61990CJ0360_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 24. oktober 1990, indgaaet til Domstolen den 10. december 1990, har Landesarbeitsgericht Berlin i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelagt et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen af EOEF-traktatens artikel 119 og Raadets direktiv 75/117/EOEF af 10. februar 1975 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemfoerelse af princippet om lige loen til maend og kvinder (EFT L 45, s. 19) med henblik paa afgoerelsen af, om en raekke bestemmelser i Betriebsverfassungsgesetz af 15. januar 1972 (tysk lov om medarbejderrepraesentation, herefter benaevnt "BetrVG") er i overensstemmelse med dette princip.
2 Spoergsmaalet er blevet rejst under en sag angaaende krav om godtgoerelse for deltagelse i kursusarrangementer, som Monika Boetel, der er deltidsbeskaeftiget som hjemmesygeplejerske, har fremsat over for sin arbejdsgiver, Arbeiterwohlfahrt der Stadt Berlin (herefter benaevnt "sagsoegte"), en forening, der varetager velfaerdsopgaver i delstaten Berlin.
3 Sagsoegerens gennemsnitlige arbejdstid andrager 29,25 timer ugentligt. Hun har siden 1985 vaeret formand for bedriftsraadet i et af foreningens kredsforbund. I 1989 deltog hun i seks kursusarrangementer, der formidlede kundskaber, der er noedvendige for bedriftsraadets arbejde, som omhandlet i BetrVG' s § 37, stk. 6, bl.a. inden for arbejdsret og medarbejderrepraesentation.
4 I medfoer af BetrVG' s § 37, stk. 2, sammenholdt med stk. 6, skal bedriftsraadsmedlemmer, der deltager i saadanne kursusarrangementer, gives tjenestefrihed uden fratraekning i loennen.
5 I overensstemmelse hermed ydede arbejdsgiveren hende betaling for den tid, hun ikke havde udfoert arbejde som foelge af deltagelse i kurser, udmaalt i forhold til hendes individuelle arbejdstid. Sagsoegeren fik derfor ikke godtgoerelse for den kursustid, som laa uden for hendes individuelle arbejdstid.
6 Saafremt sagsoegeren havde vaeret fuldtidsbeskaeftiget, havde sagsoegte i medfoer af disse bestemmelser vaeret forpligtet til at yde hende godtgoerelse for et tidsrum indtil den fulde arbejdstid, dvs. i alt for yderligere 50,3 timer.
7 Sagsoegeren anlagde sag ved Arbeitsgericht Berlin med paastand om godtgoerelse for disse yderligere timer enten i form af tjenestefrihed med loen eller i form af overarbejdsbetaling. Ved dom af 18. maj 1990 paalagde Arbeitsgericht arbejdsgiveren at give sagsoegeren tjenestefrihed med loen i 50,3 timer.
8 Arbejdsgiveren paaankede dommen til Landesarbeitsgericht Berlin, der besluttede at udsaette sagen for at forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
"Er det i overensstemmelse med EOEF-traktatens artikel 119 og Raadets direktiv 75/117/EOEF af 10. februar 1975 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemfoerelse af princippet om lige loen til maend og kvinder, at bedriftsraadsmedlemmer ved lov sikres godtgoerelse (efter princippet om kompensation for tabt arbejdsfortjeneste) for arbejdstid, der gaar tabt paa grund af deltagelse i kurser (der formidler oplysninger, der er noedvendige for bedriftsraadsarbejdet), dog saaledes at deltidsbeskaeftigede bedriftsraadsmedlemmer, der maa anvende tid til kursusformaal ud over de paagaeldendes individuelle arbejdstid, er afskaaret fra godtgoerelse i form af afspadsering og/eller vederlag for dette yderligere tidsforbrug, endog i et omfang indtil den fulde arbejdstid i virksomheden, selv om andelen af kvinder, der beroeres af denne ordning, er vaesentlig stoerre end andelen af maend?"
9 Hvad naermere angaar sagens faktiske omstaendigheder, retsforhandlingernes forloeb samt parternes anbringender og argumenter henvises til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.
10 Som det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, oensker den forelaeggende ret i det vaesentlige oplyst, om princippet om lige loen i traktatens artikel 119 og direktiv 75/117, i det omfang deltidsbeskaeftigede bedriftsraadsmedlemmer som hovedregel er kvinder, er til hinder for, at en national lovgivning, hvorefter deltidsbeskaeftigede bedriftsraadsmedlemmers krav paa godtgoerelse fra arbejdsgiveren for deltagelse i kurser, der formidler oplysninger, der er noedvendige for bedriftsraadsarbejdet, og som finder sted inden for den fulde arbejdstid i virksomheden, men som overskrider deltidsbeskaeftigedes individuelle arbejdstid, hoejst kan have et omfang svarende til den individuelle arbejdstid, hvorimod fuldtidsbeskaeftigede bedriftsraadsmedlemmer ved deltagelse i samme kurser ydes godtgoerelse i et omfang indtil den fulde arbejdstid.
