62005CC0051
ELEANOR SHARPSTON
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2007. november 22. (
1
)
C-51/05. P. sz. ügy
Az Európai Közösségek Bizottsága
kontra
Cantina sociale di Dolianova Soc. coop. arl és társai
„Fellebbezés — A borpiac közös szervezése — Lepárlási támogatások — Kártérítési kereset — A Közösség szerződésen kívüli felelőssége — Elévülési idő — Kiindulópont”
1.
A jelen fellebbezést a Bizottság az Elsőfokú Bíróság T-166/98. sz., Cantina sociale di Dolianova és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélete (
2
) ellen nyújtotta be.
2.
Az említett eljárások a Distilleria Agricola Industriale di Terralba (a továbbiakban: DAI) lepárló fizetésképtelensége folytán merültek fel, melynek következtében számos bortermelő nem jutott hozzá az elvileg a bor lepárlása után nekik járó közösségi támogatáshoz, amely a DAI lepárlójában 1983 első felében szabályszerűen megtörtént. A termelők először a DAI és az Azienda di Stato per gli Interventi nel Mercato Agricolo (olasz intervenciós hivatal, a továbbiakban: AIMA) között, a nemzeti bíróság előtt indult eljárásban vettek részt. Az eljárás azonban elhúzódott, és nem hozott sikert. Végül, további tudakozódást követően, a bortermelők 1998. október 12-én kártérítési keresetet nyújtottak be a Bizottság ellen. Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás egyik kérdése az volt, hogy mikor kezdődik a Közösség által szerződésen kívül okozott kárért való felelősséggel kapcsolatos eljárásokra irányadó ötéves elévülési határidő. (
3
) A jelen fellebbezést kizárólag e kérdésre vonatkozóan terjesztették elő.
A vonatkozó közösségi jogszabályok
3.
A borpiac közös szervezéséről szóló, 1979. február 5-i 337/79/EGK tanácsi rendelet (
4
) 11. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy az asztali borok és az asztali bor készítésére alkalmas borok megelőző lepárlására (
5
) minden borászati évben lehetőség van.
4.
A 337/79 rendeletet módosító 2144/82 rendelet (
6
) hatodik preambulumbekezdése szerint az érintett termelők jövedelmének emelése érdekében szükségesnek látszik, hogy számukra bizonyos feltételek mellett az asztali bor garantált minimálárát biztosítsák, és e célból elő kell írni azt a lehetőséget a termelőnek, hogy a saját terméséből származó asztali bort a garantált minimáláron adhassa el lepárlásra, vagy más megfelelő intézkedés igénybevételéről dönthessen.
5.
1982. szeptember 15-én a Bizottság elfogadta az 1982/1983-as borászati évre vonatkozó megelőző lepárlással kapcsolatos rendelkezésekről szóló 2499/82/EGK rendeletet. (
7
)
6.
A 2499/82 rendelet 1. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy azok a termelők, akik borukat szeretnék a 337/79 rendelet 11. cikke szerint lepároltatni, kötelesek szállítási szerződést kötni valamely elfogadott lepárlóval, és kötelesek azt bemutatni a nemzeti intervenciós hivatalnak.
7.
A 2499/82 rendelet 5. cikkének (1) bekezdése rögzíti a lepárlásra szállított bor minimális felvásárlási árát. A lepárlásra szánt termékek ára általában nem teszi lehetővé azok szabadpiaci feltételekkel történő szállítását. (
8
) Következésképpen a 6. cikk a lepárolt borért az intervenciós hivatal által adott, meghatározott összegű támogatás formájában megvalósuló kompenzációs eljárásról rendelkezik.
8.
A 2499/82 rendelet tizenegyedik preambulumbekezdése értelmében rendelkezni kell arról, hogy a termelőknek biztosított minimálár főszabály szerint olyan határidővel kerüljön nekik kifizetésre, hogy az abból származó nyereség összehasonlítható legyen azzal a nyereséggel, amelyet a kereskedelmi szállítás tett volna lehetővé. Ilyen körülmények között elengedhetetlen az, hogy a szóban forgó lepárlásokért járó támogatás minél előbb kifizetésre kerüljön, miközben egy megfelelő biztosítékadási rendszer garantálja az ügyletek megfelelő lefolyását. Annak érdekében, hogy az intézkedés teljes mértékben elérje a célját a tagállamokban, rendelkezni kellett a támogatásoknak és az előlegeknek a különböző tagállamok igazgatási rendszereihez igazodó kifizetéséről is.
9.
A 2499/82 rendelet 8. cikke előírja, hogy a bor minimális felvásárlási árának kifizetése és a támogatás intervenciós hivatal általi folyósítása céljából a tagállamok – választásuk szerint – alkalmazhatják a rendelet 9., illetve a 10. cikkében leírt eljárások valamelyikét. Az Olasz Köztársaság úgy határozott, hogy területén a 9. cikkben leírt eljárást alkalmazza.
10.
A 9. cikk az alábbiak szerint fogalmaz:
„(1)   Az 5. cikk (1) bekezdésének első albekezdésében szereplő minimális felvásárlási árat a lepárló legkésőbb kilencven nappal azután köteles a termelőnek megfizetni, hogy [a bor teljes mennyisége vagy adott esetben, minden egyes bortétel] a lepárlóüzembe megérkezett.
(2)   Az intervenciós hivatal legkésőbb kilencven nappal azután fizeti ki a lepárlónak a 6. cikk (1) bekezdésében szereplő támogatást, illetve adott esetben az 5. cikk (1) bekezdésének második albekezdésében szereplő megemelt minimális felvásárlási árat, hogy az megfelelő igazolással szolgált arra vonatkozóan, hogy a szerződésben szereplő teljes bormennyiség lepárlása megtörtént.
[…]
A lepárló köteles az intervenciós hivatalnak igazolni, hogy kifizette az 5. cikk (1) bekezdésének első albekezdése szerinti minimális felvásárlási árat az (1) bekezdésben meghatározott határidőn belül, illetve adott esetben az említett ár megemelt összegét a negyedik albekezdésben foglalt határidőn belül. Ha az első albekezdésben írt igazolás bemutatásától számított százhúsz napon belül nem terjesztik elő ezt az igazolást, akkor a kifizetett összegeket az intervenciós hivatalnak vissza kell téríteni. […]” [nem hivatalos fordítás] (
9
)
11.
A 2499/82 rendelet 10. cikke az alábbiak szerint fogalmaz:
„(1)   Legkésőbb harminc nappal azután, hogy [a bor teljes mennyisége vagy adott esetben, minden bortétel] a lepárlóüzembe megérkezett, a lepárló köteles megfizetni a termelőnek legalább az 5. cikk (1) bekezdésének első albekezdése szerinti minimális felvásárlási ár és a 6. cikk (1) bekezdése szerinti támogatás különbözetét.
(2)   Legkésőbb harminc nappal a szerződésben szereplő teljes bormennyiség lepárlására vonatkozó igazolás bemutatását követően az intervenciós hivatal köteles kifizetni a termelőnek a 6. cikk szerinti támogatást […].”
12.
Ugyanezen rendelet 11. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
„(1)   A 9. cikk szerinti esetben a lepárló vagy a 10. cikkben szerinti esetben a termelő kérheti, hogy a 6. cikk első bekezdése szerinti támogatással megegyező összeg kerüljön előleg címén számára átutalásra, feltéve, hogy az említett összeg 110%-ának megfelelő összegről szóló biztosítékot nyújt az intervenciós hivatal számára.
(2)   A biztosítékot olyan intézmény által nyújtott garancia formájában lehet rendelkezésre bocsátani, amely intézmény megfelel az azon tagállam által előírt követelményeknek, amelyhez az intervenciós hivatal tartozik.
(3)   Az előleg legkésőbb 90 nappal a biztosítéknyújtásról szóló igazolás rendelkezésre bocsátását követően kerül kifizetésre, minden esetben a szerződés vagy a nyilatkozat jóváhagyásának időpontja után.
(4)   A 13. cikkben szereplő rendelkezések sérelme nélkül, az (1) bekezdés szerinti biztosítékot csak akkor lehet feloldani, ha legkésőbb 1984. február 29-ig bemutatásra kerül az arra vonatkozó igazolás, hogy
—
a szerződésben szereplő teljes bormennyiség lepárlása megtörtént,
—
és amennyiben előleg került kifizetésre a lepárlónak, akkor ő a termelőnek megfizette az 5. cikk (1) bekezdésének első albekezdése szerinti minimális felvásárlási árat.
Ha az első albekezdés szerinti igazolások a megadott határidőt követően, de 1984. június 1-je előtt kerülnek bemutatásra, a feloldható összeg a biztosíték 80%-ának felel meg, a különbözet pedig elvész.
Ha a fenti igazolások nem kerülnek bemutatásra 1984. június 1-je előtt, akkor a biztosíték teljes összege elvész.”
13.
A 352/78 (
10
) rendelet 2. cikkének (1) bekezdése értelmében bármely elveszített biztosítékot a tagállamok kifizető hatóságainak vagy szerveinek teljes egészében az Európai Mezőgazdasági Orientációs és Garanciaalap (továbbiakban: EMOGA) költségeinek csökkentésére kell felhasználniuk.
Tényállás
14.
Az Elsőfokú Bíróság ítélete a tényállást a következőképpen foglalja össze.
15.
A felperesek, azaz a borászati szövetkezetek Szardínián (Olaszország) működő bortermelők. Az 1982/1983-as borászati év megelőző lepárlására vonatkozóan bor szállítására vonatkozó szerződést kötöttek egy elfogadott lepárlóval, a DAI-val. Ezeket a szerződéseket a 2499/82 rendelet 1. cikke rendelkezéseinek megfelelően az AIMA jóváhagyta.
16.
A számlákból – amelyek kifejezetten említik az „AIMA-támogatás”-nak („premio AIMA” vagy „premio comunitario, a carico della AIMA”) a 2499/82 rendeletben rögzített és az 1982/1983 borászati évben a megelőző lepárlás céljából szállított, a felperesek által termelt borért a DAI által fizetendő minimális felvásárlási árban foglalt összegét – az következik, hogy a felperesek által összesen szállított borért fizetendő közösségi támogatás összege 866860142 olasz líra (ITL) (amely 447696 EUR-nak felel meg) (
11
) az 1275523803 ITL (658753 EUR) összegű, hozzáadottérték-adót (HÉA) is tartalmazó minimális felvásárlási ár esetén. A közösségi támogatás így a minimális felvásárlási ár teljes összegének mintegy 68%-át tette ki. (
12
)
17.
A felperesek által adott és a Bizottság által sem vitatott felvilágosítás szerint a bor leszállítása 1983. január és március között történt. A lepárlásra a 2499/82 rendelet 4. cikkének rendelkezéseiben előírt határidőn belül került sor. A rendelet 9. cikkének (1) bekezdésében a DAI által a termelők részére történő kifizetésére előírt határidő 1983 júniusában járt le.
18.
1983. június 22-én a DAI kérte az AIMA-t, hogy a 2499/82 rendelet 11. cikke értelmében előlegezze meg a termelők, többek között a felperesek által leszállított és már lepárolt borért fizetendő közösségi támogatást. Ennek érdekében a DAI a rendeletben előírt, a támogatás összegének 110%-ával megegyező összegű biztosítékot képzett az Assicuratrice Edile SpA (a továbbiakban: az Assedile) által kibocsátott kötvény formájában az AIMA javára. A biztosíték összege 1169040262 ITL (603759 EUR) volt.
19.
1983. augusztus 10-én az AIMA a 2499/82 rendelet 11. cikkében foglaltaknak megfelelően közösségi támogatás előlege címen kifizetett a DAI-nak 1062763876 ITL (548872 EUR) összeget.
20.
Pénzügyi nehézségek miatt a DAI részben vagy egyáltalán nem fizette ki a termelőket, köztük a felpereseket sem, akik a lepárlásra szánt bort szállították neki.
21.
1983. október 17-én a DAI kezdeményezte maga ellen az olasz jogszabályok által a csődhelyzetre előírt vagyonfelügyelő kirendelésére irányuló eljárás lefolytatását. A megkeresett bíróság, a Tribunale d’Oristano (Olaszország) helyt adott a fenti kérelemnek. Így a DAI teljes egészében felfüggesztette a kifizetéseket, beleértve azokat is, amelyekkel a neki a bort szállító termelőknek tartozott.
22.
Amint az AIMA az eljárás megindításáról értesült, kérte a DAI-tól a közösségi támogatás előlegének azon összegek levonásával történő visszatérítését, amelyeket a fent említett termelőknek jogszerűen kifizetett, arra hivatkozva, hogy a DAI nem mutatott be a 2499/82 rendelet 9. cikkének (2) bekezdésében előírt határidőn belül arra vonatkozó igazolást, hogy a többi termelőnek kifizette – legkésőbb 90 nappal a lepárlóba való szállítást követően – a bor minimális felvásárlási árát, amint azt a rendelet 9. cikkének (1) bekezdése előírja. A támogatás előlegét a DAI nem térítette vissza. Az AIMA így az Assedile-től kérte, hogy fizesse ki neki a biztosíték összegét.
