61994TJ0162_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag T-162/94,
NMB France SARL, Argenteuil, Frankrig,
NMB-Minebea GmbH, Langen, Tyskland,
NMB (UK) Ltd, Bracknell, Berkshire, Det Forenede Kongerige,
NMB Italia Srl, Mazzo di Rho, Italien,
ved Ian S. Forrester, QC of the Scots Bar, Solicitor Jacquelyn F. MacLennan og advokat Aristotelis N. Kaplanidis, Thessaloniki, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokatfirmaet Loesch & Wolter, 11, rue Goethe,
sagsoegere,
mod
Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Eric L. White, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtiget, bistaaet af Claus-Michael Happe, der er udstationeret som national ekspert ved Kommissionens Juridiske Tjeneste, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagner-Centret, Kirchberg,
sagsoegt,
stoettet af
Federation of European Bearing Manufacturers' Associations (FEBMA), Frankfurt am Main, Tyskland, ved advokat Dietrich Ehle og advokat Volker Schiller, Koeln, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokatfirmaet Arendt & Medernach, 8-10, rue Mathias Hardt,
intervenient,
angaaende en paastand om annullation af Kommissionens beslutninger 92/332/EOEF, 92/333/EOEF, 92/334/EOEF og 92/335/EOEF af 3. juni 1992 om anmodninger om tilbagebetaling af antidumpingtold opkraevet paa importen af visse kuglelejer med oprindelse i Singapore (EFT L 185, s. 35, s. 38, s. 41 og s. 44),
har
DE EUROPAEISKE FAELLESSKABERS RET I FOERSTE INSTANS
(Anden Udvidede Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, H. Kirschner, og dommerne B. Vesterdorf, C.W. Bellamy, A. Kalogeropoulos og A. Potocki,
justitssekretaer: fuldmaegtig J. Palacio González,
paa grundlag af den skriftlige forhandling og efter mundtlig forhandling den 6. december 1995,
afsagt foelgende
Do
Dommens præmisser
Sagens retlige baggrund, faktiske omstaendigheder og skriftlig forhandling
1 I aftalen om anvendelsen af artikel VI i den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel (GATT) (EFT 1980 L 71, s. 90; herefter "1979-antidumpingkodeksen"), som blev godkendt paa Faellesskabets vegne ved Raadets afgoerelse 80/271/EOEF af 10. december 1979 om indgaaelse af de multilaterale aftaler, der er resultatet af handelsforhandlingerne 1973-79 (EFT 1980 L 71, s. 1), var det i artikel 8, stk. 3, bestemt:
"Stoerrelsen af antidumpingtolden maa ikke overstige den i artikel 2 fastsatte dumpingmargen. Hvis det efter paalaeggelse af antidumpingtolden viser sig, at det opkraevede toldbeloeb overstiger den faktiske dumpingmargen, skal det overskydende beloeb tilbagebetales snarest muligt."
2 Artikel 2, stk. 5 og 6, i antidumpingkodeksen indeholdt foelgende bestemmelse:
"I tilfaelde, hvor der ikke foreligger en eksportpris, eller hvor der efter de paagaeldende myndigheders skoen ikke kan faestes lid til eksportprisen paa grund af en forretningsmaessig forbindelse eller en kompensationsaftale mellem eksportoeren og importoeren eller en tredjepart, kan eksportprisen beregnes paa grundlag af den pris, der opnaas, foerste gang importvarerne videresaelges til en uafhaengig koeber ...
For at kunne foretage en rimelig sammenligning mellem eksportprisen og hjemmemarkedsprisen i eksportlandet (eller oprindelseslandet) ... sammenlignes de to priser i samme handelsled, normalt ab fabrik ... Der skal i hvert enkelt tilfaelde tages rimeligt hensyn til forskelle i salgsvilkaar, forskelle i beskatning og andre forskelligheder, der har betydning for prisernes sammenlignelighed. I de i artikel 2, stk. 5, naevnte tilfaelde boer der ligeledes tages hensyn til omkostninger, herunder skatter og afgifter, samt fortjenester, der er paaloebet mellem indfoersel og videresalg."
3 Efter at 1979-antidumpingkodeksen var blevet vedtaget, indfoerte Raadet faelles regler om beskyttelse mod dumping, foerst ved forordning (EOEF) nr. 2176/84 af 23. juli 1984 om beskyttelse mod dumpingimport eller subsidieret import fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab (EFT L 201, s. 1, herefter "forordning nr. 2176/84"), og senere ved forordning (EOEF) nr. 2423/88 af 11. juli 1988 om beskyttelse mod dumpingimport eller subsidieret import fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab (EFT L 209, s. 1, herefter "forordning nr. 2423/88" eller "grundforordningen").
4 I grundforordningens artikel 16, stk. 1, bestemmes foelgende:
"Kan en importoer godtgoere, at den opkraevede told overstiger den faktiske dumpingmargen ... tilbagebetales det overskydende beloeb. Dette beloeb beregnes i forhold til de aendringer, der er sket i ... dumpingmargen[en] ... Alle beregninger om tilbagebetaling foretages i henhold til artikel 2 og 3 og skal saa vidt muligt foretages efter den samme metode, som blev anvendt under den oprindelige undersoegelse ..."
5 Den dumpingmargen, der skal tages i betragtning ved anvendelsen af artikel 16, stk. 1, er defineret i grundforordningens artikel 2, stk. 14, litra a), som "det beloeb, hvormed den normale vaerdi overstiger eksportprisen".
6 Ved grundforordningens artikel 2, stk. 8, litra b), var det om fastsaettelsen af eksportprisen bestemt:
"... viser det sig, at der eksisterer en forretningsforbindelse eller kompensationsaftale mellem eksportoer og importoer ... eller hvis den pris, der faktisk er betalt, eller som skal betales for varen, der er solgt til eksport til Faellesskabet, af andre grunde ikke kan anvendes, kan eksportprisen beregnes paa grundlag af den pris, til hvilken den indfoerte vare foerste gang videresaelges til en uafhaengig koeber ... I saa fald foretages der justeringer under hensyn til samtlige omkostninger, der er paaloebet mellem indfoersel og videresalg, og til en rimelig fortjenstmargen ...
Ved saadanne justeringer tages saerligt hensyn til foelgende faktorer:
...
ii) told, antidumpingtold [° reglen om, at tolden skal betragtes som en omkostning eller den saakaldte 'double jump' -regel °] samt andre afgifter, der skal betales i importlandet ved indfoersel eller salg af varerne
..."
7 Sagsoegerne, der er helejede datterselskaber af den japanske koncern Minebea (Nippon Miniature Bearing), distribuerer kuglelejer, der leveres af selskaberne NMB og Pelmec Singapore, der tilhoerer samme koncern, i Faellesskabet.
8 I henhold til Raadets forordning (EOEF) nr. 2089/84 af 19. juli 1984 om indfoerelse af en endelig antidumpingtold paa visse kuglelejer med oprindelse i Japan og Singapore (EFT L 193, s. 1) blev der paalagt en antidumpingtold paa 33,89% af nettoprisen, frit graensen, ufortoldet, paa indfoersler, som Minebea' s europaeiske datterselskaber foretager af kuglelejer, fremstillet i Singapore af bl.a. Minebea-koncernen.
9 Sagsoegerne betalte denne told og indgav efterfoelgende, med undtagelse af NMB France, flere anmodninger om tilbagebetaling i medfoer af artikel 16 i forordning nr. 2176/84. Kommissionen imoedekom delvis anmodningerne vedroerende indfoersler, der havde fundet sted i 1985 og 1986, og meddelte delvis afslag, hvilket stoettedes paa reglen om, at tolden skal betragtes som en omkostning [reglen i forordning nr. 2176/84, svarer til den i forordning nr. 2423/88 indeholdte, jf. ovenfor, praemis 6, nr. ii)]; ved fastsaettelsen af den beregnede eksportpris fradrog Kommissionen den antidumpingtold, som de tre sagsoegere havde betalt.
10 Sagsoegerne, der fandt, at reglen om, at tolden skulle betragtes som en omkostning, var i strid med hoejere retsregler, anlagde sag ved Domstolen til proevelse af den delvise afvisning af deres anmodninger om tilbagebetaling.
11 I sit forslag til afgoerelse af 21. marts 1991 i den sag, i hvilken Domstolen afsagde dom den 10. marts 1992 (sag C-188/88, NMB m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 1689, jf. s. 1704) foreslog generaladvokaten Domstolen at give sagsoegerne medhold. Han anfoerte, at mens det i forbindelse med en genbehandling syntes at vaere helt berettiget at anvende reglen om, at tolden skulle betragtes som en omkostning, ville anvendelsen i forbindelse med tilbagebetalingsprocedurerne have foelger, som var uforenelige med saavel hovedprincipperne i antidumpingreglerne som visse grundlaeggende principper i Faellesskabets retsorden. For at bringe dumpingen til ophoer ° dvs. for at udligne dumpingmargenen ° og foelgelig for at opnaa tilbagebetaling, skulle den forretningsmaessigt forbundne importoer kun forhoeje videresalgsprisen til en uafhaengig aftager med et beloeb svarende til den konstaterede dumpingmargen, men ikke mere; med et saadant "single jump" ville det paagaeldende produkt ikke laengere blive solgt til en kunstigt lav pris, og det ville derfor ikke laengere vaere noedvendigt at vedtage handelspolitiske beskyttelsesforanstaltninger. I dette tilfaelde skulle den antidumpingtold, der var betalt, derfor ikke betragtes som en omkostning, der skulle fradrages i salgsprisen; i modsat fald ville der blive paavist en dumpingmargen, uanset at der i realiteten ikke var tale om dumping, og den forretningsmaessigt forbundne importoer ville blive paalagt en diskriminerende byrde i forhold til den uafhaengige importoer.
12 Domstolen frifandt Kommissionen i NMB-sagen. Af dommen fremgaar saaledes dels, at reglen om, at tolden skal betragtes som en omkostning, finder anvendelse saavel i tilfaelde af fornyet behandling, som i tilfaelde af tilbagebetaling, idet formaalet med en beregning af eksportprisen er det samme: I begge tilfaelde drejer det sig ifoelge Domstolen om at bestemme den faktiske dumpingmargen. Domstolen har endvidere anfoert, at den paastaaede forskel i behandlingen af forretningsmaessigt forbundne importoerer og uafhaengige importoerer er begrundet i forskellen mellem deres respektive situationer med hensyn til dumpingpraksis, hvorfor der ikke er tale om diskrimination. Domstolen fastslog endvidere, at der ikke var nogen modstrid mellem grundforordningens og 1979-antidumpingkodeksens bestemmelser. Endelig forkastedes klagepunkterne om, at proportionalitetsprincippet var blevet tilsidesat, samt at der forelaa magtfordrejning.
13 Sagsoegerne, der saaledes ikke fik medhold under sagen, stillede sig ikke tilfredse med denne afgoerelse. For saa vidt angik samtlige indfoersler, der havde fundet sted i tidsrummet januar 1987 ° september 1991 inkl., indgav hver af sagsoegerne, herunder NMB France, i henhold til artikel 16 i grundforordningen og artikel 16 i forordning nr. 2176/84 nye anmodninger om tilbagebetaling af den antidumpingtold, som var erlagt i den paagaeldende periode.
14 Ved fire beslutninger (92/332/EOEF, 92/333/EOEF, 92/334/EOEF og 92/335/EOEF) af 3. juni 1992 om anmodninger om tilbagebetaling af antidumpingtold opkraevet paa importen af visse kuglelejer med oprindelse i Singapore (EFT L 185, s. 35, s. 38, s. 41 og s. 44), der blev meddelt NMB (UK) Ltd den 15. juni 1992 og NMB France SARL, NMB Italia Srl samt NMB-Minebea GmbH den 16. juni 1992, imoedekom Kommissionen delvis anmodningerne om tilbagebetaling. I beslutningerne vedgik Kommissionen i realiteten, at den opkraevede antidumpingtold oversteg dumpingmargenen som foelge af, at den normale vaerdi paa hjemmemarkedet i Singapore var faldet. Anmodningerne om tilbagebetaling blev imidlertid delvis afvist, idet Kommissionen i overensstemmelse med gaeldende regler, bl.a. reglen om, at tolden skal betragtes som en omkostning, og med henvisning til Domstolens dom i NMB-sagen, fradrog det beloeb, sagsoegerne havde betalt i antidumpingtold, ved fastsaettelsen af den beregnede eksportpris.
