62023CC0790
JEAN RICHARD DE LA TOUR
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2025. április 30. (
1
)
C‑790/23. sz. [Qassioun] (
i
) ügy
X
kontra
Maahanmuuttovirasto
(a Korkein hallinto-oikeus [legfelsőbb közigazgatási bíróság, Finnország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – Menekültpolitika – 604/2013/EU rendelet – A nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállam meghatározására vonatkozó feltételek és eljárási szabályok – 18. cikk – A felelős tagállam kötelezettségei – Az olyan nemzetközi védelmet kérelmező személy visszavételének kötelezettsége, akinek »kérelmét elutasították« – Az olyan tagállamban benyújtott kérelem, amely a 604/2013 rendelet hatálya alá tartozik, de amelyre a 2011/95/EU és a 2013/32/EU irányelv nem kötelező – Olyan harmadik országbeli állampolgár, akinek vonatkozásában a Dán Királyság a nemzeti jognak megfelelően megadott ideiglenes védelmet visszavonta – Az »elutasított [nemzetközi védelem iránti] kérelem« fogalma”
I. Bevezetés
1.
A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem ismét lehetőséget nyújt a Bíróságnak arra, hogy állást foglaljon a Dán Királyságnak a közös európai menekültügyi rendszert (KEMR) alkotó szabályokban való eltérő részvételéből eredő következmények terjedelméről. (
2
)
2.
E tagállam ugyanis az EUM‑Szerződés harmadik részének V. címét illetően, amelybe többek között a határok ellenőrzésével, a menekültüggyel és a bevándorlással kapcsolatos politikák tartoznak, az EU‑Szerződéshez és az EUM‑szerződéshez csatolt, Dánia helyzetéről szóló (22. sz.) jegyzőkönyv értelmében különleges jogállással rendelkezik, amely megkülönbözteti őt a többi tagállamtól. Noha az Európai Unióval kötött nemzetközi megállapodás (
3
) értelmében e tagállam kötelezettséget vállalt a 604/2013/EU rendelet alkalmazására, (
4
) a hozzá kapcsolódó 2011/95/EU irányelv (
5
) és 2013/32/EU irányelv (
6
) rá nézve nem kötelező. Azokat a határozatokat tehát, amelyeket az említett tagállam a belső joga rendelkezéseinek megfelelően hozzá benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelmek vizsgálata keretében hoz, a saját anyagi jogi feltételei és eljárási szabályai alapján hozza meg.
3.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet egy szír állampolgár és a Maahanmuuttovirasto (nemzeti bevándorlási hivatal, Finnország; a továbbiakban: finn bevándorlási hivatal) között folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amelyhez az említett személy nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújtott be, míg a Dán Királyság által számára biztosított átmeneti védelmet visszavonták. A finn bevándorlási hivatal a kérelmet mint elfogadhatatlant elutasította, azzal az indokkal, hogy a Dán Királyság az annak megvizsgálásáért felelős tagállam, amely egyébiránt elfogadta, hogy a „Dublin III” rendelet 18. cikke (1) bekezdésének d) pontja alapján visszaveszi az érintett személyt. A Korkein hallinto‑oikeus (legfelsőbb közigazgatási bíróság, Finnország), amely a kérdést előterjesztő bíróság, vitatja e visszavétel jogalapját, azzal az indokkal, hogy e rendelkezés azon harmadik országbeli állampolgárra alkalmazandó, „akinek kérelmét visszautasították [helyesen: elutasították], és egy másik tagállam területén nyújtott be kérelmet”, ami nem felel meg a helyzetének.
4.
A Bíróságnak már volt alkalma megállapítani, hogy az a tagállam, amelyhez valamely személy új nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújtott be, kérheti a Dán Királyságot, hogy vegye vissza az említett érintettet, a „Dublin III” rendelet 18. cikke (1) bekezdésének d) pontjában említett feltételek teljesülése esetén. (
7
) A jelen ügyben a Bíróságot annak eldöntésére kérik fel, hogy e feltételek ténylegesen teljesülnek‑e egy olyan helyzetben, amelyben a Dán Királyság a szó szoros értelmében nem utasította el a felperes nemzetközi védelem iránti kérelmét, de visszavonta az általa saját belső joga alapján részére biztosított ideiglenes védelmet.
5.
Az alábbiakban kifejtendő okokból úgy vélem, hogy a Dán Királyság nem tekinthető olyan felelős tagállamnak, amelyet a „Dublin III” rendelet 18. cikke (1) bekezdésének d) pontjában előírt visszavételi kötelezettség terhel. Kétségtelen, hogy e rendeletnek a Dán Királyság tekintetében történő hatékony alkalmazása e rendelkezés alkalmazási feltételeinek tág értelmezése mellett szól. Mindazonáltal, amint azt kifejtem, ez az értelmezés véleményem szerint ellentétes azon szabályok és fogalmak értelmével és hatályával, amelyeket az uniós jogalkotó a „Dublin III” rendelet és tágabb értelemben a KEMR alapjául szolgáló 2011/95 és 2013/32 irányelvben harmonizált.
II. Jogi háttér
A.
Az uniós jog
1. Az Unió és Dánia közötti megállapodás
6.
Az Unió és Dánia közötti, az Unió nevében a 2006/188/EK határozattal (
8
) jóváhagyott megállapodással az Unió és a Dán Királyság megállapodtak többek között abban, hogy a 343/2003/EK rendelet (
9
) alkalmazását „a nemzetközi jog alapján” kiterjesztik egymás közötti kapcsolataikra. Ezt követően e megállapodás 3. cikke (2) bekezdésének megfelelően e tagállam értesítette az Európai Bizottságot azon döntéséről, hogy alkalmazza e rendelet azon „módosítását”, amelyet a „Dublin III” rendelet képez.
7.
