62024CC0050
NICHOLAS EMILIOU
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2025. június 26. (
1
)
C‑50/24–C‑56/24. [Danané] (
i
) sz. egyesített ügyek
X (C‑50/24)
X (C‑51/24)
X (C‑52/24)
X (C‑53/24)
X (C‑54/24)
X (C‑55/24)
X (C‑56/24)
kontra
Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides
(a Conseil du Contentieux des Étrangers [külföldiekkel kapcsolatos jogi ügyekben eljáró bíróság, Belgium] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – Határellenőrzések, menekültügy és bevándorlás – A nemzetközi védelem megadására vonatkozó eljárás – Határon folytatott eljárás – 2013/32/EU irányelv – 43. cikk – Őrizeti hely a határon folytatott eljárás során – A határon folytatott eljárásokra vonatkozó négyhetes határidőt követő őrizet – A nemzetközi védelem iránti kérelem elsőbbségi vizsgálata – A határon folytatott eljárás rendes eljárásként való folytatása – A nemzeti bíróság hivatalból gyakorolható jogkörei”
I. Bevezetés
1.
A nemzetközi védelmet kérelmezőnek a tagállam területén való fizikai jelenléte és az azon jogi fikció közötti sokat vitatott ellentét, hogy a kérelmező hivatalosan nem lépett be a tagállam területére, valamint az őrizetnek a határon folytatott eljárásokban történő gyakran kritizált alkalmazása képezi a jelen egyesített ügyek hátterét, amelyek a Közös Európai Menekültügyi Rendszer jogalkotási reformjának küszöbén kerültek a Bíróság elé.
2.
A Conseil du Contentieux des Étrangers (külföldiekkel kapcsolatos jogi ügyekben eljáró bíróság, Belgium; a továbbiakban: a kérdést előterjesztő bíróság) által benyújtott jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelemben arra kérik a Bíróságot, hogy tisztázza a 2013/32/EU irányelv (
2
) (a továbbiakban: eljárási irányelv) 43. cikke szerinti, határon folytatott eljárás hatályát, valamint az ilyen eljárás lefolytatására előírt négyhetes határidő lejártából eredő következményeket.
3.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések középpontjában az áll, hogy a menedékkérő a határon folytatott eljárás céljából őrizetben tartható‑e olyan létesítményben, amely földrajzilag nem „a határon vagy tranzitzónában” található, és a 2013/33/EU irányelv (
3
) (a továbbiakban: befogadási irányelv) értelmében a határon folytatott eljárásra vonatkozó négyhetes határidőn túl is őrizetben tartható‑e a földrajzilag ugyanazon helyen található létesítményben.
II. Jogi háttér
A.
Az uniós jog
1. Az eljárási irányelv
4.
Ezen irányelv „Vizsgálati eljárás” című 31. cikkének (7) és (8) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(7)   A tagállamok – a II. fejezet alapelveivel és garanciáival összhangban – elsőbbséget biztosíthatnak egy nemzetközi védelem iránti kérelem vizsgálatának, különösen:
a)
ha a kérelem valószínűsíthetően megalapozott;
b)
amennyiben a kérelmező a [2013/33] irányelv 22. cikke értelmében kiszolgáltatott helyzetben van, vagy különleges eljárási garanciákra van szüksége, különös tekintettel a kísérő nélküli kiskorúakra.
(8)   A tagállamok elrendelhetik, hogy a II. fejezet alapelveivel és garanciáival összhangban a vizsgálati eljárásokat a 43. cikkel összhangban gyorsítva és/vagy a határon és/vagy a tranzitzónában folytassák le, ha:
a)
a kérelmező, benyújtott kérelmében és az általa előterjesztett tények tekintetében a [harmadik országbeli állampolgárok és hontalan személyek nemzetközi védelemre jogosultként való elismerésére, az egységes menekült‑ vagy kiegészítő védelmet biztosító jogállásra, valamint a nyújtott védelem tartalmára vonatkozó szabályokról szóló, 2011. december 13‑i] 2011/95/EU [európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2011. L 337., 9. o.; helyesbítések: HL 2017. L 167., 58. o., HL 2019. L 19., 20. o.)] szerinti nemzetközi védelemre jogosultként való elismerés szempontjából csak irreleváns információkat közölt; […]
[…]”
5.
Az eljárási irányelv „A határon folytatott eljárások” című 43. cikke alapján:
„(1)   A tagállamok a II. fejezet alapelveivel és garanciáival összhangban eljárásokat állapíthatnak meg annak érdekében, hogy a tagállam határán vagy tranzitzónáiban döntést hozhassanak:
a)
a 33. cikk alapján ott benyújtott kérelmek elfogadhatósága tárgyában; és/vagy
b)
a 31. cikk (8) bekezdése szerinti eljárásban vizsgált kérelem érdemét illetően.
(2)   A tagállamok biztosítják, hogy az (1) bekezdésben meghatározott eljárás keretei között a határozathozatalra ésszerű időn belül kerüljön sor. Ha a döntés négy héten belül nem születik meg, a kérelmező részére az országba való belépést engedélyezni kell annak érdekében, hogy kérelmét ezen irányelv egyéb rendelkezéseivel összhangban bírálhassák el.
(3)   Nagyszámú harmadik országbeli állampolgár vagy hontalan személy érkezése esetén, akik nemzetközi védelem iránti kérelmüket a tagállam határán vagy tranzitzónájában nyújtják be, és amely a gyakorlatban lehetetlenné teszi az (1) bekezdés rendelkezéseinek alkalmazását, ezek az eljárások abban az esetben is alkalmazhatók, ha és ameddig e harmadik országbeli állampolgárok vagy hontalan személyek rendes elhelyezésére a határ vagy a tranzitzóna közelében kerül sor.”
6.
Ugyanezen irányelv „A hatékony jogorvoslathoz való jog” című 46. cikke (1) és (3) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A tagállamok biztosítják a kérelmezők részére a bíróság előtti hatékony jogorvoslathoz való jogot az alábbiakkal szemben:
a)
a nemzetközi védelem iránti kérelem ügyében hozott határozat tárgyában, beleértve, ha a határozat:
i.
a menekült jogállás és/vagy kiegészítő védelmi jogállás tekintetében megalapozatlannak ítéli a kérelmet;
ii.
a 33. cikk (2) bekezdése alapján a kérelem elfogadhatatlanságát állapítja meg;
iii.
meghozatalára a 43. cikk (1) bekezdésében meghatározott módon a tagállam határán vagy tranzitzónáiban kerül sor;
[…]
(3)   Az (1) bekezdésnek való megfelelés érdekében a tagállamok biztosítják, hogy a hatékony jogorvoslat mind a tények, mind a jogi szempontok teljes körű és ex nunc megvizsgálását tartalmazza – ideértve adott esetben a nemzetközi védelem iránti igényeknek a [2011/95] irányelv szerinti vizsgálatát is –, legalább az elsőfokú bíróság előtti fellebbezési eljárásokban.”
2. A befogadási irányelv
7.
A befogadási irányelv „Őrizet” című 8. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A tagállamok senkit sem tarthatnak őrizetben kizárólag azon az alapon, hogy az érintett [az eljárási irányelvnek] megfelelően kérelmet nyújtott be.
(2)   Amennyiben szükségesnek bizonyul, valamint az egyes esetek egyéni értékelése alapján a tagállamok őrizetbe vehetik a kérelmezőt, amennyiben kevésbé kényszerítő jellegű alternatív intézkedések alkalmazása nem lenne hatékony.
(3)   A kérelmezőt csak akkor lehet őrizetbe venni, ha:
[…]
b)
arra a nemzetközi védelem iránti kérelem benyújtásához alapul szolgáló – az őrizet mellőzése esetén be nem szerezhető – adatok megállapítása céljából van szükség, és különösen abban az esetben, ha fennáll a kérelmező szökésének veszélye;
c)
arra azért van szükség, hogy az eljárás keretében döntést hozzanak arról, hogy a kérelmező beléphet‑e az ország területére;
[…].”
B.
A belga jog
1. Az 1980. december 15‑i törvény
8.
A loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers (a külföldieknek az ország területére történő beutazásáról, e területen való tartózkodásáról, letelepedéséről és az onnan történő kiutasításáról szóló, 1980. december 15‑i törvény; a továbbiakban: 1980. december 15‑i törvény) (
4
) ülteti át a belga jogba az eljárási és a befogadási irányelvnek a szóban forgó ügy szempontjából releváns rendelkezéseit.
9.
Konkrétan e törvény 57/6/4. cikke ülteti át az eljárási irányelv 43. cikkének (1) és (2) bekezdését, és nevezetesen úgy rendelkezik, hogy a Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (menekültekkel és hontalanokkal foglalkozó általános biztos, a továbbiakban: CGRA) hatáskörrel rendelkezik arra, hogy a határon benyújtott kérelmet elfogadhatatlannak nyilvánítsa, vagy arra, hogy bizonyos meghatározott (az eljárási irányelv 31. cikkének (8) bekezdésében megállapítottaknak megfelelő) körülmények között érdemben határozzon a kérelemről. E rendelkezés értelmében – ugyanezen törvény 74/5. cikkének 4. §‑a 5. pontjával összefüggésben értelmezve –, ha a CGRA négy héten belül nem hoz határozatot a nemzetközi védelem iránti kérelemről, a kérelmezőnek engedélyezni kell a területre való belépést.
10.
Ami az őrizetet illeti, ugyanezen törvény 74/5. cikke előírja, hogy azon külföldi állampolgárokat, akik nem teljesítik a területre való belépés feltételeit, és akik a határon nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújtanak be, „a határokon található meghatározott helyen őrizetben lehet tartani”. Az említett cikk továbbá úgy rendelkezik, hogy „a király kijelölhet más olyan helyeket a [Belga Királyságon] belül”, amelyek [a határon található meghatározott hellyel] egyenértékűnek minősülnek; az ilyen őrizet nem tekinthető a területre való belépés engedélyezésének.
11.
Végül az 1980. december 15‑i törvény 74/6. cikke 1. §‑ának 2. pontja előírja, hogy a nemzetközi védelmet kérelmezőt „a Királyságban meghatározott helyen őrizetben tarthatják”, többek között a befogadási irányelv 8. cikke (3) bekezdésének b) pontjában meghatározott okból.
2. A 2009. május 14‑i és 2012. február 17‑i királyi rendelet
12.
