C‑485/24. sz. ügy
Locatrans Sarl
kontra
ES
(a Cour de cassation – Chambre sociale [semmítőszék, szociális tanács, Franciaország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
A Bíróság ítélete (első tanács), 2025. december 11.
„ Előzetes döntéshozatal – A szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló Római Egyezmény – 6. cikk – Munkaszerződés – A felek jogválasztása – Jogválasztás hiányában a szerződésre alkalmazandó kötelező rendelkezések – E jog meghatározása – Rendszerinti munkavégzési hely – A szokásos munkavégzési helynek a munkaviszony időtartama alatti megváltozása – A munkaszerződés egy másik országgal való szorosabb kapcsolata – Értékelési szempontok – Az utolsó rendszerinti munkavégzési hely figyelembevétele ”
1.        Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – A szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló egyezmény – Jogválasztás hiányában alkalmazandó jog – Kapcsolóelvek – Munkaszerződés – A rendszerinti munkavégzés helye szerinti ország – A rendszerinti munkavégzési helynek a munkaviszony időtartama alatti megváltozása – A rendszerinti munkavégzés helye szerinti ország meghatározásának lehetetlensége – Azon telephely szerinti ország, ahol a munkavállalót alkalmazták – A munkaszerződések és egy másik ország közötti szorosabb kapcsolat – Értékelési körülmények – Az utolsó rendszerinti munkavégzési hely – Bennfoglaltság
(1980. június 19‑i Római Egyezmény, 3. cikk, és 6. cikk, (2) bekezdés)
(lásd: 43–45., 52., 53., 55–64. pont és a rendelkező rész)
2.        Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – A szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló egyezmény – Jogválasztás hiányában alkalmazandó jog – Kapcsolóelvek – Munkaszerződés – A rendszerinti munkavégzés helye szerinti ország – Fogalom – A Brüsszeli Egyezményben szereplő kapcsolóelvvel összhangban álló értelmezés – Hiány
(1968. szeptember 27‑i egyezmény, 5. cikk, 1. pont; 1980. június 19‑i Római Egyezmény, 6. cikk, (2) bekezdés)
(lásd: 46–49. pont)
Összefoglalás
A Cour de cassation (semmítőszék, Franciaország) előzetes döntéshozatal iránti kérelme alapján eljáró Bíróság pontosítja egy munkaszerződés keretében az irányadó jog meghatározásának alapjául szolgáló, a Római Egyezményben(1) előírt kritériumokat.
ES‑t 2002‑ben gépjárművezetőként alkalmazta a Locatrans, egy luxemburgi székhelyű szállítási vállalat. E munkaszerződése kikötötte, hogy az alkalmazandó jog a luxemburgi jog, és hogy az ES általi fuvarozással elsősorban érintett országok Németország, a Benelux államok, Olaszország, Spanyolország, Portugália és Ausztria.
2014‑ben a Locatrans tájékoztatta ES‑t, hogy az elmúlt 18 hónapban végzett munkavállalói tevékenységének elemzését követően megállapította, hogy annak lényeges részét, vagyis több mint 50%‑át Franciaországban végezte, következésképpen a Locatrans köteles a munkavállalót a francia társadalombiztosítási rendszerbe bejelenteni.
Ugyanebben az évben megszűnt a Locatrans és ES közötti munkaviszony, mivel ez utóbbi nem fogadta el munkaidejének csökkentését, amiről az év elején tájékoztatták.
2015‑ben ES keresetet indított a conseil de prud’hommes de Dijon (dijoni munkaügyi bíróság, Franciaország) előtt a munkaszerződése megszüntetésének vitatása és különböző kártérítési összegek megfizetése iránt.
2017. április 4‑i ítéletében a conseil de prud’hommes (dijoni munkaügyi bíróság) elutasította ES kérelmeit azzal az indokkal, hogy a munkaszerződésének teljesítésére és megszüntetésére a luxemburgi jog alkalmazandó, és hogy a megszűnés ES felmondásának következménye volt, nem pedig a Locatrans általi jogellenes felmondásé.
