62019CC0425
EVGENI TANCHEV
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2020. október 29. (
1
)
C‑425/19. P. sz. ügy
Európai Bizottság
kontra
Olasz Köztársaság,
Banca Popolare di Bari SCpA, korábban Tercas‑Cassa di risparmio della provincia di Teramo SpA (Banca Tercas SpA),
Fondo interbancario di tutela dei depositi,
Banca d’Italia
„Fellebbezés – Állami támogatások – Bankok között létrejött magánjogi konzorcium által valamely tagja javára hozott intézkedés – Az állami támogatás fogalma – Az államnak való betudhatóság – Állami források”
Tartalomjegyzék
I. Jogi keret
II. Az eljárás háttere
III. A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet
IV. A Bíróság előtti eljárás és a kereseti kérelmek
V. Értékelés
A. Az arra alapított első fellebbezési jogalapról, hogy a Törvényszék megsértette az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdését a Bizottságra annak bizonyítása tekintetében háruló bizonyítási teher tekintetében, hogy valamely támogatási intézkedés az államnak tudható be, és azt állami forrásból nyújtják
1. A felek érvelése
2. Értékelés
a) Az elfogadhatóságról
b) Az első jogalap érdeméről
1) Előzetes észrevételek
2) Az első jogalap első része
i) A támogatási intézkedés államnak való betudhatóságának bizonyítására vonatkozó kifogásról
– A Törvényszék a megtámadott ítéletben nem állapított meg magasabb bizonyítási küszöböt az olyan támogatási intézkedés esetében, amelyet egy magánjogi jogalany, nem pedig egy közvállalkozás hozott
– Abban az esetben, ha a Bíróság úgy ítélné meg, hogy a megtámadott ítéletben a Törvényszék magasabb bizonyítási küszöböt határozott meg egy magánjogi jogalany által hozott támogatási intézkedés esetében, a Bíróságnak arra a megállapításra kellene jutnia, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor így járt el
– Amennyiben a Bíróság úgy ítélné meg, hogy a támogatási intézkedés államnak való betudhatóságának bizonyítására vonatkozó kifogás megalapozott, azt mindazonáltal mint hatástalant el kell utasítania
ii) A támogatási intézkedés állami forrásokból való nyújtásának bizonyítására vonatkozó kifogásról
3) Az első jogalap második része
B. A nemzeti jog és a tényállás elferdítésére alapított, második fellebbezési jogalapról
1. A felek érvelése
2. Értékelés
a) Az elfogadhatóságról
b) A második jogalap érdeméről
VI. A költségekről
VII. Végkövetkeztetés
1.
A jelen fellebbezéssel az Európai Bizottság a 2019. március 19‑i Olaszország és társai kontra Bizottság ítélet (a továbbiakban: megtámadott ítélet) (
2
) hatályon kívül helyezését kéri a Bíróságtól, amely ítéletben a Törvényszék megsemmisítette az Olaszország által a Tercas bank számára nyújtott állami támogatásról szóló, 2015. december 23‑i (EU) 2016/1208 bizottsági határozatot (a továbbiakban: vitatott határozat). (
3
)
2.
A vitatott határozatban a Bizottság megállapította, hogy a bankok között létrejött magánjogi konzorcium, a Fondo interbancario di tutela dei depositi (bankközi betétbiztosítási alap, a továbbiakban: FITD) által a Banca Tercas (Cassa di risparmio della Provincia di Teramo SpA) (a továbbiakban: Tercas) javára elfogadott és az Olasz Köztársaság központi bankja, a Banca d’Italia (a továbbiakban: Banca d’Italia) által 2014. július 7‑én jóváhagyott intézkedések jogellenes és a belső piaccal összeegyeztethetetlen állami támogatásnak minősülnek, amelyet ezért az Olasz Köztársaságnak vissza kell fizettetnie a kedvezményezettel.
3.
A megtámadott ítéletben a Törvényszék helyt adott a vitatott határozat megsemmisítése iránt az Olasz Köztársaság, a Banca Popolare di Bari SCpA (a továbbiakban: BPB) és az FITD által benyújtott kereseteknek, azzal az indokkal, hogy a vitatott intézkedések nem minősülnek az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami támogatásnak. A Törvényszék szerint nem teljesült annak első feltétele, hogy valamely támogatási intézkedést állami támogatásnak lehessen minősíteni, mivel az FITD által a Tercas javára elfogadott intézkedések nem tudhatók be az államnak, és azok nem is állami forrásokból származtak.
4.
Tekintettel arra, hogy a támogatást nyújtó jogalany nem állami szerv vagy állami vállalkozás, hanem magánjogi jogalany, nevezetesen az FITD, felvetődött a kérdés, hogy az e jogalany által hozott intézkedések államnak való betudhatósága és azoknak állami forrásból történő finanszírozása ugyanúgy értékelhető‑e, mint nevezetesen egy állami vállalkozás által hozott támogatási intézkedés esetében, vagy a Bizottságnak nagyobb bizonyítási terhet kell viselnie. Ez a kérdés áll a jelen fellebbezés középpontjában.
I. Jogi keret
5.
Az olasz banktörvény 96‑ter cikke értelmében: (
4
)
„1.   A Banca d’Italia feladata, tekintettel a betétesek védelmére és a bankrendszer stabilitására:
a)
a biztosítási rendszerek elismerése az alapszabályuk jóváhagyása által, amennyiben a rendszereknek nincsenek olyan jellemzőik, amelyek a fizetésképtelenségi kockázatok egyenetlen eloszlásához vezethetnének a bankrendszerben;
b)
a biztosítási rendszerek tevékenységeinek összehangolása a banki válságokra vonatkozó szabályokkal és a felügyeleti tevékenységgel;
[…]
d)
a biztosítási rendszerek beavatkozásainak, valamint a bankok e rendszerekből való kizárásának engedélyezése;
[…]”
II. Az eljárás háttere
6.
A Tercas egy olyan magántőkével rendelkező bank, amely elsősorban az olaszországi Abruzzo régióban folytatja tevékenységeit.
7.
2012. április 30‑án az olasz gazdasági és pénzügyminisztérium a Banca d’Italia javaslatára, amely a Tercason belül szabálytalanságokat tárt fel, úgy határozott, hogy a Tercast rendkívüli vagyonfelügyelet alá helyezi. A Banca d’Italia rendkívüli vagyonfelügyelőt (a továbbiakban: vagyonfelügyelő) nevezett ki, akit a Tercas rendkívüli vagyonfelügyelet során történő vezetésével bíztak meg.
8.
2013 októberében a vagyonfelügyelő tárgyalásokat kezdeményezett a BPB‑vel, amely egy elsősorban Dél‑Olaszországban tevékenykedő, magántőkével rendelkező bankok csoportjának holdingtársasága, és amely érdeklődését fejezte ki a Tercas tőkeemelésében való részvétel iránt, azzal a feltétellel, hogy elvégzik a Tercas előzetes könyvvizsgálatát, és hogy az FITD teljeskörűen fedezi e bank negatív saját tőkéjét.
9.
Amint az a fenti 2. pontban említésre került, az FITD a magánjog hatálya alá tartozó bankok olyan konzorciuma, amelynek célja, hogy tagjainak a betéteit biztosítsa. 1996‑ban, a 94/19/EK irányelvnek (
5
) az olasz jogba való átültetése következtében a Banca d’Italia azon betétbiztosítási rendszerek egyikének ismerte el az FITD‑t, amelyeknek az Olaszországban való működése az ezen irányelvben előírt szabályok alapján engedélyezett.
10.
Az FITD alapszabályának a jelen ügy tényállására alkalmazandó változatának (a továbbiakban: az FITD alapszabálya) 27. cikke értelmében, amennyiben tagjainak valamelyike felszámolási eljárás alá kerül, az FITD beavatkozik azáltal, hogy betétesenként 100000 euróig kifizeti a betétesek e tagnál elhelyezett betéteit.
11.
Ugyanakkor az FITD‑nek lehetősége van arra, hogy tagjainak érdekében ne csak a betétesek betéteinek az előző pontban említett biztosítása címén (kötelező beavatkozás), hanem önkéntes alapon is beavatkozzon, ha e beavatkozás lehetővé teszi a tagjaira nehezedő, a betétbiztosításból esetlegesen eredő költségek csökkentését (önkéntes beavatkozás).
12.
Így az FITD alapszabályának 28. cikke szerint e konzorcium ahelyett, hogy a konzorcium tagjának a felszámolása esetén a betétesek betéteinek a biztosítása címén előírt kifizetést teljesítené, beavatkozhat az e tag eszközeire és kötelezettségeire vonatkozó átruházási ügyletekbe (alternatív önkéntes beavatkozás). Hasonlóképpen, az FITD alapszabályának 29. cikke alapján a felszámolási eljárás hivatalos megindításától függetlenül e konzorcium dönthet úgy, hogy finanszírozásokon, biztosításokon, részesedésszerzéseken keresztül vagy más technikai formában beavatkozik azon tagja támogatása érdekében, amelyet rendkívüli vagyonfelügyelet alá vontak, amennyiben a helyreállításra kilátás van, és amennyiben alacsonyabb költségek várhatóak annál, mint amelyek az FITD‑nek az e tag felszámolási eljárása esetén történő beavatkozásából erednének (önkéntes támogatási vagy megelőző beavatkozás, mint a Tercas esetében).
13.
2013. október 28‑án a Tercas vagyonfelügyelőjének az FITD alapszabályának 29. cikkén alapuló kérelmére az FITD végrehajtó bizottsága úgy határozott, hogy egy legfeljebb 280 millió eurós támogatást nyújt a Tercasnak. Ezt a határozatot az FITD igazgatótanácsa 2013. október 29‑én jóváhagyta. 2013. november 4‑én az olasz banktörvény 96‑ter cikke 1. bekezdésének d) pontja alapján a Banca d’Italia jóváhagyta e támogatási intézkedést.
14.
Bár az FITD megkapta az engedélyt a Banca d’Italiától, úgy döntött, hogy a Tercas gazdasági helyzetére, eszközeire és kötelezettségeire, valamint a tervezett intézkedések adójogi bánásmódjára tekintettel fennálló bizonytalanságok miatt felfüggeszti ezen intézkedéseket. 2014. március 18‑án a BPB által a Tercas eszközeire vonatkozóan kért könyvvizsgálatot követően nézeteltérés alakult ki az FITD és a BPB szakértői között. E nézeteltérést egy választottbírósági eljárás során rendezték. Ezenkívül az FITD és a BPB megegyezett abban, hogy megosztják az intézkedések adóztatásából abban az esetben adódó esetleges költségeket, ha nem lesz alkalmazandó az adómentesség, amellyel számoltak.
15.
Az intézkedések 2014. március 18‑i felfüggesztését követően, és annak érdekében, hogy megbizonyosodjon arról, hogy a Tercas javára hozott intézkedések gazdaságilag előnyösebbek, mint e bank betéteseinek a kifizetése, az FITD egy könyvvizsgáló és tanácsadó társasághoz fordult. Az e társaság által a 2014. május 26‑i jelentésben előadott megállapításokra tekintettel, és figyelembe véve az intézkedések – felszámolás esetén a betétbiztosítási rendszer címén történő kártalanítás költségeivel összehasonlított – költségeit, az FITD végrehajtó bizottsága és igazgatótanácsa 2014. május 30‑án úgy határozott, hogy a Tercas érdekében beavatkozik.
16.
2014. július 1‑jén az FITD új jóváhagyási kérelmet küldött a Banca d’Italiának. 2014. július 7‑én a Banca d’Italia engedélyezte az FITD által a Tercas érdekében meghozni tervezett intézkedéseket, először is egy 265 millió eurós, a Tercas negatív saját tőkéjének a fedezetére szánt hozzájárulást, másodszor egy 35 millió euró összegű, a Tercas bizonyos kitettségeihez kapcsolódó hitelkockázat fedezetére szánt garanciát, harmadszor pedig egy 30 millió euró összegű, az első intézkedés adójogi bánásmódjával összefüggésben felmerülő költségek fedezetére szánt garanciát (a továbbiakban: vitatott intézkedések).
17.
2014. július 27‑én a Tercas részvényeseinek közgyűlése úgy határozott egyrészt, hogy a veszteségek egy részét többek között a saját tőke nullára való csökkentésével és a forgalomban lévő valamennyi törzsrészvény törlésével fedezik, másrészt pedig, hogy új, kizárólag a BPB számára elérhető törzsrészvények kibocsátásával 230 millió euróra emelik a tőkét. E tőkeemelést 2014. július 27‑én hajtották végre.
18.
2014. augusztus 8‑án és október 10‑én a Bizottság az FITD által a Tercas érdekében hozott intézkedésekre vonatkozó információkat kért az olasz hatóságoktól. E hatóságok 2014. szeptember 16‑án és november 14‑én válaszoltak.
19.
2015. február 27‑i levelében a Bizottság azon határozatáról tájékoztatta az Olasz Köztársaságot, amely szerint ezen intézkedések tekintetében megindítja az EUMSZ 108. cikk (2) bekezdése szerinti eljárást.
20.
2015. december 23‑án a Bizottság elfogadta a vitatott határozatot. A fenti 2. pontban említettek szerint a Bizottság e határozatban megállapította, hogy a vitatott intézkedések jogellenes és a belső piaccal összeegyeztethetetlen állami támogatásnak minősülnek, és elrendelte e támogatások visszatéríttetését. (
6
)
III. A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet
21.
Amint az a fenti 3. pontban említésre került, a Törvényszék a megtámadott ítéletben azzal az indokkal semmisítette meg a vitatott határozatot, hogy a Bizottság tévesen állapította meg, hogy a vitatott intézkedések állami támogatásnak minősülnek. A Törvényszék szerint ezen intézkedések nem feleltek meg a nemzeti intézkedések állami támogatásnak való minősítésére vonatkozó feltételek közül az elsőnek, nevezetesen annak, hogy azt közvetlenül vagy közvetve állami forrásból kell nyújtani, és az államnak betudhatónak kell lennie. (
7
)
22.
Először is a Törvényszék előzetes észrevételt tett a „tagállamok által nyújtott támogatás” fogalmával kapcsolatban. A Törvényszék utalt arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint az államtól elkülönült szervezetek által nyújtott előnyök az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdésének hatálya alá tartoznak, mivel ha nem ez lenne a helyzet, az állami támogatásokra vonatkozó szabályok megkerülhetők lennének pusztán a támogatások szétosztásával megbízott önálló intézmények létrehozásával. A Törvényszék szerint, noha ezen ítélkezési gyakorlat arra irányul, hogy ellensúlyozza az államtól elkülönült szervezetek által nyújtott előnyök tekintetében a túl szűk hatály kockázatát, ez magában rejti a túl széles hatály kockázatát is. Következésképpen, amennyiben a támogatást nyújtó, az államtól elkülönült szervezet nem közvállalkozás, hanem magánjogi jogalany, a Bizottságnak nemcsak azt kell bizonyítania, hogy az államnak lehetősége van meghatározó befolyást gyakorolni e jogalanyra, hanem azt is, hogy ezen ellenőrzést a konkrét eset körülményei között módjában állt gyakorolni.
23.
Másodszor a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a Bizottság nem bizonyította a jogilag megkövetelt módon, hogy a vitatott intézkedések az államnak tudhatók be.
24.
A Törvényszék szerint, ha valamely támogatási intézkedést az FITD‑hez hasonló magánjogi jogalany, nem pedig közvállalkozás fogad el, nem elegendő, ha a Bizottság annak megállapítására szorítkozik, hogy valószínűtlen a hatóságok e magánjogi jogalanyra gyakorolt tényleges befolyásának vagy ellenőrzésének a hiánya. Ezzel szemben azt kell bizonyítania, hogy ezen intézkedést a hatóságok tényleges befolyása vagy ellenőrzése mellett hozták meg. A jelen ügyben a Bizottság nem adott elő ilyen bizonyítékot. Először is a vitatott intézkedések a Törvényszék szerint nem hajtottak végre az olasz jog által az FITD‑re ruházott közpolitikai feladatot, mivel egyrészt az e konzorcium által a tagsággal rendelkező valamely bank érdekében hozott beavatkozási intézkedések, mint amilyenek a vitatott intézkedések, mindenekelőtt a tagsággal rendelkező bankok magánérdekeinek előmozdítására irányultak (hogy elkerüljék a betétek felszámolás esetén történő kifizetéssel járó súlyosabb gazdasági következményeket), másrészt pedig az olasz jogszabály által az FITD‑re ruházott közpolitikai feladat kizárólag a betétesek kifizetéséből, nem pedig ilyen beavatkozási intézkedések elfogadásából állt. Másodszor az FITD‑nek a vitatott intézkedések elfogadása során fennálló autonómiáját illetően a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy ezen intézkedések államnak való betudhatósága nem vezethető le az alábbi valószínűsítő körülményekből: egyrészt ezen intézkedéseknek a Banca d’Italia általi kötelező jóváhagyása (mivel e jóváhagyást a bankszektor prudenciális szabályainak betartása miatt adták meg, és az nem függött a beavatkozás megfelelőségének a Banca d’Italia általi ellenőrzésétől; másodszor a Banca d’Italia megbízottjainak jelenléte az FITD irányító szerveinek ülésein (mivel ez utóbbiak szavazati joggal nem rendelkező egyszerű megfigyelők); harmadszor annak ténye, hogy a Banca d’Italiát tájékoztatták az egyrészt az FITD, másrészt pedig a BPB és a vagyonfelügyelő közötti tárgyalások alakulásáról (mivel nincs arra vonatkozó bizonyíték, hogy a Banca d’Italia e kapcsolatokat a vitatott intézkedések tartalmának befolyásolására használta fel); illetve negyedszer a vagyonfelügyelő arra vonatkozó jogköre, hogy olyan eljárást indítson, amely a jelen ügy tárgyát képezőhöz hasonló beavatkozási intézkedések elfogadásához vezethet (mivel a vagyonfelügyelőnek az FITD beavatkozása iránti kérelme semmilyen kötelezettséget nem írt elő ez utóbbi számára).
25.
Harmadszor a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a Bizottság nem bizonyította kellőképpen, hogy a vitatott intézkedéseket állami forrásokból nyújtották.
26.
E megállapítás alátámasztása érdekében a Törvényszék először is kimondta, hogy az FITD‑re ruházott közpolitikai feladat nem kötelezte e konzorciumot arra, hogy a szükséges forrásoknak a tagjaitól való kérésével már azt megelőzően beavatkozzon, hogy valamely tagja csődbe menne. Másodszor a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a hatóságok nem gyakoroltak ellenőrzést a vitatott intézkedések finanszírozásához felhasznált források felett, mivel egyrészt ezeket az intézkedéseket nem a vagyonfelügyelő kezdeményezésére, hanem magánkezdeményezésre, azaz a BPB kezdeményezésére hozták, másrészt pedig a vitatott intézkedéseknek a Banca d’Italia általi jóváhagyása mindössze az intézkedések jogszerűségének formális ellenőrzésére adott alapot. Harmadszor a Törvényszék hangsúlyozta egyrészt, hogy a vitatott intézkedések finanszírozására szolgáló hozzájárulás kötelező jellege nem jogszabályi rendelkezésből, hanem az FITD alapszabályából ered, másrészt pedig, hogy ezen intézkedések az FITD tagjainak érdekeit szolgálják, és azokat az FITD irányító szervei egyhangúlag fogadták el.
27.
Mivel a nemzeti intézkedés állami támogatásnak minősítésére vonatkozó első feltétel nem teljesült, a Törvényszék megsemmisítette a vitatott határozatot, anélkül hogy megvizsgálta volna az olasz kormány, a BPB, az FITD, illetve a Banca d’Italia által hivatkozott többi jogalapot és érvet.
IV. A Bíróság előtti eljárás és a kereseti kérelmek
28.
A jelen fellebbezéssel a Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, utasítsa el az első fokon benyújtott, a vitatott határozat megsemmisítésére irányuló kereseteket, amennyiben azok i. a vitatott intézkedések államnak való betudhatóságát és ii. a források állami eredetét vitatják, az ügyet utalja vissza a Törvényszék elé az előtte felhozott többi jogalapról való határozathozatal érdekében, és a költségekről jelenleg ne határozzon.
29.
Az olasz kormány, a BPB és a Banca d’Italia a Bíróságtól a fellebbezés elutasítását és a Bizottságnak a költségek viselésére történő kötelezését kéri. Az FITD azt kéri, hogy a Bíróság utasítsa el a fellebbezést mint elfogadhatatlant, hatástalant és megalapozatlant, hagyja helyben a megtámadott ítéletet, és a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
V. Értékelés
30.