Az Unió és Dánia közötti megállapodás tizenegyedik preambulumbekezdése kimondja, hogy „az Európai [Unió] Bíróságának hatáskörrel kell rendelkeznie e megállapodás – beleértve a rendeletek rendelkezéseit és az e megállapodás részét képező [uniós] végrehajtási intézkedéseket is – egységes alkalmazásának és értelmezésének biztosítására”.
8.
E megállapodás „Cél” című 1. cikke a következőket írja elő:
„(1)   E megállapodás célja, hogy a [»Dublin III« rendelet] […] rendelkezéseit és végrehajtási intézkedéseit alkalmazzák [az Unió] és Dánia közötti kapcsolatokra, a 2. cikk (1) bekezdésének és a 2. cikk (2) bekezdésének megfelelően.
(2)   A szerződő felek célkitűzése, hogy [e rendelet] rendelkezéseit és […] végrehajtási intézkedéseit valamennyi tagállamban egységesen alkalmazzák és értelmezzék.
[…]”
9.
Az említett megállapodás 2. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„[A »Dublin III« rendelet] […] rendelkezései […] a nemzetközi jog alapján alkalmazandók [az Unió] és Dánia közötti kapcsolatokra.”
2. A „Dublin III” rendelet
10.
A „Dublin III” rendelet 2. cikkének b) és d) pontja így rendelkezik:
„E rendelet alkalmazásában:
[…]
b)
»nemzetközi védelem iránti kérelem«: a [2011/95] irányelv 2. cikkének h) pontjában (
10
) meghatározott nemzetközi védelem iránti kérelem;
[…]
d)
»nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálása«: a nemzetközi védelem iránti kérelem illetékes hatóságok általi megvizsgálása vagy a hatóságok azzal kapcsolatos határozata és döntése a [2013/32] irányelvvel, valamint a [2011/95] irányelvvel összhangban, a felelős tagállam e rendelet szerinti meghatározására irányuló eljárás kivételével.”
11.
E rendeletnek „A nemzetközi védelem iránti kérelem elbírálására vonatkozó eljáráshoz való jog” címet viselő 3. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A tagállamok megvizsgálják azon harmadik országbeli állampolgárnak, vagy azon hontalan személynek a nemzetközi védelem iránti kérelmét, aki egy tagállam területén nyújtja be azt, ideértve annak határát és a tranzitzónákat. A kérelmet az a tagállam köteles megvizsgálni, amely a III. fejezetben előírt feltételek szerint felelős.
(2)   Amennyiben az e rendeletben felsorolt feltételek alapján egyetlen tagállam sem jelölhető ki felelősként, a nemzetközi védelem iránti kérelem elbírálásáért [helyesen: megvizsgálásáért] azon tagállam felelős, amelynél először nyújtották be azt.
[…]”
12.
Az említett rendelet 18. cikke „[a] felelős tagállam kötelezettségei[t]” a következőképpen határozza meg:
„(1)   Az e rendelet szerint felelős tagállam köteles:
[…]
d)
[…] visszavenni azon harmadik országbeli állampolgárt, vagy azon hontalan személyt, akinek kérelmét visszautasították [helyesen: elutasították], és egy másik tagállam területén nyújtott be kérelmet, vagy aki tartózkodásra jogosító engedély nélkül tartózkodik egy másik tagállam területén.
(2)   […]
Az (1) bekezdés d) pontjának hatálya alá tartozó esetekben, amennyiben a kérelmet csupán első fokon utasították el, a felelős tagállam biztosítja, hogy az érintett személy […] hatékony jogorvoslattal élhetett, illetve élhessen.”
B.
A finn jog
13.
A 2004. április 30‑i Ulkomaalaislaki (301/2004) (a külföldiekről szóló törvény [301/2004]) 103. §‑ának 2) pontja szerint a nemzetközi védelem iránti kérelem mint elfogadhatatlan elutasítható, ha a kérelmező átadható a „Dublin III” rendelet alapján a menedékjog iránti kérelem megvizsgálásáért felelős másik államnak.
C.
A dán jog
14.
Az Udlændingeloven (
11
) (a külföldiekről szóló törvény) alapügyben alkalmazandó változata 7. §‑ának 1–3. bekezdése értelmében:
„1.   A külföldi személy számára kérelemre ideiglenes tartózkodásra jogosító tartózkodási engedélyt kell kiadni, ha [a] […] menekültügyi egyezmény[ (
12
)] hatálya alá tartozik.
2.   A külföldi személy számára kérelemre ideiglenes tartózkodásra jogosító tartózkodási engedélyt kell kiadni, ha a származási országába való visszatérése esetén halálbüntetés, kínzás vagy embertelen vagy megalázó bánásmód vagy büntetés veszélyének lenne kitéve. Az első mondat szerinti kérelem az 1. bekezdés szerinti ideiglenes tartózkodásra jogosító tartózkodási engedély iránti kérelemnek is minősül egyben.
3.   Azokban a 2. bekezdés szerinti esetekben, amelyekben a halálbüntetés vagy kínzás vagy embertelen vagy megalázó bánásmód vagy büntetés veszélye a származási országban fennálló különösen súlyos, megkülönböztetés nélküli erőszak és a polgári lakosság elleni támadások által jellemzett helyzeten alapul, kérelemre ideiglenes tartózkodásra jogosító tartózkodási engedélyt kell kiadni. Az első mondat szerinti kérelem az 1. és 2. bekezdés szerinti tartózkodási engedély iránti kérelemnek is minősül egyben.”
15.
