A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)
2026. április 30.(*)
„ Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Verseny – Hivatásos labdarúgás – Egy nemzeti sportszövetség és számos klub által a 2019/2020‑as sportszezonnak a Covid19‑világjárvány miatti felfüggesztését követően kötött, játékosok átcsábításának tilalmáról szóló megállapodás – Az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése – Cél általi vagy hatás általi versenykorlátozás – Munkaerőpiac – Játékosok klubok általi leigazolása – A munkaszerződés játékosok általi egyoldalú felmondása – A munkaszerződés lejárta – A megállapodás tartalma – Gazdasági és jogi háttér, amelybe e megállapodás illeszkedik – Az említett megállapodás által a verseny tekintetében elérni kívánt objektív célok – Igazolás – Feltételek – Jogszerű közérdekű célok követése – Szükségesség – Arányosság ”
A C‑133/24. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão (versenyjogi, szabályozási és felügyeleti bíróság, Portugália) a Bírósághoz 2024. február 16‑án érkezett, 2023. december 18‑i határozatával terjesztett elő
a Liga Portuguesa de Futebol Profissional (LPFP),
a CD Tondela – Futebol, SAD,
a Clube Desportivo Feirense – Futebol, SAD,
az Académico de Viseu Futebol Clube – Futebol, SAD,
az Os Belenenses – Sociedade Desportiva de Futebol, SAD,
a Boavista Futebol Clube – Futebol, SAD,
a Sporting Clube de Braga – Futebol, SAD,
a Sporting Clube da Covilhã – Futebol, SDUQ, Lda.,
az Estoril Praia – Futebol, SAD,
a Gil Vicente Futebol Clube – Futebol, SDUQ, Lda.,
a Leixões Sport Clube – Futebol, SAD,
a Clube Desportivo de Mafra – Futebol, SDUQ, Lda.,
az União Desportiva Oliveirense – Futebol, SAD,
a Futebol Clube de Paços de Ferreira, SDUQ, Lda.,
a Futebol Clube de Penafiel, SAD,
a Portimonense Futebol, SAD,
a Rio Ave Futebol Clube – Futebol, SDUQ, Lda.,
a Santa Clara Açores – Futebol, SAD,
a Varzim Sport Club – Futebol, SDUQ, Lda.,
az União Desportiva Vilafranquense – Futebol, SAD,
a Futebol Clube de Famalicão – Futebol, SAD,
az Associação Académica de Coimbra – Organismo Autónomo de Futebol, SDUQ, Lda.,
a Moreirense Futebol Clube – Futebol, SAD,
a Marítimo da Madeira, Futebol, SAD,
a Vitória Sport Clube – Futebol, SAD,
a Futebol Clube do Porto – Futebol, SAD,
a Sporting Clube de Portugal – Futebol, SAD,
a Sport Lisboa e Benfica – Futebol, SAD
és
az Autoridade da Concorrência
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (ötödik tanács),
tagjai: M. L. Arastey Sahún tanácselnök, J. Passer (előadó), E. Regan, D. Gratsias és B. Smulders bírák,
főtanácsnok: N. Emiliou,
hivatalvezető: L. Carrasco Marco tanácsos,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2025. február 13‑i tárgyalásra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–        a Liga Portuguesa de Futebol Profissional (LPFP), a CD Tondela – Futebol, SAD, a Clube Desportivo Feirense – Futebol, SAD, az Académico de Viseu Futebol Clube – Futebol, SAD, az Os Belenenses – Sociedade Desportiva de Futebol, SAD, a Boavista Futebol Clube – Futebol, SAD, a Sporting Clube de Braga – Futebol, SAD, a Sporting Clube da Covilhã – Futebol, SDUQ, Lda., az Estoril Praia – Futebol, SAD, a Gil Vicente Futebol Clube – Futebol, SDUQ, Lda., a Leixões Sport Clube – Futebol, SAD, a Clube Desportivo de Mafra – Futebol, SDUQ, Lda., az União Desportiva Oliveirense – Futebol, SAD, a Futebol Clube de Paços de Ferreira, SDUQ, Lda., a Futebol Clube de Penafiel, SAD, a Portimonense Futebol, SAD, a Rio Ave Futebol Clube – Futebol SDUQ, Lda., a Santa Clara Açores – Futebol, SAD, a Varzim Sport Club – Futebol, SDUQ, Lda., az União Desportiva Vilafranquense – Futebol, SAD, a Futebol Clube de Famalicão – Futebol, SAD, az Associação Académica de Coimbra – Organismo Autónomo de Futebol, SDUQ, Lda. képviseletében A. Cantanhede Gonçalves, M. J. Faria és L. M. Soares Romão advogados,
–        a Moreirense Futebol Clube – Futebol, SAD képviseletében G. Ribeiro Dias advogado,
–        a Marítimo da Madeira, Futebol, SAD képviseletében J. A. Martins és J. Pinto de Almeida advogados,
–        a Vitória Sport Clube – Futebol, SAD képviseletében G. Gama Lobo és J. Pinto de Almeida advogados,
–        a Futebol Clube do Porto, Futebol, SAD képviseletében A. Domingues advogado,
–        a Sporting Clube de Portugal – Futebol, SAD képviseletében G. Banha Coelho, C. Homem Ferreira Morais, L. D. Silva Morais és L. Tomé Feteira advogados,
–        a Sport Lisboa e Benfica, Futebol, SAD képviseletében R. Bordalo Junqueiro, R. Pacheco Bettencourt és M. Stock da Cunha advogados,
–        az Autoridade da Concorrência képviseletében D. Cardoso, A. Cruz Nogueira és A. C. Salgueiro advogadas,
–        a portugál kormány képviseletében C. Alves és P. Barros da Costa, meghatalmazotti minőségben,
–        a görög kormány képviseletében K. Boskovits, meghatalmazotti minőségben,
–        a lengyel kormány képviseletében B. Majczyna és D. Lutostańska, meghatalmazotti minőségben,
–        az Európai Bizottság képviseletében S. Baches Opi, P. Caro de Sousa és F. van Schaik, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2025. május 15‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EUMSZ 101. cikk értelmezésére vonatkozik.
2        E kérelmet az egyfelől a Liga Portuguesa de Futebol Profissional (LPFP) (portugál hivatásos labdarúgó liga [LPFP]) és egy sor, Portugáliában székhellyel rendelkező hivatásos labdarúgóklub, másfelől pedig az Autoridade da Concorrência (versenyhatóság, Portugália) között azon határozat jogszerűsége tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amelyben a versenyhatóság lényegében azt állapította meg, hogy az LPFP, valamint a nemzeti első és második osztály portugál bajnokságában részt vevő e hivatásos labdarúgóklubok megsértették az EUMSZ 101. cikket és a belső versenyjogot a játékosok átcsábításának tilalmáról szóló olyan megállapodás folytán, amelyet a Covid19‑világjárvány által, valamint a 2019/2020‑as sportszezon határozatlan időre történő felfüggesztése által előidézett kontextusban kötöttek meg.
Jogi háttér
3        Az EUMSZ 101. cikk a következőképpen rendelkezik:
„(1) A belső piaccal összeegyeztethetetlen és tilos minden olyan vállalkozások közötti megállapodás, vállalkozások társulásai által hozott döntés és összehangolt magatartás, amely hatással lehet a tagállamok közötti kereskedelemre, és amelynek célja vagy hatása a belső piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása, így különösen:
a)      a beszerzési vagy eladási árak, illetve bármely egyéb üzleti feltétel közvetlen vagy közvetett rögzítése;
b)      a termelés, az értékesítés, a műszaki fejlesztés vagy a befektetés korlátozása vagy ellenőrzése;
c)      a piacok vagy a beszerzési források felosztása;
d)      egyenértékű ügyletek esetén eltérő feltételek alkalmazása az üzletfelekkel szemben, ami által azok hátrányos versenyhelyzetbe kerülnek;
e)      a szerződések megkötésének függővé tétele olyan kiegészítő kötelezettségeknek a másik fél részéről történő vállalásától, amelyek sem természetüknél fogva, sem a kereskedelmi szokások szerint nem tartoznak a szerződés tárgyához.
(2)      Az e cikk alapján tiltott megállapodás vagy döntés semmis.
(3)      Az (1) bekezdés rendelkezéseinek alkalmazásától azonban el lehet tekinteni az olyan esetekben, amikor
–        vállalkozások közötti megállapodás vagy megállapodások csoportja;
–        vállalkozások társulásai által hozott döntés vagy döntések csoportja;
–        összehangolt magatartás vagy összehangolt magatartások csoportja
hozzájárul az áruk termelésének vagy forgalmazásának javításához, illetve a műszaki vagy gazdasági fejlődés előmozdításához, ugyanakkor lehetővé teszi a fogyasztók méltányos részesedését a belőle eredő előnyből anélkül, hogy:
a)      az érintett vállalkozásokra olyan korlátozásokat róna, amelyek e célok eléréséhez nem nélkülözhetetlenek;
b)      lehetővé tenné ezeknek a vállalkozásoknak, hogy a kérdéses áruk jelentős része tekintetében megszüntessék a versenyt.”
Az alapjogvita és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
4        Az LPFP portugál magánjogi egyesület, amelynek célja az alapszabálya szerint a hivatásos labdarúgáshoz kapcsolódó tevékenységek szabályozása és szervezése Portugáliában. Közelebbről, a Federação Portuguesa de Futebol (portugál labdarúgó‑szövetség) által ráruházott hatáskör alapján az LPFP hivatásos labdarúgóversenyeket szabályoz és szervez. E versenyek között szerepel a Primeira Liga (első osztályú nemzeti bajnokság) és a Segunda Liga (második osztályú nemzeti bajnokság).
5        A 2019/2020‑as szezon folyamán, amely eredetileg a 2019. július 1. és 2020. június 30. közötti időszakot fedte le, az első osztályú nemzeti bajnokság keretében 18, Portugáliában letelepedett hivatásos labdarúgóklubnak kellett egymással megmérkőznie. A második osztályú nemzeti bajnokság keretében 13 másik, szintén Portugáliában letelepedett klubnak kellett egymással megmérkőznie.
6        2020. március 11‑én az Egészségügyi Világszervezet (WHO) világjárványnak minősítette a Covid19‑járványt.
7        2020. március 12‑én a portugál hatóságok bejelentették, hogy a Covid19‑világjárvány terjedése kockázatának megfékezésére irányuló intézkedéseket fogadnak el, amelyek magukban foglalták a lakossággal szembeni kijárási korlátozásokat és a nyilvánosság számára nyitva álló létesítmények bezárását. Ugyanezen a napon az LPFP elrendelte a 2019/2020‑as sportszezon és az annak keretében szervezett valamennyi verseny, így többek között az első és a második osztályú nemzeti bajnokságok határozatlan időre felfüggesztését. Ebben az időpontban e két bajnokság mindegyike keretében még tíz lejátszandó mérkőzés volt hátra.
