62024CJ0413
PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
22. siječnja 2026. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EEZ) br. 4055/86 – Primjena načela slobode pružanja usluga u pomorskom prometu između država članica te između država članica i trećih zemalja – Članak 56. UFEU‑a – Članak 191. Sporazuma o trgovini i suradnji između Europske unije i Europske zajednice za atomsku energiju, s jedne strane, i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske, s druge strane – Slobodno pružanje usluga – Ograničenja – Nacionalni propis koji predviđa plaćanje naknade za obvezno korištenje usluga sustava upravljanja pomorskim prometom, ovisno o duljini dotičnog broda (‚Verkeersbegeleidingssysteem (VBS)’) – Propis koji se primjenjuje na pomorski promet prema lukama Vlaams Gewesta (Flamanska regija, (Belgija)) koje su uključene u taj sustav upravljanja koji dolazi iz luka država članica različitih od Kraljevine Belgije, ali koji se ne primjenjuje na promet između tih flamanskih luka – Sporazum o povlačenju Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske iz Europske unije i Europske zajednice za atomsku energiju (Brexit)”
U predmetu C‑413/24,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio ondernemingsrechtbank Gent, afdeling Oostende (Trgovački sud u Gentu, Odjel u Oostendeu, Belgija), odlukom od 6. lipnja 2024., koju je Sud zaprimio 13. lipnja 2024., u postupcima
Vlaams Gewest
protiv
P&O North Sea Ferries Limited,
P&O Ferries Limited,
uz sudjelovanje:
P&O North Sea Ferries Limited,
SUD (drugo vijeće),
u sastavu: K. Jürimäe, predsjednica vijeća, K. Lenaerts, predsjednik Suda, u svojstvu suca drugog vijeća, F. Schalin (izvjestitelj), M. Gavalec i Z. Csehi, suci,
nezavisni odvjetnik: A. Biondi,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za Vlaams Gewest, J. Joos i J. Stuyck, advocaten,
–
za P&O North Sea Ferries Limited i P&O Ferries Limited, A. Vroninks, advocate,
–
za belgijsku vladu, C. Jacob, S. Baeyens i C. Pochet, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, A. Bouquet i J. L. Buendía Sierra, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 26. lipnja 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Uredbe Vijeća (EEZ) br. 4055/86 od 22. prosinca 1986. o primjeni načela slobode pružanja usluga u pomorskom prometu između država članica te između država članica i trećih zemalja (SL 1986., L 378, str. 1.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 8., str. 3. i ispravak SL 2017., L 104, str. 28.), članka 56. UFEU‑a i članka 191. Sporazuma o trgovini i suradnji između Europske unije i Europske zajednice za atomsku energiju, s jedne strane, i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske, s druge strane (SL 2021., L 149, str. 10.; u daljnjem tekstu: Sporazum o trgovini i suradnji).
2
Zahtjev je upućen u okviru dvaju sporova između Vlaams Gewesta (Flamanska regija, Belgija) i, redom, društva P&O North Sea Ferries Limited i društva P&O Ferries Limited (u daljnjem tekstu zajedno: društva P&O), u vezi s plaćanjem računa na ime naknade koju duguju brodovi koji plove prema lukama Flamanske regije koje su uključene u sustav upravljanja pomorskim prometom (u daljnjem tekstu: flamanske luke) i koji dolaze iz luka koje se nalaze u državi članici različitoj od Kraljevine Belgije, za obvezno korištenje usluga tog sustava upravljanja.
Pravni okvir
Međunarodno pravo
Sporazum o povlačenju
3
Člancima 126. i 127. Sporazuma o povlačenju Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske iz Europske unije i Europske zajednice za atomsku energiju (SL 2020., L 29, str. 7., u daljnjem tekstu: Sporazum o povlačenju) određuje se:
„Članak 126.
Prijelazno razdoblje
Uspostavlja se prijelazno ili provedbeno razdoblje koje počinje na dan stupanja na snagu ovog Sporazuma i završava 31. prosinca 2020. [u daljnjem tekstu: ‚prijelazno razdoblje’].
Članak 127.
Područje primjene prijelaznog razdoblja
1. Ako ovim Sporazumom nije predviđeno drukčije, tijekom prijelaznog razdoblja na Ujedinjenu Kraljevinu [Velike Britanije i Sjeverne Irske] i u Ujedinjenoj Kraljevini primjenjuje se pravo Unije.
