62020CC0716
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
G. PITRUZZELLA
fremsat den 10. marts 2022 (
1
)
Sag C-716/20
RTL Television GmbH
mod
Grupo Pestana S.G.P.S., S.A.,
SALVOR – Sociedade de Investimento Hoteleiro, S.A.
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Supremo Tribunal de Justiça (øverste domstol, Portugal))
»Præjudiciel forelæggelse – ophavsret og ophavsretsbeslægtede rettigheder – radio- og TV-udsendelse via satellit og viderespredning pr. kabel – begrebet »viderespredning pr. kabel« – samtidig og uforkortet spredning til almenheden pr. kabel af en udsendelse af et TV-program beregnet for almenheden – distributøren er ikke et radio- og TV-selskab – spredning gennem TV-apparater på hotelværelser«
1.
Har et radio- og TV-selskab ret til at forbyde udsendelse og til at opkræve licens til viderespredning af sine gratis programmer, som en hotelvirksomhed modtager gennem en parabolantenne og viderefører pr. koaksialkabel til værelserne til gavn for gæsterne? Udgør denne form for viderespredning en »viderespredning pr. kabel« som omhandlet i artikel 1, stk. 3, i direktiv 93/83/EØF (
2
), og kan den bevirke, at radio- og TV-selskabet tildeles specifikke rettigheder i tilfælde af en national lovgivning, som tilsyneladende udvider kataloget af de i EU-lovgivningen fastsatte rettigheder?
I. Retsforskrifter
A.
EU-retten
2.
Artikel 1, stk. 3, i direktiv 93/83 er affattet således:
»I dette direktiv forstås ved »viderespredning pr. kabel«: samtidig, uændret og uforkortet viderespredning til almenheden gennem kabel- eller mikrobølgesystemer af en trådbåren eller trådløs, herunder satellitfremført førstegangsudsendelse fra en anden medlemsstat af radio- eller fjernsynsprogrammer beregnet for almenheden.«
3.
Artikel 8 i direktiv 93/83, som har overskriften »Ret til viderespredning pr. kabel«, bestemmer:
»1.   Medlemsstaterne skal sikre, at viderespredning pr. kabel af radio- og [TV]-udsendelser fra andre medlemsstater på deres territorium sker under overholdelse af gældende bestemmelser vedrørende ophavsret og beslægtede rettigheder, og at en sådan viderespredning finder sted på grundlag af individuelle eller kollektive kontraktmæssige aftaler mellem indehaverne af ophavsret eller beslægtede rettigheder og kabeldistributørerne.«
4.
Artikel 9 i direktiv 93/83, som har overskriften »Udøvelse af retten til viderespredning pr. kabel«, foreskriver i stk. 1:
»1.   Medlemsstaterne skal sikre, at den ret, som indehaverne af ophavsrettigheder og beslægtede rettigheder har til at give eller nægte en kabeldistributør tilladelse til viderespredning pr. kabel alene kan gøres gældende gennem forvaltningsselskaber.«
5.
Artikel 3 i direktiv 2001/29/EF (
3
) med overskriften »Retten til overføring af værker til almenheden og retten til tilrådighedsstillelse for almenheden af andre frembringelser« bestemmer:
»1.   Medlemsstaterne tillægger ophavsmænd eneret til at tillade eller forbyde trådbunden eller trådløs overføring til almenheden af deres værker, herunder tilrådighedsstillelse af deres værker på en sådan måde, at almenheden får adgang til dem på et individuelt valgt sted og tidspunkt.
2.   Medlemsstaterne indfører en eneret til at tillade og forbyde trådbunden eller trådløs tilrådighedsstillelse for almenheden på en sådan måde, at almenheden får adgang til de pågældende værker på et individuelt valgt sted og tidspunkt:
[…]
d)
for radio- og fjernsynsforetagender for så vidt angår optagelser af deres udsendelser, hvad enten der er tale om trådbunden eller trådløs transmission, herunder via kabel eller satellit.
3.   Rettighederne efter stk. 1 og 2 udtømmes ikke af en overføring til almenheden eller tilrådighedsstillelse for almenheden i henhold til denne artikel.«
6.
Artikel 8 i direktiv 2006/115/EF (
4
), som har overskriften »Radio- og fjernsynsudsendelse og kommunikation til offentligheden«, bestemmer i stk. 3:
»3.   Medlemsstaterne tillægger radio- og fjernsynsselskaber eneret til at tillade eller forbyde viderespredning af deres udsendelser ved hjælp af radiobølger samt kommunikation til offentligheden af deres udsendelser, hvis denne foretages på steder, hvortil der er offentlig adgang mod betaling af entré.«
B.
Portugisisk ret
7.
Artikel 176, stk. 9 og 10, i Código do Direito de Autor e dos Direitos Conexos (lov om ophavsret og beslægtede rettigheder, herefter »CDADC«) (
5
) fastsætter:
»9.   Ved radio- og TV-selskab forstås enhver enhed, som producerer radio- og TV-udsendelser, idet der ved radio- og TV-udsendelse forstås udsendelse af lyd og billede eller af udtryk herfor, samlet eller hver for sig, enten ved trådoverføring eller trådløst, herunder via radiobølger, optisk fiber, kabel eller satellit, og som er beregnet for almenheden.
10.   Ved viderespredning forstås et radio- og TV-selskabs samtidige udsendelse af en udsendelse fra et andet radio- og TV-selskab.«
8.
CDADC’s artikel 187 bestemmer:
»(1)   Radio- og TV-selskaber har ret til at tillade eller forbyde:
(a)
viderespredning af deres udsendelser via radiobølger
(b)
optagelser af deres udsendelser på et fysisk medium, hvad enten det drejer sig om trådbårne eller trådløse udsendelser
(c)
reproduktion af optagelser af deres udsendelser, når der ikke er givet tilladelse hertil, eller hvis der er tale om en midlertidig optagelse, og reproduktionen har et andet formål end det oprindelige
(d)
tilrådighedsstillelse for almenheden af deres udsendelser, ad trådbunden eller trådløs vej, herunder via kabel eller satellit, på en sådan måde, at almenheden får adgang til dem på et individuelt valgt sted og tidspunkt
(e)
overføring af deres udsendelser til almenheden, hvis denne foretages på steder, hvortil der er offentlig adgang mod betaling af entré.
