62001CC0162_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
I – Indledning
1. Begge de foreliggende appelsager, der er forenet med henblik på fælles afgørelse, er iværksat til prøvelse af domme afsagt af Retten i Første Instans den 31. januar 2001 i sag T‑533/93 (2) (herefter »Bouma-dommen«) og sag T-73/94 (3) (herefter »Beusmans-dommen«), hvorved Retten frifandt Rådet og Kommissionen for de erstatningskrav, som de nederlandske mælkeproducenter Edouard Bouma og Bernhard Beusmans havde anlagt sag om.
2. Disse sager hører til et helt kompleks af retstvister, der i det store og hele vedrører de såkaldte SLOM-mælkeproducenters (4) stilling inden for rammerne af mælkekvotesystemet, dvs. mælkeproducenter, som på grundlag af forordning (EØF) nr. 1078/77 (5) har indgået en forpligtelse til i en periode på fem år at undlade at markedsføre mælk eller mælkeprodukter (herefter »ikke-markedsføringsforpligtelse«) eller til at omstille besætningerne til kødproduktion (herefter »omstillingsforpligtelse«).
3. Denne problematik har sit udgangspunkt i, at der ved indførelse af mælkekvotesystemet fra den 1. april 1984 – som for at begrænse mælkeproduktionen indførte bestemte referencemængder, samt en tillægsafgift i tilfælde af, at disse mængder blev overskredet – ikke blev taget hensyn til SLOM-mælkeproducenternes situation. Ifølge Rådets forordning (EØF) nr. 857/84 af 31. marts 1984 i dens oprindelige affattelse (6), som fastlagde beregningen af referencemængderne i detaljer, skulle referencemængderne nemlig fastsættes på grundlag af den produktion, der var leveret i et referenceår, der, som det viste sig, helt eller delvis gik på tværs af løbetiderne for de forpligtelser til ikke-markedsføring af mælk, som SLOM-mælkeproducenterne havde indgået. Dette medførte, at sådanne mælkeproducenter – i mangel af en mælkeproduktion i referenceåret – var udelukket fra at få tildelt en referencemængde og derved ikke kunne producere mælk, henholdsvis afgiftsfri mælk.
4. Den deraf følgende situation, der var til ulempe for SLOM-mælkeproducenterne, og som delvis blev forlænget gennem fællesskabslovgivers efterfølgende »forbedringsforanstaltninger« og blev »beriget« med yderligere juridiske aspekter, har i over ti år nu beskæftiget Fællesskabets retsinstanser under forskellige synsvinkler og er også kommet til udtryk i en række sekundære retsakter. Disse domme og sekundære foranstaltninger, som drejer sig om – og denne sondring skal man netop i de foreliggende sager holde sig for øje – dels ordningerne(s gyldighed) vedrørende tildelingen af referencemængder som sådan, dels erstatning af den skade, som disse ordninger har forvoldt SLOM-mælkeproducenterne, danner den nedenfor nærmere beskrevne retlige ramme for de foreliggende sager.
5. De foreliggende appelsager opkaster navnlig det spørgsmål, om Retten i Første Instans i lyset af den relevante retspraksis med rette i de anfægtede domme har lagt til grund, at Fællesskabets erstatningsansvar er afhængigt af, at producenterne klart har tilkendegivet deres hensigt om atter at genoptage mælkeproduktionen efter udløbet af deres ikke-markedsføringsforpligtelse.
II – Retsregler
A – SLOM-producenternes deltagelse i mælkekvoteordningen
6. Som følge af et overskud ved mælkeproduktionen i Fællesskabet vedtog Rådet i 1977 forordning nr. 1078/77 om indførelse af en præmieordning for ikke-markedsføring af mælk og mejeriprodukter og for omstilling af malkekvægsbesætninger (7) . Ved forordningen blev producenterne tilbudt en præmie for at påtage sig en forpligtelse til at undlade markedsføring af mælk i en periode på fem år eller at omstille besætningerne.
7. Da overproduktionen også fortsatte i 1983, selv om mange producenter havde indgået sådanne forpligtelser til ikke-markedsføring, vedtog Rådet den 31. marts 1984 forordning (EØF) nr. 856/84 om ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 804/68 om den fælles markedsordning for mælk og mejeriprodukter (8) og nr. 857/84 om almindelige regler for anvendelsen af den i artikel 5c i forordning nr. 804/68 omhandlede afgift på mælk og mejeriprodukter (9) . Ved disse forordninger blev der fra og med den 1. april 1984 indført en ordning med tillægsafgifter på mælk (herefter »afgiftsordning«), ifølge hvilken hver enkelt mælkeproducent kun måtte markedsføre den mælkekvote, han havde fået tildelt, (herefter »referencemængde«), ellers skulle han betale en tillægsafgift. Referencemængden svarede til den mængde mælk, der var produceret i et referenceår – for Kongeriget Nederlandene var det 1983.
8. Alle de producenter, som på grund af den forpligtelse til ikke-markedsføring, de havde indgået inden for rammerne af forordning nr. 1078/77, ikke havde produceret nogen mælk det år, kunne som følge heraf ikke opnå nogen referencemængde og følgelig ikke markedsføre nogen mælkemængde, der var fritaget for tillægsafgift.
9. Med dommene af 28. april 1988 i sagerne Mulder (10) (herefter »Mulder I-dom«) og Von Deetzen (11) erklærede Domstolen forordning nr. 857/84, som suppleret ved Kommissionens forordning nr. 1371/84 af 16. maj 1984 (12), for ugyldig som følge af, at den tilsidesatte princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, »i det omfang den ikke bestemmer, at der tildeles en referencemængde til de producenter, som i henhold til en forpligtelse påtaget i henhold til Rådets forordning nr. 1078/77 [...] ikke har leveret mælk i det referenceår, som den pågældende medlemsstat har lagt til grund«.
10. Herpå udstedte Rådet forordning (EØF) nr. 764/89 af 20. marts 1989 om ændring af forordning nr. 857/84 (13) . Ved denne forordning blev der indført en artikel 3a i forordning nr. 857/84. Denne bestemmelse gjorde det muligt på bestemte betingelser at tildele en specifik referencemængde til de mælkeproducenter, der for at opfylde en forpligtelse til ikke-markedsføring ikke havde leveret nogen mælk og derfor indtil da havde været udelukket fra mælkekvoteordningen (artikel 3a, stk. 1); denne særlige referencemængde var lig med 60% af den mælkemængde, som producenten havde leveret eller solgt i de seneste 12 kalendermåneder, inden han indgik en ikke-markedsførings- eller omstillingsforpligtelse (herefter »referenceproduktion«).
11. I henhold til stk. 1 i den indføjede artikel 3a vedrører denne ordning imidlertid kun de producenter, »hvis ikke-markedsførings- eller omstillingsperiode i overensstemmelse med den forpligtelse, der er indgået i henhold til forordning (EØF) nr. 1078/77, udløber efter den 31. december 1983 eller efter den 30. september 1983 i de medlemsstater, hvor mælkeindvejningen fra april til september er mindst dobbelt så stor som fra oktober til marts det følgende år«.
12. Disse producenter tildeles midlertidigt efter ansøgning en specifik referencemængde på betingelse af, at den pågældende »til støtte for sin ansøgning på en for den kompetente myndighed tilfredsstillende måde godtgør, at han er i stand til på sin bedrift at producere en mængde svarende til den ansøgte referencemængde« [artikel 3a, stk. 1, litra b) i forordning nr. 857/84, som affattet i forordning nr. 764/89].
13. I henhold til den indføjede artikel 3a, stk. 3, får producenten tildelt den særlige referencemængde endeligt, såfremt han senest to år efter den 29. marts 1989 på en for den kompetente myndighed tilfredsstillende måde kan godtgøre, at han faktisk har genoptaget direkte salg og/eller levering, og såfremt salget og/eller leveringen i de sidste 12 måneder er lig med mindst 80% af den foreløbige referencemængde. I modsat fald føres den foreløbige referencemængde tilbage til fællesskabsreserven i sin helhed (14) .
14. Ved dom af 11. december 1990 i Spagl-sagen (15) blev artikel 3a, stk. 1, i forordning nr. 857/84, som ændret ved forordning nr. 764/89, erklæret for ugyldig som følge af, at den tilsidesatte princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, for så vidt »den udelukker, at den særlige referencemængde i bestemmelsen tildeles producenter, hvis ikke-markedsførings- eller omstillingsperiode i overensstemmelse med en forpligtelse, der var indgået i henhold til [...] forordning nr. 1078/77 [...], udløb før den 31. december 1983 henholdsvis den 30. september 1983«. Både i denne dom og i dommen af samme dato i Pastätter-sagen (16) annullerede Domstolen desuden stk. 2 i denne artikel med hensyn til den dér fastlagte begrænsning af den specifikke referencemængde til 60%.
15. Derefter vedtog Rådet forordning (EØF) nr. 1639/91 af 13. juni 1991 om ændring af forordning (EØF) nr. 857/84 (17), hvorved de betingelser, der var blevet erklæret ugyldige, blev fjernet, for at de berørte producenter kunne få tildelt en specifik referencemængde.
16. Endelig erklærede Domstolen i sin dom i Wehrs-sagen (18) den såkaldte »antikumulationsregel« i artikel 3a, stk. 1, andet led, i forordning nr. 857/84, som ændret ved forordning nr. 764/89, for ugyldig. Ifølge denne regel, der allerede stod i artikel 3a, stk. 1, første afsnit, andet led, i forordning nr. 857/84, som ændret ved forordning nr. 1639/91, var de SLOM-producenter, som allerede havde opnået en anden referencemængde (til en anden bedrift) efter artikel 2 i forordning nr. 857/84, udelukkede fra at få tildelt en specifik referencemængde.
17. På foranledning af Wehrs-dommen vedtog Rådet forordning (EØF) nr. 2055/93 af 19. juli 1993 om tildeling af en specifik referencemængde til visse producenter af mælk eller mejeriprodukter (19) . Forordningen, som trådte i kraft den 1. august 1993, giver producenter, der havde indgået en forpligtelse til ikke-markedsføring eller omstilling i henhold til forordning nr. 1078/77 og – som følge af antikumulationsreglen –ikke indtil da havde været berettiget til at få tildelt en specifik referencemængde, mulighed for at opnå en sådan mængde ud over den oprindelige referencemængde.
