62002TO0372_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag T-372/02,
Internationaler Hilfsfonds eV,
Rosbach (Tyskland), ved advokat H. Kaltenecker,
sagsøger,
mod
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved M. Wilderspin og S. Fries, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg,
sagsøgt,
angående en påstand for det første om annullation af Kommissionens beslutning af 22. oktober 2002 om afslag på sagsøgerens ansøgning om indgåelse af en rammekontrakt for partnerskab med Det Europæiske Fællesskabs Kontor for Humanitær Bistand, for det andet, at Kommissionen tilpligtes at give sagsøgeren samme stilling, som foreningen havde i 1996, da den ansøgte om indgåelse af en rammekontrakt for partnerskab, subsidiært, at Kommissionen opfordrer sagsøgeren til at indgå den nugældende rammekontrakt for partnerskabet, og for det tredje, at Kommissionen tilpligtes at godtgøre sagsøgeren de udgifter, denne har afholdt ved at indgive klage til Den Europæiske Ombudsmand,
har
DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS (Femte Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, P. Lindh, og dommerne R. García-Valdecasas og J.D. Cooke,
justitssekretær: H. Jung,
afsagt følgende
Kendelse
Dommens præmisser
Retsforskrifter
1. Det Europæiske Fællesskabs Kontor for Humanitær Bistand (ECHO) blev oprettet ved Kommissionens beslutning af 6. november 1991 for at sikre en effektiv bistand fra Fællesskabets side i humanitære krisesituationer. Til gennemførelse af sine opgaver finansierer ECHO humanitære projekter, som udføres af ikke-statslige organisationer (NGO), internationale organisationer eller specialiserede organisationer i medlemsstaterne.
2. Rammekontrakten for partnerskabet (herefter »partnerskabskontrakten«) er et middel til forvaltning af humanitære aktioner, som har til formål at tilvejebringe et nært samarbejde mellem ECHO og dettes partnere og at fastlægge disses respektive funktioner og ansvar ved gennemførelsen af humanitære aktioner, som finansieres af Fællesskabet. Den indeholder generelle betingelser, som gælder for alle de bistandsaftaler, ECHO indgår med sine partnere, der gennemfører projekter. Partnerskabskontrakten er også et middel for ECHO til at efterprøve, at dets potentielle partnere blandt de ikke-statslige organisationer opfylder visse objektive kriterier. Kontrollen gennemføres ved gennemgangen af ansøgningerne om indgåelse af partnerskabskontrakter. De organisationer, som udtages ved denne udvælgelsesprocedure, opfordres til at underskrive en standardkontrakt og forpligter sig til at opfylde de heri fastsatte betingelser.
3. Partnerskabskontrakten indgås for en bestemt periode og kan forlænges. Den første partnerskabskontrakt blev indgået i 1993 og var gældende indtil december 1998.
4. Den 20. juni 1996 vedtog Rådet forordning (EF) nr. 1257/96 om humanitær bistand (EFT L 163, s. 1). Forordningen indeholder Fællesskabets generelle retsforskrifter om ydelse og finansiering af humanitær bistand. Ifølge artikel 16, stk. 2, udgør partnerskabskontrakten et af »instrumenterne til forvaltning af den humanitære bistand«.
5. Artikel 6 i forordning nr. 1257/96 bestemmer:
»De humanitære bistandsaktioner, der finansieres af Fællesskabet, kan iværksættes på begæring af internationale eller ikke-statslige institutioner og organisationer, en medlemsstat eller et modtagertredjeland eller på Kommissionens initiativ.«
6. Artikel 7 i forordning nr. 1257/96 bestemmer:
»1. De ikke-statslige organisationer, der kan nyde godt af en fællesskabsfinansiering til iværksættelse af foranstaltninger i henhold til denne forordning, skal opfylde følgende betingelser:
a) de skal være selvstændige nonprofit-organisationer i en medlemsstat i Fællesskabet i henhold til lovgivningen i den pågældende stat
b) de skal have hovedsæde i en medlemsstat i Fællesskabet eller i de tredjelande, der modtager fællesskabsbistanden, idet hovedsædet skal være det faktiske beslutningscentrum vedrørende de foranstaltninger, der finansieres i henhold til denne forordning. Hovedsædet kan undtagelsesvis ligge i et tredjeland, som er donor.
