61986CC0082_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
1 . De praejudicielle spoergsmaal, jeg i dag skal tage stilling til, er blevet rejst under to retssager for henholdsvis tribunal du travail de Bruxelles og cour du travail de Mons . Parterne i den ene hovedsag er Giancarlo Laborero og Office de sécurité sociale d' outre-Mer ( herefter benaevnt "OSSOM "), og i den anden hovedsag Francesca Sabato, som er enke efter Giuseppe Mezzorecchia, ligeledes mod OSSOM . Sidstnaevnte har i medfoer af artikel 51 i den belgiske Lov af 17 . juli 1963 om den Oversoeiske Socialsikringsordning afvist at foretage en indeksregulering af den alderspension og efterladtepension som hhv . Laborero og Sabato oppebaerer i henhold til loven .
2 . Artikel 51 er indeholdt i lovens kapitel VI, der vedroerer "Regulering af ydelser efter udviklingen i leveomkostningerne ". Den lyder saaledes :
"Bestemmelserne i dette kapitel gaelder ikke for ydelsesberettigede med udenlandsk statsborgerskab, medmindre de paagaeldende er berettiget i kraft af en forsikret med belgisk statsborgerskab og er bosat i Belgien, eller de er statsborgere i et land, hvormed der er indgaaet en aftale om gensidighed, der tillaegger dem en saadan ret ."
3 . Med de forelagte spoergsmaal oensker de to belgiske retter i det vaesentlige oplyst, om loven af 17 . juli 1963 er omfattet af Raadets forordning nr . 1408/71 af 14 . juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet ( 1 ).
4 . Subsidiaert anmodes Domstolen om at afgoere, hvorvidt lovens artikel 51 er forenelig med forbudet mod forskelsbehandling paa grund af nationalitet i Traktatens artikler 7 og 48-51 samt med artikel 3, stk . 1, i forordning nr . 1408/71 . I den forbindelse vil jeg gerne straks, i relation til bemaerkningen i indlaeggene fra OSSOM og den belgiske regering, hvorefter henvisningen til Traktatens artikel 51 er irrelevant, fastslaa, at artikel 48, stk . 2, ganske vist forudsaetter afskaffelse af enhver i nationaliteten begrundet forskelsbehandling for at sikre arbejdskraftens frie bevaegelighed, men at det samme formaal genfindes i artikel 51, som for saa vidt angaar socialsikringen indeholder sit bidrag til den videst mulige gennemfoerelse af den grundlaeggende rettighed, som retten til fri bevaegelighed udgoer . Saaledes antog Domstolen i dommen af 28 . juni 1978 i sag 1/78 ( Kenny mod Insurance Officer, Sml . s.*1489 ), at forbudet i artikel 7 for loenmodtageres vedkommende er gennemfoert ved artiklerne 48-51 ( jfr . praemis*9 ). Den samme betragtning kommer til udtryk i dommen af 8 . april 1976 i sag 112/75 ( Sécurité Sociale Nancy mod Hirardin, Sml . s.*553 ) hvori der tales om "det forbud mod enhver forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet mellem arbejdstagerne fra medlemsstaterne, som er fastlagt ved Traktatens artikler 48-51" ( jfr . praemis*9 ).
5 . Ingen af procesdeltagerne bestrider i oevrigt, at et nationalitets - eller gensidighedskrav ( 2 ) af den i naevnte artikel 51 omhandlede art principielt er i strid med faellesskabsretten, navnlig med artikel 3, stk . 1, i forordning nr . 1408/71 . OSSOM og den belgiske regering goer imidlertid gaeldende, at de betingelser, som skal vaere opfyldt efter forordningens artikel 1, litra a ), iv ), for at kunne betegnes som "arbejdstagere", ikke foreligger i nogen af hovedsagerne, dels fordi hverken Laborero eller Sabato paa tidspunktet for deres pensionsbegaering, henholdsvis begaering om aendring af pension, havde loennet beskaeftigelse eller udoevede selvstaendig erhvervsvirksomhed laengere, dels fordi den i sagen omhandlede ordning ikke er et led i det almindelige socialsikringssystem i Belgien paa grund af den saerlige maade, den er indrettet paa . Endelig anfoerer de, at loven fra 1963 ikke falder ind under forordning nr . 1408' s territoriale anvendelsesomraade, fordi loven udelukkende vedroerer forsikringsperioder tilbagelagt uden for Faellesskabets omraade .
