCJ)(4) nije odlučivao o pravnom pitanju o čijem pojašnjenju ovisi meritorno rješenje spora mora od ÎCCJ-a zatražiti donošenje odluke o tom pitanju. Odluka o obraćanju ÎCCJ-u šalje se drugim sudovima nadležnima za slične predmete u prvom ili u drugom stupnju. Ti sudovi moraju prekinuti slične sporove koji se pred njima vode dok ÎCCJ ne donese odluku o dotičnom pravnom pitanju. ÎCCJ odluku mora donijeti u roku od 60 dana od kada je to od njega zatraženo.
4.        Tužitelji u sporu pred sudom koji je uputio zahtjev navode da se sudove ne smije lišiti prava da rješavaju predmete te da jedan sud – ÎCCJ – ne može donijeti odluku o pravnom pitanju koje se tiče mnoštva različitih predmeta. Sud koji je uputio zahtjev želi doznati protivi li se takvo zakonodavstvo članku 2. UEU-a, članku 19. stavku 1. drugom podstavku UEU-a i članku 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja). Taj sud naglašava činjenicu da Legea nr. 134/2010 privind Codul de procedură civilă (Zakon br. 134/2010 o Zakoniku o građanskom postupku; u daljnjem tekstu: Zakonik o građanskom postupku)(5) već omogućuje sudovima posljednjeg stupnja da od ÎCCJ-a zatraže donošenje odluke o pravnom pitanju koje je potrebno pojasniti. Međutim, za razliku od postupka predviđenog OUG-om br. 62/2024, koji se primjenjuje samo na sporove u pogledu, među ostalim, potraživanja plaće i mirovine osoblja koje se plaća iz državnog proračuna, postupak predviđen Zakonikom o građanskom postupku fakultativan je te ima šire materijalno područje primjene.
5.        Budući da su i neovisnost pravosuđa i pravna sigurnost koja proizlazi iz dosljedne i ujednačene sudske prakse(6) svojstveni vladavini prava(7), između tih dvaju elemenata može se pojaviti određeno proturječje koje Sud mora razriješiti.
6.        Bilo bi pomalo neiskreno odmah ne priznati da između postupka predviđenog OUG-om br. 62/2024 i postupka predviđenog člankom 267. UFEU-a postoje određene sličnosti. Sud stoga mora ispitati kakav je odnos između tih dvaju prethodnih postupaka te je li nacionalni postupak iz OUG-a br. 62/2024 u suprotnosti s prethodnim postupkom iz članka 267. UFEU-a i nadređenosti prava Unije.
II.    Pravni okvir – rumunjsko pravo
A.      OUG br. 62/2024
7.        Članci 1. do 4. OUG-a br. 62/2024 propisuju:
„Članak 1.
1.      Ova Uredba sa zakonskom snagom primjenjuje se na postupke koji se odnose na utvrđivanje i/ili plaćanje potraživanja plaće ili naknada koje imaju obilježja plaće osoblja koje se plaća iz državnog proračuna […]
2.      Ova Uredba sa zakonskom snagom primjenjuje se i na postupke koji se odnose na utvrđivanje i/ili plaćanje potraživanja mirovine […]
[…]
Članak 2.
1.      Ako tijekom postupka iz članka 1. sudsko vijeće koje spor razmatra u prvom ili u drugom stupnju utvrdi da [ÎCCJ] nije odlučivao o pravnom pitanju o čijem pojašnjenju ovisi meritorno rješenje spora te da to pitanje usto nije predmet zahtjeva za zaštitu zakonitosti koji je u tijeku, ono će od [ÎCCJ-a] zatražiti donošenje načelne odluke o tom pitanju.
2.      Sud koji zahtijeva rješavanje dotičnog pravnog pitanja odluku kojom se taj zahtjev upućuje elektroničkom poštom šalje, zajedno s dopisom [ÎCCJ-u], i drugim sudovima koji su nadležni voditi i rješavati, u prvom ili u drugom stupnju, postupke iste vrste kao što je onaj u kojem je predmetna odluka donesena. […]
3.      Slični sudski postupci prekidaju se dok [ÎCCJ] ne donese prethodnu odluku o dotičnom pravnom pitanju.
[…]
5.      Zahtjevi iz stavka 1. prioritetno se rješavaju, u roku od 60 dana od njihova upućivanja [ÎCCJ-u].
6.      Odluka o pravnom pitanju obrazlaže se u roku od 15 dana od njezina donošenja te se objavljuje, u roku od pet dana od kada je obrazložena, u dijelu I. Monitorula Oficial al României.
Članak 3.
Odredbe članaka 1. i 2. primjenjuju se i na postupke koji su u tijeku na datum stupanja na snagu ove Uredbe sa zakonskom snagom.
Članak 4.
Odredbe ove Uredbe sa zakonskom snagom dopunjuju se [Zakonikom o građanskom postupku] […]”
B.      Zakonik o građanskom postupku
8.        Članci 519. do 521. Zakonika o građanskom postupku, koji se odnose na upućivanje zahtjeva ÎCCJ-u za donošenje prethodne odluke o jednom ili više pravnih pitanja, propisuju:
„Članak 519.
Predmet zahtjeva
Ako tijekom postupka sudsko vijeće [ÎCCJ-a], žalbenog suda ili okružnog suda koje spor razmatra u posljednjem stupnju utvrdi da je pravno pitanje o čijem pojašnjenju ovisi meritorno rješenje spora novo, da [ÎCCJ] nije o njemu odlučivao te da ono usto nije predmet zahtjeva za zaštitu zakonitosti koji je u tijeku, ono od [ÎCCJ-a] može zatražiti donošenje načelne odluke o tom pitanju.
Članak 520.
Postupak
1.      Sudsko vijeće zahtjev [ÎCCJ-u] upućuje, nakon razmjene stajališta te ako su ispunjeni uvjeti iz članka 519., odlukom koju nije moguće pobijati. Ako se tom odlukom naloži upućivanje zahtjeva, u zahtjevu se navode razlozi koji potkrepljuju njegovu dopuštenost u skladu s odredbama članka 519. kao i stajališta sudskog vijeća i stranaka.
2.      Postupak se odlukom iz stavka 1. prekida dok [ÎCCJ] ne donese prethodnu odluku o pravnom pitanju.
3.      Nakon upisivanja predmeta u [ÎCCJ-ov] upisnik, odluka kojom je zahtjev upućen objavljuje se na internetskoj stranici tog suda.
4.      Slični sudski postupci mogu se prekinuti do donošenja odluke o zahtjevu.
[…]
7.      […] [predsjednik vijeća] određuje suca koji će sastaviti izvješće o upućenom pravnom pitanju. […]
[…]
10.      Izvješće se dostavlja strankama, koje u roku od 15 dana od primitka izvješća podnose […] svoja pisana očitovanja o dotičnom pravnom pitanju.
[…]
12.      O zahtjevu se odlučuje, bez pozivanja stranaka, u roku od tri mjeseca od donošenja odluke kojom je on [upućen], i to najmanje dvotrećinskom većinom sudaca koji čine vijeće. Suzdržavanje od glasovanja nije dopušteno.
Članak 521.
Sadržaj i učinci odluke
1.      Vijeće za rješavanje pravnih pitanja o zahtjevu donosi odluku koja se odnosi samo na pravno pitanje koje treba riješiti.
[…]
3.      Rješenja pravnih pitanja obvezujuća su od datuma objave odluke u dijelu I. Monitorula Oficial al României, a u odnosu na sud koji je zatražio rješavanje dotičnog pravnog pitanja, od datuma donošenja odluke.
[…]”
III. Spor u glavnom postupku i prethodno pitanje
9.        Tužitelji su 20. studenoga 2023. pokrenuli spor pred Tribunalulom București (Viši sud u Bukureštu) zahtijevajući da se tuženiku naloži da, među ostalim, ponovno izračuna i plati, na temelju načela nediskriminacije, razliku između stvarno isplaćenih potraživanja plaće i dugovanih potraživanja u najvišem iznosu plaće za slične položaje u raznim javnim tijelima i ustanovama. Dana 14. studenoga 2024. te stoga tijekom tog postupka, na snagu je stupio OUG br. 62/2024. U skladu s člankom 3. OUG-a br. 62/2024, članci 1. i 2. te uredbe primjenjuju se i na postupke koji su u tijeku na datum njezina stupanja na snagu. Sud koji je uputio zahtjev na raspravi održanoj 4. rujna 2024. upitao je stranke treba li od Suda zatražiti donošenje prethodne odluke. Tužitelji su u bitnome naveli da se sud koji razmatra spor u pogledu potraživanja plaće „ne smije lišiti prava da riješi predmet te da jedno sudsko vijeće[(8)] ne može, na razini cijele države, riješiti pravno pitanje koje se tiče nekoliko različitih predmeta”. Tuženik je naveo da je OUG br. 62/2024 donesen radi usklađivanja neujednačene sudske prakse i osiguravanja stabilnosti pravnih odnosa u području potraživanja plaće osoblja koje se plaća iz državnog proračuna.
10.      Tribunalul București (Viši sud u Bukureštu) Sudu je uputio zahtjev za prethodnu odluku 17. rujna 2024., navevši pet razloga zbog kojih je to učinio.
