62023CO0732
RJEŠENJE SUDA (šesto vijeće)
8. srpnja 2024. (
*1
)
„Žalba – Članak 181. Poslovnika Suda – Institucionalno pravo – Članak 263. UFEU‑a – Tužba za poništenje – Puna primjena odredbi schengenske pravne stečevine u Rumunjskoj – Nepostojanje akta koji se može pobijati – Nepostizanje potrebne jednoglasnosti – Očita nedopuštenost tužbe u prvostupanjskom postupku – Očito neosnovana žalba”
U predmetu C‑732/23 P,
povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 30. studenoga 2023.,
Răzvan‑Eugen Nicolescu, sa stalnom adresom u Bukureštu (Rumunjska),
Exclusive Car Trading SRL, sa sjedištem u Băicoiju (Rumunjska),
Asociația pentru Energie Curată și Combaterea Schimbărilor Climatice, sa sjedištem u Bukureštu,
koje zastupaju Y. Beşleagă, M. Bodea, D. S. Bogdan, C. Pintilie i V. Stoica, avocaţi,
žalitelji,
a druga stranka u postupku je:
Vijeće Europske unije,
tuženik u prvostupanjskom postupku,
SUD (šesto vijeće),
u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, P. G. Xuereb (izvjestitelj) i A. Kumin, suci,
nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
tajnik: A. Calot Escobar,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči obrazloženim rješenjem, u skladu s člankom 181. Poslovnika Suda,
donosi sljedeće
Rješenje
1
Svojom žalbom Răzvan‑Eugen Nicolescu, Exclusive Car Trading SRL i Asociația pentru Energie Curată și Combaterea Schimbărilor Climatice (Udruga za čistu energiju i klimatske promjene) zahtijevaju ukidanje rješenja Općeg suda Europske unije od 26. listopada 2023., Nicolescu i dr./Vijeće (T‑272/23, u daljnjem tekstu: pobijano rješenje, EU:T:2023:694), kojim je taj sud odbio njihovu tužbu podnesenu na temelju članka 263. UFEU‑a kojom su tražili poništenje „odluke” Vijeća Europske unije od 8. prosinca 2022. o neusvajanju Nacrta br. 15218/22 odluke Vijeća o punoj primjeni odredbi schengenske pravne stečevine u Bugarskoj i Rumunjskoj (u daljnjem tekstu: sporni akt).
Pravni okvir
2
U skladu s člankom 4. Akta o uvjetima pristupanja Republike Bugarske i Rumunjske Europskoj uniji i prilagodbama ugovora na kojima se temelji Europska unija (SL 2005., L 157, str. 203., u daljnjem tekstu: Akt o pristupanju), koji se nalazi u prilogu Ugovoru između država članica Europske unije i Republike Bugarske i Rumunjske o pristupanju Republike Bugarske i Rumunjske Europskoj uniji (SL 2005., L 157, str. 11.), na temelju članka 2. stavka 2. tog ugovora, koji je potpisan 25. travnja 2005. te je stupio na snagu 1. siječnja 2007.:
„1.   Odredbe schengenske pravne stečevine, koja je uključena u okvir Europske unije […], i akti koji se temelje na tim odredbama ili se odnose na njih, a koji su navedeni u Prilogu II., te svaki novi akt takve prirode donesen prije datuma pristupanja obvezujući su i primjenjuju se u Bugarskoj i Rumunjskoj od datuma pristupanja.
2.   Odredbe schengenske pravne stečevine koja je uključena u okvir […] Unije i akti koji se temelje na tim odredbama ili se odnose na njih, a nisu navedeni u stavku 1., iako su obvezujući za Bugarsku i Rumunjsku od datuma pristupanja, primjenjuju se u svakoj od tih država samo na temelju odgovarajuće odluke Vijeća, nakon provjere, u skladu sa schengenskim postupcima evaluacije primjenjivima u tom području, da su potrebni uvjeti za primjenu svih relevantnih dijelova pravne stečevine ispunjeni u državi o kojoj je riječ.