23.
A DAI kérelmére a Pretore de Terralba (Olaszország) 1984. július 26-án ideiglenes intézkedés iránti kérelem tárgyában hozott végzésével megtiltotta az Assedile-nek, hogy kifizesse a biztosítékot az AIMA számára. Engedélyezett továbbá a DAI számára egy 60 napos határidőt arra, hogy az ügy érdemében eljárást kezdeményezzen.
24.
1984 szeptemberében a DAI eljárást kezdeményezett a római Tribunale de civile (Olaszország) előtt. Azt kérte, hogy az említett bíróság elsődlegesen állapítsa meg, hogy a termelők a biztosíték végső jogosultjai a nekik fizetendő összeg erejéig, és másodsorban annak megállapítását kérte, hogy az AIMA a jogait legfeljebb azon fennmaradó összeg vonatkozásában gyakorolhatja, amit a DAI még nem fizetett ki a termelőknek. Kiemelte, hogy jelen esetben az AIMA által átutalt előleg összegének körülbelül a felét fizette ki a termelőknek, ugyanakkor – amint azt a bíróság is megemlíti az 1989. január 27-i ítéletében – a bíróság előtt nem igazolta, hogy ezeket a kifizetéseket a 2499/82 rendeletben előírt határidőben teljesítette (lásd a lenti 29. pontot). Indítványozta továbbá, hogy az alkalmazandó közösségi jogszabályok értelmezése kapcsán előzetes döntéshozatal iránti kérdésekkel forduljanak a Bírósághoz. Álláspontja szerint semmilyen mulasztás nem róható fel neki, mivel számára lehetetlen volt az összes kifizetés teljesítése. Fenntartotta azt a véleményét, hogy a biztosíték célja annak garantálása volt, hogy a termelőknek a minimális felvásárlási ár a leszállított termék arányában kifizetésre kerüljön abban az esetben is, ha a lepárló nem teljesíti a kötelezettségeit. Megállapította, hogy a hatályos közösségi jogi rendelkezések szerint, ha a támogatás visszafizetésre kerülne az AIMA-nak, akkor annak azt a hatáskörrel rendelkező közösségi hatóság részére kellene továbbfizetnie. A termelők mint a támogatást alanyi jogon élvezők esélyeit ezért egy harmadik személy (vagyis egy a DAI-tól különböző személy) cselekménye veszélyeztetné.
25.
Az Assedile és az AIMA alperesekként jártak el. Az érintett termelők – azaz a jelen ügy felperesei, egy másik borászati szövetkezet, valamint egy borászati szövetkezetekből álló konzorcium – beavatkozókként jártak el a perben.
26.
A római Tribunale de civile 1989. január 27-i ítéletéből kitűnik, hogy az AIMA szerint abból a tizenkét, borfelvásárlásra vonatkozó szerződésből, amit a DAI kötött, és amelyek a 2499/82 rendelet 1. cikkének megfelelően jóváhagyásra kerültek, a DAI a közösségi rendeletben jelzett határidőn belül csak három termelőnek kifizetett minimális felvásárlási árról tudott igazolást bemutatni, összesen 111602075 ITL (57638 EUR) értékben. Az AIMA előadta, hogy ezen három termelő kivételével a DAI nem fizette ki a termelőknek a minimális felvásárlási árat, semmivel sem igazolta, hogy a kifizetéseket a 2499/82 rendelet 9. cikkének (1) bekezdésében előírt határidőben teljesítette, és végül az erre vonatkozó igazolást nem bocsátotta az említett rendelet 9. cikkének (2) bekezdése szerinti határidőben rendelkezésre. Az AIMA kiemelte, hogy ebben a vonatkozásban „a biztosíték a már hivatkozott rendelet 11. cikke értelmében teljes egészében elvész, következésképpen a kifizetetlen termelők csak a lepárlóval szemben érvényesíthetik jogaikat […]”. Ennélfogva az AIMA viszontkeresetet terjesztett elő, amelyben kérte, hogy a bíróság kötelezze az Assedile-t arra, hogy fizesse meg neki 1047084185 ITL (540774 EUR) összegben a biztosítékot, valamint annak kamatait.
27.
A római Tribunale de civile előtt folyó perben beavatkozóként eljáró felek (
13
) csatlakoztak a DAI álláspontjához (lásd a fenti 24. pontot). Fenntartották azt a véleményt, hogy az Assedile-nél letett biztosíték összege őket illeti meg a leszállított bor arányban. Ezért a római Tribunale de civile-től annak megállapítását kérték, hogy az Assedile köteles nekik megfizetni a DAI által meg nem fizetett követelésük összegét, valamint a pénz monetáris felértékelésével és kamatokkal növelt összegét, valamint másodlagosan azt, hogy az AIMA köteles az említett összegek megfizetésére. A felperesek számítása szerint a 2499/82 rendelet rendelkezéseinek megfelelően jóváhagyott szerződésekből eredő kifizetetlen követelések összege egyenként 106571589 ITL (55040 EUR) a Cantina sociale di Dolianova esetén, 79483181 ITL (41050 EUR) a Cantina Trexenta esetén, 506921061 ITL (261803 EUR) a Cantina sociale Marmilla esetén, 192954189 ITL (99653 EUR) a Cantina sociale Santa Maria La Palma esetén és 54812419 ITL (28308 EUR) a Cantina sociale del Vermentino esetén. A szóban forgó teljes összeg így 940742439 ITL (485854 EUR) volt.
28.
Mindeközben az oristanói bíróság 1986. február 27-i ítéletével megállapította a DAI csődjét.
29.
A római Tribunale de civile 1989. január 27-i ítéletében megállapította, hogy:
„Végső soron a […] 2499/82 rendelet a támogatásra való jogosultságot arra tekintettel adja meg, hogy a szigorúan rögzített határidőket és feltételeket betartják, így ezen határidők és feltételek be nem tartása a megelőlegezett támogatás összegének teljes vagy részleges visszafizetési kötelezettségét vonja maga után.
Az [Olasz Köztársaság által] elfogadott eljárás [azaz a 2499/82 rendelet 9. cikke szerinti eljárás] szerint a lepárlók a támogatás címzettjei, míg a szőlő- és bortermelők annak a végső címzettjei.
A fentiekből következik, hogy a szóban forgó rendeletet könnyű értelmezni, és nem szükséges előzetes döntéshozatal érdekében a Bíróságnak kérdést előterjeszteni.
[…]
Az Assedile és az AIMA közötti kapcsolatot illetően [az Assedile által kibocsátott kötvény] előírja a biztosítás általános szerződési feltételei 2. cikkében, hogy az Assedile a biztosított összeg erejéig (azaz 1169040262 ITL [603759 EUR] összegig) garantálja az AIMA-nak azon összegek megtérítését, ami neki esetleg a másik szerződő fél [a DAI] részéről jár az AIMA által kifizetett előleg teljes vagy részleges visszafizetése céljából, abban az esetben, ha a lepárlásért járó rendkívüli támogatásra való jogosultság hiánya állapítható meg az előlegfizetési kérelemben vagy a lepárlásról szóló szerződésben szereplő teljes mennyiség vagy annak egy része vonatkozásában.
A 3. cikk előírja, hogy az AIMA-nak a jogtalanul kifizetett összeg visszafizetésére vonatkozó kérelmével a DAI-hoz kell fordulnia, aki köteles a vitatott összeget 15 napon belül megfizetni. Ha a megadott határidőben a kérelemnek a DAI nem tesz eleget, akkor az AIMA kérheti az említett összeg megfizetését a társaságtól [Assedile], aki köteles annak kifizetését a kérelem kézhezvételétől számított 15 napos határidőn belül bármilyen kifogás előterjesztése nélkül megfizetni.
A 4. cikk értelmében a kifizetett összeg erejéig a másik szerződő fél és jogutódjaival szemben a társaság [Assedile] lép az AIMA helyébe annak minden jogosultsága, kötelezettsége és jogcselekménye tekintetében.
Az idézett szerződéses feltételek világosak és könnyen értelmezhetők: egyértelműen megállapítható, hogy a biztosíték kedvezményezettje az AIMA, és nem más személyek, mint például a termelők, és ezért ők semmilyen jogosultsággal nem rendelkeznek a biztosíték összegét illetően az Assedile-lel szemben.
Továbbá a 3. cikk megfogalmazásából egyértelműen kitűnik, hogy a biztosítéknyújtó nem terjeszthet elő kifogásokat a kedvezményezettel szemben, mivel a társaság [Assedile] köteles a követeléssel élő kedvezményezett részéről érkezett fizetési kérelem kézhezvételétől számított tizenöt napon belül teljesíteni a kifizetést.
Ha feltételezzük is, hogy a lepárlásért járó támogatásra való jogosultság (teljes vagy részleges) hiányának megállapítása megelőz bármilyen visszatérítést, az akkor sem kétséges, hogy ez a jog megszűnik amiatt, hogy a DAI mint kérelmező nem tartotta be a közösségi rendelet által előírt határidőket és feltételeket.
Ugyanis megállapítható, hogy a kérelmező lepárló kötelezettségszegése három különböző címen is megállapítható: 1) 110795870 ITL (57221 EUR) kivételével nem fizette ki a minimálárat a termelőknek (amint az megállapítható abból, hogy az iratokban nem található a kifizetés igazolása); 2) a bornak a lepárlóba való szállítását követő kilencven napon belül nem fizette ki a termelőknek a támogatást (a határidő 1983 júniusában járt le), és végül 3) nem igazolta 1984. június 1-je előtt, hogy teljesítette a kifizetéseket. Ezen kötelezettségszegésnek az a következménye, hogy a biztosíték teljes összege elvész.
Továbbá a bíróság nem tudja elfogadni a nem teljesített kifizetések indokaként a lepárló által előterjesztett bizonyítékokat (a kifizetések teljesítésének lehetetlensége, mivel vagyonfelügyelőt rendeltek ki a céghez, valamint a hitelezők egyenlősége elvének tiszteletben tartása), mivel az említett kifizetések teljesítésének határideje (1983. június) és a támogatások visszatérítésének határideje (1983. július) korábbi annál az időpontnál, amikor a lepárló a vagyonfelügyelő kirendelésére vonatkozó eljárást kezdeményezte (1983. október).
[…]
Következésképpen, az idézett közösségi rendelkezések értelmében az AIMA-nak visszajár az előlegként kifizetett támogatás összegének 110%-a, csökkentve a támogatás azon összegével, amelynek tényleges kifizetését igazolta a DAI, vagyis összesen 1047084185 ITL (540774 EUR) (azon szerződéses összeg 10%-kal emelt összege, amelynek kifizetését nem igazolták – azaz 1046277980 ITL (540357 EUR) –, amelyhez hozzáadódik az igazoltan kifizetett támogatás összege és az előlegként kifizetett támogatás összege közötti különbség, ami 806205 ITL (EUR 416).
Meg kell jegyezni, hogy a DAI soha nem vitatta ezt az összeget: jóllehet azt állította, hogy a megkapott támogatásnak körülbelül a felét fenntartotta a termelők számára, arra soha nem hivatkozott, és a fortiori nem is bizonyította azt, hogy ezt a támogatást a 2499/82 rendeletben előírt határidőben megfizette volna.
[…]
Szükséges azt is megállapítani, hogy a kérelmező lepárló jogosulatlanul hivatkozott arra a tényre, hogy a bortermelő szövetkezetek, amelyektől átvette a termésüket, nehézségekbe ütköztek követeléseik érvényesítése során, hiszen ő maga teremtett ilyen feltételeket a kötelezettségszegésével, tekintve, hogy azonnal csődeljárást kezdeményezett maga ellen, amint megkapta a termelőknek továbbfizetendő közösségi támogatást.
A bortermelő szövetkezetek – akárcsak a biztosíték nyújtója, ha úgy dönt, hogy jogutódként jár el – követeléseiket a többi hitelezővel együtt a csődeljárás keretében elégíthetik ki, tiszteletben tartva a hitelezők egyenlőségének elvét.”
30.
1989. szeptember 27-én a felperesek közül négyen – a Cantina sociale del Vermentino kivételével – fellebbezést terjesztettek elő az ítélet ellen a római fellebbviteli bíróság előtt. 1991. november 19-i ítéletével a fellebbviteli bíróság elfogadhatatlannak ítélte a fellebbezést, abból az okból, hogy a felperesek a keresetlevélről nem értesítették szabályszerűen a DAI vagyonfelügyelőjét, de még magát az akkor csődben lévő DAI-t sem, majd nem ismételték meg helyesen az értesítést az ügy vizsgálatával megbízott bíró által megállapított határidőn belül.
31.
Időközben, 1990. január 16-án az Assedile kifizette az AIMA-nak járó biztosítéki összegét.
32.
