Ideiglenes változat
TAMARA ĆAPETA
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2026. március 19.(1)
C‑354/24. sz. ügy
Elisa Eesti AS
kontra
Vabariigi Valitsuse julgeolekukomisjoni küberjulgeoleku nõukogu,
Tarbijakaitse ja Tehnilise Järelevalve Amet
(a Tallinna Halduskohus [tallinni közigazgatási bíróság, Észtország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„ Előzetes döntéshozatal – Távközlési szolgáltatások – (EU) 2018/1972 irányelv – A 40. cikk (1) bekezdése és a 41. cikk (1) bekezdése – A hálózatok és szolgáltatások biztonsága – 5G‑s funkció – Engedélyezési eljárás – A hardverek és szoftverek »magas kockázatú« beszállítói – A »magas kockázatú« hardverek és szoftverek nemzetbiztonsági okból történő betiltása – Az EUSZ 4. cikk (2) bekezdése – A Charta 17. cikkének (1) bekezdése – Arányosság – A felülvizsgálat terjedelme – Pozitív intézkedések harmadik államok által gyakorolt befolyás vagy ellenőrzés esetén ”
I.      Bevezetés
1.        Hogyan kapcsolódnak a tagállam által nemzetbiztonságának védelme érdekében hozott intézkedések azokhoz az uniós jogszabályokhoz, amelyeket az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások belső piaca működésének biztosítása érdekében fogadtak el?
2.        Legfőképpen, ki vannak‑e zárva az ilyen nemzeti intézkedések az (EU) 2018/1972 irányelv (az Európai Elektronikus Hírközlési Kódex, a továbbiakban: EEHK)(2) hatálya alól, mivel azokat nemzetbiztonsági okokból hozták meg, és ezért elmarad‑e az uniós jog szerinti arányosságuk bírósági felülvizsgálata?
3.        E kérdések a hardvereknek és szoftvereknek az elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetése és elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása során történő használatára vonatkozó előzetes engedélyezési eljárás bevezetése érdekében Észtországban elfogadott jogszabályok összefüggésében merülnek fel. Ezen eljárás lehetővé teszi az illetékes hatóságok számára, hogy megtiltsák bizonyos berendezések használatát, ha úgy ítélik meg, hogy azok veszélyeztetik a nemzetbiztonságot.
4.        Az alapeljárás felperese, az Elisa Eesti AS (a továbbiakban: felperes), a finn Elisa Oyj távközlési vállalat leányvállalata, egyike a három, Észtországban országos mobil távközlési hálózatot üzemeltető és távközlési szolgáltatást nyújtó szolgáltatónak. A Tallinna Halduskohus (tallinni közigazgatási bíróság, Észtország) (a kérdést előterjesztő bíróság) előtt a felperes olyan határozatot vitat, amellyel az észt illetékes hatóságok megtagadták tőle bizonyos 2G‑s, 3G‑s és 4G‑s, valamint 5G‑s hardverek és szoftverek távközlési hálózatában történő használatára vonatkozó engedély megadását. Ezt a határozatot többek között azért hozták meg, mert e berendezéseket egy kínai távközlési vállalat, a Huawei Corporation (a továbbiakban: Huawei) gyártotta, amelyet az észt hatóságok az ilyen berendezések „magas kockázatú” beszállítójának tekintettek.
II.    A jelen ügy jogi és ténybeli háttere és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
A.      Az 5G‑s távközlési infrastruktúrával és technológiával kapcsolatos háttérinformációk
5.        A jelen ügy hátterének megértéséhez minimális szintű magyarázatra van szükség az 5G‑s funkció alapjául szolgáló infrastruktúrával kapcsolatban. E magyarázattal fogom kezdeni.
6.        A mobil távközlési hálózat hagyományosan két részből áll. Az infrastruktúra első és központi része a törzshálózat. Ez foglalja magában a teljes hálózatot irányító központi berendezéseket, és úgy van kialakítva, hogy fő kábelcsatornaként összekapcsolja az összes forgalmi végpontot, és nagy sebességgel összesíti és továbbítja a hálózati forgalmat.(3) Ezen infrastruktúra második része a mobil rádióhálózat. Ez utóbbi olyan bázisállomásokból áll, amelyek a nagyobb szolgáltatási területet „cellákra” osztják fel, és amelyekhez a mobiltelefonokhoz hasonló mobil eszközök csatlakozhatnak a tagállam mobilhálózatán keresztül.(4) A mobilhálózat e részét néha „edge” hálózatnak nevezik.
7.        A távközlési technológiát „generációk” szerint határozzák meg. A 2G, a 3G és a 4G a nem analóg mobilhálózati technológia egymást követő generációit jelenti. E technológia ötödik generációja, az 5G a tervek szerint a jövőben felváltja a jelenlegi 4G‑s szabványt.(5) Az 5G‑technológiát nagy sebesség és adatkapacitás, valamint kisebb késleltetés jellemzi.
8.        Az Európai Bizottság szerint az 5G‑technológia fontos szerepet tölt be az Európai Unióban a gazdaság és a társadalom egészének javát szolgáló nagy sebességű és nagy kapacitású hálózatok kiépítésében.(6)
9.        Amint az az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból és a nemzeti ügyiratból kitűnik, az 5G‑technológia „non‑stand‑alone” és „stand‑alone” 5G‑s funkcióra osztható. A non‑stand‑alone 5G az a technológia, amelyet a 2G‑, 3G‑ és 4G‑infrastruktúra meglévő hálózati rétegén kívül építettek ki.(7) A kommunikáció tehát mindig a „edge” és a „core” kommunikációs hálózaton keresztül történik. A stand‑alone 5G hálózatok saját rádiós hálózatot hoznak létre, így nem függnek a „régebbi” 2G‑, 3G‑ és 4G‑infrastruktúrától, illetve a törzshálózattól. Az önálló 5G‑s eszközök ezért saját, független hálózati infrastruktúrát alkotnak anélkül, hogy először áthaladnának a törzshálózaton. Ennek alapján közvetlenül kommunikálhatnak egymással anélkül, hogy áthaladnának a távközlési infrastruktúra „központi részén”. E jellemző miatt a stand‑alone 5G‑technológia a „dolgok internete” keretében az eddiginél sokkal több eszköz csatlakozását tudja biztosítani.(8)
10.      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból és az ügyiratokból kitűnik, hogy a felperes törzshálózata a Telefonaktiebolaget LM Ericsson svéd társaság (a továbbiakban: Ericsson) és a Nokia Corporation finn társaság (a továbbiakban: Nokia) által gyártott hardverekből és szoftverekből áll, míg mobil rádióhálózata a Huawei kínai társaság által gyártott hardverekből és szoftverekből áll.
11.      A jelen jogvita kizárólag a felperes mobil rádióhálózatát, azaz az edge hálózatot érinti.
B.      Az alapeljárás jogi és ténybeli háttere
12.      2022. március 23‑án(9) a felperes annak engedélyezése iránti kérelmet nyújtott be a Tarbijakaitse ja Tehnilise Järelevalve Amethez (fogyasztóvédelmi és műszaki felügyeleti hivatal, Észtország; a továbbiakban: TTJA), hogy edge hálózatában használhassa i. az e hálózatban már meglévő 2G‑s, 3G‑s és 4G‑s Huawei hardvert és szoftvert, valamint ii. a 2022. június 1‑jétől bevezetni tervezett 5G‑s Huawei hardvert és szoftvert (a továbbiakban együttesen: a szóban forgó hardverek és szoftverek).
13.      E kérelmet az elektroonilise side seadus (az elektronikus hírközlésről szóló észt törvény, a továbbiakban: ESS) alapján nyújtották be.(10) A kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy az ESS többek között az EEHK‑t ülteti át.
14.      Az ESS 8. fejezete meghatározott követelményeket állapít meg az elektronikus hírközlési szolgáltatások Észtországban történő nyújtása tekintetében. Az ESS 872. §‑ának (1) bekezdése előírja, hogy a távközlési vállalkozásoknak megfelelő technikai és szervezési intézkedéseket kell hozniuk a hírközlési szolgáltatások és hírközlő hálózatok biztonságával és integritásával kapcsolatos kockázatok kezelése érdekében. Az ESS 873. §‑ának (1) bekezdése előírja, hogy a valamely hírközlő hálózatban a hírközlési szolgáltatások nyújtásához használt hardverek és szoftverek nem jelenthetnek kockázatot a nemzetbiztonságra nézve. Ennek megfelelően, az ESS 873. §‑ának (6) bekezdése előírja, hogy a távközlési vállalkozás köteles engedélyt kérni a TTJA‑tól a hardvereknek és a szoftvereknek a hírközlő hálózatban történő használatára.
15.      Az ESS 873. §‑ának (2) bekezdése szerint a nemzetbiztonságot fenyegető veszélyt a gyártó vagy a karbantartási, illetve támogatási szolgáltatások nyújtója által jelentett magas kockázat (e bekezdés 1) pontja), illetve a hardverek vagy szoftverek műszaki jellemzői vagy konfigurációja által jelentett kockázat (e bekezdés 2) pontja) alapján állapítják meg. A gyártónak vagy a karbantartási, illetve támogatási szolgáltatások nyújtójának magas kockázati szintjét az ESS 873. §‑ának (3) bekezdésében meghatározott 12 kritérium alapján értékelik.(11)
16.      Amennyiben megállapításra kerül, hogy a hardver vagy szoftver nemzetbiztonságot fenyegető veszélyt jelent, az ESS 1965. §‑a bizonyos határozott ideig tartó átmeneti időszakokat állapít meg: az 5G‑technológia esetében 2025. december 31‑ig,(12) valamint a 2G‑s, 3G‑s és 4G‑s hardverek és szoftverek esetében 2029. december 31‑ig.(13)
17.      A hardverek és szoftverek hírközlő hálózatban történő használatának engedélyezése iránti kérelem kézhezvételét követően a TTJA az ESS 874. §‑a szerint köteles véleményt kérni a Vabariigi Valitsuse julgeolekukomisjoni küberjulgeoleku nõukogutől (a köztársaság kormánya biztonsági bizottságának kiberbiztonsági tanácsa, Észtország) (a továbbiakban: KJN) arról, hogy az engedélyezés iránti kérelemben megjelölt hardver és szoftver nemzetbiztonságot fenyegető veszélyt jelent‑e.
18.      2022. október 27‑i 1. sz. határozatával a KJN ilyen veszélyt állapított meg a szóban forgó valamennyi hardver és szoftver tekintetében.(14) Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat szerint e veszélyt az ESS 873. §‑ának (3) bekezdésében felsorolt mind a 12 kritérium tekintetében megállapították.(15) E szervezet azt javasolta továbbá a TTJA‑nak, hogy az 5G‑s funkció tekintetében 2025. december 31‑ig, a 2G‑s, 3G‑s és 4G‑s funkció tekintetében pedig 2029. december 31‑ig adjon használati engedélyt (a továbbiakban: a KJN határozata).
19.      2022. november 25‑i 1–7/22–436. sz. határozatával a TTJA megállapította, hogy a felperes engedélyezés iránti kérelmében felsorolt valamennyi hardver és szoftver fenyegetést jelent Észtország nemzetbiztonságára nézve. Ezért a TTJA az ESS 1965. §‑ával összhangban a felperes részére időben korlátozott használati engedélyt adott ki 2025. december 31‑ig az 5G‑s funkció tekintetében, illetve 2029. december 31‑ig a 2G‑s, 3G‑s és 4G‑s funkció tekintetében (a továbbiakban: a TTJA határozata).
20.      2022. december 1‑jei fellebbezésében a felperes a kérdést előterjesztő bíróság előtt megtámadta a KJN és a TTJA határozatát (a továbbiakban együttesen: megtámadott határozatok). A felperes többek között azzal érvel, hogy a KJN és a TTJA nem bizonyította az észt nemzetbiztonságot fenyegető veszély fennállását, az állítólagos veszély bekövetkezésének valószínűségét, illetve a szóban forgó hardverek és szoftverek által okozott kár esetleges mértékét. E fél továbbá azt állítja, hogy a rövid átmeneti időszak miatt a megtámadott határozatok a szóban forgó hardverek és szoftverek visszamenőleges tilalmát jelentik, ami a felperes tulajdonának kisajátítását eredményezi. Emiatt viszont kártalanításnak van helye. A felperes vitatja továbbá a megtámadott határozatok érvényességét, azzal az indokkal, hogy azt a jogszabályt, amely alapján e határozatokat elfogadták, nem jelentették be a Bizottságnak, és ezért az összeegyeztethetetlen az (EU) 2015/1535 irányelvvel (a továbbiakban: TRIS‑irányelv).(16) Végül azt állítja, hogy a megtámadott határozatok az elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetése és elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása EEHK 12. cikkének (1) bekezdésében előírt szabadsága korlátozásának minősülnek, és hogy e szabadság bármely korlátozását megfelelően meg kell indokolni, amit az illetékes hatóságok nem tettek meg.
