Ideiglenes változat
RIMVYDAS NORKUS
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2025. szeptember 4.(1)
C‑480/24. sz. ügy
Ģenerālprokuratūra;
a „ČIEKURI‑SHISHKI” SIA,
a „COUNTRY HELI” SIA
részvételével
(az Augstākās tiesas Senāts [a legfelsőbb bíróság szenátusa, Lettország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„ Előzetes döntéshozatal – Közös kül‑ és biztonságpolitika – Az ukrajnai helyzetre tekintettel hozott korlátozó intézkedések – 269/2014/EU rendelet – 2. cikk – A 269/2014 rendelet I. mellékletében szereplő természetes személlyel »összefüggésbe hozható« jogi személy fogalma – Az ilyen természetes személy »birtokában lévő vagy ellenőrzése alatt álló« pénzeszközök és gazdasági erőforrások fogalma – 11. cikk – Arra vonatkozó kötelezettség, hogy ne adjanak helyt az e cikk (1) bekezdésében említett személyek által támasztott igénynek – Hatály – Joghatások – A felek kilétének a nemzeti bíróság által a 2. és 11. cikkre tekintettel hivatalból történő ellenőrzése – Általános adatvédelmi rendelet – 5. és 6. cikk – A 269/2014 rendelet I. mellékletében szereplő természetes személy személyes adatainak az ítéletben történő nyilvánosságra hozatala és közzététele ”
I.      Bevezetés
1.        Az Augstākās tiesas Senāts (a legfelsőbb bíróság szenátusa, Lettország) által az EUMSZ 267. cikk alapján előterjesztett jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgya a 2023. szeptember 13‑i (EU) 2023/1765 tanácsi végrehajtási rendelettel(2) módosított, az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatti korlátozó intézkedésekről szóló, 2014. március 17‑i 269/2014/EU tanácsi rendelet(3) (a továbbiakban: 269/2014 rendelet) 2. cikkének és 11. cikke (1) bekezdése a) és b) pontjának értelmezése.
2.        E kérelmet egy, a lett jog hatálya alá tartozó személy, a „ČIEKURI‑SHISHKI” SIA és egy, a lett jog hatálya alá tartozó másik személy, a „COUNTRY HELI” SIA között az utóbbi társaság által az előbbinek fizetendő követelés behajtása tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő. Egy lett bíróság jogerős bírósági határozattal kötelezte ez utóbbit a szóban forgó kölcsön visszafizetésére. A „COUNTRY HELI” a „ČIEKURI‑SHISHKI” és egy ciprusi jog szerinti jogi személy, az „ABACUS (CYPRUS) LIMITED” 50–50%‑os tulajdonában áll, amely utóbbi tényleges tulajdonosa egy olyan természetes személy, aki az Unió által az Ukrajna elleni orosz invázióval összefüggésben elfogadott korlátozó intézkedések hatálya alatt áll. Az óvás alapján eljáró kérdést előterjesztő bíróságnak arról kell döntenie, hogy ilyen helyzetben végrehajtható‑e a lett bíróság ítélete, vagy azt hatályon kívül kell helyezni.
3.        Ez az ügy több, a 269/2014 rendelet értelmezésével kapcsolatos kérdést vet fel, amelyekre a Bíróságnak választ kell adnia a korlátozó intézkedések hatékonyságának biztosítása érdekében. E kérdések többek között a nemzeti bíróság azon hatáskörére vonatkoznak, hogy az uniós jog alapján megállapítsa, hogy az e rendelet szerinti intézkedések alkalmazandók‑e valamely jogi személyre, valamint azokra a szempontokra, amelyeket a bíróságnak az értékelésének alátámasztása érdekében figyelembe kell vennie. Ezek vizsgálata megköveteli az uniós jogrend és a nemzeti jog közötti kapcsolat elemzését, különös tekintettel a nemzeti bíróságokra ruházott szerepre és a korlátozó intézkedések rendszerének a magánjogra gyakorolt hatására. Ezen értelmezési kérdések olyan jelentőséggel bírnak, amely messze túlmutat az alapeljárás keretein.
II.    Jogi háttér
A.      Az uniós jog
1.      A 269/2014 rendelet
4.        A 269/2014 rendelet 1. cikke előírja:
„E rendelet alkalmazásában:
a)      »igény«: bármely, 2014. március 17‑t megelőzően vagy azt követően szerződés vagy ügylet alapján vagy ahhoz kapcsolódóan keletkezett követelés, akár jogi eljárásban érvényesítik, akár nem, mely különösen az alábbiakat foglalja magában:
i.      szerződés vagy ügylet alapján vagy ezekhez kapcsolódóan felmerülő igény teljesítése iránti követelés;
ii.      kötvény, pénzügyi garancia vagy viszontgarancia kifizetése vagy meghosszabbítása iránti igény;
iii.      szerződés vagy ügylet vonatkozásában kártérítés iránti igény;
iv.      ellenkövetelés;
v.      bárhol meghozott ítélet, választottbírósági határozat vagy ezzel egyenértékű határozat elismerése vagy végrehajtása iránti igény, beleértve a külföldön hozott határozat belföldön történő érvényesítését;
[…]
c)      »illetékes hatóságok«: a tagállamoknak a II. mellékletben felsorolt honlapokon feltüntetett illetékes hatóságai;
[…]”
5.        E rendelet 2. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      Az I. mellékletben felsorolt természetes vagy jogi személyekhez, szervezetekhez vagy szervekhez vagy a velük összefüggésbe hozható természetes vagy jogi személyekhez, szervezetekhez vagy szervekhez tartozó, az ezek birtokában lévő vagy ellenőrzése alatt álló minden pénzeszközt és gazdasági erőforrást be kell fagyasztani.
(2)      Nem bocsátható rendelkezésre – sem közvetlenül, sem közvetve – semmilyen pénzeszköz vagy gazdasági erőforrás az I. mellékletben felsorolt természetes vagy jogi személyek, szervezetek vagy szervek, illetve a velük összefüggésbe hozható természetes vagy jogi személyek, szervezetek vagy szervek részére, illetve javára.”
6.        Az említett rendelet 3. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy e rendelet I. melléklete tartalmazza a természetes és jogi személyek, szervezetek vagy szervek különböző kategóriáit, „valamint a velük kapcsolatban álló természetes vagy jogi személyeket, szervezeteket vagy szerveket”.
7.        Ugyanezen rendelet 9. cikke (1) bekezdésének szövege a következő:
„Tilos tudatosan és szándékosan részt venni olyan tevékenységben, amelynek célja vagy hatása a 2. cikkben említett intézkedések kijátszása.”
8.        A 269/2014 rendelet 11. cikke értelmében:
„(1)      Nem érvényesíthetők az olyan szerződésekkel vagy ügyletekkel kapcsolatos, bármilyen formájú igények, amelyek teljesítését az e rendelet alapján előírt intézkedések közvetlenül vagy közvetve, egészben vagy részben befolyásolják, ideértve a kártérítési vagy egyéb hasonló jellegű igényeket, mint például beszámítási követelést vagy garanciaérvényesítés keretében benyújtott követelést, különösen kötvény, garancia vagy viszontgarancia – különösen pénzügyi garancia vagy pénzügyi viszontgarancia – kifizetésére vagy meghosszabbítására irányuló bármilyen követelést, amennyiben azokat az alábbiak kívánják érvényesíteni:
a)      az I. mellékletben foglalt jegyzékben szereplő természetes vagy jogi személyek, szervezetek vagy szervek;
b)      az a) pontban említett személyek, szervezetek vagy szervek valamelyikén keresztül, illetve nevében vagy javára eljáró természetes vagy jogi személyek, szervezetek vagy szervek.
(2)      Igény érvényesítésére irányuló bármilyen eljárás során az igényt érvényesíteni kívánó természetes vagy jogi személyre, szervezetre vagy szervre hárul a bizonyítás terhe arra vonatkozóan, hogy az (1) bekezdés nem tiltja az említett igény teljesítését.
(3)      Ez a cikk nem érinti az (1) bekezdésben említett természetes vagy jogi személyeknek, szervezeteknek és szerveknek a jogát a szerződéses kötelezettségek teljesítése elmulasztásának jogszerűségével kapcsolatos bírósági felülvizsgálathoz, e rendelettel összhangban.”
9.        E rendelet 14. cikke a következőképpen szól:
„(1)      Amennyiben a Tanács úgy határoz, hogy valamely természetes vagy jogi személyt, szervezetet vagy szervet a 2. cikkben említett intézkedések hatálya alá von, ennek megfelelően módosítja az I. mellékletet.
(2)      A Tanács közli a határozatát – beleértve a jegyzékbe vétel okait – az (1) bekezdésben említett természetes vagy jogi személlyel, szervezettel vagy szervvel – amennyiben a cím ismert, közvetlenül, egyéb esetben pedig értesítés közzététele útján –, lehetővé téve, hogy az érintett személy vagy szervezet észrevételeket nyújtson be.
(3)      Amennyiben észrevételt tesznek vagy új érdemi bizonyítékot nyújtanak be, a Tanács felülvizsgálja a határozatát, és erről értesíti az érintett természetes vagy jogi személyt, szervezetet vagy szervet.
(4)      Az I. mellékletben foglalt jegyzéket rendszeresen és legalább tizenkét havonta felül kell vizsgálni.”
10.      Az említett rendelet 17. cikke a következőképpen rendelkezik:
„E rendeletet alkalmazni kell:
[…]
d)      bármely tagállam joga szerint létesített vagy letelepedett jogi személyre, szervezetre vagy szervre az Unió területén belül vagy azon kívül;
[…]”
2.      Az (EU) 2022/336 végrehajtási rendelet
11.      Az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatti korlátozó intézkedésekről szóló 269/2014/EU rendelet végrehajtásáról szóló, 2022. február 28‑i (EU) 2022/336 tanácsi végrehajtási rendelet(4) (10)–(13) preambulumbekezdése a következőket mondja ki:
„(10)      A főképviselő 2022. február 24‑én az Unió nevében tett nyilatkozatában a lehető leghatározottabban elítélte az Oroszországi Föderáció fegyveres erői által provokáció nélkül indított, Ukrajnába irányuló inváziót, valamint Belarusz részvételét ebben az Ukrajna elleni agresszióban. A főképviselő jelezte, hogy az uniós válaszlépés mind ágazati, mind egyedi korlátozó intézkedéseket magában fog foglalni.
(11)      Az Európai Tanács 2022. február 24‑én a lehető leghatározottabban elítélte az Oroszországi Föderáció által Ukrajnával szemben provokáció nélkül indított, indokolatlan katonai agressziót. Jogellenes katonai lépéseivel Oroszország súlyosan megsérti a nemzetközi jogot és az ENSZ Alapokmányában foglalt elveket, valamint aláássa az európai és globális biztonságot és stabilitást. Az Európai Tanács további korlátozó intézkedésekről állapodott meg, amelyekkel mélyreható erejű, komoly következményekkel sújtják Oroszországot a lépéseiért, szoros koordinációban a partnereinkkel és szövetségeseinkkel.