A fent említett négy felperes fellebbezést nyújtott be a Corte de Cassazionéhoz (olasz semmítőszék). Ebben különösen azt emelték ki, hogy a római Tribunale de civile fenti ítélete ellen előterjesztett fellebbezéssel az ítélet téves mivoltának megállapítását kérik, de nem a DAI, hanem kizárólag az AIMA és az Assedile tekintetében. Azzal érveltek, hogy az eljárási hiba nem olyan jellegű, amely fellebbezésük előterjesztését megakadályozná. (
14
) A Corte de Cassazione 1994. november 28-i ítéletével elutasította a Corte d’appello ítélete ellen benyújtott fellebbezést.
33.
Az öt felperes szabályszerűen bejelentette a DAI által kezdeményezett csődeljárás keretében a DAI-val szembeni követeléseit.
34.
Az 1996. január 22-i levelükkel a négy felperes az AIMA-tól kérte, hogy vállalja át a DAI-val szemben fennálló követeléseiket. Azt állították, hogy az AIMA jogalap nélkül gazdagodott a biztosíték elvesztése által. Az AIMA elutasította ezt az igényt, arra hivatkozva, hogy a biztosíték őt illeti meg, és hogy a termelők nem kezdeményeztek vele szemben semmilyen közvetlen keresetet a DAI-val szembeni követeléseik megfizetése érdekében. 1996. február 16-án a felperesek keresetet terjesztettek elő a cagliari Tribunale de civile (Olaszország) előtt az AIMA ellen, jogalap nélküli gazdagodás jogcímén.
35.
1996. november 13-án a felperesek panaszt tettek a Bizottságnál. Ebben a közösségi jogszabályok – különös tekintettel a 2499/82 rendeletre – AIMA általi állítólagos megsértését sérelmezték, és azt kérték a Bizottságtól, hogy az AIMA-t és az Olasz Köztársaságot szólítsa fel azon összeg megtérítésére, amit az 1982/1983-as borászati évben közösségi támogatás címén nem kaptak meg.
36.
1997. június 25-i levelével a Bizottság tájékoztatta a felpereseket, hogy az Assedile 1990. január 16-án kifizette az AIMA-nak a biztosíték kamatokkal növelt összegét. Hozzátette, hogy a 352/78 rendelet 2. cikkének (1) bekezdése szerint bármely elveszített biztosítékot az érintett intervenciós hivatalnak teljes egészében az EMOGA költségeinek csökkentésére kell felhasználnia (azaz az ilyen tételeket az EMOGA javára kell könyvelni). A Bizottság megállapította, hogy szolgálatai megindítják a szükséges vizsgálatokat, különösen az AIMA-nál, annak érdekében, hogy megállapítsák az AIMA által megszerzett biztosíték összegének tényleges rendeltetését.
37.
A Bizottság 1997. december 8-i levelével értesítette a felpereseket az AIMA-nál lefolytatott vizsgálat eredményéről. Az AIMA őt arról tájékoztatta, hogy ő az Assedile számláján 1990. január 16-án kibocsátott fizetési utalvány 1047084185 ITL (540774 EUR) szerinti összegét 1991. február 21-én vette fel, és ezt az összeget – „ami körülbelül a biztosíték összegének felel meg” – az 1991-es üzleti évben az EMOGA javára könyvelte el.
38.
Az 1998. január 23-i levéllel, amely 1998. február 5-én érkezett a Bizottsághoz, a felperesek azt kérték az intézménytől, hogy fizesse ki nekik a DAI-val szemben fennálló követelésükkel megegyező összeget, azzal az indokkal, hogy az AIMA által kapott biztosíték az EMOGA-hoz került. Kiemelték, hogy a bortermelőket támogató 2499/82 rendelet célkitűzéséből következik, hogy őket kell a rendelet által előírt támogatás tényleges és egyetlen jogosultjának tekinteni. Az érintett tagállamoknak adott választási lehetőség az intervenciós hivatalok által a támogatás kifizetése vonatkozó azon eljárások között, amelyeket ezen rendelet 9., illetve 10. cikke szabályoz, nem veszélyeztetheti az említett célkitűzést. Különösen a fent említett rendelet 9. cikke szerinti eljárásban a lepárló által letett biztosíték a megelőző lepárlási eljárás szabályszerűségének a maga teljességében való garantálására irányul, különös tekintettel a termelőknek járó támogatás szabályos kifizetésére. Ettől eltérő értelmezés az EK-Szerződés 12. cikke szerinti egyenlő bánásmód elvének megsértését jelentené. Érvelésük szerint ezt az elemzést megerősítik a Bizottság egymás után hozott rendeletei is, amelyek a következő borászati évek megelőző lepárlásaira vonatkozó szabályokat állapítják meg.
39.
Az 1998. július 31-i levelével, amelyet a Bizottság Mezőgazdasági Főigazgatóságának főigazgatója írt alá, és amely 1998. augusztus 14-én érkezett meg a felperesekhez (a továbbiakban: a vitatott levél), a Bizottság elutasította a fenti kérelmet. Előadta, hogy jelen esetben a lepárlónak járó támogatás kifizetésére vonatkozó eljárásban a támogatás első sorban a lepárlót illette meg, azért, hogy a bor magas vételi árát ki tudja pótolni. A biztosítékot az AIMA javára nyújtották, és a termelők semmilyen jogon nem tarthatnak igényt annak összegére. Az érintett tagállamnak ezen eljárás (a 2499/82 rendelet 9. cikkében szabályozott) és a támogatás összegének közvetlenül a termelők részére történő eljárás (a rendelet 10. cikkében szabályozott) közötti választási lehetősége nem vezethet a két rendelkezés egyforma értelmezéséhez, miszerint mindig a termelők lesznek a támogatás jogosultjai. Mindazonáltal a Bizottság fenntartotta, hogy az eljárások közötti különbség nem ellentétes az egyenlő bánásmód elvével. A bánásmódbeli különbséget tényleges különbségek indokolják (különböző igazgatási rendszerek és tagállamonként különböző számú termelők, ami egyes tagállamokban igazolja a támogatás összegének a lepárlók részére történő központosított kifizetését).
40.
A Bizottság kiemelte, hogy 1989. január 27-i jogerős ítéletében a római Tribunale de civile nem ismerte el a felpereseknek a biztosítékon fennálló hitelezői jogosultságát. Arra a következtetésre jutott, hogy mivel a felperesek nem rendelkeztek semmilyen jogcímmel az AIMA által beszedett biztosíték összegét illetően, ilyen jogcím nem keletkezhet akkor sem, ha ez az összeg visszafizetésre kerül a Bizottságnak. Kiegészítésként a Bizottság megállapította, hogy a felperesek és a DAI közötti szerződések AIMA általi elfogadása nem módosította e szerződések magánjogi jellegét. Azzal folytatta, hogy a Bizottságnak a felperesekkel szemben fennálló állítólagos kötelezettsége szerződésen kívüli. Következésképpen – a Bíróság alapokmánya 46. cikke értelmében – a Közösség elleni minden kereset elévült, mivel a biztosíték összege 1990. január 16-án kifizetésre került az AIMA-nak, és az 1991-es üzleti évben visszakerült az EMOGA-hoz.
41.
Mindazonáltal, a felpereseknek a Bíróság kérdéseire adott írásbeli válasza szerint a cagliari Tribunale civile előtt jogalap nélküli gazdagodás címén indított eljárás felfüggesztésre került, annak érdekében, hogy a felek peren kívüli egyezséget kössenek a perköltségek viseléséről, tekintettel a fenti 37. pontban említett bizottsági vizsgálat eredményére. Ugyanis, amint azt a vizsgálat is feltárta, az AIMA – ellentétben azzal, amit az említett eljárás megkezdése előtt és az eljárás alatt állított – kifizette az EMOGA részére a biztosíték összegét. Ezért ez az eljárás a felperesek szerint okafogyottá vált, mivel már nem állt fenn az AIMA részéről a jogalap nélküli gazdagodás ténye.
42.
Végül a Bíróság egyik kérdésére adott írásbeli válaszban a felperesek jelezték, hogy a csődeljárás a 2000. év során lezárult. A vagyonfelosztásban az olasz polgári törvénykönyv 2751. a) cikke 5a) bekezdésének és 2776. cikkének megfelelően elsőbbségi hitelezőként vettek részt, tekintettel a mezőgazdasági szövetkezeti jogállásukra. A vagyonfelosztás során megkapták a DAI-val szemben fennálló, elismert követelésük 39%-ának megfelelő összeget. A vagyonfelosztás végén a ki nem elégített követelés összege 72797022 ITL (37597 EUR) volt a Cantina sociale di Dolianova esetében, 54412685 ITL (28102 EUR) volt a Cantina Trexenta esetében, 350554208 ITL (181046 EUR) volt a Cantina sociale Marmilla esetében, 133888664 ITL (69148 EUR) a Cantina sociale Santa Maria La Palma esetében és 37212737 ITL (19219 EUR) volt a Cantina sociale del Vermentino esetében. A ki nem elégített követelések így összesen 648865316 ITL (335094 EUR) összeget tettek ki.
Az Elsőfokú Bíróság ítélete
43.
Az Elsőfokú Bírósághoz 1998. október 12-én benyújtott keresetlevelükkel a felperesek eljárást indítottak a Bizottság ellen, melyben kérték i) a vitatott levél hatályon kívül helyezését az EK 230. cikk alapján; ii) a Bizottság az EK-Szerződés 232. cikkébe ütköző mulasztásának megállapítását, amelyet a Bizottság azzal követett el, hogy elmulasztotta a döntéshozatalt a felperesek számára átutalandó közösségi támogatás részükre való megítéléséről; és iii) jogalap nélküli gazdagodás címén és/vagy az EK-Szerződés 235. cikke (
15
) szerinti kártérítés fizetése címén kötelezze a Bizottságot kártérítés megfizetésére a felpereseknek, olyan összegben, ami egyenlő a DAI által ki nem fizetett követelésük összegével.
44.
Az Elsőfokú Bíróság úgy határozott, hogy az első két kereseti kérelem elfogadhatatlan. (
16
)
45.
A harmadik kereseti kérelemmel kapcsolatosan a Bizottság három elfogadhatatlansági okot sorolt fel.
46.
Először is azzal érvelt, hogy a közös agrárpolitikában alkalmazott támogatási intézkedések igazgatása tekintetében nem állt fenn semmilyen közvetlen kapcsolat a Bizottság és a gazdasági szereplők között. Jelen esetben hiányzott a Bizottságnak felróható olyan magatartás, ami miatt az EK-Szerződés 288. cikkének második bekezdése szerinti feltételek – amelyek mellett a Bírósághoz keresetet lehetne benyújtani – fennállnának. (
17
)
47.
Az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a Bizottságnak felrótt magatartás lényegében abban nyilvánult meg, hogy a 9. cikk szerinti támogatás-kifizetési rendszerben – amely ezen a ponton különbözik a 10. cikk szerinti rendszertől – a 2499/82 rendelet nem biztosította, különösen a lepárló csődje esetére, az érintett termelőknek a minimális felvásárlási árban foglalt támogatás kifizetését az említett lepárlónak leszállított és a rendelet szabályozásának megfelelően lepárolt bor után. A 2499/82 rendelet kibocsátója a Bizottság. A hivatkozott jogellenesség ezért a Bizottságnak tudható be. (
18
) A Bizottság a fenti döntést a jelen fellebbezésben nem kifogásolta.
48.
Másodszor, a Bizottság azzal érvelt, hogy a felperesek a nemzeti bíróság előtt hatékony jogvédelemben részesülhetnek. Különösen az Unifrex-ügyben (
19
) hozott ítéletnek megfelelően a felpereseknek az intervenciós hivatal ellen kellett volna pénz megfizetésére irányuló keresetet indítaniuk a nemzeti bíróság előtt. Jelen esetben a cagliari Tribunale civile előtt folyamatban levő, az AIMA ellen jogalap nélküli gazdagodás címén indított eljárás keretében a felperesek indítványozhatták volna a nemzeti bíróságnál, hogy az EK-Szerződés 234. cikke alapján terjesszen elő előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdést, annak érdekében, hogy a Bíróság megvizsgálja a szóban forgó jogszabályi rendelkezések érvényességét. (
20
)
49.
