61993CC0323_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. praesident,
De herrer dommere,
1. Frankrigs Cour de cassation har forelagt Domstolen to praejudicielle spoergsmaal, der navnlig vedroerer fortolkningen af EF-traktatens artikel 90, stk. 1, artikel 86 og 30. Spoergsmaalene er opstaaet under en tvist mellem to franske insemineringsvirksomheder. Tvisten har sin baggrund i de saerlige regler om insemineringscentre, der er indeholdt i den franske lov af 28. december 1966 om opdraet (1).
2. De forelagte spoergsmaal knytter sig navnlig til lovens artikel 5. Denne bestemmer bl.a., at driften af inseminationscentre er betinget af en forudgaaende godkendelse fra Landbrugsministeriet, hvad enten centrene baade producerer saed og foretager inseminering eller kun udfoerer den ene af disse funktioner.
Artikel 5 bestemmer desuden, at:
"Hvert center, der foretager inseminering, betjener et omraade, hvor kun dette center kan drive virksomhed. Omraadets geografiske udstraekning fastsaettes i den for centret gaeldende godkendelse.
Opdraettere med bopael inden for et insemineringscenters omraade kan anmode centret om at levere saed fra produktionscentre efter deres eget valg ...; yderligere omkostninger som foelge af dette valg afholdes af brugerne." (Her fremhaevet).
3. Parterne i hovedsagen er Coopérative d' élevage et d' insémination artificielle du département de la Mayenne (herefter i det foelgende "CEIAM"), der i 1970 blev godkendt af Landbrugsministeriet som insemineringscenter i departementet Mayenne, og Société civile agricole du Centre d' insémination de la Crespelle (herefter i det foelgende "Centre de la Crespelle"), der siden 1961 i en del af Mayenne har drevet insemineringsvirksomhed, men som ikke har opnaaet Landbrugsministeriets godkendelse efter 1966-loven.
4. CEIAM anlagde i 1985 sag mod Centre de la Crespelle ved Tribunal de grande instance de Rennes, idet selskabet gjorde gaeldende, at Centre de la Crespelle havde kraenket dets eneret til insemineringsvirksomhed i departementet Mayenne. Det paastod Centre de la Crespelle doemt til at betale erstatning for det tab, det havde lidt ved denne kraenkelse, og til at ophoere med den ulovlige virksomhed. Tribunal de grande instance gav CEIAM medhold og idoemte Centre de la Crespelle, der ikke bestred at have kraenket eneretten, en betydelig erstatning og paalagde virksomheden tvangsboeder i tilfaelde af fremtidige kraenkelser. Dommen blev stadfaestet af Cour d' appel de Rennes, der bl.a. afviste et anbringende fra Centre de la Crespelle' s side om, at de franske regler om geografisk eneret for de centre, der foretager insemineringer, er i strid med faellesskabsretten (2).
Centre de la Crespelle har indbragt Cour d' appel' s dom for Cour de cassation, idet selskabet har gjort gaeldende, at dommen hviler paa en fejlagtig opfattelse af de paaberaabte faellesskabsreglers betydning.
5. Cour de cassation har forelagt foelgende spoergsmaal:
"Er bestemmelserne i artikel 5, 86 og artikel 90, stk. 1, i traktaten om oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab til hinder for en national lovgivning som den i sagen omhandlede, hvorved der oprettes centre, der gives eneret til i et bestemt geografisk omraade at foretage insemineringer, og som giver dem adgang til at fakturere beloeb for supplerende omkostninger i tilfaelde, hvor opdraettere med bopael i det omraade, hvor centret har eneret, anmoder om at faa leveret saed fra godkendte produktionscentre efter deres eget valg?
Er artikel 30 og 36 i samme traktat, artikel 2 i Raadets direktiv 77/504/EOEF af 25. juli 1977 om racerent avlskvaeg til avlsbrug (3) og artikel 4 i Raadets direktiv 87/328/EOEF af 18. juni 1987 om godkendelse af racerent avlskvaeg til avlsbrug (4) til hinder for nationale bestemmelser som de i sagen omhandlede, hvorefter erhvervsdrivende, der indfoerer saed fra en af Faellesskabets medlemsstater, er forpligtet til at levere denne til et godkendt inseminerings- eller produktionscenter?"
6. Der er for Domstolen afgivet indlaeg af hovedsagens to parter samt af den franske regering og Kommissionen.
7. Det fremgaar saavel af spoergsmaalene som af indlaeggene i sagen, at der er grund til at sondre mellem de dele af den franske ordning, der vedroerer den tjenesteydelse, der bestaar i selve insemineringen, og de dele af ordningen, der vedroerer fremskaffelsen og opbevaringen af den vare - tyresaeden - der bruges i forbindelse med tjenesteydelsen.
Naermere om den franske lovgivnings baggrund, indhold og praktiske anvendelse
8. 1966-loven om opdraet har efter sin artikel 1 til formaal at forbedre kvaegets kvalitet. Ifoelge lovens forarbejder (5) tilsigtede loven bl.a. at forbedre det franske avlsarbejde og dermed fransk landbrugs konkurrenceevne forud for gennemfoerelsen af den i EOEF-traktaten forudsete faelles landbrugspolitik (6).
9. Den grundlaeggende regel for avlsudviklingsarbejdet er som naevnt, at dette skal foregaa inden for rammerne af centre, hvad enten det drejer sig om produktionscentre eller insemineringscentre, der er godkendt af Landbrugsministeriet. Det fremgaar af lovens artikel 5, stk. 3, at denne godkendelse navnlig gives under hensyn til "allerede eksisterende udstyr, det paagaeldende centers mulighed for at bidrage til en genetisk forbedring af kvaegbestanden og den sikkerhed, som centret frembyder, saavel hvad angaar kvalificeret personale som med hensyn til driftsmateriel og avlsdyr ..."