11.      Kao prvo, iz sudske prakse ÎCCJ-a u pogledu članka 519. Zakonika o građanskom postupku proizlazi da taj sud, u skladu s navedenom odredbom, samo iznimno
ima ulogu. On se aktivira samo ako pravno pitanje koje je presudno za meritorno rješavanje spora nije dovoljno jasno te stoga može dovesti do nedosljednosti u sudskoj praksi. ÎCCJ ne može zamijeniti suca odnosno suce koji odlučuju u sporu. ÎCCJ ne može riješiti pravna pitanja koja se pojave u sporu osim ako ta pitanja izazivaju poteškoće. Nadalje, postupak predviđen člankom 519. Zakonika o građanskom postupku je fakultativan te suci sami procjenjuju težinu pravnog pitanja i vode spor s obzirom na njegovo konkretno činjenično stanje. Ta odredba usto osigurava da se samo sud koji odlučuje u posljednjem stupnju može obratiti ÎCCJ-u ako utvrdi da je riječ o novom pravnom pitanju koje nije predmet zahtjeva za zaštitu zakonitosti koji je u tijeku u skladu s člancima 514. do 518. Zakonika o građanskom postupku. Osim toga, članak 519. tog zakonika primjenjiv je na sve osobe.
12.      Nasuprot tomu, OUG br. 62/2024, u odnosu na predmete obuhvaćene njegovim područjem primjene, fakultativni postupak pretvara u obvezan postupak jer nalaže sudovima da se obrate ÎCCJ-u čak i ako nemaju dvojbi u pogledu merituma spora. OUG br. 62/2024 mijenja pojam „pravno pitanje” iz članka 519. Zakonika o građanskom postupku. Taj pojam nije definiran zakonom te je ÎCCJ pojasnio njegovo značenje svojom sudskom praksom, kako bi se osiguralo strogo razgraničenje između, s jedne strane, analize i tumačenja pravnih pravila prema mehanizmu ujednačavanja sudske prakse i, s druge strane, konkretnih i pojedinačnih odluka.
13.      Osim toga, obveza obraćanja ÎCCJ-u i automatski prekid svih sličnih postupaka koji se vode pred sudovima protivi se načelu neovisnosti sudaca jer im onemogućuje da ocijene kako pravno pitanje treba riješiti i prilagoditi predmetu koji je pred njima u tijeku. To može značajno usporiti rješavanje sporova te time dodatno otežati učinkovito upravljanje predmetima i produljiti trajanje sudskih postupaka. To se protivi proklamiranoj svrsi OUG-a br. 62/2024 da se sudovanje učini učinkovitijim.
14.      U skladu sa sudskom praksom ÎCCJ-a, uloga tog suda na temelju članka 519. Zakonika o građanskom postupku nije primjena zakona radi rješavanja spora; to je odgovornost suda pred kojim je spor pokrenut. Sud koji je uputio zahtjev smatra da bi navedena sudska praksa ÎCCJ-a u pogledu dopuštenosti obraćanja tom sudu bila bespredmetna ako bi suci morali sve predmete obuhvaćene područjem primjene OUG-a br. 62/2024 uputiti ÎCCJ-u.
15.      Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev smatra da se OUG br. 62/2024 protivi načelima vladavine prava i diobe vlasti. Izvršna vlast njime nedopušteno zadire u sudovanje. U toj uredbi nije navedeno zašto se ona primjenjuje samo na određene sudske postupke niti su predviđeni jasni i precizni uvjeti ili rokovi. U skladu s preambulom OUG-a br. 62/2024, donošenje te uredbe bilo je potrebno zbog nedosljednosti u sudskoj praksi, koje mogu negativno utjecati na opći proračun i socioekonomsku stabilnost. To znači da postupak ujednačavanja sudske prakse treba pogodovati državnom proračunu, iz čega proizlazi da zakonodavac ima određena očekivanja u pogledu ishoda postupka ujednačavanja.
16.      Kao treće, sud koji je uputio zahtjev smatra da OUG br. 62/2024 negativno utječe na pravo na pošteno suđenje, zajamčeno, među ostalim, člankom 47. Povelje. Strankama se može doimati da OUG br. 62/2024 pogoduje upravi u sporovima koji se odnose na potraživanja plaće te da suci nižih sudova ne uživaju povjerenje javnosti koje je potrebno da sami donose odluke, čime se narušava povjerenje javnosti u pravosuđe. Time se usto stvara opasan presedan za prekomjernu centralizaciju sudske prakse i prisilnu standardizaciju tumačenja prava u određenim kategorijama sporova. Mehanizmi za osiguravanje dosljednosti sudske prakse ne smiju zanemariti obvezu omogućavanja pristupa zakonom ustanovljenom neovisnom i nepristranom sudu.
17.      Kao četvrto, činjenica da je pred sudovima u tijeku velik broj predmeta ne znači da postoje razilaženja u sudskoj praksi. U svakom slučaju, takva razilaženja svojstvena su svakom pravosudnom sustavu koji se temelji na mreži prvostupanjskih i žalbenih sudova koji imaju teritorijalnu nadležnost(9). Rumunjsko zakonodavstvo(10) sadržava dostatne mehanizme za ujednačavanje sudske prakse. Tribunalul București (Viši sud u Bukureštu) smatra da je načelo neovisnosti pravosuđa primjenjivo i unutar pravosuđa. Prema utvrđenju Europske komisije za demokraciju putem prava (Venecijanska komisija), „hijerarhijski ustroj pravosuđa u smislu da su suci u svojem odlučivanju podređeni predsjedniku suda ili višim sudovima činio bi očitu povredu tog načela”(11).
18.      Kao peto, Curtea Constituțională (Ustavni sud, Rumunjska) je Hotărâreom nr. 2 din 27 iunie 2019 (Odluka br. 2
od 27. lipnja 2019.; u daljnjem tekstu: Odluka br. 2/2019) potvrdila rezultate nacionalnog referenduma od 26. svibnja 2019., na kojem su Rumunji odobrili, među ostalim, zabranu rumunjskoj vladi da u području organizacije pravosuđa donosi uredbe sa zakonskom snagom. OUG br. 62/2024 takva je uredba. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, rumunjska vlada stoga treba „poštovati obvezu ustavne lojalnosti” i parlamentu predložiti donošenje zakona o predmetnoj problematici.
19.      S obzirom na navedeno, Tribunalul București (Viši sud u Bukureštu) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU-a (u vezi s člankom 2. UEU-a i člankom 47. [Povelje]) tumačiti na način da se načelu neovisnosti sudaca protivi nacionalno zakonodavstvo kojim se sudskim vijećima pred kojima se vode postupci koji se odnose na utvrđivanje i/ili plaćanje potraživanja plaće ili naknada koje imaju obilježja plaće osoblja koje se plaća iz državnog proračuna određuje obveza da u pogledu svih predmeta u kojima trebaju odlučiti od [ÎCCJ-a] zatraže donošenje prethodne odluke o pravnim pitanjima koja potonji sud nije riješio, čime se isključivo na temelju razmatranja u skladu s kojim neujednačena sudska praksa može negativno utjecati na konsolidirani državni proračun i na socioekonomsku stabilnost države ograničava mogućnost sudaca koji odlučuju o relevantnim predmetima da samostalno riješe predmet?”
IV.    Postupak pred Sudom
20.      Sud koji je uputio zahtjev zatražio je od Suda da na ovaj predmet primijeni ubrzani postupak predviđen u članku 105. Poslovnika Suda. Sud je rješenjem od 12. veljače 2025. odbio taj zahtjev. Sud je zaključio, među ostalim, da nema iznimnih okolnosti koje bi opravdale primjenu tog postupka.
21.      Rumunjska vlada i Europska komisija podnijele su pisana očitovanja.
22.      Sud je 30. rujna 2025. zatražio od rumunjske vlade da do 3. listopada 2025. dostavi tekst članaka 514. do 521. Zakonika o građanskom postupku primjenjivog na činjenično stanje iz glavnog postupka. Rumunjska vlada ispunila je taj zahtjev.
V.      Ocjena
23.      Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u biti pita protivi li se članku 19. stavku 1. UEU-a, u vezi s člankom 2. UEU-a i člankom 47. Povelje, i načelu neovisnosti sudaca nacionalno zakonodavstvo koje nacionalne sudove pred kojima je pokrenut spor u pogledu, među ostalim, potraživanja plaće osoblja koje se plaća iz državnog proračuna obvezuje da od vrhovnog suda zatraže donošenje prethodne odluke o pravnom pitanju koje potonji sud nije riješio. Sud koji je uputio zahtjev smatra da ta obveza, zajedno s obvezom drugih sudova pred kojima je pokrenut sličan spor da prekinu postupak koji se pred njima vodi, potkopava načelo neovisnosti sudaca nižih sudova.
24.      Za početak je korisno naglasiti nekoliko elemenata rumunjskog pravosudnog sustava koji su relevantni za razumijevanje mehanizma uvedenog OUG-om br. 62/2024 i njegove povezanosti s obvezama koje proizlaze iz prava Unije. U skladu s člankom 126. stavkom 3. Constituțije României (Ustav Rumunjske), ÎCCJ osigurava, u skladu sa svojom nadležnošću, da drugi sudovi ujednačeno tumače i primjenjuju pravo. Ta je funkcija povjerena vrhovnim sudovima mnogih država članica, koju oni obično izvršavaju odlučujući o pravnim lijekovima. Takvi su pravni lijekovi često ograničeni na pravna pitanja(12). Zbog tog razloga, u predmetima u kojima se pojavi važno pravno pitanje načelno se može podnijeti pravni lijek vrhovnom sudu relevantne države članice. Razna postupovna pravila, kao što je filtriranje pravnih lijekova(13), mogu se primijeniti kako bi se vrhovnim sudovima omogućilo da se usredotoče na bitna pitanja.