A 2009. május 14‑i királyi rendelet (
5
) (a továbbiakban: a 2009. évi királyi rendelet) értelmében a Sint‑Gillis‑Waas‑i szálláshelyhez hasonló szálláshelyek „határokon található meghatározott helyeknek” minősülnek.
13.
A 2012. február 17‑i királyi rendelet (
6
) (a továbbiakban: 2012. évi királyi rendelet) értelmében a Belgium területén található „Caricole tranzitközpont” szintén „határon található meghatározott helynek” minősül.
III. A jogvita előzményei és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
14.
A hét egyesített ügy, amely a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyát képezi, nagyrészt hasonló tényállásból ered, amely a következőképpen foglalható össze.
15.
Az alapeljárások valamennyi kérelmezője harmadik országbeli állampolgár, akik 2023 szeptembere és októbere között érkeztek repülőgéppel a brüsszeli repülőtérre (Belgium). A határra érkezéskor vagy az azt követő napon a kérelmezők mindegyike nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújtott be a határon. Következésképpen a kérelmüket az illetékes eljáró hatósághoz, a CGRA‑hoz továbbították „határon folytatott eljárás” keretében történő elbírálás céljából az 1980. december 15‑i törvény 57/6/4. cikke értelmében, amely az eljárási irányelv 43. cikkének (1) és (2) bekezdését ülteti át.
16.
Minden egyes kérelmező két határozatot kapott: egyrészt a belga területre való belépést megtagadó határozatot, (
7
) másrészt a ministre de l’Asile et de la Migration (menekültügyi és migrációs miniszter, Belgium; a továbbiakban: miniszter) által hozott, „a határon található meghatározott helyen történő őrizetet” elrendelő határozatot (a továbbiakban: őrizetet elrendelő első határozat). (
8
)
17.
A C‑50/24–C‑53/24. sz. ügyekben a kérelmezők őrizeti helye a Caricole tranzitközpont volt, amely közvetlenül az (EU külső határát képező) (
9
) brüsszeli repülőtér mellett, attól egyenes vonalban mintegy két kilométer távolságra található. A C‑54/24–C‑56/24. sz. ügyekben a kérelmezőket a brüsszeli repülőtértől több mint 40 kilométerre fekvő Sint‑Gillis‑Waas‑i szálláshelyen (
10
) tartották őrizetben. Így, bár nem szó szerint „a határon” találhatók, a 2012. évi, illetve a 2009. évi királyi rendelet értelmében mindkét helyszín „határokon található meghatározott helynek” minősül.
18.
A nemzetközi védelem iránti kérelemről a hét ügy egyikében sem született határozat az eljárási irányelv 1980. december 15‑i törvény 57/6/4. cikkével átültetett 43. cikkének (2) bekezdésében előírt négyhetes határidőn belül (a továbbiakban: négyhetes határidő).
19.
Ehelyett minden esetben az említett időszak leteltét követően minden felperes új határozatot kapott a minisztertől, amelyben ez utóbbi elrendelte a „meghatározott helyen történő őrizetet” (azaz már nem „a határon”, mint az őrizetet elrendelő első határozatban, hanem a területen belül). Ez a határozat, az „őrizetet elrendelő második határozat”, úgy rendelkezett, hogy a négyhetes határidő lejártára tekintettel a kérelmező részére engedélyezett a területre való belépés. E határozat értelmében azonban úgy ítélték meg, hogy az 1980. december 15‑i törvény 74/6. cikke 1. §‑ának 2. pontja alapján a kérelmező további őrizetére „a nemzetközi védelem iránti kérelem benyújtásához alapul szolgáló – a kérelmező őrizetben tartásának mellőzése esetén be nem szerezhető – adatok megállapítása céljából van szükség és különösen abban az esetben, ha fennáll a kérelmező szökésének veszélye”.
20.
Az őrizetet elrendelő második határozat nem járt a kérelmezők fizikai áthelyezésével, őket továbbra is ugyanazokon a helyeken őrizték, ahol korábban is voltak (a Caricole tranzitközpontban, illetve a Sint‑Gillis‑Waas‑i szálláshelyen). A nemzeti hatóságok mindazonáltal úgy vélték, hogy a négyhetes határidőt követően már nem érvényesült az a jogi fikció, amelynek alapján úgy tekinthető, hogy e helyek a „határokon találhatók”, és hogy azok ezentúl – a valóságnak megfelelően – a területen belüli őrizeti helynek minősültek. Más szóval, miközben a kérelmező őrizetének jogalapja, valamint az őrizet helyének jogi minősítése megváltozott, a kérelmezők őrizeti helye fizikailag ténylegesen nem változott.
21.
Ezzel párhuzamosan a CGRA mint a nemzetközi védelem iránti kérelmek elbírálására illetékes eljáró hatóság lefolytatta minden egyes kérelmező meghallgatását. A C‑51/24. és C‑53/24. sz. ügyekben a meghallgatásokra a négyhetes határidőn belül, tehát az őrizetet elrendelő második határozat meghozatala előtt került sor. A fennmaradó esetekben a kérelmezőket a négyhetes határidő lejárta és az őrizetet elrendelő második határozat után hallgatták ki.
22.
2023 novembere és decembere között a CGRA elsőbbségi eljárás keretében (
11
) döntve a nemzetközi védelem iránti kérelmek mindegyikét elutasította. Különösen a C‑51/24. sz. ügyben a CGRA a kérelmet elfogadhatatlanként elutasította, míg a többi hat ügyben a CGRA mind a menekült jogállást, mind a kiegészítő védelmi jogállást érdemben megtagadó határozatot hozott.
23.
A kérelmezők a nemzetközi védelem iránti kérelmüket elutasító határozatok ellen keresetet nyújtottak be a kérdést előterjesztő bírósághoz.
24.
Ebben az összefüggésben a kérdést előterjesztő bíróság, mivel kétségek merültek fel a követett eljárásnak az uniós joggal és különösen az eljárási irányelv 43. cikkével való összeegyeztethetőségét illetően, úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást az előtte folyamatban lévő hét ügyben, és a következő kérdéseket utalja előzetes döntéshozatalra a Bíróság elé:
„1)
[Az eljárási irányelv] 43. cikkének hatálya alá tartozik‑e az olyan kérelmező által a határon vagy tranzitzónában benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelem vizsgálatára irányuló eljárás, akit ezen eljárás során földrajzilag a területen található, de jogszabály által a határon található helynek minősített helyen tartanak őrizetben?
2)
Továbbra is [az eljárási irányelv] 43. cikkének hatálya alá tartozik‑e az olyan kérelmező nemzetközi védelem iránti kérelmének vizsgálata, akinek belépését [az eljárási irányelv] 43. cikkének (2) bekezdésében előírt négyhetes határidő lejártát követően a nemzeti jog alapján a törvény erejénél fogva engedélyezték, de akit az őrizetben tartást elrendelő új határozat alapján továbbra is ugyanazon a helyen tartanak őrizetben, amelyet eredetileg határon lévő helynek minősítettek, és amelyet a hatóságok immár az államterületen található helynek minősítenek?
–
Lehetséges‑e, hogy ugyanazon nemzetközi védelmi eljárás keretében ugyanazon helyet először jogszabály a határon található helynek minősítsen, majd azt követően, hogy a kérelmező beutazását a négyhetes határidő letelte után vagy egy későbbi vizsgálati határozat alapján engedélyezték, azt az ország területén található helynek minősítsék?
–
Milyen következményekkel jár az eljáró hatóság időbeli és tárgyi hatáskörére az, ha a kérelmezőt ugyanazon a helyen tartják őrizetben, amely földrajzilag az államterületen található, de amelyet először a határon található helynek minősítettek, majd azt a belga hatóságok később a négyhetes határidő lejárta miatt az ország területén található őrizeti helynek minősítettek?
3.1)
Az az eljáró hatóság, amely a határon folytatott eljárás keretében megkezdte a nemzetközi védelem iránti kérelem vizsgálatát, és [az eljárási irányelv] 43. cikkének (2) bekezdése értelmében a kérelem elbírálására nyitva álló négyhetes határidőt túllépve bírálja el e kérelmet vagy amely előzetesen a későbbi vizsgálatról szóló határozatot hozott, annak ellenére, hogy az összes bizonyításfelvételt, köztük a személyes meghallgatást, e határidő lejárta előtt lefolytatták, folytathatja‑e a kérelem vizsgálatát az irányelv 31. cikkének (7) bekezdése értelmében vett elsőbbségi vizsgálat alapján, ha a kérelmezőt egy másik hatóság határozata alapján továbbra is ugyanazon az őrizeti helyen tartják őrizetben, amelyet eredetileg a határon található helynek tekintettek, azzal az indokkal, hogy őrizetben tartására »a nemzetközi védelem iránti kérelem benyújtásához alapul szolgáló – a kérelmező őrizetben tartásának mellőzése esetén be nem szerezhető – adatok megállapítása céljából van szükség és különösen abban az esetben, ha fennáll a kérelmező szökésének veszélye«?
3.2)
Az az eljáró hatóság, amely a határon folytatott eljárás keretében megkezdte a nemzetközi védelem iránti kérelem vizsgálatát, és [az eljárási irányelv] 43. cikkének (2) bekezdése értelmében a kérelem elbírálására nyitva álló négyhetes határidőt túllépve bírálja el e kérelmet vagy amely előzetesen a későbbi vizsgálatról szóló határozatot hozott anélkül, hogy e határidőn belül személyes meghallgatást folytatott volna a kérelmezővel, folytathatja‑e a kérelem vizsgálatát az irányelv 31. cikkének (7) bekezdése értelmében vett elsőbbségi vizsgálat alapján, ha a kérelmezőt egy másik hatóság határozata alapján továbbra is ugyanazon az őrizeti helyen tartják őrizetben, amelyet eredetileg a határon található helynek tekintettek, azzal az indokkal, hogy őrizetben tartására »a nemzetközi védelem iránti kérelem benyújtásához alapul szolgáló – a kérelmező őrizetben tartásának mellőzése esetén be nem szerezhető – adatok megállapítása céljából van szükség és különösen abban az esetben, ha fennáll a kérelmező szökésének veszélye«?
4)
Összeegyeztethető‑e a nemzeti szabályozás ilyen alkalmazása a kérelmező őrizetben tartásának a [befogadási irányelv] 8. cikkéből és [az eljárási irányelv] általános célkitűzéséből eredő kivételes jellegével?