10. Det fremgaar af artikel 2 i bekendtgoerelse nr. 69/258 af 22. marts 1969 vedroerende kunstig inseminering (7), at produktionscentrenes virksomhed bestaar i "opretholdelse af en bestand af handyr, der er godkendt til avl, gennemfoerelse af undersoegelser paa afkommet paa grundlag af et af landbrugsministeren godkendt program, samt opsamling, behandling, opbevaring og forsendelse af saed fra godkendte eller undersoegte avlsdyr".
11. Det fremgaar af samme bestemmelse, at insemineringscentrenes virksomhed bestaar i "inseminering af de i artikel 1 i lov af 28. december 1966 angivne hundyr med saed fra produktionscentre", og at "der kan meddeles insemineringscentrene tilladelse til at opretholde en bestand af godkendte avlsdyr, der er opdraettet paa produktionscentrene; i saa fald foretager insemineringscentrene selv opsamling, behandling og opbevaring af saeden fra den paagaeldende dyrebestand".
12. Den franske regering har i sit svar paa spoergsmaal fra Domstolen oplyst, at der findes i alt 23 produktionscentre, hvoraf nogle kun er godkendt til avlsarbejde for én kvaegrace, mens andre er godkendt til avlsarbejde for flere kvaegracer. Der findes i alt 54 insemineringscentre. Centrene drives af landbrugsandelsselskaber eller foreninger af saadanne selskaber. De er alle paa naer 7 medlemmer af en landsdaekkende forening, Union Nationale des Coopératives Agricoles d' Elevage et d' Insémination Artificielle (UNCEIA). Den franske regering har oplyst, at andelsselskaberne drives uden gevinst for oeje (8).
13. Insemineringscentrene har eneret til at foretage inseminering i et naermere bestemt geografisk omraade. Det fremgaar af lovens forarbejder (9), at en saadan eneret bl.a. blev anset for noedvendig for at undgaa en priskonkurrence, som kunne vaere til skade for de centre, som ydede et paaskoennelsesvaerdigt avlsudviklingsarbejde. Den franske regering har naermere forklaret baggrunden for eneretten paa foelgende maade:
"Dette monopol, som professionelle kredse tilslutter sig, og som er et resultat af et stadigt samarbejde mellem myndighederne og opdraetterne, har to maalsaetninger. For det foerste er formaalet at sikre opdraetterne i det paagaeldende omraade en vedvarende forsyning med saed, men frem for alt tilsigtes det ud fra almene hensyn at bidrage til genetiske fremskridt i kraft af en vurdering af den genetiske vaerdi efter systematisk udvaelgelse gennem en raekke generationer. Testning er et langvarigt og omkostningskraevende arbejde, som forudsaetter en stabil virksomhed, der kan vaere selvfinansierende. En testning omfattende en raekke tyre giver saaledes ikke nogen sikkerhed for at fremavle en eller flere tyre med forbedrede egenskaber. For det andet andrager udgifterne ved denne form for genetisk vurdering, som straekker sig over en periode paa 5-10 aar, naesten 300 000 FF pr. tyr, idet kun hver fjerde tyr vil blive godkendt af maelkeproducenterne, og hver tiende vil blive anvendt i stor udstraekning af opdraetterne. Det er under disse omstaendigheder, at den eneret, som er tillagt insemineringscentret i det paagaeldende omraade, goer det muligt at planlaegge og teknisk at sikre, at der er en bestand af dyr med henblik paa en gennemfoerelse af inseminering til brug for testning og avl. En ophaevelse af den territoriale eneret ville kunne mangfoldiggoere antallet af virksomheder i et og samme omraade, hvorved der ville ske en opdeling af testningsgrundlaget, dvs. af stoerrelsen af hvert program, og dermed ogsaa en opdeling med hensyn til muligheden for at udvaelge avlsdyr med forbedrede egenskaber." (Her fremhaevet).
14. Eneretten er saaledes begrundet dels i det paagaeldende omraades forsyningssikkerhed, dels og foerst og fremmest i oensket om at sikre en tilstraekkelig stor kvaegbestand, hvorpaa der kan ske testning. Hertil kommer et finansieringsaspekt, som er uddybet i bilag 3 til det franske indlaeg, hvor det bl.a. hedder:
"Gennem prisen for insemineringer, hvorved der tages hensyn til omkostningerne ved udvaelgelsesprogrammet, goer ordningen det muligt paa det oekonomiske plan at fordele de hoeje omkostninger ved udvaelgelsesprogrammerne paa en lang raekke opdraettere under hensyntagen til centrenes andelskarakter og aftalerne mellem centrene.
De for programmerne ansvarlige raader saaledes over de stabile ressourcer, der er noedvendige for at udoeve denne form for virksomhed, hvis resultater foerst viser sig paa lang sigt."
15. Insemineringscentrenes eneret er saaledes naeppe begrundet i noedvendigheden af, at der kun i det paagaeldende omraade bruges inseminoerer fra centret. Selve insemineringshandlingen er efter de foreliggende oplysninger ikke vanskelig. Den enkelte opdraetter kan i givet fald selv foretage den under kontrol fra insemineringscentret (10).
16. Saeden, hvormed der insemineres, faar insemineringscentrene almindeligvis fra produktionscentre, med hvilke de har indgaaet kontrakter. Insemineringscentrene har pligt til at indgaa saadanne kontrakter for at skabe sikkerhed for, at der til enhver tid er en tilstraekkelig forsyning af saed. Disse kontrakter fastlaegger i oevrigt ogsaa insemineringscentrenes forpligtelser til at deltage i avlsudviklingsarbejdet.