25.      Čini se(14) da u rumunjskom pravnom sustavu ÎCCJ-u nije nužno moguće podnijeti pravni lijek u pogledu određenih pravnih pitanja koja se pojave u sporovima koji se odnose na, među ostalim, utvrđivanje i/ili plaćanje potraživanja plaće osoblja koje se plaća iz državnog proračuna. U takvim sporovima sudovi, isključujući ÎCCJ, djeluju kao sudovi posljednjeg stupnja. Međutim, OUG-om br. 62/2024 uveden je mehanizam koji osigurava da se pravno pitanje o kojem ÎCCJ možda ne može odlučiti povodom pravnog lijeka ipak uputi tom sudu kroz mehanizam obveznog pokretanja prethodnog postupka. Smatram da taj mehanizam otvara dodatno pravno pitanje, na koje ću se osvrnuti u zadnjem odjeljku ovog mišljenja: koji je u takvim okolnostima sud protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka u smislu članka 267. trećeg stavka UFEU-a?
26.      Prije analize tih pitanja, razmotrit ću nadležnost Suda u kontekstu predmetnog zahtjeva za prethodnu odluku. Potom ću kratko podsjetiti na relevantne aspekte postojeće sudske prakse Suda u pogledu vladavine prava, osobito ističući postupke namijenjene ujednačavanju nacionalne sudske prakse, nakon čega ću tu sudsku praksu analizirati s obzirom na zabrinutosti koje izražava sud koji uputio zahtjev. Naposljetku ću, s obzirom na Komisijina zapažanja o predmetnoj problematici, razmotriti može li nacionalni postupak o kojem je riječ narušiti dijalog između rumunjskih sudova i Suda predviđen člankom 267. UFEU-a i nadređenost prava Unije.
A.      Nadležnost Suda i dopuštenost prethodnog pitanja
27.      Rumunjska vlada i Komisija smatraju da članak 47. Povelje nije primjenjiv na glavni postupak.
28.      Područje primjene Povelje u pogledu djelovanja država članica određeno je u njezinu članku 51. stavku 1., koji predviđa da se odredbe Povelje odnose na države članice samo kada provode pravo Unije. Temeljna prava zajamčena u pravnom poretku Unije stoga se primjenjuju u svim situacijama uređenima pravom Unije, ali ne i izvan njih(15). Sud koji je uputio zahtjev ničime ne daje naslutiti da se spor iz glavnog postupka odnosi na tumačenje ili primjenu pravila prava Unije koje se provodi na nacionalnoj razini(16). Članak 47. Povelje, u skladu s njezinim člankom 51. stavkom 1., stoga kao takav nije primjenjiv na predmetni slučaj.
29.      Člankom 19. UEU-a, kojim se konkretizira vrijednost vladavine prava navedena u članku 2. UEU-a, nacionalnim sudovima i Sudu nameće se obveza da zajamče punu primjenu prava Unije u svim državama članicama kao i sudsku zaštitu koju osobe ostvaruju iz tog prava(17). U skladu s člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU-a, države članice moraju uspostaviti sustav pravnih lijekova i postupaka koji će osigurati učinkovitu sudsku zaštitu u „područjima obuhvaćenima pravom Unije”, neovisno o tome provode li one to pravo. Ta je odredba osobito namijenjena tomu da se primjenjuje na sva nacionalna tijela koja kao sudovi mogu odlučivati o pitanjima koja se odnose na tumačenje ili primjenu prava Unije i koja stoga spadaju u područja obuhvaćena tim pravom(18). Sud koji je uputio zahtjev je takvo tijelo. Sud je naveo da je sâmo postojanje učinkovitog sudskog nadzora namijenjenog osiguravanju poštovanja prava Unije svojstveno vladavini prava(19).
30.      Budući da članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU-a obvezuje sve države članice da osiguraju pravne lijekove dostatne za osiguravanje učinkovite sudske zaštite u područjima obuhvaćenima pravom Unije u smislu članka 47. Povelje, potonju odredbu, iako nije primjenjiva na glavni postupak, mora se uzeti u obzir za potrebe tumačenja članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU-a(20).
31.      Sud je u predmetnom slučaju stoga nadležan tumačiti članak 2. i članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU-a u vezi s člankom 47. Povelje.
32.      U pogledu pitanja dopuštenosti smatram, kao što je to rumunjska vlada istaknula, da Sud svojim odgovorom na pitanje suda koji je uputio zahtjev u skladu s člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU-a može potonjem sudu pružiti tumačenje prava Unije koje će mu omogućiti da riješi postupovna pitanja nacionalnog prava – koja se odnose na njegovu nadležnost i nadležnost ÎCCJ-a – kako bi mogao odlučiti o meritumu spora koji se pred njim vodi(21). Osim toga, ništa ne upućuje na to da sud koji je uputio zahtjev ne može iz tog tumačenja izvući relevantne zaključke(22). Prethodno pitanje je stoga dopušteno.
B.      Analiza
33.      Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je ustrojstvo pravosuđa u državama članicama, osobito osnivanje, sastav, nadležnost i funkcioniranje nacionalnih sudova, u nadležnosti tih država. Međutim, one su pri izvršavanju te nadležnosti obvezne poštovati obveze koje za njih proizlaze iz prava Unije, a posebice iz članaka 2. i 19. UEU-a(23).
34.      Načelo učinkovite sudske zaštite prava koja pojedinci izvode iz prava Unije, predviđeno u članku 19. stavku 1. drugom podstavku UEU-a, opće je načelo prava Unije potvrđeno člankom 47. Povelje. Kako je to prethodno navedeno(24), iako potonja odredba kao takva nije primjenjiva na predmetni slučaj, mora je se uzeti u obzir za potrebe tumačenja članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU-a. Iz članka 47. drugog stavka prve rečenice Povelje proizlazi da svatko ima pravo da zakonom prethodno ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj. Sud je naglasio da jamstva pristupa zakonom prethodno ustanovljenom neovisnom i nepristranom sudu čine kamen temeljac prava na pošteno suđenje(25).
35.      Sud je razvio bogatu sudsku praksu i u pogledu unutarnjih(26) i u pogledu vanjskih(27) aspekata neovisnosti pravosuđa. Potonji aspekt služi ne samo očuvanju neovisnosti sudova od zakonodavne i izvršne vlasti u skladu s načelom diobe vlasti, nego i zaštiti sudaca od nedopuštenih utjecaja koji dolaze iz samog suda o kojemu je riječ(28) te a fortiori iz drugih sudova.
36.      Člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU-a također se zahtijeva postojanje „zakonom prethodno ustanovljenog” suda, s obzirom na neodvojive veze koje postoje između pristupa takvom sudu i jamstava neovisnosti i nepristranosti sudaca. Taj se zahtjev odnosi ne samo na pravnu osnovu samog postojanja suda nego i na sastav suda u svakom predmetu(29) kao i na bilo koju drugu odredbu nacionalnog prava čije nepoštovanje dovodi do nepravilnosti sudjelovanja jednog ili više sudaca u razmatranju predmeta(30). On podrazumijeva, među ostalim, da sudsko vijeće nadležno za predmet samostalno donosi odluku kojom se postupak okončava. Zahtjevi učinkovite sudske zaštite tako pretpostavljaju, među ostalim, postojanje transparentnih pravila o sastavu sudskih vijeća koja su poznata pojedincima, a koja mogu isključiti svako neopravdano zadiranje u postupak odlučivanja u vezi s određenim predmetom od strane osoba koje nisu članovi sudskog vijeća nadležnog za taj predmet i pred kojima stranke nisu mogle iznijeti svoje argumente(31). Zahtjevi u pogledu sastava suda ponekad se nazivaju pojmom „zakoniti sudac”(32).
37.      Sud je naveo da država članica u određenim okolnostima može jednom tijelu ili nekoliko decentraliziranih tijela dodijeliti isključivu nadležnost za odlučivanje o određenim materijalnim pitanjima obuhvaćenima pravom Unije. Dodjela isključive nadležnosti jednom sudu može tom sudu omogućiti da stekne posebnu stručnost koja povoljno utječe na smanjenje prosječnog trajanja postupaka ili osiguravanje ujednačene prakse na državnom području, čime se pridonosi pravnoj sigurnosti. Slično tomu, određivanje viših sudova čiji suci imaju veće profesionalno iskustvo može potaknuti ujednačenije i specijaliziranije sudovanje u području materijalnog prava Unije o kojem je riječ, kao i djelotvorniju zaštitu prava koja osobe imaju na temelju tog prava(33). Međutim, države članice dužne su osigurati da prava koja pojedinci izvode iz prava Unije uživaju učinkovitu zaštitu u svakom predmetu(34).
38.      Što se tiče konkretnog pitanja nacionalnih mjera namijenjenih ujednačavanju nacionalne sudske prakse, Sud je u presudi Hann-Invest naveo da svaka nacionalna mjera ili praksa kojom se nastoje izbjeći ili otkloniti razlike u sudskoj praksi i tako osigurati pravna sigurnost mora biti u skladu s člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU-a(35). Sud je u toj presudi(36) usto istaknuo da postupovni mehanizam koji sucu nacionalnog suda koji ne zasjeda u nadležnom sudskom vijeću omogućuje da predmet uputi proširenom vijeću tog suda ne povređuje zahtjeve koji proizlaze iz članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU-a ako su ispunjena tri uvjeta: (i.) da prvotno određeno sudsko vijeće još nije odlučivalo u predmetu; (ii.) da su okolnosti u kojima može doći do takvog upućivanja jasno navedene u primjenjivom zakonodavstvu(37); i (iii.) da se navedenim upućivanjem dotične osobe ne lišava mogućnosti sudjelovanja u postupku pred tim proširenim sudskim vijećem(38). Kako to Komisija ističe, činjenično stanje predmetnog slučaja razlikuje se od činjeničnog stanja u predmetu Hann-Invest. OUG-om br. 62/2024 uspostavljen je obvezan postupak kojim viši sud, to jest ÎCCJ, ujednačava sudsku praksu, a ne unutarnji mehanizam ili praksa kojima se dopušta da u sudovanje sudskog vijeća interveniraju službenici dotičnog suda koji nisu članovi tog vijeća. Osim toga, iako je obraćanje ÎCCJ-u u određenim slučajevima obvezno, za razliku od situacije u predmetu Hann-Invest, ÎCCJ-u se obraća sâmo vijeće koje odlučuje u predmetu. Unatoč tim razlikama, smatram da je presuda Suda u tom predmetu od izrazite pomoći u kontekstu predmetnog postupka. Prema mojemu mišljenju, tri uvjeta predviđena u toj presudi opće su naravi te ih je moguće primijeniti mutatis mutandis u predmetnom slučaju.