[…]”
SPORAZUM O TRGOVINI I SURADNJI
4
U članku 4. Sporazuma o trgovini i suradnji, naslovljenom „Međunarodno javno pravo”, navodi se:
„1.   Odredbe ovog Sporazuma i svih dopunskih sporazuma tumače se u dobroj vjeri u skladu s njihovim uobičajenim značenjem u kontekstu u kojem se nalaze te s obzirom na predmet i svrhu Sporazuma u skladu s uobičajenim pravilima tumačenja međunarodnog javnog prava, uključujući ona kodificirana u Bečkoj konvenciji o pravu međunarodnih ugovora, sastavljenoj u Beču 23. svibnja 1969. [Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 1155., str. 331.]
2.   Podrazumijeva se da se ni ovim Sporazumom ni bilo kojim dopunskim sporazumom ne uspostavlja obveza tumačenja njihovih odredaba u skladu s domaćim pravom bilo koje stranke.
3.   Podrazumijeva se da tumačenje ovog Sporazuma ili bilo kojeg dopunskog sporazuma koje daju sudovi bilo koje stranke ne obvezuje sudove druge stranke.”
5
U skladu s člankom 5. Sporazuma o trgovini i suradnji, naslovljenim „Privatna prava”:
„1.   Ne dovodeći u pitanje članak SSC.67. Protokola o koordinaciji socijalne sigurnosti i uz iznimku, u pogledu [Europske u]nije, dijela trećeg ovog Sporazuma, ništa u ovom Sporazumu ni u bilo kojem dopunskom sporazumu ne tumači se kao dodjeljivanje prava ili nametanje obveza osobama osim onih nastalih između stranaka na temelju međunarodnog javnog prava, ni kao dopuštanje izravnog pozivanja na ovaj Sporazum ili bilo koji dopunski sporazum u domaćim pravnim sustavima stranaka.
2.   Stranka u svojem pravu ne predviđa pravo na tužbu protiv druge stranke zbog njezina postupanja kojim se krši ovaj Sporazum ili bilo koji dopunski sporazum.”
6
Člankom 191. Sporazuma o trgovini i suradnji, naslovljenim „Obveze”, određuje se:
„1.   Ne dovodeći u pitanje nesukladne mjere ili druge mjere iz članaka 133. i 139., svaka stranka provodi načelo neograničenog pristupa međunarodnim pomorskim tržištima i trgovini na komercijalnoj i nediskriminirajućoj osnovi […]
[…]”
Pravo Unije
7
Članak 1. Uredbe br. 4055/86 određuje:
„1.   Sloboda pružanja usluga pomorskog prometa između država članica te između država članica i trećih zemalja primjenjuje se u pogledu državljana država članica koji imaju poslovni nastan u državi članici koja nije država članica osobe kojoj su usluge namijenjene.
2.   Odredbe ove Uredbe primjenjuju se i na državljane država članica koji imaju poslovni nastan izvan [Europske z]ajednice te na brodare sa sjedištem izvan Zajednice, a koje nadziru državljani država članica, ako su njihovi brodovi registrirani u toj državi članici u skladu s njenim zakonodavstvom.
3.   Odredbe članaka 55. [do] 58. i 62. Ugovora primjenjuju se na pitanja obuhvaćena ovom Uredbom.
4.   U smislu ove Uredbe, sljedeće usluge, ako se pružaju uz naknadu, smatraju se ‚uslugama pomorskog prometa između država članica te država članica i trećih zemalja’:
(a)
usluge prometa unutar Zajednice:
prijevoz putnika ili robe morem između bilo koje luke neke države članice i bilo koje luke ili pučinske instalacije druge države članice;
(b)
promet s trećim zemljama:
prijevoz putnika ili robe morem između luka neke države članice i luka ili pučinskih instalacija treće zemlje.”
8
Članak 8. te uredbe određuje:
„Ne dovodeći u pitanje odredbe Ugovora u vezi prava poslovnoga nastana, osoba koja pruža usluge pomorskoga prometa može u tu svrhu privremeno obavljati svoju djelatnost u državi članici u kojoj pruža uslugu, pod istim uvjetima koje ta država članica primjenjuje na svoje državljane.”