8        2020. március 18‑án a portugál hatóságok az egészségügyi helyzet gyors romlása miatt szükségállapotot hirdettek ki. E szükségállapot kihirdetése számos jog részleges felfüggesztéséhez vezetett, beleértve az országon belüli helyváltoztatás jogát, az onnan való kilépés jogát és a munkavállalók jogait. Ezzel párhuzamosan számos rendkívüli intézkedést fogadtak el, különösen az e világjárvány társadalmi, gazdasági és pénzügyi következményei által érintett munkáltatók és munkavállalók támogatása érdekében.
9        2020. március 21‑től az LPFP és a Sindicato de Jogadores Profissionais de Futebol (a hivatásos labdarúgó‑játékosok szakszervezete, Portugália; a továbbiakban: SJPF) tárgyalásokat kezdtek annak érdekében, hogy együttesen azonosítani tudják azoknak a sporttal kapcsolatos, valamint társadalmi, gazdasági és pénzügyi jellegű nehézségeknek a lehetséges megoldásait, amelyeket a világjárvány a portugál hivatásos labdarúgó‑ágazat számára jelentett. E tárgyalások különösen a 2019/2020‑as sportszezon befejezésének feltételeire vonatkoztak.
10      2020. április 7‑én az LPFP és az SJPF külön‑külön sajtóközleményt adott ki a közöttük folyamatban levő tárgyalások állásáról. Sajtóközleményében az LPFP először is jelezte, hogy megkapta az SJPF hozzájárulását egy sor olyan jogi intézkedéshez, amelyeket a hivatásos labdarúgó‑játékosokra alkalmazandó kollektív szerződésbe terveztek belefoglalni, és amelyek között szerepelt az is, hogy a játékosokra vonatkozó, az említett sajtóközlemény kiadásakor hatályban lévő munkaszerződéseket, valamint játékos‑kölcsönvételi és ‑átadási szerződéseket meghosszabbítják a 2019/2020‑as sportszezon végéig, amely alatt azt az időpontot kellett érteni, amikor az e szezonban szervezett versenyek utolsó hivatalos mérkőzését végül lejátsszák. Az LPFP továbbá kifejtette, hogy ezzel szemben semmilyen megállapodást nem lehetett kötni az SJPF‑fel a vitatott pénzügyi kérdésekről, amelyek között szerepelt a klubok és a játékosok, illetve ennek hiányában a szociális partnerek azon lehetősége, hogy bércsökkentésre irányuló intézkedésekről állapodjanak meg. A megállapodás e hiányát az ugyanezen a napon kiadott sajtóközleményében az SJPF is megemlítette. Az LPFP végül emlékeztetett arra, hogy a megállapodás e hiányára tekintettel a klubok továbbra is szabadon élhetnek többek között az egyszerűsített átmeneti elbocsátás lehetőségével, vagy egyéni tárgyalásokat folytathatnak játékosaikkal, mielőtt a következőképpen állapodtak volna meg:
„Az [LPFP] továbbra is reméli, hogy írásban meg tudja állapítani az [SJPF‑fel] már létrejött kollektív szerződés kiegészítésére irányuló intézkedéseket, együttesen az [SJPF‑fel] […].”
11      Ugyanezen a napon az LPFP és az első osztályú nemzeti bajnokságban részt vevő klubok, amelyeket a legtöbb esetben az elnökeik képviseltek, videokonferencián vettek részt, amelynek során megállapodást kötöttek azon játékosok foglalkoztatásáról, akik a Covid19‑világjárvány miatt egyoldalúan felmondják a munkaszerződésüket. E videokonferenciát követően az LPFP „Az [első osztályú] klubok elnökei megállapítják az egyoldalú felmondások szabályát” címmel sajtóközleményt tett közzé, amelynek szövege a következő:
„Az [első osztályú] klubok elnökei a mai napra összehívott, az [LLPFP] elnökével tartott videokonferencia útján megvizsgálták a jelenlegi helyzetet, és tanácskozásukat követően úgy határoztak, hogy nyilvánosan bejelentik, hogy egyetlen klub sem szerződtet olyan játékost, aki a Covid19‑világjárvány vagy az abból eredő rendkívüli döntés, különösen a sportszezon meghosszabbítása által okozott nehézségekre hivatkozva egyoldalúan felmond[ta] a munkaszerződését.”
12      2020. április 8‑án az LPFP és a második osztályú nemzeti bajnokságban részt vevő klubok egy része, amelyeket a legtöbb esetben az elnökeik képviseltek, videokonferencián vettek részt, amelynek végén az LPFP „A [második osztályú] klubok elnökei magukra nézve kötelezőnek ismerik el az egyoldalú felmondások szabályát” címmel sajtóközleményt tett közzé. E sajtóközlemény tartalmaz egy első bekezdést, amelynek szövege megegyezik az előző pontban említett sajtóközlemény szövegével, és amelyet a következő két további bekezdés követ:
„Ezt az intézkedést tegnap hozták meg és jelentették be az [első osztály] klubjainak elnökei, akikhez most a [második osztály klubjainak] vezetői is csatlakoznak. A második osztályú klubok elnökei – egyesülve annak érdekében, hogy átjussanak e nehézségekkel teli fordulóponton, valamint egységesen megnyilvánulva, továbbra is kapcsolatban állva az [LPFP‑vel] – képesek lesznek leküzdeni ezt az időszakot, amely az egész ágazat számára igen nehéznek bizonyul.
A vezetők minden eddiginél jobban úgy látják, hogy az előttük álló problémák és kihívások közösek, és hogy a válaszlépéseknek is közöseknek kell lenniük.”
13      A Nemzetközi Labdarúgó‑szövetség (FIFA) 2020. április 7‑én közzétette 1714. sz. körlevelét, amely átveszi „A Covid‑19 – Labdarúgással kapcsolatos szabályozási kérdések” című dokumentumot, amelyet a FIFA saját képviselőin kívül a FIFA tagjainak minősülő nemzeti labdarúgó‑szövetségek, a konföderációk, az Európai Klubszövetség, a Hivatásos Labdarúgók Nemzetközi Szövetsége (FIFPro) és a hivatásos labdarúgó‑ligák világfórumának képviselőiből álló munkacsoport állított össze. E dokumentumban a FIFA többek között azt irányozza elő, hogy a nemzeti labdarúgó‑szövetségek számára engedélyezhető legyen, hogy módosítsák a sportszezonjuk időpontjait, valamint a játékosnevezési időszakok (úgynevezett ablakok) időpontjait. A FIFA továbbá azt javasolja, hogy a klubokat és a játékosokat ösztönözzék arra, hogy működjenek együtt a bérek csökkentéséről szóló megállapodások megkötése érdekében, illetve másodlagosan azt, hogy a klubok és a játékosok között létrejött megállapodásokat a sportszezon felfüggesztésének időtartamára „várakoztassák”.
14      2020. április 23‑án a portugál hatóságok törvényerejű rendeletet hirdettek ki, amely egy sor rendkívüli és ideiglenes intézkedést vezetett be a sport területén, amelyek között szerepel a portugál sportszövetségek arra való felhatalmazása, hogy a 2019/2020‑as sportszezon alatt és annak időtartamára módosítsák szabályzataikat a világjárvány okozta kihívások kezelése érdekében.
15      2020. április 30‑án e hatóságok határozatot fogadtak el, amelyben a kijárási korlátozások feloldásával kapcsolatos olyan stratégiát dolgoztak ki, amely magában foglalta többek között a 2019/2020‑as sportszezon folytatásának lehetőségét az első osztályú nemzeti bajnokság befejezése érdekében.
16      2020. május 4‑én az LPFP, az SJPF és az Associação Nacional de Treinadores de Futebol (a labdarúgóedzők nemzeti szövetsége, Portugália) egyetértési megállapodást írt alá. Az ezen egyetértési megállapodás elején kifejtett indokolás említést tesz a világjárvány által előidézett egészségügyi szükségállapottal és társadalmi bizonytalansággal járó atipikus és kivételes helyzetről, mielőtt utalna az első osztályú nemzeti bajnokság folytatásának a jelen ítélet előző pontjában említett határozatban biztosított lehetőségére, majd hivatkozna „[e bajnokság] védelmére, tiszteletben tartva különösen a versenystabilitás […] és a sportszerűség […] elveit”. Ami magát az egyetértési megállapodást illeti, az többek között azt írja elő, hogy „[a] 2019/2020‑as sportszezon az e szezon utolsó hivatalos mérkőzését követő napon ér véget”, továbbá hogy „[a] klubok […] és a játékosok között létrejött, a folyamatban lévő sportszezonban lejáró sportolói munkaszerződéseket […] automatikusan meghosszabbítottnak kell tekinteni a szezon végéig […]”.
17      2020. május 26‑án a versenyhatóság elrendelte az LPFP által 2020. április 7‑én és 8‑án közzétett, a jelen ítélet 10–12. pontjában említett sajtóközleményekben hivatkozott intézkedések 90 napos időszakra történő felfüggesztését. 2020. június 2‑án az LPFP és az érintett klubok eleget tettek e felszólításnak.
18      2020. június 8‑án az LPFP és az SJPF által kötött kollektív szerződést az abban részes felek módosították annak érdekében, hogy abba beillesszék „A versenynaptár Covid19 miatti módosításainak hatása a sportolói munkajogviszonyra” című 7a. cikket, amelynek szövege a következő:
„(1)      A kollektív szerződés felei ezt a megállapodást az [LPFP‑vel] […] létrejött egyetértési megállapodással összhangban kötik meg, amely előírja, hogy a 2019/2020‑as sportszezon az e szezon versenyeinek utolsó hivatalos mérkőzését követő napon ér véget.
(2)      Ha a felek eltérően nem állapodnak meg, az [első osztályban] részt vevő klubok és a játékosok között létrejött és a folyamatban lévő, a szabályzatban meghatározottak szerinti sportszezonban lejáró sportolói munkaszerződéseket […] automatikusan meghosszabbítottnak kell tekinteni a folyamatban lévő szezon végéig, ahogyan azt az előző pont meghatározza.
[…] (4)      A szerződés (1) pontban meghatározott meghosszabbítása magában foglalja a felek valamennyi jogának és kötelezettségének fenntartását, beleértve a sportolót foglalkoztató munkáltató azon kötelezettségét is, hogy megfizesse a játékosnak a folyamatban lévő sportszezonra meghatározott havi díjazását vagy az e díjazással arányos összeget, amennyiben a sportszezon azt megelőzően ér véget, hogy e díjazást teljes egészében meg kellene fizetni, […]
[…]”
19      2020. június 18‑án a portugál labdarúgó‑szövetség a 2019/2020‑as sportszezon végének új időpontját 2020. augusztus 2‑ában határozta meg.
20      2022. április 28‑án a versenyhatóság határozatot fogadott el, amelyben megállapította, hogy az LPFP által 2020. április 7‑én és 8‑án közzétett, a jelen ítélet 10–12. pontjában említett sajtóközleményekben hivatkozott intézkedéseket olyan megállapodásnak kell minősíteni, amelynek célja azon verseny korlátozása volt, amelyet az e megállapodásban részt vevő hivatásos labdarúgóklubok ilyen megállapodás hiányában folytathattak volna az első és második osztályú nemzeti bajnokságokon való részvételre alkalmas játékosok leigazolásának piacán.