39.      Tribunalul București (Viši sud u Bukureštu) zbog više razloga propituje zakonitost OUG-a br. 62/2024, ali se mora naglasiti da on ne dovodi u pitanje zakonitost vlastitog sastava kao ni sastava ÎCCJ-a. Osim toga, kako to Komisija ističe, za razliku od situacije koja je prevladavala u Republici Poljskoj u trenutku donošenja presude od 5. lipnja 2023., Komisija/Poljska (Neovisnost i privatan život sudaca)(39), u predmetnom slučaju ne navodi se da postupak predviđen OUG-om br. 62/2024 sprečava nacionalne sudove koji primjenjuju pravo Unije da provjere čine li, s obzirom na svoj sastav, zakonom ustanovljen neovisan i nepristran sud(40). Tribunalul București (Viši sud u Bukureštu) usto ne tvrdi da ti sudovi nisu nepristrani u kontekstu postupka uspostavljenog OUG-om br. 62/2024(41). Shodno tomu, sud koji je uputio zahtjev ne izražava sumnju u pogledu svoje otpornosti na vanjske čimbenike i svoje neutralnosti u odnosu na suprotstavljene interese niti takvu sumnju izražava u pogledu ÎCCJ-a(42). Osim toga, u predmetnom slučaju navodno narušavanje neovisnosti pravosuđa ne dolazi od nižih sudova u Rumunjskoj niti od samog ÎCCJ-a, nego je posljedica „obveznog” sudjelovanja ÎCCJ-a u rješavanju predmeta koji su u tijeku pred nižim sudovima u skladu s OUG-om br. 62/2024.
40.      Međutim, Tribunalul București (Viši sud u Bukureštu) smatra da se rumunjska izvršna vlast donošenjem OUG-a br. 62/2024 neprimjereno uplela u pravosuđe i da je narušila neovisnost nižih sudova obvezavši ih da ÎCCJ-u podnesu zahtjev za prethodnu odluku. Sud koji je uputio zahtjev osobito je naglasio činjenicu da u Rumunjskoj, pored postupka predviđenog tom uredbom, već postoji nekoliko postupaka koji služe izbjegavanju razlika u nacionalnoj sudskoj praksi i osiguravanju pravne sigurnosti(43). Primjerice, člancima 514. do 518. Zakonika o građanskom postupku uspostavljen je postupak ujednačavanja sudske prakse u interesu zakona(44), dok je člancima 519. do 521. tog zakonika uspostavljen „opći” postupak za upućivanje ÎCCJ-u pravnih pitanja radi donošenja prethodne odluke. Tribunalul București (Viši sud u Bukureštu) više puta ističe potonji postupak te sugerira da je OUG br. 62/2024 barem donekle suvišan i da njegovo donošenje stoga nije bilo opravdano. Sud koji je uputio zahtjev usto naglašava i kritizira razlike između postupka predviđenog člancima 519. do 521. Zakonika o građanskom postupku i postupka predviđenog OUG-om br. 62/2024. On tako kritizira činjenicu da je postupak iz OUG-a br. 62/2024 obvezan te da se primjenjuje na sve niže sudove, a ne na sudove posljednjeg stupnja, zahtijevajući od njih da se obrate ÎCCJ-u čak i ako nemaju nikakve dvojbe u pogledu merituma predmeta. Sud koji je uputio zahtjev u biti smatra da ÎCCJ time uzurpira nadležnost nižih sudova.
41.      Međutim, rumunjska vlada primjećuje da OUG-om br. 62/2024 nije uspostavljen „mehanički” ili „automatski” postupak upućivanja svakog novog pravnog pitanja ÎCCJ-u. U skladu s člancima 519. i 520. Zakonika o građanskom postupku(45), koji dopunjavaju OUG br. 62/2024, nova pravna pitanja ne zahtijevaju prethodnu odluku ÎCCJ-a. Takva je odluka obvezna samo u odnosu na teška pravna pitanja koja mogu dovesti do nedosljednosti u sudskoj praksi. Niži sudovi moraju ocijeniti jesu li svi uvjeti dopuštenosti ispunjeni prije nego što upute pravno pitanje ÎCCJ-u te u odluci kojom se to pitanje upućuje moraju biti navedeni razlozi koji opravdavaju njegovo upućivanje(46). Rumunjska vlada usto navodi da je uloga ÎCCJ-a na temelju OUG-a br. 62/2024 samo iznimna, kako se ne bi umanjila uloga redovnih sudova. Osim toga, iako je ÎCCJ-ovo tumačenje pravnog pitanja obvezujuće u skladu s člankom 521. stavkom 3. Zakonika o građanskom postupku i člankom 126. stavkom 3. Ustava Rumunjske, ÎCCJ ne može svoje tumačenje pravnog pitanja primijeniti na konkretne okolnosti slučaja. To je isključivo uloga suda koji je uputio zahtjev. Dakle, prethodna odluka ÎCCJ-a pruža samo općenit odgovor na teško pravno pitanje.
42.      Za početak se mora naglasiti da je, u načelu, rumunjska zakonodavna ili izvršna vlast nadležna ocijeniti je li potrebno uvođenje dodatnog mehanizma za ujednačavanje sudske prakse(47). Prema mojemu mišljenju, kao što je to Komisija istaknula, činjenica da u nacionalnom pravu postoje drugi postupci sa sličnim ciljevima i mehanizmima ne dovodi sama po sebi u pitanje zakonitost OUG-a br. 62/2024 s obzirom na članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU-a. Čini se da je ta uredba
lex specialis koji u određenim slučajevima odstupa od članaka 519. do 521. Zakonika o građanskom postupku. Postupak uspostavljen OUG-om br. 62/2024 usto je dopunjen i uvelike se temelji na odredbama Zakonika o građanskom postupku. Osim toga, čini se da se sudska praksa ÎCCJ-a u pogledu članaka 519. do 521. Zakonika o građanskom postupku te osobito u pogledu nadležnosti tog suda na temelju tih odredbi primjenjuje mutatis mutandis u okviru postupka uspostavljenog OUG-om br. 62/2024. Dovoljno je istaknuti da sud koji je uputio zahtjev ne dovodi u pitanje zakonitost navedenih odredbi Zakonika o građanskom postupku kao ni bilo kojeg drugog postupka ujednačavanja sudske prakse u Rumunjskoj. Također, ništa u spisu kojim Sud raspolaže ne upućuje na to da supostojanje takvih postupaka stvara, među ostalim, pravnu nesigurnost koja narušava vladavinu prava.
43.      Čini se(48) da je nadležnost ÎCCJ-a i sudova koji mu na temelju OUG-a br. 62/2024 upućuju pravna pitanja jasno i precizno utvrđena nacionalnim zakonodavstvom i sudskom praksom(49). Nadležnost ÎCCJ-a strogo je ograničena na tumačenje teških i apstraktnih pravnih pitanja koja lako mogu dovesti do razlika u sudskoj praksi u predmetima koji se odnose na, među ostalim, potraživanja plaće osoblja koje se plaća iz državnog proračuna. Iz toga slijedi da se ÎCCJ, unatoč obvezi nižih sudova da mu upute takva pravna pitanja na tumačenje, na temelju OUG-a br. 62/2024 aktivira samo u ograničenim, definiranim okolnostima te da je njegova uloga stoga samo iznimna. To osobito proizlazi iz pravila o dopuštenosti zahtjeva za prethodnu odluku predviđenih člankom 519. Zakonika o građanskom postupku, koji se na takve zahtjeve primjenjuje na temelju OUG-a br. 62/2024(50). Važnija od toga je činjenica da ÎCCJ nije nadležan svoje tumačenje pravnog pitanja primijeniti na činjenično stanje predmeta i riješiti taj predmet. S obzirom na članak 521. stavak 1. Zakonika o građanskom postupku i osobito upotrebu riječi „samo” u toj odredbi, čini se da je za to nadležan isključivo niži sud koji je ÎCCJ-u uputio pravno pitanje na tumačenje ili niži sud koji je u skladu s člankom 2. stavkom 3. OUG-a br. 62/2024 prekinuo sličan postupak dok ÎCCJ ne donese odluku o pravnom pitanju. Postupak predviđen tom uredbom, kako je dopunjena člancima 519. do 521. Zakonika o građanskom postupku, na taj način osigurava da ÎCCJ ne uzurpira nadležnost nižih sudova o kojima je riječ da odlučuju o konkretnim činjenicama predmeta.