17. Der er ikke tvivl om, at opdraetterne accepterer, at insemineringscentrene som altovervejende hovedregel anvender saed fra de produktionscentre, med hvilke de har en fast kontrakt. En begrundelse herfor kan vaere, at der er store omkostninger forbundet med at indkoebe saed i smaa maengder (11).
18. Pligten til kontraktsikring af saedforsyningen udelukker dog ikke, at der kan ske forsyning fra anden side. Den franske lovgivning er ikke til hinder for, at de enkelte opdraettere eller insemineringscentre henvender sig direkte til udenlandske producenter for at koebe saed.
Regler herom findes bl.a. i den ovenfor omtalte bestemmelse i 1966-lovens artikel 5, hvorefter
- opdraetterne kan anmode deres lokale insemineringscenter om at levere saed fra produktionscentre, som opdraetterne selv vaelger
- det paagaeldende center har pligt til at inseminere med den saaledes fremskaffede saed, og
- de yderligere omkostninger, der foelger af dette selvstaendige valg, baeres af opdraetterne.
19. Disse regler er blevet praeciseret og suppleret i artikel 10 i Landbrugsministeriets bekendtgoerelse af 17. april 1969 (12) om tilladelse til drift af insemineringscentre som aendret ved bekendtgoerelse af 24. januar 1989 (13). AEndringen var foranlediget af en begrundet udtalelse, som Kommissionen havde tilstillet den franske regering. Det er uoplyst, om udtalelsen indeholdt andre ankepunkter. Artikel 10 har i sin nugaeldende version foelgende indhold:
"Insemineringscentrene forsynes normalt med avlsdyr og saed af det eller de til produktion godkendte center/centre i en af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskabs medlemsstater, med hvilket/hvilke de har indgaaet en aftale, der opfylder kravene i artikel 12. (14)
Ud over forsyningerne paa grundlag af disse aftaler kan centrene forsyne sig ved, enten paa eget initiativ eller efter individuel og skriftlig anmodning fra opdraettere i det paagaeldende omraade, at rette henvendelse til andre produktionscentre.
Alle andre erhvervsdrivende, der indfoerer saed fra en anden medlemsstat i Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab, er forpligtet til at levere denne til et godkendt inseminerings- eller produktionscenter efter eget valg."
20. Den franske regering har oplyst, at der ikke ved import af saed fra andre medlemsstater kraeves importtilladelse.
Retspraksis om den franske eneretsordning
21. Eneretsordningen giver efter det oplyste anledning til utilfredshed i visse dele af den franske landbrugsbefolkning. Baggrunden herfor er formentlig bl.a., at inseminering er den form for befrugtning af kvaeget, landmaendene hovedsagelig bruger (15), og at udgiften til den enkelte inseminering ikke er ubetydelig - efter det oplyste i al fald ikke under 100 FF og normalt vaesentligt hoejere. Der er tilsyneladende i visse tilfaelde betydelige prisforskelle. Det er f.eks. oplyst, at CEIAM' s priser i 1987 var ca. 30% hoejere end Centre de la Crespelle' s. Eneretsordningen har givet anledning til retssager for franske domstole, hvis baggrund har vaeret, at der drives insemineringscentre uden godkendelse, eller at inseminoerer eller dyrlaeger inseminerer uden den fornoedne tilladelse fra det lokale center.
22. En af disse sager har givet anledning til de praejudicielle spoergsmaal, der af Tribunal de grande instance de Bergerac er forelagt Domstolen i den fortsat verserende sag C-17/94. Spoergsmaalene er opstaaet under en straffesag mod franske dyrlaeger, som er tiltalt for at have kraenket det lokale centers eneret. De forelagte spoergsmaal vedroerer betydningen af traktatens regler om den frie udveksling af tjenesteydelser for de begraensninger, der maatte foelge af den franske lovgivning for dyrlaegerne til uafhaengigt af insemineringscentrene at foretage inseminering.
23. Domstolen har tidligere i to sager haft lejlighed til at tage stilling til lovligheden af forskellige aspekter af den franske ordning i forhold til traktatens artikel 37 om statshandelsmonopoler og visse af Raadets direktiver om avlsdyr. Det drejer sig dels om en traktatbrudssag - sag 161/82, Kommissionen mod Frankrig - dels om en praejudiciel sag - sag 271/81, Société coopérative l' amélioration de l' élevage et d' insémination artificielle du Béarn mod Mialocq m.fl. - hvor Domstolen afsagde domme den 28. juni 1983 (16).
24. I den foerstnaevnte sag blev Frankrig frifundet for Kommissionens paastand om, at traktatens artikel 37 var kraenket i forbindelse med indfoerselsbegraensninger for saed. Domstolen henviste til, at der ikke i Frankrig var oprettet et nationalt monopol paa at markedsfoere og indfoere saed, og at det i oevrigt ikke var lykkedes for Kommissionen at godtgoere, at der var "tale om oprettelse af et organ, gennem hvilket den franske stat, de jure eller de facto, direkte eller indirekte, kontrollerer, leder eller oever maerkbar indflydelse paa indfoersel af saed fra andre medlemsstater." (Praemis 14 sammenholdt med praemis 19).