(12)      Tekintve a helyzet súlyosságát, a Tanács úgy véli, hogy 26 személyt és egy szervezetet fel kell venni a korlátozó intézkedések hatálya alá tartozó személyeknek, szervezeteknek és szerveknek a 269/2014/EU rendelet I. mellékletében foglalt jegyzékébe.
(13)      A 269/2014/EU rendelet I. mellékletét ezért ennek megfelelően módosítani kell[.]”
B.      A lett jog
12.      A civilprocesa likums (a polgári perrendtartásról szóló törvény) 483. és 484. cikke úgy rendelkezik, hogy a főügyész bizonyos feltételek mellett óvást nyújthat be az Augstākās tiesas Senātshoz (a legfelsőbb bíróság szenátusa) bizonyos jogerőre emelkedett bírósági határozatokkal szemben.
III. A jogvita alapját képező tényállás, az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
13.      2015. május 19‑én a „ČIEKURI‑SHISHKI” adós és a „COUNTRY HELI” hitelező között 3 407 347,10 euró összegű kölcsönszerződés jött létre.
14.      2023. január 19‑én a „ČIEKURI‑SHISHKI” (a továbbiakban: felperes) keresetet indított a „COUNTRY HELI” (a továbbiakban: alperes) ellen a kölcsön tőkeösszegének és kamatainak behajtása iránt. A keresetlevél szerint az alperes részvényeinek 50%‑a a felperes, 50%‑a pedig egy ciprusi székhelyű társaság, az „ABACUS (CYPRUS) LIMITED” tulajdonában áll, amelynek tényleges tulajdonosa egy természetes személy, D.
15.      2023. szeptember 13‑i ítéletével a Rīgas rajona tiesa (rigai körzeti bíróság, Lettország) megállapította, hogy az alperes még mindig nem fizette vissza a kölcsönvett összeget, és nem fizette meg a kölcsön után járó kamatokat. E bíróság ezért helyt adott a keresetnek, és arra kötelezte az alperest, hogy fizesse vissza a felperesnek a követelt tartozást. Ítéletében e bíróság azonban nem vizsgálta, hogy az Unió által elfogadott, az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatti, különösen a 269/2014 rendelet értelmében vagy annak alapján elfogadott korlátozó intézkedések alkalmazhatók‑e a felperesre vagy az alperesre.
16.      Ezen ítélet ellen nem nyújtottak be fellebbezést, és az 2023. október 4‑én jogerőre emelkedett.
17.      2023. október 12‑én végrehajtási okiratot bocsátottak ki, és azt megküldték a végrehajtási ügyek nyilvántartásának.
18.      A polgári perrendtartásról szóló törvény 483. és 484. cikkében biztosított jogokkal élve a kinevezett főügyész a Rīgas rajona tiesa (rigai körzeti bíróság) 2023. szeptember 13‑i ítélete ellen (az ügyészségnek fenntartott) óvást nyújtott be, amelyben ezen ítélet hatályon kívül helyezését és a végrehajtás felfüggesztését kérte az óvás elbírálásáig. A főügyész arra hivatkozik, hogy mivel D‑t a 269/2014 rendelet végrehajtásáról szóló 2022/336 végrehajtási rendelet felvette a korlátozó intézkedésekkel érintett személyek előbbi rendelet I. mellékletében foglalt jegyzékébe, e rendelet rendelkezéseit egy olyan helyzetben, mint amelyről az alapügyben szó van, alkalmazni kell az alperesre. A főügyész hozzáteszi, hogy tekintettel arra, hogy a felperes keresetét azt követően nyújtották be, hogy D‑t felvették e jegyzékbe, a Rīgas rajona tiesának (rigai körzeti bíróság) meg kellett volna vizsgálnia, hogy e kereset tényleges célja a D‑vel szemben elfogadott korlátozó intézkedések megkerülése volt‑e.
19.      2024. február 8‑i végzésével az Augstākās tiesas Senāts (a legfelsőbb bíróság szenátusa), amely a kérdést előterjesztő bíróság, úgy határozott, hogy eljárást indít a főügyész által benyújtott óvással kapcsolatban, és felfüggeszti az elsőfokú ítélet végrehajtását.
20.      A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a 269/2014 rendelet 2. cikke nem ad egyértelmű választ arra, hogy miként határozható meg, hogy egy, az alpereshez hasonló jogi személy az e rendelet I. mellékletében felsorolt természetes személlyel „összefüggésbe hozható” jogi személynek minősül‑e, ha részvényeivel több társaság rendelkezik, és ezen társaságok egyikének a tényleges tulajdonosa ilyen természetes személynek minősül. A jelen ügyben ugyanis észszerűen feltételezhető, hogy az alperes D mint tényleges tulajdonos tulajdonában vagy esetlegesen ellenőrzése alatt áll. A kérdést előterjesztő bíróság továbbá arra keresi a választ, hogy a felperes mint az alperes részvényeinek 50%‑ával rendelkező jogi személy szintén „összefüggésbe hozható” jogi személynek tekinthető‑e, aminek hiányában a D‑vel szemben elfogadott korlátozó intézkedések hatékonysága veszélybe kerülhetne.
21.      A kérdést előterjesztő bíróság egyebekben a 269/2014 rendelet 11. cikke (1) bekezdésének személyi hatályával és joghatásaival kapcsolatban kér felvilágosítást. Különösen úgy véli, hogy észszerűtlen lenne kizárni annak lehetőségét, hogy a nemzeti bíróság határozzon és helyt adjon az e rendelkezés hatálya alá tartozó kérelemnek, amennyiben ítéletében kifejezetten pontosítja, hogy az ítélet – akár önkéntes, akár kényszervégrehajtás útján – csak akkor hajtható végre, ha az érintett személlyel szembeni korlátozó intézkedéseket megszüntetik. A kérdést előterjesztő bíróság arra is keresi a választ, hogy a 269/2014 rendelet milyen mértékben kötelezi a nemzeti bíróságot arra, hogy hivatalból ellenőrizze, hogy a polgári peres eljárásban részt vevő felek valamelyike az e rendelet 2. cikkében vagy 11. cikkének (1) bekezdésében említett személy‑e.
22.      E körülmények között az Augstākās tiesas Senāts (a legfelsőbb bíróság szenátusa) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      Milyen körülmények utalnak arra, hogy valamely személy a [269/2014 rendelet] 2. cikke értelmében véve összefüggésbe hozható személynek minősül? Továbbá összefüggésbe hozható jogi személynek minősül‑e az a jogi személy, amelynek részvényei 50%‑ban egy jogi személy tulajdonában vannak, és ez utóbbi tényleges tulajdonosa a [2022/336] végrehajtási rendelet mellékletében felsorolt természetes személy?
2)      Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés második részére adott igenlő válasz esetén, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés második részében leírt jogi személy részvényeinek 50%‑ával rendelkező jogi személyt is a 269/2014 rendelet 2. cikke szerinti,
összefüggésbe hozható jogi személynek kell‑e tekinteni?
3)      A 269/2014 rendelet 11. cikke (1) bekezdésének b) pontjában említett személyek, szervezetek vagy szervek magukban foglalják a 269/2014 rendelet 2. cikke értelmében vett,
összefüggésbe hozható jogi személyeket is?
4)      Köteles‑e a bíróság bármely igény vizsgálata során hivatalból ellenőrizni, hogy az eljárásban részt vevő felek valamelyike a [269/2014] rendelet 2. cikkében vagy 11. cikke (1) bekezdésének a) vagy b) pontjában említett személy‑e?
5)      Milyen joghatások származnak a 269/2014 rendelet 11. cikke (1) bekezdésének rendelkezéseiből, amely előírja, hogy az említett bekezdés a) vagy b) pontjában említett személyek igényei »nem érvényesíthetők«? Vagy elfogadható‑e, hogy ezeket a kereseteket érdemben tárgyalják, ha a bírósági határozat rendelkező része kimondja, hogy az ítélet nem hajtható végre, amíg az érintett személyek szerepelnek a megfelelő listán?
6)      Van‑e joghatása a 269/2014 rendelet 11. cikke (1) bekezdésének, ha a felperes nem tartozik az említett bekezdés a) vagy b) pontjában említett személyek közé, de az alperes az említett bekezdés a) vagy b) pontjában említett személyek közé tartozik?
7)      A bírósági határozat indokolásában közzé kell‑e tenni a szankciókkal érintett természetes személy adatait (vezeték‑ és keresztnév)? Továbbá ezeket a személyes adatokat a bírósági határozat közzétételekor álnévvel kell‑e megjeleníteni?”
IV.    A Bíróság előtti eljárás
23.      A 2024. július 4‑én kelt előzetes döntéshozatalra utaló határozat 2024. július 9‑én érkezett meg a Bíróság Hivatalához.
24.      A főügyész, az alapeljárás felperese, a lett, a holland és a finn kormány, valamint az Európai Bizottság az Európai Unió Bírósága alapokmányának 23. cikkében előírt határidőn belül írásbeli észrevételeket terjesztettek elő.
25.      A Bíróság az eljárási szabályzat 76. cikkének (2) bekezdése alapján mellőzte a tárgyalás tartását.
V.      Jogi elemzés
A.      Előzetes megjegyzések
26.      A 269/2014 rendeletet az Európai Unió 2014. március 17‑én fogadta el az ukrajnai helyzetre, különösen a Krím Oroszország általi jogellenes annektálására válaszul. Az Oroszországi Föderáció által Ukrajna ellen folytatott agresszív háború 2022. évi kitörését követően ez a rendelet egyre fontosabbá vált. Az az Oroszországgal szembeni célzott szankciók egyik fő eszköze. A rendelet előírja az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó intézkedésekért felelős személyek és szervezetek, valamint a 2014/145/KKBP határozat(5) 2. cikkében említett egyéb személyek vagyoni eszközeinek befagyasztását. Megtiltja továbbá, hogy közvetlenül vagy közvetve pénzeszközöket vagy gazdasági erőforrásokat bocsássanak a rendelkezésükre. A rendelet mellékletét képező jegyzéket rendszeresen aktualizálják, és ezek az aktualizálások a Kremlhez kötődő politikusokat, oligarchákat, katonákat, vállalkozásokat és propagandistákat foglalnak magukban. Ezek az intézkedések egy szélesebb körű uniós válasz részét képezik, amely gazdasági és kereskedelmi szankciókat is magában foglal annak érdekében, hogy nyomást gyakoroljanak Oroszországra azzal a céllal, hogy véget vessen katonai lépéseinek és tiszteletben tartsa a nemzetközi jogot.
