62011CC0616_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem a belső piaci pénzforgalmi szolgáltatásokról és a 97/7/EK, a 2002/65/EK, a 2005/60/EK és a 2006/48/EK irányelv módosításáról és a 97/5/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2007. november 13‑i 2007/64/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv(2) (a továbbiakban: irányelv) 52. cikkének (3) bekezdésében a tagállamok számára biztosított azon lehetőségre vonatkozik, hogy megtiltsák vagy korlátozzák a pótdíj‑felszámítási gyakorlatot, vagy ismertebb nevén – az angol kifejezéssel élve – a „surchargingot”.
2. A pótdíjfelszámítással a vállalkozások mint a fizetés kedvezményezettjei díjat számítanak fel az ügyfeleikkel mint fizető felekkel szemben egy adott fizetési eszköz használatáért. Ez a gyakorlat az ügyfélre mint fizető félre szándékozik terhelni – többek között a hitelkártyák vagy a betéti kártyák – használatának költségeit.
3. A kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdés annak meghatározására irányul, hogy az irányelv 52. cikkének (3) bekezdése alkalmazható‑e a mobiltelefon‑szolgáltató társaságokra, illetve hogy a pénzátutalás az irányelv értelmében vett fizetési eszköznek minősül‑e, és hogy az Ausztriában érvényes általános pótdíj‑felszámítási tilalom összeegyeztethető‑e ezzel a cikkel.
II – A jogi háttér
A – Az uniós jog
4. Az irányelv 1. cikke a következőket írja elő:
„(1) Ez az irányelv meghatározza azokat a szabályokat, amelyek alapján a tagállamoknak a pénzforgalmi szolgáltatók alábbi hat típusát kell megkülönböztetniük:
a) hitelintézetek, a 2006/48/EK irányelv 4. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében;
b) elektronikuspénz‑kibocsátó intézmények, a 2000/46/EK irányelv 1. cikke (3) bekezdésének a) pontja értelmében;
c) a nemzeti jog értelmében pénzforgalmi szolgáltatás nyújtására jogosult postai elszámolóközpontok;
d) az ezen irányelvben meghatározott pénzforgalmi intézmények;
e) az Európai Központi Bank [(EKB)] és a nemzeti központi bankok, amennyiben nem monetáris hatósági vagy egyéb hatósági jogkörben járnak el;
f) a tagállamok, regionális vagy helyi hatóságaik, amennyiben nem hatósági jogkörben járnak el.
(2) Ez az irányelv meghatározza továbbá a pénzforgalmi szolgáltatások feltételeinek átláthatóságára és a tájékoztatási követelményekre vonatkozó szabályokat, valamint a pénzforgalmi szolgáltatásokat igénybe vevők és a pénzforgalmi szolgáltatók jogait és kötelezettségeit a rendszeres vagy üzleti tevékenységként folytatott pénzforgalmi szolgáltatói tevékenységgel összefüggésben.”
5. Ezen irányelv „Fogalommeghatározások” címet viselő 4. cikke szerint:
„Ezen irányelv alkalmazásában a következő fogalommeghatározások érvényesek:
[…]
3. »Pénzforgalmi szolgáltatás«: a mellékletben felsorolt üzleti tevékenységek bármelyike;
[…]
5. »fizetési művelet«: a fizető fél vagy a kedvezményezett által kezdeményezett pénzbefizetés, ‑átutalás vagy ‑felvétel, függetlenül a fizető fél és a kedvezményezett közötti alapkötelezettségektől;
[…]
7. »fizető fél«: az a természetes vagy jogi személy, aki vagy amely egy fizetési számla tulajdonosa, és aki vagy amely az adott fizetési számláról fizetési megbízást engedélyez, vagy – fizetési számla hiányában – az a természetes vagy jogi személy, aki vagy amely fizetési megbízást ad;
8. »kedvezményezett«: az a természetes vagy jogi személy, aki vagy amely valamilyen fizetési művelet tárgyát képező pénzeszközök szándékolt jogosultja;
9. »pénzforgalmi szolgáltató«: az 1. cikk (1) bekezdésében említett jogalanyok, valamint a 26. cikkel összhangban mentességben részesülő jogi és természetes személyek;
10. »pénzforgalmi szolgáltatás igénybe vevője«: az a természetes vagy jogi személy, aki vagy amely fizető félként, kedvezményezettként vagy mindkét szerepben pénzforgalmi szolgáltatást vesz igénybe;
[…]
16. »fizetési megbízás«: a fizető félnek vagy a kedvezményezettnek a saját pénzforgalmi szolgáltatója számára adott, fizetési művelet teljesítésére vonatkozó bármely utasítása;
[…]
19. »hitelesítés«: az az eljárás, amely lehetővé teszi, hogy a pénzforgalmi szolgáltató ellenőrizze valamely konkrét fizetési eszköz használatát, beleértve annak személyes biztonsági elemeit;
[…]
23. »fizetési eszköz«: a pénzforgalmi szolgáltatás igénybevevője és a pénzforgalmi szolgáltató közötti megállapodás tárgyát képező, a pénzforgalmi szolgáltatás igénybevevője által fizetési megbízás kezdeményezésére használt, személyre szabott eszköz(ök) és/vagy eljárások;
[…]”
6. Az irányelvnek a pénzforgalmi szolgáltatás nyújtásával és igénybevételével összefüggő jogokkal és kötelezettségekkel foglalkozó IV. címe alatti, „Felszámítható díjak” címet viselő 52. cikke a (3) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
„A pénzforgalmi szolgáltató a kedvezményezettet nem akadályozhatja meg abban, hogy a fizető féltől egy adott fizetési eszköz használatáért díjat számítson fel, vagy számára árengedményt nyújtson. Azonban a tagállamok megtilthatják vagy korlátozhatják a díj felszámításának jogát, figyelembe véve a verseny ösztönzésének kívánalmát és a hatékony fizetési eszközök használatának előmozdítására irányuló lépések szükségességét.”
7. Az irányelv 52. cikke (3) bekezdésének hatályát ennek (42) preambulumbekezdése a következőképpen magyarázza:
„Az átláthatóság és a verseny előmozdítása érdekében a pénzforgalmi szolgáltató nem akadályozhatja meg, hogy a kedvezményezett díjat kérjen a fizető féltől valamely konkrét fizetési eszköz használatáért. Míg a kedvezményezettnek jogot kell biztosítani arra, hogy adott fizetési eszköz használatáért díjat számítson fel, a tagállamok eldönthetik, hogy ezt a gyakorlatot megtiltják‑e vagy korlátozzák‑e abban az esetben, ha megítélésük szerint ezt a túlzott díjtételek indokolják, vagy olyan díjszabás indokolja, amely a verseny, valamint a fizetési eszközök használata ösztönzésének szükségességét figyelembe véve egy adott fizetési eszköz használatára negatív hatással van.”
8. Az irányelvnek a „Záró rendelkezések” megnevezésű VI. címe alatti, „Teljes harmonizáció” című 86. cikke a következőket mondja ki:
„(1) A 30. cikk (2) bekezdésének, a 33. cikknek, a 34. cikk (2) bekezdésének, a 45. cikk (6) bekezdésének, a 47. cikk (3) bekezdésének, a 48. cikk (3) bekezdésének, az 51. cikk (2) bekezdésének, az 52. cikk (3) bekezdésének, az 53. cikk (2) bekezdésének, a 61. cikk (3) bekezdésének, valamint a 72. és a 88. cikknek a sérelme nélkül, amennyiben ez az irányelv harmonizált rendelkezéseket tartalmaz, a tagállamok az ezen irányelvben meghatározottakon kívüli rendelkezéseket nem tarthatnak fenn és nem fogadhatnak el.
[…]”
B – Az osztrák jog
9. A kérdést előterjesztő bíróság szerint az irányelvet az osztrák jogba a pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló törvény (Zahlungsdienstegesetz, BGBl. I, 66/2009, a továbbiakban: ZaDiG) ültette át, amely 2009. november 1‑jén lépett hatályba.
