Preliminär utgåva
DOM AV EUROPEISKA UNIONENS PERSONALDOMSTOL (tredje avdelningen)
den 12 maj 2016
(Mål F-92/15)
Christian Guittet
mot
Europeiska kommissionen
”Personalmål – Tidigare tjänsteman – Social trygghet – Olycksfall – Artikel 73 i tjänsteföreskrifterna – Avslutande av förfarandet – Fastställande av graden av partiell bestående invaliditet – Kompletterande ersättning till det belopp som betalas ut vid partiell bestående invaliditet – Verkställande av en dom om ogiltigförklaring – Total och obotlig dövhet”
Saken:      Talan enligt artikel 270 FEUF, som är tillämplig på Euratomfördraget enligt dess artikel 106a, genom vilken Christian Guittet har yrkat bland annat ogiltigförklaring av beslutet av den 6 oktober 2014 genom vilket Europeiska kommissionens tillsättningsmyndighet avslutade det förfarande som inletts enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna för tjänstemännen i Europeiska unionen, i den lydelse som är tillämplig i tvisten (nedan kallade tjänsteföreskrifterna), och fastställde sökandens grad av partiell bestående invaliditet till 68,5 procent.
Domslut:      Beslutet av den 6 oktober 2014 om avslutande av det förfarande som inletts enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna för tjänstemännen i Europeiska unionen till följd av det olycksfall som drabbat Christian Guittet den 8 december 2003 ogiltigförklaras, i den del hans grad av partiell bestående invaliditet fastställdes till 65 procent enligt artikel 12 i de gemensamma reglerna för Europeiska unionens institutioner om olycksfallsförsäkring och yrkessjukdomsförsäkring, i dess lydelse före den 1 januari 2006. Europeiska kommissionen ska betala 5 000 euro till Christian Guittet. Talan ogillas i övrigt. Europeiska kommissionen ska bära sina rättegångskostnader och ersätta Christian Guittets rättegångskostnader.
Sammanfattning
1.      Tjänstemän – Social trygghet – Olycksfallsförsäkring och yrkessjukdomsförsäkring – Kompletterande ersättning enligt reglerna om olycksfallsförsäkring och yrkessjukdomsförsäkring – Fastställande – Fastställande av graden av partiell bestående invaliditet – Procedur
(Tjänsteföreskrifterna, artikel 73.2 c; reglerna om olycksfallsförsäkring och yrkessjukdomsförsäkring, artiklarna 12 och 14)
2.      Tjänstemän – Social trygghet – Olycksfallsförsäkring och yrkessjukdomsförsäkring – Läkarutlåtande – Iakttagande av en skälig tidsfrist – Åsidosättande – Villkor
(Tjänsteföreskrifterna, artikel 73, reglerna om olycksfallsförsäkring och yrkessjukdomsförsäkring, artiklarna 19 och 21)
3.      Tjänstemän – Social trygghet – Olycksfallsförsäkring och yrkessjukdomsförsäkring – Medicinsk expertis – Läkarkommitténs utrymme för skönsmässig bedömning – Domstolsprövning – Gränser – Motiveringsskyldighet – Omfattning
(Tjänsteföreskrifterna, artikel 73; reglerna om olycksfallsförsäkring och yrkessjukdomsförsäkring, artikel 23)
4.      Tjänstemän – Social trygghet – Olycksfallsförsäkring och yrkessjukdomsförsäkring – Medicinsk expertis – Läkarkommitténs sammansättning – Medverkan av sakkunniga som under flera år har arbetat med den aktuella institutionen – Tillåtet – Ifrågasättande av opartiskhet – Villkor
(Tjänsteföreskrifterna, artikel 73)
5.      Tjänstemän – Social trygghet – Olycksfallsförsäkring och yrkessjukdomsförsäkring – Medicinsk expertis – En medlem av läkarkommittén har vägrat att underteckna rapporten – Formfel – Föreligger inte – Villkor
(Tjänsteföreskrifterna, artikel 73; reglerna om olycksfallsförsäkring och yrkessjukdomsförsäkring, artikel 22.3)
6.      Tjänstemän – Social trygghet – Olycksfallsförsäkring och yrkessjukdomsförsäkring – Medicinsk expertis – Läkarkommitténs motiveringsskyldighet – Omfattning