21.      A KJN és a TTJA vitatja ezeket az érveket. Lényegében azzal érvelnek, hogy a megtámadott határozatok kockázatértékelésen alapulnak, amelynek alkalmazásához elegendő a kockázat valószínűsége és előreláthatósága. E határozatok Észtország kizárólagos hatáskörébe tartoznak, és csak korlátozott bírósági felülvizsgálat tárgyát képezik. A KJN és a TTJA azt is megjegyzi, hogy a megtámadott határozatokban biztosított átmeneti időszak az ESS 1965. §‑a által megengedett leghosszabb időtartam. Végül e felek nem értenek egyet azzal kapcsolatban, hogy a megtámadott határozatok összeegyeztethetetlenek lennének a TRIS‑irányelvvel és az EEHK‑val.
22.      E körülmények között a Tallinna Halduskohus (tallinni közigazgatási bíróság, Észtország) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      Az [EEHK] hatálya alá tartozik‑e az olyan nemzeti jogszabályi rendelkezések (az [ESS] 873. §‑ának (2), (3), (6), (7) és (8) bekezdése, 874. §‑ának (1)–(4) bekezdése, valamint 1965. §‑ának (1)–(4) bekezdése) által alkotott szabályok összessége, amelyek alapján a hírközlési vállalkozásnak a nemzetbiztonság biztosítása érdekében engedélyeztetnie kell a hardvereknek és a szoftvereknek a hírközlő hálózatában történő használatát?
2)      Az előző kérdésre adandó igenlő válasz esetén: Úgy kell‑e értelmezni [az EEHK] 1. cikke (3) bekezdésének az [EUSZ] 4. cikk (2) bekezdésével összefüggésben értelmezett c) pontját, hogy az ilyen korlátozások bevezetése a tagállam kizárólagos hatáskörébe tartozik és olyan tisztán nemzeti intézkedést képez, amelyre nem vonatkoznak [az EEHK] rendelkezései?
3)      A [második] kérdésre adandó nemleges válasz esetén: [Az EEHK] 12. cikkének (1) bekezdése értelmében vett, az elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetése és elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása szabadságának korlátozását jelenti‑e az olyan nemzeti jogszabályi rendelkezések (az ESS 873. §‑ának (2), (3), (6), (7) és (8) bekezdése, 874. §‑ának (1)–(4) bekezdése, valamint 1965. §‑ának (1)–(4) bekezdése) által alkotott szabályok összessége, amelyek nem teszik lehetővé valamely hírközlési vállalkozás számára, hogy anélkül használjon hardvereket és szoftvereket a hírközlő hálózatában, hogy e hardverek és szoftverek használatát engedélyeztette volna egy közigazgatási hatósággal?
4)      A harmadik kérdésre adandó igenlő válasz esetén: Mellőzni kell‑e az ilyen nemzeti jogszabályi rendelkezések alkalmazását, ha azokat nem jelentették be előzetesen [a Bizottságnak] [az EEHK] 12. cikke (1) bekezdésének megfelelően?
5)      A második kérdésre adandó igenlő válasz esetén: Összeegyeztethető‑e az EUMSZ 36. cikkel és az arányosság elvével, ha a nemzetbiztonság biztosítására irányuló nemzeti jogszabályi rendelkezések arra kötelezik a hírközlési vállalkozást, hogy engedélyeztesse a hardvereknek és szoftvereknek a hírközlő hálózatában történő használatát, és a közigazgatási hatóságot nem kötelezik arra, hogy a magas kockázatú hardverek és szoftverek által jelentett veszély értékelése során a) megvizsgálja, hogy a gyártóhoz kapcsolódó kockázatok kivetülnek‑e a konkrét hardverre és szoftverre, b) értékelje a konkrét hardver és szoftver funkcionalitását, fizikai helyét és jelentőségét valamely hírközlési szolgáltatás nyújtásával összefüggésben, és c) megvizsgálja, hogy a gyártó székhelye szerinti állammal kapcsolatos problémák kivetülnek‑e a gyártóra?
6)      Az Európai Unió Alapjogi Chartája [(a továbbiakban: Charta)] 17. cikke (1) bekezdésének második mondata értelmében vett, tulajdontól való megfosztásról van‑e szó abban az esetben, ha a hírközlő hálózatban már az engedélyeztetési kötelezettség bevezetését megelőzően meglévő és aktívan használt hardver vagy szoftver használatát e hardver vagy szoftver élettartamánál rövidebb időszakra engedélyezik, és az érintett hardver vagy szoftver beszerzésére jogszerűen került sor?”
23.      Írásbeli észrevételeket a felperes, a cseh, a dán, az észt, a spanyol, a francia, az olasz, a finn és a svéd kormány, valamint a Bizottság nyújtott be a Bírósághoz. A felperes, a KJN, az észt, a dán, a német, a spanyol, a francia, az olasz, a finn és a svéd kormány, valamint a Bizottság a 2025. november 11‑én tartott tárgyaláson előadták szóbeli észrevételeiket.
III. Elemzés
24.      Elemzésemet a következőképpen fogom felépíteni.
25.      A kérdést előterjesztő bíróság első két kérdése az EEHK hatályára vonatkozik. Az első kérdés tehát arra vonatkozik, hogy az EEHK tárgyi hatálya alá tartozik‑e az ESS által bevezetetthez hasonló, a hardvereknek és a szoftvereknek az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások esetében történő használatához előzetes engedélyt előíró jogszabályi rendszer. Ezzel a kérdéssel a III. A. részben foglalkozom. A második kérdés pedig arra irányul, hogy az ilyen intézkedések mindazonáltal ki vannak‑e zárva ezen irányelv hatálya alá, mivel nemzetbiztonsági okokból hozták meg azokat. Ezzel a kérdéssel a III. B. részben foglalkozom. Mindkét kérdéssel kapcsolatban arra a következtetésre jutottam, hogy az EEHK alkalmazandó a jelen ügyben.
26.      Mivel az EEHK alkalmazandó, a harmadik kérdés arra keresi a választ, hogy az EEHK 12. cikkének (1) bekezdése értelmében vett, az elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetése és elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása szabadsága korlátozásának minősülnek‑e a vitatott intézkedések. Erre a kérdésre a III. C. részben igenlő választ fogok adni. Ezt követően a negyedik kérdéssel foglalkozom, amely arra keres magyarázatot, hogy ezen intézkedéseket be kellett‑e jelenteni a Bizottságnak, és ha igen, milyen következményekkel jár a bejelentésük elmulasztása. Ezzel a kérdéssel a III. D. részben foglalkozom.
27.      Ha – amint azt én is gondolom – a szóban forgó nemzeti intézkedések az elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetésének és az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása szabadsága korlátozásának minősülnek, ebben az összefüggésben felmerül továbbá egy másik fontos kérdés, nevezetesen az, hogy ezen intézkedések igazolhatók‑e, és ha igen, hogyan. Ilyen igazolás az EEHK 12. cikkének (1) bekezdése alapján lehetséges; e rendelkezés e tekintetben az EUMSZ 52. cikk (1) bekezdésére hivatkozik. A kérdést előterjesztő bíróság azonban nem annak tisztázását kéri, hogy az EEHK 12. cikkének (1) bekezdése szerinti arányossági vizsgálatot hogyan kell lefolytatni. Ehelyett e kérdést az ötödik kérdés formájában teszi fel az áruk szabad mozgásával kapcsolatban, azzal a fenntartással, hogy a Bíróság megállapítja, hogy az EEHK nem alkalmazandó. Mivel javasolni fogom az EEHK alkalmazását, nem lesz szükség az ötödik kérdésnek a Bíróság elé terjesztett formájában történő megválaszolására. Mindazonáltal e kérdés tárgya az EEHK 12. cikkének az EUMSZ 52. cikk (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett (1) bekezdése szerinti indokolás szempontjából releváns a kérdést előterjesztő bíróság számára. Ezért a Bírósághoz intézett ötödik kérdés megválaszolása helyett a kérdés oly módon történő átfogalmazását javaslom, mintha az az utóbbi rendelkezésekre (és nem az EUMSZ 34. és az EUMSZ 36. cikkre) vonatkozna. Az így átfogalmazott kérdéssel a III. E. részben foglalkozom.
28.      Végül a hatodik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság a Bíróság segítségét kéri annak megállapításához, hogy a szóban forgó intézkedések esetében a jelen ügy körülményeit figyelembe véve ténylegesen arról van‑e szó, hogy a felperest megfosztották tulajdonától, amely esetben úgy véli, hogy a Charta 17. cikkének (1) bekezdése megfelelő kártalanítás biztosítását írja elő. A III. F. részben azt javaslom a Bíróságnak, hogy a szóban forgó intézkedés nem ilyen megfosztásnak, hanem a tulajdon használatába való beavatkozásnak minősül, amely azonban indokolt lehet, és ezért nem követel meg a Charta 17. cikkének (1) bekezdése alapján kártalanítást.
A.      Az első kérdésről
29.      Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy az ESS vonatkozó rendelkezései, amelyek alapján a vitatott intézkedéseket meghozták, az EEHK hatálya alá tartoznak‑e.
30.      Az eljárásban észrevételeket benyújtó felek álláspontja e kérdés megválaszolását illetően eltérő. A felperes, az észt és a francia kormány, valamint a Bizottság lényegében úgy véli, hogy az EEHK alkalmazandó a jelen ügyben vitatott intézkedésekre. A Bizottság által támogatott észt kormány kifejezetten kifejti, hogy az ESS‑t valójában az EEHK végrehajtása érdekében fogadták el. Ezzel ellentétes álláspontot képviselve a dán, a cseh, az olasz, a svéd és a finn kormány lényegében úgy véli, hogy az EEHK nem alkalmazandó, mivel a szóban forgó engedélyezési intézkedést Észtország nemzetbiztonságának védelme érdekében hozták meg. A spanyol kormány viszont azzal érvel, hogy a nemzetbiztonság védelme érdekében hozott intézkedések nem tartoznak az EEHK hatálya alá, ez azonban nem menti fel a tagállamokat a jelen ügyben alkalmazandó EEHK‑nek való megfelelés kötelezettsége alól.
31.      Úgy vélem, hogy az EEHK alkalmazandó, és hogy a szóban forgó intézkedések az irányelv tárgyi hatálya alá tartoznak.
32.      Az EEHK az elektronikus hírközlés területének legfontosabb jogi aktusa. Harmonizált jogi keretet hoz létre az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások belső piacának biztosítása érdekében.(17) E cél elérése érdekében az irányelv célja az elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetése és elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása előtt álló akadályok felszámolása a tagállamok által előírt korlátozások betiltása és közös szabályok elfogadása révén.(18)
33.      Ez a keret a jelen ügyben szóban forgó mobilhálózatokra is vonatkozik.(19)
34.      Főszabály szerint tehát az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások szabályozására vonatkozó valamennyi nemzeti szabály az EEHK hatálya alá tartozik.
35.      Az EEHK egyik célja az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások belső piaca biztonságának biztosítása. Így az 1. cikk (2) bekezdésének a) pontja szerint ezen irányelv célja „az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások belső piacának létrehozása, ami a rendkívül nagy kapacitású hálózatok kiépítéséhez és elterjedéséhez, fenntartható versenyhez, az elektronikus hírközlési szolgáltatások közötti együttműködési képességéhez, a szolgáltatások elérhetőségéhez, a hálózatok és a szolgáltatások biztonságosságához és a végfelhasználók számára előnyökhöz vezet”.(20)
36.      Ennek érdekében az EEHK 40. cikkének (1) bekezdése kifejezetten megköveteli a tagállamoktól annak biztosítását, hogy a nyilvános elektronikus hírközlő hálózatokat üzemeltető és a nyilvánosan elérhető elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújtó szolgáltatók megfelelő és arányos műszaki és szervezeti intézkedéseket hozzanak a hálózataikat és szolgáltatásaikat érintő kockázatok megfelelő kezelése érdekében. Az ezen intézkedések által biztosított biztonsági szintnek – figyelembe véve az ezen intézkedések területén elért legújabb eredményeket – meg kell felelnie „a kockázat mindenkori mértékének”, ami magában foglalja azokat az intézkedéseket, amelyek megelőzhetik és minimalizálhatják a biztonsági események felhasználókra és egyéb hálózatokra és szolgáltatásokra gyakorolt hatását.