A külföldiekről szóló dán törvény 11. §‑ának 2. bekezdése a következőket írja elő:
A huzamos tartózkodás lehetőségével kiadott ideiglenes tartózkodási engedélyt kérelemre meg kell hosszabbítani, kivéve, ha [a] tartózkodási engedély visszavonása indokolt. Az Udlændingestyrelse (bevándorlási hivatal, Dánia (
13
)) hivatalból dönt a 7. § […] alapján ideiglenes tartózkodás céljából kiadott tartózkodási engedély meghosszabbításáról, ha a tartózkodási engedély kiadásának indoka továbbra is fennáll. […]”
III. Az alapeljárás tényállása és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
16.
A felperes, aki szír állampolgár, 2016. július 1‑jén nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújtott be a dán hatóságokhoz.
17.
2016. augusztus 29‑én tartózkodási engedélyt állítottak ki számára a külföldiekről szóló dán törvény 7. §‑ának 3. bekezdésében előírt átmeneti védelem biztosítása alapján. Ez a tartózkodási engedély, amely a kiállítás napján lépett hatályba, eredetileg egyéves időtartamra szólt. A dán idegenrendészeti hivatal kezdeményezésére később többször meghosszabbították ugyanazon időtartamra. 2020. november 17‑én azonban ez utóbbi – továbbra is saját kezdeményezésére – úgy határozott, hogy e törvény 11. §‑ának 2. bekezdése alapján nem hosszabbítja meg az említett engedélyt, mivel a kiállítását igazoló okok megszűntek. A Flygtningenævnet (menekültügyi bizottság, Dánia) 2021. július 2‑án helybenhagyta ezt a határozatot, és arra kötelezte a felperest, hogy egy hónapon belül hagyja el Dániát.
18.
2021. július 27‑én a felperes nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújtott be Finnországban.
19.
2021. július 29‑én a finn bevándorlási hivatal, amely az e kérelem elbírálására hatáskörrel rendelkező finn hatóság, a „Dublin III” rendelet 18. cikke (1) bekezdésének d) pontja alapján megkeresést intézett a Dán Királysághoz a felperes visszavétele iránt. 2021. augusztus 5‑én ez utóbbi helyt adott e megkeresésnek.
20.
2021. november 12‑én a finn bevándorlási hivatal mint elfogadhatatlant elutasította a felperes nemzetközi védelem iránti kérelmét azzal az indokkal, hogy a Dán Királyság felelős e kérelem megvizsgálásáért, ily módon előírva a felperes e tagállamnak való átadását, és két évre Finnországba való beutazási tilalmat rendelt el vele szemben.
21.
A felperes keresetet indított e határozattal szemben a Helsingin hallinto‑oikeus (helsinki közigazgatási bíróság, Finnország) előtt. Ezt követően kérte, hogy engedélyezzék számára, hogy fellebbezést nyújtson be a Korkein hallinto‑oikeushoz (legfelsőbb közigazgatási bíróság).
22.
E kérelem alátámasztása érdekében többek között arra hivatkozik, hogy az a határozat, amellyel a finn bevándorlási hivatal mint elfogadhatatlant elutasította a nemzetközi védelem iránti kérelmét, ellentétes az uniós joggal.
23.
A kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy teljesülnek‑e a „Dublin III” rendelet 18. cikke (1) bekezdésének d) pontjában előírt visszavételi kötelezettséget megalapozó feltételek, közelebbről pedig, hogy megállapítható‑e, hogy a felperes által Dániában benyújtott első nemzetközi védelem iránti kérelem az illetékes dán hatóság által e rendelkezés értelmében „elutasított [nemzetközi védelem iránti] kérelemnek” minősül.
24.
E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság először is megjegyzi, hogy a szóban forgó kérelem eredetileg több, részben kedvező határozat tárgyát képezte, mivel a dán idegenrendészeti hivatal ideiglenes tartózkodási engedélyt állított ki a felperes részére, amelyet később több alkalommal meghosszabbított. E bíróság hozzáteszi, hogy csak később és e hatóság kezdeményezésére hoztak az ezen ideiglenes tartózkodási engedély meghosszabbítását mellőző határozatot. Az említett bíróság arra keresi a választ, hogy ilyen helyzetben megállapítható‑e a „Dublin III” rendelet 18. cikke (1) bekezdésének d) pontja értelmében vett nemzetközi védelem iránti kérelem elutasítása.
25.
Másodszor, a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a Dán Királyság sajátos jogi helyzetére tekintettel az e tagállamban a nemzetközi védelem iránti kérelmek vizsgálatára alkalmazott nemzeti eljárások eltérnek a többi tagállamban alkalmazott eljárásoktól, következésképpen arra keresi a választ, hogy milyen meghatározást kell tulajdonítani a „kérelem” fogalmának.
26.
E körülmények között a Korkein hallinto-oikeus (legfelsőbb közigazgatási bíróság, Finnország) az eljárást felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:
„Úgy kell‑e értelmezni [a »Dublin III« rendelet] 18. cikke (1) bekezdésének d) pontját, hogy a kérelem e rendelkezés értelmében vett elutasítása azt az esetet is magában foglalja, hogy nem hosszabbították meg az érintett személy számára kiszolgáltatott helyzete miatt korábban Dániában kiadott ideiglenes tartózkodási engedélyt, ha a meghosszabbítás mellőzésére vonatkozó határozat meghozatalára nem e személy kérelmére, hanem a hatóság által hivatalból került sor?”
27.
A finn bevándorlási hivatal, a finn, a dán, a német, a holland és a svájci kormány, valamint a Bizottság nyújtott be írásbeli észrevételeket. E felek és érdekelt felek (a holland és a svájci kormány kivételével), illetve a felperes részt vettek a 2025. január 29‑én tartott tárgyaláson, amelynek során a Bíróság által feltett, szóbeli választ igénylő kérdésekre is válaszoltak.
IV. Elemzés
28.
Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ a Bíróságtól, hogy a „Dublin III” rendelet 18. cikke (1) bekezdésének d) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy az alkalmazandó az olyan helyzetre, amelyben a harmadik országbeli állampolgár vagy hontalan személytől a részére a Dán Királyság által biztosított nemzeti védelmet azt követően vonták vissza, hogy az e tagállam belső rendelkezéseinek megfelelően nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújtott be, majd e védelem visszavonását követően egy másik tagállamhoz nyújtott be kérelmet.
A.
Előzetes észrevételek
29.
Előzetesen pontosítani kell azon védelem jellegét, amelyet a Dán Királyság a külföldiekről szóló dán törvény 7. §‑ának 3. bekezdése alapján több mint négy évig biztosított a felperesnek. A finn kormány ugyanis arra az előfeltevésre alapítja észrevételeit, amely szerint az ilyen védelem megadását a nemzetközi védelem megadásával egyenértékűnek kell tekinteni.
30.
Márpedig úgy vélem, hogy ezt az előfeltevést el kell utasítani, mivel a felperes által élvezett átmeneti védelem nem tekinthető a 2011/95 irányelv 2. cikkének a) pontja értelmében vett „nemzetközi védelemnek”. Úgy tűnik, hogy nem kapta meg sem az ezen irányelv 2. cikkének e) pontja értelmében vett menekült jogállást, sem az ezen irányelv 2. cikkének g) pontja értelmében vett kiegészítő védelmi jogállást.
31.
Igaz, hogy ezt az átmeneti védelmet az említett irányelv 15. cikkében foglalt, a kiegészítő védelem megadására vonatkozó feltételekhez meglehetősen hasonló feltételek alapján biztosítják. A külföldiekről szóló dán törvény 7. §‑ának 3. bekezdésében előírt védelem ugyanis azon harmadik országbeli állampolgárokra vonatkozik, akik halálbüntetésnek, kínzásnak vagy embertelen vagy megalázó bánásmódnak vagy büntetésnek vannak kitéve, a származási országban fennálló általános helyzet, például háború miatt. (
14
)
32.
Ugyanakkor két szempontból is különbözik azoktól. Egyrészt a külföldiekről szóló dán törvény 7. §‑ának 3. bekezdésében előírt átmeneti védelmet a dán jog anyagi jogi feltételei és eljárási szabályai alapján biztosítják. Másrészt az ilyen átmeneti védelemben részesülő személy számára elismert jogok mind jellegüknél, mind terjedelmüknél fogva különböznek a 2011/95 irányelv VII. fejezetében foglalt, a kiegészítő védelmi jogálláshoz kapcsolódó jogoktól.
33.
A kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdést tehát abból az előfeltevésből kiindulva fogom megvizsgálni, hogy a külföldiekről szóló dán törvény 7. §‑ának 3. bekezdésében előírt átmeneti védelem a 2011/95 és a 2013/32 irányelv hatályán kívül eső, másfajta védelemnek minősül, amelyet kizárólag a dán jog rendelkezései alapján írnak elő és nyújtanak.
B.
Az ügy érdeméről
34.
A „Dublin III” rendelet 18. cikke meghatározza a nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállam általános és különös kötelezettségeit, amelyet az ilyen védelmet kérelmező átvétele vagy visszavétele iránt keresnek meg.
35.
Mind az e kérelmező átvételével vagy visszavételével, mind pedig a nemzetközi védelem iránti kérelmének elbírálásával kapcsolatos kötelezettségeket az e kérelem vizsgálatára irányuló eljárás e tagállamban való előrehaladásának függvényében kell meghatározni. A „Dublin III” rendelet 18. cikkének (1) bekezdése négy esetet sorol fel kimerítő jelleggel. Az első annak a kérelmezőnek az átvétele, aki egy másik tagállamban nyújtott be kérelmet (a) pont). A második azon kérelmező visszavétele, akinek a kérelme elbírálás alatt áll a felelős tagállamban, és egy másik tagállamban nyújtott be kérelmet (b) pont). A harmadik azon harmadik országbeli állampolgár vagy hontalan személy visszavétele, aki a felelős tagállamban a vizsgálat ideje alatt visszavonta a kérelmét, és egy másik tagállamban nyújtott be kérelmet (c) pont). A negyedik az olyan harmadik országbeli állampolgár vagy hontalan személy visszavétele, akinek „[nemzetközi védelem iránti] kérelmét elutasították, és egy másik tagállam területén nyújtott be kérelmet” (d) pont). A negyedik eset az, amelynek értelmezését kérik. A Bíróság szerint a „Dublin III” rendelet 18. cikke (1) bekezdésének d) pontja többek között azokra az esetekre vonatkozik, amikor a nemzetközi védelem iránti kérelmet az eljáró hatóság olyan határozatával utasította el, amely még nem emelkedett jogerőre. (
15
)
36.
A kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdés annak meghatározására irányul, hogy milyen mértékben tekinthető úgy, hogy a Dán Királyság a „Dublin III” rendelet 18. cikke (1) bekezdésének d) pontja értelmében véve elutasította a felperes nemzetközi védelem iránti kérelmét azáltal, hogy visszavonta a belső joga alapján számára biztosított átmeneti védelmet.
37.
Nem hagyom figyelmen kívül az egyes tagállamok által kifejtett érveket, amelyek a Dán Királyság sajátos jogi helyzetére tekintettel e rendelkezés szövegének kellően tág értelmezését javasolják annak érdekében, hogy biztosítsák e tagállam tényleges részvételét a „Dublin III” rendeletben, ezáltal biztosítva az Unió és Dánia közötti megállapodás 2. cikkének hatékony érvényesülését. A német kormány ily módon előadja, hogy a „Dublin III” rendelet 18. cikke (1) bekezdésének d) pontjában foglalt rendelkezések szigorú értelmezése lehetetlenné tenné azok alkalmazását a Dán Királyság tekintetében, figyelmen kívül hagyva az e tagállam számára elismert azon lehetőséget, hogy önkéntesen és szelektív módon részt vegyen a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térségben.