10. A ZaDiG „Hatály” című 1. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Ez a szövetségi törvény meghatározza azokat a feltételeket, amelyek mellett a személyek Ausztriában üzletszerűen pénzforgalmi szolgáltatásokat nyújthatnak (pénzforgalmi szolgáltató), és szabályozza a pénzforgalmi szolgáltatóknak és a pénzforgalmi szolgáltatásokat igénybe vevőknek a pénzforgalmi szolgáltatások Ausztriában illetőséggel rendelkező igénybevevői részére vagy az Ausztriában székhellyel rendelkező pénzforgalmi szolgáltatók által nyújtott pénzforgalmi szolgáltatásokhoz kapcsolódó jogait és kötelezettségeit, valamint a fizetési rendszerekhez való hozzáférést.”
11. A ZaDiG „Felszámítható díjak” című 27. cikkének (6) bekezdése biztosítja az irányelv 52. cikke (3) bekezdésének az osztrák jogrendbe való átültetését, és a következőket írja elő:
„A pénzforgalmi szolgáltató a kedvezményezettet nem akadályozhatja meg abban, hogy a fizető fél számára egy adott fizetési eszköz használatáért árengedményt nyújtson. A kedvezményezett nem számíthat fel díjat egy adott fizetési eszköz használatáért.”
III – Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
12. A T‑Mobile Austria GmbH (a továbbiakban: T‑Mobile Austria) az osztrák mobiltelefon‑szolgáltatók egyike. Rendszeresen köt a fogyasztókkal távközlési szerződéseket, és ennek során az általa folyamatosan aktualizált Általános Szerződési Feltételeket alkalmazza, amelyben a 2009. novemberi állás szerint az alábbi feltétel szerepel (a továbbiakban: vitatott feltétel):
„23. cikk
[…]
1.2 Minden fizetési mód mentesít a tartozás alól, befizetési utalvány vagy internetes banki ügyintézés útján történő fizetés esetén azonban – az Önre érvényes díjszabásnak megfelelő – kezelési díjat számítunk fel Önnel szemben.”
13. E feltétel értelmében, amennyiben valamely ügyfél a „Call Europe” díjszabást jelenti be és használja, havonta további 3 eurót kell fizetnie, ha a „csoportos beszedési megbízást vagy a bankkártyával történő fizetést” választja, amely különösen a befizetési utalvánnyal vagy az internetes banki ügyintézés („Telebanking”) keretében történő fizetést foglalja magában.
14. Az alapügyben benyújtott keresetével a Verein für Konsumenteninformation, fogyasztói egyesület, azt kérte, hogy a T‑Mobile Austria számára tiltsák meg egyrészt azt, hogy a vitatott feltételt az ügyfelekkel megkötött szerződésekbe belefoglalhassa, másrészt pedig, hogy arra a már fennálló szerződések keretében hivatkozhasson. Keresete alátámasztására a Verein für Konsumenteninformation azzal érvelt, hogy a vitatott feltétel sérti a ZaDiG 27. cikke (6) bekezdésének második mondatában foglalt imperatív rendelkezéseket.
15. A T‑Mobile Austria a kereset elutasítását kérte arra hivatkozva, hogy először is ő nem tartozik az irányelv és a ZaDiG hatálya alá, mivel ő nem „pénzforgalmi szolgáltató”, hanem mobiltelefon‑szolgáltató. Továbbá arra hivatkozott, hogy a befizetési utalvány személyes biztonsági elemek hiányában nem tartozik az irányelv 4. cikkének 23. pontja értelmében vett „fizetési eszköz” fogalma alá. Végül az irányelv 52. cikke (3) bekezdésének a ZaDiG 27. cikke (6) bekezdésének második mondata révén történt átültetése nem áll összhangban az irányelvvel, mivel az osztrák jogalkotó a díjak adott fizetési eszközök használatáért történő felszámításának tilalmát nem indokolta meg az említett 52. cikk (3) bekezdésében említett okokkal.
16. Az elsőfokú bíróság teljes terjedelmében helyt adott a Verein für Konsumenteninformation keresetének, amely ítéletet a fellebbvitel során megerősítettek. A fellebbviteli bíróság arra az álláspontra helyezkedett, hogy a befizetési utalvány nem tekinthető az irányelv 4. cikkének 23. pontja értelmében vett fizetési eszköznek, megállapította azonban, hogy az irányelv 52. cikkének (3) bekezdése kivételt képez a teljes harmonizáció alól, ily módon a nemzeti jogalkotó számára mindenképpen fennáll annak a lehetősége, hogy a pótdíjak fizetésének általános tilalmát előírja – a ZaDiG 27. cikkének (6) bekezdésében előírthoz hasonlóan –, amely az irányelv értelmében vett fizetési eszközre, és más fizetési műveletekre, például a befizetési utalvány útján történő átutalásokra egyaránt vonatkozik. Egyébiránt a fellebbviteli bíróság arra az álláspontra helyezkedett, hogy ez a tilalom megfelel az irányelv 52. cikke (3) bekezdésének utolsó mondatában említett, a verseny ösztönzésére és a hatékony fizetési eszközök használatának előmozdítására irányuló célnak.
17. A T‑Mobile Austria ezen határozat ellen felülvizsgálati kérelmet (Revision) terjesztett az Oberster Gerichtshof (Ausztria) elé. Miután megállapította, hogy az alapeljárásban felmerült kérdésekkel a Bíróság még nem foglalkozott, a kérdést előterjesztő bíróság, amelynek határozatai ellen a nemzeti jog értelmében nincs jogorvoslati lehetőség, felfüggesztette az eljárást és előzetes döntéshozatalra a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1 Úgy kell‑e értelmezni a belső piaci pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló, 2007. november 13‑i 2007/64/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 52. cikkének (3) bekezdését, hogy e rendelkezés a mobiltelefon‑szolgáltató mint kedvezményezett és annak ügyfelei (a fogyasztók) mint fizető felek között létrejött szerződéses jogviszonyra is alkalmazandó?
2) A 2007/64/EK irányelv 4. cikkének 23. pontja és 52. cikkének (3) bekezdése értelmében vett »fizetési eszköznek« tekintendő‑e a fizető fél által saját kezűleg aláírt befizetési utalvány, illetve az átutalások kezdeményezésére használt, aláírt befizetési utalványon alapuló eljárás, valamint az a szerződéses eljárás, amelyben az átutalási megbízásokat internetes banki ügyintézés (»Telebanking«) keretében kezdeményezik?
3) Úgy kell‑e értelmezni a 2007/64/EK irányelv 52. cikkének (3) bekezdését, hogy e rendelkezéssel ellentétes azon nemzeti jogszabályok alkalmazása, amelyek általános jelleggel tiltják, hogy a kedvezményezett díjat, és különösen olyan díjat számítson fel, amely különbséget tesz az egyes fizetési eszközök között?”
IV – A Bíróság előtti eljárás
18. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet 2011. november 30‑án nyújtották be a Bírósághoz. A T‑Mobile Austria, a Verein für Konsumenteninformation, az osztrák, a német, a francia, az olasz és a portugál kormány, valamint az Európai Bizottság írásbeli észrevételeket nyújtott be. 2013. szeptember 11‑én tá rgyalást tartottak, amely során a Verein für Konsumenteninformation, az osztrák és a német kormány, valamint a Bizottság előadta szóbeli észrevételeit.
V – Értékelés
A – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésről
19. Az első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság arra vár választ, hogy az irányelv 52. cikke (3) bekezdésének második mondatában a tagállamoknak biztosított azon lehetőség, hogy megtiltsák vagy korlátozzák a díj felszámításának jogát, alkalmazandó‑e valamely mobiltelefon‑szolgáltató és az ügyfelei közötti szerződéses jogviszonyra.
1. Az elfogadhatóságról
20. A Verein für Konsumenteninformation úgy véli, hogy nem szükséges erre a kérdésre választ adni, hiszen ahhoz, hogy a kérdést előterjesztő bíróság az alapeljárásban ítéletet hozhasson, nincs ‑ az EUMSZ 267. cikk értelmében vett ‑ „szükség” válaszra. Szerinte a kereshetőségi joga független az irányelv 52. cikke (3) bekezdésének a T‑Mobile Austria és az ügyfelei közötti szerződéses jogviszonyra való alkalmazhatóságától, és e jogot az osztrák közjog ruházta rá, amely lehetővé teszi számára, hogy a fogyasztók védelme érdekében a jogsértés megszüntetésére irányuló keresetet indítson.
