61985J0267
RETSMØDERAPPORT
i sag 267/85 (
*1
)
I — Faktiske omstændigheder og skriftveksling
1.
Sagsøgeren Marcel Luttgens tiltrådte tjenesten ved Kommissionen den 15. juni 1964 som oversætter og blev den 18. marts 1983 med virkning fra den 1. marts 1983 udnævnt til chef for den særlige tjenestegren IX-D-7 »oversættelse til fransk« med tjenestested i Luxembourg.
2.
Den 14. december 1983 indgav Marcel Luttgens en ansøgning om tjenestefrihed af personlige årsager for perioden 1. marts 1984 til 28. februar 1985. I ansøgningen havde han angivet, at han under tjenestefriheden ville bo på følgende adresse: Grand-Rue 33, B-6780 Messancy. Tjenestefriheden blev bevilget ved afgørelse truffet den 16. januar 1984 af generaldirektøren for personale og administration.
I en skrivelse af 31. januar 1984, adresseret til direktøren for direktorat IXD, »personale, administration og oversættelse« i Luxembourg, Ivo Dubois, takkede Luttgens for imødekommelsen af hans ansøgning om tjenestefrihed og foreslog, at René Foucart midlertidigt skulle gøre tjeneste i hans stilling. I en skrivelse af 14. februar 1984 takkede Dubois Luttgens for hans »bestræbelser på at sørge for, at omstruktureringen af oversættelsestjenesten får et positivt resultat, for så vidt angår den franske oversættelse«. Med hensyn til afløsningen meddelte Dubois, at dette spørgsmål ville blive løst efter gældende regler og praksis, da han ikke mente, at reglerne for midlertidig tjeneste var opfyldt.
3.
Den 12. marts 1984 blev der opslået en meddelelse om ledig stilling KOM/736/84 LA 3 — kontorchef i IXD-7, Luxembourg.
4.
I et brev til Dubois af 19. marts 1984 skrev Luttgens, idet han henviste til meddelse om ledig stilling KOM/736/84: »Jeg tillader mig at foreslå, at jeg genindtræder i tjenesten sidst i august, for at min ansøgning til ovennævnte stilling kan blive taget i betragtning, hvis De anser det for formålstjenligt. På grund af aftaler, som jeg er nødt til at overholde, vil jeg være fraværende fra storhertugdømmet Luxembourg fra den 24. marts til den 1. juli i år.«
Brevet af 19. marts 1984 var skrevet på Kommissionens brevpapir; Luttgens havde under brevhovedet tilføjet sit navn og følgende adresse, 3, rue du Stade, Schouweiler, samt et telefonnummer. Brevet var vedlagt en ansøgning af samme dato, som Kommissionen anerkendte modtagelsen af den 19. marts 1984.
5.
Brevet af 19. marts 1984 blev besvaret ved skrivelse af 23. marts 1984. Heri oplyste Dubois, at skønt han var parat til at genindsætte sagsøgeren i en stilling i hans lønklasse på et hvilket som helst tidspunkt efter tjenestefriheden, »skal jeg bekræfte, at det — som jeg også har meddelt Dem under vores samtaler herom — ikke er muligt at udsætte opslaget og besættelsen af stillingen i LA 3 som chef for den franske oversættelsesafde-ling«. Desuden bad Dubois Luttgens om at notere sig, at en ansøgning indgivet af en tjenestemand, der havde tjenestefrihed af personlige årsager, ikke kunne tages i betragtning af ansættelsesmyndigheden; under disse omstændigheder ville en genindtræden i slutningen af august finde sted for sent, til at hans ansøgning kunne tages i betragtning, idet Kommissionen skulle træffe en afgørelse i løbet af kort tid.
Sagsøgeren har anført, at han først har modtaget denne skrivelse i juni 1984; den var blevet sendt til hans bopæl, og ikke til den adresse, han havde angivet i ansøgningen om tjenestefrihed af personlige årsager.
6.
Ved skrivelse af 29. juni 1984, indgået til Kommissionen den 9. juli 1984, anmodede Lungens om, at hans tjenestefrihed blev bragt til ophør den 1. oktober 1984, hvilket skete ved afgørelse af 8. oktober 1984. Afgørelsen, der blev tilstillet Lungens den 31. oktober 1984, genindsatte ham med virkning fra den 1. oktober 1984 i en stilling som sprogrevisor i generaldirektoratet for personale og administration, afdelingen for oversættelser på mellemlang og lang sigt, afdelingen »oversættelse til fransk« i Luxembourg.
