62017CC0234
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØEA
od 5. lipnja 2018. (
1
)
Predmet C‑234/17
XC,
YB,
ZA
uz sudjelovanje:
Generalprokuratur
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud, Austrija))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Načela prava Unije – Postupovna autonomija – Načela djelotvornosti i ekvivalentnosti – Pravno sredstvo koje omogućuje ponavljanje kaznenog postupka koji je završio pravomoćnom odlukom zbog povrede EKLJP‑a – Obveza proširivanja tog pravnog sredstva na povrede prava Unije – Nepostojanje – Članak 50. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Članak 54. Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma – Načelo ne bis in idem”
I. Uvod
1.
Odlukom od 23. siječnja 2017. Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud, Austrija) uputio je Sudu zahtjev za prethodnu odluku o tumačenju prava Unije i osobito načela ekvivalentnosti i djelotvornosti.
2.
XC, YB i ZA (u daljnjem tekstu: zainteresirane osobe) osumnjičeni su za utaju poreza i druga kaznena djela na švicarskom državnom području. Na temelju članka 50. stavka 1. Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma od 14. lipnja 1985. između vlada država Gospodarske unije Beneluksa, Savezne Republike Njemačke i Francuske Republike o postupnom ukidanju kontrola na zajedničkim granicama, koja je potpisana u Schengenu (Luksemburg) 19. lipnja 1990. i stupila na snagu 26. ožujka 1995. (
2
) (u daljnjem tekstu: CISA), državno odvjetništvo kantona Saint‑Gall (Švicarska) uputio je nekoliko zahtjeva za pravnu pomoć državnom odvjetništvu u Feldkirchu (Austrija) u pogledu saslušanja zainteresiranih osoba kao okrivljenika.
3.
Nakon završetka kaznenog postupka koji se vodio u Austriji, zainteresirane osobe podnijele su sudu koji je uputio zahtjev pravno sredstvo za ponavljanje kaznenog postupka koji je završio pravomoćnom odlukom zbog povrede Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950., ili jednog od njezinih dodatnih protokola (u daljnjem tekstu: EKLJP). To je pravno sredstvo uvedeno u austrijsko pravo kako bi se omogućila provedba presuda Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) kojima se utvrđuje povreda EKLJP‑a.
4.
U okviru pravnog sredstva zainteresirane osobe osobito su se pozvale na povredu načela ne bis in idem kako je zajamčeno člankom 50. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i člankom 54. CISA‑e. Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u biti pita treba li pravo Unije, a osobito načela ekvivalentnosti i djelotvornosti, tumačiti na način da obvezuje nacionalni sud da u okviru takvog pravnog sredstva ocijeni postojanje povrede prava Unije, osobito postojanje povrede temeljnog prava zajamčenog člankom 50. Povelje i člankom 54. CISA‑e, iako se nacionalnim pravom predviđa takvo preispitivanje samo za povrede EKLJP‑a.
5.
Sudu ću predložiti da na to pitanje odgovori niječno zbog toga što postoji „ustavni okvir” (
3
) koji je razvio Sud i kojim se djelotvornost prava Unije jamči čak i
prije nego što nacionalne odluke postanu pravomoćne, što je okvir koji nema ekvivalenta u pogledu EKLJP‑a.
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
6.
CISA je sklopljena radi osiguravanja provedbe Sporazuma između vlada država Ekonomske unije Beneluksa, Savezne Republike Njemačke i Francuske Republike o postupnom ukidanju kontrola na zajedničkim granicama, potpisanoga u Schengenu 14. lipnja 1985. (
4
)
7.
Člankom 50. stavkom 1. CISA‑e, koji se nalazi u njezinoj glavi III. poglavlju 2., naslovljenom „Uzajamna pravna pomoć u kaznenim stvarima”, predviđa se:
„U skladu s Konvencijom i Ugovorom iz članka 48., ugovorne stranke se obvezuju jedna drugoj pružiti uzajamnu pravnu pomoć u vezi kršenja njihovih zakona i propisa o trošarinama, porezima na dodanu vrijednost [PDV] i carinama […]”.
8.
Člankom 54. CISA‑e, koji se nalazi u njezinoj glavi III. poglavlju 3., naslovljenom „Primjena načela ne bis in idem”, određuje se:
„Protiv osobe protiv koje je sudski postupak pravomoćno okončan u jednoj ugovornoj stranci ne može se voditi postupak u drugoj ugovornoj stranci za ista djela pod uvjetom da je, ako je izrečena kazna i izvršena, trenutačno u postupku izvršenja ili se više, prema zakonima ugovorne stranke koja ju je izrekla, ne može izvršiti.”
B.
Austrijsko pravo
9.
Članak 363.a uveden je 1. ožujka 1997. u Strafprozessordnung (austrijski Zakonik o kaznenom postupku, u daljnjem tekstu: Zakonik o kaznenom postupku). Tom se odredbom predviđa:
„1.
Ako je u presudi [ESLJP‑a] utvrđeno da se presudom ili odlukom kaznenog suda povređuje [EKLJP], postupak se ponavlja na zahtjev ako se ne može isključiti da bi povreda mogla nepovoljno utjecati na sadržaj odluke kaznenog suda u pogledu osobe na koju se odnosi.
2.
Oberster Gerichtshof [Vrhovni sud] nadležan je za odlučivanje o svakom zahtjevu za ponavljanje postupka. Zahtjev mogu podnijeti dotična osoba i državni odvjetnik (Generalprokurator) […]. Zahtjev se upućuje Oberster Gerichtshofu. Ako zahtjev podnese dotična osoba, valja saslušati Generalprokuratora, a ako zahtjev podnese Generalprokurator, valja saslušati dotičnu osobu […]”.
III. Glavni postupak
10.
Državno odvjetništvo kantona Saint‑Gall (Švicarska) vodilo je kaznenu istragu protiv XC‑a, YB‑a i drugih, koji su osumnjičeni za utaju poreza u smislu članka 96. stavka 1. točke (b) švicarskog Zakona o PDV‑u (Mehrwertsteuergesetz) i druga kaznena djela. Te su osobe, na temelju netočnih prijava švicarskoj poreznoj upravi, dobile neopravdani povrat PDV‑a u ukupnom iznosu od 835374,17 švicarskih franaka (CHF) (otprilike 698327,41 eura).
11.
U okviru te istrage državno odvjetništvo kantona Saint‑Gall uputilo je državnom odvjetništvu u Feldkirchu (Austrija) zahtjev za uzajamnu pravnu pomoć.
12.
Rješenjem od 15. ožujka 2013., donesenim nakon prigovorâ i žalbe, Oberlandesgericht Innsbruck (Visoki zemaljski sud u Innsbrucku, Austrija), koji odlučuje o sporu u drugom stupnju, proglasio je dopuštenim zahtjev za uzajamnu pravnu pomoć u korist istražnog tijela kantona (Kantonales Untersuchungsamt, Švicarska) koji se odnosi na saslušanje YB‑a kao okrivljenika. Time je odbio prigovore koji su se temeljili na članku 54. CISA‑e i činjenici da su državno odvjetništvo u Heilbronnu (Njemačka) i Fürstliches Landgericht du Liechtenstein (Kneževski prvostupanjski sud, Lihtenštajn) okončali postupke 2011. i 2012. U tom je okviru izričit naglasak stavljen na optužbu koja se odnosi na izvoz robe i povrat PDV‑a u ukupnom iznosu od 835374,17 švicarskih franaka (otprilike 698327,41 eura).