15 Dette er baggrunden for den af sagsoegerne nu anlagte sag, som er registreret paa Domstolens Justitskontor den 22. august 1992. Den skriftlige forhandling i sagen, der oprindelig var indfoert under nr. C-346/92, har i det hele fundet sted for Domstolen og er forloebet forskriftsmaessigt. Ved kendelse af 2. juli 1993 tillod Domstolens praesident FEBMA (Federation of European Bearing Manufacturers' Associations) at indtraede i sagen til stoette for Kommissionens paastande.
16 Ved kendelse af 18. april 1994 henviste Domstolen sagen til Retten i medfoer af artikel 4 i Raadets afgoerelse 93/350/Euratom, EKSF, EOEF af 8. juni 1993 om aendring af afgoerelse 88/591/EKSF, EOEF, Euratom om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (EFT L 144, s. 21), som affattet ved Raadets afgoerelse 94/149/EKSF, EOEF af 7. marts 1994 om aendring af afgoerelse 93/350 (EFT L 66, s. 29).
17 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Foerste Udvidede Afdeling) den 15. november 1994 som led i foranstaltninger med henblik paa sagens tilrettelaeggelse opfordret parterne samt ° i medfoer af artikel 21, stk. 2, i EF-statutten for Domstolen ° Raadet til at fremlaegge visse dokumenter og til at besvare en raekke spoergsmaal. Sagsoegerne indgav deres besvarelse den 10. marts 1995. For saa vidt angaar sagens oekonomiske aspekter, navnlig spoergsmaalet om, i hvilket omfang sagsoegerne har anvendt "single jump" eller "double jump" eller en mellemloesning, og i hvilket omfang deres salgspriser og priserne i senere led inden for Faellesskabet faktisk blev forhoejet, har sagsoegerne fremlagt edb-lister, fra hvilke der er blevet udvalgt tre fakturaer til belysning af den anvendte beregningsmetode.
18 Ved kendelse af 12. juni 1995 har formanden for Foerste Udvidede Afdeling i overensstemmelse med sagsoegernes begaering indroemmet fortrolig behandling i forhold til FEBMA, for saa vidt angaar visse dele af sagsoegernes besvarelser af Rettens spoergsmaal samt visse dele af Kommissionens bemaerkninger hertil. Ved Rettens afgoerelse af 19. september 1995 blev den refererende dommer tilknyttet Anden Udvidede Afdeling, som herefter har faaet sagen tildelt.
19 I mellemtiden havde de multilaterale handelsforhandlinger, der var blevet foert som led i Uruguay-runden, og som var blevet indledt i GATT-regi i 1986, foert til, at der i 1994 blev vedtaget en ny antidumpingkodeks (jf. Raadets afgoerelse 94/800/EF af 22.12.1994 om indgaaelse paa Det Europaeiske Faellesskabs vegne af de aftaler, der er resultatet af de multilaterale forhandlinger i Uruguay-rundens regi (1986-1994), for saa vidt angaar de omraader, der hoerer under Faellesskabets kompetence (EFT L 336, s. 1 og s. 103)). Den nye kodeks fra 1994 gentager i artikel 2.3 om beregning af eksportprisen i tilfaelde, hvor der er forbindelse mellem eksportoeren og importoeren, den tidligere bestemmelse fra 1979-kodeksen, og i artikel 2.4 hedder det ligeledes, at i dette tilfaelde "boer der ogsaa tages hensyn til omkostninger, herunder told og afgifter, der er paaloebet mellem indfoersel og videresalg, samt til fortjeneste". 1994-kodeksen indeholder foelgende bestemmelse om tilbagebetaling af antidumpingtold:
"Artikel 9.3.3
Ved afgoerelsen af om og i hvilket omfang der boer foretages tilbagebetaling, naar eksportprisen er beregnet i overensstemmelse med artikel 2, stk. 3, boer myndighederne tage hensyn til aendringer i den normale vaerdi, til aendringer i de omkostninger, der paaloeber mellem indfoersel og videresalg, og til saadanne bevaegelser i videresalgspriserne, som behoerigt afspejles i salgspriserne i senere led, og de boer beregne eksportprisen uden fradrag for den antidumpingtold, der betales, naar der fremlaegges afgoerende bevis for ovenstaaende."
20 Den 22. december 1994 udstedte Raadet forordning (EF) nr. 3283/94 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europaeiske Faellesskab (EFT L 349, s. 1), der ifoelge artikel 24 traadte i kraft den 1. januar 1995, og som ifoelge fjerde betragtning har til formaal at overfoere den nye 1994-antidumpingkodeks til faellesskabslovgivningen.
21 Artikel 11, stk. 10, i forordning nr. 3283/94 har foelgende ordlyd:
"I alle undersoegelser, der gennemfoeres i henhold til denne artikel, undersoeger Kommissionen i overensstemmelse med artikel 2, om eksportpriserne kan anses for tilforladelige. Besluttes det imidlertid at beregne eksportprisen i henhold til artikel 2, stk. 9, beregnes eksportprisen uden fradrag for betalt antidumpingtold, hvis der foreligger afgoerende bevis for, at tolden korrekt afspejles i videresalgspriserne og de efterfoelgende salgspriser i Faellesskabet."
22 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Anden Udvidede Afdeling) den 10. oktober 1995 besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Retten har imidlertid stillet nogle yderligere spoergsmaal vedroerende de nye bestemmelser fra 1994, som parterne har besvaret under den mundtlige forhandling.
23 Parterne har afgivet indlaeg og besvaret Rettens spoergsmaal under den mundtlige forhandling, der fandt sted den 6. december 1995.
Parternes paastande
24 Sagsoegerne har nedlagt foelgende paastande:
° Kommissionens beslutninger 92/332, 92/333, 92/334 og 92/335 annulleres, for saa vidt sagsoegernes anmodninger om tilbagebetaling af antidumpingtold opkraevet i 1987, 1988, 1989, 1990 og 1991 paa import af kuglelejer med oprindelse i Singapore herved blev afslaaet, idet det i henhold til traktatens artikel 184 i fornoedent omfang fastslaas, at artikel 2, stk. 8, litra b), nr. ii), i forordning nr. 2423/88 ikke kan finde anvendelse.
° Der traeffes bestemmelse om saadanne oevrige foranstaltninger, som findes fornoedne.
° Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
° FEBMA, der er indtraadt som intervenient til stoette for Kommissionens paastande, betaler sine egne omkostninger.
25 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:
° Afvisning, subsidiaert frifindelse.
° Sagsoegerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.
26 Intervenienten, FEBMA, har nedlagt foelgende paastande:
° Frifindelse.
° Sagsoegerne tilpligtes at betale de omkostninger, som intervenienten har afholdt.
Formaliteten
Parternes argumentation
27 Kommissionen har ikke fremsat en egentlig formalitetsindsigelse, men finder, at naervaerende sag er udtryk for unoedig traette. Selv om sagsoegerne formelt har anfaegtet retsakter, der er forskellige fra dem, NMB-sagen angik, har de som selv erkendt ikke fremfoert argumenter, der ikke allerede blev gjort gaeldende under naevnte sag. I realiteten anfaegter sagsoegerne saaledes kun dommen i NMB-sagen. Kommissionen har derfor opfordret Retten til at afvise naervaerende sag med den begrundelse, at der ikke er blevet fremfoert nye argumenter i forhold til NMB-sagen, saaledes at der ikke foreligger omstaendigheder, som kan begrunde, at der rejses tvivl om dommen. Kommissionen har endvidere anfoert, at saafremt sagen findes at kunne antages til realitetsbehandling, ville sagsoegerne herigennem kunne unddrage sig de strenge betingelser, som ifoelge artikel 41 i EF-statutten for Domstolen kraeves opfyldt for den saerlige soegsmaalsadgang, som en begaering om genoptagelse er.
28 Kommissionen har anfoert, at naar Faellesskabets retsinstanser beslutter at genoptage en tidligere dom, afsagt af Domstolen, foreligger der principielt en tungtvejende beslutning, der kun boer traeffes under ganske saerlige omstaendigheder. En saadan beslutning er ikke kun udtryk for, at der er blevet tilfoejet nogen en ° uoprettelig ° uret under den tidligere sag og under talrige andre parallelle sager, men indebaerer tillige, at der rejses tvivl om selve den retskraft, der er knyttet til Domstolens domme, hvilket kan undergrave stabiliteten og retssikkerheden og kan tilskynde til, at der vil blive gjort utallige forsoeg paa at anfaegte tidligere domme.
29 I det omfang sagsoegernes begaering om, at NMB-dommen genoptages under henvisning til, at de administrative beslutninger, der anfaegtes, er usaedvanligt urimelige, og at dommen paa visse punkter er mangelfuld, har Kommissionen gjort gaeldende dels, at de anfaegtede beslutninger er en noedvendig foelge af den lovgivning, der finder anvendelse til bekaempelse af den illoyale praksis, som dumping er, dels at disse argumenter i klar og udtoemmende form blev gjort gaeldende under NMB-sagen, og at Domstolen til fulde forstod disse, hvilket fremgaar af retsmoederapporten, generaladvokatens forslag til afgoerelse samt af dommen.
30 Selv om sagsoegerne endelig henviser til, at der inden for rammerne af GATT er blevet indledt procedurer, som ville kunne foere til, at den anfaegtede adfaerd fra Faellesskabets side fordoemmes, er det Kommissionens opfattelse, at saadanne procedurer ikke kan aendre retsforholdet inden for Faellesskabet. GATT-proceduren for bilaeggelse af tvister er af en fundamentalt anden karakter end retsafgoerelser: GATT bygger i det vaesentlige paa "lovgivning i enighed". Saafremt denne procedure for bilaeggelse af tvister maatte blive indledt, ville udfaldet ikke vaere endeligt, men hoejst have form af henstillinger, rettet til Faellesskabet, der ikke er bindende for Faellesskabets retsinstanser.
31 FEBMA, der har interveneret til stoette for Kommissionens paastande, finder, at sagsoegerne ikke har nogen beskyttelsesvaerdig interesse i en retsbeskyttelse, da deres klagepunkter tidligere er blevet behandlet under NMB-sagen. Ved denne dom blev der taget stilling til samtlige aspekter, som er blevet paaberaabt under naervaerende sag, der stoettes paa noejagtig samme soegsmaalsgrunde, som blev gjort gaeldende under den tidligere procedure, og som saaledes i realiteten er en skjult appel af den foerste dom.
32 Sagsoegerne har heroverfor anfoert, at naervaerende sag tilsigter annullation af beslutningerne 92/332-92/335, der beroerer de fire sagsoegere umiddelbart og individuelt, idet disse har faaet afslag paa anmodninger om tilbagebetaling af antidumpingtold, opkraevet i tidsrummet 1987-1991, som sagsoegerne paastaar at vaere berettigede til. De betragtninger, beslutningerne er baseret paa, er principielt ulovlige. Det er saaledes sagsoegernes opfattelse, at de saa meget desto mere kan kraeve, at beslutningerne goeres til genstand for en domstolskontrol, som der ikke findes nogen bestemmelser om, at et soegsmaal skal afvises med den begrundelse, at sagen ville falde ud til frifindelse, saafremt en tidligere dom blev tillagt praejudikatsvaerdi.