5)
Úgy kell‑e értelmezni [az eljárási irányelv] 31. cikkének (7) bekezdését, 31. cikkének (8) bekezdését, 43. és 46. cikkét [az Európai Unió Alapjogi Chartája, a továbbiakban: Charta] 47. cikkével összefüggésben, hogy a határon indított eljárás keretében hozott határozattal szembeni jogorvoslat esetén a [kérdést előterjesztő bíróság] hivatalból köteles figyelembe venni a négyhetes határidő túllépését?”
IV. A Bíróság előtti eljárás
25.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmeket 2024. január 26‑án vette nyilvántartásba a Bíróság Hivatala. A Bíróság 2024. március 14‑i határozatával a hét ügyet az írásbeli és a szóbeli szakasz lefolytatása, valamint az ítélethozatal céljából egyesítette.
26.
A belga, a német, a cseh és az olasz kormány, valamint az Európai Bizottság és C‑53/24. sz. ügyben a kérelmező nyújtott be írásbeli észrevételeket. A belga, a cseh és a német kormány, a Bizottság és a C‑51/24. és a C‑52/24. sz. ügyekben a kérelmezők a 2025. február 27‑én tartott tárgyaláson szóban is előadták érveiket.
V. Elemzés
27.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések mindegyike az eljárási irányelv 43. cikkében meghatározott, határon folytatott eljárásra vonatkozik. E kérdéseket a kérdést előterjesztő bíróság általi előterjesztés sorrendjében fogom egymás után vizsgálni. Ezt megelőzően azonban helyénvalónak tartom, hogy röviden felvázoljam a határon folytatott eljárás főbb jellemzőit, tekintettel az e rendelkezés értelmezésére korábban már többször felkért Bíróság vonatkozó ítélkezési gyakorlatára. (
12
)
A.
A határon folytatott eljárás fő ismérvei
28.
Amint a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, az eljárási irányelv 43. cikke lehetőséget ad a tagállamoknak arra, hogy a határaikon vagy a tranzitzónáikban „határon folytatott eljárásoknak” nevezett különleges eljárásokat állapítsanak meg annak érdekében, hogy dönthessenek: i. az ott benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelmek elfogadhatósága tárgyában és/vagy ii. annak érdemét illetően az említett irányelv 31. cikkének (8) bekezdésében kimerítően meghatározott körülmények között. Ezek a körülmények alapvetően olyan helyzetekre vonatkoznak, amikor a kérelmező magatartása vagy nyilatkozatai arra utalnak, hogy a kérelmük nyilvánvalóan megalapozatlan és visszaélésszerű. (
13
)
29.
Továbbá, amint azt a Bíróság megállapította, az eljárási irányelv (38) preambulumbekezdéséből következik, hogy a határon folytatott eljárások célja annak lehetővé tétele a tagállamok számára, hogy a határon vagy tranzitzónában benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelmekkel kapcsolatos határozatot azt megelőzően hozzák meg, hogy „döntést hoznának a kérelmezőnek a tagállam területére való belépéséről”. (
14
) Az a tény, hogy a kérelmezőknek nem engedélyezték hivatalosan a területre való belépést, a határon folytatott eljárás meghatározó jellemzője. Ez lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy a 2008/115/EK irányelvben (
15
) előírt biztosítékok teljes köre nélkül visszaküldjék azokat a kérelmezőket, akiknek a kérelmét elutasították.
30.
Mindazonáltal az eljárási irányelv 43. cikkének (2) bekezdése értelmében a kérelmezőnek engedélyezni kell a területre való belépést, ha a nemzetközi védelem iránti kérelméről a kérelem benyújtásától számított négy héten belül nem hoznak határozatot. Következésképpen, annak érdekében, hogy a határozat meghozatalára e négyhetes határidőn belül sor kerülhessen, a határon folytatott eljárásokat általában rövidebb eljárási határidők jellemzik. (
16
)
31.
Végül, bár az eljárási irányelv 43. cikke nem rendelkezik kifejezetten az őrizetről, a Bíróság megállapította, hogy a befogadási irányelv 8. cikke (3) bekezdésének c) pontjával összefüggésben értelmezve az irányelv engedélyezi, hogy a tagállamok a határon folytatott eljárás alá tartozó kérelmezőket legfeljebb négy hétig őrizetben tartsák. (
17
)
B.
Az első kérdés: a határon folytatott eljárásnak a földrajzilag nem „a határon” található helyen való őrizet esetén történő alkalmazása
32.
Első kérdésével az előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy a határon vagy tranzitzónában benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelem elbírálására irányuló eljárás az eljárási irányelv 43. cikke értelmében vett „határon folytatott eljárásnak” minősül‑e, ha a kérelmezőt olyan létesítményben tartják fogva, amely földrajzilag a területen található, de amelyet a nemzeti jog határon található helynek tekint. (
18
) A kérdés tehát lényegében az, hogy a kérelmezőnek egy olyan létesítményben való őrizetben tartása, amely földrajzilag nem a „határon vagy tranzitzónában” van, kizárja‑e a határon folytatott eljárás alkalmazását.
33.
E tekintetben mindenekelőtt megjegyzem, hogy az eljárási irányelv 43. cikkének szövege nem tesz kifejezett utalást a határon folytatott eljárás keretében az őrizetre és még konkrétabban a lehetséges őrizeti helyre. E rendelkezés ugyanis inkább csak a „határán vagy tranzitzónáiban [hozott] döntés[ekre]” és „az ott” benyújtott kérelmekre vonatkozik.
34.
Mindemellett ugyanezen irányelv 31. cikkének (8) bekezdése (amelyre a 43. cikk csak az érdemi döntések tekintetében hivatkozik) „a határon és/vagy a tranzitzónában” lefolytatott eljárásokra utal. Ez azt jelentheti – egyesek szerint –, hogy a kérelmezőknek az eljárás során szigorúan a határon vagy a tranzitzónában kell maradniuk (és adott esetben őrizetben lenniük). Másrészt azt is meg kell jegyezni, hogy sem a befogadási irányelv 8. cikke (3) bekezdésének c) pontja, amely lehetővé teszi a határon folytatott eljárás keretében az őrizetet, sem ugyanezen irányelv 18. cikke (1) bekezdésének a) pontja, amely a kérelmezőknek a határon vagy a tranzitzónákban benyújtott kérelem vizsgálata során történő elszállásolásáról szól, nem tartalmaz utalást arra, hogy a határon folytatott eljárás során a kérelmezőket hol kell elhelyezni.
35.
Igaz, hogy a határon folytatott eljárásoknak a tagállamok általi legegyszerűbb és általánosan előirányzott végrehajtása a kérelmezők határon vagy tranzitzónákban történő őrizetben tartását jelenti. (
19
) A Bíróság az ilyen esetekkel összefüggésben hivatkozott a „határon vagy tranzitzónában” történő őrizetre a határon folytatott eljárások során.
36.
Úgy vélem azonban, hogy ennek nem feltétlenül kell így lennie. Véleményem szerint a 43. cikk szövege alapján nem lehet arra az egyértelmű következtetésre jutni, hogy a határon folytatott eljárás alkalmazásához a kérelmezők őrizeti helyének földrajzilag pontosan a határon vagy egy tranzitzónában kell elhelyezkednie. (
20
)
37.
Emellett úgy tűnik számomra, hogy egy ilyen – a Bizottság által támogatott – megszorító értelmezés sem a 43. cikk céljából, sem a szövegkörnyezetéből nem következik, és figyelmen kívül hagyná mind a tagállamok, mind a határon folytatott eljárások hatálya alá tartozó kérelmezők érdekeit.
38.
Különösen, ami először is az eljárási irányelv 43. cikkének célját illeti (lásd a fenti 28. és 29. pontot), a határon folytatott eljárás célja, hogy lehetővé tegye a nemzetközi védelem iránti kérelmek első átvilágítását, mielőtt a területre való belépést hivatalosan csak azon kérelmezők számára engedélyezik, akiknek kérelmét nem utasították el. (
21
) E cél teljesítését semmilyen módon nem befolyásolja az, hogy a kérelmező a kérelmének vizsgálata során fizikailag hol helyezkedik el, és az nem feltétlenül követeli meg, hogy a kérelmező szigorúan a határon vagy egy tranzitzónában legyen.
39.
Ezzel szemben annak megkövetelése, hogy az őrizet szigorúan földrajzi értelemben a határon vagy tranzitzónában legyen, a tagállamok földrajzi és infrastrukturális sajátosságaitól függően veszélyeztetheti e célt, és megfoszthatja az eljárási irányelv 43. cikkét annak hatékony érvényesülésétől. Amint arra az olasz kormány rámutatott, a 43. cikk ilyen megszorító értelmezése túlzottan megnehezítheti egyes tagállamok – például a kiterjedt tengeri határokkal rendelkező tagállamok – számára, hogy a határon folytatott eljárásokat olyan módon alkalmazzák, amely teljes mértékben megfelel mind az eljárási irányelv II. fejezete alapelveinek és garanciáinak, mind a befogadási irányelv 9–11. cikkében az őrizetre vonatkozóan meghatározott biztosítékoknak.
40.
Ehelyett a határon vagy tranzitzónákban történő őrizethez való ragaszkodás, amely strukturális és térbeli korlátozásokkal járhat, arra késztetheti a tagállamokat, hogy pusztán a határon folytatott eljárások alkalmazása érdekében nem optimális létesítményeket használjanak, még akkor is, ha a kérelmezők számára jobb őrizetben tartási feltételeket lehetne biztosítani a terület belső részein. Véleményem szerint egyértelmű, hogy egy ilyen formalista megközelítés nem szolgálná a határon folytatott eljárás keretében őrizetben tartott kérelmezők érdekeit.
41.
Ez a megfontolás különösen fontos a jelen ügyekben. Amint azt mind a kérdést előterjesztő bíróság, mind a belga kormány megjegyezte, Belgiumban jelenleg nincsenek olyan, őrizetben tartásra szolgáló létesítmények, amelyek a határon vagy a tranzitzónákban találhatók, mivel a brüsszeli repülőtéren korábban meglévő létesítményeket a nem megfelelő infrastruktúra miatt bezárták. A Caricole tranzitközpontot tulajdonképpen célzottan e nem megfelelő létesítmények helyettesítésére építették, azzal a céllal, hogy a nemzetközi védelmet kérelmezők számára jobb őrizetbe vételi körülményeket biztosítsanak.
42.
