61975J0002
I sag 2/75
angående en anmodning, som i medfør af EØF-traktatens artikel 177 er indgivet til Domstolen af Bundesgerichtshof for i den for nævnte ret verserende sag mellem
EINFUHR- UND VORRATSSTELLE FÜR GETREIDE UND FUTTERMITTEL Frankfurt-am-Main,
og
C. MACKPRANG, Hamburg,
at opnå en præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af Kommissionens beslutning af 8. maj 1969, hvorved Forbundsrepublikken Tyskland fik tilladelse til at begrænse sine interventionsopkøb til en bestemt slags korn (JO L 112, s. 1),
afsiger
DOMSTOLEN
sammensat af: præsidenten R. Lecourt, afdelingsformændene J. Mertens de Wilmars og Mackenzie Stuart, dommerne A. M. Donner (refererende), R. Monaco, P. Pescatore, H. Kutscher, M. Sørensen og A. O'Keeffe,
generaladvokat: J.-P. Warner,
justitssekretær: A. Van Houtte
følgende
DOM
Faktiske og retlige omstændigheder
De faktiske omstændigheder, retsforhandlingernes forløb og de indlæg, der er fremsat i henhold til artikel 20 i protokollen vedrørende statutten for EØF-Domsolen, kan sammenfattes således:
I — De faktiske omstændigheder og skriftvekslingen
I løbet af foråret 1969 medførte kursfaldet for bl.a. den franske franc, at de handlende, som solgte korn købt i Frankrig videre til det tyske interventionsorgan, fik mulighed for betydelige kursgevinster. Dette fremkaldte en intens »interventionshandel«, som førte til så store leverancer af fransk korn til det tyske interventionsorgan, at dets oplagrings- og modtagelseskapacitet hurtigt blev udtømt, hvilket medførte frygt for, at kornsektorens interventionsordning ville bryde sammen i Tyskland.
Som svar på en ansøgning, som de tyske kompetente myndigheder havde tilsendt den den 2. maj 1969, gav Kommissionen ved beslutning af 8. maj 1969 nr. 69/138/EØF (JO L 112 af 9. maj 1969) Forbundsrepublikken Tyskland tilladelse til at begrænse interventionsopkøbene af blød hvede og byg til korn høstet i denne medlemsstat. Tilsvarende beslutninger blev samtidig vedtaget til fordel for Belgien og Nederlandene.
Tilladelserne var en afvigelse fra artikel 4 og 7 i Rådets forordning nr. 120/67 af 13. juni 1967 om den fælles markedsordning for korn (EFT-spec.udg. 1967, s. 29, org. ref. JO 117 af 19. 6. 1967), ifølge hvilke bestemmelser interventionsorganerne har pligt til at købe den bløde hvede og byg, der er høstet i Fællesskabet, og som tilbydes dem.
Som følge af denne beslutning offentliggjorde det tyske interventionsorgan Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel en officiel meddelelse til de berørte i »Bundesanzeiger«, hvorefter interventionsorganet fra den 8. maj 1969 ikke længere ville acceptere interventionstilbud på blød hvede og byg, medmindre det pågældende korn var høstet i Tyskland. Korn tilbudt til intervention før den ovennævnte beslutnings ikrafttrædelse, den 8. maj 1969 kl. 18.40, blev udtrykkeligt undtaget fra denne ordning.
Ved en anordning af 17. juni 1969, som blev offentliggjort den 19. juni 1969 i »Bundesanzeiger«, bekræftede forbundsministeriet for fødevarer, land- og skovbrug denne foranstaltning, idet anordningen fik tilbagevirkende gyldighed fra den 9. maj 1969 kl. 8.45.
Den 6. maj 1969 havde kornfirmaet Mackprang tilbudt Einfuhr- und Vorratsstelle i alt 8 partier blød hvede høstet i Frankrig til interventionsopkøb. Samtidig angav det forskellige steder i Forbundsrepublikken Tyskland, hvor .varerne i øjeblikket skulle være oplagret. I virkeligheden befandt samtlige partier sig stadig under transport fra Frankrig til Tyskland.
Den 8. maj 1969 accepterede Einfuhr- und Vorratsstelle tilbudene, men nægtede derefter med støtte i de ovennævnte bestemmelser at acceptere de leverancer, som blev effektueret den 8., 10., 12., 13. og 17. maj 1969 til de angivne lagre.