(Tjänsteföreskrifterna, artikel 73; reglerna om olycksfallsförsäkring och yrkessjukdomsförsäkring, artikel 22.3)
7.      Tjänstemän – Social trygghet – Olycksfallsförsäkring och yrkessjukdomsförsäkring – Medicinsk expertis – Läkarkommitténs utrymme för skönsmässig bedömning – Domstolsprövning – Gränser
(Artikel 266 FEUF; tjänsteföreskrifterna, artikel 73; reglerna om olycksfallsförsäkring och yrkessjukdomsförsäkring, artikel 23)
8.      Tjänstemän – Social trygghet – Olycksfallsförsäkring och yrkessjukdomsförsäkring – Invaliditet – Grad av invaliditet – Fastställande – Officiell belgisk procentskala för invaliditet – Tillämpning på dövhet
(Tjänsteföreskrifterna, artikel 73, Reglerna om olycksfallsförsäkring och yrkessjukdomsförsäkring, bilaga A)
9.      Talan väckt av tjänstemän – Dom om ogiltigförklaring – Verkningar – Skyldighet att vidta genomförandeåtgärder – Förlängd väntetid som orsakats av att ett institutionsbeslut är rättsstridigt – Lämplig ersättning för ideell skada
(Artikel 266 FEUF; tjänsteföreskrifterna, artikel 73)
10.    Domstolsförfarande – Rättegångskostnader – Fastställande – Ersättningsgilla kostnader – Begrepp – Kostnader som uppkommit under det administrativa förfarandet – Omfattas inte
(Tjänsteföreskrifterna, artiklarna 90 och 91)
1.      Den kompletterande ersättningen enligt artikel 14 i reglerna om olycksfallsförsäkring och yrkessjukdomsförsäkring för tjänstemän i Europeiska unionen, i dess senaste lydelse av den 18 juli 1007, ska visserligen fastställas på motsvarande sätt som enligt de tariffer som anges i invaliditetstabeller som avses i artikel 12 i dessa regler. Ersättningsbeloppet, och således den motsvarande graden av partiell bestående invaliditet, ska emellertid fastställas oberoende av det belopp som ska betalas ut enligt samma artikel 12 och, således, oberoende av den grad av partiell bestående invaliditet som är avgörande för sistnämnda belopp.
Den kompletterande ersättningen enligt artikel 14 i de gamla försäkringsreglerna ska nämligen inte endast utgöra ersättning för den partiella bestående invaliditet som tjänstemannen drabbats av, som föranleder utbetalning av det belopp som avses i artikel 73.2 c i tjänsteföreskrifterna, utan, enligt samma artikel 14, även för varje skada eller permanent vanställdhet som även om de inte påverkar arbetsförmågan utgör en fysisk defekt på personens fysiska integritet och inverkar mening på personens sociala relationer. Eftersom ersättningen således betalas ut för annan skada än den för vilken belopp betalas ut vid partiell bestående invaliditet enligt artikel 12 i de gamla försäkringsreglerna, är det beslut genom vilket graden av denna invaliditet fastställs enligt nämnda artikel 12 oberoende av det beslut genom vilket graden av partiell bestående invaliditet fastställs enligt artikel 14 i samma regler.
(se punkt 60)
2.      Frågan huruvida handläggningstiden för ett förvaltningsärende är skälig ska bedömas utifrån omständigheterna i varje enskilt fall, och i synnerhet utifrån sammanhanget i dessa, de olika processuella skeden som institutionen har följt, parternas uppträdande under förfarandet, svårighetsgraden och betydelsen av tvisten för de berörda parterna.
Institutionen är i personalfrågor ansvarig för hur skyndsamt arbetet utförs av de läkare som ingår i den läkarkommitté som ska avge ett utlåtande om den invaliditetsgrad som ska fastställas för den berörda tjänstemannen. Om det slås fast att en försening beror på att tjänstemannen, eller den läkare som han eller hon har utsett för att företräda vederbörande, genom sitt beteende har förhalat eller hindrat förfarandet kan institutionen emellertid inte anses vara ansvarig för förseningen.