11 Det skal for det foerste undersoeges, om en godtgoerelse ° enten i form af tjenestefrihed med loen eller overarbejdsbetaling ° for kurser, der formidler oplysninger, der er noedvendige for bedriftsraadsarbejdet, er omfattet af begrebet "loen" i den i traktatens artikel 119 og direktiv 75/117 forudsatte betydning.
12 Af Domstolens faste praksis fremgaar (jf. dom af 13.7.1989, sag 171/88, Rinner-Kuehn, Sml. s. 2743, og af 17.5.1990, sag C-262/88, Barber, Sml. I, s. 1889), at begrebet "loen" i traktatens artikel 119 omfatter samtlige ydelser, aktuelle eller fremtidige, som arbejdstageren som foelge af arbejdsforholdet modtager fra arbejdsgiveren, eventuelt indirekte, i penge eller i naturalier, i henhold til ansaettelseskontrakten, ifoelge lov eller frivilligt.
13 Denne definition omfatter ogsaa et forhold som det, den foreliggende sag omhandler.
14 Selv om en godtgoerelse, som tilfaeldet er i hovedsagen, ikke som saadan foelger af en ansaettelseskontrakt, ydes den imidlertid af arbejdsgiveren i henhold til lov og som foelge af et arbejdsforhold. Bedriftsraadsmedlemmer har noedvendigvis status som arbejdstagere i en virksomhed, og de har til opgave at varetage de ansattes interesser til fremme af et positivt arbejdsklima i virksomheden, hvilket er i dennes almene interesse.
15 En godtgoerelse som den, der foelger af den i hovedsagen omtvistede lovgivning, skal endvidere sikre bedriftsraadsmedlemmer en indkomst, ogsaa selv om de i kursustiden ikke udoever aktiviteter som naevnt i ansaettelseskontrakten.
16 Det skal for det andet undersoeges, om deltidsbeskaeftigede bedriftsraadsmedlemmer ifoelge den nationale lovgivning behandles anderledes end fuldtidsbeskaeftigede bedriftsraadsmedlemmer for saa vidt angaar godtgoerelse for kursusdeltagelse.
17 Det fremgaar, at begge grupper bedriftsraadsmedlemmer har samme tidsforbrug til kurser. Naar kurser, der finder sted inden for den fulde arbejdstid i virksomheden, overskrider deltidsbeskaeftigede bedriftsraadsmedlemmers individuelle arbejdstid, faar disse en mindre godtgoerelse fra arbejdsgiveren end fuldtidsbeskaeftigede bedriftsraadsmedlemmer og udsaettes saaledes for forskelsbehandling.
18 Det bemaerkes for det tredje, at den forskelsbehandling, deltidsbeskaeftigede bedriftsraadsmedlemmer er udsat for, forudsat at fuldtidsbeskaeftigede kvinder udgoer en betydeligt ringere procentdel end maend blandt bedriftsraadsmedlemmerne, er i strid med traktatens artikel 119 og direktiv 75/117 ° under hensyntagen til de vanskeligheder, som kvindelige arbejdstagere har ved at arbejde paa fuld tid ° saafremt den lavere godtgoerelse ikke kan forklares ved faktorer, der udelukker en forskelsbehandling paa grundlag af koen (jf. dom af 13.5.1986, sag 170/84, Bilka, Sml. s. 1607, og foernaevnte Rinner-Kuehn-sag).
19 Den forelaeggende ret har oplyst, at deltidsbeskaeftigede bedriftsraadsmedlemmer som udgangspunkt er kvinder. Af sagens akter fremgaar endvidere, at der i arbejdsgiverens bedriftsraad er langt flere deltidsbeskaeftigede kvinder end maend.
20 Med hensyn til godtgoerelse for kursusdeltagelse foerer en lovgivning som den, hovedsagen angaar, saaledes til en indirekte forskelsbehandling af kvindelige arbejdstagere i forhold til mandlige i henseende til loen, i strid med traktatens artikel 119 og direktiv 75/117.
21 Noget andet gaelder kun, saafremt en forskellig behandling af de to grupper arbejdstagere er berettiget af objektive grunde, som intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen (jf. bl.a. foernaevnte sag 171/88).