Nakon savjetovanja s Europskim parlamentom, Vijeće donosi odluku jednoglasnim djelovanjem svojih članova koji predstavljaju vlade država članica u odnosu na koje su odredbe iz ovog stavka već stupile na snagu i predstavnika vlade države članice u odnosu na koju te odredbe trebaju stupiti na snagu. […]”
Okolnosti spora
3
Opći sud iznio je okolnosti spora u točkama 2. do 18. pobijanog rješenja, a za potrebe ovog postupka one se mogu sažeti kako je navedeno u nastavku.
4
Žalitelji su rumunjski državljanin koji je član Europskog instituta za inovacije i tehnologiju (EIT), društvo sa sjedištem u Rumunjskoj koje je aktivno u sektoru međunarodnog prijevoza i rumunjska nevladina organizacija koja se bavi promicanjem zaštite okoliša.
5
Nakon pristupanja Uniji, 1. siječnja 2007., Rumunjska je u razdoblju od 2009. do 2011. poduzela niz koraka u okviru schengenskih postupaka evaluacije kako bi ispunila kriterije potrebne za punu primjenu odredbi schengenske pravne stečevine.
6
Predsjedništvo Vijeća sastavilo je dva nacrta odluke o punoj primjeni odredbi schengenske pravne stečevine u Rumunjskoj.
7
U Zaključcima od 9. lipnja 2011. o završetku postupka evaluacije stupnja pripremljenosti Rumunjske za provedbu svih odredbi schengenske pravne stečevine (9166/3/11 REV 3), sastav za schengensku evaluaciju Radne skupine Vijeća za schengenska pitanja potvrdio je završetak schengenskih postupaka evaluacije koji se odnose na Rumunjsku. Nakon što je utvrdila da su u Rumunjskoj ispunjeni uvjeti u svim područjima schengenske pravne stečevine, ta je radna skupina zaključila da Vijeće može donijeti odluku predviđenu člankom 4. stavkom 2. Akta o pristupanju.
8
Nakon što je predsjedništvo Vijeća sastavilo dva nacrta odluke o punoj primjeni odredbi schengenske pravne stečevine u Rumunjskoj, Parlament je donio više rezolucija kojima je izrazio svoju potporu pristupanju Rumunjske schengenskom području i pozvao Vijeće da donese potrebne mjere u tu svrhu. Međutim, o tim se dvama nacrtima nije glasalo u Vijeću.
9
Na temelju članka 4. stavka 2. Akta o pristupanju, predsjedništvo Vijeća sastavilo je 29. studenoga 2022. Nacrt br. 15218/22 odluke Vijeća o punoj primjeni odredbi schengenske pravne stečevine u Bugarskoj i Rumunjskoj.
10
Sastav Vijeća za pravosuđe i unutarnje poslove (PUP) odlučivao je na sastanku 8. prosinca 2022. o Nacrtu br. 15218/22, koji je bio uvršten u točku 3. podtočku (a) dnevnog reda sastanka, kojom se predviđalo da se može zatražiti glasanje radi njegova mogućeg usvajanja odlukom predstavnika vlada država članica. Nacrt nije bio usvojen jer nije postignuta jednoglasnost.
11
Žaliteljima je 22. ožujka 2023. dostavljen zapisnik s navedenog sastanka, čime su saznali da Nacrt br. 15218/22 nije bio usvojen.
Tužba pred Općim sudom i pobijano rješenje
12
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 19. svibnja 2023. žalitelji su, na temelju članka 263. UFEU‑a, pokrenuli postupak kojim su tražili poništenje spornog akta.
13
Opći sud je 26. listopada 2023., u skladu s člankom 126. svojeg Poslovnika, odbacio tu tužbu kao očito nedopuštenu bez poduzimanja daljnjih koraka u postupku.
14
Opći sud je najprije utvrdio, u točki 28. pobijanog rješenja, da bi odluka Vijeća, predviđena u članku 4. stavku 2. Akta o pristupanju, unatoč tomu što su završeni postupci schengenske evaluacije, mogla postojati i stoga proizvoditi obvezujuće pravne učinke za žalitelje samo da je donesena jednoglasnom odlukom u skladu s uvjetima predviđenima u drugom podstavku tog stavka.