2. Ved fastlæggelsen af, om en ikke-statslig organisation skal have adgang til fællesskabsfinansiering, tages der hensyn til følgende elementer:
a) dens kompetence med hensyn til administrativ og finansiel forvaltning
b) dens tekniske og logistiske kapacitet set i relation til den påtænkte foranstaltning
c) dens erfaring med humanitær bistand
d) resultaterne af de foranstaltninger, der tidligere er iværksat af den pågældende organisation, bl.a. med fællesskabsfinansiering
e) dens beredvillighed til om fornødent at deltage i det koordinationssystem, der oprettes i forbindelse med en humanitær aktion
f) dens evne og beredvillighed til at samarbejde med de humanitære organisationer og græsrodsbevægelser i de berørte tredjelande
g) dens upartiskhed ved gennemførelsen af den humanitære bistand
h) dens eventuelle tidligere erfaring i det tredjeland, der er genstand for den pågældende humanitære aktion.«
7. Artikel 12 i forordning nr. 1257/96 bestemmer:
»Alle finansieringskontrakter, som indgås i henhold til denne forordning, skal bl.a. indeholde en bestemmelse om, at Kommissionen og Revisionsretten kan foretage kontrol på stedet og i de humanitære partneres hovedsæde efter de sædvanlige regler, som Kommissionen fastsætter inden for rammerne af de gældende bestemmelser, navnlig bestemmelserne i finansforordningen vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget.«
8. Artikel 14 i forordning nr. 1257/96 bestemmer:
»Det pålægges Kommissionen at undersøge, vedtage, forvalte, overvåge og evaluere de i denne forordning omhandlede foranstaltninger i overensstemmelse med budgetprocedurerne og andre gældende procedurer, bl.a. procedurerne i finansforordningen vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget.«
9. Efter vedtagelsen af denne forordning foretog Kommissionen en revidering af den første partnerskabskontrakt og besluttede at udfærdige en ny partnerskabskontrakt med en ændret udvælgelsesprocedure. Den nye partnerskabskontrakt blev vedtaget i marts 1998 og trådte i kraft i januar 1999.
Faktiske omstændigheder
10. Internationaler Hilfsfonds eV (herefter »sagsøgeren« eller »IH«) er en tysk NGO, som er aktiv inden for området for humanitær bistand. Den yder navnlig støtte til flygtninge og krigs- og katastrofeofre.
11. Ved skrivelse af 9. februar 1995 anmodede sagsøgeren ECHO om et eksemplar af partnerskabskontrakten og meddelte det visse oplysninger om organisationen. På foranledning af denne skrivelse tilsendte ECHO Auswärtiges Amt (det tyske forbundsudenrigsministerium) en telefax den 16. februar 1995 med anmodning om visse oplysninger og referencer angående IH. Som svar på denne anmodning meddelte Auswärtiges Amt ECHO den 15. marts 1995, at der »[var] rejst tiltale« mod IH for dets aktiviteter. Den 26. oktober 1995 anmodede ECHO på ny de tyske myndigheder om oplysninger. Det fremgår af en intern note af 17. november 1995 fra R. Cox, som er rådgiver ved ECHO, at de kompetente tyske myndigheder havde meddelt denne, at de ikke samarbejdede med IH og derfor ikke kendte denne organisation.
12. Den 20. marts 1996 indgav sagsøgeren en udtrykkelig anmodning om indgåelse af en partnerskabskontrakt.
13. Den 12. juli 1996 tilsendte Cox sagsøgeren en skrivelse med følgende ordlyd:
»[...]
Vi undersøger for øjeblikket nogle projekter med henblik på at udvide gruppen af partnere. Desuden arbejder vi på at udvikle et nyt system for vurdering af potentielle NGO-partnere, som vil blive baseret på en ny rådsforordning om humanitær bistand, der er vedtaget i juni 1996.
Jeg skal endvidere understrege, at den nuværende [partnerskabskontrakt] er under revision med henblik på at få fastslået, hvilke forbedringer og forandringer der er nødvendige af hensyn til den nye forordning.