44.      Ne tvrdim da nemogućnost nižih sudova da odlučuju o pravnim pitanjima i njihovu obvezu da tu zadaću prepuste ÎCCJ-u nije moguće smatrati pokazateljem određenog nepovjerenja u niže sudove. Međutim, smatram da se postupak predviđen OUG-om br. 62/2024 ipak može opravdati ciljem da se spriječe nedosljednosti u sudskoj praksi nižih sudova, čije ispravljanje kroz redovne žalbene postupke može dugo potrajati(51). Na rumunjskim vlastima je stoga da odvagnu relevantne interese i pronađu odgovarajuću ravnotežu između cilja da se preventivno osigura dosljednost sudske prakse i cilja da se očuva puna nadležnost nižih sudova u rješavanju predmeta. Pritom je nužno poštovati zahtjeve koji proizlaze iz članka 19. stavka 1. UEU-a.
45.      Čini se(52) da nadležnost ÎCCJ-a i njegova odluka o pravnom pitanju nastupaju prije konačnog(53) vijećanja o predmetu pred prvotno određenim sudskim vijećem. Shodno tomu, odluku kojom se postupak okončava donosi sudsko vijeće nižeg suda koje je nadležno za predmet, čime se osigurava ispunjenje prvog uvjeta iz presude Hann-Invest(54). Taj zaključak ne dovodi u pitanje obveza prekidanja sličnih postupaka dok ÎCCJ ne donese odluku o pravnom pitanju čak i ako su ti postupci u fazi vijećanja. Obvezno prekidanje postupaka pred nižim sudovima dok vrhovni, ustavni ili čak međunarodni sud ne donese odluku o pravnom pitanju svojstveno je raznim nacionalnim postupovnim sustavima. Očito ga opravdava cilj da se niže sudove spriječi u donošenju odluka koje bi mogle proturječiti (skorašnjem) tumačenju pravnog pitanja od strane vrhovnog, ustavnog ili međunarodnog suda(55).
46.      Nadalje, čini se da su postupovni zahtjevi u pogledu obraćanja ÎCCJ-u na temelju OUG-a br. 62/2024, osobito oni koji se odnose na dopuštenost te na pojam „pravno pitanje”, navedeni u nacionalnom zakonodavstvu i/ili sudskoj praksi te da stoga ispunjavaju drugi uvjet iz presude Hann-Invest, koji se odnosi na transparentnost(56). Prema navodu rumunjske vlade i Komisije, kako bi se osiguralo poštovanje načela audi alteram partem(57), ÎCCJ-u se pitanje upućuje nakon što stranke razmijene stajališta. Stranke se usto mogu pisano očitovati o pravnom pitanju koje se razmatra pred ÎCCJ-om. S obzirom na tekst članka 520. stavaka 7. i 10. Zakonika o građanskom postupku, čini se da je načelo kontradiktornosti, koje je sastavni dio prava na pošteno suđenje i prava na učinkovitu sudsku zaštitu(58), poštovano te da je stoga, među ostalim, ispunjen i treći uvjet iz presude Hann-Invest(59).
47.      Iako sud koji je uputio zahtjev navodi da OUG br. 62/2024 može usporiti rješavanje predmeta, on ne navodi da se to i dogodilo. Nadalje, u skladu s člankom 2. stavkom 5. OUG-a br. 62/2024, zahtjevi upućeni na temelju članka 2. stavka 1. te uredbe moraju se prioritetno riješiti, a najkasnije u roku od 60 dana od njihova upućivanja ÎCCJ-u. Taj postupak i prateća obveza prekidanja drugih sličnih postupaka(60) jasni su i precizni te, prema svemu sudeći, ne uzrokuju prevelika kašnjenja u postupcima, osobito uzimajući u obzir postupovne prednosti prethodnih odluka ÎCCJ-a kojima se tumače teška pravna pitanja i objektivno kratko razdoblje o kojemu je riječ. Osim toga, postupak predviđen OUG-om br. 62/2024 kraći je od postupka predviđenog člancima 519. do 521. Zakonika o građanskom postupku. Naime, člankom 520. stavkom 12. tog zakonika ÎCCJ-u je određen rok od tri mjeseca za donošenje odluke. Stoga se čini da OUG br. 62/2024 ne ugrožava vođenje predmetâ, već ga čini učinkovitijim(61).
48.      Tribunalul București (Viši sud u Bukureštu) u svojem trećem razlogu za upućivanje prethodnog pitanja Sudu, među ostalim, navodi da se na temelju preambule OUG-a br. 62/2024 može steći dojam sudbene pristranosti, koja narušava povjerenje javnosti u pravosuđe(62). On se stoga zapravo vodi uzrečicom da „nije dovoljno provoditi pravdu, potrebno je i uvjerenje da se ona provodi”(63).
49.      Iz preambule OUG-a br. 62/2024 jasno proizlazi da je rumunjska izvršna vlast smatrala da je „nedosljedna sudska praksa na razini sudova koji odlučuju u postupcima koji se odnose na utvrđivanje i/ili plaćanje potraživanja plaće široko rasprostranjena pojava koja se počinje ukorjenjivati” te da „te kategorije sporova izravno i znatno utječu na konsolidirani opći proračun, tim više zbog potrebe da se zajamči jednako pravno postupanje”. U toj se preambuli usto navodi da je OUG br. 62/2024 donesen kako bi se odgovorilo na negativne posljedice pojave neujednačenih sudskih odluka i kako bi ih se spriječilo.
50.      Mora se naglasiti da Tribunalul București (Viši sud u Bukureštu) ne dovodi u pitanje točnost ili objektivnost sadržaja preambule OUG-a br. 62/2024. Iz nje jasno proizlazi da je donošenje te uredbe ponukano nedosljednošću odluka nižih sudova u određenom području i općom potrebom da se osiguraju stabilni pravni odnosi te osobito jednakost pred zakonom u predmetima iz tog područja. Činjenica da ujednačena sudska praksa može doprinijeti većoj predvidljivosti proračunskih izdataka ne narušava sama po sebi vladavinu prava, kako se zahtijeva člankom 2. i člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU-a. Ujednačena sudska praksa zapravo može ojačati vladavinu prava tako što smanjuje pravnu nesigurnost i osigurava jednakost pred zakonom.
51.      Važnija od toga je činjenica da ni u preambuli OUG-a br. 62/2024, iako se u njoj spominje gospodarski i društveni utjecaj nedosljednosti sudske prakse o kojoj je riječ, ni u samoj toj uredbi ništa ne upućuje na to da ÎCCJ mora odlučivati na neki konkretan način niti može razumnu osobu navesti na pomisao da ÎCCJ nije potpuno nepristran u odlučivanju. Stoga se čini da OUG br. 62/2024 i njegova preambula ne mogu razumno stvoriti predodžbu da prethodne odluke ÎCCJ-a temeljene na tom zakonodavstvu mogu biti neprimjereno pristrane u korist države i/ili državnog proračuna. Također bih istaknuo, isključivo radi cjelovitosti, da rumunjska vlada navodi da odluke koje su do sada donesene u takvim predmetima potvrđuju ÎCCJ-ovu nepristranost u razmatranju tih predmeta. To su pitanja koja u konačnici mora ocijeniti sud koji je uputio zahtjev.
52.      Kada je riječ o petom razlogu Tribunalula București (Viši sud u Bukureštu) za upućivanje prethodnog pitanja Sudu(64), ne čini mi se, unatoč tomu što se prvonavedeni sud poziva na odluku Curtee Constituțională (Ustavni sud) br. 2/2019 te na rezultate nacionalnog referenduma od 26. svibnja 2019., da je OUG br. 62/2024 donesen u suprotnosti s nacionalnim pravom, osobito nacionalnim ustavnim pravom. Sud koji je uputio zahtjev sam naglašava da je navedeni referendum bio samo savjetodavan te da su njegovi učinci politički, a ne pravni. Osim toga, čini se da OUG br. 62/2024 osnažuje ustavnu ulogu ÎCCJ-a, predviđenu člankom 126. stavkom 3. Ustava Rumunjske, da osigura dosljednu primjenu i tumačenje prava pred svim sudovima.
C.      Utjecaj na dijalog između nacionalnih sudova i Suda predviđen člankom 267. UFEU-a
53.      Komisija smatra da svaki postupovni mehanizam kojim se nastoje izbjeći nedosljednosti u sudskoj praksi mora osigurati učinkovitost prethodnog postupka na temelju članka 267. UFEU-a i poštovati nadređenost prava Unije. U skladu s člankom 412. stavkom 1. točkom 7. Zakonika o građanskom postupku, podnošenjem Sudu zahtjeva za prethodnu odluku postupak se prekida. Nejasno je primjenjuje li se ta odredba i na rok od 60 dana predviđen člankom 2. stavkom 5. OUG-a br. 62/2024. Ako bi ÎCCJ morao donijeti odluku u roku od 60 dana čak i ako smatra potrebnim Sudu uputiti zahtjev za prethodnu odluku, ta bi uredba
bila u suprotnosti s, među ostalim, člankom 267. UFEU-a. Osim toga, ako bi ÎCCJ morao donijeti odluku prije nego što Sud odgovori na prethodno pitanje, prethodni postupak bi de facto bio lišen svojeg učinka te ÎCCJ ne bi mogao osigurati učinkovitu primjenu prava Unije.
54.      Kako je to prethodno navedeno, iako je ustrojstvo pravosuđa u državama članicama u nadležnosti tih država, one prilikom izvršavanja te nadležnosti moraju poštovati obveze koje imaju na temelju prava Unije(65). Iz odgovora koji predlažem na pitanje suda koji je uputio zahtjev slijedi da, iako se pravu Unije u načelu ne protivi to da države članice uspostave postupke za ujednačavanje nacionalne sudske prakse, kao što je to postupak predviđen OUG-om br. 62/2024, provedba takvih postupaka mora biti u skladu sa zahtjevima koji proizlaze iz tog prava, osobito iz članka 267. UFEU-a(66).
