62004CJ0441_SV
Parter
Domskäl
Domslut
Parter
I mål C‑441/04,
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 234 EG, som framställts av Landesgericht Klagenfurt (Österrike), genom beslut av den 13 augusti 2004 som inkom till domstolen den 20 oktober 2004, i målet
A-Punkt Schmuckhandels GmbH
mot
Claudia Schmidt,
meddelar
DOMSTOLEN (tredje avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden A. Rosas samt domarna J.‑P. Puissochet och U. Lõhmus (referent),
generaladvokat: P. Léger,
justitiesekreterare: R. Grass,
efter det skriftliga förfarandet,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
– Claudia Schmidt, genom A. Seebacher, Rechtsanwalt,
– Österrikes regering, genom C. Pesendorfer, i egenskap av ombud,
– Europeiska gemenskapernas kommission, genom B. Schima, i egenskap av ombud,
med hänsyn till beslutet, efter att ha hört generaladvokaten, att avgöra målet utan förslag till avgörande,
följande
Dom
Domskäl
1. Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 28 EG och 30 EG.
2. Begäran har framställts i ett mål mellan bolaget A‑Punkt Schmuckhandels GmbH (nedan kallat A‑Punkt) och Claudia Schmidt, vari yrkats att sistnämnda part skall förbjudas att fortsätta bedriva hemförsäljning av silversmycken.
Tillämpliga nationella bestämmelser
3. Enligt 57 § första stycket i österrikiska lagen om näringsverksamhet (Gewerbeordnung, BGBl. 194/1994) (nedan kallad GewO) är försäljning och upptagande av beställning avseende vissa varor vid hembesök förbjuden, däribland silversmycken. I bestämmelsen föreskrivs följande:
”Det är förbjudet att besöka privatpersoner i deras hem i syfte att ta emot beställningar på kosttillskott, giftiga ämnen, läkemedel, sjukvårdsprodukter, klockor och ur av ädla metaller, varor av guld, silver och platina, smycken och ädelstenar, vapen och ammunition, fyrverkeripjäser, kosmetiska produkter, gravstenar, gravmonument och tillhörande varor såsom kransar och andra gravdekorationer. Det är även förbjudet att arrangera marknadsföringstillställningar, inklusive reklam- och rådgivningssammankomster, hemma hos privatpersoner och som riktar sig till privatpersoner. Det saknar härvidlag betydelse om marknadsföringstillställningen arrangerats av näringsidkaren själv eller av tredje man. …”
Tvisten vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
4. Claudia Schmidt driver ett företag med säte i Tyskland. Hon säljer smycken inom ramen för resande verksamhet inom Europeiska unionen, genom att bedriva hemförsäljning hemma hos privatpersoner. Hon saluför silversmycken och tar emot beställningar avseende sådana smycken. Priset per smycke överskrider inte 40 euro.
5. Den 18 december 2003 arrangerade Claudia Schmidt ett så kallat smyckesparty i ett privathem i Klagenfurt, Österrike. Efter denna sammankomst väckte A‑Punkt, som bedriver en konkurrerande verksamhet, talan mot Claudia Schmidt vid Landesgericht Klagenfurt och yrkade att hon skulle förbjudas att fortsätta med sin verksamhet, eftersom den är förbjuden enligt 57 § första stycket GewO.
6. Claudia Schmidt bestred de yrkanden som framställts av käranden i målet vid den nationella domstolen och gjorde gällande att 57 § GewO står i strid med den fria rörligheten för varor enligt artikel 28 EG. Hon betonade särskilt att hemförsäljning av silversmycket är laglig i såväl Tyskland som Italien och Förenade kungariket.
7. Under dessa omständigheter beslutade Landesgericht Klagenfurt att vilandeförklara målet och att ställa följande frågor till domstolen:
”1) Skall artiklarna 28 EG och 30 EG tolkas så, att svarandens frihet att yrkesmässigt sälja silversmycken genom att besöka privatpersoner i deras hem i syfte att sälja och ta upp beställningar avseende sådana smycken garanteras genom nämnda artiklar?
2) Utgör, för det fall den första tolkningsfrågan besvaras jakande, lagstiftning i en medlemsstat, enligt vilken det är förbjudet att saluföra silversmycken genom att besöka privatpersoner i deras hem i syfte att sälja och ta upp beställningar avseende sådana smycken, en begränsning av den fria rörligheten för varor i den mening som avses i artiklarna 28 EG och 30 EG?