Firmaet Mackprang forlangte erstatning for det tab, som blev påført det på grund af afslaget på at modtage den hvede, som var tilbudt til intervention.
Efter at de lavere retsinstanser havde afsagt indbyrdes modstridende domme, verserer hovedsagen nu for Bundesgerichtshof, som ved kendelse af 31. oktober 1974 i henhold til EØF-traktatens artikel 177 har forelagt De europæiske Fællesskabers Domstol følgende præjudicielle spørgsmål:
1.
Gælder EF-Kommissionens beslutning af 8. maj 1969 om tilladelse til Forbundsrepublikken Tyskland til at begrænse interventionsopkøbene til en bestemt slags korn — 69/138/EØF, offentliggjort i JO af 9. maj 1969, L 112/1 s. 1 — for korn høstet i andre af Fællesskabets medlemslande, der al lerede den 8. maj 1969 var under transport til Forbundsrepublikken Tyskland, og som først efter denne dag forskriftsmæssigt blev tilbudt til intervention?
2.
Hvis der svares bekræftende på første spørgsmål: Gælder den ovennævnte beslutning fra Kommissionen korn, der allerede den 2. maj 1969 var under transport?
Kendelsen fra Bundesgerichtshof er registreret på Domstolens justitskontor den 6. januar 1975.
Sagsøgeren og sagsøgte i hovedsagen og Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg i henhold til artikel 20 i protokollen om statutten for EØF-Domstolen.
På grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten har Domstolen besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgående bevisførelse.
II — Skriftlige indlæg til Domstolen
Firma Mackprang, sagsøger i hovedsagen, har gjort gældende, at begrænsningen af interventionsopkøbene til korn høstet i Forbundsrepublikken, som blev besluttet af de tyske myndigheder, udgør en afvigelse fra bestemmelserne i artikel 4 og 7 i Rådets forordning nr. 120/67 af 13. juni 1967 (EFT-spec.udg. 1967, s. 29; org. ref. JO 117 af 19. 6. 1967), hvorefter de nationale interventionsorganer har pligt til at købe korn fra alle EØF's medlemslande til interventionsprisen. Derfor måtte den tyske anordning af 17. 6. 1969 for at få retsvirkning have en gyldig hjemmel i fællesskabsretten.
Efter Einfuhr- und Vorratsstellen opfattelse fik Forbundsrepublikken Tyskland i medfør af Kommissionens beslutning af 8. maj 1969 (69/138/EØF, JO 112 af 9. maj 1969) tilladelse til også fra interventionsordningen at udelukke fransk korn, som var under transport til Forbundsrepublikken Tyskland den 8. maj 1969, og som allerede var blevet tilbudt interventionsorganet.
Domstolen, der tidligere har været forelagt fællesskabsretlige spørgsmål som følge af interventionsforanstaltningers ophør, har i sagerne 50/71 (Rec. 1972, s. 53) og 72/72 (Sml. 1973, s. 377) afsagt domme navnlig om fortolkningen af begrebet interventionstilbud og af de betingelser, der skal være opfyldt for at anvende EØF-traktatens artikel 226.
Domstolen har indtil nu ikke fået forelagt spørgsmål om fortolkningen og gyldigheden af artikel 1, stk. 2, i den nævnte beslutning fra Kommissionen, hvorefter beslutningen ikke finder anvendelse på korn, der var tilbudt interventionsorganet før beslutningen fik gyldighed.
I det foreliggende tilfælde må det afgøres, om Kommissionen også har ønsket at udelukke sådanne partier fra interventionsordningen som var under transport til Forbundsrepublikken Tyskland, og som allerede var blevet tilbudt interventionsorganet før beslutningens ikrafttrædelse. Det spørgsmål, der må løses, er helt præcist, om Kommissionen har tillagt ordet »tilbudt« i beslutningens artikel 1, stk. 2 samme begrebsmæssige betydning, som Domstolen gav begrebet tilbud i dommen i sag 50/71 næsten 3 år senere. Det må med andre ord afgøres, om det i beslutningen af 8. maj 1969 også var forudsat, at varen fysisk skulle befinde sig på modtagerlageret i tildbudsøjeblikket, eller om Kommissionen havde betragtet det som tilstrækkeligt, at varen var under transport til et modtagerlager. Hvis den nævnte bestemmelse må forstås således, at Kommissionen fra interventionsordningen havde villet udelukke varer, som var undervejs, rejser den et andet spørgsmål, nemlig om en så vidtgående tilladelse er forenelig med det princip om forholdet mellem mål og midler, der er anerkendt i fællesskabsretten.