Vi har dog noteret Deres ansøgning og skal holde Dem underrettet om den fremtidige udvikling.
[...]«
14. Da den første partnerskabskontrakt udløb i december 1998, »bortfaldt« efter Kommissionens opfattelse den ansøgning om indgåelse af en sådan kontrakt, som sagsøgeren havde indgivet, i lighed med de øvrige indgivne ansøgninger.
15. Efter at den nye samarbejdskontrakt var trådt i kraft den 1. januar 1999, besluttede ECHO at betragte de ansøgninger om kontraktindgåelse, der var modtaget i relation til den første partnerskabskontrakt, og som endnu ikke var behandlet, for nye ansøgninger i relation til den anden partnerskabskontrakt. Ved skrivelse af 1. juni 1999 informerede ECHO sagsøgeren om ikrafttrædelsen af den nye partnerskabskontrakt og om den nye procedure, som gjaldt. ECHO angav endvidere over for sagsøgeren, at dennes ansøgning ville blive behandlet i forbindelse med procedurens tredje fase.
16. Ved skrivelse af 14. december 2000 informerede ECHO sagsøgeren om, at det nu havde mulighed for at behandle sagsøgerens ansøgning om indgåelse af den anden partnerskabskontrakt og opfordrede denne til at fremlægge en række dokumenter, hvilken opfordring sagsøgeren imidlertid ikke efterkom.
17. Ved skrivelse af 23. januar 2001 meddelte ECHO sagsøgeren, at det agtede at foretage en revision på sagsøgerens hovedsæde til efterprøvelse af, om sagsøgeren opfyldte betingelserne for støtteberettigelse i artikel 7 i forordning nr. 1257/96. Sagsøgeren afslog flere gange under telefonsamtaler og i skrivelser at lade sig underkaste en sådan kontrol.
18. Herefter tilsendte ECHO den 19. juli 2001 sagsøgeren en skrivelse med følgende ordlyd:
»Som svar på Deres skrivelse af 6. juli 2001 meddeles, at vi med denne skrivelse ønsker at udvirke en endelig afklaring af ECHO’s stilling vedrørende den ansøgning, [IH] har indgivet med henblik på indgåelse af en [partnerskabskontrakt].
Indgåelse af en [partnerskabskontrakt] med ECHO forudsætter, at ansøgeren opfylder en række betingelser, og at ECHO udfører den nødvendige kontrol i samarbejde med de nationale myndigheder i medlemsstaterne. Denne kontrol kan medføre, at der gennemføres revisioner, når disse skønnes at være nødvendige til vurdering af, om en potentiel partner opfylder betingelserne i artikel 7 i forordning [...] nr. 1257/96 [...]. Vedtagelsen og gennemførelsen af sådanne kontrolforanstaltninger udgør en integreret del af vores arbejde.
Som De er bekendt med, er Auswärtiges Amt den tyske myndighed, som er ansvarlig for fremsendelsen af oplysninger om humanitære bistandsorganisationer i Tyskland. Med henblik herpå indhentede ECHO behørigt oplysninger fra denne i 1995 efter at have modtaget Deres ansøgning om indgåelse af [en partnerskabskontrakt]. Så længe de tyske myndigheder ikke afgav noget positivt svar herpå, var det ikke muligt at behandle IH’s ansøgning.
I forbindelse med ikrafttrædelsen af den nye [partnerskabskontrakt] i 1999 behandlede ECHO på ny Deres ansøgning og besluttede at foretage en revision, hvilket er den procedure, der normalt følges over for en ansøger, når de nationale myndigheder ikke bekræfter, at denne opfylder betingelserne i artikel 7.
