62021CO0260(01)
DOMSTOLENS BESLUT (nionde avdelningen)
den 15 november 2022 (
*1
)
”Begäran om förhandsavgörande – Artiklarna 53.2, 94 och 99 i domstolens rättegångsregler – Insolvensförfaranden – Ömsesidig kvittning med ett kreditinstitut i konkurs – Retroaktiv ändring av villkoren för att genomföra sådan kvittning – Nationell lagstiftning som förklarats vara grundlagsstridig – Rent inhemsk situation – Uppenbart att begäran om förhandsavgörande ska avvisas”
I mål C‑260/21,
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, framställd av Okrazhen sad Vidin (Regiondomstolen i Vidin, Bulgarien), genom beslut av den 21 april 2021, som inkom till domstolen den 23 april 2021, i målet
Corporate Commercial Bank, i likvidation
mot
Elit Petrol AD,
meddelar
DOMSTOLEN (nionde avdelningen),
sammansatt av avdelningsordföranden L.S. Rossi, samt domarna J.-C. Bonichot (referent) och S. Rodin,
generaladvokat: M. Campos Sánchez-Bordona,
justitiesekreterare: A. Calot Escobar,
efter det skriftliga förfarandet,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
–
Corporate Commercial Bank, i likvidation, genom A.N. Donov, K.H. Marinova, företrädare, och V. Matev, advokat,
–
Elit Petrol AD, genom A. Kolarov och G. Stoychev, advokati,
–
Europeiska kommissionen, genom M. Mataija, G. von Rintelen och I. Zaloguin, samtliga i egenskap av ombud,
med hänsyn till beslutet, efter att ha hört generaladvokaten, att avgöra målet enligt artikel 99 i domstolens rättegångsregler genom ett särskilt uppsatt beslut som är motiverat,
följande
Beslut
1
Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 2 FEU, jämförd med artikel 19.1 FEU, artikel 47.1 och 47.2 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan), artiklarna 4.2 a, 26, 27, 63, 114 och 115 FEUF, samt rättssäkerhetsprincipen.
2
Begäran har framställts i ett mål mellan Corporate Commercial Bank, i likvidation (nedan kallat KTB), och Elit Petrol AD, angående betalning genom kvittning av sistnämnda bolags skulder till KTB.
Tillämpliga bestämmelser
3
Artikel 59 i zakon za bankovata nesastoyatelnost (lagen om bankkonkurs, DV nr 92 av den 27 september 2002) (nedan kallad ZBN), som reglerar hur en banks skulder och fordringar ska kvittas vid konkurs, ändrades genom zakon za izmenenie i dopalnenie na zakona za bankovata nesastoyatelnost (lag om ändring och komplettering av lagen om bankkonkurs, DV nr 98, av den 28 november 2014).
4
I 5, 7 och 8 §§ i övergångs- och slutbestämmelserna i zakon za izmenenie i dopalnenie na zakona za bankovata nesastoyatelnost (lag om ändring och komplettering av lagen om bankkonkurs, DV nr 22 av den 13 mars 2018) (nedan kallad ZIDZBN) föreskrivs följande:
”5. 1) Frisläppande av säkerheter som gäldenärer eller tredje man ställt till förmån för [KTB], i konkurs, vilka genomförts av bankens styrekonomer, samt dess tillfälliga eller permanenta konkursförvaltare, från den dag då banken blev föremål för särskild tillsyn till och med inledandet av realiseringen av bankens tillgångar, är ogiltiga. Ställda säkerheter anses vara giltiga och bibehåller sin förmånsrätt.
…
7. Denna lag ska även tillämpas på konkursförfaranden som inletts innan lagen trädde i kraft.
8. 5, 6 och 7 §§ ska tillämpas från och med den 20 juni 2014.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
5
KTB, sökanden i det nationella målet, är en bulgarisk bank som är föremål för ett konkursförfarande enligt ZBN.
6
Elit Petrol, motparten i det nationella målet, är ett bulgariskt bolag som är föremål för ett konkursförfarande vid Okrazhen sad Vidin (Regionala domstolen i Vidin, Bulgarien), i enlighet med bestämmelserna i Targovski zakon (bulgariska handelslagen).