21      Az LPFP, valamint egy sor, az első és második osztályú nemzeti bajnokságokon részt vevő hivatásos labdarúgóklub keresetet indított e határozattal szemben a Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão (versenyjogi, szabályozási és felügyeleti bíróság, Portugália) előtt, amely a kérdést előterjesztő bíróság.
22      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban e bíróság, miután ismerteti az első és második osztályú nemzeti bajnokságokon való részvételre alkalmas játékosok leigazolására és nyilvántartásba vételére vonatkozó jogi hátteret, továbbá a Covid19‑világjárvány által a portugál hivatásos labdarúgóklubok sport‑, gazdasági és pénzügyi helyzetére, majd a játékosok szakmai helyzetére gyakorolt következményeket, lényegében jelzi, hogy kétségei vannak azzal kapcsolatban, ahogyan a versenyhatóság a 2022. április 28‑i határozatában az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdését értelmezte és alkalmazta.
23      E tekintetben az említett bíróság mindenekelőtt úgy véli, hogy általános és elvont jelleggel az olyan magatartást, amelynek keretében egyes vállalkozások kölcsönösen megegyeznek egymással annak érdekében, hogy ne vegyék át, illetve ne vegyék fel egymás munkavállalóit, ennélfogva pedig korlátozzák vagy megszüntessék e munkavállalók foglalkoztatási mobilitási kilátásait, valamint a munkáltatójukkal szembeni tárgyalási pozíciójukat, az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésére tekintettel olyan megállapodásnak kell minősíteni, amelynek révén a munkaerő‑felvétel „piacán” „vevőként” eljáró gazdasági szereplők felosztják egymás között a munkaerő által alkotott „forrást”. Ezenkívül e bíróság úgy ítéli meg, hogy az ilyen megállapodás tartalmát tekintve hasonló az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének c) pontjában említett megállapodásokhoz, ezért pedig károssági fokára tekintettel olyan megállapodásnak minősíthető, amelynek „célja” azon verseny korlátozása, amelyet a megállapodásban részt vevő vállalkozások e megállapodás hiányában a munkaerő‑felvétel piacán folytathatnának, és amely központi szerepet játszhat bizonyos olyan ágazatokban, amelyekben a munkavállalók képesítései alapvető jelentőségűek, mint például a hivatásos sport ágazata.
24      Ezt követően a kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy a jelen esetben mindazonáltal kétségei vannak azzal kapcsolatban, hogy az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének helyes értelmezése lehetővé tenné annak megállapítását, hogy az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló megállapodás elegendő károssági fokot mutat a verseny tekintetében ahhoz, hogy azt „cél általi” versenykorlátozásnak lehessen minősíteni.
25      Közelebbről, e bíróság egyrészt úgy véli, hogy azt a gazdasági és jogi hátteret, amelyben az alapügy tárgyát képező megállapodást megkötötték – amennyiben e hátteret figyelembe lehet venni –, egy sor olyan tényező jellemzi, amelyek kifejezetten a hivatásos labdarúgás ágazatára jellemzőek, és amelyekhez hozzáadódik a Covid19‑világjárvány által előidézett helyzet, valamint e világjárványnak az ezen ágazatra, a hivatásos labdarúgóklubokra és a játékosokra gyakorolt társadalmi, gazdasági és pénzügyi következményei. E tekintetben e bíróság lényegében megjegyzi, hogy a Covid19‑világjárvány és az általa előidézett zavarok arra késztették a hatáskörrel rendelkező sportszövetséget, hogy elrendelje a 2019/2020‑as sportszezon felfüggesztését, továbbá hogy az alapügy tárgyát képező megállapodás egy sor olyan intézkedés kereteibe illeszkedik, amelyeket e felfüggesztést követően tárgyaltak meg vagy határoztak el a különböző érdekelt felek, mint például a sportszövetségek, a szociális partnerek, a klubok és a hatóságok, annak érdekében, hogy a lehető legnagyobb mértékben lehetővé tegyék e sportszezon újraindítását, valamint tágabb értelemben az ágazat helyreállítását.
26      Másrészt, az említett bíróság azon az állásponton van, hogy e kontextusban az alapügy tárgyát képező megállapodás által a verseny tekintetében elérni kívánt objektív célok ambivalens jellegűek. E megállapodás ugyanis kétségkívül korlátozta azt a versenyt, amelyet a megállapodásban részt vevő klubok a megállapodás hiányában a játékosok leigazolásának piacán folytathattak volna. Ugyanakkor azáltal, hogy ezzel arra törekedett, hogy a 2019/2020‑as sportszezon határozatlan időre történő felfüggesztésének időszakában megőrizze a játékosok személyi állományának stabilitását, az említett megállapodásnak az is célja volt, hogy amikor majd eljön az ideje, olyan feltételek mellett tegye lehetővé az e klubok közötti mérkőzések újraindítását, ennélfogva pedig „a stadionokban folytatott” verseny helyreállítását, amelyek alkalmasak az első és a második osztályú nemzeti bajnokságok integritásának megőrzésére.
27      Végül a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy függetlenül attól a kérdéstől, hogy az alapügy tárgyát képező megállapodás a verseny tekintetében elegendő károssági fokot mutat‑e ahhoz, hogy azt olyan megállapodásnak lehessen minősíteni, amelynek „célja” a verseny korlátozása, az ilyen megállapodás azonosnak tekinthető‑e azokkal a magatartásokkal, amelyek vonatkozásában a Bíróság többek között a 2002. február 19‑i Wouters és társai ítéletben (C‑309/99, EU:C:2002:98) és a 2006. július 18‑i Meca-Medina és Majcen kontra Bizottság ítéletben (C‑519/04 P, EU:C:2006:492) elismerte, hogy bizonyos feltételek mellett nem tartoznak az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésében foglalt tilalom hatálya alá.
28      E körülmények között a Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão (versenyjogi, szabályozási és felügyeleti bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      A 2006. július 18‑i Meca Medina és Majcen kontra Bizottság ítélet (C‑519/04 P, EU:C:2006:492) értelmében sporttal kapcsolatos szabálynak minősül‑e egy olyan megállapodás, amelyet 2020. április 7‑én telekommunikációs úton, a Zoom vagy a Microsoft Teams platformokon keresztül kötött meg minden első osztályú hivatásos labdarúgó sportegyesület, és amelyhez ugyanezen úton másnap e tagállam másodosztályú hivatásos labdarúgó sportegyesületeinek többsége is csatlakozott, mindkét esetben az e tagállamban a hivatásos labdarúgással kapcsolatos tevékenységet biztosító és szabályozó szövetség hozzájárulásával, és amelynek értelmében a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelemben ismertetett körülmények között abban állapodtak meg, hogy nem foglalkoztatnak az ezen osztályokba tartozó olyan hivatásos labdarúgókat, akik a Covid19‑világjárvány vagy az e járványból eredő bármely rendkívüli döntés, különösen a sportszezon meghosszabbítása miatt egyoldalúan felmondták a munkaszerződésüket?
2)      A 2002. február 19‑i Wouters és társai ítéletben (C‑309/99, EU:C:2002:98, 97. pont) és a 2006. július 18‑i Meca-Medina és Majcen kontra Bizottság ítéletben (C‑519/04 P, EU:C:2006:492, 42. pont) kialakított ítélkezési gyakorlat értelmében arányosnak és megfelelőnek, és ezért az EUMSZ 165. cikkben foglalt rendelkezéssel összhangban az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével összeegyeztethetőnek tekinthető‑e az a szabály, amely egy olyan megállapodás eredménye, amelyet 2020. április 7‑én telekommunikációs úton, a Zoom vagy a Microsoft Teams platformokon keresztül kötött meg minden első osztályú hivatásos labdarúgó sportegyesület, és amelyhez ugyanezen úton másnap e tagállam másodosztályú hivatásos labdarúgó sportegyesületeinek többsége is csatlakozott, mindkét esetben az e tagállamban a hivatásos labdarúgással kapcsolatos tevékenységet biztosító és szabályozó szövetség hozzájárulásával, és amelynek értelmében a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelemben ismertetett jellemzőkkel, célból és körülmények között abban állapodtak meg, hogy nem foglalkoztatnak az ezen osztályokba tartozó olyan hivatásos labdarúgókat, akik a Covid19‑világjárvány vagy az e járványból eredő bármely rendkívüli döntés, különösen a sportszezon meghosszabbítása miatt egyoldalúan felmondták a munkaszerződésüket?
3)      Ellentétes‑e az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével az olyan értelmezés, amely szerint a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelemben ismertetett jellemzőkkel, célból és körülmények között, 2020. április 7‑én a Zoom vagy a Microsoft Teams platformokon keresztül telekommunikációs úton minden első osztályú hivatásos labdarúgó sportegyesület által és ugyanezen módon a következő napon a tagállam másodosztályú hivatásos labdarúgó sportegyesületeinek többsége által, mindkét esetben a hivatásos labdarúgással kapcsolatos tevékenységet biztosító és szabályozó szövetség hozzájárulásával megkötött megállapodás, amelynek értelmében abban állapodtak meg, hogy nem foglalkoztatnak az ezen osztályokba tartozó olyan hivatásos labdarúgókat, akik a Covid19‑világjárvány vagy az abból eredő bármely rendkívüli döntés, különösen a sportszezon meghosszabbítása miatt egyoldalúan felmondták a munkaszerződésüket, a cél általi versenykorlátozásnak minősíthető, mivel a verseny tekintetében elegendő károssági fokot mutat?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Előzetes észrevételek
29      Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy amennyiben valamely sport gyakorlása gazdasági tevékenységnek minősül, az az uniós jog ilyen tevékenység esetén alkalmazandó rendelkezéseinek hatálya alá tartozik (2023. december 21‑i European Superleague Company ítélet, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 83. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2024. október 4‑i FIFA ítélet, C‑650/22, EU:C:2024:824, 75. pont).
30      Csak bizonyos olyan különös szabályok tekinthetők úgy, mint amelyek kívül esnek minden gazdasági tevékenységen, amelyeket egyrészt kizárólag nem gazdasági okokból fogadtak el, másrészt amelyek kizárólag magát a sportot érintő kérdésekre vonatkoznak. Ez a helyzet áll fenn különösen azon szabályok esetében, amelyek a külföldi játékosoknak az országukat képviselő csapatok közötti versenyeken részt vevő csapatok összetételéből való kizárására vagy az egyéni versenyeken részt vevő sportolók kiválasztására alkalmazott besorolási kritériumok megállapítására vonatkoznak (2023. december 21‑i European Superleague Company ítélet, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 84. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2024. október 4‑i FIFA ítélet, C‑650/22, EU:C:2024:824, 76. pont).
31      E különös szabályok kivételével a sportszövetségek által elfogadott szabályok, tágabb értelemben pedig ezen egyesületek magatartása az EUM‑Szerződés versenyjogra vonatkozó rendelkezéseinek hatálya alá tartoznak, amennyiben e rendelkezések alkalmazásának feltételei teljesülnek (2023. december 21‑i European Superleague Company ítélet, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 87. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2024. október 4‑i FIFA ítélet, C‑650/22, EU:C:2024:824, 78. pont). Ugyanez vonatkozik a hivatásos labdarúgóklubok által – adott esetben a hatáskörrel rendelkező nemzeti sportszövetséggel egyeztetve – elfogadott szabályokra és az általuk tanúsított magatartásokra, ahogy ez az alapügyben is történt.
