61983C0023
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
SIR GORDON SLYNN
FREMSAT DEN 8. MAJ 1984 (
1
)
Høje Domstol.
I Nederlandene findes der statslige pensionsordninger for ældre og for enker og forældreløse, som er baseret på indbetaling af bidrag, og som gælder generelt. Offentligt ansatte er omfattet af en supplerende pensionsordning, som også er baseret på indbetaling af bidrag. For at undgå fuld dobbeltydelse af pensioner nedsættes alderspensionen i forhold til den offentligt ansattes tjenesteår (med et loft), og den anses for udbetalt i tilsvarende omfang ved udbetalingen af pensionen til offentligt ansatte.
De bidrag, der skal indbetales til aldersog enkepensionerne og pensionerne for forældreløse, beregnes på grundlag af den ansatte persons bruttoløn med et maksimum. Ved beregningen af bidragene behandles samlevende ægtefæller som én person og skal ikke betale mere, end en enlig person betaler.
Bidragene fratrækkes normalt lønnen af arbejsgiveren og indbetales direkte til skatte- og afgiftsmyndighederne ligesom indkomstskat. Tidligere betalte offentligt ansatte imidlertid selv deres bidrag og fik udbetalt et tilsvarende beløb af staten til at dække dem. Men fra 1972 har staten skullet betale disse bidrag til de almindelige statslige ordinger på den offentligt ansattes vegne.
Hvis to offentligt ansatte før 1972 var gift, eller en offentligt ansat havde to forskellige stillinger, betalte de offentlige myndigheder, der var argbejdsgivere, også det til hver stilling svarende beløb. Hvis dette førte til, at der blev betalt mere end det forfaldne maksimum, blev overskuddet refunderet af skatte- og afgiftsmyndighederne, for et ægtepars vedkommende til manden.
Under denne sag er den del af bidragene, som indbetales af den offentlige myndighed på offentligt ansattes vegne, blevet benævnt »kompensation«, og den del, der eventuelt refunders, »overkompensation«
I henhold til den nederlandske pensionslov for offentligt ansatte, som blev vedtaget i november 1972, som suppleret ved en bekendtgørelse af 21. februar 1973, skulle offentligt ansatte give alle relevante oplysninger til den myndighed, der indbetalte bidrag på deres vegne; denne skulle sikre, at der ikke blev indbetalt bidrag af indtægter over det fastsatte maksimum. Følgelig skal en offentligt ansat og dennes ægtefælle opgive deres indtægt fra ansættelse i det offentlige, idet mandens anføres først. Mandens arbejdsgiver indbetaler det forfaldne beløb af hans løn; hustruens arbejdsgiver indbetaler eventuelt manglende beløb, men må ikke betale mere end det maksimale bidrag for begge. Som resultat heraf undgås »overkompensation«, fordi ægteparrets arbejdsgivere ikke indbetaler mere i bidrag, end der skal indbetales. Et lignende system anvendes for offentligt ansatte, som har mere end én stilling i det offentlige.
En række kvindelige tjenestemænd, som er gift med tjenestemænd, anlagde sag ved forskellige tjenestemandsretter og gjorde gældende, at »kompensationen« og »overkompensationen« er »løn« i den i EØF-traktatens artikel 119 forudsatte betydning, og påberåbte sig herved navnlig sag 69/80, Worringham mod Lloyds Bank, Sml. 1981, s. 767. De hævder, at situationen er den samme, som hvis arbejdsgiveren havde forhøjet lønnen med bidragets beløb og derefter fratrukket det for at indbetale det. Da der nu ikke sker nogen indbetaling eller en mindre indbetaling på hustruens vegne, er der tale om forskelsbehandling mod hende.
Sagsøgerene fik ikke medhold for tjenestemandsretterne, og sagen blev appelleret til Centrale Raad van Beroep, som er den højeste retsinstans i sager om social sikring i Nederlandene. Denne ret har i medfør af traktatens artikel 177 forelagt Domstolen to spørgsmål til præjudiciel afgørelse:
»1.
Skal udtrykket ’løn’ i ovennævnte traktats artikel 119 fortolkes således, at det også omfatter den ’kompensation’ eller i givet fald det som ’over-kompensation’ betegnede beløb, som tidligere blev betalt af den offentlige myndighed som arbejdsgiver til skatte- og afgiftsmyndighederne ud over det maksimale A.O.W./A.W.W.-bidrag, men som nu ikke længere skal indbetales af en sådan myndighed?
2.
