61993CJ0435_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved dom af 18. oktober 1993, indgaaet til Domstolen den 4. november 1993, har Kantongerecht, Rotterdam, i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelagt Domstolen en raekke praejudicielle spoergsmaal om fortolkningen af EOEF-traktatens artikel 119 samt af protokol nr. 2 ad artikel 119 i traktaten om oprettelse af Det Europaeiske Faellesskab, der er knyttet som bilag til traktaten om Den Europaeiske Union ("protokol nr. 2").
2 Spoergsmaalene er blevet rejst under en sag mellem F. Dietz og Stichting Thuiszorg Rotterdam (herefter "Thuiszorg") vedroerende sagsoegerens tilslutning til Pensioenfonds voor Gezondheids-, Geestelijke en Maatschappelijke Belangen ("pensionskassen").
3 I Nederlandene er medlemskab af en erhvervspensionsfond principielt frivillig for arbejdsgiverne og arbejdstagerne i det paagaeldende erhverv.
4 I medfoer af artikel 3, stk. 1, i Wet betreffende verplichte deelneming in een bedrijfspensioensfonds (den nederlandske lov om obligatorisk tilslutning til en erhvervspensionsfond, herefter "BPF-loven", Staatsblad J 121) med senere aendringer kan arbejds- og socialministeren (herefter "ministeren") efter anmodning fra en af de efter branche opdelte faglige organisationer, som efter ministerens opfattelse er tilstraekkelig repraesentativ, goere tilslutning til en erhvervspensionsfond obligatorisk for alle arbejdstagerne eller for visse grupper af arbejdstagere inden for det paagaeldende erhverv. I lovens artikel 16 bestemmes, at der af ministeren eller efter dennes bemyndigelse kan traeffes beslutning om at dispensere fra den tvungne tilslutning.
5 I medfoer af BPF-lovens artikel 4 skal alle anmodninger om at goere tilslutning til en erhvervspensionsfond obligatorisk offentliggoeres i Nederlandse Staatscourant med oplysning om den frist, inden for hvilken skriftlige klager kan rettes til ministeren.
6 F. Dietz var i perioden fra den 11. december 1972 til den 6. november 1990 ansat paa deltid, naermere bestemt syv timer ugentligt, som hjemmehjaelper inden for aeldreforsorgen hos Stichting Katholieke Maatschappelijke Gezinszorg og hos Thuiszorg, der er indtraadt i dennes rettigheder. Den 6. november 1990 fyldte F. Dietz 61 aar og gik paa frivillig foertidspension i henhold til en aftale indgaaet med Thuiszorg den 18. juli 1990.
7 I medfoer af BPF-loven blev medlemskab af en pensionskasse gjort obligatorisk for arbejdstagerne i Thuiszorg.
8 Imidlertid var arbejdstagere paa deltid, der arbejdede 40% af normal arbejdstid eller mindre, indledningsvis udelukket fra pensionskassen. Denne begraensning blev ophaevet med virkning fra den 1. januar 1991 for at bringe ordningen i overensstemmelse med de krav, som stilles i Raadets direktiv 86/378/EOEF af 24. juli 1986 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder inden for de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger (EFT L 225, s. 40). I forbindelse med denne aendring blev der gennemfoert en overgangsordning, hvorefter de arbejdstagere, der tidligere havde vaeret udelukket fra medlemskab af pensionskassen, fik tildelt en pension paa grundlag af et fiktivt antal forsikringsperioder.
9 Den 2. december 1992 anlagde F. Dietz sag ved Kantongerecht, Rotterdam, og gjorde gaeldende, at hun ikke havde haft kendskab til den forestaaende aendring af pensionskasseordningen, og at hun, saafremt det havde vaeret tilfaeldet, ikke ville have taget sin afsked saa tidligt, saaledes at hun kunne blive pensionsberettiget i henhold til overgangsordningen. Thuiszorg, som var vidende om den forestaaende aendring, burde have oplyst hende herom. Sagsoegeren har desuden paaberaabt sig traktatens artikel 119 og herved gjort gaeldende, at hun har ret til pension beregnet paa grundlag af sine ansaettelsesperioder fra den 8. april 1976, hvor Defrenne -dommen (sag 43/75, Sml. s. 455) blev afsagt eller subsidiaert fra den 17. maj 1990, hvor Barber-dommen (sag C-262/88, Sml. I, s. 1889) blev afsagt.