Az Elsőfokú Bíróság az állandó ítélkezési gyakorlatra hivatkozott, amely szerint a Szerződés 235. cikke szerinti kártérítési keresetet a Szerződés által létrehozott, a magánszemélyekre vonatkozó bírói jogvédelmi rendszer egészére figyelemmel kell értékelni. Ha egy személy úgy véli, hogy őt valamely általa jogellenesnek tartott közösségi rendelkezés szabályszerű alkalmazása sérti, és a hivatkozott kárt keletkeztető esemény kizárólag a Közösségnek róható fel, akkor az ilyen kártérítési kereset elfogadhatóságának még mindig lehet – bizonyos esetekben – feltétele a nemzeti jogorvoslati lehetőségek kimerítése. Ehhez a nemzeti jogorvoslatoknak hatékonyan kell biztosítaniuk az érintett személyek jogainak védelmét, és alkalmasnak kell lenniük a hivatkozott kár megtérítésének biztosítására. Különösen, a Szerződés 235. cikkére alapozott kártérítési kereset elfogadhatóságát nem lehet a nemzeti jogorvoslatok kimerítése feltételének alárendelni, ha – feltéve, hogy a Bíróság a kifogásolt közösségi jogszabályt előzetes döntéshozatal iránti eljárás keretében hozott ítéletében érvénytelennek nyilvánítja – a nemzeti bíróságok a közösségi jogalkotó előzetes beavatkozása nélkül nem képesek helyt adni a pénz megfizetése iránti, vagy más, ennek megfelelő keresetnek, tekintettel arra, hogy nincs olyan közösségi rendelkezés, amely felhatalmazná a hatáskörrel rendelkező nemzeti szerveket a kért összeg megfizetésére. Az említettek alapján a feltételezett károsultak jogérvényesítése kifejezetten nehéz a nemzeti bíróságok előtt. Ezért nemcsak a gondos igazságszolgáltatás és a pergazdaságosság követelményével, hanem a hatékony nemzeti jogorvoslat hiányával kapcsolatos feltétellel is ellentétes lenne, ha az érintett személyeket arra köteleznék, hogy a nemzeti jogorvoslati lehetőségeket merítsék ki, és várják meg, hogy jogerős döntés szülessen a kérelmükben azután, hogy az érintett közösségi intézmények a Bíróság előzetes döntéshozatali kérdésben hozott ítélete végrehajtásaként, adott esetben, módosítják vagy kiegészítik az alkalmazandó közösségi rendelkezéseket, amelyek érvénytelenségét esetlegesen a Bíróság megállapította. (
21
)
50.
Jelen esetben, a Bizottság állításával ellentétben a felperesek nem részesültek hatékony jogvédelemben a nemzeti bíróság előtt. A felperesek kereseti kérelme érdemi részének vizsgálata nélkül is megállapítható, hogy a jelen ügy jogi összefüggésében a nemzeti bíróság semmiképpen nem volt jogosult arra, hogy az AIMA-t a szóban forgó közösségi támogatás összegének a felperesek részére való megfizetésére kötelezze, kivéve, ha a 2499/82 rendeletet esetlegesen visszamenőleges hatállyal helyesbítették volna. Amint azt az Elsőfokú Bíróság korábban már kimondta, (
22
) ez azt igényelné, hogy a Bizottság rendeletet fogadjon el. Ugyanis, még ha a Bíróság előzetes döntéshozatali eljárás keretében meg is állapítaná a 2499/82 rendelet egyes rendelkezéseinek érvénytelenségét, akkor is csak a közösségi jogalkotó beavatkozása tenné lehetővé (ahogy azt a Bizottság is elismerte ellenkérelmében) olyan jogalap elfogadását, ami az ilyen kifizetésre feljogosít. (
23
)
51.
Ennek megfelelően az Elsőfokú Bíróság arra a következtetésre jutott, hogy a hatékony nemzeti jogorvoslatok fennállására vonatkozó kifogást el kell utasítani. (
24
) A Bizottság a jelen fellebbezésben ezt a döntést szintén nem kifogásolta.
52.
Harmadszor, a Bizottság azzal érvelt, hogy a kártérítés iránti kereseti kérelem a Bíróság alapokmányának 46. cikke – ami az ugyanezen alapokmány 53. cikke értelmében az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásra is alkalmazandó – értelmében is elévült. A 46. cikk szerint a szerződésen kívüli felelősség címén indított eljárások az eljárás megindítására okot adó körülmény felmerülését követő öt év elteltével elévülnek. Az elévülési idő akkor kezdődött, amikor a felperesek tudomást szereztek a sérelem bekövetkezéséről. Jelen esetben ez a tény a közösségi jogszabály téves alkalmazásában vagy a jogszabály jogellenességében nyilvánult meg, és ezért a felperesek arról legkésőbb az alkalmazás időpontjában (azaz 1983 júniusában) tudomást szereztek. Az elévülést sem a római Tribunale civile 1989. január 27-i ítélete, sem a római fellebbviteli bíróság és az olasz semmitőszék későbbi ítéletei nem szakították meg.
53.
Az Elsőfokú Bíróság elutasította ezt az érvelést. Kötelezte a Bizottságot a felperesek DAI csődjét követően, olyan mechanizmus hiánya miatt keletkezett kárának megtérítésére, mely a 2499/82 rendelet 9. cikke által bevezetett szabályok szerint biztosítani képes a közösségi támogatás e rendeletben előírt kifizetését az érintett termelőknek.
54.
Az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy az elévülési idő abban az időpontban kezdődött, amikor a közösségi támogatás teljes vagy részleges ki nem fizetéséből adódó kárt a felperesek ténylegesen elszenvedték. A bor minimális felvásárlási árát a 2499/82 rendelet 9. cikkének (1) bekezdése előírásának megfelelően a DAI-nak legkésőbb 1983. június végéig kellett volna megfizetnie nekik. A jelen ügy egyedi körülményeire figyelemmel, a felperesek által 1983 júniusában a kifizetés elmaradása következtében elszenvedett kárt nem lehet ezen időponttól kezdve ténylegesnek, azaz közelinek és előre látható jellegűnek tekinteni. (
25
)
55.
Az Elsőfokú Bíróság ezt követően az általa lényegesnek tartott tényeket tekintette át. (
26
) Álláspontja szerint a kár „ténylegességének” megállapításához figyelembe kell venni a DAI és AIMA közötti, a biztosíték sorsát érintő nemzeti eljárásokat (amelyekben a felperesek beavatkozóként vettek részt). Arra a következtetésre jutott, hogy az ügy kivételes körülményei között különösen nehéz az elővigyázatos és körültekintő gazdasági szereplő számára annak figyelembevétele, hogy a nemzeti bíróságok előtt nem tudja elérni, hogy számára az adott támogatást kifizessék, így a nemzeti jogorvoslatok eredménytelenek maradnak.
56.
A felpereseknek egyrészt az AIMA-val, másrészt a Bizottsággal folytatott levélváltása, valamint az olasz bíróságok előtt indított eljárások rávilágítanak arra, hogy a felperesek először a 2499/82 rendelet téves alkalmazásának tulajdonították, hogy az AIMA elutasította az érintett támogatás részükre történő kifizetését. Az érdekeltek nem tudhatták, hogy az őket ért kár a 2499/82 rendelet olyan hiányosságából fakad, amely miatt káruk megtérítését a nemzeti bíróságok előtt nem érhetik el, tekintettel arra, hogy nincs olyan jogalap, amely felhatalmazást adna a támogatásnak a termelők részére történő kifizetésére. Továbbá, a felperesek joggal számíthattak arra, hogy a nemzeti bíróság az AIMA-t kötelezi a DAI által meg nem fizetett minimális felvásárlási árban foglalt közösségi támogatás összegének átutalására. (
27
)
57.
Mindazonáltal a 2499/82 rendelet 9. cikkében előírt rendszerben különösen a lepárló csődje esetén a közösségi támogatásnak az érintett termelőknek történő kifizetését biztosító eljárás hiánya, az Elsőfokú Bíróság szerint összeegyeztethetetlen a megelőző lepárlás egyik alapvető célkitűzésével. Ugyanis a megelőző lepárlás célja nemcsak a gyenge minőségű bor forgalomba hozatalának elkerülése, hanem – amint az a 2144/82 rendelet hatodik preambulumbekezdéséből is következik – a termelők jövedelmének emelése is az asztali bor „garantált minimálárának” bizonyos feltételek melletti biztosításával. A 2499/82 rendelet tizenegyedik preambulumbekezdése értelmében továbbá elő kellett írni, hogy a termelőknek biztosított minimálár főszabály szerint olyan határidővel kerüljön nekik kifizetésre, hogy az abból származó bevétel összehasonlítható legyen azzal a bevétellel, amit akkor kapnának, ha a kereskedelmi értékesítésről lenne szó. Ilyen körülmények között a preambulumbekezdés szerint szükségesnek látszott, hogy a támogatást minél előbb kifizessék, miközben megfelelő biztosítékadási rendszer garantálja az ügyletek megfelelő lefolyását. (
28
)
58.
Az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy e körülmények mellett, az elővigyázatos és körültekintő termelő joggal számíthatott a hivatkozott támogatás kifizetésére. Különösen, mivel a lepárló a 2499/82 rendelet 11. cikke szerint biztosítékot tett le az ügylet szabályszerűségének biztosítására, ez – a lepárló részére előlegként korábban kifizetett támogatás összegére tekintettel – a lepárló esetleges fizetésképtelenségéből adódó kockázat megfelelő fedezetének tűnt, amennyiben a termelők eleget tettek valamennyi kötelezettségüknek, és a bor lepárlása a rendelet előírásainak megfelelően megtörtént. Az asztali bor megelőző lepárlása vonatkozásában a 2499/82 rendelet fent említett hiányosságából eredő helyzet kivételes jellegét mindazonáltal az a tény is megerősíti, hogy a rendelet 9. cikkében szabályozott rendszer rendkívül szokatlan volt. (
29
)
59.
A fenti okokból együttesen következik, hogy – figyelemmel a 2499/82 rendelet által szabályozott rendszer összetettségére és az említett kivételes körülményekre – a felperesek csak az olasz bíróságok előtt indított, a biztosítékra vonatkozó eljárások lezárultakor tudhatták meg, hogy nem kaphatják meg a szóban forgó támogatási összeget biztosíték formájában. A jelen esetben, bár a biztosítékot az AIMA a római Tribunale civile ítéletének végrehajtásaként 1991 februárjában beszedte, és még ugyanebben az évben az EMOGA javára könyvelte, a biztosíték 2499/82 rendelet rendelkezései szerinti kedvezményezettjét az olasz bíróság csak az olasz semmítőszék 1994. november 28-i ítéletében határozta meg egyértelműen. Ebből az következik, hogy a felperesek által elszenvedett kárt nem lehetett ezen időpont előtt ténylegesnek tekinteni.
60.
Az Elsőfokú Bíróság a fentiek alapján megállapította, hogy ilyen körülmények között a Bíróság alapokmányának 46. cikkében előírt ötéves elévülési idő nem kezdődhetett meg ez utóbbi időpont előtt. A jelen, 1998-ban előterjesztett kártérítési kereset (nevezetesen a DAI-tól a felpereseknek járó összeggel azonos mértékű kártérítésre irányuló kereset) nem minősíthető késedelmesen benyújtottnak. (
30
)
A fellebbezésről
61.
A Bizottság fellebbezést nyújtott be az Elsőfokú Bíróság ítélete ellen. A fellebbezés az ítéletnek a Bíróság alapokmánya 46. cikkének értelmezésére vonatkozó része ellen irányul (az ítéletnek a fenti 54. pontban összefoglalt 129–150. pontja).
62.
A Bizottság előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság döntése, miszerint az elévülési idő akkor kezdődik, amikor a felperesek tudomást szereztek arról, hogy a támogatást nem kapják meg a DAI által az AIMA javára letett biztosíték igénybevétele útján, nyilvánvaló jogban való tévedésen alapul. Fellebbezésének egyetlen jogalapja az, hogy az Elsőfokú Bíróság ezzel megsértette a Bíróság alapokmányának 46. cikkét.
63.
A Bizottság egyetért az Elsőfokú Bíróság kiindulási pontjával, miszerint a Közösség szerződésen kívüli felelősségének megállapítása iránti kereset elévülési ideje mindaddig nem kezdődik meg, amíg a kártérítési kötelezettségre vonatkozó valamennyi feltétel nem teljesül, különösen pedig addig, amíg a megtérítendő kár nem válik ténylegessé. (
31
) Amikor – akárcsak a jelen esetben – a Közösség felelőssége normatív aktusból ered, az elévülés nem kezdődhet el az említett aktus káros következményeinek bekövetkezése előtt, és ennélfogva azon időpont előtt, hogy az érdekeltek ténylegesen elszenvedhették a kárt. (
32
) Fentiekből következik, hogy a valamely normatív aktusból eredő szerződésen kívüli felelősség megállapítása iránti kereset elévülési határideje attól az objektíven megállapítható pillanattól kezdődik, amikor az aktus alkalmazása a felperesek vagyonában ténylegesen kárt okozott.
64.
A Bizottság úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság az ítélkezési gyakorlat helyes összefoglalása után azzal homlokegyenest ellentétes álláspontra helyezkedett. Az ítélkezési gyakorlat alapján az Elsőfokú Bíróságnak azt kellett volna megállapítania, hogy az elévülési határidő attól az időponttól kezdődött, amikor a 2499/82 rendelet 9. cikkében foglalt közösségi lepárlási közvetett támogatások kifizetése rendszerének alkalmazása ténylegesen kárt okozott a felpereseknek azáltal, hogy nem garantálta számukra a közösségi támogatás közvetlen kifizetését a lepárló fizetésképtelenségekor. A gyakorlatban ez az az időpont, amikor – a DAI fizetésképtelensége miatt – a felperesek nem tudták elérni a támogatás 2499/82 rendeletben meghatározott határidők szerinti, azaz a lepárlást követő 90 napon belüli kifizetését.