ES fellebbezést nyújtott be ezen ítélettel szemben a cour d’appel de Dijonhoz (dijoni fellebbviteli bíróság, Franciaország), amely 2019‑ben hatályon kívül helyezte azt. A munkaszerződésre alkalmazandó jog választását illetően a cour d’appel megállapította, hogy a Római Egyezmény(2) 6. cikkére tekintettel a luxemburgi jog felek általi választása nem eredményezheti azt, hogy ES‑t megfosztják a francia jognak a munkaszerződés módosítására és megszüntetésére vonatkozó kötelező rendelkezései által biztosított védelemtől. Ezért e bíróság a munkaszerződés megszüntetését valós és komoly ok nélküli elbocsátássá minősítette át, és a Locatranst ES részére bizonyos összegek kártérítésként történő megfizetésére kötelezte.
A Locatrans felülvizsgálati kérelmet terjesztett elő az említett ítélettel szemben a kérdést előterjesztő bíróság előtt.
Ilyen körülmények között a kérdést előterjesztő bíróság a munkaszerződésre alkalmazandó jog meghatározásával kapcsolatban vár választ. E bíróság lényegében arra keres választ, hogy amikor a munkavállaló azt követően, hogy munkáját bizonyos ideig egy meghatározott helyen végezte, tevékenységét eltérő helyen kell végeznie, amelynek az a rendeltetése, hogy e munkavállaló új rendszerinti munkavégzési helyévé váljon, ez utóbbi helyet kell‑e figyelembe venni az alkalmazandó jog meghatározása során.
A Bíróság álláspontja
A Bíróság először is emlékeztet arra, hogy a Római Egyezmény 3. cikkében foglalt általános szabálynak megfelelően egy szerződésre a felek által választott jog az irányadó.
Ezen általános szabálytól eltérve a Római Egyezmény 6. cikke az egyéni munkaszerződésekre vonatkozó különös kollíziós szabályokat ír elő. Így a 6. cikkének (1) bekezdésében kimondja, hogy a felek jogválasztása nem eredményezheti azt, hogy a munkavállalót megfosztják az azon jog kötelező szabályai által biztosított védelemtől, amely jogválasztás hiányában a (2) bekezdés alapján alkalmazandó lenne.
A Bíróság szerint a munkaszerződésre vonatkozó kapcsolóelvek, amelyek alapján a felek jogválasztásának hiányában az e (2) bekezdésben említett lex contractust meg kell határozni, nem csupán a felek jogválasztásának hiányában relevánsak, hanem akkor is, amikor a felek – mint a jelen ügyben is – választottak jogot, de az megfosztja a munkavállalót az ilyen kritériumok alapján alkalmazandó jog kötelező szabályai által biztosított védelemtől.
E kapcsolóelvek az azon ország szerinti kapcsolóelv, ahol a munkavállaló rendszerint a munkáját végzi, illetve ilyen hely hiányában, azon telephely, ahol a munkavállalót alkalmazták. Továbbá, ezen egyezmény 6. cikke (2) bekezdésének utolsó mondatrésze értelmében e két kapcsolóelv nem alkalmazható, amennyiben a körülmények összessége arra utal, hogy a munkaszerződés egy másik országgal szorosabb kapcsolatban áll, amely esetben a szerződésre e másik ország joga az irányadó.
A Római Egyezmény 6. cikke (2) bekezdésének a) pontjában szereplő, a munkavállaló rendszerinti munkavégzési helye szerinti ország kritériumát illetően a Bíróság rámutat, hogy e cikk szövege nem tartalmaz semmiféle pontosítást arra nézve, hogy a munkaviszony mely időszakát kell figyelembe venni ezen ország meghatározása érdekében abban az esetben, ha azon munkavállaló rendszerinti munkavégzési helye, aki tevékenységeit több államban végezte, átkerült egy másik állam területére, amely arra hivatott, hogy e munkavállaló új rendszerinti munkavégzési helyévé váljon. Ilyen pontosítás hiányában tehát a munkaviszony egészét figyelembe kell venni.
Ha azonban a munkaviszony időtartama alatt változás következett be a rendszerinti munkavégzési hely tekintetében, a rendszerinti munkavégzési hely szerinti ország kritériuma nem teszi lehetővé egyetlen ország azonosítását sem.
E tekintetben a Bíróság kifejti, hogy nincs lehetőség e kritériumot a Bíróság által a Weber ítéletben(3) értelmezett, a Brüsszeli Egyezmény(4) 5. cikkének 1. pontja értelmében vett azon hely, ahol a munkavállaló rendszerint a munkáját végzi kritériumával analóg módon értelmezni.