Den 23. januar 2001 modtog De meddelelse om, at ECHO havde besluttet at foretage en sådan revision vedrørende Deres organisation. Man foreslog to datoer for besøget: den 22. og den 23. februar. Vi modtog imidlertid intet svar på denne opfordring. Under de øvrige telefonsamtaler, hvorunder ECHO’s ansatte (Glatz og Buda) opfordrede Dem til at foreslå andre datoer, overreagerede De tilsyneladende ved tanken om at skulle underkastes en revision og overfusede tilsyneladende mine medarbejdere. Den 21. februar tilsendte chefen for ECHO’s finansafdeling, Brandt, Dem en telefax, hvori han annullerede den påtænkte revision og opfordrede Dem til at foreslå en dato herfor, som passede Dem bedre, da en sådan revision er en betingelse for at indgå en [partnerskabskontrakt]. Den sidste frist for fremsættelsen af et forslag herom blev fastsat til den 31. marts. I en skrivelse af 27. marts forklarede vi Dem, at de nationale myndigheder allerede tidligere havde foretaget en revision af Deres organisation, og at den var blevet kontrolleret af VENRO.
Selv om vi ikke betvivler rigtigheden af Deres erklæringer, har ECHO ret til selv at foretage revisioner.
Vi beklager, at Deres organisation ikke har givet en positiv besvarelse af en berettiget anmodning fra vores side på trods af de anstrengelser, ECHO har gjort sig med henblik på det anførte. Jeg skal i øvrigt tilføje, at den truende tone, som De har anvendt i Deres sidste skrivelse, og den holdning, De har indtaget over for min institution og mine medarbejdere, langt fra opfylder de krav, der må stilles til et ægte partnerskab.
Af disse grunde ser jeg mig nødsaget til at give en negativ besvarelse af Deres ansøgning og afslutte sagen. En kopi af denne skrivelse tilsendes S. Stevenson.
[...]«
19. Som svar på denne skrivelse tilsendte sagsøgeren den 25. juli 2001 ECHO en skrivelse, hvori foreningen kritiserede dennes behandling af sagen og udbad sig visse oplysninger. Ved skrivelse af 27. august 2001 gav ECHO en detaljeret forklaring på grundene til sit afslag på sagsøgerens ansøgning. I samme skrivelse anførte ECHO, at IH’s dossier »[var blevet] afsluttet den 19. juli 2001«.
20. Den 15. november 2001 tilsendte Auswärtiges Amt ECHO en skrivelse, hvori det angav, at tiltalen mod sagsøgeren var blevet frafaldet den 30. april 1996.
21. Den 22. november 2001 indgav sagsøgeren en klage til Den Europæiske Ombudsmand. I denne klage, som var registreret under nr. 1702/2001/GG, påtalte sagsøgeren flere omstændigheder i forbindelse med den procedure, Kommissionen havde fulgt ved behandlingen af sagsøgerens dossier. Vedrørende sagsøgerens ansøgning om indgåelse af den anden partnerskabskontrakt fremhævede denne blandt andet, at ECHO havde afsluttet sagen den 19. juli 2001.
22. Den 21. maj 2002 traf Den Europæiske Ombudsmand afgørelse vedrørende klagen. Hvad angår IH’s ansøgning om indgåelse af den første partnerskabskontrakt fremsatte Den Europæiske Ombudsmand en række kritiske kommentarer, idet han fandt, at
– ECHO’s beslutning om ikke at behandle IH’s ansøgning med den begrundelse, at der ikke var givet nogen reference fra de nationale myndigheder, udgør en fejl eller en forsømmelse
– Den omstændighed, at ECHO ikke underrettede IH vedrørende sin beslutning om at suspendere behandlingen af dennes ansøgning, så længe der ikke var givet nogen reference fra de nationale myndigheder, udgør en fejl eller en forsømmelse.
– Den omstændighed, at ECHO ikke behandlede IH’s ansøgning inden for en rimelig frist, udgør en fejl eller en forsømmelse.
– Den omstændighed, at ECHO suspenderede IH’s ansøgning på grundlag af oplysninger modtaget fra de tyske myndigheder uden at give IH mulighed for at kommentere disse, udgør en fejl eller en forsømmelse.
23. Under hensyn til, at de pågældende omstændigheder imidlertid vedrørte en række enkeltstående hændelser i fortiden, konkluderede Den Europæiske Ombudsmand, at der ikke var anledning til at gøre forsøg på at finde en mindelig løsning og afsluttede derfor sagen.