(2)   De i denne artikel fastsatte rettigheder omfatter ikke en kabeldistributør, som alene viderespreder radio- og TV-selskabers udsendelser.
(3)   Det forudsættes, at den person, hvis navn eller betegnelse ifølge sædvanlig praksis er oplyst i en udsendelse, er indehaveren af de beslægtede rettigheder til den konkrete udsendelse.«
9.
Artikel 3 (Definitioner) og artikel 8 (Udvidelse til indehavere af beslægtede rettigheder) i lovdekret nr. 333/97 (
6
) fastsætter:
»Artikel 3
I dette lovdekret forstås ved:
(a)
»satellit«: ethvert kunstigt udstyr i rummet, som muliggør sending af radio- og TV-signaler beregnet for almenheden
(b)
»overføring til almenheden via satellit«: den handling under radio- og TV-selskabets kontrol og ansvar at introducere programbærende signaler, der er beregnet for almenheden i en ubrudt sendekæde, der fører op til satellitten og ned mod jorden
(c)
»viderespredning pr. kabel«: samtidig og uforkortet spredning til almenheden pr. kabel af en førstegangsudsendelse af radio- eller TV-programmer beregnet for almenheden.
[…]
Artikel 8
Bestemmelserne i CDADC’s artikel 178, 184 og 187 samt i dette lovdekrets artikel 6 og 7 finder anvendelse på kunstnere, fremstillere af lyd- og videooptagelser samt radio- og TV-selskaber med hensyn til overføring af deres fremførelser, lydoptagelser, videooptagelser og udsendelser til almenheden via satellit samt med hensyn til viderespredning pr. kabel.«
II. Faktiske omstændigheder, hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
10.
RTL TELEVISION GmbH er et selskab, som har hjemsted i Tyskland og beskæftiger sig med udsendelse på forskellige kanaler af radio- og TV-programmer beregnet for offentligheden.
11.
Selskabet udsender TV-programmer på selskabets egne TV-net gennem et »åbent signal«, hvilket vil sige, at modtagelsen af disse programmer i private hjem ikke er underlagt licensbetaling.
12.
RTL Television (herefter »RTL«) er en af selskabets TV-kanaler og tilbyder sine seere i flere medlemsstater en bred vifte af TV-programmer (film, serier, shows, dokumentarprogrammer, sportsbegivenheder, nyheder og magasiner).
13.
Selv om disse programmer er rettet mod befolkningen i Tyskland, Østrig og Schweiz, kan de via satellit modtages på hele det europæiske territorium, og derfor også i Portugal, idet det er tilstrækkeligt at anvende en parabolantenne.
14.
RTL har indgået et antal licensaftaler, såvel med TV-operatører som med hotelvirksomheder i flere EU-medlemsstater.
15.
Grupo Pestana S.G.P.S. (herefter »Grupo Pestana«) er moderselskabet i en af de største portugisiske virksomhedskoncerner inden for hotelsektoren, som også omfatter datterselskabet Salvor – Sociedade de Investimento Hoteleiro, S.A. (herefter »Salvor«). Grupo Pestana ejer 98,8% af det sidstnævnte selskab, som driver flere hoteller i Portugal, og navnlig hotellerne »D. João II« og »Alvor Praia«.
16.
Som fremhævet af RTL modtog hotellerne »D. João II« og »Alvor Praia« i en periode, som mindst varede fra maj 2013 til februar 2014, udsendelser fra RTL’s satellit gennem parabolantenner, der er installeret på hotellerne, og videreførte dem pr. koaksialkabel til TV-apparater på de respektive værelser.
17.
Derfor anlagde RTL sag ved Tribunal da Propriedade Intelectual (ret i første instans i sager om intellektuel ejendomsret, Portugal) mod Grupo Pestana og Salvor med påstand om, at modtagelse og viderespredning af RTL-kanalens udsendelser på værelserne på hotellerne »D. João II« og »Alvor Praia« skulle anses for en overføring til almenheden af RTL’s udsendelser som omhandlet i CDADC’s artikel 187, stk. 1, litra e), og en viderespredning af de pågældende udsendelser som omhandlet i artikel 3 og 8 i lovdekret nr. 333/97, og dette krævede således en forudgående tilladelse fra RTL.
18.
RTL anførte bl.a., at i tilfælde af overføring af beskyttede værker til almenheden giver CDADC’s artikel 187, stk. 1, litra e), radio- og TV-selskaber en række rettigheder, herunder retten til at tillade eller forbyde overføring af deres udsendelser til almenheden.
19.
Ifølge RTL er disse rettigheder endvidere yderligere udvidet ved artikel 8 i lovdekret nr. 333/97, hvorefter radio- og TV-selskaber har ret til at tillade eller forbyde viderespredning pr. kabel af de egne udsendelser som fastsat i artikel 3, litra c), og derfor også i tilfælde af »samtidig og uforkortet spredning til almenheden pr. kabel af en førstegangsudsendelse af radio- eller TV-programmer beregnet for almenheden«.
20.
Tribunal da Propriedade Intelectual (ret i første instans i sager om intellektuel ejendomsret) tog imidlertid ikke RTL’s sag til følge og påpegede, at videreføring af RTL-kanalens TV-udsendelser på værelserne på hotellerne tilhørende Grupo Pestana og selskabet Salvor kunne anses for overføring til almenheden, men at betingelserne for udøvelse af den i artikel 187, stk. 1, litra e), fastsatte eneret ikke var opfyldt.
21.
Den nævnte ret tilføjede, at den konkrete situation ikke kunne anses for viderespredning, fordi den ikke blev foretaget af et radio- og TV-selskab.
22.
RTL iværksatte appel ved Tribunal da Relação de Lisboa (appeldomstolen i Lissabon, Portugal) til prøvelse af dommen afsagt af Tribunal da Propriedade Intelectual (ret i første instans i sager om intellektuel ejendomsret).