37.      Ezért úgy kell tekinteni, hogy a „hálózatok és szolgáltatások biztonsága” céljának elérése érdekében elfogadott nemzeti szabályok az EEHK hatálya alá tartoznak.
38.      A „hálózatok és szolgáltatások biztonságának” fogalmát az EEHK 2. cikkének 21. pontja úgy határozza meg, mint „az elektronikus hírközlő hálózatok és hírközlési szolgáltatások arra való képessége, hogy adott bizonyossággal ellenálljanak az olyan cselekményeknek, amelyek veszélyeztetik az említett hálózatok és szolgáltatások, a rajtuk tárolt, továbbított vagy kezelt adatok vagy az említett elektronikus hírközlési hálózatok és szolgáltatások keretében nyújtott vagy rajtuk keresztül elérhető kapcsolódó szolgáltatások rendelkezésre állását, hitelességét, sértetlenségét vagy bizalmasságát”.
39.      Ezt a fogalommeghatározást az „elektronikus hírközlő hálózat”(21) és az „elektronikus hírközlési szolgáltatás”(22) fogalommeghatározásával összefüggésben kell értelmezni.
40.      E fogalmak közül az elsőt tágan fogalmazták meg, és az magában foglalja többek között az e hálózat biztosításához szükséges fizikai berendezéseket (és így az annak részét képező hardvereket és szoftvereket is).(23) Az utóbbi fogalom a fizikai infrastruktúrán keresztül történő jelátvitelre vonatkozik, amelyet a Bíróság úgy értelmezett, hogy az kiterjed többek között az internet‑hozzáféréshez használt szoftverre is.(24)
41.      Ebből következik, hogy az EEHK 2. cikkének 21. pontjában meghatározott „hálózatok biztonsága” fogalmat úgy kell értelmezni, hogy az magában foglalja az elektronikus hírközlő hálózat hardver‑ és szoftverelemeinek biztonságát.
42.      Az EEHK 40. cikke (1) bekezdésének végrehajtása érdekében az EEHK 41. cikkének (1) bekezdése megköveteli a tagállamoktól annak biztosítását, hogy az illetékes hatóságok jogosultak legyenek kötelező utasításokat kiadni többek között „jelentős kockázat” fennállása esetén egy esetleges biztonsági esemény bekövetkeztének megelőzése érdekében szükséges intézkedések vonatkozásában.
43.      A tagállamok által e tekintetben elfogadandó szabályokra vonatkozóan nem fogadtak el további rendelkezést. Ennek megfelelően az uniós jog a tagállamokra bízza annak eldöntését, hogy miként hajtják végre ezeket a követelményeket hálózataik és szolgáltatásaik biztonságának biztosítása érdekében.
44.      A jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból, a felperes észrevételeiből, valamint az észt kormány és a KJN észrevételeiből – amelyeket a tárgyaláson megerősítettek – kitűnik, hogy a vitatott szabályok célja az EEHK, és különösen annak 40. cikke (1) bekezdésének és 41. cikke (1) bekezdésének észt jogba való átültetése.
45.      Semmi nem indokolja, hogy az elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetéséhez és az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtásához szükséges hardver és szoftver használatának előzetes engedélyezésére vonatkozó, az ESS által előírt eljárás ne minősüljön az EEHK 40. cikke (1) bekezdése és 41. cikke (1) bekezdése végrehajtása egyik lehetséges megoldásának.
46.      Ezt a jelen eljárásban sem vitatják.
47.      A fentiekre tekintettel javaslom, hogy a Bíróság a kérdést előterjesztő bíróság által feltett első kérdésre igenlő választ adjon, nevezetesen azt, hogy az EEHK‑t úgy kell értelmezni, hogy az kiterjed az olyan nemzeti jogszabályi rendelkezések által alkotott szabályok összességére, amelyek a nemzeti elektronikus hírközlő hálózat és szolgáltatásai biztonságának biztosítása érdekében előírják, hogy az ilyen hálózatot üzemeltetni és ilyen szolgáltatást nyújtani kívánó üzemeltetőnek engedélyeztetnie kell a hardvereknek és a szoftvereknek a hírközlő hálózatában történő használatát.
B.      A második kérdésről
48.      A második kérdéssel, amely az első kérdésre adott igenlő választól függ, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az EUSZ 4. cikk (2) bekezdésének és az EEHK 1. cikke (3) bekezdése c) pontjának hatása az, hogy a szóban forgó engedélyezési intézkedések az EEHK hatálya alá nem tartozó tagállamok kizárólagos hatáskörébe tartoznak, mivel azokat a nemzeti biztonság biztosítása érdekében hozták meg.
49.      E kérdést illetően rövid leszek.
50.      Az EUSZ 4. cikk (2) bekezdésének utolsó mondata szerint a nemzetbiztonság az egyes tagállamok kizárólagos feladata marad. E gondolat tükröződik az EEHK irányelv 1. cikke (3) bekezdésének c) pontjában is, amely szerint ez az irányelv nem sérti a tagállamok által a közrend, a közbiztonság és a védelem biztosítása céljából hozott intézkedéseket.
51.      Ezért – és a két rendelkezés közötti terminológiai eltérések ellenére –(25) egyetértek a Bizottsággal és a francia kormánnyal abban, hogy az EEHK 1. cikke (3) bekezdésének c) pontja lényegében az EUSZ 4. cikk (2) bekezdésének kifejeződése.
52.      Úgy kell‑e értelmezni e két rendelkezést, hogy a nemzetbiztonsági célból hozott intézkedéseket ki kell zárni az EEHK hatálya alól?
53.      A felperes, az észt, a spanyol és a francia kormány, valamint a Bizottság úgy véli, hogy bár csak a tagállamok dönthetnek a nemzetbiztonságuk védelmére irányuló intézkedésekről, ez nem menti fel őket az EEHK betartásának kötelezettsége alól. Az EUSZ 4. cikk (2) bekezdésének és az EEHK 1. cikke (3) bekezdése c) pontjának joghatása ezért nem az, hogy a szóban forgó engedélyezési intézkedés kikerül az uniós jog hatálya alól. Ezzel ellentétes álláspontot képviselve a dán, a cseh, az olasz, a svéd és a finn kormány kiemeli, hogy mivel a szóban forgó intézkedéseket Észtország nemzetbiztonságának védelme érdekében hozták meg, az EUSZ 4. cikk (2) bekezdésének és az EEHK 1. cikke (3) bekezdése c) pontjának joghatása az, hogy kizárják az uniós jog alkalmazását.
54.      Véleményem szerint a Bíróság ítélkezési gyakorlata már kimondta, hogy az EUSZ 4. cikk (2) bekezdése nem zárja ki a nemzetbiztonsági intézkedéseket az uniós jog hatálya alól.(26)
55.      E rendelkezés inkább azt erősíti meg, hogy az Unió nem rendelkezik hatáskörrel annak eldöntésére, hogy mi szükséges a tagállamok biztonságának védelméhez, és hogy azt hogyan kell biztosítani. Mindazonáltal, még ha az EUSZ 4. cikk (2) bekezdése értelmében a nemzeti biztonság az egyes tagállamok kizárólagos feladata marad, „önmagában az a tény, hogy egy nemzeti intézkedést a nemzeti biztonság védelme érdekében fogadtak el, még nem eredményezi az uniós jog alkalmazhatatlanságát és nem mentesíti a tagállamokat az uniós jog kellő tiszteletben tartása alól”.(27)
56.      Ezért még ha Észtország a nemzetbiztonság védelme céljából is fogadta el a vitatott jogszabályt, ez nem zárja ki az EEHK hatálya alól e jogszabályt és az annak alapján elfogadott intézkedéseket.
57.      Más szavakkal, amennyiben a nemzetbiztonság védelme érdekében hozott intézkedések ellentétesek az uniós szabályokkal, a nemzetbiztonság védelméhez fűződő közérdek ezen ütközés igazolására szolgálhat; ezeknek az intézkedéseknek azonban jogszerűségük igazolása érdekében mindenképpen meg kell felelniük az arányossági követelménynek. E kérdésre az ötödik kérdés megválaszolásakor térek vissza.
58.      A jelen eljárásban, amint azt már kifejtettem, az észt kormány konkrétan úgy véli, hogy a szóban forgó jogszabály nemzetbiztonsági érdekeket véd, ugyanakkor azt az EEHK végrehajtása érdekében fogadták el.(28) Az észt kormány ugyanis a szóban forgó hardvereket és szoftvereket a távközlési infrastruktúrájának biztonságára nézve magas kockázatúnak minősítő nemzeti közigazgatási határozatainak igazolása érdekében a Bizottság(29) és a nemzetbiztonsági ügynökségek együttműködési csoportja által kidolgozott bizonyos puha uniós jogi eszközökre hivatkozik.(30)
59.      Ennek megfelelően Észtország nemzetbiztonsági aggályai és az uniós szinten megállapított biztonsági követelmények között konvergencia áll fenn.
60.      Ez az elem különbözteti meg a jelen ügyet a Ministrstvo za obrambo ítélettől.(31) Ezen ügyben a Bíróság úgy vélte, hogy a katonai tevékenységek bizonyos kategóriái kívül esnek a munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló 2003/88/EK irányelv hatályán,(32) „amennyiben e tevékenységek olyannyira különlegesek, hogy azokkal szükségszerűen és állandó jelleggel ellentétben áll az ezen irányelv által előírt követelmények tiszteletben tartása”.(33)
61.      A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a második kérdésre nemleges választ adjon, és állapítsa meg, hogy az EUSZ 4. cikk (2) bekezdését és az EEHK 1. cikke (3) bekezdésének c) pontját úgy kell értelmezni, hogy a nyilvános elektronikus hírközlő hálózat üzemeltetéséhez vagy nyilvánosan elérhető elektronikus hírközlési szolgáltatás nyújtásához szükséges hardverek és szoftverek engedélyezését előíró intézkedés nincs kizárva az EEHK hatálya alól, még akkor sem, ha ezen intézkedést nemzetbiztonsági érdekek védelme érdekében fogadták el.
C.      A harmadik kérdésről
62.      Az első két kérdésre adott válaszaimból következik, hogy az ESS és az ESS alapján elfogadott, megtámadott határozatok az EEHK hatálya alá tartoznak. Ez elvezet a harmadik kérdéshez.
63.      A harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy az EEHK 12. cikkének (1) bekezdése értelmében vett, az elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetése és az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása szabadsága korlátozásának minősül‑e az olyan nemzeti intézkedés, amely előzetes engedélyt ír elő a hardverek és szoftverek használatához.
64.      A felperes véleménye szerint e kérdésre igenlő választ kell adni. A felperes azt állítja, hogy az EEHK 12. cikkének (1) bekezdése a tagállamokat arra kötelezi, hogy biztosítsák az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtásának szabadságát, amelyet az ESS által előírt engedélyezési eljárás korlátoz. Az észt, a spanyol, a francia és az olasz kormány, valamint a Bizottság nem ért egyet ezzel az állásponttal. Lényegében azzal érvelnek, hogy az ESS‑ben meghatározott engedélyezési eljárás az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása szabadsága előfeltételének, nem pedig korlátozásának minősül, mivel az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtásának szabadságára az EEHK 12. cikkének (1) bekezdése alapján „az ebben az irányelvben foglalt [feltételek vonatkoznak]”. Mivel az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások biztonsága e feltételek egyikének minősül, a tagállamok jogszerűen állapíthatnak meg az alapeljárásban szóban forgóhoz hasonló engedélyezési eljárást.(34)
65.      Ezen álláspontok alapján felmerül, hogy a Bíróságnak két lehetősége van arra, hogy az EEHK 12. cikkének (1) bekezdése alapján hogyan minősítse a szóban forgó engedélyezési intézkedést: i. az elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetése és elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása feltételének, vagy ii. e hálózatok és szolgáltatások nyújtása korlátozásának.
66.      Véleményem szerint e követelmény az EEHK 12. cikkének (1) bekezdése értelmében az ilyen hálózatok üzemeltetése és szolgáltatások nyújtása korlátozásának minősül. Ugyanakkor úgy vélem, hogy e korlátozás igazolható.