Ezen ítéletben a Bíróság kimondta, hogy a legutóbbi munkavégzési időszakot kell figyelembe venni akkor, ha a munkavállaló, miután a munkáját egy bizonyos ideig egy meghatározott helyen végezte, tevékenységét tartós jelleggel egy másik helyen folytatja, mivel a felek egyértelmű szándéka szerint ennek rendeltetése, hogy ez utóbbi rendelkezés értelmében az új rendszerinti munkavégzési hely legyen.
Márpedig a Brüsszeli Egyezmény 5. cikkének a „Brüsszel I” rendelet(5) 19. cikkévé vált 1. pontjával szemben, amely kifejezetten utal mind azon helyre, „ahol a munkavállaló rendszeresen munkát végez”, mind pedig azon helyre „ahol legutoljára rendszeresen munkát végzett”, a „Róma I” rendelet(6) 8. cikke, amely felváltotta a Római Egyezmény 6. cikkét, nem tesz ilyen különbséget, mivel az uniós jogalkotó tartózkodott attól, hogy e rendelkezést a „Brüsszel I” rendelet 19. cikkének rendelkezéséhez igazítsa.
Következésképpen, mivel a jelen ügyben nem lehet meghatározni azt az országot, ahol a munkavállaló rendszerint a munkáját végzi, a Római Egyezmény 6. cikke (2) bekezdésének b) pontjában szereplő kritérium az irányadó, vagyis azon telephely ahol a munkavállalót alkalmazták, vagyis a jelen esetben Luxemburg.
Mindazonáltal ugyanezen egyezmény 6. cikke (2) bekezdésének utolsó tagmondata értelmében, ha a körülmények összességéből az következik, hogy a munkaszerződés valamely más országgal szorosabb kapcsolatban áll, a nemzeti bíróság feladata e kapcsolóelvektől eltérni és e másik ország jogát alkalmazni.
Ezért a nemzeti bíróságnak figyelemmel kell lennie a munkaviszonyt jellemző körülmények összességére, valamint értékelnie kell azt a körülményt vagy körülményeket, amely, illetve amelyek véleménye szerint a legjelentősebbek. E vizsgálat keretében az a hely, ahol a munkavállaló a munkáját a munkaszerződése teljesítésének utolsó szakaszában végezte, és amely arra volt hivatott, hogy az új rendszerinti munkavégzési hellyé váljon, olyan releváns tényezőnek minősül,(7) amelyet figyelembe kell venni.
A jelen ügyben így a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak meghatározása, hogy a munkaszerződés szorosabban kapcsolódik‑e Franciaországhoz, mint Luxemburghoz, figyelembe véve a munkaviszonyt jellemző valamennyi körülményt, mint például ES utolsó rendszerinti munkavégzési helyét és a francia szociális biztonsági rendszerben való biztosítás kötelezettségét.
1      A szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló, 1980. június 19‑én Rómában aláírásra megnyitott egyezmény (HL 1980. L 266., 1. o.; kihirdette: a 2006. évi XXVIII. tv.).
2      A Római Egyezmény 6. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy „[a] 3. cikk rendelkezései ellenére, munkaszerződés esetében a felek jogválasztása nem eredményezheti azt, hogy a munkavállalót megfosztják az azon jog kötelező szabályai által biztosított védelemtől, amely jogválasztás hiányában a (2) bekezdés alapján alkalmazandó lenne.”
3      A Bíróság 2002. február 27‑i Weber ítélete (C‑37/00, EU:C:2002:122).
4      Az új tagállamok ezen egyezményhez való csatlakozásáról szóló későbbi egyezményekkel módosított, a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a bírósági határozatok végrehajtásáról szóló, 1968. szeptember 27‑én aláírt Brüsszeli Egyezmény (HL 1972. L 299., 32. o.).
5      A Brüsszeli Egyezményt a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelet (HL 2001. L 12., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 42. o; helyesbítés: HL L 242., 2006.9.5., 6. o.; a továbbiakban: „Brüsszel I” rendelet) váltotta fel.
6      A Római Egyezményt a szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló, 2008. június 17‑i 593/2008/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (Róma I. rendelet) (HL 2008. L 177., 6. o.; helyesbítés: HL L 309., 2009.11.24., 87. o., a továbbiakban: „Róma I” rendelet) váltotta fel.
7      Lásd: 2013. szeptember 12‑i Schlecker ítélet (C‑64/12, EU:C:2013:551, 40. és 41. pont).