Belgijsko pravo
9
Članak 37. decreeta betreffende de begeleiding van de Scheepvaart op de Maritieme toegangswegen en de organisatie van het Maritiem Reddings- en Coördinatiecentrum (Uredba od 16. lipnja 2006. o potpori pomorskom prometu na pomorskim pristupnim putovima i organizaciji „Maritiem Reddings- en Coördinatiecentrum” (Centar za koordinaciju i spašavanje na moru), od 16. lipnja 2006. (Belgisch Staatsblad, 26. listopada 2006., str. 57703.), u verziji primjenjivoj na glavne postupke (u daljnjem tekstu: Uredba od 16. lipnja 2006.), predviđa:
„Članak 37.
§1. Za korištenje usluga [verkeersbegeleidingssysteema (Sustav upravljanja pomorskim prometom, u daljnjem tekstu: VBS)] od strane brodova čiji su odredište luka, vodni put, sidrište ili vez smješteni u sektoru VBS‑a ili u području kojim upravlja uprava vodnih putova ili lučka uprava u Belgiji, plaća se naknada VBS.
[…]”
10
U skladu s člankom 37.a Uredbe od 16. lipnja 2006.:
„§ 1   Za potrebe primjene ove uredbe, navedeni pojmovi podrazumijevaju kako slijedi:
1°
naknada VBS: naknada za VBS iz članka 37.;
2°
naplatna zona: područje na kojem se osigurava upravljanje prometom;
[…]
§ 2.   Naknada VBS plaća se za svaki brod koji dolazi s mora i čije je odredište flamanska luka integrirana u [VBS]; ona vrijedi kao naknada kako za dolaznu plovidbu tako i za odlazne plovidbe.
Ako brod ulazi [u] naplatnu zonu više od jedanput tijekom jednog kalendarskog dana, naknada se plaća samo jednom.
Naknada VBS se ne plaća za plovidbu između flamanskih luka. […]
§ 3.   Sljedeće kategorije brodova ne plaćaju nikakvu naknadu:
1°
brodovi unutarnje plovidbe
2°
brodovi do 41 [metra] duljine;
[…]”
Glavni postupci i prethodna pitanja
11
Uredbom od 16. lipnja 2006. predviđa se niz pravila koja se primjenjuju na pomorski prijevoz prema flamanskim lukama. Člankom 37. te uredbe nalaže se plaćanje naknade za obvezno korištenje usluga VBS‑a za brodove na koje se odnosi. Ta se naknada plaća za sve brodove duljine jednake ili veće od 41 metra kojima je odredište luka smještena u operativnom sektoru tog sustava upravljanja. Navedena naknada primjenjuje se samo jednom na dotične brodove kada ulaze u flamanske luke više od jedanput istog kalendarskog dana. Međutim, ne plaća se za te brodove kada plove samo između flamanskih luka.
12
VBS obuhvaća, među ostalim, radarsko opažanje, telekomunikacije, napredni sustav za obradu podataka i sustav automatske identifikacije. Sve te usluge u biti imaju za cilj pružiti zapovjednicima predmetnih brodova sve potrebne savjete i potpune informacije o preprekama plovidbi kako bi ti brodovi mogli sigurno i neometano doći do dotične luke ili je napustiti.
13
P&O je, prema zahtjevu za prethodnu odluku, društvo osnovano u skladu s engleskim pravom koje posluje u Belgiji u sektoru pomorskog prijevoza putnika i tereta između Ujedinjene Kraljevine i kontinentalne Europe. Ono osigurava, među ostalim, vezu između luke Zeebrugge (Belgija) i Ujedinjene Kraljevine.
14
Od 1996. Flamanska regija društvima P&O upućuje račune na ime naknade koja se plaća za obvezno korištenje usluga VBS‑a. Društva P&O sustavno odbijaju plaćati te račune, kada je riječ o pomorskom prometu prema Zeebruggeu i iz njega.
15
Flamanska regija pokrenula je postupak pred ondernemingsrechtbankom Gent, afdeling Oostende (Trgovački sud u Gentu, Odjel u Oostendeu, Belgija), koji je sud koji je uputio zahtjev, zahtijevajući da se društvima P&O naloži plaćanje navedenih računa nepodmirenih od 30. travnja 1996., uvećanih, prema potrebi, za zakonske kamate. Ukupno potraživanje Flamanske regije iznosi više od 13 milijuna eura.
