62007CC0520
VERICA TRSTENJAK
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2009. február 19. (
1
)
C-520/07. P. sz. ügy
Az Európai Közösségek Bizottsága
kontra
MTU Friedrichshafen GmbH
„Fellebbezés — Szerkezetátalakítási támogatás — A közös piaccal összeegyeztethetetlen támogatás visszatéríttetését elrendelő határozat — A 659/1999/EK rendelet 13. cikkének (1) bekezdése — Egyetemleges felelősség”
1.
A Bizottság jelen fellebbezése az Elsőfokú Bíróság T-196/02. sz., MTU Friedrichshafen kontra Bizottság ügyben 2007. szeptember 12-én hozott ítélete (EBHT 2007., II-2889. o., a továbbiakban: megtámadott ítélet) ellen irányul. Ezen ítéletével az Elsőfokú Bíróság részben megsemmisítette a Németország által az SKL Motoren- und Systembautechnik GmbH (a továbbiakban: SKL-M) számára nyújtott állami támogatásról szóló, 2002. április 9-i 2002/898/EK bizottsági határozatot (HL L 314., 75. o., a továbbiakban: megtámadott határozat).
2.
A megtámadott határozatában a Bizottság elrendelte az SKL-M részére nyújtott 34,26 millió euró összegű támogatás visszatéríttetését. A részbeni megsemmisítés a megtámadott határozat 3. cikkének (2) bekezdését érinti, amelyben a Bizottság elrendelte az SKL-M részére nyújtott támogatás 2,71 millió euró összegű részének az MTU Friedrichshafen GmbH (a továbbiakban: fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél) terhére történő egyetemleges visszatéríttetését.
3.
A jelen fellebbezés tartalmi súlypontja az EK-Szerződés 93. cikkének [jelenleg EK 86. cikk] alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1999. március 22-i 659/1999/EK tanácsi rendelet (
2
) 13. cikke (1) bekezdése harmadik mondatának értelmezésére és alkalmazására vonatkozik. E rendelkezés értelmében a Bizottság a támogatások eljárásában a határozatot a rendelkezésre álló információk alapján hozza meg, amennyiben egy tagállam nem tartja be az információnyújtási rendelkezést.
I – A jogi háttér
4.
Az EK 87. cikk (1) bekezdése szerint a közös piaccal összeegyeztethetetlen a tagállamok által vagy állami forrásból bármilyen formában nyújtott olyan támogatás, amely bizonyos vállalkozásoknak vagy bizonyos áruk termelésének előnyben részesítése által torzítja a versenyt, vagy azzal fenyeget, amennyiben ez érinti a tagállamok közötti kereskedelmet.
5.
A 659/1999 rendelet alakítja ki a támogatások eljárását. Ezen rendelet 10–15. cikke szabályozza a jogellenes támogatások esetén lefolytatandó eljárást. E rendelet 10. cikke értelmében a Bizottság késedelem nélkül megvizsgálja a feltételezett jogellenes támogatásra vonatkozó információkat (
3
), és szükség esetén információt kér az érintett tagállamtól (
4
). Amennyiben az emlékeztető ellenére az érintett tagállam nem adja meg a Bizottság által előírt határidőn belül a kért információt, vagy amennyiben nem teljes információt ad, a Bizottság határozattal kérheti az információt (
5
), amelynek során meghatározza a szükséges információkat, és határidőt szab annak benyújtására (
6
).
6.
A 659/1999 rendelet 13. cikke (1) bekezdésének első mondata értelmében, összefüggésben annak 4. cikke (4) bekezdésével, a Bizottság annak előzetes vizsgálatát követően indítja meg a hivatalos vizsgálati eljárást, hogy a bejelentett intézkedés közös piaccal történő összeegyeztethetősége kapcsán merül-e fel kétség. E rendelet 13. cikke (1) bekezdésének második mondata szerint, összefüggésben annak 7. cikke (5) bekezdésével, a Bizottság elutasító határozatot bocsát ki, amennyiben úgy találja, hogy a bejelentett támogatás nem egyeztethető össze a közös piaccal. E rendelet 13. cikke (1) bekezdésének harmadik mondata szerint az információnyújtási rendelkezés be nem tartása esetén a Bizottság a határozatot a rendelkezésre álló információk alapján hozza meg.
7.
A 659/1999 rendelet 14. cikkének (1) bekezdése szerint amennyiben a jogellenes támogatások esetén elutasító határozat születik, a Bizottság dönt arról, hogy az érintett tagállam hozza meg a szükséges intézkedéseket a támogatásnak a kedvezményezettől történő visszatéríttetésére. A Bizottság nem követeli meg a támogatás visszatéríttetését, amennyiben az ellentétes a közösségi jog valamelyik általános elvével.
II – A tényállás, a megtámadott határozat és a megtámadott ítélet
8.
Az SKL-M egy olyan vállalkozás, amely hajó- és csónakmotorokat fejleszt és készít. Az SKL-M egy keletnémet vállalatcsoporthoz tartozott, amelyet 1994-ben privatizáltak. Az eredeti szerkezetátalakítási koncepció meghiúsulását követően a Bundesanstalt für vereinigungsbedingte Sonderaufgaben (a továbbiakban: BvS) úgy döntött, hogy egy későbbi eladásra tekintettel folytatja az SKL-M szerkezetátalakítását.
9.
A fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél egy olyan vállalkozás, amely többek között nagy teljesítményű dieselmotorokat gyárt. A BvS fáradozásainak következtében az SKL-M és a fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél az SKL-M-nek a fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél által történő tervezett átvétele mellett 1997. november 5-én a következő szerződéseket kötötték meg.