10 Kantongerecht, Rotterdam, besluttede at udsaette sagen og at forelaegge Domstolen de samme praejudicielle spoergsmaal som forelagt af Kantongerecht, Utrecht, i Fisscher-sagen, hvori der blev afsagt dom den 28. september 1994 (sag C-128/93, Sml. I, s. 4583), samt en raekke tillaegsspoergsmaal. De stillede spoergsmaal lyder i deres helhed:
"1) Omfatter retten til (lige) loen, som omhandlet i EOEF-traktatens artikel 119, ogsaa en ret til at vaere omfattet af en lovpligtig erhvervstilknyttet pensionsordning som den, der er tale om i denne sag?
1a) Goer det nogen forskel for besvarelsen af spoergsmaal 1), som stillet af Kantongerecht, Utrecht, i naevnte dom,
a) at det ved vedtagelsen af BPF-loven ved siden af socialpolitiske betragtninger (ved en brancheopdelt pensionsordning baeres omkostningerne af alle branchen tilhoerende virksomheder i faellesskab) var oensket om at modvirke indbyrdes konkurrence inden for branchen, der var den afgoerende motivation?
b) at udkastet til BPF-loven ganske vist indeholdt en saadan tvungen forpligtelse, men at den ikke gik igen i den endelige lov (TK 1948-1949, 785, nr. 6)?
c) om stiftelsen Thuiszorg, Rotterdam, ikke har eller netop har indgivet klage over forpligtelsen (og ministeren ikke har taget denne klage til foelge)?
d) eller om stiftelsen Thuiszorg blandt sine arbejdstagere har foretaget nogen undersoegelse, hvis resultater ville kunne give grundlag for at ansoege om dispensation eller at informere arbejdstagerne om mulighed for dispensation?
2) Hvis spoergsmaal 1) besvares bekraeftende, gaelder den tidsmaessige begraensning, Domstolen har fastsat i Barber-dommen, for saa vidt angaar en pensionsordning som den i Barber-sagen omhandlede (en saakaldt 'contracted out' -ordning), da ogsaa for en ret til at vaere omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning som den i den foreliggende sag omhandlede, som sagsoegeren som gift kvinde var udelukket fra?
2a) Hvis spoergsmaal 1) besvares bekraeftende, gaelder den tidsmaessige begraensning, Domstolen har fastsat i Barber-dommen, for saa vidt angaar en pensionsordning som den i Barber-sagen omhandlede (en saakaldt 'contracted out' -ordning), da ogsaa for udbetaling af en alderspension?
3) Er den, der gennemfoerer og administrerer pensionsordningen (dvs. pensionskassen) ° i tilfaelde hvor den i en virksomhed gaeldende pensionsordning er lovpligtig ° forpligtet til at anvende ligebehandlingsprincippet i EOEF-traktatens artikel 119, og kan den arbejdstager, som stilles ringere som foelge af en tilsidesaettelse af traktatbestemmelsen, indtale sit krav direkte mod pensionskassen, som om der var tale om arbejdsgiveren?
Det bemaerkes i denne forbindelse, at Kantongerecht ikke har kompetence til at traeffe afgoerelse om, hvorvidt der bestaar et krav som foelge af reglerne om erstatning uden for kontrakt, idet kravets vaerdi medfoerer, at det falder uden for rettens kompetence. I denne sag har det derfor betydning, om sagsoegeren paa grundlag af arbejdsaftalen kan rette kravet mod pensionskassen.