15
Opći sud je zatim istaknuo, s jedne strane, u točki 29. pobijanog rješenja, da unatoč tomu što su završeni postupci schengenske evaluacije i što je Parlament donio veći broj rezolucija, potrebna jednoglasnost predstavnika vlada država članica o kojima je riječ predviđena u članku 4. stavku 2. Akta o pristupanju nije postignuta u Vijeću prilikom glasanja o Nacrtu br. 15218/22 te, s druge strane, u točki 30. tog rješenja, da se člankom 4. Akta o pristupanju ne određuje nikakav rok u kojem odluka Vijeća treba biti donesena ili se smatra donesenom.
16
Opći sud je smatrao, u točki 31. navedenog rješenja, da bi bilo proturječno tekstu tog članka, kojim se izričito predviđa postupak u više faza, a da nije određen rok u tu svrhu, zaključiti da zbog završetka prethodnih faza Vijeće više nema ovlast donijeti, jednoglasnom odlukom predstavnika vlada država članica o kojima je riječ, odluku u smislu navedenog članka te da se stoga odluka Vijeća predviđena u istom članku ne može smatrati aktom kojim se isključivo potvrđuje ispunjavanje „tehničkih kriterija” prethodno utvrđenih u okviru postupaka schengenske evaluacije.
17
Usto, Opći sud je pojasnio, u točki 32. pobijanog rješenja, da Vijeće i dalje može Nacrt br. 15218/22 ponovno staviti na dnevni red jednog od budućih sastanaka, a predsjedništvo Vijeća i dalje može sastaviti novi nacrt odluke Vijeća o punoj primjeni odredbi schengenske pravne stečevine u Rumunjskoj.
18
Tako je, u točki 33. tog rješenja, Opći sud zaključio da, s obzirom na to da prilikom glasanja o Nacrtu br. 15218/22 nije postignuta jednoglasnost, Vijeće nije donijelo odluku u smislu članka 4. stavka 2. Akta o pristupanju te da glasanje koje je rezultiralo neusvajanjem tog nacrta kao takvo nije jednako odbijanju Vijeća da naknadno donese takvu odluku.
19
Stoga je Opći sud odlučio, u točki 34. navedenog rješenja, da se sporni akt ne može smatrati aktom koji se može pobijati u smislu članka 263. UFEU‑a.
Zahtjevi žaliteljâ i postupak pred Sudom
20
Svojom žalbom, podnesenom 30. studenoga 2023., žalitelji zahtijevaju od Suda da ukine pobijano rješenje.
O žalbi
21
Na temelju članka 181. Poslovnika Suda, kad je žalba u potpunosti ili djelomično očito nedopuštena ili očito neosnovana, taj sud može u svakom trenutku, na prijedlog suca izvjestitelja, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, obrazloženim rješenjem odlučiti u potpunosti ili djelomično odbaciti odnosno odbiti tu žalbu.
22
Tu odredbu valja primijeniti u ovom predmetu.
23
U potporu svojoj žalbi žalitelji ističu tri žalbena razloga, od kojih se prvi temelji na pogrešci koja se tiče prava jer je Opći sud, kada je utvrđivao proizvodi li sporni akt pravne učinke, trebao uzeti u obzir pravo građana Unije na slobodno kretanje te obvezu Unije kao i država članica da prihvate punu primjenu odredbi schengenske pravne stečevine kada se ispune tehnički uvjeti predviđeni u članku 4. stavku 2. Akta o pristupanju, drugi na pogrešci koja se tiče prava jer sporni akt čini akt koji se može pobijati i koji može biti predmet tužbe za poništenje u smislu članka 263. UFEU‑a, a treći, koji je istaknut podredno, na pogrešci koja se tiče prava jer nedonošenje akta može u iznimnim okolnostima činiti akt koji se može pobijati u smislu tog članka.