10.
Az első megállapodás vételi opciót biztosított a fellebbezési eljárásban ellenérdekű félnek az SKL-M összes üzletrészének a megvásárlására azzal a lehetőséggel, hogy ezeket egy német márkának megfelelő szimbolikus összegért 1999. december 1-jéig, majd „ésszerű áron”2001. december 31-ig megvásárolhatja.
11.
Az SKL-M és a fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél közötti második megállapodás egy közös vállalat létrehozására irányuló, kölcsönös licenc- és együttműködési megállapodás (Wechselseitiger Lizenz- und Kooperationsvertag, a továbbiakban: WLKV) volt. Ebben meghatározták a két vállalkozás know-how-ja közös felhasználásának módjait, valamint két új típusú motor fejlesztésének, gyártásának és értékesítésének a módjait.
12.
Szintén 1997. november 5-én született egy megállapodás a BvS, a Szász-Anhalt tartomány és az SKL-M között a szerkezetátalakítási támogatások kifizetéséről.
13.
A német hatóságok 1998. április 9-i levelükkel értesítették a Bizottságot a BvS által az SKL-M javára nyújtott támogatási intézkedésről. Mivel e támogatási intézkedés egy részének a végrehajtására már sor került, az iratokat NN 56/98. referenciaszám alatt be nem jelentett támogatásként vették nyilvántartásba. Az SKL-M részére nyújtott támogatási intézkedések megítélése kapcsán fennálló jogi bizonytalanságra tekintettel a fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél lemondott az SKL-M átvételéről. Mindazonáltal a két vállalkozás tovább folytatta az együttműködését a WLKV keretein belül.
14.
2000. június 15-én a fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél élt a WLKV 5. cikke szerinti jogával. Eszerint egyszeri kifizetés ellenében jogosult volt a WLKV hatálya alá tartozó know-how harmadik személyekkel szembeni kizárólagos használatára. Az egyszeri kifizetés az SKL-M-nél felmerült fejlesztési költségeket volt hivatott megtéríteni. Ezen egyszeri kifizetés mértéke a WLKV I. mellékletében kikötött költségvetéshez igazodott. Annak mértéke összesen 3,43 millió euró volt. 2000 júliusában a WLKV 5. cikke alá eső know-how-t nyilvántartásba vették, és a fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél rendelkezésére bocsátották. Ennek fejében a fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél kifizette a kikötött egyszeri kifizetést az SKL-M részére.
15.
A német hatóságok által továbbított információk előzetes vizsgálatát követően a Bizottság úgy ítélte meg, hogy komoly kétely merül fel a vitatott intézkedések közös piaccal való összeegyeztethetőségét illetően. 2000. augusztus 8-i levelével tájékoztatta a német hatóságokat a hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról szóló határozatáról. E határozatot közzétette az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában (
7
), és felhívta az érintett feleket észrevételeik megtételére. Ennek során a Bizottság azt is kérdezte a német hatóságoktól, hogy a fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél ténylegesen vagy feltételezhetően részesült-e az SKL-M-nek nyújtott támogatásokból (
8
).
16.
2000. szeptember 1-jén csődeljárást indítottak az SKL-M ellen.
17.
2000. október 16-án, 2001. április 6-án és október 17-én a Németországi Szövetségi Köztársaság benyújtotta a hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról szóló határozattal kapcsolatos észrevételeit. Más érintett felek közvetlenül nem nyújtottak be észrevételt a Bizottságnak.
18.
2001. szeptember 19-i levelében a Bizottság felhívta a német hatóságokat, hogy a 659/1999 rendelet 10. cikkének megfelelően nyújtsák be az SKL-M-nek nyújtott támogatások összeegyeztethetőségének értékeléséhez szükséges információkat. Ebben a levélben a Bizottság ismételten feltette azt a kérdést, hogy az SKL-M-nek nyújtott támogatások egy részét az SKL-M helyett a fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél érdekeinek szolgálata céljából használták-e fel. Ezt a rendelkezésére álló információk alapján nem tudta megállapítani. Különösen arra vonatkozóan kért információkat, hogy a fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél által a know-how-ért fizetett ár tükrözte-e annak aktuális vagy várható piaci értékét. A Bizottság jelezte, hogy a rendelkezésre álló információk alapján fog határozni, amennyiben a kért információkat nem kapja meg. Felhívta továbbá a német hatóságokat, hogy a felszólító levelet továbbítsák a fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél számára.
19.
2001. november 9-én a Bizottság emlékeztette a német hatóságokat, hogy amennyiben nem tesznek eleget a felszólításban szereplő információnyújtásnak, a határozatot a 659/1999 rendelet 13. cikkének (1) bekezdésének megfelelően a rendelkezésre álló információk alapján hozza meg.
20.
2002. január 23-i, február 26-i és március 11-i levelükkel a német hatóságok válaszoltak az információnyújtási rendelkezésre. 2002. március 5-i levelükben továbbították a Bizottságnak a fellebbezési eljárásban ellenérdekű félnek a hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról szóló határozattal kapcsolatos, különösen a know-how felhasználására és a fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél által az SKL-M-nek fizetett árra vonatkozó észrevételeit.
A – A megtámadott határozat
21.
2002. április 9-én fogadta el a Bizottság a megtámadott határozatot. Ebben megállapította, hogy a Német Szövetségi Köztársaság a Bizottság információnyújtásra történő felszólításának ellenére nem szolgáltatott elegendő információt ahhoz, hogy a kizárható legyen az a lehetőség, hogy a fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél a WLKV útján közvetve részesült az SKL-M-nek nyújtott támogatásokból. A Bizottságnak ezért a rendelkezésére álló információk alapján kell határoznia (
9
).