67.      E tekintetben hasznos emlékeztetni az EEHK 12. cikke (1) bekezdésének első két mondatára:
„A tagállamok biztosítják az elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetésének és az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtásának szabadságát, az ebben az irányelvben foglalt feltételekre is figyelemmel. E céllal összhangban, a tagállamok nem akadályozhatnak meg egy vállalkozást elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetésében vagy az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtásában, kivéve ha ez az EUMSZ 52. cikkének (1) bekezdésében meghatározott okokból szükséges.”(35)
68.      Főszabály szerint tehát e rendelkezés kiindulópontja, hogy bizonyos feltételek mellett a tagállamoknak engedélyezniük kell a vállalkozások számára az elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetését és elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtását.
69.      Ezen túlmenően a tagállamok nem akadályozhatják meg ezeket a vállalkozásokat abban, hogy gyakorolják ezt a szabadságot, olyan korlátozások révén, amelyeket nem közvetlenül maga az EEHK ír elő az ilyen elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetésének és elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtásának feltételeként.
70.      Miközben negatív integrációt ír elő (azaz tiltja az elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetésének és elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtásának szabadságát akadályozó tagállami intézkedéseket),(36) az EEHK 12. cikkének (1) bekezdése elismeri a pozitív integráció szükségességét is (azaz a biztonság biztosítása szükségességének harmonizálását az elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetésének és elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtásának feltételeként).
71.      Ugyanakkor, még ha elő is írják e hálózatok és szolgáltatások biztonságát, az e hálózatok és szolgáltatások biztonságával kapcsolatos pozitív integráció nem valósul meg uniós szinten.
72.      Az EEHK nem írja elő azokat az intézkedéseket, amelyek biztosítják e biztonságot. Az EEHK ezt a tagállamok mérlegelésére bízza, azáltal, hogy 40. cikkének (1) bekezdése és 41. cikkének (1) bekezdése értelmében kötelezi őket e döntések meghozatalára.
73.      Más szavakkal, még ha az EEHK értelmében a hálózatok és szolgáltatások biztonsága az ilyen hálózatok üzemeltetése és szolgáltatások nyújtása feltételének minősül is, a hardverek és a szoftverek e hálózatok üzemeltetéséhez és szolgáltatások nyújtásához történő használatának előzetes engedélyezése nem minősül feltételnek.
74.      Fordított esetben, azaz ha bármely olyan intézkedés, amelyet valamely tagállam a hálózatok és szolgáltatások biztonságának biztosítása érdekében választ, automatikusan az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások belső piaca megfelelő működése feltételének minősülne, az azt jelentené, hogy a tagállamok könnyen akadályozhatnák a szabad mozgást.(37)
75.      Az ilyen típusú, a tagállamok által választott intézkedések arányosságának bírósági felülvizsgálat alól történő automatikus kizárása ellentétes lenne az EEHK 12. cikkének (1) bekezdésében foglalt azon szándékkal, hogy megelőzzék az elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetése és az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása szabadságának akadályait.
76.      Ezért olyan értelmezést javasolok, amely szerint valamely tagállam hálózatai és szolgáltatásai biztonságának biztosítása érdekében meghozott konkrét nemzeti intézkedés akkor is az ilyen hálózatok üzemeltetése és szolgáltatások nyújtása szabadsága EEHK 12. cikkének (1) bekezdése alapján tiltott korlátozásának minősülhet, ha ezen irányelv alapján a tagállamok kötelesek hálózatuk biztonságát biztosítani.
77.      A belső piachoz való hozzáférés előzetes engedélyezésének feltételeit főszabály szerint a szabad mozgás akadályainak kell tekinteni, legyen szó árukról,(38) szolgáltatásokról,(39) tőkéről(40) vagy a letelepedés szabadságáról.(41) Ez a követelmény minden esetben a szabadságot kevésbé vonzóvá, az érintett piacokhoz való hozzáférést pedig nehezebbé teszi.
78.      E tekintetben egyértelmű, hogy a jelen ügyben szóban forgóhoz hasonló előzetes engedélyezési eljárás, amely lehetővé teszi az illetékes hatóságok számára, hogy bizonyos hardverek és szoftverek használatát „magas kockázati” szintje miatt megtiltsák, olyan intézkedésnek minősül, amely főszabály szerint akadályát képezi az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások szabad mozgásának, mivel az adott szolgáltatáshoz való hozzáférést és annak nyújtását kevésbé vonzóvá vagy nehezebbé teheti.
79.      Ezért az ilyen intézkedést főszabály szerint tiltja az EEHK 12. cikkének (1) bekezdése.
80.      A szóban forgó észt jogszabály ezért az EEHK 12. cikke (1) bekezdésének első mondatával ellentétben korlátozhatja az elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetésének és elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtásának szabadságát.
81.      Emellett az EEHK 12. cikkének (1) bekezdése értelmében az EUMSZ 52. cikk (1) bekezdésében felsorolt okok valamelyike igazolhatja az ilyen intézkedést.
82.      Az ebből következő arányossági vizsgálat, amely nemzetbiztonsági szempontokat is magában foglal, a kérdést előterjesztő bíróság feladata. E bíróság nem kért iránymutatást az EEHK 12. cikke (1) bekezdésének e konkrét vonatkozását illetően. Mindemellett az ötödik kérdésre javasolt válaszommal kapcsolatban olyan iránymutatást adok, amely e tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság számára is hasznos lehet.
83.      A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a harmadik kérdésre igenlő választ adjon. Az EEHK 12. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az olyan nemzeti jogszabályi rendelkezések által alkotott szabályok összessége, amelyek előírják, hogy a közigazgatósági hatóságnak engedélyeznie kell a hardvereknek és a szoftvereknek az elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetése és elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása során történő használatát, az említett rendelkezés értelmében vett, e hálózatok üzemeltetése és e szolgáltatások nyújtása szabadsága korlátozásának minősül. Az EUMSZ 52. cikk (1) bekezdésében meghatározott okok igazolhatják az ilyen korlátozást.
D.      A negyedik kérdésről
84.      Az EEHK 12. cikke (1) bekezdésének harmadik mondata szerint a tagállamoknak az elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetése és elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása szabadságának minden korlátozását kellően meg kell indokolniuk, és az ilyen korlátozást be kell jelenteniük a Bizottságnak.
85.      E rendelkezés fényében a kérdést előterjesztő bíróság negyedik kérdésével arra keres választ, hogy milyen következményekkel jár az EEHK 12. cikkének (1) bekezdésében foglalt jog olyan korlátozásának be nem jelentése, mint a jelen ügyben a hardverek és a szoftverek elektronikus hírközlő hálózatokban történő használatának előzetes engedélyezését előíró jogszabályi rendelkezések által alkotott szabályok összessége. Ami a legfontosabb, e bíróság arra keresi a választ, hogy az ilyen értesítés elmulasztása alkalmazhatatlanná teszi‑e az ilyen intézkedést.
86.      A felperes szerint a szóban forgó jogszabályt nem jelentették be a Bizottságnak. Ezért az ESS‑ben meghatározott engedélyezési eljárás nem alkalmazható arra. Az észt, a spanyol, a francia és az olasz kormány, valamint a Bizottság – amelyek mellett a tárgyaláson a TTJA, valamint a német és a finn kormány is részt vett – azt állítja, hogy nem volt szükség bejelentésre, mivel véleményük szerint az ESS‑ből eredő engedélyezési követelmény nem korlátozásnak, hanem az EEHK által az elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetésére és az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtására vonatkozóan előírt feltételnek minősül.
87.      Ezen állásponttal ellentétben – amint azt a harmadik kérdéssel kapcsolatban már kifejtettem – véleményem szerint az ESS által Észtországban bevezetthez hasonló előzetes engedélyezési intézkedés az elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetése és az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása szabadsága korlátozásának minősül. Ezért véleményem szerint az ilyen típusú intézkedést be kellett volna jelenteni a Bizottságnak.
88.      Ugyanakkor meg kívánom jegyezni, hogy a bírósági ügyiratokból nem derül ki, hogy ezen intézkedést valóban bejelentették‑e. Az észt kormány szerint az ESS tervezetét, beleértve az engedélyezési keretrendszert is, 2020‑ban közölték a Bizottsággal,(42) még mielőtt az ESS 2022‑ben hatályba lépett volna. A felperes azonban vitatja az ilyen értesítés meglétét. A kérdést előterjesztő bíróság feladata annak ellenőrzése, hogy valóban fennáll‑e ez a helyzet.
89.      Mindemellett, még ha az észt kormány nem is jelentette be a Bizottságnak az előzetes engedélyezésre vonatkozó jogszabályi követelményt, álláspontom szerint ennek elmulasztása nem eredményezi azt, hogy az ESS ezen része nem alkalmazható a felperesre, vagyis a bejelentés elmulasztásának joghatása nem azonos azzal a joghatással, amely a TRIS‑irányelv szerinti műszaki követelmények bejelentésének elmaradása esetén merülne fel.
90.      Először is, a TRIS‑irányelv az elektronikus hírközlő hálózatok és az elektronikus hírközlési szolgáltatások területén kifejezetten kizárja a saját alkalmazását. Ezen irányelv 1. cikkének (3) bekezdése előírja, hogy ezen irányelv „nem alkalmazható az azon kérdésekre vonatkozó szabályokra, amelyekre [az EEHK‑t megelőző irányelvben] említett, a távközlési szolgáltatások területéhez tartozó uniós jogszabályok vonatkoznak”.
91.      Az elektronikus hírközlő hálózatokra és az elektronikus hírközlési szolgáltatásokra vonatkozó műszaki szabályok és szabványok tekintetében az EEHK ezért lex specialis a TRIS‑irányelvhez képest.
92.      Másodszor, amint azt a Bizottság kifejti, nem vonható párhuzam egyrészt az EEHK 12. cikkének (1) bekezdése szerinti bejelentés elmulasztása, másrészt a TRIS‑irányelv és a vonatkozó ítélkezési gyakorlat által előírt bejelentési eljárás be nem tartása között, amely ítélkezési gyakorlat szerint a műszaki szabvány bejelentésének elmulasztása azt eredményezi, hogy az nem alkalmazható magánszemélyekkel szemben.(43)
93.      Ennek oka, hogy a TRIS‑irányelvvel ellentétben az EEHK 12. cikkének (1) bekezdése nem teszi a Bizottság jóváhagyásától vagy minimális időtartam leteltétől függővé az elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetésére és az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtására vonatkozó feltételek alkalmazhatóságát.
94.      Ezért az EEHK 12. cikkének (1) bekezdése szerinti, az elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetése és az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása szabadsága korlátozása bejelentésének elmulasztása nem eredményezi azt, hogy lehetetlen a felperesre az ESS‑ben meghatározott engedélyezési eljárást alkalmazni.
95.      A fenti okok miatt azt javaslom, hogy a Bíróság azt a választ adja a negyedik kérdésre, hogy az EEHK 12. cikkének (1) bekezdése értelmében vett, az elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetése szabadsága korlátozásának a Bizottságnak történő be nem jelentése nem eredményezi a be nem jelentett nemzeti szabályok alkalmazhatatlanságát.
E.      Az ötödik kérdésről
96.      Az ötödik kérdés – megfogalmazott formájában – az áruk EUMSZ 34. cikkben előírt szabad mozgását korlátozó, de az EUMSZ 36. cikk alapján igazolható nemzeti intézkedésekre vonatkozik. Ezt a kérdést azzal a feltétellel terjesztették a Bíróság elé, hogy megállapítja, hogy az EEHK‑t nem alkalmazható.
97.      Amint azonban már kifejtettem, véleményem szerint az EEHK a jelen ügyben alkalmazandó. Főszabály szerint tehát a Bíróságnak nem kell válaszolnia az ötödik kérdésre.
98.      Mindemellett lényegében az előterjesztett kérdésre adott válasz hasznos lenne a kérdést előterjesztő bíróság számára annak eldöntéséhez, hogy az ESS alapján bevezetett, megtámadott intézkedések igazolhatók‑e az EEHK 12. cikkének (1) bekezdése alapján, amely szerint azok korlátozásnak minősülnek.