Most rátérve az eljárási irányelv 43. cikkének összefüggéseire érdemes megjegyezni, hogy a határon folytatott eljárások több jogi fikció alapján működnek. Először is, az úgynevezett „belépés meg nem történtének jogi fikciója”: (
22
) azok a kérelmezők, akik átlépték a határt, és így fizikailag a területen tartózkodnak, a határon folytatott eljárás szempontjából jogilag úgy tekintendők, mint akik nem léptek be a területre, és ezért meg kell várniuk a döntést arról, hogy jogosultak‑e belépni a területre.
43.
Másodszor, a beléptetési pontok – és különösen a nemzetközi repülőterek, mint például a brüsszeli repülőtér – szintén egy jogi fikció alapján (
23
)„határoknak” minősülnek, annak ellenére, hogy földrajzilag a tagállamok területén belül helyezkednek el. Hasonlóképpen, a tranzitzónákat mind az eljárási irányelv, mind a befogadási irányelv lényegében a határokkal egyenértékűként kezeli, még akkor is, ha azok földrajzilag a határátkelőhelyen túl, tehát egy állam területén helyezkednek el. (
24
)
44.
Ezek a bevett jogi fikciók véleményem szerint azt mutatják, hogy az, hogy a kérelmező földrajzilag a területen belül tartózkodik, nem zárja ki a határon folytatott eljárás alkalmazását.
45.
Véleményem szerint az összes fenti megfontolásból az következik, hogy az eljárási irányelv 43. cikke alapján nem lehet szigorúan megkövetelni, hogy a határon folytatott eljárások alkalmazhatóságához az őrizet a határon történjen. Mindazonáltal tisztáznom kell, hogy véleményem szerint ez nem jelenti azt, hogy a tagállamok a kérelmezőket önkényesen és ad hoc alapon áthelyezhetik a belépési pontokról bármely belföldi létesítménybe, bizonytalanságnak és szükségtelen áthelyezéseknek kitéve őket. A jogbiztonság szükségességére tekintettel inkább úgy vélem, hogy ami megengedhető, az az őrizeti helyeknek a határon folytatott eljárás céljára történő előzetes és általános kijelölése, (
25
) amelyek akár a területen is lehetnek a kérelmezők számára a legmegfelelőbb feltételek biztosítása érdekében.
46.
Megjegyzem, hogy a fenti következtetés attól függetlenül érvényes, hogy a kijelölt őrizeti hely két kilométerre van‑e a határtól (mint például a Caricole tranzitközpont), vagy távolabb a terület belsejében (mint például a Sint‑Gillis‑Waas‑i szálláshely esetében).
47.
A Bizottság ellenkező értelmű javaslata, nevezetesen, hogy a tagállamoknak a határon folytatott eljárások során az őrizeti hely meghatározása terén fennálló rugalmasságát mindenképpen a határhoz „kellően közeli” területekre kellene korlátozni, (
26
) nehezen alkalmazható jogilag biztos módon és következetesen. Egyrészt a határ közelségére vonatkozó szigorú követelmény a tagállamokat méretüktől és földrajzi elhelyezkedésüktől függően eltérő módon érintené. Másrészt ez a klasszikus szóritész paradoxonhoz vezetne: melyik az a bizonyos pont, ahol a „kellően közeli” már nem „kellően közelivé” válik?
48.
A teljesség kedvéért megjegyzem továbbá, hogy a fenti 45. pontban levont következtetést nem kérdőjelezi meg a Bizottság által az eljárási irányelv 43. cikkének (3) bekezdése alapján felhozott érv. E rendelkezés szerint a nemzetközi védelmet kérelmezők tömeges beáramlása esetén a határon folytatott eljárások alkalmazhatók, „ha és ameddig e [kérelmezők] rendes elhelyezésére a határ vagy a tranzitzóna közelében kerül sor”. A Bizottság lényegében ebből a megfogalmazásból a contrario érvelést vezetett le, arra a következtetésre jutva, hogy – a tömeges beáramlás kivételes helyzetét kivéve – a határon folytatott eljárást nem lehet „a határ közelében” lefolytatni (és így még kevésbé a terület belsejében), hanem pontosan „a határon vagy a tranzitzónában” kell lefolytatni.
49.
A Bíróság azonban egyértelművé tette, hogy a 43. cikk (3) bekezdésének célja inkább az, hogy kivételes körülmények között a határon folytatott eljárás időbeli hatályát négy héten túlra („ameddig”) is kiterjessze, amely esetben a kérelmezőket nem őrizetben tartják, hanem „rendes[en] elhelyez[ik]”. (
27
) Következésképpen álláspontom szerint e rendelkezés nem szolgálhat a rendes körülmények között alkalmazott, határon folytatott eljárás hatályának korlátozására azáltal, hogy a négyhetes határidőn belül eszközölt őrizetbe vétel helyének elfogadható helyszínét korlátozza.
50.
Végezetül meg kell jegyeznem, hogy a fenti 45. pontban levont következtetés megfelel a menekültügyi eljárásról szóló új rendeletben (
28
) kifejezetten elfogadott megközelítésnek, amely az eljárási irányelv helyébe lépve 2026. június 12‑től lép hatályba. Az említett rendelet kifejezetten lehetővé teszi a tagállamok számára a rugalmasságot azon helyszínek meghatározásában, ahol a kérelmezőket a határon folytatott eljárás során őrizetben tarthatják, előírva, hogy „a kérelmezőknek főszabály szerint a külső határon vagy annak közelében, a tranzitzónákban vagy az adott tagállamon belüli egyéb kijelölt helyszíneken kell tartózkodniuk, teljes mértékben figyelembe véve az említett tagállam sajátos földrajzi körülményeit”. (
29
) Míg a Bizottság azt állítja, hogy az új rendelet e kifejezett rugalmassága azt jelenti, hogy a jelenlegi jogi keretben nem létezik ilyen rugalmasság, ezt az olvasatot sem a rendelet preambuluma, sem az előkészítő dokumentumok nem támasztják alá.
51.
A fenti megfontolások alapján azt javaslom a Bíróságnak, hogy azt a választ adja az első kérdésre, hogy az eljárási irányelv 43. cikkével nem ellentétes a határon vagy tranzitzónában benyújtott, nemzetközi védelem iránti kérelem határon folytatott eljárás keretében történő vizsgálata, ha a kérelmezőt egy olyan létesítményben tartják őrizetben, amely földrajzilag a területen található.
C.
A második kérdés: a négyhetes határidő lejártának következményei
1. A négyhetes határidő lejártát követően is alkalmazandó a határon folytatott eljárás a további őrizet esetén?
52.
Az előterjesztő bíróság második kérdése három alkérdésből áll. Az első alkérdéssel az előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy az eljárási irányelv 43. cikke értelmében vett, határon folytatott eljárás a négyhetes határidő lejárta után is alkalmazandó‑e, ha az érintett kérelmezőt továbbra is ugyanazon a helyen tartják őrizetben, amelyet az említett határidő lejárta előtt határon található helynek tekintettek, de amelyet később területen található helynek minősítenek.
53.
Véleményem szerint az e kérdésre adandó válasz az eljárási irányelv 43. cikkének (2) bekezdéséből következik, amely előírja, hogy amennyiben a nemzetközi védelem iránti kérelemről a négyhetes határidőn belül nem születik határozat, a kérelmező részére az országba való belépést engedélyezni kell „annak érdekében, hogy kérelmét ezen irányelv egyéb rendelkezéseivel összhangban bírálhassák el”. A Bíróság ezt már úgy értelmezte, hogy a négyhetes határidőt követően a nemzetközi védelem iránti kérelmet a rendes eljárás, (
30
) azaz az eljárási irányelv 31. cikkében meghatározott általános eljárás szerint kell elbírálni. Az említett irányelv 43. cikkének (2) bekezdése értelmében tehát a határon folytatott eljárás a négyhetes határidő lejártát követően már nem alkalmazható.
54.
Az a körülmény, hogy az érintett kérelmezőt az említett határidő lejárta után továbbra is őrizetben tarthatják, akár a határon, akár a területen, véleményem szerint nem befolyásolja ezt az egyértelmű következtetést. Az eljárási irányelv 43. cikkének (2) bekezdése – amint azt a Bíróság tisztázta – azt jelenti, hogy a határon lefolytatott eljárás négy hét elteltével történő befejezésével az ezt követő őrizet már nem indokolható ilyen eljárás alapján. (
31
) Ennek megfelelően az esetlegesen ezt követő őrizet, még ha arra a határon vagy tranzitzónában kerül is sor, nem teheti a négyhetes határidő után követett eljárást „határon folytatott eljárássá”.
55.
Következésképpen a négyhetes határidőt követően az őrizeti hely jogi besorolása (határon vagy területen belüli) irreleváns a követett eljárás típusa szempontjából, amely semmiképpen sem lehet többé „határon folytatott eljárás”. Ez a következtetés az első kérdéssel kapcsolatban elfogadott állásponttól függetlenül érvényes, annál is inkább, ha figyelembe vesszük, amint azt fentebb kifejtettem, hogy az őrizeti hely még a négyhetes időszak alatt sem meghatározó az alkalmazott eljárás típusát illetően.
56.
Ha a fenti álláspontot elfogadjuk, akkor a kérdést előterjesztő bíróság által kifejtett megfontolások alapján (
32
) az következik, hogy a második kérdésben szereplő fennmaradó alkérdések az alapügyekben felmerült jogviták eldöntése szempontjából nagyrészt tárgytalanok. Mindazonáltal a második kérdés teljes körű értékelése érdekében most rátérek ezekre az alkérdésekre.
2. Ugyanaz az őrizeti hely tekinthető‑e „határon található” helynek és később „területen található” helynek?
57.
A második alkérdéssel az előterjesztő bíróság lényegében azt szeretné megtudni, hogy ugyanaz az őrizeti hely tekinthető‑e kezdetben határon található helynek és a négyhetes határidő lejárta után (
33
) – ahogyan az földrajzilag valójában van – a területen található helynek.
58.
Véleményem szerint az eljárási irányelvben vagy a befogadási irányelvben semmi sem zárja ki ezt a megközelítést. Amint azt már fentebb kifejtettem, az említett irányelvek egyike sem írja elő az őrizet konkrét földrajzi helyét. Inkább alapvetően arra van szükség, hogy az őrizetben tartott kérelmezőkre vonatkozó, a befogadási irányelv 9–11. cikkében meghatározott őrizetben tartási feltételeket és garanciákat teljes mértékben tiszteletben tartsák. (
34
) Amint arra a belga kormány rámutatott, ezek a feltételek és garanciák nem különböznek az őrizeti hely földrajzi elhelyezkedése vagy jogi minősítése alapján.