33 Sagsoegerne medgiver, at deres argumentation under denne sag i flere henseender er identisk med argumentationen i NMB-sagen, men goer gaeldende, at naervaerende soegsmaal er berettiget, fordi de anfaegtede beslutninger er usaedvanligt urimelige, NMB-dommen paa visse punkter er mangelfuld, og fordi der i GATT-regi er blevet indfoert en procedure, der kan medfoere, at Faellesskabets praksis fordoemmes. Af disse grunde boer Faellesskabets retsinstanser paa ny overveje de problemer, der er blevet rejst under naervaerende sag.
34 I relation til GATT har sagsoegerne ligeledes henvist til, at forhandlingerne under Uruguay-runden i 1992 mundede ud i en uformel aftale, der har form af et udkast til regulering, nemlig det saakaldte "Dunkel-dokument". Dette maa antages at ville aendre antidumpingkodeksen saaledes, at sagsoegernes synspunkt underbygges. Det bestemmes udtrykkeligt i artikel 9.3.3 i dette dokument, at eksportprisen beregnes uden fradrag af betalt antidumpingtold.
35 Sagsoegerne har endelig fremsat bemaerkninger til Kommissionens paastand om, at der er risiko for, at tabende parter hyppigt vil begaere, at tidligere sager genoptages af Faellesskabets retsinstanser. Sagsoegerne har navnlig anfoert, at denne frygt naeppe er begrundet, da retssager er omkostningsfyldte, langvarige og sjaeldent anlaegges uden naermere overvejelser, da en sagsoeger saedvanligvis ikke har interesse i at paadrage sig de unoedvendige omkostninger og den yderligere forsinkelse, som en retssag indebaerer. Det er i oevrigt uhyre sjaeldent, at en sagsoeger paa ny for Faellesskabets retsinstanser kan paaberaabe sig, at en ny retsakt, der har lighed med en retsakt, der tidligere er blevet fundet retmaessig, er retsstridig. Ifoelge sagsoegerne er der saaledes et dobbelt filter: Den byrde, der er forbundet med sagsfoerelsen, og det meget begraensede antal tilfaelde, hvor private parter er adressater for retsakter, der er identiske med tidligere anfaegtede retsakter.
Rettens bemaerkninger
36 Det bemaerkes indledningsvis, at Retten kun er bundet af Domstolens domme under de i artikel 54, stk. 2, i EF-statutten for Domstolen anfoerte forudsaetninger, eller som foelge af princippet om dommes retskraft.
37 I den foreliggende sag skal det derfor undersoeges, om den retskraft, der knytter sig til NMB-dommen, hvorved Domstolen frifandt Kommissionen under den af selskaberne NMB (Deutschland) GmbH, NMB Italia Srl og NMB (UK) Ltd anlagte sag, maa antages at vaere til hinder for, at naervaerende sag admitteres. Ifoelge fast retspraksis er dette kun tilfaeldet, saafremt parterne i NMB-sagen og naervaerende sag er de samme, sagernes genstand er den samme og de stoettes paa samme soegsmaalsgrunde (Domstolens dom af 19.9.1985, forenede sager 172/83 og 226/83, Hoogovens Groep mod Kommissionen, Sml. s. 2831, praemis 9; Domstolens kendelse af 1.4.1987, forenede sager 159/84, 267/84, 12/85 og 264/85, Ainsworth m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1579, praemis 3; Domstolens dom af 22.9.1988, forenede sager 358/85 og 51/86, Frankrig mod Parlamentet, Sml. s. 4821, praemis 12, og Rettens dom af 8.3.1990, sag T-28/89, Maindiaux m.fl. mod OESU, Sml. II, s. 59, praemis 23), hvorved bemaerkes, at de anfoerte betingelser noedvendigvis er kumulative.
38 Hertil bemaerkes, at NMB-sagen angik annullation af beslutning 88/327/EOEF, 88/328/EOEF og 88/329/EOEF (EFT L 148, s. 26, s. 28 og s. 31), ved hvilke Kommissionen havde meddelt afslag paa anmodninger om tilbagebetaling af antidumpingtold paa ca. 2,9 mio. ECU, som var opkraevet i 1985 og 1986 af importer af visse kuglelejer, hvorimod naervaerende sag angaar saerskilte og senere beslutninger, der vedroerer andre maengder, andre importperioder og andre tilbagebetalingsbeloeb. Som Retten allerede har fastslaaet i Maindiaux-sagen (praemis 23), udgoer den retsakt, der paastaas annulleret, et element af afgoerende betydning for fastlaeggelsen af genstanden for et soegsmaal. Som foelge heraf og da naervaerende soegsmaal er rettet mod andre retsakter end dem, NMB-sagen angik, maa det laegges til grund, at sagsgenstanden i de to sager ikke er den samme. Heraf foelger, at den retskraft, der knytter sig til NMB-sagen, ikke er til hinder for, at naervaerende sag admitteres.
39 Det bemaerkes endvidere, at selv om de klagepunkter, der er gjort gaeldende til stoette for naervaerende soegsmaal, i vidt omfang er sammenfaldende med dem, der blev paaberaabt under NMB-sagen, er de dog i vaesentlige henseender forskellige. Det er saaledes af betydning, at den retlige ramme for sagen har aendret sig, saavel i internationalretlig henseende som i faellesskabsretlig henseende, siden NMB-dommen: De forhandlinger, der foertes som led i Uruguay-runden, foerte i 1992 til "Dunkel-dokumentet" og til, at der fremkom et forslag til en ny antidumpingkodeks, der i mellemtiden er blevet vedtaget, og hvis artikel 9.3.3 er udtryk for en vis opbloedning af reglen om, at told skal betragtes som omkostninger (jf. nedenfor, praemis 84 og 104); dertil foejes, at de beslutninger, der anfaegtes under naervaerende sag, har hjemmel i en anden faellesskabsretlig grundforordning, nemlig forordning nr. 2423/88, end beslutningerne i NMB-sagen, der havde hjemmel i forordning nr. 2176/84, og disse to forordninger er forskellige paa en raekke punkter, bl.a. hvad angaar ordlyden af den bestemmelse, der er central i naervaerende sag, og som angaar tilbagebetaling af betalt antidumpingtold. I den foreliggende sag goer der sig saaledes omstaendigheder gaeldende, der udelukker, at sagen maa anses for blot at vaere en gentagelse af NMB-sagen.
40 For saa vidt angaar sagsoegeren NMB France bemaerkes i oevrigt, at NMB France ikke var blandt sagsoegerne i NMB-sagen for Domstolen.
41 Det foelger heraf, at naervaerende sag i det hele kan admitteres, og at Retten saaledes skal realitetsbehandle sagen. Herunder maa der tillaegges dommen i NMB-sagen vaegt ved siden af de nye spoergsmaal, der er rejst under den nu anlagte sag (jf. Domstolens domme af 11.5.1983, henholdsvis i de forenede sager 311/81 og 30/82 og i sag 136/82, Kloeckner-Werke mod Kommissionen, Sml. s. 1549 og s. 1599, praemis 5).
Sagens genstand
42 Sagsoegerne har som svar paa spoergsmaal fra Retten under sagen oplyst, at den antidumpingtold, der blev indfoert ved forordning nr. 2089/84, blev ophaevet for produkter med oprindelse i Singapore ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2553/93 af 13. september 1993 om aendring af forordning nr. 2089/84 (EFT L 235, s. 3) fra 21. september 1990 at regne. De har erklaeret, at den antidumpingtold, som de havde betalt paa indfoersler af kuglelejer med oprindelse i Singapore i tiden efter den 21. september 1990, foelgelig er blevet fuldt ud tilbagebetalt i slutningen af 1993 og begyndelsen af 1994. Sagsoegerne har foelgelig erkendt, at den af dem anlagte sag er blevet helt uden genstand, for saa vidt angaar NMB France, og delvis er blevet uden genstand, for saa vidt angaar anmodningerne om tilbagebetaling vedroerende de indfoersler, som de tre oevrige sagsoegere har foretaget efter den 21. september 1990.
43 Kommissionen har tiltraadt, at sagen paa disse punkter er blevet genstandsloes.
44 Hertil bemaerkes, navnlig for saa vidt angaar NMB France, at beslutning 92/332, hvorved Kommissionen meddelte delvist afslag paa sagsoegerens anmodning om tilbagebetaling, kun angaar indfoersler, der fandt sted i perioden oktober 1990 ° september 1991. Henset til, at der mellem sagsoegerne og Kommissionen er enighed om, at NMB France har opnaaet tilbagebetaling af hele det beloeb, selskabet havde erlagt i antidumpingtold for dette tidsrum, herunder beloeb, der var afslaaet ved beslutning 92/332, kan Retten tiltraede, at sagen er blevet uden genstand, i det omfang den er anlagt af NMB France. Det er herefter ikke fornoedent at traeffe afgoerelse, for saa vidt angaar denne sagsoeger.
45 Det foelger endvidere af det anfoerte, at sagen i relation til de tre andre sagsoegere end NMB France er blevet uden genstand, i det omfang den oprindeligt angik ikke-tilbagebetaling af antidumpingtold, der er opkraevet paa indfoersler i tidsrummet 21. september 1990 ° september 1991. Det er saaledes ogsaa ufornoedent at traeffe afgoerelse, for saa vidt den angaar dette tidsrum.
46 Herefter angaar de tre sagsoegeres oevrige paastande alene annullation af beslutning 92/333, 92/334 og 92/335, for saa vidt som sagsoegerne herved er meddelt afslag paa tilbagebetaling af antidumpingtold paa import af kuglelejer med oprindelse i Singapore, der fandt sted i tiden januar 1987 ° 20. september 1990.
Realiteten
Genstand og raekkevidde af de til stoette for soegsmaalet anfoerte klagepunkter
47 Sagsoegerne har ° til forskel fra NMB-sagen, hvorunder de navnlig gjorde gaeldende, at den gaeldende faellesskabsforordning skulle fortolkes saaledes, at reglen om, at tolden skal betragtes som en omkostning, ikke fandt anvendelse med hensyn til tilbagebetaling ° i staevningen anfoert, at de med naervaerende sag alene i medfoer af traktatens artikel 184 har fremsat indsigelse mod grundforordningens lovlighed, idet den udgoer en tilsidesaettelse af de almindelige principper om proportionalitet og forbud mod forskelsbehandling samt af det grundlaeggende princip, som er fastslaaet ved 1979-antidumpingkodeksen, hvorefter antidumpingtold ikke maa overstige den faktiske dumpingmargen.
48 Sagsoegerne har ° inden argumentationen til stoette for disse klagepunkter ° med deres indledende bemaerkninger i staevningen begraenset naervaerende sag til at angaa et rent principspoergsmaal, da der ikke er uenighed mellem parterne om faktum. Tvisten angaar kun ét retsspoergsmaal, nemlig om reglen, hvorefter told skal betragtes som omkostninger, er retmaessig. Sagsoegerne goer saaledes ikke gaeldende, at de anfaegtede beslutninger indeholder materielt forkerte beregninger.
49 Retten har opfordret sagsoegerne til at fremlaegge konkrete eksempler paa den beregningsmetode, der anvendes i forbindelse med tilbagebetalingsproceduren, for at kunne vurdere virkningen af den omtvistede regel. Sagsoegerne har givet disse oplysninger, uden dog at fremlaegge hele det talmateriale for Retten, som er genstand for de anfaegtede beslutninger. Som svar paa et spoergsmaal herom, har sagsoegerne i retsmoedet oplyst, at det var uhyre vanskeligt at fremlaegge praecise tal og at give et samlet billede. Naar henses til, at import af kuglelejer blev paalagt antidumpingtold allerede i 1984, og salget siden da beloeber sig til ca. 25 mio. stk., er det en uforholdsmaessig stor opgave at fremlaegge noejagtige tal, da disse ikke kan udfindes ved at gennemgaa fakturaerne enkeltvist, men kun ved hjaelp af titusinder af edb-opgoerelser. I retsmoedet understregede Kommissionen, hvor kompliceret opgaven var samt beregningernes omfang.