99.      Mivel a Bíróságnak lehetősége van az elé terjesztett kérdést olyan módon átfogalmazni, ahogyan azt a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyó eljárás elbírálása szempontjából hasznosnak tartja, javaslom, hogy a Bíróság a jelen ügyben így járjon el.(44)
100. Az átfogalmazott ötödik kérdés tehát arra irányulna, hogy összeegyeztethető‑e az EEHK 12. cikkének (1) bekezdésével és az arányosság elvével, ha a nemzetbiztonság biztosítására irányuló nemzeti jogszabályi rendelkezések arra kötelezik a hírközlési vállalkozást, hogy engedélyeztesse a hardvereknek és szoftvereknek a hírközlő hálózatában történő használatát, és a közigazgatási hatóságot nem kötelezik arra, hogy az ilyen magas kockázatú hardverek és szoftverek által jelentett veszély értékelése során: a) megvizsgálja, hogy a gyártóhoz kapcsolódó kockázatok kivetülnek‑e a konkrét hardverre és szoftverre; b) értékelje a konkrét hardver és szoftver funkcionalitását, fizikai helyét és jelentőségét valamely hírközlési szolgáltatás nyújtásával összefüggésben, és c) megvizsgálja, hogy a gyártó székhelye szerinti állammal kapcsolatos problémák kivetülnek‑e a gyártóra.
101. E tekintetben fontos kiemelni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság nem az ESS alapján hozott, megtámadott határozatok arányosságával kapcsolatban vár választ. E bíróság inkább arra vonatkozóan kér iránymutatást, hogy az ESS által szabályozott, a megtámadott határozatok alapjául szolgáló engedélyezési eljárás igazolható‑e, ha nem kötelezi az illetékes hatóságokat arra, hogy először vizsgálják meg, hogy valóban fennáll‑e nemzetbiztonsági kockázat, mielőtt ezen az alapon elutasítanák az engedélyezés iránti kérelmet. Csak abban az esetben merül fel a kérdés, hogy az ESS végrehajtásának módja arányos‑e, ha az ESS‑t e szempontból érvényesnek találják.
102. Az EEHK 12. cikkének (1) bekezdése értelmében vett, az elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetése és az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása szabadsága korlátozásának minősülő intézkedés az EUMSZ 52. cikk (1) bekezdésében felsorolt okokból, azaz közrendi, közbiztonsági vagy közegészségügyi okokból igazolható.
103. A jelen ügyben az észt kormány az ESS által bevezetett korlátozást nemzetbiztonsági ok (a hírközlési infrastruktúrájának biztonsága) alapján igazolja, valamint azzal, hogy ezen intézkedések az EEHK‑t, különösen annak 40. cikkének (1) bekezdését és 41. cikkének (1) bekezdését hajtják végre.
104. Nem vitatott, hogy a hírközlő hálózatok biztonsága kiemelkedő jelentőséggel bír a mai demokratikus társadalmakban: a biztonságos és megbízható távközlési infrastruktúra nemcsak számos uniós érték és alapjog – többek között a demokrácia értékének és a véleménynyilvánítás szabadságának – hatékony érvényesítéséhez szükséges, hanem a társadalmi stabilitást is biztosítja, mivel a tagállamok távközlési infrastruktúrájára gyakorolt befolyás vagy annak megzavarása hatással lehet a gazdaság más ágazataira és általában véve az uniós polgárok mindennapi életére.(45)
105. Megállapítom továbbá, hogy a Bíróság már elismerte, hogy a tagállamok távközlési infrastruktúrájának biztonsága az állam közbiztonsága elemének minősülhet.(46)
106. Ezen túlmenően az EEHK célja az elektronikus hírközlő hálózatok és az elektronikus hírközlési szolgáltatások biztonságának biztosítása, és ennek érdekében a 40. cikk (1) bekezdése és a 41. cikk (1) bekezdése alapján előírja a tagállamok számára, hogy biztosítsák az elektronikus hírközlő hálózataik és az elektronikus hírközlési szolgáltatásaik biztonságát.(47)
107. Ugyanakkor, még ha a tagállamok elektronikus hírközlő hálózatainak és elektronikus hírközlési szolgáltatásainak biztonságát mind tagállami, mind pedig uniós szinten a társadalom alapvető érdekének ismerik el, és ezért arra az ilyen hálózatok üzemeltetése és szolgáltatások nyújtása szabadsága korlátozásának igazolásaként lehet hivatkozni, e korlátozás csak abban az esetben írható elő, ha a konkrét esetben az ezen érdekkel kapcsolatos kockázat valódi, közvetlen és kellően súlyos.(48)
108. E tekintetben a tagállam az ilyen korlátozást nem igazolhatja pusztán nemzetbiztonsági okokra hivatkozva.(49)
109. Ehelyett az ilyen korlátozást lehetővé tevő jogszabálynak – jelen ügyben az ESS‑nek – annak értékelésére kell köteleznie az illetékes hatóságokat – jelen ügyben a TTJA‑t és a KJN‑t –, hogy a szóban forgó konkrét berendezés valóban jelent‑e ilyen veszélyt a nemzeti távközlési hálózat biztonságára nézve.
110. Bár ez az értékelés eltérhet a harmadik államokból eredő vagy azok beszállítói által jelentett kockázatok tekintetében,(50) nem alapulhat általános gyanún;(51) ehelyett magában kell foglalnia e berendezés rendeltetésszerű használatának és az azzal kapcsolatos kockázatoknak a konkrét értékelését. Ezen elemzés kiterjedhet például a szóban forgó berendezés típusával, e berendezés gyártójával vagy a gyártó székhelye szerinti állammal kapcsolatos kockázatokra.(52)
111. Ennek fényében a kérdést előterjesztő bíróság ötödik kérdésére azt a választ kell adni, hogy az EEHK 12. cikkének (1) bekezdése megköveteli, hogy az olyan nemzeti szabályozás, amely az elektronikus hírközlő hálózatok és az elektronikus hírközlési szolgáltatások biztonságának védelme érdekében a hardverek és szoftverek használatának előzetes engedélyezésére vonatkozó követelményt ír elő, az ilyen engedély megadásáról dönteni jogosult szerveket annak vizsgálatára kötelezze, hogy a szóban forgó hardverek és szoftverek, amelyek használatát kérik, valódi kockázatot jelentenek‑e a hálózat biztonságára nézve, ami magában foglalhatja az ilyen berendezések rendeltetésszerű használatának figyelembevételét, azt, hogy a gyártó székhelye szerinti állammal kapcsolatos kockázatok kivetülnek‑e a gyártóra, valamint azt, hogy a gyártóhoz kapcsolódó kockázatok kivetülnek‑e a konkrét hardverre és szoftverre.
112. Értelmezésem szerint – aminek a vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata – az ESS pontos kritériumokat határoz meg, amelyek alapján az illetékes nemzeti hatóságok arra a következtetésre juthatnak, hogy nemzetbiztonsági veszély áll fenn. E célból úgy tűnik, hogy figyelembe veszik többek között a gyártóval és a gyártó székhelye szerinti harmadik országgal kapcsolatos fenyegetés fennállását.(53)
113. A megtámadott határozatok felülvizsgálata során a nemzeti bíróságnak azt kell megvizsgálnia, hogy ezeket a kritériumokat valóban figyelembe vették‑e a kockázatoknak jelen ügy szerinti konkrét helyzetben történő értékelésekor, ami a használati engedély időbeli korlátozását eredményezte.
114. Mivel e vizsgálat az adott helyzettel kapcsolatos műszaki, politikai és biztonsági szempontok mélyreható ismeretét igényli, az adott gyártóval, annak berendezéseivel vagy azok használatával kapcsolatos kockázat fennállásának értékelését nem végezhetik el az uniós bíróságok. Mindazonáltal, amikor a nemzeti bíróságtól olyan intézkedések felülvizsgálatát kérik, amelyek nemzetbiztonsági okokból tiltják bizonyos hardverek és szoftverek használatát, az illetékes hatóságoknak észszerű magyarázatot kell tudniuk adni az ilyen kockázat megállapításának indokai tekintetében;(54) szükség esetén ez különböző bírósági technikák alkalmazását teheti szükségessé.(55)
115. Ha – mint a jelen ügyben – az uniós és nemzeti szinten felmerülő biztonsági érdekek között összhang áll fenn, a nemzeti bíróság – a szóban forgó intézkedés bírósági felülvizsgálata során – az uniós intézmények és szervek, valamint a nemzeti szervek által elvégzett kockázatértékeléseket is figyelembe veheti.
116. E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság értékelése szempontjából több, az észt kormány által hivatkozott dokumentum lehet releváns: e kormány különösen a kiberbiztonságról szóló 2019. évi bizottsági ajánlásra, a Kiberbiztonsági Együttműködési Csoport(56) összehangolt kockázatértékelésére és 5G eszköztárára,(57) valamint az 5G‑eszköztár végrehajtásáról szóló bizottsági közleményre hivatkozik.
117. Bár e dokumentumok a tagállamokra nézve nem kötelező erejű, puha jogi eszközöknek minősülnek, azok nemzeti és uniós szintű illetékes hatóságok által végzett olyan összehangolt kockázatértékelést írnak elő, amelynek alapján a Bizottság többek között megállapította, hogy a szóban forgó hardverek és szoftverek gyártója által gyártott berendezések „lényegesen nagyobb kockázatot jelent[enek], mint a többi 5G szolgáltató”, és hogy „e magas kockázatok miatt […] a Bizottság úgy véli, hogy a tagállamok által a Huawei […] korlátozására vagy kizárására vonatkozó tagállami határozatok indokoltak, és megfelelnek az 5G eszköztárnak”.(58)
118. Az 5G eszköztár végrehajtásáról szóló közlemény szerint ez a következtetés többek között azon alapul, hogy „[e] beszállító és egy adott harmadik ország kormánya [között] kapcsolat [áll fenn], az adott harmadik ország jogszabályai[n] és a szolgáltató vállalati tulajdonviszonyainak jellemzői[n]”.(59)
119. Az észt kormány kifejti, hogy illetékes hatóságai figyelembe vették ezt az értékelést, és az uniós és tagállami szintű kockázat közös azonosítása alapján úgy ítélték meg, hogy az elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetése és az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása során korlátozni kell azt a kockázatot, amelyet többek között a Huawei, a szóban forgó hardverek és szoftverek beszállítója által gyártott berendezések jelentenek.
120. Ennek megfelelően számomra észszerűnek tűnik az a következtetés, hogy az ESS és az annak alapján elfogadott, megtámadott határozatok – annak ellenére, hogy az elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetése és az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása szabadsága korlátozásának minősül – jogszerű célt szolgálnak: a hálózatok biztonságát fenyegető valós kockázat megelőzését. Ennek értékelése azonban a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
F.      A hatodik kérdésről
121. A nemzeti ügyiratból kitűnik, hogy a szóban forgó hardvereket és szoftvereket a felperes a megtámadott határozatok meghozatala előtt az elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetése és az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása érdekében 2G‑s, 3G‑s és 4G‑s funkcióhoz használta. A felperes magyarázataiból szintén kitűnik, hogy 5G‑s funkcióhoz szükséges berendezéseket szerzett be azzal a szándékkal, hogy azokat az ESS‑ben foglalt engedélyezési követelmény bevezetése előtt beépítse edge hálózatába. Végül a kérdést előterjesztő bíróság végzéséből és a felek magyarázataiból kitűnik, hogy a megtámadott határozatok a szóban forgó hardverek és szoftverek használatát az eszközök élettartamánál rövidebb időtartamra engedélyezték.
122. E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság hatodik kérdésével arra keresi a választ, hogy e körülményeket figyelembe véve a megtámadott határozatok a Charta 17. cikke (1) bekezdésének második mondata értelmében vett tulajdontól való megfosztást eredményeznek‑e, amely esetben a felperest megfelelő kártalanítás illetheti meg.
123. A felperes szerint ez a helyzet áll fenn. Azt állítja, hogy a szóban forgó engedélyezési rendszer a tulajdontól való indokolatlan megfosztást eredményez. Úgy véli továbbá, hogy a Charta 17. cikkének (1) bekezdésével ellentétes a szóban forgó hardverek és szoftverek használatát szabályozó jogi rendszer olyan hirtelen megváltoztatása, amely bevezeti a használat engedélyezésének követelményét, és a felperes által adott gyártótól jogszerűen beszerzett hardver és szoftver használatának tilalmát eredményezi, kivéve, ha méltányos és megfelelő kártalanítást írnak elő.