23.
Tribunal da Relação de Lisboa (appeldomstolen i Lissabon) stadfæstede den appellerede dom og forkastede således RTL’s krav.
24.
RTL har iværksat kassationsappel til prøvelse af den af Tribunal da Relação de Lisboa (appeldomstolen i Lissabon) afsagte dom ved Supremo Tribunal de Justiça (øverste domstol, Portugal), som har udsat sagen og forelagt følgende præjudicielle spørgsmål for Domstolen:
»1)
Skal begrebet »viderespredning pr. kabel«, som omhandlet i artikel 1, stk. 3, i Rådets direktiv 93/83/EØF af 27. september 1993, fortolkes således, at det, ud over et radio- og [TV]-selskabs samtidige udsendelse af et andet radio- og [TV]-selskabs udsendelse, omfatter en samtidig og uforkortet viderespredning pr. kabel til almenheden af en førstegangsudsendelse af radio- eller [TV]-programmer beregnet for almenheden (uanset om en sådan viderespredning til almenheden foretages af et radio- og [TV]-selskab eller ej)?
2)
Udgør en samtidig viderespredning pr. koaksialkabel af programmer fra en [TV]-kanal, der sendes via satellit, gennem de forskellige [TV]-apparater, der er installeret på hotelværelser, en [viderespredning] af sådanne udsendelser, som er omfattet af det [i artikel 1, stk. 3,] i Rådets direktiv 93/83/EØF af 27. september 1993 omhandlede begreb?«
III. Bedømmelse
A.
Indledende betragtninger
25.
De to præjudicielle spørgsmål fra den forelæggende ret kan sammenfattes til et enkelt spørgsmål: Har et radio- og TV-selskab ret til at forbyde udsendelse og ret til at opkræve licens til viderespredning af sine udsendelser, som en hotelvirksomhed modtager gennem en almindelig parabolantenne og viderefører pr. koaksialkabel til værelserne til gavn for gæsterne?
26.
Kravet fremsat af appellanten i hovedsagen er baseret på argumentet om, at den portugisiske lovgivning udvider de rettigheder, som et TV-selskab i henhold til EU-lovgivningen kan gøre gældende over for tredjemænd, som foretager overføring til almenheden, når den omhandlede viderespredning finder sted »pr. kabel«.
27.
Med andre ord har den portugisiske lovgiver i forbindelse med gennemførelse af direktiv 93/83 indført retten for radio- og TV-selskaber til at forbyde viderespredning og under alle omstændigheder retten til at opkræve licens i de situationer, hvor en person viderespreder et radio- og TV-selskabs ukodede programmer »pr. kabel«.
28.
Ifølge RTL’s fortolkning, som den nationale ret har fulgt med nogen tøven, har den portugisiske lovgiver indført begrebet »kabeldistributør« med et indhold, som afviger fra det tilsvarende begreb i EU-retten: De, der udfører denne aktivitet professionelt gennem traditionelle kabelnet, sidestilles gennem fortolkning med personer, såsom hotelvirksomheder, der opfanger det ukodede signal fra satellitten og reproducerer det på værelserne pr. koaksialkabel.
29.
Spørgsmålet vedrører således præciseringen af begrebet »viderespredning pr. kabel«, og, først og fremmest, hvem der kan anses for en »kabeldistributør«, dvs. hvorvidt denne person nødvendigvis skal være et radio- og TV-selskab, og hvorvidt det er tilstrækkeligt, at denne anvender en vilkårlig teknologi »pr. kabel«, eller omvendt – som jeg finder det mere korrekt – hvorvidt der skal være tale om en »professionel kabeldistributør«, som udøver aktivitet gennem traditionelle kabelnet.
30.
Situationer som den i hovedsagen omhandlede kan derimod efter min opfattelse – på linje med de argumenter, som Europa-Kommissionen på overbevisende vis har fremsat i sit skriftlige og mundtlige indlæg – henhøre under kategorien overføring til almenheden, idet de i EU-retten fastsatte betingelser for, at viderespredning af et ukodet program kan give anledning til specifikke rettigheder for radio- og TV-selskaber, finder anvendelse.
31.
Indledningsvis mener jeg, at det er hensigtsmæssigt på linje med Domstolens praksis at afklare, at to kategorier af personer kan gøre intellektuelle ejendomsrettigheder vedrørende TV-udsendelser gældende, nemlig for det første de pågældende værkers ophavsmænd og for det andet radio- og TV-selskaberne (
7
).
32.
Radio- og TV-selskaber kan påberåbe sig rettighederne til optagelse af deres udsendelser som fastsat i artikel 7, stk. 2, i direktiv 2006/115, retten til kommunikation til offentligheden af deres udsendelser som omhandlet i samme direktivs artikel 8, stk. 3, eller retten til reproduktion for så vidt angår optagelser af deres udsendelser som fastsat i artikel 2, litra e), i direktiv 2001/29 (
8
).
33.
Af hensyn til klarheden vil jeg foretage en samlet bedømmelse af de retlige spørgsmål, som danner grundlag for min foreslåede besvarelse af de to præjudicielle spørgsmål, i lyset af deres nære sammenhæng, og jeg vil foreslå et samlet detaljeret svar.
34.
Min bedømmelse vil tage udgangspunkt i dels en kort redegørelse for formålene med direktiv 93/83, dets karakter samt den historisk-teknologiske sammenhæng, hvori det blev vedtaget, dels bedømmelsen af begreberne »kabel«, »viderespredning pr. kabel« og »kabeldistributør« gennem en kortfattet analyse af de forskellige anførte direktiver og Domstolens relevante praksis.
35.
Jeg vil således nå kernen i spørgsmålet, med andre ord forholdet mellem begreberne »viderespredning pr. kabel« og »overføring til almenheden«, med henblik på at kvalificere den konkrete situation.
1. Formålene med og sammenhængen for direktiv 93/83
36.