21. Ezt az érvelést nem lehet elfogadni. Amint az a Bíróság ítélkezési gyakorlatából egyértelműen kitűnik, „az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés helytállósága és szükségessége megítélésének felelőssége főszabály szerint kizárólag a kérdést előterjesztő bíróságot terheli”(3), kivéve ha „az [uniós] jog kért értelmezése nyilvánvalóan semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli vagy jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésekre hasznos választ adhasson”(4) .
22. A Verein für Konsumenteninformation által felhozott érvelés nem esik ezen kivétel alá. Ráadásul a kereshetőségi jogával kapcsolatos fejtegetései egyáltalán nem relevánsak az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés szükségességének értékelése szempontjából. Még akkor is, ha e kereshetőségi jogot az osztrák közjog ruházza rá, továbbra is hasznos lehet a nemzeti bíróság számára, ha tudja, hogy az irányelv 52. cikkének (3) bekezdése alkalmazandó‑e, ha a fizetés kedvezményezettje, a jelen esetben a T‑Mobile Austria, egy mobiltelefon‑szolgáltató, aki emiatt nem feltétlenül tartozik az irányelv hatálya alá.
23. Következésképpen az első kérdést elfogadhatónak kell tekinteni.
2. Érdemben
24. A T‑Mobile Austria szerint valamely szerződéses jogviszony csakis akkor tartozhat az irányelv hatálya alá, ha ezen irányelv tárgyi hatálya alá esik. Ennek alapján a T‑Mobile Austria úgy véli, hogy a mobiltelefon‑szolgáltatók által megkötött szerződéses jogviszonyokat e tárgyi hatály alól, így az irányelv 52. cikkének (3) bekezdése alól ki kell zárni, mivel e szolgáltatók nem minősülnek az ezen irányelv 1. cikkének (1) bekezdése értelmében vett pénzforgalmi szolgáltatóknak, és mivel nem nyújtanak az említett irányelv 4. cikkének 3. pontja értelmében vett pénzforgalmi szolgáltatásokat.
25. Azt állapítja meg, hogy mivel az ügyfeleivel való szerződéses jogviszonyai nem pénzforgalmi szolgáltatási természetűek, az irányelv rá nézve nem alkalmazható a 2. cikkének (1) bekezdése alapján, amely szerint ezt az irányelvet „az [Európai Unión] belül nyújtott pénzforgalmi szolgáltatásokra kell alkalmazni”.
26. Ezzel szemben a Verein für Konsumenteninformation, az osztrák, a német, a francia, az olasz és a portugál kormány, valamint a Bizottság egybehangzóan úgy vélik, hogy az irányelv 52. cikkének (3) bekezdése alkalmazható a T‑Mobile Austria és az ügyfelei közötti szerződéses jogviszonyokra.
27. Véleményük szerint ez egyértelműen következik ezen cikk szövegéből, amely egyrészt megtiltja a pénzforgalmi szolgáltatók számára, hogy a kedvezményezettet megakadályozzák abban, hogy a fizető féltől egy adott fizetési eszköz használatáért díjat számítson fel, vagy számára árengedményt nyújtson, másrészt pedig lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy a díj felszámításának jogát megtiltsák vagy korlátozzák, figyelembe véve a verseny ösztönzésének kívánalmát és a hatékony fizetési eszközök használatának előmozdítására irányuló lépések szükségességét.
28. Véleményem szerint kétségtelen, hogy a T‑Mobile Austria az e cikk értelmében vett kedvezményezettnek minősül, amit ő nem is vitat. Az irányelv 4. cikkének 8. pontja értelmében a „kedvezményezett” kifejezés olyan „természetes vagy jogi személyt [jelent], aki vagy amely valamilyen fizetési művelet tárgyát képező pénzeszközök szándékolt jogosultja”. Az ügyfelei által foganatosított befizetések hitelezőjeként a T‑Mobile Austria e befizetések tekintetében tehát az ezen irányelv e cikke és 52. cikkének (3) bekezdése értelmében vett kedvezményezett.
29. Az is kétségtelen, hogy a T‑Mobile Austria ügyfelei fizető feleknek minősülnek ezen irányelv értelmében, amely a 4. cikkének 7. pontjában „[olyan] természetes vagy jogi [személyekként határozza meg őket], [akik] vagy [amelyek] egy fizetési számla [tulajdonosai], és [akik] vagy [amelyek] az adott fizetési számláról fizetési megbízást [engedélyeznek], vagy – fizetési számla hiányában – [azok] a természetes vagy jogi [személyek], [akik] vagy [amelyek] fizetési megbízást [adnak]”. Következésképpen, mivel a T‑Mobile Austria számára pénzt utalnak át a mobiltelefon‑számláik kiegyenlítése érdekében, az ügyfelei az ezen irányelv értelmében vett „fizető félnek” minősülnek.
30. Amint azt a Bizottság hangsúlyozza, bár az irányelv 52. cikke (3) bekezdésének első mondata közvetlenül csupán a pénzforgalmi szolgáltatók és a kedvezményezett közötti jogviszonyra vonatkozik, mivel az előbbi nem tudja megakadályozni az utóbbit abban, hogy díjat számítson fel vagy árengedményt nyújtson „a fizető [félnek] egy adott fizetési eszköz használatáért”, ezáltal – még ha csak közvetetten is – a kedvezményezett és a fizető fél közötti jogviszonyt is szabályozza.
31. Ami e rendelkezés második mondatát illeti, ez biztosítja a tagállamok számára annak lehetőségét, hogy megtiltsák vagy korlátozzák a díj felszámításának jogát, és így közvetlenül szabályozhatják a kedvezményezett, a jelen esetben a T‑Mobile Austria, és a fizető fél, a jelen esetben az ügyfele, közötti jogviszonyt – amint azt az irányelv (42) preambulumbekezdése megfogalmazza –, „ha megítélésük szerint ezt a túlzott díjtételek indokolják, vagy olyan díjszabás indokolja, amely egy adott fizetési eszköz használatára negatív hatással van”.
32. A fentiekből az következik, hogy az irányelv 52. cikkének (3) bekezdésével összefüggésben egy adott fizetési eszköz használatáért díj felszámításának gyakorlata mindenképpen és főszabály szerint a kedvezményezett és a fizető fél közötti jogviszonyt érinti. Ráadásul, amint a Bizottság megjegyzi, nem világos, hogy a tagállamok hogyan élhetnének ténylegesen az ezen irányelv 52. cikkének (3) bekezdésében számukra biztosított lehetőséggel, ha ez csupán a kedvezményezett és a pénzforgalmi szolgáltatója közötti jogviszonyra vonatkozna.
33. Osztom tehát a Verein für Konsumenteninformation, az osztrák, a német, a francia, az olasz és a portugál kormány, valamint a Bizottság véleményét.
34. Következésképpen javaslom, hogy a Bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre azt a választ adja, hogy az irányelv 52. cikkének (3) bekezdése alkalmazandó a mobiltelefon‑szolgáltató mint a befizetés kedvezményezettje és annak ügyfele (a fogyasztó) mint fizető fél között létrejött szerződéses jogviszonyra.
B – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésről
35. A második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy egyrészt az irányelv 4. cikkének 23. pontja és 52. cikkének (3) bekezdése értelmében vett „fizetési eszköznek” tekintendő‑e „a fizető fél által saját kezűleg aláírt befizetési utalvány, illetve az átutalások kezdeményezésére használt, aláírt befizetési utalványon alapuló eljárás”, másrészt pedig az a eljárás, amelyben az átutalási megbízásokat internetes banki ügyintézés („Telebanking”) keretében kezdeményezik.
36. Először is meg kell jegyezni, hogy az irányelv német és francia változata között nyelvi eltérés mutatkozik. Míg a francia változat a „fizetési eszközt” úgy határozza meg, mint „személyre szabott eszköz(öke)t és/vagy eljárásokat”, a német változat a „személyre szabott” jelzőt mind az eszköz, mind pedig az eljárások leírására használja („jedes personalisierte
Instrument und/oder jeden personalisierten
Verfahrensablauf”).(5) Más változatok, mint az angol vagy a görög, a két változathoz alkalmazkodnak.(6)
37. Ugyanakkor ez a nyelvi eltérés nem befolyásolja az értékelésemet. Akár „eszközként”, akár pedig „eljárásokként” a befizetési utalvány vagy az internetes átutalás is lehet személyre szabott: először is a befizetési utalvány saját kezű aláírással, másodszor az internetes átutalási megbízás a személyes biztonsági elemek (például PIN‑kód [személyes azonosító szám]) használatával. Így mindkettő egyaránt megfelel az irányelv német változata, illetve a francia változata által támasztott követelményeknek.
