HOTĂRÂREA CURȚII15 decembrie 1995(*)(cerere de pronunţare a unei hotărâri preliminare formulată de cour d’appel din Liège)„Libera
circulație a lucrătorilor – Reguli de concurență aplicabile
întreprinderilor – Jucători de fotbal profesioniști – Reglementări
sportive privind transferul jucătorilor care obligă noul club să
plătească despăgubiri fostului club – Limitarea numărului de jucători
resortisanți ai altor state membre care pot fi utilizați în cadrul unei
partide”În cauza C‑415/93_având
ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare adresată
Curții în temeiul articolului 177 din Tratatul CEE de cour d’appel din
Liège (Belgia), în litigiul aflat pe rolul acestei instanțe întreUnion royale belge des sociétés de football association ASBLșiJean‑Marc Bosman_întreRoyal club liégeois SAșiJean‑Marc Bosman_SA d’économie mixte sportive de l’union sportive du littoral de Dunkerque_Union royale belge des sociétés de football association ASBL_Union des associations européennes de football (UEFA)și întreUnion des associations européennes de football (UEFA)șiJean‑Marc Bosmancu privire la interpretarea articolelor 48, 85 și 86 din Tratatul CEE_CURTEA_compusă
din G. C. Rodríguez Iglesias, președinte, C. N. Kakouris,
D. A. O. Edward și G. Hirsch, președinți de cameră, G. F.
Mancini (raportor), J. C. Moitinho de Almeida, P. J. G.
Kapteyn, C. Gulmann, J. L. Murray, P. Jann și H. Ragnemalm,
judecători_avocat general: domnul C. O. Lenz_grefieri: domnul R. Grass, grefier, și doamna D. Louterman‑Hubeau, administrator principal_luând în considerare observațiile scrise prezentate:–        pentru
Union royale belge des sociétés de football association ASBL, de G.
Vandersanden și J.‑P. Hordies, avocați în cadrul Baroului din Bruxelles,
și de R. Rasir și F. Moïses, avocați în cadrul Baroului din Liège;–        pentru
Union des associations européennes de football (UEFA), de I. S.
Forrester, QC;–        pentru
domnul Bosman, de L. Misson, J.‑L. Dupont, M.‑A. Lucas și M.
Franchimont, avocați în cadrul Baroului din Liège;–        pentru
guvernul francez, de doamnele H. Duchène, secretar al afacerilor
externe în cadrul Direcției afaceri juridice din Ministerul Afacerilor
Externe, și C. de Salins, director adjunct în cadrul aceleiași direcții;–        pentru
guvernul italian, de domnul profesor L. Ferrari Bravo, șef al
Serviciului de contencios diplomatic din Ministerul Afacerilor Externe,
asistat de domnul D. Del Gaizo, avvocato dello stato;–        pentru
Comisia Comunităților Europene, de domnii F. E. González Díaz,
membru al Serviciului juridic, și G. de Bergues, funcționar național
detașat în cadrul Serviciului juridic și de Th. Margellos, avocat în
cadrul Baroului din Atena_având în vedere raportul de ședință_după
ascultarea observațiilor orale ale Union royale belge des sociétés de
football association ASBL, reprezentatã de F. Moïses, J.‑P. Hordies și
G. Vandersanden, ale Union des associations européennes de football
(UEFA), reprezentată de I. S. Forrester și E. Jakhian, avocat în
cadrul Baroului din Bruxelles, ale domnului Bosman, reprezentat de L.
Misson și J.‑L. Dupont, ale guvernului danez, reprezentat de domnul P.
Biering, kontorchef în Ministerul Afacerilor Externe, în calitate de
agent, ale guvernului german, reprezentat de domnul E. Röder,
Ministerialrat în cadrul Ministerului Federal al Economiei, ale
guvernului francez, reprezentat de doamna C. de Salins și de domnul P.