A Bizottság fellebbezésének alátámasztásául két jogalapra hivatkozik. Első jogalapjával azt állítja, hogy a Törvényszék két okból sértette meg az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdését, és mindkettő a Bizottságra annak bizonyítása tekintetében háruló bizonyítási teherhez kapcsolódik, hogy valamely támogatási intézkedés az államnak tudható be, és azt állami forrásból nyújtják. Második jogalapjával a Bizottság azt állítja, hogy a Törvényszék elferdítette a tényeket, és tévesen értelmezte az olasz jog releváns rendelkezéseit, és e súlyos tárgyi pontatlanságok egyértelműen kitűnnek az ügyiratokból.
A. Az arra alapított első fellebbezési jogalapról, hogy a Törvényszék megsértette az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdését a Bizottságra annak bizonyítása tekintetében háruló bizonyítási teher tekintetében, hogy valamely támogatási intézkedés az államnak tudható be, és azt állami forrásból nyújtják
1.
A felek érvelése
31.
Az első jogalap két részre oszlik, amelyek mindegyike különböző indokok alapján az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdésének megsértésén alapul.
32.
Első jogalapjának első részében a Bizottság azzal érvel, hogy a megtámadott ítélet 69., 89., 90., 91., 114., 116., 117., 127., 128. és 131. pontjában a Törvényszék hibát követett el a Bizottságra annak bizonyítása tekintetében háruló bizonyítási terhet illetően, hogy a vitatott intézkedések az államnak voltak betudhatók, és azokat állami forrásból nyújtották; megkövetelte ugyanis a Bizottságtól, hogy ne csak azt bizonyítsa, hogy az államnak lehetősége volt meghatározó befolyást gyakorolni a támogatást nyújtó jogalanyra, hanem azt is, hogy ezen ellenőrzést a konkrét eset körülményei között módjában állt gyakorolni, mindezt csupán azért, mert e jogalany magánvállalkozás. A Bizottság szerint nem indokolt különbséget tenni a támogatást nyújtó jogalany közjogi vagy magánjogi jellege alapján, így még ha a támogatást magánjogi jogalany nyújtotta is, a Bizottság nem köteles bizonyítani, hogy a konkrét esetben a hatóságok kifejezetten ösztönözték e jogalany vagy utasítást adtak neki a kérdéses támogatási intézkedés meghozatalára. Ezt a megkülönböztetést az ítélkezési gyakorlat egyáltalán nem támasztja alá. A Bizottság ezenkívül úgy véli, hogy az FITD‑t mindenesetre nem magánjogi jogalanynak, hanem kvázi állami szervnek kell tekinteni, mivel azt a 94/19 irányelvnek megfelelően konkrét feladatok ellátásával bízták meg. Ennélfogva, amennyiben a Bíróság úgy ítéli meg, hogy a Bizottságra nagyobb bizonyítási teher hárul abban az esetben, ha a támogatást magánjogi jogalany nyújtja, a jelen ügyben nem hárul rá ilyen nagyobb bizonyítási teher. Végezetül a Bizottság hangsúlyozza, hogy amennyiben a Bíróság megállapítja, hogy a Bizottságra nagyobb bizonyítási teher hárul, ha a támogatást magánjogi jogalany nyújtja, szinte lehetetlenné válna számára annak bizonyítása, hogy az állami és magántulajdonú bankokból álló betétbiztosítási rendszerek által meghozott olyan intézkedések, mint amilyenek a jelen ügy tárgyát képezik, állami támogatásnak minősülnek. Ennek eredményeképpen ezek a rendszerek a rendelkezésükre álló pénzügyi eszközeiket a 2014/49/EU irányelv (
8
) 11. cikkének (3) bekezdése értelmében „a hitelintézet csődjének elkerülését célzó alternatív intézkedésekre” fordíthatnák, anélkül hogy a szóban forgó hitelintézetet a 2014/59/EU irányelv 32. cikke alapján szanálás alá kellene helyezni. (
9
)
33.
Első jogalapjának második részében a Bizottság azt állítja, hogy a Törvényszék hibát követett el a Bizottságra annak bizonyítása tekintetében háruló bizonyítási terhet illetően, hogy a vitatott intézkedések az államnak voltak betudhatók, és azokat állami forrásból nyújtották, amikor elemenként elkülönítve vizsgálta és értékelte a Bizottság által a vitatott határozatban előterjesztett különböző bizonyítékokat, anélkül hogy azokat összességükben vizsgálta volna, és figyelembe vette volna azok tágabb összefüggéseit. A Bizottság ennélfogva vitatja a megtámadott ítélet 96., 100–106., 114., 115., 116. és 125. pontját, valamint a Törvényszék azon alfeltételre vonatkozó értékelését, amely szerint a támogatási intézkedést állami forrásból kell nyújtani.
34.
Az olasz kormány azt állítja, hogy az első jogalap elfogadhatatlan, és mindenképpen megalapozatlan.
35.
Mindenesetre az olasz kormány hivatkozik az első jogalap (vagy legalábbis annak első része) elfogadhatatlanságára, mivel az ténykérdést vet fel, valamint az első jogalap második részének elfogadhatatlanságára, mivel az ténykérdést vet fel, és a fellebbezés nem utal arra, hogy vitatja a megtámadott ítélet 125–132. pontját.
36.
Az olasz kormány álláspontja szerint az első jogalap első része megalapozatlan, mivel a Bizottság, amely annak megállapítása érdekében, hogy valamely állami vállalkozás által hozott támogatási intézkedés az államnak betudható, az ítélkezési gyakorlat értelmében bizonyítani köteles, hogy a hatóságok a szóban forgó intézkedés elfogadásában ténylegesen közreműködtek, e bizonyítási kötelezettségének még inkább eleget kell, hogy tegyen abban az esetben, ha a támogatási intézkedést teljes döntéshozatali autonómiával rendelkező magánjogi jogalany hozta. Az utóbbi esetben a támogatási intézkedés államnak való betudhatóságának megállapítását lehetővé tevő bizonyítékoknak még nagyobb bizonyító erővel kell bírniuk, tekintettel arra, hogy kizárt a magánjogi jogalany és az állam közötti szervezeti kapcsolatokra való hivatkozás. Az olasz kormány szerint az első jogalap második része szintén megalapozatlan, mivel a Törvényszék a különböző bizonyítékok értékelése keretében figyelembe vette a megtámadott ítélet 125. pontjában azonosított „összefüggést”, valamint azt a tényt, hogy a vitatott intézkedések alternatívák voltak a betéteseknek a Tercas felszámolása esetén történő kifizetéséhez képest, amely az FITD‑re ruházott közpolitikai feladat körébe tartozik.
37.
A BPB előadja, hogy az első jogalap elfogadhatatlan, de mindenképpen megalapozatlan (e jogalap első és második része) és hatástalan (e jogalap első része).
38.
A BPB először is az első jogalap első részének (mivel ténykérdést vet fel), másodszor a Bizottság azon állításának elfogadhatatlanságára hivatkozik, amely szerint az FITD‑t kvázi állami szervnek kell tekinteni (mivel ténykérdést vet fel, és azt első fokon nem adták elő), harmadszor pedig az első jogalap második részének elfogadhatatlanságára hivatkozik (mivel ténykérdést vet fel).
39.
Mindenesetre a BPB szerint az első jogalap első része megalapozatlan, mivel a Törvényszék nem rótt a Bizottságra nagyobb bizonyítási terhet a valamely támogatási intézkedés államnak való betudhatóságának bizonyítása érdekében, amikor a támogatást magánjogi jogalany nyújtja, hanem a megtámadott ítélet 67., 69. és 87–91. pontjában mindössze a 2002. május 16‑iFranciaország kontra Bizottság ítéletből (C‑482/99, EU:C:2002:294) eredő ítélkezési gyakorlatot alkalmazta, figyelembe véve az FITD magánjogi jellegét. Egyébiránt az első jogalap első része mindenképpen hatástalan, amennyiben a megtámadott ítélet 69., 89. és 90. pontját vitatja, mivel ezen ítélet 94–132. pontja elegendő jogalapot képez a Törvényszék azon megállapításának alátámasztására, amely szerint a vitatott intézkedések nem tudhatók be az államnak. Az első jogalap első része megalapozatlan is, és mindenesetre hatástalan annyiban, amennyiben azon nagyobb bizonyítási terhet vitatja, amelyet a Bizottságra állítólag annak bizonyítása érdekében róttak, hogy a vitatott intézkedéseket állami forrásokból nyújtották. Végezetül a BPB szerint az első jogalap második része megalapozatlan.
40.
Az FITD azt állítja, hogy az első jogalap elfogadhatatlan, mindenképpen megalapozatlan (e jogalap első és második része), valamint hatástalan (e jogalap első része).
41.
Az FITD ugyanazon elfogadhatatlansági kifogásokat hozza fel, mint a BPB.
42.
Mindenesetre az FITD szerint az első jogalap első része hatástalan, mivel egyrészt a Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel arra, hogy a tényeknek az alacsonyabb bizonyítási küszöb fényében történő újbóli értékelését elvégezze, másrészt pedig a fellebbezés nem kérdőjelezi meg a Törvényszék azon megállapítását, amely szerint a vitatott intézkedéseket nem állami forrásokból ítélték oda, így, mivel e feltételek kumulatívak, a Törvényszéknek az ezen intézkedések államnak való betudhatóságának megállapítására vonatkozó bizonyítási küszöb tekintetében elkövetett hibája a megtámadott ítélet rendelkező részére nem lenne kihatással. Az FITD ezenkívül azt állítja, hogy az első jogalap első része nem megalapozott, mivel egyrészt a valamely magánjogi jogalany által hozott támogatási intézkedés államnak való betudhatóságának bizonyítása érdekében a Törvényszék által elfogadott bizonyítási küszöb nem magasabb, mint a 2002. május 16‑iFranciaország kontra Bizottság ítéletben (C‑482/99, EU:C:2002:294) megállapított bizonyítási küszöb, másrészt pedig a Bizottság a Törvényszék által a valamely magánjogi jogalany által hozott támogatási intézkedés állami forrásból történő nyújtásának bizonyítására elfogadott bizonyítási küszöbre vonatkozóan nem terjesztett elő konkrét kifogást (mindenesetre a megtámadott ítélet 134. pontjában említett kritérium nem szigorúbb az ítélkezési gyakorlatban előírt kritériumnál). Végül az FITD álláspontja szerint az első jogalap második része megalapozatlan, mivel a megtámadott ítélet 105., 106., 114., 120., 125., 132., 144., 147., 149., 157. és 161. pontjából egyértelműen kitűnik, hogy a Törvényszék a bizonyítékokat összességükben vizsgálta, és figyelembe vette a vitatott intézkedések összefüggéseit.
43.
A Banca d’Italia azzal érvel, hogy az első jogalap részben elfogadhatatlan (az első jogalap első része, amennyiben a Törvényszék azon megállapítását vitatja, miszerint a vitatott intézkedések nem tudhatók be az államnak), részben megalapozatlan (az első jogalap első része, amennyiben a Törvényszék azon megállapítását vitatja, miszerint a vitatott intézkedések nem tudhatók be az államnak, valamint az első jogalap második része), és részben hatástalan (az első jogalap első része).
44.
A Banca d’Italia az első jogalap első részének, valamint a Bizottság azon állításának elfogadhatatlanságára hivatkozik, amely szerint az FITD‑t kvázi állami szervnek kell tekinteni, mivel azok ténykérdéseket vetnek fel.
45.
A Banca d’Italia szerint az első jogalap első része nem megalapozott, amennyiben a Törvényszék azon megállapítását vitatja, amely szerint a vitatott intézkedések nem tudhatók be az államnak, mivel olyan jelentős bizonyító erővel rendelkező valószínűsítő körülmények hiányában, mint például a támogatást nyújtó jogalany és az állam közötti szervezeti kapcsolatok fennállása, nem elegendő, ha a Bizottság „negatív” vagy „közvetett” bizonyítékkal szolgál, hanem „pozitív” bizonyítékot kell előterjesztenie arra vonatkozóan, hogy az állam közreműködött a támogatási intézkedés meghozatalában. Mindenesetre az első jogalap első része hatástalan, amennyiben a Törvényszék azon megállapítását vitatja, miszerint a vitatott intézkedések nem tudhatók be az államnak, mivel a Törvényszék megvizsgált minden egyes, a Bizottság által előterjesztett valószínűsítő körülményt, és azokat nem találta bizonyító erejűnek. Ugyanígy az első jogalap első része hatástalan annyiban, amennyiben a Törvényszék azon megállapítását vitatja, amely szerint a vitatott intézkedéseket nem állami forrásból nyújtották, mivel a Törvényszék a megtámadott ítéletben e tekintetben nem állapított meg magasabb bizonyítási küszöböt. Végül az első jogalap második része megalapozatlan, mivel a Törvényszék egyrészt megállapította, hogy az egyes bizonyítékok külön–külön nem bírnak bizonyító erővel, másrészt pedig figyelembe vette azt az összefüggést, amelybe a vitatott intézkedések illeszkednek.
2.
Értékelés
46.
Első jogalapjával a Bizottság azt állítja, hogy a Törvényszék tévedett a Bizottságra annak bizonyítása tekintetében háruló bizonyítási terhet illetően, hogy valamely támogatási intézkedés az államnak tudható be, és azt állami forrásból nyújtják, és ezáltal megsértette az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdését. Első jogalapjának első részében a Bizottság azt állítja, hogy a Törvényszék hibát követett el, amikor azt követelte meg tőle, hogy a szóban forgó intézkedés elfogadásához vezető eljárás minden egyes szakasza tekintetében bizonyítsa a hatóságok meghatározó befolyásának fennállását a támogatást nyújtó jogalanyra, pusztán amiatt, hogy ez utóbbi magánjogi jogalany. Első jogalapjának második részében a Bizottság arra hivatkozik, hogy a Törvényszék hibát követett el, amikor a Bizottság által előterjesztett különböző bizonyítékokat elemenként elkülönítve, nem pedig összességükben vizsgálta, anélkül hogy figyelembe vette volna azok tágabb összefüggéseit.
a)
Az elfogadhatóságról
47.
Először is az olasz kormány, a BPB, az FITD és a Banca d’Italia vitatja az első jogalap első részének elfogadhatóságát azzal az indokkal, hogy az ténykérdést vet fel. Álláspontjuk szerint a Bizottság állításával ellentétben a Törvényszék a megtámadott ítéletben nem kötelezte a Bizottságot arra, hogy nagyobb bizonyítási terhet teljesítsen abban az esetben, ha a támogatást nyújtó jogalany nem állami vállalkozás, hanem magánjogi jogalany. Ellenkezőleg, a Törvényszék arra szorítkozott, hogy a vitatott, valamely magánjogi jogalany, nevezetesen az FITD által hozott és az e jogalany által kezelt forrásokból finanszírozott intézkedésekre az abban az esetben alkalmazandó ítélkezési gyakorlatot alkalmazza, amikor a támogatást állami vállalkozás nyújtja. Az olasz kormány, a BPB, az FITD és a Banca d’Italia szerint ebből az következik, hogy első jogalapjának első részében a Bizottság nem hivatkozik arra, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot. A Bizottság a tényeknek és bizonyítékoknak a Törvényszék általi értékelését vitatja. Mivel az ilyen értékelés nem tartozik a Bíróság felülvizsgálatának körébe, az olasz kormány, a BPB, az FITD és a Banca d’Italia szerint az első jogalap első része elfogadhatatlan.
48.
Véleményem szerint ez az elfogadhatatlansági kifogás nem lehet eredményes.
49.
Első jogalapjának első részében a Bizottság a nagyobb bizonyítási terhet vitatja, amelyet nézete szerint a Törvényszék azon okból rótt rá, hogy a támogatást magánjogi jogalany nyújtotta. Az ítélkezési gyakorlat értelmében a Bíróságnak a Törvényszék ténybeli megállapításaira vonatkozó felülvizsgálati jogkörébe többek között annak a kérdésnek a vizsgálata is beletartozik, hogy a bizonyítási teherre és a bizonyításfelvételre vonatkozó szabályokat tiszteletben tartották‑e. Közelebbről azon kérdés, hogy a Törvényszék a tények és bizonyítékok értékelése során helyes jogi kritériumokat vett‑e alapul, olyan jogi kérdésnek minősül, amelyre kiterjed a Bíróság által a fellebbezés keretében gyakorolt felülvizsgálat. (
10
) Következésképpen az első jogalap első része jogkérdést vet fel.
50.
Hangsúlyozom, hogy az a kérdés, hogy a megtámadott ítéletben a Törvényszék arra kötelezte‑e a Bizottságot, hogy nagyobb bizonyítási terhet teljesítsen, ha a támogatást magánjogi jogalany nyújtja, a megtámadott ítélet értelmezésére, és ennélfogva az ügy érdemére vonatkozó kérdés. E kérdés véleményem szerint nem befolyásolhatja az első jogalap első részének elfogadhatóságát.
51.
Másodszor a BPB, az FITD és a Banca d’Italia vitatja a Bizottság azon érvelésének elfogadhatóságát, amely szerint, amennyiben a Bíróság úgy véli, hogy nagyobb bizonyítási teher hárul a Bizottságra abban az esetben, ha a támogatást nyújtó jogalany magánjogi jogalany, az ilyen bizonyítási teher nem alkalmazandó a jelen ügyben, mivel az FITD nem tipikus magánjogi jogalany, hanem kvázi állami szerv. (
11
) A BPB, az FITD és a Banca d’Italia szerint ez ténykérdés.
52.
Nem értek egyet ezzel az elfogadhatatlansági kifogással. Véleményem szerint annak kérdése, hogy az FITD‑t kvázi állami szervnek kell‑e tekinteni azon okból, hogy állami szerv közfeladat ellátásával bízta meg, és e célból a magánszemélyek közötti jogviszonyokra alkalmazandó szabályokból következőkhöz képest többletjogosultságokkal ruházták fel, (
12
) az ügy tényállásának jogi minősítését érinti, amelynek felülvizsgálatára az ítélkezési gyakorlat szerint a Bíróság hatáskörrel rendelkezik. (
13
) Emellett szintén jogkérdés annak eldöntése, hogy amennyiben az FITD‑t kvázi állami szervnek kell tekinteni, e körülmény megkülönbözteti‑e őt más magánjogi jogalanyoktól, valamint hogy ezen okból a Törvényszék által abban az esetben megkövetelt magasabb bizonyítási tehertől, ha a támogatást magánjogi jogalany nyújtja, az FITD által nyújtott támogatás tekintetében el lehet‑e tekinteni.
53.
Harmadszor az FITD és a BPB azzal érvel, hogy a Bizottságnak a fenti 51. pontban összefoglalt álláspontja elfogadhatatlan, mivel arra első fokon nem hivatkozott.
54.
Nem értek egyet ezzel az elfogadhatatlansági kifogással. Az ítélkezési gyakorlat szerint az olyan érv, amelyet első fokon nem hoztak fel, nem minősül a fellebbezési szakaszban elfogadhatatlan új jogalapnak, ha csupán a Törvényszékhez benyújtott keresetlevélben előadott jogalapban már kifejtett érvelés kiegészítését képezi. (
14
) A Bizottság azzal a hivatkozásával, hogy az FITD‑t kvázi állami szervnek kell tekinteni, azt kívánja igazolni, hogy ezen okból az FITD által nyújtott támogatásra nem alkalmazandó a Törvényszék által abban az esetben megkövetelt magasabb bizonyítási teher, ha a támogatást magánjogi jogalany nyújtja. Ennélfogva a Bizottság azon érvelése, amely szerint az FITD kvázi állami szerv, nem minősül jogalapnak, hanem mindössze a Bizottság által első fokon hivatkozott, a vitatott intézkedések államnak való betudhatóságára és állami forrásból való nyújtására alapított jogalap alátámasztására szolgáló érvnek tekintendő. Ebből következik, hogy ez az érvelés elfogadható.
55.
Negyedszer az olasz kormány arra hivatkozik, hogy a Bizottság azon érve, amely szerint a Törvényszék a bizonyítékokat az egyrészt az FITD, másrészt a BPB és a vagyonfelügyelő közötti tárgyalások összefüggéseinek figyelembevétele nélkül értékelte, elfogadhatatlan, mivel a fellebbezés nem pontosítja, hogy vitatja a megtámadott ítélet 125–132. pontját, amelyben a Törvényszék ezzel a kérdéssel foglalkozott.
56.
Ezen elfogadhatatlansági kifogásnak nem lehet helyt adni, mivel a fellebbezés megjelöli, hogy vitatja a megtámadott ítélet 126. pontját.
57.
Ötödször az olasz kormány, a BPB és az FITD az első jogalap második részének elfogadhatatlanságára hivatkozik azon az alapon, hogy a Bizottság azzal a tényeknek és bizonyítékoknak a Törvényszék általi értékelését vitatja.