6 . Hovedproblemet for de to belgiske domstole er altsaa, hvorledes forordning nr . 1408' s personelle anvendelsesomraade skal afgraenses .
7 . Herom indeholder forordningens artikel 2 foelgende definition :
"Denne forordning finder anvendelse paa arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende, som er eller har vaeret omfattet af lovgivningen i en eller flere medlemsstater *... samt paa deres familiemedlemmer og efterladte ."
8 . Spoergsmaalet er saaledes, dels om Laborero og Sabato hver for sig kan anses for at vaere "arbejdstager" eller "selvstaendig erhvervsdrivende" ( henholdsvis ydelsesberettiget i kraft af en "arbejdstager ") dels om den belgiske lov falder ind under forordningens begreb "lovgivning", selv om loven kun vedroerer erhverv udoevet uden for Faellesskabets omraade .
9 . Begrebet "arbejdstager" ( og "selvstaendig erhvervsdrivende ") og begrebet "lovgivning" er defineret i EOEF-forordningens artikel 1, henholdsvis litra a ) og j ).
A - Begrebet "arbejdstager"
10 . I EOEF-forordningens artikel 1, litra a ), er begrebet "arbejdstager" hovedsagelig defineret ud fra et enkelt kriterium, nemlig de paagaeldendes tilslutning til en af flere forskellige typer socialsikringsordninger . Som fastslaaet af Domstolen i dommen af 19 . marts 1964 i sag 75/63 Unger ( 3 ) ( der vedroerte Raadets forordning nr . 3 ) indebaerer denne definition, at "begrebet arbejdstager *... omfatter alle, der i denne egenskab og uanset under hvilken benaevnelse er omfattet af de forskellige nationale socialsikringsordninger .
11 . I den forbindelse skal jeg foerst bemaerke, at bestemmelsen i artikel 1, litra a ), punkt ii ), andet led, som tribunal du travail de Bruxelles ligeledes har naevnt i forelaeggelsesdommen, ikke kan anvendes, da der ikke i sagen foreligger en ordning for samtlige indbyggere eller for hele den erhvervsmaessigt beskaeftigede del af befolkningen, og da bilag I, som bestemmelsen henviser til, udelukkende indeholder bemaerkningen "intet" under det afsnit i bilaget, som vedroerer Belgien . Sagen drejer sig nemlig om en frivillig forsikringsordning, hvorfor den i sagen relevante bestemmelse maa soeges i artikel 1, litra a ), punkt iv . En arbejdstager i sidstnaevnte bestemmelses forstand er ifoelge forordning nr . 1408/71' s indhold, en person, som "inden for rammerne af en social sikringsordning oprettet for arbejdstagere, for selvstaendige erhvervsdrivende, for samtlige indbyggere eller for visse kategorier af indbyggere i en medlemsstat er frivilligt forsikret mod en eller flere risici svarende til de sikringsgrene, paa hvilke denne forordning finder anvendelse,
- naar den paagaeldende udoever loennet virksomhed eller selvstaendig virksomhed,
eller
- naar den paagaeldende tidligere har vaeret tvungent forsikret mod samme risici inden for rammerne af en ordning for arbejdstagere eller selvstaendige erhvervsdrivende i den samme medlemsstat ".
12 . For det andet skal jeg bemaerke, at det ikke bestrides - og heller ikke kan bestrides - at den pension, efterladtepension eller andre ydelser, som de to sagsoegere i hovedsagerne oppebaerer, falder ind under forordningens begreb : "sikringsgrene, paa hvilke denne forordning finder anvendelse ". Disse sikringsgrene er opregnet i forordningens artikel 4, stk . 1, som bl.a . omfatter de her i sagen omhandlede ydelser, nemlig ydelser ved alderdom og ydelser til efterladte .