16
Društva P&O, u biti, tvrde da je naknada koja se duguje na temelju Uredbe od 16. lipnja 2006. za obvezno korištenje usluga VBS‑a protivna slobodi pružanja usluga prijevoza kada je riječ o pomorskom prometu prema luci Zeebrugge i iz nje, s obzirom na članak 56. UFEU‑a i članak 1. Uredbe br. 4055/86. Naime, oslobođenje od te naknade na koje imaju pravo brodovi koji osiguravaju vezu između flamanskih luka predstavlja zabranjenu diskriminaciju. Osim toga, navedena naknada nije bila osmišljena na način da se uzme u obzir stvarno korištenje usluga VBS‑a. Naposljetku, društva P&O tvrde da se mogu pozvati na tu temeljnu slobodu na temelju članka 191. Sporazuma o trgovini i suradnji čak i nakon isteka prijelaznog razdoblja tijekom kojeg se pravo Unije i dalje primjenjivalo, odnosno i nakon 1. siječnja 2021.
17
Flamanska regija tvrdi da pravo Unije dopušta opravdana ograničenja slobode pružanja usluga, kao što je to Sud presudio u presudi od 13. lipnja 2002., Sea‑Land Service i Nedlloyd Lijnen (C‑430/99 i C‑431/99, EU:C:2002:364). Usto, cilj oslobođenja od te pristojbe koje uživa promet između flamanskih luka jest izbjeći njezino plaćanje više puta u slučaju kada brod najprije prijeđe preko mora u smjeru neke flamanske luke, a potom plovi od te luke u drugu flamansku luku. Navodi da je cilj VBS‑a, u biti, osigurati sigurnost i protočnost plovidbe na morskim pristupnim putovima prema flamanskim lukama i iz njih.
18
U tim je okolnostima ondernemingsrechtbank Gent, afdeling Oostende (Trgovački sud u Gentu, Odjel u Oostendeu), odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Predstavlja li sustav usluga upravljanja pomorskim prometom s paušalnom naknadom koja je s njime povezana, koja ovisi o duljini broda i koja se primjenjuje u pomorskom prometu na brod koji pristaje u flamanskoj luci i dolazi iz luke neke druge države članice [različite od Kraljevine Belgije], ali ne i u prometu između flamanskih luka jer je on oslobođen plaćanja naknade, ograničenje slobode pružanja usluga u smislu Uredbe [br. 4055/86], u vezi s člankom 56. UFEU‑a?
2.
Rezultira li to što se jedinstvena naknada za usluge upravljanja pomorskim prometom, koja ovisi isključivo o duljini broda, primjenjuje na ulazak u luke koje se bitno razlikuju, time da ta naknada nije u skladu sa slobodom pružanja usluga iz članka 56. UFEU‑a i Uredbe [br. 4055/86] zbog toga što se ne uzimaju u obzir drugi bitni faktori koji su svojstveni prilaznoj ruti u luku, poput udaljenosti koju brod prelazi u području upravljanja pomorskim prometom, udaljenosti između otvorenog mora i luke te složenosti i posebnosti luke?
3.
Treba li članak 191. [Sporazuma o trgovini i suradnji] tumačiti na način da se pružatelji usluga s poslovnim nastanom u [Ujedinjenoj Kraljevini] i nakon povlačenja mogu pozivati na pravo Unije, tako da na prvo i drugo pitanje treba odgovoriti na isti način i prije i nakon povlačenja Ujedinjene Kraljevine […] [iz Unije]?”
O prethodnim pitanjima
Prvo i drugo pitanje
19
Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev, u biti, pita treba li članak 1. Uredbe br. 4055/86, u vezi s člankom 56. UFEU‑a, tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis kojim se predviđa da pomorski promet prema određenim lukama jedne države članice iz luka smještenih u drugim državama članicama dovodi do plaćanja, za obvezno korištenje uslugama sustava upravljanja pomorskim prometom, naknade koja se izračunava samo s obzirom na duljinu broda, isključujući sve druge čimbenike, i od koje je oslobođen pomorski promet između tih određenih luka.