B – Erstatning for tab opstået på grund af Fællesskabets mælkekvoteordning
18. Ved mellemdom af 19. maj 1992 i sagerne Mulder m.fl. mod Rådet og Kommissionen (20) (herefter »Mulder II-dommen«) dømte Domstolen Fællesskabet til at erstatte det tab, som visse mælkeproducenter havde lidt som følge af forordning nr. 857/84, i det omfang denne forordning ikke indeholdt nogen tildeling af en referencemængde til de producenter, »som på grund af en forpligtelse i henhold til forordning nr. 1078/77 ikke leverede mælk i referenceåret«. Hvad angår de beløb, der skulle betales, pålagde Domstolen parterne at nå frem til enighed, og hvis dette ikke lykkedes, at forelægge Domstolen deres påstande, opgjort i tal.
19. I tilslutning til denne dom offentliggjorde Rådet og Kommissionen den 5. august 1992 meddelelse 92/C 198/04 (21) . Efter heri at have redegjort for virkningerne af Mulder II-dommen, tilkendegav institutionerne med henblik på at give dommen fuld virkning, at de ville vedtage de praktiske regler for betaling af erstatning til de pågældende producenter.
20. Til gennemførelse af Mulder II-dommen udstedte Rådet derpå forordning (EØF) nr. 2187/93 af 22. juli 1993 om tilbud om erstatning til visse producenter af mælk og mejeriprodukter, som midlertidigt havde været forhindret i at udøve deres virksomhed (22) . Forordningen hjemler et tilbud til de producenter, som havde fået tildelt en endelig referencemængde (23), om en standardiseret erstatning til udligning af alle de tab, de havde lidt ved anvendelsen af den ordning, som var omhandlet i Mulder II-dommen.
21. Ved dom af 27. juli 2000 i sagen Mulder m.fl. mod Rådet og Kommissionen (24) (herefter »Mulder III-dommen«) traf Domstolen endelig afgørelse om størrelsen af de erstatninger, som skulle udredes til sagsøgere i disse sager, som ikke havde gjort brug af erstatningstilbuddet (25) .
III – De faktiske omstændigheder
22. Af de anfægtede domme fremgår følgende faktiske omstændigheder (26) :
23. Sagsøgerne, E. Bouma et B. Beusmans, er mælkeproducenter i Nederlandene og havde inden for rammerne af forordning nr. 1078/77 påtaget sig en forpligtelse til ikke-markedsføring af mælk, som udløb den 20. april 1983, henholdsvis den 23. december 1983.
24. Efter udløbet af ikke-markedsføringsforpligtelsen genoptog sagsøgerne ikke mælkeproduktionen. Beusmans fortsatte dog opdrættet af kalve, som han havde påbegyndt i ikke-markedsføringsforpligtelsens løbetid.
25. Efter vedtagelsen af forordning nr. 1639/91 ansøgte sagsøgerne om en midlertidig referencemængde, som Bouma fik tildelt den 28. oktober 1991 og Beusmans den 25. november 1991.
26. På grundlag af en kontrol, som Algemene Inspectiedienst (den almene inspektionstjeneste) foretog af de nærmere omstændigheder i forbindelse med sagsøgernes genoptagelse af mælkeproduktionen, blev de midlertidige referencemængder, som sagsøgerne havde fået tildelt, igen frataget dem ved beslutning af 19. april 1993 (i Beusmans tilfælde) og af 4. maj 1993 (i Boumas tilfælde).
IV – Sagens behandling ved Retten i Første Instans og de anfægtede domme
27. Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 30. september 1993, henholdsvis den 14. februar 1994, anlagde E. Bouma og B. Beusmans (herefter »sagsøgerne«) hver for sig – i medfør af EF-traktatens artikel 178 og artikel 215, stk. 2 (nu artikel 235 EF og artikel 288, stk. 2, EF) – mod Rådet og Kommissionen (herefter »de sagsøgte«) om erstatning af det tab, sagsøgerne havde lidt ved, at de havde været forhindret i at markedsføre mælk som følge af Rådets forordning (EØF) nr. 857/84, som suppleret ved Kommissionens forordning (EØF) nr. 1371/84.
28. Sagsøgerne nedlagde påstand om erstatning for tidsrummet fra den 1. april 1984, som var tidspunktet for ikrafttrædelsen af den afgiftsordning, som havde udelukket dem fra at få tildelt en referencemængde og dermed fra at producere mælk, og frem til det tidspunkt, hvor mælkeproduktionen blev genoptaget, nærmere bestemt indtil de fik bevilget den midlertidige referencemængde i medfør af forordning nr. 1639/91 (27) .
29. Som begrundelse anførte sagsøgerne bl.a. (28), at de sagsøgte med urette gjorde gældende, at der ikke bestod noget erstatningskrav, eftersom de ikke havde genoptaget mælkeproduktionen efter udløbet af ikke-markedsføringsforpligtelsen. De anførte endvidere nogle grunde til, at de ikke havde kunnet genoptage mælkeproduktionen efter udløbet af ikke-markedsføringsforpligtelsen i 1983. Desuden imødegik de med støtte i Spagl-dommen de sagsøgtes antagelse om, at SLOM-producenter, hvis ikke-markedsføringsperiode ophørte i 1983, og som ikke havde genoptaget mælkeproduktionen inden den 1. april 1984, ikke kunne gøre noget krav på erstatning. De anførte, at grundene til, at sagsøgeren i Spagl-sagen ikke havde genoptaget mælkeproduktionen, havde været uden betydning for Domstolens afgørelse i Spagl-sagen.
30. Ved kendelser af 31. august 1994 udsatte Retten behandlingen af sagerne T-533/93 og T-73/94, indtil der var afsagt dom i Mulder III-sagen.
31. Ved kendelser af 11. marts 1999 bestemte Retten, at sagernes behandling skulle genoptages.
32. I de anfægtede domme af 31. januar 2001 frifandt Domstolen Rådet og Kommissionen. Som begrundelse anførte den i det væsentlige følgende:
33. Efter at have henvist til de almene betingelser for Fællesskabets ansvar uden for kontraktforhold fastslog Retten først, at Fællesskabets ansvar for tab, som en mælkeproducent har lidt ved at have været forhindret i at levere mælk i medfør af forordning nr. 857/84, beroede på, at princippet om beskyttelse af den berettigede forventning er tilsidesat (29) .
34. Derpå henviste Domstolen til, at det ifølge dens praksis kun er muligt at påberåbe sig dette princip i det omfang, Fællesskabet selv tidligere har skabt en situation, som giver grundlag for en berettiget forventning (30) . Anvendt på en erhvervsdrivende, der har indgået en aftale om ikke-markedsføring, betyder dette, at han kan have en berettiget forventning om »ikke ved udløbet af sine forpligtelser at blive pålagt restriktioner, som specielt berører ham, netop fordi han har udnyttet de muligheder, som fællesskabsbestemmelserne har givet ham (Mulder I-dommens præmis 24 og von Deetzen-dommens præmis 13)«. Derimod »er princippet om beskyttelse af den berettigede forventning ikke til hinder for, at der i forbindelse med en ordning som den, der gælder for tillægsafgiften, pålægges en producent restriktioner på grund af, at han ikke har markedsført mælk eller har markedsført en nedsat mængde forud for ikrafttrædelsen af den nævnte ordning som følge af en beslutning, som han har truffet på egen hånd, og uden at være tilskyndet hertil af en fællesskabsretsakt« (Kühn-dommen, præmis15) (31) .
35. Domstolen anfører derefter følgende (32) om Spagl-dommen:
»43 Desuden fremgår det af Spagl-dommen, at Fællesskabet ikke uden at tilsidesætte princippet om beskyttelse af den berettigede forventning automatisk kunne udelukke en kvotetildeling til alle de producenter, hvis forpligtelse til ikke-markedsføring eller omstilling var ophørt i 1983, herunder dem, der i lighed med Spagl ikke havde kunnet genoptage mælkeproduktionen af grunde, som stod i forbindelse med deres forpligtelse. I Spagl-dommens præmis 13 fastslog Domstolen således:
Fællesskabslovgiveren kunne herved gyldigt indføre en skæringsdato med hensyn til udløbet af de pågældendes ikke-markedsførings- eller omstillingsperiode, for at udelukke de producenter fra anvendelsen [af bestemmelserne om tildeling af en særlig referencemængde], som af grunde, der var ikke-markedsførings- eller omstillingspligten uvedkommende, ikke havde leveret mælk i hele eller dele af det pågældende referenceår. Princippet om den berettigede forventning, som fortolket i ovennævnte domme, forhindrer derimod, at en skæringsdato fastsættes således, at producenter, som ikke har leveret mælk i hele eller dele af referenceåret på grund af en forpligtelse, de har indgået i henhold til forordning nr. 1078/77, udelukkes fra anvendelsen [af de nævnte bestemmelser].
44 I modsætning til det af sagsøgeren anførte må denne dom forstås på baggrund af de faktiske omstændigheder i den daværende tvist for den nationale ret. Spagl var en landbruger, som ved udløbet af sin forpligtelse den 31. marts 1983 ikke straks var i stand til at genoptage mælkeproduktionen, fordi han ikke havde den nødvendige kapital til at købe en ny malkekvægsbesætning. I stedet købte han kalve til opdræt og genoptog produktionen med 12 køer i maj eller juni 1984 [...]. Desuden fremgår det af retsmøderapporten, at sagsøgeren inden for den periode, hvor mælkeproduktionen var afbrudt, gennemførte vedligeholdelsesarbejder på bygninger og de maskiner, som blev anvendt til denne produktion [...]«
36. Domstolen udleder af Spagl-dommen, at »de producenter, hvis forpligtelse udløb i 1983, kun kan støtte et erstatningssøgsmål på en tilsidesættelse af princippet om den berettigede forventning, såfremt de godtgør, at grundene til, at de ikke genoptog mælkeproduktionen i referenceåret, havde forbindelse med, at de indstillede denne produktion i en vis periode, og at det på grund af tilrettelæggelsen af denne produktion var umuligt for dem straks at genoptage den« (33) .