Bestemmelserne i direktiv 93/83, som blev vedtaget for at imødegå problematikken knyttet til nye teknologier for »kabeldistributører«, skal indsættes i deres specifikke historisk-teknologiske sammenhæng og læses i lyset af Domstolens praksis for at kunne anlægge en systematisk og sammenhængende fortolkning heraf, i forhold til de EU-retlige bestemmelser om intellektuel ejendomsret.
37.
Direktiv 93/83 om radio- og TV-udsendelse via satellit og viderespredning pr. kabel har »et bestemt og forholdsvis begrænset anvendelsesområde, dvs. fremme radio- og [TV]-udsendelsesydelser i Europa ved at forenkle radio- og [TV]-udsendelse via satellit og viderespredning pr. kabel af radio- og [TV]-programmer« (
9
).
38.
Med andre ord blev dette direktiv vedtaget for at forenkle dels radio- og TV-udsendelse via satellit, dels viderespredning pr. kabel, idet direktivets artikel 9 sigter mod at fremme forvaltningsselskabers udstedelse af tilladelser til viderespredning af et program pr. kabel (
10
).
39.
Direktivet har således ikke til formål at tildele rettigheder, men at muliggøre en fuldstændig brug af de i den specifikke historiske periode indførte nye overføringsteknologier (satellit og kabel), og navnlig at afhjælpe en række mangler i aftaleordningerne på markedet for udstedelse af grænseoverskridende tilladelser i tilfælde af viderespredning pr. kabel (
11
).
40.
Det fremgår nærmere bestemt af artikel 8 i direktiv 93/83, at direktivet ikke pålægger medlemsstaterne at fastsætte en specifik ret til viderespredning pr. kabel eller at definere rækkevidden af denne ret. Direktivet bestemmer kun, at medlemsstaterne skal sikre, at viderespredning pr. kabel af udsendelser fra andre medlemsstater på deres territorium sker under overholdelse af gældende bestemmelser vedrørende ophavsret og beslægtede rettigheder.
41.
Endvidere foreskriver det omhandlede direktiv en minimumsharmonisering i den forstand, at det ikke udelukker muligheden for at fastsætte forhandlingsbaserede aftaler om de rettigheder, som er knyttet til udsendelse via satellit og pr. kabel (
12
).
42.
Domstolen har nemlig afklaret, at direktiv 93/83 »foreskriver en minimumsharmonisering af visse aspekter af ophavsrettigheder og ophavsretsbeslægtede rettigheder i tilfælde af overføring til almenheden via satellit eller viderespredning pr. kabel af udsendelser fra andre medlemsstater« (
13
).
43.
De regulerede og harmoniserede aspekter vedrører som anført fremme af forvaltningsselskabers udstedelse af tilladelser til viderespredning pr. kabel af et program.
44.
Som jeg vil uddybe i det følgende, er dette dog ikke ensbetydende med, at EU-retlige begreber i forbindelse med gennemførelse af direktiv 93/83 kan anvendes med en anden betydning end den fastsatte, således at der tildeles rettigheder, som er i strid med den systematiske fortolkning af direktivet.
B.
De præjudicielle spørgsmål
1. Begrebet »kabeldistributør«
45.
Ved viderespredning pr. kabel forstås i henhold til artikel 1, stk. 3, i direktiv 93/83 viderespredning af en førstegangsudsendelse fra en medlemsstat til en anden pr. kabel. Denne viderespredning skal endvidere være samtidig, uændret og uforkortet i forhold til førstegangsudsendelsen, som i sig selv kan være trådbåren eller trådløs og finde sted ved hjælp af radiobølger eller via satellit. Afslutningsvis specificeres det, at genstanden for førstegangsudsendelsen, og derfor for viderespredningen, skal være radio- eller TV-programmer beregnet for almenheden.
46.
Det fremgår af artikel 8 og 9, at betingelserne for at udøve retten til viderespredning pr. kabel skal være opfyldt af en »kabeldistributør«.
47.
Direktiv 93/83 definerer dog hverken begrebet »kabel« eller begrebet »kabeldistributør«, idet der forudsættes kendskab til disse, således at det ikke er muligt at udlede, hvilke enheder der må udføre »viderespredning pr. kabel«.
48.
Selv om Domstolen aldrig i en dom direkte har besvaret dette spørgsmål, deler jeg generaladvokat Saugmandsgaard Øes holdning i hans forslag til afgørelse ITV Broadcasting m.fl. (C-275/15, EU:C:2016:649), som jeg finder på linje med den af mig foreslåede fortolkning.
49.
Generaladvokat Saugmandsgaard Øes betragtninger vedrørte en tvist, som adskiller sig fra den foreliggende og ikke omfattede radio- og TV-selskabers rettigheder, men ophavsretten; de i den pågældende tvist anførte EU-retlige bestemmelser er endvidere ikke identiske med bestemmelserne i direktiv 93/83 (
14
).
50.
Det fulgte ræsonnement kan imidlertid efter min mening være nyttigt også i den foreliggende situation, for så vidt som det giver en overbevisende fortolkning af begreberne »kabel« og »kabeldistributør«, som kan gælde for hele corpus af bestemmelser om ophavsret og ophavsretsbeslægtede rettigheder.
51.
Begrebet »kabel« figurerer ikke kun i direktiv 2001/29, men anvendes desuden i visse af de direktiver, som direktiv 2001/29 er baseret på, dvs. direktiv 92/100, 93/83 og 93/98.
52.
Generaladvokat Saugmandsgaard Øe anførte, at henset til kravene om enhed og sammenhæng i Unionens retsorden, »skal de begreber, der anvendes i samtlige disse direktiver, have samme betydning, medmindre EU-lovgiver har givet udtryk for en anden hensigt i en bestemt lovgivningsmæssig sammenhæng« (
15
).
53.
Eftersom ingen af de ovennævnte direktiver indeholder en definition af begrebet »kabel«, skal dette begreb fortolkes under hensyn til den (teknologiske) sammenhæng, hvori det indgår, og de formål, der forfølges med direktiverne.
54.