Såfremt ovenstående spørgsmål besvares bekræftende, skal traktatens artikel 119 da fortolkes således, at den i Nederlandene gældende ordning, der er baseret på loven om fælles bestemmelser for pensionslove for offentligt ansatte — og hvorefter bidraget i de tilfælde, hvor det samlede A.O.W./A.W.W.-bidrag for tjenestemandsansatte ægtefæller overstiger det maksimale bidrag, primært betales af mandens offentlige arbejdsgiver, og kvindens offentlige arbejdsgiver kun indbetaler bidrag, for så vidt det maksimale bidrag ikke er overskredet — må anses for at være i strid med princippet om lige løn til mænd og kvinder for samme arbejde i samme artikel 119?«
I sag 80/70, Defrenne mod Belgien, Sml. 1971, s. 109, antog Domstolen, at selv om fordele med karakter af ydelser under den sociale sikring »ikke principielt kan udelukkes fra begrebet løn«, som det er defineret i traktatens artikel 119, omfatter dette begreb imidlertid ikke de socialsikringsordninger eller -ydelser, »som direkte er reguleret ved lov, således at der ikke foreligger nogen overenskomst inden for den pågældende virksomhed eller erhvervsgren, som obligatorisk finder anvendelse på almindelige grupper af arbejdstagere«. Domstolen udtalte, at disse ordninger »sikrer ... arbejdstageren ydelser fra et lovmæssigt system, der finansieres af arbejdstagere, arbejdsgivere og eventuelt det offentlige i et omfang, som i mindre grad følger af ansættelsesforholdet mellem arbejdsgiver og arbejdstager end af socialpolitiske overvejelser« (præmisserne 7-8). Den arbejdsgiverne påhvilende andel i finansieringen af sådanne systemer udgør følgelig ikke en direkte eller indirekte betaling til arbejdstageren (præmis 9).
I denne sag har den nederlandske regering og Kommissionen gjort gældende, at de pågældende betalinger sker i forbindelse med en lovbestemt pensionsordning, således at de falder uden for begrebet løn.
Den omstændighed, at en ordning er lovbestemt, er efter min mening ikke afgørende. Lovgivning kan anvendes til forskellige formål. Hvis den definerer rettigheder og forpligtelser i henhold til en social sikringsordning for alle arbejdstagere eller for grupper af arbejdstagere, som ikke i nogen forstand »beskæftiges af« staten, er den utvivlsomt baseret på »socialpolitiske overvejelser« snarere end på et arbejdsforhold. Hvis der på den anden side på samme måde, nemlig ved lovgivning, indføres regler for personer, der »beskæftiges af« staten, kan disse regler være udtryk for socialpolitik, eller de kan ligeledes udspringe af og regulere arbejdsforholdet. Det er rigtigt, at det sidstnævnte på samme tid kan afspejle en stats socialpolitiske ideer, men dette kan efter min mening ikke ændre den omstændighed, at reglerne i det væsentlige har karakter af regler, der er bestemmende for arbejdsforholdet. I modsat fald ville offentligt ansatte ikke kunne påberåbe sig princippet om lige løn for samme arbejde i artikel 119, og der synes ikke at være holdepunkter for et sådant resultat i denne artikel eller i Domstolens praksis. Det relevante spørgsmål er således, om det der gøres, i det væsentlige gøres af staten som arbejdsgiver.
I det foreliggende tilfælde er den indbetaling af den ansattes bidrag, som staten foretager, en indbetaling til det statslige sociale sikringssystem, som naturligvis i sig selv afspejler »socialpolitiske overvejelser«. Der er imidlertid tale om en betaling af de bidrag, som den ansatte skal betale, og som automatisk indbetales af arbejdsgiveren til skatte- og afgiftsmyndighederne; det er ikke »den arbejdsgiverne påhvilende andel«, som omtales i præmis 9 i Defienne-aommen.
Efter min mening er der ingen forskel mellem situationen her og en situation, hvor en privat arbejdsgiver påtager sig indbetalingen af de ansattes pensionsbidrag i henhold til den nationale sociale sikringslovgivning, hvadenten arbejdsgiveren gør det ved et fradrag i den »almindelige grundløn« eller ved at betale et ekstrabeløb ud over grundlønnen; i det sidste tilfælde kan der være tale om »ydelser, som arbejdstageren som følge af arbejdsforholdet modtager fra arbejdsgiveren direkte eller indirekte i penge«. Den omstændighed, at restsstillingen for offentligt ansatte inden for staten i dette tilfælde blev behandlet i lovgivningen, gør efter min mening ingen forskel.