13 . I modsaetning til det af OSSOM og den belgiske regering haevdede, er det endelig ganske utvivlsomt, at saavel sagsoegeren Laborero som sagsoegeren Sabato - denne sidste i sin egenskab af ydelsesberettiget i kraft af Giuseppe Mezzorecchia - opfylder betingelsen efter artikel 1, litra a ), punkt iv, foerste led, om at den paagaeldende "person" skal vaere "forsikret ". Da enhver ydelse ved alderdom eller til efterladte pr . definition foerst udbetales fra det tidspunkt, hvor den arbejdstager, som har vaeret tilsluttet den paagaeldende socialsikringsordning, fratraeder sin beskaeftigelse, maa det opfattes som en temeraer indsigele, at de paagaeldende ikke paa nuvaerende tidspunkt udoever nogen loennet beskaeftigelse eller selvstaendig virksomhed . Som naevnt ovenfor gaelder forordningen for arbejdstagere, som er eller har vaeret omfattet af en lovgivning om social sikring, samt disses efterladte, jfr . artikel 2, stk . 1 . Naar der i artikel 1, litra a ), punkt iv, foerste led, anvendes nutid, taenkes der naturligvis paa det tidspunkt, hvor arbejdstageren har vaeret forsikret i henhold til en socialsikringsordning . I det foreliggende tilfaelde udoevede saavel Laborero som Francesco Sabato' s afdoede mand, Mezzorecchia, loennet beskaeftigelse paa det tidspunkt, da de var frivilligt forsikret i henhold til ordningen efter loven fra 1963 og paa det tidspunkt, da forsikringsbegivenheden indtraf .
14 . Laborero opfylder tillige betingelsen i artikel 1, litra a ), punkt iv, andet led, 2 . tankestreg . Han har nemlig "tidligere ... vaeret tvungent forsikret mod samme risiko" i henhold til den belgiske Lov af 16 . juni 1960 om den belgiske stats tilsyn med og garanti for de institutioner, der administrerer socialsikringsordningen for ansatte i fhv . Belgisk Congo og Rwanda-Urundi og om den belgiske stats garanti for de socialsikringsydelser, der tilkommer disse ansatte . Denne lov skulle sikre den socialsikring, der gjaldt i de tidligere belgiske kolonier, og som var indfoert ved de i kolonierne udstedte dekreter, der senere blev ophaevet efter territoriernes uafhaengighed . I dommene af 31 . marts 1977 og 11 . juli 1980 hhv . i sagerne 86/76 ( Bozzone mod OSSOM, Sml . s.*687 ) og 150/79 ( Kommissionen mod Belgien, Sml . s.*2621 ) anerkendte Domstolen, at disse bestemmelser som helhed havde karakter af "lovgivning" i forordning nr . 1408/71' s forstand, og statuerede paa grundlag heraf, at forordning nr . 1408/71 ogsaa finder anvendelse paa arbejdstagere, som har vaeret omfattet af naevnte forsikringsordning .
15 . OSSOM har i sit skriftlige indlaeg i sag 82/86 ( se indlaeggets punkt 25 ) gjort gaeldende, at Laborero ikke opfylder denne betingelse, henset til, at han ikke blev omfattet af ordningen i henhold til loven fra 1963, "ikke fordi han tidligere var forsikret efter ordningen i kolonierne, men fordi han besluttede at indbetale bidrag til den nye ordning ". Dette argument kan ikke godtages . For det foerste forudsaetter tilslutningen til enhver form for frivillig forsikring nemlig pr . definition en beslutning fra den paagaeldendes side . Hertil kommer, at bestemmelsen i forordningens artikel 1, litra a ), punkt iv, nok historisk set blev indfoert paa foranledning af ovennaevnte dom i Unger-sagen - hvorved begrebet "arbejdstager eller dermed ligestillet person" blev udvidet til at omfatte "arbejdstagere, (( der )) har faaet rettigheder i henhold til en frivillig forsikring efter national ret, som reguleres af lignende principper som den obligatoriske forsikring" ( Sml . 1954-1964, s.*476 ) - men denne bestemmelse kan slet ikke antages at indeholde krav om, at forsikringen skal vaere reguleret af saadanne lignende principper .