Generaladvokat Saugmandsgaard Øe tilføjede, at »[f]or så vidt angår den sammenhæng, hvori begrebet »kabel« indgår, skal det bemærkes, at begrebet »kabel« i alle de pågældende direktiver er anvendt i forhold til andre teknologier, navnlig udsendelse via satellit. Af formuleringen »trådbunden eller trådløs transmission, herunder via kabel eller satellit« i artikel 2, litra e), og artikel 3, stk. 2, litra d), i direktiv 2001/29, kan det i øvrigt udledes, at begreberne »kabel« og »satellit« er underkategorier af de bredere begreber »trådbunden« og »trådløs«« (
16
).
55.
Også direktiv 93/83 indeholder en skarp sondring mellem »radio- og [TV]-udsendelse via satellit« og »viderespredning pr. kabel«, hvorfor jeg tilslutter mig generaladvokat Saugmandsgaard Øes holdning, som for så vidt angår formålene med direktiv 2001/29 påpegede, at det må formodes, at EU-lovgiver helt bevidst valgte den terminologi, der blev anvendt i dette direktiv. Hvis EU-lovgiver med andre ord havde ønsket at give udtrykket »kabel« som omhandlet i direktiv 2001/29 en neutral betydning ud fra en teknologisk synsvinkel, var der givetvis blevet valgt et mere generelt udtryk, eller det var blevet præciseret, at »kabel« omfattede andre teknologier (
17
).
56.
Om dette emne konkluderede generaladvokat Saugmandsgaard Øe: »Ovenstående betragtninger taler alle for den konklusion, at begrebet »kabel« i artikel 9 i direktiv 2001/29 er begrænset til traditionelle kabelnet, der drives af udbydere af konventionelle kabeltjenester« (
18
).
57.
Jeg mener, at denne holdning kan overføres til den foreliggende situation: Selv om formålene med direktiv 2001/29 (
19
) afviger fra formålene med direktiv 93/83, vil jeg erindre om, at sidstnævnte direktiv sigter mod at muliggøre en fuldstændig brug af de i den specifikke historiske periode indførte nye overføringsteknologier (satellit og kabel) og navnlig at afhjælpe en række mangler i aftaleordningerne på markedet for udstedelse af grænseoverskridende tilladelser i tilfælde af viderespredning pr. kabel.
58.
Jeg mener ikke, at betydningen af et EU-retligt begreb skal defineres i lyset af den historisk-teknologiske sammenhæng, hvori direktiverne blev vedtaget, og formålene med disse direktiver, således, at det ikke berøres af de teknologiske forandringer, men at det er nødvendigt at fortolke det system, inden for hvilket begreberne »kabel« og »viderespredning pr. kabel« er anvendt i de forskellige relevante direktiver, med det ene formål at konkludere, at »kabeldistributøren« kun kan være en person, som i erhvervsøjemed anvender det traditionelle kabelnet, som ifølge sondringen (summa divisio) i direktiv 93/83 udgør et alternativ til satellit.
59.
Jeg finder derfor, at det første præjudicielle spørgsmål kan skyldes en vis terminologisk forvirring hvad angår begrebet »viderespredning« ved læsning af indholdet af de af den forelæggende ret anførte forskellige retskilder.
60.
Efter min opfattelse kan der ikke rejses tvivl om, at »viderespredning pr. kabel« også kan foretages af andre end radio- og TV-selskaber, idet det er tilstrækkeligt, at der er tale om »(professionelle) kabeldistributører«.
61.
Dette ændrer dog ikke ved de aspekter, som det i den foreliggende sag rejste spørgsmål drejer sig om, og flytter uundgåeligt fokus til det andet præjudicielle spørgsmål: Ifølge ovenstående redegørelse skal begrebet »kabeldistributør« have sin oprindelige betydning under hensyntagen til den teknologi, som var fremherskende på tidspunktet for vedtagelse af direktiv 93/83, og herunder traditionelle kabelnet og deres professionelle distributører.
2. Begrebet »overføring til almenheden« i tilfælde af viderespredning på hoteller
62.
Jeg finder det nødvendigt at tage begrebet »overføring til almenheden« i betragtning, idet dette begreb – som jeg vil uddybe i det følgende – er bedre til at kvalificere den foreliggende situation end begrebet »viderespredning pr. kabel« i artikel 1, stk. 3, i direktiv 93/83.
63.
Det er nemlig på grundlag af dette begreb, at EU-retten i tilfælde af andre personers viderespredning tildeler bestemte rettigheder til ophavsmændene og, såfremt betingelserne herfor er opfyldt, til radio- og TV-selskaberne.
64.
Hvad angår retspraksis vedrørende hotelvirksomheders overføring til almenheden fastslog Domstolen i EGEDA-dommen (
20
), at en hotelvirksomheds modtagelse af TV-signaler via satellit eller jordbaseret transmission og videresendelse heraf pr. kabel til de enkelte værelser på hotellet er en overføring til almenheden.
65.
Også efter ikrafttrædelsen af direktiv 2001/29/EF er det blevet fastslået i en række domme, at en hotelvirksomhed, som på værelserne stiller TV- eller radioapparater til rådighed, hvortil denne overfører programsignaler, foretager en overføring til almenheden (
21
).
66.
I tråd med Kommissionens indlæg mener jeg, at når en hotelvirksomhed overfører det modtagne signal til værelserne til gavn for gæsterne, kan denne aktivitet anses for en overføring af værker til almenheden som omhandlet i artikel 3 i direktiv 2001/29/EF med hensyn til ophavsmændene.
67.
Hvad angår radio- og TV-selskaberne skal denne aktivitet derimod betragtes med udgangspunkt i artikel 8, stk. 3, i direktiv 2006/115 (
22
).
68.
Selv om hotelvirksomhedens aktivitet kan anses for en overføring til almenheden, kan de betingelser, som er fastsat i EU-retten og Domstolens praksis (
23
) for udøvelse af radio- og TV-selskabers rettigheder, derfor hovedsageligt henføres til den specifikke økonomiske fordel, som opnås af den person, der viderespreder det af radio- og TV-selskabet udsendte ukodede TV-program (eksempelvis opkrævning af entré).
3. Kvalifikationen af den foreliggende situation og besvarelsen af de præjudicielle spørgsmål
69.