65.
Az Elsőfokú Bíróság azonban azt állapította meg, hogy a kár évekkel később, akkor következett be, amikor a felperesek tudomást szereztek a támogatás kifizetésére irányuló, a nemzeti bíróság előtt a biztosíték igénybevételére vonatkozó kísérleteik sikertelenségéről. A Bíróság úgy vélte, hogy – figyelemmel a 2499/82 rendelet által szabályozott közvetett kifizetési rendszer összetettségére – a felperesek okkal számíthattak a kérdéses összegeknek a biztosítékból történő kifizetésére. A támogatás meg nem fizetéséből származó kár ezért nem következett be ténylegesen a Corte di Cassazione 1994. november 28-i ítéletéig.
66.
Ez a következtetés (állítja a Bizottság), amelyre az Elsőfokú Bíróság első látásra kizárólag a tényállás alapján jutott, valójában azon a helytelen jogi állásponton alapszik, miszerint a kár bekövetkeztére vonatkozó feltételeket nem objektíven, hanem szubjektíven kell megállapítani. Másképpen fogalmazva, az Elsőfokú Bíróság azt feltételezte, hogy a valamely jogellenes normatív aktus alkalmazásából származó kár nem válik ténylegesség mindaddig, amíg azt az érintett személy ekként nem érzékeli, még akkor sem, ha az aktus káros hatásai már annak tudomására jutásával bekövetkeztek. Az Elsőfokú Bíróság nem vette figyelembe azt a tényt, hogy a 2499/82 rendelet már 1983 óta ténylegesen kárt okozott a felpereseknek. Ehelyett e káros hatások felperesek általi érzékelhetőségére helyezte a hangsúlyt. Az Elsőfokú Bíróság nem ítélte elégségesnek azt a tényt, hogy a felperesek tudták, hogy a 2499/82 rendelet alkalmazásából eredően kárt szenvedtek. A vizsgálathoz egy teljesen szubjektív elemet is hozzá tett, miszerint a felperesek fel kellett volna ismerjék, hogy követelésüket csak a Bizottsággal szemben megindított kártérítési kereset révén tudják érvényesíteni.
67.
A Bizottság álláspontja szerint ez a megközelítés nem igazolható azon az alapon, hogy figyelembe kell venni a felpereseknek a 2499/82 rendelet jogszerűségével kapcsolatos kételyeit, vagy a támogatásnak az AIMA javára letett biztosítékból történő kifizetésére irányuló, rosszul értelmezett lehetőségeit. Az ítélkezési gyakorlatból egyértelmű, hogy az érintett személyek ilyen értékelésbeli tévedése nem bír jelentőséggel az elévülési idő kezdő időpontját illetően. (
33
)
68.
A Bizottság azzal érvel továbbá, hogy az Elsőfokú Bíróság megközelítése a Bíróság Adams kontra Bizottság ügyben (
34
) hozott ítéletében lefektetett elvek alapján sem helytálló, amelyre a felperesek az elévülési idő megkerülésére irányuló kísérletképpen hivatkoztak. A fenti ítélet ugyanis nem a határidő kezdő időpontjának meghatározására, hanem az elévülési idő lejártára vonatkozik. Továbbá, az Adams-ügyben a Bíróság a kárt keletkeztető tény figyelmen kívül hagyását, és nem ezen tény jogellenességét vette figyelembe.
69.
A Bizottság hangsúlyozza, hogy – ahogyan azt az Elsőfokú Bíróság is megjegyezte – (
35
) a felperesek számára a DAI-val való szerződéskötéskor teljesen világos volt, hogy a támogatást a 2499/82 rendeletben meghatározott feltételek és eljárás szerint fizetik ki számukra. A felperesek az Elsőfokú Bíróság előtt nem bizonyították, hogy kezdettől fogva akadályba ütközött a nekik járó összeg kifizetésének elérése, a támogatásnak például az AIMA-tól vagy a Bizottságtól való követelése útján. Azon értelmezésbeli tévedés, amely alapján azt hitték, hogy a lepárló fizetésképtelensége esetén a biztosítékból kielégítést nyerhetnek, és így a nemzeti bíróság előtti hosszú és eredménytelen eljárásba kezdtek, ebben az összefüggésben nem elegendő indok. A felperesek így nem hivatkozhatnak a kárt keletkeztető tény nem szándékos figyelmen kívül hagyására.
70.
A Bizottság álláspontja szerint az Elsőfokú Bíróság által használt kritérium nem alapítható a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerinti, a közeli és előrelátható kár fogalmára. (
36
) Ezen fogalom alapján a felperes a kár elkerülése érdekében – amely később még jelentősebbé válhat – korábban is megindíthatja a kártérítési keresetet. Ez azonban nem igazolhatja az elévülési határidő kezdetének késleltetését a már bekövetkezett kár közeli és előrelátható jellege szubjektív megítélésének alapján.
71.
Továbbá, az Elsőfokú Bíróság megközelítése a Bizottság érvelése szerint összeegyeztethetetlen a jogbiztonság alapvető követelményeivel, amely az elévülési határidőkre is irányadó. Nyilvánvaló, hogy ha a Bíróság alapokmányának 46. cikkében foglalt határidő kiindulópontja a felperesnek a kár ténylegességére vonatkozó szubjektív észlelésétől függne, a kárt szenvedett fél határozhatná meg a kártérítési kereset végső elévülési határidejét. A jelen ügyhöz hasonló esetekben a peres fél egyszerűen több eljárást is indíthatna – akár teljesen spekulatív szándékkal –, majd arra hivatkozhatna, hogy úgy vélte, a kár nem kellőképpen tényleges. Ezáltal mesterségesen meghosszabbíthatná – akár évekkel – a kártérítési kereset benyújtásának határidejét.
72.
Végül, és másodlagosan a Bizottság előadja, hogy még az Elsőfokú Bíróság megközelítése alapján is részben téves ennek a bíróságnak az elévülési határidő kiindulópontjára vonatkozó megállapítása, mivel az a tények nyilvánvaló elferdítésén alapszik. Ahogyan azt az Elsőfokú Bíróság maga is megjegyezte, az öt felperesből csupán négy nyújtott be fellebbezést a római Tribunale civile ítélete ellen. Ezért nem tekinthető úgy, hogy az elévülési határidő az ötödik felperes (Cantina sociale del Vermentino) tekintetében a Corte di Cassazione ítéletének meghozatalakor kezdődött. Az Elsőfokú Bíróság által elfogadott kritériumok alapján az elévülési határidő a római Tribunale civile ítéletének meghozatala napján, azaz 1989. január 27-én kellene kezdődjön. A felperes keresete ezért az Elsőfokú Bíróság előtt indított eljárás időpontjában, 1998. október 12-én már elévült.
73.
A felperesek elsősorban azt adják elő, hogy a nemzeti eljárásokat nem ők kezdeményezték. Ők a DAI által az AIMA ellen indított, annak megállapítására irányuló eljárásban vettek részt beavatkozóként, hogy az AIMA javára letett biztosíték összegéből részükre kifizetés teljesíthető. A felpereseknek így a közösségi bíróságok előtti eljárás megindítása előtt meg kellett várniuk ezen per eredményét. Az Elsőfokú Bíróság az ennél korábban benyújtott keresetet minden bizonnyal elutasította volna azon az alapon, hogy a nemzeti jogorvoslati lehetőségeket nem merítették ki.
74.
A felperesek másodsorban előadják, hogy a Bizottság másodlagos fellebbezési jogalapja elfogadhatatlan és megalapozatlan. Elfogadhatatlan, mivel az Elsőfokú Bíróság előtt erre nem hivatkoztak. Megalapozatlan, mivel – az olasz eljárásjog értelmében – a Corte di Cassazione-hoz benyújtott fellebbezés eredményétől függetlenül mind az öt felperes tekintetében ugyanazon hatások érvényesülnek. Ha a fellebbezést elutasították volna, az elsőfokú ítélet a Tribunale előtti eljárásban részt vevő valamennyi fél tekintetében ítélt dologgá (res judicata) vált volna. Hasonlóképpen, ha a fellebbezésnek a bíróság helyt adott volna, a Corte d’appello ítéletét megsemmisítették volna, és az ügyet visszautalták volna a Tribunale-hoz, amelynek az előtte folyamatban lévő ügyben részes valamennyi fél tekintetében érdemi döntést kellett volna hoznia.
75.
Abban az esetben, ha a Bíróság elfogadja a Bizottságnak az Elsőfokú Bíróság előtti keresetindítás elévülésére vonatkozó érveléseit, a felperesek másodlagosan (úgynevezett) csatlakozó fellebbezést terjesztenek elő. Érvelésük lényegében arra vonatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság ítélete 159–162. pontjában akként döntött, hogy a Közösség jogalap nélkül gazdagodott, mivel a támogatást a felperesek számára nem fizették ki teljes mértékben, hiszen a biztosítékot az AIMA az EMOGA számlájára átutalta. Az elévülési határidő ezért nem kezdődhetett el a jogalap nélküli gazdagodás bekövetkeztéig (azaz 1991-ig). A felperesek azonban erről az eseményről egészen 1997-ig – azaz amíg a Bizottság őket a vonatkozó tényekről nem tájékoztatta – nem is szerezhettek tudomást.
Értékelés
Előzetes megállapítások
76.
Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásban a Bizottság (folyamatosan) azzal próbált érvelni, hogy a kérdéses magatartás nem róható fel a Bizottságnak, hogy hatékony nemzeti jogorvoslat állt rendelkezésre, és hogy a felperesek keresete elévült. Az Elsőfokú Bíróság minden egyes kérdést nagy körültekintéssel vizsgált. Mindegyiket elutasította, és az érdemi vizsgálatra tért rá. Arra a következtetésre jutott, hogy a Bizottság felelősségét megalapozó feltételek, vagyis a kifogásolt magatartás jogellenessége, a kár ténylegessége, valamint a magatartás és a hivatkozott kár közötti okozati összefüggés, fennállnak. (
37
) Következésképpen az Elsőfokú Bíróság közbenső ítélettel megállapította, hogy a Bizottság köteles megtéríteni a felperesek abból adódó kárát, hogy a közösségi támogatásnak – amelyre a 2499/82 rendelet alkalmazásában joggal tartottak igényt – a DAI-val szemben fennálló kifizetetlen követelésük összegében foglalt részének teljes vagy részleges kifizetése elmaradt. (
38
)
77.
Az elévülési határidő vizsgálata során világossá kívánom tenni, hogy az ügy érdemét illetően osztom az Elsőfokú Bíróság elemzését. Egyértelmű, hogy a közösségi jognak nem lehet célja, hogy a 2499/82 rendeletben előírt kötelezettségeket teljesítő bortermelőt megfossza a támogatástól a lepárló hibája miatt, amelyért őt semmilyen mértékben nem lehet felelőssé tenni.
78.
Ezzel kapcsolatosan emlékeztetni kell arra, hogy a Lingenfelser-ügyben (
39
) a Bíróság kimondta, hogy a 2499/82 rendelet 9. cikke (2) bekezdésének harmadik albekezdése érvénytelen, mivel a támogatás teljes összegének elvesztésével bünteti a lepárlót minden olyan esetben, amikor a termelő felé nem teljesíti határidőben a kifizetéseket. Ennek során a Bíróság egyértelműen nagy jelentőséget tulajdonított annak a ténynek, hogy a 2499/82 rendelet általános, és a 9. cikk (1) bekezdésének különös célja annak biztosítása, hogy a termelő a kereskedelmi eladással megszerezhető nyereséghez hasonló mértékű nyereséget érjen el. (
40
)
79.
A jelen ügyben hasonlóképpen a lepárló mulasztása adott okot a felperesek keresetére. Valóban, a DAI keresetének elutasítása során a nemzeti bíróság a rendelet háromszori megsértését állapította meg, melyek mindegyikének középpontjában a jogos támogatás kifizetésének elmulasztása állt. A felperesek keresete a nemzet bíróság előtt a 2499/82 rendelet hiányosságából eredően eredménytelen volt, amely hiányosság abból adódik, hogy a bortermelőkkel szemben – objektív indok nélkül – eltérő bánásmódot alkalmaz, függetlenül attól, hogy a tagállamuk a 2499/82 rendelet 9. vagy 10. cikke szerinti eljárást választotta. Ezt a hiányosságot csak a közösségi jogalkotó képes pótolni.
80.