7.
Ved skrivelse af 10. oktober 1984 meddelte Dubois Luttgens, at han havde kunnet udvirke dennes genindtrædelse på det ønskede tidspunkt; Luttgens ville i nær fremtid få lejlighed til at drøfte sine funktioner i den franske oversættelsesafdeling med Dubois og med Bachrach og Parini.
8.
Ved skrivelse af 29. oktober 1984 bad sagsøgeren ansættelsesmyndigheden om at tage hensyn til, at der »under hans tjenestefrihed var blevet taget skridt til med meget kort varsel at lade en anden overtage ledelsen af tjenestegrenen, der ved samme lejlighed var blevet omdannet til en afdeling«, og om at give ham en stilling svarende til den, han tidligere beklædte.
9.
Den 9. december 1984 meddelte generaldirektøren for personale, Morel, sagsøgeren, at man påtænkte at give ham stillingen som gruppeleder i den franske oversættelsesafdeling.
10.
Den 6. december 1984 indgav sagsøgeren en klage i medfør af tjenestemandsvedtægtens artikel 90, hvori han krævede, at de afgørelser, der gik ham imod, blev annulleret, og at han blev udnævnt til en stilling, der sikrede ham en beskæftigelse svarende til den, han havde haft før sin tjenestefrihed. Klagen indgik til Kommissionen den 12. december 1984 og blev registreret i generalsekretariatet den 4. januar 1985.
11.
Ved skrivelse af 5. juni 1985, der blev meddelt sagsøgeren den 11. juni 1985, svarede Kommissionen, at den ikke kunne tage hans klage til følge; ved de forudgående samtaler var han blevet gjort opmærksom på, at hans tjenestefrihed af personlige årsager hverken ville bevirke en udsættelse af omdannelsen af den særlige tjenestegren, han havde ansvaret for, til en afdeling, eller af besættelsen af stillingen som kontorchef for denne afdeling. Afgørelsen om ikke at tage hans ansøgning i betragtning havde ikke blot været i overensstemmelse med vedtægten, men også i høj grad forudselig, og hans genindtræden i en stilling som sprogrevisor i lønklasse LA 4, som også var den lønklasse, han var placeret i før sin tjenestefrihed, var sket under hensyntagen til reglerne i vedtægten.
12.
Sagsøgerens advokat meddelte ved skrivelse af 19. juli 1985 Kommissionen sine bemærkninger, men denne svarede ikke herpå.
13.
Ved stævning af 30. august 1985, indgivet til Domstolens justitskontor den 3. september 1985, har Marcel Luttgens anlagt nærværende sag mod Kommissionen, hvori han har nedlagt følgende påstande:
1)
annullation af sagsøgtes afvisning af at tage sagsøgerens ansøgning til stillingen som kontorchef for den franske oversættelsesafdeling, opslag KOM/736/84, i betragtning;
2)
annullation af hele forfremmelsesproceduren, herunder den eventuelle udnævnelse af en anden tjenestemand;
3)
der anordnes en ny udvælgelsesprocedure;
4)
annullation af sagsøgerens indplacering efter hans genindtræden, idet denne dog bør betragtes som endelig;
5)
sagsøgte tilpligtes under alle omstændigheder at lade sagsøgeren genindtræde i sin tidligere stilling som leder af den franske sektion;
6)
sagsøgte tilpligtes at betale sagens omkostninger.
14.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
—
frifindelse,
—
afgørelsen om sagens omkostninger træffes i henhold til gældende bestemmelser.
15.
I replikken har Marcel Luttgens opretholdt sine påstande og endvidere nedlagt følgende påstand:
det pålægges sagsøgte at fremlægge alle dokumenter vedrørende
—
omdannelsen af den franske oversættelsessektion til en afdeling;
—
opslaget af meddelelsen om den ledige stilling;
—
de registrerede ansøgninger;
—
den procedure, der blev fulgt, og som førte til besættelsen af stillingen som kontorchef.
16.
I duplikken har Kommissionen desuden krævet, at Domstolen tager stilling til, om sagen kan antages til realitetsbehandling.
17.
Ved afgørelse truffet af Domstolens præsident har sagsøgeren fået tilladelse til at svare på dette anbringende vedrørende formaliteten.
18.