13.
XC i YB podnijeli su protiv te odluke zahtjev za ponavljanje postupka sudu koji je uputio zahtjev. Taj je sud rješenjem od 17. rujna 2013. poništio rješenje Landesgericht Feldkirch (Zemaljski sud u Feldkirchu, Austrija) od 31. prosinca 2012. i rješenje Oberlandesgericht Innsbruck (Visoki zemaljski sud u Innsbrucku) od 15. ožujka 2013. u dijelu u kojem se rješenja nisu odnosila na zahtjev za uzajamnu pravnu pomoć u pogledu sumnji za kaznena djela počinjena na štetu švicarske porezne uprave. Što se tiče poništenog dijela, zahtjev za uzajamnu pravnu pomoć je odbijen. Što se tiče dijela koji nije bio poništen, navedeni sud pojasnio je u svojem obrazloženju da će „državno odvjetništvo morati izvršiti molbu za pravnu pomoć radi saslušanja koje nije osporavano u zahtjevu za ponavljanje postupka i koje se odnosi na sumnju u kaznena djela počinjena na štetu švicarske porezne uprave”.
14.
Državno odvjetništvo u Feldkirchu nastavilo je postupak u dijelu koji se odnosi na sumnju u kaznena djela počinjena na štetu švicarske porezne uprave. U tom je okviru državno odvjetništvo kantona Saint‑Gall od njega zatražilo da provede dodatna saslušanja, pri čemu se zadnji od tih zahtjeva odnosio na ZA‑a kao okrivljenika. XC i YB potom su istaknuli prigovore koje je Landesgericht Feldkirch (Zemaljski sud u Feldkirchu) odbio na temelju pravomoćnosti. Pravna sredstva podnesena protiv drugih odluka suda također su odbijena.
15.
Rješenjem od 9. listopada 2015. Oberlandesgericht Innsbruck (Visoki zemaljski sud u Innsbrucku) odbio je žalbe koje su zainteresirane osobe podnijele protiv rješenja Landesgericht Feldkirch (Zemaljski sud u Feldkirchu) od 13. kolovoza 2015. Taj je sud u svojem obrazloženju naveo da se i zahtjev za uzajamnu pravnu pomoć od 23. travnja 2015. odnosi samo na sumnje u pogledu kaznenih djela počinjenih na štetu švicarske porezne uprave. Navedeni sud nije pronašao nijedan element koji upućuje na to da bi se saslušanjem ZA‑a mogao povrijediti članak 54. CISA‑e.
16.
Na temelju Zakonika o kaznenom postupku Oberlandesgericht Innsbruck (Visoki zemaljski sud u Innsbrucku) odlučio je u drugom i zadnjem stupnju svojim rješenjem od 9. listopada 2015. Ta je odluka stoga postala pravomoćna.
17.
Upravo su protiv tog rješenja zainteresirane osobe 18. travnja 2016. podnijele zahtjev za ponavljanje postupka pred sudom koji je uputio zahtjev. Zainteresirane osobe tvrde da je odobravanje uzajamne pravne pomoći državom odvjetništvu kantona Saint‑Gall dovela do povrede članka 6. EKLJP‑a, članka 4. Protokola br. 7 uz EKLJP, članka 50. Povelje i članka 54. CISA‑e. Najprije traže od suda koji je uputio zahtjev da naloži ponavljanje kaznenog postupka i uzajamnu pravnu pomoć proglasi nedopuštenom.
IV. Prethodno pitanje
18.
Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da EKLJP u Austriji ima ustavni rang. Taj sud podsjeća da se pred ESLJP‑om postupak zbog navodne povrede EKLJP‑a može pokrenuti samo nakon iscrpljivanja nacionalnih pravnih sredstava. Slijedom toga, kako bi se provele presude ESLJP‑a kojima se utvrđuje da se pravomoćnom kaznenom odlukom povređuje ESLJP, člankom 363.a Zakonika o kaznenom postupku omogućuje se podnošenje zahtjeva za „ponavljanje” kaznenog postupka.
19.
K tomu, sud koji je uputio zahtjev presudio je u ključnoj presudi od 1. kolovoza 2007. da ponavljanje kaznenog postupka na temelju te odredbe ne podliježe tome da ESLJP prethodno utvrdi povredu EKLJP‑a. Stoga taj sud može prihvatiti zahtjev za ponavljanje nakon što sam utvrdi da se određenom presudom ili odlukom nižeg kaznenog suda povređuje ESLJP.
20.
Slijedom toga, tijekom kaznenog postupka i na temelju austrijskih zakonskih odredbi kojima se kodificiraju temeljna prava može se pozvati na povredu EKLJP‑a izravno pred sudom koji je uputio zahtjev podnošenjem zahtjeva na temelju članka 363.a Zakonika o kaznenom postupku, čak i ako ne postoji presuda ESLJP‑a. Od objave prethodno navedene presude sve se češće upotrebljava to pravno sredstvo.
21.
Upravo u tom kontekstu sud koji je uputio zahtjev pita o eventualnom postojanju obveze koja proizlazi iz načela ekvivalentnosti i djelotvornosti, kako je tumači Sud, i na temelju koje je obvezan proširiti postupak ponavljanja kaznenog postupka na navodne povrede Povelje ili drugih odredbi prava Unije.
22.
U tim je okolnostima Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li pravo Unije, osobito članak 4. stavak 3. UEU‑a u vezi načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti koja iz njega proizlaze, tumačiti na način da obvezuje [nacionalni sud] da na zahtjev zainteresirane osobe preispita pravomoćnu odluku kaznenog suda o navodnoj povredi prava Unije (u predmetnom slučaju članka 50. [Povelje] i članka 54. [CISA‑e]), iako se nacionalnim pravom […] predviđa takvo preispitivanje samo u slučaju navodne povrede [EKLJP‑a]?”
V. Postupak pred Sudom
23.
Tajništvo Suda zaprimilo je zahtjev za prethodnu odluku 4. svibnja 2017.
24.
Pisana očitovanja podnijele su austrijska i mađarska vlada te Europska komisija.
25.
Austrijska i mađarska vlada te Komisija sudjelovale su na raspravi održanoj 20. ožujka 2018. tijekom koje su saslušana njihova očitovanja.
VI. Analiza
26.
Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem pita treba li pravo Unije, a osobito načela ekvivalentnosti i djelotvornosti, tumačiti na način da obvezuje nacionalni sud da na povrede prava Unije, osobito na povrede temeljnog prava zajamčenog člankom 50. Povelje i člankom 54. CISA‑e, proširi pravno sredstvo nacionalnog prava koje u slučaju povrede EKLJP‑a omogućuje ponavljanje kaznenog postupka koji je završio pravomoćnom nacionalnom odlukom.
27.
Najprije podsjećam da se članak 50. Povelje i članak 54. CISA‑e odnose na temeljno pravo da se ne bude dva puta suđen ili kažnjen za isto kazneno djelo, odnosno na načelo ne bis in idem.
28.
Sve stranke koje su Sudu podnijele očitovanja smatraju da na to pitanje valja odgovoriti niječno. To je također moje mišljenje, iz razloga navedenih u nastavku.