38. Azt a kérdést illetően, hogy a fizető fél által saját kezűleg aláírt befizetési utalvány és az internetes átutalási megbízás az irányelv értelmében vett „fizetési eszköznek” minősül‑e, a felek véleménye megoszlik.
39. A fizető fél által saját kezűleg aláírt befizetési utalványt illetően a Verein für Konsumenteninformation, az osztrák, a francia, az olasz és a portugál kormány, valamint a Bizottság azt állítja, hogy az az irányelv 4. cikkének 23. pontja értelmében vett „fizetési eszköznek” minősül, amelyet a szolgáltató és a pénzforgalmi szolgáltatás igénybevevője közti megállapodás alapján ezen irányelv 4. cikkének 16. pontja értelmében vett fizetési művelet teljesítésére, pénzátutalás kezdeményezésére használnak. A személyre szabás követelményét kielégíti az, ha a fizető fél az utalványt saját kezűleg aláírja, ami lehetővé teszi, hogy az átutalási megbízás eredetének hitelessége a pénzforgalmi szolgáltatást igénybe vevőnek legyen tulajdonítható.
40. A személyre szabottság kérdését illetően a Bizottság megjegyzi, hogy az irányelv 4. cikkének 23. pontja nem enged arra következtetni, hogy a saját kezű aláíráshoz kötelező módon egy kiegészítő személyes biztonsági funkcióval ellátott eszközre lenne szükség ahhoz, hogy a fizető fél által saját kezűleg aláírt befizetési utalvány ezen irányelv értelmében vett fizetési eszköznek minősüljön.
41. A francia kormány hozzáteszi, hogy az irányelvnek a pénzforgalmi szolgáltatások egységes uniós piacának megteremtésére irányuló céljára tekintettel nem lehet azt állítani, hogy az uniós jogalkotó a „fizetési eszközök” fogalma alól ki akarta volna venni az olyan elterjedt fizetési módokat, mint az átutalási eljárás.
42. Ezzel szemben a T‑Mobile Austria és a német kormány ellenzi az irányelv 4. cikke 23. pontjának ilyen értelmezését. A T‑Mobile Austria úgy véli, hogy valamely „fizetési eszköz” léte egy biztonságos eszközt feltételez, és hogy ezt a feltételt a befizetési utalvány egyszerű saját kezűleg történő aláírása nem elégíti ki. A T‑Mobile Austria szerint a fizetési eszközt az aláírás előtt kell személyre szabni, ami azt feltételezi, hogy a fizetési eszköznek az aláírás hiányában is személyre szabottnak kell lennie.
43. A német kormány úgy véli, hogy a befizetési utalvány ezen irányelv 4. cikkének 23. pontja értelmében nem tekinthető sem eszköznek, sem pedig eljárásoknak. Az irányelv több olyan rendelkezésére hivatkozik, amelyekben a „fizetési eszköz” kifejezés azt bizonyító módon szerepel, hogy az a befizetési utalványokat nem foglalja magában.
44. Így ez a kormány az irányelv több rendelkezése mellett az 57. cikkre hivatkozik, amely szerint a pénzforgalmi szolgáltató a pénzforgalmi szolgáltatást igénybe vevő számára fizetési eszközt „bocsát ki”, és biztosítja, hogy „a fizetési eszköz személyes biztonsági elemei
a pénzforgalmi szolgáltatásnak a fizetési eszköz használatára jogosult igénybevevőjén kívül más felek számára ne lehessenek hozzáférhetők”(7), illetve ugyanezen irányelv 55. cikkének (2) bekezdésére, amely a fizetési eszköz olyan objektíve igazolható okok folytán történő letiltására vonatkozik, amelyek a fizetési eszköz biztonságával függenek össze (például nem engedélyezett vagy csalárd módon történő használat).
45. A német kormány tehát azt az álláspontot képviseli, hogy a „fizetési eszköz” kifejezések használata kizárja a befizetési utalványra történő alkalmazását. Véleménye szerint ugyanis valamely befizetési utalvány először is nem jár semmiféle fizetési eszköznek a pénzforgalmi szolgáltatás igénybevevője részére történő kibocsátásával, és nem teszi szükségessé olyan személyes biztonsági elemek használatát, mint amelyek a hitelkártya esetén szükségesek. Ezenkívül a befizetési utalvány letiltása sem képzelhető el.
46. A tárgyalás során a német kormány – mivel a T‑Mobile Austria nem vett részt a tárgyaláson – fenntartotta álláspontját, és előadta, hogy véleménye szerint a befizetési utalvány az irányelv 4. cikkének 16. pontja értelmében vett fizetési megbízásnak minősül, nem pedig az irányelv 4. cikkének 23. pontja értelmében vett fizetési eszköznek.
47. Az internetes átutalási megbízás kibocsátását („Telebanking”) illetően a Verein für Konsumenteninformation, az osztrák, a német, a francia, az olasz és a portugál kormány, valamint a Bizottság azt állítja, hogy az a fizetési eszköznek az irányelv 4. cikkének 23. pontjában meghatározott jellemzőit mutatja. Pontosabban olyan sajátos eljárást követ, amelynek keretében a pénzforgalmi szolgáltatást igénybe vevő fél egy elektronikus platformhoz kap hozzáférést. Egy ilyen eljárás személyre szabását általában véve biztonsági és hitelesítési eszközök biztosítják. A jelen ügyben erről van szó, mivel a kérdést előterjesztő bíróság megerősíti, hogy a fizető fél az elektronikus platformra való belépéshez köteles PIN‑kódot alkalmazni, és egy TAN‑kódot (tranzakciós szám), amely a fizetési megbízás hitelesítéséhez szükséges.
48. Ezzel szemben a T‑Mobile Austria úgy véli, hogy az internetes fizetési megbízás kibocsátása sem minősül fizetési eszköznek.
49. Véleményem szerint az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésre igenlő választ kell adni. Az – akár a fizető fél által saját kezűleg aláírt befizetési utalvány útján, akár elektronikus (a kérdést előterjesztő bíróság által „Telebankingnek” nevezett) úton kezdeményezett – átutalásra ugyanis az irányelv 4. cikkének mind a 3. pontja, mind pedig a 23. pontja vonatkozik.
50. Igaz, hogy a kérdést előterjesztő bíróság alakilag nem az átutalás technikájáról mint egészről kérdezi a Bíróságot, hanem az aláírt befizetési utalványról és az internetes fizetési megbízás kibocsátásáról. Márpedig az aláírt és a pénzforgalmi szolgáltatónak átadott befizetési utalvány, vagy az internetes átutalási megbízás kevésbé tekinthető „a pénzforgalmi szolgáltatás igénybevevője és a pénzforgalmi szolgáltató közötti megállapodás tárgyát képező, a pénzforgalmi szolgáltatás igénybevevője által fizetési megbízás kezdeményezésére használt, személyre szabott eszköz(ök)[nek] és/vagy eljárások[nak]”(8), mint maga a fizetési megbízás, vagyis „a fizető félnek […] a saját pénzforgalmi szolgáltatója számára adott, fizetési művelet teljesítésére vonatkozó bármely utasítása”(9) .
51. Számomra azonban úgy tűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által alkalmazott megfogalmazáson túl a kérdése arra irányul, hogy a pénzátutalást lehetővé tevő eljárások összessége, vagyis a befizetési utalvány saját kezű aláírásának ténye és a pénzforgalmi szolgáltatónak való átadása, vagy az elektronikus úton történő átutalási megbízás kibocsátása az irányelv értelmében vett „fizetési eszköznek” minősül‑e.
52. Ennek alapján véleményem szerint az irányelv valóban vonatkozik az átutalásokra, akár a fizető fél saját kezű aláírásával ellátott utalvány útján, akár elektronikus úton kezdeményezték azt. Az irányelv ugyanis a 4. cikkének 3. pontjában a „pénzforgalmi szolgáltatások” kifejezést úgy határozza meg, mint „a mellékletben felsorolt üzleti tevékenységek bármelyike[ét]”, amely melléklet a 3. pontjában „[f]izetési műveletek teljesítés[ére hivakozik], beleértve a pénzforgalmi szolgáltatás igénybe vevőjének a pénzforgalmi szolgáltatójánál vagy más pénzforgalmi szolgáltatónál vezetett fizetési számlára történő pénzátutalást: […] átutalások teljesítése, ideértve a tartós átutalási megbízásokat is”.