22.
A fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél által az SKL-M-nek a know-how átengedéséért fizetett ár 2,71 millió euróval volt kevesebb, mint az SKL-M-nél felmerült tényleges költségek (
10
).
23.
A megtámadott határozat (85) preambulumbekezdésében a Bizottság rögzítette, hogy az SLK-M részére a know-how kifejlesztésével kapcsolatban felmerült veszteségek kiegyenlítése érdekében nyújtott támogatás inkább a fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél érdekében került felhasználásra, mint az SKL-M érdekében.
24.
A megtámadott határozat (86) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapította, hogy a költségkockázatnak az állam által ellenőrzött SKL-M vállalkozás által történő viselése nem áll összhangban a piacgazdaságban működő befektető elvével, és a fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél részesedése nem olyan eljáráson alapult, amely megfelel a nyilvános ajánlattételi felhívásnak. Ebből arra következtetett, hogy a know-how átruházása egyenértékű lehet állami eszközöknek a fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél javára 2,71 millió euró értékben történő átruházásával.
25.
A (87) és (88) preamblumbekezdésben található végkövetkeztetésében a Bizottság elsősorban azt állapította meg, hogy Németország az EK 88. cikk (3) bekezdésének megsértésével nyújtott támogatást (
11
). Ezért az SKL-M-mel vissza kell téríttetni 34,26 millió euró összeget. Mivel a rendelkezésre álló információk alapján nem zárható ki, hogy a fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél a know-how átruházásából profitált, 2,71 millió euró összeget az SKL-M-mel és a fellebbezési eljárásban ellenérdekű féllel egyetemlegesen kell visszatéríttetni. Ezekre a következtetésekre alapozva a Bizottság a megtámadott határozat 3. cikkének (2) bekezdésében elrendelte, hogy a német hatóságoknak az SKL-M-mel visszatéríttetendő 34,26 millió eurós teljes összegből 2,71 millió eurót az SKL-M-mel és a fellebbezési eljárásban ellenérdekű féllel egyetemlegesen kell visszatéríttetni.
B – A megtámadott ítélet
26.
A fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél 2002. június 28-án az EK 230. cikk szerint megsemmisítés iránti keresetet nyújtott be. Keresetében a megtámadott határozat 3. cikk (2) bekezdésének a megsemmisítését kérte a számára az SKL-M részére nyújtott támogatás 2,71 millió eurós részének egyetemlegesség címén történő visszatérítését előíró rész tekintetében. Keresetét különösen azzal indokolta, hogy a Bizottság jogban való tévedést követett el a 659/1999 rendelet 13. cikke (1) bekezdésének az alkalmazása során.
27.
A megtámadott ítéletében az Elsőfokú Bíróság helyt adott a keresetnek. Indokolásában az Elsőfokú Bíróság lényegében arra hivatkozott, hogy a 659/1999 rendelet 13. cikkének (1) bekezdése nem teszi lehetővé a Bizottság számára, hogy valamely vállalkozás terhére visszatéríttetést követeljen meg, amennyiben azon állami forrásokból történő átutalás, amelyekből a vállalkozás részesült, hipotetikus. (
12
)
III – A Bíróság előtti eljárás és a felek kérelmei
28.
A Bizottság 2007. november 21-i fellebbezése 2007. november 23-án érkezett a Bírósághoz. Az eljárás írásbeli szakaszában a fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél és a Bizottság nyújtottak be észrevételeket. Tárgyalásra nem került sor.
29.
A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
—
teljes egészében helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
—
az ügy érdemében hozzon döntést, és a keresetet mint megalapozatlant utasítsa el;
—
kötelezze a fellebbezési eljárásban ellenérdekű felet mind a fellebbezési eljárás költségeinek, mind a T-196/02. sz. elsőfokú eljárás költségeinek a viselésére.
30.
A fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél azt kéri, hogy a Bíróság:
—
a Bizottságnak az Elsőfokú Bíróság T-196/02. sz. ügyben 2007. szeptember 12-én hozott ítélete elleni fellebbezését teljes egészében utasítsa el;
—
a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
Egyebekben teljes mértékben fenntartja az elsőfokú eljárás során előadott kérelmeit.
IV – A felek érvei
31.
A Bizottság fellebbezése az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott ítélet 46. és azt követő pontjaiban található indokolása ellen irányul. A megtámadott ítélet 46. pontjában az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a 659/1999 rendelet 13. cikkének (1) bekezdése nem teszi lehetővé a Bizottság számára, hogy akár egyetemlegesség címén valamely vállalkozástól megkövetelje a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánított támogatás összege meghatározott részének visszatérítését, amennyiben azon állami forrásokból történő átutalás, amelyekből a vállalkozás részesült, hipotetikus.
32.
Egyrészről ugyanis a Bizottság megállapította, hogy a rendelkezésre álló információk alapján nem zárható ki az, hogy a fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél egy know-how megszerzésekor profitált a támogatott SKL-M vállalkozás részéről előnyösnek tekintendő feltételekkel történő eszközátruházásból. Ebből következik, hogy a megtámadott határozatban szereplő, egyetemlegesség címén történő visszatérítési kötelezettség olyan hipotéziseken alapul, amelyeket a Bizottság rendelkezésére álló információk alapján nem lehet sem megerősíteni, sem megcáfolni (a megtámadott ítélet 47. és azt követő pontjai).
33.