37. Dette underbygger den i det følgende med henvisning til Mulder II-dommen (34) :
»Desuden fremgår det af Mulder II-dommen, nærmere betegnet af dommens præmis 23, at Fællesskabets ansvar er betinget af, at producenterne klart har tilkendegivet deres hensigt til at genoptage mælkeproduktionen ved udløbet af deres ikke-markedsføringsforpligtelse. Forudsætningen for, at SLOM-producenterne kan rejse krav om erstatning for det retsstridige forhold, som førte til at anse ugyldiggørelsen af de forordninger, der regulerede SLOM-producenternes situation, var nemlig, at de blev forhindret i at genoptage mælkeproduktionen. De producenter, hvis forpligtelse ophørte inden ikrafttrædelsen af forordning nr. 857/84, skulle derfor have genoptaget mælkeproduktionen eller i det mindste truffet foranstaltninger hertil, såsom foretagelsen af investeringer eller reparationer eller opretholdelsen af det nødvendige anlæg til denne produktion (jf. herom forslag til afgørelse fra generaladvokat Van Gerven i Mulder II-sagen, Sml. I, s. 3094, punkt 30).«
38. Efter at have understreget nødvendigheden af en klar hensigtstilkendegivelse om at genoptage mælkeproduktionen overfører Domstolen denne betingelse på sagsøgernes situation hver for sig således (35) :
»48 Da sagsøgeren ikke genoptog mælkeproduktionen mellem datoen for udløbet af hans ikke-markedsføringsforpligtelse den 20. april 1983 og datoen for ikrafttrædelsen af kvoteordningen den 1. april 1984, må han til godtgørelse af sit erstatningskrav bevise, at han havde til hensigt at genoptage produktionen ved udløbet af sin ikke-markedsføringsforpligtelse, og at han blev afskåret herfra på grund af ikrafttrædelsen af forordning nr. 857/84.«
39. I overensstemmelse hermed foretager Domstolen i begge tilfælde en undersøgelse af, om der foreligger en tilsvarende hensigtstilkendegivelse:
– i Bouma-dommen (præmis 49):
»49 Det fremgår imidlertid for det første, at selv om sagsøgerens ikke-markedsføringsforpligtelse ophørte mere end 11 måneder inden datoen for mælkekvoteordningens ikrafttræden, havde han ikke genoptaget mælkeproduktionen på denne dato. Endvidere har sagsøgeren ikke fremlagt bevis for, at han tog kontakt til de nationale myndigheder for at opnå en referencemængde i 1984 ved ikrafttrædelsen af mælkekvoteordningen. Endelig har han ikke bevist, at han traf foranstaltninger, på grund af hvilke det kan anses for bevist, at han havde til hensigt at genoptage mælkeproduktionen ved forpligtelsens ophør. Det må i den forbindelse konstateres, at de bilag for indkøb af græsfrø, som delvis er dateret i august 1983, ikke udgør tilstrækkeligt bevis for en sådan hensigt.«
– i Beusmans-dommen (præmis 48):
»48 Det må i så henseende konstateres, at sagsøgeren ikke genoptog mælkeproduktionen efter forpligtelsens ophør, selv om han efter eget udsagn havde mulighed for at udnytte sine køer såvel til kød- som til mælkeproduktion. Endvidere har sagsøgeren ikke fremlagt bevis for, at han tog kontakt til de nationale myndigheder for at opnå en referencemængde i 1984 ved ikrafttrædelsen af mælkekvoteordningen. Endelig har han ikke bevist, at han traf foranstaltninger til godtgørelse af, at han havde til hensigt at genoptage mælkeproduktionen ved forpligtelsens ophør.«
40. Domstolen fastslår desuden, at den omstændighed, at sagsøgeren opnåede en midlertidig referencemængde i medfør af forordning nr. 1639/91, ikke medfører, at han har krav på en erstatning fra Fællesskabet; denne omstændighed er ikke i sig selv noget bevis for, at sagsøgerne ved ikke-markedsføringsforpligtelsens ophør havde til hensigt at genoptage mælkeproduktionen (36) .
41. Af disse grunde når Retten endelig, uden at anse en yderligere undersøgelse for nødvendig, frem til det resultat, at Fællesskabet ikke ifalder noget erstatningsansvar over for sagsøgeren ved anvendelsen af forordning nr. 857/84 (37) .
V – Appellen
42. Den 31. april 2001 indgav Bouma og Beusmans (herefter »appellanterne«) appel til Domstolen, idet hver appelsag støtter sig på fem anbringender. Sagsøgerne har nedlagt følgende påstand:
– Dommen ophæves.
– Sagen hjemvises til Retten i Første Instans.
– Rådet og Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger i begge instanser.
43. Rådet har i begge sager nedlagt følgende påstand:
– Appellen afvises delvis og forkastes under alle omstændigheder i sin helhed.
– Appellanten bærer sagens omkostninger.
44. Kommissionen har i begge sager nedlagt følgende påstand:
– Appellen forkastes.
– Appellanten bærer sagens omkostninger.
45. Ved kendelse afsagt af Domstolens præsident den 20. juni 2003 er begge sager blevet forenet med henblik på fælles domsafsigelse.
VI – Retlig analyse
A – Indledende bemærkninger
1. De forskellige grupper af berørte producenter
46. Der skal først med hensyn til baggrunden for de foreliggende sager henvises til, at der på grund af det høje antal berørte SLOM-producenter er blevet indgivet talrige stævninger af lignende art til Retten i Første Instans, sager, som af procesøkonomiske grunde er blevet grupperet i modelsager efter deres forskellige egenskaber og fælles træk.
47. Ud fra samspillet mellem de forskellige ordninger og »korrektionsregler« på området for tildeling af en referencemængde og afhængigt af de erstatningsmuligheder, der er blevet skabt ved retspraksis og af fællesskabslovgiver, kan man faktisk sondre mellem forskellige kategorier af SLOM-mælkeproducenter, som er forskelligt berørt. Nogle af disse skel hører åbenbart allerede til det faste terminologiske inventar hos de parter og instanser, der beskæftiger sig med SLOM-problematikken, hvorfor der af hensyn til forståelsen af den efterfølgende redegørelse samt af parternes anbringender her skal henvises til nogle af disse kategoriseringer (38) .
48. For det første kan man identificere en gruppe af SLOM-producenter, hvis forpligtelse til ikke-markedsføring ophørte efter den 31. december 1983, og som derfor allerede kunne få tildelt en specifik referencemængde på grundlag af forordning nr. 764/89 af 20. marts 1989, hvormed den omtvistede beregning på grundlag af forordning nr. 857/84 for første gang blev ændret. Til disse såkaldte SLOM I-producenter hører navnlig 84'erne, dvs. de SLOM-producenter, hvis forpligtelse til ikke-markedsføring ophørte i løbet af 1984.
49. Man skelner mellem SLOM I-producenter og de SLOM-producenter, der først efter en yderligere ændring af forordning nr. 857/84 ved forordning nr. 1639/91 fik mulighed for at få tildelt en specifik referencemængde. En undergruppe af denne kategori, der i almindelighed betegnes som SLOM II-producenter, udgøres af 83’erne, dvs. SLOM-producenter, hvis aftaler om ikke-markedsføring var ophørt i løbet af referenceåret 1983, og som derfor ikke kunne gøre krav på nogen tildeling på grundlag af forordning nr. 764/89.
50. Endelig refererer parterne i deres anbringender også til SLOM III-producenter, hvor det i det væsentlige drejer sig om producenter, som, eftersom de faldt ind under antikumulationsreglen (39), først på grundlag af forordning nr. 2055/93 fik mulighed for at opnå en specifik referencemængde.
51. I øvrigt må man holde sig for øje, at tilbuddet om erstatning i medfør af forordning nr. 2187/93 var henvendt til alle de producenter, som ved anvendelsen af en af de ovennævnte forordninger havde fået tildelt en endelig specifik referencemængde (40) .
2. Genstanden for de foreliggende sager
52. Parterne i de foreliggende sager har indledningsvis udtalt sig om spørgsmålet om sagernes genstand, henholdsvis om, hvilke kategorier af SLOM-producenter der træffes afgørelse om i disse sager. Disse almene juridiske overvejelser skal her behandles i sammenhæng med de appelgrunde, som disse overvejelser i konkretiseret form indgår i. Af hensyn til en bedre forståelse af parternes argumentationslinjer skal deres forbemærkninger dog skitseres kort.
53. Appellanterne gør gældende, at de foreliggende sager er konciperet som modelsager for en gruppe 83-producenter, som har det til fælles, at de ved anvendelse af forordning nr. 1639/91 først fik tildelt en specifik referencemængde, men siden hen fik inddraget den igen. Formålet er at få afklaret, om det sidstnævnte forhold ændrer noget ved 83-producenternes erstatningskrav. De understreger i princippet, at SLOM II-producenter har samme ret til erstatning, og på samme betingelser, som SLOM I-producenter.
54. Med de foreliggende appeller protesterer appellanterne, som de forklarer, i det væsentlige mod, at Retten i Første Instans i de anfægtede domme med hensyn til erstatningskravene ikke lagde vægt på tilbagetrækningen af den specifikke referencemængde, men på spørgsmålet om, hvorvidt producenterne havde afgivet klar meddelelse om deres hensigt om at genoptage mælkeproduktionen ved udløbet af deres ikke-markedsføringsforpligtelse. De anfører, at dette også kan rejse spørgsmålstegn ved erstatningskravene fra de 83-producenter, som havde fået tildelt en endelig specifik referencemængde, og hvis erstatningskrav allerede er blevet anerkendt af Kommissionen.
55. Kommissionen og Rådet betoner derimod i det væsentlige, at det i de foreliggende sager drejer sig om 83-producenter, som ikke havde fået tildelt nogen endelig referencemængde, og anser den holdning, Retten har indtaget i de anfægtede domme, for rigtig, nemlig at disse producenters erstatningskrav forudsætter en genoptagelse af mælkeproduktionen, henholdsvis en hensigtserklæring derom.