27.      Az uniós jogban a „korlátozó intézkedéseket” az EUSZ 29. cikk alapján tanácsi határozatokkal fogadják el, amelyek „meghatározzák, hogy az Unió hogyan viszonyul egy adott földrajzi vagy tematikus természetű kérdéshez” a közös kül‑ és biztonságpolitika (KKBP) keretében. Mivel a KKBP keretében elfogadott határozatoknak nincs közvetlen hatályuk a tagállamok belső jogrendjében, önmagukban nem keletkeztethetnek kötelezettségeket jogi vagy természetes személyek számára. Végrehajtásuk tehát megköveteli, hogy az EUMSZ 215. cikk alapján másodlagos jogi aktusok formájában elfogadják a „szükséges intézkedéseket”, amelyek tárgyát „az egy vagy több harmadik országgal fennálló gazdasági és pénzügyi kapcsolatok részbeni vagy teljes megszakítás[a] vagy korlátozás[a]” (az (1) bekezdés), vagy „egyes természetes és jogi személyekkel, csoportokkal vagy nem állami, illetve államisággal nem rendelkező entitásokkal szemben korlátozó intézkedések[…]” (a (2) bekezdés) képezik.(6)
28.      Az EUMSZ 215. cikk mint jogalap által a Tanácsra ruházott hatáskörök gyakorlása során a Tanács általában rendeletek elfogadása mellett dönt. A 269/2014 rendelet, amely a jelen ügy középpontjában áll, pontosan a jogi aktusok e kategóriájába tartozik. A „korlátozó intézkedések” jogi jellege egyike azon különböző szempontoknak, amelyekkel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések vizsgálata során foglalkozni kell. Elemezni kell továbbá azokat a konkrét intézkedéseket is, amelyeket a tagállamok hatáskörrel rendelkező szerveinek – többek között bíróságainak – meg kell hozniuk annak érdekében, hogy biztosítsák e rendelet teljes érvényesülését saját jogrendjükben. Ezen intézkedések koherenciája és hatékony végrehajtása ugyanis alapvető fontosságú a KKBP által követett célkitűzéseknek az Unión belüli biztosításához.
29.      A Bíróság kérésének megfelelően a jelen indítvány az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik, ötödik és hatodik kérdésre összpontosít, amelyek két különböző témakörbe csoportosíthatók. A negyedik kérdés a nemzeti bíróság azon esetleges kötelezettségére vonatkozik, hogy hivatalból ellenőrizze, hogy az eljárásban részt vevő felek valamelyike a 269/2014 rendelet 2. és 11. cikkében említett személy‑e. Az ötödik és a hatodik kérdés pedig e rendelet 11. cikke (1) bekezdésének hatályára és joghatásaira vonatkozik. Ezekkel a kérdésekkel külön foglalkozom.
30.      Az EUMSZ 267. cikkel bevezetett együttműködési eljárás keretében fennálló hatáskörmegosztási szabályok értelmében egyrészt a Bíróság feladata az uniós jog azon rendelkezéseinek értelmezése, amelyeket a nemzeti bíróság saját felelősségére és az alapügy valamennyi ténybeli és jogi körülményének fényében a jogvita megoldása szempontjából meghatározóként azonosított.(7) Másrészt a nemzeti bíróság feladata, hogy e rendelkezéseket a Bíróság által adott értelmezés figyelembevételével az adott ügyre alkalmazza. Annak érdekében, hogy a kérdést előterjesztő bíróság számára hasznos választ adhassak az előterjesztett kérdésekre, elemzésem körébe bevonok egy sor olyan rendelkezést, amelyek – a körülmények e nemzeti bíróság általi értékelésére is figyelemmel – alkalmazandóak lehetnek.(8)
B.      Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdésről
31.      Negyedik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy a 269/2014 rendelet 2. cikkét, valamint 11. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy a nemzeti bíróság köteles hivatalból ellenőrizni, hogy az eljárásban részt vevő felek valamelyike az e rendelkezésekben említett személy‑e.
32.      Amint azt az előzetes megjegyzéseimben kifejtettem, az Unió általában a rendelet jogi eszközét alkalmazza a Tanács által a KKBP keretében elfogadott korlátozó intézkedések végrehajtásának biztosítására.(9) Amint az a 269/2014 rendelet (10) preambulumbekezdéséből kitűnik, ezen intézkedések hatékonyságának biztosítása érdekében haladéktalan hatálybalépést irányoztak elő. Az EUMSZ 288. cikknek megfelelően a rendelet általános hatállyal bír, teljes egészében kötelező, és közvetlenül alkalmazandó valamennyi tagállamban. E jogi eszköz igénybevétele tehát biztosítja a korlátozó intézkedések egységes alkalmazását.(10) Ezen túlmenően a 269/2014 rendelet 17. cikke értelmében e rendeletet alkalmazni kell minden, ott szereplő személyre, szervezetre vagy szervre. E korlátozó intézkedések végrehajtása és alkalmazása – illetékes hatóságaikon keresztül – a tagállamok felelőssége.
33.      A rendeletek rendelkezései főszabály szerint – saját hatáskörükön belül – a tagállamok valamennyi szervére nézve kötelezőek, az igazságszolgáltatást is beleértve. Ez utóbbi központi szerepet játszik az uniós jog tiszteletben tartásának biztosításában, és adott esetben az állam által elrendelt intézkedések jogszerűségének ellenőrzésében. Ez azt jelenti, hogy a tagállamok bíróságai határozhatnak a korlátozó intézkedéseket – például szankciókat vagy kereskedelmi korlátozásokat – nemzeti szinten(11) végrehajtó jogi aktusok jogszerűségéről. Így az igazságszolgáltatás hozzájárul a jogbiztonság garantálásához és annak biztosításához, hogy az intézkedések megfeleljenek a jogi keretnek. Ha valamely intézkedést jogellenesnek minősítenek, a hatáskörrel rendelkező bíróság azt megsemmisítheti vagy módosíthatja. Ily módon az igazságszolgáltatás hozzájárul a hatalommal való visszaélések megelőzéséhez és a jogállamiság védelméhez az Unión belül.
34.      Egy korlátozó intézkedéseket előíró rendeletet elsősorban a pénzügyi felügyelet területén különleges szakértelemmel rendelkező állami szervek hajtanak végre. E szervek rendelkeznek a szükséges eszközökkel, és következésképpen jogosultak végrehajtani az előírt pénzügyi szankciókat, így például a vagyoni eszközök befagyasztását, a bizonyos személyek vagy szervek részére történő hitelnyújtás vagy kifizetések azok részére történő teljesítésének tilalmát. Az ő feladatuk, hogy konkrét intézkedéseket rendeljenek el a rendeletben említett jegyzékekben szereplő személyekkel és szervezetekkel szemben. Az említett szervek, amelyek feladata a rendelet, valamint adott esetben a nemzeti végrehajtási intézkedések végrehajtása, általában – de nem mindig – a végrehajtó hatalomhoz tartoznak.
35.      Ebben az összefüggésben meg kell jegyezni, hogy bár a 269/2014 rendelet II. melléklete felsorolja azokat a honlapokat, amelyek információkkal szolgálnak az illetékes hatóságokról és a Bizottság értesítési címeiről, maga a rendelet nem tartalmaz pontosításokat a nemzeti hatóságokkal vagy a korlátozó intézkedések végrehajtásában és alkalmazásában betöltött konkrét szerepükkel kapcsolatban. Az a tény, hogy a kijelölt szervek vagy minisztériumok tagállamonként eltérőek, a korlátozó intézkedések végrehajtása terén a tagállamok számára biztosított széles körű intézményi autonómia elismerését tükrözi. Kitűnik azonban, hogy bizonyos minisztériumok, így például a gazdasági és a pénzügyminisztérium, gyakran különleges szerepet játszanak a nemzetközi kereskedelem és a tőkemozgások ellenőrzése területére vonatkozó különleges szakértelmük miatt.(12)
36.      Azt is meg kell jegyezni, hogy a 269/2014 rendelet arra vonatkozóan sem tartalmaz pontos rendelkezéseket, hogy a tagállamoknak konkrétan hogyan kell végrehajtaniuk a korlátozó intézkedéseket. A rendelet nem írja elő a nemzeti eljárási szabályok harmonizációját. E rendelet inkább egy konkrét célkitűzés – például bizonyos vagyoni eszközök vagy gazdasági erőforrások befagyasztása – meghatározására szorítkozik. Bizonyos célkitűzések továbbá viszonylag tágan vannak megfogalmazva, vagy a konkrét körülmények értékelésétől függenek, mint például annak elrendelése, hogy az I. mellékletben felsorolt természetes személyek, vagy a velük összefüggésbe hozható természetes vagy jogi személyek, szervezetek vagy szervek közvetlenül vagy közvetve ne kaphassanak pénzeszközöket vagy gazdasági erőforrásokat vagy ne részesülhessenek azokban. Ezek a tényezők arra engednek következtetni, hogy a tagállamok széles mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek a meghatározott célkitűzések elérésének módját illetően.(13)
37.      A korlátozó intézkedések alkalmazásának és végrehajtásának e decentralizált formája figyelembe veszi az Unió szerkezetét és az EU‑Szerződésben rögzített szubszidiaritás elvét.(14) Ezenkívül tükrözi azon feladat összetettségét, amellyel az Unió és tagállamai szembesülnek, különösen számos olyan esettel kapcsolatban, amikor személyek vagy szervek megkísérlik kijátszani a szankciórendszert. Ebből a szempontból valóban célszerűnek tűnik a 269/2014 rendelet konkrét alkalmazásáért, valamint adott esetben a nemzeti végrehajtási intézkedések elfogadásáért való felelősséget a tényekhez közelebb álló, és egyébiránt különleges szakértelemmel rendelkező nemzeti hatóságokra bízni.
38.      Pontosítani kell, hogy a korlátozó intézkedések decentralizált végrehajtása és érvényesítése ellenére a tagállamoknak minden szükséges intézkedést meg kell hozniuk annak biztosítása érdekében, hogy az uniós korlátozó intézkedéseket ne kerüljék meg. Az EUSZ 29. cikk arra kötelezi őket, hogy biztosítsák, hogy nemzeti politikáik megfeleljenek az uniós álláspontoknak. A tagállamoknak ezért nemzeti és szupranacionális szinten össze kell hangolniuk erőfeszítéseiket a kijátszás megelőzése és végső soron az uniós szankciók hatékonyságának biztosítása érdekében.(15) Csakúgy, mint más hasonló területeken, különösen az irányelvek tagállamok általi átültetését illetően ugyanis a korlátozó intézkedések végrehajtásának és érvényesítésének decentralizálása nem sértheti az uniós jog hatékonyságát.
39.      Ez az oka annak, hogy a Bíróság, amikor az uniós jog ellentétes rendelkezéseinek hiányában eljárási autonómiát ismer el a tagállamok számára, általában hangsúlyozza, hogy az uniós jog alkalmazása nem tehető gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé. Ezen eljárási autonómia egy másik korlátja a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint az egyenértékűség elvéből következik, amelynek értelmében az uniós jog alkalmazása nem lehet kedvezőtlenebb, mint az összehasonlítható helyzetekre alkalmazandó nemzeti jog alkalmazása.(16) Az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elve tehát olyan alapvető jogi kritériumokat alkotnak, amelyek lehetővé teszik annak értékelését, hogy valamely konkrét nemzeti intézkedés megfelel‑e a 269/2014 rendelet követelményeinek.