En försäkrad kan inte, inom ramen för ett förfarande enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna, kritiseras för att vederbörande inför läkarkommittén gör påpekanden som den försäkrade anser krävs för att nämnda kommitté ska kunna yttra sig. Den omständigheten att nya påpekanden görs i frågor som tidigare har behandlats bidrar till att det tar längre tid att anta ett beslut som avslutar förfarandet enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna. Sådana påpekanden medför att förfarandet förhalas om de upprepas trots att det är uppenbart att majoriteten av läkarkommitténs medlemmar slutgiltigt har angett sin uppfattning. Den tid som läkarkommittén har lagt ned för sina arbeten kan under dessa omständigheter inte anses ha orsakats av institutionens passivitet.
(se punkterna 79, 80 och 89)
Hänvisning till
Förstainstansrätten: dom av den 22 oktober 1997, SCK och FNK/kommissionen, T‑213/95 och T‑18/96, EU:T:1997:157, punkt 57, och dom av den 11 april 2006, Angeletti/kommissionen, T‑394/03, EU:T:2006:111, punkterna 152–154
Tribunalen: dom av den 1 juli 2010, Füller-Tomlinson/parlamentet, F-97/08, EU:F:2010:73, punkt 167, och beslut av den 30 juni 2011, Marcuccio/kommissionen, F-14/10, EU:F:2011:99, punkt 49
3.      De medicinska bedömningarna, i egentlig mening, som avges av den läkarkommitté som avses i reglerna om olycksfallsförsäkring och yrkessjukdomsförsäkring för tjänstemän i Europeiska unionen, i dess senaste lydelse av den 18 juli 1007, ska anses vara slutgiltiga när de har avgetts i vederbörlig ordning. Domstolen är endast behörig att kontrollera dels huruvida nämnda kommitté har bildats och verkat i behörig ordning, dels huruvida dess utlåtande har avgetts på ett korrekt sätt, och särskilt om det innehåller en motivering som gör det möjligt att bedöma de överväganden som kommittén grundat sig på och om det visar att det finns ett begripligt samband mellan de medicinska konstaterandena i utlåtandet och de slutsatser som kommittén kommit fram till.
När läkarkommittén har att avgöra komplexa medicinska frågor som bland annat hänför sig till en svår diagnos eller till orsakssambandet mellan den berördes åkommor och utövandet av dennes uppgifter vid en institution, ankommer det på kommittén att i sitt utlåtande bland annat ange de omständigheter i handlingarna som den stöder sin uppfattning på, och, för det fall det förekommer betydande skillnader, att precisera de skäl som ligger till grund för varför detta utlåtande skiljer sig från vissa tidigare läkarutlåtanden som är relevanta, och som varit gynnsammare för den berörda personen.
Även om de förfarandegarantier som gäller för den försäkrade inför nämnda kommitté ska omfattas av en sträng domstolskontroll, ska denna kontroll inbegripa beaktande av själva kommittéarbetets natur, varvid dess arbete inte har till syfte att avgöra meningsskiljaktigheter, utan endast att upprätta läkarutlåtanden.
Domstolsprövningen av huruvida läkarkommittéerna och invaliditetskommittéerna har bildats och verkat i behörig ordning och huruvida deras utlåtanden har avgetts på ett korrekt sätt är således en naturlig följd av att det inte görs en domstolsprövning av de medicinska bedömningarna i egentlig mening.
(se punkterna 117–120, 133 och 162)
Hänvisning till
Domstolen: dom av den 19 januari 1988, Biedermann/revisionsrätten, 2/87, EU:C:1988:17, punkt 16; dom av den 4 oktober 1991, kommissionen/Gill, C‑185/90 P, EU:C:1991:380, punkt 24
Förstainstansrätten: dom av den 16 juni 2000, C/rådet, T‑84/98, EU:T:2000:156, punkt 43 och där angiven rättspraxis
Personaldomstolen: dom av den 21 oktober 2009, V/kommissionen, F-33/08, EU:F:2009:141, punkt 129 och där angiven rättspraxis, och dom av den 14 september 2010, AE/kommissionen, F-79/09, EU:F:2010:99, punkterna 64 och 65 och där angiven rättspraxis
4.      Vad beträffar läkarkommitténs sammansättning innebär inte den omständigheten att en läkare och en professor i medicin sedan flera år arbetar med läkartjänsten vid en institution att dessa personer, som är läkare, inte kan utföra sitt uppdrag på ett opartiskt sätt. I synnerhet kan en sådan omständighet – såvida inte annat visas, och såvida det inte kan antas att opartiskheten i princip motverkas av att ett samarbete består – inte i sig anses tillräcklig för att visa att det finns ett beroendeförhållande mellan dessa läkare och institutionens försäkringsgivare och att läkarna i det aktuella fallet, vid undersökningen av den konkreta situation som den försäkrade befinner sig i, skulle ha åsidosatt de yrkesetiska skyldigheter som gäller för samtliga personer med medicinsk sakkunskap.