22 Det er for Domstolen blevet gjort gaeldende, at denne forskelsbehandling udelukkende skyldes forskellige individuelle arbejdstider, da der ifoelge tysk lovgivning uden forskel kun ydes godtgoerelse for den tid, i hvilken der ikke er blevet udfoert arbejde som foelge af kursusarrangementer. Det kan derfor ikke anses for godtgjort, at der foreligger forskelsbehandling, medmindre bedriftsraadsarbejde anses for en saerlig variant af den arbejdsydelse, der skal praesteres i henhold til ansaettelseskontrakten.
23 Det bemaerkes for det foerste, at national rets definitioner og subsumptioner ikke har betydning for fortolkningen af faellesskabsretten eller for dens bindende virkning, og dermed heller ikke for raekkevidden af princippet om lige loen til maend og kvinder, som indeholdt i traktatens artikel 119 og direktiv 75/117, der til stadighed videreudvikles gennem Domstolens praksis (jf. dom af 19.3.1964, sag 75/63, Unger, Sml. 1954-1964, s. 471, org. ref.: Rec. s. 381, vedroerende begrebet "arbejdstager").
24 Argumentet om, at en godtgoerelse for kursusdeltagelse i henhold til den nationale lovgivning skal beregnes i forhold til netop det antal arbejdstimer, der ikke er blevet udfoert, aendrer dernaest ikke ved, at deltidsbeskaeftigede bedriftsraadsmedlemmer opnaar en lavere godtgoerelse end deres fuldtidsbeskaeftigede kolleger, uanset om de to grupper arbejdstagere aabenbart har gennemfoert samme antal timers undervisning med henblik paa aktivt at kunne stoette arbejdstagernes interesser af hensyn til et godt arbejdsklima, hvilket tillige generelt er i virksomhedens interesse.
25 Det maa endelig antages, at en saadan ordning vil kunne afholde deltidsbeskaeftigede, blandt hvilke andelen af kvinder ubestridt er stoerst, fra at paatage sig bedriftsraadshverv eller fra at erhverve sig kundskaber, der er noedvendige for bedriftsraadsarbejdet, hvilket medfoerer, at denne arbejdstagerkategori har vanskeligere ved at faa kvalificerede repraesentanter i bedriftsraadene.
26 Den omtvistede forskelsbehandling kan saaledes ikke anses for berettiget af objektive grunde, som intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen, medmindre den paagaeldende medlemsstat godtgoer noget andet under sagens behandling ved den nationale ret.
27 Den forelaeggende rets spoergsmaal skal derfor besvares med, at traktatens artikel 119 og Raadets direktiv 75/117 skal fortolkes saaledes, at de er til hinder for en national lovgivning, som gaelder for et vaesentligt stoerre antal kvinder end maend, og som begraenser den godtgoerelse, deltidsbeskaeftigede bedriftsraadsmedlemmer skal have af arbejdsgiveren i form af afspadsering eller overtidsbetaling, til kun at omfatte deres individuelle arbejdstid, naar de deltager i kurser, der formidler oplysninger, der er noedvendige for bedriftsraadsarbejdet, og som finder sted inden for virksomhedens fulde arbejdstid, men ud over de deltidsbeskaeftigedes individuelle arbejdstid, mens fuldtidsbeskaeftigede bedriftsraadsmedlemmer faar en godtgoerelse indtil den fulde arbejdstid, naar de deltager i de samme kurser. Medlemsstaten har imidlertid adgang til at godtgoere, at lovgivningen er begrundet i objektive forhold, som intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
28 De udgifter, der er afholdt af Forbundsrepublikken Tyskland, Det Forenede Kongerige og Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Landesarbeitsgericht Berlin ved kendelse af 24. oktober 1990, for ret:
EOEF-traktatens artikel 119 og Raadets direktiv 75/117/EOEF af 10. februar 1975 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemfoerelse af princippet om lige loen til maend og kvinder er til hinder for en national lovgivning, som gaelder for et vaesentligt stoerre antal kvinder end maend, og som begraenser den godtgoerelse, deltidsbeskaeftigede bedriftsraadsmedlemmer skal have af arbejdsgiveren i form af afspadsering eller overtidsbetaling, til kun at omfatte deres individuelle arbejdstid, naar de deltager i kurser, der formidler oplysninger, der er noedvendige for bedriftsraadsarbejdet, og som finder sted inden for virksomhedens fulde arbejdstid, men ud over de deltidsbeskaeftigedes individuelle arbejdstid, mens fuldtidsbeskaeftigede bedriftsraadsmedlemmer faar en godtgoerelse indtil den fulde arbejdstid, naar de deltager i de samme kurser. Medlemsstaten har imidlertid adgang til at godtgoere, at lovgivningen er begrundet i objektive forhold, som intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen.