Privremena verzija
PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
30. travnja 2026.(*)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Intelektualno vlasništvo – Autorsko pravo i srodna prava – Direktiva 2001/29/EZ – Članak 3. stavak 1. – Priopćavanje javnosti – Pojam – Reemitiranje signala putem kablovske mreže u vlasništvu doma za starije osobe – Poseban tehnološki način – Nova javnost”
U predmetu C-127/24,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka), odlukom od 8. veljače 2024., koju je Sud zaprimio 15. veljače 2024., u postupku
Gesellschaft für musikalische Aufführungs- und mechanische Vervielfältigungsrechte eV (GEMA)
protiv
VHC 2 Seniorenresidenz und Pflegeheim gGmbH,
SUD (prvo vijeće),
u sastavu: F. Biltgen, predsjednik vijeća, T. von Danwitz, potpredsjednik Suda, u svojstvu suca prvog vijeća i I. Ziemele (izvjestiteljica), sutkinja,
nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
tajnik: R. Şereş, administratorica,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 2. travnja 2025.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–        za Gesellschaft für musikalische Aufführungs- und mechanische Vervielfältigungsrechte eV (GEMA), T. Winter, Rechtsanwalt,
–        za VHC 2 Seniorenresidenz und Pflegeheim gGmbH, A. Conrad, R. Grzybowska, T. Schubert i W. Spoerr, Rechtsanwälte,
–        za francusku vladu, R. Bénard, P. Boccanfuso, B. Dourthe, M. B. Fodda
i E. Timmermans, u svojstvu agenata,
–        za Europsku komisiju, J. Samnadda i G. von Rintelen, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 4. rujna 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1        Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL 2001., L 167, str. 10. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.)).
2        Zahtjev je upućen u okviru spora između Gesellschaft für musikalische Aufführungs- und mechanische Vervielfältigungsrechte eV (GEMA), društva za kolektivno ostvarivanje autorskih prava, i VHC 2 Seniorenresidenz und Pflegeheim gGmbH (u daljnjem tekstu: VHC 2) u vezi s navodnom obvezom posjedovanja licencije za reemitiranje radiodifuzijskih programa unutar doma za starije osobe.
Pravni okvir
Pravo Unije
3        Uvodne izjave 4., 9., 10. i 23. Direktive 2001/29 propisuju:
„(4)      Usklađeni pravni okvir autorskog prava i srodnih prava će, kroz povećanu pravnu sigurnost i omogućujući viši stupanj zaštite intelektualnog vlasništva, potaknuti znatno ulaganje u stvaralaštvo i inovativnost [...] i usporedno dovesti do rasta i povećane konkurentnosti europske industrije [...]
[...]
(9)      Svako usklađivanje autorskog prava i srodnih prava mora se temeljiti na visokoj razini zaštite, budući da su takva prava ključna za intelektualno stvaralaštvo. Njihova zaštita pomaže u održavanju i razvoju kreativnosti u interesu autora, umjetnika izvođača, producenata, potrošača, kulture, industrije i javnosti u cjelini. Intelektualno vlasništvo je stoga priznato kao sastavni dio vlasništva.
(10)      Ako autori ili umjetnici izvođači namjeravaju nastaviti svoj kreativan i umjetnički rad, moraju dobiti odgovarajuću naknadu za korištenje svojega djela, kao što to moraju dobiti i producenti kako bi bili u mogućnosti financirati to djelo. Ulaganje potrebno za proizvodnju proizvoda kao što su fonogrami, filmovi ili multimedijalni proizvodi, i usluga kao što su usluge ‚na zahtjev’, značajno je. Odgovarajuća pravna zaštita prava intelektualnog vlasništva nužna je za jamčenje postojanja takve naknade i pruža mogućnost zadovoljavajućeg povrata tog ulaganja.
[...]