Másfelől a megtámadott határozat értelmében a nemzeti hatóságok kötelesek a fellebbezési eljárásban ellenérdekű féltől a támogatás azon részét visszatéríttetni, amelyet az SKL-M nem tud teljesíteni. Az egyetemleges kötelezettség megállapítására ennek kapcsán nem jogosultak. Ez a helyzet semmiképpen sem szükséges következménye az állami támogatások területén az EK-Szerződés által megállapított eljárás végrehajtásának, mivel azon tagállam, amelyet az általa nyújtott támogatás visszatéríttetésére köteleztek, mindenképpen köteles a kedvezményezettekkel szemben a Bizottság ellenőrzése mellett a visszatérítést elrendelni, anélkül hogy a visszatéríttetési határozatban a kedvezményezetteket kifejezetten meg kellene neveznie, és a fortiori anélkül, hogy az egyes kedvezményezettek által visszatérítendő összegeket számszerűsítenie kellene (a megtámadott ítélet 49. és azt követő pontjai).
A – Az első fellebbezési jogalap
34.
Az első fellebbezési jogalappal a Bizottság lényegében azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 49. és azt követő pontjaiban tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította, hogy egy támogatás kedvezményezettjének meghatározására nem kerülhet sor a 659/1999 rendelet 13. cikke (1) bekezdésének harmadik mondata szerint a rendelkezésre álló információk alapján. Ezen előírás ilyen szűk értelmezését nem indokolja annak szóhasználata. A támogatások közösségi ellenőrzésének hatékonyságára tekintettel továbbá kötelező a támogatás kedvezményezettjének a meghatározása. Az, hogy a Bizottságnak nem kell minden esetben megneveznie az elutasító határozatban a támogatás kedvezményezettjét, nem jelenti azt, hogy egy tagállam együttműködésének hiánya ebben megakadályozná.
35.
A fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél álláspontja szerint az első fellebbezési jogalap hatástalan. Az Elsőfokú Bíróság nem azt állapította meg, amit a Bizottság kifogásol. A megtámadott ítéletben csupán azt állapította meg, hogy a Bizottság a határozatát a fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél kedvezményezetti mivolta tekintetében kizárólag egy hipotézisre alapította. Csak az egyértelműség kedvéért került sor az Elsőfokú Bíróság azon utalására, hogy a támogatás tényleges kedvezményezettjét nem kell kötelezően megjelölni a Bizottság határozatában.
36.
Az első fellebbezési jogalap ezen túlmenően jelentőséggel sem bír. A megtámadott határozat már azon okból megsemmisítésre került, hogy a Bizottság a visszatéríttetési határozatot a fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél hátrányára egy hipotézisre alapította.
37.
Egyebekben az első fellebbezési jogalap megalapozatlan is. A Bizottság nem alapíthatja a visszatéríttetési határozatokat feltételezésekre. Vagy tovább kell vizsgálnia a hivatalos vizsgálati eljárásban a tényállást, vagy a visszatéríttetési eljárás keretében a tagállamokkal együttműködve kell a kedvezményezett személyét meghatározni.
B – A második fellebbezési jogalap
38.
A második fellebbezési jogalapjával a Bizottság elsősorban azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 46. és azt követő pontjaiban helytelenül értelmezte azt, hogy a 659/1999 rendelet 13. cikkének (1) bekezdése milyen követelményeket támaszt a rendelkezésre álló információk alapján meghozott határozattal szemben. A sikertelen információkérést követően a Bizottság meghozhatja a határozatát a rendelkezésre álló információk alapján. Ennek kapcsán nem követelhető meg teljes bizonyosság. Különben megfosztanánk a 659/1999 rendelet 13. cikkének (1) bekezdését a jelentőségétől.
39.
Másodsorban téves az Elsőfokú Bíróság azon megállapítása, hogy a Bizottság egy hipotézisre támaszkodott. Ez a kifogás azért elfogadható, mert a tényeknek a fellebbezési eljárásban vizsgálható jogi minősítésére vonatkozik. Ez megalapozott is, mivel a Bizottság a rendelkezésre álló információkat, különösen az SKL-M vagyonfelügyelőjétől származókat részletesen bemutatta és értékelte. A fennmaradó bizonytalanság csak a fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél által átvett know-how piaci értékére vonatkozott.
40.
A fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél elfogadhatatlannak tartja a második fellebbezési jogalapot, mivel a Bizottság lényegében egy ténykérdést kifogásol. A Bizottság további fejtegetései általános jellegűek és jelen ügy szempontjából irrelevánsak. Egyebekben a fellebbezési jogalap megalapozatlan is. A Bizottság nem alapíthat hipotézisre egy kötelezettséget megállapító határozatot. A Bizottság azonban ezt tette mind a fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél előnyének a fennállását, mind ezen előny összegét illetően.
V – A jogi értékelés
41.
A következőkben először a második fellebbezési jogalapot (A) vizsgálom, majd azt követően az első fellebbezési jogalapot (B). Ez az eljárásmód megfelel az ítélet felépítésének, mivel a második fellebbezési jogalap a megtámadott ítélet 46–48. pontja, míg az első fellebbezési jogalap a megtámadott ítélet 49. és azt követő pontjai ellen irányul. Azért is tűnik ez célszerűnek számomra, mert az Elsőfokú Bíróság indokolása a megtámadott ítélet 49. és azt követő pontjaiban megítélésem szerint csupán egy kiegészítő érvelést tartalmaz.
A – A második fellebbezési jogalapról
42.
A második fellebbezési jogalap két kifogást foglal magában: az első kifogás a 659/1999 rendelet 13. cikke (1) bekezdésének értelmezése ellen irányul (1), a második az Elsőfokú Bíróság azon megállapítása ellen, hogy a Bizottság pusztán egy feltételezésre támaszkodott (2). Álláspontom szerint mindkét kifogást el kell utasítani.
