62004CC0368_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. I denna begäran om förhandsavgörande från den österrikiska Verwaltungsgerichtshof (förvaltningsdomstol) tas flera frågor upp inom området för statligt stöd.
2. År 1996 beviljade Österrike företag som arbetade med tillverkning av materiella varor en återbetalning av energiskatt när beloppet för denna skatt översteg 0,35 procent av nettovärdet av deras tillverkning, men anmälde inte åtgärden som stöd till kommissionen. När domstolen år 2001(2) slog fast att denna återbetalning utgjorde stöd, eftersom den inte var tillgänglig för tjänsteföretag och därför var selektiv, granskade kommissionen åtgärden och beslutade år 2002 att den för perioden mellan 1996 och 2001 var förenlig med den gemensamma marknaden. I detta skede tog kommissionen inte hänsyn till om tröskelvärdet om 0,35 procent också kunde ge upphov till selektivitet. År 2004 granskade kommissionen sedan stödet på nytt, vilket sedan dess hade utvidgats till att även omfatta tjänsteföretag, men beslutade vid denna tidpunkt att det var selektivt på grund av tröskelvärdet om 0,35 procent, vilket gynnade energiintensiva företag, och att det inte var förenligt med den gemensamma marknaden för åren 2002 och 2003.
3. Förfarandet i den nationella domstolen har sin grund i ansökningar om återbetalning från ett antal tjänsteföretag med avseende på perioden 1996 till 2001, då stödet i sin ursprungliga form inte hade anmälts.
4. Under dessa omständigheter har den nationella domstolen i huvudsak önskat få klarhet i huruvida artikel 88.3 EG utgör hinder mot tillämpningen av den bestämmelse som begränsar återbetalningen till tillverkare av materiella varor, även om kommissionen sedan dess har fastställt att stödet var förenligt med den gemensamma marknaden vad beträffar denna period, och, om så är fallet, huruvida artikel 88.3 EG även kräver att återbetalning beviljas dem som var undantagna från den även i de fall då deras ansökningar lämnades in efter det att kommissionens beslut om förenlighet meddelades.
5. Frågan avseende kommissionens möjlighet att godkänna stöd retroaktivt tas därmed uttryckligen upp. Det kommer dessutom att vara lämpligt att undersöka de nationella domstolarnas roll när det gäller att säkerställa att reglerna om statligt stöd efterlevs och särskilt pröva huruvida de kan göra olagligt stöd lagligt genom att besluta att det skall beviljas utan åtskillnad och, i detta fall, vilka villkor eller begränsningar som de omfattas av. I förfarandet vid domstolen har slutligen frågan huruvida kommissionens beslut av år 2004 på något sätt påverkar dess beslut av 2002 tagits upp.
Gemenskapsrättsliga regler om statligt stöd
6. I artikel 87.1 EG(3) föreskrivs att om inte annat föreskrivs i fördraget ”är stöd som ges av en medlemsstat eller med hjälp av statliga medel, av vilket slag det än är, som snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen genom att gynna vissa företag eller viss produktion, oförenligt med den gemensamma marknaden i den utsträckning det påverkar handeln mellan medlemsstaterna”.
7. Vissa typer av stöd är emellertid automatiskt förenliga enligt artikel 87.2 och andra typer, som identifieras i artikel 87.3, kan anses förenliga med den gemensamma marknaden. Av de sistnämnda anges i artikel 87.3 c ”stöd för att underlätta utveckling av vissa näringsverksamheter eller vissa regioner, när det inte påverkar handeln i negativ riktning i en omfattning som strider mot det gemensamma intresset”.(4)
8. Genom artikel 88.1 EG får kommissionen möjlighet att granska alla stödåtgärder som beviljas företag. Enligt artikel 88.2 får kommissionen, efter att ha gett berörda parter tillfälle att yttra sig, beroende på vilken slutsats den kommer fram till, kräva att en medlemsstat upphäver eller ändrar ett visst stöd.
9. I artikel 88.3 föreskrivs följande:
”Kommissionen skall underrättas i så god tid att den kan yttra sig om alla planer på att vidta eller ändra stödåtgärder. Om den anser att någon sådan plan inte är förenlig med den gemensamma marknaden enligt artikel 87, skall den utan dröjsmål inleda det förfarande som anges i punkt 2. Medlemsstaten i fråga får inte genomföra åtgärden förrän detta förfarande lett till ett slutgiltigt beslut.”
10. I rådets förordning (EG) nr 659/1999(5) kodifieras metoderna för tillämpning av artikel 88 EG. Den trädde i kraft den 16 april 1999.
11. Artiklarna 2–9 i denna förordning rör förfaranden för anmält stöd. Om kommissionen finner att en stödåtgärd föranleder tveksamhet i fråga om dess förenlighet med den gemensamma marknaden skall den besluta att inleda ett formellt granskningsförfarande, vilket styrs av artiklarna 6 och 7. Om den finner att stödet inte är förenligt med den gemensamma marknaden skall den fatta ett så kallat negativt beslut.
12. Artiklarna 10–15 rör förfarandet vid olagligt stöd – det vill säga, i detta sammanhang, stöd som har trätt i kraft i strid med artikel 88.3 EG. Enligt artikel 10.1 och 10.2 i förordningen skall kommissionen, om den har upplysningar om påstått olagligt stöd, undersöka dessa upplysningar utan dröjsmål, oavsett källan för desamma. Om det är nödvändigt skall den begära upplysningar från den berörda medlemsstaten. När så är lämpligt skall undersökningen enligt artikel 13.1 leda till ett beslut om att inleda ett formellt granskningsförfarande enligt artiklarna 6 och 7.
13. Om kommissionen fattar ett negativt beslut under sådana omständigheter skall den besluta att medlemsstaten återkräver stödet, i enlighet med artikel 14, om inte återkravet skulle stå i strid med en allmän princip i gemenskapsrätten.
Förfarandet vid den nationella domstolen och bakgrund till målet
14. Med verkan från den 1 juni 1996 införde Österrike samtidigt i) skatter på leverans och förbrukning av el och naturgas och ii) ett förfarande varigenom konsumentföretag kunde begära återbetalning av en del av den skattebörda som överskred 0,35 procent av nettovärdet på tillverkningen. Rätten att begära återbetalning var emellertid begränsad till företag vars verksamhet främst utgjordes av tillverkning av materiella varor.(6) Nedan kallar jag detta arrangemang för ”den ursprungliga ordningen”.
15. De österrikiska myndigheterna ansåg inte att den ursprungliga ordningen utgjorde statligt stöd, och anmälde den därför inte till kommissionen i enlighet med artikel 88.3 EG.