40.      Számomra ugyanis úgy tűnik, hogy ezen elvek értelmezése lehetővé teszi a kérdést előterjesztő bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdés megválaszolását. Amint azt a jelen indítványban már említettem, a korlátozó intézkedéseket előíró rendeletet elsősorban a pénzügyi felügyelet területén működő és a konkrét intézkedések elrendeléséhez szükséges szakértelemmel rendelkező állami szervek hajtják végre.(17) Bár a nemzeti bíróságnak a bírói jogvédelem biztosításában betöltött központi szerepe vitathatatlan,(18) az igazságszolgáltatás valamely tagjától nehezen követelhető meg, hogy minden esetben rendelkezzen az ahhoz szükséges különleges szakértelemmel, hogy meghatározó helyzetekben megfelelő intézkedéseket hozzon, különösen a 269/2014 rendelet I. mellékletében szereplő személy vagyoni eszközeit illetően. Ezenfelül szem előtt kell tartani, hogy az igazságszolgáltatás funkciója alapvetően eltér a végrehajtó hatalométól, és a hatalmi ágak szétválasztásának a tagállamokban hatályos elvére tekintettel problematikus lenne az előbbire bízni a rendszerint az utóbbira háruló feladatokat.
41.      Mindemellett nem szabad szem elől téveszteni, hogy a 269/2014 rendelet rendelkezései az igazságszolgáltatást is kötik, és az hatáskörének keretén belül köteles biztosítani annak alkalmazását. Másként fogalmazva, az uniós jog alkalmazása során a nemzeti bíróság eljárását is értékelni kell a tényleges érvényesülés elvére tekintettel, a többi állami szerv eljárásához hasonlóan.(19) Mindazonáltal figyelembe kell venni azokat a sajátos körülményeket, amelyek között az igazságszolgáltatás eljár, különösen azt a tényt, hogy a nemzeti bíróság csak a nemzeti eljárásjog által rá ruházott hatásköröket gyakorolhatja. Ez a korlátozás az Unió valamennyi tagállamának jogrendszerét jellemző jogállamiság elvéből ered.
42.      E tekintetben mindenekelőtt szem előtt kell tartani, hogy a tagállamok jogrendszereiben a polgári eljárást elsősorban a kontradiktórius eljárás elve jellemzi, amely szerint a bíróság a felek által előadott érvek alapján alakítja ki meggyőződését. Ezenkívül a diszpozitivitás elve a polgári eljárásban(20) lehetővé teszi a felek számára, hogy szabadon döntsenek az eljárás megindításáról, tárgyának meghatározásáról és az eljárás megszüntetéséről. Másként fogalmazva, a polgári bíróság főszabály szerint csak a jogvita felei által hivatkozott elemeket köteles figyelembe venni. A felek rendelkeznek tehát a jogvita tárgyáról, és a bíróság főszabály szerint passzív szerepet játszik.(21) Ez alól kivételt képeznek az úgynevezett „köztudomású” tények, amelyek általánosan ismertek, vagy legalábbis ismertek a bíró előtt, aki egy adott területen különös szakértelemmel rendelkezik, és így az érvelésében figyelembe veheti azokat. Ezek a jellemzők alapvetően megkülönböztetik a polgári bíróságot más állami szervektől – például az ügyészségtől a büntetőeljárásban –, amelyek hivatalból folytathatnak vizsgálatokat.
43.      Ebben az összefüggésben emlékeztetni kell a Bíróság azon ítélkezési gyakorlatára, amely szerint az uniós jog főszabály szerint nem követeli meg a nemzeti bíróságtól, hogy hivatalból vizsgálja meg az uniós rendelkezések megsértésére alapított jogalapot, amennyiben e jogalap vizsgálata arra kötelezné, hogy túllépje a jogvitának a felek által meghatározott kereteit. A nemzeti bíróság hatáskörének ilyen korlátozását az az elv igazolja, amely szerint az eljárás megindítása a felekre tartozik. Következésképpen e bíróság csak olyan kivételes esetekben járhat el hivatalból, amikor a közérdek megköveteli a beavatkozását.(22) Ez további magyarázatot igényel.
44.      A Bíróság ítélkezési gyakorlatában több olyan esetet azonosított, amelyekben elismerte, hogy a nemzeti bíróság hivatalból köteles figyelembe venni az uniós jog szabályainak megsértését.(23) Ezekben az esetekben közös, hogy az alkalmazandó jogi szabály kötelező erejű, és jogokat biztosít a jogalanyok számára. A Bíróság szerint a nemzeti bíróság az uniós jog által biztosított jogok védelméhez fűződő közérdek nevében köteles hivatalból figyelembe venni az ilyen jogsértést, tehát túllépni a felek által meghatározott kereteken, amennyiben az eljárásban részt vevő valamelyik felet kár érné, mivel e védelem másként nem lenne biztosítható, többek között azért, mert e félnek a nemzeti jog alapján nem állt módjában e védelemre hivatkozni, vagy ha a nemzeti jog semmilyen más védelmi formát nem ír elő.
45.      Bár az előző pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat a jogalanyok számára az uniós jog által biztosított jogok védelméhez kapcsolódó megfontolásokon alapul, számomra nem tűnik kizártnak, hogy ez a megközelítés olyan esetekben is alkalmazható legyen, amelyekben nem az egyének alanyi jogainak védelméhez fűződő közérdek védelméről van szó, hanem inkább egy olyan önálló közérdek érvényesítésének biztosításáról, amely az Unióhoz mint olyan nemzetek feletti szervezethez és nemzetközi jogalanyhoz kapcsolódik, amely képes a szabályokon alapuló nemzetközi rend tiszteletben tartásának biztosítására irányuló külső tevékenység folytatására.(24) Az Egyesült Nemzetek Alapokmányának, amely e jogrend sarokköve, az a célja, hogy megőrizze a békét és a globális biztonságot. Az Unió ünnepélyesen elkötelezte magát amellett, hogy hozzájárul e célkitűzés eléréséhez.(25)
46.      A jelen ügyben nyilvánvaló, hogy közérdek fűződik a 269/2014 rendelet hatékony alkalmazásához, ami véleményem szerint igazolja a tagállamok eljárási autonómiája korlátainak kiigazítását a KKBP célkitűzései Unión belüli megvalósítására vonatkozó követelményeknek való megfelelés érdekében.(26) A tagállamok jogi hagyományainak sokfélesége nem jelenthet akadályt, és így nem is teremthet lehetőséget az uniós szankciórendszer kijátszására. Ez lenne azonban a helyzet, ha az e rendelet I. mellékletében szereplő személyek ügyleteket végezhetnének olyan tagállamokban, amelyek nemzeti joga meglehetősen megengedő. Egyébiránt el kell kerülni, hogy a jogvitákat olyan bíróságok elé terjesszék, amelyek nem a szükséges szigorral alkalmazzák az uniós korlátozó intézkedéseket.
47.      A Bank Melli Iran ítélet(27) különös jelentőséggel bír az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések vizsgálata szempontjából, mivel ez az ítélet emlékeztet arra, hogy a nemzeti bíróságok kötelesek biztosítani az uniós jog teljes körű érvényesülését. A Bíróság szerint ez a követelmény az előttük indított minden eljárásban érvényesül, a polgári eljárásokat is beleértve.(28) Azt is meg kell jegyezni, hogy ez az ítélet abból az elvből indul ki, hogy a nemzeti bíróságoknak el kell járniuk abban az esetben, ha bizonyítékok utalnak arra, hogy valamely személy megsértette az uniós jogot.(29) Bár ez az ítélet nem közvetlenül az uniós korlátozó intézkedések rendszerére vonatkozik, hanem valamely harmadik állam által elfogadott jogszabály – a jelen esetben az Amerikai Egyesült Államok által Iránnal szemben elfogadott korlátozó intézkedések – területen kívüli alkalmazásának hatásai elleni védelemre, mindazonáltal a nemzetközi szankciókra vonatkozó jog körébe tartozó kapcsolódó területen került meghozatalra, ami igazolja a jogi elemzés keretében történő figyelembevételét. Ezen ítélkezési gyakorlat fényében jogszerűnek tűnik megkövetelni a tagállamok bíróságaitól, hogy a polgári ügyekben folytatott eljárások keretében aktívan járuljanak hozzá a 269/2014 rendelet által előírt uniós szankciók kijátszásának megakadályozásához.
48.      Végül az elemzés keretében emlékeztetni kell a „kijátszás” Bíróság ítélkezési gyakorlatában meghatározott fogalmára. Az Afrasiabi és társai ítéletben(30) a Bíróság tisztázta, hogy e fogalom azokat a tevékenységeket jelöli, amelyek célja vagy eredménye, hogy azok elkövetőjét kivonja az uniós intézkedések alkalmazása alól, más szóval, azon tevékenységeket, amelyek közvetlen vagy közvetett célja vagy eredménye, hogy meghiúsítják az Unió által megállapított tilalmakat.(31) A Bíróság által adott meghatározás egyértelműen tág, és a kijátszásra irányuló tevékenységek tényleges hatásán, azaz konkrét következményein felül kiemeli azok céljának – azaz potenciális hatásainak – jelentőségét. Ebből következik, hogy „kijátszás” alatt nemcsak azokat a tevékenységeket kell érteni, amelyek ténylegesen meghiúsítják a korlátozó intézkedések célkitűzéseit, hanem azokat is, amelyek e célkitűzések meghiúsítására irányulnak, függetlenül azok tényleges eredményétől.(32) Az Unió és tagállamai előtt álló kihívásokra figyelemmel úgy tűnik, erős ellenintézkedésekre van szükség.
49.      A Bíróság érvelésében egy olyan rendelkezés(33) értelmezésére támaszkodott, amely lényegében megfelel a 269/2014 rendelet 9. cikkének, és amelyet a nemzeti bíróságnak adott esetben az alapügyben alkalmaznia kell, ha úgy ítéli meg, hogy a feltételek teljesülnek. A szankciók kijátszásának megakadályozása irányuló központi rendelkezésről van szó. Míg más rendelkezések konkrét cselekményeket tiltanak – így a gazdasági erőforrásoknak a jegyzékben szereplő személyek részére történő rendelkezésre bocsátását(34) –, addig e rendelet 9. cikke az ilyen tilalmak kijátszását lehetővé tevő cselekmények közvetett vagy rejtett formáira vonatkozik. Szabályozási célja azon hézagok kiküszöbölése, amelyek akkor merülhetnek fel, ha a szankciókat közvetett cselekmények révén kerülik meg. E rendelkezés ily módon védzáradék szerepét tölti be, amelynek célja annak biztosítása, hogy még a legkreatívabb vagy legleplezettebb kijátszási stratégiákat is lefedje.