16 . Jeg er da af den opfattelse - som jeg synes at dele med den belgiske regering - at der er tale om en en "frivillig fortsat forsikring", jfr . punkt i ) og ii ), saafremt arbejdstageren blot forlaenger sin frivillige tilslutning til den samme ordning, som han tidligere har vaeret tvungent forsikret efter .
17 . Endelig opfylder saavel Laborero som Mezzorecchia betingelsen om, at de har vaeret forsikret "inden for rammerne af en social sikringsordning oprettet for arbejdstagere (( eller )) selvstaendige erhvervsdrivende ... i en medlemsstat ".
18 . I forbindelse med anvendelsen af artikel 1, litra a ), dvs . definitionen af begrebet "arbejdstager", understreger dette forhold som tidligere anfoert blot, at "det er tilknytningen til en bestemt social sikringsordning, der er afgoerende for, om en EF-borger omfattes af forordning nr . 1408/71, og ikke, hvorledes den paagaeldende beskaeftigelse betegnes i national ret ." ( 4 ).
19 . I oevrigt fremgaar det direkte af artikel 4, stk . 2, at forordning nr . 1408/71 "finder anvendelse paa alle almindelige og saerlige sikringsordninger med eller uden bidragspligt *...".
20 . Foelgelig kan artikel 1, litra a ), punkt iv, ikke fortolkes saaledes, at den paagaeldende skal vaere forsikret efter en almindelig sikringsordning i en af medlemsstaterne for at kunne betegnes som arbejdstager, eller - saafremt der er tale om en saerlig sikringsordning - at denne ordning er knyttet til, eller integreret, i en af medlemsstaternes almindelige sikringsordninger .
21 . Den ordning, som blev indfoert ved 1963-loven, mister heller ikke sin karakter af en "social sikringsordning", blot fordi personer, der er tilsluttet den oversoeiske socialsikringsordning, ifoelge artikel 13 i den belgiske lov fra 1963 ikke omfattes af "lovgivningen om social sikring af arbejdstagere" ( dvs . det almindelige socialsikringssystem i Belgien ).
22 . Tvaertimod bekraefter denne regel blot, at de i 1963-loven indeholdte regler, skoent uafhaengige og forskellige fra reglerne i det almindelige socialsikringssystem for arbejdstagere i Belgien, i sig selv udgoer en saa komplet helhed, at de tilsammen danner en selvstaendig og uafhaengig ordning .
23 . Der findes i oevrigt flere specielle sikringsordninger blandt de lovgivninger og ordninger, som den belgiske regering har naevnt i sine erklaeringer i henhold til artikel 5 i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 . Den oversoeiske socialsikringsordning er ikke naevnt blandt disse, hvilket dog ikke i sig selv er ensbetydende med, at den falder uden for forordningens anvendelsesomraade ( 5 ). Ogsaa efter den belgiske regerings egen opfattelse maa en saerordning altsaa principielt kunne falde ind under forordning nr . 1408/71 .
24 . Som foelge af de anfoerte betragtninger maa Laborero og Sabato altsaa anses for henholdsvis "arbejdstager" og "efterladt" efter en "arbejdstager" i forordning nr . 1408/71' s forstand .
25 . Tilbage bliver at undersoege, om den belgiske lov fra 1963 har karakter af "lovgivning" i forordningens forstand .
B - Begrebet "lovgivning"
26 . Ved begrebet "lovgivning" forstaas ifoelge artikel 1, litra j ), i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 : "i forhold til enhver medlemsstat bestaaende og fremtidige love, administrative forskrifter, vedtaegtsmaessige bestemmelser og alle andre gennemfoerelsesregler vedroerende de i artikel 4, stk . 1 og 2, naevnte sociale sikringsgrene eller sikringsordninger ".