(23)       Ovom direktivom trebalo bi se dodatno uskladiti pravo autora na priopćavanje javnosti. To bi se pravo trebalo tumačiti u širem smislu tako kao da ono obuhvaća svako priopćavanje javnosti koja nije prisutna na mjestu na kojem se priopćavanje obavlja. To pravo trebalo bi obuhvaćati svaki takav prijenos ili reemitiranje djela za javnosti putem žice ili bežičnim putem, uključujući radiodifuzijsko emitiranje. To pravo ne bi trebalo obuhvaćati nikakve druge radnje.”
4        Članak 3. te direktive, naslovljen „Pravo priopćavanja autorskog djela javnosti i pravo stavljanja drugih predmeta zaštite na raspolaganje javnosti”, u stavku 1. propisuje:
„1.      Države članice moraju predvidjeti autorima isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za svako priopćavanje njihovih djela javnosti, žicom ili bežičnim putem, uključujući stavljanje njihovih djela na raspolaganje javnosti tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu.
[...]
3.      Prava iz stavaka 1. i 2. ne iscrpljuju se bilo kojom radnjom priopćavanja javnosti ili stavljanja na raspolaganje javnosti određenom ovim člankom.”
Njemačko pravo
5        U skladu s člankom 15. stavkom 2. točkom 3. Gesetza über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte – Urheberrechtsgesetz (Zakon o autorskom pravu i srodnim pravima) od 9. rujna 1965. (BGB1.1965 I, str. 1273.), u verziji koja se primjenjuje na glavni postupak (u daljnjem tekstu: UrhG), isključivo pravo autora da svoje djelo priopćava javnosti, u smislu članka 15. stavka 2. prve rečenice UrhG-a, obuhvaća pravo emitiranja, odnosno, u skladu s člankom 20. UrhG-a, pravo priopćavanja javnosti putem radiodifuzije (radio i televizije), satelita, kabelskog emitiranja ili bilo kojeg drugog tehnološkog sredstva.
6        U skladu s člankom 20.b stavkom 1. prvom rečenicom UrhG-a, pravo emitiranja uključuje pravo kabelskog reemitiranja, odnosno pravo na reemitiranje emitiranog djela u okviru programa koji je istodobno, u potpunosti i bez izmjena reemitiran putem kabelskih sustava ili sustava za reprodukciju mikrovalova.
7        U skladu s člankom 15. stavkom 3. prvom rečenicom UrhG-a, priopćavanje javnosti se provodi ako je namijenjeno većem broju pripadnika javnosti. U skladu s člankom 15. stavkom 3. drugom rečenicom UrhG-a, javnost uključuje sve osobe koje nisu povezane osobnim odnosima s osobom koja iskorištava djelo ili s drugim osobama kojima je djelo dostupno ili koje imaju pristup njemu u nematerijalnom obliku.
Glavni postupak i prethodna pitanja
8        GEMA je organizacija za kolektivno ostvarivanje autorskih prava u području glazbe.
9        VHC 2 je upravitelj doma za starije osobe u kojem je trajno smješteno 89 starijih osoba kojima je potrebna njega i kojima se pružaju sveobuhvatna njega i skrb. Ta ustanova obuhvaća 88 jednokrevetnih soba i tri dvokrevetne sobe podijeljene na četiri stambena područja te usto raspolaže različitim zajedničkim prostorima, kao što su blagovaonice i društvene prostorije.
10      VHC 2 preko vlastitog satelitskog prijemnika prima radiodifuzijsko emitiranje, odnosno televizijske i radijske programe koje preko svoje kabelske mreže istodobno, neizmijenjeno i potpuno reemitira prema priključcima postavljenima u sobama korisnikâ doma i sobama za njegu.
11      Smatrajući da je za to reemitiranje radiodifuzijskih programa potrebna licencija, GEMA je podnijela tužbu protiv VHC-a 2 radi prestanka emitiranja glazbenih djela iz njezina repertoara. Landgericht Frankenthal (Zemaljski sud u Frankenthalu, Njemačka) prihvatio je tu tužbu.