16. Den 10 mars 1999 hänsköt den österrikiska Verfassungsgerichtshof (författningsdomstol), efter att fått en begäran om att pröva lagenligheten av vägran att bevilja återbetalning till ett antal företag, främst tjänsteföretag, två frågor till domstolen, om huruvida den ursprungliga ordningen utgjorde statligt stöd.
17. Den 8 november 2001 meddelade domstolen sin dom i detta mål, och gjorde i huvudsak bedömningen att denna bestämmelse om återbetalning av energiskatter inte utgjorde statligt stöd om den gällde för alla företag, men måste betraktas som sådant om det endast gällde för företag vars huvudsakliga verksamhet bevisligen består av tillverkning av materiella varor.(7)
18. Denna dom gav upphov till flera olika utvecklingar.
19. För det första upphävde Verfassungsgerichtshof den 13 december 2001 besluten att vägra återbetalning för perioden 1996 till 2001 till ett antal parter, däribland de första två klagandena i det förfarande som gett upphov till förevarande begäran om förhandsavgörande. Verfassungsgerichtshof drog av domstolens dom i målet Adria-Wien slutsatsen att det var tillåtligt att bevilja återbetalningar för tillverkningsföretag men inte att vägra dem för andra företag på grundval av den bestämmelse som undantog dem, vilken skulle åsidosättas som den enda delen av den ordning vars genomförande förbjöds genom artikel 88.3 EG till följd av underlåtenheten att göra en anmälan.
20. För det andra gav Österrike kommissionen, genom skrivelser av den 15 januari och den 1 mars 2002, som svar på en officiell begäran, information om den ursprungliga ordningen. Efter en granskning antog kommissionen ett beslut den 22 maj 2002 (nedan kallat 2002 års beslut)(8) . Den noterade att ordningen var tydligt selektiv, och därför utgjorde stöd, eftersom den bara gällde för tillverkningsföretag.(9) Kommissionen avstod därför uttryckligen från att granska huruvida den också var selektiv på grund av tröskelvärdet om 0,35 procent. Kommissionen granskade sedan stödets innebörd mot bakgrund av 1994 års gemenskapsriktlinjer för statligt stöd till skydd för miljön(10), och slog särskilt fast att den ursprungliga ordningen var förenlig med punkt 3.4 i dessa riktlinjer(11), på så sätt att tillfällig befrielse från de nya miljöskatterna kan godkännas om det är nödvändigt för att väga upp förlorad konkurrenskraft, särskilt på internationell nivå. Kommissionen fann därför – trots att den ”beklagade” att stödet hade beviljats i strid med artikel 88.3 EG – att den ursprungliga ordningen var förenlig med artikel 87.3 c EG. Det angavs uttryckligt att denna bedömning omfattade perioden från den 1 juni 1996 till den 31 december 2001.
21. För det tredje ändrade de österrikiska myndigheterna den 8 oktober 2002 men med verkan från den 1 januari 2002 den ursprungliga ordningen så att begränsningen av rätten att kräva återbetalning för tillverkningsföretag togs bort (nedan kallat den ändrade ordningen).(12) Ändringen anmäldes till kommissionen, som den 30 april 2003 informerade Österrike om sitt beslut att inleda ett granskningsförfarande.
22. Klagandena i det förfarande som ligger bakom förevarande begäran om förhandsavgörande är alla företag vars huvudsakliga verksamhet består i tillhandahållande av tjänster.
23. De första två, Transalpine Ölleitung in Österreich GmbH (TAL) och Planai-Hochwurzen-Bahnen GmbH (Planai) var parter i det tidigare förfarandet vid Verfassungsgerichtshof. Vägran att bevilja dem återbetalning av energiskatt för perioderna 1996 till 1998 respektive 1996 till 1997 upphävdes därmed av denna domstol i dess dom av den 13 december 2001. De framställde därför nya krav på återbetalningar hos sina respektive skattemyndigheter, men dessa avslogs mot bakgrund av 2002 års beslut. Skattemyndigheterna anförde i huvudsak att detta beslut retroaktivt och med bindande verkan hade ändrat den rättsliga ram som låg bakom Verfassungsgerichtshofs dom, som därför inte längre var relevant i detta avseende.
24. Den tredje klaganden, Gerlitzen-Kanzelbahn-Touristik GmbH & Co. KG (Gerlitzen), ansökte i september 2002 om återbetalning med avseende på åren 1999 till 2001. Dess krav avslogs på liknande grund.
25. Planai och Gerlitzen överklagade dessa avslag till Verfassungsgerichtshof, som ansåg att det inte längre fanns någon uppenbar olaglighet beträffande vilken den kunde meddela dom, men hänsköt på klagandenas begäran målen till Verwaltungsgerichtshof.(13) TAL överklagade för sin del direkt till Verwaltungsgerichtshof, som den 12 augusti 2004 hänsköt följande frågor till domstolen för ett förhandsavgörande:
”1. Utgör genomförandeförbudet enligt artikel 88.3 EG hinder mot tillämpningen av en nationell lagbestämmelse som innebär att företag vars huvudsakliga verksamhet inte bevisligen består i tillverkning av materiella varor inte kan erhålla återbetalning av energiskatt, och som därför skall anses utgöra ett statligt stöd i den mening som avses i artikel 87 EG, vilket kommissionen emellertid inte underrättats om innan denna bestämmelse trädde i kraft, även om kommissionen enligt artikel 87.3 EG har fastställt att denna åtgärd var förenlig med den gemensamma marknaden vad beträffar en tidigare tidsperiod och ansökan om återbetalning avser skatt som skulle betalas under denna period?
2. Om fråga 1 besvaras jakande:
Kräver genomförandeförbudet i ett sådant fall återbetalning även i de fall då tjänsteföretag har ingett ansökningar efter att kommissionens beslut meddelades vilka avser referensperioder före denna tidpunkt?”
26. Under tiden hade kommissionen, den 9 mars 2004, emellertid antagit ytterligare ett beslut avseende den ändrade ordningens förenlighet för åren 2002 och 2003 (2004 års beslut).(14)
27. Den ansåg att ordningen var selektiv, och därför utgjorde stöd, eftersom den, trots att den i teorin var tillämplig på alla företag som uppnådde tröskelvärdet om 0,35 procent av tillverkningens nettovärde, i praktiken var skräddarsydd för energiintensiva användare. Den överensstämde inte heller med energiskattens inneboende logik.(15)
28. Kommissionen bedömde stödet mot bakgrund av 2001 års gemenskapsriktlinjer för statligt stöd till skydd för miljön(16), särskilt punkterna 45, 46(17) och 51–53(18), och ansåg att stödet inte uppfyllde kraven i riktlinjerna. Det fanns inga uppgifter om att skatten hade en betydande positiv effekt när det gäller miljöskydd eller att återbetalningen hade blivit nödvändig på grund av en betydande förändring av de ekonomiska betingelserna som försatt företagen i en särskilt svår konkurrenssituation. Skatten hade inte höjts avsevärt. Återbetalningen var varken begränsad till 50 procent av merkostnaderna eller minskades gradvis. Slutligen fanns det inga uppgifter om att företag betalade en betydande del av skatten.(19)
29. Kommissionen fann därför att den ändrade ordningen var oförenlig med den gemensamma marknaden och ålade Österrike att avskaffa den.