Martinet, secretar al afacerilor externe în cadrul Direcției afaceri
juridice din Ministerul Afacerilor Externe, în calitate de agenți, ale
guvernului italian, reprezentat de domnul D. Del Gaizo, și ale Comisiei,
reprezentată de domnii F. E. González Díaz și G. de Bergues și de
doamna M. Wolfcarius, membru al Serviciului juridic, în ședința din 20
iunie 1995_după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 20 septembrie 1995_pronunță prezentaHotărâre1        Prin
hotărârea din 1 octombrie 1993, primită de Curte la 6 octombrie 1993,
cour d’appel din Liège a adresat, în temeiul articolului 177 din
Tratatul CEE, întrebări preliminare cu privire la interpretarea
articolelor 48, 85 și 86 din același tratat.2        Aceste
întrebări au fost formulate în cadrul mai multor litigii (i) între
Union royale belge des sociétés de football association ASBL (denumită
în continuare „URBSFA”), pe de o parte, și domnul Bosman, pe de altă
parte, (ii) între Royal club liégeois SA (denumit în continuare „RCL”),
pe de o parte, și domnul Bosman, SA d’économie mixte sportive de l’union
sportive du littoral de Dunkerque (denumită în continuare „clubul din
Dunkerque”), URBSFA și Union des associations européennes de football
(denumită în continuare „UEFA”), pe de altă parte, și (iii) între UEFA,
pe de o parte, și domnul Bosman, pe de altă parte. Normele privind organizarea fotbalului3        Sportul
football association, denumit în mod curent „fotbal”, fie că este
profesionist sau de amatori, se practică, în forma sa organizată, în
cadrul cluburilor care, în fiecare dintre statele membre, se regrupează
în asociații naționale, denumite și federații. Numai în Regatul Unit
există mai multe asociații naționale, mai exact patru, care sunt
responsabile pentru Anglia, Țara Galilor, Scoția și, respectiv, Irlanda
de Nord. URBSFA este asociația națională belgiană. De asociațiile
naționale depind alte asociații secundare sau subsidiare, care se ocupă
de organizarea fotbalului în anumite sectoare sau în anumite regiuni.
Asociațiile organizează campionate naționale, repartizate în mai multe
divizii, în funcție de valoarea sportivă a cluburilor care participă la
acestea.4        Asociațiile
naționale sunt membre ale Fédération internationale de football
association (denumită în continuare „FIFA”), asociație de drept
elvețian, care organizează fotbalul la nivel mondial. FIFA este
împărțită în confederații continentale, ale căror regulamente sunt
supuse aprobării acesteia. Confederația competentă pentru Europa este
UEFA, care, de asemenea, este o asociație de drept elvețian. Aproximativ
cincizeci de asociații naționale fac parte din aceasta, incluzând,
printre altele, asociațiile naționale din statele membre care s‑au
angajat, conform statutelor UEFA, să respecte atât statutele, cât și
regulamentele și deciziile acesteia din urmă.5        Fiecare
meci de fotbal organizat sub egida unei asociații naționale trebuie
jucat între două cluburi membre ale acestei asociații sau membre ale
asociațiilor secundare sau subsidiare afiliate. Echipa utilizată de
fiecare club se compune din jucători înregistrați la asociația națională
că joacă pentru acel club. Fiecare jucător profesionist trebuie
înregistrat ca atare la asociația lui națională și figurează ca angajat
actual sau ca fost angajat la un anumit club. Normele privind transferurile6        Conform
regulamentului federal al URBSFA din 1983, aplicabil în perioada
desfășurării faptelor din acțiunile principale, trebuie distinse trei
raporturi: legitimarea jucătorului la asociația națională, legitimarea
jucătorului la un anumit club și înregistrarea licenței, care este
condiția necesară pentru ca un jucător să poată participa la
competițiile oficiale. Transferul este definit drept operațiunea prin
care jucătorul legitimat la o asociație obține un schimb în privința
legitimării la un anumit club. În cazul unui transfer temporar,
jucătorul rămâne legitimat la clubul său, dar are licență pentru un alt
club.7        În
temeiul aceluiași regulament, toate contractele jucătorilor
profesioniști, a căror durată variază între un an și cinci ani, se
derulează până la 30 iunie. Înainte de expirarea contractului și cel
târziu la 26 aprilie, clubul trebuie să propună jucătorului un nou
contract, în lipsa acestuia jucătorul fiind considerat, în caz de
transfer, ca fiind amator, aplicându‑se astfel alte dispoziții din
regulament. Jucătorul este liber să accepte sau să refuze această
propunere.8        În
cazul unui refuz, jucătorul este înscris pe lista jucătorilor care
între 1 și 31 mai pot face obiectul unui transfer denumit „impus”, adică
fără acordul clubului la care este legitimat, dar prevăzând achitarea
către acesta din urmă de către noul club a unei compensații denumite „de
formare”, calculată prin înmulțirea venitului brut anual al jucătorului
cu anumiți coeficienți care variază între 14 și 2, în funcție de vârsta
acestuia.9        La
1 iunie se deschide perioada transferurilor denumite „libere”, care au
loc cu acordul celor două cluburi și al jucătorului, în special în ceea
ce privește valoarea compensației de transfer pe care noul club este
obligat să o plătească vechiului club, în caz contrar noul club riscând
să i se aplice sancțiuni care pot merge până la radierea sa pentru
datorii.10      În
cazul în care nu are loc niciun transfer, clubul la care este legitimat
jucătorul trebuie să îi ofere acestuia un nou contract pentru un sezon
în aceleași condiții ca cel care i‑a fost propus înainte de 26 aprilie.