56. For så vidt appellanterne i denne diskussion grundlæggende protesterer mod, at der med de anfægtede domme ikke er truffet nogen afgørelse om retsstillingen for den »målgruppe« af producenter, som de planlagte modelsager er tiltænkt, skal der på forhånd henvises til, at Retten i medfør af artikel 235 EF, jf. artikel 288, stk. 2, EF, inden for rammerne af de omhandlede erstatningssager a priori ikke skulle træffe afgørelse med henblik på en gruppe – uanset hvilke kriterier den er dannet efter – af personer, der er ramt af den omtvistede fællesskabshandling, men derimod afgøre, hvorvidt betingelserne for et ansvar uden for kontraktforhold er opfyldt i forhold til de enkelte sagsøgere. Af denne grund kan det ikke udelukkes, at dommene i den sidste ende ikke er relevante for netop den gruppe, som sagerne skal tjene som model for, uden at dette dog principielt kan lægges Retten til last.
57. Det skal desuden fastslås, at man heller ikke i appelsagerne kan »konvertere« genstanden eller omfanget af de foreliggende sager til en fastsættelse af erstatningskravene fra en bestemt gruppe SLOM-producenter. Man skal i denne sammenhæng huske på, at Domstolen i en appelsag ikke skal behandle hele retstvisten og på ny træffe afgørelse om den stævning, der er indleveret til Retten, men at dens kompetence i en appelsag er begrænset til at tage stilling til Rettens afgørelse med hensyn til retlige fejl inden for rammerne af de fremførte appelgrunde (41) .
B – De enkelte appelgrunde
58. Appellanterne støtter deres appeller i begge sager på fem appelgrunde (42) . Med udgangspunkt i de enkelte dele af dommene i Bouma-sagen og i Beusmans-sagen, som disse grunde henviser til, er det mest hensigtsmæssigt først at undersøge den første appelgrund, derpå den tredje, så den anden og den fjerde appelgrund under ét, og endelig den femte.
1. Første appelgrund
a) Parternes væsentligste argumenter
59. I deres første appelgrund, som består af syv dele, gør appellanterne
i det væsentlige gældende, at Retten i Bouma-dommens præmis 43-45 og i Beusmans-dommens præmis 42-44 har fortolket Spagl-dommen ukorrekt og dermed draget forkerte konklusioner med hensyn til 83-producenternes erstatningskrav. De protesterer særligt mod en opfattelse af Spagl-dommen, ifølge hvilken det ikke skulle være samtlige 83­-producenter, der har krav på skadeserstatning, men kun de 83-producenter, der godtgør, at der var særlige grunde til, at de ikke straks genoptog mælkeproduktionen.
60. Imod en sådan fortolkning gør de gældende, at Spagl-dommen vedrører samtlige 83-producenter (43) og i modsætning til Rettens opfattelse ikke henviser til, at Domstolen ønskede at begrænse ophævelsen af forordning nr. 857/94 til de tilfælde, hvor de pågældende SLOM-producenter efter udløbet af deres ikke-markedsføringsforpligtelser var i stand til at genoptage mælkeproduktionen. Endvidere har Domstolen allerede med Spagl-dommen, som det fremgår, når den sammenholdes med forslaget til afgørelse (44), forkastet det anbringende, ifølge hvilket Karl Spagl kunne have genoptaget sin produktion i tidsrummet mellem udløbet af ikke-markedsføringsforpligtelsen og indføringen af tillægsafgiftsordningen. Det fremgår endvidere af Spagl-dommen og generaladvokatens tilhørende forslag til afgørelse, at Domstolen i denne afgørelse havde taget de særlige omstændigheder ved sagen i betragtning, sådan som Retten havde anført dem, og havde lagt dem til grund for sin fortolkning.
61. Appellanterne anfører endvidere, at hverken forordning nr. 1639/91 eller forordning nr. 2187/93 indeholder sådanne yderligere betingelser for et erstatningskrav, sådan som Retten har fastlagt disse i de anfægtede domme, og at også Rådet og Kommissionen altid har anerkendt, at 83-producenter og 84-producenter i lyset af Spagl-dommen er ligestillede med hensyn til krav på erstatning. De anfægtede domme udgør altså i sidste ende en tilsidesættelse af adskillige almene retsprincipper over for 83-producenterne, såsom retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Desuden har Retten ifølge appellanterne ikke erkendt Spagl-sagens karakter af en modelsag, som havde samtlige 83-producenters rettigheder og pligter til genstand. Når Retten mere end ti år efter dens afsigelse forsøger at begrænse betydningen af denne dom i lyset af de daværende omstændigheder, har den heller ikke forstået Domstolens dømmende opgave.
62. Desuden har Retten ved at kræve af 83-producenterne, at de godtgør konkrete foranstaltninger til at genoptage mælkeproduktionen ved udløbet af deres ikke-markedsføringsforpligtelse, opstillet en yderligere betingelse, som ikke er i overensstemmelse med de principper, der blev opstillet i Mulder II-dommen. For 84-producenternes vedkommende, som det drejede sig om i denne dom, havde Domstolen ikke knyttet nogen sådan betingelse til erstatningskrav.
63. Endelig gør appellanterne gældende, at Retten i de anfægtede domme også modsiger sin egen dom i sagen Quiller og Heusmann mod Rådet og Kommissionen (45), som er af direkte interesse, fordi det hos Friedhelm Quiller ikke blot drejede sig om en SLOM III-producent, men også om en 83-producent. I denne dom forkastede Retten i modsætning til de anfægtede domme institutionernes anbringende om, at appellanten kunne have opnået en referencemængde, hvis han havde genoptaget mælkeproduktionen i 1983.
64. Rådet
tager i detaljer til genmæle over for appellanternes forskellige argumenter. Det betoner her særligt, at Spagl-dommen vedrører gyldigheden af forordning nr. 857/84, hvorimod det i de foreliggende tilfælde handler om ansvar uden for kontraktforhold, et ansvar, der, som Retten med rette har anført, er afhængigt af en række betingelser. Man kan ikke alene af Spagl-dommen direkte udlede noget fællesskabsansvar. Der består i hvert fald ikke nogen modsætning mellem Spagl-dommen og de anfægtede domme. Lige så lidt står de i modsætning til Mulder II-dommen. Retten har nemlig uden nogen tilføjelser overført Domstolens kriterium, ifølge hvilket appellanten klart har tilkendegivet sin hensigt om at genoptage produktionen, på de foreliggende sager. Der har, i modsætning til hvad appellanterne mener, ikke fundet nogen forskelsbehandling af 83-producenter sted i forhold til 84-producenter, som det drejede sig om i Mulder II-dommen. Det drejer sig ikke om en forskellig behandling af 83-producenter og 84-producenter, men derimod om en forskellig behandling af de producenter, der havde til hensigt efter udløbet af deres ikke-markedsføringsforpligtelse at genoptage mælkeproduktionen, og dem, der ikke havde denne hensigt.
65. Kommissionen
har i modsætning til Rådet ikke behandlet de tre appelgrunde hver for sig. Kommissionens holdning svarer til Rådets, for så vidt som de begge afviser de af appellanterne fremførte klagepunkter som ubegrundede eller irrelevante og i det væsentlige gør gældende, at Retten har fortolket de afgørelser rigtigt, som den støttede sig på i de anfægtede domme, og fastlagt betingelserne for et erstatningskrav korrekt. Med hensyn til de af appellanterne påberåbte domme understreger både Rådet og Kommissionen flere gange, at man må sondre mellem de domme, der vedrører gyldigheden af bestemmelser på området for afgiftsordninger, og dem, der har de berørte producenters erstatningskrav til genstand.
66. Efter Kommissionens opfattelse er Spagl-dommen, hvor det drejer sig om gyldigheden af forordning nr. 857/84 – altså især om tildeling af en referencemængde – tilmed ikke afgørende for spørgsmålet om skadeserstatning, som det her drejer sig om. Lige så lidt er dommen i Quiller-sagen relevant for de foreliggende sager. I øvrigt afviser Kommissionen kritikken af, at Retten i de anfægtede domme har anlagt en strengere målestok for ansvaret over for 83-producenter end i Mulder II-dommen over for 84-producenter. Kommissionen er lige som Rådet af den opfattelse, at 83-producenternes situation adskiller sig fra 84-producenternes derved, at de faktisk kunne have genoptaget mælkeproduktionen efter udløbet af deres ikke-markedsføringsforpligtelse, især da afgiftsordningen endnu ikke var trådt i kraft.
b) Vurdering
67. Der skal her først mindes om – og det har Retten med føje henvist til i præmis 39 i Bouma-dommen og i præmis 38 i Beusmans-dommen – at Fællesskabet ifølge fast retspraksis kun kan ifalde ansvar uden for kontraktforhold for det tab, institutionerne har forvoldt, såfremt visse betingelser er opfyldt, nemlig at den adfærd, som fællesskabsinstitutionen kritiseres for at have udvist, er retsstridig, at der er indtrådt et tab, og at der er årsagsforbindelse mellem den retsstridige adfærd og det hævdede tab (46) .
68. Det samme gælder naturligvis med hensyn til Fællesskabets ansvar for tab, som SLOM-producenter måtte have lidt på grund af forordning nr. 857/84 i dens forskellige affattelser.
69. Det fremgår allerede heraf, i modsætning til den antagelse, som appellanterne åbenbart bygger på, at man ikke af Spagl-dommen, hvor Domstolen i en præjudiciel sag blot skulle træffe afgørelse om gyldigheden af artikel 3a i forordning nr. 857/84, som ændret ved forordning nr. 764/89, uden videre kan udlede erstatningskrav for 83-producenter eller andre SLOM-producenter. Ej heller fører de i dommene Mulder I, Von Deetzen eller Pastätter fastslåede ugyldigheder umiddelbart til et fællesskabsansvar.
70. Med hensyn til konstateringen af en fællesskabsretsakts retsstridighed overlapper disse domme imidlertid et af de retsstiftende elementer inden for ansvarsretten og kan derfor danne udgangspunkt for erstatningskrav mod Fællesskabet.
71. Således nåede Domstolen i Mulder II-dommen ud fra sine konstateringer i dommene Mulder I og Von Deetzen, ifølge hvilke forordning nr. 857/84, som suppleret ved forordning nr. 1371/84, var blevet udstedt under tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, til det resultat, at Fællesskabet skal erstatte de tab, som producenter har lidt ved anvendelsen af disse forordninger. I den forbindelse henviste Domstolen bl.a. til, at princippet om beskyttelse af den berettigede forventning er en højere retsregel til beskyttelse af private, og at der – som det ifølge fast retspraksis kræves for, at Fællesskabet ifalder ansvar for sine retsforskrifter – foreligger en tilstrækkelig kvalificeret krænkelse af denne retsnorm (47) .
