62021CJ0237_RES
C‑237/21. sz. ügy
S. M.
kontra
Generalstaatsanwaltschaft München
(az Oberlandesgericht München [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
A Bíróság ítélete (nagytanács), 2022. december 22.
„Előzetes döntéshozatal – Uniós polgárság – EUMSZ 18. és EUMSZ 21. cikk – Valamely tagállamhoz harmadik állam által intézett, olyan uniós polgár kiadatására vonatkozó kérelem, aki egy másik tagállam állampolgára és az első tagállamban élt a szabad mozgáshoz való jogával – Szabadságvesztés‑büntetés végrehajtása céljából történő kiadatás iránti kérelem – Csak a saját állampolgárokra vonatkozó kiadatási tilalom – A szabad mozgás korlátozása – A büntetlenség megelőzésén alapuló igazolás – Arányosság”
Uniós polgárság – A Szerződés rendelkezései – Személyi hatály – Valamely tagállam olyan állampolgára, aki valamely harmadik állam állampolgárságával is rendelkezik – Bennfoglaltság
(EUMSZ 18. és EUMSZ 21. cikk)
(lásd: 31. pont)
Uniós polgárság – A tagállamok területén való szabad mozgáshoz és szabad tartózkodáshoz való jog – Valamely tagállamhoz harmadik állam által intézett, olyan uniós polgár kiadatására vonatkozó kérelem, aki egy másik tagállam állampolgára, és az első tagállamban élt a szabad mozgáshoz való jogával – Szabadságvesztés‑büntetés végrehajtása céljából történő kiadatás iránti kérelem – Csak a megkeresett tagállam saját állampolgáraira vonatkozó kiadatási tilalom – A megkeresett tagállamban állandó lakóhellyel rendelkező uniós polgárok szabad mozgásának korlátozása – A büntetlenség megelőzésén alapuló igazolás – Arányosság – Olyan megkeresett tagállam, amely lehetővé teszi a külföldön kiszabott büntetés letöltését a területén – A tagállam kötelezettsége, hogy a területén állandó lakóhellyel rendelkező uniós polgároknak a büntetés ugyanott való letöltésére a saját állampolgáraival azonos feltételeket biztosítson
(EUMSZ 18. és EUMSZ 21. cikk)
(lásd: 33–36., 39–42. pont)
Uniós polgárság – A tagállamok területén való szabad mozgáshoz és szabad tartózkodáshoz való jog – Valamely tagállamhoz harmadik állam által intézett, olyan uniós polgár kiadatására vonatkozó kérelem, aki egy másik tagállam állampolgára és az első tagállamban élt a szabad mozgáshoz való jogával – Szabadságvesztés‑büntetés végrehajtása céljából történő kiadatás iránti kérelem – Olyan megkeresett tagállam, amely tiltja saját állampolgárainak büntetés végrehajtása céljából történő kiadatását, és lehetővé teszi az ilyen, külföldön kiszabott büntetés letöltését a területén – A kiadatás megtagadásának esetleges meg nem felelése a megkeresett tagállam az európai kiadatási egyezmény alapján fennálló kötelezettségeinek – Az Európai Unión kívülre kiadni kért személy automatikus és feltétlen joga – Hiány
(EUMSZ 18. és EUMSZ 21. cikk)
(lásd: 47. pont)
Uniós polgárság – A tagállamok területén való szabad mozgáshoz és szabad tartózkodáshoz való jog – Valamely tagállamhoz harmadik állam által intézett, olyan uniós polgár kiadatására vonatkozó kérelem, aki egy másik tagállam állampolgára, és az első tagállamban élt a szabad mozgáshoz való jogával – Szabadságvesztés‑büntetés végrehajtása céljából történő kiadatás iránti kérelem – Olyan megkeresett tagállam, amely tiltja saját állampolgárainak büntetés végrehajtása céljából történő kiadatását, és a harmadik állam beleegyezése mellett lehetővé teszi a külföldön kiszabott ilyen büntetés végrehajtását a területén – E tagállam azon kötelezettsége, hogy aktívan keresse e beleegyezést, felhasználva a büntetőügyekben való együttműködés és segítségnyújtás valamennyi mechanizmusát
(EUMSZ 18. és EUMSZ 21. cikk)
(lásd: 48–50., 56. pont és a rendelkező rész)
Uniós polgárság – A tagállamok területén való szabad mozgáshoz és szabad tartózkodáshoz való jog – Valamely tagállamhoz harmadik állam által intézett, olyan uniós polgár kiadatására vonatkozó kérelem, aki egy másik tagállam állampolgára, és az első tagállamban élt a szabad mozgáshoz való jogával – Szabadságvesztés‑büntetés végrehajtása céljából történő kiadatás iránti kérelem – Olyan megkeresett tagállam, amely tiltja saját állampolgárainak büntetés végrehajtása céljából történő kiadatását, és a harmadik állam beleegyezése mellett lehetővé teszi a külföldön kiszabott ilyen büntetés végrehajtását a területén – A megkeresett tagállam azon joga, hogy a harmadik állam beleegyezése nélkül kiadja a területén állandó lakóhellyel rendelkező uniós polgárt – Feltétel – Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 19. cikkében foglalt biztosítékok vizsgálatára vonatkozó kötelezettség
(EUMSZ 18. és EUMSZ 21. cikk; az Európai Unió Alapjogi Chartája, 19. cikk)
(lásd: 53–55., 56. pont és a rendelkező rész)
Összefoglalás
S. M. horvát, boszniai és szerb állampolgár, 2017 óta Németországban él, és 2020 óta ott dolgozik. A bosznia‑hercegovinai hatóságok 2020 novemberében a Németországi Szövetségi Köztársaságtól S. M. kiadatását kérték egy bosznia‑hercegovinai bíróság által vele szemben kiszabott szabadságvesztés‑büntetés végrehajtása céljából.