30. I överensstämmelse med artikel 14.1 i förordning nr 659/1999 beslutade kommissionen att stödet inte skulle återkrävas om det skulle stå i strid med berättigade förväntningar. Den angav särskilt att det är ”tänkbart … att formuleringen i domstolens svar … i Adria-Wien-domen har lett till att vissa stödmottagare i god tro har utgått ifrån att de omtvistade nationella åtgärder som diskuterats med en nationell domare skulle upphöra att vara selektiva och därför inte mer skulle utgöra något statligt stöd om de utvidgades till att gälla andra sektorer än sektorn för tillverkning av materiella varor”.(20)
31. I sina skriftliga och muntliga yttranden har TAL, Planai, Österrike och kommissionen diskuterat inte bara den nationella domstolens tolkningsfrågor såsom de har formulerats (eller som parterna anser att de borde ha formulerats) utan också betydelsen hos kommissionens beslut av år 2004 avseende den ändrade ordningen.
Analys
32. Denna beskrivning tyder på att de frågor som uttryckligen har tagits upp i detta mål i viss mån är betingade av andra bakomliggande frågor.
33. Det förefaller mig viktigt att komma ihåg den grundfråga som Verwaltungsgerichtshof behöver få ett svar på med anledning av det mål som anhängiggjorts inför den: i vilken utsträckning det enligt gemenskapsrätten är tillåtet och/eller nödvändigt att upphäva den nationella bestämmelse som innebär en begränsning av rätten till återbetalning till företag som tillverkar materiella varor?
34. Jag har för avsikt att pröva denna fråga i flera steg.
Situationen före 2002 års beslut
35. Första steget är att ta hänsyn till hur situationen såg ut under perioden från införandet av den ursprungliga ordningen till antagandet av 2002 års beslut.
36. Under hela denna period utgjorde de återbetalningar som beviljades enligt den ursprungliga ordningen icke anmält stöd.
37. Till följd av detta var de österrikiska myndigheterna genom artikel 88.3 EG förhindrade att genomföra stödet.
38. Trots detta gjorde de det, i tron att det utgjorde en allmän åtgärd.
39. När domstolen genom sin dom i målet Adria-Wien hade slagit fast att återbetalningen faktiskt var selektiv och därför utgjorde stöd borde de normala åtgärder som åvilade de österrikiska myndigheterna ha varit att återkräva den.
40. De gjorde inte det, utan talan väcktes i de österrikiska domstolarna innan kommissionen hade granskat huruvida stödet var förenligt med den gemensamma marknaden.
41. Under dessa omständigheter kan nationella domstolar, såsom domstolen erinrade om i sin dom i målet Adria-Wien(21), ingripa i systemet för kontroll av statligt stöd vilket följer av att det förbud mot att genomföra planerade stödåtgärder som föreskrivs i artikel 88.3 EG sista meningen har direkt effekt. De skall tillförsäkra enskilda att följderna av ett åsidosättande av den ovannämnda bestämmelsen beaktas fullt ut i enlighet med nationell rätt, såväl vad gäller giltigheten av de rättsakter som har antagits för att genomföra stödåtgärderna, som vad gäller återbetalning av det finansiella stöd som beviljats i strid med denna bestämmelse eller med eventuella interimistiska beslut.
42. Eller, som domstolen uttryckte saken nyligen i sin dom i målet Streekgewest Westelijk Noord-Brabant:(22)
”Det ankommer på de nationella domstolarna att säkerställa de enskildas rättigheter om de nationella myndigheterna har överträtt förbudet mot genomförande av stöd. När ett sådant åsidosättande åberopas av enskilda som kan göra detta gällande och fastställs av nationella domstolar, skall de nämnda domstolarna dra alla konsekvenserna av detta i enlighet med nationell rätt.”
43. Dessa uttalanden grundar sig på den mycket tydliga inställningen att artikel 88.3 EG sista meningen innebär ”ett skydd för den kontrollmekanism som införts genom den artikeln, vilken i sin tur är nödvändig för att säkerställa att den gemensamma marknaden fungerar på ett tillfredsställande sätt”.(23)
44. Under perioden före antagandet av 2002 års beslut ankom det därför på de österrikiska domstolarna att skydda rättigheterna hos de berörda, genom att dra alla lämpliga slutsatser av det förhållandet att den ursprungliga ordningen genomfördes i strid med artikel 88.3 EG, och genom att vidta alla följdåtgärder i enlighet med nationell rätt.
45. Frågan i förevarande mål är emellertid hur dessa domstolar bör agera nu, och i detta sammanhang måste hänsyn tas till vilka effekter kommissionens beslut av åren 2002 och 2004 kan ha haft.
Effekt av 2002 års beslut
46. Nästa fråga är därmed huruvida kommissionens beslut av år 2002, genom vilket den ursprungliga ordningen ansågs vara förenlig med den gemensamma marknaden till följd av artikel 87.3 c EG för perioden från den 1 juni 1996 till den 31 december 2001, påverkade den rättsliga situation som härrörde från det förhållandet att ordningen genomfördes i strid med artikel 88.3 EG, vilket de österrikiska skattemyndigheterna förefaller anse.
47. Det följer av domstolens fasta rättspraxis att svaret måste bli nej.
48. När kommissionen känner till statligt stöd som inte har anmälts måste den granska om detta stöd är förenligt med den gemensamma marknaden och den har inte rätt att komma fram till att det är oförenligt bara på grund av att anmälningsskyldigheten inte uppfylldes.(24)
49. Det beslut som kommissionen vidtar under dessa omständigheter innebär emellertid inte ”att sådana rättsakter om genomförande av stödåtgärder – som när de antogs var ogiltiga på grund av att det förbud som anges i artikel [88.3 EG] sista meningen i fördraget i annat fall skulle inskränkas och enskildas intressen, vilka, som ovan påpekats, det är de nationella domstolarnas uppgift att säkerställa, skulle åsidosättas. Varje annan tolkning skulle leda till att ett åsidosättande från medlemsstaternas sida av denna bestämmelse skulle kunna löna sig, och detta skulle beröva denna bestämmelse dess ändamålsenliga verkan.”(25)
50. Om underlåtenhet att uppfylla artikel 88.3 EG, för en viss stödplan, oavsett om den var förenlig med den gemensamma marknaden eller ej, inte medförde någon större risk eller någon strängare påföljd än uppfyllande, skulle faktiskt medlemsstaternas incitament att anmäla och avvakta ett beslut om förenligheten minskas kraftigt – liksom, till följd härav, omfattningen av kommissionens kontroll.