3) För det fall även den andra tolkningsfrågan besvaras jakande ställs följande tolkningsfråga. Står inte en nationell bestämmelse – enligt vilken det i strid med artiklarna 28 EG och 30 EG är förbjudet att saluföra silversmycken genom att besöka privatpersoner i deras hem i syfte att sälja och ta upp beställningar avseende sådana smycken – i strid med enskilda personers rätt att på detta sätt saluföra sådana smycken?”
Prövning av tolkningsfrågorna
8. Den nationella domstolen har ställt de tre frågorna, som skall prövas samtidigt, för att få klarhet i huruvida artikel 28 EG utgör hinder för en nationell bestämmelse såsom den i 57 § GewO, vari föreskrivs ett förbud mot försäljning och upptagande av beställningar avseende silversmycken vid hembesök.
9. Domstolen konstaterar inledningsvis att 57 § GewO har till syfte att förhindra ett sätt att saluföra denna typ av smycken. Den situation som givit upphov till förfarandet vid den nationella domstolen utgörs dessutom av att en person som driver ett företag med säte i Tyskland har bedrivit hemförsäljning av smycken i Österrike. Under sådana omständigheter berörs nationella bestämmelser avseende förbud mot hemförsäljning av smycken av den fria rörligheten för varor.
10. Rådets direktiv 85/577/EEG av den 20 december 1985 för att skydda konsumenten i de fall då avtal ingås utanför fasta affärslokaler (EGT L 372, s. 31; svensk specialutgåva, område 15, volym 7, s. 83) har till syfte att delvis harmonisera bestämmelserna avseende konsumentskyddet vid vissa försäljningssätt, däribland försäljning under besök som näringsidkaren avlägger i privatpersoners hem.
11. Domstolen finner inte skäl att närmare analysera vilken grad av harmonisering som har åstadkommits genom ovannämnda direktiv, utan konstaterar endast att medlemsstaterna med stöd av artikel 8 i direktivet har rätt att bibehålla eller anta bestämmelser som avser att tillförsäkra konsumenterna ett mer omfattande konsumentskydd än det som föreskrivs i direktivet.
12. Det framgår av domstolens rättspraxis att medlemsstaterna, i detta hänseende, får införa eller bibehålla totalt eller partiellt förbud mot att avtal sluts utanför fasta affärslokaler (se dom av den 16 maj 1989 i mål 382/87, Buet och EBS, REG 1989, s. 1235, punkt 16, och av den 14 mars 1991 i mål C‑361/89, Di Pinto, REG 1991, s. I‑1189, punkt 21). Denna kompetens skall emellertid utövas med iakttagande av den grundläggande princip om fri rörlighet för varor som kommer till uttryck i förbudet i artikel 28 EG mot kvantitativa importrestriktioner och åtgärder med motsvarande verkan mellan medlemsstaterna (se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 mars 2004 i mål C‑71/02, Karner, REG 2004, s. I‑3025, punkt 34).
13. Domstolen har redan prövat huruvida olika nationella bestämmelser avseende försäljningssätt är förenliga med artikel 28 EG (se, bland annat, dom av den 26 maj 2005 i mål C‑20/03, Burmanjer m.fl., REG 2005, s. I‑4133, punkt 22).
14. Alla handelsregler antagna av medlemsstaterna som direkt eller indirekt, faktiskt eller potentiellt kan hindra handeln inom gemenskapen skall anses utgöra en åtgärd med motsvarande verkan som en kvantitativ restriktion och är därmed förbjudna enligt denna artikel, vilket domstolen fastställt ett flertal gånger (se, bland annat, dom av den 11 juli 1974 i mål 8/74, Dassonville, REG 1974, s. 837, punkt 5, svensk specialutgåva, volym 2, s. 343, av den 19 juni 2003 i mål C‑420/01, kommissionen mot Italien, REG 2003, s. I-6445, punkt 25, och domen i det ovannämnda målet Karner, punkt 36).