124. A Bizottság, valamint az észt, a spanyol, a német, a francia, az olasz, a svéd és a finn kormány álláspontja szerint az a keretrendszer, amelybe a vitatott engedélyezési intézkedés illeszkedik, a Charta 17. cikke (1) bekezdésének harmadik mondata értelmében vett, tulajdon használatára vonatkozó szabályozásnak minősül. Ennek megfelelően a megtámadott határozatok nem eredményezték azt, hogy a felperest tényleges vagy de jure megfosztották a szóban forgó hardvereken és szoftvereken fennálló tulajdonától. E felek továbbá úgy vélik, hogy a tulajdon említett szabályozása az észt nemzeti és közbiztonsági aggályok fényében e jog arányos korlátozásának minősül, mivel az észt hatóságok kellően hosszú átmeneti időszakot biztosítottak.
125. A Charta 17. cikkének (1) bekezdése szerint „mindenkinek joga van ahhoz, hogy jogszerűen szerzett tulajdonát birtokolja, használja, azzal rendelkezzen, és azt örökül hagyja. Tulajdonától senkit sem lehet megfosztani, kivéve, ha ez közérdekből, a törvényben meghatározott esetekben és feltételekkel, valamint az ezáltal elszenvedett veszteségekért kellő időben fizetett méltányos összegű kártalanítás mellett történik. A tulajdon használatát, az általános érdek által szükségessé tett mértékben, törvénnyel lehet szabályozni.”
126. A Bíróság megállapította, hogy ez a rendelkezés három különböző szabályt tartalmaz. A Bíróság kifejti, hogy „[a]z első, amely e rendelkezés első mondatában szerepel, általános jellegű, és a tulajdon tiszteletben tartásának elvét konkretizálja. Az említett rendelkezés második mondatában szereplő második szabály a tulajdontól való megfosztásra vonatkozik, és bizonyos feltételekhez köti azt. Ugyanezen rendelkezés harmadik mondatában szereplő harmadik szabály elismeri a tagállamok hatáskörét arra, hogy a tulajdon használatát az általános érdek által szükséges mértékben szabályozhassák. E szabályok azonban nem függetlenek egymástól. A második és harmadik szabály ugyanis a tulajdonhoz való jog megsértésének konkrét eseteire vonatkozik, és azokat az első szabályban foglalt elv fényében kell értelmezni.”(60)
127. A Bíróság ítélkezési gyakorlatából az is kitűnik, hogy az Alapjogi Charta 17. cikkének (1) bekezdése által biztosított védelem széles körű, és a gazdasági értékkel rendelkező vagyontárgyak mellett az engedély vagy használati engedély hasznosításához fűződő érdekekre is kiterjed.(61)
128. Az alapeljárásban a megtámadott határozatok bizonyos hardverek és szoftverek elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetése és elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása során történő használatának engedélyezése iránti kérelemre vonatkoznak. E kérelmet csak részben, és az ESS‑ben meghatározott lehetséges leghosszabb időtartamra, azaz a 2G‑s, 3G‑s és 4G‑s funkció esetében 2029. december 31‑ig, az 5G‑s funkció esetében pedig 2025. december 31‑ig fogadták el.
129. Következésképpen, mivel nem sértették meg e tulajdon lényegét, a felperest nem fosztották meg attól.(62) Ehelyett a megtámadott határozatok a felperes tulajdona Charta 17. cikke (1) bekezdésének harmadik mondata értelmében vett használata korlátozásának minősülnek.(63)
130. Ilyen esetben a felperes főszabály szerint nem jogosult kártalanításra.
131. Ugyanakkor a tulajdon használata csak az általános érdek által szükségessé tett mértékben korlátozható. A jelen ügyben ezen értékelés hasonló lesz ahhoz, amely az EEHK 12. cikkének (1) bekezdése szerinti, az elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetésének és az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtásának szabadságába való beavatkozás igazolásához szükséges.
132. A kérdést előterjesztő bíróság azonban nem kért iránymutatást arra vonatkozóan, hogy miként kell elvégezni az ilyen arányossági vizsgálatot.
133. Mindazonáltal megjegyzem, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak a jelen ügyben figyelembe kell vennie azt a szempontot, hogy azon időtartam, amely alatt a felperes számára engedélyezték a szóban forgó hardverek és szoftverek további használatát, megfelelő volt‑e, azzal az időtartammal összevetve, amely alatt a felperes felkészülhetett az ilyen szabályozási változásra.
134. Ennek oka, hogy a szóban forgó engedélyezési intézkedés – a használatra vonatkozó szigorú maximális időtartamokkal együtt – komolyan érinti a jogszabályi változások bevezetése előtt megvalósított beruházásokat.(64)
135. Ennek megfelelően a kérdést előterjesztő bíróságának meg kell vizsgálnia, hogy összességében elegendően hosszú volt‑e az azon időponttól, amikor az ESS vonatkozó módosítására irányuló javaslatot előterjesztették, a szóban forgó hardverek és szoftverek használatára vonatkozó maximális időtartam végéig tartó időtartam, amely alatt a felperes felkészülhetett volna az új jogi helyzethez való alkalmazkodásra. Ha e bíróság úgy ítéli meg, hogy ez nem így volt, akkor mérlegelni kell az elszenvedett kár észszerű megtérítési rendszerét.(65)
136. Végül a megtámadott határozatok arányosságának értékelésekor a kérdést előterjesztő bíróságnak figyelembe kell vennie a szóban forgó alapjogba való beavatkozás súlyosságát és a követett cél jelentőségét,(66) valamint egyéb érdekeket, például az elektronikus hírközlő hálózatok és az elektronikus hírközlési szolgáltatások igénybevevőinek e hálózatok és szolgáltatások biztonságához fűződő érdekeit, továbbá azt a piaci kockázatot, amelyet az ugyanazon a piacon tevékenykedő gondos és körültekintő versenytárs vállalt volna a szóban forgó hardverek és szoftverek tekintetében.(67)
137. Ha a kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy a felperesre rótt teher – még ha szükséges is volt – aránytalanul nagy volt, a fentiekben kifejtettek szerint helyénvaló lehet méltányos kártalanítást megítélni.
138. A fenti megfontolások alapján javaslom, hogy a Bíróság a hatodik kérdésre azt a választ adja, hogy nem minősül a Charta 17. cikke (1) bekezdésének második mondata értelmében vett, tulajdontól való megfosztásnak az elektronikus hírközlő hálózatban már a használat engedélyeztetésére vonatkozó kötelezettség bevezetését megelőzően meglévő hardver vagy szoftver használatának azon korlátozása, amely szerint a használatot e hardver vagy szoftver élettartamánál rövidebb időszakra engedélyezik.
IV.    Végkövetkeztetés
139. Azt javaslom, hogy a Bíróság a Tallinna Halduskohus (tallinni közigazgatási bíróság, Észtország) által elé terjesztett kérdésekre a következő választ adja:
1)      Az Európai Elektronikus Hírközlési Kódex létrehozásáról szóló, 2018. december 11‑i (EU) 2018/1972 európai parlamenti és tanácsi irányelvet
úgy kell értelmezni, hogy az kiterjed az olyan nemzeti jogszabályi rendelkezések által alkotott szabályok összességére, amelyek a nemzeti elektronikus hírközlő hálózat és szolgáltatásai biztonságának biztosítása érdekében előírják, hogy az ilyen hálózatot üzemeltetni és ilyen szolgáltatást nyújtani kívánó üzemeltetőnek engedélyeztetnie kell a hardvereknek és a szoftvereknek a hírközlő hálózatában történő használatát.
2)      A 2018/1972 irányelv 4. cikkének (2) bekezdését és 1. cikke (3) bekezdésének c) pontját
úgy kell értelmezni, hogy a nyilvános elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetéséhez és a nyilvánosan elérhető elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtásához szükséges hardver és szoftver engedélyezését előíró intézkedés nincs kizárva a 2018/1972 irányelv hatálya alól, még akkor sem, ha ezen intézkedést nemzetbiztonsági érdekek védelme érdekében fogadták el.
3)      A 2018/1972 irányelv 12. cikkének (1) bekezdését
úgy kell értelmezni, hogy az olyan nemzeti jogszabályi rendelkezések által alkotott szabályok összessége, amelyek előírják, hogy a közigazgatósági hatóságnak engedélyeznie kell a hardvereknek és a szoftvereknek az elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetése és elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása során történő használatát, az említett rendelkezés értelmében vett, e hálózatok üzemeltetése és e szolgáltatások nyújtása szabadsága korlátozásának minősül.
Az EUMSZ 52. cikk (1) bekezdésében meghatározott okok igazolhatják az ilyen korlátozást.
4)      A 2018/1972 irányelv 12. cikkének (1) bekezdését
úgy kell értelmezni, hogy az elektronikus hírközlési hálózatok nyújtása szabadsága korlátozásának az Európai Bizottság részére történő bejelentésének elmulasztása nem eredményezi azt, hogy a be nem jelentett nemzeti szabályok nem alkalmazhatók.
5)      A 2018/1972 irányelv 12. cikkének (1) bekezdését és az arányosság elvét
úgy kell értelmezni, hogy azok megkövetelik, hogy az olyan nemzeti szabályozás, amely az elektronikus hírközlő hálózatok és az elektronikus hírközlési szolgáltatások biztonságának védelme érdekében a hardverek és szoftverek használatának előzetes engedélyezésére vonatkozó követelményt ír elő, az ilyen engedély megadásáról dönteni jogosult szerveket annak vizsgálatára kötelezze, hogy a szóban forgó hardverek és szoftverek, amelyek használatát kérik, valódi kockázatot jelentenek‑e a hálózat biztonságára nézve, ami magában foglalhatja az ilyen berendezések rendeltetésszerű használatának figyelembevételét, azt, hogy a gyártó székhelye szerinti állammal kapcsolatos kockázatok kivetülnek‑e a gyártóra, valamint azt, hogy a gyártóhoz kapcsolódó kockázatok kivetülnek‑e a konkrét hardverre és szoftverre.
6)      Nem minősül az Európai Unió Alapjogi Chartája 17. cikke (1) bekezdésének második mondata értelmében vett, tulajdontól való megfosztásnak az elektronikus hírközlő hálózatban már a használat engedélyeztetésére vonatkozó kötelezettség bevezetését megelőzően meglévő hardver vagy szoftver használatának azon korlátozása, amely szerint a használatot e hardver vagy szoftver élettartamánál rövidebb időszakra engedélyezik.
1      Eredeti nyelv: angol.
2      Az Európai Elektronikus Hírközlési Kódex létrehozásáról szóló, 2018. december 11‑i (EU) 2018/1972 európai parlamenti és tanácsi irányelv (átdolgozás) (HL 2018. L 321., 36. o.; helyesbítések: HL 2019. L 334., 164. o.; HL 2020. L 191., 7. o.).
3      Lásd ezzel kapcsolatban: Sendin, A., Sanchez‑Fornie, M.A, Berganza, I., Simon, J., Irritoa. I., Telecommunication Networks for the Smart Grid, Artech House, Boston, 2016, 176. o. A távközlési infrastruktúra egészének szempontjából betöltött alapvető jelentősége miatt a törzshálózatot néha a mobilhálózat „gerincének” vagy „agyának” is nevezik. Lásd általánosságban e kérdéssel kapcsolatban: NATO Kooperatív Kibervédelmi Kiválósági Központ, amely a törzshálózatot úgy jellemezte mint „alapvető infrastruktúra és ezért […] alapvető nemzeti érdek, amely nemzetbiztonsági vonatkozásokkal rendelkezik”. Lásd: NATO Kooperatív Kibervédelmi Kiválósági Központ, Kaska, K., Beckvard, H. és Minárik, T., „Huawei, 5G and China as a Security Threat”, 2019, 15. o., elérhető a következő oldalon: https://ccdcoe.org/uploads/2019/03/CCDCOE‑Huawei‑2019–03–28‑FINAL.pdf.
4      Lásd például Németországban a Szövetségi Információbiztonsági Hivatal „5G Risk Analysis, Framework Document: Methodology, Risk Scenarios and Results”, 2025, 21. o., amelyben kifejtésre kerül, hogy „a rádiós hozzáférési hálózat (RAN) 5G‑s bázisállomásokat tartalmaz […] rádiós interfésszel […], amely csatlakozást biztosít a mobil eszközök számára” (elérhető a következő oldalon: https://www.bsi.bund.de/SharedDocs/Downloads/EN/BSI/Publications/Studies/5G/5G_Framework_Document.pdf?__blob=publicationFile&v= 4).