32      A jelen ügyben az LPFP által 2020. április 7‑én és 8‑án közzétett, a jelen ítélet 10–12. pontjában említett sajtóközleményekben hivatkozottakhoz hasonló intézkedések nem tartoznak azon intézkedések közé, amelyekre a jelen ítélet 30. pontjában említett kivétel alkalmazható lenne, amely kivétel tekintetében a Bíróság több alkalommal emlékeztetett arra, hogy e kivételnek a saját céljára kell korlátozódnia, és arra nem lehet hivatkozni annak érdekében, hogy valamely sporttevékenységet kizárjanak az EUM‑Szerződés uniós gazdasági jogra vonatkozó rendelkezéseinek hatálya alól (lásd analógia útján: 2023. december 21‑i European Superleague Company ítélet, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 89. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2024. október 4‑i FIFA ítélet, C‑650/22, EU:C:2024:824, 79. pont).
33      Éppen ellenkezőleg, tekintettel arra, hogy a csapatok összetétele azon versenyek egyik alapvető paraméterének minősül, amelyek során a hivatásos labdarúgóklubok megmérkőznek egymással, e versenyek pedig gazdasági tevékenységet eredményeznek, az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló, a játékosok leigazolására, esetleges átigazolására és lehetséges szakmai mobilitási kilátásaira vonatkozó intézkedéseket úgy kell tekinteni, mint amelyek közvetlen hatással vannak e gazdasági tevékenység gyakorlásának feltételeire, valamint az e tevékenységet végző hivatásos labdarúgóklubok közötti versenyre (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2024. október 4‑i FIFA ítélet, C‑650/22, EU:C:2024:824, 81. pont).
34      Következésképpen az ilyen intézkedések az EUMSZ 101. cikk hatálya alá tartozhatnak.
A harmadik kérdésről
35      Harmadik kérdésével, amelyet elsőként célszerű vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdését akként kell‑e értelmezni, hogy azt a megállapodást, amelynek értelmében a valamely tagállam hivatásos labdarúgó‑bajnokságaiban részt vevő klubok az érintett nemzeti sportszövetséggel egyetértésben kötelezettséget vállaltak arra, hogy nem igazolják le egymás játékosait abban az esetben, ha e játékosok a Covid19‑világjárvány vagy az e járványból eredő bármely rendkívüli döntés, különösen pedig a sportszezon meghosszabbítása által okozott nehézségekre hivatkozva egyoldalúan felmondták a munkaszerződésüket, olyan megállapodásnak kell minősíteni, amelynek célja a verseny korlátozása.
36      E tekintetben az állandó ítélkezési gyakorlatból következően ahhoz, hogy adott esetben megállapítható legyen, hogy valamely megállapodás, vállalkozások társulásai által hozott döntés vagy összehangolt magatartás az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésében foglalt tilalom hatálya alá tartozik, ezen rendelkezés szövege értelmében vagy azt kell bizonyítani, hogy e magatartás célja a verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása, vagy azt, hogy e magatartás ilyen hatással jár (2023. december 21‑i European Superleague Company ítélet, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 158. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2024. október 4‑i FIFA ítélet, C‑650/22, EU:C:2024:824, 124. pont).
37      Ennek érdekében először is meg kell vizsgálni a szóban forgó magatartás célját. Abban az esetben, ha e vizsgálat alapján bebizonyosodik, hogy e magatartás versenyellenes célt követ, annak a versenyre gyakorolt hatását nem szükséges megvizsgálni. Csak abban az esetben kell tehát második lépésben megvizsgálni ezt a hatást, ha az említett magatartást nem lehet úgy tekinteni, mint amely ilyen versenyellenes célt követ (2023. december 21‑i European Superleague Company ítélet, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 159. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2024. október 4‑i FIFA ítélet, C‑650/22, EU:C:2024:824, 125. pont).
38      A versenyellenes „cél” fogalmát, miközben az a versenyellenes „hatás” fogalmához képest nem képez kivételt, szigorúan kell értelmezni (2023. december 21‑i European Superleague Company ítélet, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 161. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2024. október 4‑i FIFA ítélet, C‑650/22, EU:C:2024:824, 126. pont).
39      E fogalmat tehát úgy kell értelmezni, hogy az kizárólag a vállalkozások közötti egyeztetés bizonyos olyan típusaira utal, amelyek a verseny tekintetében elegendő károssági fokot mutatnak ahhoz, hogy úgy lehessen tekinteni, hogy hatásaik vizsgálata nem szükséges. A vállalkozások közötti egyeztetés bizonyos formái ugyanis jellegüknél fogva úgy tekinthetők, hogy károsak a rendes verseny megfelelő működésére (2023. december 21‑i European Superleague Company ítélet, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 162. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2024. október 4‑i FIFA ítélet, C‑650/22, EU:C:2024:824, 127. pont).
40      Az ilyennek tekintendő magatartástípusok közé tartoznak mindenekelőtt bizonyos, a versenyre különösen káros összejátszásra irányuló magatartások, mint például az árak rögzítéséhez, a piacok felosztásához, a termelési kapacitások korlátozásához vagy akár az ügyfélkör felosztásához vezető horizontális kartellek. Az ilyen típusú magatartás ugyanis az árak emelkedéséhez vagy a termelés és ezáltal a kínálat csökkenéséhez vezethet, így az erőforrások helytelen felhasználását eredményezi az üzleti felhasználók és a fogyasztók rovására (lásd ebben az értelemben: 2023. december 21‑i European Superleague Company ítélet, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 163. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
41      Bizonyos esetekben más típusú magatartások is versenyellenes célúnak tekinthetők, anélkül hogy a verseny szempontjából szükségszerűen ugyanolyan károsak lennének. Különösen igaz ez bizonyos, a kartelleken kívüli horizontális megállapodásokra, például amelyek a versenytárs vállalkozások piacról való kizárásához vezetnek, vagy vállalkozások társulásai által hozott döntések bizonyos típusai esetében (2023. december 21‑i European Superleague Company ítélet, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 164. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2024. október 4‑i FIFA ítélet, C‑650/22, EU:C:2024:824, 128. pont). Ahhoz azonban, hogy ilyen minősítést lehessen alkalmazni, bizonyítani kell, hogy az ilyen magatartások a verseny tekintetében elegendő károssági fokot mutatnak abban az értelemben, hogy – amint azt indítványának 28. pontjában a főtanácsnok is kifejtette – egyértelmű versenyellenes logikát mutatnak.
42      Amint az kitűnik az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének a) és c) pontjából, amelyek többek között a „beszerzési vagy eladási árak” rögzítésére és a „piacok vagy a beszerzési források” felosztására hivatkoznak, az ilyen kartellek, az ilyen horizontális megállapodások és a vállalkozások társulásainak ilyen döntései nemcsak az érintett vállalkozások által értékesített termékeket vagy szolgáltatásokat, vagyis a kínálatot érinthetik, hanem bármilyen olyan, más jellegű erőforrást is, amelyre e vállalkozásoknak ezen áruk vagy szolgáltatások előállításához szükségük van, tehát a keresletet is. Az említett vállalkozások összejátszásra irányuló magatartása így állhat például a szállítók egymás közötti elosztásából, közös piaci erejük azon ár meghatározása érdekében való kihasználásából, amelyen inputjaikat beszerzik, vagy akár a verseny azon alapvető paraméterének korlátozásából vagy ellenőrzéséből, amelyet bizonyos ágazatokban vagy bizonyos piacokon a magasan képzett munkavállalók felvétele, így például a hivatásos labdarúgó‑ágazatában a már képzett játékosok leigazolása jelenthet (2024. október 4‑i FIFA ítélet, C‑650/22, EU:C:2024:824, 129. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
43      Annak meghatározása érdekében, hogy egy adott esetben valamely megállapodás, vállalkozások társulása által hozott döntés vagy összehangolt magatartás az egyeztetés olyan formája körébe tartozik‑e, amelyet jellegénél fogva úgy kell tekinteni, mint amely káros a rendes verseny megfelelő működésére, először is meg kell vizsgálni a szóban forgó megállapodás, döntés vagy magatartás tartalmát, másodszor azt a gazdasági és jogi hátteret, amelybe az illeszkedik, harmadszor pedig az általa elérni kívánt célokat (lásd ebben az értelemben: 2023. december 21‑i European Superleague Company ítélet, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 165. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2024. július 29‑i Banco BPN kontra BIC Português és társai ítélet, C‑298/22, EU:C:2024:638, 44. pont).
44      E tekintetben mindenekelőtt az adott ügyben szóban forgó megállapodás, vállalkozások társulása által hozott döntés vagy összehangolt magatartás tartalmának vizsgálata annak különböző vetületeire tekintettel annak meghatározását feltételezi, hogy az abból eredő összehangolás rendelkezik‑e olyan jellemzőkkel, amelyek lehetővé teszik, hogy a vállalkozások közötti egyeztetés olyan formájához kapcsolódjon, amelyet jellegénél fogva úgy kell tekinteni, mint amely káros a rendes verseny megfelelő működésére, ami különösen akkor áll fenn, ha az ilyen jellemzőkkel rendelkező egyeztetés éppen e jellemzők miatt alkalmas arra, hogy olyan versenyfeltételek jöjjenek létre, amelyek nem felelnek meg a szóban forgó ágazat vagy piac rendes feltételeinek (lásd ebben az értelemben: 2024. július 29‑i Banco BPN kontra BIC Português és társai ítélet, C‑298/22, EU:C:2024:638, 45. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
45      Továbbá azon gazdasági és jogi hátteret illetően, amelybe a szóban forgó magatartás illeszkedik, figyelembe kell venni az érintett áruk vagy szolgáltatások jellegét, valamint a szóban forgó ágazat, illetve ágazatok vagy piac, illetve piacok működésének és szerkezetének tényleges feltételeit. Ezzel szemben egyáltalán nem szükséges megvizsgálni, és még kevésbé kell bizonyítani e magatartás versenyre gyakorolt hatásait, függetlenül attól, hogy azok ténylegesek vagy potenciálisak, illetve kedvezőtlenek vagy kedvezőek (2023. december 21‑i European Superleague Company ítélet, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 166. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2024. június 27‑i Bizottság kontra Servier és társai ítélet, C‑176/19 P, EU:C:2024:549, 288. és 453. pont; 2024. október 4‑i FIFA ítélet, C‑650/22, EU:C:2024:824, 131. pont).
46      A kérdést előterjesztő bíróság ezzel kapcsolatos megállapításaira tekintettel pontosítani kell, hogy jóllehet azon gazdasági és jogi háttér vizsgálata, amelybe egy adott magatartás illeszkedik, a jelen ítélet 43. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatból következően mindenképp kötelező, e háttér figyelembevételének mértéke mindazonáltal a szóban forgó magatartás típusától függhet, amint arra indítványának 42., 43. és 66. pontjában lényegében a főtanácsnok is rámutatott.