1. A 659/1999 rendelet 13. cikke (1) bekezdésének az értelmezéséről
43.
Nem látom úgy, hogy az Elsőfokú Bíróság a 659/1999 rendelet 13. cikke (1) bekezdésének értelmezése során tévesen alkalmazta volna a jogot. Álláspontom szerint az Elsőfokú Bíróság helytállóan utalt arra, hogy valamely meghatározott vállalkozás hátrányára egy visszatéríttetési határozat a 659/1999 rendelet 13. cikke (1) bekezdése harmadik mondatának figyelembevétele mellett és az ott felsorolt feltételek fennállása esetén sem alapítható pusztán az érintett vállalkozás kedvezményezettségére vonatkozó hipotézisre.
44.
Először arra kell utalni, hogy a 659/1999 rendelet 13. cikke (1) bekezdésének harmadik mondatát az elsődleges jog által a Bizottság támogatások eljárásában hozott határozatával szemben támasztott követelmények és előírások figyelembevételével kell értelmezni. Az EK 87. cikk (1) bekezdése alapján egy meghatározott vállalkozás terhére szóló visszatéríttetési határozat elfogadásának feltétele, hogy egy adott vállalkozásnak a tagállamok vagy állami forrásból bármilyen formában olyan támogatást nyújtsanak, amely az érintett vállalkozás előnyben részesítése által torzítja a versenyt, vagy azzal fenyeget, és érinti a tagállamok közötti kereskedelmet. Az EK 87. cikk (1) bekezdésében megfogalmazott feltételek áttekintése azt mutatja, hogy az érintett vállalkozás kedvezményezettségét ténylegesen meg kell állapítani, míg a verseny torzítása szempontjából elegendő annak megállapítása, hogy az fenyeget.
45.
Számomra úgy tűnik, az elsődleges jog előírja, hogy a Bizottság legalább a levont jogi következtetéseiben a vállalkozás kedvezményezettségének fennállására vonatkozóan köteles pozitív megállapítást tenni, ha a szóban forgó vállalkozás hátrányra visszatéríttetési határozatot kíván elfogadni. Az, hogy az elsődleges jog ezen előírását a 659/1999 rendelet 13. cikke (1) bekezdésének harmadik mondata nem kérdőjelezi meg, megítélésem szerint már abból következik, hogy ez a rendelet az EK 89. cikk szerinti végrehajtási rendelet.
46.
A 659/1999 rendelet 13. cikke (1) bekezdésének harmadik mondatából nem következik továbbá, hogy a Bizottság egy visszatéríttetési határozatot a tagállam együttműködése hiányában az érintett vállalkozás kedvezményezetti minőségének a hipotézisére alapíthatja.
47.
A közösségi jogalkotó a 659/1999 rendelet 13. cikke (1) bekezdésének harmadik mondatában található szabályozással az állandó ítélkezési gyakorlatot ültette át, amely szerint a Bizottság a rendelkezésére álló adatok alapján meghozhatja a határozatát, ha a tagállam a Bizottság rendelkezése ellenére elmulasztja a kért információk szolgáltatását (
13
). Ez a szabályozás egy további eszközt ad a Bizottságnak arra, hogy a jogellenes támogatásokra vonatkozó határozatokhoz szükséges információkhoz hozzájusson, ha egy tagállam megtagadja az együttműködést a határozat meghozatalának megakadályozása vagy megnehezítése érdekében (
14
).
48.
Értelmezésem szerint ez a rendelkezés elsősorban a tényállás Bizottság által történő tisztázásának a terjedelmét szabályozza. Egyensúlyt teremt a meghallgatáshoz való jog elve, és a Bizottság azon érdeke között, hogy a lehető leggyorsabban eljárhasson a közösségi jogot sértő támogatásokkal szemben. A meghallgatáshoz való jog elve alapján a Bizottság a támogatásokra vonatkozó eljárásban alapvetően köteles az érintett tagállamot felhívni az összes szükséges információ átadására (
15
). Amennyiben azonban eredménytelen marad a Bizottság kötelezése, úgy a Bizottság a rendelkezésre álló adatok alapján hozhatja meg a határozatát.
49.
Ez a rendelkezés hatással van a Bizottság határozatainak bírósági felülvizsgálatára. Ha az érintett tagállam a Bizottságnak a támogatás fennállására vonatkozó álláspontját megfelelő információnyújtási rendelkezés ellenére nem cáfolja meg, a Bizottságnak nem róható fel, ha erre az álláspontra támaszkodik, még akkor sem, ha ez hiányos vagy nem teljes (
16
). A 659/1999 rendelet 13. cikke (1) bekezdésének harmadik mondata így azt szabályozza, hogy a Bizottság egy körülményt mikor fogadhat el bizonyítottnak a rendelkezésére álló információk alapján (
17
).
50.
Ezzel szemben álláspontom szerint sem e rendelkezés szóhasználatából („a Bizottság a határozatot a rendelkezésre álló információk alapján hozza meg”), sem az e rendelkezéssel átültetett ítélkezési gyakorlatból (
18
) nem következik az, hogy a Bizottság az információnyújtási rendelkezés nem teljesítése esetén feltételezhetné az EK 87. cikk (1) bekezdése feltételeinek a fennállását. A 659/1999 rendelet 13. cikke (1) bekezdésének harmadik mondata így nem mentesíti a Bizottságot azon kötelezettség alól, hogy a kedvezményezettség fennállására vonatkozóan pozitív megállapítást tegyen, ezt a jogi értékelést tényleges körülményekre alapozza, és megállapítsa, hogy a megfelelő tényleges körülmények fennállnak. Ez csupán csökkenti a bizonyítottság azon mértékét, amelytől kezdve a Bizottság abból indulhat ki, hogy az általa feltételezett körülmények fennállnak (
19
). A 659/1999 rendelet 13. cikke (1) bekezdése harmadik mondatának ily módon történő értelmezését a tagállam, illetve a határozattal érintett azon további személyek védelemhez való jogára tekintettel is szükségesnek tartom, amelyeknek, illetve akiknek tudniuk kell, hogy a Bizottság milyen feltevésre alapítja a határozatát.