58.
Ezt az elfogadhatatlansági kifogást szintén el kell utasítani. Az első jogalap második részében a Bizottság azt állítja, hogy a Törvényszék nem értékelte összességükben a bizonyítékokat, és nem vette figyelembe azt a tágabb összefüggést, amelyben a vitatott intézkedéseket meghozták. Tény, hogy az ítélkezési gyakorlat értelmében kizárólag a Törvényszék feladata az előterjesztett bizonyítékoknak tulajdonítandó bizonyító erő mérlegelése. (
15
) A Bizottság azonban nem a Törvényszék által az elé terjesztett egyes bizonyítékoknak tulajdonított bizonyító erőt vitatja. Azt kifogásolja, hogy a Törvényszék ezeket a bizonyítékokat nem összességükben, és nem tágabb összefüggéseikben értékelte, holott az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a betudhatóság az eset körülményeiből és az intézkedés hátterét képező összefüggésekből eredő valószínűsítő körülmények összességéből is levezethető. (
16
) Ez jogkérdésnek minősül.
59.
Úgy vélem, hogy a fellebbezés első jogalapja ebből következően teljes egészében elfogadható.
b)
Az első jogalap érdeméről
1) Előzetes észrevételek
60.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint valamely intézkedésnek az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami támogatásnak minősítéséhez az e rendelkezésben írt valamennyi feltétel teljesülése szükséges. Először is a beavatkozásnak az állam által vagy állami forrásból kell történnie. Másodszor e beavatkozásnak alkalmasnak kell lennie arra, hogy érintse a tagállamok közötti kereskedelmet. Harmadszor a kedvezményezettje számára szelektív előnyt kell biztosítania. Negyedszer torzítania kell a versenyt, vagy azzal kell fenyegetnie. (
17
)
61.
Amint az a fenti 21. pontban említésre került, a Törvényszék a megtámadott ítéletben azzal az indokkal semmisítette meg a vitatott határozatot, hogy az előző pontban említett első feltétel nem teljesült.
62.
E feltétel tekintetében emlékeztetni kell arra, hogy ahhoz, hogy az előnyöket az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett „támogatásnak” lehessen minősíteni, azoknak közvetlenül vagy közvetve állami forrásokból kell származniuk, és az államnak betudhatóknak kell lenniük. (
18
) E két alfeltétel kumulatív. (
19
)
63.
Az intézkedés államnak való betudhatóságának értékelése érdekében elsődlegesen azt kell megvizsgálni, hogy a hatóságok részt vettek‑e ezen intézkedés meghozatalában. (
20
)
64.
Ha a támogatási intézkedésről jogszabály vagy közigazgatási intézkedés rendelkezik, az intézkedés vitathatatlanul betudható az államnak. (
21
) A betudhatóság kérdése abban az esetben merül fel, ha az intézkedést az államtól elkülönült szerv, például állami vállalkozás fogadja el. (
22
)
65.
Ez utóbbi esetben a 2002. május 16‑iFranciaország kontra Bizottság ítéletből (C‑482/99, EU:C:2002:294, a továbbiakban: Stardust ítélet) és az azt követő ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy az állami vállalkozás által hozott támogatási intézkedés államnak való betudhatósága nem vezethető le pusztán abból a tényből, hogy e vállalkozás állami ellenőrzés alatt áll, mivel az állami vállalkozás az állam által megengedett önállóságának mértéke szerint többé‑kevésbé függetlenül cselekedhet, és ezért nem feltételezhető minden további nélkül, hogy az állam ezt az ellenőrzést konkrét esetben ténylegesen is gyakorolta. Mindazonáltal nem követelhető meg sem annak bizonyítása, hogy a konkrét esetben a hatóságok kifejezetten ösztönözték az állami vállalkozást a szóban forgó támogatási intézkedések megtételére, sem pedig annak, hogy ezen intézkedéseket ténylegesen a hatóságok utasítására fogadták el, mivel az állam és a közvállalkozások között fennálló szoros kapcsolatok miatt e bizonyíték benyújtása nagyon nehéz lesz a Bizottság számára. Ezért a Stardust ítéletben foglaltak szerint egy állami vállalkozás által meghozott támogatási intézkedés államnak való betudhatósága levezethető az eset körülményeiből és az ezen intézkedés hátterét képező összefüggésekből eredő valószínűsítő körülmények összességéből. Ilyen valószínűsítő körülmények különösen az alábbiak: az a körülmény, hogy a kérdéses szervnek figyelemmel kellett lennie a hatóságok előírásaira vagy iránymutatásaira; a vállalkozás illeszkedése a közigazgatás szervezetrendszerébe; a vállalkozás tevékenységének jellege és e tevékenységnek a gazdasági magánszereplőkkel folytatott verseny szokásos feltételei mellett történő gyakorlása a piacon; a vállalkozás jogállása (abban az értelemben, hogy a közjog vagy a társasági jog vonatkozik rá); valamint a hatóságok által a vállalkozás irányítása felett gyakorolt felügyelet erőssége. Szintén a Stardust ítélet szerint e valószínűsítő körülményeknek a konkrét ügyben bizonyítaniuk kell, hogy a hatóságok közreműködtek az intézkedés meghozatalában, vagy hogy a közreműködésük hiánya valószínűtlen. (
23
)
66.
A jelen ügyben a vitatott intézkedéseket nem egy közvállalkozás hozta, mint a Stardust ítélet alapjául szolgáló ügyben, hanem egy magánjogi jogalany, nevezetesen az FITD, egy bankok között létrejött magánjogi konzorcium, amelynek irányító szerveit, vagyis a végrehajtó bizottságot és az igazgatótanácsot az FITD közgyűlése választotta meg, és azok kizárólag a konzorciumban tagsággal rendelkező bankok képviselőiből álltak. (
24
)
67.
A megtámadott ítélet 69. pontjában a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a Bizottságot terhelő azon kötelezettség, hogy a valószínűsítő körülmények együttese alapján bizonyítsa az állami ellenőrzés tényleges gyakorlását a konkrét esetben, amely a Stardust ítélet szerint állami vállalat által hozott támogatási intézkedés esetében alkalmazandó, „még szükségesebb” egy olyan támogatási intézkedés esetében, amelyet egy magánjogi jogalany hozott, mivel – szemben egy állami vállalkozással – a magánjogi jogalanynak nincsenek az államhoz kapcsolódó „tőkekapcsolat[ai]”, és ezért nem feltételezhető, hogy állami ellenőrzés alatt áll. Ennélfogva a megtámadott ítélet 89. és 90. pontjában a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy „azon helyzettől eltérően, amelyben a közvállalkozás által hozott intézkedést az államnak tudják be, a magánjogi jogalany által hozott intézkedés esetében a Bizottság […] nem szorítkozhat annak megállapítására, hogy valószínűtlen a hatóságok e magánjogi jogalanyra gyakorolt tényleges befolyásának vagy ellenőrzésének a hiánya”. Ellenkezőleg, ebben az esetben bizonyítani kell, hogy „[a kérdéses] intézkedést a hatóságok tényleges befolyása vagy ellenőrzése mellett hozták meg”.
68.
A Törvényszék ezt követően megvizsgálta a Bizottság által előterjesztett bizonyítékokat, és amint az a fenti 23. és 24. pontban említésre került, a megtámadott ítélet 132. pontjában megállapította, hogy a Bizottság nem bizonyította a jogilag megkövetelt módon, hogy a vitatott intézkedések betudhatók az államnak.
69.
Másodszor nem vitatható, hogy valamely előnyt állami forrásokból nyújtanak, ha az ezen előny finanszírozására felhasznált pénzeszközök az állami költségvetésből származnak (vagy ha ezen előny nyújtásával az állam bevételekről mond le). (
25
)
70.
Az állami források felhasználásának kérdése akkor merül fel, ha a források nem az állami költségvetésből származnak, hanem magánfelektől, vagyis amikor magánfelek által fizetett teherből vagy hozzájárulásból származnak. Ebben az esetben ahhoz, hogy e pénzeszközök állami forrásoknak minősüljenek, azoknak folyamatosan állami ellenőrzés alatt kell maradniuk, és így a hatóságok rendelkezésére kell állniuk, még akkor is, ha azokat az államtól elkülönült jogalany kezeli. Más szóval az államnak rendelkezési joggal kell rendelkeznie e pénzeszközök felett, és képesnek kell lennie arra, hogy irányítsa azok felhasználását az előny finanszírozása érdekében. (
26
) Továbbá kellőképpen közvetlen kapcsolatnak kell fennállnia az előny és az állami költségvetés csökkenése között, vagy fenn kell állnia az e költségvetésre háruló terhek kellőképpen konkrét gazdasági kockázatának. (
27
)
71.
A jelen ügyben a vitatott intézkedések finanszírozására felhasznált pénzeszközök nem az állami költségvetésből, hanem az FITD‑ben tagsággal rendelkező bankok hozzájárulásaiból származtak. E források tehát magáneredetűek voltak. (
28
) Ezenkívül e pénzeszközöket az államtól elkülönült magánjogi jogalanynak, nevezetesen az FITD‑nek utalták át, és azokat az FITD kezelte, amely a Banca d’Italia jóváhagyását követően hajtotta végre a vitatott intézkedéseket.
72.
A megtámadott ítélet 135. és 136. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy egy közvállalkozásokra vonatkozó helyzetben (
29
) megállapítást nyert, hogy e vállalkozások forrásai állami forrásoknak minősülnek, mivel az állam az ilyen vállalkozások feletti meghatározó befolyásának gyakorlása révén irányíthatja forrásaik felhasználását, és e tekintetben nincs jelentősége annak, hogy a forrásokat az államtól elkülönülő jogalanyok kezelik‑e, vagy hogy e források magáneredetűek‑e. A Törvényszék ezt követően megvizsgálta azokat a bizonyítékokat, amelyekre a Bizottság annak megállapítása érdekében támaszkodott, hogy a vitatott intézkedések finanszírozásához felhasznált pénzeszközök állami források, és amint az a fenti 25. és 26. pontban említésre került, a megtámadott ítélet 161. pontjában megállapította, hogy a Bizottság nem bizonyította, hogy állami forrásokat használtak fel.
73.
Következésképpen a Törvényszék azzal az indokkal semmisítette meg a vitatott határozatot, hogy a Bizottság nem bizonyította, hogy a vitatott intézkedések betudhatók államnak, vagy hogy azokat állami forrásokból nyújtották.
74.
Első jogalapjával a Bizottság lényegében azt rója fel a Törvényszéknek, hogy megsértette az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdését, amikor egyrészt úgy ítélte meg, hogy amennyiben a támogatást egy állami vállalkozás helyett az FITD‑hez hasonló magánjogi jogalany nyújtja, a Bizottságnak nagyobb bizonyítási terhet kell viselnie annak bizonyítása érdekében, hogy valamely támogatási intézkedés az államnak tudható be, és azt állami forrásból nyújtják (az első jogalap első része); másrészt pedig, amikor az e tekintetben benyújtott bizonyítékokat elemenként elkülönítve értékelte, anélkül hogy azokat összességükben és tágabb összefüggésükre tekintettel vizsgálta volna (az első jogalap második része).
2) Az első jogalap első része
75.
Az első jogalap első része két kifogásból áll. Első kifogásával a Bizottság arra hivatkozik, hogy a Törvényszék tévedett a Bizottságra annak bizonyítása tekintetében háruló bizonyítási terhet illetően, hogy a támogatási intézkedés az államnak tudható be, amennyiben ezen intézkedést egy magánjogi jogalany, nem pedig egy közvállalkozás hozta (a továbbiakban: a támogatási intézkedés államnak való betudhatóságának bizonyítására vonatkozó kifogás). Második kifogásával a Bizottság arra hivatkozik, hogy a Törvényszék hibát követett el a Bizottságra annak bizonyítása tekintetében háruló bizonyítási terhet illetően, hogy valamely támogatási intézkedést állami forrásokból nyújtottak, amennyiben az ezen intézkedés finanszírozásához felhasznált forrásokat egy magánjogi jogalany, nem pedig állami vállalkozás kezeli (a továbbiakban: a támogatási intézkedés állami forrásokból való nyújtásának bizonyítására vonatkozó kifogás). E kifogások mindegyikét egymást követően vizsgálom meg.
i) A támogatási intézkedés államnak való betudhatóságának bizonyítására vonatkozó kifogásról
76.
E kifogás alátámasztására a Bizottság arra hivatkozik, hogy a megtámadott ítélet 69., 89., 90., 91., 114., 116., 117., 127., 128. és 131. pontjában a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy egy magánjogi jogalany által hozott támogatási intézkedés esetében a Bizottságnak pozitív bizonyítékot kell szolgáltatnia arra vonatkozóan, hogy a hatóságok meghatározó befolyást vagy ellenőrzést gyakoroltak a támogatási intézkedés elfogadása során. A Bizottság szerint a Törvényszék különösen azt állapította meg, hogy bizonyítania kell, hogy az említett hatóságok az ezen intézkedés elfogadásához vezető eljárás valamennyi szakaszában gyakorolták befolyásukat; kötelező utasításokat adtak e jogalanynak; és hogy a hatóságok beavatkozása hatással volt a támogatási intézkedésre. A Bizottság szerint a Törvényszék következtetései e tekintetben ellentmondásban állnak azzal az ítélkezési gyakorlattal, amely a Bizottságot nem annak bizonyítására kötelezi, hogy a hatóságok közreműködtek a támogatási intézkedés elfogadásában, hanem csupán azt kell bizonyítania, hogy az ezen intézkedés elfogadásában való közreműködésük valószínű, vagy hogy a közreműködésük hiánya valószínűtlen. Habár ez az ítélkezési gyakorlat a közvállalkozások által hozott támogatási intézkedésekkel kapcsolatban alakult ki, a Bizottság előadása szerint semmi nem indokolja a közvállalkozások és a magánjogi jogalanyok közötti különbségtételt, illetve a fent hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak kizárólag egy közvállalkozás által meghozott támogatási intézkedés esetén való alkalmazását, és közben új és szigorúbb kritériumok kialakítását a magánjogi jogalany által hozott támogatási intézkedések esetére.
77.
Az olasz kormány, a BPB, az FITD és a Banca d’Italia azt állítja, hogy a támogatási intézkedés államnak való betudhatóságának bizonyítására vonatkozó kifogást el kell utasítani.
78.
Véleményem szerint e kifogásnak a következő okok miatt nem lehet helyt adni. Először is a Bizottság állításával ellentétben, amint azt az olasz kormány, a BPB és az FITD állítja, a Törvényszék a megtámadott ítéletben nem rótt a Bizottságra nagyobb bizonyítási terhet arra az esetre, ha a támogatási intézkedést egy magánjogi jogalany, nem pedig közvállalkozás hozta. Másodszor, ha a Bíróság úgy ítélné meg, hogy a Törvényszék a megtámadott ítéletben ilyen nagyobb bizonyítási terhet alkalmazott, a támogatási intézkedés államnak való betudhatóságának bizonyítására vonatkozó kifogást mégis el kell utasítani, mivel az – bár megalapozott – hatástalan.
79.
Ezen okok vizsgálata előtt két előzetes észrevételt kívánok tenni.
80.
Először is az egyértelműség kedvéért rá kell mutatni arra, hogy a megtámadott ítélet 67. pontja szerint a „magánjogi jogalany” fogalma olyan jogalanyt takar, amely „a hatósági beavatkozásokkal és az államháztartással szemben […] magánjogi jogállással vagy autonómiával rendelkezik az alapjainak a kezelése tekintetében is”. A „magánjogi jogalany” ugyanis nem közvállalkozás, amely utóbbit a 2006/111/EK bizottsági irányelv (
30
) 2. cikkének b) pontja úgy határoz meg, mint „minden olyan vállalkozás, amelyre a hatóságok közvetlen vagy közvetett módon meghatározó befolyást gyakorolhatnak annak tulajdonosaként, a vállalkozásban fennálló pénzügyi részesedésükön keresztül vagy a vállalkozásra vonatkozó szabályok által”, amint arra a Törvényszék a megtámadott ítélet 88. pontjában emlékeztetett. Másként fogalmazva, a magánjogi jogalany olyan jogalany, amely nem áll állami irányítás alatt.
81.
Másodszor meg kell említenem, hogy annak a kérdésnek, hogy egy magánjogi jogalany által hozott támogatási intézkedés államnak való betudhatóságának megállapításához a Bizottságnak pozitív bizonyítékot kell‑e szolgáltatnia arra vonatkozóan, hogy a hatóságok meghatározó befolyást vagy ellenőrzést gyakoroltak ezen intézkedés elfogadása során, vagy elegendő, ha bizonyítja, hogy a hatóságok általi tényleges befolyás és ellenőrzés hiánya valószínűtlen, (
31
) – a Bizottság azon állítása ellenére, hogy a Törvényszék tévedett a bizonyítási terhet (
32
) illetően – több köze van a bizonyítási küszöbhöz (amely meghatározza a valamely tény megállapításához szükséges megbízhatósági szintet vagy meggyőző erőt), mint a bizonyítási teherhez (amely azt határozza meg, hogy a tényállást melyik félnek kell bizonyítania, illetve melyik fél viseli a bizonyítatlanság kockázatát). (
33
)
– A Törvényszék a megtámadott ítéletben nem állapított meg magasabb bizonyítási küszöböt az olyan támogatási intézkedés esetében, amelyet egy magánjogi jogalany, nem pedig egy közvállalkozás hozott
82.
Amint az a fenti 67. pontban említésre került, a megtámadott ítélet 69., 89. és 90. pontjából kitűnik, hogy egy magánjogi jogalany által hozott támogatási intézkedés esetében a Törvényszék a hatóságok tényleges befolyásának vagy ellenőrzésének bizonyítását – a Bizottság megfogalmazása szerint „pozitív bizonyíték” nyújtását – követeli meg, míg a közvállalkozás által hozott támogatási intézkedés esetében elegendő, ha a Bizottság bizonyítja a hatóságok általi tényleges befolyás vagy ellenőrzés valószínűségét (vagy inkább a tényleges befolyás vagy ellenőrzés hiányának valószínűtlenségét).
83.
Mindazonáltal hajlok arra a feltételezésre, hogy szemben azzal, mint ami a jelen ügyben úgy tűnhet, hogy fennáll, a Törvényszék ezzel nem támasztott magasabb bizonyítási küszöböt annak bizonyítására, hogy valamely támogatási intézkedés az államnak tudható be, ha az intézkedést magánjogi jogalany, nem pedig állami vállalkozás hozza meg.
84.
Az alábbiakban megvizsgálom a Bizottság által azon álláspontja alátámasztására előadott három érv mindegyikét, amely szerint a Törvényszék a megtámadott ítéletben ilyen magasabb bizonyítási küszöböt állapított meg. A Bizottság szerint ebben az ítéletben a Törvényszék arra kötelezte őt, hogy először is bizonyítsa, hogy a vitatott intézkedéseket a hatóságok utasítására fogadták el, ami az FITD‑t azok elfogadására kényszerítette, másodszor, hogy e hatóságok közreműködése hatással volt ezen intézkedések tartalmára, harmadszor pedig, hogy a hatóságok az intézkedések elfogadásához vezető eljárás valamennyi szakaszára tényleges befolyást vagy hatást gyakoroltak. Véleményem szerint ezen érvek egyike sem meggyőző.
85.
Először is megjegyzem, hogy a Bizottság állításával ellentétben a Törvényszék a megtámadott ítéletben nem mondta ki, hogy annak megállapításához, hogy valamely magánjogi jogalany által hozott támogatási intézkedés betudható‑e az államnak, a Bizottságnak bizonyítania kell, hogy ezt az intézkedést a hatóságok kötelező erejű utasítására fogadták el, amely e jogalanyt az említett intézkedések elfogadására kényszerítette.
86.
Ha a Törvényszék megkövetelte volna ennek bizonyítását, valóban magasabb bizonyítási küszöböt állapított volna meg, mint abban az esetben, ha a támogatási intézkedést közvállalkozás hozza. Megjegyzem, hogy az állami vállalkozás által hozott támogatási intézkedésre vonatkozó Stardust ítélet 54. pontjából kitűnik, hogy a Bizottság nem köteles bizonyítani, hogy ezen intézkedést a hatóságok utasítására fogadták el. (
34
) A Törvényszék ugyanakkor a megtámadott ítéletben nem követelte meg a Bizottságtól, hogy nyújtsa be a fenti 85. pontban leírt bizonyítékot.
87.