20
Uvodno valja podsjetiti na to da su Uredbom br. 4055/86, donesenom na temelju članka 84. stavka 2. UEEZ‑a (koji je postao članak 100. UFEU‑a), donesene provedbene mjere u sektoru pomorskog prometa, za provedbu načela slobode pružanja usluga iz članka 59. UEEZ‑a (koji je postao članak 56. UFEU‑a). Sud je presudio da članak 1. stavak 1. te uredbe definira korisnike slobode pružanja usluga u pomorskom prometu između država članica kao i između država članica i trećih zemalja na način koji je u biti istovjetan onomu iz članka 59. Ugovora o EEZ‑u (presuda od 13. lipnja 2002., Sea‑Land Service i Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 i C‑431/99, EU:C:2002:364, t. 30.).
21
Osim toga, iz članka 1. stavka 3. i članka 8. navedene uredbe među ostalim proizlazi da se njome sve odredbe Ugovora koje se odnose na slobodu pružanja usluga čine primjenjivima na područje koje se njome uređuje (presuda od 13. lipnja 2002., Sea‑Land Service i Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 i C‑431/99, EU:C:2002:364, t. 31.).
22
U tom pogledu, valja podsjetiti na to da – prema ustaljenoj sudskoj praksi – članak 56. UFEU‑a zahtijeva ne samo zabranu svake diskriminacije pružatelja usluga na temelju njegove državne pripadnosti nego i ukidanje svakog ograničenja, čak i ako se ono jednako primjenjuje na domaće pružatelje usluga kao i na one iz drugih država članica, ako ono po svojoj prirodi zabranjuje ili na drugi način ometa djelatnosti pružatelja usluge koji ima poslovni nastan u drugoj državi članici u kojoj zakonito pruža istovjetne usluge (presude od 25. srpnja 1991., SägerC‑76/90, EU:C:1991:331, t. 12. i od 5. lipnja 1997., SETTG, C‑398/95, EU:C:1997:282, t. 16.).
23
Sud je presudio da članak 1. stavak 1. Uredbe br. 4055/86 zabranjuje državi članici da za identične usluge peljarenja primjenjuje različite tarife, ovisno o tome iskorištava li poduzeće koje pruža usluge pomorskog prijevoza između navedene države i druge države članice, čak i ako potječe iz te države, brod kojem je dopušteno ili onaj kojem nije dopušteno obavljati pomorsku kabotažu, koja je rezervirana za brodove koji plove pod zastavom iste države (presuda od 17. svibnja 1994., Corsica Ferries, C‑18/93, EU:C:1994:195, t. 35.).
24
U ovom slučaju iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se, na temelju propisa o kojem je riječ u glavnom postupku, naknada koja se plaća za obvezno korištenje usluga VBS‑a naplaćuje za brodove duljine od 41 metra ili više, koji dolaze iz države članice različite od Kraljevine Belgije, dok su brodovi koji plove između flamanskih luka od nje oslobođeni. Stoga se usluge VBS‑a pružaju besplatno svakom brodu koji obavlja unutarnju plovidbu, između flamanskih luka, dok se plaćaju za brod određene duljine koji plovi između luke koja se nalazi u državi članici različitoj od Kraljevine Belgije i flamanske luke.
25
Prema tome, nametanjem te naknade samo brodovima određene duljine koji plove između luke koja se nalazi u državi članici različitoj od Kraljevine Belgije i flamanske luke, takav nacionalni propis čini razliku u postupanju ovisno o tome radi li se o unutarnjoj plovidbi broda o kojem je riječ. Samim time, on na usluge prijevoza koje se pružaju između flamanske luke i luke države članice različite od Kraljevine Belgije primjenjuje nepovoljniji režim od onog koji se primjenjuje na usluge prijevoza koje se obavljaju između flamanskih luka.
26
U tom pogledu valja pojasniti da, čak i ako promet na navedenim unutarnjim morskim linijama predstavlja samo ograničen broj brodova, kao što to tvrdi Flamanska regija, to ne utječe na primjenjivost članka 56. UFEU‑a. Naime, uvjetovanje primjenjivosti članka 56. UFEU‑a kvantitativnim kriterijem ugrozilo bi ujednačenu primjenu tog članka unutar Unije, tako da se takav kriterij ne može prihvatiti (presuda od 3. prosinca 2020., BONVER WIN, C‑311/19, EU:C:2020:981, t. 29.).