51.
A 659/1999 rendelet 13. cikke (1) bekezdése harmadik mondatának ily módon történő értelmezése a Bizottság előadásával szemben nem vezet ahhoz sem, hogy a támogatás tilalmának az érvényesítését szükségtelenül korlátozza. Ahogy fent kifejtettem, a Bizottságnak a tények értékelésekor a bizonyítottság tekintetében nem kell „százszázalékos bizonyossággal” rendelkeznie. A rendelkezésre álló információk alapján történő döntés során sokkal inkább azt feltételezzük, hogy a Bizottságnak nem áll rendelkezésére minden információ, amely a szóban forgó tagállami intézkedés megítéléséhez szükséges lehet.
52.
Amennyiben azonban a Bizottság a rendelkezésre álló információk alapján úgy érzi, nincs abban a helyzetben, hogy egy vállalkozás kedvezményezetti minőségét megállapítsa, a visszatéríttetési határozatban e vállalkozással szemben nem támaszkodhat puszta hipotézisre. Ahogy azt az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 49. pontjában található kiegészítő érvelésében helytállóan kifejtette, a tagállam hatóságai kötve vannak a visszatéríttetési határozathoz. Így kötelesek a határozatban szereplő összeget a (fizetésképtelen) SKL-M-től és a fellebbezési eljárásban ellenérdekű féltől egyetemlegesen visszakövetelni, anélkül hogy figyelembe vehetnék azt, hogy a fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél tekintetében a Bizottság a kedvezményezettséget csak feltételezte (
20
).
53.
Ahogy az Elsőfokú Bíróság helytállóan hangsúlyozta, a Bizottság ehelyett – legalábbis a jelen ügyhöz hasonló ügyekben – a tényleges kedvezményezett személyét és a tőle visszatéríttetendő támogatás összegét a visszatéríttetési eljárás keretében a tagállammal együttműködve tárhatja fel, amelynek során a tagállam az együttműködésre köteles (
21
).
54.
Végkövetkeztetésként megállapítom, hogy a Bizottság a fent említett mérlegelés alapján a visszatéríttetési határozatot a 659/1999 rendelet 13. cikke (1) bekezdésének harmadik mondatában található feltételek fennállása esetén sem alapíthatja pusztán egy hipotézisre. Az Elsőfokú Bíróság így a 659/1999 rendelet 13. cikk (1) bekezdésének harmadik mondatát a megtámadott ítéletben helyesen értelmezte.
2. Az Elsőfokú Bíróság azon megállapításáról, hogy a Bizottság pusztán egy hipotézisre támaszkodott
55.
A Bizottság kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság helytelenül állapította meg azt, hogy a megtámadott határozatban egy hipotézisre támaszkodott. A Bizottság sokkal inkább megállapította, hogy a know-how nem piaci feltételekkel történő átruházása megvalósítja a fellebbezésben ellenérdekű fél kedvezményezetti minőségét.
56.
Ez a kifogás megítélésem szerint elfogadható. Az Elsőfokú Bíróság által megállapított tényállást a fellebbezési eljárásban alapvetően nem lehet felülvizsgálni. Ugyanakkor a téves jogalkalmazás magában foglalja mind a norma értelmezése kapcsán elkövetett hibát, mind a tényállásnak egy normára tekintettel történő mérlegelése kapcsán elkövetett hibát (
22
). A tekintetben, amelyben a Bizottság azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot azáltal, hogy a megtámadott határozat (nem vitatott) tartalmát hipotézisnek minősítette, álláspontom szerint elfogadható a kifogás.
57.
Ez a kifogás ugyanakkor megalapozatlan. Az Elsőfokú Bíróság helyesen állapította meg, hogy a Bizottság az állami eszközök fellebbezésben ellenérdekű fél részére történő átruházását csupán feltételezte, és nem állapította meg ténylegesen.
58.
A Bizottság a megtámadott határozat (85) preambulumbekezdésében rögzítette, hogy a kérdéses támogatást sokkal inkább a fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél érdekében használhatták fel, mint az SKL-M érdekében. A (86) preambulumbekezdésben rögzítette, hogy a know-how átruházása állami eszközöknek 2,71 millió euró értékben a fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél részére történő átruházásának minősülhet. Amennyiben a Bizottság a (87) preambulumbekezdésben arra a következtetésre jutott, hogy Németország a kérdéses támogatást jogellenesen, az EK 88. cikk (3) bekezdésének a megsértésével nyújtotta, ebből a következtetésből sem lehet a fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél kedvezményezetti minőségének kifejezett megállapítását kivenni. A (88) preambulumbekezdésben a Bizottság ugyanis ismételten rögzítette, hogy az állami eszközök átruházása nem kizárható. Ezzel egyértelművé tette, hogy a fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél kedvezményezetti minősége tekintetében csupán hipotézisről van szó.
59.