4) Hvis sagsoegeren i henhold til EOEF-traktatens artikel 119 har ret til at vaere medlem af pensionskassen fra et tidspunkt, der ligger forud for den 1. januar 1991, indebaerer dette da ogsaa, at hun ikke er forpligtet til at betale de bidrag, hun skulle have betalt, hvis hun var blevet optaget som medlem af pensionskassen paa et tidligere tidspunkt?
5) Har det nogen betydning, at sagsoegeren ikke har reageret paa et tidligere tidspunkt med henblik paa at faa gennemtvunget de rettigheder, hun nu goer gaeldende?
6) Har den til Maastricht-traktaten knyttede protokol ad artikel 119 i traktaten om oprettelse af Det Europaeiske Faellesskab (' Barber-protokollen' ) og (lovforslaget om aendring af) overgangsbestemmelsen i artikel III i lovforslag nr. 20 890, der har til formaal at gennemfoere det fjerde direktiv, betydning for afgoerelsen af den foreliggende sag, der er anlagt ved Kantongerecht ved staevning forkyndt den 2. december 1992?"
Foerste spoergsmaal
11 Med det foerste spoergsmaal oensker den nationale ret i det vaesentlige oplyst, om retten til at vaere omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning falder ind under anvendelsesomraadet for traktatens artikel 119 og dermed rammes af forbuddet mod forskelsbehandling i denne bestemmelse. Den nationale ret oensker desuden oplyst, om besvarelsen af spoergsmaalet afhaenger af formaalet med den nationale lovgivning om at goere tilslutning til en saadan erhvervstilknyttet ordning obligatorisk, eller af, at det oprindelige lovudkast indeholdt mulighed for ved lov at goere en saadan tilslutning obligatorisk, eller af, at arbejdsgiveren har indgivet klage over beslutningen om at goere tilslutningen obligatorisk eller endelig af, hvorvidt der maatte vaere foretaget en undersoegelse blandt arbejdstagerne, hvis resultater ville kunne give grundlag for at ansoege om dispensation fra den tvungne tilslutning.
12 I dommene af 28. september 1994 i Vroege-sagen (sag C-57/93, Sml. I, s. 4541) og i Fisscher-sagen fastslog Domstolen, at retten til at vaere omfattet af en erhvervstilknyttet ordning falder ind under anvendelsesomraadet for traktatens artikel 119 og dermed rammes af forbuddet mod forskelsbehandling i denne bestemmelse.
13 Den situation, som foreligger i hovedsagen, har en raekke lighedspunkter med situationen i Fisscher-dommen, hvor myndighederne havde gjort tilslutning til en erhvervstilknyttet pensionsordning obligatorisk. Man maa derfor undersoege, om de forhold, som den nationale ret har beskrevet i sit spoergsmaal, kan foere til en anden fortolkning.
14 For det foerste er det uden betydning, at den nationale lovgivning om tvungen tilslutning til de erhvervstilknyttede pensionsordninger ikke blot forfoelger et socialpolitisk formaal, men navnlig er begrundet i betragtninger vedroerende konkurrencebetingelserne inden for en bestemt oekonomisk sektor, eftersom det afhaenger af objektive kriterier, som bl.a. er fastlagt i Barber-dommen, hvorvidt en sikringsordning er omfattet af traktatens artikel 119.
15 For det andet skal der ikke tages stilling til det forhold, at lovforslaget indeholdt en bestemmelse om at goere tilslutning til en erhvervstilknyttet pensionsordning obligatorisk, da den nationale ret har fremhaevet, at en saadan bestemmelse ikke indgaar i den endelige lov.
16 For det tredje er spoergsmaalet om, hvorvidt den paagaeldende arbejdsgiver har indbragt en klage over forpligtelsen til at vaere omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning eller har gennemfoert en undersoegelse blandt sine arbejdstagere, hvis resultater ville kunne give grundlag for en ansoegning om dispensation fra den tvungne tilslutning, uden betydning for spoergsmaalet om, hvorvidt artikel 119 finder anvendelse. En bestemt arbejdsgivers adfaerd vil saaledes ikke kunne have indflydelse paa den ordning, som skal finde anvendelse inden for hele den paagaeldende erhvervssektor.