55.      Kako bi se zajamčilo očuvanje posebnih značajki i autonomije pravnog poretka Unije, Ugovorima je uspostavljen pravosudni sustav namijenjen osiguravanju usklađenosti i jedinstva u tumačenju prava Unije čiji je zaglavni kamen prethodni postupak predviđen člankom 267. UFEU-a(67). Nacionalni sud protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka, kao što je to ÎCCJ, mora Sudu uputiti zahtjev za prethodnu odluku na temelju članka 267. trećeg stavka UFEU-a ako se u predmetu koji je pred njim u tijeku pojavi pitanje koje se odnosi na tumačenje prava Unije ili valjanost akta sekundarnog prava. Cilj je te obveze osobito spriječiti da se u bilo kojoj državi članici razvije nacionalna sudska praksa koja nije u skladu s pravilima prava Unije(68). Navedeni sud ne može se osloboditi te obveze(69) osim ako utvrdi da odgovor na postavljeno pitanje nije relevantan ili da je Sud već tumačio predmetnu odredbu prava Unije ili da je pravilno tumačenje prava Unije tako očito da ne ostavlja mjesta nikakvoj razumnoj sumnji(70). Nasuprot tomu, odluke nacionalnih sudova koje stranke mogu pobijati pred višim sudom nisu odluke u smislu članka 267. trećeg stavka UFEU-a. Iako ti sudovi mogu Sudu uputiti zahtjev za prethodnu odluku(71), oni to nisu obvezni učiniti(72).
56.      Presuda kojom Sud donosi prethodnu odluku obvezuje nacionalni sud koji je iskoristio mogućnost ili poštovao obvezu upućivanja prethodnog pitanja o tumačenju prava Unije radi rješavanja spora koji se pred njim vodi(73). Koristan učinak članka 267. UFEU-a u suprotnom bi bio umanjen(74).
57.      Kratko bih naglasio da uvođenje mehanizma prethodnog obraćanja vrhovnom sudu na nacionalnoj razini,
u određenim slučajevima i ovisno o fazi nacionalnog postupka, može otvoriti dodatna pitanja u pogledu određivanja suda protiv čijih odluka nema pravnog lijeka u smislu članka 267. trećeg stavka UFEU-a. Ta problematika nije istaknuta u predmetnom slučaju. Međutim, mora je se razmotriti kako bi se ispitao odnos između obveznog nacionalnog prethodnog postupka, kao što je onaj o kojemu je riječ u predmetnom slučaju, i sustava sudske zaštite stvorenog pravom Unije. ÎCCJ u okviru postupka predviđenog OUG-om br. 62/2024, kada odlučuje o zahtjevima nižih sudova za prethodnu odluku te pruža obvezujuće pravno tumačenje pravnog pitanja koje mu je upućeno, nedvojbeno djeluje kao sud protiv čijih odluka nema pravnog lijeka u smislu članka 267. trećeg stavka UFEU-a(75). Ako takav zahtjev nije upućen ili ga ÎCCJ smatra nedopuštenim, rumunjski sudovi koji donose odluke koje nije moguće pobijati djeluju kao sudovi u smislu članka 267. trećeg stavka UFEU-a(76). To je slučaj i kada ti sudovi odlučuju o pravnim pitanjima koja nisu upućena ÎCCJ-u. Odgovor na pitanje je li riječ o sudu protiv čijih odluka nema pravnog lijeka u smislu članka 267. trećeg stavka UFEU-a stoga ovisi o tome je li ÎCCJ-u upućeno pravno pitanje. U svakom slučaju, svi sudovi imaju mogućnost Sudu uputiti zahtjev za prethodnu odluku na temelju članka 267. drugog stavka UFEU-a.
58.      Kada je riječ o roku od 60 dana predviđenom u članku 2. stavku 5. OUG-a br. 62/2024, primjena tog roka, koji se prema svemu sudeći odnosi samo na ÎCCJ(77), mora biti u skladu sa zahtjevima koji proizlaze iz prava Unije, osobito iz članka 267. trećeg stavka UFEU-a(78). U tom pogledu, ništa u spisu kojim Sud raspolaže ne upućuje na to da taj rok obvezuje niže sudove u Rumunjskoj, uključujući Tribunalul București (Viši sud u Bukureštu). Osim toga, čini se da ti niži sudovi mogu Sudu uputiti zahtjev za prethodnu odluku o bilo kojem pitanju koje smatraju potrebnim, u bilo kojoj fazi postupka u kojoj smatraju prikladnim to učiniti, čak i nakon što je ÎCCJ donio odluku o pravnom pitanju u postupku predviđenom OUG-om br. 62/2024(79). Stoga se čini da su Komisijina zapažanja o roku od 60 dana i članku 267. UFEU-a barem djelomično bespredmetna u kontekstu predmetnog postupka. Radi cjelovitosti ipak ću kratko razmotriti taj rok koji ÎCCJ mora poštovati.
59.      Načelo nadređenosti prava Unije, koje utvrđuje prvenstvo prava Unije nad pravom država članica, zahtijeva da sva tijela država članica, uključujući sudove, osiguraju puni učinak različitih odredbi Unije, pri čemu pravo država članica ne može utjecati na učinak koji se tim različitim odredbama priznaje na području tih država(80). Iz tog načela proizlazi da nacionalni sudovi moraju, među ostalim, koliko je to moguće, svoje nacionalno pravo tumačiti u skladu s pravom Unije, u predmetnom slučaju osobito u skladu s člankom 267. trećim stavkom UFEU-a. Međutim, ta obveza ne može biti temelj za tumačenje nacionalnog prava contra legem. Budući da su nacionalni sudovi jedini nadležni za tumačenje nacionalnog prava, na sudu je koji je uputio zahtjev da ocijeni može li se nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku tumačiti u skladu sa zahtjevima iz članka 267. UFEU‑a. Međutim, na Sudu je da mu pruži određene korisne smjernice uzimajući u obzir informacije sadržane u odluci kojom je upućen zahtjev i podnesenim očitovanjima(81).
60.      Budući da, prema svemu sudeći(82), OUG br. 62/2024 ne sadržava nijednu odredbu koja izričito onemogućuje prekid predmetnog roka od 60 dana u skladu s, među ostalim, člankom 412. stavkom 1. točkom 7. Zakonika o građanskom postupku, smatram da je nacionalni propis o kojem je riječ moguće tumačiti u skladu s člankom 267. UFEU-a. Stoga, ako ÎCCJ zatraži od Suda donošenje prethodne odluke na temelju članka 267. UFEU-a, on mora, kako bi osigurao koristan učinak te odredbe u skladu s načelom nadređenosti, prekinuti postupak koji se pred njim vodi dok Sud ne donese prethodnu odluku i tako spriječiti istek ili rizik od isteka predmetnog roka. Osim toga, ÎCCJ potom mora primijeniti tu prethodnu odluku kako bi riješio spor koji se pred njim vodi(83). Smatram da takvo tumačenje nacionalnog prava u skladu s pravom Unije ne bi bilo contra legem.
VI.    Zaključak
61.      S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem da Sud na pitanje koje mu je uputio Tribunalul București (Viši sud u Bukureštu, Rumunjska) odgovori na sljedeći način:
Članak 2. UEU-a, članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU-a i članak 267. UFEU-a
treba tumačiti na način da im se ne protivi to da se u nacionalnom pravu uvede mehanizam koji nacionalne sudove koji odlučuju u postupcima koji se odnose na utvrđivanje i/ili plaćanje potraživanja plaće ili naknada koje imaju obilježje plaće osoblja koje se plaća iz državnog proračuna obvezuje da nacionalnom vrhovnom sudu podnesu zahtjev za donošenje prethodne odluke o pravnim pitanjima koja potonji sud nije riješio, pod uvjetom (i.) da su okolnosti u kojima se takav zahtjev može uputiti jasno navedene u primjenjivom zakonodavstvu, (ii.) da njegovo upućivanje ne onemogućuje zainteresiranim osobama sudjelovanje u postupku pred nacionalnim vrhovnim sudom te (iii.) da nacionalno pravo ne sprečava vrhovni sud ili bilo koji drugi sud protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka da ispuni svoju obvezu na temelju članka 267. trećeg stavka UFEU-a odnosno da nižim sudovima ne oduzima diskrecijsku ovlast koju im dodjeljuje članak 267. drugi stavak UFEU-a.
1      Izvorni jezik: engleski
2      Sud je o pitanju neovisnosti pravosuđa odlučivao u više od 30 predmeta od presude od 27. veljače 2018., Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C-64/16, EU:C:2018:117).
3      OUG nr. 62/2024 privind unele măsuri pentru soluționarea proceselor privind salarizarea personalului plătit din fonduri publice, precum și a proceselor privind prestații de asigurări sociale (Vladina uredba sa zakonskom snagom br. 62/2024 o određenim mjerama za rješavanje postupaka koji se odnose na plaće osoblja koje se plaća iz državnog proračuna i postupaka koji se odnose na davanja socijalnog osiguranja) od 13. lipnja 2024., objavljen u Monitorulu Oficial al României, dio I., br. 559 od 14. lipnja 2024. (u daljnjem tekstu: OUG br. 62/2024)
4      To je najviši odnosno vrhovni redovni sud u Rumunjskoj.
5      Tribunalul București (Viši sud u Bukureštu) kratko spominje i Codul de procedură penală (Zakonik o kaznenom postupku).
6      Vidjeti presudu od 24. srpnja 2023., Lin (C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, t. 114. i navedena sudska praksa). Vidjeti također presude Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) od 20. listopada 2011., Nejdet Şahin i Perihan Şahin protiv Turske (CE:ECHR:2011:1020JUD001327905, t. 56. do 58.) i od 29. studenoga 2016., Grkokatolička župa Lupeni i dr. protiv Rumunjske (CE:ECHR:2016:1129JUD007694311, t. 128., 134. i 135.).