A Generalstaatsanwaltschaft München (müncheni főügyészség, Németország) a Raugevicius ítéletre (
1
) hivatkozva kérte, hogy S. M. kiadatását nyilvánítsák elfogadhatatlannak.
A kérdést előterjesztő bíróság, az Oberlandesgericht München (müncheni regionális felsőbíróság, Németország) álláspontja szerint e kérelem megalapozottsága attól függ, hogy az EUMSZ 18. és EUMSZ 21. cikket úgy kell‑e értelmezni, hogy e rendelkezések előírják az uniós polgár kiadatásának megtagadását, még abban az esetben is, ha a megkeresett tagállam (
2
) a nemzetközi egyezményekre tekintettel köteles a kiadatását foganatosítani.
Erre a kérdésre a Raugevicius ítélet nem adott választ, mivel az ítélet alapjául szolgáló ügyben a megkeresett tagállam az alkalmazandó nemzetközi egyezmények értelmében jogosult volt arra, hogy a szóban forgó litván állampolgárt ne adja ki az Unión kívülre. Ezzel szemben a jelen ügyben Németország az 1957. december 13‑án Párizsban aláírt európai kiadatási egyezmény alapján Bosznia‑Hercegovina vonatkozásában köteles S. M.‑et kiadni. Ezen egyezmény 1. cikke értelmében Németország és Bosznia‑Hercegovina viszonosan köteles a megkereső állam igazságügyi hatóságai által büntetés‑végrehajtás céljából keresett személyek átadására. E tekintetben a Németország által az említett egyezmény 6. cikke értelmében tett, az „állampolgárok” kiadatásával szembeni védelemre vonatkozó nyilatkozat e fogalmat kizárólag a német állampolgársággal rendelkező személyekre korlátozza.
Így a Bíróság a Raugevicius ítéletben nem foglalkozott azzal a kérdéssel, hogy a kiadatásnál kevésbé korlátozó intézkedések előírásának szükségessége járhat‑e azzal, hogy a megkeresett tagállam megsérti a nemzetközi jogból eredő kötelezettségeit.
A kérdést előterjesztő bíróság tehát az EUMSZ 18. és EUMSZ 21. cikk értelmezését kéri a Bíróságtól. Az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy e cikkekkel ellentétes‑e, ha az a tagállam, amelyhez harmadik állam valamely másik tagállam olyan állampolgára szabadságvesztés‑büntetésének végrehajtása céljából történő kiadatása iránti kérelmet nyújt be, akinek állandó lakóhelye a megkeresett tagállamban található, amelynek nemzeti joga csak a saját állampolgárainak az Európai Unióból történő kiadatását tiltja, egyúttal a harmadik állam beleegyezéséhez kötve lehetővé teszi az ilyen büntetés végrehajtását a területén, a valamely nemzetközi egyezmény alapján fennálló kötelezettségeinek megfelelően kiadja ezt az uniós polgárt, amennyiben az említett beleegyezés hiányában ténylegesen nem tudja átvenni e büntetés végrehajtását.