În cazul în care jucătorul îl refuză, clubul are dreptul, înainte de 1
august, să ia măsura suspendării, în caz contrar jucătorul fiind
relegitimat ca amator. Jucătorul care continuă să refuze să semneze
contractele pe care i le propune clubul său poate obține transferul ca
amator, fără acordul clubului său, după două sezoane de inactivitate.11      În
ceea ce privește regulamentele UEFA și FIFA, acestea nu se aplică
direct jucătorilor, ci sunt cuprinse în regulamentele asociațiilor
naționale, singurele care au competența de a le aplica și de a
reglementa relațiile dintre cluburi și jucători.12      UEFA,
URBSFA și RCL au declarat în fața instanței naționale că dispozițiile
aplicabile în perioada desfășurării faptelor în privința transferurilor
efective între cluburile diferitelor state membre sau între cluburile
aparținând unor asociații naționale diferite din cadrul aceluiași stat
membru au fost cuprinse într‑un document intitulat „Principii de
colaborare între asociațiile membre ale UEFA și cluburile acestora”,
care a fost aprobat de către Comitetul executiv al UEFA la 24 mai 1990
și a intrat în vigoare la 1 iulie 1990.13      Acest
document prevede că, la expirarea contractului, jucătorul este liber să
încheie un nou contract cu clubul ales de acesta. Noul club trebuie să
informeze de îndată vechiul club despre încheierea contractului, iar
vechiul club, la rândul său, trebuie să informeze asociația națională,
care este obligată să întocmească certificatul internațional de
transfer. Totuși, vechiul club are dreptul de a primi din partea noului
club o compensație de promovare sau de formare a cărei sumă este
stabilită, în caz de dezacord, de către o comisie constituită în cadrul
UEFA, cu ajutorul unei grile de coeficienți cuprinși între 12 și 1, în
funcție de vârsta jucătorului, care urmează a fi înmulțiți cu venitul
brut al acestuia, primit în cursul ultimului an, dar care nu poate
depăși suma de 5 000 000 SFR.14      Documentul
precizează că relațiile economice dintre cele două cluburi în privința
compensației de promovare sau de formare nu au niciun efect asupra
activității jucătorului, care este liber să joace la noul său club.
Totuși, în cazul în care noul club nu plătește imediat vechiului club
compensația menționată anterior, comisia de control și de disciplină a
UEFA se va sesiza în legătură cu această situație și va aduce la
cunoștință decizia sa asociației naționale în cauză, care va putea, de
asemenea, să impună sancțiuni clubului debitor.15      Instanța
de trimitere consideră că, în cazul care face obiectul acțiunilor
principale, URBSFA și RCL nu au aplicat regulamentul UEFA, ci pe cel al
FIFA.16      În
perioada desfășurării faptelor, acest din urmă regulament prevedea,
printre altele, că un jucător profesionist nu poate părăsi asociația
națională la care este legitimat atât timp cât avea obligații, în
temeiul contractului și al regulamentelor clubului său, precum și ale
asociației sale naționale, indiferent cât de severe ar fi acestea.