25. I den praejudicielle sag havde to inseminoerer, der var tiltalt for at have kraenket et insemineringscenters eneret, gjort gaeldende, at eneretsordningen var i strid med traktatens artikel 37. Den forelaeggende ret henviste til, at opdraetterne var forpligtede til at lade inseminering foretage ved det lokale insemineringscenter, som de hoerte under, og dér at koebe saed efter deres eget valg, og forelagde paa denne baggrund et praejudicielt spoergsmaal, om praestering af tjenesteydelser har karakter af "handel" i traktatens artikel 37' s forstand, naar tjenesteydelserne kraeves ydet af et statsmonopol, og staten herved faar mulighed for at varetage ledelsen af en erhvervsgren inden for den nationale oekonomi. Domstolen fastlog, at artikel 37 omhandler udveksling af varer og ikke vedroerer et tjenesteydelsesmonopol som det i sagen omhandlede. Domstolen fortsatte imidlertid med at understrege, at:
"Den mulighed kan imidlertid ikke udelukkes, at et monopol paa praestering af tjenesteydelser kan have en indirekte indflydelse paa udvekslingen af varer mellem medlemsstaterne. Saaledes kan en virksomhed eller en gruppe af virksomheder med monopol paa praestering af visse tjenesteydelser tilsidesaette princippet om frie varebevaegelser, navnlig i det omfang monopolet foerer til en forskelsbehandling af indfoerte varer i forhold til indenlandske varer." (Praemis 10).
Domstolen fandt dog ikke, at der i den konkrete sag var anfoert saadanne forhold, der tydede paa, at monopolet udoevedes paa en maade stridende mod traktatens regler om de frie varebevaegelser. Den anfoerte i praemis 11 og 12:
"De omstaendigheder, der er omtalt i forelaeggelsesdommen, og de, der er kommet frem under retsforhandlingerne ved Domstolen, er imidlertid ikke tilstraekkelige til, at det kan antages, at bestemmelser af den karakter, der i Frankrig gaelder vedroerende inseminering af hornkvaeg, indirekte indfoerer et monopol, som hindrer de frie varebevaegelser.
Det fremgaar nemlig af naevnte oplysninger, at i henhold til gaeldende fransk lovgivning kan den enkelte opdraetter frit anmode det insemineringscenter, som han hoerer under, om at skaffe saed fra et produktionscenter efter hans eget valg, enten i Frankrig eller i udlandet. Den franske regering har anfoert, at efter de franske bestemmelser er der intet til hinder for, at et insemineringscenter eller endog en enkelt opdraetter kan rette direkte henvendelse til et udenlandsk center med henblik paa koeb af saed og opnaa den dertil fornoedne importtilladelse."
Generelt om de forelagte spoergsmaal
26. Der er grund til at erindre om, at Cour de cassation' s spoergsmaal vedroerer tre aspekter af den franske ordning. Der spoerges foerst, om selve den eneret, der inden for et fastlagt geografisk omraade er tildelt insemineringscentrene, er i strid med faellesskabsretten. Der spoerges dernaest om faellesskabsrettens betydning for to mere specifikke aspekter af den franske ordning, nemlig dels den pligt, der gaelder for enhver erhvervsdrivende til at lade tyresaeden opbevare paa godkendte insemineringscentre, og dels den ret, insemineringscentrene har til hos opdraetterne at opkraeve betaling for suppplerende udgifter i forbindelse med indkoeb og opbevaring af saed fra andre leverandoerer end centrets normale.
27. Cour de cassation oensker navnlig en fortolkning af traktatens artikel 90, stk. 1, sammenholdt med artikel 86, for at kunne vurdere, om de anfoerte aspekter af ordningen maatte kunne foere til konkurrencefordrejende adfaerd i strid med traktaten, og af traktatens artikel 30 for at kunne vurdere, om de anfoerte aspekter kan foere til ulovlige hindringer for samhandelen mellem medlemsstaterne.
28. Der er efter min mening ikke grundlag i den foreliggende sag for, at Domstolen tager stilling til den eventuelle betydning af andre af traktatens bestemmelser eller udstraekker sin fortolkning af de naevnte traktatbestemmelser til at gaelde andre aspekter af den franske ordning.
29. Det er i oevrigt vigtigt ved besvarelsen af spoergsmaalene at erindre, at faellesskabsretten er paaberaabt af Centre de la Crespelle med henblik paa at faa fastslaaet, at den eneret, der i henhold til den franske lovgivning er givet CEIAM, og som er grundlaget for selskabets paastand, er faellesskabsstridig og derfor ikke kan vaere et lovligt grundlag for paastanden. Det er efter min mening med rette, at CEIAM understreger, at de stillede spoergsmaal skal forstaas og behandles paa denne baggrund. Det er eneretsordningen som saadan, der er under angreb. Det er kun, hvis selve den ved 1966-loven indfoerte geografiske eneret, eller hvis vaesentlige aspekter ved ordningen, saaledes som den fortolkes og anvendes, er i strid med faellesskabsretten, at faellesskabsretten har betydning for sagens afgoerelse. Det er ikke Domstolens opgave i denne sag at fortolke faellesskabsretten med henblik paa at fastlaegge de graenser, faellesskabsretten og navnlig dens konkurrenceregler saetter for insemineringscentrenes udfoerelse af deres opgaver.
Der er under sagens behandling for Domstolen anfoert konkrete eksempler paa, at insemineringscentrene har misbrugt deres eneret til over for opdraetterne at forlange urimelige priser eller i oevrigt paa urimelig maade at begraense deres handlefrihed. Saadanne eksempler har i den foreliggende sags sammenhaeng kun interesse, hvis de kan opfattes som dokumentation for, at selve ordningen - dens helhed eller tilstraekkeligt vaesentlige aspekter af denne - er faellesskabsstridig.
Om insemineringscentrenes eneret er i strid med traktatens artikel 90 sammenholdt med artikel 86
30. Cour de cassation' s foerste spoergsmaal vedroerer fortolkningen af traktatens artikel 90, stk. 1, artikel 86 og artikel 5 med henblik paa en stillingtagen til, om det er i strid med disse bestemmelser, at der indfoeres en national ordning, der giver insemineringscentrene eneret til insemineringer, og som giver centrene mulighed for at kraeve betaling hos opdraetterne for de supplerende omkostninger, bestilling af saed fra andre end centrenes faste leverandoerer maatte indebaere.