Ítéletében a Bíróság azt válaszolja, hogy az EUMSZ 18. és EUMSZ 21. cikket úgy kell értelmezni, hogy:
–
e rendelkezések a megkeresett tagállamot arra kötelezik, hogy ilyen körülmények között aktívan keresse a kiadatási kérelmet benyújtó, megkereső harmadik állam beleegyezését ahhoz, hogy a másik tagállam állampolgárának büntetése, akinek állandó lakóhelye a megkeresett tagállamban található, ez utóbbi tagállam területén legyen végrehajtható, felhasználva e beleegyezés megszerzéséhez a büntetőügyekben való együttműködés és segítségnyújtás valamennyi, az adott harmadik állammal fennálló kapcsolataiban rendelkezésére álló mechanizmusát;
–
az említett beleegyezés hiányában pedig e rendelkezésekkel nem ellentétes, ha ilyen körülmények között a megkeresett tagállam kiadja az uniós polgárt a nemzetközi egyezményekből eredő kötelezettségeivel összhangban, feltéve, hogy a kiadatás nem sérti az Európai Unió Alapjogi Chartájában (
3
) biztosított jogokat.
A Bíróság álláspontja
Először is a Bíróság emlékeztet arra, hogy a Raugevicius ítéletben kimondta – amely ítélet az alapügyhöz hasonlóan egy olyan harmadik állam kiadatás iránti kérelmére vonatkozott, amellyel az Unió nem kötött kiadatási megállapodást –, hogy bár a tagállami állampolgárok harmadik államok részére történő kiadatására vonatkozó uniós szabályok hiányában a tagállamok jogosultak ilyen szabályokat elfogadni, e hatáskörüket kötelesek úgy gyakorolni, hogy tiszteletben tartják az uniós jogot, különösen pedig az EUMSZ 18. cikket és az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdését.
A Németországban jogszerűen tartózkodó S. M. horvát állampolgárként, uniós polgár minőségében hivatkozhat az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdésére, és az EUMSZ 18. cikk értelmében a Szerződések tárgyi hatálya alá tartozik. Az a tény, hogy a kiadatás iránti kérelmet benyújtó harmadik ország állampolgárságával is rendelkezik, nem akadályozhatja meg abban, hogy az uniós polgár jogállásából eredő, különösen az EUMSZ 18. és EUMSZ 21. cikkben biztosított jogokra és szabadságokra hivatkozzon.
Másodszor, a Bíróság megjegyzi, hogy valamely tagállam olyan kiadatási szabályai, amelyek – mint az alapügyben is – eltérő bánásmódról rendelkeznek attól függően, hogy a keresett személy e tagállam vagy egy másik tagállam állampolgára, kihatással lehetnek a más tagállamoknak a megkeresett tagállam területén jogszerűen tartózkodó állampolgárai szabad mozgására és tartózkodására, mivel ahhoz vezetnek, hogy nem biztosítják számukra azt a kiadatás elleni védelmet, amely a megkeresett állam saját állampolgárait megilleti.
Ebből következik, hogy olyan helyzetben, mint amelyről az alapügyben szó van, az abban megjelenő egyenlőtlen bánásmód, hogy engedélyezik valamely uniós polgár kiadatását, aki a megkeresett tagállamtól eltérő tagállam állampolgára, a fent hivatkozott szabadság korlátozásának minősül, amely csak akkor igazolható, ha objektív megfontolásokon alapul, és a nemzeti jog által jogszerűen megállapított célkitűzéssel arányos.
A bűncselekményt elkövető személyek büntetlenül maradása veszélyének elkerülésére irányuló cél jogszerűnek tekintendő, és igazolhatja az EUMSZ 21. cikkben szereplő szabadságot korlátozó intézkedés alkalmazását, feltéve hogy ez az intézkedés az általa biztosítani kívánt érdekek védelméhez szükséges, és amennyiben e célkitűzések kevésbé korlátozó intézkedésekkel nem érhetők el.
Márpedig szabadságvesztés‑büntetés végrehajtása céljából történő kiadatás iránti kérelem esetén, amennyiben a megkeresett tagállam joga lehetőséget nyújt arra, hogy a kiadatási kérelem tárgyát képező büntetést e tagállam területén hajtsák végre, az a kiadatás alternatívájának minősül és a megkeresett tagállamban állandó lakóhellyel rendelkező uniós polgár szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való joga gyakorlását kevésbé korlátozó intézkedés. Következésképpen az EUMSZ 18. cikk és az EUMSZ 21. cikk megköveteli, hogy más tagállamok azon állampolgárai, akik a megkeresett tagállamban állandó lakóhellyel rendelkeznek, büntetésüket a megkeresett tagállam területén ugyanolyan feltételek mellett tölthessék le, mint annak saját állampolgárai.