Transferul internațional era condiționat de eliberarea, de către vechea
asociație națională, a unui certificat de transfer prin care se confirma
că toate obligațiile financiare, inclusiv suma eventualului transfer,
au fost executate.17      Ulterior
perioadei în care s‑au desfășurat faptele din acțiunile principale,
UEFA a inițiat negocieri cu Comisia Comunităților Europene. În aprilie
1991, UEFA s‑a angajat în special să includă în contractul fiecărui
jucător profesionist o clauză care să îi permită acestuia ca, la
expirarea contractului, să încheie un nou contract cu clubul ales de el
și să joace imediat pentru acesta. În acest sens, au fost incluse
dispoziții în „Principiile de colaborare între asociațiile membre ale
UEFA și cluburile acestora”, adoptate în decembrie 1991 și intrate în
vigoare la 1 iulie 1992.18      În
aprilie 1991, FIFA a adoptat de asemenea un nou regulament referitor la
statutul și transferurile jucătorilor de fotbal. Acest document, astfel
cum a fost modificat în decembrie 1991 și în decembrie 1993, prevede că
un jucător poate încheia un contract cu noul club atunci când
contractul dintre acesta și clubul său încetează prin ajungere la
termen, se reziliază sau expiră în următoarele șase luni.19      Pe
de altă parte, s‑au adoptat norme speciale în ceea ce îi privește pe
jucătorii „neamatori”, care sunt definiți drept jucătorii care au
primit, pentru o participare la activitatea fotbalistică sau pentru o
activitate oarecare în legătură cu aceasta, o compensație superioară
sumei cheltuielilor efectuate pe perioada exercitării activității
respective, cu excepția cazului în care aceștia și‑au reluat statutul de
amatori.20      În
cazul transferului unui jucător neamator sau care devine neamator în
următorii trei ani de la transfer, vechiul club are dreptul la o
compensație de promovare sau de formare, al cărei cuantum trebuie
convenit între cele două cluburi. În caz de dezacord, litigiul trebuie
înaintat FIFA sau unei confederații competente.21      Aceste
norme au fost completate de un regulament UEFA, denumit „pentru
stabilirea unei compensații de transfer”, adoptat în iunie 1993 și
intrat în vigoare la 1 august 1993, care înlocuiește „principiile de
colaborare între asociațiile membre ale UEFA și cluburile acestora” din
1991. Acest nou regulament menține principiul conform căruia relațiile
economice dintre două cluburi nu au nicio influență asupra activității
sportive a jucătorului, care este liber să joace pentru clubul cu care a
încheiat un nou contract. În plus, acesta prevede că, în caz de
dezacord între cluburile în cauză, comisia competentă a UEFA are sarcina
să stabilească cuantumul compensației de formare sau de promovare.
Pentru jucătorii neamatori, acesta se calculează pe baza venitului brut
al jucătorului obținut în ultimele douăsprezece luni sau a venitului fix
anual garantat prin noul contract, majorat cu 20 % pentru
jucătorii care au jucat cel puțin de două ori în prima echipă națională
reprezentativă a țării lor și înmulțit cu un coeficient cuprins între 12
și 0 în funcție de vârstă.22      Din
documentele prezentate Curții de UEFA reiese că reglementările în
vigoare în alte state membre conțin de asemenea dispoziții care obligă
noul club, în caz de transfer al unui jucător între două cluburi ale
aceleiași asociații naționale, să plătească vechiului club, în condiții
stabilite de comun acord, o compensație de transfer, de formare sau de
promovare.23      În
Spania și în Franța, compensația nu poate fi solicitată decât în cazul
în care jucătorul transferat are mai puțin de 25 de ani sau, respectiv,
în cazul în care vechiul club este cel cu care jucătorul în cauză a
semnat primul său contract în calitate de jucător profesionist. În
Grecia, în cazul în care nu se datorează în mod expres de către noul
club nicio compensație, contractul dintre club și jucător poate
condiționa plecarea acestuia din urmă de plata unei anumite sume care,
conform indicațiilor UEFA, este în realitate efectuată cel mai adesea de