29.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, u nedostatku propisa Unije u tom području, postupovna pravila za pravna sredstva namijenjena zaštiti prava koja porezni obveznici izvode iz prava Unije, uključujući ona za primjenu načela pravomoćnosti, obuhvaćena su unutarnjim pravnim poretkom država članica, na temelju načela njihove postupovne autonomije. Međutim, ona ne smiju biti nepovoljnija od onih koja se odnose na slične situacije u nacionalnom pravu (načelo ekvivalentnosti) niti uređena na način da učine praktično nemogućim ili pretjerano otežanim izvršavanje prava dodijeljenih pravnim poretkom Unije (načelo djelotvornosti) (
5
).
30.
U ovom slučaju nije sporno da ne postoji propis Unije kojim se uređuje pravno sredstvo kao što je ono koje je dovelo do glavnog postupka, odnosno pravno sredstvo koje zainteresiranim osobama omogućuje da tvrde da se pravomoćnom kaznenom odlukom povređuje temeljno pravo, u ovom slučaju temeljno pravo zajamčeno EKLJP‑om, i da im se, po potrebi, odobri ponavljanje spornog kaznenog postupka.
31.
Stoga na temelju prethodno navedene sudske prakse valja ispitati povređuju li se činjenicom da je takvo pravno sredstvo predviđeno za povrede EKLJP‑a, a da pritom nije prošireno na povrede prava Unije, načela ekvivalentnosti i djelotvornosti kako ih tumači Sud. Ta ću dva aspekta ispitati zasebno u dijelu B i dijelu C u nastavku.
32.
Najprije ću navesti razloge zbog kojih smatram da treba odbiti prigovor nedopuštenosti koji je istaknula austrijska vlada (dio A).
A.
Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku
33.
Austrijska vlada istaknula je prigovor nedopuštenosti u pogledu zahtjeva za prethodnu odluku. Prema mišljenju te vlade, dvojbeno je jesu li pravne situacije iz kojih proizlazi glavni spor obuhvaćene područjem primjene prava Unije s obzirom na to da se člankom 363.a Zakonika o kaznenom postupku ne predviđa pravno sredstvo u slučaju povrede prava Unije, nego u slučaju povrede EKLJP‑a.
34.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, pitanja o tumačenju prava Unije koja uputi nacionalni sud unutar pravnog i činjeničnog okvira koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučiti o pitanju koje je uputio nacionalni sud samo kada na očit način proizlazi da traženo tumačenje prava Unije nema nikakav odnos sa stvarnošću ili s predmetom glavnog postupka, kada je problem hipotetske naravi ili kada Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima koji su potrebni kako bi se na koristan način odgovorilo na pitanja koja su mu postavljena (
6
).
35.
Što se tiče prvog argumenta na koji se poziva austrijska vlada, podsjećam da je CISA izvorno bila međudržavni sporazum sklopljen izvan okvira Europske unije. Međutim, Ugovorom iz Amsterdama schengenska pravna stečevina uključena je u taj okvir (
7
). Stoga, kao što je pravilno istaknula nezavisna odvjetnica J. Kokott u predmetu E (
8
), CISA je postala sastavni dio prava Unije koji države članice koje sudjeluju u schengenskom području moraju primjenjivati.
36.
Stoga, kada tijela države članice prihvate zahtjev za uzajamnu pravnu pomoć na temelju CISA‑e, kao u okolnostima glavnog postupka, valja smatrati da ta tijela provode pravo Unije u smislu članka 51. stavka 1. Povelje. To je tumačenje potkrijepljeno presudom M u kojoj je Sud pojasnio da članak 54. CISA‑e treba tumačiti s obzirom na članak 50. Povelje (
9
) i presudom Spasic u kojoj je Sud ispitao valjanost članka 54. CISA‑e s obzirom na članak 50. Povelje (
10
).
37.
Osim toga, austrijska je vlada tvrdila da sud koji je uputio zahtjev nije naveo točne razloge zbog kojih je postavio pitanje o tumačenju prava Unije i ocijenio nužnim uputiti prethodno pitanje Sudu. Što se tiče drugog argumenta, smatram da je sud koji je uputio zahtjev jasno iznio dvojbe koje ima u pogledu postojanja eventualne obveze da se pravno sredstvo iz članka 363.a Zakonika o kaznenom postupku proširi na povrede prava Unije i osobito na povrede temeljnih prava zajamčenih Poveljom i CISA‑om.
38.
Dodajem da to pitanje može biti važno za rješavanje glavnog postupka jer se Poveljom može, na temelju njezina članka 53., dodijeliti šira zaštita od one predviđene EKLJP‑om. Međutim, to je upravo slučaj što se tiče načela ne bis in idem na koje se poziva u glavnom postupku. Naime, kao što je istaknuto u Objašnjenjima koja se odnose na Povelju (
11
), iako je doseg načela ne bis in idem utvrđenog u članku 4. stavku 1. Protokola br. 7 uz EKLJP ograničen na državno područje svake države zasebno (
12
), člankom 50. Povelje taj je doseg proširen na područje Unije kao cjeline (
13
). Poput članka 50. Povelje, teritorijalni doseg članka 54. CISA‑e obuhvaća područje svih država koje su dio schengenskog prostora, koji se smatra cjelinom.
39.
S obzirom na prethodno navedeno, uopće mi se ne čini spornim da je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.
B.
Nepostojanje povrede načela djelotvornosti prava Unije
40.
Kako bi se ocijenilo postojanje povrede načela djelotvornosti prava Unije, valja utvrditi je li zbog nemogućnosti dovođenja u pitanje pravomoćne kaznene odluke pozivanjem na povredu prava Unije, osobito na povredu temeljnog prava zajamčenog člankom 50. Povelje i člankom 54. CISA‑e, u praksi nemoguće ili pretjerano teško ostvariti prava dodijeljena pravnim poretkom Unije u smislu sudske prakse navedene u točki 29. ovog mišljenja.
41.
Prema mojem mišljenju, iz sudske prakse Suda proizlazi da se načelom djelotvornosti prava Unije ne zahtijeva, osim iznimno, dovođenje u pitanje pravomoćnosti nacionalnih odluka protivnih pravu Unije, osobito podnošenjem posebnog pravnog sredstva. Ta je sudska praksa objašnjena postojanjem ustavnog okvira koji je razvio Sud i kojim se djelotvornost prava Unije jamči čak i
prije nego što nacionalne odluke postanu pravomoćne (dio 1.).
42.
Točno je da je Sud utvrdio ograničenje načela poštovanja pravomoćnosti nacionalnih odluka u slučaju u kojem se pojedinac nije mogao pozvati na prava koja su mu dodijeljena pravom Unije. Međutim, to ograničenje nije relevantno u okolnostima glavnog postupka (dio 2.).
1. Načelo: poštovanje pravomoćnosti nacionalnih odluka
43.
Što se tiče načela djelotvornosti, Sud je već presudio da se svaki slučaj u kojem se postavlja pitanje čini li neka nacionalna postupovna odredba nemogućom ili pretjerano teškom primjenu prava Unije mora analizirati uzimajući u obzir mjesto te odredbe u cjelokupnom postupku, njegovo odvijanje i posebnosti pred različitim nacionalnim tijelima. U tom pogledu valja, ovisno o slučaju, uzeti u obzir načela na kojima se temelji nacionalni pravosudni sustav, kao što su zaštita prava obrane, načelo pravne sigurnosti i nesmetano odvijanje postupka (
14
).
44.