7
Under oktober och november 2014 kvittade Elit Petrol en del av de skulder som bolaget hade gentemot KTB enligt två låneavtal, med stöd av de bestämmelser i ZBN som då var i kraft (nedan kallade de omtvistade kvittningarna).
8
I november 2014 ändrade den bulgariska lagstiftaren de i ZNB föreskrivna villkoren för att genomföra dylika transaktioner.
9
I mars 2018 beslutade den bulgariska lagstiftaren att ge dessa ändringar retroaktiv verkan genom övergångs- och slutbestämmelserna i ZIDZBN.
10
Den 8 juni 2018 gjorde KTB:s förvaltare gällande fordringarna mot Elit Petrol, med stöd av de två låneavtal som bolaget hade tecknat med banken.
11
Inom ramen för Elit Petrols konkursförfarande åberopade KTB:s förvaltare övergångs- och slutbestämmelserna i ZIDZBN för att göra gällande att dessa fordringar – som hade ingått i de omtvistade kvittningarna – hade ”uppkommit på nytt” i enlighet med dessa bestämmelser.
12
Elit Petrols förvaltare anser däremot att fordringarna slutgiltigt betalades genom de omtvistade kvittningarna, och att den lagstiftning som KTB åberopat till stöd för sin begäran strider mot unionsrätten.
13
Den hänskjutande domstolen har uttryckt tvivel om huruvida denna lagstiftning är förenlig med unionsrätten.
14
Mot denna bakgrund beslutade Okrazhen sad Vidin (Regionala domstolen i Vidin) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1)
Ska artikel 63 FEUF, avseende fri rörlighet för kapital och betalningar, tolkas så, att den omfattar en kvittningsförklaring mot en bank när ett handelsbolag som har en skuld till banken fullgör sina skyldigheter genom kvittning mot ömsesidiga fordringar mot samma bank, vilka är säkra till sitt belopp, likvida och förfallna till betalning?
2)
Ska artikel 63 FEUF tolkas så, att en ändring av villkoren avseende giltigheten av kvittningsförklaringar som redan gjorts lagligen i förhållandet mellan ett handelsbolag och en bank, varigenom kvittningsförklaringarna ogiltigförklaras på grund av nya retroaktiva villkor avseende redan gjorda kvittningsförklaringar, utgör en inskränkning, i den mening som avses i artikel 63.1 FEUF, när ändringen medför en begränsning av bolagets möjlighet att fullgöra sina skyldigheter gentemot andra bolag, i vilka personer från andra medlemsstater i Europeiska unionen innehar aktier eller andelar eller i vilka sådana personer innehar obligationer?
3)
Ska artikel 63 FEUF tolkas så, att den tillåter nationell lagstiftning varigenom villkoren avseende giltigheten av en kvittningsförklaring som redan gjorts lagligen i förhållandet mellan ett handelsbolag och en bank ändras med retroaktiv verkan och varigenom kvittningsförklaringarna på grundval av nya villkor som tillämpas retroaktivt på redan gjorda kvittningar ogiltigförklaras?
4)
Ska artiklarna 4.2 a, 26, 27, 114 och 115 FEUF, vilka reglerar Europeiska unionens inre marknad, tolkas så, att nationell lagstiftning, varigenom villkoren för giltigheten av kvittningsförklaringar som redan gjorts lagligen i förhållandet mellan ett handelsbolag och en bank ändras med retroaktiv verkan i en medlemsstat, så att kvittningsförklaringarna ogiltigförklaras på grundval av nya villkor som med retroaktiv verkan tillämpas på kvittningar som redan gjorts, är tillåten i sådana fall där rättsförhållanden endast föreligger mellan rättssubjekt av samma nationalitet och de därmed kan kvalificeras som inhemska rättsförhållanden utan direkt gränsöverskridande samband med Europeiska unionens inre marknad?