15. Domstolen klargjorde emellertid i dom av den 24 november 1993 i de förenade målen C‑267/91 och C‑268/91, Keck och Mithouard (REG 1993, s. I‑6097, punkt 16; svensk specialutgåva, volym 14, s. I‑431), att nationella bestämmelser som begränsar eller förbjuder vissa försäljningsformer inte är ägnade att hindra handeln mellan medlemsstaterna i den mening som avses i den rättspraxis som slogs fast i domen i det ovannämnda målet Dassonville, förutsatt att bestämmelserna tillämpas på samtliga berörda näringsidkare som bedriver verksamhet inom det nationella territoriet och förutsatt att de såväl rättsligt som faktiskt påverkar avsättningen av inhemska varor och varor från andra medlemsstater på samma sätt (se även dom av den 13 januari 2000 i mål C‑254/98, TK-Heimdienst, REG 2000, s. I‑151, punkt 23, av den 11 december 2003 i mål C‑322/01, Deutscher Apothekerverband, REG 2003, s. I‑14887, punkt 68, domen i det ovannämnda målet Karner, punkt 37, och domen i det ovannämnda målet Burmanjer m.fl., punkt 24).
16. Domstolen har vidare betecknat bestämmelser avseende vissa försäljningssätt som bestämmelser vilka reglerar försäljningsformerna i den mening som avses i domen i de ovannämnda förenade målen Keck och Mithouard (se, bland annat, dom av den 2 juni 1994 i de förenade målen C‑401/92 och C‑402/92, Tankstation ’t Heukske och Boermans, REG 1994, s. I‑2199, punkterna 12–14, domen i det ovannämnda målet TK‑Heimdienst, punkt 24, och domen i det ovannämnda målet Burmanjer m.fl., punkterna 25 och 26).
17. Såsom framgår av punkt 9 i förevarande dom avser de ifrågavarande nationella bestämmelserna avseende förbudet mot hemförsäljning ett försäljningssätt. Det är klarlagt att de inte har till syfte att reglera handeln med varor mellan medlemsstaterna. De omfattas dock av förbudet enligt artikel 28 EG såvida de inte uppfyller de två villkor som domstolen erinrat om i punkt 15 i förevarande dom.
18. Vad gäller det första villkoret har det konstaterats att 57 § GewO tillämpas på samtliga berörda näringsidkare som bedriver verksamhet i Österrike, oavsett nationalitet. Det första villkoret som uppställs i domen i de ovannämnda förenade målen Keck och Mithouard är således uppfyllt.
19. Beträffande det andra villkoret är det klarlagt att det i bestämmelserna om förbud mot hemförsäljning av smycken inte görs någon åtskillnad beroende på de ifrågavarande varornas ursprung.
20. Vidare skall det kontrolleras huruvida det allmänna förbudet mot försäljning och upptagande av beställningar avseende silversmycken vid hembesök inte faktiskt försvårar tillträde till marknaden för de berörda varorna från andra medlemsstater jämfört med inhemska varor.
21. En nationell bestämmelse såsom den som är i fråga i målet vid den nationella domstolen kan i princip begränsa den totala försäljningsvolymen av de aktuella varorna i medlemsstaten i fråga och kan därmed även påverka försäljningsvolymen av dessa varor från andra medlemsstater. Ett sådant konstaterande är emellertid inte tillräckligt för att bestämmelsen skall betecknas som en åtgärd med motsvarande verkan (se, bland annat, domen i de ovannämnda förenade målen Keck och Mithouard, punkt 13, och dom av den 20 juni 1996 i de förenade målen C-418/93–C-421/93, C‑460/93–C-462/93, C-464/93, C-9/94–C‑11/94, C-14/94, C-15/94, C‑23/94, C-24/94 och C-332/94, Semeraro Casa Uno m.fl., REG 1996, s. I‑2975, punkt 24).
22. Såsom Europeiska gemenskapernas kommission har gjort gällande kan visserligen hemförsäljning av smycken av lågt värde framstå som lämpligare och effektivare än försäljning från ett fast försäljningsställe. För ekonomiska aktörer som är specialiserade på smycken av sådant värde kan nämligen försäljning från ett fast försäljningsställe medföra proportionellt mycket höga kostnader.
23.
Den omständigheten att ett försäljningssätt visar sig vara effektivare och mer ekonomiskt räcker emellertid inte för att fastställa att den nationella bestämmelsen avseende förbudet mot försäljningssättet omfattas av förbudet enligt artikel 28 EG. En sådan nationell bestämmelse utgör nämligen en åtgärd med motsvarande verkan endast om förbudet mot det berörda försäljningssättet påverkar varor från andra medlemsstater i större utsträckning än inhemska varor.
24. Det är klarlagt att det förbud som är i fråga i målet vid den nationella domstolen inte avser samtliga former för handel med de berörda varorna utan endast en form. Det utesluter således inte möjligheten att sälja ovannämnda varor inom det nationella territoriet medelst andra sätt.