27
Slijedom toga, valja smatrati da propis države članice, poput onog opisanog u točki 24. ove presude, može otežati ili učiniti manje privlačnim pružanje usluga koje pruža pružatelj s poslovnim nastanom u drugoj državi članici. Takav propis stoga predstavlja ograničenje slobode pružanja usluga (vidjeti, u tom smislu, presudu od 13. lipnja 2002., Sea‑Land Service i Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 i C‑431/99, EU:C:2002:364, t. 38. i navedenu sudsku praksu).
28
Međutim, slobodno pružanje usluga, kao temeljno načelo Ugovora, može se ograničiti samo propisima koji su opravdani važnim razlozima u općem interesu i koji se primjenjuju na svaku osobu ili poduzetnika koji obavljaju djelatnost na državnom području države članice domaćina. Usto, kako bi se opravdao na taj način, predmetni nacionalni propis treba biti prikladan za jamčenje ostvarenja zadanog cilja i ne smije prekoračiti ono što je nužno da bi ga se postiglo (presuda od 13. lipnja 2002., Sea‑Land Service i Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 i C‑431/99, EU:C:2002:364, t. 39.).
29
U ovom slučaju Flamanska regija navodi da je VBS, čija je upotreba obvezna i dovodi do plaćanja naknade o kojoj je riječ u glavnom postupku, u biti namijenjen osiguranju sigurnosti i protočnosti plovidbe na morskim pristupnim putovima prema flamanskim lukama i iz njih.
30
U tom pogledu najprije valja podsjetiti da je Sud u više navrata presudio da cilj osiguranja sigurnosti u lučkim vodama predstavlja važan razlog u općem interesu (presude od 13. lipnja 2002., Sea‑Land Service i Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 i C‑431/99, EU:C:2002:364, t. 41. i 42. i od 17. ožujka 2011., Naftiliaki Etaireia Thasou i Amaltheia I Naftiki Etaireia, C‑128/10 i C‑129/10, EU:C:2011:163, t. 45. i navedena sudska praksa).
31
Nadalje, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 33. svojeg mišljenja, sustav upravljanja, poput VBS‑a, predstavlja pomorsku uslugu koja je ključna za održavanje javne sigurnosti u obalnim i lučkim vodama. Čini se da uvođenje naknade za obvezno korištenje te usluge, kojoj podliježu, kao korisnici, brodovi duljine od 41 metra ili više, u načelu može pridonijeti cilju od općeg interesa koji se odnosi na sigurnost u lučkim vodama.
32
Naposljetku, što se tiče proporcionalnosti takve naknade, koja ovisi samo o dužini brodova na koje se odnosi, treba podsjetiti da je Sud presudio da je nacionalni propis kojim se nalaže plaćanje naknade brodovima duljine veće od 41 metra koji plove na otvorenom moru proporcionalan, pod uvjetom da postoji stvarna povezanost između troška usluge koju primaju ti brodovi i iznosa navedene naknade, ali da to nije slučaj ako takav iznos uključuje čimbenike troškova koji se mogu pripisati kategorijama brodova različitima od brodova duljine više od 41 metra koji plove na otvorenom moru (presuda od 13. lipnja 2002., Sea‑Land Service i Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 i C‑431/99, EU:C:2002:364, t. 43.).
33
S obzirom na tu sudsku praksu, valja smatrati da, iako duljina predmetnih brodova može biti kriterij za nametanje obveze korištenja VBS‑om na temelju koje se plaća pripadajuća naknada, iznos te naknade također treba biti stvarno povezan s troškom usluga pruženih kako bi se ostvario zadani cilj.
34
U ovom predmetu sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu ističe postojanje znatnih regionalnih razlika, pri čemu navodi da su pristup luci Antwerpen (Belgija) i pristup luci Zeebrugge različite prirode i različitog stupnja složenosti, s obzirom na to da je potonja luka lako dostupna s otvorenog mora, dok pristup luci Antwerpen zahtijeva osjetljiv prelazak zapadnog estuarija rijeke Schelde, i, stoga, veće korištenje VBS‑om.