Den skriftlige forhandling er forløbet forskriftsmæssigt. Domstolen har på grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgående bevisførelse.
II — Parternes anbringender og argumenter under skriftvekslingen
Formaliteten
1.
Kommissionen har i duplikken gjort gældende, at sagen ikke kan antages til realitetsbehandling. Ansættelsesmyndigheden har ved opslag KOM/736/84, opslået den 12. marts 1984, meddelt personalet i institutionen, at der var en ledig stilling som kontorchef i lønklasse LA 3, og at kontorchefen skulle være ansvarlig for den franske oversættelsesafdeling. Dette opslag er en foranstaltning af generel karakter, eftersom den tager sigte på alle de personer, som kan tænkes at reagere på meddelelsen om ledig stilling.
Stillingen skulle besættes fra maj 1984; udnævnelsen af Parini til stillingen blev underskrevet den 8. juni 1984, og Marcel Luttgens blev underrettet herom efter den sædvanlige fremgangsmåde (grøn meddelelse).
Da sagsøgerens klage først blev indgivet den 6. december 1984, må sagen afvises på grund af manglende overholdelse af fristerne i vedtægtens artikel 90, stk. 2.
2.
Luttgens har hertil anført, at han ikke modtog nogen besked eller særlig meddelelse under sin tjenestefrihed fra 1. marts til den 1. oktober 1984, at han først fik kendskab til forfremmelsen af Parini efter den 1. oktober 1984, og at hans klage af 6. december 1984, der er indgivet mindre end tre måneder efter, at han fik kendskab til den anfægtede forfremmelse, derfor er indgivet inden fristens udløb.
Realiteten
Sagsøgeren har fremsat fire anbringender:
A —
Magtfordrejning og tilsidesættelse af procedureregler
B —
Tilsidesættelse af sagsøgerens berettigede forventning samt af pligen til at yde bistand
C —
Tilsidesættelse af vedtægtens artikel 40, stk. 3
D —
Sagsøgerens ideelle interesser og fremtidsudsigter har lidt skade
A — Magtfordrejning og tilsidesættelse af procedureregler
1.
Ifølge Marcel Luttgens er der sket magtfordrejning og tilsidesættelse af procedureregler, fordi hans ansøgning til stillingen som kontorchef for den franske oversættelsesafdeling ikke blev taget i betragtning. Sagsøgeren har under henvisning til Auby's og Drago's Traité de contentieux administratif (bind II, 1962-udgaven, s. 95), gjort gældende, at det kan fremgå af en række indbyrdes sammenhængende formodninger og af omstændigheder, der er afgørelsen uvedkommende, navnlig senere indtrufne omstændigheder, at der foreligger magtfordrejning, og at den kan gøres gældende under alle omstændigheder, selv med hensyn til en forfremmelse.
Sagsøgeren har anført, at skrivelsen af 14. februar 1984 fra direktøren for direktorat IXD, der meddelte ham, at der ville blive fundet en afløser for ham i henhold til gældende regler og praksis, kunne fremkalde en vildfarelse hos ham. Luttgens har hævdet, at selv om det før hans ansøgning om tjenestefrihed af personlige årsager havde været antydet, at den franske oversættelsessektion kunne blive omdannet til en afdeling, var han aldrig blevet gjort opmærksom på, at denne omdannelse var nært forestående eller overhængende, og at en imødekommelse af ansøgningen om tjenestefrihed af personlige årsager derfor kunne være til skade for hans legitime interesser. Luttgens har anført, at hans overordnede ikke kunne være uvidende om, at der snart ville blive en ledig stilling, da han indgav sin ansøgning om tjeneste- frihed, og denne blev bevilget, i betragtning af den betydning, omdannelsen af stillingen havde. Hele sagsøgerens handlemåde har vist, at han ikke havde til hensigt at miste de muligheder for at gøre karriere, som han loyalt burde have været gjort opmærksom på. Han har vist sin interesse i forfremmelse tilstrækkeligt ved at indgive sin ansøgning, så snart han gennem sin kollega Foucart havde fået kendskab til opslaget om den ledige stilling af 12. marts 1984.
Luttgens har gjort gældende, at skrivelsen fra direktøren for personale, administration og oversættelse af 23. marts 1984 først nåede frem til ham i juni 1984 under omstændigheder, som administrationen må gøres ansvarlig for. Hvis administrationen havde sendt svaret til den adresse, der var angivet i sagsøgerens ansøgning om tjenestefrihed, ville skrivelsen være nået frem til sagsøgeren længe før juni 1984.