24. Vedrørende IH’s ansøgning om indgåelse af den anden partnerskabskontrakt konkluderede Den Europæiske Ombudsmand, at ECHO’s beslutning om at kræve en revision var rimelig. Da ombudsmanden bl.a. konstaterede, at ECHO i 2001 i alt havde foretaget 11 revisioner, fandt han, at sagsøgeren ikke havde godtgjort at være blevet forskelsbehandlet.
25. Den 27. august 2002 skrev sagsøgeren til medlemmet af Kommissionen, P. Nielson, og informerede denne om Den Europæiske Ombudsmands beslutning. Skrivelsens konklusion lød som følger:
»[...]
IH skal derfor opfordre Dem til at træffe følgende foranstaltninger:
[...]
b. Bestyrelsen finder, at IH med rette kan rejse krav om at få samme stilling, som det havde på tidspunktet for ansøgningens indgivelse (marts 1996) og at modtage en opfordring til enten at indgå en ny eller en gammel [partnerskabskontrakt].
[...]«
26. Som svar på denne skrivelse tilsendte Adinolfi, direktør ved ECHO, den 22. oktober 2002 sagsøgeren følgende skrivelse (herefter »den anfægtede beslutning«):
»Medlemmet af Kommissionen, Nielson, har modtaget Deres skrivelse og bedt mig besvare den på hans vegne.
Kommissionen har modtaget og gennemgået den udtalelse, som ombudsmanden har afgivet den 21. maj 2002 vedrørende den af [IH] indgivne klage, der er registreret under referencenr. 1702/2001/GG.
Ombudsmandens kritiske bemærkninger vedrører fortidige hændelser, som det ifølge ombudsmanden ikke længere er muligt at finde en mindelig løsning på. Endvidere vedrører disse bemærkninger i det væsentlige spørgsmål om administrativ åbenhed, på hvilket punkt Kommissionen for tiden foretager nogle overvejelser som led i en mere omfattende reform.
Hvad angår hovedspørgsmålet i Deres klage, nemlig Deres forgæves ansøgning om [en partnerskabskontrakt] med ECHO, vil Kommissionen gerne fremhæve følgende omstændigheder:
1) Det er ikke muligt at realitetsbehandle Deres ansøgning om, at IH opfordres til at indgå [partnerskabskontrakten] fra 1994 i overensstemmelse med de bestemmelser, som var i kraft på datoen for ansøgningens indgivelse i marts 1996, da betingelserne efter denne kontrakt ikke længere er gældende, hvorfor det ikke er muligt at anvende kontrakten. Denne ansøgning beror derfor på forhold, som det ikke længere er muligt at afgøre.
2) Ombudsmanden har i sin udtalelse erklæret, at det i betragtning af den seneste udvikling var berettiget at afslå IH’s ansøgning om indgåelse af den nugældende [partnerskabskontrakt].
Jeg citerer: »Ombudsmanden finder, at Kommissionen med rette har gjort gældende, at det påhviler ECHO at foretage en omhyggelig undersøgelse af, om de organisationer, der ansøger om indgåelse af [en partnerskabskontrakt], opfylder betingelserne for støtteberettigelse. En revision findes at være et egnet middel til at efterprøve dette. Ombudsmanden finder, at der er rimelighed i Kommissionens opfattelse af, at ECHO kan insistere på, at der gennemføres sådanne revisioner [...]
Så længe der ikke findes andre faktorer som grundlag for bedømmelsen og under hensyn til Kommissionens erklæring om, at ECHO foretog 11 revisioner af denne type i 2001, konkluderer ombudsmanden, at klageren ikke har godtgjort sit argument om, at denne blev forskelsbehandlet, fordi ECHO insisterede på, at der blev gennemført en revision i det foreliggende tilfælde. Under disse omstændigheder fremgår det ikke, at Kommissionen har gjort sig skyldig i en fejl eller en forsømmelse hvad angår denne påstand.«
Deres skrivelse indeholder ikke nye argumenter, som tyder på, at De vil acceptere gennemførelsen af en revision, og accepten heraf er en forudsætning for, at Kommissionen kan tage sin beslutning om at afslå IH’s ansøgning om indgåelse af [en partnerskabskontrakt] med ECHO op til fornyet vurdering.