Af beslutningens artikel 1, stk. 2 fremgår det, at Kommissionen havde afslået at til lade beskyttelsesforanstaltninger med tilbagevirkende gyldighed. På denne måde havde Kommissionen tilkendegivet, at virksomhedernes tillid til gyldigheden og den fortsatte opretholdelse af artikel 4 og 7 i forordning nr. 120/67 var beskyttetsesværdig. I betragtning af Domstolens dom i sag 13/63 (Rec. 1963, s. 341) har Kommissionen været klar over sin forpligtelse til ved anvendelse af EØF-traktatens artikel 226 at begrænse sine indgreb til de ubetinget nødvendige foranstaltninger og fortrinsvis at vælge foranstaltninger, som mindst muligt forstyrrer fællesmarkedets funktion.
Endelig kan Kommissionen ikke have glemt, at forordning nr. 120/67, som afløste forordning nr. 19/62, er et vigtigt skridt frem mod et fælles marked ved afskaffelsen af de indbyrdes skranker inden for Fællesskabet. For at ophæve alle hindringer for de frie varebevægelser over Fællesskabets indre grænser har forordning nr. 120/67 indskrænket muligheden for at træffe beskyttelsesforanstaltninger. Mens der ved artikel 22 i den tidligere forordning nr. 19/62 blev etableret en ordning med beskyttelsesforanstaltninger mellem medlemsstaterne og over tredjeland, begrænses muligheden for sådanne foranstaltninger i artikel 20 i forordning nr. 120/67 til samhandelen med tredjelande. Selv om sidstnævnte ordning ikke udelukker anvendelsen af traktatens artikel 226, fremgår det klart af sammenhængen mellem de nævnte forordninger, at forordning nr. 120/67 ikke, hvad angår de indre grænser, kunne tillade beskyttelsesforanstaltninger, som er videregående end dem, der var tilladt efter den forrige forordning. Ved artikel 22, stk. 2 2. afsnit i forordning nr. 19/62 blev det imidlertid udtrykkeligt forbudt at anvende beskyttelsesforanstaltninger på varer, som var under transport. Da forordning nr. 120/67 ikke har villet øge indgrebsmulighederne i forhold til den forudgående forordning, må det anerkendes, at Kommissionen ved udstedelsen af beslutningen har været klar over de heraf følgende grænser for indgrebsmuligheden.
Men selv hvis Kommissionen havde villet undtage varer under transport, kunne den ikke have forstået begrebet »tilbud« på den måde, som Domstolen senere fortolkede det. Thi hvis tilbud i beslutningens forstand altid forudsatte, at varerne allerede var leveret til modtagerlageret, kunne varer under transport aldrig blive »tilbudt« i denne beslutnings forstand. Diskussionen om begrebet det gyldige »tilbud« kunne endnu ikke have haft nogen indflydelse på det formål, Kommissionen forfulgte med sin beslutning af 8. maj 1969. Af den definition, der næsten tre år senere blev givet af Domstolen (ovennævnte dom 50/71), kan der ikke efterfølgende udledes noget med hensyn til Kommissionens hensigt. Tværtimod må udgangspunktet være, at Kommissionen dengang kendte praksis hos Einfuhr- und Vorratsstelle, der stedse havde accepteret varer under transport til intervention, forudsat at disse seriere blev leveret til de forud angivne modtagerlagre. Hvis Kommissionen havde villet udelukke denne praksis og lægge den faktiske levering af varerne til grund som afgørende kriterium, burde den udtrykkeligt have sagt det i beslutningens artikel 1, stk. 2.
Hvis beslutningen fortolkes således, at Kommissionen havde villet anvende beskyttelsesforanstaltningerne på korn, der var under transport, da beslutningen trådte i kraft, må det — subsidiært — efterprøves, om en så vidtgående tilladelse er gyldig.