Ennek az az oka, hogy a Törvényszék a megtámadott ítéletben tudomásul veszi, hogy a magánjogi jogalany által hozott támogatási intézkedés esetében a hatóságoknak a támogatási intézkedés meghozatalára gyakorolt tényleges befolyása vagy ellenőrzése „valószínűsítő körülmények formájában” is bizonyítható, (
35
) miként abban az esetben, ha a támogatást nyújtó jogalany közvállalkozás. (
36
) Ez azt jelenti, hogy a Bizottságnak lehetősége van arra, hogy a támogatási intézkedés államnak való betudhatóságát az ügy körülményeiből és azon összefüggésből vezesse le, amelyben a szóban forgó intézkedést meghozták, ahelyett hogy arra vonatkozó közvetlen bizonyítékkal szolgálna, hogy az intézkedést a hatóságok befolyása és ellenőrzése mellett fogadták el, vagyis annak bizonyítása helyett, hogy az intézkedést a hatóságok utasítására hozták.
88.
Ez egyébként azért is van így, mert a megtámadott ítéletnek a Bizottság által hivatkozott 117., 127., 128. és 131. pontjából nem következik, hogy a Bizottság köteles a fenti 85. pontban leírt bizonyítékot szolgáltatni.
89.
Tény, hogy a megtámadott ítélet 117. és 130. pontjában a Törvényszék megállapította egyrészt, hogy a Banca d’Italia azon engedélyezési eljárás keretében, amelynek a vitatott intézkedések alá vannak vetve, nem rendelkezik hatáskörrel arra, hogy „az FITD‑t arra kötelezze, hogy egy nehéz helyzetben lévő bank támogatása céljából beavatkozzon”, (
37
) másrészt pedig azt, hogy a Tercas vagyonfelügyelője által az FITD‑nek benyújtott, beavatkozás iránti kérelem „semmiféleképpen nem kötelezi ez utóbbit arra, hogy annak helyt adjon”. (
38
)
90.
Ugyanakkor rámutatok, hogy annak megállapításához, hogy a vitatott intézkedések nem tudhatók be az államnak, a Törvényszék nem kizárólag arra a tényre támaszkodott, hogy sem a Banca d’Italia, sem a vagyonfelügyelő nem kényszerítette az FITD‑t arra, hogy a Tercas támogatása érdekében beavatkozzon, illetve nem adott kötelező utasításokat e konzorciumnak.
91.
A megtámadott ítélet 122–124. pontjában ugyanis a Törvényszék a Banca d’Italia megbízottjainak az FITD irányító szerveinek ülésein játszott „tisztán passzív szerepé[re]” is támaszkodott. Amennyiben e megbízottak ezeken az üléseken aktívabb szerepet töltöttek volna be (például azáltal, hogy a tervezett beavatkozást illetően „hangot ad[nak] […] aggodalmai[k]nak”), ezt a Törvényszék a vitatott intézkedések államnak való betudhatóságát alátámasztó bizonyítékként vette volna figyelembe. (
39
) A Törvényszék továbbá a megtámadott ítélet 126. pontjában annak tényére is támaszkodott, hogy az egyfelől a Banca d’Italia, másfelől a BPB, az FITD és a vagyonfelügyelő között zajlott informális találkozók (a továbbiakban: informális találkozók) „kizárólag azt tették lehetővé a Banca d’Italia számára, hogy tájékoztatást kapjon” az egyrészről az FITD, másrészről a BPB és a vagyonfelügyelő közötti tárgyalásokról. Ennélfogva, ha a Banca d’Italia az informális találkozókat „a […] vitatott intézkedések tartalmának a meghatározó befolyásolására” használta volna, ezt a Törvényszék az említett intézkedések államnak való betudhatóságára utaló valószínűsítő körülménynek tekintette volna.
92.
Ami a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 127. pontjában tett azon megállapítását illeti, amely szerint az, hogy a Banca d’Italia „felhívta” az FITD‑t, hogy jusson „»kiegyensúlyozott megállapodásra« a BPB‑vel a Tercas negatív saját tőkéjének a fedezését illetően”, „az FITD‑re nézve bármiféle kötelező erőt nélkülöz[ött]”, megjegyzem, hogy annak megállapításakor, hogy e felhívás nem minősül a Banca d’Italia által a vitatott intézkedések elfogadására gyakorolt befolyás fennállására utaló valószínűsítő körülménynek, a Törvényszék nem csupán azt vette figyelembe, hogy e felhívás nem bírt kötelező erővel, hanem azon tényre is figyelemmel volt, hogy az FITD ezen intézkedések elfogadására vonatkozó döntését nem e felhívás váltotta ki, hanem az gazdasági megfontolásokon alapult (azaz egy könyvvizsgáló és tanácsadó társaság által készített jelentés megállapításain, amelyek szerint a vitatott intézkedések költsége alacsonyabb, összehasonlítva a Tercas felszámolása esetén a betétbiztosítási rendszer címén történő kártalanítás költségeivel).
93.
Ezenkívül, ami a fenti 89. pontban említett azon tényt illeti, hogy a vagyonfelügyelő beavatkozási kérelme nem kötötte az FITD‑t, megjegyzem, hogy annak megállapításakor, hogy a vitatott intézkedések elfogadásához vezető eljárást nem hatóság indította meg, a Törvényszék a megtámadott ítélet 131. pontjában arra a tényre is támaszkodott, hogy a gyakorlatban „az a kezdeményezés, hogy az FITD‑hez forduljanak, a BPB által támasztott követelményekből ered[t], mivel a BPB attól tette függővé a Tercas tőkeemelésében való részvételét, hogy az FITD fedezi e bank negatív tőkéjét”.
94.
Következésképpen a Bizottság állításával ellentétben a Törvényszék a megtámadott ítéletben nem követelte meg, hogy egy magánjogi jogalany által hozott támogatási intézkedés esetén a Bizottság bizonyítsa, hogy ezt az intézkedést a hatóságok kötelező erejű utasítására fogadták el, amely e magánjogi jogalanyt annak elfogadására kötelezte.
95.
Másodszor rámutatok, hogy a Bizottság állításával ellentétben a Törvényszék a megtámadott ítéletben nem mondta ki, hogy egy magánjogi jogalany által hozott támogatási intézkedés államnak való betudhatóságának a megállapításához a Bizottságnak bizonyítania kell, hogy a hatóságok közreműködése hatással volt ezen intézkedés tartalmára.
96.
Ha a Törvényszék megkövetelte volna ennek bizonyítását, valóban magasabb bizonyítási küszöböt állapított volna meg, mint abban az esetben, ha a támogatási intézkedést közvállalkozás hozza. A 2015. június 25‑iSACE és Sace BT kontra Bizottság ítélet (T‑305/13, EU:T:2015:435) 48. pontja szerint ugyanis, amely ítélet egy közvállalkozás által hozott támogatási intézkedésre vonatkozott, a Bizottságnak nem szükséges „vizsgálni[a] [a hatóságok] közreműködés[é]nek az intézkedés tartalmára gyakorolt hatását” annak bizonyításához, hogy ezen intézkedés az államnak tudható be. A Törvényszék ugyanakkor a megtámadott ítéletben nem követelte meg a Bizottságtól, hogy nyújtsa be az előző pontban leírt bizonyítékokat.
97.
A megtámadott ítélet 116. pontjában a Törvényszék nem vizsgálta meg, hogy a Banca d’Italia beavatkozása a gyakorlatban hatással volt‑e a vitatott intézkedések tartalmára. Épp ellenkezőleg, úgy ítélte meg, hogy az olasz szabályozás a vitatott intézkedések jóváhagyása keretében nem biztosított hatáskört a Banca d’Italia számára ezen intézkedések tartalmának módosítására (és ennélfogva a Banca d’Italia ennek keretében semmilyen befolyást nem gyakorolhatott a vitatott intézkedések tartalmára). Hasonlóképpen, a Törvényszék a megtámadott ítélet 126. pontjában annak megállapításakor, hogy a Banca d’Italia az informális találkozókat nem használta fel „a […] vitatott intézkedések tartalmának a meghatározó befolyásolására”, nem vizsgálta meg, hogy a gyakorlatban a Banca d’Italia informális találkozókon való részvétele hatással volt‑e a vitatott intézkedések tartalmára. Épp ellenkezőleg, úgy tűnik, hogy a Törvényszék az említett pontban mindössze azt állapítja meg, hogy a Banca d’Italia részvétele tisztán passzív volt, mivel csupán tájékoztatás céljára szolgált. Ugyanez vonatkozik a megtámadott ítélet 127. pontjára is, amelyben a Törvényszék megállapította, hogy a Banca d’Italia által az FITD‑hez intézett azon felhívásnak, hogy jusson kiegyensúlyozott megállapodásra a BPB‑vel a Tercas negatív saját tőkéjének fedezését illetően, a „legcsekélyebb hatása” sem volt az FITD azon döntésére, hogy elfogadja a vitatott intézkedéseket, mivel e döntését nem e felhívás, hanem a BPB által előírt feltételek ösztönözték.
98.
Harmadszor a Bizottság megalapozatlanul állítja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 114. pontjában megkövetelte annak bizonyítását, hogy a hatóságok befolyásolhatták a vitatott intézkedések elfogadásához vezető eljárás „valamennyi szakaszát”. Álláspontom szerint a Törvényszék a megtámadott ítélet 115–131. pontjában (
40
) azért vizsgálja az eljárás valamennyi szakaszát, egyiket a másik után, mivel miután nem találta bizonyítékát annak, hogy a hatóságok tényleges befolyást vagy ellenőrzést gyakoroltak az első szakaszra, ellenőrzi, hogy volt‑e ilyen befolyásuk a második szakasz során, és így tovább. Nincsen arra vonatkozó utalás, hogy amennyiben a Törvényszék vizsgálta volna például, hogy a Banca d’Italiának a vitatott intézkedések elfogadására a jóváhagyásuk keretében volt‑e tényleges befolyása, szükségét látta volna‑e annak, hogy megvizsgálja, hogy a Banca d’Italia gyakorolt‑e hasonló befolyást az eljárás további szakaszaiban.
99.
Megállapítom, hogy a Törvényszék a megtámadott ítéletben nem írt elő magasabb bizonyítási küszöböt egy magánjogi jogalany által hozott támogatási intézkedés esetében, és a támogatási intézkedés államnak való betudhatóságának bizonyítására vonatkozó kifogást el kell utasítani.
100.
Mindazonáltal, ha a Bíróság – különösen a fenti 89. pontban kifejtett megfontolások alapján – azt állapítaná meg, hogy a Törvényszék a megtámadott ítéletben ilyen magasabb bizonyítási küszöböt határozott meg, megvizsgálom, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta‑e a jogot, amikor így járt el.
– Abban az esetben, ha a Bíróság úgy ítélné meg, hogy a megtámadott ítéletben a Törvényszék magasabb bizonyítási küszöböt határozott meg egy magánjogi jogalany által hozott támogatási intézkedés esetében, a Bíróságnak arra a megállapításra kellene jutnia, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor így járt el
101.
Amint azt a fenti 78. pontban említettem, úgy vélem, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta volna a jogot, ha ilyen magasabb bizonyítási küszöböt határozott volna meg (a támogatási intézkedés államnak való betudhatóságának bizonyítására vonatkozó kifogást mindazonáltal mint hatástalant el kell utasítani).
102.
Még ha egyetértek is azzal, hogy annak megállapítása érdekében, hogy egy magánjogi jogalany által hozott támogatási intézkedés az államnak tudható be, a Bizottságnak bizonyítania kell, hogy a hatóságok ténylegesen befolyást vagy ellenőrzést gyakoroltak ezen intézkedés elfogadása során, véleményem szerint kétséges, hogy egy közvállalkozás által hozott támogatási intézkedés esetén elegendő‑e, hogy a Bizottság azt bizonyítsa, hogy valószínűtlen a hatóságok e vállalkozásra gyakorolt tényleges befolyásának és ellenőrzésének a hiánya, amint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 89. pontjában lényegében megállapította.
103.
Megjegyzem, hogy a valamely közvállalkozás által hozott támogatási intézkedést érintő legtöbb ítélet az alkalmazandó bizonyítási küszöböt nem azonosítja. (
41
) A 2015. június 25‑iSACE és Sace BT kontra Bizottság ítélet (T‑305/13, EU:T:2015:435), a 2016. január 28‑iSzlovénia kontra Bizottság ítélet (T‑507/12, nem tették közzé, EU:T:2016:35) és a 2018. december 13‑iComune di Milano kontra Bizottság ítélet (T‑167/13, EU:T:2018:940), amelyek közvállalkozás által hozott támogatási intézkedéssel voltak kapcsolatosak, ugyanakkor megjelöltek ilyen bizonyítási küszöböt. Ezekben az ítéletekben a Törvényszék kimondta, hogy „valószínűtlen, hogy az állami hatóságok nem működtek közre a vitatott intézkedések elfogadásában”, (
42
) illetve hogy „a Bizottság részéről a hatóságok támogatás nyújtásában való ilyen közreműködésének bizonyítása nem igényel pozitív bizonyítékokat, hanem elég az intézkedés elfogadásában való közreműködés hiányának valószínűtlenségét alátámasztani”. (
43
) Ennélfogva úgy tűnik, hogy egy közvállalkozás által hozott támogatási intézkedés esetében elegendő a hatóságok közreműködésének valószínűségét (vagy a közreműködésük hiányának a valószínűtlenségét) bizonyítani, mintsem a tényleges közreműködésüket. (
44
)
104.
Ezzel szemben a 2018. december 13‑iRyanair és Airport Marketing Services kontra Bizottság ítéletben (T‑53/16, EU:T:2018:943, 132. pont), amely egy magánvállalkozás által hozott támogatási intézkedésre vonatkozott, (
45
) úgy tűnik, hogy az alkalmazott bizonyítási küszöb túlmutat a hatóságok közreműködésének puszta valószínűségén, mivel a Törvényszék szerint a Bizottság bizonyította, hogy „[a vitatott határozatban vizsgált három valószínűsítő körülmény] kellően meghatározó befolyást gyakorolt a [támogatást nyújtó jogalany] által a [kedvezményezett] tekintetében tanúsított magatartásra ahhoz, hogy a szóban forgó szerződés[t] […] az államnak betudhatónak lehessen tekinteni”.
105.
Ennek pontosítását követően hangsúlyozom, hogy véleményem szerint valamely támogatási intézkedés államnak való betudhatósága bizonyításának alapvető kérdése nem az, hogy a Bizottságnak bizonyítania kell‑e a hatóságok befolyásának vagy ellenőrzésének tényleges gyakorlását, és nem is az, hogy elegendő‑e, ha a Bizottság bizonyítja az ilyen befolyás vagy ellenőrzés valószínűségét (vagy a hatóságok tényleges befolyása és ellenőrzése hiányának valószínűtlenségét). Ellenkezőleg, az alapvető kérdés a támogatási intézkedés államnak való betudhatóságának megállapítását lehetővé tevő valószínűsítő körülményeknek a kérdése, és különösen az, hogy e valószínűsítő körülményeknek a támogatási intézkedés elfogadását kell‑e érinteniük, vagy elegendő, ha a támogatást nyújtó jogalanyra vonatkoznak. Másként fogalmazva, véleményem szerint az a fő kérdés, hogy a Bizottságnak bizonyítania kell‑e a hatóságok e jogalany felett gyakorolt tényleges befolyását vagy ellenőrzését, vagy elegendő, ha azt bizonyítja, hogy e hatóságok tényleges befolyást vagy ellenőrzést gyakoroltak a támogatási intézkedés elfogadása során.
106.
E tekintetben megjegyzem, hogy a fenti 103. és 104. pontban hivatkozott valamennyi olyan ítéletben, amelyben az alkalmazandó bizonyítási küszöböt meghatározták, a hatóságok tényleges befolyása vagy ellenőrzése, vagy az ilyen befolyás és ellenőrzés hiányának a valószínűtlensége a támogatási intézkedés elfogadására is kell, hogy vonatkozzon, nem csak a támogatást nyújtó jogalanyra, függetlenül attól, hogy e jogalany közvállalkozás (
46
) vagy magánjogi jogalany. (
47
) Mielőtt azonban levonnék bármilyen következtetést, a fenti 103. pontban hivatkozott többi ítéletre is figyelemmel kell lenni, amelyekkel összefüggésben annak kérdése, hogy a hatóságok által gyakorolt tényleges befolyás vagy ellenőrzés a támogatási intézkedés elfogadását kell, hogy érintse, vagy csak a támogatást nyújtó jogalanyra kell, hogy vonatkozzon, megválaszolható azon valószínűsítő körülmények vizsgálatával, amelyekből a támogatás államnak való betudhatóságát levezették. (
48
) E tekintetben úgy tűnik, hogy bár néhány ügyben azt a megállapítást, hogy a támogatási intézkedés az államnak betudható, kizárólag a támogatási intézkedést hozó közvállalkozással kapcsolatos valószínűsítő körülményekből vezették le, a legtöbb ügyben ennek levezetésekor az ezen intézkedés elfogadásával kapcsolatos valószínűsítő körülményeket is figyelembe vették.
107.
Például a 2014. szeptember 17‑iCommerz Nederland ítéletben (C‑242/13, EU:C:2014:2224, 35–39. pont) a teljes egészében az önkormányzat tulajdonában álló rotterdami kikötői hatóság által nyújtott kezességvállalás államnak való betudhatósága „főszabály szerint” a kikötői hatóság és az önkormányzat közötti „szervezeti kapcsolatok” fennállásából következett (amit a kérdést előterjesztő bíróság feladata megvizsgálni). (
49
) Az a körülmény, hogy a kikötői hatóság egyedüli ügyvezetője a kezességvállalás nyújtását titokban tartotta, és hogy „vélelmezni kell”, hogy az önkormányzat tiltakozott volna e kezességvállalások nyújtása ellen, ha arról tájékoztatták volna, „önmagukban nem zárják ki e betudhatóságot”. Abban az ügyben ugyanis azok a valószínűsítő körülmények, amelyek alapján a támogatási intézkedés államnak való betudhatóságát levezették, kizárólag a támogatást nyújtó jogalanyra vonatkoztak, míg a támogatási intézkedés elfogadására vonatkozó és a betudhatóság megállapítása ellen szóló valószínűsítő körülményekre csak kevéssé voltak figyelemmel. Abban az ítéletben a Bíróság tehát nagyon közel állt egy (megdönthető) vélelem felállításához, amely álláspontom szerint aligha felel meg a Stardus títélet 52. pontjának, amely szerint „önmagában az a tény, hogy az állami vállalat az állam irányítása alatt áll, nem elegendő ahhoz, hogy az e vállalat által meghozott intézkedéseket […] betudják az államnak”.
108.
Hasonlóképpen, a 2013. február 27‑iNitrogénművek Vegyipari kontra Bizottság ítéletben (T‑387/11, nem tették közzé, EU:T:2013:98, 63–66. pont) azt a megállapítást, hogy az állam 100%‑os tulajdonában álló hitelintézet, a Magyar Fejlesztési Bank Zrt. (a továbbiakban: MFB) által nyújtott kölcsönök a Magyar Államnak tudhatók be, kizárólag az MFB‑vel kapcsolatos valószínűsítő körülményekből vezették le, nevezetesen abból, hogy az MFB tevékenységei egy állami fejlesztési bank tevékenységei voltak, a bank jogállása eltért a kereskedelmi bankokétól, és a hatóságok szigorú felügyeletet gyakoroltak felette (különösen, mivel az illetékes miniszter gyakorolta az MFB‑ben az állam tulajdonosi jogait, valamint ő nevezte ki és hívta vissza az irányító szerveinek tagjait). Megjegyzem, hogy ezt a felügyeletet az MFB ügyletei felett, nem pedig a vitatott kölcsönök elfogadása során gyakorolták.
109.
A 2018. december 13‑iComune di Milano kontra Bizottság ítéletben (T‑167/13, EU:T:2018:940, 75–96. pont) azonban a SEA SpA, a milánói repülőterek állami üzemeltetője által a Sea Handling SpA leányvállalatának nyújtott tőkejuttatások olasz államnak való betudhatóságát nemcsak a SEA és a milánói önkormányzat (amely a SEA részvényeinek és a szavazati jogoknak a többségével rendelkezett, valamint kinevezte a SEA irányító szerveinek a tagjait) közötti szervezeti kapcsolatokból vezették le, hanem egy, a támogatási intézkedés elfogadásával kapcsolatos valószínűsítő körülményből is. Ez a valószínűsítő körülmény a milánói önkormányzat, a SEA és különböző szakszervezetek között létrejött szakszervezeti megállapodásból állt, amelyben a SEA vállalta a Sea Handling által elszenvedett veszteségek viselését, amely támogatás aztán a szóban forgó tőkejuttatások, vagyis a támogatási intézkedések formáját öltötte. Amint arra a Törvényszék ezen ítélet 81. pontjában rámutatott, a milánói önkormányzat aktívan részt vett az e szakszervezeti megállapodásra irányuló tárgyalásokon, és e megállapodás aláírásával a SEA többségi részvényeseként jóváhagyta e társaság azon kötelezettségvállalását, hogy viseli leányvállalata veszteségeit, valamint e kötelezettségvállalás SEA általi későbbi teljesítését.