către noul club.24      Normele
aplicabile în acest scop pot rezulta, după caz, din legislația
națională, din regulamentele asociațiilor naționale de fotbal sau chiar
din convenții colective. Clauzele referitoare la cetățenie25      Începând
cu anii șaizeci, numeroase asociații naționale de fotbal au adoptat
norme care limitează posibilitatea recrutării sau utilizării în
competiții a jucătorilor de cetățenie străină (denumite în continuare
„clauze referitoare la cetățenie”). În scopul aplicării acestor clauze,
cetățenia se definește prin referire la posibilitatea unui jucător de a
avea licență pentru a juca la echipa națională sau reprezentativă a unei
țări.26      În
1978, UEFA s‑a angajat față de domnul Davignon, membru al Comisiei
Comunităților Europene, pe de o parte, să elimine limitările numărului
de contracte încheiate de fiecare club cu jucători din alte state membre
și, pe de altă parte, să stabilească la doi numărul acestor jucători
care pot participa la fiecare meci, această din urmă limită nefiind
aplicabilă jucătorilor stabiliți de mai mult de cinci ani în statul
membru în cauză.27      În
1991, ca urmare a unor discuții noi purtate cu domnul Bangemann,
vicepreședinte al Comisiei, UEFA a adoptat regula denumită
„3 + 2” care prevede posibilitatea asociațiilor naționale de a
limita la trei numărul de jucători străini pe care un club îi poate
utiliza în cadrul unui meci din prima divizie în campionatele naționale
ale acestora, plus doi jucători care să fi jucat o perioadă neîntreruptă
de cinci ani în țara asociației naționale în cauză, dintre care trei
ani la categoria juniori. Această limitare se aplică în egală măsură
meciurilor din cadrul competițiilor organizate de UEFA pentru echipele
de club. Situația de fapt din acțiunile principale28      Domnul
Bosman, jucător profesionist de fotbal având cetățenie belgiană, a fost
angajat începând cu anul 1988 de RCL, club belgian din prima divizie,
în temeiul unui contract a cărui dată de încetare era 30 iunie 1990,
care îi asigura un salariu mediu lunar de 120 000 BFR,
inclusiv primele.29      La
21 aprilie 1990, RCL i‑a propus domnului Bosman un nou contract, pe
durata unui sezon, reducându‑i remunerația lunară la
30 000 BFR, ceea ce reprezenta suma minimă prevăzută de
Regulamentul federal al URBSFA. Întrucât a refuzat să semneze, domnul
Bosman a fost înscris pe lista de transferuri. Valoarea compensației de
formare în ceea ce îl privește a fost stabilită, în temeiul
regulamentului respectiv, la 11 743 000 BFR.30      Întrucât
niciun club nu și‑a manifestat interesul pentru un transfer impus,
domnul Bosman a contactat clubul francez din Dunkerque, din divizia a
doua, ceea ce a condus la angajarea sa pentru un salariu lunar de
aproximativ 100 000 BFR și o primă de angajare de aproximativ
900 000 BFR.31      De
asemenea, la 27 iulie 1990 a fost încheiat un contract între RCL și
clubul din Dunkerque, care prevedea transferul temporar al domnului
Bosman pentru o perioadă de un an, condiționat de plata de către clubul
din Dunkerque către RCL a unei compensații de
1 200 000 BFR, exigibilă la primirea de către Fédération
française de football (denumită în continuare „FFF”) a certificatului de
transfer eliberat de URBSFA. În plus, acest contract acorda clubului
din Dunkerque o opțiune irevocabilă privind transferul definitiv al
jucătorului pentru suma de 4 800 000 BFR.32      Cele
două contracte, între clubul din Dunkerque și RCL, pe de o parte, și
între clubul din Dunkerque și domnul Bosman, pe de altă parte, erau
totuși supuse unei condiții suspensive, conform căreia certificatul de
transfer trebuia transmis de către URBSFA către FFF înainte de primul
meci al sezonului, care urma să aibă loc la 2 august 1990.33      Având
îndoieli cu privire la solvabilitatea clubului din Dunkerque, RCL nu a
solicitat URBSFA să transmită certificatul menționat către FFF. În
consecință, niciunul dintre cele două contracte nu și‑a produs efectele.