17 Det foerste spoergsmaal maa derfor besvares med, at retten til at vaere omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning falder ind under anvendelsesomraadet for artikel 119 og rammes dermed af forbuddet mod forskelsbehandling i denne artikel. Denne fortolkning afhaenger hverken af formaalet med den nationale lovgivning om obligatorisk tilslutning til en saadan erhvervstilknyttet ordning, af det forhold, at arbejdsgiveren har indgivet en klage over beslutningen om at goere tilslutningen obligatorisk, eller af, at han eventuelt har gennemfoert en undersoegelse blandt arbejdstagerne, hvis resultat kan danne grundlag for en ansoegning om dispensation fra den tvungne tilslutning.
Andet spoergsmaal
18 Naar henses til besvarelsen af det foerste spoergsmaal maa andet spoergsmaal forstaas saaledes, at det oenskes oplyst, hvorvidt den tidsmaessige begraensning, som er fastlagt i Barber-dommen, finder anvendelse dels paa retten til at vaere omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning som den i hovedsagen omhandlede, og dels paa pensionsrettighederne for den arbejdstager, som i strid med traktatens artikel 119 ikke har kunnet vaeret omfattet af en saadan ordning.
19 I dommen i Vroege-sagen, praemis 20-27, og i Fisscher-sagen, praemis 17-24, fastslog Domstolen, at begraensningen af de tidsmaessige virkninger af Barber-dommen kun angik de former for forskelsbehandling, som arbejdsgiverne og pensionskasserne med rimelighed kunne betragte som tilladte paa grund af de undtagelser, der som overgangsforanstaltninger er fastsat i de faellesskabsretlige regler, herunder bl.a. direktiv 86/378.
20 Med hensyn til retten til at vaere omfattet af erhvervstilknyttede pensionsordninger fastslog Domstolen, at der ikke forelaa nogen omstaendighed, som har kunnet give de beroerte parter i erhvervslivet grund til at tro, at artikel 119 ikke skulle finde anvendelse. Siden Bilka-dommen blev afsagt den 13. maj 1986 (sag 170/84, Sml. s. 1607), har det nemlig vaeret klart, at en tilsidesaettelse af lighedsprincippet i forbindelse med anerkendelsen af den her omhandlede ret falder ind under artikel 119 (dommene i Vroege-sagen, praemis 28 og 29, og i Fisscher-sagen, praemis 25 og 26).
21 Domstolen tilfoejede, at eftersom der ikke blev fastsat en begraensning af de tidsmaessige virkninger af Bilka-dommen, kunne den direkte virkning af artikel 119 paaberaabes til stoette for krav om ligebehandling med tilbagevirkende gyldighed med hensyn til retten til at vaere omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning, og at dette har vaeret tilfaeldet, siden dommen i Defrenne-sagen blev afsagt den 8. april 1976, hvori den direkte virkning af artikel 119 for foerste gang blev fastslaaet, dog med en tidsmaessig begraensning af denne fortolkning (dommene i Vroege-sagen, praemis 30, og i Fisscher-sagen, praemis 27).
22 Domstolen kendte foelgelig for ret, at begraensningen af de tidsmaessige virkninger af Barber-dommen ikke gjaldt for retten til at vaere omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning (dommene i Vroege-sagen, praemis 32, og i Fisscher-sagen, praemis 28).
23 Det bemaerkes, at retten til at opnaa alderspension i henhold til en erhvervstilknyttet ordning er uloeseligt forbundet med retten til at vaere omfattet af ordningen. Arbejdstageren ville ikke have nogen interesse i at vaere omfattet af ordningen, hvis vedkommende ikke opnaaede ret til de ydelser, som den paagaeldende ordning indebar.