50 Sagsoegerne har om begrundelsen for de omtvistede beslutninger i bemaerkningerne til retsmoederapporten og i retsmoedet anfoert, at den delvise tilbagebetaling af antidumpingtolden i henhold til de anfaegtede beslutninger skyldes en kombination af foelgende tre forhold: En forhoejelse af sagsoegernes salgspriser, en nedbringelse af deres omkostninger mellem indfoersel og salg samt et fald i den normale vaerdi paa hjemmemarkedet i Singapore; for visse transaktioners vedkommende har sagsoegerne endvidere foretaget et "double jump", hvilket Kommissionen erkendte i retsmoedet. Af de taleksempler, som sagsoegerne har fremlagt, fremgaar endvidere, at der kun er sket tilbagebetaling af erlagt antidumpingtold, i det omfang forhoejelsen overstiger et "single jump", hvilket ifoelge sagens natur begraenser tilbagebetaling af hele antidumpingtolden til de tilfaelde, hvor der forinden er foretaget et "double jump".
51 Det fremgaar af staevningen (jf. ovenfor, praemis 48), at sagsoegerne derimod ikke naermere har paavist, hvilken konkret betydning de omtvistede tilbagebetalinger under ét har haft for deres oekonomiske og finansielle situation. Det bemaerkes derfor, at sagsoegerne har begraenset soegsmaalet til alene at angaa spoergsmaalet om, hvorvidt reglen om, at tolden skal betragtes som en omkostning, er retmaessig, dvs. at de har forelagt Retten et retsspoergsmaal, men har ikke bestridt de forskellige beregningsmetoder og resultater, som Kommissionen er naaet frem til i de anfaegtede beslutninger.
52 Retten er derfor ikke som led i sin legalitetskontrol i stand til at vurdere, hvilken betydning den omtvistede regel om, at tolden skal betragtes som en omkostning, faktisk har for sagsoegernes afsaetningsmuligheder, fortjenstmargener og konkurrencemaessige stilling generelt. Rettens proevelse er herefter begraenset til et rent retsspoergsmaal angaaende de oekonomiske aspekter af naervaerende sag, saaledes som dette er blevet fastlagt af sagsoegerne (jf. Rettens dom af 10.7.1990, sag T-51/89, Tetra Pak mod Kommissionen, Sml. II, s. 309, praemis 11, 12 og 13).
53 Til afgraensning af den retlige kontrol under naervaerende sag bemaerkes endvidere, at selv om de anmodninger om tilbagebetaling, som er blevet afslaaet ved de anfaegtede beslutninger, til dels er blevet indgivet til Kommissionen, mens forordning nr. 2176/84 var gaeldende ° inden forordning nr. 2423/88 traadte i kraft den 5. august 1988 ° angaar naervaerende sag alene lovligheden af forordning nr. 2423/88, ogsaa for saa vidt angaar de anmodninger om tilbagebetaling, der vedroerer tidsrummet inden forordningen traadte i kraft. Denne forordning, der ifoelge artikel 18, stk. 1, ophaever forordning nr. 2176/84, bestemmer nemlig i artikel 19, stk. 2, at "den finder anvendelse paa procedurer, der allerede er ivaerksat", hvilket omfatter procedurer med henblik paa at opnaa tilbagebetaling af betalt antidumpingtold. De anfaegtede beslutninger, som Kommissionen vedtog i 1992, og som daekker perioden fra januar 1987, stoettes i oevrigt alene paa forordning nr. 2423/88.
Klagepunktet om tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet
Parternes argumentation
54 Sagsoegerne har henvist til, at formaalet med Faellesskabets antidumpinglovgivning er at fastsaette regler og procedurer for indfoerelse af foranstaltninger, der skal ophaeve virkningen af eller forhindre dumping. Reglen om, at tolden skal betragtes som en omkostning, bevirker i realiteten, at omfanget af den antidumpingtold, der opkraeves, er meget stoerre end noedvendigt for at tilgodese dette maal. Med denne begrundelse har sagsoegerne gjort gaeldende, at reglen om, at tolden skal betragtes som en omkostning, er i strid med proportionalitetsprincippet, der ifoelge Domstolens faste praksis (jf. f.eks. Domstolens dom af 18.3.1980, forenede sager 26/79 og 86/79, Forges de Thy-Marcinelle et Monceau mod Kommissionen, Sml. s. 1083, praemis 6) har til formaal at undgaa, at de byrder, der paalaegges de erhvervsdrivende, overstiger det, der er noedvendigt, for at myndighederne kan naa de fastsatte maal.
55 For saa vidt som Kommissionen har henvist til, at en forretningsmaessigt forbundet importoer, der foretager dumping, har al mulig grund til ikke at forhoeje sine priser, eller hvis han goer det, til at overvaelte fordelen af, at der opnaas tilbagebetaling af antidumpingtolden, paa sin kunde, finder sagsoegerne, at en saadan argumentation er udtryk for en uigendrivelig formodning for, at en forretningsmaessigt forbundet erhvervsdrivende utvivlsomt vil overfoere en eventuel tilbagebetaling til den foerste aftager, hvilket maa sidestilles med, at der indroemmes en skjult rabat paa den oprindelige pris.
56 Sagsoegerne har endvidere anfoert, at mange produkter, herunder kuglelejer, saelges paa en saadan maade, at det er umuligt at overfoere en tilbagebetaling paa kunderne i form af rabatter paa den oprindelige salgspris, idet salgene finder sted i tusindtal, og der udstedes faktura for hvert enkelt salg. Denne vanskelighed oeges i forhold til det lange tidsrum, der saedvanligvis forloeber mellem salget til kunden og indroemmelsen af rabat. Under disse omstaendigheder er det uden mening at tilbyde koeberne mulighed for rabat i form af eventuel fremtidig tilbagebetaling. Saafremt der blev indroemmet saadanne rabatter, ville det vaere mere velanbragt at anse dem for rabatter i forhold til det opnaaede salg paa det tidspunkt, de indroemmes, og ikke af de salg, der oprindelig gav anledning til anmodninger om tilbagebetaling flere aar tidligere.
57 Paa foranledning af de foranstaltninger med henblik paa sagens tilrettelaeggelse, som Retten har truffet bestemmelse om, har sagsoegerne oplyst, at der findes mange procedurer, som er mindre indgribende, og som har til formaal at forhindre skjulte rabatter, saavel i grundforordningen, navnlig dens artikel 13, stk. 11 og 14, som i de nationale toldprocedurer vedroerende afsloering af og sanktioner for toldsvig. Disse foranstaltninger til loesning af problemet kunne vise sig meget effektive: Toldsvig er en strafbar handling og Kommissionen er i stand til at foretage og gennemfoerer faktisk "antiabsorptions"-undersoegelser i medfoer af grundforordningens artikel 13, stk. 11, samt fornyede undersoegelser i medfoer af samme forordnings artikel 14 og 15.
58 Sagsoegerne har navnlig henvist til, at der er indtraadt nye omstaendigheder, som er relevante for afgoerelsen af naervaerende tvist, efter at forordning nr. 3283/94 traadte i kraft. Ved den nye faellesskabsforordning om antidumping er den hidtidige praksis, hvorefter der kraevedes "double jump" som betingelse for tilbagebetaling af hele antidumpingtolden, opgivet. Gennemfoerelsen af den nye regel, hvorefter der kan indroemmes fuld og hel tilbagebetaling til forretningsmaessigt forbundne importoerer, der godtgoer "single jump", viser, at de argumenter, der er anfoert til stoette for Kommissionens tidligere praksis, savnede grundlag. Den nye forordning bekraefter saaledes, at Kommissionens tidligere frygt for skjulte rabatter var overdrevet, samt at Kommissionen har paalagt sagsoegerne en uforholdsmaessig byrde ved at afslaa tilbagebetaling af told, medmindre der var tale om "double jump". I retsmoedet tilfoejede sagsoegerne, at artikel 9.3.3 i den nye antidumpingkodeks fra 1994 i sig selv viser, at den omtvistede regel, som Kommissionen har praktiseret, er uforholdsmaessig.
59 Kommissionen har anfoert, at Domstolen i NMB-sagen udtrykkeligt henviste til proportionalitetsprincippet i dommens praemis 51 og forkastede den argumentation, der stoettedes herpaa. Herved antog Domstolen, at anbringendet om uforholdsmaessighed ikke var relevant, da den omtvistede regel ikke forudsatte en prisforhoejelse, der oversteg den faktiske dumpingmargen. Kommissionen har i sit svarskrift ikke gentaget argumentationen om, at der er risiko for, at en forretningsmaessigt forbundet importoer overfoerer tilbagebetalt antidumpingtold til sine kunder i form af skjulte rabatter, som den gjorde gaeldende for Domstolen under NMB-sagen (jf. retsmoederapporten, Sml. I, s. 1691, isaer s. 1699).
PRAEMISSERNE FORTSAETTES UNDER DOKNUM: 694A0162.1
60 I svar af 17. februar 1995 paa Rettens spoergsmaal (s. 8) oplyste Kommissionen, at det ikke laengere goeres gaeldende, at reglen om, at told skal betragtes som en omkostning, er begrundet i hensynet til at imoedegaa risikoen for, at forretningsmaessigt forbundne importoerer indroemmer deres kunder skjulte rabatter efter at have faaet antidumpingtolden tilbagebetalt. Af svarene fremgaar, at Kommissionen "ikke begrunder (den omtvistede regel) med, om tilbagebetalt dumpingtold faktisk tilbagefoeres til kunderne, og om der er skjult dumping". Det er saaledes uden betydning, om det faktisk foregaar, eller om det konkret er muligt. I retsmoedet fastslog Kommissionen, at begrundelsen for den omtvistede regel ikke boer stoettes paa en formodning om, hvorvidt sagsoegerne har handlet svigagtigt eller uredeligt.
61 I stedet for risiko for svig har Kommissionen i retsmoedet paaberaabt sig, at reglen om, at told skal betragtes som en omkostning, er begrundet ud fra foelgende betragtninger: Formaalet med at indfoere antidumpingtold er at udvirke en radikal og varig aendring af dumpingadfaerden paa markedet, dvs. at oeve indflydelse paa markedsprisen for herigennem at udelukke enhver skade for industrien i Faellesskabet. Saa laenge antidumpingtold opfylder sin funktion i de tilfaelde, hvor den oprindelige dumping paa markedet ikke er ophoert (dvs. ved "single jump"), boer den forblive i kraft. Tilbagebetaling af betalt told forudsaetter saaledes, at markedssituationen er definitivt aendret (ved "double jump").
62 Kommissionen har tilfoejet, at det der skal undersoeges er, om en importoer, der er forretningsmaessigt forbundet med eksportoeren, skal betale en pris, der svarer til den normale vaerdi, hvilket ikke er tilfaeldet, saafremt den forretningsmaessigt forbundne importoer forhoejer salgsprisen for at udelukke dumping ("single jump"), men samtidig betaler samme beloeb i antidumpingtold. Denne situation aendrer i realiteten intet i forhold til den hidtidige dumping; saafremt en forretningsmaessigt forbundet importoer allerede paa dette stadium kunne opnaa tilbagebetaling af betalt told, ville han opnaa en uberettiget fortjeneste. Kun saafremt prisen forhoejes endnu en gang med samme beloeb ("double jump"), svarer den pris, som en importoer, der er forretningsmaessigt forbundet med eksportoeren, skal betale, til den normale vaerdi.
63 Kommissionen finder endvidere, hvilket FEBMA tiltraeder, at grundforordningens artikel 13, stk. 11, og artikel 14 ikke er relevant for naervaerende sag, da de skal tilgodese andre formaal end bestemmelserne om tilbagebetaling. Disse bestemmelser har saaledes til formaal at sikre en stadig tilpasning af antidumpingforanstaltningerne, saafremt forholdene aendres efter indfoerelsen af disse, mens tilbagebetalingsprocedurerne kun vedroerer fortiden og skal tilgodese andre formaal.