47      Így a Bíróság kimondta, hogy az összejátszásra irányuló olyan magatartások esetén, amelyek a verseny szempontjából különösen káros egyeztetési forma körébe tartozhatnak – mint például a horizontális kartellek, amelyek a piacok felosztásához vagy az e piacokon potenciálisan versenytárs vállalkozások kizárásához vezetnek –, azon gazdasági és jogi háttér vizsgálata, amelybe az ilyen magatartások illeszkednek, arra korlátozódhat, ami feltétlenül szükségesnek bizonyul a cél általi versenykorlátozás fennállásának megállapításához (lásd ebben az értelemben: 2016. január 20‑i Toshiba Corporation kontra Bizottság ítélet, C‑373/14 P, EU:C:2016:26, 28. és 29. pont; 2023. október 26‑i EDP – Energias de Portugal és társai ítélet, C‑331/21, EU:C:2023:812, 100–102. pont).
48      Ezzel szemben más típusú magatartások esetén, amelyek anélkül, hogy szükségszerűen ugyanilyen károsak lennének a versenyre nézve, elegendő károssági fokot mutathatnak annak megállapításához, hogy e magatartások versenyellenes célúak, a jelen ítélet 45. pontjában említett körülmények összességének alaposabb vizsgálatát kell elvégezni, ami szükség esetén magában foglalja a releváns szabályozási és intézményi háttér figyelembevételét.
49      Mindkét esetben azon valós gazdasági és jogi háttér vizsgálatának, amelybe a szóban forgó magatartás illeszkedik, lehetővé kell tennie az arról való meggyőződést, hogy teljesülnek‑e az annak megállapításához szükséges feltételek, hogy e magatartás elegendő károssági fokot mutat ahhoz, hogy azt „cél által” versenyellenes jellegűnek lehessen minősíteni. Előfordulhat ugyanis, hogy ilyen minősítés csak bizonyos körülmények között, különösen a szóban forgó áruk vagy szolgáltatások jellegére, a piac működésének tényleges feltételeire vagy akár a szerkezetére tekintettel fogadható el. Ezzel szemben e háttér figyelembevétele annak megállapításához is vezethet, hogy az említett magatartást övező sajátos körülmények alkalmasak annak bizonyítására, hogy e magatartás nem kellően káros ahhoz, hogy igazolt legyen e minősítés (lásd ebben az értelemben: 2024. július 29‑i Banco BPN kontra BIC Português és társai ítélet, C‑298/22, EU:C:2024:638, 48. pont).
50      Végül a szóban forgó magatartás által követett célokat illetően meg kell határozni azokat az objektív célokat, amelyeket e magatartás a verseny tekintetében el kíván érni. Ezzel szemben az, hogy az érintett vállalkozások a verseny megakadályozására, korlátozására vagy torzítására irányuló szubjektív szándék nélkül jártak el, valamint az, hogy bizonyos jogszerű célokat követtek, az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének alkalmazása szempontjából nem meghatározó körülmény (2023. december 21‑i European Superleague Company ítélet, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 167. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2024. október 4‑i FIFA ítélet, C‑650/22, EU:C:2024:824, 132. pont).
51      Egyébiránt a megkövetelt összes tényező figyelembevételének mindenképpen fel kell tárnia azokat a pontos okokat, amelyek miatt a szóban forgó magatartás a verseny tekintetében elegendő károssági fokot mutat ahhoz, hogy a verseny megakadályozását, korlátozását vagy torzítását célzó magatartás megállapítását megalapozza (lásd ebben az értelemben: 2023. december 21‑i European Superleague Company ítélet, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 168. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2024. október 4‑i FIFA ítélet, C‑650/22, EU:C:2024:824, 133. pont).
52      A jelen ügyben először is, ami az alapügy tárgyát képező megállapodás tartalmát illeti, a kérdést előterjesztő bíróság által feltett harmadik kérdésnek magából a szövegéből, valamint e bíróságnak a jelen ítélet 11. és 12. pontjában felidézett megállapításaiból az következik, hogy olyan megállapodásról van szó, amelynek értelmében egy sor, valamely tagállam nemzeti hivatásos labdarúgó‑bajnokságain részt vevő klub kötelezettséget vállalt arra – az érintett nemzeti sportszövetséggel egyetértésben –, hogy nem igazolják le egymás játékosait abban az esetben, ha e játékosok a Covid19‑világjárvány vagy az e járványból eredő bármely rendkívüli döntés, különösen pedig a sportszezon meghosszabbítása által okozott nehézségekre hivatkozva egyoldalúan felmondták a munkaszerződésüket.
53      Az ilyen megállapodás megkötésével az abban részt vevő hivatásos labdarúgóklubok együttesen meghatározott mértékben és módon – a jelen esetben két, tagállami szinten zajló magas szintű verseny esetében – összehangolják magatartásukat azon az „upstream piacon”, amelyet gazdasági szempontból a már képzett vagy képzés alatt álló játékosok leigazolása jelent. Ily módon összehangolva e klubok mindegyike lemond arról, vagy tilalmat állít magával szemben arra, hogy bármilyen módon lehetőségük legyen önállóan olyan játékos foglalkoztatása mellett dönteni, aki a Covid19‑világjárvánnyal összefüggő okok miatt egyoldalúan felmondta a közte és egy másik klub között fennálló munkaszerződést. Az ilyen megállapodás, amely az átcsábítás tilalmáról szóló megállapodásnak felel meg, nyilvánvalóan korlátozza a verseny olyan paraméterét, amely alapvető szerepet játszik a magas szintű hivatásos sport területén, nevezetesen az egy adott klub által már alkalmazott játékosok leigazolásának lehetőségét, mivel e korlátozás hiánya éppen azt teheti lehetővé az említett klubok számára, hogy e piacon versenyezzenek egymással (lásd ebben az értelemben: 2024. október 4‑i FIFA ítélet, C‑650/22, EU:C:2024:824, 138., 145. és 146. pont).
54      Márpedig az átcsábítás tilalmáról szóló megállapodások az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének c) pontjában említett, a „beszerzési források” felosztásáról szóló horizontális megállapodásokhoz hasonlíthatók, amelyek – amint az a jelen ítélet 42. pontjából következik – károsak a versenyre, mivel arra irányulnak, hogy mesterségesen rögzítsék az olyan „forrásoknak” a megállapodásban részt vevő vállalkozások közötti felosztását, mint a munkavállalók (lásd ebben az értelemben: 2024. október 4‑i FIFA‑ítélet, C‑650/22, EU:C:2024:824, 146. pont), ezáltal e források olyan elosztását idézve elő a piacon, amely potenciálisan nem hatékony.
55      Ezenkívül e megállapodások csökkentik e munkavállalók azon lehetőségeit, hogy más vállalkozásoknak is felajánlhassák szolgálataikat, ezáltal pedig korlátozzák tárgyalási pozíciójukat a piacon, beleértve az őket foglalkoztató vállalkozással szembeni tárgyalási pozíciójukat is. Következésképpen, jóllehet tartalmuk eltér azon megállapodások tartalmától, amelyekkel az ilyen vállalkozások közvetlenül megállapodtak volna a játékosaik munkabérének, tehát az emberi erőforrásaik „beszerzési árának” meghatározása érdekében, ami e tekintetben a verseny megszüntetésével vagy korlátozásával járna, ez nem változtat azon, hogy az átcsábítás tilalmáról szóló ilyen megállapodások közvetett és potenciális hatást gyakorolhatnak ezekre az árakra.
56      Mindemellett egy adott megállapodás tartalmának vizsgálata önmagában még akkor sem elegendő az ilyen minősítés fennállásának megállapításához, ha e megállapodás olyan magatartástípushoz kapcsolódik, amely általános jelleggel maga a célja által versenykorlátozónak tekinthető, amint az kitűnik a jelen ítélet 43. és 49. pontjában felidézett állandó ítélkezési gyakorlatból.
57      Másodszor, ami azt a gazdasági és jogi hátteret illeti, amelybe a szóban forgó magatartás illeszkedik, egyrészt emlékeztetni kell arra, hogy azon valós háttér konkrét vizsgálata, amelybe a sport gyakorlásához kapcsolódó gazdasági tevékenységek illeszkednek, magában foglalhatja – egyéb tényezők mellett és annyiban, amennyiben e sajátosságok relevánsnak bizonyulnak –, hogy figyelembe vegyék az érintett sportág jellegét, szervezetét vagy akár működését, gyakorlásának módját, a különböző résztvevők közötti interakció módját, valamint az azokért minden szinten felelős struktúrák vagy szervek által játszott szerepet, amelyekkel az Unió az EUMSZ 165. cikkének (3) bekezdésével összhangban elősegíti az együttműködést (lásd ebben az értelemben: 2023. december 21‑i European Superleague Company ítélet, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 104. és 105. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
58      A jelen esetben az alapügy tárgyát képező megállapodás – ahogyan azt a jelen ítélet 52. pontja említi – a munkaszerződésüket a Covid19‑világjárvánnyal összefüggő okokból egyoldalúan felmondó játékosok átcsábításának tilalmáról szóló megállapodás, amelyet egy sor, valamely tagállam nemzeti hivatásos labdarúgó‑bajnokságain részt vevő klub kötött meg, az érintett nemzeti sportszövetséggel egyetértésben. E megállapodás tehát – amint az a jelen ítélet 53. pontjában megállapításra került – olyan versenyparaméterre vonatkozik, amely alapvető szerepet játszik a magas szintű hivatásos labdarúgás területén.
59      Márpedig az olyan vállalkozások között fennálló verseny, mint a hivatásos labdarúgóklubok, bizonyos sajátosságokat mutat. Jóllehet ugyanis e vállalkozások versenyezhetnek egymással olyan különböző piacokon, mint például a nézők számára a mérkőzéseken való részvételt lehetővé tevő jegyek értékesítése, szponzorálás felkutatása és megszerzése, vagy az e vállalkozások részvételével érintett versenyekhez, valamint az általuk alkalmazott játékosokhoz kapcsolódó bizonyos jogi vagy gazdasági jogosultságok hasznosítása, az e piacokon fennálló kölcsönös helyzetük mégis bizonyos mértékig az elsődleges és fő tevékenységüktől függ, amely nem más, mint a sportversenyeken való részvételük.
60      E sportversenyeket egyebek mellett az jellemzi, hogy még ha az azokon való részvétel olyan csapatok számára is van fenntartva, amelyek bizonyos sporteredményeket értek el, továbbá e sportversenyek lebonyolítása e csapatok egymással való megmérkőzésén és fokozatos kiesésén alapul, ezáltal pedig a sportban elért eredményekre támaszkodik, e versenyek megfelelő működése, tartóssága és sikere bizonyos sportbeli egyensúly fenntartásától és az e versenyekben részt vevő hivatásos labdarúgóklubok közötti bizonyos esélyegyenlőség megőrzésétől is függ, figyelembe véve a közöttük fennálló kölcsönös függőségi viszonyt (lásd ebben az értelemben: 2023. december 21‑i European Superleague Company ítélet, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 143. és 235. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
61      Ennyiben annak a versenynek a tartóssága, amelyet a hivatásos labdarúgóklubok egymással folytathatnak, azt feltételezi, hogy bármikor elegendő számú klub vegyen részt a nemzeti és nemzetközi szinten szervezett különböző versenyeken, még akkor is, ha e klubok a sportszezonok alakulása szerint fokozatosan ki is eshetnek egy adott sportversenyből, továbbá még akkor is, ha bizonyos klubok feljebb juthatnak, vagy éppen ellenkezőleg, átkerülhetnek egyik ligából a másikba.