Međutim, Sud je također u više navrata istaknuo važnost koju, kako pravni poredak Unije tako i nacionalni pravni poreci, pridaju načelu pravomoćnosti. Naime, kako bi se osigurala stabilnost prava i pravnih odnosa kao i dobro sudovanje, važno je da sudske odluke koje su postale pravomoćne, nakon što su iscrpljena sva pravna sredstva ili nakon isteka rokova predviđenih za njihovo podnošenje više ne mogu biti dovedene u pitanje (
15
).
45.
Međutim, ne može se poreći da postoji određena napetost između tih dvaju načela. Naime, nemogućnost dovođenja u pitanje pravomoćne nacionalne odluke, za koju, osim toga, nije sporno da je protivna pravu Unije, u praksi nužno ima za učinak smanjenje djelotvornosti prava Unije.
46.
Međutim, takav učinak sam po sebi ne podrazumijeva povredu načela djelotvornosti prava Unije kako ga tumači Sud. Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi, pravo Unije ne nalaže nacionalnom sudu da izuzme iz primjene nacionalna postupovna pravila na temelju kojih sudska odluka postaje pravomoćna, čak i ako bi se time ispravila povreda prava Unije (
16
).
47.
Sud je osobito isključio svaku povredu načela djelotvornosti prava Unije u situacijama u kojima načelo pravomoćnosti sprječava nacionalni sud da ispita valjanost arbitražnih odluka s obzirom na članak 101. UFEU‑a (
17
) ili pravila Unije u pogledu nepoštenih odredbi u potrošačkim ugovorima (
18
). Sud je isto tako prihvatio da načelo pravomoćnosti sprječava nacionalni sud da ispita valjanost sudskih odluka s obzirom na pravila Unije o međunarodnoj nadležnosti nacionalnih sudova (
19
), pravila o ugovorima o javnim radovima (
20
) ili pak članak 110. UFEU‑a (
21
).
48.
Stoga, općenito, načelo djelotvornosti prava Unije ne obvezuje države članice da dovedu u pitanje pravomoćnost nacionalnih odluka, osobito uvođenjem posebnog pravnog sredstva kao što je ono predviđeno u članku 363.a Zakonika o kaznenom postupku za povrede EKLJP‑a.
49.
Prema mojem mišljenju, ta je sudska praksa objašnjena postojanjem ustavnog okvira kojim se pravu Unije dodjeljuje velik dio njegove posebnosti (
22
) i kojim se djelotvornost prava Unije jamči čak i
prije nego što nacionalne odluke postanu pravomoćne.
50.
Kao prvo, obvezujuće odredbe prava Unije mogu za pojedince izravno stvarati prava (
23
). To načelo izravnog učinka znači da se pravo Unije ne odnosi samo na odnose među državama, nego se njime pojedincima dodjeljuju prava na koja se oni mogu pozvati pred svakim državnim tijelom i osobito pred svakim nacionalnim sudom.
51.
Što se tiče temeljnog prava o kojem je riječ u glavnom postupku, Sud je nedavno u presudi Garlsson Real Estate i dr. (
24
) istaknuo da načelo ne bis in idem zajamčeno člankom 50. Povelje pojedincima daje pravo koje se izravno primjenjuje.
52.
Kao drugo, načelom nadređenosti prava Unije svakom se nacionalnom sudu nalaže dužnost osigurati puni učinak izravno primjenjivih odredbi tog prava ostavljajući na vlastitu inicijativu neprimijenjenom, ako je to potrebno, svaku suprotnu odredbu nacionalnog prava, čak i ako je ona donesena kasnije, bez potrebe da zatraži ili čeka prethodno stavljanje izvan snage te odredbe kroz zakonodavni ili bilo koji drugi postupak predviđen ustavom (
25
).
53.
Iz kumulativnog učinka izravnog učinka i nadređenosti prava Unije proizlazi da je svaki austrijski sud pred kojim je pokrenut postupak bio dužan ispraviti svaku povredu načela ne bis in idem koje je zajamčeno člankom 50. Povelje i člankom 54. CISA‑e. U tom je pogledu sud koji je uputio zahtjev izričito utvrdio da se Zakonikom o kaznenom postupku zainteresiranim osobama nudi nekoliko pravnih sredstava kako bi se u okviru kaznenog postupka pozvale na prava koja su im dodijeljena pravnim poretkom Unije, uključujući pravo koje proizlazi iz članka 50. Povelje. Osim toga, iz opisa činjenica tog suda proizlazi da su zainteresirane osobe tijekom kaznenog postupka koji se vodio protiv njih stvarno imale priliku podnijeti nekoliko pravnih sredstava, pri čemu su se osobito pozvale na povredu odredbi prava Unije kao što je članak 54. CISA‑e (
26
).
54.
Kao treće, iz članka 267. drugog stavka UFEU‑a, kako ga tumači Sud, proizlazi da nacionalni sudovi imaju najšire diskrecijsko pravo uputiti zahtjev Sudu ako smatraju da su se u predmetu u tijeku pred njima pojavila pitanja koja se odnose na tumačenje odredaba prava Unije ili ocjenu njihove valjanosti, u pogledu kojih moraju odlučiti (
27
). Tako je svakom nacionalnom sudu dopušteno da se prije donošenja odluke o sporu koji je u tijeku pred njim obrati Sudu kako bi dobio obvezujuće tumačenje prava Unije. Na temelju članka 267. trećeg stavka UFEU‑a ta mogućnost postaje čak i obveza, osim u slučaju „acte clair” (
28
), kad je takvo pitanje postavljeno u predmetu koji se vodi pred nacionalnim sudom protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu ne postoji pravno sredstvo (
29
).
55.
Prema mojem mišljenju, tim se ustavnim okvirom u načelu svakoj uobičajeno pažljivoj osobi jamči mogućnost ostvarivanja prava koja su joj dodijeljena pravnim poretkom Unije prije nego što se na nju počne primjenjivati pravomoćna odluka. Stoga se tim okvirom jamči djelotvornost prava Unije, a da pritom nije potrebno predvidjeti pravno sredstvo koje omogućuje dovođenje u pitanje pravomoćnih nacionalnih odluka.
56.
Dodajem da je taj ustavni okvir dopunjen obvezom država članica da predvide pravno sredstvo koje omogućuje utvrđivanje odgovornosti države za povredu prava Unije pravomoćnom nacionalnom odlukom (
30
). Za razliku od prethodno opisanih triju ustavnih načela, do te obveze dolazi nakon što nacionalna odluka postane pravomoćna. Sud je u tom pogledu pojasnio da načelo pravomoćnosti nije protivno priznavanju načela odgovornosti države za odluku suda koji odlučuje u zadnjem stupnju (
31
).
57.
Iz prethodno navedenog proizlazi da u okolnostima glavnog postupka nemogućnost dovođenja u pitanje pravomoćne kaznene odluke pozivanjem na povredu prava Unije, osobito na povredu temeljnog prava zajamčenog člankom 50. Povelje i člankom 54. CISA‑e, ne čini povredu načela djelotvornosti prava Unije.
2. Iznimka: dovođenje u pitanje pravomoćnosti nacionalnih odluka ako se pojedinac nije mogao pozvati na prava dodijeljena pravom Unije
58.
Ipak valja istaknuti da je Sud utvrdio iznimku od poštovanja pravomoćnosti nacionalnih odluka ako bi poštovanje tog načela dovelo do izuzimanja nacionalnog postupka čije određene strukturne značajke čine nemogućim ili pretjerano teškim ostvarivanje prava dodijeljenih pravnim poretkom Unije.