A jelen ügy különös körülményei között nem elfogadható, hogy a felperesek által a DAI fizetési mulasztása miatt 1983. június végén elszenvedett kár ezen időponttól kezdve vált ténylegessé (azaz közelivé és előreláthatóvá). Úgy tűnik inkább számomra, hogy az AIMA-val fennálló kvázi szerződéses viszonyukban a felpereseknek az a – külső megfigyelő által objektívként jellemezhető – jogos elvárása volt, miszerint a nemzeti bíróság értékeli, hogy ők voltak a közösségi támogatás jogosultjai, és megfelelő intézkedéseket tesz a kifizetésük biztosítása érdekében. Ők, végülis, valamennyi, a 2499/82 rendeletből eredő kötelezettségüknek eleget tettek, és a megelőző lepárlás megfelelően le is zajlott. (
41
) Következésképpen visszautasítom azt az elképzelést, hogy a felperesekre vonatkozó elévülési határidő már azelőtt elkezdődött, hogy a nemzeti bíróság előtt megindult volna az az eljárás, amelybe a későbbiekben beavatkoztak.
81.
A jelen kereset benyújtására nyitva álló ötéves határidő helyes kezdőpontjának meghatározása érdekében tehát, álláspontom szerint, a nemzeti elsőfokú bíróság (a római Tribunale civile) ítéletét kell alaposan megvizsgálni. A fenti 29. pontban már idéztem ezen ítélet érdemi részét.
82.
A nemzeti bíróság először megállapította, hogy a „2499/82 rendelet a támogatásra való jogosultságot arra tekintettel adja meg, hogy a szigorúan rögzített határidőket és feltételeket betartják, így ezen határidők és feltételek be nem tartása a megelőlegezett támogatás összegének teljes vagy részleges visszafizetési kötelezettségét vonja maga után. […] a lepárlók a támogatás címzettjei, míg a szőlő- és bortermelők annak a végső címzettjei.”
83.
Ebben a megállapításban a nemzeti bíróság két helyes kijelentést tett, és egy lényeges hibát vétett. A Közösségnek a mezőgazdasági szektor piaci támogatására vonatkozó valamennyi intézkedése, valóban – és helyesen – az arról való meggyőződéstől függ, hogy a támogatásért folyamodók eleget tesznek-e a közösségi jogszabályokban meghatározott feltételeknek. (
42
) A szőlő- és bortermelők valóban a támogatás „végső címzettjei” voltak. Úgy tűnik azonban számomra, hogy a 2499/82 rendelet megfelelő értelmezése szerint, helyes értelemben véve, nem a lepárlók (a DAI) a minimális felvásárlási ár tekintetében sem a támogatás „címzettjei”. Ők csupán az a csatorna – feltéve, hogy a bor az előírások szerint a lepárlóba megérkezik és a lepárlást el is végzik –, amelyen keresztül a támogatás eljut a bortermelőkhöz. (
43
)
84.
A nemzeti bíróság ezt követően, elutasítóan, kimondta, hogy „[a] fentiekből következik, hogy a [2499/82] rendeletet könnyű értelmezni, és nem szükséges előzetes döntéshozatal érdekében a Bírósághoz kérdést előterjeszteni.” Ez teljesen igaz, feltéve, ha kizárólag azokra a különböző határidőkre koncentrálunk – ahogyan azt a nemzeti bíróság is világosan megtette –, amelyeken belül a lepárlónak különböző lépéseket kellett tennie annak érdekében, hogy elkerülje a közösségi támogatási előleg kifizetésének ellenében letett biztosíték elvesztését.
85.
Így helytelen lenne azt a következtetést levonni, hogy a nemzeti bíróság az ítélet meghozatala során figyelmen kívül hagyta a közösségi jogot. Áttekintette ugyan a 2499/82 rendeletet, de csak annyiban, hogy a 9. cikk szerint a DAI általi intézkedések megtételére és az ezekre vonatkozó igazolások szolgáltatására nyitva álló határidőket vizsgálta meg. A nemzeti bíróság kizárólag a DAI és az AIMA közötti kapcsolatra (az Assedile által nyújtott biztosíték elhelyezésének fényében) helyezte a hangsúlyt. Három elkülönülő módot határozott meg (teljesen helyesen), amellyel a DAI megsértette a rendelet szerinti kötelezettségeit: (i) az összesen 110795870 ITL (57221 EUR) (
44
) kifizetésétől eltekintve nem fizette ki a termelők számára a minimálárat; (ii) nem tartotta be a 90 napos fizetési határidőt és (iii) nem nyújtott be igazolást 1984. június 1-je előtt a kifizetésék megtörténtéről. (Természetesen mindhárom ugyanannak az alapkötelezettség DAI általi megsértésének a különböző módozatai: azaz hogy nem fizette ki a termelők részére a lepárlóba szállított bor után járó minimális felvásárlási ár teljes összegét.)
86.
Ennek során a nemzeti bíróság teljes mértékben figyelmen kívül hagyta annak a mögöttes (és alapvető) kérdésnek a vizsgálatát, hogy kit illet meg végső soron a kérdéses közösségi támogatás? Nyilvánvaló, hogy a beavatkozó bortermelőket (a minimális felvásárlási ár címzettjeit; és a közösségi támogatási rendszer alapján a vételi árból részesülő egyetlen szereplőket) egyenértékűnek tekintette minden más hitelezővel, akiknek a DAI a csődje során tartozott. A nekik járó összegeket a közösségi támogatás elemeként a fizetésképtelenség során besorolta a DAI többi tartozása közé. Ez kellőképpen kiderül az ítéletnek az ő érdekeiket érintő egyetlen pontjából:
„A bortermelő szövetkezetek – akárcsak a biztosíték nyújtója [az Assedile], ha úgy dönt, hogy jogutódként jár el – követeléseiket a többi hitelezővel együtt a csődeljárás keretében elégíthetik ki, tiszteletben tartva a hitelezők egyenlőségének elvét.”
87.
Így a nemzeti bíróság nem értette meg a közösségi támogatási rendszer felépítését és célját. Lényegét tekintve elvetette az előzetes döntéshozatali kérelem előterjesztésének lehetőségét is. Természetesen nem volt erre nézve kötelezettsége, mivel az EK 234. cikk utolsó bekezdésében foglalt szigorúbb követelmények szerint nem olyan bíróság, amelynek határozata ellen nincs jogorvoslati lehetőség (az is valószínűnek tűnik még, hogy a római Tribunal civile figyelmét rossz irányba fordította, amikor az előzetes döntéshozatali kérelem „szükségességét” firtatta). Ennek eredményeképpen ennek a Bíróságnak ebben a szakaszban nem volt lehetősége arra, hogy megvizsgálja a 2499/82 rendelet felépítését és célját. Ha így tett volna, valószínűnek tűnik számomra, hogy ugyanarra a következtetésre jutott volna, mint az Elsőfokú Bíróság, azaz hogy a 2499/82 rendelet hiányosságából fakadóan a bortermelőkkel szemben eltérő bánásmódot alkalmaztak attól függően, hogy a tagállamuk a 9. vagy a 10. cikk szerinti eljárást választotta; hogy a bánásmódbeli eltérés nem igazolható; és hogy e jogsértésért a 2499/82 rendeletet megalkotó közösségi intézmény, azaz a Bizottság tartozik felelősséggel. (
45
) Habár a nemzeti bíróságnak adandó válaszok (szükségszerűen) oda vezettek volna, hogy a felperesek a nekik járó közösségi támogatást nem kapták volna meg a nemzeti eljárásba való beavatkozás útján, akkor viszont megtudták volna, hogy a Bizottság ellen kell keresetet benyújtaniuk. Az idő így ettől kezdve egyértelműen ellenük dolgozott volna az EK 235. cikk szerinti kártérítési kereset megindítása szempontjából.
88.
Lehetséges, hogy a nemzeti bíróság azért szentelt kevesebb figyelmet a bortermelők érdekeinek, mert ők a DAI által indított perben beavatkozók, és nem felperesek voltak a saját nevükben. Úgy tűnik számomra, hogy jelen körülmények között meglehetősen szigorú lenne a termelőket hibáztatni azért, hogy nem indítottak önálló keresetet a DAI (mivel ez a lepárló tartozott nekik ténylegesen a kifizetendő közösségi támogatás összegével) és az AIMA, valamint talán az Assedile, mint további alperesek ellen. A nemzeti bíróság előtt már folyamatban volt egy, az ügyre vonatkozó eljárás (a DAI és az AIMA között). Az eljárási hatékonyság és gazdaságosság érdekében természetesnek tűnhetett, hogy ebbe az eljárásba avatkozzanak be, és a bortermelőknek a közösségi támogatás kifizetésére való jogosultságát ilyen módon terjesszék a nemzeti bíróság elé. A DAI az előzetes döntéshozatalt követően akár nyert vagy veszített volna, (megfelelően) jobb esélyük lett volna arra, hogy a DAI kifizesse nekik a támogatást, vagy legalább megtudták volna, hol állnak. Ha az önálló keresetindítás helyett az ezen eljárásba való beavatkozás hiba is volt, úgy tűnik számomra, hogy ez a hiba objektíven igazolható.
89.
A bortermelőket (és egyértelmű érdekeiket) beavatkozóként a nemzeti bíróság kurtán elintézte. Az utólagos bölcsesség (kétségtelen) előnyétől eltekintve, nehezen tudok kiolvasni a római Tribunale civile ítéletéből világos utalást (a kifejezett utalásról már nem is szólva) arra nézve, hogy megalapozott igényük van, csak éppen rossz helyen érvényesítik. Éppen ellenkezőleg, azt hozták tudomásukra, hogy sem jobb, sem rosszabb helyzetben nem voltak, mint a DAI összes többi hitelezője.
90.
Különösen nem vonható le a római Tribunale civile ítéletéből egyenes bírósági iránymutatás arra nézve, hogy a bortermelők a nemzeti bíróság előtt semmit nem fognak elérni (sem a DAI keresetének, sem egy önálló eljárásnak az keretében), mivel nem létezik olyan, az érdekeik védelmére szolgáló mechanizmus, amely megakadályozná a DAI által az AIMA javára letett biztosíték elvesztését, majd ezt követően annak az AIMA által az EMOGA számlájára történő visszafizetését, ha a tagállam (mint például Olaszország) a 2499/82 rendelet 9. cikkében foglalt eljárást választotta. Következésképpen az ítélet nem teremt olyan helyzetet, amelyben – objektív módon – tudomást szerezhettek volna arról, hogy az egyetlen lehetőségük a nemzeti eljárással való elállás, és ezt követően rögtön a Bizottság – mint a jogellenes jogszabály kibocsátója – elleni keresetindítás.
91.
A bortermelők fellebbezést nyújtottak be. A fellebbezési eljárás (amely, úgy tűnik, lényegében eljárási indokok miatt volt sikertelen) (
46
) elhúzódott. 1986. január 27-től (a római Tribunale civile ítéletének napjától) a Corte d’appello 1991. november 19-i ítéletén keresztül a felperesek fellebbezésének Corte di Cassazione általi, 1994. november 24-i végleges elutasításáig tartott. A Bíróság előtti ügyiratokból nem állapítható meg, hogy a felperesek a fellebbezési eljárásban felhívták-e a figyelmet keresetük EK jog szerinti érdemi részére, vagy felvetették-e ismét azt a kérdést, hogy a Bíróságtól kellene iránymutatást kérni a 2499/82 rendelet működésének megértését illetően, tekintettel a DAI fizetésképtelensége miatt hátra maradt rendezetlen helyzet tisztázására. Elképzelhető, hogy egyáltalán nem volt lehetőségük ezt megtenni. Nagyon vonakodom attól a feltételezéstől, hogy egyáltalán nem kellett volna fellebbezniük, és hogy a határidőnek 1994. november 28-a előtti időponttól kellett kezdődnie.
92.
Valószínűnek tűnik továbbá számomra, hogy ha a felperesek az Elsőfokú Bíróság előtt a nemzeti bíróság kikerülésével nyújtottak volna be keresetet a Bizottság ellen, a Bizottság azzal érvelt volna, hogy igényüket nemzeti bíróság előtt érvényesítsék, amely tökéletesen alkalmas hatékony jogorvoslat nyújtására. Minden valószínűség szerint a Bizottság a jelen eljárás során előadott érvekhez hasonlóakat terjesztett volna elő. (
47
)
93.
Ezen előzményeket követően rátérek az Elsőfokú Bíróságnak az alapokmány 46. cikkében előírt elévülési határidőre vonatkozó elemzésének vizsgálatára.
Értékelés
94.
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint, ha a szerződésen kívül okozott kárért való felelősség normatív aktusból ered, az elévülés nem kezdődhet el az említett aktus káros következményeinek bekövetkezése előtt, és ennélfogva azon időpont előtt, hogy az érdekeltek ténylegesen elszenvedhették a kárt. (
48
)
95.