5      Bizonyos tagállamokban a 2G‑ és a 3G‑hálózat lekapcsolása már folyamatban van: lásd például Írország esetében: Commission for Communications Regulation (hírközlési szabályozó hatóság, Írország) „2G/3G Switch off: Guidance for Mobile Network Operators’, ComReg 24/61, 2024. július 30., elérhető a következő oldalon: https://www.comreg.ie/media/2024/07/ComReg‑2461.pdf.
6      A Bizottság ezen álláspontját már 2016‑ban kifejtette, és a későbbiekben ezen álláspontból indult ki. Lásd: a Bizottság közleménye az Európai Parlamentnek, a Tanácsnak, a Gazdasági és Szociális Bizottságnak és a Régiók Bizottságának: 5G Európa számára: cselekvési terv (COM(2016) 588 final), 4. o., amelyben a Bizottság kifejti, hogy „[a]hhoz, hogy Európa vezető szerepre tegyen szert, és az elsők között részesüljön az 5G‑technológia által megnyitott új piaci lehetőségekből, nemcsak a távközlési ágazatban, hanem a teljes gazdaság, illetve társadalom szintjén is, céltudatos 5G‑bevezetési ütemterv szükséges”.
7      Az 5G‑hálózatok kiberbiztonságáról szóló, 2019. március 26‑i (EU) 2019/534 bizottsági ajánlás (HL 2019. L 88., 42. o.) (a továbbiakban: kiberbiztonságról szóló ajánlás) 2. pontjának a) alpontjában a Bizottság a „5G‑hálózatokat” úgy határozza meg mint „a mobil és vezeték nélküli kommunikációs technológiákkal kapcsolatos releváns hálózati infrastrukturális elemek összessége, amelyeket olyan kiváló teljesítményjellemzőkkel rendelkező konnektivitási szolgáltatásokban és hozzáadott értéket képviselő szolgáltatásokban alkalmaznak, mint a nagyon nagy adatátviteli sebesség és kapacitás, az alacsony válaszidő, a nagy fokú megbízhatóság vagy az összekapcsolt eszközök nagy számának támogatása. Ezek magukban foglalhatnak meglévő hálózati elemeket is, amelyek a mobil és vezeték nélküli kommunikációs technológiák korábbi generációin alapulnak, mint például a 4G vagy a 3G. Az 5G‑hálózatokat úgy kell értelmezni, hogy azok a hálózat valamennyi releváns részét magukban foglalják.”
8      Lásd például az Európai Számvevőszék 2022. évi különjelentését, amelyben megállapította, hogy „2018 végén a becslések szerint világszerte 22 milliárd csatlakoztatott eszköz volt használatban[, és hogy] ez a szám 2030‑ra az előrejelzések szerint mintegy 50 milliárdra fog emelkedni, így az okostelefonoktól a konyhai készülékekig mindenre kiterjedő, összekapcsolt eszközök kiterjedt hálózata jön létre. A globális adatfogyasztás a 2017. évi havi 12 exabájt mobil adatforgalomról 2030‑ra várhatóan több mint 5000 exabájtra fog emelkedni.” Lásd: Európai Számvevőszék, Az 5G bevezetése az Unióban: a hálózatok kiépítése késedelmes, egyes biztonsági kérdések továbbra is megoldatlanok, különjelentés 03/2022, az Európai Unió Kiadóhivatala, Luxembourg, 2022, 7. o., elérhető a következő oldalon: https://www.eca.europa.eu/Lists/ECADocuments/SR22_03/SR_Security‑5G‑networks_EN.pdf.
9      Meg kell jegyeznem, hogy míg az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban és a felperes észrevételeiben 2022. március 23‑át jelölték meg a felperes engedélykérelme benyújtásának időpontjaként, az észt kormány észrevételei és a nemzeti ügyirat egyes részei, többek között a TTJA 2022. november 25‑i 1–7/22–436. sz. határozata szerint e kérelem időpontja 2022. március 18.
10      A szöveg angol nyelvű fordítása a következő oldalon érhető el: https://www.riigiteataja.ee/en/eli/ee/Riigikogu/act/528102025002/consolide.
11      E 12 kritérium a következő: „1) a gyártónak vagy a karbantartási, illetve támogatási szolgáltatások nyújtójának székhelye vagy központi ügyintézési helye olyan országban […] található, amely nem tagja az Európai Uniónak, az Észak‑atlanti Szerződés Szervezetének [(NATO)] vagy a Gazdasági Együttműködési és Fejlesztési Szervezetnek [(OECD)]; 2) a gyártónak vagy a karbantartási, illetve támogatási szolgáltatások nyújtójának székhelye szerinti országban megsértették a demokratikus jogállamiság elveit, illetve nem tartják tiszteletben az emberi jogokat; 3) a gyártónak vagy a karbantartási, illetve támogatási szolgáltatások nyújtójának székhelye szerinti országban nem védik más országok állampolgárainak szellemi tulajdonát, személyes adatait vagy üzleti titkait; 4) a gyártónak vagy a karbantartási, illetve támogatási szolgáltatások nyújtójának székhelye szerinti ország agresszív magatartást tanúsít a kibertérben; 5) az Európai Unió, a NATO vagy az OECD tagállamai a gyártónak vagy a karbantartási, illetve támogatási szolgáltatások nyújtójának székhelye szerinti országnak tulajdonítottak kibertámadásokat; 6) a gyártót vagy a karbantartási, illetve támogatási szolgáltatások nyújtóját a székhelye szerinti ország vagy más független bírósági felügyelettel nem rendelkező külföldi ország kormánya vagy állami hatósága ellenőrzi; 7) a gyártónak vagy a karbantartási, illetve támogatási szolgáltatások nyújtójának székhelye szerinti ország vagy egy másik külföldi ország arra kötelezheti e gyártót vagy szolgáltatót, hogy Észtország nemzetbiztonságát veszélyeztető módon járjon el; 8) a gyártó vagy a karbantartási, illetve támogatási szolgáltatások nyújtójának gazdasági tevékenysége nem piaci versenyen alapul, vagy a székhelye szerinti országban nem teremtettek ehhez megfelelő feltételeket; 9) a gyártónak vagy a karbantartási, illetve támogatási szolgáltatások nyújtójának tulajdonosi, szervezeti vagy irányítási struktúrája nem átlátható; 10) a gyártónak vagy a karbantartási, illetve támogatási szolgáltatások nyújtójának finanszírozása nem átlátható; 11) a gyártónak vagy a karbantartási, illetve támogatási szolgáltatások nyújtójának termékei vagy szolgáltatásai sebezhetőek, és e sebezhetőségek kiküszöbölésére nem hajtottak végre megfelelő biztonsági intézkedéseket; 12) a gyártó vagy a karbantartási, illetve támogatási szolgáltatások nyújtója – a vis maior esetét kivéve – nem tudja biztosítani a termékek vagy szolgáltatások folyamatos szállítását.”
12      Az ESS 1965. §‑ának szövege szerint ez kiterjed az „5G [non stand‑alone] vagy újabb generációs mobilkommunikációs hálózati szabványra”.
13      Az ESS 965. §‑ának szövegét úgy értelmezem, hogy 2025. december 31. után nem adnak ki engedélyt olyan 5G technológiára, amelyről megállapítást nyert, hogy nemzetbiztonságot fenyegető veszélyt jelent, míg a 2G‑s, 3G‑s, 4G‑s hardverek és szoftverek további használatára vonatkozó engedélyt 2029. december 31. után is lehet kérelmezni, még akkor is, ha megállapítást nyert, hogy azok nemzetbiztonságot fenyegető veszélyt jelentenek.
14      Az ESS 873. §‑ának (2) bekezdése szerint valamely hírközlő hálózatban használt hardverek vagy szoftverek a gyártó vagy a karbantartási, illetve támogatási szolgáltatások nyújtója által jelentett magas kockázat miatt (1) pont), illetve a hardverek vagy szoftverek műszaki jellemzői vagy konfigurációja által jelentett kockázat miatt (2) pont) veszélyeztethetik a nemzetbiztonságot.
15      Lásd a fenti 11. lábjegyzetet. A tárgyaláson az észt kormány kifejtette, hogy az azonosított veszélytípusokkal összefüggő példa a kémkedés, az információk és adatok jogellenes felhasználása, valamint a fontos szolgáltatások megzavarása.
16      A műszaki szabályokkal és az információs társadalom szolgáltatásaira vonatkozó szabályokkal kapcsolatos információszolgáltatási eljárás megállapításáról szóló, 2015. szeptember 9‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2015. L 241., 1. o.).
17      Lásd ebben az értelemben az EEHK 1. cikkének (1) bekezdését. E tekintetben az EEHK a 2002 márciusában csomagként elfogadott, korábban az elektronikus hírközlést szabályozó több jogi aktust dolgoz át a szabályozási keretnek a technológiai és piaci fejleményekhez való igazítása céljából. Lásd ebben az értelemben: 2025. február 27‑i T – 2 ítélet (C‑562/23, EU:C:2025:126, 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
18      Amint azt az EEHK (5) preambulumbekezdése kimondja, az elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetésének és az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtásának szabadságára kizárólag az ebben az irányelvben megállapított feltételek alkalmazandók.
19      Lásd az EEHK 2. cikkének 1. pontját.
20      Kiemelés tőlem.
21      Lásd az EEHK 2. cikkének 1. pontját.
22      Lásd az EEHK 2. cikkének 4. pontját.
23      Az „elektronikus hírközlő hálózat” fogalmát az EEHK 2. cikkének 1. pontja úgy határozza meg, mint „olyan átviteli rendszerek összessége – függetlenül attól, hogy állandó infrastruktúrán vagy központi adminisztratív kapacitáselosztáson alapul – és adott esetben kapcsoló vagy útválasztó eszközök, valamint egyéb erőforrások – ideértve a nem aktív hálózati elemeket is –, amelyek jelek továbbítását teszik lehetővé a vezetéken, rádióhullámon, optikai vagy egyéb elektromágneses úton, beleértve a műholdas hálózatokat, az állandóhelyű (vonal‑ és csomagkapcsolt, beleértve az Internetet) és mozgó hálózatokat, az elektromos vezetékrendszereket, annyiban, amennyiben azokat jelek továbbítására használják, a rádióműsor‑ és televízióműsor‑terjesztő hálózatokat, valamint a kábeltelevízió‑hálózatokat, a továbbított információtípusra való tekintet nélkül”.
24      Lásd ebben az értelemben: 2019. június 5‑i Skype Communications ítélet (C‑142/18, EU:C:2019:460, 49. pont); 2019. június 13‑i Google ítélet (C‑193/18, EU:C:2019:498, 34., 35. és 41. pont).
25      Az EUSZ 4. cikk (2) bekezdése a „nemzeti biztonságra” hivatkozik, míg az EEHK 1. cikke (3) bekezdésének c) pontja a „közrend” és a „közbiztonság” kifejezést használja. Az EEHK (6) preambulumbekezdése azonban például – a „közrendre” és a „közbiztonságra” való hivatkozás mellett – a „nem sérti” megfogalmazás részeként az „alapvető biztonsági érdekek” kifejezést is használja. Mivel az EEHK szövegében, célkitűzésében vagy előkészítő dokumentumaiban semmi sem utal arra, hogy másként kellene értelmezni (lásd az Európai Elektronikus Hírközlési Kódex létrehozásáról szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvre irányuló javaslatot [COM(2016) 590 final/2.]), véleményem szerint az EEHK 1. cikke (3) bekezdésének c) pontjában használt terminológiát úgy kell értelmezni, hogy az magában foglalja a „nemzeti biztonság” vagy az „alapvető biztonsági érdekek” fogalmát. Ez az EEHK‑t megelőz irányelvben használt nyelvezettel is összhangban állna, amelynek preambulumbekezdései (bár ezzel kapcsolatos konkrét cikk nélkül) már tartalmazták ezt a megfogalmazást. Lásd az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások közös keretszabályozásáról szóló, 2002. március 7‑i 2002/21/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (Keretirányelv) (HL 2002. L 108., 33. o., magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 349. o.) (7) preambulumbekezdését.