59.
Sud je u tom pogledu osobito presudio da nacionalno pravilo prema kojem je u sporovima o poreznim pitanjima pravomoćnost u određenom predmetu, ako se odnosi na temeljno pitanje zajedničko drugim predmetima, obvezujuća u tom dijelu, nije u skladu s načelom djelotvornosti. Naime, takvo bi pravilo dovelo do toga da tumačenje doneseno u prvoj odluci vrijedi erga omnes, osobito što se tiče postojanja zlouporabe u području PDV‑a, pri čemu ne bi bilo moguće ispraviti pogrešno tumačenje prava Unije (
32
).
60.
Sud je u drugom predmetu pojasnio da se načelu djelotvornosti prava Unije također protivi primjena nacionalnog pravila kojim se nacionalni sud sprječava da uzme u obzir sve posljedice povrede zabrane provedbe državnih potpora predviđene člankom 108. stavkom 3. trećom rečenicom UFEU‑a zbog postojanja pravomoćne nacionalne sudske odluke kojom se, međutim, bez razmatranja pitanja predstavljaju li ti ugovori državnu potporu, utvrđuje da predmetni ugovori u glavnom postupku ostaju na snazi. U tom bi slučaju posljedica tog pravila bila onemogućavanje svakog nadzora poštovanja prethodno navedene zabrane (
33
).
61.
Ipak pojašnjavam da običan nedostatak dužne pažnje u ostvarivanju prava dodijeljenih pravom Unije nije dovoljan za dovođenje u pitanje pravomoćnosti nacionalnih odluka (
34
). Drugim riječima, dovođenje u pitanje tog načela radi očuvanja djelotvornosti prava Unije odnosi se samo na postupke čije određene strukturne značajke čine nemogućim ili pretjerano teškim ostvarivanje prava dodijeljenih pravnim poretkom Unije.
62.
U ovom slučaju na temelju nijednog elementa spisa podnesenog Sudu nije moguće pretpostaviti da bi to bio slučaj u glavnom postupku (
35
).
63.
S obzirom na prethodno navedeno, smatram da načelo djelotvornosti prava Unije treba tumačiti na način da ne obvezuje nacionalni sud da na povrede prava Unije, osobito na povrede temeljnog prava zajamčenog člankom 50. Povelje i člankom 54. CISA‑e, proširi pravno sredstvo nacionalnog prava koje u slučaju povrede EKLJP‑a omogućuje ponavljanje kaznenog postupka koji je završio pravomoćnom nacionalnom odlukom s obzirom na to da se pojedinac tijekom tog postupka mogao pozvati na prava koja su mu dodijeljena pravom Unije.
C.
Nepostojanje povrede načela ekvivalentnosti
64.
Kako bi se odgovorilo na pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev, još valja utvrditi povređuje li se načelo ekvivalentnosti činjenicom da podnošenjem pravnog sredstva koje u slučaju povrede EKLJP‑a omogućuje ponavljanje kaznenog postupka koji je završio pravomoćnom odlukom, bez proširivanja tog pravnog sredstva na povrede prava Unije, osobito na povrede temeljnog prava zajamčenog člankom 50. Povelje i člankom 54. CISA‑e.
65.
Na temelju sudske prakse navedene u točki 29. ovog mišljenja, načelom ekvivalentnosti zahtijeva se da postupovna pravila za pravna sredstva namijenjena zaštiti prava koja porezni obveznici izvode iz prava Unije ne budu nepovoljnija od onih koja se odnose na slična pravna sredstva u nacionalnom pravu.
66.
Zbog sljedećih razloga smatram da načelo ekvivalentnosti ne obvezuje države članice da na pravo Unije prošire pravno sredstvo kao što je ono iz glavnog postupka.
67.
Kao prvo, pravno sredstvo koje se temelji na EKLJP‑u nije „slično pravno sredstvo u nacionalnom pravu” u smislu prethodno navedene sudske prakse s obzirom na to da se ne odnosi na povredu pravnih pravila nacionalnog prava. Neovisno o statusu koji je nacionalnim pravnim poretkom dodijeljen EKLJP‑u u hijerarhiji pravnih pravila (
36
), izraz „nacionalno pravo” odnosi se, prema mojem mišljenju, samo na pravna pravila koja institucije dotične države članice mogu izmijeniti ili ukinuti. Drugim riječima, izraz „nacionalno pravo” odnosi se isključivo na pravna pravila proizašla iz nacionalnog pravnog poretka dotične države članice. Očito je da EKLJP, poput bilo kojeg instrumenta međunarodnog prava, ne sadržava takva pravna pravila.
68.
To je tumačenje u skladu s ciljem koji se nastoji postići načelom ekvivalentnosti, odnosno s ciljem sprječavanja postupovnog protekcionizma u nekoj državi članici u okviru kojeg se nacionalnim pravnim pravilima daje povlašten status u odnosu na status dodijeljen pravu Unije. Sud je u presudi Târşia u tom pogledu pojasnio da načelo ekvivalentnosti podrazumijeva jednako postupanje sa zahtjevima temeljenima na povredi nacionalnog prava i onim sličnima, temeljenima na povredi prava Unije (
37
).
69.
Međutim, dodjeljivanje povlaštenog statusa EKLJP‑u, odnosno skupu međunarodnih pravnih pravila, ne može biti diskriminatorno postupanje u smislu te sudske prakse. Drugim riječima, status dodijeljen EKLJP‑u nije relevantan kriterij usporedbe za potrebe primjene načela ekvivalentnosti. Uzimanje u obzir tog statusa dovelo bi do preobrazbe načela ekvivalentnosti u odredbu „najpovoljnijeg pravnog pravila”, na temelju koje bi se najpovoljnije postupovno postupanje koje predviđa država članica, u korist pravnih pravila nacionalnog prava ili pravnih pravila međunarodnog prava, automatski trebalo proširiti na pravo Unije.
70.
Kao drugo, čak i pod pretpostavkom da pravno sredstvo koje se temelji na EKLJP‑u treba izjednačiti s pravnim sredstvom nacionalnog prava, također bi trebalo smatrati da načelo ekvivalentnosti nije povrijeđeno u okolnostima glavnog postupka jer pravno sredstvo koje se temelji na EKLJP‑u nije „slično” pravnom sredstvu koje se temelji na pravu Unije.
71.
Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi, načelom ekvivalentnosti nalaže se obveza jednakog postupanja prema pravnim sredstvima temeljenima na povredi prava Unije i „sličnim” pravnim sredstvima u nacionalnom pravu (
38
). Stoga se to načelo ne može tumačiti na način da obvezuje državu članicu da svoje najpovoljnije unutarnje uređenje proširi na sve tužbe podnesene u određenom području prava (
39
) ili pak na sve tužbe koje se temelje na povredi prava Unije (
40
).
72.
Prema toj sudskoj praksi, sličnost predmetnih pravnih sredstava valja provjeriti iz perspektive njihova predmeta, uzroka i bitnih elemenata, uzimajući u obzir, po potrebi, sličnost predmetnih pravila iz perspektive njihova mjesta u cjelokupnom postupku, tijeka navedenog postupka i posebnosti tih pravila (
41
).
73.
Međutim, pravna sredstva koja se temelje na EKLJP‑u i na pravu Unije ne mogu se smatrati sličnima, osobito iz perspektive mjesta koje ta pravna pravila zauzimaju u postupku pred nacionalnim sudom u smislu prethodno navedene ustaljene sudske prakse.