24 Domstolen har saaledes i dommen i Bilka-sagen fastslaaet, at de ydelser, som loenmodtagerne opnaar i henhold til en erhvervstilknyttet pensionsordning, er ydelser, som arbejdstageren som foelge af arbejdsforholdet modtager fra arbejdsgiveren, jf. artikel 119, stk. 2 (praemis 22), og har deraf sluttet, at forskelsbehandling i forbindelse med retten til at vaere omfattet af en saadan ordning ligeledes var en overtraedelse af artikel 119 (praemis 27 og 31).
25 Siden dommen i Bilka-sagen blev afsagt, har det derfor vaeret aabenbart, at artikel 119 er til hinder for forskelsbehandling ved tildeling af ydelser inden for en erhvervstilknyttet pensionsordning, som foelger af forskelsbehandling vedroerende retten til at vaere omfattet af ordningen, og at arbejdstagerne og pensionskasserne saaledes ikke med rimelighed har kunnet betragte en saadan forskelsbehandling som tilladt. Heraf foelger, at der i denne sag ikke for Domstolen er anledning til at begraense de tidsmaessige virkninger af Barber-dommen.
26 Ganske vist kan de arbejdstagere, som er omfattet af de erhvervstilknyttede pensionsordninger, paa grund af den tidsmaessige begraensning af virkningerne af Barber-dommen ikke paaberaabe sig traktatens artikel 119 ved forskelsbehandling i forbindelse med ydelser, der vedroerer beskaeftigelsesperioder foer den 17. maj 1990. En saadan begraensning er imidlertid kun berettiget, naar forskelsbehandlingen med hensyn til de naevnte ydelser er en foelge af, at der sker forskelsbehandling med hensyn til retten til at vaere omfattet af en saadan ordning.
27 Endelig maa det fremhaeves, at eftersom der ikke blev fastsat en begraensning af de tidsmaessige virkninger af Bilka-dommen, kan den arbejdstager, som har vaeret udsat for forskelsbehandling vedroerende retten til at blive medlem af en erhvervstilknyttet pensionsordning, paaberaabe sig den direkte virkning af artikel 119 med tilbagevirkende gyldighed ved krav om ydelser i medfoer af ordningen, og at dette gaelder fra den 8. april 1976, hvor dommen i Defrenne-sagen blev afsagt.
28 Det andet spoergsmaal skal derfor besvares saaledes, at begraensningerne af de tidsmaessige virkningerne af Barber-dommen ikke gaelder for retten til at vaere omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning som den i hovedsagen omhandlede eller for retten til at opnaa alderspension for den arbejdstager, som i strid med traktatens artikel 119 har vaeret udelukket fra medlemskab af en saadan ordning.
Tredje spoergsmaal
29 Med det tredje spoergsmaal oensker den nationale ret oplyst, om de, der administrerer en erhvervstilknyttet pensionsordning, ligesom arbejdsgiveren, er forpligtet til at iagttage bestemmelserne i traktatens artikel 119, og om den arbejdstager, der udsaettes for forskelsbehandling, kan goere sine rettigheder gaeldende direkte over for dem, der administrerer ordningen.
30 I denne forbindelse bemaerkes dels, at Domstolen i Barber-dommen ° efter at have fastslaaet, at pensioner, der udbetales i henhold til erhvervstilknyttede pensionsordninger, der er "contracted out", er omfattet af artikel 119 ° udtalte, at dette ogsaa gaelder, selv om ordningen er oprettet i form af en "trust" og administreres af "trustees", som formelt er uafhaengige af arbejdsgiveren, eftersom artikel 119 ogsaa finder anvendelse paa ydelser, som modtages indirekte fra arbejdsgiveren (praemis 28 og 29).