72. Som Retten således rammende har konstateret i præmis 40 i Bouma-dommen og i præmis 39 i Beusmans-dommen, beror Fællesskabets erstatningsansvar over for SLOM-producenter, der har lidt et tab som følge af, at de har været forhindret i at levere mælk i medfør af forordning nr. 857/84, på, at princippet om beskyttelse af den berettigede forventning er tilsidesat.
73. Det er i denne sammenhæng, at Rettens kritiserede udtalelser vedrørende Spagl-dommen skal ses. De vedrører omfanget af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning hos 83-producenter og dermed det forhold, der gør Fællesskabets handling retsstridigt.
i) Princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og betydningen af genoptagelsen af mælkeproduktionen
74. Vedrørende princippet om beskyttelse af den berettigede forventning skal det først fastslås, at Domstolen allerede flere gange har ytret sig om dets omfang i domme, der vedrører SLOM-producenter. Denne retspraksis har Retten i øvrigt også henvist til i præmis 41 og 42 i Bouma-dommen og i præmis 40 og 41 i Beusmans-dommen.
75. Ifølge denne praksis gælder det helt generelt, at princippet om beskyttelse af den berettigede forventning kun kan påberåbes over for fællesskabsbestemmelser, såfremt Fællesskabet selv tidligere har skabt en situation, som giver grundlag for en berettiget forventning (48) .
76. Overført på en SLOM-producents situation indebærer princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, at en sådan producent kan have en berettiget forventning om ikke ved udløbet af sin forpligtelse at blive pålagt restriktioner, som specielt berører ham, netop fordi han har udnyttet de muligheder, som fællesskabsbestemmelsen har givet ham (49) . Han må med andre ord kunne stole på, at hans ikke-markedsføringsforpligtelse eller omstillingsforpligtelse er begrænset.
77. Derimod er princippet om beskyttelse af den berettigede forventning ikke til hinder for, at en producent efter en ordning som tillægsafgiftsordningen underkastes begrænsninger som følge af, at han i en bestemt periode, før denne ordning trådte i kraft, ikke har markedsført mælk af grunde, som intet har at gøre med hans ikke-markedsføringsforpligtelse eller omstillingsforpligtelse (50) .
78. Det fremgår altså heraf, at det med hensyn til princippet om beskyttelse af den berettigede forventning udmærket kan komme an på, hvilke grunde der er til, at den berørte SLOM-producent ikke har markedsført nogen mælk – eller kun en ringe mængde – og derfor ikke har opnået nogen referencemængde. Producenten kan altså kun påberåbe sig en tilsidesættelse af hans berettigede forventning om, at der er en begrænsning i hans ikke-markedsføringsforpligtelse, hvis grunden til den manglende referenceproduktion netop hænger sammen med, at han havde indgået en sådan forpligtelse.
79. Hvis produktionen efter udløbet af forpligtelsen er udeblevet af andre grunde, kan den pågældende producent ikke påberåbe sig beskyttelsen af den berettigede forventning.
80. Dette vedrører specielt det tilfælde, hvor en SLOM-producent efter udløbet af en ikke-markedsføringsforpligtelse frivilligt ikke har genoptaget mælkeproduktionen. Herom har Domstolen udtalt i Kühn-dommen, at princippet om den berettigede forventning ikke er til hinder for, »at der i forbindelse med en ordning som den, der gælder for tillægsafgiften, pålægges en producent restriktioner på grund af, at han ikke har markedsført mælk eller har markedsført en nedsat mængde i en bestemt periode forud for ikrafttrædelsen af den nævnte ordning som følge af en beslutning, som han har truffet på egen hånd, og uden at være tilskyndet hertil af en fællesskabsretsakt« (51) .
81. Som en anden grund til, at produktionen ikke genoptages af årsager, der intet har at gøre med en ikke-markedsføringsforpligtelse eller omstillingsforpligtelse, kunne man nævne uarbejdsdygtighed (52) .
82. I alle disse tilfælde befinder SLOM-producenterne sig i samme situation som enhver anden medborger, der i referenceperioden ikke har leveret nogen mælk, og som ifølge fast retspraksis på et område som de fælles markedsordninger, hvis formål netop kræver en konstant tilpasning efter ændringer i den økonomiske situation, ikke kan have nogen berettigede forventninger om at undgå begrænsninger som følge af eventuelle markedspolitiske eller strukturpolitiske bestemmelser (53) .
83. Sådanne SLOM-producenter må derfor finde sig i ikke at få tildelt nogen referencemængde, hvis de senere alligevel genoptager mælkeproduktionen.
84. I lyset af denne praksis skal Rettens udtalelser på grundlag af Spagl-dommen nu undersøges.
ii) De af Retten fremsatte betragtninger om princippet om beskyttelse af den berettigede forventning med henvisning til Spagl-dommen
85. For det første har Retten i præmis 43 i Bouma-dommen og i præmis 42 i Beusmans-dommen rammende udtalt, at det fremgår af Spagl-dommen, at Fællesskabet tilsidesatte princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, da den automatisk udelukkede alle 83-producenter fra en kvotetildeling, herunder dem, der i lighed med Spagl ikke havde kunnet genoptage mælkeproduktionen af grunde, som stod i forbindelse med deres forpligtelse.
86. Dette fremgår nemlig af Domstolens besvarelse i Spagl-dommen af det første præjudicielle spørgsmål (54), især i forbindelse med præmis 13 i denne dom, som Retten har gengivet ordret.
87. Endvidere skal Spagl-dommen rent faktisk, som Retten derpå forklarer i præmis 44 i Bouma-dommen og i præmis 43 i Beusmans-dommen, forstås på baggrund af de faktiske omstændigheder i den daværende tvist for den nationale ret, i den forstand, at princippet om beskyttelse af den berettigede forventning kun for så vidt er blevet tilsidesat af den i denne sag omhandlede ordning, eller kun med hensyn til de 83-producenter, der, for at opfylde de forpligtelser, de havde indgået i henhold til forordning nr. 1078/77 – og ikke af andre grunde – ikke havde leveret nogen mælk i hele referenceåret eller en del deraf.
88. Disse udtalelser fra Retten vedrørende Spagl-dommen skal vel i øvrigt forstås som svar på det af de (daværende) sagsøgere fremsatte anbringende, der er sammenfattet i præmis 34 i Bouma-dommen og i præmis 33 i Beusmans-dommen, ifølge hvilket det var uden betydning, af hvilke grunde sagsøgerne i den sag, der førte til Spagl-dommen, ikke havde genoptaget mælkeproduktionen.
89. I præmis 44 i Bouma-dommen og i præmis 43 i Beusmans-dommen kan der således ikke konstateres nogen retlige fejl.
90. Endelig er Retten i præmis 45 i Bouma-dommen og i præmis 44 i Beusmans-dommen nået til den centrale konstatering med hensyn til, om princippet om beskyttelse af den berettigede forventning kan anvendes på 83-producenternes situation, som første appelgrund hovedsageligt handler om. Efter Rettens opfattelse er betingelsen for, at 83-producenter kan støtte et erstatningssøgsmål på en tilsidesættelse af princippet om den berettigede forventning, at de godtgør, at grundene til, at de ikke genoptog mælkeproduktionen i referenceåret, havde forbindelse med, at de indstillede denne produktion i en vis periode, og at det på grund af tilrettelæggelsen af denne produktion var umuligt for dem straks at genoptage den.
91. Som det allerede fremgår af mine forudgående forklaringer, svarer denne konstatering til den betydning, som Domstolens efter sin faste praksis og i Spagl-dommen har tillagt princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, og ifølge hvilken SLOM-producenter ikke kan påberåbe sig dette princip, hvis de i referenceperioden på grundlag af en – selv blot midlertidig – frivillig afståelse ikke har genoptaget mælkeproduktionen.
92. Det kan derfor på grundlag af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning for så vidt med rette kræves, at 83-producenter, som ikke har genoptaget mælkeproduktionen efter udløbet af deres ikke-markedsføringsforpligtelse, godtgør, at det forhold, at de ikke har genoptaget produktionen, hænger sammen med deres forpligtelse, eller sagt med andre ord, at de – hvis de rent faktisk ikke har genoptaget produktionen – da i det mindste havde til hensigt at gøre det.
93. I modsætning til appellanternes opfattelse er dette ikke, som også Rådet og Kommissionen korrekt har fremført, i modstrid med Mulder II-dommen og det kriterium, som Domstolen dér har anvendt på 84-producenterne. For det første skal det nemlig tages i betragtning, at 84-producenternes ikke-markedsføringsforpligtelser i modsætning til 83-producenternes gjaldt i hele referenceperioden, og at 84-producenterne som en direkte følge af disse forpligtelser derfor ikke i denne periode kunne producere mælk. For det andet har Domstolen også i Mulder II-dommen undersøgt, om producenterne havde til hensigt at genoptage mælkeproduktionen, eller om de frivilligt havde besluttet at opgive mælkeproduktionen (55) .
94. Spørgsmålet om fortolkningen af Mulder II-dommen vil jeg i øvrigt komme nærmere ind på inden for rammerne af tredje appelgrund.
95. Det skal herefter fastslås, at Retten i de anfægtede domme har udlagt Spagl-dommen korrekt og på dette grundlag anvendt princippet om beskyttelse af den berettigede forventning rigtigt i sine konstateringer. Under disse omstændigheder skal første appelgrund forkastes som ubegrundet.
2. Tredje appelgrund
a) Parternes vigtigste argumenter
96. Med tredje appelgrund gør appellanterne
i det væsentlige gældende, at Retten i præmis 46 i Bouma-dommen og i præmis 45 i Beusmans-dommen med urette har udledt af Mulder II-dommen, at producenter, hvis forpligtelse ophørte, før forordning nr. 857/84 trådte i kraft, skulle have genoptaget mælkeproduktionen eller i det mindste truffet foranstaltninger hertil.