Efter sagsøgers opfattelse er en sådan tilladelse i strid med forbudet mod at træffe foranstaltninger, som går videre end nødvendigt i forhold til det tilstræbte mål (Ubermaßverbot) og har ikke hjemmel i traktatens artikel 226. Ved anvendelsen af traktatens artikel 226 og 115 — som indeholder hjemmel til at fravige traktatens øvrige bestemmelser — er Kommissionen forpligtet til at respektere princippet om forholdet mellem mål og midler. De ovennævnte bestemmelser må fortolkes og anvendes snævert, hvilket navnligt gælder på et tidspunkt, hvor princippet om de frie varebevægelser inden for Fællesskabet finder uindskrænket anvendelse på de pågældende varer. Ved — under disse omstændigheder — at give tilladelse til beskyttelsesforanstaltninger mod transaktioner, som er uden betydning for fællesmarkedets funktion, har Kommissionen overskredet rammerne for sin bemyndigelse.
Det følger af anvendelsen af disse principper, at Kommissionen ikke i sin beslutning kunne give tilladelse til, at fransk korn, der var under transport til Forbundsrepublikken Tyskland, blev udelukket fra interventionsordningen. Dette korn androg højst 12000 tons på den pågældende beslutnings krafttrædelsestidspunkt. Disse partier korn kunne ikke true markedet, da de kun udgjorde en minimal del af det korn, der hver måned kom fra Frankrig til Forbundsrepublikken Tyskland.
Det var netop med hensyn til de partier, som var under transport, at de handlendes forventninger var beskyttelsesværdige. De havde købt korn før beslutningens udstedelse i tiltro til, at artikel 4 og 7 i forordning nr. 120/67 ville blive opretholdt. Importørerne var altså forpligtet i medfør af deres købskontrakter og de allerede indgåede transportkontrakter. På grund af den særlige forventning, som denne situation med føje havde fremkaldt, burde Kommissionen have indrømmet importørerne en transportfrist for at give dem mulighed for at levere de varer til intervention, som allerede uigenkaldeligt var under transport til Forbundsrepublikken Tyskland.
Eftersom sagsøgeren havde ladet samtlige de omtvistede partier afsende og fremsendt tilbud på dem til Einfuhr- und Vorratsstelle før den 8. maj 1969 — visse partier var allerede undervejs den 2. maj 1969 — kan disse partier ikke være omfattet af beskyttelsesforanstaltningerne.
En korrekt fortolkning af Kommissionens beslutning fører til, at det ikke var meningen, at den skulle omfatte disse partier; hvis dette dog var tilfældet, må beslutningen være uvirksom i tilsvarende omfang, eftersom den i så fald ville være i strid med forbudet mod at træffe foranstaltninger, som går videre end nødvendigt i forhold til det tilstråbte mål (Übermaßverbot).
Einfuhr- und Vorratsstelle, sagsøgte i hovedsagen, har anført, at særligt to forhold er af afgørende betydning ved fortolkningen af Kommissionens beslutning af 8. maj 1969.
For det første må man tage den økonomiske planlægning, der lå bag beslutningen, i betragtning. For det andet er det vigtigt at afgøre, i hvilket omfang der kan tales om et retsgyldigt interventionstilbud før denne beslutnings ikrafttræden. I foråret 1969 havde faldet i den franske franc medført, at kornhandlere kunne videresælge fransk korn i Tyskland med en betydelig kursgevinst, hvorfor betydelige mængder korn blev udbudt til priser under interventionsprisen udtrykt i DM, således at indenlandsk korn i vidt omfang blev fortrængt fra det tyske marked og derfor i store mængder tilbudt interventionsorganet. De handlende tilbød endda direkte det tyske interventionsorgan store mængder fransk korn for at opnå profit på grund af forskellen mellem interventionspriserne udtrykt i henholdsvis franske francs og tyske mark.