31 Dels har Domstolen i Fisscher-dommen fastslaaet, at de, der administrerer en pensionsordning, skal udbetale ydelser, som har karakter af loen i artikel 119' s forstand, og de har pligt til at overholde bestemmelsen ved at goere alt, hvad der ligger inden for deres befoejelser, for at sikre, at ligebehandlingsprincippet overholdes paa dette omraade; endvidere skal de personer, der er omfattet af pensionsordningen, kunne paaberaabe sig bestemmelsen over for dem. Den effektive virkning af artikel 119 ville i hoej grad blive svaekket, og det ville have saerdeles uheldige foelger for den retsbeskyttelse, der er noedvendig for en virkelig ligebehandling, hvis en arbejdstager kun kunne paaberaabe sig bestemmelsen over for arbejdsgiveren, men ikke over for dem, der administrerer ordningen, og som det udtrykkeligt er paalagt at opfylde arbejdsgiverens forpligtelser (praemis 31).
32 Det tredje spoergsmaal maa derfor besvares med, at de, der administrerer en erhvervstilknyttet pensionsordning, ligesom arbejdsgiveren, er forpligtet til at iagttage bestemmelserne i traktatens artikel 119, og at den arbejdstager, der udsaettes for forskelsbehandling, kan goere sine rettigheder gaeldende direkte over for dem, der administrerer ordningen.
Fjerde spoergsmaal
33 Med det fjerde spoergsmaal oenskes det oplyst, om den omstaendighed, at en arbejdstager kan stille krav om at blive omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning med tilbagevirkende gyldighed, indebaerer, at arbejdstageren kan undgaa at betale bidrag til ordningen for det tidsrum, der er tale om.
34 Som Domstolen kendte for ret i dommen i Fisscher-sagen, maa det fastslaas, at den omstaendighed, at en arbejdstager kan stille krav om at blive omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning med tilbagevirkende gyldighed, ikke indebaerer, at arbejdstageren kan undgaa at betale bidrag til ordningen for det tidsrum, der er tale om.
Femte spoergsmaal
35 Med det femte spoergsmaal oensker den nationale ret i det vaesentlige oplyst, om nationale regler om soegsmaalsfrister i nationale retsforhold kan goeres gaeldende over for arbejdstagere, der paaberaaber sig deres ret til at vaere omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning eller til at opnaa alderspension.
36 Hertil er det tilstraekkeligt at bemaerke, at ifoelge fast retspraksis finder de nationale regler om soegsmaalsfrister ° i mangel af faellesskabsbestemmelser paa omraadet ° ogsaa anvendelse paa soegsmaal, som stoettes paa faellesskabsretten, idet reglerne dog ikke maa vaere mindre gunstige end dem, der gaelder for tilsvarende soegsmaal i henhold til national ret, og ikke i praksis maa goere det umuligt at udoeve rettigheder i henhold til faellesskabsretten (jf. saerligt dom af 9.11.1983, sag 199/82, San Giorgio, Sml. s. 3595, praemis 12).
37 Det femte spoergsmaal maa herefter besvares med, at nationale regler om soegsmaalsfrister i nationale retsforhold kan goeres gaeldende over for arbejdstagere, der paaberaaber sig deres ret til at vaere omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning eller til at opnaa alderspension, paa betingelse af, at reglerne ikke er mindre gunstige for soegsmaal af denne art end for tilsvarende soegsmaal i henhold til national ret, og at de ikke i praksis goer det umuligt at udoeve rettigheder i henhold til Faellesskabets retsorden.
Sjette spoergsmaal
38 Med det sjette spoergsmaal oensker den nationale ret oplyst, hvilken betydning dels et nationalt lovforslag til gennemfoerelse af direktiv 86/378, dels den naevnte protokol nr. 2 kan have i forbindelse med den foreliggende sag.
39 Med hensyn til det nationale lovforslag er det tilstraekkeligt at bemaerke, at det ifoelge fast retspraksis ikke under en sag efter artikel 177 tilkommer Domstolen at fortolke national ret og udtale sig om dens virkninger (jf. bl.a. dom af 3.2.1977, sag 52/76, Benedetti, Sml. s. 163, praemis 25). Dette gaelder saa meget desto mere, naar der blot er tale om et lovforslag.