51. Denna nödvändiga slutsats av systemet med reglerna om statligt stöd i fördraget ifrågasätts inte enligt min åsikt genom förstainstansrättens uttalande i dess dom i målet RJB Mining(26), att kommissionens skyldighet att göra en utredning i efterhand måste innebära att den har befogenhet att i efterhand godkänna ett stöd som utbetalats före godkännandet. Detta uttalande hänvisade till situationen enligt det som nu är artikel 88.3 EG, men gjorde det endast som en illustration, eftersom den fråga som förstainstansrätten måste lösa rörde de olika reglerna enligt EKSG-fördraget och kodexen för statsstöd till kolindustrin som antogs i enlighet med det. Jag anser inte att den kan ersätta de mycket tydliga rättsliga uttalandena av domstolen, som utgör en nödvändig följd av effektiviteten hos förbudet i artikel 88.3 EG.
52. Man kan icke desto mindre undra vilket syfte kravet på kommissionen att nå ett beslut om förenligheten hos oanmält stöd tjänar, om detta beslut inte kan avhjälpa den inledande olaglighet som följer av underlåtenheten att anmäla.
53. För det första: om stödet är av kontinuerlig art kommer beslutet, vilket innehåll det än har, att medföra fullständiga effekter för framtiden. I förevarande mål kan man anta att om de österrikiska myndigheterna inte hade beslutat att ändra ordningen från och med den 1 januari 2002 skulle kommissionens slutsatser med avseende på perioden fram till den 31 december 2001 förmodligen ha kunnat gälla för den efterföljande perioden också – en ganska ironisk hypotes, med tanke på 2004 års beslut.
54. För det andra: en bedömning av kommissionen av en viss typ av stöd kommer, även om detta stöd inte längre är aktuellt, att hjälpa medlemsstaterna att avgöra om framtida planerat stöd av samma typ är tillåtligt.
55. För det tredje skulle konsekvenserna för förfarandet fortfarande kunna förändras till följd av kommissionens beslut, till och med avseende perioden innan det antogs. När stöd har genomförts i strid med artikel 88.3 EG måste nationella domstolar dra rätt slutsatser av denna olaglighet, i enlighet med det ovanstående. Vilka dessa slutsatser kan vara är en punkt som jag kommer att ta upp i större detalj nedan.(27) De eventuella tillgängliga alternativen kommer emellertid att vara begränsade till återkrav av stödet, om det är vad kommissionen kräver i sitt slutgiltiga beslut.(28)
56. Det finns därför ingen anledning att i förevarande mål ta hänsyn till att kommissionens beslut av år 2002, där slutsatsen var att det ifrågasatta stödet var förenligt med den gemensamma marknaden och därför inte behövde återkrävas, påverkade de österrikiska domstolarnas befogenheter eller skyldigheter när den drog rätt slutsatser av det förhållandet att den ursprungliga ordningen före beslutet genomfördes i strid med artikel 88.3 EG.
Effekten av 2004 års beslut
57. En annan fråga som har diskuterats under förfarandet är huruvida kommissionens beslut från år 2004, där den ändrade ordningen befanns vara oförenlig med den gemensamma marknaden, har några återverkningar på giltigheten av dess beslut av år 2002, där den fann den ursprungliga ordningen förenlig, med tanke på att de aspekter som kommissionen grundade sin andra bedömning på inte förefaller skilja sig väsentligt åt mellan de två versionerna av ordningen.
58. Jag anser inte att det finns några sådana återverkningar.
59. 2002 års beslut antogs på grundval av 1994 års riktlinjer för statligt stöd till skydd för miljön, medan 2004 års beslut antogs på grundval av 2001 års riktlinjer.(29) De sistnämnda antogs särskilt för att ta hänsyn till allt vanligare och allt mer varierade beviljanden av stöd i energisektorn, särskilt i form av skattesänkningar och skattebefrielse.(30) Innehållet i de två uppsättningarna riktlinjer skiljer sig väsentligt. Särskilt innehåller avsnittet om driftsstöd i 1994 års riktlinjer tre punkter som tar upp mindre än en halv sida i officiella tidningen, medan motsvarande avsnitt i 2001 års riktlinjer innehåller punkterna 42–67, ungefär tre och en halv sida i officiella tidningen. De kriterier som kommissionen grundade sin slutsats om oförenlighet på i sitt beslut av år 2004 saknas till stor del i 1994 års riktlinjer. Under dessa omständigheter förefaller det inte möjligt för mig att ta hänsyn till att bedömningen i 2004 års beslut skapar något tvivel om bedömningen i 2002 års beslut.
60. Det betyder emellertid inte att slutsatserna i 2004 års beslut inte kan ha relevans för bedömningen av situationen under perioden 1996–2001 och måste bortses från även när de rör aspekter som inte förändrades mellan den ursprungliga och den ändrade ordningen. Jag anser särskilt att slutsatsen att ordningen var selektiv även på grund av tröskelvärdet om 0,35 procent av nettovärdet på tillverkningen kan ha viss betydelse.(31)
Lämpliga följder
61. Vilka lämpliga följdåtgärder som skall vidtas dikteras i princip inte av gemenskapsrätten utan beror på vilka typer av åtgärder för att avhjälpa situationen som är tillgängliga enligt den nationella rättsordningen.(32)
62. Det lämpliga förfarandet kan bero på stödets karaktär – om det exempelvis har formen av en subvention eller befrielse från en avgift. Det kan också delvis bero på nationella begränsningar av förfarandet och på den typ av åtgärd för avhjälpande som faktiskt yrkas i ett visst mål. Dessutom är det troligt att förordnande av en typ av åtgärd för avhjälpande i ett mål utesluter senare förordnande av en annan typ av åtgärd i ett annat förfarande om ett sammanhängande resultat skall kunna nås.
63. Så långt som möjligt skall emellertid den åtgärd som vidtas vara sådan att den uppnår målet att upphäva det olagligt beviljade stödet eller åtminstone dess effekter, garanterar effektiviteten hos artikel 88.3 EG och skyddar rättigheterna hos berörda tredje parter.