74.
Kao što sam prethodno istaknuo, pravo Unije obilježeno je postojanjem ustavnog okvira koji države članice obvezuje da jamče djelotvornosti prava Unije prije nego što nacionalne odluke postanu pravomoćne (
42
).
75.
Suprotno tomu, dopuštenost pravnog sredstva pred ESLJP‑om podliježe iscrpljivanju nacionalnih pravnih sredstava u skladu s člankom 35. stavkom 1. EKLJP‑a. Taj zahtjev nužno podrazumijeva da do presude ESLJP‑a kojom se utvrđuje povreda EKLJP‑a može doći tek nakon odluke koju donese nacionalni sud koji odlučuje u zadnjem stupnju, koja je u teoriji pravomoćna. Kao što je istaknuo sud koji je uputio zahtjev, pravno sredstvo predviđeno člankom 363.a Zakonika o kaznenom postupku uvedeno je upravo kako bi se omogućilo to izvršenje.
76.
Prema mojem mišljenju, ta objektivna razlika između prava Unije i EKLJP‑a podrazumijeva da se pravna sredstva nacionalnog prava koja se temelje na ta dva niza pravnih pravila i odnose na valjanost pravomoćnih nacionalnih odluka, ne mogu smatrati sličnima.
77.
Naime, djelotvornost presuda ESLJP‑a kojima se utvrđuje povreda EKLJP‑a u teoriji ovisi o djelovanju dotične države članice nakon iscrpljivanja nacionalnih pravnih sredstava, osobito uvođenjem pravnog sredstva koje omogućuje nadzor pravomoćnih odluka kao što je ono predviđeno člankom 363.a Zakonika o kaznenom postupku.
78.
Suprotno tomu, djelotvornost prava Unije, a osobito presuda Suda, ne zahtijeva uvođenje takvog pravnog sredstva jer se ustavnim okvirom, koji čine izravan učinak, nadređenost i zahtjev za prethodnu odluku, njegova djelotvornost jamči prije nego što nacionalne odluke postanu pravomoćne.
79.
U tom pogledu, kao što je Sud istaknuo u mišljenju 2/13, zaglavni kamen pravosudnog sustava Unije uspostavljen je postupkom povodom zahtjeva za prethodnu odluku, koji uspostavljanjem dijaloga između sudova, točnije između Suda i sudova država članica, ima za cilj osigurati jedinstveno tumačenje prava Unije, omogućujući tako osiguranje njegove usklađenosti, njegova punog učinka i njegove autonomije kao i u konačnici posebne naravi prava uspostavljenog Ugovorima (
43
).
80.
Ističem da se stupanjem na snagu Protokola br. 16 uz EKLJP (u daljnjem tekstu: Protokol br. 16) 1. kolovoza 2018., nakon što ga je Francuska Republika ratificirala 12. travnja 2018. (
44
), ne može osporiti to utvrđenje nepostojanja sličnosti. Naime, s jedne strane, Republika Austrija nije država potpisnica tog protokola (
45
).
81.
S druge strane, u svakom slučaju smatram da, čak i što se tiče država potpisnica, Protokol br. 16 ne može povećati djelotvornost EKLJP‑a prije nego što nacionalne odluke postanu pravomoćne na razinu usporedivu s razinom prava Unije.
82.
Točno je da se Protokolom br. 16 predviđa mogućnost upućivanja ESLJP‑u zahtjeva za savjetodavno mišljenje o načelnim pitanjima koja se odnose na tumačenje ili primjenu prava i sloboda utvrđenih EKLJP‑om ili njegovim protokolima. Međutim, postoje tri bitne razlike između tog mehanizma i mehanizma utvrđenog u članku 267. UFEU‑a. Kao prvo, ta se mogućnost predviđa samo za „najviše sudove” visokih ugovornih strana na temelju članka 1. tog protokola. Kao drugo, ESLJP će pregledati te zahtjeve na temelju članka 2. navedenog protokola. Kao treće, u članku 5. Protokola br. 16 pojašnjava se da savjetodavna mišljenja donesena u tom kontekstu nisu obvezujuća.
83.
S obzirom na prethodno navedeno, smatram da se pravna sredstva nacionalnog prava koja se temelje na pravu Unije i EKLJP‑u i odnose na valjanost pravomoćnih nacionalnih odluka ne mogu smatrati sličnima. Stoga se obveza proširivanja na pravo Unije pravnog sredstva kojim se predviđa nadzor pravomoćnih odluka s obzirom na ESLJP, kao što je ono utvrđeno člankom 363.a Zakonika o kaznenom postupku, ne može temeljiti na načelu ekvivalentnosti.
84.
To nepostojanje sličnosti ne dovodi u pitanje okolnost da sam sud koji je uputio zahtjev može utvrditi povredu EKLJP‑a u okviru pravnog sredstva na temelju članka 363.a Zakonika o kaznenom postupku, a da pritom ne čeka presudu ESLJP‑a (
46
). Točno je da ta mogućnost povećava razinu djelotvornosti EKLJP‑a time što pojedincu omogućuje ponavljanje kaznenog postupka koji je završio pravomoćnom odlukom bez pokretanja postupka pred ESLJP‑om. Ipak ostaje činjenica da djelotvornost EKLJP‑a i presuda ESLJP‑a nije zajamčena prije nego što nacionalne odluke postanu pravomoćne, za razliku od djelotvornosti prava Unije i osobito presuda Suda.
85.
Ipak, nepostojanje obveze proširivanja takvog pravnog sredstva na povrede prava Unije prema mojem mišljenju ne podrazumijeva zabranu takvog proširivanja. Naime, svakoj je državi članici dopušteno da u izvršavanju svoje postupovne autonomije (
47
) predvidi pravno sredstvo koje omogućuje dovođenje u pitanje pravomoćnih nacionalnih odluka zbog povrede prava Unije.
86.
Stoga je u okolnostima glavnog postupka sudu koji je uputio zahtjev dopušteno primijeniti pravo Unije u okviru pravnog sredstva utvrđenog u članku 363.a Zakonika o kaznenom postupku. U tom pogledu iz pisanih i usmenih očitovanja austrijske vlade proizlazi da je sud koji je uputio zahtjev u presudi donesenoj u okviru tog postupka utvrdio povredu članka 54. CISA‑e.
87.
Ipak pojašnjavam da ostvarivanje te mogućnosti ne dovodi do obveze daljnje primjene prava Unije u okviru tog pravnog sredstva, barem ne s obzirom na pravo Unije i osobito načelo ekvivalentnosti. Naime, ta okolnost ne može izmijeniti prethodno navedeno obrazloženje prema kojem se pravna sredstva koja se temelje na pravu Unije i EKLJP‑u ne mogu smatrati sličnima.
88.
S obzirom na prethodno navedeno, smatram da načelo ekvivalentnosti treba tumačiti na način da ne obvezuje nacionalni sud da na povrede prava Unije, osobito na povrede temeljnog prava zajamčenog člankom 50. Povelje i člankom 54. CISA‑e, proširi pravno sredstvo nacionalnog prava koje u slučaju povrede EKLJP‑a omogućuje ponavljanje kaznenog postupka koji je završio pravomoćnom nacionalnom odlukom.
VII. Zaključak
89.