31. Traktatens artikel 90, stk. 1, paalaegger medlemsstaterne pligt til at afstaa for saa vidt angaar virksomheder, som de indroemmer eksklusive rettigheder, fra at traeffe eller opretholde foranstaltninger, som er i strid med traktatens oevrige bestemmelser, herunder navnlig forbuddet i traktatens artikel 86 mod virksomheders misbrug af deres dominerende stilling paa en vaesentlig del af faellesmarkedet, i det omfang samhandelen herved kan paavirkes (17).
32. Domstolens praksis i de senere aar har vist betydningen af artikel 90, stk. 1, som en begraensning i medlemsstaternes muligheder for gennem indroemmelse af eksklusive rettigheder at traeffe foranstaltninger, der kan ophaeve den effektive virkning af traktatens konkurrenceregler (18).
33. Udgangspunktet er fortsat i overensstemmelse med artikel 90, stk. 1' s ordlyd, at selve indroemmelsen af eksklusive rettigheder ikke er stridende mod faellesskabsretten. Domstolen har saaledes i sine to i den foreliggende sags sammenhaeng vigtigste domme - sag C-41/90, Hoefner, og sag C-179/90, Porto di Genova, (19) - fastslaaet, "at den blotte omstaendighed, at der skabes en saadan dominerende stilling ved tildeling af eksklusive rettigheder som omhandlet i traktatens artikel 90, stk. 1, ikke i sig selv er uforenelig med artikel 86".
34. Men dette udgangpunkt er vaesentligt begraenset, idet Domstolen understreger, at den effektive virkning af traktatens konkurrenceregler vil blive ophaevet, medmindre artikel 90, stk. 1, fortolkes saaledes, at det er i strid med traktaten, at
- "der opretholdes en lovbestemmelse, der skaber en situation, i hvilken [en virksomhed] noedvendigvis foranlediges til at handle i strid med ordlyden af artikel 86, ..." (praemis 27 i Hoefner-dommen), og
- "saafremt [en] virksomhed ved den blotte udoevelse af de eksklusive rettigheder, som er indroemmet den, foranlediges til at udnytte sin dominerende stilling paa en maade, der er udtryk for misbrug ..., eller saafremt rettighederne maa antages at skabe en retstilstand, som medfoerer, at virksomheden goer sig skyldig i et saadant misbrug ..." (praemis 17 i Porto di Genova-dommen).
35. Det er ubestridt, at insemineringscentrene er tildelt eksklusive rettigheder i artikel 90, stk. 1' s forstand.
Spoergsmaalet i den foreliggende sag er derfor, om selve den indroemmede eneret til at forestaa insemineringsarbejdet eller vaesentlige aspekter af denne eneret indebaerer, at centrene foranlediges til at misbruge deres dominerende stilling i forhold til deres leverandoerer og/eller deres kunder, navnlig ved som naevnt i artikel 86 at paatvinge disse urimelige priser eller andre urimelige forretningsbetingelser, at begraense afsaetningen eller at anvende ulige vilkaar for ydelser af samme vaerdi over for handelspartnere.
36. Der er efter min mening ikke, saaledes som sagen foreligger oplyst, elementer i selve den eneret, centrene har til at forestaa insemineringsarbejdet inden for geografiske omraader, der indebaerer en overtraedelse af artikel 90, stk. 1, sammenholdt med artikel 86. Den dominerende stilling saetter selvsagt insemineringscentrene i stand til at begaa misbrug med hensyn til prisfastsaettelse og muligvis ogsaa med henblik paa at begraense de muligheder, der efter gaeldende regler maatte vaere for andre, f.eks. opdraetterne selv eller dyrlaeger, til at foretage insemineringer. Misbrugsmuligheder eksisterer formentlig ogsaa i andre henseender. Men selve eneretsordningen foranlediger ikke, saaledes som forudsat i den netop naevnte retspraksis, virksomhederne til at begaa saadanne misbrug, og der findes i oevrigt baade i fransk ret og i faellesskabsretten bestemmelser, der i givet fald kan sanktionere saadanne former for konkrete misbrug.
37. Dette er da ogsaa CEIAM' s, den franske regerings og Kommissionens opfattelse.
38. Kommissionen goer imidlertid gaeldende, at eneretsordningen, naar den ses i sammenhaeng med andre aspekter af den franske ordning, vil kunne vaere i strid med artikel 90 sammenholdt med artikel 86. Kommissionen laegger herved vaegt paa de regler, der gaelder for fremskaffelse af den saed, der bruges i forbindelse med insemineringerne.
Kommissionen udtrykker sin opfattelse paa foelgende maade: "Forholdet er det, at insemineringscentrene paa én gang besidder to former for eneret, nemlig en eneret til at forestaa inseminering og en eneret til at forhandle saed. For at skaffe sig en bestemt saed maa man saaledes rette henvendelse til centrene. Herudover giver den paagaeldende statslige ordning adgang til at fakturere beloeb for supplerende omkostninger i forbindelse med levering af saed fra et andet center. Den samlede ordning vil kunne foere til ubegrundede indgreb over for opdraetternes frihed til at vaelge, hvilken saed de oensker at anvende."
39. Kommissionens opfattelse har forbindelse med dens vurdering af mulighederne for opdraetterne og andre for at indkoebe saed via centrene og centrenes ret til i forbindelse hermed at kraeve betaling til daekning af supplerende omkostninger. Kommissionen henviser navnlig til, at den opdraetter, som oensker anden saed end den, centrets faste leverandoer(er) fremstiller, skal fremsaette skriftlig og individuel anmodning herom og betale de supplerende omkostninger.