7      Vidjeti uvodnu izjavu 3. Uredbe (EU, Euratom) 2020/2092 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2020. o općem režimu uvjetovanosti za zaštitu proračuna Unije (SL 2020., L 433 I, str.
1. i ispravci SL 2021., L 373, str. 94. i
SL 2023., L 90149).
8      ÎCCJ
9      Presuda ESLJP-a od 4. lipnja 2013., Tudor Tudor protiv Rumunjske (ECLI:CE:ECHR:2009:0324JUD002191103, t. 29.)
10      Vidjeti Zakonik o građanskom postupku i Zakonik o kaznenom postupku.
11      Vidjeti Izvješće o neovisnosti pravosuđa – dio I.: Neovisnost sudaca, koje je Venecijanska komisija usvojila na svojoj 82. plenarnoj sjednici (Venecija, 12. i 13. ožujka 2010.), CDL-AD(2010)004,
točku 68.; dostupno na: https://www.venice.coe.int/webforms/documents/?pdf=CDL-AD(2010)004-e.
12      Vidjeti, primjerice, Galič, A., „A civil law perspective on the Supreme Court and its functions”, Studia Iuridica, sv. 81., Varšava, 2019., str. 44. do 86.
13      Vidjeti mišljenje u predmetu KUBERA (C-144/23, EU:C:2024:522, t. 3.), u kojem je nezavisni odvjetnik N. Emiliou istaknuo da je posljednjih desetljeća diljem Europske unije prisutan određeni trend uvođenja mehanizama filtriranja pravnih lijekova koji se podnose sudovima koji odlučuju u posljednjem stupnju. Iako mehanizmi filtriranja u nekom obliku sada postoje u nekoliko država članica, vrhovni sudovi nekih država članica nemaju nužno takve mehanizme. Osim toga, primjena tih mehanizama razlikuje se ovisno o državi članici.
14      Pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev
15      Vidjeti u tom pogledu presude od 14. studenoga 2024., S. (Izmjena sudskog vijeća) (C-197/23, EU:C:2024:956, t. 35. do 39.) i od 4. rujna 2025., AW „T” (C-225/22, EU:C:2025:649, t. 31. do 33. i navedenu sudsku praksu).
16      Rumunjska vlada navodi da se glavni postupak odnosi isključivo na odredbu nacionalnog prava.
17      Presuda od 8. svibnja 2024., Asociaţia „Forumul Judecătorilor din România” (Udruge sudaca) (C-53/23, EU:C:2024:388, t. 34.)
18      Vidjeti u tom pogledu presudu od 11. srpnja 2024., Hann-Invest i dr. (C-554/21, C-622/21 i C-727/21, u daljnjem tekstu: presuda Hann-Invest, EU:C:2024:594, t. 34. do 36.).
19      Presuda od 27. veljače 2018., Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C-64/16, EU:C:2018:117, t. 36.)
20      I članak 47. Povelje i članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU-a imaju izravan učinak (presuda od 2. ožujka 2021., A. B. i dr. (Imenovanje sudaca Vrhovnog suda – pravno sredstvo), C-824/18, EU:C:2021:153, t. 143. do 145.).
21      Vidjeti, po analogiji, presudu od 26. ožujka 2020., Miasto Łowicz i Prokurator Generalny (C-558/18 i C-563/18, EU:C:2020:234, t. 51.).
22      Vidjeti presudu od 9. siječnja 2024., G. i dr. (Imenovanje sudaca redovnih sudova u Poljskoj) (C-181/21 i C-269/21, EU:C:2024:1, t. 69.).
23      Presude od 5. lipnja 2023., Komisija/Poljska (Neovisnost i privatan život sudaca) (C-204/21, EU:C:2023:442, t. 63.) i od 14. studenoga 2024., S. (Izmjena sudskog vijeća) (C-197/23, EU:C:2024:956, t. 31.)
24      Vidjeti točke 28., 30. i 31. ovog mišljenja.
25      Presuda od 5. lipnja 2023., Komisija/Poljska (Neovisnost i privatan život sudaca) (C-204/21, EU:C:2023:442, t. 71. i navedena sudska praksa)
26      Unutarnja neovisnost, koja je povezana s nepristranošću, zahtijeva održavanje jednake distance
prema svim strankama postupka i njihovim interesima s obzirom na predmet tog postupka. Vidjeti u tom pogledu presudu od 21. siječnja 2020., Banco de Santander (C-274/14, EU:C:2020:17, t. 61.). Sud je u toj presudi odbio kao nedopušten zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Económico-Administrativo Central (Središnji porezni sud, Španjolska). Sud je zaključio, među ostalim, da određena obilježja postupka izvanredne žalbe protiv odluka Tribunala
Económico-Administrativo Central (Središnji porezni sud)
pred Salom Especial para la Unificación de Doctrina (Posebno vijeće za ujednačavanje presedana, Španjolska) izazivaju sumnje u to da Tribunal Económico-Administrativo Central (Središnji porezni sud), s obzirom na svoju organizacijsku i funkcionalnu povezanost sa španjolskim ministarstvom gospodarstva i financija, djeluje kao „treća strana” u odnosu na suprotstavljene interese.
27      Vanjska neovisnost zahtijeva da sud svoje funkcije izvršava posve samostalno odnosno da se pritom ni u kojem pogledu ne nalazi u hijerarhijskom ili podređenom odnosu i da ne prima naloge ili upute ikoje vrste. Vidjeti u tom pogledu presudu od 27. veljače 2018., Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C-64/16, EU:C:2018:117, t. 44. i navedenu sudsku praksu).
28      Presuda od 14. studenoga 2024., S. (Izmjena sudskog vijeća) (C-197/23, EU:C:2024:956, t. 54. i 61. i navedena sudska praksa)
29      Vidjeti presudu od 6. ožujka 2025., D. K. (Povlačenje suca s predmeta) (C-647/21 i C-648/21, EU:C:2025:143, t. 71. do 74. i navedenu sudsku praksu).
30      Presuda od 14. studenoga 2024., S. (Izmjena sudskog vijeća) (C-197/23, EU:C:2024:956, t. 63. i 64. i navedena sudska praksa). Vidjeti također presudu od 21. prosinca 2023., Krajowa Rada Sądownictwa (Ostanak suca na dužnosti) (C-718/21, EU:C:2023:1015, t. 47. do 53.), u kojoj se opsežno upućuje na sudsku praksu ESLJP-a u pogledu vladavine prava i povreda članka 6. stavka 1. EKLJP-a u Republici Poljskoj.
31      Presuda Hann-Invest, t. 55. i 59.
32      Vidjeti, primjerice, članak 101. Grundgesetza für die Bundesrepublik Deutschland (Temeljni zakon Savezne Republike Njemačke) od 23. svibnja 1949. (BGBl., str. 1.), kako je posljednji put izmijenjen Gesetzom vom 19.12.2022 (Zakon od 19. prosinca 2022., BGBl. I, str. 2478.), koji predviđa „1. […] Nitko ne može biti isključen iz nadležnosti svojeg zakonitog suca. […]” (moje isticanje). Vidjeti također Dero-Bugny, D., „Le principe du juge légal en droit de l’Union européenne”, Journal du droit européen, 2022., str. 154.
33      Presuda od 5. lipnja 2023., Komisija/Poljska (Neovisnost i privatan život sudaca) (C-204/21, EU:C:2023:442, t. 264. do 266. i 279. te navedena sudska praksa). S obzirom na obvezu nižih sudova na temelju OUG-a br. 62/2024 da ÎCCJ-u upute pravna pitanja u određenim slučajevima, smatram da je ta sudska praksa relevantna po analogiji. Čini se da se postupkom iz OUG-a br. 62/2024 nastoji osigurati ujednačena praksa u Rumunjskoj u određenim pravnim područjima, čime se pridonosi pravnoj sigurnosti.
34      Sud je usto naveo da se članku 2. i članku 19. stavku 1. drugom podstavku UEU-a ne protivi nacionalni propis ili praksa prema kojima odluke ustavnog suda obvezuju redovne sudove pod uvjetom da se nacionalnim pravom jamči neovisnost tog ustavnog suda posebno u odnosu na zakonodavnu i izvršnu vlast, kako to zahtijevaju navedene odredbe (presuda od 22. veljače 2022., RS (Učinak presuda ustavnog suda), C-430/21, EU:C:2022:99, t. 44. i navedena sudska praksa).
35      Vidjeti točku 48. te presude.
36      Vidjeti točku 80. te presude.
37      To odražava načela, među ostalim, transparentnosti i pravne sigurnosti.
38      To odražava načelo da se stranke mora primjereno saslušati, odnosno načelo kontradiktornosti.
39      C-204/21, EU:C:2023:442
40      Ibid., točke 276. do 279.
41      Međutim, vidjeti točke 15. i 48. do 51. ovog mišljenja.
42      Vidjeti presudu od 19. studenoga 2019., A. K. i dr. (Neovisnost disciplinskog vijeća Vrhovnog suda) (C-585/18, C-624/18 i C-625/18, EU:C:2019:982, t. 123.).
43      Vidjeti prvi, drugi i četvrti razlog zbog kojih je sud koji je uputio zahtjev Sudu postavio prethodno pitanje, a koji su navedeni u točkama 11. do 15. i 17. ovog mišljenja. Te ću razloge radi praktičnosti razmotriti
zajedno.