I denne situation tillod Kommissionen Forbundsrepublikken Tyskland at træffe de nødvendige beskyttelsesforanstaltninger. For at vælge en foranstaltning, der mindst muligt forstyrrede fællesmarkedets funktion, havde Kommissionen tilladt, at hvede og byg, som var kommet ind i Tyskland under nærmere angivne betingelser, blev undtaget fra de i forordning nr. 120/67, artikel 7, stk. 1 omhandlede køb (i henhold til den officielle meddelelse). Allerede af disse betragtninger kan det udledes, at korn, som endnu ikke var ankommet til Tyskland på tidspunktet for beslutningens udstedelse, så meget desto mere måtte være undtaget fra købsforpligtelsen, især da retsstillingen i sådanne situationer endnu ikke var beskyttet. Det følger netop af »ratio« i Kommissionens beslutning, at såkaldt »flydende« korn måtte undtages fra interventionspligten for at forhindre spekulationsforretninger baseret på forskellen i interventionspriserne som følge af faldet i den franske valuta. Formålet med interventionssystemet er under hensyntagen til de regionale prisforskelle at gøre det muligt for producenterne at afsætte deres korn til rimelige priser, såfremt det ikke kan afsættes på normale og rentable vilkår.
Sagsøgte har henvist til Domstolens praksis vedrørende fortolkningen af artikel 1, stk. 1 i Rådets forordning nr. 132/67 af 13. juni 1967 (EFT-spec.udg. 1967, s. 66; org. ref. JO 120 af 21. juni 1967). I sag 49/71 (Rec. 1972, s. 23) udtalte Domstolen, at interventionsorganerne skal drage omsorg for, at der ikke findes noget incitament til, at varer transporteres til et andet sted alene med henblik på at opnå en gunstigere interventionspris. Dette må gælde så meget mere i en ekstraordinær situation, hvor kornhandlerne spekulerede i forskellen mellem interventionspriserne udtrykt i henholdsvis franske francs og tyske mark. Det var derfor nødvendigt at løse Forbundsrepublikken Tyskland fra pligten til at købe, i alle tilfælde hvor der endnu ikke var fremsat et retsgyldigt interventionstilbud. Formålet med Kommissionens beslutning var netop at forhindre transport af fransk korn til Tyskland, som alene skete med henblik på intervention. I overensstemmelse med Rådets forordning nr. 120/67 er formålet med interventionen at stabilisere markederne og sikre landbrugsbefolkningen en rimelig levestandard. De handlendes interesse i at opnå størst mulig gevinst ved kursspekulation er ikke beskyttelsesværdig.
Hvad angår gyldigheden af beslutningen af 8. maj 1969 påberåber sagsøgte sig den dom, Domstolen afsagde i sag 72/72 (Sml. 1973, s. 377). Det yderligere spørgsmål er udelukkende, om den begrænsning af interventionspligten, der vedrører korn, som er under transport, er lovlig. For så vidt det ikke anerkendes, at Domstolen allerede har afgjort dette spørgsmål i sag 49/71, må følgende anføres:
—
Såfremt det antages, at de såkaldt »flydende« varer i henhold til forordning nr. 120/67 under normale forhold ikke kan indgå i et interventionstilbud, kan gyldigheden af Kommissionens beslutning ikke bestrides, da beslutningen er truffet på grund af ekstraordinære økonomiske vanskeligheder.
—
Domstolen udtalte allerede i sag 49/71, at forordning nr. 132/67 ud fra ønsket om at skabe et så rationelt og så økonomisk interventionssystem som muligt indeholder en pligt for interventionsorganerne til under alle omstændigheder at efterprøve, om det angivne handelscenter er et af de tre, der ligger nærmest det sted, hvor kornet befinder sig på tilbudstidspunktet. Derudover fastslog Domstolen i denne sag, at »forpligtelsen til ved tilbudets afgivelse at angive varernes opholdssted, at holde dem til interventionsorganets disposition der, at give det mulighed for at efterprøve tilbudets lovlighed, og hvis dette er tilfældet, at overlade det, selv at udpege overtagelsesstedet, bidrager til at virkeliggøre formålet med interventionssystemet«.
—
Heraf må det udledes, at korn, som stadig var under transport på tidspunktet for beslutningens udstedelse i henhold til artikel 1, stk. 2 i beslutningen af 8. maj 1969ikke gyldigt kunne være tilbudt interventionsorganet før denne beslutnings ikrafttrædelse. Følgelig måtte dette korn være omfattet af den tilladelse, der blev givet Forbundsrepublikken Tyskland.