5)
Ska artikel 2 FEU, jämförd med artikel 19.1 FEU samt artikel 47.1 och 47.2 i stadgan, tolkas så, att det enligt dessa bestämmelser är tillåtet att anta nationell lagstiftning varigenom villkoren för en giltig kvittningsförklaring gentemot en bank ändras genom att de nya villkoren uttryckligen ges retroaktiv verkan och de kvittningar som lagligen gjorts under en tidigare period ogiltigförklaras, medan ett insolvensförfarande pågår mot banken i den berörda medlemsstaten och ett domstolsförfarande är anhängigt, inom ramen för vilka det har begärts att de kvittningar som gjorts gentemot banken, för vilka andra rättsliga villkor gällde vid den tidpunkt då de gjordes, ska ogiltigförklaras?
6)
Ska rättssäkerhetsprincipen, såsom allmän unionsrättslig princip, tolkas så, att den tillåter nationell lagstiftning, varigenom villkoren för en giltig kvittningsförklaring gentemot en bank ändras genom att de nya villkoren uttryckligen ges retroaktiv verkan och de kvittningar som lagligen gjorts under en tidigare period ogiltigförklaras, medan ett insolvensförfarande pågår mot banken i den berörda medlemsstaten och ett domstolsförfarande är anhängigt inom ramen för vilka det har begärts att de kvittningar som gjorts gentemot banken, för vilka andra rättsliga villkor gällde vid den tidpunkt då de gjordes, ska ogiltigförklaras?”
Huruvida tolkningsfrågorna kan tas upp till prövning
15
Den hänskjutande domstolen har ställt sina frågor för att få klarhet i dels huruvida tillämpningsområdet för artikel 63 FEUF omfattar en medlemsstats lagstiftning om kvittning, varigenom ett företag betalar sina skulder till en bank genom att kvitta sina skulder till denna bank mot fordringar som företaget har mot banken, dels huruvida nyssnämnda artikel 63 FEU och artikel 2 FEU, jämförd med artikel 19.1 FEU samt artikel 47.1 och 47.2 i stadgan, artiklarna 4.2 a, 26, 27, 114 och 115 FEUF, jämte rättssäkerhetsprincipen, utgör hinder mot att villkoren för att genomföra en dylik kvittning ändras med retroaktiv verkan.
16
Det följer av EU-domstolens fasta praxis att inom ramen för det samarbete mellan EU-domstolen och de nationella domstolarna som införts genom artikel 267 FEUF, ankommer det uteslutande på den nationella domstolen, vid vilken målet anhängiggjorts och vilken har ansvaret för det rättsliga avgörandet, att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i målet bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken som relevansen av de frågor som ställs till EU-domstolen. Följaktligen är EU-domstolen i princip skyldig att meddela ett förhandsavgörande när de frågor som ställts avser tolkningen av unionsrätten (se, bland annat, beslut av den 26 mars 2021, Fedasil, C‑92/21, EU:C:2021:258, punkt 47 och där angiven rättspraxis).
17
Härav följer att frågor om tolkningen av unionsrätten presumeras vara relevanta. En tolkningsfråga från en nationell domstol kan bara avvisas av EU-domstolen då det är uppenbart att den begärda tolkningen av unionsrätten inte har något samband med de verkliga omständigheterna eller saken i det nationella målet eller då frågorna är hypotetiska eller EU-domstolen inte har tillgång till sådana uppgifter om de faktiska eller rättsliga omständigheterna som är nödvändiga för att kunna ge ett användbart svar på de frågor som ställts till den (se, bland annat, beslut av den 26 mars 2021, Fedasil, C‑92/21, EU:C:2021:258, punkt 48 och där angiven rättspraxis).
18
I förevarande fall framgår det av handlingarna i målet att de bestämmelser i bulgarisk rätt som är tillämpliga i det nationella målet, det vill säga 5, 6, 7 och 8 §§ i övergångs- och slutbestämmelserna i ZIDZBN, åtminstone delvis, har förklarats vara grundlagsstridiga genom ett avgörande av Konstitutsionen sad (Författningsdomstolen, Bulgarien) av den 27 maj 2021.
19
I sitt svar på EU-domstolens begäran om klarlägganden i enlighet med artikel 101 i rättegångsreglerna, har den hänskjutande domstolen emellertid uppgett att de hänskjutna frågorna fortfarande är relevanta för utgången i det nationella målet, särskilt med hänsyn till att det avgörande som avses i föregående punkt endast har rättsverkningar för framtiden.