Ifølge sagsøgeren burde Kommissionen i betragtning af denne skrivelses betydning have sendt den anbefalet. Da den endvidere var bekendt med sagsøgerens hensigter, burde den, da der ikke kom noget svar, have forhørt sig, om brevet var nået frem, og ikke have forholdt sig passiv, idet denne passivitet kun alt for godt stemte overens med administrationens hensigter, som sagsøgeren ikke kendte, og som var at foretrække en tjenestemand fra Bruxelles på 60 år frem for sagsøgeren, som ledede den franske oversættelsessektion.
Sagsøgeren har ikke anfægtet administrationens ret til internt at fastlægge tjenestegrenenes organisation, men har gjort gældende, at den fremgangsmåde, der er fulgt i det foreliggende tilfælde, er behæftet med magtfordrejning. Han bebrejder administrationen, at den ikke har taget hensyn til hans ret til forfremmelse, og at den har handlet med et hastværk, der var umuligt at forudse, hvilket bevirkede, at sagsøgeren ikke kunne gøre sine lovlige interesser gældende. Han har anført, at Kommissionen havde en forpligtelse til på behørig måde at underrette ham om, at omdannelsen af stillingen var umiddelbart forestående, og om opslaget af meddelelsen om den ledige stilling.
Den omstændighed, at forfremmelsen har fundet sted på grundlag af en udvælgelse betyder på ingen måde, at Domstolen ikke kan øve kontrol både med retsaktens formelle lovlighed og med dens materielle gyldighed (dom af 30. oktober 1974, Grassi mod Rådet, sag 188/73, Sml. s. 1099), og man kan på den omhandlede procedure anvende den teori, der er opstillet af Domstolen i dommen af 29. september 1976, Giuffrida mod Rådet, sag 105/75, Sml. s. 1395), hvori Domstolen kritiserede et skridt, der bestod i på forhånd at sikre en bestemt ansøger en stilling.
2.
Kommissionen har anført, at den hele tiden har gjort sagsøgeren opmærksom på, at hans tjenestefrihed ikke måtte være til skade for tjenestens interesse, hverken med hensyn til den interne omlægning af tjenesten eller med hensyn til besættelsen af den nye stilling som kontorchef, der var en følge af denne omlægning.
Retligt mener Kommissionen, at det tilkommer institutionen at fastlægge tjenestegrenenes interne organisation, og at den hierarkiske myndighed er eneansvarlig for tjenestegrenenes organisation, som den må kunne fastsætte og ændre alt efter tjenestens behov.
Den formelle lovlighed og gyldigheden af Kommissionens dispositioner kan ikke gyldigt anfægtes, og den materielle gyldighed kan heller ikke drages i tvivl.
Kommissionen bestrider ikke, at den må bære sit ansvar med skyldig hensyntagen til de rettigheder, de ansatte har i henhold til vedtægten, men erindrer om, at vedtægtens artikel 29 ikke giver tjenestemanden en subjektiv ret til forfremmelse, da besættelse af ledige stillinger ved forfremmelse udelukkende sker på grundlag af en udvælgelse. Kommissionen har anført, at den ikke kan lade en administrativ omlægning, som den har gennemført fuldstændig objektivt, bero på sagsøgerens subjektive hensigter. Den omstændighed, at sagsøgeren mener, at han udførte et arbejde på et højere niveau end hans lønklasse, kan være en omstændighed, der skal tages i betragtning ved en eventuel forfremmelse, men giver ham ingen ret til en ændret indplacering.
Kommissionen har gjort gældende, at den ikke har udøvet nogen forskelsbehandling, og at proceduren med henblik på besættelse af stillingen som kontorchef har været objektiv. Hvis Kommissionen derimod havde opfordret sagsøgeren til at udskyde sin tjenestefrihed, idet den havde forsikret ham om, at han havde store chancer for forfremmelse, ville den have overskredet sine beføjelser på bekostning af princippet om lige store muligheder. Det står Kommissionen frit for at omlægge en tjenestegren ud fra administrative hensyn, og det står den også frit for at bestemme, hvordan omlægningen skal gennemføres på et hvilket som helst tidspunkt, uden at den er forpligtet til nøje at underrette de tjenestemænd herom, som pr. definition kun har en ret til forfremmelse, som Kommissionen kan vurdere.