Kommissionen naevner, at opdraetteren har to muligheder, nemlig enten direkte selv at indgaa aftale med en af ham valgt leverandoer eller at anmode insemineringscentret om at indkoebe saed hos den af ham valgte leverandoer.
Kommissionen goer gaeldende, at det i foerstnaevnte tilfaelde er ubegrundet, hvis insemineringscentret kraever, at opdraetteren betaler supplerende omkostninger, og at det ikke i loven er praeciseret, hvorvidt der i dette tilfaelde kan opkraeves betaling for supplerende omkostninger.
Det er efter Kommissionens opfattelse i strid med faellesskabsretten, at der opkraeves betaling for omkostninger, insemineringscentret ikke reelt har afholdt. Hertil kommer, at kravet om individuel og skriftlig anmodning over for centret, hvis dette skal forestaa indkoebet, er en uforholdsmaessig byrde og urimeligt begraenser opdraetternes muligheder for at faa leveret saed fra andre end centrets faste leverandoerer.
40. Kommissionen er til gengaeld ligesom CEIAM og den franske regering af den opfattelse, at forpligtelsen til at oplagre al indkoebt saed hos godkendte produktions- og insemineringscentre er tilstraekkeligt begrundet i avlsteknikken og sundhedsmaessige hensyn. Der henvises til, at artikel 4 i direktiv 87/328, som supplerer direktiv 77/504 med henblik paa en gradvis frigoerelse af samhandelen inden for Faellesskabet med racerent avlskvaeg, bestemmer, at "med henblik paa samhandelen inden for Faellesskabet drager medlemsstaterne omsorg for, at den i artikel 2 naevnte saed udtages, behandles og opbevares paa en officielt godkendt tyrestation".
41. Det maa efter min mening kunne laegges til grund, at kravet om oplagring af saed i godkendte centre er tilstraekkeligt begrundet i avlstekniske og sundhedsmaessige hensyn.
42. Kommissionen udtrykte dog under den mundtlige forhandling tvivl om, hvorvidt oplagringskravet efter den ovenfor gengivne artikel 10 i 1969-bekendtgoerelsen alene skulle gaelde for importeret saed. Den franske regering og CEIAM gjorde gaeldende, at oplagringskravet er generelt gaeldende. Den franske regerings oplysning herom maa kunne laegges til grund.
43. Retten for centrene til hos opdraetterne at kraeve betaling for supplerende omkostninger i forbindelse med levering af saed fra andre end centrenes faste leverandoerer er ikke i sig selv af en saadan karakter, at det foerer centrene til at begaa misbrug i strid med artikel 86. Det er ubestrideligt, at saadanne saerlige leveringer indebaerer visse omkostninger, som det er acceptabelt at lade opdraetterne baere. Det er klart, at retten vil blive misbrugt, hvis centrene handler paa den af Kommissionen beskrevne maade, dvs. opkraever betaling for supplerende udgifter, der ikke reelt er afholdt. Men denne misbrugsrisiko er ikke af en saadan art, at retten til at kraeve betaling for supplerende omkostninger i sig selv er i strid med artikel 90, stk. 1, sammenholdt med artikel 86. Der er intet i de franske regler, der foranlediger centrene til en saadan handlemaade.
44. Det er vanskeligt at se, at kravet om individuel og skriftlig anmodning fra den opdraetter, der oensker, at det lokale center foretager indkoeb af saed hos andre end dets faste leverandoer(er), skulle bringe den franske ordning i strid med traktaten. Kravet synes ikke specielt byrdefuldt og gaelder efter Kommissionens egne oplysninger kun, hvis opdraetteren oensker centrets bistand og ikke selv foretager indkoebet - i givet fald gennem de erhvervsvirksomheder, der efter det oplyste faktisk eksisterer i Frankrig, og som foretager import af saed fra andre lande.
45. Det er paa dette grundlag min opfattelse, at det ikke, saaledes som sagen foreligger oplyst, kan antages, at de her droeftede aspekter af ordningen foerer til misbrug af centrenes dominerende stilling, der indebaerer en overtraedelse af traktatens artikel 90, stk. 1, sammenholdt med artikel 86 (20).
Om reglen om opbevaring af saed er i strid med traktatens artikel 30
46. Det andet af de forelagte spoergsmaal drejer sig om, hvorvidt traktatens artikel 30 sammenholdt med artikel 36 og visse direktivbestemmelser skal fortolkes saaledes, at de er til hinder for en national regel, "hvorefter erhvervsdrivende, der indfoerer saed fra andre medlemsstater, er forpligtet til at levere denne til et godkendt inseminerings- eller produktionscenter" med henblik paa opbevaring paa centret.
47. Spoergsmaalet tager saaledes utvivlsomt sit udgangspunkt i den forpligtelse for importoeren, der er indeholdt i den under punkt 19 citerede bestemmelse i artikel 10 i 1969-bekendtgoerelsen som aendret i 1989.
48. De i spoergsmaalet omhandlede direktivbestemmelser er artikel 2 i raadsdirektiv 77/504 af 25. juli 1977 om racerent avlskvaeg til avlsbrug, der bl.a. bestemmer, at medlemsstaterne skal paase, at samhandelen med saed af racerent avlskvaeg ikke bliver forbudt, hindret eller begraenset af avlstekniske grunde, og artikel 4 i raadsdirektiv 87/328 af 18. juni 1987 om godkendelse af racerent avlskvaeg til avlsbrug, der som naevnt bestemmer, at medlemsstaterne med henblik paa samhandelen inden for Faellesskabet skal drage omsorg for, at saed udtages, behandles og opbevares paa en officielt godkendt tyrestation.