64 Med hensyn til tilsagn i henhold til grundforordningens artikel 10 som udtryk for en mindre bebyrdende metode har Kommissionen anfoert, at et tilsagn om ikke at anvende dumping for fremtiden, under trussel om sanktioner, altid er mindre bebyrdende for eksportoererne og de forretningsmaessigt forbundne importoerer, end indfoerelsen af antidumpingtold. Domstolen har tiltraadt, at der i faellesskabslovgivningen imidlertid ikke er valgt denne loesning til afhjaelpning af dumping (Domstolens domme af 14.3.1990, forenede sager C-133/87 og C-150/87, Nashua Corporation m.fl. mod Kommissionen og Raadet, Sml. I, s. 719, praemis 45, og sag C-156/87, Gestetner Holdings mod Raadet og Kommissionen, Sml. I, s. 781, praemis 70).
65 Kommissionen har om den nye antidumpingforordning nr. 3283/94 anfoert, at det ikke er korrekt, naar sagsoegerne haevder, at den hidtidige praksis, hvorefter der stilles krav om "double jump" som betingelse for fuldstaendig tilbagebetaling, hermed er opgivet. Den nye forordning noejes snarere med at opregne en raekke mere praecise regler paa omraadet, ligesom det i visse naermere angivne situationer er bestemt, at "double jump" ikke er paakraevet. Kommissionen har bestridt sagsoegernes antagelse af, at en aendring af lovgivningen er udtryk for, at de tidligere bestemmelser ikke var noedvendige og foelgelig var for vidtgaaende.
66 Kommissionen har endelig afvist, at de nye GATT-regler er relevante for en besvarelse af spoergsmaalet om, hvorvidt den tidligere bestemmelse, der her er omtvistet, var uforholdsmaessig. Den nye antidumpingkodeks er meget mere omfattende end den foregaaende og indeholder en raekke nye og mere detaljerede bestemmelser. Det kan imidlertid ikke antages, at de tidligere bestemmelser bliver ugyldige som foelge af manglende proportionalitet, hver gang lovgiver foretager aendringer.
67 Sagsoegerne har til Kommissionens endelige argumentation (jf. ovenfor, praemis 61 og 62), i retsmoedet bemaerket, at formaalet med antidumpingtold ikke er at paalaegge en straf, men at korrigere en adfaerd paa markedet. Tolden er saaledes ikke en endelig boede, men en neutral korrektionsfaktor, der skal tilbagebetales, hvis dumpingen er ophoert. Kommissionen kan saaledes ikke retmaessigt tilbageholde et beloeb, som burde have vaeret udbetalt til de forretningsmaessigt forbundne importoerer, naar dumpingmargenen foerst var udlignet. I relation til spoergsmaalet om proportionalitet er det noedvendigt at vurdere, om de formaal, den gaeldende lovgivning skal varetage, er lovlige. Det formaal, som Faellesskabet lovligt kan varetage, er at sikre, at priserne inden for Faellesskabet stiger i forhold til dumpingmargenen, og at effektiviteten af denne beskyttelsesforanstaltning ikke modvirkes af svigagtige manipulationer. Enhver foranstaltning, der gaar ud over at kontrollere, om dumpingen virkelig er ophoert, er uforholdsmaessig.
68 Paa foranledning af de foranstaltninger med henblik paa sagens tilrettelaeggelse, som Retten har truffet bestemmelser om, har FEBMA oplyst, at selskaberne i Minebea-koncernen, bl.a. sagsoegerne, i praksis har overvundet antidumpingforanstaltningerne paa markedet for visse saerlige typer af kuglelejer, idet den paalagte told ikke er blevet overvaeltet paa salgspriserne og prisniveauet i Faellesskabet fortsat ligger for lavt. Dette viser, at sagsoegerne i realiteten ikke foeler sig generet af "double jump"-kravet.
Rettens bemaerkninger
° Graenserne for Faellesskabets retsinstansers adgang til at udoeve kontrol med Raadets skoensbefoejelse
69 Det bemaerkes, at proportionalitetsprincippet, der, efter at de anfaegtede beslutninger er blevet vedtaget, har fundet udtryk i EF-traktatens artikel 3 B, stk. 3, ifoelge Domstolens faste praksis allerede inden da hoerte til faellesskabsrettens almindelige grundsaetninger. I henhold til dette almindelige princip er lovligheden af faellesskabslovgivning betinget af, at de midler, der bringes i anvendelse, er egnede til at virkeliggoere de formaal, der lovligt forfoelges med de paagaeldende bestemmelser og ikke gaar ud over, hvad der er noedvendigt for at virkeliggoere dette, og saafremt der er mulighed for at vaelge mellem flere egnede foranstaltninger, skal den mindst bebyrdende foranstaltning vaelges (jf. senest Domstolens dom af 9.11.1995, sag C-426/93, Tyskland mod Raadet, Sml. I, s. 3723, praemis 42, og Rettens dom af 13.7.1995, forenede sager T-466/93, T-469/93, T-473/93, T-474/93 og T-477/93, O' Dwyer m.fl. mod Raadet, Sml. II, s. 2071, praemis 107).
70 Det fremgaar ligeledes af fast praksis, at paa et omraade, hvor faellesskabslovgiver har vide skoensmaessige befoejelser i overensstemmelse med det politiske ansvar, som denne er tillagt i henhold til traktaten, vil en foranstaltning kun kunne kendes ulovlig, saafremt den er "aabenbart uhensigtsmaessig" i forhold til det maal, som vedkommende institution forfoelger (jf. for saa vidt angaar den faelles landbrugspolitiks omraade Domstolens dom af 5.10.1994, sag C-280/93, Tyskland mod Raadet, Sml. I, s. 4973, praemis 90 og 91, og O' Dwyer-sagen, praemis 107).
71 Det bemaerkes, at grundforordningen om beskyttelse mod dumping er blevet vedtaget af Raadet i henhold til traktatens artikel 113, dvs. paa den faelles handelspolitiks omraade. Som allerede fastslaaet af Retten i dom af 18. september 1995 (sag T-167/94, Noelle mod Raadet og Kommissionen, Sml. II, s. 2589, praemis 85), er det kendetegnende for den faelles handelspolitik, at faellesskabslovgiver er indroemmet et vidt skoen, som er noedvendigt for dens gennemfoerelse. Denne befoejelse omfatter noedvendigvis vedtagelse og tilpasning af den grundforordning, naervaerende sag angaar. Naar Raadet staar over for et valg mellem flere muligheder for at gennemfoere en beskyttelse mod dumping (inden for de graenser, der fremgaar af antidumpingkodeksen, jf. nedenfor, praemis 99 ff.), skal der ved udarbejdelsen af forordningen foretages en afvejning mellem de forskellige interesser.
72 Det bemaerkes endvidere, at det vide skoen, der paa dette omraade tilkommer faellesskabslovgiver, svarer til den skoensmaessige befoejelse, der ifoelge fast praksis tilkommer faellesskabsinstitutionerne ved udstedelsen af konkrete antidumpingforanstaltninger i henhold til grundforordningerne (jf. f.eks. Domstolens dom af 4.10.1983, sag 191/82, FEDIOL mod Kommissionen, Sml. s. 2913, praemis 30, af 20.3.1985, sag 264/82, Timex mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 849, praemis 16, af 14.3.1990, Gestetner Holdings mod Raadet og Kommissionen, a.st., praemis 63, af 10.3.1992, sag C-179/87, Sharp Corporation mod Raadet, Sml. I, s. 1635, praemis 58, samt Rettens dom af 2.5.1995, forenede sager T-163/94 og T-165/94, NTN Corporation og Koyo Seiko mod Raadet, Sml. II, s. 1381, praemis 70 og 113). Domstolen har bl.a. fastslaaet, at valget mellem de forskellige beregningsmetoder i en grundforordning forudsaetter, at der foretages en bedoemmelse af en raekke komplicerede oekonomiske omstaendigheder, hvilket paa tilsvarende maade begraenser den proevelse, Faellesskabets retsinstanser kan foretage vedroerende en saadan bedoemmelse (Domstolens dom af 7.5.1987, sag 255/84, Nachi Fujikoshi mod Raadet, Sml. s. 1861, praemis 21).
73 Det foelger heraf, at Faellesskabets retsinstanser paa omraadet for beskyttelse mod dumpingforanstaltninger skal begraense deres proevelse til en kontrol af, om de foranstaltninger, faellesskabslovgiver har vedtaget, i det konkrete tilfaelde reglen om, at tolden skal behandles som en omkostning, er aabenbart uhensigtsmaessige i forhold til det maal, der forfoelges.
° Spoergsmaalet om, hvorvidt den omtvistede regel er forholdsmaessig
74 I den foreliggende sag er der fremfoert to argumenter til stoette for klagepunktet om, at proportionalitetsprincippet er blevet tilsidesat. Sagsoegerne har for det foerste gjort gaeldende, at den omtvistede regel som saadan er uforholdsmaessig. Som begrundelse for, at den omtvistede regel er for vidtgaaende, har de endvidere henvist til, at senere faellesskabsretlige og internationale regler (fra 1994) er mindre strenge. Disse argumenter skal herefter undersoeges.
75 For saa vidt angaar den omtvistede regel om, at tolden skal betragtes som en omkostning, bemaerkes, at faellesskabslovgiver ved grundforordningens artikel 16 og artikel 2, stk. 8, udtrykkeligt har fastslaaet, at reglen er anvendelig med hensyn til tilbagebetaling af erlagt antidumpingtold. Faellesskabslovgiver har herved foretaget en praecisering i forhold til artikel 16 i den tidligere forordning nr. 2176/84 i overensstemmelse med, hvorledes denne bestemmelse blev fortolket i NMB-dommen. Den omtvistede regel indebaerer saaledes, at den forretningsmaessigt forbundne importoer kun er berettiget til at opnaa tilbagebetaling af den fulde antidumpingtold, der er betalt, saafremt han dels har bragt den oprindelige dumping, der har bevirket, at der blev indfoert antidumpingtold, til ophoer, dels har overvaeltet et beloeb svarende til tolden, hvorved bemaerkes, at begge dele skal vaere en foelge enten af et fald i den normale vaerdi, en forhoejelse af salgspriserne i Faellesskabet, en reducering af markedsfoeringsomkostningerne i Faellesskabet eller af disse tre forhold i forening.
76 Det bemaerkes for det foerste med hensyn til sigtet med ordningen, at det generelle formaal med beskyttelsesforanstaltninger mod dumping er at beskytte industrien i Faellesskabet mod de negative virkninger af dumping. I denne forbindelse har reglerne om tilbagebetaling af betalt antidumpingtold navnlig til formaal at sikre, at tolden godtgoeres, i det omfang den overstiger den faktiske dumpingmargen, idet industrien i Faellesskabet ellers ville opnaa en beskyttelse, der var for vidtgaaende i forhold til den faktiske dumping.
77 Hertil bemaerkes, at Kommissionen under sagens behandling for Retten udtrykkeligt har frafaldet det argument ° som den gjorde gaeldende for Domstolen i NMB-sagen ° om, at reglen om, at tolden skal betragtes som en omkostning, er noedvendig for at undgaa misbrug fra forretningsmaessigt forbundne importoerers side, i form af at fordelen af tilbagebetalt told overvaeltes paa kunden gennem "skjulte rabatter". Det er herefter ufornoedent at undersoege dette argument
78 Det bemaerkes imidlertid ° som det fremgaar af Kommissionens forklaring for Retten ° at den omtvistede regel, betragtet som mekanisme til beregning af den faktiske dumpingmargen, forudsaetter et "double jump" som betingelse for, at betalt antidumpingtold kan tilbagebetales til en forretningsmaessigt forbunden importoer med den begrundelse, at et "single jump" ikke er et tilstraekkeligt effektivt middel til at sikre, at den koncern, som den forretningsmaessigt forbundne importoer og eksportoeren tilhoerer, radikalt og varigt har opgivet sin dumpingadfaerd, samt at kun et "double jump" kan medfoere en definitiv aendring af adfaerden paa markedet.