Efter at have afklaret betydningen af begreberne »viderespredning pr. kabel« og »kabeldistributør« i EU-retten og redegjort for begrebet »overføring til almenheden« vil jeg nu foretage nogle overvejelser om det af appellanten i hovedsagen fremsatte argument, især hvad angår betingelserne for, at en hotelvirksomheds overføring til almenheden kan give anledning til rettigheder for det pågældende radio- og TV-selskab.
70.
Jeg vil på denne baggrund konkludere, at den foreliggende situation kan kvalificeres som overføring til almenheden og ikke som viderespredning pr. kabel.
71.
Den af appellanten i hovedsagen foreslåede fortolkning, ifølge hvilken hotelvirksomheders viderespredning af ukodede programmer til gavn for gæsterne på værelserne på en og samme tid udgør en overføring til almenheden og en viderespredning pr. kabel, med den konsekvens, at radio- og TV-selskaberne således opnår specifikke rettigheder knyttet til, at ovennævnte hotelvirksomheder sidestilles med en »kabeldistributør«, er resultatet af en misforståelse.
72.
Misforståelsen følger sandsynligvis dels af to fejlagtige fortolkninger af de relevante EU-retlige bestemmelser, dels – hvilket det dog tilkommer den nationale ret specifikt at vurdere – af en fejlagtig fortolkning af den nationale lovgivning i lyset af EU-retten.
73.
Som Kommissionen tydeligt har forklaret i sit indlæg og som anført ovenfor inden for rammerne af en systematisk fortolkning, skal der for det første tages udgangspunkt i begrebet »viderespredning pr. kabel« i direktiv 93/83 i dets historiske – og ikke dynamiske – forstand, således at det omfatter viderespredning foretaget af en professionel kabeldistributør gennem traditionelle kabelnet.
74.
For det andet ligger betingelserne for ydelse af et vederlag i tilfælde af overføring til almenheden, som anført i det foregående punkt, ikke i den »subjektive« omstændighed, dvs. hvorvidt den person, som viderespreder en ukodet udsendelse (i den konkrete situation en hotelkoncern), udfører en økonomisk eller professionel aktivitet, men i den specifikke fordel, som denne person opnår ved viderespredningen (den »objektive« omstændighed).
75.
For det tredje er den af RTL anlagte fortolkning – ifølge hvilken den portugisiske lovgivning har udvidet begrebet »viderespredning pr. kabel« i direktiv 93/83, således at radio- og TV-selskaber i lyset af den ved direktivet indførte minimumsharmonisering opnår specifikke rettigheder, som selve direktivet ikke tildeler personer såsom hotelvirksomheder, der gennem fortolkning er sidestillet med »kabeldistributører« – efter min opfattelse ikke den eneste mulige og ikke i overensstemmelse med EU-retten, uden at dette berører den nationale rets kompetence til at drage konsekvenser af det konkrete tilfælde.
76.
Ifølge RTL er det nødvendigt at anlægge en udvidende fortolkning af Verwertungsgesellschaft Rundfunk-dommen (
24
) hvad angår den del, hvor medlemsstaterne tilskyndes til at indføre supplerende rettigheder med henblik på, at der ydes vederlag i situationer som den omhandlede. Dette er således sket i Portugal, idet den nationale lovgiver har indført de bestemmelser, som den nationale ret har anført i forelæggelsesafgørelsen.
77.
Jeg er ikke enig i RTL’s konklusioner.
78.
Jeg mener nemlig, at tildelingen af supplerende rettigheder til TV-selskaberne ud over de i EU-retten fastsatte burde have været mere eksplicit og først og fremmest underbygget af grunde, som kan genfindes i den systematiske fortolkning af de EU-retlige bestemmelsers corpus.
79.
Anvendelsen af denne komplekse mekanisme for at kvalificere situationen som viderespredning pr. kabel som omhandlet i direktiv 93/83 med henblik på at sidestille personer som hotelvirksomheder med traditionelle kabeldistributører kan efter min mening ikke føre til de ønskede resultater.
80.
I princippet er EU-retten ganske vist ikke til hinder for, at de nationale lovgivere indfører supplerende rettigheder ud over de fastsatte, forudsat at der defineres nøjagtige mekanismer for individuel og kollektiv forvaltning, som ikke skaber fordrejninger på markederne, men den respektive nationale lovgivning må ikke tillægge de i EU-retten definerede begreber en anden betydning.
81.
Det ville kunne tillades, hvilket i øvrigt ifølge sagsakterne er blevet gjort og efter min opfattelse allerede er tilladt, at TV-selskaberne og andre personer i kraft af aftalefriheden indgår aftaler, men dette er ikke ensbetydende med, at der af EU-retten kan udledes subjektive rettigheder i denne retning, eller at nationale bestemmelser kan tildele subjektive rettigheder ved at give EU-retlige begreber et andet indhold.
82.
I det foreliggende tilfælde hersker der ingen tvivl om, at en hotelvirksomhed ikke opnår en specifik økonomisk fordel fra viderespredning af ukodede TV-programmer på værelserne til gavn for gæsterne, eftersom prisen på et hotelværelse generelt fastsættes helt uafhængigt af denne omstændighed.
83.
Det fremgår af Verwertungsgesellschaft Rundfunk-dommen (
25
), at kommunikation af fjernsyns- og radioudsendelser via de modtagerapparater, som værelserne er udstyret med, ikke udgør en kommunikation, der er foretaget på et sted, hvortil der er offentlig adgang mod betaling af entré, fordi prisen på et hotelværelse udgør en modydelse for en indkvarteringsydelse, hvortil der alt efter hotellets kategori kommer visse supplerende tjenesteydelser, såsom kommunikation af fjernsyns- og radioudsendelser via de modtagerapparater, som værelserne er udstyret med, som almindeligvis uden forskel er inkluderet i prisen for overnatningen (
26
).
84.
Endelig er den holdning, som RTL har foreslået i sit indlæg og kraftigt understreget i retsmødet – ifølge hvilken den af mig foreslåede fortolkning, som Kommissionen også har tilsluttet sig, ville risikere at forringe EU’s ophavsretsordning væsentligt – ugrundet.