(se punkt 124)
Hänvisning till
Personaldomstolen: dom av den 21 oktober 2009, V/kommissionen, F-33/08, EU:F:2009:141, punkt 179
5.      Den omständigheten att en av medlemmarna har vägrat att skriva under rapporten från läkarkommittén medför inte att rapporten har tillkommit genom formfel. För att kollegialitetsprincipen ska iakttas vid läkarkommitténs arbete krävs det dock att det är utrett att den medlem som inte har skrivit under har haft möjlighet att framföra sin ståndpunkt inför de två andra medlemmarna.
(se punkt 134)
Hänvisning till
Personaldomstolen: dom av den 12 december 2012, BS/kommissionen, F-90/11, EU:F:2012:188, punkt 38 och där angiven rättspraxis
6.      En kortfattad och obestämd motivering i läkarkommitténs slutrapport om fastställande av graden av partiell bestående invaliditet för en tjänsteman kan inte anses vara tillräcklig för att den berörda personen ska kunna förstå och bedöma de överväganden som läkarkommittén, genom majoritetsbeslut, har grundat sig på. Motiveringen ska för det första nämligen minska risken för godtycke genom att förmå den som antar akten att vara konsekvent i hela sitt resonemang.
Det ankommer på läkarkommittén att i sin slutrapport ge en tydlig motivering som besvarar ett argument som motiverat en avvikande bedömning mellan kommitténs medlemmar.
(se punkterna 146, 149 och 167)
Hänvisning till
Personaldomstolen: dom av den 14 september 2010, AE/kommissionen, F-79/09, EU:F:2010:99, punkt 65, och dom av den 18 november 2015, Diamantopoulos/SEAE, F-30/15, EU:F:2015:138, punkt 25 och där angiven rättspraxis
7.      Eftersom det inte görs en domstolsprövning av de medicinska bedömningarna i egentlig mening, kan en part inte vinna framgång med en anmärkning som avser att det är uppenbart att de medicinska bedömningarna i läkarkommitténs utlåtande är oriktiga.
Om unionsdomstolen prövade en grund genom vilken det görs gällande att läkarkommittén har gjort en uppenbart oriktig bedömning av en tjänstemans hörselnedsättning, skulle nämnda domstol föregripa den nya bedömning som kommittén föranleds att göra för att verkställa domen, i syfte att undanröja de oegentligheter som konstaterats, vilket skulle utgöra ett åsidosättande av artikel 266 FEUF.
En domstolsprövning kan däremot avse annat än en medicinsk bedömning i egentlig mening vad gäller dess betydelse på det administrativa planet.
Domstolen kan, vid bedömningen av den berörda personens bristande hörselförmåga, kontrollera huruvida iakttagande har skett av en nationell bestämmelse genom vilken den berörda personen ska genomgå ytterligare tester, andra än sådana tester som genomgåtts enligt en annan nationell bestämmelse, för att fastställa vederbörandes totala hörselförmåga.