59.
Ezenfelül megalapozottnak ítéltem a belga kormány azon érvelését is, hogy ez a megközelítés a szóban forgó ügyekhez hasonló körülmények között hatékonyabb és gyorsabb átfogó eljárást tenne lehetővé. Ez a megközelítés különösen szükségtelenné tenné egy másik létesítménybe történő átszállítási eljárás szükségességét, ha a kérelmezőt továbbra is őrizetben tartják.
60.
Mindez természetesen azt feltételezi, hogy a kérelmező további őrizetben tartásának a befogadási irányelv 8. cikke szerinti egyéb önálló jelleggel rendelkező (
35
) őrizetben tartási okok valamelyikén alapuló, érvényes indokai vannak, és hogy ennek megfelelően új őrizetben tartási határozatot hoznak. Véleményem szerint hasonlóképpen lényeges, hogy a kérelmezőt megfelelően tájékoztassák a jogi helyzetében bekövetkezett változásról, nevezetesen arról, hogy engedélyezték számára a területre való belépést, még akkor is, ha e jogi változás ebben a szakaszban nem jár együtt fizikai változással.
3. Hogyan befolyásolja az eljáró hatóság hatáskörét a négyhetes határidő lejártát követő őrizet?
61.
A harmadik alkérdésre áttérve az előterjesztő bíróság arra vonatkozóan kér iránymutatást, hogy a kérelmezőnek az ugyanazon a helyen történő folyamatos őrizete (amelyet kezdetben határon található helynek, a négyhetes határidő lejártát követően pedig területen található helynek tekintenek) milyen hatással van az eljáró hatóság időbeli és tárgyi hatáskörére.
62.
Előző észrevételeim fényében úgy vélem, hogy az őrizet folytatása és az őrizet helye jogi minősítésének megváltozása a négyhetes határidő elérésekor önmagában nem befolyásolja az eljáró hatóság, azaz a tagállam által a nemzetközi védelem iránti kérelmek vizsgálatára és elbírálására kijelölt hatóság hatáskörét. (
36
)
63.
Inkább a négyhetes határidő lejárta az, ami érzékelhetően hatással lehet e hatóság hatáskörére, tekintettel arra, hogy a határidő lejárta a határon folytatott eljárásról a rendes eljárásra való áttéréshez vezet. Megjegyzem azonban, hogy Belgium esetében az eljáró hatóság ugyanaz, a CGRA, amely mindkét eljárás keretében illetékes dönteni a nemzetközi védelem iránti kérelmekről, természetesen a vonatkozó szabályok és az egyes eljárások eltérő határidőinek keretei között.
64.
A kérdést előterjesztő bíróság a jelek szerint arra összpontosít, (
37
) hogy a különleges, határon folytatott eljárásról a rendes eljárásra való ilyen áttérés esetén az eljáró hatóság hatáskörét továbbra is korlátozza‑e azon hatáskör gyakorlásának határideje és terjedelme, (
38
) amelyet a határon folytatott eljárás keretében gyakorolt. Véleményem szerint nem. Az eljárási irányelv 43. cikkének (2) bekezdéséből kitűnik, hogy a négyhetes határidőt követően a kérelmet az említett irányelv egyéb rendelkezései szerint kell elbírálni, ami azt jelenti, hogy a vizsgálatra már nem vonatkoznak a határon folytatott eljárást szabályozó rendelkezések tárgyi és időbeli korlátai. (
39
)
65.
Mindezek fényében azt javaslom a Bíróságnak, hogy a második kérdésre azt a választ adja, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelem vizsgálata nem tartozik az eljárási irányelv 43. cikkének hatálya alá az e rendelkezésben előírt négyhetes határidő lejártát követően, függetlenül a kérelmező esetleges további őrizetben tartásától és ezen őrizet – akár a határon, akár a területen lévő – helyének jogi minősítésétől.
D.
A harmadik kérdés: a kérelmek vizsgálata a négyhetes határidő lejártát követően
66.
Harmadik kérdésével az előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy az eredetileg határon folytatott eljárás hatálya alá tartozó nemzetközi védelem iránti kérelem a négyhetes határidő lejárta után az eljárásjogi irányelv 31. cikkének (7) bekezdése értelmében elsőbbségi vizsgálat alá tartozhat‑e, miközben a kérelmezőt – immár a befogadási irányelv 8. cikke (3) bekezdésének b) pontja alapján – továbbra is ugyanabban a létesítményben tartják őrizetben, ha i. a négyhetes határidőn belül az összes „bizonyításfelvételt”, beleértve a személyes meghallgatást is, lefolytatták, vagy ii. ha a személyes meghallgatásra nem került sor a négyhetes határidőn belül. Értelmezésem szerint ez a kérdés két kérdést vet fel, amelyekkel foglalkozni kell.
1. A négyhetes határidő után is elbírálhatók elsőbbséggel a kérelmek?
67.
Az első vizsgálandó kérdés az, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelemnek a határon folytatott eljárás keretében indított és rendes eljárás keretében folytatódó vizsgálata a négyhetes határidő lejárta után „elsőbbséget” élvezhet‑e az eljárási irányelv 31. cikkének (7) bekezdése értelmében.
68.
Erre a kérdésre véleményem szerint elég egyenes válasz adható. Az eljárási irányelv 31. cikkének (7) bekezdése rugalmasságot biztosít a tagállamok számára abban, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelemnek elsőbbséget biztosítsanak, és azt a többi kérelem előtt vizsgálják meg az általánosan alkalmazandó eljárási határidők, elvek és garanciák mellett. Az említett cikk nem határozza meg kimerítően azokat a helyzeteket, amelyekben a vizsgálatnak elsőbbség biztosítható, hanem csak jelzésszerűen utal bizonyos ilyen helyzetekre. Az eljárási irányelv (19) preambulumbekezdésének megfogalmazása szerint tehát a tagállamok „egyes kérelmeket kiemelten kezel[hetnek]” (kiemelés tőlem), feltéve, hogy az irányelv II. fejezetében foglalt alapelveket és garanciákat tiszteletben tartják.
69.
Így a belga jogalkotónak a jelen ügyekre alkalmazandó azon döntése, hogy a kérelmek vizsgálatát kiemelten kezeli, amikor az érintett kérelmezőket őrizetben tartják, főszabály szerint összhangban van az eljárási irányelv 31. cikkének (7) bekezdésével. Hozzátenném, hogy ez a megközelítés az eljárási irányelv (18) preambulumbekezdésével (
40
) összhangban a gyors és hatékony eljárást is elősegíti, és biztosítja, hogy őrizetben tartásra csak a szükséges legrövidebb ideig kerüljön sor, a befogadási irányelv követelményeinek megfelelően. (
41
)
2. A négyhetes határidő lejárta után lehet‑e hivatkozni a határon folytatott eljárás keretében lefolytatott bizonyításfelvételre?
70.
Második pontként úgy is tekinthető, hogy az előterjesztő bíróság további kérdésként teszi fel, hogy a négyhetes határidő lejárta után, tehát a rendes eljárás keretében történő határozathozatal szempontjából hivatkozhatnak‑e a határon folytatott eljárás keretében lefolytatott bizonyításfelvételre.
71.
Véleményem szerint pontosan ez az, amit az eljárási irányelv 43. cikkének (2) bekezdése értelmében a kérelem vizsgálata során a határon folytatott eljárásról a rendes eljárásra való áttérés jelent. Ha az eljáró hatóságot arra köteleznék, hogy de novo kezdje meg a vizsgálatot, és hagyja figyelmen kívül a korábban lefolytatott bizonyításfelvételt, az ellentétes lenne a hatékony és gyors eljárás szükségességével.
72.
A fentiek ellenére nem hagyhatom figyelmen kívül e kérdés összefüggéseit, amelyeket a kérdést előterjesztő bíróság a következőképpen mutatott be: „A gyakorlatban a határidők rövidsége és a határon való őrizetben tartás [amely a belga határon folytatott eljárást jellemzik] veszélyeztetheti az [eljárási irányelv] II. fejezetében előírt bizonyos alapelvek és alapvető garanciák végrehajtását (ideértve az ügyvédi segítséghez való hozzáférést [vagy] a kérelem alátámasztásához szükséges valamennyi hasznos dokumentum összegyűjtéséhez szükséges időt […])”. (
42
)
73.
Véleményem szerint úgy tűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság azt sugallja, hogy következésképpen a határon folytatott eljárás keretében lefolytatott bizonyításfelvétel alacsonyabb színvonalú lehet, és ezért nem lehet arra hivatkozni a rendes eljárás keretében. Ezzel kapcsolatban csak azt tudom kiemelni, hogy az eljárási irányelv II. fejezetében foglalt alapelvekhez és garanciákhoz kapcsolódó követelményeknek nem megfelelő bizonyításfelvételre nem hivatkozhatnak a határozathozatalkor, sem a rendes eljárás, sem a határon folytatott eljárás keretében. Az említett alapelvek és garanciák tiszteletben tartása alapvető és kifejezett feltétele az eljárási irányelv szerinti valamennyi eljárás alkalmazásának, beleértve a határon folytatott eljárást is. (
43
) Ezért a nemzeti bíróság feladata, hogy az előtte folyamatban lévő ügyek vizsgálata során értékelje, hogy az alkalmazott eljárások során betartották‑e ezeket az alapelveket és garanciákat.
74.
Mindenesetre tisztáznom kell, hogy a határon folytatott eljárás keretében lefolytatott bizonyításfelvételre való hivatkozás nem sértheti egyrészt a kérelmezők ahhoz való jogát, hogy további észrevételeket tegyenek, és benyújtsanak minden olyan új bizonyítékot, amelyet korábban gyakorlatilag nem tudtak előterjeszteni, (
44
) másrészt az ahhoz való jogát, hogy részesüljenek minden olyan további biztosítékban, amely csak a rendes eljárás keretében alkalmazható – például a jegyzőkönyv egy példányának vagy a személyes meghallgatás átiratának a határozat meghozatala előtt történő átvételének lehetősége. (
45
)
75.