50.      A fent kifejtett okokból úgy vélem, hogy a nemzeti bíróság hivatalból történő eljárását meg kell követelni abban az esetben, ha a felek érvei, a bíróság által ismert tények vagy az ügy körülményei – valószínűsítő körülmények alapján – arra engednek következtetni, hogy a 269/2014 rendelet 2. cikke, valamint 11. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontja alkalmazandó a jogvitában részt vevő valamelyik félre. Csak ezzel a feltétellel kerülhető el, hogy a nemzeti bíróság tétlenségre kényszerüljön, és köteles legyen arra, hogy saját meggyőződése ellenére lehetővé tegye az I. mellékletben szereplő valamely személy számára, hogy elkerülje az előírt korlátozó intézkedések alkalmazását. A bíróság sem szándékosan, sem gondatlanságból nem járulhat hozzá a szankciók kijátszásához.
51.      Annak érdekében, hogy ne írjanak elő a nemzeti bíróság számára a gyakorlatban teljesíthetetlen követelményeket, az e bíróságot terhelő kötelezettségek nem lehetnek túlzottak. A tényleges érvényesülés elvét már tiszteletben tartanák, ha valószínűsítő körülmények fennállása esetén a bíróság hatáskörének keretén belül az illetékes hatóságokhoz fordulna annak érdekében, hogy további információkat szerezzen az érintett személy kilétéről és érintettségének mértékéről. E szakosodott hatóságoknak – az uniós jog alkalmazása céljából folytatott lojális együttműködés szellemében, amint azt az EUSZ 4. cikk (3) bekezdése megköveteli – a lehető leghamarabb válaszolniuk kellene a bíróság megkeresésére. Ha megerősítést nyerne az azzal kapcsolatos gyanú, hogy a jogvitában részt vevő egyik fél korlátozó intézkedésekkel érintett személy, a bíróságnak el kellene fogadnia a 269/2014 rendeletben és a nemzeti jogban említett megfelelő intézkedéseket.
52.      Az uniós szankciós listán szereplő személyek esetleges érintettségére utaló jelek magukban foglalhatják többek között egyes társasági tagok állampolgárságát, valamint az Oroszországon vagy Oroszországgal szoros gazdasági kapcsolatban álló államokon keresztüli esetleges határokon átnyúló pénzügyi ügyleteket. Mindemellett hangsúlyozni kell, hogy – természetükből adódóan – nem lehet összeállítani a releváns szempontok kimerítő felsorolását. A gyakorlatnak ezért folyamatosan fejlődnie kell, és alkalmazkodnia kell a konkrét és aktuális körülményekhez.(35) E célból a soft law eszközök, például az uniós intézmények és a tagállamok illetékes hatóságai által közzétett iránymutatások hasznos útmutatásul szolgálnak.(36) Ezen iránymutatások célja, hogy választ adjanak arra a kihívásra, amelyet a szankciók végrehajtásával kapcsolatos nemzeti gyakorlatok harmonizálása jelent.(37)
53.      Szükségesnek tűnik tehát, hogy a bíróság már a peres szakaszban fellépjen annak elkerülése érdekében, hogy olyan intézkedéseket hajtsanak végre, amelyek sérthetik a 269/2014 rendelet célkitűzéseit, mint például az e rendelet I. mellékletében felsorolt természetes személyeket érintő szerződésekből eredő követelések végrehajtása. Jogosan várható el a bíróságtól, hogy az előtte folyamatban lévő jogvita keretében képes legyen összetett polgári jogi jogviszonyokat megérteni, és azonosítani azokat a helyzeteket, amelyekben bizonyos ügyletek az uniós szankciórendszer megkerülésére irányulhatnak.
54.      A bíróság ezenkívül rendelkezik olyan eljárási jogosultságokkal, amelyek lehetővé teszik számára, hogy meghozza a szükséges biztonsági intézkedéseket vagy korrekciós intézkedéseket, mint például egy, a 269/2014 rendelet hatálya alá tartozó szerződésen alapuló okirat végrehajthatóvá nyilvánításának megtagadása. Az Unió érdekeire tekintettel azonban számomra nem tűnik elegendőnek, ha a korlátozó intézkedések alkalmazását a végrehajtási szakaszra halasztják. Az ilyen megközelítés a polgári eljárás igen előrehaladott szakaszában történő állami beavatkozást vonna maga után, ami azzal a kockázattal járna, hogy a bírósági végrehajtó nem tudná értékelni, hogy valamely okirat végrehajtása sérti‑e a 269/2014 rendelet előírásait.
55.      Az ellenkezőjét mutató nyilvánvaló elemek hiányában ugyanis valamely végrehajtható bírósági okiratot a nemzeti jog alapján jogszerűnek kell tekinteni. A jogbiztonság megköveteli, hogy az ilyen végrehajtható okirattal szembeni érdemi kifogásokat főszabály szerint mint elfogadhatatlanokat elutasítsák. Ezenkívül meg kell jegyezni, hogy ilyen esetben kizárólag a bírósági végrehajtó által végrehajtandó követelés képezné a 269/2014 rendelet rendelkezéseire tekintettel végzett összeegyeztethetőségi vizsgálat tárgyát, kizárva az ugyanezen jogvitához kapcsolódó esetleges egyéb követeléseket.
56.      Ennélfogva úgy vélem, hogy ha a bírósági végrehajtónak a bírósági okirat végrehajtásának szakaszában történő fellépését részesítenénk előnyben, nem pedig a bíróságnak a peres szakaszban a korlátozó intézkedések alkalmazhatóságának értékelése érdekében történő fellépését, amint azt a lett kormány az írásbeli észrevételeiben javasolni látszik, véleményem szerint nem elhanyagolható kockázata állna fenn annak, hogy a 269/2014 rendeletet nem a megkövetelt szigorral alkalmazzák. Következésképpen ezt a megközelítést el kell utasítani.
57.      Az uniós jog tényleges érvényesülése érdekében ezért célszerűnek tűnik előírni a nemzeti bíróság számára, hogy hivatalból járjon el – az illetékes szervek megkeresését is beleértve – a 269/2014 rendelet 2. cikke és 11. cikke (1) bekezdése a) és b) pontja alkalmazhatóságának vizsgálata érdekében, de kizárólag a fent említett esetekben, vagyis akkor, ha a felek kifejezetten felvetik ezt a kérdést, vagy ha a bíróság tudomására hozott tények vagy az ügy körülményei lehetővé teszik annak megállapítását, hogy e rendelkezések alkalmazandóak.(38)
58.      A jelen ügyet illetően meg kell jegyezni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság a főügyész által benyújtott óvásra hivatkozik, amelyből kitűnik, hogy a polgári ügy iratai láthatóan olyan információkat tartalmaznak, amelyek alapján feltételezhető, hogy a 269/2014 rendelet rendelkezései alkalmazandóak az alperesre.(39) Egyébiránt e bíróság jelzi, hogy a felperes, amely az alperes tőkéjének egy részével rendelkezik, egyúttal az alperessel és annak tagjával, az ABACUS (CYPRUS) LIMITED‑del
összefüggésbe hozható személy. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban nem szerepel pontosabb információ.
59.      E tekintetben elegendő emlékeztetni arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az EUMSZ 267. cikkben szereplő előzetes döntéshozatali eljárás keretében az alapügy tényállásának a megállapítása és megítélése kizárólag a nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik.(40) Következésképpen a lett bíróságok feladata az alapügy körülményeinek vizsgálata, így különösen a főügyész által benyújtott bizonyítékok értékelése és annak meghatározása, hogy alkalmazandók‑e a 269/2014 rendelet rendelkezései.
60.      A fenti megfontolásokra tekintettel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdésre azt a választ kell adni, hogy az eljáró bíróságnak valószínűsítő körülmények fennállása esetén hivatalból ellenőriznie kell, hogy az eljárásban részt vevő felek valamelyike szerepel‑e a 269/2014 rendelet 2. cikkében vagy 11. cikke (1) bekezdésének a) vagy b) pontjában említett személyek között, és e célból gyakorolnia kell az őt megillető valamennyi vizsgálati jogkört. Különösen arra köteles, hogy az illetékes szakosodott hatóságoktól kérje az e vizsgálat elvégzéséhez szükséges információkat. Ez az ellenőrzési kötelezettség kiterjed az eljárásban részt vevő felekkel
összefüggésbe hozható
természetes vagy jogi személyekre, szervezetekre és szervekre is.
C.      Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett ötödik kérdésről
61.      Ötödik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság a 269/2014 rendelet 11. cikke (1) bekezdésének joghatásait kívánja meghatározni, amely rendelkezés szerint a 11. cikk (1) bekezdésének a) vagy b) pontjában említett személyek igényei „nem érvényesíthetők”, valamint azt, hogy elfogadható‑e, hogy ezeket a kereseteket mégis érdemben tárgyalják, ha a bírósági határozat rendelkező része kimondja, hogy az ítélet nem hajtható végre, amíg az érintett személyek szerepelnek a megfelelő listán.
62.      A 269/2014 rendelet 11. cikke normatív tartalmának vizsgálata előtt az egyértelműség érdekében célszerűnek tűnik röviden felidézni e rendelet 2. cikkének célját, mivel e két rendelkezés szoros és egymást kiegészítő kapcsolatban áll egymással. Csak a – szankciórendszer központi rendelkezését képező – 2. cikk által követett célkitűzés fényében lehet teljes mértékben megérteni a 11. cikk funkcióját.
63.      E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy a 269/2014 rendelet 2. cikkében előírt pénzügyi jellegű korlátozó intézkedések magukban foglalják egyrészt a megjelölt természetes vagy jogi személyekhez tartozó pénzeszközök és gazdasági erőforrások befagyasztását, másrészt pedig pénzeszközök vagy gazdasági erőforrások e személyek rendelkezésére bocsátásának tilalmát.
64.      Pontosítani kell, hogy – amint az a KKBP körébe tartozó korlátozó intézkedések végrehajtásáról szóló tanácsi iránymutatásokból(41) kitűnik – ezek az intézkedések semmilyen módon nem érintik az érintett személyeknek a befagyasztott vagyoni eszközök feletti tulajdonjogát. Különösen nem vonnak maguk után változást a pénzeszközök és erőforrások tulajdonjogát illetően. A Bíróság ugyanis már kimondta, hogy a befagyasztásra vonatkozó intézkedés biztosítási intézkedés, amelynek nem célja az intézkedéssel érintett személyek tulajdonuktól való megfosztása, mivel ez az intézkedés a természeténél fogva ideiglenes és visszafordítható jellegű.(42) A 269/2014 rendelet nem zárja ki az I. mellékletben felsorolt személyekkel kötött szerződések érvényességét vagy megkötését. Más szóval, a polgári jogi szerződések érvényessége főszabály szerint érintetlen marad.
65.      A 269/2014 rendelet 2. cikkének (2) bekezdése azonban tiltja pénzeszközök vagy gazdasági erőforrások rendelkezésre bocsátását, amennyiben ez közvetlen vagy közvetett előnyt biztosíthat valamely megjelölt személy számára. Ebből következik, hogy valamely szerződés nem teljesíthető, ha annak teljesítése azzal a hatással jár, hogy kifizetést vagy más gazdasági előnyt biztosít az ilyen személynek. Ez a tilalom kiterjed a valamely megjelölt személy javára szerződésben előírt valamennyi teljesítésre, termékértékesítésre vagy szolgáltatásnyújtásra.