Prvi i drugi žalbeni razlog
24
Prvim i drugim žalbenim razlogom, koje valja ispitati zajedno, žalitelji, kao prvo, u biti tvrde da točka 28. pobijanog rješenja sadržava pogrešku s obzirom na to da je Opći sud sporni akt trebao kvalificirati kao „akt koji se može pobijati” u smislu članka 263. UFEU‑a.
25
U tom pogledu, valja podsjetiti na to da prema ustaljenoj sudskoj praksi predmet tužbe za poništenje na temelju članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a, u vezi s prvim stavkom tog članka, mogu biti sve odredbe ili mjere koje donesu institucije, tijela, uredi ili agencije Unije, u bilo kojem obliku, čija je svrha proizvesti obvezujuće pravne učinke koji utječu na interese fizičke ili pravne osobe, bitno mijenjajući njezin pravni položaj. Kako bi se utvrdilo proizvodi li akt takve učinke i može li, slijedom toga, biti predmet takve tužbe, valja razmotriti njegovu bit i ocijeniti te učinke s obzirom na objektivne kriterije poput sadržaja navedenog akta, uzimajući u obzir, prema potrebi, kontekst njegova donošenja kao i ovlasti institucije, tijela, ureda ili agencije koja ga je donijela (presuda od 18. lipnja 2024., Komisija/SRB, C‑551/22 P, EU:C:2024:520, t. 65. i navedena sudska praksa).
26
Kad je riječ o kontekstu donošenja spornog akta i ovlastima institucije Unije koja ga je donijela, valja istaknuti da se člankom 4. stavkom 2. Akta o pristupanju predviđa više postupovnih faza i da tek kad se dovrše sve te faze može doći do pune primjene odredbi schengenske pravne stečevine u Rumunjskoj. Navedene faze čine provjera, u skladu sa schengenskim postupcima evaluacije primjenjivima u tom području, da su u državi o kojoj je riječ ispunjeni potrebni uvjeti za primjenu svih relevantnih dijelova te pravne stečevine, savjetovanje s Parlamentom (u daljnjem tekstu, zajedno nazvani: tehnički uvjeti) i donošenje jednoglasne odluke Vijeća o punoj primjeni odredbi navedene pravne stečevine u Rumunjskoj.
27
Usto, treba utvrditi da, kad je riječ o sadržaju spornog akta, taj akt čini, kao što je to Opći sud naveo u točki 17. pobijanog rješenja, utvrđenje sa sastanka sastava Vijeća za PUP od 8. prosinca 2022. da se ne donosi Nacrt br. 15218/22 odluke Vijeća o punoj primjeni odredbi schengenske pravne stečevine u Rumunjskoj jer prilikom glasanja o tom nacrtu nije postignuta jednoglasnost predstavnika vlada država članica.
28
S obzirom na bit spornog akta, koju je Opći sud propisno uzeo u obzir, treba odbiti argumentaciju žaliteljâ prema kojoj to glasanje čini stajalište Vijeća da se u potpunosti ne primijeni schengenska pravna stečevina jer je bilo dogovoreno da odluka predviđena člankom 4. stavkom 2. Akta o pristupanju treba biti donesena najkasnije u rujnu 2011., a Vijeće je u tom trenutku odgodilo to glasanje.
29
Naime, iako je točno da je 24. lipnja 2011. dogovoreno da ta odluka treba biti donesena najkasnije u rujnu 2011., to nije jednako donošenju odluke Vijeća u smislu te odredbe, što podliježe uvjetima navedenima u točki 26. ovog rješenja, a osobito postupovnom uvjetu, odnosno uvjetu jednoglasnosti u instituciji.
30
Prema tome, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je ocijenio, u točki 28. pobijanog rješenja, da bi odluka Vijeća u smislu članka 4. stavka 2. Akta o pristupanju, unatoč tomu što su završeni postupci schengenske evaluacije, mogla postojati i stoga proizvoditi obvezujuće pravne učinke za žalitelje samo da je donesena jednoglasnom odlukom u skladu s uvjetima iz te odredbe.