38.
Az ilyen érvek azonban véleményem szerint meghaladják a „Dublin III” rendelet 18. cikke (1) bekezdése d) pontjának tág értelmezését. Még ha ez az értelmezés a Dán Királyságot terhelő átvételi vagy visszavételi kötelezettségekre korlátozódna is, ezen érvek azt eredményezhetnék, hogy azon fogalmak és elképzelések összetéveszthetőek lennének, amelyeket a 2011/95 és a 2013/32 irányelv harmonizált, és amelyeken a „Dublin III” rendelet alapul.
39.
Ily módon a dán és a svájci kormány lényegében azt az elgondolást ismerteti, amely szerint a felperes által 2016. július 1‑jén benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelmet a Dán Királyság „ideiglenesen” elutasította, amikor biztosította és meghosszabbította a belső jogában előírt átmeneti védelmet, majd a „Dublin III” rendelet 18. cikke (1) bekezdésének d) pontja értelmében „véglegesen” elutasította azt, amikor 2021. július 2‑án megerősítette e védelem visszavonását. Ezen értelmezés szerint tehát a nemzetközi védelem iránti kérelem, amelynek alapján az ideiglenes tartózkodási engedély meghosszabbítására, majd meghosszabbításának megtagadására vonatkozó, egymást követő határozatokat meghozták, 2016. augusztus 29. és 2021. július 2. között függőben volt, amely időpontban azt jogerősen elutasították. A német kormány szintén ilyen értelmű következtetésre jutott, a „nemzetközi védelem iránti kérelem visszavonása” fogalomnak a „Dublin III” rendelet 2. cikkének e) pontjában szereplő meghatározására támaszkodva. Álláspontja szerint úgy lehet tekinteni, hogy mivel a felperes nem vonta vissza a kérelmét, e kérelem ténylegesen fennállt mindaddig, amíg arról jogerős határozatot nem hoztak, például azért, mert azzal kapcsolatban csak egymást követő, ideiglenes tartózkodási engedélyt kibocsátó vagy meghosszabbító határozatokat hoztak. A dán kormány egyébiránt hozzáteszi, hogy ebben az összefüggésben a nemzetközi védelem iránti kérelmet elutasító határozatnak és az átmeneti védelem visszavonásáról szóló határozatnak a joghatása ugyanaz.
40.
A finn bevándorlási hivatal nem osztja ezt az értelmezést, és elsődlegesen azt állítja, hogy kizárólag a 2016. augusztus 29‑i határozat, amellyel ideiglenes tartózkodási engedélyt állítottak ki a felperes számára, tekinthető a nemzetközi védelem iránti kérelmet elutasító határozatnak, mivel e határozat nem biztosított nemzetközi védelmet a felperesnek. Véleménye szerint az átmeneti védelem visszavonásáról szóló határozat a „Dublin III” rendelet 18. cikkének alkalmazása szempontjából nem bír jogi relevanciával.
41.
A holland kormány azt állítja, hogy az „elutasított kérelem” fogalma általános kifejezés, amely azokra a különböző esetekre vonatkozik, amelyekben a kérelmező nem, vagy már nem jogosult nemzetközi védelemre.
42.
Úgy vélem, hogy az ilyen értelmezések az általuk okozott jogi zavar miatt több nehézséget okozhatnak, mint amennyit megoldanak.
43.
Először is, e rendelkezések azzal a következménnyel járnak, hogy a „Dublin III” rendelet 18. cikke (1) bekezdése d) pontjának hatályát kiterjesztik egy olyan esetre, amelyre az uniós jogalkotó e rendelkezésben nem hivatkozott, hanem amelyet e rendelet 12. cikke pontosan szabályoz. Az említett rendelet III. fejezetébe illesztett „Dublin III” rendelet 12. cikkének (4) bekezdése ugyanis kifejezetten meghatározza azokat a feltételeket, amelyek mellett az a tagállam, amely tartózkodási engedélyt adott ki egy nemzetközi védelmet kérelmező számára, felelősnek tekinthető a kérelem megvizsgálásáért.
44.
Másodszor, ezek az értelmezések nem veszik figyelembe a 2011/95 irányelv és a 2013/32 irányelv, valamint a „Dublin III” rendelet „együttes alkalmazását”, amelyre a Bíróság a 2020. december 10‑i Minister for Justice and Equality (Nemzetközi védelem iránti kérelem Írországban) (
16
) ítéletében hivatkozott. Azáltal, hogy jóval túlmutatnak az ezen irányelvekben meghatározott alapvető fogalmak értelmén és terjedelmén, ezek az értelmezések azzal a kockázattal járnak, hogy változó alakot öltő feltételt vezetnek be („a kérelmet elutasították”) egy olyan kérdésben, amellyel kapcsolatban az uniós jogalkotó egyértelmű és alkalmazható módszert kívánt létrehozni a nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállam meghatározására, (
17
) és amely e rendelet (4) és (5) preambulumbekezdésének megfelelően mind a tagállamok, mind pedig az érintett személyek tekintetében tárgyilagos és méltányos kritériumokon alapul.
45.
Kétségtelen, hogy az Unió és Dánia közötti megállapodás 2. cikke előírja, hogy a „Dublin III” rendelet rendelkezéseit alkalmazni kell e tagállamra. Mindazonáltal 1. cikkének (2) bekezdéséből az is kitűnik, hogy a szerződő felek célkitűzése az, hogy a „Dublin III” rendelet rendelkezéseit és azok végrehajtási intézkedéseit valamennyi tagállamban egységesen alkalmazzák és értelmezzék. E megállapodás tizenegyedik preambulumbekezdése értelmében a Bíróságnak hatáskörrel kell rendelkeznie az ilyen egységes alkalmazás és értelmezés biztosítására.