97. De anfører, at Domstolen i den af Retten fremdragne præmis 23 i Mulder II-dommen blot har fastslået, at de pågældende SLOM-producenter på passende måde havde tilkendegivet deres hensigt om at genoptage mælkeproduktionen; en udtømmende opregning af muligheder for at meddele sin hensigt kan man ikke udlede heraf. I øvrigt går Domstolen i Mulder II-dommen på ingen måde ind på 83-producenternes særlige situation.
98. Ud fra de af Retten citerede passager i dommen og det dertil hørende forslag til afgørelse kan man ifølge appellanterne desuden kun nå frem til den modsatte opfattelse af Rettens. I hvert fald kan man ikke slutte af disse passager, at der i tilfælde af, at der ikke er sket en genoptagelse af mælkeproduktionen inden den 1. april 1984, består en formodning – indtil det modsatte er bevist – om, at den pågældende producent har opgivet sin mælkeproduktion endeligt.
99. Heroverfor gør Rådet
gældende, at Retten i de anfægtede domme ikke har anstillet nogen retlig formodning i den retning, men blot har anvendt den almene civilretlige regel om, at det påhviler den person, der rejser et erstatningskrav, at godtgøre, at der foreligger et grundlag for kravet. Som Retten med føje har fastslået i præmis 46 i Bouma-dommen og i præmis 45 i Beusmans-dommen, er Fællesskabets ansvar uden for kontraktforhold ifølge Mulder II-dommen betinget af, at producenterne klart har tilkendegivet deres hensigt om at genoptage mælkeproduktionen.
100. Rådet henviser desuden til, at appellanternes situation ikke kan sammenlignes med sagsøgernes i Mulder II-sagen, for så vidt som de førstnævnte i grunden ikke var retligt forhindret i at genoptage mælkeproduktionen ved udløbet af deres ikke-markedsføringsforpligtelse. Alt i alt har Retten ifølge Rådet henvist korrekt til Mulder II-dommen med det dertil hørende forslag til afgørelse.
101. Kommissionen
er i det væsentlige enig med Retten i, at producenterne ifølge Mulder II-dommen – som er Domstolens hidtil eneste dom vedrørende Fællesskabets ansvar over for SLOM-producenter – skulle give klar besked om deres hensigt om at genoptage mælkeproduktionen ved udløbet af deres ikke-markedsføringsforpligtelse. Såfremt en producent, hvis ikke-markedsføringsforpligtelse ophørte i 1983, ikke genoptog mælkeproduktionen eller ikke traf nogen foranstaltninger i den retning, har han principielt ingen krav på erstatning.
b) Vurdering
102. Som jeg har anført i forbindelse med første appelgrund, er det med hensyn til, at det er en betingelse for at ifalde ansvar, at der foreligger retsstridighed, for så vidt denne består i en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, af vigtighed, hvad grunden er til, at produktionen udeblev i referenceperioden, og hvad grunden er til, at der derfor ikke blev tildelt nogen referencemængde. Et lignende spørgsmål rejser der sig imidlertid også i forbindelse med betingelsen om årsagsforbindelse.
103. Ifølge denne betingelse kræves det nemlig, at der består en – tilstrækkelig direkte – årsagsforbindelse mellem ikke-tildelingen af en referencemængde i henhold til forordning nr. 857/84 og det påståede tab i form af mistet indtægt fra leverancer af mælk (56) .
104. Når en SLOM-producent efter udløbet af sin ikke-markedsføringsforpligtelse ikke producerer nogen mælk som følge af, at han frivilligt har opgivet mælkeproduktionen, skal det påståede tab tilregnes hans opgivelse og ikke, at fællesskabslovgiver i forordning nr. 857/84 ikke har taget hensyn til SLOM-producenternes situation og ikke har fastsat nogen tildeling af en referencemængde til disse producenter.
105. I overensstemmelse hermed har Domstolen nemlig i præmis 23 af Mulder II-dommen – hvilket Retten korrekt har henvist til – fastslået, at de sagsøgere, det her drejede sig om, »på passende måde [har] tilkendegivet deres hensigt om at genoptage mælkeproduktionen, således at den mistede indtægt ved leverancer af mælk ikke kan anses for en følge af, at sagsøgerne frivilligt har besluttet at opgive mælkeproduktionen«.
106. Domstolen har i Mulder II-dommen således anerkendt den krævede årsagsforbindelse mellem den omhandlede retsstridige handling og den mistede indtægt fra leverancer af mælk ud fra, at 84-producenterne på passende måde havde tilkendegivet deres hensigt om at genoptage mælkeproduktionen.
107. Under disse omstændigheder kunne Retten i modsætning til appellanternes opfattelse på baggrund af Mulder II-dommen med det dertil hørende forslag til afgørelse med rette fastslå, at producenter, hvis forpligtelse ophørte, før forordning nr. 857/84 trådte i kraft, skulle have genoptaget produktionen eller i det mindste truffet foranstaltninger hertil, såsom foretagelsen af investeringer eller reparationer eller opretholdelsen af det nødvendige anlæg til denne produktion.
108. Hvis producenten således ikke efter udløbet af sin ikke-markedsføringsforpligtelse i det mindste træffer forberedelser – idet Rettens opremsning af hertil svarende foranstaltninger, som ordlyden viser, kun er tænkt som eksempler – til at genoptage mælkeproduktionen, selv om det i det mindste var muligt at genoptage den midlertidigt, kan det derfor lægges til grund, at denne producent frivilligt ikke har produceret nogen mælk, og at det ikke er, fordi han er blevet forhindret deri af en fællesskabsordning.
109. Retten har for så vidt blot overført det krav, som Domstolen fastsatte i Mulder II-dommen, om, at producenten tydeligt skal have vist sin hensigt om at genoptage mælkeproduktionen efter udløbet af ikke-markedsføringsforpligtelsen, til situationen for 83-producenterne, som i modsætning til 84-producenterne i første omgang efter udløbet af deres forpligtelser havde mulighed for at producere mælk – uden at de blev hindret deri af afgiftsordningen.
110. Det fremgår heraf, at Retten i præmis 46 i Bouma-dommen og i præmis 45 i Beusmans-dommen har fortolket Mulder II-dommen korrekt og ikke har draget nogen retligt forkerte konklusioner på dette grundlag med hensyn til betingelserne for, at Fællesskabet ifalder ansvar over for 83-producenterne. Tredje appelgrund er således ubegrundet.
3. Anden og fjerde appelgrund
a) Parternes vigtigste argumenter
111. I anden og fjerde appelgrund kritiserer appellanterne
Rettens fremstilling i præmis 48 i Bouma-dommen og i præmis 47 i Beusmans-dommen.
112. I anden appelgrund kritiserer de, at Retten har lagt dem til last, at de efter udløbet af referenceåret, dvs. i perioden mellem den 31. december 1983 og den 1. april 1984, ikke havde genoptaget mælkeproduktionen fuldstændigt. De gør gældende, at det af Mulder I-dommen, Spagl-dommen og Mulder II-dommen fremgår, at 83-producenter må kunne kræve erstatning på samme betingelser som 84-producenter.
113. Appellanterne henviser i denne sammenhæng til, at producenter, som i dette tidsrum genoptog mælkeproduktionen, under ingen omstændigheder længere ville have kunnet opbygge en normal referencemængde, og at det højst kunne være kommet på tale at tildele dem en (begrænset) referencemængde under de fakultative bestemmelser i forordning nr. 857/84. Men allerede i Mulder I-dommen havde Domstolen fastslået, at denne teoretiske mulighed intet ændrer ved fællesskabsordningens retsstridighed (57) . Anbringender i den retning, der blev fremført af Fællesskabets institutioner, er siden blevet forkastet i Spagl-dommen (58), Mulder II-dommen (59) samt Quiller og Heusmann-dommen (60) . I lyset af denne praksis er Rettens omhandlede kritik af, at de ikke havde genoptaget mælkeproduktionen, ikke holdbar.
114. Efter Rådets
opfattelse er anden appelgrund irrelevant, idet det i de anfægtede domme i denne sammenhæng ikke drejer sig om spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgerne, såfremt de havde genoptaget produktionen, kunne have opnået en referencemængde på grundlag af de optionale bestemmelser i forordning nr. 857/84, men om, hvorvidt de faktisk havde haft til hensigt at genoptage mælkeproduktionen.
115. I fjerde appelgrund har appellanterne
dernæst i det væsentlige gjort gældende, at Retten i præmis 48 i Bouma-dommen og i præmis 47 i Beusmans-dommen med urette har pålagt dem bevisbyrden for, at de havde til hensigt efter udløbet af ikke-markedsføringsforpligtelsen at genoptage mælkeproduktionen, og at de blev forhindret heri ved, at forordning nr. 857/84 trådte i kraft.
116. Appellanterne har fremført, at en sådan omvending af bevisbyrden ikke kan knyttes sammen med det simple forhold, at de den 1. april 1984 endnu ikke havde genoptaget mælkeproduktionen. Denne omstændighed, betoner appellanterne endnu engang, ændrer intet ved 83-producenternes ret til at opnå en referencemængde eller en erstatning for perioden, indtil de får tildelt en referencemængde. Den omhandlede forpligtelse til at fremlægge bevis konfronterer dem med tilbagevirkende kraft med ikrafttrædelsen af forordning nr. 857/84 og er desuden problematisk i betragtning af, at de relevante omstændigheder ligger så langt tilbage. Før ikrafttrædelsen af forordning nr. 857/84 havde det ikke været til at forudse for SLOM-producenterne, at de endegyldigt ville miste retten til en specifik referencemængde, henholdsvis til erstatning, hvis de indtil da ikke havde genoptaget mælkeproduktionen.
117. Derudover har appellanterne fremført, at den anfægtede pligt til at fremlægge bevis er i modstrid med Rettens formulering i præmis 46 i Bouma-dommen og i præmis 45 i Beusmans-dommen, ifølge hvilken producenterne skal godtgøre, at de har »truffet foranstaltninger« til at genoptage mælkeproduktionen, »såsom investeringer eller reparationer eller opretholdelse af det nødvendige anlæg til denne produktion«.
118. Rådet
og Kommissionen
afviser appellanternes fremstilling, ifølge hvilken Rettens konstatering kan ses som en omvending af bevisbyrden. Tværtimod drejer det sig om en anvendelse af almene bevisregler. Eftersom appellanterne rent faktisk ikke havde genoptaget mælkeproduktionen, havde Retten med rette lagt til grund, at de skulle godtgøre deres hensigt herom. Dette krav svarer til linjen anlagt i Mulder II-dommen.