85.
Først og fremmest har de krav, som RTL har fremsat i sin egenskab af radio- og TV-selskab, ingen indflydelse på ophavsrettigheder, idet disse som anført ovenfor og som bekendt reguleres i EU-retten særskilt i forhold til radio- og TV-selskabers rettigheder (når disse ikke teknisk set også er ophavsmændene til de udsendte programmer, men udsender gratis TV-programmer som i den foreliggende situation).
86.
Selv hvis radio- og TV-selskabers rettigheder i henhold til EU-retten blev taget i betragtning, er det endvidere velkendt, at rettighederne fra viderespredning af TV-programmer varierer kraftigt afhængigt af den valgte forretningsmodel: Ifølge betalings-TV-systemet betaler private og erhvervsmæssige brugere et specifikt vederlag (om end generelt med forskellige størrelser), hvorimod et radio- og TV-selskab i tilfælde af gratis viderespredning opnår indtjening via reklame.
87.
Udsendelse på »betalingskanaler«, for hvilke gæsten normalt skal betale et specifikt tillæg til prisen på hotelværelset, er helt anderledes, idet det pågældende radio- og TV-selskab tildeles økonomiske rettigheder (opkrævning af licens) (
27
).
88.
Det ville være vildledende at sammenblande disse to forretningsmodeller.
89.
Den af RTL foreslåede fortolkning ville netop indebære risiko for fortolkningsusikkerhed, fordi den ville bevæge sig bort fra den eksisterende beskrevne ramme: Viderespredning pr. kabel er kun den aktivitet, som foretages af professionelle kabeldistributører, og i tilfælde af overføring til almenheden, uafhængigt af viderespredningsteknologi, ydes radio- og TV-selskaber vederlag ifølge den valgte forretningsmodel på de i EU-retten og Domstolens praksis nøjagtigt fastsatte betingelser.
90.
Der ville således i det væsentlige oprettes en ramme, hvor blot den omstændighed, at den person, der viderespreder gratis TV-programmer pr. koaksialkabel på en facilitet, er en person, som udfører en erhvervsaktivitet og sidestilles med en professionel kabeldistributør. Dette ville indebære store fortolkningsvanskeligheder, når der skal sondres mellem personer, som reelt er erhvervsdrivende, og personer, som også tilvejebringer offentlige tjenesteydelser, eller privatpersoner, som udøver erhvervsvirksomhed.
91.
Eksistensen af specifikke forhandlingsbaserede aftaler, i kraft af hvilke visse radio- og TV-selskaber har opnået et vederlag for hotelkoncerners viderespredning af ukodede programmer, ændrer endelig ikke ved de aspekter, som spørgsmålet drejer sig om, og undergraver ikke korrektheden af den af mig foreslåede fortolkning.
92.
Der er nemlig tale om forhandlingsbaserede aftaler, som altid er mulige, og som ikke er forbudt i EU-retten, men som ikke kan føre til den konklusion, at EU-retten tildeler radio- og TV-selskaber bestemte rettigheder, eller at national lovgivning kan anerkende sådanne rettigheder ved at tillægge EU-retlige begreber en anden betydning.
4. Konsekvenserne for den forelæggende ret
93.
Jeg vil nævne nogle få afsluttende overvejelser om den nationale lovgivning, som finder anvendelse på den foreliggende sag, og uddybe visse af de ovenfor omhandlede begreber.
94.
Når rammerne for den efter min mening korrekte fortolkning af EU-retten er afklaret, er der stadig tilbage at give den forelæggende ret nyttige elementer for at vurdere, om lovgivningen i den medlemsstat, hvor hovedsagen verserer, er i overensstemmelse med EU-retten.
95.
Det tilkommer nemlig den forelæggende ret at anvende de EU-retlige principper på den nationale lovgivning og på denne baggrund at vurdere, om det er muligt at anlægge en konform fortolkning.
96.
Medlemsstaterne kan utvivlsomt i princippet frit indføre nationale bestemmelser, som er gunstigere ikke alene for ophavsmænd, men også for radio- og TV-selskaber, inden for de i EU-retten fastsatte grænser, men jeg vil i tråd med ovenstående betragtninger fremhæve følgende.
97.
Direktiv 93/83 giver ikke radio- og TV-selskaber specifikke rettigheder, men har andre formål, dvs. at forenkle radio- og TV-udsendelse via satellit og viderespredning pr. kabel ved at fremme forvaltningsselskabers udstedelse af tilladelser til viderespredning pr. kabel af et program.
98.
Begreberne »kabel«, »viderespredning pr. kabel« og »kabeldistributør« er ganske vist ikke udtrykkeligt defineret i direktiv 93/83, men kan udledes af formålene med direktivet, af den historisk-teknologiske sammenhæng, hvori direktivet blev vedtaget, og af den samlede ordning bestående i de relevante direktiver, således at de skal betragtes som EU-retlige begreber.
99.
Derfor må en medlemsstats nationale bestemmelser ikke give disse begreber en anden betydning, end ikke for at udvide kataloget af radio- og TV-selskabers rettigheder.
100.
Uden at dette påvirker den nationale rets kompetence til at anvende ovenfor beskrevne principper på den nationale lovgivning, mener jeg, at det er muligt, og snarere ønskeligt, at anlægge en EU-konform fortolkning af den portugisiske lovgivning i den forstand, at den – med forbehold for, at radio- og TV-selskaber kan tildeles supplerende rettigheder inden for de i EU-retten fastsatte grænser – end ikke gennem fortolkning giver begreber, som allerede er defineret i EU-retten, et andet indhold.
IV. Forslag til afgørelse
101.
På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de præjudicielle spørgsmål, som Supremo Tribunal de Justiça (øverste domstol, Portugal) har forelagt, på følgende måde:
»Begrebet »viderespredning pr. kabel« som omhandlet i artikel 1, stk. 3, i Rådets direktiv 93/83/EØF af 27. september 1993 omfatter viderespredning af en førstegangsudsendelse, som foretages af kabeldistributører i deres egenskab af professionelle operatører gennem et traditionelt kabelnet.