Sagsøgte i hovedsagen har den opfattelse, at Kommissionens beslutning er gyldig, også for så vidt den giver Forbundsrepublikken Tyskland tilladelse til fra interventionssystemet at undtage korn høstet i andre medlemsstater, som befandt sig under transport til Forbundsrepublikken Tyskland den 8. maj 1969 eller den 2. maj 1969, og for hvilket der først efter den 8. maj 1969 blev fremsat et korrekt interventionstilbud.
Kommissionen har anført, at det spørgsmål, der er forelagt af Bundesgerichtshof, ikke kan vedrøre gyldigheden af beslutningen af den 8. maj 1969, da denne ikke længere kan betvivles efter Domstolens dom i sag 72/72. De foreliggende spørgsmål må snarere vedrøre den rigtige fortolkning af artikel 1, stk. 2 i den nævnte beslutning.
Det fremgår af denne bestemmelse, at man ikke tilsigtede at ramme de forretninger, hvor den generelle interventions- og opkøbspligt allerede havde udmøntet sig i et beskyttelsesværdigt retskrav for den pågældende tilbudsgiver på, at interventionsorganet købte og overtog hans varer. I henhold til gennemførelsesbestemmelserne for interventionsordningen inden for kornsektoren (Rådets forordning nr. 132/67/EØF af 13. juni 1967; EFT-spec.udg. 1967, s. 66; org. réf. JO 120 af 21. juni 1967, og Kommissionens forordning nr. 1028/68 af 19. juli 1968; JO L 176 af 23. juli 1968) erhverver sælgeren et sådant krav ved at fremsende et skriftligt tilbud til det kompetente interventionsorgan. Et sådant krav forudsætter imidlertid et tilbud, der er i overensstemmelse med de gældende bestemmelser.
Sagsøgeren havde allerede den 6. maj 1969 tilbudt interventionsorganet nogle partier korn, som endnu ikke befandt sig i de af interventionsorganet angivne lagre, men var under transport og befandt sig på et ukendt sted. Disse tilbud bandt pa dette tidspunkt ikke sagsøgte, da de var i strid med interventionsordningens bestemmelser. Den definition af begrebet tilbud, som Domstolen gav i dommene 49/71 og 50/71, bekræfter denne opfattelse. De ugyldige tilbud af 6. maj 1969 gav derefter ikke sagsøgeren i hovedsagen noget krav på, at dennes korn blev købt og overtaget; sagsøgeren havde ikke erhvervet nogen sikret retsstilling som følge af tilbudene. Hvis sagsøgeren havde opretholdt sine tilbud, kunne disse have faet virkning og binde sagsøgte fra det øjeblik, hvor de pågældende partier korn var nået frem til de angivne lagre. For at være omfattet af bestemmelserne i artikel 1, stk. 2 i beslutningen af 8. maj 1969, måtte disse partier nødvendigvis være kommet frem til lagrene før den 8. maj 1969 kl. 18.40. Dette er et konkret spørgsmål, som skal løses af de kompetente nationale retsinstanser.
De faktiske omstændigheder i hovedsagen rejser desuden det spørgsmål, om ikke sagsøgeren ud fra princippet om beskyttelsen af »den berettigede forventning« må stilles, som om dette firma faktisk havde tilbudt de omtvistede partier korn rettidigt, således at det ikke kunne rammes af begrænsningerne i interventionspligten.
Efter Domstolens dom i sag 1/73 (Sml. 1973, s. 723) er det utvivlsomt, at princippet om beskyttelsen af den berettigede forventning skal gå forud for fællesskabsretsakter inden for landbrugsområdet. Det drejer sig imidlertid her om en undtagelse, der kun må anvendes under strenge betingelser.
Grundlaget for beskyttelse af den berettigede forventning kan kun være en retsordning, som netop tilsigter at beskytte den pågældende persons særlige og individuelle interesser og at sikre ham, at disse uhindret virkeliggøres, idet den garanterer ham, at den nuværende tilstand vil blive opretholdt uændret.
I denne sikrede retsstilling må der gøres alvorlige begrænsninger. Den berettigede forventning kan ikke beskyttes, når der er tale om ændringer i retsstillingen, som i betragtning af de relevante bestemmelser og som en naturlig følge af det pågældende system må forventes. Kun de berørte personers berettigede interesser er beskyttelsesværdige og kan forventes beskyttet. Der må derfor foretages en afvejning af de konkrete offentlige og private interesser.