79 Med hensyn til en undersoegelse af, om den omtvistede regel maa betegnes som "aabenbart uhensigtsmaessig" i relation til den ovenfor anfoerte maalsaetning, saaledes som dette begreb er blevet fastlagt i retspraksis (jf. ovenfor, praemis 70), skal Retten bemaerke, at antidumpingtold skal betales af importoeren, og derfor forhoejer dennes importomkostninger, idet den paalaegges indfoerslen. Naar den dumpingmargen, der oprindelig er blevet konstateret, hverken er ophoert eller blot begraenset efter paalaeggelse af told ° dvs. naar hverken den forretningsmaessigt forbundne importoer eller dennes koncern har aendret adfaerd, som foelge af at den paalagte antidumpingtold er blevet absorberet inden for koncernen ° er dumpingmargenen derfor ikke alene fortsat den samme, men er yderligere blevet forstaerket, for saa vidt som den paalagte told er blevet absorberet. Dette raesonnement, som generaladvokaten alene lagde til grund med hensyn til genbehandlingsprocedurerne ifoelge grundforordningens artikel 14 (forslag til afgoerelse i NMB-sagen, Sml. I, s. 1713 og 1714, isaer fodnote 5), gaelder ligeledes tilbagebetalingsprocedurerne i henhold til forordningens artikel 16. Som Domstolen fastslog i NMB-sagen (praemis 32 og 33), drejer det sig i begge tilfaelde om at fastslaa, om der opretholdes en faktisk dumpingmargen. Under sagens behandling for Retten er der ikke blevet anfoert omstaendigheder, der kan godtgoere, at en saadan konstatering skal ske efter forskellige beregningsmetoder.
80 Fordi en forretningsmaessigt forbundet importoer, der er blevet paalagt antidumpingtold, tager et foerste skridt til at afskaffe den oprindelige dumpingmargen ("single jump"), er det ikke aabenbart, at faellesskabslovgiver som foelge heraf skal foreskrive, at tolden skal tilbagebetales fuldt ud. Den omstaendighed, at en forretningsmaessigt forbunden importoer gennem et "single jump" undgaar at forstaerke den oprindelige dumping, betyder imidlertid ikke, at denne definitivt har aendret sin adfaerd paa markedet. Det er derfor ikke obligatorisk at yde tilbagebetaling i dette tilfaelde.
81 Det bestrides endvidere ikke, at et "double jump" bringer dumpingen til ophoer: Saafremt en forretningsmaessigt forbundet importoer overvaelter et beloeb, der svarer til det dobbelte af antidumpingtolden, paa salgsprisen, eller saafremt den normale vaerdi (i eksport- eller oprindelseslandet) falder med et beloeb svarende til et "double jump", er dumpingen under alle omstaendigheder ophoert. Under disse omstaendigheder er det ikke aabenbart uhensigtsmaessigt, at faellesskabslovgiver har begraenset tilbagebetaling af antidumpingtold til tilfaelde af "double jump", hvor det faktisk ville vaere uforholdsmaessigt at naegte godtgoerelse.
82 Af det saaledes anfoerte fremgaar, at reglen om, at tolden skal betragtes som en omkostning, paa baggrund af naervaerende undersoegelse, der er begraenset til retsspoergsmaal, fremtraeder som en fornuftigt begrundet metode. Retten har derfor ikke grundlag for at fastslaa, at faellesskabslovgiver med denne regel har overskredet graenserne for sit skoen. Den omtvistede regel kan derfor under ingen omstaendigheder anses for en "aabenbart uhensigtsmaessig" foranstaltning til at yde industrien i Faellesskabet en rimelig beskyttelse mod dumpingforanstaltninger.
83 Selv om dette ikke udelukker, at der kunne taenkes andre, mindre indgribende foranstaltninger end den omtvistede regel ° hvilket haevdes af sagsoegerne og bestrides af sagsoegte og intervenienten ° kan Retten imidlertid ikke saette sit skoen i stedet for Raadets med hensyn til, om den regel, faellesskabslovgiver har valgt, er mere eller mindre hensigtsmaessig, naar der ikke er foert bevis for, at den er "aabenbart uegnet" til at naa det tilstraebte maal (jf. Domstolens dom af 5.10.1994, Tyskland mod Raadet, a.st., praemis 93, 94 og 95).
84 Til spoergsmaalet om, hvilken betydning de nye bestemmelser, der er blevet vedtaget saavel i GATT-regi som af Faellesskabet, mens sagen har verseret for Retten, har for naervaerende sags udfald, bemaerkes, at sagsoegerne med henvisning til artikel 11, stk. 10, i forordning nr. 3283/94 samt til artikel 9.3.3 i antidumpingkodeksen fra 1994 har gjort gaeldende, at den omstaendighed, at den omtvistede regel er blevet opgivet i de nye bestemmelser viser, at den var uforholdsmaessig. Naar henses til, at der ikke er foert bevis for, at reglen er aabenbart uhensigtsmaessig, kan de nye bestemmelser, som sagsoegerne har paaberaabt sig, blot anses for udtryk for faellesskabslovgivers forskellige valgmuligheder, uden at Retten herved har adgang til at fastslaa, at Raadet i 1988 havde vaeret forpligtet til at udstede tilsvarende bestemmelser, der var mere fordelagtige for sagsoegerne end den omtvistede regel. Argumentationen vedroerende de nye faellesskabsretlige og internationale bestemmelser kan derfor ikke tiltraedes.
85 Subsidiaert bemaerkes, at selv om den retlige kontrol ikke var begraenset til at angaa spoergsmaalet om, hvorvidt den omtvistede regel er aabenbart uhensigtsmaessig, ville Rettens undersoegelse ikke kunne foere til noget andet resultat. Det bemaerkes herved, at sagsoegerne har begraenset klagepunktet til et rent retsspoergsmaal (jf. ovenfor, praemis 51). Retten kan derfor ikke inddrage de oekonomiske vilkaar, hvorunder den omtvistede regel har fundet anvendelse, i sin undersoegelse.
86 Det fremgaar af det anfoerte, at Retten ikke kan fastslaa, at faellesskabslovgiver med den omtvistede regel har overskredet graenserne for sin skoensbefoejelse og foelgelig tilsidesat proportionalitetsprincippet. Klagepunktet om, at der foreligger en tilsidesaettelse af dette princip, maa foelgelig forkastes.
Klagepunktet om tilsidesaettelse af 1979-antidumpingkodeksen
Parternes argumentation
87 Sagsoegerne finder, at Retten boer fastslaa, at reglen om, at tolden skal betragtes som en omkostning, er retsstridig, idet den er i strid med artikel 2, stk. 6, i 1979-antidumpingkodeksen, eftersom antidumpingtold ikke er omkostninger, herunder skatter og afgifter, der er paaloebet mellem indfoersel og videresalg. Anvendelse af denne regel foerer til, at der konstateres en dumpingmargen, selv om det i realiteten ikke er tilfaeldet, mens Faellesskabet ifoelge det grundlaeggende princip i antidumpingkodeksen kun er forpligtet til ikke at opkraeve en hoejere antidumpingtold end noedvendigt for at udligne eller forhindre dumping samt til at tilbagebetale erlagt told, saafremt denne overstiger den faktiske dumpingmargen. En saadan tilbagebetaling er pr. definition noedvendig, naar tolden har haft den oenskede virkning, dvs. naar den har foert til, at dumpingen ophoerer, enten som foelge af en forhoejelse af eksportpriserne eller som foelge af andre aendringer i de elementer, der indgaar i beregningen af dumpingen. Det er foelgelig retsstridigt at afslaa tilbagebetaling, i det omfang det er noedvendigt for at sikre, at den opkraevede antidumpingtold ikke overstiger den faktiske dumpingmargen.
88 Sagsoegerne bestrider, at den betalte antidumpingtold kan anses for at vaere en omkostning, forstaaet som en omkostning for den forretningsmaessigt forbundne importoer, i lighed med told. Selv en endelig antidumpingtold er ifoelge sin natur en foreloebig told, der har til formaal saa vidt muligt at udligne den dumping, der maa forventes, efter at der er konstateret dumping i den oprindelige undersoegelsesperiode (1984 i NMB-koncernens tilfaelde). Tilbagebetalingsproceduren har til formaal at faa endeligt fastslaaet den faktiske dumpingmargen med hensyn til de indfoersler, der er genstand for anmodningen om tilbagebetaling, og foelgelig den told, der i det konkrete tilfaelde lovligt kan opkraeves af disse indfoersler. Under en saadan ordning kan den foreloebige told, der er omtrentlig, ikke i sig selv udgoere en omstaendighed, der skal tages i betragtning, og som vil medfoere en stoerre faktisk dumpingmargen. Dette ville vaere lige saa absurd, som hvis acontoforudbetaling i henhold til en afgiftspligt, hvis endelige stoerrelse skal fastsaettes senere, kunne laegges til grund som en omstaendighed, der i sig selv foroeger stoerrelsen af den endelige afgift.
89 Det er sagsoegernes opfattelse, at en undersoegelse af Faellesskabets handelspartneres praksis bekraefter deres antagelse, hvorefter reglen om, at tolden skal betragtes som en omkostning, er i strid med Faellesskabets forpligtelser i henhold til antidumpingkodeksen. I denne forbindelse har de fremhaevet, at de ikke vil haevde, at Faellesskabet er forpligtet til at foelge samme praksis eller regler som dets handelspartnere. En gennemgang af disse regler og praksis kan imidlertid give nyttige oplysninger. Ifoelge de antidumpingordninger, der gaelder i USA, Australien og Canada, bevirker den antidumpingtold, der opkraeves, ikke, at den faktiske dumpingmargen foroeges. En forhoejelse af salgsprisen for at udelukke dumping er saaledes tilstraekkeligt til at faa tolden tilbagebetalt. Sagsoegerne har endvidere henvist til generaladvokatens forslag til afgoerelse i NMB-sagen (Sml. I, s. 1709), hvorefter en afvigelse fra den praksis, som Faellesskabets handelspartnere foelger, er en faktor, der skal tages hensyn til ved fortolkningen af faellesskabsretten, og som bekraefter, at Kommissionens system i sig selv hverken er noedvendigt eller uundgaaeligt.
90 Sagsoegerne har endvidere henvist til "Dunkel-dokumentet", hvis artikel 9.3.3 paalaegger de kompetente myndigheder at tage hensyn til "enhver aendring i salgsprisen, som reelt afspejler sig i salgspriserne i senere led" samt til at "beregne eksportprisen uden fradrag for den antidumpingtold, der er betalt, naar der fremlaegges bevis for foranstaaende". Denne ordlyd giver aabenbart ikke grundlag for at foretage fradrag for antidumpingtold i lighed med omkostninger. Henvisningen til aendringer i salgspriserne hos forretningsmaessigt forbundne importoerers kunder kan skyldes, at hvis denne pris ikke stiger, selv om den forretningsmaessigt forbundne importoers officielle pris er steget, giver det anledning til spekulationer om, at der er blevet ydet en skjult rabat.
91 Paa foranledning af de foranstaltninger med henblik paa sagens tilrettelaeggelse, som Retten har truffet bestemmelse om, har sagsoegerne erkendt, at artikel 2, stk. 5 og 6, i antidumpingkodeksen, isoleret betragtet og ud fra en rent sproglig fortolkning, ikke er til hinder for reglen om, at told skal betragtes som en omkostning. Sagsoegerne har imidlertid fremhaevet, at en fri fortolkning af kodeksen, hvor der tages hensyn til logikken i bestemmelserne om tilbagebetaling, foerer til, at det maa antages, at den omtvistede regel er uforenelig med kodeksen.