Samtidig spredning pr. koaksialkabel af udsendelser fra en TV-kanal, der sendes via satellit, gennem de forskellige TV-apparater på hotelværelser udgør ikke en »viderespredning pr. kabel« som omhandlet i artikel 1, stk. 3, i direktiv 93/83, fordi en hotelvirksomhed ikke kan kvalificeres som kabeldistributør i direktivets forstand.«
(
1
) – Originalsprog: italiensk.
(
2
) – Rådets direktiv 93/83/EØF af 27.9.1993 om samordning af visse bestemmelser vedrørende ophavsrettigheder og ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med radio- og [TV]-udsendelse via satellit og viderespredning pr. kabel (EFT 1993, L 248, s. 15).
(
3
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29/EF af 22.5.2001 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet (EFT 2001, L 167, s. 10).
(
4
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/115/EF af 12.12.2006 om udlejnings- og udlånsrettigheder samt om visse andre ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med intellektuel ejendomsret (EUT 2006, L 376, s. 28).
(
5
) – Lovdekret nr. 63/85 om vedtagelse af lov om ophavsret og beslægtede rettigheder (Diário da República nr. 61, serie I, af 14.3.1985, tilgængeligt på webstedet: https://dre.pt/web/guest/legislacao-consolidada/-/lc/34475475/view).
(
6
) – Lovdekret nr. 333/97 af 27.11.1997 om tilpasning af national ret til Rådets direktiv 93/83/EØF af 27.9.1993 om samordning af visse bestemmelser vedrørende ophavsrettigheder og ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med radio- og [TV]-udsendelse via satellit og viderespredning pr. kabel (DR nr. 275, serie I-A, af 27.11.1997, tilgængeligt på webstedet: https://dre.pt/web/guest/pesquisa/-/search/406485/details/normal?q=Decreto-Lei+n.%C2%BA%20333%2F97).
(
7
) – Jf. dom af 4.10.2011, Football Association Premier League m.fl. (C-403/08 og C-429/08, EU:C:2011:631, præmis 148).
(
8
) – Jf. dom af 4.10.2011, Football Association Premier League m.fl. (C-403/08 og C-429/08, EU:C:2011:631, præmis 150).
(
9
) – J. Rosén, »The Satellite and Cable Directive«, EU Copyright Law: A Commentary, Edward Elgar Publishing, 2014, s. 206.
(
10
) – I.A. Stamatoudi og P. Torremans, EU Copyright Law: A Commentary, Edward Elgar Publishing, 2014, s. 408.
(
11
) – A. Kur, T. Dreier og S. Luginbuehl, European Intellectual Property Law, Edward Elgar Publishing, 2019, s. 304 og 305.
(
12
) – Jf. i denne retning 33.-35. betragtning.
(
13
) – Jf. dom af 1.3.2017, ITV Broadcasting m.fl. (C-275/15, EU:C:2017:144, præmis 21).
(
14
) – Den forelæggende ret ønskede nærmere bestemt oplyst, om begrebet »kabel« i artikel 9 i direktiv 2001/29 har en teknologisk specifik betydning, som er begrænset til traditionelle kabelnet, der drives af udbydere af konventionelle kabeltjenester, eller om det snarere har en teknologisk neutral betydning, der omfatter funktionelt tilsvarende tjenester, der transmitteres via internettet.
(
15
) – Jf. generaladvokat Saugmandsgaard Øes forslag til afgørelse ITV Broadcasting m.fl. (C-275/15, EU:C:2016:649, punkt 70).
(
16
) – Jf. generaladvokat Saugmandsgaard Øes forslag til afgørelse ITV Broadcasting m.fl. (C-275/15, EU:C:2016:649, punkt 72).
(
17
) – Jf. generaladvokat Saugmandsgaard Øes forslag til afgørelse ITV Broadcasting m.fl. (C-275/15, EU:C:2016:649, punkt 73).
(
18
) – Jf. generaladvokat Saugmandsgaard Øes forslag til afgørelse ITV Broadcasting m.fl. (C-275/15, EU:C:2016:649, punkt 74).
(
19
) – På EU-plan at imødegå den problematik i forbindelse med beskyttelse af ophavsret og dermed beslægtede rettigheder, der følger af de nye informationssamfundstjenester, som internettet har muliggjort.
(
20
) – Jf. dom af 3.2.2000, EGEDA (C-293/98, EU:C:2000:66, præmis 29).
(
21
) – Jf. Kommissionens indlæg, punkt 70 og den deri nævnte retspraksis.
(
22
) – Artikel 8, stk. 3, i direktiv 2006/115, er affattet således: »Medlemsstaterne tillægger radio- og fjernsynsselskaber eneret til at tillade eller forbyde viderespredning af deres udsendelser ved hjælp af radiobølger samt kommunikation til offentligheden af deres udsendelser, hvis denne foretages på steder, hvortil der er offentlig adgang mod betaling af entré.«
(
23
) – Jf. dom af 16.2.2017, Verwertungsgesellschaft Rundfunk (C-641/15, EU:C:2017:131).
(
24
) – Dom af 16.2.2017, Verwertungsgesellschaft Rundfunk (C-641/15, EU:C:2017:131).
(
25
) – Dom af 16.2.2017, Verwertungsgesellschaft Rundfunk (C-641/15, EU:C:2017:131).
(
26
) – Jf. dom af 16.2.2017, Verwertungsgesellschaft Rundfunk (C-641/15, EU:C:2017:131, præmis 24 og 27).
(
27
) – Som fastsat i artikel 3, stk. 2, litra d), i direktiv 2001/29. De omhandlede hoteller viderespreder nemlig ikke »tidsforskudt«, men samtidigt, RTL-kanalens udsendelser, der sendes via satellit, pr. koaksialkabel til de forskellige [TV]-apparater på hotelværelser. Der er således ikke tale om et radio- og [TV]-selskabs tilrådighedsstillelse for almenheden af optagelser af udsendelser, som kan sidestilles med en video-on-demand-tjeneste.