62      Másrészt, a Bíróság több alkalommal megállapította, hogy e különböző sajátosságokra tekintettel az adott sportágért felelős nemzeti és nemzetközi sportszövetségek vonatkozásában jogszerűnek tekinthető, hogy jogi autonómiájuk keretein belül közös szabályokat fogadjanak el, hajtsanak végre és érvényesítsenek többek között az e sportágban zajló versenyek szervezésére, megfelelő lebonyolítására és a sportolók e sportágban való részvételére vonatkozóan (lásd ebben az értelemben: 2023. december 21‑i European Superleague Company ítélet, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 75. és 142. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
63      Az ilyen közös szabályok, amelyek arra irányulnak, hogy egy átfogó versenynaptáron belül biztosítsák a versenyek homogenitását és összehangoltságát, tágabb értelemben pedig megfelelő és hatékony módon elősegítsék az esélyegyenlőségen és az eredményeken alapuló sportversenyek lebonyolítását, jogszerűen irányulhatnak egyebek mellett azon feltételek kereteinek meghatározására, amelyek mellett a hivatásos labdarúgóklubok összeállíthatják az ilyen versenyeken részt vevő csapatokat, valamint amelyek mellett maguk a játékosok részt vehetnek e versenyeken (lásd ebben az értelemben: 2024. október 4‑i FIFA ítélet, C‑650/22, EU:C:2024:824, 143. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
64      Különösen, mivel a klubok közötti hivatásos labdarúgóversenyek éves vagy szezonális lebonyolítása – amint azt a jelen ítélet 60. pontja is említi – a részt vevő csapatok egymással való megmérkőzésére és fokozatos kiesésére épül, következésképpen pedig alapvetően a sportteljesítményen alapul, amely csak akkor biztosítható, ha e csapatok mindegyike egységes szabályozási és technikai feltételek mellett küzd meg egymással, biztosítva az esélyegyenlőséget, a sportegyesületek vonatkozásában jogszerűnek bizonyulhat, ha arra törekednek, hogy bizonyos mértékű stabilitást biztosítsanak a játékosállomány összetétele tekintetében – amely merítési alapként szolgál az e klubok által egy adott szezonban szerepeltetett csapatok számára –, például azáltal, hogy megtiltják a munkaszerződések szezonon belüli, sőt akár adott év során történő egyoldalú megszüntetését (2024. október 4‑i FIFA ítélet, C‑650/22, EU:C:2024:824, 144. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
65      Mindemellett, ha egy sportszövetség ilyen szabályokat fogad el, azoknak meg kell felelniük az uniós jognak. Közelebbről, e szabályok elfogadása nem járhat azzal a következménnyel, hogy e szabályoknak e szövetség vállalkozásoknak minősülő tagjai általi tiszteletben tartása az EUMSZ 101. és EUMSZ 102. cikk megsértését vonja maga után. Ezenkívül az említett szabályok alkalmazása nem korlátozhatja az uniós jog által a magánszemélyeknek biztosított jogok és szabadságok gyakorlását (lásd ebben az értelemben: 2023. december 21‑i Royal Antwerp Football Club ítélet, C‑680/21, EU:C:2023:1010, 103. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
66      Márpedig a jelen ügyben az alapügy tárgyát képező megállapodás, amelyet az LPFP és egy sor labdarúgóklub együttesen fogadott el, részben e klubok mint gazdasági szereplők versenyviszonyait rögzíti.
67      Harmadrészt, a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ – amint az kitűnik a jelen ítélet 24. és 25. pontjából –, hogy az alapügy tárgyát képező megállapodás gazdasági és jogi hátterét jellemző egyéb tényezők némelyike alapján megállapíthatja‑e, hogy e megállapodás a verseny tekintetében nem mutat elegendő károssági fokot ahhoz, hogy úgy lehessen tekinteni, mint amelynek célja a verseny korlátozása, következésképpen pedig indokolt‑e eltekinteni az e megállapodás által a versenyre gyakorolt tényleges vagy potenciális hatások vizsgálatától.
68      Közelebbről, amint az kitűnik a jelen ítélet 7–11., 14–16. és 18. pontjából, e bíróság a Covid19‑világjárványra, továbbá e világjárványnak többek között a lakossággal szembeni kijárási korlátozásokat és a nyilvánosság számára nyitva álló létesítmények bezárását magában foglaló általános következményeire, valamint az e világjárvány által a hivatásos labdarúgás ágazatára gyakorolt olyan sajátos következményekre hivatkozik, mint például a 2019/2020‑as sportszezon felfüggesztése, valamint az a számos gyakorlati, sporttal kapcsolatos, társadalmi, gazdasági és pénzügyi nehézség, amelyekkel a labdarúgóklubok az említett világjárvány miatt szembesültek.
69      E tekintetben ki kell emelni, hogy jóllehet végső soron a kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésére tekintettel minősítse az alapügy tárgyát képező megállapodást, a Bíróság az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elbírálása során a rendelkezésére álló iratok alapján mégis szolgálhat olyan pontosításokkal, amelyek célja, hogy iránymutatást adjanak e bíróságnak az értelmezés során, valamint hogy lehetővé tegyék számára az alapjogvita elbírálását (lásd ebben az értelemben: 2006. július 13‑i Manfredi és társai ítélet, C‑295/04–C‑298/04, EU:C:2006:461, 48. pont; 2024. január 25‑i Em akaunt BG ítélet, C‑438/22, EU:C:2024:71, 27. pont).
70      A jelen esetben mindenekelőtt az alapügy tárgyát képező magatartás különbözik azoktól a szabályoktól, amelyeket az adott sportágért felelős nemzeti vagy nemzetközi sportszövetségek az alapszabályaik értelmében, valamint a hatóságok által rájuk ruházott vagy elismert feladatok alapján állapítanak meg. Az LPFP 2020. április 7‑i és 8‑i, a jelen ítélet 10–12. pontjában említett sajtóközleményeiből ugyanis az látszik kitűnni, hogy e magatartást eredetileg nem egy ilyen sportszövetség, hanem vállalkozásoknak minősülő hivatásos labdarúgóklubok tanúsították.
71      Ezenkívül, mivel az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének célja, hogy megtiltson minden olyan összehangolást, amely a verseny kockázatait tudatosan a vállalkozások közötti gyakorlati együttműködéssel helyettesíti, tágabb értelemben pedig az EUM‑Szerződés versenyre vonatkozó rendelkezései azon az előfeltevésen alapulnak, amely szerint minden gazdasági szereplőnek önállóan kell meghatároznia a piacon folytatni kívánt politikáját (lásd ebben az értelemben: 1981. július 14‑i Züchner ítélet, 172/80, EU:C:1981:178, 13. pont; 2008. november 20‑i Beef Industry Development Society és Barry Brothers ítélet, C‑209/07, EU:C:2008:643, 34. pont), az ilyen magatartás nem hasonlítható az ilyen szabályokhoz.
72      Mindemellett a kérdést előterjesztő bíróság által szolgáltatott információkból kitűnik, hogy még ha az alapügy tárgyát képező magatartás eredetileg nem is a hatáskörrel rendelkező nemzeti sportszövetségtől ered, e magatartást e szövetség elnökének jelenlétében tanúsították, és úgy tekinthető, hogy azt e szövetség támogatta, sőt jóváhagyta, aminek vizsgálata mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
73      Továbbá, amint azt az előzetes döntéshozatalra utaló határozat is pontosítja, e magatartásra a Covid19‑világjárvány által előidézett egészen sajátos kontextusban került sor, amely világjárvány esetében nem csupán arról volt szó, hogy számos tekintetben hátrányosan érintette a szóban forgó ágazatot, hanem – és mindenekelőtt – alapvető hatással volt ezen ágazatnak magára a versenypiaci működésére is. Közelebbről, e világjárvány miatt és a 2019/2020‑as sportszezon ebből eredő felfüggesztése folytán az első és második osztályú nemzeti bajnokságok keretében még lejátszandó mérkőzések újraindítása az alapügy tárgyát képező megállapodás megkötésének időpontjában továbbra is bizonytalan maradt, e bizonytalanság pedig hatással volt mind arra, hogy amennyiben e sportszezon újraindul, az mikor ér véget, mind pedig arra, hogy bizonyos játékosok munkaszerződései mikor járnak le. Megfelelő intézkedések hiányában ugyanis azokat a játékosokat, akik az említett világjárvány miatt egyoldalúan felmondták a munkaszerződésüket, vagy akiknek a munkaszerződése abban az időpontban járt volna le, amikor az említett sportszezonnak eredetileg véget kellett volna érnie, vagyis 2020. június 30‑án, ezt követően szabadon alkalmazhatta volna egy másik klub, ami elkerülhetetlenül és jelentősen megváltoztatta volna a szóban forgó különböző csapatok összetételét, ezáltal pedig sértette volna a verseny integritását. Ezenkívül, amint azt indítványának 57. és 58. pontjában lényegében a főtanácsnok is kiemeli, ez a helyzet még súlyosbodhatott volna, ha a játékosok ilyen távozásával érintett klubok által tapasztalt gazdasági és pénzügyi nehézségek – elegendő készpénzforrás hiányában – megakadályozták volna őket abban, hogy új játékosokat vegyenek fel.
74      Kétségtelen, hogy a Covid19‑világjárványhoz hasonló esemény bekövetkezése önmagában nem igazolhatja, hogy kivételt tegyenek az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésében foglalt kógens rendelkezés alól (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2013. szeptember 26‑i ÖBB‑Personenverkehr ítélet, C‑509/11, EU:C:2013:613, 49. és 50. pont; 2023. június 8‑i UFC – Que choisir és CLCV ítélet, C‑407/21, EU:C:2023:449, 57. pont).
75      Amennyiben a kérdést előterjesztő bíróság az EUMSZ 165. cikkre hivatkozik, hozzá kell tenni, hogy nem más a helyzet abban az esetben, ha a megállapodásra, a vállalkozások társulása által hozott döntésre vagy az összehangolt magatartásra a sport területén kerül sor. E rendelkezés ugyanis nem minősül olyan különös szabálynak, amely a sportot kivonná az elsődleges uniós jog arra alkalmazható bármely más rendelkezéseinek egésze vagy egy része alól, vagy amely az említett alkalmazás keretében különleges bánásmódot írna elő a sport számára (2023. december 21‑i European Superleague Company ítélet, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 101. pont).
76      Ez ugyanakkor nem változtat azon, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak a jelen ítélet 73. pontjában említettekhez hasonló körülményeket figyelembe kell vennie annak meghatározása érdekében, hogy az alapügyben szóban forgó magatartást övező kontextus, annak tartalmával és objektív céljaival együtt vizsgálva, lehetővé teszi‑e annak megállapítását, hogy e magatartás célja a verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása.