31
Taj zaključak ne može dovesti u pitanje argumentacija žaliteljâ koja se temelji na presudi od 31. ožujka 1971., Komisija/Vijeće (22/70, EU:C:1971:32). Točno je da je Sud u toj presudi presudio da zaključak Vijeća od 20. ožujka 1970. o pregovaranju država članica Europske ekonomske zajednice i njihovu sklapanju Europskog sporazuma o radu posada vozila u međunarodnom cestovnom prometu čini akt koji se može pobijati u smislu članka 173. prvog stavka prve rečenice UEZ‑a (koji je postao članak 263. prvi stavak UFEU‑a).
32
Međutim, u predmetu u kojem je donesena navedena presuda Vijeće je tijekom sastanka o kojem je riječ donijelo niz „zaključaka” o stajalištu koje vlade država članica trebaju zauzeti u odlučujućim pregovorima o tom sporazumu. Naime, Sud je utvrdio da je cilj te rasprave Vijeća bio odrediti pravila postupanja obvezujuća za institucije Unije kao i za države članice te da je Vijeće donijelo odredbe u skladu s kojima se može odstupiti od postupaka predviđenih Ugovorom u pogledu pregovora s trećim državama, a zbog tog je razloga navedeni zaključak imao obvezujuće pravne učinke, bez obzira na svoju prirodu ili oblik (vidjeti u tom smislu presudu od 31. ožujka 1971., Komisija/Vijeće, 22/70, EU:C:1971:32, t. 44. i 53. do 55.) Međutim, sporni akt nije imao takve učinke.
33
Isto tako, suprotno onomu što tvrde žalitelji, ne može se prigovarati Općem sudu zbog toga što je, u točkama 28. i 34. pobijanog rješenja, po analogiji primijenio presudu od 13. srpnja 2004., Komisija/Vijeće (C‑27/04, EU:C:2004:436), u kojoj je Sud presudio da se, kada se prilikom glasanja u Vijeću ne postigne potrebna većina, ne donosi odluka u smislu članka 104. stavaka 8. i 9. UEZ‑a (koji je postao članak 126. stavci 8. i 9. UFEU‑a), da ne postoji odredba u pravu Zajednice kojom se određuje rok u kojem bi se prešutna odluka temeljena na toj odredbi smatrala donesenom i kojom se određuje sadržaj te odluke te da se nedonošenje akata predviđenih u navedenoj odredbi ne može smatrati aktom koji se može pobijati u smislu članka 230. UEZ‑a (koji je postao članak 263. UFEU‑a) (presuda od 13. srpnja 2004., Komisija/Vijeće, C‑27/04, EU:C:2004:436, t. 31., 32. i 34.).
34
Naime, iako je, kao što to naglašavaju žalitelji, u predmetu u kojem je donesena ta presuda Sud pojasnio da je u tom slučaju Europska komisija mogla iskoristiti mogućnost podnošenja tužbe zbog propusta, valja podsjetiti na to da osim institucija Unije, na temelju članka 265. prvog stavka UFEU‑a, tužbu zbog propusta mogu podnijeti i fizičke i pravne osobe, pod uvjetima predviđenima u članku 265. trećem stavku UFEU‑a. Međutim, s jedne strane, iz spisa podnesenog Sudu ne proizlazi da je u ovom slučaju Vijeće bilo pozvano postupati te, s druge strane, Vijeće bi ipak bilo obvezno postupati uz poštovanje uvjeta jednoglasnosti na koji se podsjeća u točki 26. ovog rješenja.
35
Osim toga, kad je riječ o tvrdnji žaliteljâ da navodno nepostojanje roka u kojem odluka Vijeća treba biti donesena ili se smatra donesenom nije ni točno ni relevantno, ona se temelji na pogrešnom tumačenju točke 30. pobijanog rješenja.
36
Naime, kao što to proizlazi iz točke 29. ovog rješenja, donošenje odluke Vijeća u smislu članka 4. stavka 2. Akta o pristupanju, osim tehničkim uvjetima, podliježe i postupovnom uvjetu, odnosno uvjetu jednoglasnosti u toj instituciji.