110.
Ehhez hasonlóan a 2020. május 13‑ieasyJet Airline kontra Bizottság ítéletben (T‑8/18, EU:T:2020:182, 117–140. pont) a Szardínia repülőtereinek üzemeltetői által a légitársaságoknak azért cserébe teljesített kifizetéseknek, hogy ez utóbbiak Szardínia és egyes európai repülőterek között közvetlen összeköttetést biztosítsanak, a Szardínia autonóm régiónak (Olaszország, a továbbiakban: autonóm régió) való betudhatóságát a támogatási intézkedés meghozatalához kapcsolódó valószínűsítő körülményekből vezették le. E valószínűsítő körülmények az alábbiak voltak: egyrészt az a tény, hogy a repülőtér‑üzemeltetők által a légitársaságok díjazásához használt forrásokat az autonóm régió bocsátotta rendelkezésre azt követően, hogy jóváhagyta ezen üzemeltetők részletes tevékenységi terveit, amelyeket az autonóm régió kormányzata által elfogadott iránymutatásokkal összhangban kellett elkészíteni; másrészt az a tény, hogy a repülőtér‑üzemeltetők által fizetett költségek megtérítési mechanizmusa lehetővé tette az autonóm régió számára, hogy felügyelje a repülőtér‑üzemeltetők tevékenységi terveinek végrehajtását (mivel a repülőtér‑üzemeltetők és a légitársaságok közötti szerződésekből eredő költségek csak akkor voltak megtéríthetők, ha e szerződések tartalma és hatálya megfelelt a fent említett iránymutatásoknak). Megjegyzem, hogy az autonóm régió által gyakorolt befolyás és ellenőrzés a repülőtér‑üzemeltetők tevékenységi terveinek tartalmára és végrehajtására vonatkozott, és e végrehajtás éppen a támogatási intézkedésből (vagyis a repülőtér‑üzemeltetők által a légitársaságoknak fizetett díjakból) állt.
111.
Következésképpen, amint az a fenti 102. és 106. pontban említésre került, ha a támogatást nyújtó jogalany közvállalkozás, nem minden esetben elegendő, ha a Bizottság a hatóságok e vállalkozás felett gyakorolt tényleges befolyását vagy ellenőrzését (vagy az ilyen befolyás és ellenőrzés hiányának a valószínűtlenségét) bizonyítja. Azt kell bizonyítania, hogy a támogatási intézkedés elfogadására gyakoroltak tényleges befolyást vagy ellenőrzést (vagy hogy az arra gyakorolt befolyás vagy ellenőrzés hiánya valószínűtlen). Az eltérő bizonyítási küszöb betudható annak a körülménynek, hogy – amint azt a Bíróság a Stardust ítélet 52. pontjában kimondta – egy „közvállalkozás képes többé vagy kevésbé függetlenül működni, az állam által részére biztosított önállóság szintjének megfelelően”.
112.
Ebből következik, hogy a közvállalkozás által hozott támogatási intézkedés esetében alkalmazott bizonyítási küszöb bizonyos esetekben hasonló ahhoz, vagy akár azonos azzal, amely akkor alkalmazandó, ha a támogatási intézkedést magánjogi jogalany hozza.
113.
A 2018. december 13‑iRyanair és Airport Marketing Services kontra Bizottság ítéletben (T‑53/16, EU:T:2018:943, 125–141. pont) ugyanis a Ryanair és a nîmes‑i (Franciaország) repülőteret üzemeltető magánjogi jogalany, vagyis a Veolia Transport Aéroport de Nîmes (a továbbiakban: VTAN) között létrejött, repülőtéri szolgáltatásokra vonatkozó szerződés valamely állami szervnek, nevezetesen a Syndicat mixte pour l’aménagement et le développement de l’aéroport de Nîmes‑nek (a továbbiakban: SMAN) való betudhatóságát az említett szerződés elfogadásával kapcsolatos valószínűsítő körülményekből vezették le. E valószínűsítő körülmények az alábbiak voltak: egyrészt annak ténye, hogy a SMAN és a VTAN között létrejött közszolgáltatási megbízásra vonatkozó megállapodás a VTAN‑t nem csupán a nîmes‑i repülőtér üzemeltetésével, hanem a légiforgalmi feladat fejlesztésével is megbízta, ami nem minden esetben egyeztethető össze egy magánrepülőtér üzemeltetőjének azon céljával, hogy maximalizálja a jövedelmezőségét; másrészt a VTAN‑nak a szóban forgó repülőtéri szolgáltatásokról szóló szerződés megkötése előtt tett különböző nyilatkozatai, amelyekből kitűnt, hogy a VTAN tudott arról, hogy a Ryanairrel fennálló kapcsolat hátrányosan hathat a nîmes‑i repülőtér üzemeltetésének jövedelmezőségére, és hogy a VTAN csak a SMAN által kínált átalány‑hozzájárulásra tekintettel volt hajlandó szerződést kötni ezzel a légitársasággal; harmadrészt pedig az a tény, hogy a VTAN koncessziójának jövedelmezősége ezen átalány‑hozzájáruláson alapult, amelyet a Ryanairrel kötött szerződéssel kapcsolatos költségek és bevételek alapján számítottak ki.
114.
Meg kell jegyeznem azt is, hogy a fenti 110. pontban említett 2020. május 13‑ieasyJet Airline kontra Bizottság ítéletben (T‑8/18, EU:T:2020:182, 2. és 79. pont) a Törvényszék, miután megállapította, hogy az egyik repülőtér‑üzemeltető magánüzemeltető, a betudhatóság értékelése során még csak meg sem említette e jogalany magánjogi jellegét, és az intézkedéseit egyáltalán nem különböztette meg a többi állami repülőtér‑üzemeltető által hozott intézkedésektől.
115.
Következésképpen, noha az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy egy magánvállalkozás által hozott támogatási intézkedés esetében a Bizottságnak bizonyítania kell, hogy a hatóságok ténylegesen befolyást gyakoroltak ezen intézkedés elfogadására, vagy ténylegesen ellenőrzést gyakoroltak felette, e kritériumot az uniós bíróságok abban az esetben is alkalmazták, amikor a támogatási intézkedést közvállalkozás hozta.
116.
Megjegyzem továbbá, hogy a fenti 113. pontban említett 2018. december 13‑iRyanair és Airport Marketing Services kontra Bizottság ítéletben (T‑53/16, EU:T:2018:943, 135. pont) a Törvényszék nem követelte meg annak bizonyítását, hogy a támogatási intézkedést a magánvállalkozás a hatóságok utasítására fogadta el. Ez abból a tényből következik, hogy a Ryanair azon érve, amely szerint a SMAN következetesen tartózkodott attól, hogy a Ryanairrel folytatott tárgyalások során a VTAN magatartását befolyásolja, hatástalannak minősült, mivel a SMAN mérlegelési mozgástérrel rendelkezett a VTAN és a Ryanair közötti tárgyalásokba való beavatkozás tekintetében, és „közbeavatkozhatott volna akkor, ha a VTAN olyan feltételeket próbált volna meg előírni a Ryanair számára, amely[ek] azt arra ösztönözhett[ék] volna, hogy csökkentse forgalmát a nîmes‑i repülőtéren”. (
50
)
117.
Megállapítom, hogy az ítélkezési gyakorlatból nem következik, hogy magasabb bizonyítási küszöb alkalmazandó abban az esetben, ha a támogatási intézkedést magánjogi jogalany, nem pedig közvállalkozás hozta.
118.
Arra is rá szeretnék mutatni, hogy míg a Stardust‑ítélet 56. pontjában felsorolt egyik valószínűsítő körülmény – nevezetesen a szervezeti kapcsolatok fennállása az állammal (vagy a Bíróság megfogalmazása szerint „[a támogatást nyújtó jogalany] illeszkedése a közigazgatás szervezetrendszerébe”) – nyilvánvalóan nem teszi lehetővé, hogy egy magánjogi jogalany által hozott intézkedést az államnak tudjanak be, az ezen ítéletben felsorolt egyéb valószínűsítő körülményekre szintén lehet hivatkozni, és azokra hivatkoztak is, (
51
) az ilyen intézkedés államnak való betudhatósága megállapításának érdekében. Az a tény, hogy egy magánjogi jogalany által hozott támogatási intézkedés esetében hiányzik valamelyik valószínűsítő körülmény, azt vonja maga után, hogy a többi valószínűsítő körülménynek még meggyőzőbbnek kell lennie. Ez azonban nem jelenti azt, hogy ebben az esetben a bizonyítási küszöb magasabb lenne. Ez mindössze azt jelenti, hogy ugyanazt a bizonyítási követelményt kell teljesíteni az állammal fennálló szervezeti kapcsolatoktól eltérő valószínűsítő körülményekre való hivatkozás esetén is.
119.
Ebből azt a következtetést vonom le, hogy abban az esetben, ha a Bíróság úgy ítélné meg, hogy a megtámadott ítéletben a Törvényszék kizárólag a támogatást nyújtó jogalany magánjogi jellege miatt magasabb bizonyítási küszöböt alkalmazott, és különösen, hogy megkövetelte annak bizonyítását, hogy a támogatási intézkedést a hatóságok utasítására fogadták el, meg kellene állapítania, hogy a Törvényszék ezáltal hibát követett el.
120.
Mielőtt kifejteném, hogy a fenti 78. pontban említettek szerint a támogatási intézkedés államnak való betudhatóságának bizonyítására vonatkozó kifogást miért vélem úgy, hogy mint hatástalant el kell utasítani, hangsúlyozni szeretném, hogy a Bizottság állításával ellentétben egyrészt a jelen fellebbezés elutasítása nem kérdőjelezné meg azt az előfeltevést, amelyen a 2014/49 és a 2014/59 irányelv alapul, másrészt pedig nincs jelentősége annak, hogy az FITD az 1990. július 12‑iFoster és társai ítélet (C‑188/89, EU:C:1990:313) értelmében „kvázi állami szervnek” tekinthető‑e.
121.
Először is nem értek egyet a Bizottság azon érvével, amely szerint abban az esetben, ha a Bíróság úgy ítélné meg, hogy a vitatott intézkedések nem tudhatók be az államnak, és ennélfogva nem minősülnek állami támogatásnak, egyetlen betétbiztosítási rendszer által hozott intézkedés sem minősülne állami támogatásnak, ami azt eredményezné, hogy e rendszerek a valamely hitelintézet csődjének elkerülését szolgáló beavatkozási intézkedések érdekében rendelkezésükre álló pénzügyi eszközeiket felhasználhatnák, anélkül hogy a hitelintézetet szanálás alá helyezték volna. A Bizottság szerint ez veszélyeztetné a 2014/49 és a 2014/59 irányelv alapjául szolgáló előfeltevést, vagyis azt, hogy a betétbiztosítási rendszerek által hozott valamennyi intézkedés állami támogatásnak minősül.
122.
Pontosítom, hogy a betétbiztosítási rendszerek, (
52
) amelyek fő feladata, hogy megvédje a betéteseket a hitelintézet fizetésképtelenségének következményeitől, mindazonáltal túlléphetnek ezen a funkción, (
53
) és a 2014/49 irányelv 11. cikkének (3) bekezdése értelmében „a hitelintézet csődjének elkerülését célzó alternatív intézkedésekre” is felhasználhatják a rendelkezésre álló pénzügyi eszközeiket. A betétbiztosítási rendszer rendelkezésre álló pénzeszközeinek ilyen felhasználása azonban attól a feltételtől függ, hogy az érintett hitelintézettel szemben nem került sor szanálási intézkedésekre. A 2014/59 irányelv 32. cikke (4) bekezdésének d) pontja értelmében szanálási intézkedések hozhatók, ha „rendkívüli állami pénzügyi támogatás” szükséges, amelyet ugyanezen irányelv 2. cikke (1) bekezdésének 28. pontja úgy határoz meg, hogy az „az EUMSZ 107. [cikk] (1) bekezdése szerinti állami támogatás, […] amelyet egy […] [hitelintézet] életképességének, likviditásának vagy fizetőképességének megőrzése vagy helyreállítása céljából nyújtanak”.
123.
Ezért a jelen ügyben, ha a vitatott intézkedések állami támogatásnak minősülnének, szanálási intézkedést lehetne hozni a kedvezményezett (Tercas) tekintetében, ami megakadályozná, hogy az FITD mint elismert betétbiztosítási rendszer (
54
) a rendelkezésre álló pénzügyi eszközeit a 2014/49 irányelv 11. cikkének (3) bekezdése szerint a Tercas csődjének elkerülését célzó „alternatív intézkedésekre” fordítsa, mint amilyenek a vitatott intézkedések. (
55
) Ezzel szemben, ha a Bíróság úgy ítélné meg, hogy a vitatott intézkedések nem minősülnek állami támogatásnak, a Tercas vonatkozásában nem hozható szanálási intézkedés, és ebből következően az FITD a 2014/49 irányelv 11. cikke (3) bekezdésének sérelme nélkül hozhat a rendelkezésre álló pénzeszközei terhére olyan intézkedéseket, mint amilyenek a vitatott intézkedések.
124.
A következő okok miatt nem értek egyet a Bizottság által előadott, a fenti 121. pontban összefoglalt érveléssel.
125.
Először is, ha a Bíróság úgy ítélné meg, hogy a vitatott intézkedések nem tudhatók be az államnak, és nem minősülnek állami támogatásnak, ebből nem következik, hogy valamely betétbiztosítási rendszer által hozott egyetlen intézkedés sem minősülhet állami támogatásnak. Ez a betétbiztosítási rendszer és a konkrét intézkedés jellemzőitől függ. E tekintetben emlékeztetek arra, hogy a betétbiztosítási rendszerek által hozott intézkedéseket több alkalommal is állami támogatásnak minősítették. (
56
)
126.
Másodszor emlékeztetek arra, hogy a 2014/49 irányelv 11. cikkének (3) bekezdése kifejezetten lehetővé teszi a betétbiztosítási rendszerek számára, hogy a rendelkezésre álló pénzügyi eszközöket a hitelintézet csődjének elkerülése érdekében használják fel, feltéve hogy nem rendelték el a hitelintézet szanálását. Ha – amint azt a Bizottság javasolja – a betétbiztosítási rendszer által hozott valamennyi intézkedést állami támogatásnak kellene tekinteni, ez a gyakorlatban megakadályozhatná a betétbiztosítási rendszereket abban, hogy az említett rendelkezés alapján alternatív intézkedéseket hozzanak, mivel az egyik feltétel nem állna fenn. Ez így kiüresíthetné ezt a rendelkezést.
127.
Másodszor nem értek egyet a Bizottság által előadott azon érvvel, amely szerint az FITD nem tipikus magánjogi jogalany, hanem az 1990. július 12‑iFoster és társai ítélet (C‑188/89, EU:C:1990:313, 18. pont) értelmében vett „kvázi állami szerv”, így ha a Bíróság úgy ítélné meg, hogy egy magánjogi jogalany által hozott támogatási intézkedés esetében magasabb bizonyítási küszöb alkalmazandó, e kritérium nem alkalmazandó az FITD által elfogadott intézkedésekre.
128.
Megjegyzem, hogy a kvázi állami szerv fogalmát az irányelvek közvetlen hatályának elvét illetően dolgozták ki a magánszemély és az állam közötti „vertikális” jogviták keretében. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint valamely irányelv kellően pontos és feltétel nélküli rendelkezéseire a magánszemélyek hivatkozhatnak olyan szervezetekkel vagy szervekkel szemben, amelyek vagy az állam felügyelete vagy ellenőrzése alatt állnak, vagy a magánszemélyek közötti jogviszonyokra alkalmazandó szabályokból következőkhöz képest többletjogosultságokkal rendelkeznek. Az állammal azonos megítélés alá eshetnek az olyan szervezetek vagy szervek is, amelyeket egy hatóság közfeladat ellátásával bízott meg, és e célból többletjogosultságokkal ruházta fel őket. (
57
)
129.
Nem látom, hogy mennyiben kapcsolódik a valamely szerv vagy szervezet által hozott intézkedések állami támogatásnak való minősítéséhez az a kérdés, hogy e szerv vagy szervezet kvázi állami szervnek tekinthető‑e, és hogy mint ilyen, az irányelvek „vertikális” hatálya tekintetében az állammal azonos megítélés alá eshet‑e. A kvázi állami szerv fogalmát nem e célból dolgozták ki, és nem látok okot arra, hogy azt miért kellene az annak bizonyítására alkalmazandó bizonyítási küszöb meghatározásához felhasználni, hogy valamely támogatási intézkedés az államnak tudható be.
130.
Mindenesetre az FITD álláspontom szerint nem tekinthető kvázi állami szervnek a fenti 128. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében. A Bizottság által hivatkozott 2017. október 10‑iFarrell ítéletben (C‑413/15, EU:C:2017:745, 38. és 40. pont) kvázi állami szervnek tekintett Motor Insurers Bureau of Irelandtől eltérően ugyanis az FITD nem közpolitikai feladat alapján jár el, amikor – miként a jelen ügyben is – valamelyik tagja felszámolásának hiányában avatkozik be, és nem rendelkezik a magánszemélyek közötti jogviszonyokra alkalmazandó szabályokhoz képest többletjogosultságokkal sem, mivel nem jogosult arra, hogy a tagjait befizetésre kötelezze.
131.
Úgy vélem ezért, hogy abban az esetben, ha a Bíróság úgy ítélné meg, hogy a megtámadott ítéletben a Törvényszék magasabb bizonyítási küszöböt határozott meg egy magánjogi jogalany által hozott támogatási intézkedés esetében, meg kell állapítania, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor így járt el. Mindazonáltal el kell utasítania a támogatási intézkedés államnak való betudhatóságának bizonyítására vonatkozó kifogást, mivel – amint azt az alábbiakban bemutatom – e kifogás hatástalan.
– Amennyiben a Bíróság úgy ítélné meg, hogy a támogatási intézkedés államnak való betudhatóságának bizonyítására vonatkozó kifogás megalapozott, azt mindazonáltal mint hatástalant el kell utasítania
132.
A megtámadott ítélet 96–132. pontjában felsorolt valószínűsítő körülmények ugyanis nem teszik lehetővé, hogy a vitatott intézkedéseket az államnak tudják be, még akkor sem, ha úgy tekintjük, hogy azonos bizonyítási küszöb alkalmazandó abban az esetben is, ha a támogatást nyújtó jogalany magánjogi jogalany, és akkor is, ha közvállalkozás (és ennélfogva a Bizottság annak megállapítása érdekében, hogy egy magánjogi jogalany által hozott támogatási intézkedés az államnak betudható, nem köteles bizonyítani, hogy a hatóságok kötelezték e jogalanyt ezen intézkedés elfogadására, hogy a közreműködésük kihatott az intézkedés tartalmára, és hogy az eljárás valamennyi szakaszára befolyást gyakoroltak).
133.
Először is egyetértek a Törvényszékkel abban, hogy az olasz banktörvény 96‑ter cikkének 1. bekezdése által az FITD‑re ruházott közpolitikai feladat nem minősül olyan valószínűsítő körülménynek, amely lehetővé tenné, hogy a vitatott intézkedéseket az államnak tudják be, mivel – amint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 101. pontjában megállapította – e feladat kizárólag a betétesek kifizetéséből áll, így amennyiben – miként a jelen ügyben – az FITD az egyik tagsággal rendelkező bank támogatása érdekében beavatkozik, nem közpolitikai feladat keretében jár el.
134.
Másodszor a vitatott intézkedések olasz államnak való betudhatósága nem vezethető le abból a tényből, hogy ezen intézkedések a Banca d’Italia jóváhagyásától függnek. A megtámadott ítélet 116. és 118. pontjából kitűnik, hogy a jóváhagyási eljárás keretében a Banca d’Italia sem a vitatott intézkedések elfogadását, sem azok tartalmát nem befolyásolhatta, mivel ezen eljárás egyetlen célja annak ellenőrzése volt, hogy ezen intézkedések tiszteletben tartják‑e a bankszektorra vonatkozó prudenciális szabályokat.
135.