77      Végül abból, amikor figyelembe veszik azt a gazdasági és jogi hátteret, amelybe egy adott ügyben a szóban forgó magatartás illeszkedik, közelebbről pedig azokat a valós feltételeket, amelyek azon ágazat(ok) vagy piac(ok) működését jellemzik, amelyeken e magatartás megvalósult, mindenképpen ki kell tűnniük azon pontos okoknak, amelyek alapján az említett magatartás – e háttér sajátosságaira tekintettel – nem mutat elegendő károssági fokot a verseny tekintetében ahhoz, hogy azt úgy lehessen tekinteni, mint amelynek célja a verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása, ugyanúgy, mint ahogy ennek így kell történnie – amint az kitűnik a jelen ítélet 51. pontjából – abban az esetben, ha a hatáskörrel rendelkező hatóság vagy bíróság ezzel ellentétes következtetésre jut.
78      Következésképpen függetlenül attól, hogy a kérdést előterjesztő bíróság a gazdasági és jogi háttér általa hivatkozott egyéb elemeinek vizsgálatát követően milyen következtetésre jut majd a „cél általi” versenykorlátozás fennállására vagy hiányára vonatkozóan, az ilyen értékelésnek olyan versenyelemzésen kell majd alapulnia, amelyből kitűnnek az e következtetés alapjául szolgáló pontos okok, tekintettel a releváns ténybeli és jogi elemek összességére.
79      Végül harmadszor, ami az alapügy tárgyát képező megállapodás által a verseny tekintetében elérni kívánt objektív célokat illeti, a kérdést előterjesztő bíróság által e tekintetben kifejtett tényezők a következő észrevételeket teszik szükségessé.
80      Egyrészt, e bíróság lényegében kijelenti, hogy az alapügy tárgyát képező megállapodást egyértelmű és pontos tartalmára tekintettel úgy kell tekinteni, mint amely azon verseny korlátozására irányul, amelyet az e megállapodást aláíró hivatásos labdarúgóklubok e megállapodás hiányában a játékosok leigazolásának piacán folytathattak volna.
81      Ezek a kijelentések, amelyek a szóban forgó célt magából az említett megállapodás tartalmából vezetik le, megerősítik, hogy e megállapodás a jellegénél fogva alkalmas volt arra, hogy sértse a verseny különböző formáinak egyikét, nevezetesen a játékosok leigazolásával megvalósuló versenyt, amely az első osztályú nemzeti bajnokságon részt vevő klubok között folyhatott volna, amely bajnokság ekkor határozatlan időre fel volt függesztve, de várható volt, hogy újraindul, amennyiben a Covid19‑világjárvány által előidézett helyzet alakulása ezt lehetővé teszi.
82      Másrészt, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében kijelenti, hogy az alapügy tárgyát képező megállapodás mindazonáltal arra is irányult, hogy a jelen ítélet 73. pontjában említettekhez hasonló körülmények között, a 2019/2020‑as sportszezon határozatlan időre történő felfüggesztésének teljes időtartama alatt megőrizze a játékosok azon személyi állományainak stabilitását, amelyek alapján össze lehet állítani e játékosok csapatait, ezáltal pedig lehetővé tegye, hogy amikor eljön az ideje, a bajnokság olyan feltételek mellett induljon újra, amelyek biztosítják annak integritását. E tekintetben e bíróság emlékeztet különösen arra, hogy eredetileg azt írták elő, hogy e sportszezon 2020. június 30‑án érjen véget, továbbá hogy a klubok és játékosaik közötti számos munkaszerződésnek ugyanebben az időpontban kellett lejárnia, valamint hogy az alapügy tárgyát képező megállapodás hiányában a klubok jogosultak lettek volna arra, hogy mialatt zajlik a bajnokság, leigazolják versenytársaik játékosait, ideértve az említett sportszezon eredetileg tervezett befejezése és az ugyanezen sportszezon újraindításának időpontja közötti időszakot is, ami lehetővé tette volna a jelentősebb pénzügyi forrásokkal rendelkező klubok számára, hogy megerősítsék csapataikat, ezzel együtt pedig gyengítsék versenytársaik csapatait, ezáltal helyrehozhatatlanul torzítva a versenyt, végső soron pedig „a stadionokban folytatott” versenyt.
83      Márpedig e kijelentések, amelyek alapján a kérdést előterjesztő bíróság úgy ítéli meg, hogy e megállapodás ennyiben a verseny szempontjából objektíve kedvező célt követett, relevánsnak tűnnek, tekintettel azokra a sajátosságokra, amelyek a hivatásos labdarúgás ágazatában a verseny rendes működését jellemzik – ahogyan azokat a jelen ítélet 60–64. pontja felidézte –, valamint arra a valós háttérre, amely mellett az említett megállapodás létrejött.
84      Amint ugyanis az e pontokban hivatkozott ítélkezési gyakorlatból következik, a klubok közötti labdarúgóversenyek egyebek mellett a sporteredmények elvén alapulnak, amely azt feltételezi, hogy az adott verseny különböző szakaszaiban jelen lévő összes klub által elért eredmények érvényesen összehasonlíthatók.
85      Amint azt indítványának 57–59. pontjában lényegében a főtanácsnok is megjegyezte, a verseny e formája, amelyet a klubok folytathatnak, szükségszerűen feltételezi, hogy megőrizzék a verseny integritását és a játékosok azon személyi állományainak stabilitását, amelyek alapján a klubok összeállíthatják az egy adott verseny vagy szezon során általuk pályára küldeni tervezett csapatokat, ami a gyakorlatban magában foglalja a játékosok olyan késői átigazolásainak elkerülését, amelyek alkalmasak arra, hogy valamely verseny során érzékelhetően megváltoztassák egyik vagy másik csapat sportértékét, továbbá magában foglalja a munkaszerződések valamely szezon során történő egyoldalú felmondásának tilalmát (lásd ebben az értelemben: 2000. április 13‑i Lehtonen és Castors Braine ítélet, C‑176/96, EU:C:2000:201, 53. és 54. pont; 2024. október 4‑i FIFA ítélet, C‑650/22, EU:C:2024:824, 100. és 144. pont), kivéve ha e felmondások alapos indokokon alapulnak, mint például a játékos munkabérének a klubja általi meg nem fizetése vagy az ilyen felmondást igazoló fegyelmi vétség.
86      A kérdést előterjesztő bíróság tehát megalapozottan tekintheti úgy, hogy az alapügy tárgyát képező megállapodás párhuzamosan követett egy objektíve versenyellenes célt, amely a játékosok leigazolásának piacán fennálló verseny korlátozására irányult, valamint egy objektíve versenybarát célt, amely abban állt, hogy biztosítsák az első és a második osztályú nemzeti bajnokságokban részt vevő játékosok személyi állományának stabilitását azáltal, hogy korlátozzák az olyan játékosok e bajnokságokban részt vevő klubok általi átcsábítását, akiknek a munkaszerződése lejár, vagy akiknek a munkaszerződését az érintett személy a Covid19‑világjárvánnyal összefüggő okból egyoldalúan felmondja, ideértve azt az időszakot is, amely azon időpont között áll fenn, amikor a 2019/2020‑as sportszezonnak a felfüggesztés hiányában be kellett volna fejeződnie, valamint azon időpont között, amelyet újraindítás esetén e szezon befejezéseként végül kijelölnek.
87      Figyelembe véve az alapeljárás alperese és a Bizottság által e tekintetben tett észrevételeket, hozzá kell tenni, hogy az ilyen helyzet alapvetően különbözik attól a helyzettől, amelyben az objektíve versenyellenes célra irányuló magatartás egyidejűleg egyéb olyan célokat is követ, amelyek jogszerűek lehetnek, a verseny szempontjából viszont semlegesek (lásd ebben az értelemben: 2023. december 21‑i European Superleague Company ítélet, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 167. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
88      Következésképpen a kérdést előterjesztő bíróság kijelentéseiből és a Bíróság rendelkezésére álló iratanyagból kitűnik, hogy jóllehet az alapügy tárgyát képező megállapodás tartalmának vizsgálata azt mutatja, hogy e megállapodás nyilvánvalóan alkalmas volt azon verseny korlátozására, amely a játékosok leigazolásának piacán az e megállapodásban részt vevő labdarúgóklubok között állhat fenn, azon valós gazdasági és jogi háttér vizsgálata, amelybe e megállapodás illeszkedik, mégis azt mutatja, hogy e megállapodásra egyrészt olyan ágazatban került sor, ahol a verseny érvényesülése számos sajátossággal rendelkezik, másrészt pedig e megállapodás egészen sajátos kontextusban jött létre. Ebből továbbá az következik, hogy e megállapodás nem csupán egy objektíve versenyellenes célt követ, amely a játékosok leigazolásának piacán fennálló verseny korlátozására irányul, hanem egy objektíve versenybarát célt is el kíván érni, nevezetesen azt, hogy biztosítsa az első és második osztályú nemzeti bajnokságokon részt vevő játékosok személyi állományának stabilitását. Ennélfogva kizárólag a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak pontos és indokolt módon történő meghatározása, hogy a releváns ténybeli és jogi körülmények összességére tekintettel az említett megállapodás elegendő károssági fokot mutat‑e ahhoz, hogy megállapítható legyen, hogy annak célja a verseny korlátozása.
89      Az eddigi megfontolások összességére tekintettel a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdését akként kell értelmezni, hogy azt a megállapodást, amelynek értelmében a valamely tagállam hivatásos labdarúgó‑bajnokságaiban részt vevő klubok az érintett nemzeti sportszövetséggel egyetértésben kötelezettséget vállaltak arra, hogy nem igazolják le egymás játékosait abban az esetben, ha e játékosok a Covid19‑világjárvány vagy az e járványból eredő bármely rendkívüli döntés, különösen pedig a sportszezon meghosszabbítása által okozott nehézségekre hivatkozva egyoldalúan felmondták a munkaszerződésüket, olyan megállapodásnak kell minősíteni, amelynek célja a verseny korlátozása, kivéve ha e megállapodás tartalmának, a versennyel kapcsolatos objektív céljainak, valamint azon sajátos gazdasági és jogi háttérnek a konkrét vizsgálatából, amelybe e megállapodás illeszkedik, kitűnnek azok a pontos okok, amelyek alapján a hatáskörrel rendelkező hatóság vagy bíróság úgy ítéli meg, hogy ilyen minősítés nem alkalmazható.
Az első és a második kérdésről
90      Első és második kérdésével, amelyeket célszerű együttesen vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdését akként kell‑e értelmezni, hogy az abban foglalt tilalom nem alkalmazandó az olyan megállapodásra, amelynek értelmében a valamely tagállam hivatásos labdarúgó‑bajnokságaiban részt vevő klubok az érintett nemzeti sportszövetséggel egyetértésben kötelezettséget vállaltak arra, hogy nem igazolják le egymás játékosait abban az esetben, ha e játékosok a Covid19‑világjárvány vagy az e járványból eredő bármely rendkívüli döntés, különösen pedig a sportszezon meghosszabbítása által okozott nehézségekre hivatkozva egyoldalúan felmondták a munkaszerződésüket.