40 Hvad angaar protokol nr. 2 har Domstolen i dommene i Vroege-sagen og i Fisscher-sagen kendt for ret, at denne protokol ikke har nogen betydning for retten til at vaere omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning, idet denne ret fortsat reguleres af Bilka-dommen.
41 Af de grunde, som er anfoert som et led i besvarelsen af det andet spoergsmaal, er resultatet det samme for saa vidt angaar retten til at opnaa alderspension, naar en arbejdstager i strid med traktatens artikel 119 har vaeret udelukket fra medlemskab af en erhvervstilknyttet ordning.
42 Det sjette spoergsmaal maa derfor besvares med, at protokol nr. 2 hverken har betydning for retten til at vaere omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning eller for retten til at opnaa alderspension, naar en arbejdstager i strid med traktatens artikel 119 har vaeret udelukket fra medlemskab af en erhvervstilknyttet ordning, idet disse rettigheder fortsat reguleres af Bilka-dommen.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
43 De udgifter, der er afholdt af Det Forenede Kongeriges regering og af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Kantongerecht, Rotterdam, ved dom af 18. oktober 1993, for ret:
1) Retten til at vaere omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning falder ind under anvendelsesomraadet for EOEF-traktatens artikel 119 og rammes dermed af forbuddet mod forskelsbehandling i denne artikel. Denne fortolkning afhaenger hverken af formaalet med den nationale lovgivning om obligatorisk tilslutning til en saadan erhvervstilknyttet ordning, af det forhold, at arbejdsgiveren har indgivet en klage mod beslutningen om at goere tilslutningen obligatorisk, eller af, at han eventuelt har gennemfoert en undersoegelse blandt arbejdstagerne, hvis resultat kan danne grundlag for en ansoegning om dispensation fra den tvungne tilslutning.
2) Begraensningen af de tidsmaessige virkninger af dommen af 17. maj 1990 i Barber-sagen (sag C-262/88) gaelder ikke for retten til at vaere omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning som den i hovedsagen omhandlede eller for retten til at opnaa alderspension for den arbejdstager, som i strid med traktatens artikel 119 har vaeret udelukket fra medlemskab af en saadan ordning.
3) De, der administrerer en erhvervstilknyttet pensionsordning, er ligesom arbejdsgiveren forpligtet til at iagttage bestemmelserne i traktatens artikel 119, og den arbejdstager, der udsaettes for forskelsbehandling, kan goere sine rettigheder gaeldende direkte over for dem, der administrerer ordningen.
4) Den omstaendighed, at en arbejdstager kan stille krav om at blive omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning med tilbagevirkende gyldighed, indebaerer ikke, at arbejdstageren kan undgaa at betale bidrag til ordningen for det tidsrum, der er tale om.
5) Nationale regler om soegsmaalsfrister i nationale retsforhold kan goeres gaeldende over for arbejdstagere, der paaberaaber sig deres ret til at vaere omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning eller til at opnaa alderspension, paa betingelse af, at reglerne ikke er mindre gunstige for soegsmaal af denne art end for tilsvarende soegsmaal i henhold til national ret, og at de ikke i praksis goer det umuligt at udoeve rettigheder i henhold til Faellesskabets retsorden.
6) Den til traktaten om Den Europaeiske Union knyttede protokol nr. 2 ad artikel 119 i traktaten om oprettelse af Det Europaeiske Faellesskab har hverken betydning for retten til at vaere omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning eller for retten til at opnaa alderspension, naar en arbejdstager i strid med traktatens artikel 119 har vaeret udelukket fra medlemskab af en erhvervstilknyttet ordning, idet disse rettigheder fortsat reguleres af dommen af 13. maj 1986 i Bilka-sagen (sag 170/84).