Med hensyn til de omstændigheder, hvorunder administrationens svar af 23. marts 1984 på sagsøgerens skrivelse af 19. marts 1984 blev sendt, har Kommissionen understreget, at den svarede allerede fire dage efter, og at den ikke kan gøres ansvarlig for en påstået fejl med hensyn til adressen. Sagsøgerens brev, der var skrevet på Kommissionens papir, angav en adresse i Schouweiler, og sagsøgeren gjorde opmærksom på, at han var fraværende fra storhertugdømmet Luxembourg fra den 24. marts til den 1. juli 1984 uden dog at angive en adresse, hvortil svaret kunnet have været sendt.
Kommissionen er af den opfattelse, at den faktisk har gjort det muligt for sagsøgeren at gøre sine rettigheder gældende, og at det påhvilede ham at træffe de nødvendige praktiske foranstaltninger til at få eftersendt sin post eller i det mindste at sætte sig i forbindelse med Kommissionen i Luxembourg.
Det er Kommissionen magtpåliggende at gøre opmærksom på, at sagsøgerens påstand om, at hans ansøgning i forbindelse med meddelelsen om ledig stilling KOM/736/84 ikke er blevet taget i betragtning, ikke er rigtig; at det modsatte er tilfældet, fremgår af referat nr. 737, anden del, af Kommissionens møde af 14. og 16. maj 1984.
B — Tilsidesættelse af den berettigede forventning samt af pligten til at yde bistand
1.
Ifølge Marcel Lttttgens viser de omstændigheder, der er anført til støtte for den første søgsmålsgrund, også, at sagsøgerens berettigede forventning til administrationen er blevet tilsidesat, og at administrationen har forsømt sin pligt til at yde ham bistand.
Sagsøgeren har endvidere henvist til et memorandum fra Domstolens præsident af 6. maj 1985 vedrørende et forslag fra personaleudvalget, hvorefter der ved tjenestefrihed i mere end 6 måneder skulle sendes besked til den pågældende tjenestemand på en aftalt adresse, før der eventuelt blev indledt en procedure med henblik på besættelse af stillingen, og at det i så tilfælde skulle tilbydes den pågældende straks at genoptage arbejdet. Domstolens præsident erklærede sig positiv over for dette forslag, idet han dog tog forbehold med hensyn til det tilfælde, hvor tjenestens interesse kræver, at der straks ansættes en anden i stedet for den pågældende. I dette tilfælde har den pågældende valget mellem at trække sin ansøgning tilbage og få bevilget tjenestefrihed af personlige årsager uden sikkerhed for genindtræden.
Sagsøgeren erkender, at Kommissionen ikke er retligt bundet af det memorandum, men gør gældende, at det støtter hans påstand.
Kommissionen kan ikke gøre gældende, at den har besvaret sagsøgerens brev af 19. marts 1984, når svaret på grund af administrationens handlemåde først er nået frem til sagsøgeren i juni 1984, hvor det ikke var muligt for ham rettidigt at gøre sine lovlige interesser gældende.
Kommissionen har med urette henvist til dommen af 9. marts 1978 (Herpels mod Kommissionen, sag 54/77, Sml. s. 585), som vedrører vedtægtens artikel 85. Sagsøgeren har på ingen måde overset ordlyden og betydningen af vedtægtens artikel 40, stk. 3, men hvad han ikke har vidst og ikke har kunnet vide er, at administrationen ville benytte sig af hans fravær til at sætte alt ind på at oprette en afdeling og besætte stillingen ved forfremmelse.
2.
Kommissionen har bestridt, at denne søgsmålsgrund er berettiget. De dokumenter, sagsøgeren henviser til, kan ikke skabe nogen som helst forpligtelser for administrationen eller forventninger hos sagsøgeren, der i øvrigt er tjenestemand ved Kommissionen og ikke ved Domstolen.
Kommissionen mener ikke, at den har tilsidesat sagsøgerens berettigede forventning, når der kun har været tale om at anerkende en ret til og ikke et krav på forfremmelse. Hvis Kommissionen havde handlet anderledes, ville den have givet den tjenestemand, der beklædte stillingen, en fortrinsstilling, hvilket ville være i strid med principperne om lige store muligheder og objektivitet, som er den bærende tanke bag tjenestemandsvedtægten.