92 Sagsoegerne har endvidere tilfoejet, at den nye antidumpingkodeks fra 1994 ikke indeholder regler om, at antidumpingtold skal betragtes som en omkostning. Af den nye antidumpingkodeks fremgaar i henseende til fortolkningen af den tidligere artikel 2, stk. 5 og 6, at antidumpingtold ikke er en af de obligatoriske justeringer, der skal foretages ved beregningen af eksportprisen.
93 Sagsoegerne har i retsmoedet oplyst, at bestemmelserne i 1979-antidumpingkodeksen var klare og enkle, for saa vidt som antidumpingtold, der var opkraevet, og som oversteg den faktiske dumpingmargen, skulle tilbagebetales snarest muligt (artikel 8, stk. 3). Men hensyn til antidumpingkodeksen fra 1994 har sagsoegerne anfoert, at reglen om, at tolden skal betragtes som en omkostning, er blevet opgivet med artikel 9.3.3. Denne nye bestemmelse var imidlertid et af de mest omstridte punkter under forhandlingerne; den er udtryk for et kompromis i sidste oejeblik. Faellesskabet stod alene paa dette punkt under forhandlingerne. Ingen andre af de kontraherende parter anvendte "double jump"-teorien.
94 Kommissionen har henvist til, at sagsoegernes argumentation tidligere er blevet gjort gaeldende under NMB.sagen. I denne dom gennemgik Domstolen samtlige disse argumenter, i det omfang det var noedvendigt for dens afgoerelse, og naaede et rigtigt resultat. I dommens praemis 17 henviser Domstolen saaledes udtrykkeligt til retsmoederapporten, hvad naermere angaar de faktiske omstaendigheder og argumentationen. Sagsoegernes argumenter er behoerigt gengivet i retsmoederapporten til dommen, hvilket viser, at Domstolen fuldt ud har overvejet dem. Med denne begrundelse henholder Kommissionen sig til den argumentation, Domstolen har anfoert i den naevnte dom.
95 Med hensyn til det af sagsoegerne anfoerte om "det grundlaeggende princip", hvorefter antidumpingtolden ikke maa overstige den faktiske dumpingmargen, og det overskydende beloeb i givet fald skal tilbagebetales, har Kommissionen gjort gaeldende, at ingen har bestridt dette princip, hvorfor det ikke er overraskende, at Domstolen ikke udtrykkeligt har behandlet det. Det spoergsmaal, Domstolen skulle tage stilling til, var, hvad begrebet "den faktiske dumpingmargen", som antidumpingtolden ikke maa overstige, omfatter. Dette spoergsmaal blev behandlet i dommens praemis 36-40 og 46-58. Sagsoegerne haevder i realiteten, at "den faktiske dumpingmargen" afviger fra, hvad der er fastsat ved grundforordningens artikel 2, stk. 8, litra b), nr. ii).
96 Kommissionen finder endelig, at sagsoegernes henvisning til den praksis, Faellesskabets handelspartnere anvender, er irrelevant for sagen. Selv om det er korrekt, at tre af Faellesskabets handelspartnere har antidumpingordninger, som efter sagsoegernes opfattelse er mindre strenge for forretningsmaessigt forbundne importoerer, end den ordning, Faellesskabet anvender, bemaerkes, at forskellene mellem, hvorledes de tre antidumpingordninger fungerer, goer en sammenligning vanskelig. Faellesskabets handelspartnere har i oevrigt erkendt, at den form, sagsoegerne har foreslaaet, ville skabe uovervindelige vanskeligheder i anvendelsen af antidumpingreglerne. I "Dunkel-dokumentet" var det i oevrigt forudset, at den nye antidumpingkodeks skulle omfatte en bestemmelse, hvorefter det under visse omstaendigheder udtrykkeligt var tilladt at fradrage antidumpingtold, som forretningsmaessigt forbundne importoerer havde betalt, ved beregningen af eksportprisen.
97 I retsmoedet oplyste Kommissionen, at artikel 9.3.3 i den nye antidumpingkodeks fra 1994 bekraefter reglen om, at told skal betragtes som en omkostning, samtidig med at den mildner kravet om "double jump". Den nye ordlyd findes ikke blandt de generelle bestemmelser om, hvorledes dumpingmargenen og eksportprisen skal beregnes, men er en undtagelsesbestemmelse om tilbagebetaling. De almindelige regler i artikel 2.4 i den nye kodeks om beregning af eksportprisen er ikke aendret i forhold til den tidligere kodeks fra 1979. Af selve artikel 9.3.3 fremgaar, at antidumpingtold er indeholdt i den told, der omhandles i artikel 2.4, idet artikel 9.3.3 ellers ville vaere overfloedig. Samtlige kontraherende parter i den nye antidumpingkodeks var i oevrigt enige paa dette punkt.
98 Intervenienten, FEBMA, har henvist til, at Domstolen i NMB-dommen fastslog, at reglen om, at told skal betragtes som en omkostning, ikke er uforenelig med antidumpingkodeksen. Denne kodeks opstiller et princip om, at der skal ske justering for omkostninger, der paaloeber mellem indfoerslen og videresalg, herunder antidumpingtold og afgifter. Sagsoegerne har ikke anfoert nogen nye retlige anbringender i forhold til denne afgoerelse.
Rettens bemaerkninger
99 For saa vidt angaar den paastaaede overtraedelse af reglerne i 1979-antidumpingkodeksen bemaerkes for det foerste, at det fremgaar af praemis 31 i Domstolens dom af 7. maj 1991 (sag C-69/89, Nakajima mod Raadet, Sml. I, s. 2069), at en saadan overtraedelse kan paaberaabes som led i en kontrol af EF-grundforordningens lovlighed.
100 Det bemaerkes dernaest, at den tilbagebetalingsordning, der anvendes af Faellesskabet, og som sagsoegerne har anfaegtet, i det vaesentlige er identisk med den tidligere ordning, som var genstand for NMB-sagen. Artikel 16 i forordning nr. 2423/88, der udtrykkeligt henviser til den omtvistede regel om, at told skal betragtes som en omkostning, har saaledes kun bevirket én praecisering i forhold til artikel 16 i forordning nr. 2176/84, som i oevrigt er i overensstemmelse Domstolens fortolkning af bestemmelsen i den naevnte dom.
101 Som Domstolen fastslog i denne dom (praemis 46 og 47) er den eneste forskel mellem den relevante EF-forordning og GATT' s antidumpingkodeks fra 1979, for saa vidt angaar beregningen af eksportprisen ° der ligeledes er omtvistet under naervaerende sag ° at mens kodeksen alene fastslaar princippet om, at der skal tages hensyn til omkostninger, som er paaloebet mellem indfoersel og videresalg, "herunder skatter og afgifter", specificerer EF-forordningen visse af de toldafgifter og andre omkostninger, herunder bl.a. antidumpingtold, der skal tages hensyn til ved justeringen. Domstolen udledte heraf, at der ikke er nogen modstrid mellem EF-forordningens og antidumpingkodeksens bestemmelser.
102 Det maa medgives, at ordlyden af 1979-antidumpingkodeksen er klar, idet det i artikel 8, stk. 3, er bestemt, at stoerrelsen af antidumpingtolden ikke maa overstige dumpingmargenen, og at overskydende told skal tilbagebetales snarest muligt. Der er imidlertid ingen tilsvarende praecisering med hensyn til beregningen af den eksportpris, der er noedvendig for fastsaettelsen af den faktiske dumpingmargen. Specielt tager dens artikel 2, stk. 5 og 6, og artikel 8, stk. 3, hverken udtrykkeligt eller stiltiende stilling til spoergsmaalet om, hvorvidt reglen om, at told skal betragtes som en omkostning, er retmaessig.
103 Det bemaerkes derfor, at de kontraherende parter inden for GATT ikke har reguleret denne saerlige problemstilling, som de var bekendt med, i antidumpingkodeksen. Kodeksen er derfor ligeledes paa dette punkt kendetegnet af stor smidighed. Den kan foelgelig ikke fortolkes saaledes, at den indeholder en saerlig forpligtelse for Faellesskabet (ovennaevnte dom af 5.10.1994, Tyskland mod Raadet, praemis 111) til i henhold til kodeksen at indfoere en regel om, at tolden skal betragtes som en omkostning (jf. ligeledes Domstolens dom af 14.7.1988, sag 187/85, FEDIOL mod Kommissionen, Sml. s. 4155, praemis 12). Sagsoegernes antagelse af, at den omtvistede regel er i strid med antidumpingkodeksen, maa derfor forkastes.
104 Denne konklusion afsvaekkes hverken af artikel 9.3.3 i den nye antidumpingkodeks fra 1994 eller af den tilsvarende bestemmelse i "Dunkel-dokumentet", der blot er et udkast til en kodeks, og som begge giver udtryk for en vis tilbageholdenhed over for, at de kontraherende parter frit kan anvende reglen om, at tolden skal betragtes som en omkostning. Antidumpingkodeksen fra 1994 forudsaetter derimod i artikel 2.4, fjerde punktum, en regel om, at tolden skal betragtes som en omkostning, og denne afboedes alene med artikel 9.3.3.
105 De enkelte antidumpingkodekser er fremkommet som resultat af multilaterale handelsforhandlinger som led i de respektive GATT-runder; de er ikke et system af sammenhaengende normer, men de forskellige kodekser afspejler den oekonomiske udvikling paa verdensplan og styrkeforholdet mellem de kontraherende parter paa det paagaeldende tidspunkt. En anvendelse af 1979-antidumpingkodeksen boer derfor ikke i det vaesentlige ske under indflydelse af en fortolkning, der foretages paa grundlag af en senere kodeks, og endnu mindre paa grundlag af blot et kodeksudkast.
106 I det omfang sagsoegerne har henvist til den praksis, der anvendes af Faellesskabets handelspartnere, bemaerkes blot, i lighed med hvad Domstolen fastslog i NMB-sagen (praemis 49), at den omstaendighed, at handelspartnerne anvender andre metoder, ikke medfoerer, at reglen om, at tolden skal betragtes som en omkostning, som indeholdt i den anfaegtede grundforordning, bliver retsstridig.
107 Paa grundlag af det anfoerte bemaerkes, at sagsoegerne ikke kan paaberaabe sig bestemmelserne i 1979-antidumpingkodeksen som grundlag for at anfaegte den naevnte regels lovlighed. Klagepunktet om, at der foreligger en tilsidesaettelse af kodeksen, maa derfor ligeledes forkastes.
Klagepunktet om tilsidesaettelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling
Parternes argumentation
108 Sagsoegerne har dels gjort gaeldende, at reglen om, at tolden skal betragtes som en omkostning, indebaerer en ulovlig forskelsbehandling til skade for de forretningsmaessigt forbundne importoerer i forhold til uafhaengige importoerer, dels bestridt den modsatte antagelse, hvorefter den omstaendighed, at reglen ikke finder anvendelse, medfoerer en ulovlig forskelsbehandling i forhold til uafhaengige importoerer. Sagsoegerne har herved henvist til generaladvokatens forslag til afgoerelse i NMB-sagen (Sml. I, s. 1719 og 1720), hvori det ligeledes antages, at det system, Kommissionen stoetter, er diskriminerende over for den forretningsmaessigt forbundne importoer.
109 I denne sammenhaeng har sagsoegerne for det foerste henvist til betingelserne paa markedet for kuglelejer i Faellesskabet. Dette marked er usaedvanligt konkurrencepraeget: paa udbudssiden er der et betydeligt antal store, multinationale producenter, og paa efterspoergselssiden findes der mange betydende industrivirksomheder med en meget stor oekonomisk magt. Under disse omstaendigheder accepterer koeberne ikke en dobbelt forhoejelse af prisen, som det kraeves af den forretningsmaessigt forbundne importoer ifoelge reglen om, at tolden skal betragtes som en omkostning, og koebernes holdning paavirkes heller ikke af et tilbud om rabat, der er betinget af en eventuel tilbagebetaling engang i fremtiden.