64. I händelse av en selektiv skatteåterbetalning som den som är relevant i förevarande mål skulle därmed ett uppenbart alternativ kunna vara att bortse från hela åtgärden eller alla de åtgärder som ger upphov till återbetalningen, vilket troligen skulle medföra att sådana återbetalningar som redan hade beviljats skulle betalas tillbaka, och därmed att stödet skulle återkrävas.
65. I detta avseende håller jag inte med kommissionen om att stödet efter 2002 års beslut inte längre skulle återkrävas. Denna inställning strider mot rättspraxis om effektiviteten hos artikel 88.3 EG, särskilt domen i målet Van Calster, vilket jag har förklarat ovan.(33)
66. En annan möjlighet skulle kunna vara att bevilja skadestånd till de personer för vilka återbetalningen inte var tillgänglig enligt de regler som genomfördes.
67. Den typ av avhjälpande åtgärder som avses i förevarande mål är till exempel att bortse från de bestämmelser som gör energiskatten selektiv och därmed göra det möjligt för andra ekonomiska operatörer att kräva återbetalning.
68. Resonemanget bakom detta förfarande är uppenbarligen att en återbetalning, såsom bekräftades i domen i målet Adria-Wien, inte utgör statligt stöd om den är tillämplig på alla företag inom det nationella territoriet. Genom att avlägsna selektivitetskriteriet och göra återbetalningarna tillgängliga för alla företag förefaller de österrikiska domstolarna ha som mål att upphäva stödet.
69. Detta förfarande är emellertid öppet för två typer av invändningar.
70. För det första förefaller det som om de österrikiska domstolarna endast har förutsett möjligheten att bortse från den del av lagstiftningen som begränsar rätten att kräva en återbetalning för tillverkningsföretag, trots att även en annan bestämmelse gör återbetalningen selektiv på andra grunder – tröskelvärdet om 0,35 procent av nettokostnaderna för tillverkningen.
71. Om domstolarna inte har förutsett möjligheten att bortse även från den sistnämnda bestämmelsen kan det helt enkelt bero på att ingen lämplig talan har väckts vid dem. Det kan också ha relevans att effekten av tröskelvärdet om 0,35 procent inte granskades av domstolen i dess dom i målet Adria-Wien eller av kommissionen i dess beslut av år 2002.
72. Det förefaller ändå troligt att den ursprungliga ordningen var selektiv även i detta avseende. Kommissionens resonemang i dess beslut av 2004 är övertygande när det gäller den selektiva karaktär som tröskelvärdet om 0,35 procent i den ändrade ordningen har, och det finns ingenting i detta beslut eller i handlingarna i målet som tyder på att skillnaderna mellan den ursprungliga ordningen och den ändrade ordningen är sådana att bara den sistnämnda var selektiv på denna grund.
73. Att endast bevilja återbetalningar till tjänsteföretag (utöver till tillverkningsföretag) som inte var undantagna på grund av tröskelvärdet om 0,35 procent skulle som kommissionen har påpekat därmed vara att helt enkelt utvidga kretsen av förmånstagare för stödet. Det skulle emellertid inte beröva stödet dess effekter som sådana, eftersom ett selektivitetskriterium skulle återstå.
74. De nationella domstolarna måste därför vara noggranna med att se till att vilka åtgärder för avhjälpande de än beviljar så skall de vara sådana att de i praktiken upphäver effekterna av det stöd som beviljas i strid med artikel 88.3 EG(34) och inte bara utvidgar det till ytterligare en, om än begränsad, klass av förmånstagare.
75. För det andra kan en mer allmän invändning göras. Kommissionen har hänvisat till domstolens uttalande i domen i målet Banks(35), som innebar att omöjligheten att återkräva stöd i form av en befrielse från en avgift inte kan leda till att andra exploatörer retroaktivt anses befriade från denna avgift: ”Den som är skyldig att utge en obligatorisk skatt eller avgift kan inte slippa sin betalningsskyldighet genom att ett undantag som är riktat till andra personer anses vara statligt stöd.” Den har även citerat domarna i målen EKW, Idéal Tourisme, och Sea-Land Service(36) till stöd för detta påstående, och av detta dragit slutsatsen att det kanske inte är en gemenskapsrättligt lämplig lösning att tillåta alla företag att kräva återbetalning.
76. Det förefaller faktiskt som om det, av ett antal olika skäl, är tveksamt om den princip enligt vilken nationella domstolar måste säkerställa att oanmält stöd återkrävs, oavsett om det senare godkänns eller ej, också kan rättfärdiga att andra företag tillåts att kräva att få utnyttja samma stöd.
77. För det första föreskrivs i artikel 88.3 EG vad som i huvudsak är en negativ så kallad standstill-skyldighet. Syftet är att säkerställa att stödet inte beviljas förrän kommissionen har bedömt att det är förenligt med den gemensamma marknaden, inte att kräva att nationella myndigheter och domstolar avlägsnar sådana inslag som enligt deras bedömning ger en åtgärd stödkaraktär.
78. För det andra är de befogenheter som ges kommissionen själv vid olagligt (det vill säga oanmält) stöd, enligt artikel 14 i förordning nr 659/1999, begränsade till återkrav. Möjligheten att kräva att medlemsstaten ändrar stödet, enligt artikel 88.2 EG, utesluts därmed uttryckligen av regeln i sådana fall, och kan antas redan vara underförstått utesluten genom ordningen enligt artikel 88 EG. Det skulle förefalla märkligt om nationella domstolars befogenheter, mot bakgrund av den huvudsakligen preventiva innebörden i artikel 88.3 EG, skulle överskrida dem som ges till kommissionen efter en självständig bedömning.
79. För det tredje är syftet med artiklarna 87 EG och 88 EG att förhindra en snedvridning av konkurrensen som påverkar handeln mellan medlemsstaterna. En utvidgning av kretsen av förmånstagare till alla företag i en medlemsstat avlägsnar inte denna snedvridning utan utvidgar i stället dess omfattning.
80. För det fjärde förefaller inte en domstolsprövning vara mest lämplig för att uppnå en sådan utvidgning på ett effektivt sätt, även om den på annat sätt är berättigad. Det kan lätt vara fallet att inte alla möjliga ”utvidgade förmånstagare” kommer att söka, eller få, kompensation i domstol eller genom ett administrativt förfarande, eller påverkas av de åtgärder som vidtas i detta sammanhang. Såsom kommer att framgå av diskussionen nedan(37) kan det faktiskt vara svårt att fastställa vem som kommer att ha en sådan ställning att denne kan framställa anspråk. Om ett sådant utvidgande skulle förutses vore lagstiftning ett lämpligare alternativ än ett domstolsförfarande.