Harmadszor, a megtámadott ítélet 123. és 126. pontjából következik, hogy semmi nem bizonyítja, hogy a Banca d’Italia informális módon befolyást vagy ellenőrzést gyakorolt volna. Az FITD irányító szerveinek ülésein játszott szerepe „tisztán passzív” volt, mivel a megbízottjai vagy arra szorítkoztak, hogy kifejezzék elégedettségüket a Tercas válsága kezelésének a módját illetően, vagy még csak szót sem emeltek. Ezenkívül az informális találkozókon való részvétele mindössze lehetővé tette a Banca d’Italia számára, hogy tájékozódjon az egyrészt az FITD, másrészt a BPB és a vagyonfelügyelő közötti tárgyalások alakulásáról. Az egyetlen releváns bizonyíték a Banca d’Italia arra vonatkozó felhívása, hogy jussanak kiegyensúlyozott megállapodásra a Tercas negatív saját tőkéjének a fedezését illetően, amelyet a megtámadott ítélet 127. pontja említ. E bizonyíték azonban nézetem szerint csekély bizonyító erővel bír, mivel az FITD‑t a tagjai érdekeinek a védelme (
58
) ösztönözte a vitatott intézkedések elfogadására, nem pedig a Banca d’Italia felhívása.
136.
Negyedszer a vagyonfelügyelő hiába kérte az FITD‑től a vitatott intézkedések elfogadását, mivel – amint arra a Törvényszék a megtámadott ítélet 131. pontjában rámutatott – az arra irányuló kezdeményezés, hogy az FITD‑hez forduljanak, valójában nem a vagyonfelügyelőtől, hanem a BPB‑től eredt (mivel a BPB attól tette függővé a Tercas tőkeemelésében való részvételét, hogy az FITD fedezi e bank negatív saját tőkéjét).
137.
Ebből arra következtetek, hogy abban az esetben, ha a Bíróság úgy ítélné meg, hogy egy magánjogi jogalany által hozott támogatási intézkedés államnak való betudhatóságát ugyanazon a szinten kell értékelni, mint egy közvállalkozás által hozott támogatási intézkedését, nem tekinthető úgy, hogy a Bizottság bizonyította a vitatott intézkedések államnak való betudhatóságát.
138.
Következésképpen a támogatási intézkedés államnak való betudhatóságának bizonyítására vonatkozó kifogást el kell utasítani, akár a fenti 99. pontban kifejtett okból, akár (abban az esetben, ha a Bíróság úgy ítélné meg, hogy a megtámadott ítéletben a Törvényszék egy magánjogi jogalany által hozott támogatási intézkedés esetében magasabb bizonyítási küszöböt határozott meg) a jelen indítvány 137. pontjában kifejtett okból.
ii) A támogatási intézkedés állami forrásokból való nyújtásának bizonyítására vonatkozó kifogásról
139.
Úgy vélem, hogy a megtámadott ítéletben a Törvényszék nem rótt a Bizottságra nagyobb bizonyítási terhet, vagy még inkább, hogy nem követelte meg a Bizottságtól, hogy magasabb bizonyítási követelményt teljesítsen annak megállapítása érdekében, hogy valamely támogatási intézkedést állami forrásokból nyújtanak, amennyiben – miként a jelen ügyben is – az ezen intézkedés finanszírozásához felhasznált forrásokat egy magánjogi jogalany, nem pedig közvállalkozás kezeli.
140.
A megtámadott ítéletben ugyanis nem található arra vonatkozó elvi megállapítás, hogy a Bizottságnak magasabb bizonyítási követelménynek kell megfelelnie, ha a támogatási intézkedés finanszírozásához felhasznált forrásokat egy magánjogi jogalany, nem pedig közvállalkozás kezeli. Ennélfogva a megtámadott ítélet nem határozza meg azt az állítólagosan magasabb bizonyítási küszöböt, amelyet a Bizottságnak ebben az esetben teljesítenie kell. Ezen ítélet 88–90. pontjának szövegéből, valamint abból a körülményből, hogy e pontok az „A vitatott intézkedések […] államnak való betudhatóságáról” című rész részét képezik, egyértelműen kitűnik, hogy e pontok csak valamely támogatási intézkedés államnak való betudhatóságára vonatkoznak. Továbbá nem szerepel olyan elvi megállapítás a megtámadott ítélet 133–161. pontjában, amely pontok arra a kérdésre vonatkoznak, hogy a vitatott intézkedéseket állami forrásokból finanszírozták‑e, mint amilyen megállapítás ezen ítélet 88–90. pontjában szerepel. Ellenkezőleg, a megtámadott ítélet 133–161. pontjában a Törvényszék az állami forrásokból történő beavatkozás fogalmára vonatkozó ítélkezési gyakorlatra hivatkozik, anélkül hogy megpróbálna különbséget tenni a közvállalkozás és a magánjogi jogalany által kezelt források között, ami annál is inkább meglepő, mivel a Törvényszék az ítélet 135. és 136. pontjában a 2017. november 9‑iBizottság kontra TV2/Danmark ítéletre (C‑656/15 P, EU:C:2017:836) hivatkozással megállapítja, hogy az állami vállalkozásokkal kapcsolatos. (
59
)
141.
Egyébiránt nem gondolom, hogy a megtámadott ítélet 139–161. pontjában a Törvényszék olyan elemekre támaszkodott volna, amelyeket nem említ a 2017. szeptember 13‑iENEA‑ítélet (C‑329/15, EU:C:2017:671), a 2019. március 28‑iNémetország kontra Bizottság ítélet (C‑405/16 P, EU:C:2019:268), valamint a 2019. május 15‑iAchema és társai ítélet (C‑706/17, EU:C:2019:407), amelyek az állami vállalkozások által kezelt forrásokból finanszírozott támogatási intézkedésekre vonatkoztak. Az említett ítéletekkel különösen összhangban állónak tűnnek azok a körülmények, hogy a Banca d’Italia nem rendelkezett hatáskörrel arra, hogy irányítsa az FITD forrásainak felhasználását (mivel a jóváhagyási eljárás nem tette lehetővé a Banca d’Italia számára, hogy a vitatott intézkedéseket a jogszerűségük formális ellenőrzésén túlmenően vizsgálja), és az, hogy bár az FITD által a vitatott intézkedések finanszírozásához felhasznált hozzájárulás kötelező volt, e hozzájárulás kötelező jellege nem jogszabályi rendelkezésből, hanem az FITD alapszabályából eredt. (
60
)
142.
Megjegyzem továbbá, hogy a Bizottság sem azt nem fejti ki, hogy mi az a szigorúbb kritérium, amelyet a Törvényszék a magánjogi jogalanyok által kezelt források esetében állítólagosan alkalmazott, sem a megtámadott ítélet azon pontjait nem jelöli meg, amelyekben ezt a szigorúbb kritériumot alkalmazták. (
61
)
143.
Ennélfogva úgy vélem, hogy a Törvényszék a megtámadott ítéletben nem követelte meg a Bizottságtól, hogy magasabb bizonyítási követelménynek feleljen meg annak megállapításához, hogy valamely támogatási intézkedést állami forrásokból nyújtanak, abban az esetben, ha az ezen intézkedés finanszírozásához felhasznált forrásokat egy magánjogi jogalany, nem pedig állami vállalkozás kezeli.
144.
A teljesség kedvéért röviden bemutatom azokat az okokat, amelyek miatt – amennyiben a Bíróság úgy ítélné meg, hogy a megtámadott ítéletben a Törvényszék magánvállalkozás által kezelt források esetében magasabb bizonyítási küszöböt írt elő – a támogatási intézkedés állami forrásokból való nyújtásának bizonyítására vonatkozó kifogást mégis el kell utasítani, mivel az – bár megalapozott – hatástalan.
145.
Az előző pontban hivatkozott esetben e kifogás megalapozott lenne, mivel tudomásom szerint nincs semmilyen utalás az ítélkezési gyakorlatban arra, hogy magasabb bizonyítási küszöböt kell alkalmazni, ha a támogatási intézkedés finanszírozásához felhasznált forrásokat kezelő jogalany nem közvállalkozás, hanem magánjogi jogalany. Az olyan esetekben, amelyekben a forrásokat magánjogi jogalany kezelte, a Bíróság a fenti 70. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatot alkalmazta, amelyet az állami vállalkozás által kezelt források kapcsán alakított ki, (
62
) azaz megvizsgálta, hogy a forrásokat valamely tagállam jogszabálya által előírt kötelező hozzájárulások útján szerezték‑e, és hogy az államnak volt‑e rendelkezési joga a vállalkozás által kezelt pénzeszközök felett.
146.
E tekintetben nem értek egyet a Bizottság által a válaszában előadott azon érvvel, amely szerint abban az esetben, ha a Bíróság úgy ítélné meg, hogy a magánjogi jogalany által hozott támogatási intézkedés államnak való betudhatóságának megállapítása érdekében alkalmazandó bizonyítási küszöb alacsonyabb a megtámadott ítéletben megállapítottnál, szintén alacsonyabb bizonyítási küszöböt kellene alkalmazni annak megállapításához, hogy ezen intézkedést állami forrásokból nyújtották. A Bizottság szerint ez abból következik, hogy a hatóságok által a támogatást nyújtó jogalany felett gyakorolt ellenőrzés mértéke nem csupán annak megállapítása szempontjából alapvető jelentőségű, hogy ez az intézkedés betudható‑e az államnak, hanem annak megállapítása szempontjából is, hogy azt állami forrásokból nyújtották‑e. E tekintetben elegendő emlékeztetni arra, hogy a fenti 70. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy amennyiben a támogatási intézkedés finanszírozására felhasznált pénzeszközök magánforrásokból származnak, a Bizottságnak azt is bizonyítania kell, hogy ezeket a pénzeszközöket a tagállami szabályozás által előírt kötelező járulékok útján szerezték meg.
147.
Mindazonáltal, amint az a fenti 144. pontban említésre került, abban az esetben, ha a Bíróság úgy ítélné meg, hogy a megtámadott ítéletben a Törvényszék megkövetelte a Bizottságtól, hogy a magánjogi jogalany által kezelt források esetében magasabb bizonyítási követelménynek feleljen meg, és ezáltal a Törvényszék hibát követett el, a támogatási intézkedés állami forrásokból való nyújtásának bizonyítására vonatkozó kifogást mint hatástalant változatlanul el kell utasítania.
148.
Úgy tűnik ugyanis, hogy a hatóságok semmilyen formában nem gyakoroltak ellenőrzést az FITD tagjaitól beszedett hozzájárulásból származó források felhasználása felett, mivel a megtámadott ítélet 145. és 147. pontja szerint egyrészt a Banca d’Italia a vitatott intézkedések jóváhagyása keretében nem rendelkezett hatáskörrel arra, hogy irányítsa az FITD forrásainak felhasználását, másrészt pedig a gyakorlatban az FITD‑nek a Tercas érdekében történő beavatkozását nem a hatóságok kezdeményezték, hanem egy magánvállalkozás, nevezetesen a BPB. Ezenkívül ahhoz sem férhet kétség, hogy – amint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 159. pontjában megállapította – az FITD tagjai hozzájárulásának kötelező jellege nem jogszabályi rendelkezésből, hanem az említett tagok egyhangú döntéséből ered, és ennélfogva az nem hasonlítható adójellegű díjakhoz. E tekintetben megjegyzem, hogy a 2019. március 28‑iNémetország kontra Bizottság ítéletben (C‑405/16 P, EU:C:2019:268, 70. és 71. pont) a Bíróság hangsúlyozta, hogy a támogatási intézkedés finanszírozására szolgáló hozzájárulás kötelező jellege jogszabályi rendelkezésből eredt, és irrelevánsnak tekintette azt a körülményt, hogy „a gyakorlatban” a villamosenergia‑szolgáltatók által fizetett kiegészítő összegeket áthárították a végső ügyfelekre.
149.
Ebből azt a következtetést vonom le, hogy a támogatási intézkedés állami forrásokból való nyújtásának bizonyítására vonatkozó kifogást el kell utasítani vagy a fenti 143. pontban kifejtett okból, vagy mindenesetre (amennyiben a Bíróság úgy ítélné meg, hogy a megtámadott ítéletben a Törvényszék azt követelte meg a Bizottságtól, hogy a valamely magánjogi jogalany által kezelt források esetében magasabb bizonyítási követelménynek feleljen meg) a fenti 147. pontban kifejtett okból.
150.
Következésképpen az első fellebbezési jogalap első részét el kell utasítani.
3) Az első jogalap második része
151.
Az első jogalap második részében a Bizottság azt állítja, hogy a Törvényszék tévedett, amikor az előterjesztett bizonyítékokat elemenként elkülönítve értékelte, azokat nem vizsgálta összességükben, és nem vette figyelembe azok tágabb összefüggéseit a megtámadott ítélet 96., 100–106., 114., 115., 116. és 125. pontjában, annak bizonyítása tekintetében, hogy a vitatott intézkedéseket állami forrásokból nyújtották. Ezzel kapcsolatban a Bizottság azzal érvel, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint egy támogatási intézkedés államnak való betudhatósága levezethető azon valószínűsítő körülmények összességéből, amelyek a konkrét ügy körülményeiből és az intézkedést eredményező kontextusból adódnak. Habár egyes bizonyítékoknak önmagukban viszonylag csekély bizonyító ereje lehet, összességükben véve lehetővé tehetik, hogy az intézkedést az államnak tudják be.
152.
Az olasz kormány, a BPB, az FITD és a Banca d’Italia szerint az első fellebbezési jogalap második részét el kell utasítani.
153.
Véleményem szerint az első fellebbezési jogalap második részét el kell utasítani.
154.
A tekintetben egyetértek a Bizottsággal, hogy a benyújtott bizonyítékokat összességükben kell értékelni. Ez magából abból a tényből következik, hogy a támogatási intézkedés államnak való betudhatóságára vonatkozó bizonyíték olyan valószínűsítő körülményekből is levezethető, amelyek – amint az a Stardust ítélet 55–57. pontjában szereplő valószínűsítő körülmények nem kimerítő listájából kitűnik – különbözők lehetnek, és magához az intézkedéshez, annak kontextusához, vagy ahhoz a jogalanyhoz is kapcsolódhatnak, amely az intézkedést meghozta, és ennélfogva eltérő bizonyító erővel rendelkezhetnek.
155.
Ellentétben azonban a Bizottság állításával, a Törvényszék a megtámadott ítéletben a bizonyítékokat nem elemenként elkülönítve értékelte.
156.
Először is a Bizottság azt állítja, hogy a Törvényszék, miközben a megtámadott ítélet 96. és 100–106. pontjában megállapította, i. hogy az FITD‑re ruházott közpolitikai feladat kizárólag a betétesek kifizetéséből állt, és ii. hogy az FITD azáltal, hogy az egyik tagsággal rendelkező bankot támogató alternatív intézkedéseket hozott e bank felszámolása hiányában, a ráruházott feladat keretein kívül járt el, nem vette figyelembe azt, hogy az ilyen alternatív intézkedések éppen annak elkerülésére irányulnak, hogy felszámolás esetén a betéteseket ki kelljen fizetni. Kétségtelen, hogy az FITD alapszabálya 29. cikkének (1) bekezdése értelmében a vitatott intézkedésekhez hasonló intézkedések elfogadásához megkövetelt egyik feltétel az, hogy a várható költségek alacsonyabbak az érintett bank felszámolása esetén felmerülő költségekhez képest, amely esetben az FITD köteles lenne kifizetni a betéteseket. Ez azonban nem von le semmit abból a tényből, hogy a vitatott intézkedésekhez hasonló intézkedések elfogadásával az FITD nem a közérdek (azaz a betétesek érdekében), hanem a tagsággal rendelkező bankok érdekében járt el, és hogy az ezen intézkedések elfogadására vonatkozó határozat nem jogszabályi kötelezettségből, hanem az FITD‑ben tagsággal rendelkező bankok önálló döntéséből eredt, ily módon az FITD‑re ruházott közpolitikai feladat nem minősül olyan valószínűsítő körülménynek, amely lehetővé tenné a vitatott intézkedések államnak való betudását.
157.
Másodszor a Bizottság azt állítja, hogy a Törvényszék azáltal, hogy a megtámadott ítélet 114. pontjában megkövetelte a vitatott intézkedések elfogadásához vezető eljárás valamennyi szakaszában a hatóságok általi tényleges befolyás vagy ellenőrzés bizonyítását, elmulasztotta megvizsgálni, hogy az összes szakaszt együttesen vizsgálva úgy lehet‑e tekinteni, hogy a hatóságok kellőképpen részt vettek a vitatott intézkedések elfogadásában ahhoz, hogy azokat az államnak lehessen betudni. Ismét csak nem értek egyet a megtámadott ítéletnek a Bizottság általi értelmezésével. Amint azt a fenti 98. pontban kifejtettem, a Törvényszék a megtámadott ítélet 114. pontjában nem követelte meg annak bizonyítását, hogy a hatóságok az eljárás minden szakaszában tényleges befolyást vagy ellenőrzést gyakoroltak.
158.
Harmadszor a Bizottság lényegében azzal érvel, hogy a Törvényszék, amennyiben azt a tényt, hogy – amint az a megtámadott ítélet 115. és 116. pontjában említésre került – a vitatott intézkedések elfogadása a Banca d’Italia jóváhagyásától függött, valamint annak tényét, hogy – amint azt a Törvényszék ezen ítélet 126. pontjában megállapította – ezen intézményt tájékoztatták az egyrészről az FITD, másrészről a BPB és a vagyonfelügyelő közötti tárgyalások alakulásáról, együttesen értékelte volna, arra a megállapításra jutott volna, hogy a Banca d’Italia tényleges befolyást vagy ellenőrzést gyakorolt a vitatott intézkedések elfogadása során. Mindazonáltal véleményem szerint az, hogy e tényeket együttesen értékelték‑e, vagy sem, nem releváns, mivel a Banca d’Italia sem a vitatott intézkedések jóváhagyásakor (mivel csak azt ellenőrizte, hogy ezen intézkedések megfelelnek‑e a prudenciális szabályoknak), sem pedig az informális találkozókon való részvétel során (mivel ezek az ülések nem tették lehetővé számára az említett intézkedések tartalmának befolyásolását) nem gyakorolt semmilyen tényleges befolyást vagy ellenőrzést.
159.
Negyedszer a Bizottság lényegében azzal érvel, hogy annak a ténynek, hogy az olasz banktörvény 96. cikkének (1) bekezdése szerint az olasz bankok (a szövetkezeti hitelszövetségek kivételével) kötelesek az FITD‑hez csatlakozni, (
63
) valamint annak, hogy az FITD alapszabályának ugyanazon rendelkezése szabályozza a vitatott intézkedések finanszírozására szolgáló hozzájárulást, illetve a betéteseknek az egyik tagsággal rendelkező bank felszámolása esetén történő kifizetésére szolgáló hozzájárulást, (
64
)az együttes értékelése a Törvényszéket annak megállapítására kellett volna késztetnie, hogy a vitatott intézkedéseket állami forrásokból nyújtották. Véleményem szerint nem ez a helyzet. Amint azt a lenti 177. pontban be fogom mutatni, a vitatott intézkedések finanszírozására szolgáló hozzájárulást és a betétesek kifizetésére szolgáló hozzájárulást az FITD alapszabályának nem ugyanazon rendelkezése szabályozza. Mindenesetre bár igaz, hogy az FITD‑hez való csatlakozás kötelező azon olasz bankok számára, amelyek nem szövetkezeti hitelszövetségek, ez nem változtat azon a tényen, hogy az FITD nem köteles alternatív intézkedéseket hozni valamelyik tagsággal rendelkező bank javára e bank felszámolása hiányában, és ennélfogva az FITD‑hez való csatlakozás kötelező jellege nem elegendő annak megállapításához, hogy a vitatott intézkedéseket állami forrásokból nyújtották.
160.
Arra következtetek, hogy az első fellebbezési jogalap második részét el kell utasítani.
B. A nemzeti jog és a tényállás elferdítésére alapított, második fellebbezési jogalapról
1.
A felek érvelése
161.
A második fellebbezési jogalapjával a Bizottság azt állítja, hogy a Törvényszék elferdítette a nemzeti jogot és a tényállást. Először is a Törvényszék elferdítette az olasz banktörvény 96‑ter cikkének 1. bekezdését, amikor a megtámadott ítélet 116. pontjában úgy ítélte meg, hogy a szóban forgóhoz hasonló támogatási intézkedések jóváhagyására az ezen intézkedések szabályozási keretnek való megfelelőségére irányuló egyszerű ellenőrzését követően kerül sor. A Bizottság szerint a Banca d’Italia által gyakorolt ellenőrzés jóval meghaladja a vitatott intézkedések jogszerűségének felülvizsgálatát, mivel ezen intézkedések vizsgálata során a Banca d’Italiának „a betétesek védelmére és a bankrendszer stabilitására […] tekintettel” kell lennie. Másodszor, a Törvényszék elferdítette a tényállást, amikor a megtámadott ítélet 153. és 154. pontjában megállapította, hogy a vitatott intézkedésekhez hasonló, valamely bank támogatására irányuló beavatkozási intézkedéseket a betétesek kifizetésének finanszírozásától eltérő módon finanszírozzák. A Bizottság szerint az FITD alapszabályának 21. cikke, amelyre a Törvényszék a megtámadott ítélet 153. pontjában a vitatott intézkedések finanszírozását illetően hivatkozik, a vitatott intézkedésekre és a betétesek kifizetése érdekében hozott intézkedésekre is egyaránt alkalmazandó.