119. Desuden gør Kommissionen gældende, at Rettens definition af forpligtelsen til at fremlægge bevis i præmis 48 i Bouma-dommen, henholdsvis i præmis 47 i Beusmans-dommen, i det væsentlige stemmer indholdsmæssigt overens – selv om den er noget bredere – med Rettens konstateringer i præmis 46 i Bouma-dommen, henholdsvis præmis 45 i Beusmans-dommen.
b) Vurdering
120. Som det allerede fremgår af min fremstilling til første og tredje appelgrund, kunne Retten lægge til grund, både på baggrund af betydningen af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, hvis tilsidesættelse medfører Fællesskabets ansvar for eventuelle tab, som SLOM-producenter har lidt som følge af forordning nr. 857/84, og ud fra betragtninger om årsagsforbindelser, at det kun kan komme på tale at give erstatning til de 83-producenter, der klart havde til hensigt at genoptage mælkeproduktionen efter udløbet af deres ikke-markedsføringsforpligtelse. Dette fastslår Retten i præmis 48 i Bouma-dommen, henholdsvis præmis 47 i Beusmans-dommen.
121. Hvis en 83-producent efter udløbet af sin ikke-markedsføringsforpligtelse rent faktisk havde genoptaget mælkeproduktionen – hvilket forordning nr. 857/84 først kunne hindre ham i fra den 1. april 1984 – ville det heraf kunne ses, at grunden til, at han ikke kunne opvise nogen eller en tilstrækkelig referenceproduktion, ikke var, at han simpelt hen frivilligt havde opgivet at producere mælk.
122. Hvis en 83-producent derimod – og det var Rettens udgangspunkt i Bouma- og Beusmans-sagerne – rent faktisk ikke genoptog produktionen efter udløbet af sin ikke-markedsføringsforpligtelse, så må det i det mindste kunne dokumenteres, at der forelå en hensigt herom.
123. Som Rådet så rammende har anført, drejer det sig i denne sag altså ikke om, hvorvidt 83-producenterne endnu havde kunnet opbygge en (normal) referencemængde ved at genoptage mælkeproduktionen i henhold til bestemmelserne i forordning nr. 857/84, men derimod om, hvorvidt de frivilligt havde opgivet at producere mælk.
124. De af appellanterne anførte steder fra Mulder I-dommen (61), Spagl-dommen (62) og Mulder II-dommen (63) er ikke relevante her, idet de vedrører et helt andet spørgsmål, nemlig spørgsmålet om, hvorvidt afgiftsordningen eller forordning nr. 857/84 rent faktisk (i alle tilfælde) garanterer en tildeling af en referencemængde til SLOM-producenter eller ikke.
125. Endvidere kan jeg heller ikke med hensyn til fordelingen af bevisbyrden få øje på nogen retlige fejl, som Retten skulle have begået ved at kræve, at Bouma og Beusmans skulle fremlægge bevis for deres hensigt om at genoptage mælkeproduktionen. Efter min opfattelse følger denne bevisforpligtelse nemlig af fast retspraksis, ifølge hvilken det påhviler sagsøgeren at føre bevis for, at de forskellige betingelser for Fællesskabets ansvar uden for kontraktforhold er opfyldt (64) .
126. Endelig må også det klagepunkt afvises, at der skulle findes modsigelser med hensyn til formuleringen af bevisforpligtelsen i præmis 46 i Bouma-dommen og i præmis 45 i Beusmans-dommen. De der nævnte foranstaltninger er nemlig intet andet end nogle konkrete holdepunkter for eksistensen af den krævede hensigt om genoptagelse.
127. Under disse omstændigheder har Retten ikke begået nogen retlig fejl ved konstateringen af, at Bouma og Beusmans som begrundelse for deres erstatningskrav skulle føre bevis for deres hensigt om at genoptage mælkeproduktionen. Anden og fjerde appelgrund er derfor ubegrundede.
4. Femte appelgrund
a) Parternes vigtigste argumenter
128. Med femte appelgrund gør appellanterne
i det væsentlige gældende, at Retten har vurderet de relevante omstændigheder og bevismidler, hvormed de har godtgjort deres hensigt om at genoptage mælkeproduktionen, fejlagtigt og dermed tilsidesat begrundelsespligten. Appellanterne har efter deres egen opfattelse ført tilstrækkeligt bevis for, at de ikke havde opgivet produktionen endeligt i 1983 og var i stand til at genoptage den.
129. Appellanterne rejser to klagepunkter mod begrundelsen af den anfægtede domme, især mod præmis 14 og 49 i Bouma-dommen og præmis 14 og 48 i Beusmans-dommen.
130. For det første indvender de i det væsentlige, at Retten ikke har taget tilbørligt hensyn til de beedigede forklaringer, som de hver især har afgivet, samt til yderligere oplysninger fra deres advokat, som denne havde givet under den mundtlige forhandling, eller at de konstateringer af faktum, Retten på dette grundlag har foretaget, er ukorrekte. Ifølge appellanterne beviser Boumas’ beedigede forklaring – sammen med advokatens oplysninger– at han i efteråret 1983 på ny havde sået græs med henblik på at genoptage mælkeproduktionen. I Beusmans forklaring godtgøres det, at han efter udløbet af sin ikke-markedsføringsforpligtelse havde omstillet sig til opdræt af malke- og kødkvæg – dvs. til køer, der også er egnede til mælkeproduktion – at han disponerede over et tilstrækkeligt antal sådanne køer, og at han endnu i foråret 1983 malkede sine køer.
131. For det andet gør appellanterne i det væsentlige gældende, at Rettens konstatering af, at de ikke har fremlagt bevis for, at de tog kontakt med de nationale myndigheder for at opnå en referencemængde i 1984, da mælkekvoteordningen trådte i kraft, er upræcis og ikke svarer til de faktiske forhold. De henviser i den forbindelse til forklaringer, som de havde afgivet under ed for Retten, og til de sagsakter, som deres advokat havde indleveret.
132. Rådet
mener, at femte appelgrund bør afvises, subsidiært forkastes som ubegrundet. Efter dets opfattelse er det bevis, som sagsøgerne hævder at have fremlagt – nemlig på, at de ikke havde opgivet produktionen endeligt i 1983 og var i stand til at genoptage mælkeproduktionen – set i lyset af de betingelser, som blev fastlagt i Mulder II-dommen, i sig selv ikke egnet til at begrunde et erstatningskrav. Rådet gør dernæst gældende, at Retten har taget rimeligt hensyn til sagsøgernes anbringender og dokumenter, især de beedigede forklaringer, og har fastslået de faktiske forhold korrekt.
133. Kommissionen
deler denne opfattelse og fastslår især, at appellanternes klagepunkter i det væsentlige går ud på, at Retten ikke har anset deres beedigede forklaringer for tilstrækkeligt bevis. Dette udgør imidlertid en del af bevisbedømmelsen, som ikke kan efterprøves i appelsager.
b) Vurdering
134. Med de argumenter, som er fremført under denne appelgrund, gør appellanterne i det væsentlige gældende, at de i modsætning til Rettens opfattelse ganske klart havde bevist, at de efter udløbet af deres ikke-markedsføringsforpligtelser havde til hensigt at genoptage mælkeproduktionen.
135. Dermed angriber de i virkeligheden den konstatering og vurdering af faktiske forhold, som Retten har foretaget i præmis 49 ff. i Bouma-dommen og i præmis 48 ff. i Beusmans-dommen for at besvare spørgsmålet om, hvorvidt appellanterne nogensinde har haft til hensigt efter udløbet af deres ikke-markedsføringsforpligtelser at genoptage produktionen, men blev hindret deri ved ikrafttrædelsen af forordning nr. 857/84 (65) . Desuden angriber de Rettens konstateringer af faktiske forhold i præmis 14 i Bouma- og Beusmans-dommene.
136. Det skal i den forbindelse betones, som Kommissionen gør, at appel ifølge artikel 225 EF og artikel 58 i EF-statutten for Domstolen er begrænset til retsspørgsmål, og at det derfor alene er Retten, der har kompetence til at fastlægge og vurdere sagens faktiske omstændigheder, når bortses fra tilfælde, hvor det fremgår af de aktstykker, Retten har fået forelagt, at dens konstateringer er faktisk urigtige. Bedømmelsen af de faktiske omstændigheder udgør ikke et retsspørgsmål, der er undergivet Domstolens prøvelsesret, medmindre der er tale om en urigtig gengivelse af de for Retten fremlagte beviser (66) .
137. Appellanternes kritik omfatter i øvrigt heller ikke et klagepunkt om, at Retten skulle have gengivet de fremlagte beviser på en urigtig måde – og det ses heller ikke at være tilfældet.
138. Femte appelgrund skal derfor afvises.
VII – Sagsomkostningerne
139. I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, som ifølge artikel 118 finder anvendelse på appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Hvis Domstolen følger mit forslag og forkaster alle dele af de pågældende appelgrunde eller afviser dem, bør det pålægges appellanterne at betale sagens omkostninger.
VIII – Forslag til afgørelse
140. Jeg foreslår Domstolen at afgøre sagen således:
– Appellen forkastes.
– Appellanterne betaler sagens omkostninger.
(1) .
(2)
–	Dom af 31.1.2001, sag T‑533/93, Bouma mod Rådet og Kommissionen, Sml. II, s. 203.
(3)
–	Dom af 31.1.2001, sag T‑73/94, Beusmans mod Rådet og Kommissionen, Sml. II s. 223.
(4)
–	Fra nederlandsk » sl achten en om schakelen« (»slagte og omstille«).
(5)
–	Forordning (EØF) nr. 1078/77 af 17.5.1977 om indførelse af en præmieordning for ikke-markedsføring af mælk og mejeriprodukter og for omstilling af malkekvægsbesætninger, EFT L 131, s. 1.
(6)
–	Rådets forordning (EØF) nr. 857/84 af 31.3.1984 om almindelige regler for anvendelsen af den i artikel 5c i forordning (EØF) nr. 804/68 omhandlede afgift på mælk og mejeriprodukter, EFT L 90, s. 13.