I modstrid med, hvad sagsøgeren har hævdet, har Kommissionen altid ved de samtaler, der gik forud for hans tjenestefrihed, meddelt ham, at denne hverken kunne bevirke, at omdannelsen af den særlige tjenestegren, han havde ansvaret for, til afdeling eller besættelsen af stillingen som kontorchef blev udsat.
Kommissionen anerkendte modtagelsen af hans ansøgning allerede den 19. marts 1984, og den besvarede hans skrivelse af samme dato på en måde, som ikke var til at misforstå.
Sagsøgeren, som må forudsættes at kende vedtægtens artikel 40, kan ikke gøre gældende, at der foreligger en tilsidesættelse af den berettigede forventning, blot fordi denne bestemmelse er anvendt imod ham. Kommissionen henviser i denne forbindelse til Domstolens dom af 9. marts 1978 (jfr. ovenfor).
C — Tilsidesættelse af vedtægtens artikel 40, stk. 3
1.
Ifølge Marcel Luttgens har Kommissionen i sine skrivelser af 23. marts 1984 og 5. juni 1985 lagt en forkert fortolkning af vedtægtens artikel 40, stk. 3, til grund for afvisningen af at tage hans ansøgning i betragtning.
Selv om det er korrekt, at tjenestemanden under tjenestefriheden ikke kan avancere til et højere løntrin eller forfremmes til en højere lønklasse, var det på ingen måde udelukket, at han kunne indgive ansøgning, for så vidt som stillingen først skulle besættes, efter at tjenestefriheden var ophørt.
Artikel 40, stk. 3, og skrivelsen af 23. marts 1984 må desuden fortolkes under hensyntagen til de bemærkninger, der er fremsat til støtte for den første og den anden søgsmålsgrund. Sagsøgeren fik først kendskab til skrivelsen af 23. marts 1984 i juni 1984, således at han ikke kunne have ansøgt om og fået tilladelse til at genindtræde i marts eller april 1984 og heller ikke kunne have fremsat sin ansøgning i rette tid.
2.
Kommissionen har heroverfor anført, at anbringendet ikke kan lægges til grund. In abstracto ville sagsøgerens fortolkning føre til, at en saglig omlægning af en tjenestegren ville blive afhængig af, hvad der var belejligt for en tjenestemand med tjenestefrihed; in concreto ville sagsøgeren ligefrem kunne stille krav om genindtræden blot for at kunne komme i betragtning til forfremmelse. En sådan subjektiv fortolkning ville ikke være i overensstemmelse med en objektiv anvendelse af vedtægtens artikel 40. Artikel 40, litra d), fastslår, at genindtrædelsen sker efter udløbet af tjenestefriheden på bestemte betingelser og med bestemte garantier.
Kommissionen har anført, at den i sin skrivelse af 23. marts 1984 udtrykkelig har påvist sagsøgerens interesse i at anmode om genindtrædelse hurtigt, og at denne skrivelse, der var et svar på sagsøgerens brev af 19. marts 1984, blev sendt til den adresse, der var angivet af sagsøgeren i dette brev. Sagsøgeren forlod den angivne adresse og tog til sin nye adresse i Belgien uden at foretage sig det mindste for at få at vide, hvad ansættelsesmyndigheden mente. Denne handlemåde vidner om en uforklarlig passivitet hos en ansøger, der er interesseret i den pågældende stilling.
Under disse omstændigheder og i betragtning af, at Luttgens har anmodet om at genindtræde i tjenesten med virkning fra den 1. oktober 1984, finder Kommissionen, at dens afgørelse ikke blot var i overensstemmelse med vedtægten, men desuden var ganske, som sagsøgeren måtte forvente.
D — Sagsøgerens ideelle interesser og fremtidsudsigter har lidt skade
1.
Sagsøgeren er af den opfattelse, at hans indplacering som sprogrevisor har skadet hans ideelle interesser og fremtidsudsigter, navnlig hans muligheder for at blive forfremmet til kontorchef. Han påstår, at vedtægtens artikel 40, stk. 4, skal fortolkes under henvisning til vedtægtens artikel 7, stk. 1, da ordlyden er den samme.
Sagsøgeren har gjort gældende, at reglen om hensyntagen til ideelle interesser og fremtidsudsigter flere gange er fastslået af Domstolen og — med hensyn til forpligtelsen ved ændret placering — ved dommen af 21. maj 1981 (Kindermann mod Kommissionen, sag 60/80, Sml. s. 1329).