Hvis »kompensation« og »overkompensation«, som jeg mener, er en del af lønnen, skal det princip, at mænd og kvinder skal have lige løn for samme arbejde, der findes i artikel 119, da forstås således, at der skal betales samme beløb i form af bidrag til den sociale sikring til eller for begge køn, når de udfører samme arbejde?
I denne henseende må det erindres, at »artikel 119, der kun vedrører problemet om forskelsbehandling med hensyn til mandlige og kvindelige arbejdstageres løn, [er] en speciel regel, hvis anvendelse er undergivet præcise betingelser« (sag 149/77, Defienne mod Sabena, Sml. 1978, s. 1365), og at man må »sondre mellem på den ene side direkte og åben forskelsbehandling, som kan konstateres allerede ved hjælp af de i [artikel 119] opstillede kriterier« og »på den anden side indirekte og skjult forskelsbehandling, som kun kan påvises på grundlag af mere udtrykkelige gennemførelsesbestemmelser af fællesskabsretlig eller national karakter« (se sag 43/75, Defienne mod Sabena, Sml. 1976, s. 455).
For en umiddelbar betragtning er bruttolønnen for to offentligt ansatte, der er gift med hinanden, mindre end før 1972, da der nu ikke sker nogen betaling og efterfølgende justering for hustruens vedkommende, hvis manden betaler maksimumsbeløbet. Dette er ikke i sig selv tilstrækkeligt til, at der kan være tale om forskelsbehandling i henhold til artikel 119.
Imidlertid er den samlede løn mindre for en gift kvindelig offentlig ansat end for en ugift kvindelig tjenestemand og en mandlig tjenestemand i samme lønklasse og med samme erfaring, selv om den »disponible indkomst« bortset fra bidragene er den samme for hver. Den er også mindre end lønnen for en kvindelig offentlig ansat, som er gift med en ikke-offentligt ansat, da denne kvindes bidrag indbetales af staten, selv om der — hvilket Domstolen har fået oplyst sker — senere skal foretages en justering (ved tilbagebetaling af det overskydende beløb), hvis manden også betaler de nødvendige bidrag eller de betales på hans vegne. Såfremt alle får udbetalt den samme grundløn, kan den disponible indkomst for det ægtepar, hvor manden ikke der offentligt ansat, eller den disponible indkomst for den ene af disse ægtefæller i dette tilfælde være højere end indkomsten for to offentligt ansatte, der er gift med hinanden.
For en umiddelbar betragtning er den blotte omstændighed, at en kvindelig tjenestemand, der er gift med en tjenestemand, ikke får ekstraløn for bidrag, mens f.eks. den ugifte tjenestemand gør, efter min mening ikke forskelsbehandling i strid med princippet om lige løn for samme arbejde. Begge kan for en umiddelbar betragtning være bidragspligtige, men fordi to tjenestemænd, der er gift med hinanden, behandles som én person eller enhed ved beregningen af løn og bidragspligt, ophører den gifte kvindes bidragspligt, når hendes mands bidrag har nået det forfaldne maksimum. Hvis han ikke tjener nok til at betale det fulde beløb, betaler hun forskellen, og hun skal kun have kompensation i dette omfang. Det følger heraf, at en enlig mandlig tjenestemand, omend indirekte, modtager de bidrag, der skal betales af hans løn; den kvindelige tjenestemand modtager, hvis hun er gift med en tjenestemand, enten ved indbetaling på hendes vegne de bidrag, der beregnes af hendes løn, i det omfang, hendes mands løn ikke er høj nok til, at der skal indbetales det maksimale beløb for dem begge, eller også modtager hun intet, fordi der intet skal betales. Hvis man ser på forholdene udelukkende i forbindelse med betaling af bidrag, er de efter min mening ligestillet i denne henseende. Der indbetales for hver af dem det, der skal indbetales som bidrag, og ikke mere.
Så vidt jeg forstår, er der uoverensstemmelse mellem situationen for ægtepar, hvor begge er tjenestemænd, og ægtepar, hvor manden ikke er tjenestemand. Det kan tænkes, at det sidstnævnte ægtepar, eller hustruen, hvis manden betaler hende de tilbagebetalinger, som han modtager fra skatte- og afgiftsmyndighederne, er bedre stillet. Hvis der er tale om forskelsbehandling, er det da mod det andet ægtepar, fordi begge er offentligt ansat; hvis der er nogen forskelsbehandling mellem individuelle ansatte, er det i forholdet mellem de to hustruer og kan efter min mening ikke anfægtes i henhold til artikel 119. Situationen for den enlige mandlige tjenestemand i forhold til den kvindelige tjenestemand, som er gift med en ikke-tjenestemand, er ikke blevet drøftet under denne sag, og jeg foretrækker ikke at sige noget om det.