(7)
–	Nævnt i fodnote 5.
(8)
–	EFT L 90, s. 10.
(9)
–	Nævnt i fodnote 6.
(10)
–	Dom af 28.4.1988, sag 120/86, Sml. s. 2321.
(11)
–	Dom af 28.4.1988, sag 170/86, Sml. s. 2355.
(12)
–	Kommissionens forordning (EØF) nr. 1371/84 af 16.5.1984 om gennemførelsesbestemmelserne for den tillægsafgift, der er omhandlet i artikel 5c i forordning nr. 804/68, EFT L 132, s. 11.
(13)
–	EFT L 84, s. 2.
(14)
–	I henhold til artikel 3a, stk. 1, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1546/88 af 3.6.1988 om gennemførelsesbestemmelserne for den tillægsafgift, der er omhandlet i artikel 5c i forordning (EØF) nr. 804/68, EFT L 139, s. 12, som ændret ved Kommissionens forordning (EØF) nr. 1033/89 af 20.4.1989, EFT L 110, s. 27, skulle producenten indsende ansøgningen om tildeling af en specifik referencemængde »til den kompetente myndighed, som medlemsstaten har udpeget, [...] hvis producenten kan bevise, at han endnu helt eller delvist leder den samme bedrift som på tidspunktet for [...] ansøgningen om præmien«.
(15)
–	Dom af 11.12.1990, sag C-189/89, Sml. I, s. 4539.
(16)
–	Dom af 11.12.1990, sag C-217/89, Sml. I, s. 4585.
(17)
–	EFT L 150, s. 35.
(18)
–	Dom af 3.12.1992, sag C-264/90, Sml. I, s. 6285.
(19)
–	EFT L 187, s. 8.
(20)
–	Dom i de forenede sager C-104/89 og C-37/90, Mulder m.fl. mod Rådet og Kommissionen, Sml. I, s. 3061.
(21)
–	EFT C 198, s. 4.
(22)
–	 EFT L 196, s. 6.
(23)
–	Og som fastlagt i artikel 2 i denne forordning, på de i artikel 3a, stk. 3, i forordning nr. 857/84 anførte betingelser, i henhold til forordning nr. 764/89 inden den 29.3.1991, henholdsvis i henhold til forordning nr. 1639/91 inden den 1.7.1993.
(24)
–	Dom af 27.1.2000 i de forenede sager C-104/89 og C-37/90, Mulder m.fl. mod Rådet og Kommissionen, Sml. I, s. 203.
(25)
–	Ibidem, præmis 7.
(26)
–	Jf. præmis 14-17 i Bouma-dommen, nævnt i fodnote 2, og præmis 14-16 i Beusmans-dommen, nævnt i fodnote 3.
(27)
–	Jf. dom i sag T-533/93, nævnt i fodnote 2, præmis 24 og 29 f., og i sag T-73/94, nævnt i fodnote 3, præmis 23 og 28 f.
(28)
–	Præmis 31 ff. i Bouma-dommen, nævnt i fodnote 2, og præmis 30 ff. i Beusmans-dommen, nævnt i fodnote 3.
(29)
–	Præmis 39 og 40 i Bouma-dommen, nævnt i fodnote 2, og præmis 38 og 39 i Beusmans-dommen, nævnt i fodnote 3.
(30)
–	Præmis 41 i Bouma-dommen, nævnt i fodnote 2, og præmis 40 i Beusmans-dommen, nævnt i fodnote 3.
(31)
–	Præmis 42 i Bouma-dommen, nævnt i fodnote 2, og præmis 41 i Beusmans-dommen, nævnt i fodnote 3.
(32)
–	Præmis 43 og 44 i Bouma-dommen, nævnt i fodnote 2, og præmis 42 og 43 i Beusmans-dommen, nævnt i fodnote 3.
(33)
–	Præmis 45 i Bouma-dommen, nævnt i fodnote 2, og præmis 44 i Beusmans-dommen, nævnt i fodnote 3.
(34)
–	Præmis 46 i Bouma-dommen, nævnt i fodnote 2, og præmis 45 i Beusmans-dommen, nævnt i fodnote 3.
(35)
–	Præmis 48 i Bouma-dommen, nævnt i fodnote 2, og præmis 47 i Beusmans-dommen, nævnt i fodnote 3.
(36)
–	Præmis 50-55 i Bouma-dommen, nævnt i fodnote 2, og præmis 49-52 i Beusmans-dommen, nævnt i fodnote 3.
(37)
–	Præmis 54 i Bouma-dommen, nævnt i fodnote 2, og præmis 53 i Beusmans-dommen, nævnt i fodnote 3.
(38)
–	Jf. herom også Domstolens sondring mellem SLOM I-, SLOM II- og SLOM III-ordninger i dens dom af 25.5.2000, sag C-273/98, Schlebusch, Sml. I, s. 3889, præmis 5-11.
(39)
–	Se min gennemgang heraf ovenfor under punkt 17 f.
(40)
–	Jf. ovenfor, punkt 21 og fodnote 29; dermed fik altså både SLOM I-producenter og SLOM II-producenter mulighed for at få erstatning, men ikke SLOM III-producenter.
(41)
–	Jf. dom af 10.4.2003, sag C-217/01 P, Michel Hendrickx mod Det Europæiske Center for Udvikling af Erhvervsuddannelse (Cedefop), Sml. I, s. 3701, præmis 37, af 27.6.2002, sag C-274/00 P, Simon, Sml. I, s. 5999, præmis 39, og af 1.6.1994, sag C-136/92 P, Brazzelli Lualdi, Sml. I, s. 1981, præmis 29.
(42)
–	De fremførte appelgrunde og parternes anbringender er – bortset fra enkelte undtagelser inden for rammerne af femte appelgrund, som kan føres tilbage til forskelle i de faktiske omstændigheder i hovedsagen – identiske i begge de foreliggende sager.
(43)
–	Sagsøgerne underbygger endvidere dette med Domstolens dom af 22.10.1992, sag C-85/90, Dowling, Sml. I, s. 5305, præmis 25.
(44)
–	Forslag til afgørelse fra generaladvokat Jacobs fremsat den 2.10.1990 i sag C-189/89 (dommen er nævnt i fodnote 15), punkt 25 og 31.
(45)
–	Rettens dom af 9.10.1997, forenede sager T-195/94 og T-202/94, Sml. II, s. 2247, præmis 94 og 97.
(46)
–	Jf. især Domstolens dom af 9.9.1999, sag C-257/98 P, Arnaldo Lucaccioni mod Kommissionen, Sml. I, s. 5251, præmis 11, af 1.6.1994, sag C-136/92 P, nævnt i fodnote 41, præmis 42, og af 8.12.1987, sag 50/86, Grands Moulins mod Rådet og Kommissionen, Sml. s. 4833, præmis 7.
(47)
–	Jf. Mulder II-dommen, nævnt i fodnote 20, præmis 12-17 og 22.
(48)
–	Jf. bl.a. dom af 6.3.2003, sag C-14/01, Molkerei Wagenfeld, Sml. I, s. 2279, præmis 56, af 15.2.1996, sag C-63/93, Duff m.fl., Sml. I, s. 569, præmis 20, og af 10.1.1992, sag C-177/90, Kühn, Sml. I, s. 35, præmis 14.
(49)
–	Jf. bl.a. dommene Mulder I, nævnt i fodnote 10, præmis 24, Von Deetzen, nævnt i fodnote 11, præmis 13, og Wehrs, nævnt i fodnote 18, præmis 8.
(50)
–	Jf. bl.a. Mulder I-dommen, nævnt i fodnote 10, præmis 23, samt Von Deetzen-dommen, nævnt i fodnote 11, præmis 12.
(51)
–	Dom i sag C-177/90, nævnt i fodnote 48, præmis 15.
(52)
–	Se herom Dowling-dommen, nævnt i fodnote 43, præmis 20.
(53)
–	Jf. bl.a. dom af 14.10.1999, sag C-104/97 P, Atlanta AG m.fl. mod Kommissionen og Rådet, Sml. I, s. 6983, præmis 52, samt Mulder I-dommen, nævnt i fodnote 10, præmis 23, og Von Deetzen-dommen, nævnt i fodnote 11, præmis 12.
(54)
–	Jf. herom præmis 15 og 17 i dommen, nævnt i fodnote 15.
(55)
–	Jf. Mulder II-dommen, nævnt i fodnote 20, præmis 23.
(56)
–	Jf. f.eks. dom af 4.10.1979, forenede sager 64/76 og 113/76, 167/78 og 239/78, 27/79, 28/79 og 45/79, Dumortier Frères m.fl., Sml. s. 3091, præmis 21.
(57)
–	I præmis 15-19 i Mulder I-dommen, nævnt i fodnote 10.
(58)
–	I præmis 14 i dommen, nævnt i fodnote 15, samt i punkt 25 og 28-30 i generaladvokat Jacobs’ forslag til afgørelse, nævnt i fodnote 44.
(59)
–	I præmis 17, 24 og 25; dommen er nævnt i fodnote 20.
(60)
–	I præmis 94 og 97; dommen er nævnt i fodnote 45.
(61)
–	Præmis 15-19; dommen er nævnt i fodnote 10.
(62)
–	Præmis 14; dommen er nævnt i fodnote 15.
(63)
–	Præmis 17, 24 og 25; dommen er nævnt i fodnote 20.
(64)
–	Jf. bl.a. dommen i sag C-257/98 P, nævnt i fodnote 46, præmis 63.
(65)
–	Dette kriterium havde Retten nemlig tidligere fastlagt i præmis 48 i Bouma-dommen og præmis 47 i Beusmans-dommen. Se herom min gennemgang af fjerde appelgrund.
(66)
–	Jf. navnlig dom af 5.6.2003, sag C-121/01 P, Eoghan O’Hannrachain mod Parlamentet, Sml. I, s. 5539, præmis 35, af 8.5.2003, sag C-122/01 P, T. Port mod Kommissionen, Sml. I, s. 4261, præmis 27, af 2.10.2001, sag C-449/99 P, EIB mod Hautem, Sml. I, s. 6733, præmis 44, og af 7.11.2002, sag C-184/01 P, Hirschfeldt, Sml. I, s. 10173, præmis 40.