49. Det er ovenfor lagt til grund, at det omtvistede krav har til formaal at sikre en forsvarlig opbevaring af importeret saed paa godkendte centre, og at det modsvares af et tilsvarende krav for saa vidt angaar saed produceret og handlet i Frankrig. Det er i oevrigt et krav, der finder stoette i den netop citerede artikel 4 i direktiv 87/328. Det kan paa denne baggrund ikke antages, at kravet er i strid med de paagaeldende direktivbestemmelser.
50. Det kan ligeledes ikke antages, at kravet er i strid med traktatens artikel 30.
51. Et opbevaringskrav som det her foreliggende er ikke af en saadan karakter, at det direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt hindrer samhandelen mellem medlemsstaterne som naevnt i dommen i Dassonville-sagen (dom af 11.7.1974, sag 8/74, Sml. s. 837), forudsat at det finder anvendelse paa alle de beroerte erhvervsdrivende, der udoever virksomhed i indlandet, og forudsat at det, saavel retligt som faktisk, paavirker afsaetningen af indenlandsk fremstillede varer og varer fra andre medlemsstater paa samme maade (21).
52. Forpligtelsen gaelder efter det oplyste for alle beroerte erhvervsdrivende, og der foreligger ikke oplysninger, der tyder paa, at kravet paavirker afsaetningen af saed fra andre medlemsstater anderledes end afsaetningen af indenlandsk produceret saed. Det kan i oevrigt ikke udelukkes, at kravet - ogsaa selv om der kunne paavises forskellige faktiske paavirkninger - kan vaere begrundet af de avlstekniske og sundhedsmaessige hensyn, der som naevnt er baggrunden for kravet (22).
Forslag til afgoerelse
53. Jeg skal paa grundlag af det anfoerte foreslaa Domstolen at besvare Cour de cassation' s spoergsmaal saaledes:
"EF-traktatens artikel 90, stk. 1, sammenholdt med artikel 86 skal fortolkes saaledes, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorved der oprettes centre, der gives eneret til i et bestemt geografisk omraade at foretage insemineringer, og som giver dem adgang til at fakturere beloeb for supplerende omkostninger i tilfaelde, hvor opdraettere med bopael i det omraade, hvor centret har eneret, anmoder om at faa leveret saed fra produktionscentre efter eget valg.
Traktatens artikel 30 og artikel 2 i Raadets direktiv 77/504/EOEF af 25. juli 1977 og artikel 4 i Raadets direktiv 87/328/EOEF af 18. juni 1987 skal fortolkes saaledes, at de ikke er til hinder for nationale bestemmelser som de i sagen omhandlede, hvorefter erhversdrivende, der indfoerer saed fra en af Faellesskabets medlemsstater, er forpligtet til at levere denne til et godkendt inseminering- eller produktionscenter med henblik paa opbevaring paa centret."
(*) Originalsprog: dansk.
(1) - JORF af 29.12.1966, s. 11619.
(2) - Centre de la Crespelle gjorde gaeldende, at den geografiske eneret var stridende mod EOEF-traktatens artikel 3, 5, 85, 30 og 59. Cour d' appel afviste dette, idet den anfoerte:
- For det foerste, at traktatens artikel 85 ikke kan finde anvendelse, idet den eventuelt konkurrencefordrejende foranstaltning ikke findes i en aftale, men i en lov.
- For det andet, at artikel 85, sammenholdt med artikel 3 og artikel 5, ikke kan finde anvendelse, idet loven ikke indeholder nogen bestemmelser, som befordrer indgaaelsen af virksomhedsaftaler i strid med artikel 85.
- For det tredje, at artikel 30 ikke kan finde anvendelse, idet den franske lovgivning ikke hindrer importen af tyresaed, men blot foreskriver, at import skal ske over et insemineringscenter, og at dette krav er i overensstemmelse med de faellesskabsdirektiver, som findes paa omraadet.
- For det fjerde, at artikel 59 ikke kan finde anvendelse, da sagen vedroerer rent interne forhold og saaledes er uden noget graenseoverskridende element.
(3) - EFT L 206, s. 8.
(4) - EFT L 167, s. 54.
(5) - Se udvalgsbetaenkningen under lovforslagets behandling i Nationalforsamlingen - Documents de l' Assemblée nationale, première session ordinaire de 1966-1967, dokument nr. 2168, s. 909.
(6) - Avlsudviklingsarbejdet har i alle lande foert til en ganske bemaerkelsesvaerdig forbedring baade af malke- og koedkvaegets ydeevne. Inseminering, der foerst blev fuldt udviklet efter Anden Verdenskrig, har i hoej grad vaeret medvirkende til avlsarbejdets succes. Saerlig vigtigt er det, at tyresaed kan nedfryses og opbevares i lange perioder, hvilket goer det muligt at anvende saed fra en enkelt tyr til inseminering i talrige tilfaelde - i praksis allerede mere end 10 000 insemineringer om aaret.
(7) - JORF af 23.3.1969, s. 2948.
(8) - Regeringen har henvist til, at alle godkendte insemineringscentre er landbrugsandelsselskaber, som er omfattet af loven af 10.9.1947 ... Der er saaledes, jf. artikel L 521.1 i code rural, tale om saerlige sammenslutninger, som hverken har karakter af almindelige foreninger eller erhvervsdrivende, og som har til formaal, at landbrugerne i faellesskab udnytter ethvert egnet middel, som kan bidrage til at lette eller udvikle deres virksomhed. Formaalet er saaledes ikke at opnaa nogen fortjeneste, men at tilbyde de tilsluttede opdraettere fordelagtige vilkaar med hensyn til forsyning og afsaetning .