66.      E rendelkezés értelmében tilos a pénzeszközök vagy gazdasági erőforrások közvetett rendelkezésre bocsátása, azaz előnynek nem közvetlenül a megjelölt személy, hanem valamely harmadik személy részére történő biztosítása, amennyiben ez az előny közvetve az említett személy javát szolgálja. A pénzeszközök vagy gazdasági erőforrások közvetett rendelkezésre bocsátásának tilalma a nem megjelölt szervezetekre is vonatkozik, amennyiben alapos okkal feltételezhető, hogy a pénzeszközöket vagy gazdasági erőforrásokat részben vagy egészben valamely megjelölt személynek fogják átadni. Főszabály szerint vélelmezni kell az ilyen közvetett rendelkezésre bocsátást, ha a gazdasági erőforrásokat olyan nem megjelölt személy rendelkezésére bocsátják, amely közvetlenül vagy közvetve valamely megjelölt személy tulajdonában vagy ellenőrzése alatt áll.(43)
67.      Amint arra a Bíróság a Möllendorf és Möllendorf‑Niehuus ítéletében(44) emlékeztetett, a „rendelkezésre bocsátás” fogalmát tágan kell értelmezni, és az minden olyan ügyletre kiterjed, amely lehetővé teszi valamely megjelölt személy számára, hogy közvetlenül vagy közvetve valamely gazdasági erőforráshoz hozzáférjen, az egyenlően kétoldalú (szinallagmatikus) szerződés alapján történő bármely teljesítést is beleértve.(45) Ezen ítélkezési gyakorlatra támaszkodva a Tanács iránymutatásaiban kifejtette, hogy a befagyasztási intézkedéseket előíró rendeletek „kizárják a hatálybalépésük előtt kötött szerződések teljesítésére vonatkozó aktusok végrehajtását”.(46)
68.      Ebből következik, hogy az uniós jog elsőbbsége a szankciórendszerrel összeegyeztethetetlen szerződéses kötelezettségek de facto felfüggesztéséhez vezet mindaddig, amíg e szankciórendszer hatályban van. Ebben az értelemben kell értelmezni a Tanács iránymutatásaiban szereplő azon megfogalmazást, amely szerint a befagyasztási intézkedéseket előíró rendeletek a hatálybalépésükkel „hatályon kívül helyeznek minden, velük össze nem egyeztethető szerződéses megállapodást”.(47) Bár ezek az iránymutatások jogi szempontból kevéssé pontos terminológiát használnak, nyilvánvaló, hogy a szerződéses kötelezettségek ideiglenes felfüggesztését irányozzák elő abban az esetben, ha azok teljesítése sértené a 269/2014 rendelet által követett célkitűzéseket. Ez a megállapítás valamennyi vizsgált nyelvi változatra érvényes,(48) amit az a szándék magyarázhat, hogy a nemzeti jogrendekre bízzák e felfüggesztő hatás pontos végrehajtási módjainak meghatározását.
69.      Ezzel szemben a 269/2014 rendelet 11. cikke (1) bekezdésének, amely az előzetes döntéshozatalra előterjesztett ötödik és hatodik kérdés tárgyát képezi, az a célja, hogy eljárási szempontból biztosítsa e rendelet 2. cikkének hatékonyságát azáltal, hogy megakadályozza, hogy valamely megjelölt személy bírósági úton olyan jogot érvényesíthessen, amelynek gyakorlása ellentétes lenne a korlátozó intézkedésekkel. Így, még ha a nemzeti bíróság kedvező ítéletet hozott is, annak végrehajtása mindaddig felfüggesztésre kerül, amíg az érintett személy az uniós szankciók hatálya alatt áll.
70.      Hasonlóképpen, e rendelkezés arra irányul, hogy megvédje a 269/2014 rendeletben előírt kötelezettségeket tiszteletben tartó másik szerződő felet a megjelölt fél által indított, felelősség megállapítása iránti, így többek között kártérítés iránti vagy szerződéses garancia címén indított keresetekkel szemben.(49) Ilyen eljárási mechanizmus hiányában a másik szerződő fél tarthatatlan helyzettel szembesülne, mivel aközött lenne kénytelen választani, hogy a szerződés teljesítése révén büntetőjogi szankcióknak teszi ki magát,(50) vagy polgári jogi marasztalást kockáztat azáltal, hogy megtagadja a szerződés teljesítését. E rendelet 11. cikke (1) bekezdésének alkalmazása – mivel eljárási jellegű rendelkezésről van szó – elsősorban a nemzeti bíróságok feladata, amennyiben az ott előírt jogi feltételek teljesülnek.
71.      Amint arra a finn kormány írásbeli észrevételeiben helyesen rámutatott, a 269/2014 rendelet 11. cikkének (1) bekezdése lényegében a korlátozó intézkedések hatékony végrehajtásának biztosítására irányul, anélkül azonban, hogy harmonizálná a tagállamok eljárási szabályait, mivel a tagállamok e tekintetben megőrzik autonómiájukat, feltéve hogy tiszteletben tartják a jelen indítványban már hivatkozott egyenértékűség és tényleges érvényesülés elvét.(51) Az e rendelet 11. cikkének (1) bekezdésében foglalt azon feltételt, amely szerint „nem érvényesíthetők az [e rendelkezésben említett] igények”, a nemzeti jog által előírt eljárásoknak megfelelően kell tehát alkalmazni, oly módon, hogy az igények ne legyenek érvényesíthetők, ha ez az említett rendelet 2. cikkében előírt kötelezettség megsértéséhez vezetne.
72.      Végül pontosítani kell, hogy a 269/2014 rendelet egyáltalán nem veszélyezteti az alapvető jogok és az eljárási garanciák tiszteletben tartását. E rendelet 11. cikkének (3) bekezdése ugyanis kifejezetten rögzíti az (1) bekezdésben említett személyek bírósági felülvizsgálathoz való jogát a szerződéses kötelezettségek említett rendelet rendelkezésein alapuló nemteljesítésének jogszerűségét illetően. Ezenkívül a (2) bekezdés az eljárás keretében valamely jogra hivatkozó természetes vagy jogi személyre, szervezetre vagy szervre hárítja a bizonyítás terhét azzal kapcsolatban, hogy e jog érvényesítése nem tiltott az (1) bekezdésre tekintettel.
73.      Ebből a szempontból megjegyzendő, hogy a 269/2014 rendelet 11. cikkének rendelkezéseit e rendelet (6) preambulumbekezdésének fényében kell értelmezni, amely többek között rögzíti, hogy az említett rendeletet az Európai Unió Alapjogi Chartájában elismert alapvető jogokkal és elvekkel, és különösen a Charta 47. cikkében biztosított, a hatékony jogorvoslathoz és a tisztességes eljáráshoz való joggal összhangban kell alkalmazni. Ebből következik, hogy a hatáskörrel rendelkező nemzeti bíróság, amelynek a 269/2014 rendelet 11. cikkének esetleges alkalmazásáról kell határoznia, az Alapjogi Charta 51. cikke (1) bekezdésének megfelelően köteles tiszteletben tartani a Chartát.(52)
74.      A fenti megfontolásokból következik, hogy amennyiben valamely eljárás tárgya olyan igény, amely közvetlenül vagy közvetve, egészben vagy részben olyan szerződésre vonatkozik, amelynek teljesítését korlátozó intézkedések érintik, a nemzeti bíróság a saját eljárási keretének megfelelően köteles biztosítani a 269/2014 rendelet 11. cikkének (1) bekezdésében előírt eredményt, vagyis azt, hogy „nem érvényesíthető az igény”. Másként fogalmazva, e bíróság nem juttathatja érvényre az ilyen igényt. Ezt az értelmezést az összes vizsgált nyelvi változat elemzése is megerősíti.(53)
75.      Ez a rendelkezés nem zárja ki a kérdést előterjesztő bíróság által előirányzott azon eljárási megoldást, hogy érdemben határozzon az ilyen igényről, feltéve hogy az ítélet rendelkező része olyan rendelkezést tartalmaz, amely megtiltja annak végrehajtását mindaddig, amíg az érintett személyek a 269/2014 rendelet 11. cikke (1) bekezdése a) vagy b) pontjának hatálya alá tartoznak. Ez az eljárási megoldás lehetővé tenné a korlátozó intézkedések végrehajtása elégtelen hatékonysága kockázatának csökkentését, amely kockázat a kizárólag a bírósági végrehajtó általi végrehajtás szakaszában történő állami beavatkozás esetén állna fenn.(54) Ezenkívül tiszteletben tartaná e rendelet 11. cikkének (3) bekezdését.(55)
76.      Lényegében az Unió által elfogadott korlátozó intézkedések hatékonyságának biztosítására vonatkozó kötelezettség igazolja a szóban forgó szerződéses kötelezettségek ideiglenes nem teljesítését. Ezzel szemben, ha az eljárás olyan igényre vonatkozik, amely nem tekinthető részben vagy egészben, közvetlenül vagy közvetve olyan szerződésre vonatkozónak, amelynek teljesítését korlátozó intézkedések érintik, a nemzeti bíróság helyt adhat ezen igénynek, ideértve azt az esetet is, amikor az igényt megjelölt személy, vagy az említett személyen keresztül vagy nevében eljáró bármely személy terjeszti elő.
77.      A nemzeti bíróság tehát főszabály szerint érdemben dönthet a keresetről, feltéve hogy nem ad helyt a 269/2014 rendelet 11. cikkének (1) bekezdésében előírt tilalom hatálya alá tartozó igénynek. Amennyiben a nemzeti eljárási keret lehetővé teszi, felfüggesztheti az igény vizsgálatát mindaddig, amíg a felperes már nem tartozik e rendelet 11. cikke (1) bekezdése a) vagy b) pontjának hatálya alá. Mindenesetre helyt adhat azoknak az igényeknek, amelyek nem tartoznak a tilalom hatálya alá. Ezenkívül az említett rendelet 7. cikke értelmében a valamely tagállamban hozott, illetve az érintett tagállamban végrehajtható bírósági, közigazgatási vagy választottbírósági határozatból eredő kifizetések ugyanezen rendelet 2. cikkének (2) bekezdése értelmében nem tiltottak, feltéve, hogy az azokhoz kapcsolódó kamatok, jövedelmek és egyéb kifizetések befagyasztására e 2. cikk (1) bekezdésének megfelelően sor került. Ebből következik, hogy nem minden polgári jogi igény automatikusan kizárt. Az egyes igényeket inkább a tárgyuk, a szóban forgó felek jogállása és az igény gazdasági hatásai alapján kell értékelni.