A jelen ügyben az Elsőfokú Bíróság kimondta, hogy az elévülési idő abban az időpontban kezdődött, amikor a közösségi támogatás teljes vagy részleges ki nem fizetéséből adódó kárt a felperesek tényleg elszenvedték. (
49
) A Bíróság úgy vélte, hogy a kivételes körülmények között (i) az elővigyázatos és körültekintő termelő okkal számíthatott a hivatkozott támogatás kifizetésére, és (ii) (figyelemmel különösen a 2499/82 rendelet által szabályozott rendszer összetettségére (
50
) és a rendelet hiányosságaiból eredő helyzet kivételes jellegére) különösen nehéz volt az ilyen gazdasági szereplő számára annak figyelembevétele, hogy a nemzeti bíróságok előtt nem tudja elérni a kifizetést. Következésképpen a kár ténylegességének meghatározása érdekében figyelembe kellett venni a nemzeti – különösen a biztosíték sorsára vonatkozó – eljárásokat.
96.
Úgy tűnik számomra, hogy a fenti két tagmondatot ugyanilyen jól meg lehetett volna fogalmazni (és talán szerencsésebb is lett volna) a helyzetet szemlélő ésszerű kívülálló szemszögéből, ahogyan ő az objektív helyzetet észlelte volna. Objektíven, a közösségi jogszabályokat, az AIMA és a bortermelők közötti kvázi szerződéses kapcsolatot, azt a tényt, hogy a bortermelők teljesítették kötelezettségeiket, valamint a közösségi jogszabályoknak a 2499/82 rendelet preambulumából kitűnő nyilvánvaló célját tekintve, úgy tűnik számomra, hogy az ilyen kívülálló azt feltételezte volna, hogy a közösségi támogatás kifizetésére irányuló jogorvoslat megfelelő útja a nemzeti bíróság előtti keresetindítás, az EK 234. cikk szerinti előzetes döntéshozatali kérelem lehetőségével együtt. Az ilyen kifizetések általában nemzeti szinten történnek és (ha szükséges) nemzeti eljárásokon keresztül nyújtanak be rájuk igényt, amelyet aztán a tagállam számol el a Közösség felé az EMOGÁ-n keresztüli elszámolási eljárás keretén belül. Nehezen tudom elfogadni azt az elképzelést, hogy egy józanul gondolkodó, a helyzetet objektíven szemlélő kívülálló már 1983-ban arra a következtetésre jutott volna, hogy a bortermelőknek a Bizottság ellen kellett volna kártérítési keresetet indítani.
97.
Én inkább – azt az ismérvet alkalmazva (ahogyan azt a Bizottság is kifejtette), miszerint „az elévülési idő nem kezdődhet el az említett aktus káros következményei bekövetkezése előtt, és következésképpen azelőtt, hogy az érintettek tényleges kárt szenvedtek volna el” – úgy vélem, hogy az ilyen kívülálló azt gondolta volna, hogy habár a felpereseknek a támogatás ki nem fizetéséből eredő, valószínűleg bekövetkező kárának általános jellege már 1983 júniusában nyilvánvaló volt, annak elkerülhetetlen jellege azonban nem. A felperesek „a tényleges kárt csak akkor szenvedték el”, amikor objektív módon nyilvánvalóvá vált, hogy a támogatást nem kapják meg a nemzeti bíróság előtti eljárás eredményeképpen. Ez volt az a pont, amikor „a [Közösségi] aktus [hiányosságainak] káros következményei bekövetkez[tek]”.
98.
Ezen magyarázattal teljes mértékben helyeslem az Elsőfokú Bíróság megközelítését, legalábbis azon négy felperes tekintetében, akik a római Tribunale civile ítéletét megfellebbezték. (
51
)
99.
Amennyiben a Bíróság – másodlagosan – kivételesen kész megfontolni a szubjektív elem figyelembe vételének lehetőséget, úgy gondolom, hogy szoros párhuzam áll fenn az Adams-üggyel; (
52
) és a szubjektív elem alkalmazásának okai olyan erősek a jelen ügyben is, mint az említett ügyben.
100.
A jelen ügy, az Adams-ügyhöz hasonlóan, az Elsőfokú Bíróság indokai alapján egy kivételes ügy.
101.
Az Adams-ügyben a felperes a munkáltatója, a Hoffmann-La Roche & Co AG (továbbiakban: Roche) versenyellenes tevékenységről értesítette a Bizottságot. Később keresetet nyújtott be a Bizottság által okozott azon kár megtérítését iránt, amelyet állítólagosan a Bizottság által feladata gyakorlása során elkövetett szabálytalan intézkedések vagy mulasztások következtében szenvedett el, és amely az értesítésből fakadóan maga után vonta a felperes gazdasági kémkedés vádjával való letartóztatását, fogva tartását és elítélését Svájcban. A Bíróság megállapította, hogy a Roche ügyvédjének a Bizottságnál tett 1974. november 8-i látogatását követően a Bizottság tudomása az Adamsot fenyegető kockázat súlyosságáról, amelynek őt korábbi cselekedetükkel kitették, (
53
) elegendő volt a felelősség megállapításához. Mivel nem tette meg a szükséges erőfeszítéseket annak érdekében, hogy Adamsnek átadja azokat az információkat, amelyekkel a látogatást követően rendelkezett, megállapítható a Bizottság felelőssége a felperes által a személyazonossága felfedéséből eredően bekövetkezett kár tekintetében.
102.
Adams 1983 júliusában nyújtotta be a keresetet. A Bizottság arra hivatkozott, hogy a Bíróság alapokmányának 43. cikke alapján – a jelenlegi 46. cikk elődje – a kereset elévült. Adams arra hivatkozott, hogy csak 1980-ban szerzett tudomást a tényekről, miután új ügyvédjének alkalma volt tanulmányozni a büntetőeljárás iratait. Nem hitt a svájci rendőrség információinak, és nem tudta elolvasni a svájci ítéleteket, amelyek németül voltak megfogalmazva. Továbbá, nem volt lehetősége megismerni a Roche ügyvédjének a Bizottságnál 1974. november 8-án tett látogatására vonatkozó tényeket.
103.
A Bíróság megállapította, hogy a 43. cikket „[h]elyénvaló […] úgy értelmezni, hogy az elévülésre nem lehet kifogásként hivatkozni a kárt elszenvedett azon féllel szemben, aki csak utólagosan szerezhetett tudomást a károkozó eseményről, és aki így nem rendelkezhetett ésszerű határidővel a keresetének vagy kérelmének benyújtására az elévülés határidejének lejárta előtt. Ezen ügyben helyénvaló felidézni, hogy a Bíróság a Közösség felelősségét illető következtetését arra a tényre alapozta, hogy a Bizottság nem próbálta meg értesíteni és megkérdezni a felperest [a Roche ügyvédjének] 1974. november 8-i látogatását követően. Az ügy irataiból kitűnik, hogy az érdekelt csak e kereset vizsgálatakor szerezhetett tudomást erről a tényről, mivel [a Roche ügyvédjének] látogatása először a Bizottság ellenkérelmében került megemlítésre. Nem volt lehetősége tehát e ponton felvetni a Közösség felelősségét az elévülési határidő lejáratának rendes időpontja előtt.” (
54
)
104.
Az Adams-ügy, természetesen – amire a Bizottság is értelemszerűen hivatkozik – a jelen ügytől számos szempontból eltér (habár be kell valljam, hogy a Bizottság érvelése némileg meglepett, hiszen az nem az elévülési határidő kezdő időpontjának meghatározására, hanem az elévülési idő lejártára vonatkozik, mivel az egyik minden bizonnyal a másiktól függ). Azt azonban bizonyítja, hogy a Bíróság kivételes esetekben hajlandó eltérni az elévülési szabályok rendes alkalmazásától. Úgy ítélem meg, hogy az ilyen ritka, kivételes esetekben szükség lehet a szabályok együttérzőbb megközelítésére az elévülésre való hivatkozás elkerülése érdekében, amikor az nyilvánvaló igazságtalanságot eredményezne.
105.
A jelen ügyben a felperesek – az adott időben és körülmények között teljesen ésszerűen – úgy döntöttek, hogy a DAI által az Assedile és az AIMA ellen 1984 szeptemberében a római Tribunale civile előtt indított perbe avatkoznak be. Ezen eljárás időtartama nem állt, és nem is állhatott a felperesek ellenőrzése alatt. A fenti bíróság nem nyújtott be előzetes döntéshozatali kérelmet a Bírósághoz. Ha megtette volna, a kérdés már ebben a szakaszban tisztázódhatott volna. Az előzetes döntéshozatali kérelem összefüggésében a Bíróság szükségszerűen felülvizsgálta volna a 2499/82 rendelet felépítését. Ennek során felismerte volna a rendelet hiányosságait (ahogyan azt később az Elsőfokú Bíróság meg is tette), nevezetesen azt, hogy ha a tagállam a támogatások szétosztásának két lehetséges módja közül az egyiket választotta, a termelőknek, mint végső címzetteknek szánt támogatások a jelen ügyhöz hasonló esetekben a Közösséghez kerülnek visszafizetésre, ahelyett, hogy azokat kifizetnék a termelőknek.
106.
Az ilyen felülvizsgálathoz vezető előzetes döntéshozatal hiányában azonban az öt felperes közül a római Tribunale civile (
55
) ítélete ellen fellebbezést benyújtó négy felperes csak a nemzeti eljárások jogerős lezárulását követően (a Corte di Cassazione 1994. november 28-i ítéletét követően) szerzett tudomást arról, hogy a nekik jogosan járó közösségi támogatás kifizetését nem tudják a nemzeti bíróságok előtt elérni. Úgy tűnik számomra, hogy ez a helyes időpont, amikor az alapokmány 46. cikke szempontjából az elévülési idő elkezdődött.
107.
Ami az ötödik felperest illeti, a fent kifejtett elemzésből az a következtetés vonható le, hogy az elévülési idő a római Tribunale civile ítéletének napján, azaz 1989. január 27-én kezdődött. Az ötödik felperes Bizottság elleni keresete így elévült. Ez csak akkor lenne másként, ha a Bíróság álláspontja szerint – az Adams-ügyhöz hasonlóan – a jelen ügy kivételes körülményei között helyénvaló akként dönteni, hogy az alapokmány 46. cikkében lefektetett elévülési idő egyik felperes tekintetében sem alkalmazandó.
108.
A teljesség kedvéért hozzáteszem, hogy a felperesek a nemzeti bíróság előtt utóbb keresetet nyújtottak be az AIMA ellen, jogalap nélküli gazdagodás jogcímén. (
56
) Amint azt maguk a felperesek is felismerték, miután a Bizottságot megkeresték, és megbizonyosodtak arról, hogy az Assedile biztosítékából fennmaradó összeget az AIMA átutalta a Bizottságnak, és azt az EMOGA-számlán jóváírták, (
57
) ez a kereset is kudarcra volt ítélve, hiszen az AIMA nem gazdagodott jogalap nélkül.
109.
Az az érv is felhozható, hogy a nemzeti bíróság előtti siker utolsó halvány reménye csak ekkor szűnt meg. Azt gondolom azonban, hogy nem kell, illetve nem helyes ennyire messzire menni.
110.
Ezért úgy tűnik számomra, hogy – objektíven tekintve – a Corte di Cassazione-hoz benyújtott fellebbezés kudarca jelentette a felperesek reális esélyének végét arra, hogy a nemzeti bíróság előtt bármiféle sikert érjenek el. (
58
) Ebből következik, hogy ez volt az az időpont, amikor az elszenvedett kárt „ténylegesnek” lehet tekinteni. Ekkor a kár már valóban közeli és előrelátható volt, annak ellenére, hogy az összegét még pontosan nem lehetett meghatározni. (
59
)
111.
Elismerem, hogy a jelen ügy nem illik bele teljes mértékben az Elsőfokú Bíróság ítéletében és a Bizottság fellebbezésében hivatkozott ítélkezési gyakorlatba. Ez az ítélkezési gyakorlat azonban nem a jelen ügyre okot adó körülmények összefüggéseiben alakult ki, amikor a helyzet – kényelmetlen módon – a nemzeti és a közösségi jogrendszerek közé esik. Az eddigi ítélkezési gyakorlatban – a jelen üggyel szemben – nem merült fel az az alapprobléma, hogy a jogrendszerek közül az eljárást melyik fórum előtt kell lefolytatni.
112.
A jelen ügyben, ha a felperesek már kezdetben is a Bizottság ellen nyújtották volna be a keresetet, nagyon valószínű, hogy a Bizottság azt az álláspontot foglalta volna el, hogy a nemzeti bíróság a helyes fórum, egyrészt mivel a közösségi támogatásokat a mezőgazdasági szektorban általában a nemzeti intervenciós hivatalokon keresztül fizetik ki, másrészt mivel nemzeti fizetésképtelenségi eljárás volt folyamatban. Ebben az összefüggésben fontosnak találom, hogy a Bizottság még az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásban is folyamatosan azzal érvelt, hogy a nemzeti eljárások hatékony jogorvoslatot nyújtottak a felperesek számára.
113.