A Bizottságnak a fellebbezési eljárásban tett előadása – amely szerint nem, illetve csak az előny összege tekintetében támaszkodott hipotézisre – így minden alapot nélkülöz a megtámadott határozatban. A Bizottság sokkal inkább csupán hipotézist állított fel az állami eszközök átruházására vonatkozóan, és így azt a kérdést nyitva hagyta, hogy fennáll-e a kedvezményezetti minőség.
60.
Az Elsőfokú Bíróság így helyesen állapította meg, hogy a Bizottság a fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél kedvezményezetti minősége tekintetében csupán egy hipotézisre támaszkodott.
61.
A jelen fellebbezési eljárás szempontjából nincs jelentősége a Bizottság által előadott azon érveknek, hogy jelen ügyben miért állapíthatta meg a fellebbezésben ellenérdekű fél kedvezményezettségét, sem a fellebbezésben ellenérdekű fél által előterjesztett azon érveknek, hogy a Bizottság miért nem tehetett ilyen megállapítást. Mivel az Elsőfokú Bíróság nem jogosult a Bizottság indokolását saját indokolásával helyettesíteni (
23
), csak annak az indokolásnak van jelentősége, amit a Bizottság a határozatában ténylegesen adott, annak azonban nem, amit a Bizottság adhatott volna.
3. Közbenső következtetés
62.
A második fellebbezési jogalapot – mint megalapozatlant – el kell utasítani.
B – Az első fellebbezési jogalapról
63.
Az első fellebbezési jogalapjával a Bizottság azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 49. és azt követő pontjaiban megállapította, hogy egy támogatás kedvezményezettjének a meghatározására a 659/1999 rendelet 13. cikke (1) bekezdésének harmadik mondata szerint a rendelkezésre álló információk alapján nem kerülhet sor.
64.
Ez a fellebbezési jogalap hatástalan. A megtámadott ítéletet már csak azért is hatályban kell tartani, mert az Elsőfokú Bíróság a fent nevezett okokból azt az adott részében helyesen semmisítette meg. A Bizottság nem alapíthatta volna a határozatát a fellebbezésben ellenérdekű fél hátrányára egy hipotézisre (
24
).
65.
Megítélésem szerint egyebekben ezt a fellebbezési jogalapot azért is el kell utasítani, mert egy olyan megállapítást támad, amit az Elsőfokú Bíróság meg sem tett. A Bizottság előadásával szemben az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 49. és 50. pontjában nem azt állapította meg, hogy egy támogatás kedvezményezettjének a rendelkezésre álló információk alapján történő megállapítása alapvetően kizárt.
66.
A megtámadott ítélet 46. pontjában az Elsőfokú Bíróság azt állapította meg, hogy a 659/1999 rendelet 13. cikke (1) bekezdésének harmadik mondata nem teszi lehetővé a Bizottság számára, hogy egy adott vállalkozással szembeni visszatéríttetési határozatot egy e vállalkozás részére történő állami eszközátruházás hipotézisére alapítson. A megtámadott ítélet 49. és azt követő pontjaiban található kiegészítő érvelésében az Elsőfokú Bíróság rögzítette, hogy a visszatéríttetési határozatot a nemzeti hatóságok akkor sem kérdőjelezhetik meg, ha az csupán egy hipotézisen alapul, így azoknak az SKL-M fizetésképtelensége esetén a visszatéríteni elrendelt részt az MTU-tól kell visszakövetelniük. Kifejtette továbbá, a támogatásokra vonatkozó jog elsődleges jogi szabályai nem követelik meg kötelezően minden esetben a kedvezményezettnek vagy a támogatás összegének már a visszatéríttetési határozatban történő megnevezését.
67.
Ezen érvelésből nem tartom kiolvashatónak a Bizottság által kifogásolt azon megállapítást, hogy a 659/1999 rendelet 13. cikke (1) bekezdésének harmadik mondata szerinti rendelkezésre álló információkon alapuló határozat alapvetően nem alkalmazható a támogatás kedvezményezettjének vagy a visszafizetésre kötelezettnek az azonosítására.
68.
Ilyen körülmények alapján felmerül a kérdés, hogy az Elsőfokú Bíróság által meg nem tett megállapítást jogilag alaptalanul támadó fellebbezési jogalapot eljárási szempontból hogyan kell kezelni.
69.
A fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél azt indítványozza, hogy az első fellebbezési jogalapot hatástalanként utasítsa el a Bíróság. Emellett szólhat a jelen ügyben, hogy a második fellebbezési jogalap egy olyan indokolás ellen irányul, amelyre a megtámadott ítéletet ténylegesen nem is alapították. Én ugyanakkor azt gondolom, hogy egy fellebbezési jogalapot csak akkor kellene hatástalanként elutasítani, ha nem állna fenn legitim érdek annak megvizsgálása mellett, mert helyállósága esetén sem eredményezheti a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezését. Amennyiben egy fellebbező fél téves feltevésből indul ki, úgy ez önmagában nem érinti a fellebbezési jogalapjának a vizsgálatához fűződő érdekét. Sokkal inkább a fellebbezési jogalap megalapozottságának a kérdése, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítéletben a fellebbező fél által kifogásolt megállapítást megtette-e, vagy sem (
25
).
70.
Az első fellebbezési jogalapot ezért a jelen indítvány 64. pontjában megnevezett okokból mint hatástalant, egyebekben a jelen indítvány 65–69. pontjában megnevezett okokból mint megalapozatlant el kell utasítani.
C – Közbenső következtetés
71.
A fellebbezést a fentiek fényében teljes egészében el kell utasítani.
VI – A költségekről
72.
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §-a alapján, amelyet ugyanezen szabályzat 118. cikke alapján a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a Bizottság pervesztes lett, és a fellebbezésben ellenérdekű fél megfelelő kérelmet terjesztett elő, a Bizottságot kötelezni kell a fellebbezési eljárás költségeinek a viselésére.