78.      Így a valamely jog fennállásának – nem végrehajtható – megállapítása iránti kérelem bizonyos körülmények között elfogadható lehet. A nemzeti bíróság csak akkor határozhat polgári jogi jellegű igényekről, ha biztosítani tudja, hogy határozata nem sérti a 269/2014 rendeletben előírt szankciókra vonatkozó rendelkezéseket, amennyiben például e határozat közvetlenül vagy közvetve a megjelölt személy számára a szankciók által tiltott gazdasági előnyt biztosít. Végezetül fontos megjegyezni, hogy az illetékes hatóságok az említett rendelet 5. cikkének (1) bekezdésével és más rendelkezéseivel összhangban eltéréseket engedélyezhetnek. Ezen engedélyek célja a szankciók alkalmazásának a jogvédelem követelményeivel való összeegyeztetése.
79.      Az előző pontokban kifejtett okokból azt javaslom, hogy a Bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett ötödik kérdésre azt a választ adja, hogy a 269/2014 rendelet 11. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az nem tiltja az ügy érdemben történő tárgyalását, azonban tiltja, hogy olyan szerződésre vonatkozó igényt juttassanak – teljes egészében vagy részben – érvényre, amelynek teljesítését részben vagy egészben, közvetlenül vagy közvetve korlátozó intézkedések érintik. A nemzeti bíróság olyan határozata, amelynek rendelkező része előírja, hogy e határozat mindaddig nem hajtható végre, amíg a felperes a 269/2014 rendelet 11. cikke (1) bekezdése a) vagy b) pontjának hatálya alá tartozik, főszabály szerint megfelel e tilalomnak.
D.      Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett hatodik kérdésről
80.      Hatodik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy van‑e joghatása a 269/2014 rendelet 11. cikke (1) bekezdésének, ha a felperes nem tartozik az említett bekezdés a) vagy b) pontjában említett személyek közé, de az alperes az említett bekezdés a) vagy b) pontjában említett személyek közé tartozik.
81.      Elsősorban emlékeztetni kell arra, hogy e rendelkezés célja az, hogy megakadályozza az olyan szerződések vagy követelések polgári jogi teljesítését, amelyek sérthetik a 269/2014 rendeletben előírt szankciókat. E szankciók magukban foglalják többek között az e rendelet I. mellékletében kimerítő jelleggel felsorolt bizonyos természetes vagy jogi személyek vagyoni eszközeinek befagyasztását,(56) valamint a gazdasági erőforrások vagy pénzeszközök e személyek rendelkezésére bocsátásának tilalmát.
82.      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bank Sepah ítéletben(57) a Bíróság úgy ítélte meg, hogy e célkitűzések elérése érdekében nemcsak jogszerű, hanem egyúttal elengedhetetlen, hogy a „pénzeszközök befagyasztása” és a „gazdasági források befagyasztása” fogalmakat tágan értelmezzék, mivel a befagyasztott vagyon minden olyan felhasználásának megakadályozásáról van szó, amely lehetővé tenné a szóban forgó rendeletek megkerülését és a rendszer gyenge pontjainak kihasználását.(58) E tág értelmezés azt jelenti, hogy a megjelölt személy valamennyi vagyoni eszközét be kell fagyasztani, beleértve a tőle származó és a neki szánt pénzeszközöket is.(59)
83.      Ezenkívül meg kell jegyezni, hogy a 269/2014 rendelet 11. cikkének (1) bekezdése nem korlátozódik a szigorú értelemben vett polgári eljárásokra, hanem azokra a határozatokra alkalmazandó, amelyek elismerése, végrehajtása vagy joghatásai veszélyeztethetik az e rendeletben előírt korlátozó intézkedések hatékonyságát. Ennélfogva e rendelkezés címzettjei nem közvetlenül a jogvitában részes felek – a felperes vagy az alperes – mint olyanok, hanem e rendelkezés arra vonatkozó általános kötelezettséget ró a bíróságokra, hogy ne hozzanak olyan határozatokat, amelyek megkerülhetik a szankciók célját.
84.      Így, amennyiben a felperes a 269/2014 rendelet 11. cikke (1) bekezdésének hatálya alá tartozó – többek között a szankciókkal érintett személlyel fennálló – vagy az e rendelet által követett célkitűzések aláásására irányuló szerződésből eredő jogokat kíván érvényesíteni, az eljáró bíróság köteles arra, hogy ne adjon helyt az igénynek. Az említett rendelet 11. cikkének (1) bekezdése tehát az uniós korlátozó intézkedések hatékonyságának biztosítására irányul, és ekként joghatásokat válthat ki az eljárásban részt vevő mindkét fél tekintetében, attól függően, hogy ki részesül előnyben az ügyletből.(60)
85.      Egyébiránt egyet kell érteni a Bizottság azon elemzésével, amely szerint a 269/2014 rendelet 11. cikkének (1) bekezdése kifejezetten „igényre”(61) hivatkozik, amely kifejezés tartalma sokkal szűkebb, mint az „eljárásé”. Az e rendelet I. mellékletében szereplő személy ugyanis mind alperesként, mind felperesként felléphet egy eljárásban, többek között viszontkereset keretében. Ilyen keresetet főszabály szerint az eljárásban részt vevő bármelyik fél előterjeszthet. Következésképpen e rendelkezés alkalmazhatóságát mindig az ügy konkrét körülményeire tekintettel kell értékelni.
86.      A fentiekre tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett hatodik kérdésre azt a választ adja, hogy a 269/2014 rendelet 11. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az tiltja, hogy az e rendelkezés hatálya alá tartozó igénynek helyt adjanak, függetlenül attól, hogy azt az eljárásban a felperes vagy az alperes terjesztette elő.
VI.    Végkövetkeztetés
87.      A fenti megfontolások összességére tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság az Augstākās tiesas Senāts (a legfelsőbb bíróság szenátusa, Lettország) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket a következőképpen válaszolja meg:
1)      A 2023. szeptember 13‑i (EU) 2023/1765 tanácsi végrehajtási rendelettel módosított, az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatti korlátozó intézkedésekről szóló, 2014. március 17‑i 269/2014/EU tanácsi rendelet 2. cikkét és 11. cikkének (1) bekezdését
a következőképpen kell értelmezni:
az eljáró bíróságnak valószínűsítő körülmények fennállása esetén hivatalból ellenőriznie kell, hogy az eljárásban részt vevő felek valamelyike szerepel‑e az e rendelet 2. cikkében vagy 11. cikke (1) bekezdésének a) vagy b) pontjában említett személyek között, és e célból gyakorolnia kell az őt megillető valamennyi vizsgálati jogkört. Különösen arra köteles, hogy az illetékes szakosodott hatóságoktól kérje az e vizsgálat elvégzéséhez szükséges információkat. Ez az ellenőrzési kötelezettség kiterjed az eljárásban részt vevő felekkel
összefüggésbe hozható természetes vagy jogi személyekre, szervezetekre és szervekre is.
2)      A 2023/1765 végrehajtási rendelettel módosított 269/2014 rendelet 11. cikkének (1) bekezdését
a következőképpen kell értelmezni:
–        az nem tiltja az ügy érdemben történő tárgyalását, azonban tiltja, hogy olyan szerződésre vonatkozó igényt juttassanak – teljes egészében vagy részben – érvényre, amelynek teljesítését részben vagy egészben, közvetlenül vagy közvetve korlátozó intézkedések érintik. A nemzeti bíróság olyan határozata, amelynek rendelkező része előírja, hogy e határozat mindaddig nem hajtható végre, amíg a felperes az e rendelet 11. cikke (1) bekezdése a) vagy b) pontjának hatálya alá tartozik, főszabály szerint megfelel e tilalomnak.
–        az tiltja, hogy az e rendelkezés hatálya alá tartozó igénynek helyt adjanak, függetlenül attól, hogy azt az eljárásban a felperes vagy az alperes terjesztette elő.
1      Eredeti nyelv: francia.
2      HL 2023. L 226., 3. o.
3      HL 2014. L 78., 6. o.; helyesbítések: HL 2014. L 121., 60. o.; HL 2014. L 294., 50. o.
4      HL 2022. L 58., 1. o.; helyesbítés: HL 2022. L 67., 113. o.
5      Az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatti korlátozó intézkedésekről szóló, 2014. március 17‑i tanácsi határozat (HL 2014. L 78., 16. o.; helyesbítés: HL 2014. L 263., 35. o.).
6      A Bíróság az EUMSZ 215. cikket az EU‑Szerződés KKBP‑vel kapcsolatos célkitűzései és az EUM‑Szerződés körébe tartozó gazdasági intézkedéseket tartalmazó uniós fellépések közötti áthidalásnak tekinti (lásd ebben az értelemben: 2017. március 28‑i Rosneft ítélet [C‑72/15, EU:C:2017:236, 89. pont]; 2024. szeptember 10‑i Neves 77 Solutions ítélet [C‑351/22, EU:C:2024:723, 45. pont]).
7      Lásd: 2011. március 10‑i Privater Rettungsdienst und Krankentransport Stadler ítélet (C‑274/09, EU:C:2011:130, 29. és 36. pont).
8      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bíróságnak kell a nemzeti bíróság által szolgáltatott információk összessége és különösen az előzetes döntéshozatalra utaló határozat indokolása alapján meghatároznia az uniós jog azon rendelkezéseit, amelyeknek az értelmezése a jogvita tárgyára figyelemmel szükséges (lásd: 2023. március 9‑i Registrų centras ítélet [C‑354/21, EU:C:2023:184, 35. pont]).
9      Lásd a jelen indítvány 28. pontját.
10      Lásd: 2017. március 28‑i Rosneft ítélet (C‑72/15, EU:C:2017:236, 89. pont); 2024. szeptember 10‑i Neves 77 Solutions ítélet (C‑351/22, EU:C:2024:723, 56. pont).
11      Az uniós bíróság és a nemzeti bíróság a rá ruházott hatáskörök keretében gyakorol bírósági felülvizsgálatot. A 269/2014 rendelethez hasonló uniós jogi aktusok felülvizsgálata az uniós bíróság hatáskörébe tartozik. Ezzel szemben a nemzeti bíróság feladata, hogy bírói jogvédelmet biztosítson az ezen uniós jogi aktusok végrehajtása vagy alkalmazása során nemzeti szinten elfogadott állami aktusokkal szemben.
12      Giumelli, F., Geelhoed, W., de Vries, M., és Molesini, A., „United in diversity? A study on the implementation of sanctions in the European Union, Beyond Foreign Policy?” EU Sanctions at the Intersection of Development, Trade, and CFSP, 10. kötet, 1. szám (2022), 41. o.
13      Portela, C., Olsen, K., „Mise en œuvre et suivi des régimes de sanctions de l’UE, y compris des recommandations visant à renforcer les capacités de l’UE à mettre en œuvre et à surveiller les sanctions”, Étude du Parlement européen du 10 octobre 2023, 26. o.
14      Starski, P., „United in Sanctions? Some Observations on the EU Practice of »Restrictive Measures« in the Face of the Russian Aggression against Ukraine”, The EU Reexamined, 2024, 256. o.
15      Finelli, F., „Countering circumvention of restrictive measures: the EU response”, Common Market Law Review, 60. kötet, 3. szám (2023), 737. o.