81. För det femte är en del i anmälnings- och standstill-skyldigheten i artikel 88.3 EG, tillsammans med återkravsskyldigheten enligt artikel 14 i förordning nr 659/1999, att hotet om ett sådant återkrav ger de företag som utnyttjar stödet ett incitament att kontrollera att det stöd som de tar emot har anmälts till kommissionen. Om det mesta de skulle kunna riskera var att konkurrenter i deras egna medlemsstater också skulle kunna utnyttja stödet skulle detta incitament, och med det systemet för övervakning av stöd, försvagas.
82. För det sjätte är det, samtidigt som det därför kan förefalla förnuftigt att besluta om återkrav av oanmält stöd även om man har kommit fram till att stödet är förenligt som det ser ut, svårt att se vilket syfte det skulle tjäna att utvidga stödet, antingen under dessa omständigheter eller i väntan på ett beslut om förenlighet.
83. Slutligen kan ett praktiskt hänsynstagande i förevarande mål, dock på en helt annan nivå, vara att en utvidgning av återbetalningen till alla företag i Österrike sannolikt skulle ha betydande konsekvenser för energiskattesystemet och kanske till och med för statsfinanserna, så andra typer av åtgärder för avhjälpande kan vara lämpligare på denna grund.
84. Onekligen kan andra argument framställas mot att begränsa de nationella domstolarnas roll till att besluta om återkrav av det stöd som beviljas i detta mål i stället för att tillåta att även andra företag kräver återbetalning.
85. För det första kan man utifrån domstolens uttalanden om de nationella domstolarnas roll i händelse av ett åsidosättande av artikel 88.3 EG tro att de olika typer av åtgärder för avhjälpande som skall förordnas är de som fastställs i nationell rätt. Eftersom domstolen slår fast att dessa domstolar måste ”vidta alla lämpliga åtgärder” kan man tro att den antyder att sådana åtgärder inte kan begränsas till en enda typ. Åtgärden måste emellertid vara lämplig, och av de skäl som anges ovan förefaller inte en återbetalning vara en lämplig form av avhjälpande enligt artikel 88.3 EG.
86. För det andra kan den lämpligaste åtgärden under vissa omständigheter – exempelvis om stödet rent faktiskt inte kan återkrävas – antas vara att skadestånd tilldöms en konkurrent som har påverkats negativt av stödet, och det kan förefalla svårt att i ekonomiska termer skilja mellan en sådan skadeståndsdom och en utvidgning av rätten att emotta stöd. Ändå finns det en ekonomisk skillnad, eftersom det kompensationsbelopp som krävs för att gottgöra en skada som har uppstått sannolikt inte kommer att vara detsamma som beloppet för den återbetalning som inte erhållits, och de två återgärderna för avhjälpande är uppenbart olika i juridiska termer – en skadeståndsdom har inget samband med den direkta effekten hos artikel 88.3 EG.
87. För det tredje kan i förevarande mål domen i målet Adria-Wien tolkas som ett godkännande – om än underförstått – av den väg som Verfassungsgerichtshof förutsåg och som domstolen var fullt medveten om. Det förefaller i alla händelser ha varit den slutsats som drogs av klagandena i förfarandet vid den nationella domstolen (och utan tvekan av andra i en liknande situation), men även av både Verfassungsgerichtshof och Verwaltungsgerichtshof. Det är emellertid ändå svårt att dra någon slutsats av detta, eftersom frågan inte ens togs upp i målet Adria-Wien.
88. Därför finner jag skälen för att utesluta en utvidgning av kretsen av förmånstagare av oanmält stöd via förfarande i domstol avsevärt mer övertygande än skälen för att tillåta en sådan utvidgning. Det sistnämnda förfarandet förefaller strida mot ordningen med gemenskapens regler om statligt stöd, särskilt mot de grundläggande målen att säkerställa att stöd inte beviljas förrän det har förklarats förenligt med den gemensamma marknaden, och att det inte beviljas alls om det kan leda till snedvridning av konkurrensen i handeln mellan medlemsstaterna.
89. I detta skede anser jag därför att de österrikiska domstolarna, med avseende på den tidsperiod som omfattas av den ursprungliga ordningen, fortfarande i relevanta fall skall förordna om sådana åtgärder för avhjälpande som kan uppnå syftet att upphäva det stöd som genomfördes i strid med artikel 88.3 EG, eller åtminstone dess effekter, och att varken omfattningen av deras skyldigheter i detta avseende eller det spektrum av åtgärder för avhjälpande som de kan förordna om påverkas av kommissionens beslut av år 2002 eller år 2004. Detta spektrum av åtgärder för avhjälpande innebär emellertid inte att företag som är uteslutna från den ursprungliga ordningen skall medges rätt att ställa krav på återbetalning.
90. Om domstolen å andra sidan skulle anse att ett sådant avhjälpande är tillåtligt måste det vara öppet för alla berörda ekonomiska aktörer och inte bara för dem som kvalificerar sig på grundval av tröskelvärdet om 0,35 procent. Vidare bör de nationella domstolarna när de kommer fram till sitt beslut ta hänsyn till de betydande ekonomiska konsekvenser som sannolikt kommer att följa av detta förfarande.
Enskildas rätt att kräva återbetalning
91. Det återstår i alla händelser att ta hänsyn till vilka parter som kan ha rätt att väcka talan för att tillvarata sina rättigheter.
92. Den österrikiska regeringen och kommissionen har gjort gällande att klagandena i förfarandet vid den nationella domstolen och andra liknande klagande inte berörs av de återbetalningar som beviljas tillverkningsföretag, och att inga gemenskapsrättsliga rättigheter har åsidosatts. Som tjänsteföretag konkurrerade de inte med tillverkningsföretag som fick återbetalning, de behövde inte betala någon avgift eller något bidrag som togs ut specifikt i syfte att finansiera återbetalningarna(38), och den energiskatt som de var tvungna att betala stred inte i sig mot gemenskapsrätten.
93. I detta avseende skall den enskildas ställning och rättsliga intresse av att väcka talan i princip fastställas i nationell rätt. I gemenskapsrätten krävs bara att den nationella lagstiftningen inte underminerar rätten till ett effektivt rättsskydd.(39)
94. Frågan om ställningen är därmed, särskilt i den mån den grundar sig på att det föreligger ett konkurrensförhållande, en fråga som det ankommer på den nationella domstolen att avgöra, i princip från fall till fall.