37
U tom pogledu, sudska praksa koja proizlazi iz presude od 19. studenoga 2013, Komisija/Vijeće (C‑63/12, EU:C:2013:752), na koju se pozivaju žalitelji, nije relevantna u ovom slučaju. U predmetu u kojem je donesena ta presuda pobijana odluka bila je odluka Vijeća kojom je ta institucija odbila Komisijin prijedlog uredbe podnesen na temelju članka 3. Priloga XI. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije.
38
Sud je u tom pogledu presudio da Vijeće nije odgodilo, nego je odbilo taj prijedlog, kao što je to proizlazilo iz uvodnih izjava te odluke, čime je okončalo „redovni” postupak godišnjeg usklađivanja primitaka od rada i mirovina, koji je predviđen u članku 3. stavku 1. Priloga XI. tog pravilnika i pokrenut na temelju tog članka 3., nakon čega je zaključio da je pobijana odluka imala za cilj proizvesti obvezujuće pravne učinke (presuda od 19. studenoga 2013., Komisija/Vijeće, C‑63/12, EU:C:2013:752, t. 32. i 33.).
39
Treba pak utvrditi da u ovom slučaju sporni akt ne okončava postupak schengenske evaluacije koji se odnosi na Rumunjsku te stoga nije konačan.
40
Prema tome, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je smatrao, u točki 32. pobijanog rješenja, da Vijeće i dalje može Nacrt br. 15218/22 ponovno uvrstiti na dnevni red jednog od budućih sastanaka, a predsjedništvo Vijeća i dalje može sastaviti novi nacrt odluke Vijeća o punoj primjeni odredbi schengenske pravne stečevine u Rumunjskoj.
41
Kao drugo, žalitelji tvrde da je Opći sud, kada je utvrđivao proizvodi li sporni akt pravne učinke, trebao uzeti u obzir i pravo građana Unije na slobodno kretanje i obvezu Unije, kao i država članica, koja proizlazi iz načela lojalne suradnje i uzajamnog povjerenja, da prihvate punu primjenu odredbi schengenske pravne stečevine u Rumunjskoj kada se ispune tehnički uvjeti predviđeni u članku 4. stavku 2. Akta o pristupanju, što je ovdje slučaj.
42
Međutim, s jedne strane, kao što to proizlazi iz točaka 26. i 29. ovog rješenja, ne postoji ništa na temelju čega bi se moglo smatrati da bi donošenje odluke predviđene u članku 4. stavku 2. Akta o pristupanju bilo uvjetovano samo ispunjenjem tehničkih uvjeta, a ne svih postupovnih faza navedenih u toj odredbi, uključujući jednoglasno donošenje odluke Vijeća. Naprotiv, ta institucija mora poštovati taj uvjet jednoglasnosti.
43
S druge strane, kad je riječ o navodnoj povredi slobodnog kretanja rumunjskih državljana u Uniji, žalba ne sadržava nijedan konkretan element na temelju kojeg bi se moglo smatrati da se istaknuti prigovori odnose na pravilo prava Unije koje bi se moglo primjenjivati na Rumunjsku na temelju članka 4. stavaka 1. i 2. Akta o pristupanju, u vezi s njegovim prilogom II.
44
Usto, kad je riječ o navodnom diskriminirajućem postupanju prema Rumunjskoj u odnosu na Republiku Hrvatsku, valja utvrditi da žalitelji ne objašnjavaju na koji bi način takvo različito postupanje, pod pretpostavkom da se utvrdi, utjecalo na donošenje odluke Vijeća u smislu članka 4. stavka 2. Akta o pristupanju.
45
Prema tome, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je, u točki 31. pobijanog rješenja, smatrao da se odluka Vijeća predviđena u članku 4. Akta o pristupanju ne može smatrati aktom kojim se isključivo potvrđuje ispunjavanje prethodno utvrđenih „tehničkih kriterija”, predviđenih u stavku 2. tog članka.