46.
Márpedig, mivel a „Dublin III” rendelet 18. cikke (1) bekezdése d) pontjának alkalmazási feltételei a 2011/95 és a 2013/32 irányelv által harmonizált szabályokon alapulnak, véleményem szerint sértené ezt a célkitűzést annak elismerése, hogy körülmények között, mint a jelen ügyben szereplők, a Dán Királyság elutasított egy nemzetközi védelem iránti kérelmet, holott csak a belső joga alapján általa biztosított nemzeti védelmet szüntette meg.
47.
A „nemzetközi védelem iránti kérelemnek” vagy a „kérelemnek” az e rendelet 18. cikke (1) bekezdésének d) pontjában szereplő fogalmát ugyanis az említett rendelet 2. cikkének b) pontja határozza meg, amely a 2011/95 irányelv 2. cikkének h) pontjára utal. Bár a Bíróság hangsúlyozta, hogy a Dán Királyság illetékes hatóságaihoz az e tagállam belső rendelkezéseinek megfelelően benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelem vitathatatlanul valamely tagállamhoz benyújtott „kérelem”, mindazonáltal úgy ítélte meg, hogy az ilyen kérelem nem minősül az ezen irányelv értelmében vett „nemzetközi védelem iránti kérelemnek”, azaz „a menekült jogállás vagy a kiegészítő védelmi jogállás megszerzésére irányuló kérelemnek”, mivel az EU‑Szerződéshez és az EUM‑Szerződéshez csatolt, Dánia helyzetéről szóló (22.) jegyzőkönyvnek megfelelően az említett irányelv nem alkalmazandó a Dán Királyságra, amint arra az irányelv (51) preambulumbekezdése emlékeztet. (
18
)
48.
Ebből azt a következtetést vonom le, hogy a Dániában benyújtott, a 2011/95 irányelv értelmében vett „nemzetközi védelem iránti kérelem” hiányában nem lehetett a „Dublin III” rendelet 18. cikke (1) bekezdésének d) pontja értelmében véve ilyen kérelmet elutasító határozatot hozni.
49.
Hozzáteszem, hogy nem értek egyet a holland kormány azon álláspontjával, amely szerint e rendelet nem pontosítja, hogy mit kell érteni az „elutasított kérelem” kifejezés alatt. Az említett rendelet 2. cikkének d) pontja ugyanis úgy határozza meg a „nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálását”, hogy az „a nemzetközi védelem iránti kérelem illetékes hatóságok általi megvizsgálása vagy a hatóságok azzal kapcsolatos határozata és döntése a [2013/32] irányelvvel, valamint a [2011/95] irányelvvel összhangban, a felelős tagállam e rendelet szerinti meghatározására irányuló eljárás kivételével”. (
19
) Ily módon, ha egy, a menekült jogállásra és/vagy a kiegészítő védelmi jogállásra vonatkozó határozat ugyanezen rendelet 18. cikke (1) bekezdésének d) pontja értelmében véve elutasít egy kérelmet, e határozatot a 2013/32 irányelvben és különösen 11. cikkének (2) bekezdésében meghatározott szabályok és eljárási szabályok alapján kell meghozni. (
20
)
50.
Ebben az összefüggésben nem gondolom, hogy az alapügyben el lehetne ismerni, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelem négy egymást követő évben folyamatban volt, amelyek során azt ideiglenesen, majd véglegesen elutasították.
51.
Ebből következik, hogy a dán hatóságok által hozott, a belső jogi rendelkezések alapján 2016. augusztus 29‑én megadott átmeneti védelem és tartózkodási engedély felperestől való „visszavonásáról szóló határozat” nem minősíthető a „Dublin III” rendelet 18. cikke (1) bekezdésének d) pontja értelmében vett elutasító határozatnak, mivel egyrészt e határozatból nem következik, hogy a felperes nem felel meg a 2011/95 irányelv 2. cikkének d) pontja értelmében vett menekült jogállás, vagy ezen irányelv 2. cikkének f) pontja értelmében vett kiegészítő védelmi jogállás elismeréséhez szükséges feltételeknek, másrészt pedig az említett határozatot nem a 2013/32 irányelvben előírt eljárási rendelkezések alapján fogadták el.
52.
Ilyen körülmények között nem értek egyet a holland kormány azon érvével, amely szerint sérülne a „Dublin III” rendelet célja, ha a második tagállam (a jelen ügyben a Finn Köztársaság) felelőssé válna e kérelem megvizsgálásáért, miközben az első tagállam (azaz a Dán Királyság) már megvizsgálta volna, hogy a kérelmező jogosult‑e (vagy már nem jogosult) nemzetközi védelemre. Ilyen esetben ugyanis a finn hatóságoknak nem kellene felülvizsgálniuk a dán hatóságok által levont következtetést, mivel a vizsgálati eljárást a Dán Királyságot nem kötő 2011/95 és 2013/32 irányelvben meghatározott, a Bíróság ítélkezési gyakorlata által értelmezett eltérő szabályok szabályoznák.
53.
E megfontolásokra tekintettel úgy vélem, hogy nem fogadható el, hogy a Dán Királyság elutasította a felperesnek a „Dublin III” rendelet 18. cikke (1) bekezdésének d) pontja értelmében vett nemzetközi védelem iránti kérelmét.
54.
E következtetés összhangban áll a Bíróság által a Bundesrepublik Deutschland (Dánia által elutasított menedékjog iránti kérelem) ítéletben levont következtetéssel, amely ítélet a 2013/32 irányelv végrehajtására vonatkozott.
55.