Harmadszor, a Bíróság mindazonáltal hangsúlyozza, hogy a Raugevicius ítéletben kialakított ítélkezési gyakorlat az uniós polgár számára nem rögzített automatikus és feltétlen jogot arra, hogy ne adják ki az Unió területén kívülre. A Bíróság azt is pontosítja, hogy amennyiben valamely nemzeti szabályozás – miként az alapügyben is – a megkeresett tagállam állampolgárai és az ott állandó lakóhellyel rendelkező uniós polgárok között eltérő bánásmódot vezet be azáltal, hogy csak az előbbiek kiadatását tiltja, e tagállam köteles aktívan keresni a kiadatást helyettesítő olyan alternatív intézkedést, amely a harmadik állam által benyújtott kiadatási kérelem által érintett személyek számára kevésbé sérti az EUMSZ 18. és az EUMSZ 21. cikkből eredő jogok és szabadságok gyakorlását.
Ily módon, amennyiben a kiadatást helyettesítő alternatív intézkedés alkalmazása abban áll, hogy a megkeresett tagállamban állandó lakóhellyel rendelkező uniós polgárok a büntetésüket e tagállamban ugyanolyan feltételek mellett tölthetik le, mint annak saját állampolgárai, de ezen intézkedés a kiadatás iránti kérelmet benyújtó harmadik állam beleegyezésétől függ, az EUMSZ 18. és EUMSZ 21. cikk arra kötelezi a megkeresett tagállamot, hogy aktívan keresse e harmadik állam beleegyezését, felhasználva a büntetőügyekben való együttműködés és segítségnyújtás valamennyi, az említett harmadik állammal fennálló kapcsolataiban rendelkezésére álló mechanizmusát.
Ha a harmadik állam beleegyezik abba, hogy a büntetést a megkeresett tagállam területén hajtsák végre, ez utóbbi tagállam engedélyezheti a kiadatás iránti kérelemmel érintett, a területén állandó lakóhellyel rendelkező uniós polgár számára a kiadatási kérelmet benyújtó harmadik államban kiszabott büntetésének e területen való letöltését, és ezáltal számára ugyanolyan bánásmód biztosítását, mint amelyben a saját állampolgárait részesíti.
Ilyen esetben a kiadatás ezen alternatív intézkedésének alkalmazása lehetővé teheti a megkeresett tagállam számára azt is, hogy hatásköreit a kiadatás iránti kérelmet benyújtó harmadik állam tekintetében fennálló szerződéses kötelezettségeinek megfelelően gyakorolja. Ugyanis az e harmadik állam által a kiadatás iránti kérelemmel érintett büntetés egészének a megkeresett tagállam területén való végrehajtásához adott beleegyezés főszabály szerint feleslegessé teszi e kérelem végrehajtását.
Ha viszont az említett harmadik állam nem adja beleegyezését, az EUMSZ 18. és EUMSZ 21. cikk által megkövetelt, a kiadatás alternatívájának minősülő intézkedés nem alkalmazható. Ebben az esetben e tagállam az európai kiadatási egyezmény alapján fennálló kötelezettségeinek megfelelően kiadhatja az érintett személyt, mivel a kiadatás megtagadása nem tenné lehetővé e személy büntetlenül maradása veszélyének elkerülését.
Ebben az esetben az érintett személy kiadatása e cél eléréséhez szükséges és arányos intézkedésnek minősül, így a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jog korlátozása – a büntetés végrehajtását célzó kiadatásból eredően – indokolt. Mindazonáltal a megkeresett tagállamnak meg kell vizsgálnia, hogy e kiadatás sérti‑e a harmadik államban halálbüntetés, kínzás vagy egyéb embertelen vagy megalázó bánásmód, illetve ilyen büntetés alá vetés komoly veszélyével szemben a Charta 19. cikkének (2) bekezdésében biztosított védelmet.
(
1
)	A 2018. november 13‑iRaugevicius ítéletben (C‑247/17, EU:C:2018:898, a továbbiakban: Raugevicius ítélet), a Bíróság úgy értelmezte az EUMSZ 18. cikket (amely az állampolgárságon alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét tartalmazza) és az EUMSZ 21. cikket (amelynek (1) bekezdése biztosítja a tagállamok területén való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogot), hogy egy harmadik állam által valamely tagállamhoz címzett, a szabad mozgáshoz való jogát e tagállamban gyakorló uniós polgár szabadságvesztés–büntetés végrehajtása céljából történő kiadatása iránti megkeresés esetén a megkeresett tagállam, amelynek nemzeti joga tiltja a saját állampolgárainak büntetés végrehajtása céljából az Unión kívülre történő kiadatását, és kimondja a külföldön kiszabott büntetés saját területén történő végrehajtásának lehetőségét, köteles ezen uniós polgárnak – amennyiben az a területén állandó lakóhellyel rendelkezik – ugyanolyan bánásmódot biztosítani, mint amelyben a kiadatás terén a saját állampolgárait részesíti (50. pont és rendelkező rész).
(
2
)	Az a tagállam, amelyhez a kiadatási kérelmet benyújtják.
(
3
)	A továbbiakban: Charta.