20
Under dessa omständigheter ger de uppgifter som domstolen förfogar över inte vid handen att det är uppenbart att begäran om förhandsavgörande inte kan tas upp till prövning av det skälet att den saknar relevans.
Prövning av tolkningsfrågorna
21
Enligt artikel 53.2 i domstolens rättegångsregler får domstolen, om det är uppenbart att en begäran inte kan tas upp till prövning, efter att ha hört generaladvokaten, när som helst avgöra målet genom särskilt uppsatt beslut som är motiverat, utan vidare handläggning.
22
Enligt artikel 99 i rättegångsreglerna får domstolen dessutom, om en fråga i en begäran om förhandsavgörande är identisk med en fråga som den redan har avgjort, om svaret på en sådan fråga klart kan utläsas av rättspraxis eller om svaret på frågan inte lämnar utrymme för rimligt tvivel, på förslag av referenten och efter att ha hört generaladvokaten, när som helst avgöra målet genom särskilt uppsatt beslut som är motiverat.
23
Dessa bestämmelser ska tillämpas i förevarande mål.
Den första, den andra och den tredje frågan
24
Vad gäller den första, den andra och den tredje frågan, avseende artikel 63 FEUF, ska det erinras om att EUF-fördragets bestämmelser om fri rörlighet för kapital inte är tillämpliga på en situation som i alla avseenden är begränsad till en och samma medlemsstat (se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 november 2016, Ullens de Schooten, C‑268/15, EU:C:2016:874, punkt 47 och där angiven rättspraxis). Det ankommer således på den hänskjutande domstolen, innan den tillämpar artikel 63 FEUF, att pröva huruvida det i det nationella målet föreligger en gränsöverskridande situation som medför ett utövande av den fria rörligheten för kapital mellan medlemsstaterna eller mellan medlemsstaterna och tredjeländer (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 september 2020, Romenergo och Aris Capital, C‑339/19, EU:C:2020:709, punkt 27 och där angiven rättspraxis).
25
I förevarande fall framgår det av beslutet om hänskjutande att samtliga omständigheter i det nationella målet är begränsade till den berörda medlemsstaten.
26
KTB och Elit Petrol är nämligen etablerade i Bulgarien och de omtvistade kvittningarna avser skulder och fordringar som de hade direkt till varandra. Blott den omständigheten att deras tillgångar också består av värdepapper i bolag etablerade i andra medlemsstater kan inte föranleda någon annan bedömning i detta avseende.
27
Härvidlag har Elit Petrol hävdat att verkningarna av de omtvistade kvittningarna med KTB har ändrats retroaktivt genom den aktuella lagstiftningen, med följden att bolagets skulder har uppkommit på nytt, vilket inverkar på bolagets och moderbolagets finansiella förbindelser med borgenärer som är etablerade i andra medlemsstater eller i tredjeländer, eller vars kapital innehas av personer med hemvist i andra medlemsstater. Domstolen kan dock konstatera att en sådan inverkan, även om den antas vara styrkt, är alltför osäker och alltför indirekt för att den ska anses ha ett samband med den fria rörligheten för kapital enligt artikel 63 FEUF.
28
Det är visserligen riktigt att i de fall det hänvisats till i punkterna 50–53 i domen av den 15 november 2016, Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874), fann EU-domstolen att de aktuella begäranden om förhandsavgörande avseende tolkningen av EUF-fördragets bestämmelser om de grundläggande friheterna kunde tas upp till prövning, trots att samtliga omständigheter i de nationella målen var begränsade till en enda medlemsstat, men i förevarande fall kan det konstateras att den hänskjutande domstolen inte har lämnat någon uppgift som gör det möjligt för EU-domstolen att komma till slutsatsen att de ställda frågorna om tolkningen av artikel 63 FEUF omfattas av något av dessa fall.
29
Härav följer att det är uppenbart att den första, den andra och den tredje frågan inte kan tas upp till prövning.