A Bíróság ugyanis megállapította, hogy a Dán Királyság által egy nemzetközi védelem iránti kérelem kapcsán hozott határozat nem minősíthető a 2013/32 irányelv 2. cikkének e) pontja értelmében vett „jogerős határozatnak”, (
21
) vagyis döntésnek arról, hogy a harmadik ország állampolgára, vagy a hontalan személy részére a menedékjogot vagy kiegészítő védelmet a 2011/95 irányelv alapján megadják‑e, és amely ellen a továbbiakban a 2013/32 irányelv V. fejezetében biztosított jogorvoslatnak nincs helye.
56.
A Bíróság ebből azt a következtetést vonta le, hogy az olyan korábbi határozat fennállása, amely elutasította az e tagállamban benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelmet, nem teszi lehetővé, hogy a 2013/32 irányelv 2. cikkének q) pontja és 33. cikke (2) bekezdésének d) pontja értelmében vett „ismételt kérelemnek” lehessen minősíteni az érintett által e korábbi határozat elfogadását követően valamely tagállamban benyújtott, a 2011/95 irányelv értelmében vett nemzetközi védelem iránti kérelmet. (
22
) E tekintetben a Bíróság hozzátette, hogy sem az Unió és Dánia közötti megállapodás, sem pedig annak eshetősége, hogy a dán szabályozás a nemzetközi védelem megadására a 2011/95 irányelvben előírtakkal azonos vagy azokhoz hasonló feltételeket ír elő, nem vezethet eltérő következtetésre. (
23
)
57.
E körülményekre tekintettel javaslom a Bíróságnak, hogy állapítsa meg, hogy a „Dublin III” rendelet 18. cikke (1) bekezdésének d) pontját úgy kell értelmezni, hogy az nem alkalmazandó az olyan helyzetre, amelyben a harmadik országbeli állampolgár vagy hontalan személytől a részére a Dán Királyság által biztosított nemzeti védelmet azt követően vonták vissza, hogy az e tagállam belső rendelkezéseinek megfelelően nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújtott be, majd e védelem visszavonását követően egy másik tagállamhoz nyújtott be kérelmet.
58.
Következésképpen az illetékes finn hatóságok feladata annak meghatározása, hogy a „Dublin III” rendelet III. fejezetében előírt feltételek mely tagállamot jelölik ki a felperes nemzetközi védelem iránti kérelmének megvizsgálásáért felelős tagállamként. (
24
) Ez utóbbiaknak véleményem szerint különösen azt kell értékelniük, hogy e rendelet 12. cikkének (4) bekezdése alapján megállapítható‑e a Dán Királyság felelőssége azon az alapon, hogy e tagállam korábban tartózkodási engedélyt állított ki a felperes számára, vagy éppen ellenkezőleg, léteznek a felperes személyes vagy családi körülményein alapuló indokok, amelyek igazolják, hogy a Finn Köztársaság megállapítsa saját felelősségét e kérelem megvizsgálásáért.
V. Végkövetkeztetés
59.
A fenti megfontolások összességére tekintettel azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Korkein hallinto‑oikeus (legfelsőbb közigazgatási bíróság, Finnország) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre a következő választ adja:
Az egy harmadik országbeli állampolgár vagy egy hontalan személy által a tagállamok egyikében benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállam meghatározására vonatkozó feltételek és eljárási szabályok megállapításáról szóló, 2013. június 26‑i 604/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet 18. cikke (1) bekezdésének d) pontját
a következőképpen kell értelmezni:
az nem alkalmazandó az olyan helyzetre, amelyben a harmadik országbeli állampolgár vagy hontalan személytől a részére a Dán Királyság által biztosított nemzeti védelmet azt követően vonták vissza, hogy az e tagállam belső rendelkezéseinek megfelelően nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújtott be, majd e védelem visszavonását követően egy másik tagállamhoz nyújtott be kérelmet.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
i
)	A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.
(
2
)	Lásd e tekintetben: 2022. szeptember 22‑iBundesrepublik Deutschland (Dánia által elutasított menedékjog iránti kérelem) ítélet (C‑497/21, a továbbiakban: Bundesrepublik Deutschland [Dánia által elutasított menedékjog iránti kérelem] ítélet, EU:C:2022:721).
(
3
)	Megállapodás az Európai [Unió] és a Dán Királyság között a Dániában vagy az Európai Unió egy másik tagállamában benyújtott menedékjog iránti kérelem elbírálásáért felelős állam meghatározására vonatkozó feltételek és eljárási szabályok megállapításáról, valamint a dublini egyezmény hatékony alkalmazása érdekében az ujjlenyomatok összehasonlítására irányuló „Eurodac” létrehozásáról (HL 2006. L 66., 38. o.; a továbbiakban: az Unió és Dánia közötti megállapodás).
(
4
)	Egy harmadik országbeli állampolgár vagy egy hontalan személy által a tagállamok egyikében benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállam meghatározására vonatkozó feltételek és eljárási szabályok megállapításáról szóló, 2013. június 26‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2013. L 180., 31. o.; helyesbítés: HL 2018. L 33., 6. o.), a továbbiakban: „Dublin III” rendelet.
(
5
)	A harmadik országbeli állampolgárok és hontalan személyek nemzetközi védelemre jogosultként való elismerésére, az egységes menekült‑ vagy kiegészítő védelmet biztosító jogállásra, valamint a nyújtott védelem tartalmára vonatkozó szabályokról szóló, 2011. december 13‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2011. L 337., 9. o.; helyesbítések: HL 2017. L 167., 58. o.; HL 2019. L 19., 20. o.).
(
6
)	A nemzetközi védelem megadására és visszavonására vonatkozó közös eljárásokról szóló, 2013. június 26‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2013. L 180., 60. o.; helyesbítés: HL 2016. L 198., 50. o.).
(
7
)	Lásd: Bundesrepublik Deutschland (Dánia által elutasított menedékjog iránti kérelem) ítélet, 49. pont.