(9) - Se udvalgsbetaenkningen under lovforslagets behandling i Senatet - Documents de l' Assemblée nationale, Sénat, première session ordinaire de 1966-1967, dokument nr. 63, s. 33.
(10) - Det er i bilag 3 til det franske indlaeg oplyst, at selv om langt stoerstedelen af insemineringer i praksis foretages af inseminoerer ansat i det paagaeldende andelsselskab, kan opdraetterne i henhold til de gaeldende bestemmelser selv, paa deres egen bedrift (bekendtgoerelse af 1.6.1978, som aendret ved bekendtgoerelse af 31.5.1983), og dyrlaeger (bekendtgoerelse af 21.11.1991) foretage insemineringer, naar dette sker efter aftale herom med insemineringscentret i det paagaeldende omraade. Efter den gaeldende ordning kan den ansvarlige leder af vedkommende center til stadighed gennemfoere den fornoedne (zootekniske og veterinaermaessige) kontrol inden for det paagaeldende omraade .
(11) - Se den franske regerings oplysning herom som refereret i praemis 12 i den nedenfor omtalte sag 161/82, Kommissionen mod Frankrig.
(12) - JORF af 30.4.1969, s. 4349.
(13) - Artikel 2 i bekendtgoerelse af 24.1.1989, JORF af 31.1.1989, s. 1469.
(14) - Artikel 12 i bekendtgoerelsen bestemmer:
Hvert insemineringscenter skal indgaa aftaler med et eller flere produktionscentre.
Aftalerne skal sikre, at det paagaeldende omraade sikres rimelig forsyning med saed, under hensyntagen til behovet, og over perioder, der er tilstraekkelige til en tilfredsstillende gennemfoerelse af undersoegelserne.
Aftalerne skal indeholde insemineringscentrets forpligtelse til at deltage i de undersoegelsesprogrammer, der gennemfoeres af de produktionscentre, det er knyttet til. Forpligtelsen skal tage hensyn til omraadets mulighed for, at der gennemfoeres undersoegelsesprogrammer til en vurdering af omraadets behov paa mellemlangt sigt for godkendte avlsdyr.
(15) - Det fremgaar af den sagkyndige udtalelse, som ligger til grund for erstatningsberegningen i hovedsagen, at CEIAM i 1987 foretog over en kvart mio. insemineringer, og at Centre de la Crespelle i samme aar foretog ca. 100 000 alene i departementet Mayenne.
(16) - Sml. s. 2079 og 2057.
(17) - I forbindelse med anvendelsen af artikel 90, stk. 1, har traktatens artikel 5 ikke selvstaendig betydning.
(18) - Se bl.a. dom af 19.5.1993 (sag C-320/91, Corbeau, Sml. I, s. 2533).
(19) - Sml. 1991 I, s. 1979 og s. 5889.
(20) - Dette goer det unoedvendigt at tage stilling til, om centrene har en dominerende stilling paa en vaesentlig del af faellesmarkedet, og om misbruget paavirker samhandelen mellem medlemsstaterne. For det tilfaelde at Domstolen maatte komme til et andet resultat end det af mig foreslaaede, kan der vaere grund til at naevne, at det enkelte insemineringscenter naeppe vil have en dominerende stilling paa en vaesentlig del af det faelles marked, men at centrene samlet set utvivlsomt har det, og at der - hvis den franske ordning findes at foere til misbrug - er anledning til at se paa den samlede effekt af centrenes eneretter, hvorfor artikel 86' s betingelse paa dette punkt vil vaere opfyldt. Hvis Domstolen finder, at ordningen foerer til misbrug, vil dette utvivlsomt bl.a. vaere begrundet i ordningens begraensende virkning paa muligheden for opdraetterne til at faa saed fra alternative kilder, hvorfor artikel 86' s samhandelsbetingelse ogsaa vil vaere opfyldt.
(21) - Kravet maa saaledes efter min mening betragtes som et af de krav, der efter Domstolens dom af 24.11.1993 (forenede sager C-267/91 og C-268/91, Keck, Sml. I, s. 6097) kun kan betragtes som handelshindrende i artikel 30' s forstand, naar de naevnte forudsaetninger ikke er opfyldt. Der er ikke tale om et af de krav, der er omfattet af Domstolens Cassis de Dijon-praksis, hvorefter der ved foranstaltninger med tilsvarende virkning, der er forbudt i henhold til artikel 30, forstaas saadanne hindringer for de frie varebevaegelser, der i mangel af en harmonisering af lovgivningerne foelger af, at der paa varer fra andre medlemsstater, hvor de er lovligt fremstillet og bragt i omsaetning, anvendes regler om, hvilke betingelser saadanne varer skal opfylde (f.eks. med hensyn til benaevnelse, form, dimensioner, vaegt, sammensaetning, praesentation, maerkning og emballage), og det uanset om saadanne regler anvendes uden forskel paa alle varer, naar en saadan anvendelse ikke kan begrundes ud fra et alment hensyn, der gaar forud for hensynene til de frie varebevaegelser (praemis 15).
(22) - Kommissionen har gjort gaeldende, at kravet om skriftlig og individuel anmodning til centret, hvis opdraettere oensker alternativ leverandoer, og retten til at opkraeve supplerende betaling for ekstraudgifter, vil kunne udgoere en overtraedelse af traktatens artikel 30. Kommissionen er ikke fremkommet med oplysninger, der tyder paa, at der herved skabes hindringer for samhandelen i strid med artikel 30. Af de ovenfor anfoerte grunde finder jeg ikke paa grundlag af de foreliggende oplysninger om reglernes fortolkning og anvendelse de franske regler herom stridende mod artikel 30.