Ha a jelen ügyben az elévülésre alapozott védelem sikerrel járna, ennek az lenne az eredménye, hogy a felperesek nem fordulhatnának a bíróságokhoz, így nem szolgáltatnának részükre igazságot sem. Ez az eredmény ellentétes lenne azzal az alapelvvel, hogy a közösségi jog hatékony bírói jogvédelmet nyújt azon személyek számra, akiket jogokkal ruház fel. A felperesek olyan személyek, akik közösségi támogatásra jogosultak a DAI-hoz lepárlás céljából szállított bor után, és akiket ettől az összegtől a 2499/82 rendelet hiányossága miatt – amelyért az Elsőfokú Bíróság megállapította a Bizottság felelősségét – megfosztottak. A Bírósághoz az ügy érdemét érintő kifogást nem terjesztettek elő. Álláspontom szerint a jelen ügy kivételes körülményei között teljes mértékben helytelen lenne helyt adni az elévülési kifogásnak.
114.
Fentiekből következően el kell utasítani a fellebbezést, és helyben kell hagyni az Elsőfokú Bíróság ítéletét.
A költségekről
115.
Az eljárási szabályzata 69. cikkének 2. §-a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A felperesek kérték a költségeik megtérítését. Álláspontom szerint az ötödik felperes (a Cantina sociale del Vermentino) – az első négy felperestől eltérően – pervesztes lett. A periratokból azonban úgy tűnik, hogy a kizárólag az ötödik felperesre vonatkozó költségek – ha ilyenek egyáltalán ténylegesen felmerültek – jelentéktelenek, de mindenesetre nehezen meghatározhatók. Következésképpen javaslom, hogy a Bizottság térítse meg a jelen fellebbezés költségeit mind az öt felperes tekintetében.
Végkövetkeztetések
116.
A fentiekre tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság:
—
utasítsa el a fellebbezést;
—
kötelezze a Bizottságot a fellebbezés költségeinek megtérítésére.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	EBHT 2004., II-3991. o.
(
3
)	Lásd a 15. lábjegyzetet és a lenti 52. pontot.
(
4
)	HL 1979. L 54., 1. o.; módosította az 1982. július 27-i 2144/82/EGK tanácsi rendelet (HL 1982. L 227., 1. o.).
(
5
)	Az önkéntes lepárlás célja az előre jelzett borfelesleg forgalomból való kivonása az árak emelése céljából.
(
6
)	Hivatkozás a 4. lábjegyzetben.
(
7
)	HL 1982. L 267., 16. o.; módosította az 1983. február 7-i 311/83/EGK bizottsági rendelet (HL 1983. L 36., 6. o.) és az 1983. augusztus 9-i 2276/83/EGK bizottság rendelet (HL 1983. L 219., 9. o.).
(
8
)	Lásd a nyolcadik preambulumbekezdést.
(
9
)	A 9. cikk (2) bekezdésének harmadik albekezdését a Bíróság érvénytelennek nyilvánította, „amennyiben a támogatás teljes összegének elveszítésével bünteti a határidő bármilyen elmulasztását, amelyen belül a lepárlónak ki kell fizetnie a termelő részére a vételi minimálárat”: lásd a Bíróság C-118/89. sz. Lingenfelser-ügyben 1990. június 27-én hozott ítéletét (EBHT 1990., I-2637. o.).
(
10
)	A közös agrárpolitika alapján nyújtott, majd elveszített biztosítékok, letétek és garanciák jóváírásáról szóló, 1978. február 20-i 352/78/EGK tanácsi rendelet (HL 1978. L 50., 1. o.).
(
11
)	Magától értetődő, hogy a jelen fellebbezés alapjául szolgáló események jóval az euró bevezetése előtt történtek. Mivel az olvasó mára már valószínűleg az eurót, mint értékmérőt, jobban ismeri az olasz líránál, az összegeket euróban kifejezve is megadtam a szóban forgó támogatás nagyságrendjének érzékeltetése végett.
(
12
)	Az Elsőfokú Bíróság a kifizetési mechanizmust helyesen két szakaszra bontja, nevezetesen a minimális felvásárlási árnak a lepárló által a termelő részére történő kifizetése, és a helyesen ekként nevezett „közösségi támogatásnak” az intervenciós hivatal által a lepárló részére történő kifizetése. Az Elsőfokú Bíróság ítéletének további részeiben azonban gyakran használja a „közösségi támogatás” vagy a „támogatás” kifejezést mindkét kifejezésre együttesen, vagy – konkrétabban – a minimális felvásárlási ár kifizetésére. Én is ezt a használatot követtem arra alapozva, hogy a pontos jelentés a szövegösszefüggésből kiderül.
(
13
)	Azaz a jelen ügy felperesei, egy másik borászati szövetkezet, valamint egy borászati szövetkezetekből álló konzorcium.
(
14
)	Amennyire a Bíróság előtti periratokból leszűrhető, bizonyára ez volt a Corte di Cassazione előtti érvelésük lényege.
(
15
)	Az EK. 235. cikk a Közösség Bíróságát hatáskörrel ruházza fel a 288. cikk második bekezdésében említett kártérítési vitákban. Ez a cikk előírja, hogy szerződésen kívüli felelősség esetén „a Közösség a tagállamok jogában közös általános elveknek megfelelően megtéríti az intézményei vagy alkalmazottai által feladataik teljesítése során okozott károkat”.
(
16
)	Az Elsőfokú Bíróság ítéletének 58–84. pontja.
(
17
)	85. pont.
(
18
)	109. és 110. pont
(
19
)	A Bíróság 281/82. sz., Unifrex kontra Bizottság és Tanács ügyben 1984. április 12-én hozott ítéletének (EBHT 1984., 1969. o.) 11. pontja.
(
20
)	87. és 88. pont. Emlékezni kell arra, hogy a korábbi nemzeti eljárásban a római Tribunale civile elutasította az előzetes döntéshozatali eljárás kezdeményezését: lásd a fenti 28. pontot.
(
21
)	115–117. pont.
(
22
)	Lásd az ítélet 77. pontját.
(
23
)	118. pont.
(
24
)	120. pont.
(
25
)	131–133. pont.
(
26
)	134. és 135. pont; lásd a fenti 18. és 24. pontot.
(
27
)	136–139. pont.
(
28
)	142. pont.
(
29
)	Lásd az Elsőfokú Bíróság ítéletének 144. pontjában kifejtett jogszabályi hátteret.
(
30
)	143–147. pont.
(
31
)	A Bíróság 256/80., 257/80., 265/80. és 267/80. és 5/81. sz., Birra Wührer és társai kontra Tanács és Bizottság egyesített ügyekben 1982. január 27-én hozott ítéletének (EBHT 1982., 85. o.) 10. pontja.
(
32
)	Ibid.
(
33
)	A Bizottság hivatkozik az Elsőfokú Bíróság T-20/94. sz., Hartmann kontra Tanács és Bizottság ügyben 1997. április 16-án hozott ítéletének (EBHT 1997., II-595. o.) 109. és azt követő pontjára, és a korábbi Euratom Bíróság alapokmánya tekintetében a Bíróság C-136/01. P. sz., Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi kontra Bizottság ügyben 2002. július 18-án hozott ítéletére (EBHT 2002., I-6565. o.), különösen annak 31. és 56. pontjára.
(
34
)	A Bíróság 145/83. sz. Adams-ügyben 1985. november 7-én hozott ítélete (EBHT 1985., 3539. o.).
(
35
)	Lásd az ítélet 139. és 140. pontját.
(
36
)	A Bíróság 56/74–60/74. sz., Kampffmeyer kontra Bizottság és Tanács egyesített ügyekben 1976. június 2-án hozott ítéletének (EBHT 1976., 711. o.) 6. pontja, a 147/83. sz., Binderer kontra Bizottság ügyben 1985. január 29-én hozott ítéletének (EBHT 1985., 257. o.) 19. pontja és a 281/84. sz., Zuckerfabrik Bedburg kontra Tanács és Bizottság ügyben 1987. január 14-én hozott ítéletének (EBHT 1987., 49. o.) 14. pontja.
(
37
)	Az Elsőfokú Bíróság ítéletének 178. pontja.
(
38
)	179. pont.
(
39
)	Hivatkozás a fenti 9. lábjegyzetben.
(
40
)	Lásd, például, a 11. és 13. pontot.
(
41
)	Lásd az Elsőfokú Bíróság ítéletének 141. pontját.
(
42
)	Ahogyan az abból a számos ítéletből is látható, amelyekben a Bíróság helybenhagyta az EMOGA által nyújtott támogatások Bizottság általi visszatartását azon az alapon, hogy az érintett tagállam nem gondoskodott a fenti feltételek betartásáról.
(
43
)	Még ha e tekintetben fel is merült némi kétely, fontos megjegyezni, hogy a Bizottság az Elsőfokú Bíróság ítéletének anyagi jogi részét nem támadta meg. Ennek alapján nem helyénvaló és a Bíróság felülvizsgálati jogkörével nem összeegyeztethető az Elsőfokú Bíróság jogszabály-értelmezésének a megkérdőjelezése.
(
44
)	Lásd a fenti 26. pontot.
(
45
)	Lásd az érdemi rész alapos tárgyalását a 151–178. pontban, különösen a 164–172. pontban. Meg kell jegyezni, hogy a Bizottság az Elsőfokú Bíróság ítéletének anyagi jogi része ellen nem nyújtott be fellebbezést. Kizárólag az elévülési határidőre hivatkozik.
(
46
)	Lásd az Elsőfokú Bíróság ítéletének 31–33. pontját.
(
47
)	Lásd az Elsőfokú Bíróság ítéletének 89. pontját. Az Elsőfokú Bíróság az ítélet 118. pontjában kógensen kimondta, hogy a felperesek nem részesültek hatékony jogvédelemben a nemzeti bíróság előtt; amely következtetéssel (a nemzeti bíróságok előtt több mint 10 évig tartó pereskedés fényében) nehéz vitatkozni. Az azonban nem ilyen egyértelmű, hogy ez szükségszerűen ennyire nyilvánvaló lett volna akkor is, ha az eljárást nem a nemzeti bíróságok, hanem az Elsőfokú Bíróság előtt indították volna.
(
48
)	A 31. lábjegyzetben hivatkozott Birra Wührer ügyben hozott ítélet 10. pontja.
(
49
)	131. pont.
(
50
)	Lásd Darmon főtanácsnok megjegyzéseit a 2499/82 rendelet 9. cikke (2) bekezdésének harmadik albekezdésében kiszabott szankció aránytalanságának összefüggésében: „Nehéz nem összezavarodni, amikor szembesülünk a kifejezetten előírt szankciók és a mögöttes szankciók e különös keverékével, valamint a fő- és mellékkötelezettségek egymás mellé helyezésével, melyek közül azonban mindkettőt egyforma szigorral, a támogatás elveszítésével rendelik büntetni […]” (a fenti 9. lábjegyzetben hivatkozott Lingenfelser-ügyre vonatkozó indítvány 27. pontja.).
(
51
)	Lásd a fenti 30. és 32., valamint a lenti 109. pontot.
(
52
)	Hivatkozás a 34. lábjegyzetben.
(
53
)	Nevezetesen azzal, hogy a Roche személyzetének átadták az Adams által szolgáltatott jegyzetek szerkesztett fénymásolatait, amelyek alapján őt a Roche azonosítani tudta a svájci főügyész hivatalánál benyújtott panasz fő gyanúsítottjaként, és amely ezáltal letartóztatásához vezetett, és a rendőrséget, valamint a svájci bíróságokat lényeges bizonyítékkal látta el ellene.
(
54
)	Az ítélet 50. és 51. pontja.
(
55
)	Lásd a fenti 30. és 32. pontot.
(
56
)	1996. február 16-án: lásd az Elsőfokú Bíróság ítéletének a fenti pontban hivatkozott 38. pontját.
(
57
)	Lásd az Elsőfokú Bíróság ítéletének 39. és 40. pontját.
(
58
)	E kijelentésem során figyelembe veszem azt is, hogy a felperesek tudomással bírtak arról a kockázatról, miszerint a biztosíték elvesztése következtében fennmaradó összeget egy ponton az AIMA visszautalja a Bizottság részére, és azt az EMOGA számlán írják jóvá. A nemzeti alapeljárásban a reményük mindössze az volt, hogy a biztosíték nem veszik el, és/vagy a nemzeti bíróságot meg tudják győzni arról, hogy olyan tartalmú döntést hozzon, amely alapján a támogatást megkaphatják. A kifejtett indokok alapján úgy gondolom, hogy – objektíven nézve – e lehetőség megpróbálása ésszerű volt. Ezzel ellentétben az AIMA ellen jogalap nélküli gazdagodás jogcímén indított eljárást inkább kétségbeesett utolsó próbálkozásnak tekintem.
(
59
)	Lásd az Elsőfokú Bíróság ítéletének 129., 130. és 149. pontját. A felperesek veszteségének pontos mértékét csak azt követően lehet meghatározni, hogy – előresorolt hitelezőként – a DAI által ki nem fizetett tartozás egy részét 2000-ben, a fizetésképtelenségi eljárás lezárását követően megkapták.