Sagsøgeren har påpeget, at han var berettiget til at danne sig en mening om sin mulige placering ikke blot på grundlag af reglerne i vedtægten, men også på grundlag af den praksis, der fortolker disse autoritativt.
Det var derfor naturligvis ikke tilstrækkeligt at lade sagsøgeren genindtræde i lønklasse LA 4. Ved at gøre ham til sprogrevisor, skønt han var sektionsleder i oversættelsestjenesten, har man både retligt og faktisk tilføjet ham skade.
Retligt, fordi det — trods brugen af klammer i vedtægtens bilag I — er en selvfølge, at gruppelederen i oversættelses- eller tolketjenesten indtager en stilling på et højere niveau end sprogrevisoren, idet gruppelederen i oversættelsestjenesten er leder for et vist antal tjenestemænd, hvilket gør ham mere kvalificeret til en forfremmelse til kontorchef.
Faktisk, fordi sagsøgeren, som var chef for en særlig tjenestegren og leder af en gruppe på 40 tjenestemænd og andre ansatte, ved genindtrædelsen blev indplaceret som sprogrevisor; hans chancer for at blive forfremmet til stillingen som kontorchef i den franske oversættelsesafdeling inden for en overskuelig fremtid — den tjenestemand, der blev udpeget, var 60 år gammel — var alvorligt forringede.
2.
Kommissionen finder, at sagsøgeren i overensstemmelse med bestemmelserne i vedtægtens artikel 40, stk. 4, er blevet genindsat i lønklasse LA 4, som var den lønklasse, han var indplaceret i ved tjenestefrihedens begyndelse, og at der med hensyn til hans nuværende funktioner ikke består et misforhold mellem hans lønklasse og hans beskæftigelse.
Kommissionen har gjort gældende, at Domstolen i dommen af 13. maj 1970 (Reinarz mod Kommissionen, sag 46/69, Sml. s. 53) fandt, at ingen af bestemmelserne i tjenestemandsvedtægten var til hinder for, at en tjenestemand, der fungerede som direktør, i tjenestens interesse og under den hierarkisk overordnedes ledelse blev underordnet en anden tjenestemand af samme rang med henblik på koordinering af visse opgaver; det samme gælder så meget mere for Luttgens.
Ifølge Kommissionen støtter sagsøgeren sig på subjektive momenter, skønt det står Kommissionen frit for at mene, at den omstændighed, at Luttgens eventuelt førhen har haft lejlighed til at udføre arbejde, som han har anset for at ligge på et højere niveau end det, der svarede til hans lønklasse, ikke giver ham nogen ret til forfremmelse til kontorchef.
Kommissionen har endelig anført, at det kun er administrationen, der har kompetence til at vurdere, om en tjenestemand er egnet til et bestemt arbejde.
III — Parternes stillingtagen under den mundtlige forhandling
1.
Kommissionen har med hensyn til formaliteten og afgørelsen af, hvilken akt, der indeholder et klagepunkt, gjort gældende, at skrivelsen af 23. marts 1984 fra direktøren for personalet Y. Dubois ikke formelt kan betragtes som en akt fra Kommissionen, der indeholder et klagepunkt mod sagsøgeren.
2.
Luttgens har erklæret, at han ikke længere vil fastholde sin påstand om annulation af forfremmelsen af Parini; han har imidlertid anmodet Domstolen om at tilpligte Kommissionen at betale ham 1 ECU i erstatning for tjenestefejl, enten i medfør af procesreglementets artikel 42, stk. 2, eller på grundlag af Domstolens ræsonnement i dommen af 5. juni 1980 (Oberthür mod Kommissionen, sag 24/79, Sml. s. 1743), subsidiært at tilpligte Kommissionen at betale sagens omkostninger ud fra lignende betragtninger som i dommen af 27. januar 1983 (List mod Kommissionen, sag 263/81, Sml. s. 103). Luttgens har gjort gældende, at Kommissionen har begået en fejl i og med, at man indtil duplikken har skjult for ham, at hans ansøgning var blevet taget i betragtning, og at man tværtimod har hævdet, at den ikke var blevet taget i betragtning; han ville måske ikke have anlagt nærværende sag, eller have gjort det anderledes, hvis han var blevet underrettet på normal vis.
3.
Kommissionen har bestridt, at den har begået en fejl.
F. Schockweiler
Refererende dommer
(
*1
) – Processprog Fransk