Følgelig skal artikel 119 efter min mening ikke forstås således, at den forbyder den her indførte mekanisme til behandling af gifte kvinders bidrag betragtet uden hensyntagen til nogen bivirkning.
Det er imidlertid blevet anført, at der er skattemæssige ulemper for den kvindelige tjenestemand, der er gift med en tjenestemand, og at den lavere bruttoløn, som hun modtager, har virkninger for ydelser ved arbejdsløshed og sygeforsikring. Da den sidstnævnte imidlertid er tilpasset familieindtægten, har de efter min mening virkning for manden og hustruen i fællesskab, og det er vanskeligt at få øje på nogen forskelsbehandling mod den kvindelige arbejdstager i denne sammenhæng.
I forholdet mellem gifte kvinder eller mellem ægtepar er der en uoverensstemmelse, fordi arbejdsgiveren for gifte tjenestemænds vedkommende har valgt ikke at betale begge bidrag og tilbagebetale et eventuelt overskud, men at betale det nettobeløb, som faktisk skal betales. Dette skyldes så vidt jeg kan se statens virksomhed som arbejdsgiver, ikke det socialpolitiske aspekt, der er relevant for Fællesskabet som helhed, men alle eventuelle ulemper, som følger deraf, falder efter min mening ikke ind under artikel 119, som ikke vedrører om forskelsbehandling af kvinder indbyrdes eller ægtepar indbyrdes.
I forholdet mellem den kvindelige tjenestemand, der er gift med en tjenestemand, og en enlig mandlig tjenestemand opstår der en forskel med hensyn til den sociale sikring, som ikke er et resultat af ansættelsesforholdet. Manden er bidragspligtig; kvinden er det ikke, hvis hendes mand betaler, eller det forfaldne beløb betales på hans vegne. Hvis der intet betales på hendes vegne i form af bidrag, og hun intet får tilbagebetalt, er de begge i samme situation som arbejdstagere uanset forskellen i deres nationale sociale sikringsrettigheder. Hvis der blev indbetalt penge på hendes vegne, som derefter blev tilbagebetalt, selv hvis det var til ægtefællen, ville hun faktisk drage fordel, i hvert fald indirekte, af den højere disponible familieindkomst.
Herved adskiller sagen sig efter min mening fra Worringham-sa.gen, hvor indbetalingerne faldt helt uden for det sociale forsikringssystem, og hvor ægteskab ikke var en relevant faktor. Om der er ulemper som de i Worringham- dommens præmisser 25 og 26 omtalte, må undersøges af den nationale domstol, men jeg er ikke overbevist om, at der her er blevet påvist nogen ulemper for den gifte kvindelige tjenestemand, der samlever med sin mand. Det bør tilføjes, at der ikke i nogen af disse sager opstår noget spørgsmål om forskelsbehandling mod den gifte kvinde, som lever adskilt fra sin mand, og om hvem det måske lettere kunne bevises, at hun havde vanskeligere ved at opnå kredit.
Forholdet kan meget vel være et andet i henhold til Rådets direktiv 79/7 af 19. december 1978 (EFT 1979 L 6, s. 24), men dette direktiv skal gennemføres senest i december 1984, således at det ikke kan gøres gældende, at der på nuværende tidspunkt er tale om tilsidesættelse af fællesskabsretten i denne hensenede, som nationale domstole skal overholde. Den nationale domstol har under alle omstændigheder ikke forelagt noget spørgsmål om dette direktivs betydning.
Det er følgelig min opfattelse, at de forelagte spørgsmål bør besvares således:
1.
Udtrykket »løn« i EØF-traktatens artikel 119 omfatter arbejdstageres pensionsbidrag, som betales på offentligt ansattes vegne i henhold til en national social sikringsordning af den offentlige myndighed, der er arbejdsgiver, og enhver tilbagebetaling af overskydende bidrag til sådanne ansatte.
2.
Artikel 119 forbyder ikke indbetaling af de lovbestemte sociale sikringsbidrag alene på de ansattes vegne, som er bidragspligtige, sålænge der indbetales sådanne bidrag både for mænd og kvinder, som er bidragspligtige.
Spørgsmålet om parternes omkostninger i den sag, der verserer for den nationale domstol, skal afgøres af Centrale Raad van Beroep, og der bør efter min mening ikke træffes afgørelse om den nederlandske regerings eller Kommissionens omkostninger.
(
1
) – Oversat fra engelsk.