27 . Ifoelge Domstolens dom i Bozzone-sagen omfatter "denne meget vide definition alle typer af medlemsstaternes ved lov, administrativt eller vedtaegtsmaessigt fastsatte foranstaltninger og skal fortolkes saaledes, at den omfatter samtlige nationale foranstaltninger paa det her omhandlede sagsomraade" ( jfr . dommens praemis 10, Sml . 1977, s.*696 ). I den paagaeldende sag fandt Domstolen det saaledes tilstraekkeligt - for at anerkende, at bestemmelserne som helhed i den belgiske lov fra 1960 havde karakter af "lovgivning" - at loven ikke blot garanterede de ydelser, der kunne oppebaeres efter ordningen i kolonierne, men at loven i kraft af senere aendringer tillige havde udfyldt ordningen ved at indfoere en raekke supplerende ydelser og navnlig ved at tilpasse ydelserne efter udviklingen i leveomkostningerne efter de i Belgien gaeldende regler .
28 . Den belgiske lov fra 1963 i sin form efter talrige aendringer, sammenholdt med de kongelige bekendtgoerelser, der er truffet til dens gennemfoerelse, falder saaledes klart ind under definitionen af begrebet "lovgivning ". Ved lovens kapitel 1 oprettes den belgiske institution for socialsikringen i oversoeiske omraader, Office de sécurité sociale d' outre-mer, og kapitlet indeholder naermere regler om dennes opgaver og forvaltning . Kapitel 2 definerer lovens anvendelsesomraade og fastsaetter bidragenes stoerrelse . De efterfoelgende kapitler fastsaetter saerlige regler om de forskellige forsikringstyper, som er omfattet af ordningen, nemlig alderdoms -, efterladte -, dagpenge -, invalide - samt sygeforsikring . Kapitel VI indeholder bestemmelser om ydelsernes justering efter udviklingen i leveomkostningerne, og kapitel VII omhandler de supplerende forsikringer . De sidste to kapitler indeholder saerlige overgangs - og afsluttende bestemmelser .
29 . De naevnte regler udgoer tilsammen et nationalt lovgivningskompleks, hvorved der oprettes en frivillig socialsikringsordning, som finder anvendelse paa personer, der har udoevet erhverv i andre lande end Faellesskabets medlemsstater .
30 . Spoergsmaalet er altsaa, om dette lovgivningskompleks falder uden for forordning ( EOEF ) nr . 1408/71' s anvendelsesomraade, fordi det udelukkende vedroerer beskaeftigelse udoevet uden for Faellesskabets omraade .
31 . Henset til en nyere EF-dom finder jeg svaret utvivlsomt .
32 . I dommen af 23 . oktober 1986 i sag 300/84 ( Van Roosmalen mod Bestuur van de Bedrifsvereniging voor de Gezondheid, Sml . s.*3116 ) statuerede Domstolen nemlig, at "nationale lovbestemmelser om social sikring, som ogsaa omfatter personer, der helt eller delvis udoever eller har udoevet beskaeftigelse uden for Faelleskabet, skal anses for 'lovgivning', jfr . artikel 2 i forordning nr . 1408/71" .
33 . Domstolen begrundede dette paa foelgende maade : ((" Det )) vaesentligste kriterium ved fastlaeggelsen af raekkevidden af dette begreb (( er )) ikke det sted, hvor den erhvervsmaessige beskaeftigelse har vaeret udoevet, men derimod arbejdstagerens tilknytning til en medlemsstats socialsikringsordning, i henhold til hvilken han har tilbagelagt forsikringsperioder, uanset det sted, hvor han har udoevet eller udoever sin erhvervsmaessige beskaeftigelse" ( praemis 29 ).
34 . Denne begrundelse er i fuld overensstemmelse med Domstolens hidtidige praksis, hvorefter det er dem forsikredes tilknytning til en socialsikringsordning i en af medlemsstaterne, som er det afgoerende kriterium for, om forordning nr . 1408/71 kan anvendes .