162.
Az olasz kormány azt állítja, hogy a második jogalap elfogadhatatlan, mivel az állítólagos téves értelmezés nem nyilvánvaló. Ezenkívül úgy véli, hogy a második jogalap nem megalapozott, mivel egyrészt az olasz banktörvény 96‑ter cikkének 1. bekezdését úgy kell tekinteni, hogy az mindössze egy egyszerű jogszerűségi felülvizsgálatot ír elő – habár e felülvizsgálat egyes esetekben meglehetősen összetett lehet –, másrészt pedig a tényállás megvalósulása idején a vitatott intézkedésekhez hasonló, valamely bank támogatására irányuló beavatkozási intézkedések finanszírozását esetről esetre, az FITD kérelmére biztosították.
163.
A BPB előadja, hogy a második jogalap elfogadhatatlan, mivel a nemzeti jog értelmezése ténykérdés, és a Bizottság által hivatkozott elferdítés nem tűnik ki az ügy irataiból. A második jogalap a BPB szerint mindenesetre megalapozatlan. E jogalap annyiban hatástalan is, amennyiben az FITD alapszabálya 21. cikkének elferdítésére hivatkozik.
164.
Az FITD azt állítja, hogy a második jogalap elfogadhatatlan, mivel semmilyen elferdítés nem tűnik ki az ügy irataiból. Az FITD álláspontja szerint mindenesetre e jogalap hatástalan és megalapozatlan.
165.
A Banca d’Italia előadása szerint a második jogalap elfogadhatatlan, amennyiben az az olasz banktörvény 96‑ter cikke 1. bekezdésének elferdítésére hivatkozik, mivel az ilyen elferdítés nem nyilvánvaló, és nem tűnik ki az ügy irataiból. A Banca d’Italia hozzáteszi, hogy a második jogalap megalapozatlan, és mindenképpen hatástalan.
2.
Értékelés
a)
Az elfogadhatóságról
166.
Az olasz kormány, a BPB, az FITD és a Banca d’Italia vitatja a második jogalap elfogadhatóságát azzal az indokkal, hogy az olasz jog és a tényállás (
65
) állítólagos elferdítése nem nyilvánvaló, és nem tűnik ki az ügy irataiból, így e jogalap ténykérdést vet fel.
167.
Véleményem szerint ez az elfogadhatatlansági kifogás nem lehet eredményes.
168.
Amint azt a fenti 49. pontban említettem, az ítélkezési gyakorlat szerint, amennyiben a bizonyítékok megszerzése szabályszerűen történt, valamint az általános jogelveket, és a bizonyítási teherre és a bizonyításfelvételre vonatkozó eljárási szabályokat tiszteletben tartották, kizárólag a Törvényszék feladata annak mérlegelése, hogy a hozzá benyújtott bizonyítékoknak milyen bizonyító erőt tulajdonít. E mérlegelés tehát – eltekintve e bizonyítékok elferdítésétől – nem minősül a Bíróság felülvizsgálati jogkörébe tartozó jogkérdésnek. Ilyen elferdítés akkor valósul meg, ha a meglévő bizonyítékok értékelése új bizonyítékok felhasználása nélkül is nyilvánvalóan tévesnek mutatkozik. Az ilyen elferdítésnek azonban nyilvánvalóan ki kell tűnnie az ügy irataiból, anélkül hogy szükség lenne a tényállás és a bizonyítékok újbóli értékelésére. (
66
)
169.
Először is megjegyzem, hogy a megtámadott ítélet 116. pontjában a Törvényszék úgy értelmezte a betétbiztosítási rendszerek által hozott beavatkozási intézkedéseknek az olasz banktörvény 96‑ter cikkének 1. bekezdése alapján a Banca d’Italia általi „jóváhagyásának” fogalmát, hogy az kizárólag az ilyen intézkedések jogszerűségének (azaz a hitelintézetekre vonatkozó prudenciális szabályoknak való megfelelésüknek) a felülvizsgálatát teszi lehetővé ezen intézmény számára. Amennyiben azonban a Banca d’Italia számára az ugyanezen rendelkezéssel előírt arra vonatkozó kötelezettség, hogy „a betétesek védelmére és a bankrendszer stabilitására való tekintettel” köteles eljárni, nem csupán a jogszerűség felülvizsgálatát, hanem ezen intézkedések megfelelőségének vizsgálatát is megköveteli, a Törvényszék által a megtámadott ítélet 116. pontjában elfogadott értelmezés nyilvánvalóan téves. Ez tehát a fenti 168. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében a bizonyítékok elferdítésének minősülne. (
67
)
170.
Másodszor a Bizottság azt állítja, hogy a megtámadott ítélet 153. pontjában a Törvényszék azt állapította meg, hogy az FITD alapszabályának 21. cikkében foglaltak szerint a valamely bank támogatására hozott olyan beavatkozási intézkedéseket, mint a vitatott intézkedések, a betétesek kifizetésétől eltérő módon finanszírozzák, míg a Bizottság szerint e rendelkezés nem tesz különbséget e két intézkedéstípus finanszírozása között. Abban az esetben, ha – amint azt a Bizottság állítja – az FITD alapszabálya 21. cikkének a Törvényszék általi értelmezése ellentétes annak tartalmával, az e rendelkezés elferdítését eredményezné.
171.
Ebből következik, hogy a második jogalap teljes egészében elfogadható.
b)
A második jogalap érdeméről
172.
Második jogalapjával a Bizottság azt állítja, hogy a megtámadott ítélet 116., 153. és 154. pontjában a Törvényszék elferdítette egyrészt az olasz banktörvény 96‑ter cikkének 1. bekezdését, másrészt pedig az FITD alapszabályának 21. cikkét.
173.
Álláspontom szerint a fellebbezés második jogalapját el kell utasítani.
174.
Egyrészt ugyanis a Bizottság nem bizonyította, hogy az olasz banktörvény 96‑ter cikkének 1. bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az lehetővé teszi a Banca d’Italia számára, hogy megvizsgálja a betétbiztosítási rendszer által hozott beavatkozási intézkedések megfelelőségét, szemben azzal az értelmezéssel, hogy – amint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 116. pontjában megállapította – a Banca d’Italia mindössze ellenőrzi, hogy ezen intézkedések megfelelnek‑e a hitelintézetekre alkalmazandó prudenciális szabályoknak.
175.
A Bizottság állításával ellentétben abból a tényből, hogy az olasz banktörvény 96‑ter cikkének 1. bekezdése értelmében a Banca d’Italia köteles „a betétesek védelmére és a bankrendszer stabilitására való tekintettel” eljárni, nem következik, hogy e bank túlléphet az intézkedéseknek a hitelintézetekre vonatkozó prudenciális szabályokkal való összhangjának ellenőrzésén, mivel – amint azt az olasz kormány, a BPB, az FITD és a Banca d’Italia állítja – a betétesek védelme és a bankrendszer stabilitása olyan célkitűzések, amelyekre a Banca d’Italiának a feladatainak ellátása során prudenciális felügyeleti hatóságként törekednie kell. Amint arra az olasz kormány rámutatott, az 575/2013/EU rendelet (
68
) (7) preambulumbekezdése kimondja, hogy az e rendeletben előírt, a hitelintézetekre alkalmazandó prudenciális követelmények „célja [a banki és pénzügyi szolgáltatások piaca] szereplőinek pénzügyi stabilitásának biztosítása, valamint a befektetők és betétesek magas szintű védelme”.
176.
Egyébiránt a Bizottság állításával ellentétben abból a tényből, hogy a betétbiztosítási rendszerek által valamely tagsággal rendelkező bank javára hozott beavatkozási intézkedéseknek az olasz banktörvény 96‑ter cikkének 1. bekezdése alapján a Banca d’Italia általi jóváhagyása a betétesek védelmének és a bankrendszer stabilitásának biztosítására irányul, nem pedig „a[z érintett] hitelintézet eredményes és prudens irányítását” kívánja biztosítani – amely az olasz banktörvény 19. cikke alapján a Banca d’Italia által a pénzügyi ágazatban történő felvásárlások jóváhagyása céljából gyakorolt jogszerűségi felülvizsgálat célkitűzése –, nem következik, hogy a Banca d’Italiának az olasz banktörvény 96‑ter cikkének 1. bekezdése szerinti eljárása túlmutathat a jogszerűségi felülvizsgálaton. Ugyanis, amint arra az olasz kormány, az FITD és a Banca d’Italia hivatkozik, a hitelintézetek eredményes és prudens irányítása is a prudenciális felügyelet célkitűzései közé tartozik, a betétesek védelme és a bankrendszer stabilitása mellett. E tekintetben megjegyzem, hogy az olasz banktörvény 5. cikkének (1) bekezdése, amelyre a Törvényszék a megtámadott ítélet 116. pontjában hivatkozik, a hitelintézetek prudenciális felügyeletének célkitűzéseként nemcsak a bankrendszer „általános stabilitásá[t]”, hanem a „[hitelintézetek] eredményes és prudens irányításá[t]” is felsorolja.
177.
Másodszor, a Bizottság állításával ellentétben a Törvényszék a megtámadott ítélet 153. pontjában nem állapította meg, hogy az FITD alapszabályának 21. cikke arról rendelkezne, hogy a vitatott intézkedésekhez hasonló, a betétbiztosítási rendszer által valamely tagsággal rendelkező bank érdekében hozott beavatkozási intézkedéseket a betétesek kifizetésétől eltérő módon finanszírozzák. A Bizottság tévesen értelmezi a megtámadott ítélet 153. pontját. E pontban ugyanis, amint azt a BPB és az FITD előadja, a Törvényszék azt állapította meg, hogy a vitatott intézkedéseket az FITD működési költségeitől (a Törvényszék megfogalmazásában „a konzorcium [hatékony] működéséhez szükséges források[tól]”), (
69
) nem pedig a betétesek kifizetésétől eltérően finanszírozzák. A különbség abban áll, hogy az FITD működési költségeinek fedezésére felhasznált források, amelyeket az FITD alapszabályának 21. cikke nem szabályoz, hozzájárulnak e konzorcium költségvetésének kidolgozásához; ezzel szemben a tagsággal rendelkező bank érdekében elfogadott beavatkozási intézkedések finanszírozására felhasznált források (valamint a BPB és az FITD szerint a betétek kifizetésének finanszírozásához felhasznált források), amelyeket az FITD alapszabályának 21. cikke szabályoz, az FITD tagjai által fizetett „előlegeknek” minősülnek, amely azokat a nevükben megbízottként kezeli, és ezeket az előlegeket az FITD‑ben tagsággal rendelkező bankok eseti jelleggel, e konzorcium kérésére teljesítik.
178.
Ebből következően álláspontom szerint a második fellebbezési jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
179.
A teljesség kedvéért megjegyzem, hogy e jogalap mindenképpen hatástalan.
180.
Először is a második jogalap hatástalan, amennyiben a megtámadott ítélet 116. pontjában az olasz banktörvény 96‑ter cikke 1. bekezdésének elferdítésére hivatkozik, tekintettel arra, hogy a Törvényszék azon következtetése, amely szerint a vitatott intézkedések nem tudhatók be az államnak, a megtámadott ítélet 96–106. és 117–131. pontjában szereplő megállapításokból is következik, különösen abból, hogy a Banca d’Italia sem az FITD irányító szerveinek ülésein, sem az informális találkozókon nem töltött be aktív szerepet, továbbá a vitatott intézkedések elfogadására irányuló kezdeményezés egy magánjogi jogalany, a BPB részéről érkezett.
181.
Másodszor a második jogalap hatástalan, amennyiben az FITD alapszabálya 21. cikkének elferdítésén alapul, mivel a Törvényszék azon következtetése, amely szerint a vitatott intézkedéseket nem állami forrásból biztosítják, abból a tényből is következik, hogy – amint azt ugyanezen ítélet 154. pontja említi – e hozzájárulás kötelező jellege nem jogszabályi rendelkezésből ered, valamint az ezen ítélet 139–149. és 155–161. pontjában szereplő megállapításokból is levezethető.
182.
Következésképpen a második jogalapot el kell utasítani.
183.
Úgy ítélem meg, hogy a fellebbezést el kell utasítani.
VI. A költségekről
184.
Az eljárási szabályzat 184. cikke (2) bekezdésének megfelelően, ha a fellebbezés megalapozatlan, a Bíróság határoz a költségekről.
185.
Az eljárási szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése alapján, amelyet ugyanezen szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a Bizottság pervesztes lett, az olasz kormány, a BPB és az FITD kérelmének megfelelően kötelezni kell a saját költségein felül az Olasz Köztársaság, a BPB és az FITD részéről felmerült költségek viselésére.
186.
Az eljárási szabályzat 184. cikkének (4) bekezdése alapján, ha az elsőfokú eljárásban beavatkozó fél részt vesz a fellebbezési eljárásban, a Bíróság dönthet úgy, hogy e fél maga viseli saját költségeit. Mivel a Banca d’Italia részt vett a fellebbezésben, maga viseli saját költségeit.
VII. Végkövetkeztetés
187.
Azt javasolom tehát a Bíróságnak, hogy a következőképpen határozzon:
–
utasítsa el a fellebbezést;
–
kötelezze az Európai Bizottságot saját költségeinek, valamint az Olasz Köztársaság, a Banca Popolare di Bari SCpA és a Fondo interbancario di tutela dei depositi részéről felmerült költségek viselésére;
–
kötelezze a Banca d’Italiát saját költségeinek viselésére.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	T‑98/16, T‑196/16 és T‑198/16, EU:T:2019:167.
(
3
)	Az Olaszország által a Tercas bank számára nyújtott SA.39451 (2015/C) (ex 2015/NN) állami támogatásról szóló, 2015. december 23‑i bizottsági határozat (az értesítés a C(2015) 9526 számú dokumentummal történt) (HL 2016. L 203., 1. o.).
(
4
)	Az 1993. szeptember 1‑jei decreto legislativo no 385, e successive modifiche e integrazioni, Testo unico delle leggi in materia bancaria e creditizia (olasz banktörvény, a GURI 1993. szeptember 30‑i 230. számának 92. számú rendes melléklete, a továbbiakban: olasz banktörvény).
(
5
)	A betétbiztosítási rendszerekről szóló, 1994. május 30‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 1994. L 135., 5. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 2. kötet, 252. o.).
(
6
)	Pontosítom, hogy a fenti 16. pontban említett második intézkedést, vagyis a Tercas negatív saját tőkéjének fedezésére szolgáló 35 millió eurós biztosítékot csak 140000 euróra értékelték többek között azon ténynek a figyelembevétele érdekében, hogy e kitettségeket a lejáratkor teljes egészében visszafizették az adósok, tehát a garanciát nem hívták le. Ezzel szemben a fenti 16. pontban említett első és harmadik intézkedést illetően a támogatást 265 millió, illetve 30 millió euróra becsülték. Így az Olasz Köztársaságot összesen 295,14 millió euró (és kamatai) visszatéríttetésére kötelezték.
(
7
)	A teljesség kedvéért azt is meg kell említeni, hogy a Törvényszék elfogadhatónak ítélte az FITD által benyújtott keresetet, mivel e kompenzációs alapot közvetlenül és személyében érintette a vitatott határozat.
(
8
)	A betétbiztosítási rendszerekről szóló, 2014. április 16‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (átdolgozás) (HL 2014. L 173., 149. o.; helyesbítések: HL 2014. L 212., 47. o.; HL 2014. L 309., 37. o.). A 2014/49 irányelv hatályon kívül helyezte a 94/19 irányelvet, és annak helyébe lépett.
(
9
)	A hitelintézetek és befektetési vállalkozások helyreállítását és szanálását célzó keretrendszer létrehozásáról és a 82/891/EGK tanácsi irányelv, a 2001/24/EK, 2002/47/EK, 2004/25/EK, 2005/56/EK, 2007/36/EK, 2011/35/EU, 2012/30/EU és 2013/36/EU irányelv, valamint az 1093/2010/EU és a 648/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet módosításáról szóló, 2014. május 15‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2014. L 173., 190. o.; helyesbítés: HL 2019. L 165., 129. o.).
(
10
)	2007. január 25‑i Sumitomo Metal Industries és Nippon Steel kontra Bizottság ítélet (C‑403/04 P és C‑405/04 P, EU:C:2007:52, 39. és 40. pont); 2011. október 25‑iSolvay kontra Bizottság ítélet (C‑109/10 P, EU:C:2011:686, 51. pont); 2013. július 11‑iBizottság kontra Stichting Administratiekantoor Portielje ítélet (C‑440/11 P, EU:C:2013:514, 59. pont); 2016. június 16‑iEvonik Degussa és AlzChem kontra Bizottság ítélet (C‑155/14 P, EU:C:2016:446, 26. pont); 2017. január 18‑iToshiba kontra Bizottság ítélet (C‑623/15 P, nem tették közzé, EU:C:2017:21, 39. pont).
(
11
)	A Bizottság arra az ítélkezési gyakorlatra hivatkozik, amely szerint a kvázi állami szervnek tekintett szervvel vagy szervezettel szemben közvetlen hatályú irányelvre hivatkozni lehet.
(
12
)	2017. október 10‑iFarrell ítélet (C‑413/15, EU:C:2017:745, 33. és 34. pont).
(
13
)	2018. július 25‑iBizottság kontra Spanyolország és társai ítélet (C‑128/16 P, EU:C:2018:591, 31. pont).
(
14
)	2019. január 30‑iBelgium kontra Bizottság ítélet (C‑587/17 P, EU:C:2019:75, 40. pont).
(
15
)	2019. november 28‑iABB kontra Bizottság ítélet (C‑593/18 P, nem tették közzé, EU:C:2019:1027, 31. pont).
(
16
)	2002. május 16‑iFranciaország kontra Bizottság ítélet (C‑482/99, EU:C:2002:294, 55. pont).
(
17
)	2017. szeptember 13‑i ENEA‑ítélet (C‑329/15, EU:C:2017:671, 17. pont); 2019. május 15‑iAchema és társai ítélet (C‑706/17, EU:C:2019:407, 46. pont); 2019. december 19‑iArriva Italia és társai ítélet (C‑385/18, EU:C:2019:1121, 31. pont); 2020. május 7‑iBTB Holding Investments és Duferco Participations Holding kontra Bizottság ítélet (C‑148/19 P, EU:C:2020:354, 44. pont).
(
18
)	2017. szeptember 13‑i ENEA‑ítélet (C‑329/15, EU:C:2017:671, 20. pont); 2019. március 28‑iNémetország kontra Bizottság ítélet (C‑405/16 P, EU:C:2019:268, 48. pont); 2019. május 15‑iAchema és társai ítélet (C‑706/17, EU:C:2019:407, 47. pont); 2019. december 19‑iArriva Italia és társai ítélet (C‑385/18, EU:C:2019:1121, 33. pont).
(
19
)	2020. május 13‑ieasyJet Airline kontra Bizottság ítélet (T‑8/18, EU:T:2020:182, 78. pont).
(
20
)	2002. május 16‑iFranciaország kontra Bizottság ítélet (C‑482/99, EU:C:2002:294, 52. pont); 2013. december 19‑iAssociation Vent De Colère! és társai ítélet (C‑262/12, EU:C:2013:851, 17. pont); 2017. szeptember 13‑iENEA‑ítélet (C‑329/15, EU:C:2017:671, 21. pont); 2019. március 28‑iNémetország kontra Bizottság ítélet (C‑405/16 P, EU:C:2019:268, 49. pont); 2019. május 15‑iAchema és társai ítélet (C‑706/17, EU:C:2019:407, 48. pont).
(
21
)	Lásd például: 2019. december 19‑iArriva Italia és társai ítélet (C‑385/18, EU:C:2019:1121, 34. és 65. pont).
(
22
)	Lásd: Wathelet főtanácsnok Commerz Nederland ügyre vonatkozó indítványa (C‑242/13, EU:C:2014:308, 65. pont).
(
23
)	Stardust ítélet (52–56. pont). Lásd még: 2014. szeptember 17‑iCommerz Nederland ítélet (C‑242/13, EU:C:2014:2224, 31–33. pont); 2017. május 18‑iFondul Proprietatea ítélet (C‑150/16, EU:C:2017:388, 18–20. pont); 2017. november 23‑iSACE és Sace BT kontra Bizottság ítélet (C‑472/15 P, nem tették közzé, EU:C:2017:885, 34–36. pont).