12      Oberlandesgericht Zweibrücken (Visoki zemaljski sud u Zweibrückenu, Njemačka), odlučujući o žalbi koju je VHC 2 podnio protiv te presude ukinuo je spomenutu presudu i odbio GEMA-inu tužbu uz obrazloženje da reemitiranja koja provodi VHC 2 ne predstavljaju „priopćavanje javnosti”. Taj je sud u biti odlučio da, iako je točno da je riječ o radnji priopćavanja, ta radnja ipak nije bila namijenjena javnosti jer je bila ograničena na uzak krug korisnika doma koji čine strukturno vrlo homogenu skupinu koja će vjerojatno trajno ostati u domu i ima prilično nisku razinu fluktuacije. Stoga je, prema mišljenju navedenog suda, priopćavanje o kojem je riječ ograničeno na točno određene osobe koje pripadaju privatnoj skupini.
13      Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka), sud koji je uputio zahtjev, kojem je GEMA podnijela reviziju, pita se, kao prvo, predstavljaju li korisnici doma za starije osobe, poput onog kojim upravlja VHC 2, neograničen broj potencijalnih adresata u smislu sudske prakse Suda koja se odnosi na pojam „priopćavanje javnosti” iz članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 ili predstavljaju, kao što je to presudio Oberlandesgericht Zweibrücken (Visoki zemaljski sud u Zweibrückenu), privatnu i ograničenu skupinu određenih osoba.
14      Kao drugo, iako se u ovom slučaju priopćavanje provodi na poseban tehnološki način, taj sud dvoji o općoj relevantnosti uzimanja u obzir vrste postupka emitiranja koji se koristi kako bi se radnja kvalificirala kao „priopćavanje javnosti”. Naime, iz presude od 16. ožujka 2017., AKM (C-138/16, EU:C:2017:218, t. 26. do 30.), proizlazi da Sud nije uzeo u obzir postupak emitiranja različit od postupka izvornog priopćavanja o kojem je bila riječ u predmetu u kojem je donesena ta presuda, odnosno, kao u ovom slučaju, obično istodobno, potpuno i neizmijenjeno reemitiranje kablovima signala primljenog putem antene, nego se usredotočio na kriterij, odlučujući za utvrđivanje postojanja „priopćavanja javnosti”, postojanja „nove javnosti”.
15      Isto tako, u presudama od 7. prosinca 2006., SGAE (C-306/05, EU:C:2006:764, t. 37. do 47.) od 4. listopada 2011., Football Association Premier League i dr. (C-403/08 i C-429/08, EU:C:2011:631, t. 197. do 199.), od 27. veljače 2014., OSA (C-351/12, EU:C:2014:110, t. 27. do 33.,) kao i od 31. svibnja 2016., Reha Training (C-117/15, EU:C:2016:379, t. 57.), Sud je ispitao samo potonji kriterij, a da nije uzeo u obzir korišteni tehnološki način emitiranja.
16      Sud koji je uputio zahtjev ističe da, prema pravnoj teoriji, ta sudska praksa Suda upućuje na to da poseban tehnološki postupak opravdava priznavanje postojanja priopćavanja javnosti samo u slučajevima u kojima se reemitiranje sadržaja prvotno primljenih putem antene, satelita ili kabela provodi putem interneta.
17      Kao treće, taj se sud pita ispunjava li reemitiranje poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku uvjet koji se odnosi na kriterij „nove javnosti”. Također se pita o mogućem utjecaju koji bi u tom pogledu imali činjenica da stanovnici predmetne ustanove imaju mogućnost, neovisno o tom reemitiranju, sami primati radijske i televizijske programe putem antene u svojoj sobi i činjenica da su nositelji prava već primili naknadu za izvorno emitiranje.
18      U tim je okolnostima Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1)      Je li u slučaju korisnika doma za starije osobe kojim se upravlja na komercijalnoj osnovi, kojima su u sobama dostupni televizijski i radijski priključci prema kojima upravitelj doma za starije osobe preko svoje kabelske mreže istodobno, neizmijenjeno i potpuno reemitira radiodifuzijske programe koje prima preko satelitskog prijemnika, riječ o ‚neograničenom broju potencijalnih adresata’ u smislu definicije pojma ‚priopćavanje javnosti’ iz članka 3. stavka 1. Direktive [2001/29]?