I det foreliggende tilfælde må der drages følgende slutninger:
—
Artikel 7, stk. 1 i forordning nr. 120/67 pålægger interventionsorganerne pligt til i hele produktionsåret til fastsatte priser at købe korn, der opfylder de fastsatte betingelser. Den afsætnings- og prisgaranti, som denne bestemmelse giver producenterne, blev ikke ophævet ved Kommissionens bemyndigelsesbeslutning. Hensigten og virkningen af beslutningen var derimod at genoprette interventionssystemets funktionsdygtighed i Tyskland og at opretholde interventionsgarantien dér. Sagsøgeren i hovedsagen blev ikke frataget muligheden for at drage fordel af interventionsordningen Firmaet kunne tilbyde den hvede, det havde købt i Frankrig, til de franske interventionsorganer.
—
Muligheden for at kunne tilbyde hvede høstet i et land til interventionsorganet i et andet land er på ingen made en selvstændig garanti til fordel for handelen, og sagsøgeren kunne ikke gå ud fra, at denne ordning ville blive opretholdt.
—
den købsforpligtelse, som interventionsorganerne har, er indført som en foreløbig løsning for kornproducenter med varer, som ikke kan afsættes på markedet til tilstrækkeligt høje priser. Sagsøgeren havde imidlertid ikke erhvervet kornet med normal handel for øje og havde ikke haft til hensigt at afsætte det på markedet. Disse hvedeleverancer kunne ikke være dækket af afsætningsgarantien i medfør af interventionsordningen. Det kan ikke antages, at denne ordning skulle garantere en »interventionshandel«, hvormed man kun tilsigtede at udnytte købspligten for at opnå kursgevinster.
—
Fra den 2. maj 1969 var det klart, at der på fællesskabsplan tilstræbtes en løsning på de problemer, der var opstået på kornmarkedet i Tyskland, og at der var fremsat anmodning om, at interventionsopkøbene blev begrænset til indenlandsk korn. Den, der i denne situation stadig købte korn i Frankrig for at lade det transportere til det tyske interventionsorgan, handlede ikke længere i tillid til opretholdelsen af købsforpligtelsen men i håbet om rettidigt at kunne undgå de forventede begrænsninger.
—
Sagsøgerens interesse i at opnå kursgevinster er ikke beskyttelsesværdig i forhold til den almene interesse i at opretholde interventionsordningens funktionsdygtighed. Sagsøgerens berettigede interesser var tilstrækkeligt beskyttet i og med, at Kommissionen havde måttet overholde betingelserne i EØF-traktatens artikel 226 og faktisk havde gjort dette.
Herefter er det ikke nødvendigt at udstrække undtagelsen i bemyndigelsesbeslutningens artikel 1, stk. 2 til ugyldige tilbud på korn, som var under transport, hvilket i øvrigt ville være i strid med bestemmelsens ordlyd.
III — Mundtlige forhandlinger
Firma Mackprang, repræsenteret af advokat Oliver Brandei, Karlsruhe, Einfuhr- und Vorratsstelle, repræsenteret af advokat, professor Rudolf Nirk, Karlsruhe, og De europæiske Fællesskabers Kommission, repræsenteret af sin juridiske rådgiver Peter Kalbe, har afgivet mundtlige indlæg i retsmødet den 29. april 1975.
Generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 15. maj 1975.
Præmisser
1
Ved kendelse af 31. oktober 1974, der indgik på justitskontoret den 6. januar 1975, har Bundesgerichtshof i medfør af EØF-traktatens artikel 177 anmodet Domstolen om at afgøre, om Kommissionens beslutning nr. 69/138/EØF af 8. maj 1969, hvorved Forbundsrepublikken Tyskland fik tilladelse til at begrænse interventionskøbene til en bestemt slags korn, gælder for korn høstet i et andet af fælleskabslandene, som den 8. maj 1969 var under transport til Forbundsrepublikken Tyskland, og som først efter denne dato forskriftsmæssigt blev tilbudt til intervention;
hvis det første spørgsmål besvares bekræftende, spørger Bundesgerichtshof, om den pågældende beslutning også var gældende for korn, som allerede den 2. maj 1969 var under transport.