91      E tekintetben a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy nem tartozik szükségszerűen az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésében foglalt tilalom hatálya alá minden olyan, vállalkozások közötti megállapodás vagy vállalkozások társulásának döntése, amely korlátozza az e megállapodásban részes vagy e döntés tiszteletben tartásának alávetett vállalkozások cselekvési szabadságát. Ugyanis azon gazdasági és jogi háttér vizsgálata, amelybe e megállapodások és határozatok közül néhány illeszkedik, először is annak megállapításához vezethet, hogy azokat egy vagy több olyan jogszerű közérdekű cél indokolja, amelyek önmagukban véve nem versenyellenesek, másodszor, hogy azon konkrét eszközök, amelyeket e célkitűzések eléréséhez igénybe vesznek, ennek érdekében ténylegesen szükségesek, harmadszor pedig, hogy még ha bebizonyosodik is, hogy ezen eszközök velejárója, hogy – legalábbis potenciálisan – korlátozzák vagy torzítják a versenyt, ez a benne rejlő hatás nem haladja meg a szükséges mértéket, különösen nem úgy, hogy az a verseny megszüntetését eredményezi (2023. december 21‑i European Superleague Company ítélet, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 183. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2024. október 4‑i FIFA ítélet, C‑650/22, EU:C:2024:824, 149. pont).
92      Ugyanakkor nem alkalmazható ezen ítélkezési gyakorlat olyan magatartások esetén, amelyek távolról sem csak azzal a bennük rejlő „hatással” járnak, hogy bizonyos vállalkozások cselekvési szabadságának korlátozásával – legalábbis potenciálisan – szűkítik a versenyt, hanem e verseny tekintetében olyan károssági fokot mutatnak, amely igazolja annak megállapítását, hogy e magatartások „célja” akár a verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása is lehet (2023. december 21‑i European Superleague Company ítélet, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 186. pont; 2024. október 4‑i FIFA ítélet, C‑650/22, EU:C:2024:824, 150. pont). E magatartások verseny tekintetében fennálló károssági foka ugyanis, tehát az a közvetlen vagy közvetett kár, amelyet e magatartások a különböző érintett ágazatokban vagy piacokon a felhasználóknak és a közbenső vagy végső fogyasztóknak okozhatnak, túl jelentős ahhoz, hogy azokat igazoltnak és arányosnak lehessen tekinteni (2024. október 4‑i FIFA ítélet, C‑650/22, EU:C:2024:824, 150. pont).
93      Ami tehát a verseny megakadályozására, korlátozására vagy torzítására irányuló magatartásokat illeti, azok kizárólag az EUMSZ 101. cikk (3) bekezdése alapján részesülhetnek az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésében foglalt tilalom alóli mentességben, feltéve hogy e szabályok tekintetében az e rendelkezésben előírt valamennyi feltétel teljesül (2023. december 21‑i European Superleague Company ítélet, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 187. pont; 2024. október 4‑i FIFA ítélet, C‑650/22, EU:C:2024:824, 151. pont).
94      A jelen ügyben tehát a kérdést előterjesztő bíróságnak kizárólag akkor kell majd megvizsgálnia, hogy az alapügy tárgyát képező megállapodás olyannak tekinthető‑e, amely a jelen ítélet 91. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlat értelmében nem tartozik az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének hatálya alá, ha az említett megállapodás vizsgálatának végén arra a következtetésre jut, hogy annak nem célja a verseny korlátozása, továbbá ha bizonyítani tudja, hogy e megállapodás ennek ellenére ilyen hatással bír, megjegyezve, hogy az ezen ítélkezési gyakorlatra hivatkozó félnek kell meggyőző érvekkel és bizonyítékokkal alátámasztania, hogy az annak előnyeiben való részesüléshez szükséges valamennyi feltétel teljesül (lásd analógia útján: 2023. december 21‑i European Superleague Company ítélet, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 130., 191. és 205. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
95      Ugyanakkor figyelemmel az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban tett megállapításokra, valamint az alapeljárásban részt vevő felek és a jelen eljárásban részt vevő egyéb érdekeltek ezzel kapcsolatos észrevételeire, meg kell jegyezni először is, hogy még ha az alapügy tárgyát képező magatartás olyan megállapodás formáját ölti is, amelyet hivatásos labdarúgóklubok az érintett nemzeti sportszövetség egyetértésével kötöttek, következésképpen pedig olyan vállalkozások között jött létre, amelyek vállalkozások társulásával egyeztetve jártak el (lásd ebben az értelemben: 2023. december 21‑i European Superleague Company ítélet, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 90. pont), e magatartás akkor is a jelen ítélet 91. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlat hatálya alá tartozhat. Amint ugyanis annak megszövegezéséből kitűnik, ez az ítélkezési gyakorlat – ellentétben azzal, amit az alapeljárás alperese és a Bizottság állít – minden olyan magatartásra alkalmazandó, amellyel a vállalkozások valamely társulása és az abban tagsággal rendelkező vállalkozások egyeztetnek egymással – bármi is legyen ezen egyeztetés formája –, és nem csupán azokra e magatartások közül, amelyek vállalkozások társulása által hozott döntésnek minősíthető szabályok formáját öltik.
96      Másodszor, ami a jogszerű közérdekű cél fennállását illeti, a Bíróság már több alkalommal megállapította, hogy a sportversenyek szabályszerűségének biztosítására irányuló cél olyan jogszerű közérdekű célnak minősül, amely különös jelentőséggel bír a labdarúgás esetében, és amely elvi alapjukat tekintve és konkrét tartalmuk sérelme nélkül igazolhatja többek között a játékosok verseny közbeni átigazolási határidejére vonatkozó szabályok elfogadását, valamint olyan szabályok elfogadását, amelyek célja, hogy biztosítsák a játékosok azon személyi állományai bizonyos fokú stabilitásának fenntartását, amelyek alapján a klubok összeállíthatják az egy adott verseny során általuk pályára küldeni tervezett csapatokat (lásd ebben az értelemben: 2024. október 4‑i FIFA ítélet, C‑650/22, EU:C:2024:824, 100–102. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
97      E körülmények között az ilyen cél követése elvi alapjukat tekintve és konkrét tartalmuk sérelme nélkül igazolhatja az olyan szabályokat, amelyeket az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló megállapodás hajt végre.
98      Végül harmadszor, ami e megállapodás szigorú értelemben vett szükséges és arányos jellegét illeti, ki kell emelni, hogy annak vizsgálata – amint az kitűnik a jelen ítélet 91. pontjában említett ítélkezési gyakorlatból – mindenekelőtt annak meghatározását foglalja magában, hogy azok a konkrét eszközök, amelyeket egy adott esetben valamely jogszerű közérdekű cél elérése érdekében alkalmaznak, alkalmasak‑e e cél megvalósításának biztosítására; ezt követően azt kell értékelni, hogy ezen eszközök igénybevétele szükséges‑e az említett cél eléréséhez, ami azt jelenti, hogy nincsenek más olyan intézkedések, amelyek e célból ugyanolyan hatékonyak lennének, ugyanakkor kevésbé korlátoznák a versenyt, végül pedig azt kell megvizsgálni, hogy az elfogadott intézkedések által kiváltott korlátozó hatások – különösen azáltal, hogy teljesen megszüntetik az érintett piacon fennálló versenyt – nem aránytalanok‑e az ilyen célhoz képest.
99      Ennélfogva a kérdést előterjesztő bíróságnak – amely az előzetes döntéshozatalra utaló határozatában említést tett arról, hogy kétségei vannak az alapügy tárgyát képező megállapodás szükséges és arányos jellegét illetően – alaposan meg kell vizsgálnia e három feltételt, vagyis e megállapodás szigorú értelemben vett alkalmasságát, szükségességét és arányosságát, tekintettel a felek által előadott érvekre és bizonyítékokra, valamint a releváns ténybeli és jogi körülmények összességére.
100    Az eddigi megfontolások összességére tekintettel az első és a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdését akként kell értelmezni, hogy az abban foglalt tilalom nem alkalmazandó az olyan megállapodásra, amelynek értelmében a valamely tagállam hivatásos labdarúgó‑bajnokságaiban részt vevő klubok az érintett nemzeti sportszövetséggel egyetértésben kötelezettséget vállaltak arra, hogy nem igazolják le egymás játékosait abban az esetben, ha e játékosok a Covid19‑világjárvány vagy az e járványból eredő bármely rendkívüli döntés, különösen pedig a sportszezon meghosszabbítása által okozott nehézségekre hivatkozva egyoldalúan felmondták a munkaszerződésüket, ha egyrészt, e megállapodás nem minősíthető olyan megállapodásnak, amelynek célja a verseny korlátozása, másrészt pedig, ha bizonyított, hogy az említett megállapodást olyan jogszerű közérdekű cél követése igazolja, amelyre tekintettel az szigorú értelemben véve megfelelőnek, szükségesnek és arányosnak bizonyul.
A költségekről
101    Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (ötödik tanács) a következőképpen határozott:
1)      Az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdését akként kell értelmezni, hogy azt a megállapodást, amelynek értelmében a valamely tagállam hivatásos labdarúgó‑bajnokságaiban részt vevő klubok az érintett nemzeti sportszövetséggel egyetértésben kötelezettséget vállaltak arra, hogy nem igazolják le egymás játékosait abban az esetben, ha e játékosok a Covid19‑világjárvány vagy az e járványból eredő bármely rendkívüli döntés, különösen pedig a sportszezon meghosszabbítása által okozott nehézségekre hivatkozva egyoldalúan felmondták a munkaszerződésüket, olyan megállapodásnak kell minősíteni, amelynek célja a verseny korlátozása, kivéve ha e megállapodás tartalmának, a versennyel kapcsolatos objektív céljainak, valamint azon sajátos gazdasági és jogi háttérnek a konkrét vizsgálatából, amelybe e megállapodás illeszkedik, kitűnnek azok a pontos okok, amelyek alapján a hatáskörrel rendelkező hatóság vagy bíróság úgy ítéli meg, hogy ilyen minősítés nem alkalmazható.
2)      Az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdését akként kell értelmezni, hogy az abban foglalt tilalom nem alkalmazandó az olyan megállapodásra, amelynek értelmében a valamely tagállam hivatásos labdarúgó‑bajnokságaiban részt vevő klubok az érintett nemzeti sportszövetséggel egyetértésben kötelezettséget vállaltak arra, hogy nem igazolják le egymás játékosait abban az esetben, ha e játékosok a Covid19‑világjárvány vagy az e járványból eredő bármely rendkívüli döntés, különösen pedig a sportszezon meghosszabbítása által okozott nehézségekre hivatkozva egyoldalúan felmondták a munkaszerződésüket, ha egyrészt, e megállapodás nem minősíthető olyan megállapodásnak, amelynek célja a verseny korlátozása, másrészt pedig, ha bizonyított, hogy az említett megállapodást olyan jogszerű közérdekű cél követése igazolja, amelyre tekintettel az szigorú értelemben véve megfelelőnek, szükségesnek és arányosnak bizonyul.
Aláírások
*      Az eljárás nyelve: portugál.