53. Továbbá az átutalás megfelel az irányelv 4. cikkének 23. pontjában kifejtett követelményeknek, mivel olyan eljárások összességének minősül, amelyek – akár elektronikus úton, akár papíron – lehetővé teszik a pénzforgalmi szolgáltatás igénybevevője és fizető fele számára, hogy a pénzforgalmi szolgáltatóját, gyakran valamely bankot, azzal bízza meg, hogy a számlájáról pénzt utaljon át a kifizetés kedvezményezettjének – a saját pénzforgalmi szolgáltatójánál – nyitott számlájára.
54. Az, hogy az átutalást fizetési eszközként ismerik el, az EKB azon gyakorlata is megerősíti, hogy az átutalásokat („credit transfers”) az egységes eurófizetési térség [Single Euro Payments Area (SEPA)](10) fizetési eszközei közé sorolja.
55. Ezt az álláspontot a közelmúltban, 2013. július 24‑én elkészített, a belső piaci pénzforgalmi szolgáltatásokról és a 2002/65/EK, a 2013/36/EU és a 2009/110/EK irányelv módosításáról, valamint a 2007/64/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvjavaslatot [COM(2013) 547 végleges; a továbbiakban: irányelvjavaslat](11) kísérő „hatástanulmány” (a továbbiakban: hatástanulmány) is alátámasztja.
56. A hatástanulmány, amely jelenleg csak angol nyelven érhető el, több alkalommal fizetési eszközként jellemzi az átutalást („credit transfers”), például amikor megállapítja, hogy „[a] bankkártya, amelyet pénzátutalás és közvetlen terhelés követ, a legnépszerűbb uniós, nem likvid fizetési eszköz”(12) .
57. Ezen a ponton emlékezni kell arra, hogy az irányelv 52. cikkének (3) bekezdése a kedvezményezett pótdíjfelszámításhoz („surcharging”) való jogára vonatkozik, vagyis a kedvezményezett azon jogára, hogy az ügyféltől mint fizető féltől az általa kiválasztott, egy adott fizetési eszköz használatából eredő költségekért díjat számítson fel.
58. Amint az a hatástanulmányból kiderül, a pótdíjfelszámítás igen gyakori a bankkártyák használata esetén.(13) Ez a megállapítás az irányelvjavaslat (63) preambulumbekezdésében(14) is megtalálható, az azonban, hogy a pótdíjfelszámítás jelensége főként a bankkártyák használatára jellemző, sőt annak lehetősége, hogy az irányelv 52. cikkének (3) bekezdését ezen megállapítás alapján fogalmazták meg, nem elegendő ahhoz, hogy más fizetési eszközöket, így az átutalásokat kizárja a hatálya alól.
59. Mindenesetre nem meggyőző a német kormány azon elmélete, amely szerint a saját kezűleg aláírt utalvány nem minősül fizetési eszköznek, ellentétben az interneten kezdeményezett átutalással. Amint ugyanis a Bizottság a tárgyaláson kifejtette, nem logikus ugyanazon fizetési eszköz, vagyis az átutalás két módját eltérően kezelni.
60. A második kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy az akár a fizető fél által saját kezűleg aláírt befizetési utalvánnyal, akár elektronikus úton („Telebanking”) kezdeményezett pénzátutalást („credit transfer”) az irányelv 4. cikkének 23. pontja és 52. cikkének (3) bekezdése értelmében vett „fizetési eszköznek” kell tekinteni.
C – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdésről
61. A harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság arra vár választ, hogy az irányelv 52. cikke (3) bekezdésének második mondata felhatalmazza‑e az Osztrák Köztársaságot arra, hogy a ZaDiG 27. cikkének (6) bekezdésében az általánosan alkalmazott pótdíj felszámításának tilalmát bevezesse, különösen anélkül, hogy a különböző fizetési eszközök között különbséget tenne.
62. E kérdéssel kapcsolatban a Verein für Konsumenteninformationnak az a véleménye, akit ebben az osztrák, a német, a francia, az olasz és a portugál kormány, valamint a Bizottság támogat, hogy a ZaDiG 27. cikkének (6) bekezdésében bevezetett általános pótdíj‑felszámítási tilalom helyesen ülteti át a szóban forgó irányelv 52. cikkének (3) bekezdését.
63. Egyrészről ugyanis ez a rendelkezés a fizető fél szempontjából hatékony fizetési eszköz alkalmazását részesítette előnyben azáltal, hogy a kedvezményezett számára megtiltotta a pótdíjak felszámítását, jóllehet lehetővé tette számára az engedmény nyújtását annak érdekében, hogy az ő szempontjából hatékonyabbnak tűnő fizetési eszközök alkalmazására ösztönözzön.
64. Másrészről ez a rendelkezés a díjszabás átláthatóságának növelésével ösztönzi a versenyt, mivel a valamely fizetési eszköz használatához kötődő pótdíjak felszámítása a fogyasztók számára megnehezíti a piacon jelen lévő díjtételek összehasonlítását.
65. Ezenkívül a német kormány és a Bizottság úgy véli, hogy az irányelv 52. cikke (3) bekezdésének második mondata a verseny ösztönzése szempontjából széles mérlegelési mozgásteret biztosít a pótdíjfelszámítás általános tilalma vagy korlátozása, a hatékony fizetési eszközök használatának előnyben részesítése vagy a kifizetés kedvezményezettje általi túlzott díjfelszámítás megelőzése közötti választásban.
66. Elsősorban a T‑Mobile Austria azzal érvel, hogy az irányelv 52. cikkének (3) bekezdése nem teszi lehetővé a tagállamok számára egy általános tilalom bevezetését, hanem csupán egy adott fizetési eszköz használatáért való díjfelszámítás tilalmát engedi.
67. Másodsorban azt hangsúlyozza, hogy az irányelv 52. cikkének (3) bekezdése értelmében e tilalomnak figyelembe kell vennie a verseny ösztönzésének szükségességét és a hatékony fizetési eszközök használatának előnyben részesítését. Márpedig egy általános tilalom különbségtétel nélkül egyaránt sújtja a hatékony és a nem hatékony fizetési eszközöket. Ebben a vonatkozásban továbbá kifejti, hogy az irányelv (42) preambulumbekezdése azt mondja ki, hogy a tagállamok úgy dönthetnek, hogy a pótdíjfelszámítást megtiltják, amennyiben megítélésük szerint ezt a túlzott díjtételek indokolják, vagy olyan díjszabás indokolja, amely egy adott fizetési eszköz használatára negatív hatással lehet, ami nem áll fenn a vitatott feltétel esetén.
68. Harmadsorban azt állítja, hogy az irányelvnek a foglalkozás megválasztásának szabadságához és a tulajdonhoz való jog (az Európai Unió Alapjogi Chartájának 15. és 17. cikke) fényében történő értelmezése lehetővé kellene, hogy tegye a nem hatékony fizetési módok, mint például az utalvány miatt felmerült többletköltségek kiszámlázását.
69. Ami engem illet, osztom a Verein für Konsumenteninformation, az osztrák, a német, a francia, az olasz és a portugál kormány, valamint a Bizottság álláspontját.
70. A német kormányhoz és a Bizottsághoz hasonlóan úgy vélem, hogy az irányelv 52. cikke (3) bekezdésének szövege a tagállamok számára széles mérlegelési mozgásteret biztosít annak eldöntésére, hogy kívánnak‑e élni a pótdíjfelszámítás tilalmának vagy korlátozásának lehetőségével, és ha igen, hogyan. Az említett (3) bekezdés második mondata ugyanis egyértelműen kimondja, hogy „a tagállamok megtilthatják vagy korlátozhatják a díj felszámításának jogát”, és ennek egyetlen korlátja az, hogy ezen intézkedésnek figyelembe kell vennie „a verseny ösztönzésének kívánalmát és a hatékony fizetési eszközök használatának előmozdítására irányuló lépések szükségességét”.
71. Az irányelv (42) preambulumbekezdése megerősíti, hogy az uniós jogalkotó szándéka az volt, hogy a tagállamok számára biztosítsa ezt a széles mérlegelési mozgásteret. Ezen preambulumbekezdés szerint „a tagállamok eldönthetik, hogy [a pótdíjfelszámítást] megtiltják‑e vagy korlátozzák‑e abban az esetben, ha megítélésük szerint ezt a túlzott díjtételek indokolják,
vagy olyan díjszabás indokolja, amely […] egy adott fizetési eszköz használatára negatív hatással van”(15) .