Det er klart, at IH stadig har mulighed for at indgive en ny ansøgning om indgåelse af [en partnerskabskontrakt] på de betingelser, som De kender. Jeg skal i den forbindelse på ny erindre Dem om, at accepten af den nævnte revision er en ufravigelig betingelse for at imødekomme ansøgningen.
Hvad angår de disciplinære foranstaltninger De har anmodet Kommissionen om at træffe over for de ansatte, som behandlede IH’s dossier, skal jeg i overensstemmelse med den opfattelse, Kommissionen gav udtryk for i sin skrivelse af 19. september 2002, som er tilsendt Deres advokat og registreret under referencenr. (2002) D32992, bekræfte, at hverken Kommissionen eller ombudsmanden finder, at der er tilstrækkeligt grundlag for at iværksætte en undersøgelse over for ECHO’s ansatte.
[...]«
Retsforhandlinger og parternes påstande
27. Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 13. december 2002 har sagsøgeren anlagt denne sag.
28. Den 27. februar 2003 har Kommissionen indgivet svarskrift til Justitskontoret, hvori den bl.a. påstår sagen afvist fra realitetsbehandling.
29. Den 21. marts 2003 har Retten som led i foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse opfordret sagsøgeren til at fremsætte sine synspunkter vedrørende de afvisningsgrunde, der er fremført i svarskriftet, og begrænse dem til dette spørgsmål. Denne opfordring har sagsøgeren efterkommet ved skrivelse indleveret til Justitskontoret den 29. april 2003.
30. Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 15. december 2001 har sagsøgeren anlagt sag med påstand om annullation af en beslutning fra Kommissionen, denne fik meddelt ved skrivelse af 16. oktober 2001, og som indeholder et afslag på nogle ansøgninger om medfinansiering af to projekter, der blev indgivet henholdsvis i december 1996 og september 1997. Denne sag er registreret under nr. T-321/01. Retten har afsagt dom i denne sag den 18. september 2003 (Internationaler Hilfsfonds mod Kommissionen, trykt i dette bind af Samling af Afgørelser).
31. Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
– Sagen antages til realitetsbehandling.
– Den anfægtede beslutning annulleres.
– Kommissionen tilpligtes enten at give sagsøgeren samme stilling, denne havde i 1996, da foreningen havde indgivet sin ansøgning om indgåelse af den første partnerskabskontrakt, eller at opfordre sagsøgeren til at indgå den anden partnerskabskontrakt.
– Kommissionen tilpligtes at godtgøre sagsøgeren dennes omkostninger i forbindelse med klagen til Den Europæiske Ombudsmand.
– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
32. Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
– Afvisning.
– Subsidiært frifindes Kommissionen, da sagen er åbenbart ugrundet.
– Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Formaliteten
33. I henhold til procesreglementets artikel 113 kan Retten i overensstemmelse med de betingelser, der er fastsat i artikel 114, stk. 3 og 4, til enhver tid af egen drift efterprøve, om en sag skal afvises, fordi ufravigelige procesforudsætninger ikke er opfyldt, hvortil ifølge fast retspraksis hører de formalitetsbetingelser, der er fastsat i artikel 230, stk. 4, EF (Rettens dom af 8.7.1999, sag T-12/96, Area Cova m.fl. mod Rådet og Kommissionen, Sml. II, s. 2301, præmis 21, og Rettens dom af 13.3.2003, sag T-125/01, Martí Peix mod Kommissionen, Sml. II, s. 865, præmis 40).
34. Retten finder, at den er tilstrækkeligt oplyst i kraft af sagens akter og skal derfor træffe afgørelse uden at indlede den mundtlige forhandling.
35. Den første påstand skal behandles først og derpå den anden og tredje påstand under ét.
Den første påstand om annullation af den anfægtede beslutning
36. Ifølge fast retspraksis skal et annullationssøgsmål, der er rettet mod en afgørelse, som blot bekræfter en tidligere afgørelse, der ikke er anfægtet inden for de gældende frister, afvises. En afgørelse er udelukkende en bekræftelse af en tidligere afgørelse, hvis den ikke indeholder et nyt element i forhold til denne, og hvis der ikke forud er indledt en fornyet vurdering af adressatens retsstilling (Domstolens dom af 10.12.1980, sag 23/80, Grasselli mod Kommissionen, Sml. s. 3709, præmis 18, Rettens kendelse af 4.5.1998, sag T-84/97, BEUC mod Kommissionen, Sml. II, s. 795, præmis 52, og Rettens dom af 11.6.2002, sag T-365/00, AICA mod Parlamentet, Sml. II, s. 2719, præmis 30).