110 En forretningsmaessigt forbunden importoer kan kun opnaa tilbagebetaling, saafremt han foretager en dobbelt forhoejelse af prisen. For den uafhaengige importoer er den eneste betingelse en enkelt forhoejelse; med hensyn til allerede opkraevet antidumpingtold stilles importoeren over for et oekonomisk valg: Han kan enten vaelge at baere udgifterne til tolden i tiden indtil tilbagebetaling eller straks at overvaelte denne omkostning paa kunden.
111 Sagsoegerne har bestridt, at det er noedvendigt, at en forretningsmaessigt forbundet importoer er retligt forpligtet til at foretage en dobbelt prisforhoejelse, for at kunne anses for ligestillet med en uafhaengig importoer. Paa dette punkt afviser sagsoegerne Domstolens argumentation i NMB-sagen (praemis 37 og 38), hvorefter de uafhaengige importoerer ville vaelte antidumpingtolden over paa koeberne, da de i modsat fald dels ville miste renter svarende til de betalte beloeb og blive ramt af en eventuel devaluering, dels ° da de ikke ved, paa hvilket grundlag dumpingmargenen fastsaettes ° ville loebe en risiko for ikke at opnaa tilbagebetaling til trods for forhoejelsen af eksportprisen.
112 Sagsoegerne har anfoert, at de to foerste forhold, som Domstolen har henvist til, forekommer irrelevante, eftersom de vedroerer risici, som er helt de samme baade for forretningsmaessigt forbundne importoerer og for uafhaengige importoerer. Det tredje forhold er yderst teoretisk. En forretningsmaessigt forbundet importoer indgaar ganske vist i en koncern, som har fuldt kendskab til samtlige oplysninger, som skoennes relevante for en anmodning om tilbagebetaling, mens en uafhaengig importoer saedvanligvis ikke har kendskab til visse af de elementer, der indgaar i beregningen af dumpingen, og som er noedvendige for at opnaa tilbagebetaling. Eksportoeren stoetter imidlertid normalt en anmodning om tilbagebetaling fra en uafhaengig importoer ved at meddele passende oplysninger. Med hensyn til oplysninger, der er noedvendige for at indgive en anmodning om tilbagebetaling, er den uafhaengige importoers stilling derfor ikke vaesentlig forskellig fra den forretningsmaessigt forbundne importoers.
113 Kommissionen har for det foerste henvist til, at antagelsen af, at forretningsmaessigt forbundne importoerer udsaettes for forskelsbehandling i forhold til uafhaengige importoerer, blev forkastet ved NMB-dommen med den begrundelse, at de forretningsmaessigt forbundne importoerer og de uafhaengige importoerer ikke befinder sig i sammenlignelige situationer, og at en forskellig behandling er begrundet med, at de uafhaengige importoerer i modsat fald ville blive udsat for forskelsbehandling. En formel forskelsbehandling er med andre ord noedvendig for at sikre, at de to kategorier af importoerer behandles ens i henseende til, om de hver isaer maa forhoeje deres priser med samme beloeb.
114 Kommissionen har herved henvist til, at en uafhaengig importoer soeger at opnaa overskud ved at koebe sine varer der, hvor han kan opnaa de mest fordelagtige betingelser. Importoerer, der er forretningsmaessigt forbundet med en producent, som anvender dumping, har et helt andet maal, da deres retlige og oekonomiske situation tvinger dem til at foere en politik, der kontrolleres af moderselskabet, og som tilgodeser dettes maal som producent og eksportoer, hvilket kan indbefatte salg til tabsgivende priser af betydelige maengder varer inden for Faellesskabet. Om de forretningsmaessigt forbundne importoerers aktiviteter er rentable eller ej har ikke stoerre betydning, naar blot koncernens interesser tilgodeses paa lang sigt. De forretningsmaessigt forbundne importoerer har ikke behov for at opnaa overskud af deres indfoersler og videresalg, mens de uafhaengige importoerers eksistens som saadan afhaenger af, at de opnaar overskud.
115 FEBMA har anfoert, at reglen om, at tolden skal betragtes som en omkostning, er en afgoerende betingelse for grundforordningens effektivitet samt som beskyttelse mod dumping. FEBMA har gjort gaeldende, at de forretningsmaessigt forbundne importoerer normalt undlader at vaelte antidumpingtolden over paa priserne, hvilket bevirker, at antidumpingforanstaltningerne, hvis egentlige formaal er at beskytte faellesskabsproduktionen gennem en prisstigning paa de paagaeldende produkter og en tilsvarende mindre markedsandel, mislykkes. En tilbagebetaling er kun berettiget, saafremt en koeber inden for Faellesskabet definitivt har maattet baere den foerste prisforhoejelse svarende til antidumpingtolden. Kunder hos forretningsmaessigt forbundne importoerer inden for Faellesskabet skal i saa fald baere virkningerne af antidumpingtolden paa importprisen i dobbelt grad. Under disse omstaendigheder er der langt stoerre chance for, at de forretningsmaessigt forbundne importoerer definitivt overvaelter antidumpingtolden paa senere led, hvilket medfoerer, at prisen i Faellesskabet stiger.
Rettens bemaerkninger
116 Det bemaerkes, at princippet om forbud mod forskelsbehandling ifoelge fast praksis anerkendes som et af faellesskabsrettens grundlaeggende principper. Dette almindelige princip er til hinder for, at sammenlignelige situationer behandles forskelligt, og at forskellige situationer behandles ens, saafremt denne forskelsbehandling ikke er objektivt begrundet (jf. f.eks. Domstolens dom af 5.10.1994, forenede sager C-133/93, C-300/93 og C-362/93, Crispoltoni m.fl., Sml. I. s. 4863, praemis 50 og 51, og O' Dwyer-dommen, praemis 113). I relation til spoergsmaalet om domstolskontrol med anvendelsen af dette princip skal Retten i oevrigt paa ny henvise til, at faellesskabslovgiver raader over en vid skoensmaessig befoejelse paa omraadet for den faelles handelspolitik.
117 Som Domstolen har udtalt i NMB-sagen (praemis 34 og 35), er den paastaaede forskelsbehandling af uafhaengige importoerer og forretningsmaessigt forbundne importoerer, for saa vidt angaar tilbagebetaling af antidumpingtold, begrundet i forskellen mellem deres respektive situationer med hensyn til dumpingpraksis, hvorfor der ikke er tale om diskrimination. Forholdet er det, at mens de uafhaengige importoerer ikke er involveret i dumpingen, befinder de til eksportoeren forretningsmaessigt forbundne importoerer sig paa den anden side af dumpingbarrieren, saaledes at forstaa, at de er med til at handle paa en maade, der bevirker dumping, og at de under alle omstaendigheder har mulighed for at faa kendskab til samtlige de forhold, som dumpingen er baseret paa.
118 Det kan i oevrigt ikke naegtes, at antidumpingtold, som betales ved indfoerslen, udgoer en yderligere omkostning for den uafhaengige importoer, som denne paa en eller anden maade skal baere. Herefter indebaerer den omtvistede regel, hvorefter tolden skal betragtes som en omkostning for den forretningsmaessigt forbundne importoer, alene en oekonomisk ligestilling mellem disse to kategorier af erhvervsdrivende (jf. hertil NMB-dommen, praemis 39).
119 Det bemaerkes, at saavel antidumpingkodeksen fra 1979 som fra 1994 indeholder mulighed for, at de kontraherende parter foreskriver en saerlig behandling i tilfaelde, hvor det er umuligt at laegge eksportprisen til grund som foelge af en saerlig forbindelse mellem eksportoeren og importoeren (artikel 2, stk. 5, i 1979-kodeksen og artikel 2.3 i 1994-kodeksen). Denne saerlige regulering, der kendetegnes ved, at der er tvivl om, hvorvidt den faktisk anvendte eksportpris er trovaerdig, og som gaelder for importoerer, der har forretningsmaessig forbindelse til eksportoeren, er saaledes fastsat paa GATT-niveau. Henset hertil kan faellesskabslovgiver ikke bebrejdes at have tilsidesat princippet om forbud mod forskelsbehandling ved alene at lade reglen om, at tolden skal betragtes som en omkostning, finde anvende for forretningsmaessigt forbundne importoerers vedkommende.
120 For saa vidt som sagsoegerne goer gaeldende, at den omtvistede regel, naar den alene finder anvendelse paa forretningsmaessigt forbundne importoerer, gaar ud over den form for saerlig behandling, der lovligt kan paalaegges denne gruppe erhvervsdrivende, er det Rettens opfattelse, at legalitetskontrollen paa dette punkt svarer til, hvad der allerede er fastslaaet med hensyn til proportionalitetsprincippet. Retten har imidlertid forkastet paastanden om, at dette princip er tilsidesat.
121 Klagepunktet om, at der foreligger tilsidesaettelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling, kan derfor heller ikke tiltraedes.
122 Ingen af de anbringender, der er blevet fremsat til stoette for, at grundforordningen er retsstridig, har kunnet tiltraedes, hvorfor paastanden maa forkastes i det hele. Kommissionen boer derfor frifindes i det hele.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
123 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, foerste afsnit, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Da sagsoegerne NMB-Minebea GmbH, NMB (UK) Ltd og NMB Italia Srl har tabt sagen, i det omfang den angaar antidumpingtold opkraevet i tiden januar 1987 ° 20. september 1990, og da Kommissionen har nedlagt paastand herom, paalaegges det disse sagsoegere at betale sagens omkostninger i forbindelse hermed.
124 Da sagen er blevet uden genstand, for saa vidt angaar sagsoegeren NMB France SARL og de oevrige tre sagsoegere, for saa vidt angaar antidumpingtold opkraevet i tiden 21. september 1990 ° september 1991, bemaerkes, at Retten i henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 6, er frit stillet i sin afgoerelse om sagens omkostninger, naar det er ufornoedent at traeffe afgoerelse om sagens genstand.
125 Retten bemaerker, at antidumpingtoldens bortfald i henhold til forordning nr. 2553/93, der medfoerte, at naervaerende sag til dels er blevet uden genstand, ikke skyldes, at Raadet eller Kommissionen tiltraadte sagsoegernes synspunkt om, at reglen om, at tolden skal betragtes som en omkostning, er retsstridig, men at institutionerne afviste, at der vil opstaa ny vaesentlig skade for industrien i Faellesskabet (forordningens 29. betragtning). Retten finder det derfor rimeligt ligeledes at paalaegge sagsoegerne at betale sagens omkostninger i forbindelse med den del af sagen, der er blevet uden genstand.
126 Under hensyn til sagens omstaendigheder finder Retten, at intervenienten boer baere sine egne omkostninger i overensstemmelse med procesreglementets artikel 87, stk. 4
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Anden Udvidede Afdeling)
1) Det er ufornoedent at traeffe afgoerelse om den af NMB France SARL anlagte sag.
2) Det er ufornoedent at traeffe afgoerelse om den af NMB-Minebea-GmbH, NMB (UK) Ltd og NMB Italia Srl anlagte sag, i det omfang den angaar tilbagebetaling af antidumpingtold opkraevet i tiden efter 21. september 1990.
3) I oevrigt frifindes Kommissionen.
4) Sagsoegerne betaler sagens omkostninger in solidum, bortset fra de omkostninger, som er afholdt af intervenienten, der baerer sine egne omkostninger.
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Anden Udvidede Afdeling)
1) Det er ufornoedent at traeffe afgoerelse om den af NMB France SARL anlagte sag.
2) Det er ufornoedent at traeffe afgoerelse om den af NMB-Minebea-GmbH, NMB (UK) Ltd og NMB Italia Srl anlagte sag, i det omfang den angaar tilbagebetaling af antidumpingtold opkraevet i tiden efter 21. september 1990.
3) I oevrigt frifindes Kommissionen.
4) Sagsoegerne betaler sagens omkostninger in solidum, bortset fra de omkostninger, som er afholdt af intervenienten, der baerer sine egne omkostninger