25. Domstolen kan emellertid inte utifrån de uppgifter som den förfogar över slå fast med säkerhet huruvida förbudet mot hemförsäljning enligt 57 § GewO påverkar handeln med varor från andra medlemsstater än Österrike i större utsträckning än handeln med varor från denna medlemsstat. Under sådana omständigheter ankommer det följaktligen på den nationella domstolen att kontrollera huruvida detta villkor är uppfyllt, särskilt mot bakgrund av övervägandena i punkterna 20–24 i förevarande dom.
26. Om den nationella domstolen, efter denna kontroll, konstaterar att förbudet enligt 57 § GewO påverkar tillträdet till den nationella marknaden för varor från andra medlemsstater i större utsträckning än tillträdet för inhemska varor, skall den pröva huruvida förbudet kan motiveras av hänsyn hänförliga till allmänintresset, i den mening som avses i den rättspraxis som slogs fast i domen av den 20 februari 1979 i mål 120/78, Rewe-Zentral, kallat Cassis de Dijon (REG 1979, s. 649; svensk specialutgåva, volym 4, s. 377), eller av ett av de hänsyn som anges i artikel 30 EG, samt huruvida förbudet är nödvändigt och står i proportion till sitt syfte.
27. Det förbud som är i fråga i målet vid den nationella domstolen kan i detta avseende motiveras av hänsyn till konsumentskyddet såvida två villkor är uppfyllda, nämligen att förbudet är ägnat att säkerställa att det eftersträvade målet uppnås och att det inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål.
28. Vid denna bedömning skall den nationella domstolen beakta den nivå på konsumentskyddet som följer av direktiv 85/577 i samband med försäljning och upptagande av beställningar avseende de berörda varorna.
29. Inom ramen för denna kontroll är det även nödvändigt att beakta det som utmärker hemförsäljning av silversmycken, bland annat dels den potentiellt högre risken för att konsumenter vilseleds till följd av bristande information, till följd av den omständigheten att det inte är möjligt att jämföra priser eller till följd av otillräckliga garantier vad gäller smyckenas äkthet, dels den omständigheten att den psykologiska pressen att köpa är större när försäljningen är organiserad i en privat miljö.
30. Av vad anförts följer att tolkningsfrågorna skall besvaras enligt följande. Vad gäller den fria rörligheten för varor utgör inte artikel 28 EG hinder för en nationell bestämmelse genom vilken en medlemsstat förbjuder försäljning och upptagande av beställningar avseende silversmycken vid hembesök inom medlemsstatens territorium när bestämmelsen tillämpas på samtliga berörda näringsidkare och i den mån bestämmelsen såväl rättsligt som faktiskt påverkar avsättningen av inhemska varor och varor från andra medlemsstater på samma sätt. Det ankommer på den nationella domstolen att kontrollera huruvida tillämpningen av den nationella bestämmelsen, med hänsyn till omständigheterna i målet vid den nationella domstolen, kan hindra tillträdet till marknaden för varor från andra medlemsstater eller försvåra detta tillträde jämfört med inhemska varor. Om så är fallet skall denna domstol pröva huruvida den berörda åtgärden är motiverad av hänsyn hänförliga till allmänintresset i den mening som avses i domstolens rättspraxis eller av ett av de hänsyn som anges i artikel 30 EG, samt huruvida åtgärden står i proportion till sitt syfte.
Rättegångskostnader
31. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Domslut
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande:
Artikel 28 EG utgör inte hinder för en nationell bestämmelse genom vilken en medlemsstat förbjuder försäljning och upptagande av beställningar avseende silversmycken vid hembesök inom medlemsstatens territorium när bestämmelsen tillämpas på samtliga berörda näringsidkare och i den mån bestämmelsen såväl rättsligt som faktiskt påverkar avsättningen av inhemska varor och varor från andra medlemsstater på samma sätt. Det ankommer på den nationella domstolen att kontrollera huruvida tillämpningen av den nationella bestämmelsen, med hänsyn till omständigheterna i målet vid den nationella domstolen, kan hindra tillträdet till marknaden för varor från andra medlemsstater eller försvåra detta tillträde jämfört med inhemska varor. Om så är fallet skall denna domstol pröva huruvida den berörda åtgärden är motiverad av hänsyn hänförliga till allmänintresset i den mening som avses i domstolens rättspraxis eller av ett av de hänsyn som anges i artikel 30 EG, samt huruvida åtgärden står i proportion till sitt syfte.