35 . Allerede i ovennaevnte dom af 11 . juni 1980 i sagen Kommissionen mod Belgien, ( Sml . s.*2629 ) som vedroerte loven af 16 . juni 1960, understregede Domstolen det institutionelle aspekt ved denne tilknytningsfaktor, idet den fremhaevede, at der var tale om "en ved belgisk lov indfoert ordning, som under den belgiske stats kontrol forvaltes af et offentligt belgisk organ, og som generelt set ikke udfolder sine nuvaerende virkninger i de tidligere belgiske kolonier, men foerst og fremmest i det belgiske moderland" . Samtlige disse betingelser er ogsaa opfyldt i de foreliggende sager .
36 . Selv om dommen drejede sig om en ordning for beskaeftigelse i lande, hvormed Belgien paa det paagaeldende tidspunkt opretholdt saerlige forbindelser, er den formuleret i saa generelle vendinger, at den ogsaa kan anvendes paa en ordning for beskaeftigelse, som udelukkende er udoevet "i et fuldstaendig uafhaengigt land" ( jfr . det forelagte spoergsmaal fra cour du travail de Mons ). Det hedder nemlig videre i dommen, at selve den omstaendighed, "at alle ydelser har deres oprindelse i forsikringsperioder, der er tilbagelagt inden 1 . juli 1960 uden for Faellesskabets omraade, ikke (( kan )) medfoere, at faellesskabsforordningerne vedroerende socialsikring ikke finder anvendelse" ( jfr . samme dom, s.*2629-30 ).
37 . De domme i sagerne 16/72 af 16 . november 1972 ( 6 ) og 75/76 af 10 . marts 1977 ( 7 ), hvortil OSSOM og den belgiske regering har henvist, er paa ingen maade i modstrid med det anfoerte . Tvaertimod . Begrundelsen for, at der ifoelge Raadets forordning nr . 3 ikke i dissse sager skulle tages hensyn til de forsikringsperioder, der var tilbagelagt i et tredjeland, var nemlig, at de paagaeldende ydelser ikke var erhvervet i henhold til lovgivningen i en medlemsstat, men i henhold til en konvention, der var indgaaet mellem en medlemsstat og et tredjeland, hhv . en lovgivning i en stat, der ikke er medlemsstat .
38 . Sagerne vedroerte i oevrigt ikke, som haevdet af OSSOM - og i et vist omfang af den belgiske regering - "arbejdsperioder" eller "ydelser, som er udredt" paa en tredjestats omraade, men Domstolen lagde derimod vaegt paa "perioder, som er tilbagelagt" i henhold til en lovgivning om "sociale sikringsydelser, der er erhvervet" i henhold til en saadan lovgivning . Domstolen vogtede sig for at udvide EF' s retsforskrifter til ogsaa at gaelde forsikringsperioder, som er tilbagelagt i henhold et tredjelands socialsikring . I det foreliggende tilfaelde er der imidlertid tale om at sikre statsborgere fra Faellesskabets medlemsstater, at EF' s retsforskrifter ogsaa kan anvendes paa dem, naar de har vaeret eller er omfattet af en medlemsstats socialsikring, uanset hvor de forsikringsperioder, der er daekket af ordningen, er tilbagelagt .
39 . Der er altsaa ikke tale om at paalaegge en medlemsstat at medregne arbejdsperioder, som udelukkende er tilbagelagt uden for Faellesskabets omraade og for regning af virksomheder, der er etableret uden for EF ( se hertil s.*34 i OSSOM' s indlaeg i sag 82/86 ). Derimod skal det sikres, at en medlemsstat, som har indfoert en socialsikring for personer med en saadan beskaeftigelse uden for EF, og som giver statsborgere fra de andre medlemsstater adgang hertil, anvender ordningen paa samme maade over for statsborgerne i de oevrige medlemsstater som over for sine egne statsborgere .
40 . Ogsaa i andre af de domme, som den belgiske regering og OSSOM har henvist til, og som mere generelt vedroerer princippet om arbejdstageres frie bevaegelighed, har Domstolen taget afstand fra at betragte beskaeftigelsesstedet som det eneste kriterium for faellesskabsrettens anvendelse .