46
Kao treće, kad je riječ o argumentaciji žaliteljâ prema kojoj je sporni akt, ako se pretpostavi da je riječ o međuaktu, akt koji se može pobijati u smislu članka 263. UFEU‑a, Sud je presudio da međuakt koji proizvodi samostalne pravne učinke može biti predmet tužbe za poništenje ako se nezakonitost koju taj akt sadržava ne može otkloniti podnošenjem pravnog sredstva protiv konačne odluke čija je on pripremna faza (presuda od 15. prosinca 2022., Picard/Komisija, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, t. 110. i navedena sudska praksa).
47
Prema tome, kada osporavanje zakonitosti međuakta u okviru takve tužbe nije takvo da osigurava djelotvornu sudsku zaštitu tužitelju protiv učinaka tog akta, mora postojati mogućnost da se protiv njega podnese tužba za poništenje (presuda od 15. prosinca 2022., Picard/Komisija, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, t. 111. i navedena sudska praksa).
48
Međutim, treba utvrditi da žalitelji nisu uspjeli dokazati da je sporni akt kao takav proizvodio samostalne pravne učinke na njihov položaj.
49
Prvi i drugi žalbeni razlog stoga treba odbiti.
Treći žalbeni razlog
50
Naposljetku, kad je riječ o trećem žalbenom razlogu, koji je istaknut podredno, prema kojem se šutnja institucije može osporavati u iznimnim okolnostima, valja podsjetiti na to da je Sud presudio da se, načelno, sâma šutnja institucije ne može izjednačiti s prešutnim odbijanjem, osim kada je ta posljedica izričito predviđena odredbom prava Unije, te da se ne može isključiti da se u određenim specifičnim okolnostima to načelo možda neće primjenjivati, tako da se iznimno može smatrati da šutnja ili nepostupanje institucije ima značaj prešutne odluke o odbijanju (presuda od 9. prosinca 2004., Komisija/Greencore, C‑123/03 P, EU:C:2004:783, t. 45.).
51
Međutim, u tom pogledu valja utvrditi, s jedne strane, da se presuda od 9. prosinca 2004., Komisija/Greencore (C‑123/03 P, EU:C:2004:783), na koju se žalitelji pozivaju, ne odnosi na pitanje pune primjene odredbi schengenske pravne stečevine u Rumunjskoj. S druge strane, suprotno onomu što tvrde žalitelji, sporni akt nije ni šutnja ni nepostupanje Vijeća koji bi činili prešutnu odluku o odbijanju pune primjene odredbi schengenske pravne stečevine u Rumunjskoj. Naime, iako se zbog nepostizanja jednoglasnosti taj akt ne može smatrati odlukom u smislu članka 4. stavka 2. Akta o pristupanju, nije ni riječ o pukoj šutnji ili nepostupanju, nego o aktu koji se, kao što to proizlazi iz točke 27. ovog rješenja, očituje u neusvajanju Nacrta br. 15218/22 odluke Vijeća o toj punoj primjeni, što ne dovodi u pitanje mogućnost te institucije da donese takvu odluku, na temelju te odredbe, u kasnijoj fazi. U svakom slučaju, žalitelji nisu naveli takve specifične okolnosti u smislu sudske prakse spomenute u prethodnoj točki ovog rješenja.
52
Treći žalbeni razlog stoga treba odbiti.
53
Iz svih prethodnih razmatranja slijedi da žalbu valja odbiti u cijelosti kao očito neosnovanu.
Troškovi
54
U skladu s člankom 137. Poslovnika, koji se primjenjuje na žalbeni postupak na temelju članka 184. stavka 1. tog Poslovnika, odluka o troškovima donosi se u rješenju kojim se završava postupak.
55
U ovom slučaju, s obzirom na to da se ovo rješenje donosi prije nego što je žalba dostavljena drugoj stranci u postupku i, slijedom toga, prije nego što su za nju mogli nastati troškovi, valja odlučiti da će žalitelji snositi vlastite troškove.
Slijedom navedenog, Sud (šesto vijeće) rješava:
1.
Žalba se odbija kao očito neosnovana.
2.
Răzvan‑Eugen Nicolescu, Exclusive Car Trading SRL i Asociația pentru Energie Curată și Combaterea Schimbărilor Climatice snose vlastite troškove.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: rumunjski