Den fjärde frågan
30
Vad gäller den fjärde frågan, avseende artiklarna 4.2 a, 26, 27, 114 och 115 FEUF, ska det erinras om att den nationella domstolen är skyldig att i begäran om förhandsavgörande redogöra för den faktiska och rättsliga bakgrunden till det nationella målet och lämna nödvändiga förklaringar till varför den begär tolkning av just dessa bestämmelser, och om det samband som nämnda domstol har funnit föreligga mellan dessa bestämmelser och den nationella lagstiftning som är tillämplig i den tvist den har att avgöra (se, för ett liknande resonemang, dom av den 4 juni 2020, C.F. (Skattekontroll), C‑430/19, EU:C:2020:429, punkt 23 och där angiven rättspraxis).
31
Dessa krav beträffande innehållet i en begäran om förhandsavgörande anges uttryckligen i artikel 94 i domstolens rättegångsregler, vilka den nationella domstolen förväntas ha kännedom om och måste iaktta ytterst noggrant inom ramen för det samarbete som har inrättats genom artikel 267 FEUF (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 3 juli 2014, Talasca, C‑19/14, EU:C:2014:2049, punkt 21). Det erinras dessutom om dessa krav i punkterna 13, 15 och 16 i Europeiska unionens domstols rekommendationer till nationella domstolar om begäran om förhandsavgörande (EUT C 380, 2019, s. 1).
32
I förevarande fall är det uppenbart att begäran om förhandsavgörande inte uppfyller kraven i artikel 94 c i rättegångsreglerna.
33
Denna begäran innehåller nämligen inte någon redogörelse för de skäl som fått den nationella domstolen att undra över tolkningen av artiklarna 4.2 a, 26, 27, 114 och 115 FEUF, och det hänvisas inte heller något samband mellan dessa bestämmelser och den nationella lagstiftning som är tillämplig i det nationella målet, vilket innebär att EU-domstolen inte kan bedöma i vilken mån det är nödvändigt att besvara den fjärde frågan för att kunna avgöra det nationella målet.
34
Det är följaktligen uppenbart att den fjärde frågan inte kan tas upp till prövning.
Den femte frågan
35
När det gäller den femte frågan, avseende tolkningen av artikel 2 FEU, jämförd med artikel 19.1 FEU, samt artikel 47.1 och 47.2 i stadgan, framgår det tydligt av begäran om förhandsavgörande att den ändring med retroaktiv verkan som följer av övergångs- och slutbestämmelserna i ZIDZBN föregriper utgången i flera pågående tvister, vilket strider mot bland annat den konstitutionella maktfördelningsprincip som stadfästs i den bulgariska konstitutionen, och följaktligen påverkar den oavhängighet som ska råda mellan de nationella domstolar där dessa tvister är anhängiga och den lagstiftande makten.
36
Det ska härvidlag erinras om att enligt artikel 19.1 andra stycket FEU ska medlemsstaterna fastställa de möjligheter till överklagande som behövs för att säkerställa ett effektivt domstolsskydd inom de områden som omfattas av unionsrätten (se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 februari 2022, RS (Verkan av domar från en författningsdomstol), C‑430/21, EU:C:2022:99, punkt 37 och där angiven rättspraxis). Denna bestämmelse avser ”de områden som omfattas av unionsrätten”, oberoende av i vilken situation medlemsstaterna tillämpar unionsrätten i den mening som avses i artikel 51.1 i stadgan (dom av den 20 april 2021, Repubblika, C‑896/19, EU:C:2021:311, punkt 36 och där angiven rättspraxis).
37
I enlighet med artikel 19.1 andra stycket FEU ska varje medlemsstat således säkerställa att de instanser som i egenskap av ”domstol”, i den mening som avses i unionsrätten, har att pröva frågor om tillämpningen eller tolkningen av unionsrätten och som således hör till dess system med rättsmedel inom de områden som omfattas av unionsrätten, uppfyller kraven på ett effektivt domstolsskydd, däribland kravet på oavhängighet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 februari 2022, RS (Verkan av domar från en författningsdomstol), C‑430/21, EU:C:2022:99, punkterna 40 och 81).