A fentiek fényében azt javaslom a Bíróságnak, hogy a harmadik kérdésre azt a választ adja, hogy az eljárási irányelv 43. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az lehetővé teszi az eljáró hatóság számára, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelemnek a határon folytatott eljárás keretében indított vizsgálatát az e rendelkezésben meghatározott négyhetes határidő lejárta után elsőbbségi vizsgálat alapján folytassa, és a jelen ügyekhez hasonló körülmények között az ezen eljárás keretében lefolytatott bizonyításfelvételre támaszkodjon, feltéve, hogy az eljárási irányelv II. fejezetében meghatározott és az eljárás minden egyes szakaszában alkalmazandó alapelveket és garanciákat tiszteletben tartják.
E.
A negyedik kérdés: a nemzeti gyakorlatnak a befogadási irányelvvel és az eljárási irányelvvel való összeegyeztethetősége
76.
Negyedik kérdésével az előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy összeegyeztethető‑e „a nemzeti szabályozás ilyen alkalmazása” a kérelmező őrizetben tartásának a befogadási irányelv 8. cikkéből és az eljárási irányelv általános célkitűzéséből eredő kivételes jellegével.
77.
Mivel a kérdésben a „nemzeti szabályozás ilyen alkalmazására” való utalás meglehetősen homályos, azt csak úgy tudom értelmezni, hogy az a belga hatóságok által követett lépések teljes sorozatát foglalja magában, ahogyan azt mind a hét szóban forgó ügyben alkalmazták, különös tekintettel a kérelmezők őrizetben tartására. Az eljárási irányelv általános célkitűzésére való hivatkozás ebben az összefüggésben szintén nem tűnik egyértelműnek, tekintettel arra, hogy az irányelv fő célkitűzése – amint azt a (12) preambulumbekezdés is megállapítja –, hogy „továbbfejlessze a tagállamokban a nemzetközi védelem megadására és visszavonására alkalmazott eljárások szabályait egy közös uniós menekültügyi eljárás létrehozása céljából”. Inkább úgy tekinthető, hogy a kérdést előterjesztő bíróság az irányelv (60) preambulumbekezdésében meghatározott további céljára utal, amely „az emberi méltóság teljes mértékű tiszteletben tartásá[nak biztosítása] és […] a Charta [szerinti egyes alapvető jogok] alkalmazás[ának]” előmozdítása, ideértve különösen az emberi méltóság tiszteletben tartását, a kínzás és az embertelen vagy megalázó bánásmód tilalmát és a menedékjogot.
78.
E kiemelést figyelembe véve megjegyzem, hogy a kérdést előterjesztő bíróság egyértelművé tette, hogy nem rendelkezik hatáskörrel a kérelmezők őrizetben tartását elrendelő határozatok felülvizsgálatára, és hogy az előtte folyamatban lévő jogviták kizárólag a nemzetközi védelem iránti kérelmeket megalapozatlanság vagy elfogadhatatlanság miatt elutasító határozatokra vonatkoznak. Ennek fényében a belga kormányhoz hasonlóan be kell ismernem, hogy bizonyos fenntartásaim vannak a kérdésnek az alapügyekben felmerült jogvita szempontjából való relevanciájával és így elfogadhatóságával kapcsolatban.
79.
Ennek ellenére el kell ismernem azt a tényt, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdés, ahogyan azt én értelmezem és az alábbiakban elemzem, több olyan paramétert tartalmaz, amelyek nem tekinthetők egyértelműen irrelevánsnak az alapeljárásokban felmerülő jogviták szempontjából. Ennek megfelelően, valamint az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések relevanciájának vélelmét is szem előtt tartva, (
46
) helyénvalónak tartom e kérdéssel foglalkozni – amennyiben úgy tekinthető, hogy a kérdést előterjesztő bíróság megítélése szerint a nemzeti hatóságok által alkalmazott megközelítés hatással lehet az alkalmazott eljárás érvényességére.
80.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat egészének fényében úgy értelmezem, hogy a kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy összeegyeztethető‑e az eljárási és a befogadási irányelvvel a belga hatóságok abból álló gyakorlata, hogy i. a határon folytatott eljárás keretében megindítják a kérelem vizsgálatát, miközben a kérelmezőt a befogadási irányelv 8. cikke (3) bekezdésének c) pontja alapján őrizetben tartják határon található helynek minősülő, területen található helyen, ii. és a négyhetes határidő lejártát követően őrizetben tartást elrendelő új határozatot hoznak; iii. a kérelmező ugyanazon létesítményben való őrizetét meghosszabbítják, amely hely már nem minősül határon található helynek; iv. a további őrizetet egy másik ok, nevezetesen a befogadási irányelv 8. cikke (3) bekezdésének b) pontja indokolja, azaz „arra a nemzetközi védelem iránti kérelem benyújtásához alapul szolgáló – az őrizet mellőzése esetén be nem szerezhető – adatok megállapítása céljából van szükség”, függetlenül attól, hogy az összes bizonyításfelvétel, nevezetesen a személyes meghallgatás befejeződött‑e vagy sem.
81.
A kérdést a iv. ponttal kezdem, amely az egyetlen olyan szempont, amellyel az előző kérdések keretében még nem foglalkoztam, és amelyre az előterjesztő bíróság már utalt a harmadik kérdésében. E pont tekintetében be kell vallanom, hogy nem látom, milyen további, a nemzetközi védelem iránti kérelem benyújtásához alapul szolgáló adatokat kell még beszerezni, ha az összes bizonyításfelvétel, beleértve mindenekelőtt a személyes meghallgatást, befejeződött. Így úgy tűnik számomra, hogy az utolsó bizonyításfelvételt követően a befogadási irányelv 8. cikke (3) bekezdésének b) pontjában foglalt ok megszűnik. E tekintetben megjegyzem azt is, hogy ugyanezen irányelv 9. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a kérelmezőt „a lehető legrövidebb időre és kizárólag a 8. cikk (3) bekezdésében meghatározott okok fennállásának idejére lehet őrizetbe venni […]”. (
47
) A fentiek fényében úgy vélem, hogy amint az összes bizonyításfelvétel befejeződött, azaz a hatóságok összegyűjtötték az értékelésükhöz szükséges összes információt, és nem terveznek további lépéseket, a kérelmező őrizete nem tartható fenn a befogadási irányelv 8. cikke (3) bekezdésének b) pontjára hivatkozva.
82.
Másrészt az i–iii. pont tekintetében az előző kérdések elemzése során már kifejtettem azt a véleményemet, hogy azok elvben nem vetik fel az uniós joggal való összeegyeztethetőség kérdését.
83.
Hanyagság lenne azonban részemről, ha nem tenném hozzá, hogy a mind a hét esetben követett lépések szinte azonos sorrendje arra utalhat, ahogyan azt a kérelmezők állítják, hogy a nemzeti hatóságok rendszeresen erre a megközelítésre támaszkodnak. Ez pedig – a fenti 81. pontban tárgyalt kérdésen túlmenően – véleményem szerint aggályokat vet fel az uniós joggal, különösen a befogadási irányelv 8. cikkével és az eljárási irányelv 43. cikkével való összeegyeztethetőség tekintetében, az eljárási irányelv céljának fényében, amely a kérelmezők alapvető jogainak előmozdítására és védelmére irányul (lásd a fenti 77. pontot).
84.
Konkrétan, a fenti 80. pontban ismertetett megközelítés rendszeres alkalmazása azt sugallja, hogy a határon folytatott eljárás és a rendes eljárás során történő őrizet kvázi automatikus, és nem pedig a befogadási irányelv 8. cikkének (2) bekezdésében előírt, az arányosság és a szükségesség eseti értékelését követően hozott végső kivételes intézkedés. (
48
) E feltételezés alapján a határon folytatott eljárás nemzetközi védelem iránti kérelmekre történő rendszeres alkalmazása a négyhetes határidő betartásának előre látható nehézségei ellenére, miközben a kérelmezőket az őrizet indokának mesterséges megváltoztatása alapján tartják őrizetben, a határon folytatott eljárással való visszaélésnek és az eljárási irányelv 43. cikkének (2) bekezdésében előírt négyhetes határidő megkerülésének minősülhet.
85.
E megfontolások fényében azt javaslom a Bíróságnak, hogy a negyedik kérdésre azt a választ adja, hogy a befogadási és az eljárási irányelvvel nem ellentétes az alapügyekben szereplőhöz hasonló gyakorlat, amely lényegében abból áll, hogy a négyhetes időszakon túl is őrizetben tartanak egy olyan kérelmezőt, akinek a kérelmére eredetileg a határon folytatott eljárás vonatkozott, fizikailag ugyanazon a helyen, más őrizetben tartási ok alapján – feltéve, hogy az őrizetre vonatkozó valamennyi intézkedést a szükségesség és az arányosság egyedi értékelése alapján megfelelően fogadták el, és azt csak addig tartják fenn, amíg az őrizet vonatkozó oka fennáll.
F.
Az ötödik kérdés: a nemzeti bíróság általi hivatalból történő bírósági felülvizsgálat
86.
Ötödik és utolsó kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy az eljárási irányelv 31. cikkének (7) bekezdését, 31. cikkének (8) bekezdését, valamint 43. és 46. cikkét a Charta 47. cikkével összefüggésben úgy kell‑e értelmezni, hogy a határon folytatott eljárásban hozott határozat ellen benyújtott jogorvoslati kérelem tárgyalásakor a bíróság hivatalból köteles figyelembe venni azt, hogy az eljárási irányelv 43. cikkének (2) bekezdése szerinti négyhetes határidőn belül nem hoztak határozatot. (
49
) Az ügy irataiból kitűnik, hogy ez a kérdés a hét ügyből csak két kérelmező tekintetében releváns, amely kérelmezők a jelek szerint nem terjesztettek elő ilyen elfogadható jogalapot a kérdést előterjesztő bíróság előtt. (
50
)
87.
Tekintettel az előző kérdésekre vonatkozó álláspontomra, úgy tűnik számomra, hogy e kérdésre, amely nagyrészt tárgytalanná vált, már nem szükséges válaszolni. A fenti elemzés és az ügy sajátos ténybeli körülményei – különösen az a tény, hogy ugyanaz az eljáró hatóság illetékes mind a határon folytatott, mind a rendes eljárás keretében – alapján nehéz belátni, hogy az e kérdésre adott válasznak milyen hatása lenne az alapeljárásokban felmerülő jogviták rendezésére.
88.