35
No, u tim bi okolnostima određivanje različitih cijena ovisno o luci o kojoj je riječ i objektivnim poteškoćama svojstvenima plovidbi i pristajanju u toj luci bili više u skladu s ciljem koji se želi ostvariti. Stoga valja smatrati da primjena jedinstvene tarife na brodove određene duljine, neovisno o objektivnim poteškoćama svojstvenima plovidbi i pristajanju u određenim lukama, prekoračuje ono što je nužno za postizanje navedenog sigurnosnog cilja, kao i s obzirom na neprimjenu te tarife na usporedive brodove koji provode unutarnju plovidbu iz luke ili prema luci kojoj se pristup može pokazati jednako teškim kao i za brodove s polazištem ili odredištem u državi članici različitoj od Kraljevine Belgije.
36
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 1. Uredbe br. 4055/86, u vezi s člankom 56. UFEU‑a, treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis kojim se predviđa da pomorski promet prema određenim lukama jedne države članice iz luka smještenih u drugim državama članicama dovodi do plaćanja, za obvezno korištenje usluga sustava upravljanja pomorskim prometom, naknade koja se izračunava samo s obzirom na duljinu broda, isključujući sve druge čimbenike, i od koje je oslobođen pomorski promet između tih određenih luka, osim ako ne postoji stvarna povezanost između troška pruženih usluga i iznosa te naknade.
Treće prethodno pitanje
37
Svojim trećim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev, u biti, pita treba li članak 191. Sporazuma o trgovini i suradnji tumačiti na način da se, čak i nakon povlačenja Ujedinjene Kraljevine iz Unije, pružatelji usluga s poslovnim nastanom u Ujedinjenoj Kraljevini mogu valjano pozivati na primjenu prava Unije, osobito članka 1. Uredbe br. 4055/86, u vezi s člankom 56. UFEU‑a.
38
Uvodno valja istaknuti da se člancima 126. i 127. Sporazuma o povlačenju predviđa prijelazno razdoblje. Tijekom tog razdoblja Ujedinjenu Kraljevinu trebalo je smatrati državom članicom te su, slijedom toga, odnosi između Unije i te buduće bivše države članice bili uređeni pravom Unije, osim ako nije drukčije navedeno. Stranke su tog sporazuma, dakle, predvidjele daljnju primjenu znatnog dijela pravne stečevine Unije kako bi se smanjile nesigurnosti i, u mjeri u kojoj je to moguće, na minimum sveli poremećaji uzrokovani okolnošću da se u trenutku povlačenja države koja napušta Uniju Ugovori na nju prestaju primjenjivati (vidjeti, u tom smislu, presude od 16. studenoga 2021., Governor of Cloverhill Prison i dr., C‑479/21 PPU, EU:C:2021:929, t. 51. i od 4. listopada 2024., Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, t. 43.).
39
Od kraja prijelaznog razdoblja pravni odnosi između Ujedinjene Kraljevine i Unije uređeni su Sporazumom o trgovini i suradnji.
40
Članak 191. stavak 1. Sporazuma o trgovini i suradnji određuje da „svaka stranka provodi načelo neograničenog pristupa međunarodnim pomorskim tržištima i trgovini na komercijalnoj i nediskriminirajućoj osnovi.”
41
Prema mišljenju društava P&O, iz te odredbe proizlazi da pomorski promet u Uniju iz Ujedinjene Kraljevine ne treba tretirati na nepovoljniji način od pomorskog prometa između država članica. Društva P&O smatraju da se, s obzirom na navedenu odredbu, sloboda pružanja usluga nastavlja primjenjivati nakon povlačenja Ujedinjene Kraljevine iz Unije i da bi sud koji je uputio zahtjev trebao primijeniti Uredbu br. 4055/86 za dio računa koji se odnose na razdoblje nakon tog povlačenja.