26      Lásd például: 1999. október 26‑i Sirdar ítélet (C‑273/97, EU:C:1999:523, 15. pont); 2020. október 6‑i Privacy International ítélet (C‑623/17, EU:C:2020:790, 44. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2021. július 15‑i Ministrstvo za obrambo ítélet (C‑742/19, EU:C:2021:597, 40. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
27      Lásd legutóbb: 2024. július 29‑i protectus ítélet (C‑185/23, EU:C:2024:657, 62. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
28      Ebben az értelemben ez az eljárás érdekes példát jelent az uniós jog „biztonságossá tételére”. A tagállamok és az uniós politikai intézmények közötti „biztonsági duopólium” kialakulásáról, amely esetben a politikai iránymutatások kölcsönösen hatnak a nemzeti és uniós szintű intézkedésekre, lásd: Pilniok, A., „Governance of the European Security Union”, in Dietrich, J.‑H. és Pilniok, A., European Security Union:  Law and Policies, Beck/Hart/Nomos, 2024, 18. és 19. o.
29      Lásd többek között: 2019. évi kiberbiztonsági ajánlás és az 5G kiberbiztonsági eszköztár végrehajtásáról szóló bizottság közlemény, (C(2023) 4049 final) (a továbbiakban: az 5G eszköztár végrehajtásáról szóló közlemény).
30      Lásd: Kiberbiztonsági Együttműködési Csoport, „5G hálózatok kiberbiztonságának uniós összehangolt kockázatértékelése”, 2019. (a továbbiakban: koordinált kockázatértékelés), elérhető a következő oldalon: https://digital‑strategy.ec.europa.eu/en/news/eu‑wide‑coordinated‑risk‑assessment‑5g‑networks‑security. Lásd még: Kiberbiztonsági Együttműködési Csoport „Az 5G hálózatok kiberbiztonsága: a kockázatcsökkentő intézkedések uniós eszköztára”, 2020 (a továbbiakban: 5G eszköztár), elérhető a következő oldalon: https://digital‑strategy.ec.europa.eu/en/library/cybersecurity‑5g‑networks‑eu‑toolbox‑risk‑mitigating‑measures.
31      2021. július 15‑i ítélet (C‑742/19, EU:C:2021:597).
32      2003. november 4‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2003. L 299., 9. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 381. o.; helyesbítés: HL 2020. L 92., 22. o.).
33      Lásd: 2021. július 15‑i Ministrstvo za obrambo ítélet (C‑742/19, EU:C:2021:597, 75. pont).
34      A francia kormány arra is rámutat, hogy nem nyilvánvaló, hogy a hardverekre és szoftverekre vonatkozó, az alapeljárásban szóban forgóhoz hasonló előzetes engedélyezési rendszer befolyásolja‑e az ilyen hálózatok üzemeltetésének vagy szolgáltatások nyújtásának lehetőségét. Álláspontja szerint e rendszer semmilyen módon nem kötelezi a távközlési szolgáltatókat arra, hogy engedélyt szerezzenek be ahhoz, hogy általánosabban folytathassák az elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetésére és elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtására irányuló tevékenységet.
35      Kiemelés tőlem.
36      Jóllehet az EEHK 12. cikkének (1) bekezdése olyan megfogalmazást tartalmaz, amely szerint a tagállamok nem „akadályozhatják” az elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetésének és az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtásának szabadságát, úgy vélem, hogy ezt a kifejezést tágabban kell értelmezni oly módon, hogy tilos a tagállamoknak bármilyen jellegű akadályt előírni e hálózatok üzemeltetésével és e szolgáltatások nyújtásával szemben. Ez az EEHK azon céljából következik, hogy létrehozza az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások belső piacát. E következtetés az EEHK 12. cikke (1) bekezdésének különböző nyelvi változataiból is levonható, amelyek „akadályoz” és „megakadályoz” jelentésű kifejezéseket használnak: lásd e tekintetben például: a német nyelvi változat, amely a „hindern” szóra hivatkozik; a spanyol nyelvi változat, amely a „no impedirán” szóra hivatkozik; a francia nyelvi változat, amely a „n’empêchent pas” kifejezésre hivatkozik; vagy a horvát nyelvi változat, amely a „ne smiju sprečavati” kifejezésre hivatkozik.
37      Elképzelhető olyan helyzet, amelyben valamely tagállam úgy dönt, hogy a hálózatok biztonságának biztosítása érdekében az ilyen hálózatokban használt bármely hardvert és szoftvert az adott államban letelepedett vállalkozásoknak kell gyártaniuk. Az ilyen típusú protekcionista intézkedés egyértelműen ellentétes lenne a hálózatok üzemeltetésének és szolgáltatások nyújtásának szabadságával, de igazolható lenne az EEHK olyan értelmezése, hogy automatikusan elfogadhatónak ítélnék és további vizsgálat alól kizárnának minden olyan intézkedést, amelyet a hálózatok és szolgáltatások biztonsága céljának elérése érdekében fogadtak el.
38      Lásd például: 1995. február 23‑i Bordessa és társai ítélet (C‑358/93 és C‑416/93, EU:C:1995:54, 25. pont).
39      Lásd például: 1986. december 4‑i Bizottság kontra Németország ítélet (205/84, EU:C:1986:463, 28. pont).
40      Lásd például: 2000. március 14‑i Église de scientologie ítélet (C‑54/99, EU:C:2000:124, 14. pont).
41      Lásd például: 2010. június 1‑jei Blanco Pérez és Chao Gómez ítélet (C‑570/07 és C‑571/07, EU:C:2010:300, 54. pont).
42      Az észt kormány e tervezet műszaki szabályainak bejelentésére hivatkozik, amelyet a Bizottság 2020. október 20‑án kapott meg, és amely a következő oldalon érhető el:
43      Lásd különösen: 1996. április 30‑i CIA Security International ítélet (C‑194/94, EU:C:1996:172, 54. pont); 2023. december 21‑i Papier Mettler Italia ítélet (C‑86/22, EU:C:2023:1023, 44. pont).
44      Lásd többek között: 2021. július 15‑i Ministrstvo za obrambo ítélet (C‑742/19, EU:C:2021:597, 31. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
45      Lásd e tekintetben: az Unió egész területén egységesen magas szintű kiberbiztonságot biztosító intézkedésekről, valamint a 910/2014/EU rendelet és az (EU) 2018/1972 irányelv módosításáról és az (EU) 2016/1148 irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2022. december 14‑i (EU) 2022/2555 európai parlamenti és tanácsi irányelv (NIS 2 irányelv) (HL 2022. L 333., 80. o.; helyesbítések: HL 2023. L 90206., 1. o.; HL 2025. L 90613., 1. o.) (a továbbiakban: NIS 2 irányelv) (5) és (37) preambulumbekezdése.
46      Lásd ebben az értelemben: 2002. június 20‑i Radiosistemi ítélet (C‑388/00 és C‑429/00, EU:C:2002:390, 44. pont). Mindenesetre már a 1984. július 10‑i Campus Oil és társai ítélet (72/83, EU:C:1984:256, különösen a 34–36. pont) óta egyértelmű, hogy az ítélkezési gyakorlat úgy értelmezi a közbiztonság fogalmát, hogy az túlmegy a közrend, valamint a rendőri erők és a hadsereg bevetésén; ezen ítéletben a Bíróság megállapította, hogy e fogalom a tagállam intézményeit, alapvető közszolgáltatásait és általában véve a társadalom igényeit érintő egyéb típusú fenyegetésekre is kiterjedhet.
47      Lásd a jelen indítvány 32–42. pontját.
48      Lásd többek között: 2000. március 14‑i Église de scientologie ítélet (C‑54/99, EU:C:2000:124, 17. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2020. június 18‑i Bizottság kontra Magyarország (Az egyesületek átláthatósága) ítélet (C‑78/18, EU:C:2020:476, 91. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
49      Lásd analógia útján: 2008. szeptember 3‑i Kadi és Al Barakaat International Foundation kontra Tanács és Bizottság ítélet (C‑402/05 P és C‑415/05 P, EU:C:2008:461, 343. pont) (amelyben a Bíróság kifejtette, hogy valamely intézkedés nem kerülhet ki az uniós bíróságok felülvizsgálata alól pusztán azért, mert az azt megállapító jogi aktus érinti a nemzetbiztonságot).
50      Lásd analógia útján: 2019. február 26‑i X (Harmadik országban letelepedett közvetítő társaságok) ítélet (C‑135/17, EU:C:2019:136, 90. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
51      Lásd ebben az értelemben: 2000. március 14‑i Église de scientologie ítélet (C‑54/99, EU:C:2000:124, 22. pont); 2020. június 18‑i Bizottság kontra Magyarország (Az egyesületek átláthatósága) ítélet (C‑78/18, EU:C:2020:476, 86. és 93. pont).
52      Lásd analógia útján: 2016. március 10‑i Safe Interenvíos ítélet (C‑235/14, EU:C:2016:154, 104. pont) (amelyben a Bíróság kifejtette, hogy a pénzmosás területén az ügyfél magas kockázati szintjének értékelése magában foglalhatja az ügyfél típusát, az országot, a terméket vagy a szóban forgó tranzakciót).
53      Lásd e tekintetben a fenti 11. lábjegyzetet.
54      Lásd analógia útján: 1991. november 21‑i Technische Universität München ítélet (C‑269/90, EU:C:1991:438, 13. és 14. pont).
55      Lásd ebben az értelemben: 2013. június 4‑i ZZ ítélet (C‑300/11, EU:C:2013:363, 57. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
56      Lásd a fenti 30. lábjegyzetet. E csoport a hálózati és információs rendszerek biztonságának az egész Unióban egységesen magas szintjét biztosító intézkedésekről szóló, 2016. július 6‑i (EU) 2016/1148 európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2016. L 194., 1. o.) 11. cikkének (1) bekezdése alapján létrehozott bizottságnak minősül. Ezt az irányelvet időközben a NIS 2 irányelv váltotta fel, de a bizottság fennmarad (lásd a NIS 2 irányelv 14. cikkének (1) bekezdését).
57      Ezen eszköztár a Bizottság által a kiberbiztonsági ajánlásban meghatározott célok egyikéből ered (lásd az ajánlás 1. pontjának c) alpontját), amely előírja, hogy a NIS együttműködési csoport „meghatározza a digitális ökoszisztémát, különösen az 5G‑hálózatokat kiszolgáló infrastruktúrákkal kapcsolatos kiberbiztonsági kockázatokat csökkentő lehetséges közös intézkedéseket”.
58      Lásd a 5G eszközkészlet végrehajtásáról szóló közleményt, 2. o.
59      Lásd a 5G eszközkészlet végrehajtásáról szóló közleményt, 1. o. Hasonló, szolgáltatókra vonatkozó sebezhetőségi kritériumokat illetőn lásd még az 5G eszköztár 42. oldalát.
60      Lásd: 2025. július 10‑i INTERZERO és társai ítélet (C‑254/23, EU:C:2025:569, 144. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd még ebben az értelemben: 2022. május 5‑i BPC Lux 2 és társai ítélet (C‑83/20, EU:C:2022:346, 38. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
61      Lásd ebben az értelemben: 2025. július 10‑i INTERZERO és társai ítélet (C‑254/23, EU:C:2025:569, 145. és 146. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
62      Lásd ebben az értelemben: 2024. szeptember 10‑i Neves 77 Solutions ítélet (C‑351/22, EU:C:2024:723, 82. és 88. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
63      Lásd analógia útján: 2025. július 10‑i INTERZERO és társai ítélet (C‑254/23, EU:C:2025:569, 146. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat) (amelyben a Bíróság kifejti, hogy „az engedélyek hasznosításához fűződő vagyoni érdekek az [emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény első kiegészítő jegyzőkönyvének] 1. cikk[e] által biztosított védelem alá esnek”, így „az olyan engedély ex lege visszavonása, amely lehetővé tette jogosultja számára valamely gazdasági tevékenység gyakorlását, az e cikkben biztosított tulajdonhoz való jog korlátozásának minősül, amely – a tulajdon használatát szabályozó intézkedésként – az említett cikk második bekezdésének körébe tartozik”).
64      Lásd ebben az értelemben: 2025. július 10‑i INTERZERO és társai ítélet (C‑254/23, EU:C:2025:569, 155. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
65      Lásd ebben az értelemben: 2025. július 10‑i INTERZERO és társai ítélet (C‑254/23, EU:C:2025:569, 155–156. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
66      Lásd legutóbb: 2025. december 18‑i Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge ítélet (C‑417/23, EU:C:2025:1017, 168. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
67      Lásd ebben az értelemben: 2025. július 10‑i INTERZERO és társai ítélet (C‑254/23, EU:C:2025:569, 158. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).