95. Det förefaller mig emellertid inte alls uppenbart att, som Österrike och kommissionen har anfört, företag som inte har rätt till återbetalningen inte kan konkurrera med dem som kan göra anspråk på densamma.
96. I den ursprungliga ordningen är det kriterium som skiljer tillverkningsföretag från tjänsteföretag att aktiviteten främst består av tillverkning av materiella varor. Därför kan två företag som båda tillverkar samma materiella varor och utför samma tjänster direkt konkurrera med varandra inom all sin verksamhet, men få återbetalning eller ej beroende på vilken verksamhet som är deras huvudverksamhet. Andra fall av partiell konkurrens kommer att vara väsentligt vanligare, och snedvridning kommer att uppstå även om rätten till en återbetalning inte avgörs av verksamheten i den sektor där företagen konkurrerar med varandra. I alla händelser kan det finnas områden där vissa tjänster är ett substitut för och därför konkurrerar med vissa materiella varor. Det är också tydligt att företag som är diskvalificerade på grund av tröskelvärdet om 0,35 procent troligen kommer att konkurrera med andra företag som inte är diskvalificerade av samma anledning. I den mån vissa förmånstagare (även delvis) konkurrerar med icke-förmånstagare kommer de sistnämnda dessutom att konkurrera (även delvis) med andra icke-förmånstagare, vilket genererar ringar på vattnet och effekten når alla ekonomiska aktörer.
97. Om det kan fastställas att ett företag, till följd av stöd som har genomförts i strid mot artikel 88.3 EG, har lidit en nackdel i jämförelse med ett annat företag – och det kommer alltid att vara fallet när det ena har fått rätt till en återbetalning men inte det andra – och att de två företagen konkurrerar med varandra – en situation som sannolikt kommer att vara allmänt utbredd till följd av de ringar på vattnet som jag nyss har nämnt – förefaller det mig som om det förstnämnda företaget måste åtnjuta rättigheter enligt gemenskapsrätten som de nationella domstolarna är skyldiga att tillvarata.
98. Det följer av dessa överväganden att alla företag inom det nationella territoriet har en sådan ställning att de kan överklaga vägran att bevilja dem en återbetalning, vilket stämmer överens med det villkor som har uttryckts ovan att domstolarna inte, genom en begränsad utvidgning av rätten att kräva återbetalning, bara bör utvidga kretsen av förmånstagare i stället för att upphäva effekterna av stödet.
99. Betydelsen av denna slutsats beror emellertid på huruvida ogiltigförklaringen av de bestämmelser som begränsar kretsen av dem som har rätt till en återbetalning anses vara ett tillåten åtgärd för avhjälpande, och jag har uttryckt min åsikt att den inte är det.
Tidsfrister
100. Verwaltungsgerichtshof har i sin andra fråga tagit upp frågan huruvida ett krav på återbetalning som framställs av ett företag som är uteslutet från den ursprungliga ordningen bör behandlas annorlunda beroende på om det lämnades in före eller efter 2002 års beslut.
101. Denna fråga uppstår endast om det följer av artikel 88.3 EG att en återbetalning måste beviljas till dem som är uteslutna från den ursprungliga ordningen.
102. Jag har i alla händelser klargjort att jag anser att 2002 års beslut inte har någon effekt på de nationella domstolarnas befogenheter och skyldigheter, och därmed på situationen för enskilda klagande vid dem, med avseende på anspråk som rör den period då stödet inte hade anmälts eller slutgiltigt godkänts och de österrikiska myndigheterna därför var förbjudna att genomföra det.
103. Frågan om tidsfrister för att väcka talan – av vilket slag den än kan vara – kan ändå uppstå, särskilt eftersom det nu har gått nästan tio år sedan energiskatterna och återbetalningsordningen infördes.
104. Det kan noteras att osäkerheten om ordningens karaktär och om de rättigheter som skulle kunna åberopas i förhållande till den till stor del skingrades genom domstolens dom i målet Adria-Wien och Verfassungsgerichtshofs senare domar i december 2001, för att åter uppstå till följd av kommissionens beslut av år 2002 och de österrikiska myndigheternas andra omgång med vägran att bevilja återbetalning.
105. Vidare fastställdes inte den selektiva karaktären hos tröskelvärdet om 0,35 procent, vilken domstolen kunde ha ansetts utesluta genom domen i målet Adria-Wien(40), av kommissionen förrän i dess beslut av år 2004.
106. Många klagandes eller potentiella klagandes rättigheter kommer därför inte att vara säkra förrän domstolen har fällt sitt avgörande i förevarand e mål och Verwaltungsgerichtshof har meddelat dom i förfarandet vid den nationella domstolen.
107. Under dessa omständigheter kan det vara lämpligt att ta hänsyn till att en eller flera av de händelser som nyss har nämnts kan göra att fristen för att väcka talan börjar löpa igen. Det framgår faktiskt av det som sades vid förhandlingen av ombuden för TAL och Planai att de österrikiska myndigheterna efter Verfassungsgerichtshofs domar från år 2001 förlängde tidsfristen för att ansöka om återbetalning.
108. Beslutet på denna punkt skall fattas av de nationella domstolarna i enlighet med nationell rätt. De måste emellertid komma ihåg att nationella regler inte får göra det omöjligt eller ytterst svårt i praktiken att utöva rättigheter som ges genom gemenskapsrätten. Nationella regler får inte heller vara mindre gynnsamma i fråga om rättigheter som grundas på gemenskapsrätten än vad beträffar dem som gäller jämförbara krav grundade på nationell rätt.
Förslag till avgörande
109. Mot bakgrund av de skäl som ovan angivits föreslår jag att domstolen skall besvara de frågor som ställts av Verwaltungsgerichtshof på följande sätt:
Om en nationell åtgärd genom vilken en skatteåterbetalning föreskrivs är selektiv på så sätt att den bara gynnar vissa företag och därför måste betraktas som stöd i den mening som avses i artikel 87 EG, och om denna åtgärd, i strid med artikel 88.3 EG, inte anmäldes till kommissionen innan den trädde i kraft, skall de nationella domstolarna förordna om sådana åtgärder för avhjälpande att det olagligt beviljade stödet upphävs samt tillvarata berörda tredje parters rättigheter.
Varken omfattningen av deras skyldigheter i detta avseende eller den rad åtgärder för avhjälpande som de kan förordna om påverkas med avseende på den period då stödet olagligt genomfördes i strid med artikel 88.3 EG, genom ett senare kommissionsbeslut som innebar att stödet var förenligt med den gemensamma marknaden.
Detta spektrum av åtgärder för avhjälpande innebär emellertid inte att företag som är uteslutna från den ursprungliga ordningen skall medges rätt att ställa krav på återbetalning.