42
Međutim, valja istaknuti da članak 4. stavak 1. Sporazuma o trgovini i suradnji određuje da se odredbe tog sporazuma moraju „tumačiti u dobroj vjeri u skladu s njihovim uobičajenim značenjem u kontekstu u kojem se nalaze te s obzirom na predmet i svrhu Sporazuma u skladu s uobičajenim pravilima tumačenja međunarodnog javnog prava, uključujući ona kodificirana u Bečkoj konvenciji o pravu međunarodnih ugovora.” Člankom 4. stavkom 2. Sporazuma o trgovini i suradnji pojašnjava se da se „[Sporazumom o trgovini i suradnji] ne uspostavlja obveza tumačenja [njegovih] odredaba u skladu s domaćim pravom bilo koje stranke.” Članak 5. stavak 1. Sporazuma o trgovini i suradnji propisuje da, osim u iznimnim slučajevima, „ništa u ovom Sporazumu […] ne tumači se kao dodjeljivanje prava ili nametanje obveza osobama osim onih nastalih između stranaka na temelju međunarodnog javnog prava, ni kao dopuštanje izravnog pozivanja na ovaj Sporazum […] u domaćim pravnim sustavima stranaka”.
43
U tom pogledu treba istaknuti da se sukladno načelima međunarodnog prava, institucije Unije koje su ovlaštene voditi pregovore i sklapati međunarodne sporazume mogu dogovoriti s predmetnim trećim zemljama o učincima koje odredbe tog sporazuma trebaju imati u unutarnjem poretku ugovornih strana. Nadležni sudovi Unije, a osobito Sud, dužni su razmotriti to pitanje na isti način kao i svako drugo pitanje tumačenja u pogledu primjene sporazuma u Uniji samo ako to pitanje nije uređeno tim sporazumom (presuda od 21. prosinca 2011., Air Transport Association of America i dr., C‑366/10, EU:C:2011:864, t. 49.). Međutim, kao što to proizlazi iz točke 42. ove presude, pitanje primjene članka 191. Sporazuma o trgovini i suradnji njime je uređeno.
44
Iz toga slijedi da je, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 53. svojeg mišljenja, od datuma početka primjene Sporazuma o trgovini i suradnji, pravna stečevina Unije prestala uređivati odnose između Unije i Ujedinjene Kraljevine. Stoga se društva P&O ne mogu izravno pozivati ni na pravo Unije, ni na Sporazum o trgovini i suradnji pred sudom koji je uputio zahtjev.
45
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 191. Sporazuma o trgovini i suradnji, u vezi s njegovim člankom 5. i člankom 127. Sporazuma o povlačenju, treba tumačiti na način da se nakon povlačenja Ujedinjene Kraljevine iz Unije, pružatelji usluga pomorskog prometa s poslovnim nastanom u Ujedinjenoj Kraljevini više ne mogu pozivati na primjenu prava Unije pred nacionalnim sudovima država članica, osobito članka 1. Uredbe br. 4055/86, u vezi s člankom 56. UFEU‑a, kada je riječ o činjenicama ili pravnim situacijama nastalima nakon 31. prosinca 2020.
Troškovi
46
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:
1.
Članak 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 4055/86 od 22. prosinca 1986. o primjeni načela slobode pružanja usluga u pomorskom prometu između država članica te između država članica i trećih zemalja, u vezi s člankom 56. UFEU‑a,
treba tumačiti na način da mu se:
protivi nacionalni propis kojim se predviđa da pomorski promet prema određenim lukama jedne države članice iz luka smještenih u drugim državama članicama dovodi do plaćanja, za obvezno korištenje usluga sustava upravljanja pomorskim prometom, naknade koja se izračunava samo s obzirom na duljinu broda, isključujući sve druge čimbenike, i od koje je oslobođen pomorski promet između tih određenih luka, osim ako ne postoji stvarna povezanost između troška pruženih usluga i iznosa te naknade.
2.
Članak 191. Sporazuma o trgovini i suradnji između Europske unije i Europske zajednice za atomsku energiju, s jedne strane, i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske, s druge strane, u vezi s njegovim člankom 5. i člankom 127. Sporazuma o povlačenju Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske iz Europske unije i Europske zajednice za atomsku energiju,
treba tumačiti na način da se:
nakon povlačenja Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske iz Europske unije, pružatelji usluga pomorskog prometa s poslovnim nastanom u Ujedinjenoj Kraljevini više ne mogu pozivati na primjenu prava Unije pred nacionalnim sudovima država članica, osobito članka 1. Uredbe br. 4055/86, u vezi s člankom 56. UFEU‑a, kada je riječ o činjenicama ili pravnim situacijama nastalima nakon 31. prosinca 2020.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: nizozemski