(
8
)	Az Európai Közösség és a Dán Királyság között az egy harmadik ország állampolgára által a tagállamok egyikében benyújtott menedékjog iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállam meghatározására vonatkozó kritériumokról és mechanizmusokról szóló 343/2003/EK tanácsi rendelet, valamint a dublini egyezmény hatékony alkalmazása érdekében az ujjlenyomatok összehasonlítására irányuló „Eurodac” létrehozásáról szóló 2725/2000/EK tanácsi rendelet rendelkezéseit Dániára kiterjesztő megállapodás megkötéséről szóló, 2006. február 21‑i tanácsi határozat (HL 2006. L 66., 37. o.).
(
9
)	Egy harmadik ország állampolgára által a tagállamok egyikében benyújtott menedékjog iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállam meghatározására vonatkozó feltételek és eljárási szabályok megállapításáról szóló, 2003. február 18‑i tanácsi rendelet (HL 2003. L 50., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 109. o.; a továbbiakban „Dublin II” rendelet). E rendeletet a „Dublin III” rendelet helyezte hatályon kívül.
(
10
)	A 2011/95 irányelv 2. cikkének h) pontjában szereplő fogalommeghatározás szerint a „nemzetközi védelem iránti kérelem”„egy harmadik országbeli állampolgár vagy hontalan személy által valamely tagállamnál előterjesztett olyan védelem iránti kérelem, amely a menekültjogállás, illetve a kiegészítő védelmi jogállás kérelmezéseként értelmezhető, és amely kapcsán a kérelmező nem kéri kifejezetten egy más jellegű, ezen irányelv hatálya alá nem tartozó olyan védelem biztosítását, amelynek megadását külön kell kérelmezni”.
(
11
)	A 2023. augusztus 10‑i lovbekendtgørelse nr. 1079. (az egységes szerkezetbe foglalásról szóló 1079. sz. rendelet) által egységes szerkezetbe foglalt törvény (a továbbiakban: külföldiekről szóló dán törvény).
(
12
)	A menekültek helyzetére vonatkozó 1967. január 31‑i, 1967. október 4‑én hatályba lépett New York‑i jegyzőkönyvvel (kihirdette: az 1989. évi 15. tvr.) kiegészített, a menekültek helyzetére vonatkozó, 1951. július 28‑án Genfben aláírt, 1954. április 22‑én hatályba lépett egyezmény (Recueil des traités des Nations unies [1954], 189. kötet, 150. o., 2545. sz.; kihirdette: az 1989. évi 15. tvr.).
(
13
)	A továbbiakban: dán idegenrendészeti hivatal.
(
14
)	A külföldiekről szóló dán törvény 7. §‑ának 3. bekezdésében előírt átmeneti védelem terjedelmével kapcsolatos magyarázatért lásd többek között a Højesteret (legfelsőbb bíróság, Dánia) 2017. november 6‑i 107/2017. sz. ítéletét.
(
15
)	Lásd: 2018. július 5‑iX ítélet (C‑213/17, EU:C:2018:538, 31. és 32. pont).
(
16
)	C‑616/19, EU:C:2020:1010, 47. pont.
(
17
)	Lásd: 2024. december 19‑iTudmur ítélet (C‑185/24 és C‑189/24, EU:C:2024:1036, 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
18
)	Lásd: 2024. december 19‑iKhan Yunis és Baabda ítélet (C‑123/23 és C‑202/23, EU:C:2024:1042, 60. pont), amely a Bundesrepublik Deutschland (Dánia által elutasított menedékjog iránti kérelem) ítéletre (35. és 43. pont) hivatkozik. Ez utóbbi ítélet átveszi a 2021. május 20‑iL. R. (Norvégia által elutasított menedékjog iránti kérelem) ítéletből (C‑8/20, EU:C:2021:404) levont tanulságokat, mivel a Norvég Királyság az Európai [Unió], az Izlandi Köztársaság, valamint a Norvég Királyság között a tagállamok egyikében, illetve Izlandon vagy Norvégiában benyújtott, menedékjog iránti kérelem megvizsgálásáért felelős állam meghatározására vonatkozó feltételekről és mechanizmusokról szóló megállapodás (HL 2001. L 93., 40. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 78. o.; az Unió nevében jóváhagyta a 2001. március 15‑i 2001/258/EK tanácsi határozat (HL 2001. L 93., 38. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 76. o) értelmében a „Dublin III” rendeletet alkalmazó harmadik állam.
(
19
)	Kiemelés tőlem.
(
20
)	E cikk kimondja, hogy „[a] tagállamok biztosítják […], hogy egy kérelem menekült jogállásra és/vagy kiegészítő védelmi jogállásra vonatkozó elutasítása esetén a határozat tartalmazza a ténybeli és jogi indokolást, valamint írásbeli tájékoztatással kell szolgálnia arról is, hogy az elutasító határozatot hogyan lehet megtámadni. A tagállamoknak nem kell információt szolgáltatniuk az elutasító határozat írásbeli megtámadásának módjáról olyan határozattal kapcsolatosan, mely vonatkozásában annak lehetőségeiről a kérelmezőt egy korábbi stádiumban akár írásban, akár a számára hozzáférhető elektronikus úton már tájékoztatták.”
(
21
)	Lásd: Bundesrepublik Deutschland (Dánia által elutasított menedékjog iránti kérelem) ítélet, 45. pont.
(
22
)	Lásd: Bundesrepublik Deutschland (Dánia által elutasított menedékjog iránti kérelem) ítélet, 47. pont.
(
23
)	Lásd: Bundesrepublik Deutschland (Dánia által elutasított menedékjog iránti kérelem) ítélet, 48. pont.
(
24
)	Lásd: a „Dublin III” rendelet 3. cikkének (1) bekezdése; 2017. február 16‑iC. K. és társai ítélet (C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, 56. pont).