2)      Je li i dalje općenito valjana definicija koju je Sud dosad primjenjivao i prema kojoj kvalificiranje ‚priopćavanja javnosti’ u smislu članka 3. stavka 1. Direktive [2001/29] zaštićenog djela podrazumijeva ‚njegovo priopćavanje na poseban tehnološki način, koji se razlikuje od dotad korištenog načina, ili, ako to nije posrijedi, priopćavanje novoj javnosti, odnosno javnosti koju nisu uzeli u obzir nositelji autorskog prava kad su dali ovlaštenje za prvotno priopćavanje’, ili je korišteni tehnološki način važan još samo u slučajevima kad se sadržaji koji su najprije primljeni zemaljskim, satelitskim ili kabelskim putem reemitiraju prema otvorenom internetu?
3)      Je li riječ o ‚novoj javnosti’ u smislu definicije pojma ‚priopćavanje javnosti’ iz članka 3. stavka 1. Direktive [2001/29] ako upravitelj doma za starije osobe koji djeluje s namjerom ostvarivanja dobiti preko svoje kabelske mreže istodobno, neizmijenjeno i potpuno reemitira radiodifuzijske programe koje prima preko satelitskog prijemnika prema televizijskim i radijskim priključcima dostupnima u sobama korisnikâ doma? Je li za tu ocjenu važno mogu li korisnici zemaljskim prijenosom primati televizijske i radijske programe u svojim sobama neovisno o kabelskom emitiranju? Je li za tu ocjenu dalje važno primaju li već nositelji prava naknadu za suglasnost za izvorno emitiranje?”
Prethodna pitanja
Drugo i treće pitanje
19      Svojim drugim i trećim pitanjem, koja valja ispitati zajedno i najprije, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 1. Direktive 2001/29 tumačiti na način da pojam „priopćavanje javnosti” iz te odredbe obuhvaća reemitiranje, od strane upravitelja doma za starije osobe, programa radiodifuzije, istodobno, u potpunosti i bez izmjena, koje prima satelitski prijamnik povezan s televizijskim i radijskim prijamnicima postavljenima u sobe korisnika putem kabelske mreže postavljene unutar doma.
20      Sud koji je uputio zahtjev osobito želi znati je li takvo reemitiranje obuhvaćeno tim pojmom, bilo kao priopćavanje provedeno na „poseban tehnološki način” bilo kao priopćavanje namijenjeno „novoj javnosti”.
21      U tom pogledu valja podsjetiti na to da, u skladu s člankom 3. stavkom 1. Direktive 2001/29, države članice moraju autorima predvidjeti isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za svako priopćavanje njihovih djela javnosti, žicom ili bežičnim putem, uključujući stavljanje na raspolaganje javnosti njihovih djela tako da im svatko može pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sam odabere.
22      Kao što je to Sud u više navrata presudio, na temelju te odredbe autori imaju pravo koje je preventivne naravi i koje im omogućuje da interveniraju između eventualnih korisnika svojih djela i radnji priopćavanja javnosti koje bi ti korisnici mogli izvršiti, a sve u svrhu njihove zabrane (presude od 15. ožujka 2012., SCF, C-135/10, EU:C:2012:140, t. 75., i od 20. lipnja 2024., GEMA, C-135/23, EU:C:2024:526, t. 17.).
23      Što se tiče sadržaja pojma „priopćavanje javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29, on se mora, kao što je to istaknuto u uvodnoj izjavi 23. Direktive 2001/29, tumačiti široko, na način da obuhvaća svako priopćavanje javnosti koja nije prisutna na mjestu na kojem se priopćavanje obavlja i, stoga, svaki takav prijenos ili reemitiranje djela za javnost putem žice ili bežičnim putem, uključujući radiodifuzijsko emitiranje. Naime, iz uvodnih izjava 4., 9. i 10. te direktive proizlazi da je njezin glavni cilj uspostaviti viši stupanj zaštite autora, omogućavajući im dobivanje odgovarajuće naknade za korištenje njihovih djela, osobito prigodom priopćavanja javnosti (vidjeti, u tom smislu, presude od 7. prosinca 2006., SGAE, C-306/05, EU:C:2006:764, t. 36., i od 11. travnja 2024., Citadines, C-723/22, EU:C:2024:289, t. 38. i navedenu sudsku praksu).