72. A tagállamok tehát a verseny előmozdítása, a hatékony fizetési eszközök használatának ösztönzése vagy a túlzott díjtételek megakadályozása érdekében megtilthatják vagy korlátozhatják a pótdíjfelszámítás gyakorlatát, akár általános jelleggel is.
73. A T‑Mobile Austria az irányelv 52. cikke (3) bekezdésének első mondatában található „egy adott
fizetési eszköz”(16) kifejezés használatát hangsúlyozza annak alátámasztására, hogy a pótdíjfelszámítás általános tilalma nem lehetséges. Ennek alapján azzal érvel, hogy az irányelv a tagállamok számára a pótdíjfelszámítás megtiltásának vagy korlátozásának lehetőségét csakis bizonyos fizetési eszközök tekintetében adja meg, és azzal a feltétellel, hogy minden egyes tilalomra vagy korlátozásra irányuló döntés „figyelembe [veszi] a verseny ösztönzésének kívánalmát és a hatékony fizetési eszközök használatának előmozdítását”.
74. Véleményem szerint logikus az, hogy az irányelv 52. cikke (3) bekezdésének első mondata „egy adott fizetési eszköz[re]” hivatkozik, hiszen a pénzforgalmi szolgáltatónak csakis akkor tiltható meg az, hogy megakadályozza a kedvezményezett pótdíj‑felszámítási gyakorlatát, ha ez utóbbi azt minden egyes fizetési eszköz esetén alkalmazná. Ugyanakkor ennek egyértelműen az a velejárója, hogy az említett bekezdés második mondata ezeket a szavakat nem használja, mivel a tagállamok szabadon határozhatják meg a pótdíjfelszámítás tilalmának vagy korlátozásának terjedelmét (például csak bizonyos fizetési eszközök tekintetében).
75. Az osztrák kormány a tárgyaláson utalt azokra az okokra, amelyek az osztrák jogalkotót a pótdíjfelszámítás általános tilalmára késztették. A ZaDiG 27. cikke (6) bekezdésének indokolása az átláthatóságra való törekvést és a verseny ösztönzését említi.(17) Jóllehet a kérdést előterjesztő bíróság feladata a fellebbezési bíróság álláspontjának, vagyis annak megerősítése, hogy a pótdíjfelszámítás általános tilalma kellőképpen „figyelembe vette” az irányelv 52. cikkének (3) bekezdésében hivatkozott közérdekű megfontolásokat,(18) nekem úgy tűnik, hogy az osztrák jogalkotó tiszteletben tartotta a számára az irányelv ezen cikke és a (42) preambulumbekezdése értelmében biztosított mérlegelési mozgástér határait. Az irányelv 52. cikkének (3) bekezdésében foglalt közérdekű célkitűzéseket illetően szükségesnek tartok néhány további megjegyzést.
76. A hatástanulmány arra mutatott rá, hogy a pótdíjfelszámítás gyakorlata egyes kereskedőknél gyakran túlzott díjtételekhez, vagyis a kereskedő tranzakciós költségeihez képest aránytalanul megemelt díjakhoz vezetett többek között abban az esetben, amikor a fogyasztók egy másik fizetési eszközt alkalmazva nem kerülhették el ezeket a pótdíjakat.(19)
77. Ugyanezen tanulmányból az derül ki, hogy a pótdíjfelszámítást inkább azért alkalmazták, hogy többletbevételhez jussanak, mint azzal a céllal, hogy a fizető félre hárítsák azon tényleges díjakat, amelyeket a kedvezményezett pénzforgalmi szolgáltatója egy adott fizetési eszköz használatáért vele szemben felszámított.(20)
78. Pontosan az ilyen fajta visszaélések, és annak pontos megállapításával kapcsolatos jelentős nehézségek elkerülése végett, hogy a tényleges költségek megfelelnek‑e a felszámított díjaknak, biztosítja az irányelv 52. cikkének (3) bekezdése a tagállamok számára a pótdíjfelszámítás egyszerű megtiltásának lehetőségét.(21)
79. A jelen ügyben a kérdés azzal kapcsolatban merült fel, hogy a T‑Mobile Austria által a fizető fél terhére írt 3 eurós díj megfelel‑e az előbbi által viselt, amiatt felmerült valós költségeknek, hogy a fizető fél a számlája kiegyenlítésére az átutalást választotta. Amint azt a francia kormány megjegyzi, a kedvezményezettnél a belföldi vagy Európán belüli átutalási megbízás alapján folyósított pénzeszközök miatt felmerült költségek – ha fennállnak egyáltalán – általában igen csekélyek. A kedvezményezett számláján ez ugyanis – a megbízás hiányos esetét kivéve – automatikusan jóváírásra kerül a pénzforgalmi szolgáltató aktív közreműködése nélkül.
80. A T‑Mobile Austria az írásbeli észrevételeiben ezzel szemben azt állította, hogy a befizetési utalvány útján való fizetések feldolgozása jelentős költségekkel jár, amit nem fejtett ki bővebben. Magyarázattal nem szolgált a francia kormány érveire válaszképpen sem, mivel a tárgyaláson nem vett részt.
81. Lehetséges tehát, hogy a T‑Mobile Austria által minden egyes átutalási megbízásra kiszámlázott 3 euró nem arra szolgált, hogy az ügyfelekre hárítsa az általa viselt költségeket, hanem arra, hogy eltántorítsa őket a számláik átutalással való kiegyenlítéséről, mivel a csoportos beszedési megbízással, különösen a banki beszedéssel szemben az átutalási eljárás nem teszi lehetővé a kedvezményezett számára, hogy maga kezdeményezze a fizetési műveletet. Ez a gyakorlat sérti az irányelv 52. cikkének (3) bekezdését, amely azt teszi lehetővé a kedvezményezettek számára, hogy vagy a ténylegesen felmerült költségekre számítsanak fel díjat, vagy engedményt nyújtsanak annak érdekében, hogy a fizető feleket a kedvezményezett szempontjából leghatékonyabb fizetési eszközök használatára ösztönözzék. Következésképpen az osztrák jogalkotónak a pótdíjfelszámítás tilalmára vonatkozó döntése teljes mértékben megfelel az uniós jogalkotó által az irányelv (42) preambulumbekezdésében megfogalmazott, vagyis a túlzott díjtételek megelőzésére vonatkozó célkitűzésnek.
82. Ami az irányelv 52. cikkének (3) bekezdésében hivatkozott versenyösztönzést illeti, figyelembe kell venni a díjtételek átláthatóságához fűződő közérdeket, amelyet a ZaDiG 27. cikkének (6) bekezdéséhez hasonló rendelkezés véd.(22) Amint ugyanis az osztrák kormány megjegyzi, a pótdíjfelszámítás általános tilalmával ellentétben áll az, hogy valamely vállalkozás egy adott fizetési eszköz használatáért az ügyféltől magasabb végösszeget követeljen, mint amelyet a közleményében feltüntet, és amelyet az ügyfél más díjtételekkel összehasonlít.
83. Figyelembe kell venni az alapügyben szóban forgó ágazat jellemzőit is. Egy komoly verseny a mobiltelefon‑szolgáltatókat pontosan az előfizetési díjak, a percdíjak vagy a díjcsomagok függvényében állítja szembe egymással. Márpedig, amint az osztrák kormány megjegyzi, a díjtételek azok, nem pedig a fizetési eszközök használatáért felszámítandó díjak, amelyeket a fogyasztók összehasonlítanak annak eldöntéséhez, hogy egy adott előfizetést megvásároljanak‑e.
84. Az irányelv 52. cikkének (3) bekezdésében is említett hatékony fizetési eszközök előmozdítását illetően a T‑Mobile Austria helyesen azt hangsúlyozza, hogy mind a kedvezményezettek, mind pedig a fizető felek érdekeit figyelembe kell venni. Ugyanis, bár e két csoport érdeke gyakran ellentmond egymásnak, az irányelv semmi olyat nem ír elő, hogy az egyik érdekét előnyben kellene részesíteni a másikéhoz képest.