(se punkterna 163, 170 och 173)
Hänvisning till
Tribunalen: dom av den 6 februari 2015, BQ/revisionsrätten, T‑7/14 P, EU:T:2015:79, punkt 45
Personaldomstolen: dom av den 14 september 2011, Hecq/kommissionen, F-47/10, EU:F:2011:137, punkt 45; dom av den 7 maj 2013, McCoy/Regionkommittén, F-86/11, EU:F:2013:56, punkt 105, och dom av den 26 mars 2014, CP/parlamentet, F-8/13, EU:F:2014:44, punkterna 91 och 92
8.      Vid fastställandet av en tjänstemans invaliditetsgrad ska den officiella belgiska procentskalan för invaliditet tillämpas såsom en kompletterande faktor, såvitt avser tjänstemän och andra anställda inom unionen. Det hänvisas nämligen till denna i den procentskala som ingår som bilaga till reglerna om olycksfallsförsäkring och yrkessjukdomsförsäkring för tjänstemän i Europeiska unionen, i dess senaste lydelse av den 18 juli 1007, endast för de fall som inte uttryckligen anges i unionens procentskala. Det innebär i synnerhet att artikel 712 i den officiella belgiska procentskalan för invaliditet ska tillämpas, i ett fall som avser en tjänsteman eller annan anställd inom unionen, i överensstämmelse med den procentskala som ingår som bilaga till försäkringsreglerna. Detta medför bland annat att det för en tjänsteman eller annan anställd, vid dövhet som kan botas eller är partiell, inte kan fastställas en högre grad av partiell bestående invaliditet än den maximala graden enligt den procentskala som ingår som bilaga till försäkringsreglerna vid total och obotlig dövhet.
(se punkt 169)
9.      Ogiltigförklaring av en rättsstridig rättsakt kan i sig utgöra en lämplig och i princip tillräcklig ersättning för all ideell skada som rättsakten kan ha orsakat, om sökanden inte visar att han eller hon har lidit en ideell skada som kan särskiljas från den rättsstridighet som föranledde ogiltigförklaringen och som inte kan ersättas fullt ut genom denna ogiltigförklaring.
Om ogiltigförklaringen av en rättsakt inte undanröjer de följder som rättsstridigheten har medfört för förseningen i ett förfarande för fastställande av graden av partiell bestående invaliditet för en tjänsteman enligt artikel 14 i reglerna om olycksfallsförsäkring och yrkessjukdomsförsäkring för tjänstemän i Europeiska unionen, i dess senaste lydelse av den 18 juli 1007, kan denna ogiltigförklaring inte anses ha varit tillräcklig i sig för att ersätta en eventuell skada som den berörda personen orsakats till följd av en sådan rättsstridighet.
Om den berörda personen, som en följd av att ett beslut upphävts, på nytt får invänta det slutgiltiga och fullständiga avgörandet av det förfarande som inletts enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna, kan en sådan situation med förlängd väntetid och osäkerhet utgöra en ideell skada, för vilken det ankommer på den aktuella institutionen att utge lämplig ersättning. Den omständigheten att förfarandet enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna återupptas kan i princip inte leda till slutsatsen att det skulle vara för tidigt att ansöka om skadestånd, eftersom redan en faktisk och säker skada kan ersättas.
(se punkterna 186–188)
Hänvisning till
Domstolen: dom av den 9 juli 1987, Hochbaum och Rawes/kommissionen, 44/85, 77/85, 294/85 och 295/85, EU:C:1987:348, punkt 22
Tribunalen: dom av den 9 november 2004, Montalto/rådet, T‑116/03, EU:T:2004:325, punkt 127, och dom av den 10 december 2008, Nardone/kommissionen, T‑57/99, EU:T:2008:555, punkt 56
Personaldomstolen: dom av den 8 maj 2008, Suvikas/rådet, F-6/07, EU:F:2008:55, punkt 151; dom av den 14 juli 2011, Petrilli/kommissionen, F-98/07, EU:F:2011:119, punkt 28 och där angiven rättspraxis; dom av den 11 december 2013, A/kommissionen, F-142/12, EU:F:2013:193, punkt 92, och dom av den 15 oktober 2014, de Brito Sequeira Carvalho/kommissionen, F-107/13, EU:F:2014:232, punkt 141
10.    Genomförandet av det administrativa förfarandet, såsom detta är organiserat enligt tjänsteföreskrifterna, förutsätter inte att en tjänsteman ska företrädas av ett ombud under detta skede, eftersom administrationen i gengäld inte ska tolka klagomålen eller yrkandena restriktivt, utan i stället utreda dem förutsättningslöst. Följaktligen kan en tjänsteman endast i undantagsfall erhålla ersättning för utlägg och arvoden till sina ombud under det administrativa skedet inom ramen för en skadeståndstalan.
(se punkt 202)
Hänvisning till
Personaldomstolen: dom av den 13 juni 2012, Guittet/kommissionen, F-31/10, EU:F:2012:80, punkt 105 och där angiven rättspraxis