S obzirom na prethodno navedeno, predlažem Sudu da na prethodno pitanje koje je uputio Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud, Austrija) odgovori kako slijedi:
Pravo Unije, a osobito načela ekvivalentnosti i djelotvornosti, treba tumačiti na način da ne obvezuje nacionalni sud da na povrede prava Unije, osobito na povrede temeljnog prava zajamčenog člankom 50. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i člankom 54. Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma od 14. lipnja 1985. između vlada država Gospodarske unije Beneluksa, Savezne Republike Njemačke i Francuske Republike o postupnom ukidanju kontrola na zajedničkim granicama, koja je potpisana u Schengenu (Luksemburg) 19. lipnja 1990. i stupila na snagu 26. ožujka 1995., proširi pravno sredstvo nacionalnog prava koje u slučaju povrede Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda ili jednog od njezinih dodatnih protokola omogućuje ponavljanje kaznenog postupka koji je završio pravomoćnom nacionalnom odlukom, ako se je pojedinac tijekom tog postupka mogao pozvati na prava koja su mu dodijeljena pravom Unije.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	SL 2000., L 239, str. 19. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 9., str. 12.)
(
3
)	Taj je izraz Sud upotrijebio u mišljenju 2/13 (Pristupanje Unije EKLJP‑u) od 18. prosinca 2014. (EU:C:2014:2454, t. 158. i 177.).
(
4
)	SL 2000., L 239, str. 13. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 9., str. 6.)
(
5
)	Vidjeti osobito presude od 16. ožujka 2006., Kapferer (C‑234/04, EU:C:2006:178, t. 21. i 22.); od 26. listopada 2006., Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, t. 24.); od 3. rujna 2009., Fallimento Olimpiclub (C‑2/08, EU:C:2009:506, t. 24.); od 6. listopada 2015., Târşia (C‑69/14, EU:C:2015:662, t. 27.), kao i od 18. veljače 2016., Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2016:98, t. 40.).
(
6
)	Vidjeti osobito presude od 7. prosinca 2017., López Pastuzano (C‑636/16, EU:C:2017:949, t. 19.), kao i od 23. siječnja 2018., F. Hoffmann‑La Roche i dr. (C‑179/16, EU:C:2018:25, t. 45.).
(
7
)	Vidjeti Protokol (br. 19) o schengenskoj pravnoj stečevini uključenoj u okvir Europske unije, priložen UEU‑u i UFEU‑u.
(
8
)	Mišljenje nezavisne odvjetnice J. Kokott u predmetu E (C‑240/17, EU:C:2017:963, t. 82.)
(
9
)	Presuda od 5. lipnja 2014. (C‑398/12, EU:C:2014:1057, t. 35.). Vidjeti također presudu od 29. lipnja 2016., Kossowski (C‑486/14, EU:C:2016:483, t. 31.).
(
10
)	Presuda od 27. svibnja 2014. (C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, t. 51. do 74.)
(
11
)	SL 2007., C 303, str. 17. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 120.)
(
12
)	„Nikome se ne može ponovno suditi niti ga se može kazniti u kaznenom postupku iste države za kazneno djelo za koje je već pravomoćno oslobođen ili osuđen u skladu sa zakonom i kaznenim postupkom te države.” Vidjeti najnoviju presudu ESLJP‑a, 20. veljače 2018., Krombach protiv Francuske, (CE:ECHR:2018:0220DEC006752114, t. 34. do 41.).
(
13
)
(
14
)	Vidjeti osobito presude od 3. rujna 2009., Fallimento Olimpiclub (C‑2/08, EU:C:2009:506, t. 27.); od 6. listopada 2009., Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, t. 39.); od 14. lipnja 2012., Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, t. 49.); od 6. listopada 2015., Târşia (C‑69/14, EU:C:2015:662, t. 36.); od 11. studenoga 2015., Klausner Holz Niedersachsen (C‑505/14, EU:C:2015:742, t. 41.), kao i od 18. veljače 2016., Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2016:98, t. 43.).
(
15
)	Vidjeti osobito presude od 30. rujna 2003., Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513, t. 38.); od 16. ožujka 2006., Kapferer (C‑234/04, EU:C:2006:178, t. 20.); od 3. rujna 2009., Fallimento Olimpiclub (C‑2/08, EU:C:2009:506, t. 22.); od 6. listopada 2009., Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, t. 35. i 36.); od 10. srpnja 2014., Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067, t. 58.); od 6. listopada 2015., Târşia (C‑69/14, EU:C:2015:662, t. 28.), kao i od 11. studenoga 2015., Klausner Holz Niedersachsen (C‑505/14, EU:C:2015:742, t. 38.).
(
16
)	Vidjeti osobito presude od 1. lipnja 1999., Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269, t. 47.); od 16. ožujka 2006., Kapferer (C‑234/04, EU:C:2006:178, t. 21.); od 3. rujna 2009., Fallimento Olimpiclub (C‑2/08, EU:C:2009:506, t. 23.); od 6. listopada 2009., Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, t. 37.); od 10. srpnja 2014., Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067, t. 59.); od 6. listopada 2015., Târşia (C‑69/14, EU:C:2015:662, t. 29.), kao i od 11. studenoga 2015., Klausner Holz Niedersachsen (C‑505/14, EU:C:2015:742, t. 39.).
(
17
)	Presuda od 1. lipnja 1999., Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269, t. 43. do 48.)
(
18
)	Presuda od 6. listopada 2009., Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, t. 39. do 48.)
(
19
)	Presuda od 16. ožujka 2006., Kapferer (C‑234/04, EU:C:2006:178, t. 19. do 24.)
(
20
)	Presuda od 10. srpnja 2014., Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067, t. 58. do 61.)
(
21
)	Presuda od 6. listopada 2015., Târşia (C‑69/14, EU:C:2015:662, t. 36. do 41.)
(
22
)	Vidjeti osobito mišljenje 2/13 (Pristupanje Unije EKLJP‑u) od 18. prosinca 2014. (EU:C:2014:2454, t. 166.): „[…] kao što je Sud naveo u više navrata, pravo Unije obilježava činjenica da je ono autonoman izvor prava uspostavljen Ugovorima, da je nadređeno u odnosu na pravo država članica […] kao i izravan učinak niza odredaba primjenjivih na njihove državljane i njih same […]”. Vidjeti također presudu od 6. ožujka 2018., Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158, t. 33.).
(
23
)	Uredba, zbog same svoje naravi i funkcije koju zauzima u sustavu izvora prava Unije, pojedincima daje prava koja su nacionalni sudovi dužni štititi (vidjeti osobito presude od 14. prosinca 1971., Politi (43/71, EU:C:1971:122, t. 9.), kao i od 17. rujna 2002., Muñoz i Superior Fruiticola (C‑253/00, EU:C:2002:497, t. 27.)). Budući da za primjenu odredbi primarnog prava kojima se nalažu jasne i bezuvjetne obveze nije potrebna nikakva naknadna intervencija nacionalnih tijela ili tijela Unije, one za pojedince izravno stvaraju prava (vidjeti osobito presude od 5. veljače 1963., van Gend & Loos (26/62, EU:C:1963:1, str. 24. i 25.) kao i od 20. ožujka 2018., Garlsson Real Estate i dr. (C‑537/16, EU:C:2018:193, t. 65.)). U svim slučajevima u kojima se odredbe neke direktive čine, s obzirom na njihov sadržaj, bezuvjetnima i dovoljno preciznima, pojedinci se mogu na njih pozivati pred nacionalnim sudovima protiv države, bilo da je ona propustila pravodobno prenijeti direktivu u nacionalno pravo ili ju je pogrešno prenijela (vidjeti osobito presude od 4. prosinca 1974., van Duyn (41/74, EU:C:1974:133, t. 11. do 15.), kao i od 15. siječnja 2014., Association de médiation sociale (C‑176/12, EU:C:2014:2, t. 31.)).