24      U tom pogledu, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, pojam „priopćavanje javnosti” u smislu tog članka 3. stavka 1. ujedinjuje dva kumulativna elementa, točnije radnju priopćavanja nekog djela i priopćavanje tog djela javnosti te podrazumijeva pojedinačnu ocjenu (presude od 22. lipnja 2021., YouTube i Cyando, C-682/18 i C-683/18, EU:C:2021:503, t. 66., i od 20. lipnja 2024., GEMA, C-135/23, EU:C:2024:526, t. 21.).
25      Prilikom takve ocjene treba imati u vidu više međusobno dopunjujućih kriterija koji nisu samostalni ni međusobno ovisni. Budući da se ti kriteriji mogu naći u različitim konkretnim situacijama u vrlo različitom opsegu, valja ih primijeniti i pojedinačno i u njihovoj međusobnoj interakciji (presude od 31. svibnja 2016., Reha Training, C-117/15, EU:C:2016:379, t. 35. i od 20. lipnja 2024., GEMA, C-135/23, EU:C:2024:526, t. 22.).
26      Među tim kriterijima, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da, kako bi se moglo kvalificirati kao „priopćavanje javnosti”, zaštićeno djelo mora biti priopćeno na posebni tehnološki način, koji se razlikuje od dotad korištenog načina ili, ako to nije posrijedi, „novoj javnosti”, odnosno javnosti koju nije uzeo u obzir nositelj autorskog prava kad je dao ovlaštenje za prvotno priopćavanje javnosti (presude od 8. rujna 2016., GS Media, C-160/15, EU:C:2016:644, t. 37., i od 20. lipnja 2024., GEMA, C-135/23, EU:C:2024:526, t. 43.).
27      U ovom slučaju valja istaknuti, kao prvo, da se, kao što to proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku, pitanja suda koji je uputio zahtjev temelje na pretpostavci prema kojoj se reemitiranje emisija poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku provodi posebnim tehnološkim načinom, različitim od izvornog priopćavanja.
28      Međutim, valja primijetiti da se Sud, kako bi utvrdio relevantnost tog kriterija za kvalifikaciju radnje operatora kao „priopćavanja javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29, oslonio osobito na članak 3. stavak 3. te direktive, na temelju kojeg ovlaštenje za uključivanje zaštićenih djela u priopćavanje javnosti ne iscrpljuje pravo davanja ovlaštenja ili zabrane drugih priopćavanja javnosti tih djela (vidjeti u tom smislu presudu od 7. ožujka 2013., ITV Broadcasting i dr., C-607/11, EU:C:2013:147, t. 23.).
29      Iz toga je zaključio da je zakonodavac Unije, time što je uredio situacije u kojima je određeno djelo predmet višestrukih upotreba, namjeravao da autor predmetnog djela u načelu pojedinačno odobri svako emitiranje ili reemitiranje djela za koje se upotrebljava poseban tehnološki način (vidjeti u tom smislu presudu od 7. ožujka 2013., ITV Broadcasting i dr., C-607/11, EU:C:2013:147, t. 24.).
30      Na temelju toga Sud je smatrao da treba praviti razliku između, s jedne strane, situacija u kojima operator svojom namjernom intervencijom učini dostupnim radiodifuzijsko emitiranje koje obuhvaća zaštićena djela novoj javnosti koju dotični autori nisu uzeli u obzir kada su odobrili predmetni radiodifuzijski prijenos i, s druge strane, situacija u kojima se dva emitiranja provode, u posebnim tehnološkim uvjetima, u skladu s drukčijim načinom emitiranja i svaki namijenjen različitoj javnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 7. ožujka 2013., ITV Broadcasting i dr., C-607/11, EU:C:2013:147, t. 38. i 39.).