41 . I dommen af 12 . juli 1984 i sag 237/83 ( Prodest mod Caisse primaire d' assurance maladie de Paris, Sml . s.*5163 ) fastslog Domstolen saaledes, at "faellesskabsbestemmelserne om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet *... skal fortolkes saaledes, at forbudet mod forskelsbehandling ogsaa finder anvendelse i det tilfaelde og i det tidsrum, hvor en arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat og ansat som loenmodtager i en virksomhed i en anden medlemsstat, midlertidigt udoever virksomhed uden for Faellesskabet for den paagaeldende faellesskabsvirksomheds regning . Det foelger heraf, at ved anvendelsen af den medlemsstats lovgivning, hvori virksomheden er hjemmehoerende, vedroerende bevarelse af rettigheder i henhold til den almindelige sociale sikringsordning i denne stat under arbejdstagerens midlertidige udsendelse til et tredjeland, er enhver bestemmelse, der diskriminerer over for statsborgere fra andre medlemsstater, uden virkning ".
42 . Ved denne afgoerelse anvendte Domstolen samme princip som i dommen af 12 . december 1974 i sag 36/74 ( Walrave mod Union cycliste internationale, Sml . s.*1405 ). Spoergsmaalet var dengang, om det havde nogen betydning, at den paagaeldende virksomhed fandt sted inden eller uden for Faellesskabets omraade . Domstolen udtalte, at "Da forbudet mod forskelsbehandling er ufravigeligt, gaelder det for bedoemmelsen af ethvert retsforhold, for saa vidt dette, enten paa grund af stedet for dets stiftelse eller paa grund af stedet for dets virkninger, kan stedfaestes til Faellesskabets territorium" ( dommens praemis*28 ).
43 . Jeg finder det heller ikke korrekt at anse Prodest-dommen for en begraensning af princippet i Walrave-dommen, hvilket OSSOM antager i sit skriftlige indlaeg i 82/86 under punkt 21 . Det fremgaar nemlig klart af dommens praemisser 6 ( andet punktum ) og 7, at Domstolen blot har anvendt princippet i Walrave-dommen paa - som det hedder i dommen - "et tilfaelde som det foreliggende ". Der er ligeledes intet grundlag for at antage, at Domstolen ville have anset den retlige forbindelse til Faellesskabets omraade for utilstraekkelig, selv om der havde vaeret tale om varig og udelukkende beskaeftigelse uden for EF' s omraade, naar de oevrige betingelser med hensyn til tilknytningen var opfyldt ( ansaettelse i en virksomhed i en medlemsstat og tilknytning til medlemsstats socialsikring . Der er heller ikke grundlag for den antagelse, at Domstolen hvad angaar socialsikring snarere ville have lagt vaegt paa arbejdsforholdet end paa den omstaendighed, at den paagaeldende var forsikret i henhold til en socialsikringsordning i en af medlemsstaterne .
44 . Hvad der i Walrave-og Prodest-dommene havde gyldighed for EOEF-Traktatens artikler 7, 48 og 59 samt Raadets forordning nr . 1612/68 af 15 . oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet ( EFT 1968 II, s.*467 ), maa ogsaa have gyldighed for forordning nr . 1408/71, herunder artikel 3, stk . 1, dvs . den bestemmelse, hvorved det principielle ligebehandlingskrav gennemfoeres for socialsikringen af vandrende arbejdstagere ( 8 ).
45 . Spoergsmaalene fra de to belgiske retter maa foelgelig besvares bekraeftende . Den belgiske Lov af 17 . juli 1963 om den Oversoeiske Socialsikringsordning boer antages at falde inden for anvendelsesomraadet for forordning ( EOEF ) nr . 1408/71, herunder artikel 3, stk . 1, som indeholder et forbud mod enhver form for forskelsbehandling begrundet i nationalitet .
46 . I den forbindelse vil jeg endelig gerne praecisere, at den omstaendighed, at artikel 3, stk . 1, i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 - ligesom det er tilfaeldet med EOEF-Traktatens artikler 48-51 - blot er et konkret udtryk for diskriminationsforbudet i EOEF-Traktatens artikel 7 paa omraadet for arbejdskraftens frie bevaegelighed, navnlig vandrende arbejdstageres socialsikring, goer det fuldstaendig overfloedigt at droefte den kunstige problematik, som OSSOM har rejst i sit skriftlige indlaeg i sag 82/86 under punkt 12-15 .