VII – Végkövetkeztetések
73.
A fentiekben kifejtett megfontolások alapján javaslom, hogy a Bíróság
—
utasítsa el a fellebbezést;
—
a Bizottságot kötelezze a fellebbezési eljárás költségeinek a viselésére.
(
1
)	Eredeti nyelv: német.
(
2
)	HL L 83., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 339. o.
(
3
)	A 659/1999 rendelet 10. cikkének (1) bekezdése.
(
4
)	A 659/1999 rendelet 10. cikk (2) bekezdésének első mondata.
(
5
)	A 659/1999 rendelet 10. cikke (3) bekezdésének első mondata.
(
6
)	A 659/1999 rendelet 10. cikke (2) bekezdésének második mondata.
(
7
)	HL 2001. C 27., 5. o.
(
8
)	A hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról szóló határozat 103. pontja.
(
9
)	A megtámadott határozat (77) és (78) preambulumbekezdése.
(
10
)	A megtámadott határozat (81) preambulumbekezdése.
(
11
)	A Bizottság nem tekintette összeegyeztethetőnek az SLK-M-nek szerkezetátalakítás céljából fizetett támogatásokat a nehéz helyzetben lévő vállalkozások megmentését és szerkezetátalakítását célzó állami támogatásokról szóló közösségi iránymutatásokkal (HL 1994. C 368., 12. o.).
(
12
)	A megtámadott ítélet 46. pontja.
(
13
)	Lásd különösen a Bíróság C-301/87. sz., Franciaország kontra Bizottság ügyben 1990. február 14-én hozott ítéletének (EBHT 1990., I-307. o.) 22. pontját, a C-303/88. sz., Olaszország kontra Bizottság ügyben 1991. március 21-én hozott ítéletének (EBHT 1991., I-1433. o.) 47. pontját, valamint a C-324/90. és C-342/90. sz., Németország és Pleuger Worthington kontra Bizottság egyesített ügyekben 1994. április 13-án hozott ítéletének (EBHT 1994., I-1173. o.) 29. pontját.
(
14
)	A. Sinnaeve, in M. Heidenhain: Handbuch des Europäischen Beihilfenrechts, Beck, 2003., 34. §, 6. pontja.
(
15
)	A fenti 13. lábjegyzetben hivatkozott Németország és Pleuger Worthington kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 29. pontja.
(
16
)	A Bíróság C-241/94. sz., Franciaország kontra Bizottság ügyben 1996. szeptember 26-án hozott ítéletének (EBHT 1996., I-4551. o.) 36. és 37. pontja, és C-382/99. sz., Hollandia kontra Bizottság ügyben 2002. június 13-án hozott ítéletének (EBHT 2002., I-5163. o.) 76. pontja; az Elsőfokú Bíróság T-318/00. sz., Freistaat Thüringen kontra Bizottság ügyben 2005. október 19-én hozott ítéletének (EBHT 2005., II-4179. o.) 88. pontja.
(
17
)	A szabályozás így a bizonyítás terjedelmére van hatással. A. Sinnaeve fenti 14. lábjegyzetben hivatkozott műve 34. §-ának 6. pontja szerint megkönnyíti a bizonyításfelvételt. Lásd ugyanakkor J.-P. Keppenne: „Une vue d’ensemble des règles de procédure de l’article 88 CE et commentaires sur leur application depuis l’entrée en vigueur du règlement 659/1999”, European competition law, 2001., 205. és azt követő pontjait, 234. pontját, amely abból indul ki, hogy a bizonyítási terhet megfordító szabályozásról van szó.
(
18
)	Lásd különösen a fenti 16. lábjegyzetben hivatkozott Franciaország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 22. pontját; a fenti 16. lábjegyzetben hivatkozott Olaszország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 47. pontját és a fenti 16. lábjegyzetben hivatkozott Németország és Pleuger Worthington kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 29. pontját.
(
19
)	Ilyen értelemben az A. Sinnaeve fenti 14. lábjegyzetben hivatkozott művének 34. § 6. pontjához fűzött 15. lábjegyzet is, amely utal arra, hogy a Bizottságnak ebben az esetben is indokolnia kell a határozatát, mindazonáltal egyszerűsített indokolás keretében.
(
20
)	A megtámadott ítélet 49. pontja.
(
21
)	A megtámadott ítélet 50. pontja.
(
22
)	A Bíróság C-136/92. P. sz., Bizottság kontra Brazzelli Lualdi és társai ügyben 1994. június 1-jén hozott ítéletének (EBHT 1994., I-1981. o.) 49. pontja. Lásd ehhez Van Gerven főtanácsnoknak a C-145/90. P. sz., Costacurta kontra Bizottság ügyre vonatkozó 1991. június 26-i indítványát (EBHT 1991., I-5449. o.) is.
(
23
)	A Bíróság C-164/98. P. sz., DIR International Film és társai kontra Bizottság ügyben 2000. január 27-én hozott ítéletének (EBHT 2000., I-447. o.) 44–48. pontja.
(
24
)	Lásd a Bíróság C-302/99. P. és C-308/99. P. sz., Bizottság és Franciaország kontra TF1 egyesített ügyekben 2001. július 12-én hozott ítéletének (EBHT 2001., I-5603. o.) 26–29. pontját.
(
25
)	Ilyen értelemben a Bíróság C-150/96. P. sz., Galtieri kontra Parlament ügyben 1997. március 6-án hozott végzésének (EBHT 1997., I-1229. o.) 15. és azt követő pontjai.