(1) .
(2)  –	Dom av den 8 november 2001 i mål C-143/99, Adria-Wien Pipeline (REG 2001, s. I-8365).
(3)  –	Artiklarna 87 EG och 88 EG utgjordes, före Amsterdamfördragets ikraftträdande den 1 maj 1999 och därmed under en stor del av den period som avses i förevarande mål, av artiklarna 92 och 93 i EG-fördraget. Jag kommer emellertid att använda den nya numreringen i hela detta förslag till avgörande – trots att vissa förändringar gjordes när artikel 92 blev artikel 87 föreligger det ingen skillnad mellan de två versionerna som är väsentlig för förevarande mål.
(4)  –	I likhet med artikel 93.3 i EG-fördraget omfattade den även andra typer av stöd som inte är relevanta i förevarande mål.
(5)  –	Rådets förordning (EEG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel 93 i EG-fördraget (EGT L 83, s. 1).
(6)  –	En något mer detaljerad redogörelse finns i domen i målet Adria-Wien, ovan fotnot 2, punkterna 3–8, och i punkterna 2–7 i generaladvokaten Mischos förslag till avgörande.
(7)  –	Domen i målet Adria-Wien, ovan fotnot 2.
(8)  –	C (2002) 1890 slutlig, State aid NN 165/2001 – Austria.
(9)  –	Kommissionens antagande att det omfattade tillverkare i de primära sektorerna jordbruk, skogsbruk och fiske förefaller inte helt stämma överens med användningen i målet Adria-Wien av begreppet ”tillverkning av materiella varor” (”fabrication de biens corporels” på franska, ”Herstellung von körperlichen Gütern” i den österrikiska lagstiftningen), men det påverkar inte förhållandet att tjänsteföretagen var undantagna.
(10)  –	EGT C 72, s. 3.
(11)  –	Avsnittet med titeln ”Driftsstöd”.
(12)  –	Bundesgesetz Nr 158/2002, BGBl. I 1643.
(13)  –	För en förklaring av den processuella situationen i det nationella förfarandet, se domen i målet Adria-Wien (ovan fotnot 2), punkt 15.
(14)  –	Kommissionens beslut av den 9 mars 2004 om den stödordning som Österrike har genomfört när det gäller återbetalning av energiskatt för naturgas och elektricitet under åren 2002 och 2003 [delgivet med nr K(2004) 325] (EUT L 190, 2005, s. 13).
(15)  –	Punkterna 45–55 i beslutet, särskilt punkterna 46 och 53.
(16)  –	EGT C 37, s. 3.
(17)  –	I avsnittet om ”driftsstöd till … främjande av energibesparing”.
(18)  –	I avsnittet om ”alla typer av driftsstöd i form av avgiftssänkningar eller avgiftsbefrielse”.
(19)  –	Punkterna 56–59 i beslutet, särskilt punkterna 57 och 58.
(20)  –	Punkt 66 i beslutet.
(21)  –	Punkterna 26 och 27, där dom av den 21 november 1991 i mål C-354/90, Fédération Nationale du Commerce Extérieur des Produits Alimentaires och Syndicat National des Négociants et Transformateurs de Saumon (FNCE) (Reg 1991, s. I-5505; svensk specialutgåva, volym 11, s. I‑463), punkt 12, citerades.
(22)  –	Dom av den 13 januari 2005 i mål C-174/02, Streekgewest Westelijk Noord-Brabant (REG 2005, s. I-0000), punkt 17.
(23)  –	Domen i målet Adria-Wien, punkt 25.
(24)  –	Se exempelvis dom av den 14 februari 1990 i mål C-301/87, Frankrike mot kommissionen (Boussac) (REG 1990, s. I-307; svensk specialutgåva, volym 10, s. 303), punkterna 21–23, och domen i målet FNCE (ovan fotnot 21), punkterna 13 och 14.
(25)  –	Domen i målet FNCE, punkt 16, dom av den 21 oktober 2003 i de förenade målen C-261/01 och C-262/01, Van Calster och Cleeren (REG 2003, s. I-12249), punkt 63.
(26)  –	Dom av den 9 september 1999 i mål T-110/98, RJB Mining mot kommissionen (REG 1999, s. II-2585), punkt 78.
(27)  –	Punkt 61 och följande punkter nedan.
(28)  –	Naturligtvis utan att det påverkar eventuella interimistiska åtgärder som förhindrar beviljandet av stöd som ännu inte har genomförts, vilket är en annan situation.
(29)  –	2001 års riktlinjer hade redan trätt i kraft vid tiden för 2002 års beslut men skulle, enligt punkt 82 i riktlinjerna, inte tillämpas på oanmält stöd som beviljats innan riktlinjerna offentliggjordes.
(30)  –	Se punkt 2 i 2001 års riktlinjer, ovan fotnot 16.
(31)  –	Se punkt 69 och följande punkter nedan.
(32)  –	Se exempelvis punkt 4 i domslutet i domen av den 11 december 1973 i mål 120/73, Lorenz (REG 1973, s. 1471; svensk specialutgåva, volym 2, s. 177) (samt i de tre andra mål som avgjordes av domstolen samma dag).
(33)  –	Punkt 46 och följande punkter.
(34)  –	Det skall härvid erinras att detta mål endast rör stöd som har beviljats fram till slutet av år 2001, och inte det oanmälda stöd som omfattas av 2004 års beslut.
(35)  –	Dom av den 20 september 2001 i mål C-390/98 (REG 2001, s. I-6117), punkt 80.
(36)  –	Dom av den 9 mars 2000 i mål C-437/97, EKW och Wein & Co. (REG 2000, s. I-1157), punkterna 51–53, av den 13 juli 2000 i mål C-36/99, Idéal Tourisme (REG 2000, s. I-6049), punkterna 26–29 (båda målen även citerade i målet Banks), och av den 13 juni 2002 i de förenade målen C-430/99 och C-431/99, Sea-Land Service och Nedlloyd Lijnen (REG 2002, s. I-5235), punkterna 45–48 (där domen i målet Banks i sin tur citeras som stöd).
(37)  –	Se punkt 91 och följande punkter.
(38)  –	Se domen i målet Van Calster (ovan fotnot 25), punkt 54.
(39)  –	Dom av den 11 juli 1991 i de förenade målen C-87/90–C-89/90, Verholen m.fl. (REG 1991, s. I‑3757), punkt 24, av den 11 september 2003 i mål C-13/01, Safalero (REG 2003, s. I-8679), punkt 50, samt domen i målet Streekgewest (ovan fotnot 22), punkt 18.
(40)  –	Se punkt 30 ovan.