85. Mindazonáltal nem lehet figyelmen kívül hagyni, hogy az irányelv 52. cikkének (3) bekezdése, valamint a ZaDiG 27. cikkének (6) bekezdése lehetővé teszi a T‑Mobile Austria számára, hogy az ügyfeleinek engedményt nyújtson annak érdekében, hogy az ő szempontjából hatékonyabb fizetési eszközök használatára ösztönözze őket.
86. Ennek alapján, még ha a T‑Mobile Austria a csoportos beszedési megbízást is tartja a leghatékonyabb fizetési eszköznek, az egyes fizető felek az átutalást részesíthetik előnyben a bankszámláik típusához kapcsolódó okokból, vagy azért, mert a számlát ellenőrizni kívánják a kiegyenlítés előtt.
87. Amint azt a Verein für Konsumenteninformation megjegyzi, egyes fogyasztók olyan bankszámlával rendelkeznek, amelyek nem engedélyezik a csoportos beszedési megbízást, vagy csak igen korlátozott összegekre nézve (így a diákok vagy az „öregségi minimumellátásban” részesülő személyek stb.). Amennyiben – az esetükben – a számlaegyenleg nem nyújt elegendő fedezetet a beszedésre, a bank a fizető félnek, nem pedig a kedvezményezettnek számlázza ki az elutasítási költséget, ami a kedvezményezettre nem ró többletköltséget. Ezen fogyasztók szempontjából az átutalás tehát a leghatékonyabb fizetési eszköz, mivel lehetővé teszi egy olyan teljesítési időpont kiválasztását, amikor a számláikon elegendő fedezet áll rendelkezésre a kifizetés teljesítésére a kedvezményezett által meghatározott határidő figyelembevételével. Ráadásul az átutalás a csoportos beszedési megbízással ellentétben lehetővé teszi a fogyasztók számára, hogy a teljesítést megelőzően a számlát ellenőrizzék. Másképpen fogalmazva, a fizetési eszköz hatékonyságát nem csupán a kedvezményezett szempontjából kell értékelni.
88. Egyébiránt az olyan rendelkezés, mint a ZaDiG 27. cikkének (6) bekezdése, azáltal hogy a versenyt, a fizetési eszközök hatékonyságát és a fogyasztókat tiszteletben tartó, a foglalkozás megválasztása szabadságának gyakorlásához szükséges szabályokat és gyakorlatokat állapít meg, nem feltétlenül sérti – amint azt a T‑Mobile Austria állítja – ezeket az alapjogait, különösen az Európai Unió Alapjogi Chartájának 15. és 17. cikkében foglalt, a tulajdonhoz és a foglalkozás megválasztásának szaba dságához való jogát.
89. Szintén el kell utasítani a T‑Mobile Austriának a fogyasztók jogairól, a 93/13/EGK tanácsi irányelv és az 1999/44/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv módosításáról, valamint a 85/577/EGK tanácsi irányelv és a 97/7/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2011. október 25‑i 2011/83/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv(23) 19. cikkére alapított érvelését. Ezen cikk értelmében a tagállamok kötelesek megtiltani „a kereskedőknek, hogy az általuk [egy] adott fizetési mód igénybevétele után fizetendő díjat meghaladó díjat terheljenek a fogyasztókra”. A tagállamokra rótt ezen kötelezettség egyáltalán nem sérti a pótdíjfelszámítás általános megtiltására vonatkozó lehetőségüket.
90. A fent kifejtettek fényében véleményem szerint a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy az irányelv 52. cikkének (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan nemzeti rendelkezések alkalmazása, mint a ZaDiG 27. cikkének (6) bekezdése, amely általános jelleggel és az egyes fizetési eszközök között különbséget nem téve tiltja, hogy a kedvezményezett díjat számítson fel.
91. Ezen a következtetésen az sem változtat, ha a Bíróság a második kérdés körében úgy ítéli meg, hogy az elektronikus úton végrehajtott vagy a papíralapú átutalás, valamint a saját kezűleg aláírt befizetési utalvány nem minősül fizetési eszköznek.
92. Ebben az esetben ugyanis, amint azt a Verein für Konsumenteninformation és a német kormány megjegyzi, a tagállamoknak továbbra is lehetőségük van arra, hogy megtiltsák az átutalással történő teljesítésért a pótdíj felszámítását, mivel az irányelv 86. cikke értelmében ezen irányelv 52. cikkének (3) bekezdése nem minősül harmonizált rendelkezésnek. Az ilyen döntés tehát a tagállamok hatáskörébe tartozna, hiszen az irányelv nem lenne alkalmazandó.
D – Az ítélet joghatásainak időbeli korlátozásáról
93. Arra az esetre nézve, ha a Bíróság arra a következtetésre jutna, hogy az átutalást az irányelv értelmében vett fizetési eszköznek kell tekinteni, és hogy az irányelv 52. cikkének (3) bekezdésével nem ellentétes a ZaDiG 27. cikkének (6) bekezdéséhez hasonló általános pótdíj‑felszámítási tilalom, a T‑Mobile Austria az ítélet joghatásainak időbeli korlátozását kéri.
94. A T‑Mobile Austria szerint ennek bekövetkezte jelentős pénzügyi következményekkel járna a távközlési ágazat vállalkozásaira nézve nem csupán Ausztriában, hanem minden olyan tagállamban is, amely a pótdíjfelszámítást lehetővé teszi, valamint az ezen tagállamokban a pótdíjfelszámítást alkalmazó gazdasági ágazatok más vállalkozásaira nézve is.
95. Ebben a tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint azon értelmezés, amelyet a Bíróság valamely uniós jogszabály kapcsán fejt ki az EUMSZ 267. cikkben rá ruházott hatáskör gyakorlása során, megmagyarázza és pontosítja e szabály hatályát és jelentőségét, amely szerint azt a hatálybalépésének időpontjától értelmezni és alkalmazni kell, illetőleg értelmezni és alkalmazni kellett volna. Ebből következően az így értelmezett szabályt a bíróságok alkalmazhatják, és azt alkalmazniuk kell az értelmezés iránti kérelemről határozó ítélet előtt keletkezett és létrejött jogviszonyokra is, ha egyébként teljesülnek azon feltételek, amelyek lehetővé teszik az említett szabály alkalmazására vonatkozó pernek a hatáskörrel rendelkező bíróságok előtti megindítását.(24)
96. A Bíróság tehát csak kivételesen, az uniós jogrendhez szorosan hozzátartozó jogbiztonság általános elvének alkalmazása útján korlátozhatja bármely érdekelt azon lehetőségét, hogy a jóhiszeműen létrejött jogviszonyok vitatása céljából a Bíróság által értelmezett rendelkezésre hivatkozzék. A Bíróság az érdekeltek jóhiszeműségére és a súlyos zavarok kockázatának fennállására vonatkozó két alapvető feltétel teljesülése esetén dönthet e korlátozásról.(25)
97. Amint a Bíróság a fent hivatkozott Santander Asset Management SGIIC és társai egyesített ügyekben hozott ítéletben rámutatott „a Bíróság ezt a megoldást csak világosan meghatározott körülmények között alkalmazta, abban az esetben, amikor az érvényes és hatályos szabályozás alapján jóhiszeműen létrejött jogviszonyok magas száma miatt súlyos gazdasági következmények felmerülésének kockázata állt fenn, és úgy tűnt, hogy a magánszemélyeket és a nemzeti hatóságokat az uniós rendelkezések hatályát illető objektív és jelentős bizonytalanság az uniós szabályozásnak meg nem felelő magatartásra indította, és amely bizonytalansághoz esetleg maguk a tagállamok vagy a Bizottság magatartása is hozzájárult”(26) .
98. A jelen ügyben, amint a Bíróság a fent hivatkozott Santander Asset Management SGIIC és társai egyesített ügyekben hozott ítéletben kimondta, a T‑Mobile Austria „nem szolgált olyan adatokkal, amelyek lehetővé tennék a Bíróság számára annak mérlegelését, hogy […] valóban súlyos gazdasági következmények kockázatával kell‑e számolnia”(27) . Továbbá, az írásbeli észrevételeiben csupán hivatkozott a „jelentős pénzügyi következményekre”, mégsem vett részt a tárgyaláson, ahol ezt kifejthette volna, és az ügyfeleinek jogellenesen kiszámlázott díjakat számszerűsíthette volna.