2
Da den omhandlede beslutning udgør en undtagelse fra bestemmelserne i Rådets forordning nr. 120/67 af 13. juni 1967 om den fælles markedsordning for korn (EFT-spec.udg. 1967, s. 29; org. ref. JO 117, s. 2269) og i Rådets forordning nr. 132/67 af 13. juni 1967 om fastsættelse af de almindelige regler for intervention inden for kornsektoren (EFT-spec.udg. 1967, s. 66; org. ref. JO 120, s. 2364), må beslutningen fortolkes i lyset af formålet med disse forordninger;
3
interventionssystemet er indført for under hensyntagen til regionaliseringen af priserne at sikre producenterne afsætning af deres korn til en rimelig pris, såfremt det ikke kan afsættes med den normale rentabilitet;
selv om det i artikel 1, stk. 1, i forordning nr. 132/67 bestemmes, at ethvert interventionstilbud skal afgives til interventionsorganet for et handelscenter, der er udvalgt blandt de tre centre, der ligger nærmest ved det sted, på hvilket kornet befinder sig på tidspunktet for tilbudets afgivelse, er det en forudsætning, at kornet ikke kan afsættes med den normale rentabilitet på det sted, hvor varen befinder sig;
denne forudsætning er en betingelse for, at interventionsordningen kan fungere mest rationelt og med så få omkostninger som muligt, og den er nødvendig for at fjerne enhver risiko for, at varerne forsendes til et andet sted alene for dér at opnå en gunstigere interventionspris;
4
det er derfor i overensstemmelse med målsætningen for interventionssystemet, at Kommissionens beslutning af 8. maj 1969 har fundet anvendelse på interventionstilbud for korn høstet i et andet fællesskabsland, som på dette tidspunkt var under transport til Forbundsrepublikken Tyskland, og anvendelsen udgør ikke, som sagsøgeren i hovedsagen har anført, en krænkelse af princippet om beskyttelsen af retssubjekternes berettigede forventning, men er en berettiget forholdsregel rettet mod spekulationsforretninger;
det følger i øvrigt ikke af en sådan anvendelse, at det pågældende korn ikke skulle være omfattet af interventionssystemets fordele, idet det stadig var fuldtud muligt at fremsætte tilbud til interventionsorganerne for de handelscentre, hvor kornet befandt sig, på samme måde som før kornet blev afsendt til Forbundsrepublikken Tyskland.
5
Bundesgerichtshof bør derfor svares således, at Kommissionens beslutning 69/138/EØF af 8. maj 1969, hvorved der blev givet Forbundsrepublikken Tyskland tilladelse til at begrænse sine interventionsopkøb til en bestemt slags korn (JO L 112/1), gælder for korn høstet i et andet af Fælleskabets medlemslande, som var under transport til Forbundsrepublikken Tyskland enten den 2. eller den 8. maj 1969, og som først efter den sidstnævnte dato forskriftsmæssigt blev tilbudt til intervention.
Vedrørende sagsomkostningerne
6
De udgifter, der er afholdt af Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, som har indgivet indlæg til Domstolen, kan ikke godtgøres;
da retsforhandlingerne i forhold til parterne i hovedsagen udgør et led i den sag, der verserer for Bundesgerichtshof, tilkommer det denne ret at træffe afgørelse om sagsomkostningerne.
På grundlag af disse præmisser,
kender
DOMSTOLEN
vedrørende de spørgsmål, der er forelagt den af Bundesgerichtshof ved kendelse af 31. oktober 1974, for ret:
Kommissionens beslutning nr. 69/138/EØF af 8. maj 1969, hvorved Forbundsrepublikken Tyskland fik tilladelse til at begrænse sin interventionsopkøb til en bestemt slags korn (JO L 112/1), gælder for korn høstet i et andet af Fællesskabets medlemslande, som var under transport til Forbundsrepublikken Tyskland enten den 2. eller den 8. maj 1969, og som først efter den sidstnævnte dato forskriftsmæssigt blev tilbudt til intervention.
Lecourt
Mertens de Wilmars
Mackenzie Stuart
Donner
Monaco
Pescatore
Kutscher
Sørensen
O'Keeffe
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg, den 27. maj 1975.
A. Van Houtte
Justitssekretær
R. Lecourt
Præsident