37. I den foreliggende sag besluttede Kommissionen ved skrivelse af 19. juli 2001 at afslå sagsøgerens ansøgning om indgåelse af den anden partnerskabskontrakt og at afslutte sagen, efter at sagsøgeren gentagne gange havde nægtet at lade sig underkaste en revision. Denne beslutning bekræftede Kommissionen ved sin skrivelse af 27. august 2001.
38. Ved den anfægtede beslutning, som blev vedtaget den 22. oktober 2002, bekræftede Kommissionen sin beslutning om at afslå sagsøgerens ansøgning om indgåelse af den anden partnerskabskontrakt.
39. Denne beslutning indeholder ingen nye elementer i forhold til beslutningen af 19. juli 2001.
40. Den Europæiske Ombudsmands afgørelse vedrørende sagsøgerens klage til denne udgør ikke et nyt element. I sin afgørelse bekræftede Den Europæiske Ombudsmand, at Kommissionen var berettiget til at kræve, at der blev foretaget en revision hos sagsøgeren.
41. Heller ikke den omstændighed, at Kommissionen i den anfægtede beslutning afslog at iværksætte en disciplinær procedure over for ECHO’s ansatte udgør et nyt element i modsætning til, hvad sagsøgeren har gjort gældende i sit indlæg af 29. april 2003.
42. Dette afslag adskiller sig klart fra afslaget på sagsøgerens ansøgning om indgåelse af partnerskabskontrakten. I modsat fald ville man anerkende, at en virksomhed blot ved at ansøge om, at der iværksættes en disciplinær procedure over for ansatte i den institution, som har truffet beslutningen, kunne forlænge fristen for at rejse annullationssøgsmål vedrørende denne beslutning.
43. Under alle omstændigheder udgør en beslutning om at iværksætte en disciplinær procedure en ren intern foranstaltning ved Kommissionen, som sagsøgeren ikke har nogen mulighed for at anfægte under et annullationssøgsmål. I øvrigt bemærkes, at sagsøgeren tilsyneladende har taget hensyn hertil i sin skrivelse til Kommissionen af 27. august 2002.
44. I øvrigt fremgår det hverken af sagens akter ved Retten eller af den anfægtede beslutning, at der forud for vedtagelsen af denne blev foretaget en fornyet vurdering af sagsøgerens situation. Den omstændighed, at ECHO på ny besvarede sagsøgeren, indebar ikke en fornyet vurdering af dennes ansøgning om indgåelse af den anden partnerskabskontrakt (jf. i denne retning Rettens dom af 26.10.2002, forenede sager T-83/99 – T-85/99, Ripa di Meana m.fl. mod Parlamentet, Sml. II, s. 3493, præmis 34).
45. Den anfægtede beslutning bekræfter således blot beslutningen af 19. juli 2001. Det er ubestridt mellem parterne, at den sidstnævnte beslutning, som sagsøgeren blev bekendt med senest den 25. juli 2001 (jf. ovenfor, præmis 19) ikke blev anfægtet inden tomånedersfristen i henhold til artikel 230, stk. 5, EF.
46. Endvidere bemærkes, at det er den samme ansøgning fra sagsøgeren om indgåelse af den anden partnerskabskontrakt, som er omhandlet i skrivelsen af 19. juli 2001 og den anfægtede beslutning. Derimod var den beslutning, som blev påstået annulleret i sagen Internationaler Hilfsfonds mod Kommissionen, og hvori er afsagt førnævnte dom, den første beslutning, som indeholdt et afslag på de indgivne ansøgninger om samfinansiering. Omstændighederne i den foreliggende sag er derfor forskellige fra de omstændigheder, Retten tog stilling til ved behandlingen af Kommissionens formalitetsindsigelse i sagen Internationaler Hilfsfonds mod Kommissionen, hvori der er afsagt førnævnte dom (jf. dommens præmis 28-34).