(
24
)	Lásd a fenti 9. pontot, a megtámadott ítélet 113. pontját, valamint a vitatott határozat (32)–(37) preambulumbekezdését.
(
25
)	Lásd például: 2014. október 9‑iMinisterio de Defensa és Navantia ítélet (C‑522/13, EU:C:2014:2262, 22. és 23. pont).
(
26
)	2017. szeptember 13‑i ENEA‑ítélet (C‑329/15, EU:C:2017:671, 25. és 31. pont); 2019. március 28‑iNémetország kontra Bizottság ítélet (C‑405/16 P, EU:C:2019:268, 57., 75. és 80. pont); 2019. május 15‑iAchema és társai ítélet (C‑706/17, EU:C:2019:407, 53., 66. és 67. pont). Lásd még: Pitruzzella főtanácsnok Eco TLC ügyre vonatkozó indítványa (C‑556/19, EU:C:2020:399, 80. és 84–102. pont).
(
27
)	2013. március 19‑i Bouygues és Bouygues Télécom kontra Bizottság és társai és Bizottság kontra Franciaország és társai ítélet (C‑399/10 P és C‑401/10 P, EU:C:2013:175, 109. pont); 2019. március 28‑iNémetország kontra Bizottság ítélet (C‑405/16 P, EU:C:2019:268, 60. és 84. pont). Lásd még: Pitruzzella főtanácsnok Eco TLC ügyre vonatkozó indítványa (C‑556/19, EU:C:2020:399, 60. és 103–109. pont).
(
28
)	Lásd a megtámadott ítélet 151–153. pontját, valamint a vitatott határozat (35)–(37) preambulumbekezdését.
(
29
)	A Törvényszék a megtámadott ítélet 134–136. pontjában az állami vállalkozásokat érintő 2017. november 9‑iBizottság kontra TV2/Danmark ítéletre (C‑656/15 P, EU:C:2017:836) hivatkozott.
(
30
)	A tagállamok és a közvállalkozások közötti pénzügyi kapcsolatok átláthatóságáról, illetve egyes vállalkozások pénzügyi átláthatóságáról szóló, 2006. november 16‑i irányelv (kodifikált változat) (HL 2006. L 318., 17. o.). Megjegyzem, hogy a Bíróság a Stardust ítéletben (34. pont) e fogalommeghatározásra támaszkodott – vagy inkább a közvállalkozásnak a tagállamok és a közvállalkozások közötti pénzügyi kapcsolatok átláthatóságáról szóló, 1980. június 25‑i 80/723/EGK bizottsági irányelv (HL 1980. L 195., 35. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 20. o.), amely irányelvet a 2006/111 irányelv hatályon kívül helyezett, és annak helyébe lépett, 2. cikkében foglalt hasonló fogalommeghatározására –, a 2015. június 25‑iSACE és Sace BT kontra Bizottság ítéletben (T‑305/13, EU:T:2015:435, 40. pont), a 2016. január 28‑iSzlovénia kontra Bizottság ítéletben (T‑507/12, nem tették közzé, EU:T:2016:35, 75. pont) és a 2018. december 13‑iComune di Milano kontra Bizottság ítéletben (T‑167/13, EU:T:2018:940, 65. pont) pedig a 2006/111 irányelv 2. cikkének b) pontjára hivatkozott.
(
31
)	Lásd a fenti 67. és 76. pontot.
(
32
)	E tekintetben megjegyzem, hogy bár első jogalapjával a Bizottság a Törvényszék által a bizonyítási terhet illetően elkövetett hibára („un errore sull’onere della prova”) hivatkozik, a fellebbezésben és a válaszban három alkalommal utal a Törvényszék által a megtámadott ítéletben meghatározott „magasabb bizonyítási küszöbre”, az „alkalmazandó küszöbre” és a „bizonyítási küszöbre” („un livello di prova più elevato”, „lo standard applicabile”, „uno standard probatorio”).
(
33
)	Lásd e tekintetben: Castillo de la Torre, F., és Gippini Fournier, É., Evidence, Proof and Judicial Review in EU Competition Law, Edward Elgar, 2017 (2.002., 2.008. és 2.009. pont); Kalintiri, A., Evidence Standards in EU Competition Enforcement: The EU Approach, Hart Publishing, 2019 (33., 34., 72. és 73. o.); Sibony, A.‑L., és Barbier de la Serre, É., „Charge de la preuve et théorie du contrôle en droit communautaire de la concurrence: pour un changement de perspective”, Revue trimestrielle de droit européen, 2007, 2. szám, 205–252. o. (3–12. pont); és Pérez Bernabeu, B., „Assessing the Standard of Proof in Fiscal State Aid”, European State Aid Law Quarterly, 2019, 4. szám, 447–457. o. (452. o.). Lásd még: Kokott főtanácsnok T‑Mobile Netherlands és társai ügyre vonatkozó indítványa (C‑8/08, EU:C:2009:110, 60. lábjegyzet), és Jääskinen főtanácsnok Franciaország kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa (C‑559/12 P, EU:C:2013:766, 34. pont).
(
34
)	Lásd a fenti 65. pontot. Lásd még: 2014. szeptember 17‑iCommerz Nederland ítélet (C‑242/13, EU:C:2014:2224, 32. pont); 2008. június 26‑iSIC kontra Bizottság ítélet (T‑442/03, EU:T:2008:228, 96. és 97. pont); 2011. november 10‑iElliniki Nafpigokataskevastiki és társai kontra Bizottság ítélet (T‑384/08, nem tették közzé, EU:T:2011:650, 52. és 53. pont); 2013. február 27‑iNitrogénművek Vegyipari kontra Bizottság ítélet (T‑387/11, nem tették közzé, EU:T:2013:98, 59. és 60. pont); 2015. június 25‑iSACE és Sace BT kontra Bizottság ítélet (T‑305/13, EU:T:2015:435, 44. pont); 2016. január 28‑iSzlovénia kontra Bizottság ítélet (T‑507/12, nem tették közzé, EU:T:2016:35, 67. és 68. pont); 2018. december 13‑iComune di Milano kontra Bizottság ítélet (T‑167/13, EU:T:2018:940, 75. pont).
(
35
)	Lásd a megtámadott ítélet 88. pontját.
(
36
)	Lásd a fenti 65. pontot.
(
37
)	Kiemelés tőlem. A jóváhagyást ugyanis a vitatott intézkedéseknek a szabályozási keretnek való megfelelőségére irányuló, egyszerű ellenőrzését követően adták meg, anélkül hogy a Banca d’Italia hatáskörrel rendelkezett volna a vitatott intézkedések elfogadása célszerűségének vizsgálatára. Következésképpen kizárólag az FITD irányító szervei rendelkeztek hatáskörrel arra, hogy ezen intézkedések elfogadásáról és azok végleges tartalmáról határozzanak (lásd a megtámadott ítélet 116. és 118. pontját).
(
38
)	Kiemelés tőlem. Lásd még ezen ítélet 128. pontját, amely szerint a Tercas vagyonfelügyelőjének kérelme „nem kötelező”.
(
39
)	A Törvényszék azon megállapítása, amely szerint a Banca d’Italia megbízottjainak az FITD irányító szerveinek ülésein „akár csupán megfigyelőként” való jelenléte releváns lehet, vélhetően azon körülményből fakad, hogy a vitatott intézkedések elfogadásáról e szervek voltak jogosultak határozni, és az erre vonatkozó döntést minden bizonnyal ezen ülések egyikén fogadták el.
(
40
)	A Bizottságnak a fenti 98. pontban összefoglalt érvelése inkább a megtámadott ítélet 115–131. pontjára vonatkozik, mintsem ezen ítélet 114. pontjára, amelyre a fellebbezés utal. A megtámadott ítélet 114. pontjában ugyanis a Törvényszék annak megállapítására szorítkozik, hogy a vitatott határozatban a Bizottság megállapította, hogy az olasz hatóságok rendelkeztek hatáskörrel és eszközökkel ahhoz, hogy a vitatott intézkedések végrehajtásának valamennyi szakaszát befolyásolják. A Törvényszék az említett pontban nem vélte úgy, hogy bizonyítani kell, hogy a hatóságok ezen eljárás valamennyi szakaszára befolyással voltak.
(
41
)	Lásd különösen: 2014. szeptember 17‑iCommerz Nederland ítélet (C‑242/13, EU:C:2014:2224, 34–39. pont); 2013. február 27‑iNitrogénművek Vegyipari kontra Bizottság ítélet (T‑387/11, nem tették közzé, EU:T:2013:98, 63–68. pont); 2014. április 30‑iTisza Erőmű kontra Bizottság ítélet (T‑468/08, nem tették közzé, EU:T:2014:235, 171–179. pont); 2020. március 12‑iElche Club de Fútbol kontra Bizottság ítélet (T‑901/16, EU:T:2020:97, 52–63. pont); 2020. május 13‑ieasyJet Airline kontra Bizottság ítélet (T‑8/18, EU:T:2020:182, 117–140. pont).
(
42
)	2015. június 25‑iSACE és Sace BT kontra Bizottság ítélet (T‑305/13, EU:T:2015:435, 82. pont); 2016. január 28‑iSzlovénia kontra Bizottság ítélet (T‑507/12, nem tették közzé, EU:T:2016:35, 186. pont).
(
43
)	2018. december 13‑iComune di Milano kontra Bizottság ítélet (T‑167/13, EU:T:2018:940, 80. pont). Emlékeztetek arra, hogy ezen ítélet ellen fellebbezés van folyamatban, amelyben a fellebbező különösen arra hivatkozik, hogy a Törvényszék a támogatási intézkedés államnak való betudhatósága bizonyításával kapcsolatban hibát követett el (Comune di Milano kontra Bizottság, C‑160/19 P).
(
44
)	Megjegyzem ugyanakkor, hogy a 2011. november 10‑iElliniki Nafpigokataskevastiki és társai kontra Bizottság ítéletben (T‑384/08, nem tették közzé, EU:T:2011:650, 77. pont) a Törvényszék megállapította, hogy „a Bizottság bizonyította […], hogy az állam közreműködött [a támogatási intézkedés] nyújtásában” (kiemelés tőlem), ami azt sugallja, hogy abban az ügyben a megkövetelt bizonyíték túlmutatott a hatóságok részvételének valószínűsítésén.
(
45
)	Alig van olyan ítélkezési gyakorlat, amely egy magánjogi jogalany által hozott támogatási intézkedés államnak való betudhatóságával foglalkozik. Hivatkozni lehet továbbá a 2004. július 15‑i Pearle és társai ítéletre (C‑345/02, EU:C:2004:448, 36. és 37. pont), valamint a 2013. május 30‑iDoux Élevage és Coopérative agricole UKL‑ARREE ítéletre (C‑677/11, EU:C:2013:348, 41. pont). Ezek az ítéletek azonban nem különösebben hasznosak, mivel nehéz világosan elkülöníteni a támogatási intézkedés államnak való betudhatósága szempontjából releváns elemeket, és azokat, amelyeket úgy kell tekinteni, hogy állami források fennállását bizonyítják.
(
46
)	Lásd: 2011. november 10‑iElliniki Nafpigokataskevastiki és társai kontra Bizottság ítélet (T‑384/08, nem tették közzé, EU:T:2011:650) 77. pontja, amely szerint „az állam közreműködött [a támogatási intézkedés] nyújtásában” (kiemelés tőlem); a 2015. június 25‑iSACE és Sace BT kontra Bizottság ítélet (T‑305/13, EU:T:2015:435) 82. pontja, és a 2016. január 28‑iSzlovénia kontra Bizottság ítélet (T‑507/12, nem tették közzé, EU:T:2016:35) 186. pontja, amelyekben a Törvényszék megállapította, hogy „valószínűtlen, hogy az állami hatóságok nem működtek közre a vitatott intézkedések elfogadásában” (kiemelés tőlem); valamint a 2018. december 13‑iComune di Milano kontra Bizottság ítélet (T‑167/13, EU:T:2018:940) 80. pontja, amely szerint „elég az intézkedés elfogadásában való közreműködés hiányának valószínűtlenségét alátámasztani” (kiemelés tőlem).
(
47
)	Lásd: 2018. december 13‑iRyanair és Airport Marketing Services kontra Bizottság ítélet (T‑53/16, EU:T:2018:943) 134. pontja, amelyben a Törvényszék megállapította, hogy a Bizottság távolról sem „annak igazolására szorítkozott, hogy az állam egyszerű befolyást gyakorol [a támogatást nyújtó jogalany] magatartására”, hanem bizonyította, hogy a hatóságok „meghatározó befolyást gyakorolt[ak] [a támogatást nyújtó magánjogi jogalanynak a támogatás kedvezményezettjével] kapcsolatban hozott döntéseire” (kiemelés tőlem).
(
48
)	Ezekben az ítéletekben ugyanis az alkalmazandó bizonyítási küszöböt nem határozták meg.
(
49
)	Rotterdam önkormányzata rendelkezett a kikötői hatóság valamennyi részvényével, a kikötői hatóság igazgatóságának és felügyelőbizottságának tagjait a részvényesek közgyűlése, és így ezen önkormányzat nevezte ki, a kikötőért felelős tanácsos volt a felügyelőbizottság elnöke, valamint a kikötői hatóság alapszabálya szerint az alapügyben szóban forgóhoz hasonló kezességvállalásokhoz szükség volt a felügyelőbizottság hozzájárulására.
(
50
)	Kiemelés tőlem.
(
51
)	A Törvényszék azzal, hogy a VTAN által a Ryanairrel kötött szerződés államnak való betudhatóságát abból a tényből vezette le, hogy a SMAN által felkínált átalány‑hozzájárulás hiányában e szerződés nem lett volna kifizetődő, és azt a VTAN nem kötötte volna meg, lényegében egy, a közvállalkozások által hozott támogatási intézkedések vonatkozásában a Stardust ítélet 56. pontjában szereplő valószínűsítő körülményre támaszkodott, nevezetesen a tevékenységeknek a piacon a verseny szokásos feltételei mellett való gyakorlására (illetve annak hiányára).
(
52
)	Valamely tagállamban engedélyezett hitelintézet kizárólag akkor gyűjthet betétet, ha egy, a székhelye szerinti tagállamban „betétbiztosítási rendszerként” hivatalosan elismert rendszer tagja (lásd a 2014/49 irányelv 4. cikkének (1) és (3) bekezdését). A betétbiztosítási rendszereknek a betétek befagyása esetén 100000 euró összegig kártalanítást kell fizetniük a betéteseknek (lásd a 2014/49 irányelv 6. cikkének (1) bekezdését, 8. cikkének (1) bekezdését és 2. cikke (1) bekezdésének 8. pontját). A betétbiztosítási rendszereknek kell, hogy legyenek „rendelkezés[re] álló pénzügyi eszköz[eik]” ahhoz, hogy e kötelezettségnek eleget tudjanak tenni. Ezeket az eszközöket a betétbiztosítási rendszerek tagjai által teljesített befizetésekből teremtik elő (lásd a 2014/49 irányelv 10. cikkének (1) bekezdését).
(
53
)	Lásd a 2014/49 irányelv (14) és (16) preambulumbekezdését.
(
54
)	Lásd a fenti 9. pontot.
(
55
)	Ez azonban nem akadályozza meg az FITD‑t abban, hogy a rendelkezésre álló pénzügyi eszközöket a Tercas szanálásának finanszírozására használja fel, nem a 2014/49 irányelv 11. cikkének (3) bekezdése alapján, hanem ezen irányelv 11. cikkének (2) bekezdése szerint és a 2014/59 irányelv 109. cikkével összhangban.
(
56
)	Lásd: a Bizottság 2011. augusztus 1‑jei határozata a Dánia által a hitelintézetek dán felszámolási programjának módosítására nyújtott SA.33001 (2011/N) B állami támogatásról (C(2011) 5554 final); a Bizottság 2012. május 30‑i határozata a Spanyolország által a CAM és a Banco CAM szerkezetátalakítására nyújtott SA.34255 (2012/N) állami támogatásról (C(2012) 3540); a Bizottság 2014. február 18‑i határozata a Lengyelország által a hitelszövetkezetek szabályos felszámolási programjára nyújtott SA.37425 (2013/N) állami támogatásról (C(2014) 1060 final).
(
57
)	1990. július 12‑iFoster és társai ítélet (C‑188/89, EU:C:1990:313, 18. pont); 1997. december 4‑iKampelmann és társai ítélet (C‑253/96–C‑258/96, EU:C:1997:585, 46. pont); 2017. október 10‑iFarrell ítélet (C‑413/15, EU:C:2017:745, 33. pont); 2018. szeptember 6‑iHampshire ítélet (C‑17/17, EU:C:2018:674, 54. pont); 2019. december 19‑iPensions‑Sicherungs‑Verein ítélet (C‑168/18, EU:C:2019:1128, 48. pont).
(
58
)	A vitatott intézkedések ugyanis azon költségesebb következmény elkerülésére irányultak, hogy a Tercas felszámolása esetén ki kelljen fizetni a betéteket.
(
59
)	A Törvényszék a megtámadott ítélet 135. pontjában megállapítja, hogy „egy közvállalkozásokra vonatkozó helyzetben a Bíróság kimondta, hogy […]”, ezen ítélet 136. pontjában pedig rögzíti, hogy „a három érintett vállalkozás […] közvállalkozás volt”.
(
60
)	Lásd: 2017. szeptember 13‑iENEA‑ítélet (C‑329/15, EU:C:2017:671, 30. és 32. pont); 2019. március 28‑iNémetország kontra Bizottság ítélet (C‑405/16 P, EU:C:2019:268, 70. és 75. pont); 2019. május 15‑iAchema és társai ítélet (C‑706/17, EU:C:2019:407, 64. és 66. pont).
(
61
)	A Bizottság válaszában annak állítására szorítkozik, hogy elegendő, ha bizonyítja, hogy az állam közvetett ellenőrzést gyakorol a pénzeszközöket kezelő jogalany felett. E tekintetben a Bíróság által a 2019. május 15‑iAchema és társai ítélet (C‑706/17, EU:C:2019:407) 59. pontjában tett azon megállapításra támaszkodik, amely szerint a támogatási intézkedés finanszírozásához felhasznált pénzeszközöket kezelő jogalanyt „közvetlenül vagy közvetetten” az államnak kell irányítania. Megjegyzem ugyanakkor, hogy ez a megállapítás az alkalmazandó litván jogszabályok kifejezéseinek egyszerű megismétlése, nem pedig elvi kijelentés.
(
62
)	Lásd: 2013. május 30‑iDoux Élevage and Coopérative agricole UKL‑ARREE ítélet (C‑677/11, EU:C:2013:348, 32–36. pont); 2014. december 11‑iAusztria kontra Bizottság ítélet (T‑251/11, EU:T:2014:1060, 67–76. pont). Lásd még: Pitruzzella főtanácsnok Eco TLC ügyre vonatkozó indítványa (C‑556/19, EU:C:2020:399, 67. és 81–84. pont).
(
63
)	Lásd a megtámadott ítélet 150. pontját és a vitatott határozat (33) preambulumbekezdését.
(
64
)	Lásd a megtámadott ítélet 153. pontját és a vitatott határozat (137) preambulumbekezdését.
(
65
)	Míg az olasz kormány, a BPB és az FITD a második jogalap egészének elfogadhatatlanságára hivatkozik, a Banca d’Italia e jogalap elfogadhatóságát csak annyiban vitatja, amennyiben az az olasz banktörvény 96‑ter cikke 1. bekezdésének elferdítésén alapul.
(
66
)	2020. február 27‑iLitvánia kontra Bizottság ítélet (C‑79/19 P, EU:C:2020:129, 70. és 71. pont).
(
67
)	Lásd még: 2007. január 18‑iPKK és KNK kontra Tanács ítélet (C‑229/05 P, EU:C:2007:32, 37. pont); 2011. június 9‑iComitatoVenezia vuole vivere és társai kontra Bizottság ítélet (C‑71/09 P, C‑73/09 P és C‑76/09 P, EU:C:2011:368, 153. pont). Lásd még: Kokott főtanácsnok PKK és KNK kontra Tanács ügyre vonatkozó indítványa (C‑229/05 P, EU:C:2006:606, 42. pont).
(
68
)	A hitelintézetekre és befektetési vállalkozásokra vonatkozó prudenciális követelményekről és a 648/2012/EU rendelet módosításáról szóló, 2013. június 26‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2013. L 176., 1. o.; helyesbítések: HL 2013. L 208., 68. o.; HL 2013. L 321., 6. o.; HL 2017. L 20., 2. o.).
(
69
)	Kiemelés tőlem.