(
24
)	Presuda od 20. ožujka 2018. (C‑537/16, EU:C:2018:193, t. 64. do 68.)
(
25
)	Vidjeti osobito presude od 15. srpnja 1964., Costa (6/64, EU:C:1964:66, str. 1158 do 1160.); od 9. ožujka 1978., Simmenthal (106/77, EU:C:1978:49, t. 21. i 24.); od 22. listopada 1998., IN. CO. GE.’90 i dr. (C‑10/97 do C‑22/97, EU:C:1998:498, t. 20. i 21.); od 11. rujna 2014., A (C‑112/13, EU:C:2014:2195, t. 36. i 37.), kao i od 6. ožujka 2018., SEGRO i Horváth (C‑52/16 i C‑113/16, EU:C:2018:157, t. 46.).
(
26
)	Vidjeti točke 12. do 16. ovog mišljenja. U tom pogledu ističem da na temelju nijednog drugog elementa nije moguće sumnjati u postojanje povrede temeljnog prava na djelotvornu sudsku zaštitu zajamčenog člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU‑a i člankom 47. Povelje (vidjeti presudu od 27. veljače 2018., Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, t. 34. do 36.)). Osim toga, sud koji je uputio zahtjev nije o tome postavio pitanje Sudu. Radi korisnosti ističem da Sud, osobito u brojnim presudama navedenima u ovom dijelu, nikad nije tumačio doseg tog temeljnog prava na način da podrazumijeva mogućnost dovođenja u pitanje pravomoćnosti nacionalne odluke zbog povrede prava Unije.
(
27
)	Vidjeti osobito presude od 11. rujna 2014., A (C‑112/13, EU:C:2014:2195, t. 35.) i od 5. travnja 2016., PFE (C‑689/13, EU:C:2016:199, t. 31. do 36.).
(
28
)	Vidjeti osobito presude od 6. listopada 1982., Cilfit i dr. (283/81, EU:C:1982:335, t. 16. do 21.) i od 28. srpnja 2016., Association France Nature Environnement (C‑379/15, EU:C:2016:603, t. 47. do 53.).
(
29
)	Nepoštovanje te obveze može, po potrebi, biti predmet tužbe zbog povrede obveze: vidjeti u tom pogledu tužbu koju je podnijela Komisija u predmetu Komisija/Francuska (C‑416/17).
(
30
)	Vidjeti osobito presude od 30. rujna 2003., Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513, t. 34. do 36.), kao i od 6. listopada 2015., Târşia (C‑69/14, EU:C:2015:662, t. 40.).
(
31
)	Presuda od 30. rujna 2003., Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513, t. 40.)
(
32
)	Presuda od 3. rujna 2009., Fallimento Olimpiclub (C‑2/08, EU:C:2009:506, t. 26. do 32.)
(
33
)	Presuda od 11. studenoga 2015., Klausner Holz Niedersachsen (C‑505/14, EU:C:2015:742, t. 42. do 46.)
(
34
)	Sud je u presudi od 6. listopada 2009., Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, t. 47. i 48.), koja se odnosila na zahtjev za prisilno izvršenje pravomoćne arbitražne odluke, presudio da se načelom djelotvornosti ne zahtijeva da sud pred kojim se vodi postupak po službenoj dužnosti istakne nepoštenost arbitražne odredbe ako potrošač protiv te odluke nije podnio tužbu za poništenje. Suprotno tomu, sud kojem je podnesena tužba za poništenje arbitražne odluke dužan je poništiti arbitražni sporazum koji sadržava nepoštenu odredbu, i to čak i ako se potrošač nije pozvao na tu ništavost u okviru arbitražnog postupka, nego samo u okviru tužbe za poništenje (presuda od 26. listopada 2006., Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, t. 30. do 39.)). Isto tako, načelom djelotvornosti zahtijeva se da sud koji postupa radi ovrhe platnog naloga po službenoj dužnosti ocijeni postojanje nepoštene odredbe u ugovoru koji je temelj sporne tražbine kada tijelo koje postupa povodom prijedloga za izdavanje platnog naloga nije nadležno provesti navedenu ocjenu (presuda od 18. veljače 2016., Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2016:98, t. 50. do 55.)).
(
35
)	Vidjeti točku 53. ovog mišljenja.
(
36
)	Sud koji je uputio zahtjev pojasnio je da EKLJP u Austriji ima ustavni rang. Vidjeti točku 18. ovog mišljenja.
(
37
)	Presuda od 6. listopada 2015. (C‑69/14, EU:C:2015:662, t. 34.)
(
38
)	Presuda od 6. listopada 2015., Târşia (C‑69/14, EU:C:2015:662, t. 27. i 32.)
(
39
)	Vidjeti osobito presude od 29. listopada 2009., Pontin (C‑63/08, EU:C:2009:666, t. 45.); od 26. siječnja 2010., Transportes Urbanos y Servicios Generales (C‑118/08, EU:C:2010:39, t. 34.); od 8. srpnja 2010., Bulicke (C‑246/09, EU:C:2010:418, t. 27.), kao i od 19. srpnja 2012., Littlewoods Retail i dr. (C‑591/10, EU:C:2012:478, t. 31.).
(
40
)	Vidjeti u tom smislu presude od 15. rujna 1998., Edis (C‑231/96, EU:C:1998:401, t. 36. i 37.); od 15. rujna 1998., Spac (C‑260/96, EU:C:1998:402, t. 20. i 21.); od 17. studenoga 1998., Aprile (C‑228/96, EU:C:1998:544, t. 20. i 21.), kao i od 9. veljače 1999., Dilexport (C‑343/96, EU:C:1999:59, t. 27. i 28.).
(
41
)	Presude od 29. listopada 2009., Pontin (C‑63/08, EU:C:2009:666, t. 45. i 46.), kao i od 19. srpnja 2012., Littlewoods Retail i dr. (C‑591/10, EU:C:2012:478, t. 31.)
(
42
)	Vidjeti točke 49. do 55. ovog mišljenja.
(
43
)	Vidjeti mišljenje 2/13 (Pristupanje Unije EKLJP‑u) od 18. prosinca 2014. (EU:C:2014:2454, t. 176.) kao i presudu od 6. ožujka 2018., Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158, t. 37.).
(
44
)	Vidjeti priopćenje za medije ESLJP‑a 143 (2018) od 12. travnja 2018., „Francuska je ratificirala [Protokol br. 16] i pokrenula njegovo stupanje na snagu”, dostupno na internetskoj adresi http://hudoc.echr.coe.int/fre‑press?i=003‑6057606‑7791962.
(
45
)	Stanje u pogledu potpisa i ratifikacija Protokola br. 16 dostupno je na internetskoj adresi https://www.coe.int/fr/web/conventions/full‑list/-/conventions/treaty/214/signatures?p_auth=JHVZ7Jke.
(
46
)	Vidjeti točke 19. i 20. ovog mišljenja.
(
47
)	Vidjeti točku 29. ovog mišljenja.