99. Ráadásul nem volt semmiféle, „az uniós rendelkezések hatályát illető objektív és jelentős bizonytalanság, […] [amelyhez] esetleg maguk a tagállamok vagy a Bizottság magatartása is hozzájárult”, mivel – amint arra a hatástanulmány rámutatott – tizennégy tagállam általános jelleggel megtiltotta a pótdíjfelszámítást,(28) és mivel a Bizottság ezen szabályozásokkal szemben nem lépett fel, illetve mivel még a pótdíjfelszámítást lehetővé tevő tagállamok kormányainak egyike, mégpedig a német kormány, be is avatkozott annak alátámasztására, hogy a ZaDiG 27. cikkének (6) bekezdésében rögzítetthez hasonló általános pótdíj‑felszámítási tilalom összeegyeztethető az irányelv 52. cikkének (3) bekezdésével.
100. Az eddigi megfontolásokból következik, hogy a jelen ítélet időbeli hatályát nem szükséges korlátozni.
VI – Végkövetkeztetések
101. Következésképpen javasolom, hogy az Oberster Gerichtshof által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre a Bíróság a következő választ adja:
1) A belső piaci pénzforgalmi szolgáltatásokról és a 97/7/EK, a 2002/65/EK, a 2005/60/EK és a 2006/48/EK irányelv módosításáról és a 97/5/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2007. november 13‑i 2007/64/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 52. cikkének (3) bekezdése alkalmazandó a mobiltelefon‑szolgáltató mint a befizetés kedvezményezettje és annak ügyfele (a fogyasztó) mint fizető fél között létrejött szerződéses jogviszonyra.
2) Az akár a fizető fél által saját kezűleg aláírt befizetési utalvánnyal, akár elektronikus úton („Telebanking”) kezdeményezett pénzátutalást („credit transfer”) a 2007/64 irányelv 4. cikkének 23. pontja és 52. cikkének (3) bekezdése értelmében vett „fizetési eszköznek” kell tekinteni.
3) A 2007/64 irányelv 52. cikkének (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan nemzeti rendelkezések alkalmazása, mint a pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló törvény (Zahlungsdienstgesetz) 27. cikkének (6) bekezdése, amely általános jelleggel és az egyes fizetési eszközök között különbséget nem téve tiltja, hogy a kedvezményezett díjat számítson fel.
(1) .
(2)
–	HL L 319., 1. o.
(3)  –	A C‑210/06. sz. Cartesio‑ ügyben 2008. december 16‑án hozott ítélet (EBHT 2008., I‑9641. o.) 96. pontja.
(4)  –	Uo., 67. pont. Lásd még a C‑222/05–C‑225/05. sz., van der Weerd és társai egyesített ügyekben 2007. június 7‑én hozott ítélet (EBHT 2007., I‑4233. o.) 22. pontját.
(5)
–	Kiemelés tőlem.
(6)  –	Az angol változat szerint „»payment instrument« means any personalised device(s) and/or set of procedures”, a görög változat szerint pedig „»μέσο πληρωμών«: κάθε εξατομικευμένος μηχανισμός ή/και σειρά διαδικασιών”.
(7)
–	Kiemelés tőlem.
(8)  –	Az irányelv 4. cikkének 23. pontja.
(9)  –	Az irányelv 4. cikkének 16. pontja.
(10)  –	Lásd az alábbi honlapokat: http://www.ecb.europa.eu/paym/pol/activ/instr/html/index.en.html; http://www.ecb.europa.eu/paym/sepa/about/instruments/html/index.en.html.
(11)  –	A Bizottság tárgyaláson kifejtett magyarázata szerint ezt a javaslatot többek között a tagállamok pótdíjfelszámítás tilalmára vonatkozó gyakorlatai összehangolásának szükségessége indokolta. A hatástanulmány felfedi ugyanis, hogy tizennégy tagállam általános jelleggel megtiltotta a pótdíjfelszámítást, míg tizenkét tagállam megengedi azt, és csupán egyetlen tagállam, méghozzá a Dán Királyság az, amely azt kizárólag a betéti kártyák használatára vonatkozóan tiltja.
(12)  –	Fordítás tőlem. Lásd a hatástanulmány angol nyelvi változatát: „[p]ayment cards, followed by credit trandfers and direct debits, are the most popular non‑cash payment instruments in the EU” [SWD(2013) 288 végleges, 7. o.].
(13)  –	Lásd a hatástanulmányt, 131. o.
(14)  –	„[s]urcharging is in practice limited to card‑based payments” („a pótdíj felszámítása a gyakorlatban a kártyaalapú fizetésekre korlátozódik”) (fordítás tőlem).
(15)
–	Kiemelés tőlem.
(16)
–	Kiemelés tőlem.
(17)  –	Elérhető az osztrák parlament honlapján: http://www.parlament.gv.at/PAKT/VHG/XXIV/I/I_00207/fname_159443.pdf. Lásd az indokolást, 34. o.
(18)  –	Lásd a jelen indítvány 16. pontjának végét.
(19)  –	Lásd a hatástanulmányt, 158. o.
(20)  –	Uo., 135. o.
(21)  –	A jelenlegi állás szerint az irányelvjavaslat egyrészt megszünteti a tagállamok pótdíjfelszámítás megtiltására vagy korlátozására irányuló lehetőségét, másrészt pedig azt mondja ki, hogy a felszámított díjak nem haladhatják meg a kedvezményezettnél egy adott fizetési eszköz használata miatt felmerült költségeket (lásd az irányelvjavaslat 55. cikkének (3) bekezdését). Ezenkívül tiltja a pótdíjfelszámítást olyan fizetési eszközök használatáért, amelyek vonatkozásában a bankközi díjakat egy új, a kártyaalapú fizetési műveletek bankközi díjairól szóló rendelet (lásd a kártyaalapú fizetési műveletek bankközi díjairól szóló európai parlamenti és tanácsi rendeletjavaslatot [COM(2013) 550 végleges]) szabályozza (lásd az irányelvjavaslat 55. cikkének (4) bekezdését). A Bizottság a tárgyaláson kifejtette, hogy míg az irányelvjavaslat tiltja a tényleges költségeket meghaladó pótdíjfelszámítást, semmi olyat nem ír elő, amely a fizető félnek lehetőséget adna annak vizsgálatára, hogy a neki felszámított díjak nem haladják‑e meg a kedvezményezettre háruló díjakat, ami véleményem szerint számos jogvitához vezetne. A jelen ügyben a pénzátutalásra kiszabott 3 eurós pótdíjjal kapcsolatos vita is ezt mutatja.
(22)  –	Lásd a jelen indítvány 75. pontjában említett indokolást, 34. o.
(23)
–	HL L 304., 64. o.
(24)  –	Lásd a C‑347/00. sz. Barreira Pérez‑ügyben 2002. október 3‑án hozott ítélet (EBHT 2002., I‑8191. o.) 44. pontját; a C‑453/02. és C‑462/02. sz., Linneweber és Akritidis egyesített ügyekben 2005. február 17‑én hozott ítélet (EBHT 2005., I‑1131. o.) 41. pontját, valamint a C‑292/04. sz., Meilicke és társai ügyben 2007. március 6‑án hozott ítélet (EBHT 2007., I‑1835. o.) 34. pontját.
(25)  –	Lásd a C‑402/03. sz., Skov és Bilka ügyben 2006. január 10‑én hozott ítélet (EBHT 2006., I‑199. o.) 51. pontját; a C‑2/09. sz. Kalinchev‑ügyben 2010. június 3‑án hozott ítélet (EBHT 2010., I‑4939. o.) 50. pontját, valamint a C‑338/11–C‑347/11. sz., Santander Asset Management SGIIC és társai egyesített ügyekben 2012. május 10‑én hozott ítélet 59. pontját.
(26)  –	A 60. pont. Lásd még C‑423/04. sz. Richards‑ügyben 2006. április 27‑én hozott ítélet (EBHT 2006., I‑3585. o.) 42. pontját, és a fent hivatkozott Kalinchev‑ügyben hozott ítélet 51. pontját.
(27)  –	A 62. pont. Lásd ebben az értelemben a C‑242/09. sz. Albron Catering ügyben 2010. október 21‑én hozott ítélet (EBHT 2010., I‑10309. o.) 38. pontját, valamint a C‑525/11. sz. Mednis‑ügyben 2012. október 18‑án hozott ítélet 45. pontját.
(28)
–	Lásd a jelen indítvány 11. lábjegyzetét.