Arra az esetre, ha a Bíróság mégis úgy gondolná, hogy erre a kérdésre választ kell adnia, miután az előző kérdésekre vonatkozóan eltérő álláspontot fogad el, (
51
) a következő észrevételeket teszem.
89.
Először is a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az uniós jog nem írja elő a nemzeti bíróságok számára, hogy hivatalból vessék fel az uniós jogi rendelkezések megsértésére alapított jogalapokat, amennyiben e jogalapok vizsgálata arra kötelezné őket, hogy túllépjék a felek által körülhatárolt jogvita kereteit. (
52
)
90.
A fentiek ellenére a Bíróság azt is megállapította, hogy az eljárási irányelv 46. cikkének (3) bekezdése a Charta 47. cikkével összefüggésben értelmezve, amely a kérelmezőknek a hatékony jogorvoslathoz való jogot biztosítja, előírja, hogy a nemzeti bíróság, amely előtt a nemzetközi védelem iránti kérelemmel kapcsolatos határozatot megtámadják, köteles „mind a tények, mind a jogi szempontok teljes körű és ex nunc megvizsgálását” elvégezni. A Bíróság úgy ítélte meg, hogy az ilyen teljes körű és ex nunc vizsgálatnak tartalmaznia kell bizonyos eljárási szempontok hivatalból történő felülvizsgálatát – amennyiben azok a nemzeti bíróság tudomására jutottak –, amelyek kihathatnak az ilyen kérelmek vizsgálatára irányuló eljárásra. (
53
)
91.
Véleményem szerint főszabályként a négyhetes határidő lejárta a nemzetközi védelem iránti kérelemről szóló határozat meghozatala nélkül ilyen eljárási szempontot jelent, mivel ez a határon folytatott eljárásról a rendes eljárásra való áttérést, és így az alkalmazott vizsgálati eljárás megváltozását váltja ki. (
54
) Ezért úgy vélem, hogy az előző pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat a jelen összefüggésben is alkalmazható, és hogy főszabály szerint a határozathozatalnak a négyhetes határidőn belüli elmulasztását a nemzeti bíróságnak alapvetően hivatalból felül kell vizsgálnia.
92.
Következésképpen, amennyiben a Bíróság úgy dönt, hogy válaszol az ötödik kérdésre, azt javaslom, hogy azt a választ adja, hogy az eljárási irányelv 46. cikkének (3) bekezdését a Charta 47. cikkével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy amennyiben a nemzetközi védelem iránti kérelmet elutasító határozat ellen a nemzeti bíróság előtt keresetet nyújtanak be, amely kérelmet eredetileg a 43. cikk szerinti határon folytatott eljárás keretében vizsgálták, e bíróságnak a teljes körű és ex nunc felülvizsgálat keretében hivatalból, az előtte folyó eljárás során tudomására jutott információk alapján meg kell vizsgálnia a határozathozatalnak az eljárási irányelv 43. cikkének (2) bekezdése szerinti négyhetes határidőn belüli elmulasztását.
VI. Végkövetkeztetés
93.
A fenti megfontolásokra figyelemmel azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Conseil du Contentieux des Étrangers (külföldiekkel kapcsolatos jogi ügyekben eljáró bíróság, Belgium) által előterjesztett kérdésekre a következő választ adja:
1)
A nemzetközi védelem megadására és visszavonására vonatkozó közös eljárásokról szóló, 2013. június 26‑i 2013/32/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (a továbbiakban: eljárási irányelv) 43. cikkével
nem ellentétes a határon vagy tranzitzónában benyújtott, nemzetközi védelem iránti kérelem határon folytatott eljárás keretében történő vizsgálata, ha a kérelmezőt egy olyan létesítményben tartják fogva, amely földrajzilag a területen található.
2)
A nemzetközi védelem iránti kérelem vizsgálata nem tartozik az eljárási irányelv 43. cikkének hatálya alá az e rendelkezésben előírt négyhetes határidő lejártát követően, függetlenül a kérelmező esetleges további őrizetben tartásától és ezen őrizet– akár a határon, akár a területen lévő – helyének jogi minősítésétől.
3)
Az eljárási irányelv 43. cikkét
úgy kell értelmezni, hogy az lehetővé teszi az eljáró hatóság számára, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelemnek a határon folytatott eljárás keretében indított vizsgálatát az e rendelkezésben meghatározott négyhetes határidő lejárta után elsőbbségi vizsgálat alapján folytassa, és a jelen ügyekhez hasonló körülmények között az ezen eljárás keretében lefolytatott bizonyításfelvételre támaszkodjon, feltéve, hogy az eljárási irányelv II. fejezetében meghatározott és az eljárás minden egyes szakaszában alkalmazandó alapelveket és garanciákat tiszteletben tartják.
4)
A nemzetközi védelmet kérelmezők befogadására vonatkozó szabályok megállapításáról szóló, 2013. június 26‑i 2013/33/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvvel, valamint az eljárási irányelvvel
nem ellentétes az alapügyekben szereplőhöz hasonló gyakorlat, amely lényegében abból áll, hogy a négyhetes időszakon túl is őrizetben tartanak egy olyan kérelmezőt, akinek a kérelmére eredetileg a határon folytatott eljárás vonatkozott, fizikailag ugyanazon a helyen, más őrizetben tartási ok alapján – feltéve, hogy az őrizetre vonatkozó valamennyi intézkedést a szükségesség és az arányosság egyedi értékelése alapján megfelelően fogadták el, és azt csak addig tartják fenn, amíg az őrizet vonatkozó oka fennáll.
5)
Az eljárási irányelv 46. cikkének (3) bekezdését az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikkével összefüggésben
úgy kell értelmezni, hogy amennyiben a nemzetközi védelem iránti kérelmet elutasító határozat ellen a nemzeti bíróság előtt keresetet nyújtanak be, amely kérelmet eredetileg a 43. cikk szerinti határon folytatott eljárás keretében vizsgálták, e bíróságnak a teljes körű és ex nunc felülvizsgálat keretében hivatalból, az előtte folyó eljárás során tudomására jutott információk alapján meg kell vizsgálnia a határozathozatalnak az eljárási irányelv 43. cikkének (2) bekezdése szerinti négyhetes határidőn belüli elmulasztását.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
i
)	A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.
(
2
)	A nemzetközi védelem megadására és visszavonására vonatkozó közös eljárásokról szóló, 2013. június 26‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2013. L 180., 60. o.; helyesbítés: HL 2016. L 198., 50. o.).
(
3
)	A nemzetközi védelmet kérelmezők befogadására vonatkozó szabályok megállapításáról szóló, 2013. június 26‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2013. L 180., 96. o.).
(
4
)	Moniteur belge, 1980. december 31., 14584. o.
(
5
)	Arrêté royal du 14 mai 2009 fixant le régime et les règles de fonctionnement applicables aux lieux d'hébergement au sens de l'article 74/8, § 1er, de la loi du 15 décembre 1980 (az 1980. december 15‑i törvény 74/8. cikkének 1. §‑ában említett szálláshelyekre alkalmazandó szabályok és működési feltételek megállapításáról szóló, 2009. május 14‑i királyi rendelet), Moniteur belge, 2009. május 27., 38857. o.
(
6
)	Arrêté royal du 17 février 2012 déterminant un lieu visé par l'article 74/8, § 2, de la loi du 15 décembre 1980 (az 1980. december 15‑i törvény 74/8. cikkének 2. §‑a alá tartozó terület meghatározásáról szóló, 2012. február 17‑i királyi rendelet), Moniteur belge, 2012. március 15., 15767. o.
(
7
)	Azzal az indokkal, hogy a kérelmezők nem feleltek meg az 1980. december 15‑i törvényben előírt beutazási feltételeknek (ideértve például az érvényes vízum meglétét).
(
8
)	Az 1980. december 15‑i törvény 74/5. cikke 1. §‑ának 2. pontja alapján, amely megfelel a befogadási irányelv 8. cikke (3) bekezdésének c) pontjában foglalt őrizetben tartási oknak, nevezetesen annak érdekében, hogy a határon folytatott eljárás keretében döntést hozzanak arról, hogy a kérelmező beléphet‑e az ország területére.
(
9
)	Lásd a személyek határátlépésére irányadó szabályok uniós kódexéről (Schengeni határ‑ellenőrzési kódex) szóló, 2016. március 9‑i (EU) 2016/399 európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2016. L 77., 1. o.) 2. cikkének 2. pontját, amelynek alapján a külső határok „a tagállamok szárazföldi határai, beleértve az álló‑ vagy folyóvizeken áthaladó határokat, tengeri határokat és repülőtereket, folyami, tengeri és tavi kikötőket, amennyiben ezek nem belső határok”.
(
10
)	Mind a kérdést előterjesztő bíróság, mind a belga kormány ezt a szálláshelyet említette az érintett kérelmezők őrizeti helyeként.
(
11
)	Az 1980. december 15‑i törvény 57/6. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha a kérelmezőt egy meghatározott helyen, akár az ország területén, akár a határon található őrizeti helyen tartják őrizetben, a CGRA határozatát elsőbbséggel kell meghozni; lásd még az eljárási irányelv 31. cikkének (7) bekezdését.
(
12
)	Lásd: 2020. május 14‑iOrszágos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság ítélet (C‑924/19 PPU és C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367; a továbbiakban: FMS és társai ítélet); 2020. december 17‑iBizottság kontra Magyarország (A nemzetközi védelmet kérelmezők befogadása) ítélet (C‑808/18, EU:C:2020:1029; a továbbiakban: Bizottság kontra Magyarország ítélet); 2022. június 30‑iValstybės sienos apsaugos tarnyba és társai ítélet (C‑72/22 PPU, EU:C:2022:505; a továbbiakban: C‑72/22. PPU. sz. ügyben hozott ítélet).
(
13
)	Lásd: C‑72/22. PPU. sz. ügyben hozott ítélet, 74. pont, valamint az ugyanezen ügyre vonatkozó indítványom (EU:C:2022:431, 126. pont; a továbbiakban: a C‑72/22. PPU. sz. ügyre vonatkozó indítványom).
(
14
)	Lásd: FMS és társai ítélet, 236. pont.
(
15
)	A harmadik országok illegálisan tartózkodó állampolgárainak visszatérésével kapcsolatban a tagállamokban használt közös normákról és eljárásokról szóló, 2008. december 16‑i 2008/115/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2008. L 348., 98. o.); lásd: a 2. cikke (2) bekezdésének a) pontja és 4. cikkének (4) bekezdése.