31      Tako iz sudske prakse Suda, a osobito iz presude od 7. ožujka 2013., ITV Broadcasting i dr. (C-607/11, EU:C:2013:147), proizlazi da se može smatrati da je takva radnja izvršena „posebnim tehnološkim sredstvom” u smislu sudske prakse navedene u točki 26. ove presude samo ako upotreba određenog tehničkog načina podrazumijeva provedbu novog emitiranja ili reemitiranja emisija, neovisno o izvornoj komunikaciji.
32      Kao što to također proizlazi iz sudske prakse Suda, to je osobito slučaj s reemitiranjem zemaljske televizijske radiodifuzije na internetskoj mreži (vidjeti u tom smislu presude od 7. ožujka 2013., ITV Broadcasting i dr., C-607/11, EU:C:2013:147, t. 26., i od 29. studenoga 2017., VCAST, C-265/16, EU:C:2017:913, t. 14., 46. i 48.). Suprotno tomu, Sud je presudio da situacija poput one u kojoj je donesena presuda od 7. prosinca 2006., SGAE (C-306/05, EU:C:2006:764), odnosno distribucija signala putem televizijskih uređaja postavljenih u sobama hotelskog objekta gostima, nije obuhvaćena tom pretpostavkom, nego prvim slučajem navedenim u točki 30. ove presude (vidjeti u tom smislu presudu od 7. ožujka 2013., ITV Broadcasting i dr., C-607/11, EU:C:2013:147, t. 37. i 38.).
33      Međutim, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 20. svojeg mišljenja, potonja je situacija slična onoj o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj, kao što to proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku, upravitelj doma za starije osobe, kao i upravitelj hotela, putem kabelskog sustava instaliranog u okviru njegove ustanove reemitira signal koji prima satelitska antena koja mu pripada u različite dijelove te ustanove.
34      Iz toga slijedi da se ne može smatrati da je reemitiranje emisija poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku provedeno na „poseban tehnološki način” u smislu sudske prakse navedene u točki 26. ove presude.
35      U skladu s tom sudskom praksom, važno je, kao drugo, provjeriti je li predmetno reemitiranje namijenjeno „novoj javnosti”, različitoj od one kojoj su namijenjene izvorne emisije.
36      U tom pogledu valja podsjetiti na to da autor, kad odobrava radiodifuziju svojeg djela, uzima u obzir samo izravne korisnike, odnosno posjednike prijemnika koji, pojedinačno ili u privatnom ili obiteljskom okruženju, primaju signale emisija (vidjeti u tom smislu presude od 7. prosinca 2006.,
SGAE, C-306/05, EU:C:2006:764, t. 41., i od 4. listopada 2011., Football Association Premier League i dr., C-403/08 i C-429/08, EU:C:2011:631, t. 198.).
37      Tako je Sud presudio da klijenti hotela ili kafića-restorana, pacijenti termalnog lječilišta ili centra za rehabilitaciju kao i najmoprimci stanova zgrade koji se kratkoročno iznajmljuju, osobito kao turistički smještaj, čine takvu novu javnost (vidjeti u tom smislu presude od 7. prosinca 2006., SGAE, C-306/05, EU:C:2006:764, t. 42.; od 4. listopada 2011., Football Association Premier League i dr., C-403/08 i C-429/08, EU:C:2011:631, t. 199.; od 27. veljače 2014., OSA, C-351/12, EU:C:2014:110, t. 32.; od 31. svibnja 2016., Reha Training, C-117/15, EU:C:2016:379, t. 61., i od 20. lipnja 2024., GEMA, C-135/23, EU:C:2024:526, t. 44.).
38      Naime, u takvim okolnostima Sud je u biti smatrao da su adresati priopćavanja „nova javnost” s obzirom na to da načelno uživaju zaštićeno djelo samo zbog intervencije upravitelja predmetnog objekta, koji im, uz potpuno poznavanje posljedica svojeg postupanja, daje pristup tom djelu kada se nalaze unutar njegova područja emitiranja.