38
Det krav på domstolarnas oavhängighet som följer av artikel 19.1 andra stycket FEU, vilken ska garanteras särskilt gentemot den lagstiftande och den verkställande makten i enlighet med den maktfördelningsprincip som är kännetecknande för en rättsstat, omfattar två aspekter (se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 februari 2022, RS (Verkan av domar från en författningsdomstol), C‑430/21, EU:C:2022:99, punkterna 40 och 42 samt där angiven rättspraxis).
39
Den första aspekten, som är extern, förutsätter att den aktuella domstolsinstansen fullgör sina uppgifter helt självständigt, utan att vara underställd någon annan och utan att ta emot order eller instruktioner från något håll och att den således är skyddad mot yttre inblandning eller påtryckningar som kan äventyra dess ledamöters oberoende prövning och påverka deras avgöranden (dom av den 24 juni 2019, kommissionen/Polen (Högsta domstolens oavhängighet), C‑619/18, EU:C:2019:531, punkt 72, och dom av den 22 februari 2022, RS (Verkan av domar från en författningsdomstol), C‑430/21, EU:C:2022:99, punkt 41).
40
Den andra aspekten, som är intern, sammanfaller med begreppet opartiskhet och handlar om att avståndet gentemot parterna och deras respektive intressen vad gäller saken i målet ska vara detsamma. Denna aspekt förutsätter att objektivitet iakttas och att det inte föreligger något annat intresse vad gäller utgången i målet än vad som följer av en strikt tillämpning av rättsreglerna (dom av den 24 juni 2019, kommissionen/Polen (Högsta domstolens oavhängighet), C‑619/18, EU:C:2019:531, punkt 73, och dom av den 22 februari 2022, RS (Verkan av domar från en författningsdomstol), C‑430/21, EU:C:2022:99, punkt 41).
41
I förevarande fall kan det konstateras att den omständigheten att en medlemsstat antar allmänna civilrättsliga eller handelsrättsliga bestämmelser om kvittning i samband med bankkonkurs, oavsett om de har retroaktiv verkan eller ej, inte i sig kan äventyra iakttagandet av de krav som anges i punkterna 39 och 40 ovan, utan att detta har någon betydelse för huruvida dessa bestämmelser är förenliga med nationell rätt, vilket det ankommer på de nationella domstolarna att bedöma.
42
Den femte tolkningsfrågan ska därför besvaras enligt följande. Artikel 19.1 andra stycket FEU ska tolkas så, att den inte utgör hinder mot att en medlemsstat antar allmänna civilrättsliga eller handelsrättsliga bestämmelser om kvittning i samband med bankkonkurs, oavsett om de har retroaktiv verkan eller ej.
Den sjätte frågan
43
Vad slutligen gäller den sjätte frågan, avseende rättssäkerhetsprincipen, erinrar domstolen om att när medlemsstaterna vidtar åtgärder för att genomföra unionsrätten är de skyldiga att iaktta de allmänna unionsrättsliga principerna, inklusive rättssäkerhetsprincipen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 april 2021, Federazione nazionale delle imprese elettrotecniche ed elettroniche (Anie) m.fl., C‑798/18 och C‑799/18, EU:C:2021:280, punkt 29 och där angiven rättspraxis).
44
Såsom påpekats i punkt 25 ovan rör det nationella målet en situation som i alla avseenden är begränsad till en och samma medlemsstat. Begäran om förhandsavgörande innehåller inte heller några uppgifter som kan leda till slutsatsen att tvisten omfattas av nationell lagstiftning som genomför unionsrätten.
45
Härav följer att det är uppenbart att den sjätte frågan inte kan tas upp till prövning.
Rättegångskostnader
46
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (nionde avdelningen) följande:
1)
Artikel 19.1 andra stycket FEU ska tolkas så, att den inte utgör hinder mot att en medlemsstat antar allmänna civilrättsliga eller handelsrättsliga bestämmelser om kvittning i samband med bankkonkurs, oavsett om de har retroaktiv verkan eller ej.
2)
Det är uppenbart att den första, andra, tredje, fjärde och sjätte tolkningsfråga som hänskjutits av Okrazhen sad Vidin (Regionala domstolen i Vidin, Bulgarien) inte kan tas upp till prövning.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: bulgariska.