44      Procurorul General al României (glavni državni odvjetnik, Rumunjska), među ostalima, može zatražiti od ÎCCJ-a donošenje odluke o pravnim pitanjima u pogledu kojih u sudskoj praksi postoje razilaženja. ÎCCJ odluku donosi isključivo u interesu zakona te ona ne utječe ni na sudske odluke koje se razmatraju ni na položaj stranaka u tom postupku.
45      I sudskom praksom ÎCCJ-a u pogledu tih odredbi
46      Vidjeti članak 520. Zakonika o građanskom postupku.
47      Vidjeti u tom pogledu točku 33. ovog mišljenja. Nekoliko je država članica uvelo unutarnje prethodne postupke pred svojim vrhovnim sudovima namijenjene razjašnjavanju važnih pravnih pitanja u sporovima koji se vode pred nižim sudovima.
Vidjeti, primjerice, članak 390. Kodeksa postępowania cywilnego (poljski Zakonik o građanskom postupku), koji predviđa „1. Ako se u žalbenom postupku pojavi pravno pitanje koje stvara ozbiljne nedoumice, sud može prekinuti raspravu i takvo pitanje uputiti Vrhovnom sudu na razmatranje. Vrhovni sud može sam odlučiti o predmetu ili pitanje proslijediti na razmatranje svojem proširenom sastavu. 2. Odluka Vrhovnog suda o pravnom pitanju obvezujuća je u predmetu.” Za službenu verziju na poljskom jeziku, vidjeti https://isap.sejm.gov.pl/isap.nsf/download.xsp/WDU19640430296/U/D19640296Lj.pdf. Vidjeti također članke 392. do 395. Wetboeka van Burgerlijke Rechtsvordering (nizozemski Zakonik o građanskom postupku), dostupnog na:
https://www.rechtspraak.nl/SiteCollectionDocuments/dutch-code-of-civil-procedure-2025.pdf. Međutim, rumunjski postupak uveden OUG-om br. 62/2024 jedinstven je zbog svoje obvezne naravi u određenim slučajevima, čime ograničava diskrecijsku ovlast nižih sudova.
48      Pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev
49      Slično kao postupak predviđen člancima 519. i 520. Zakonika o građanskom postupku
50      Osobito iz uvjeta postojanja „pravnog pitanja o čijem pojašnjenju ovisi meritorno rješenje spora”
51      Budući da, prema svemu sudeći, OUG br. 62/2024 čuva nadležnost nižih sudova u utvrđivanju činjenica i primjeni apstraktne odluke ÎCCJ-a o pravnom pitanju na činjenično stanje predmeta, tom se uredbom osigurava da sudska praksa nije prekomjerno centralizirana. Vidjeti zapažanja suda koji je uputio zahtjev sažeta u točki 16. ovog mišljenja.
52      Pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev
53      Ubacio sam riječ „konačnog”, koja nije upotrijebljena u presudi Hann-Invest, jer smatram, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, da niži sudovi u Rumunjskoj mogu ÎCCJ-u podnijeti zahtjev za prethodnu odluku u skladu s OUG-om br. 62/2024 čak i ako su počeli vijećati o predmetu jer se podnošenje takvog zahtjeva može pokazati nužnim tek tijekom tog vijećanja. Osim toga, drugi niži sudovi možda će morati prekinuti započeta vijećanja ako je ÎCCJ-u upućeno pravno pitanje relevantno za postupak koji se pred njima vodi.
54      Vidjeti točku 38. ovog mišljenja. Sličan pristup usvojio je Odbor ministara Vijeća Europe, koji je preporučio da „[h]ijerarhijska organizacija sudstva ne bi trebala potkopavati osobnu neovisnost” te da „[v]isoki sudovi ne bi trebali sucima davati upute o tome kako odlučiti u pojedinim slučajevima, osim kod prethodnih odluka
[…]” (moje isticanje). Preporuka Odbora ministara zemljama članicama o sucima: neovisnost, učinkovitost i odgovornosti, prihvaćena u Odboru ministara 17. studenoga 2010. na 1098. sastanku zamjenika ministara, CM/Rec(2010)12, t. 22. i 23.
55      Vidjeti, primjerice, članak 163. Civilinio Proceso Kodeksa (litavski Zakonik o građanskom postupku), kojim se sudu koji
Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismasu (Ustavni sud Republike Litve) ili Lietuvos vyriausiasis administracinis teismasu (Vrhovni upravni sud Litve) upućuje pitanje o ustavnosti ili zakonitosti pravnog akta primjenjivog na predmet ili koji Sudu upućuje zahtjev za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a nalaže da prekine postupak. Obveza prekidanja postupka primjenjuje se i kada su drugi sudovi već uputili isto pitanje;
dostupan na: https://e-seimas.lrs.lt/portal/legalAct/lt/TAD/TAIS.162435/asr.
56      Vidjeti točku 38. ovog mišljenja.
57      Koje se ponekad naziva načelom kontradiktornosti
58      Vidjeti presudu Hann-Invest, t. 58.
59      Vidjeti točku 38 ovog mišljenja. Na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri jesu li ta tri uvjeta ispunjena.
60      Vidjeti članak 2. stavak 3. OUG-a br. 62/2024.
61      Sud koji je uputio zahtjev mora provjeriti kako točno postupak teče.
62      Vidjeti točku 16. ovog mišljenja.
63      Vidjeti u tom pogledu presudu od 15. srpnja 2021., Komisija/Poljska (Sustav stegovnih mjera za suce) (C-791/19, EU:C:2021:596, t. 59.).
64      Vidjeti točku 18. ovog mišljenja.
65      Vidjeti točku 33. ovog mišljenja.
66      Vidjeti u tom pogledu presudu od 15. listopada 2024., KUBERA (C-144/23, EU:C:2024:881, t. 32.).
67      Presuda od 5. lipnja 2023., Komisija/Poljska (Neovisnost i privatan život sudaca) (C-204/21, EU:C:2023:442, t. 274. i 275.) i mišljenje 2/13 (Pristupanje Europske unije EKLJP-u) od 18. prosinca 2014. (EU:C:2014:2454, t. 198.)
68      Presuda od 15. listopada 2024., KUBERA (C-144/23, EU:C:2024:881, t. 35.)
69      U pogledu obveze tog suda da obrazloži zašto Sudu nije uputio zahtjev za prethodnu odluku, vidjeti presudu od 15. listopada 2024., KUBERA (C-144/23, EU:C:2024:881, t. 61. do 65.). Vidjeti također mišljenje nezavisne odvjetnice T. Ćapete u predmetu Remling (C-767/23, EU:C:2025:486, t. 62. do 85.). U pogledu pitanja odgovornosti države članice za štetu nastalu zato što nacionalni sud posljednjeg stupnja nije Sudu uputio zahtjev za prethodnu odluku na temelju članka 267. trećeg stavka UFEU-a te osobito u pogledu važnosti obrazloženja u tom kontekstu, vidjeti mišljenje nezavisne odvjetnice T. Ćapeta u predmetu Ferreira da Silva e Brito i dr. (C-293/24, EU:C:2025:850).
70      Vidjeti, u tom pogledu, presudu od 15. listopada 2024., KUBERA (C-144/23, EU:C:2024:881, t. 34. i 36.). Vidjeti također presudu od 6. listopada 2021., Consorzio Italian Management i Catania Multiservizi (C-561/19, EU:C:2021:799, t. 40. do 51.), u kojoj je Sud utvrdio podrobne kriterije za ocjenjivanje je li sud protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka oslobođen obveze upućivanja Sudu zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. trećeg stavka UFEU-a. Sud je u toj presudi pojasnio i doradio svoju raniju sudsku praksu iz, među ostalim, svoje znamenite presude od 6. listopada 1982., Cilfit (283/81, EU:C:1982:335).
71      Ta diskrecijska ovlast proizlazi iz članka 267. drugog stavka UFEU-a.
72      Vidjeti u tom pogledu presudu od 15. rujna 2005., Intermodal Transports (C-495/03, EU:C:2005:552, t. 31.).
73      Presuda od 22. veljače 2022., RS (Učinak presuda ustavnog suda) (C-430/21, EU:C:2022:99, t. 74.)
74      Presuda od 24. srpnja 2023., Lin (C-107/23 PPU, EU:C:2023:606, t. 134. i navedena sudska praksa)
75      U skladu s člankom 521. stavkom 3. Zakonika o građanskom postupku, rješenja pravnih pitanja obvezujuća su od datuma objave odluke.
76      Sud je u presudi od 15. srpnja 1964., Costa (6/64, EU:C:1964:66) prihvatio da je Giudice conciliatore di Milano (mirovni sudac u Milanu, Italija) bio nacionalni sud protiv čijih odluka nije bilo pravnog lijeka te da je stoga morao Sudu uputiti pitanja u pogledu tumačenja Ugovora.
77      Pod uvjetom da to
provjeri sud koji je uputio zahtjev
78      Vidjeti, po analogiji, presudu od 15. listopada 2024., KUBERA (C-144/23, EU:C:2024:881, t. 32.).
79      Vidjeti, po analogiji, presudu od 22. lipnja 2010., Melki i Abdeli (C-188/10 i C-189/10, EU:C:2010:363, t. 52.). Na sudu koji je uputio zahtjev je da to provjeri.
80      Presuda od 24. srpnja 2023., Lin (C-107/23 PPU, EU:C:2023:606, t. 128. i 129. i navedena sudska praksa)
81      Vidjeti, po analogiji, presudu od 15. listopada 2024., KUBERA (C-144/23, EU:C:2024:881, t. 51. do 53.).
82      Pod uvjetom da to
provjeri sud koji je uputio zahtjev
83      Presuda od 24. srpnja 2023., Lin (C-107/23 PPU, EU:C:2023:606, t. 132. i navedena sudska praksa)