39      Suprotno tomu, Sud je presudio da to nije slučaj kad je riječ o
najmoprimcima stanova zgrade, koji se pak ne mogu smatrati „novom javnošću” u smislu sudske prakse navedene u točki 26. ove presude (vidjeti u tom smislu presudu od 20. lipnja 2024., GEMA, C-135/23, EU:C:2024:526, t. 45.).
40      Međutim, ta je situacija usporediva s onom o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj, kao što to proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku, korisnici doma za starije osobe tamo trajno žive. Stoga valja smatrati da takvi stanari nisu takva „nova javnost”.
41      Taj zaključak nije doveden u pitanje argumentom prema kojem, za razliku od vlasnika stambenog objekta koji se daje u najam, upravitelj doma za starije osobe pruža stanovnicima više usluga, pri čemu potonji imaju manju samostalnost. Naime, kao što je to nezavisni odvjetnik u biti istaknuo u točkama 37. do 39. svojeg mišljenja, u oba slučaja primatelji predmetnog reemitiranja, kao imatelji prijamnika koji primaju ta emitiranja u svojoj privatnoj sferi, dio su ciljane javnosti nositelja autorskih prava kada su potonji dali svoje odobrenje za prvotno priopćavanje javnosti svojih djela u obliku radiodifuzijskog emitiranja.
42      Slijedom toga, valja utvrditi da time što putem kabelskog sustava reemitira televizijske i radijske sadržaje primljene putem satelitske antene prema sobama doma za starije osobe, upravitelj takvog doma ne obavlja „priopćavanje javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29.
43      U tom pogledu nije odlučujuća okolnost na koju se poziva sud koji je uputio zahtjev, a koja se odnosi na lukrativnu prirodu djelatnosti takvog operatera. Naime, ta lukrativna priroda, iako doduše nije irelevantna, ipak ne predstavlja nužno neophodan uvjet za utvrđenje samog postojanja takvog priopćavanja ( vidjeti u tom smislu presudu od 20. lipnja 2024., GEMA, C-135/23, EU:C:2024:526, t. 24. i navedenu sudsku praksu).
44      Naposljetku, valja dodati da se takvim tumačenjem ne povređuju ciljevi Direktive 2001/29, navedeni u točki 23. ove presude. Naime, kao što je to nezavisni odvjetnik u biti istaknuo u točki 35. svojeg mišljenja, priznati, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, postojanje „priopćavanja javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 dovelo bi do toga da se nositeljima autorskih prava osigura neopravdana naknada, dok bi im se, kao što je to izričito navedeno u uvodnoj izjavi 10. Direktive 2001/29, na temelju te direktive trebala osigurati samo odgovarajuća naknada za korištenje njihovih djela (vidjeti u tom smislu presudu od 4. listopada 2011., Football Association Premier League i dr., C-403/08 i C-429/08, EU:C:2011:631, t. 108.).
45      S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo i treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 3. stavak 1. Direktive 2001/29 treba tumačiti na način da pojam „priopćavanje javnosti” iz te odredbe ne obuhvaća reemitiranje, od strane upravitelja doma za starije osobe, programa radiodifuzije istodobno, neizmijenjeno i potpuno, koje prima satelitski prijamnik povezan s televizijskim i radijskim prijamnicima postavljenima u sobama korisnika putem kabelske mreže postavljene unutar doma.
Prvo pitanje
46      Uzimajući u obzir odgovor na drugo i treće pitanje, nije potrebno odgovoriti na prvo pitanje.
Troškovi
47      Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:
Članak 3. stavak 1. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu
treba tumačiti na način da:
pojam „priopćavanje javnosti” iz te odredbe ne obuhvaća reemitiranje, od strane upravitelja doma za starije osobe, programa radiodifuzije istodobno, neizmijenjeno i potpuno, koje prima satelitski prijamnik povezan s televizijskim i radijskim prijamnicima postavljenima u sobama korisnika putem kabelske mreže postavljene unutar doma.
Potpisi
*      Jezik postupka: njemački