47. Den første påstand må derfor afvises fra realitetsbehandling.
Den anden påstand om, at Kommissionen tilpligtes enten at give sagsøgeren den samme stilling, som denne havde i 1996, da det indgav sin ansøgning om indgåelse af den første partnerskabskontrakt, eller at opfordre sagsøgeren til at indgå den anden partnerskabskontrakt, og den tredje påstand om, at Kommissionen tilpligtes at godtgøre sagsøgeren omkostningerne i forbindelse med dennes klage til Den Europæiske Ombudsmand
48. Ifølge fast retspraksis kan Retten ikke meddele fællesskabsinstitutionerne påbud eller træffe afgørelse på deres vegne (Domstolens dom af 8.7.1999, sag C-5/93 P, DSM mod Kommissionen, Sml. I, s. 4695, præmis 36, og Rettens dom af 24.2.2000, sag T-145/98, ADT Projekt mod Kommissionen, Sml. II, s. 387, præmis 83).
49. Den kompetence, som Fællesskabets retsinstanser råder over i annullationssøgsmål efter artikel 230 EF, begrænser sig til en prøvelse af den anfægtede retsakts lovlighed. Såfremt Retten finder retsakten ulovlig, annulleres den. Det påhviler i så fald vedkommende institution at træffe de nødvendige foranstaltninger i medfør af artikel 233 EF til at opfylde annullationsdommen (Rettens dom af 27.1.1998, sag T-67/94, Ladbroke Racing mod Kommissionen, Sml. II, s. 1, præmis 200, og dommen i sagen ADT Projekt mod Kommissionen, præmis 84).
50. Med sin anden og tredje påstand ønsker sagsøgeren åbenbart, at Retten giver Kommissionen et påbud. Ifølge de ovenfor i præmis 48 og 49 nævnte principper må denne påstand afvises fra realitetsbehandling.
51. Hvad angår den tredje påstand tilføjes, at ifølge procesreglementets artikel 91, litra b), kan følgende udgifter kræves erstattet: »nødvendige udgifter, som parterne har afholdt med henblik på sagens behandling, især rejse- og opholdsudgifter og vederlag til befuldmægtigede, rådgivere eller advokater«. Det fremgår af denne bestemmelse, at de udgifter, der kan kræves erstattet, dels er begrænset til de udgifter, der er afholdt med henblik på sagens behandling ved Retten, dels til udgifter, som var nødvendige i denne forbindelse (Rettens kendelse af 15.7.1998, sag T-115/94 DEP, Opel Austria mod Rådet, Sml. II, s. 2739, præmis 26). Udtrykket »sagens behandling« i samme bestemmelse omfatter kun behandlingen af sagen ved Retten (Rettens kendelse af 24.1.2002, sag T-38/95 DEP, Groupe Origny mod Kommissionen, Sml. II, s. 217, præmis 29). Sagsøgeren kan derfor under ingen omstændigheder under det foreliggende annullationssøgsmål rejse krav om, at Kommissionen godtgør sagsøgeren omkostningerne ved behandlingen af en sag ved Den Europæiske Ombudsmand.
52. Endvidere bemærkes, at den tredje påstand ikke kan opfattes som et krav om erstatning, således som sagsøgeren tilsyneladende hævder i visse passager af sit skriftlige indlæg af 29. april 2003. Stævningen omhandler nemlig overhovedet ikke et sådant erstatningskrav eller de retlige elementer, som er en forudsætning herfor.
53. Af samtlige de anførte betragtninger følger, at sagen i det hele må afvises fra realitetsbehandling.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
54. Ifølge procesreglementets artikel 87, stk. 2, pålægges den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da sagsøgeren har tabt sagen, bør denne i overensstemmelse med Kommissionens påstand pålægges at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
bestemmer
RETTEN (Femte Afdeling)
1) Sagen afvises i det hele fra realitetsbehandling.
2) Sagsøgeren bærer sine egne og betaler Kommissionens omkostninger.