16      Lásd: 2010. január 26‑i Transportes Urbanos y Servicios Generales ítélet (C‑118/08, EU:C:2010:39, 31. pont); 2022. április 7‑i Caixabank ítélet (C‑385/20, EU:C:2022:278, 47. pont); 2025. március 13‑i Banco Santander ítélet (C‑230/24, EU:C:2025:177, 20. pont).
17      Lásd a jelen indítvány 34. pontját.
18      Lásd a jelen indítvány 33. pontját.
19      Blair, W., „The legal effect of sanctions against Russia on financial and commercial transactions”, International sanctions: Monetary and financial law perspectives, Leiden 2024, 313. o. A szerző jelzi, hogy nem az állami bíróságok a szankciók végrehajtásának fő eszközei. Mindazonáltal, amennyiben az általuk hozott határozatok az ilyen szankciók közvetlen vagy közvetett végrehajtását és/vagy elismerését eredményezik, ez a hatás az e szankciók általános hatékonyságát meghatározó egyik elemet képezi.
20      Lásd: Ruiz‑Jarabo Colomer főtanácsnok Vedial kontra OHIM ügyre vonatkozó indítványa (C‑106/03 P, EU:C:2004:457, 28. pont). A főtanácsnok szerint a diszpozitivitás elvének nagy haszna van egyes eljárások meghatározott jellemzőjeként, különösen a polgári eljárásban, ahol az egyén önrendelkezési jogának elismerését tükrözi. A feleket – mint az ügy urait – nemcsak az eljárás megindításának és megszüntetésének joga illeti meg, hanem az ügy tárgyának meghatározása is. Végső soron itt az egyén saját jogaival való rendelkezési joga tükröződik eljárási szinten, amely anyagi szinten a szerződési akarat elsődlegességében nyilvánul meg. Ezen elv végső bizonyítéka az, hogy a dolog jogosultja számára – akár lehetséges, akár vélt jogosult – meg kell hagyni annak lehetőségét, hogy jogait gyakorolja, vagyis hogy azokat jogi úton érvényesíthesse, követelhesse vagy lemondjon róluk, egészben vagy részben, elállás vagy egyezség útján – amivel összességében meghatározza a jogvitát.
21      Feltéve, hogy a felek az anyagi jog alapján rendelkezhetnek a jogvita tárgyával.
22      Lásd: 2009. december 17‑i Martín Martín ítélet (C‑227/08, EU:C:2009:792, 20. pont); 2017. április 26‑i Farkas ítélet (C‑564/15, EU:C:2017:302, 33. pont); 2023. szeptember 14‑i Tuk Tuk Travel ítélet (C‑83/22, EU:C:2023:664, 45. pont).
23      A nemzeti bíróság azon kötelezettsége, hogy hivatalból vizsgálja az uniós jog tiszteletben tartását, a fogyasztóvédelem (lásd: 2023. szeptember 14‑i Tuk Tuk Travel ítélet [C‑83/22, EU:C:2023:664, 45–47. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat]) és a nemzetközi védelem (lásd: 2022. november 8‑i Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid [Az őrizet hivatalból való vizsgálata] ítélet [C‑704/20 és C‑39/21, EU:C:2022:858, 94. pont]; 2024. október 17‑i Ararat ítélet [C‑156/23, EU:C:2024:892, 52. pont]) körébe tartozó bizonyos rendelkezések tekintetében érvényesül.
24      Lásd: 2024. október 4‑i Bizottság és Tanács kontra Front Polisario ítélet (C‑779/21 P és C‑799/21 P, EU:C:2024:835, 133. pont).
25      Lásd többek között az EUSZ tizenegyedik preambulumbekezdését, az EUSZ 3. cikk (5) bekezdését, az EUSZ 21. cikk (2) bekezdésének c) pontját és az EUSZ 42. cikk (1) bekezdését. Lásd: 2012. július 19‑i Parlament kontra Tanács ítélet (C‑130/10, EU:C:2012:472, 62. pont).
26      Blair, W., „The legal effect of sanctions against Russia on financial and commercial transactions”, International sanctions: Monetary and financial law perspectives, Leiden 2024, 313. o. Úgy tűnik, hogy a szerző az uniós szankciók alkalmazását közrendi jellegűnek tekinti.
27      2021. december 21‑i ítélet (C‑124/20, EU:C:2021:1035).
28      2021. december 21‑i Bank Melli Iran ítélet (C‑124/20, EU:C:2021:1035, 55., 59. és 60. pont).
29      2021. december 21‑i Bank Melli Iran ítélet (C‑124/20, EU:C:2021:1035, 67. és 68. pont).
30      2011. december 21‑i ítélet (C‑72/11, EU:C:2011:874).
31      Lásd: 2011. december 21‑i Afrasiabi és társai ítélet (C‑72/11, EU:C:2011:874, 60. és 62. pont).
32      Finelli, F., „Countering circumvention of restrictive measures: the EU response”, Common Market Law Review, 60. kötet, 3. szám (2023), 734. o.
33      Az Iránnal szembeni korlátozó intézkedésekről szóló, 2007. április 19‑i 423/2007/EK tanácsi rendelet (HL 2007. L 103., 1. o.) 7. cikkének (4) bekezdése.
34      Lásd a jelen indítvány 63. és azt követő pontjait.
35      Vilà Sánchez, E., „The European Union’s sanctions regime on the Russian Federation from 2014 to 2022”, Quaderns IEE: Revista de l’Institut d’Estudis Europeus, 2. kötet, 1. sz. (2023), 55. o.
36      A bizottsági iránymutatásokban foglalt útmutatások különösen hasznosnak tűnnek (lásd e tekintetben: Circumvention red flags related to business partners and customers, a „Guidance for EU operators: Implementing enhanced due diligence to shield against Russia sanctions circumvention” című dokumentumban).
37      Giumelli, F., Geelhoed, W., de Vries, M., és Molesini, A., „United in diversity? A study on the implementation of sanctions in the European Union, Beyond Foreign Policy?”, i. m., 38. o.
38      Lásd a jelen indítvány 50. pontját.
39      Lásd az előzetes döntéshozatalra utaló határozat 4. pontját.
40      Lásd: 2016. július 28‑i Kratzer ítélet (C‑423/15, EU:C:2016:604, 27. pont).
41      Lásd: a „Korlátozó intézkedések (szankciók) – A korlátozó intézkedések hatékony végrehajtására vonatkozó legjobb uniós gyakorlatok naprakésszé tett változata” című, 2024. július 3‑i dokumentum (a továbbiakban: iránymutatások) (előző dokumentum száma: 10572/22.) 32. pontja.
42      Lásd: 2022. december 15‑i Instrubel és társai ítélet (C‑753/21 és C‑754/21, EU:C:2022:987, 50. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
43      Niestedt, M., EU‑Außenwirtschafts‑ und Zollrecht, Krenzler, H. G, Herrmann, C., Niestedt, M., „V. Embargo‑ und Sanktionsmaßnahmen”, C. H. Beck, 2015, 50. pont.
44      2007. október 11‑i ítélet (C‑117/06, EU:C:2007:596).
45      Lásd: 2007. október 11‑i Möllendorf és Möllendorf‑Niehuus ítélet (C‑117/06, EU:C:2007:596, 56. pont).
46      Lásd az iránymutatások 33. pontját.
47      Lásd az iránymutatások 33. pontját.
48      Lásd a spanyol („prevalece sobre cualquier acuerdo contractual incompatible”), a dán („vil de gælde forud for alle uforenelige aftalemæssige arrangementer”), a német („treten alle vertraglichen Regelungen, die mit ihnen nicht vereinbar sind, außer Kraft”), az angol („override all incompatible contractual arrangements”), az olasz („prevalgono su tutti gli accordi contrattuali incompatibili”), a lett („tai ir prioritāte pār visiem neatbilstīgiem līgumiskiem noteikumiem”), a litván („jie yra viršesni už visas su jais nesuderinamas sutartines priemones”), a holland („hebben zij voorrang boven alle daarmee onverenigbare contractuele regelingen”), a lengyel („uchylają one wszystkie niezgodne porozumienia umowne”) és a portugál („invalidam toda e qualquer disposição contratual que com eles seja incompatível”) nyelvi változatot.
49      Siadat, A., Schultess, A., „Russland‑Embargo‑VO und innerdeutsche Zahlungsaufträge”, Zeitschrift für Bank und Kapitalmarktrecht
, 2024, 13. szám, 591. o.
50      Az uniós jog arra kötelezi a tagállamokat, hogy büntetőjogilag szankcionálják az uniós korlátozó intézkedések megsértését. Lásd e tekintetben az uniós korlátozó intézkedések megsértése bűncselekményi tényállásainak és szankcióinak meghatározásáról és az (EU) 2018/1673 irányelv módosításáról szóló, 2024. április 24‑i (EU) 2024/1226 európai parlamenti és tanácsi irányelvet (HL L, 2024/1226).
51      Lásd a jelen indítvány 39. pontját.
52      Lásd analógia útján: 2014. június 12‑i Peftiev ítélet (C‑314/13, EU:C:2014:1645, 24. pont).
53      Lásd a spanyol („no se satisfará”), a dán („ingen fordringer må indfries”), a német („wird nicht stattgegeben”), az angol („no claims […] shall be satisfied”), az olasz („non è concesso”), a lett („neapmierina”), a litván („netenkinami”), a holland („worden niet toegewezen”), a lengyel („nie są zaspokajane”) és a portugál („não há lugar ao pagamento”) nyelvi változatot.
54      Lásd a jelen indítvány 54. pontját.
55      Lásd a jelen indítvány 72. pontját.
56      Lásd: 2024. szeptember 5‑i Jemerak ítélet (C‑109/23, EU:C:2024:681, 48. pont).
57      2021. november 11‑i Bank Sepah ítélet (C‑340/20, EU:C:2021:903).
58      2021. november 11‑i Bank Sepah ítélet (C‑340/20, EU:C:2021:903, 56. pont).
59      Lásd e tekintetben: a „Consolidated FAQs on the implementation of Council Regulation No 833/2014 and Council Regulation No 269/2014” című bizottsági dokumentum, a 19. kérdésre adott válasz, 34. o.
60      Elképzelhető, hogy a korlátozó intézkedések keretében megjelölt személy a másik szerződő fél által indított eljárás keretében a másik szerződő féllel szemben fennálló tartozása és az e féllel szemben fennálló követelése közötti beszámítással él, anélkül azonban, hogy viszontkeresetet terjesztene elő. Az ilyen beszámítás azzal a hatással járna, hogy a másik szerződő fél által indított eljárás során mentesítené a megjelölt személyt a tartozása alól.
61      Lásd a spanyol („reclamación”), a dán („fordring”), a német („Forderung”), az angol („claim”), az olasz („diritto”), a lett („prasības”), a litván („reikalavimai”), a holland („vordering”), a lengyel („roszczenia”) és a portugál („pedido”) nyelvi változatot.