(
16
)	Lásd például az Európai Parlament Kutatószolgálatának az „Asylum procedures at the border – European implementation assessment” című jelentését, PE 654.201, 2020. november (a továbbiakban: EPRS‑jelentés).
(
17
)	Lásd: FMS és társai ítélet, 239. pont.
(
18
)	Megjegyzem, hogy míg a „határok” kifejezés a Schengeni határellenőrzési kódexre való hivatkozással értelmezhető (lásd a fenti 9. lábjegyzetet), sem az eljárási irányelvben, sem más vonatkozó jogszabályokban nem található a „tranzitzóna” jogi meghatározása. Mindazonáltal a fogalom hétköznapi nyelvben használt szokásos jelentése szerint a tranzitzónák alatt általában a nemzetközi repülőtereken és tengeri kikötőkön belül, a határátkelőhelyek mellett vagy azok szomszédságában lévő területeket értik (még ha pontos kiterjedésüket az érintett állam határozza is meg), ahol a határt átlépő személyek ideiglenesen maradnak, és várják a továbbutazást vagy az államba való belépés engedélyezését.
Azt is meg kell jegyezni, hogy az 1980. december 15‑i törvénynek a határon folytatott eljárásokat bevezető rendelkezései – az eljárási irányelv 43. cikke által biztosított mérlegelési jogkör gyakorlásával – csak a „határokról” szólnak, és nem említik a „tranzitzónákat”. A jelen elemzés mindazonáltal e két fogalomra vonatkozik, mivel azok együttesen szerepelnek a 43. cikkben.
(
19
)	Lásd például az összehasonlító tanulmányokat: az Európai Menekültügyi Támogatási Hivatalnak (a továbbiakban: EASO) „Border procedures for asylum applications in EU+ countries, September 2020” című tanulmánya, valamint az EPRS‑jelentés, 16. lábjegyzet, i.m.
(
20
)	Azaz konkrétan a határátkelőhelyekkel szomszédos területeken, figyelembe véve, hogy egy személyt nem lehet a határvonalon őrizetben tartani.
(
21
)	Lásd e tekintetben: a C‑72/22. PPU. sz. ügyre vonatkozó indítványom, 127. pont.
(
22
)	Lásd például az Európai Parlament 2021. február 10‑i állásfoglalását a [2013/32] irányelv 43. cikkének végrehajtásáról (HL 2021. C 465., 47. o.).
(
23
)	Az uniós jog alapján kifejezetten a Schengeni határellenőrzési kódexben szerepel; lásd a fenti 9. lábjegyzetet.
(
24
)	Lásd még: EJEB, 1996. június 25., Amuur kontra Franciaország, CE:ECHR:1996:0625JUD001977692, 52. §, az említett zónákban alkalmazandó jogra összpontosítva.
(
25
)	Ahelyett, hogy közvetlenül kijelölné az őrizeti helyét a határon folytatott eljárások során, a belga jogszabály ugyanazt az eredményt egy kétlépcsős megközelítéssel éri el: először előírja a „határon található helyen” történő őrizetet, majd jogi fikció útján kijelöli, hogy mely helyek minősülnek ilyennek. Ez a megközelítés azonban nem változtatja meg a jelen elemzés lényegét.
(
26
)	A Bizottság az érvelését annak elismerésével összefüggésben ismertette, hogy a tagállamok mérlegelési jogkörrel rendelkeznek a tranzitzónák pontos helyének és kiterjedésének kijelölése tekintetében; lásd a fenti 18. lábjegyzetet.
(
27
)	Lásd: FMS és társai ítélet, 242. és azt követő pontok; Bizottság kontra Magyarország ítélet, 181. pont.
(
28
)	Az Unión belüli nemzetközi védelem iránti közös eljárás létrehozásáról, valamint a [2013/32] irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2024. május 14‑i (EU) 2024/1348 európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L, 2024/1348).
(
29
)	Lásd a menekültügyi eljárásról szóló rendelet 54. cikkét.
(
30
)	Lásd: FMS és társai ítélet, 235. pont.
(
31
)	Uo., 241. pont.
(
32
)	Lásd különösen az előzetes döntéshozatalra utaló határozat 3.1.1. pontjában hivatkozott nemzeti ítélkezési gyakorlatot.
(
33
)	A kérdést előterjesztő bíróság (itt, valamint a harmadik kérdésben) az utólagos vizsgálatról szóló határozat helyzetére is utal, amely egy közbenső határozat, amely megállapítja, hogy utólagos vizsgálatra van szükség. A belga jog szerint az ilyen határozatnak ugyanaz a következménye, mint a négyhetes határidő lejártának, nevezetesen, hogy a kérelmezőnek engedélyezik a területre való belépést. Tudomásunk szerint a C‑54/24–C‑56/24. sz. ügyekben utólagos vizsgálatról szóló határozatot fogadtak el, amely azonban nem volt hatással az érintett kérelmezők jogállására, akiknek a négyhetes határidő lejártára tekintettel már engedélyezték a területre való belépést. Ezért nem releváns külön értékelést végezni az utólagos vizsgálatra vonatkozó határozatok helyzetét illetően.
(
34
)	Lásd az eljárási irányelv 26. cikkének (1) bekezdését, amely e tekintetben kereszthivatkozásokat tesz a befogadási irányelvre.
(
35
)	Lásd: C‑72/22. PPU. sz. ügyben hozott ítélet, 83. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
36
)	Lásd az eljárási irányelv 2. cikkének f) pontját és 4. cikkének (1) bekezdését.
(
37
)	Lásd ebben az értelemben az előzetes döntéshozatalra utaló határozat 4.3. pontja b) alpontjának ii. alpontját.
(
38
)	Emlékeztetőül, a határon folytatott eljárás keretében csak az eljárási irányelv 31. cikkének (8) bekezdésében kimerítően meghatározott körülmények között hozható érdemben döntés.
(
39
)	Mindazonáltal, ha gyorsított eljárás követné a határon folytatott eljárást, az érdemi döntés szükségszerűen az eljárási irányelv 31. cikkének (8) bekezdésében kimerítően meghatározott körülményekre korlátozódna, mindkét eljárástípus tekintetében.
(
40
)	Az eljárási irányelv (18) preambulumbekezdésének szövege a következő: „A tagállamoknak és a nemzetközi védelmet kérelmezőknek egyaránt az áll érdekében, hogy a megfelelő és teljes körű vizsgálat lefolytatásának sérelme nélkül a nemzetközi védelem iránti kérelmek ügyében a lehető legrövidebb időn belül határozat szülessen”.
(
41
)	Lásd a befogadási irányelv 9. cikkét és (16) preambulumbekezdését.
(
42
)	Lásd az előzetes döntéshozatalra utaló határozat 4.3. pontja b) alpontjának iv. alpontját.
(
43
)	Lásd az eljárási irányelv 31. cikkének (1) bekezdését, 31. cikkének (7) bekezdését, 31. cikkének (8) bekezdését és 43. cikkének (1) bekezdését.
(
44
)	Az eljárási irányelv 40. cikkének megfelelően.
(
45
)	Lásd e tekintetben az eljárási irányelv 17. cikkének (5) bekezdését.
(
46
)	2022. november 8‑iStaatssecretaris van Justitie en Veiligheid és X (Az őrizet hivatalból való vizsgálata) ítélet (C‑704/20 és C‑39/21, EU:C:2022:858; a továbbiakban: C‑704/20. és C‑39/21. sz. ügyben hozott ítélet, 61. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
47
)	A befogadási irányelv 9. cikke (1) bekezdésének második albekezdése a következőképpen rendelkezik: „A 8. cikk (3) bekezdésében meghatározott őrizetben tartási okokat érintő közigazgatási eljárásokat kellő gondossággal kell végrehajtani. A közigazgatási eljárásokban fellépő – a kérelmezőnek fel nem róható – késedelmek nem indokolják az őrizet meghosszabbítását”. Emellett az említett irányelv (16) preambulumbekezdése azt is kimondja, hogy az őrizet „nem lépheti túl azt az időt, amely a vonatkozó eljárások lefolytatásához ésszerűen szükséges”.
(
48
)	Lásd: 2020. június 25‑iMinisterio Fiscal (Hatóság, amelyhez feltehetően nemzetközi védelem iránti kérelemmel fordulnak) ítélet (C‑36/20 PPU, EU:C:2020:495, 101–105. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); lásd még a befogadási irányelv (15) preambulumbekezdését.
(
49
)	A kérdést előterjesztő bíróság tágabb értelemben hivatkozik „a négyhetes határidő túllépésére”. Tekintettel arra, hogy i. e bíróságnak nincs hatásköre az őrizettel kapcsolatos ügyekben, és ii. a kérelmezőknek minden esetben hivatalosan engedélyezték a területre való belépést, a felhozott meg nem felelés csak úgy értelmezhető, hogy az a négyhetes időszakon belül hozott határozat hiányára vonatkozik.
(
50
)	Konkrétabban, a többi kérelmezővel ellentétben a C‑52/24. és C‑53/24. sz. ügyekben a kérelmezők eredeti kereseteikben nem hivatkoztak az 1980. december 15‑i törvény 57/6/4. cikkének megsértésére, amely rendelkezés az eljárási irányelv 43. cikkét ülteti át. Bár a kérelmezők a tárgyaláson utóbb hivatkoztak erre az állítólagos jogsértésre, a kérdést előterjesztő bíróság jelezte, hogy az eredeti kereset benyújtásának szakaszában fel nem hozott jogalapok főszabály szerint elfogadhatatlanok.
(
51
)	Például ha a Bíróság úgy ítéli meg, hogy a négyhetes határidő lejártát követően nem lehet figyelembe venni az e négyhetes időszak alatt lefolytatott bizonyításfelvételt (szemben a fenti 71–75. pontban kifejtett álláspontommal).
(
52
)	Lásd: C‑704/20. és C‑39/21. sz. ügyben hozott ítélet, 91. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
53
)	2024. október 4‑i Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky ítélet, C‑406/22, EU:C:2024:841.
(
54
)	Továbbá a szóban forgó ügyekben azok a felperesek, akik az eredeti keresetükben nem terjesztettek elő releváns jogalapot, kétségtelenül a kérdést előterjesztő bíróság tudomására hozták a kérdést, nem utolsósorban azáltal, hogy a tárgyalás szakaszában felvetették azt; lásd a fenti 50. lábjegyzetet.