47 . Der kan saaledes ikke udledes noget som helst holdbart argument af den omstaendighed, at artikel 7 gaelder "med forbehold af dennes ( dvs . EOEF-Traktatens ) saerlige bestemmelser ". Domstolen har anerkendt, at artikel 7, saaledes som den er gennemfoert ved EOEF-Traktatens artikel 48 og ved artikel 3, stk . 1, i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71, netop er umiddelbart anvendelig inden for forordningens anvendelsesomraade ( 9 ), hvorfor det er artikel 7, som forbyder, at der i nogen af medlemsstaternes retsordener anvendes en national retsforskrift, som falder ind under forordning nr . 1408' s anvendelsesomraade, naar den, i lighed med artikel 51 i den belgiske lov fra 1963, foreskriver forskellig behandling af de personer, der oppebaerer socialsikringsydelser, afhaengig af disses nationalitet .
48 . Paa grundlag af foranstaaende betragtninger skal jeg herefter foreslaa Domstolen at besvare de spoergsmaal, som er forelagt af tribunal du travail de Bruxelles og cour du travail de Mons, paa foelgende maade :
"1 ) Forordning ( EOEF ) nr . 1408/71, navnlig artikel 2, stk . 1, skal fortolkes saaledes, at den finder anvendelse paa statsborgere i Faellesskabets medlemsstater, som er eller har vaeret tilsluttet den frivillige forsikring, som blev indfoert ved den belgiske Lov af 17 . juli 1963 om den Oversoeiske Socialsikringsordning, i kraft af, at de har udoevet eller udoever loennet beskaeftigelse eller selvstaendig virksomhed .
2 ) EOEF-Traktatens artikel 7, som gennemfoert ved EOEF-Traktatens artikler 48-51 og ved artikel 3, stk . 1, i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71, indeholder et forbud for medlemsstaterne mod at indfoere betingelser om nationalitet og gensidighed og derved udelukke statsborgere fra Faellesskabets oevrige medlemsstater, som er omfattet af forordningens anvendelsesomraade, fra at faa indeksreguleret de socialsikringsydelser, som de har krav paa ."
( 1 ) En konsolideret udgave findes i Raadets forordning nr . 2001/83 af 2 . juni 1983 ( EFT L*230, s.*6 ).
( 2 ) Jfr . herved dom af 22 . juni 1972 i sag 1/72, Frilli mod den belgiske stat ( Sml . 1972, s.*109 ) og dom af 25 . oktober 1979 i sag 159/78, Kommissionen mod Italien ( Sml . s.*3247 ).
( 3 ) Jfr . sag 75/63 ( Sml . 1954-1964, s.*471, se navnlig s.*475 ).
( 4 ) Jfr . generaladvokat Darmon' s forslag til afgoerelse af 23 . april 1986 i sag 300/84, Van Roosmalen mod Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor de Gezondheid, Sml . s.*3107 .
( 5 ) Jfr . dom af 29 . november 1977 i sag 35/77, Beerens mod Rijksdienst voor Arbeidsvoorziening, Sml . s.*2249 . Jfr . endvidere dom af 27 . januar 1981 i sag 70/80, Vigier mod Bundesversicherungsanstalt fuer Angestellte, Sml . s.*229 .
( 6 ) Sag 16/72 Ortskrankenkasse Hamburg mod Landesversicherungsanstalt Schleswig-Holstein, Sml . 1972 . s.*285 .
( 7 ) Sag 755/76 Kaucic mod Institut national d' assurances maladie-invalidité, Sml . 1977, s.*495 .
( 8 ) Jfr . dom af 28 . juni 1978 i sag 1/78, Kenny mod Insurance Officer ( Sml . s.*1489, praemisserne 9 til 11 ).
( 9 ) Jfr . fodnote 8, dommens praemis*12 .