De asemenea, la 31 iulie 1990, RCL l‑a suspendat pe domnul Bosman,
împiedicându‑l astfel să joace pe perioada întregului sezon.34      La
8 august 1990, domnul Bosman a sesizat tribunal de première instance
din Liège cu o acțiune împotriva RCL. În paralel cu acțiunea de fond,
acesta a introdus o cerere de măsuri provizorii, solicitând, în primul
rând, obligarea RCL și URBSFA la plata în avans a unei sume de
100 000 BFR pe lună, până la găsirea unui nou angajator, în al
doilea rând, interzicerea obstrucționării angajării sale de către
pârâte, în special prin perceperea unei sume de bani, și, în al treilea
rând, adresarea unei întrebări preliminare Curții.35      Prin
ordonanța din 9 noiembrie 1990, instanța de trimitere a obligat RCL și
URBSFA să plătească lunar domnului Bosman o sumă provizorie de
30 000 BFR și a dispus ca acestea să nu obstrucționeze
angajarea domnului Bosman. În plus, aceasta a adresat Curții o întrebare
preliminară (cauza C‑340/90) privind interpretarea articolului 48 din
tratat în legătură cu reglementările referitoare la transferurile
jucătorilor profesioniști (denumite în continuare „normele privind
transferurile”).36      Între
timp, domnul Bosman a fost angajat în octombrie 1990 de către clubul
francez din divizia a doua Saint‑Quentin, sub condiția suspensivă a
admiterii cererii sale de măsuri provizorii. Contractul său a fost
totuși reziliat la sfârșitul primului sezon. În februarie 1992, domnul
Bosman a semnat un nou contract cu clubul francez din Saint‑Denis de la
Réunion, care a fost de asemenea reziliat. După alte căutări în Belgia
și în Franța, domnul Bosman a fost în cele din urmă angajat de Olympic
de Charleroi, club belgian din divizia a treia.37      Potrivit
instanței de trimitere, indicii grave și concordante conduc la
concluzia că, în pofida statutului de „jucător liber” care i‑a fost
atribuit prin ordonanța de măsuri provizorii, domnul Bosman a făcut
obiectul unui boicot din partea tuturor cluburilor europene care ar fi
putut să îl angajeze.38      La
28 mai 1991, cour d’appel din Liège a reformat ordonanța de măsuri
provizorii pronunțată de tribunal de première instance din Liège în
măsura în care prin aceasta se dispunea adresarea unei întrebări
preliminare Curții. Aceasta a confirmat totuși obligarea RCL la plata
unei sume provizorii lunare către domnul Bosman și a dispus ca RCL și
URBSFA să îl pună pe domnul Bosman la dispoziția oricărui club care
dorea să beneficieze de serviciile sale, fără a putea solicita plata
vreunei compensații. Prin ordonanța din 19 iunie 1991, cauza C‑340/90 a
fost radiată din registrul Curții.39      În
cadrul acțiunii de fond cu care era sesizat tribunal de première
instance din Liège, URBSFA, care, contrar situației din cadrul
procedurii de măsuri provizorii, nu fusese chemată în judecată, a
intervenit voluntar la 3 iunie 1991. La 20 august 1991, domnul Bosman a
solicitat citarea UEFA pentru a interveni în litigiul pe care îl avea cu
RCL și URBSFA și pentru a introduce direct împotriva acesteia o acțiune
întemeiată pe răspunderea UEFA în stabilirea normelor care îi produceau
prejudicii. La 5 decembrie 1991, RCL a formulat o cerere de intervenție
forțată, chemând în garanție clubul din Dunkerque pentru a răspunde
pentru orice condamnare care putea fi pronunțată împotriva sa. La 15
octombrie 1991 și, respectiv, la 27 decembrie 1991, sindicatul
profesionist francez Union nationale des footballeurs professionnels
(denumit în continuare „UNFP”) și asociația de drept olandez Vereniging
van contractspelers (denumită în continuare „VVCS”) au intervenit
voluntar în acest litigiu.40      Prin
intermediul unor concluzii noi depuse la 9 aprilie 1992, domnul Bosman
și‑a modificat cererea inițială împotriva RCL, a introdus o nouă acțiune
preventivă împotriva URBSFA și și‑a extins cererea împotriva UEFA. În
cadrul acestor litigii, domnul Bosman a solicitat ca normele privind
transferurile și clauzele referitoare la cetățenie să fie declarate
inaplicabile în cazul său și, ca urmare a comportamentului lor culpabil
cu ocazia nerealizării transferului la clubul din Dunkerque, a solicitat
ca RCL, URBSFA și UEFA să fie obligate la plata, pe de o parte, a sumei
de 11 368 350 BFR, reprezentând prejudiciul suferit de
către domnul Bosman începând cu 1 august 1990 până la sfârșitul carierei
sale, și, pe de altă parte, a sumei de 11 743 000 BFR,
reprezentând beneficiul nerealizat de la începutul carierei sale din
cauza normelor privind transferurile. În plus, acesta a solicitat
adresarea unei întrebări preliminare Curții.41      Prin
hotărârea din 11 iunie 1992, tribunal de première instance din Liège a
constatat că are competența să soluționeze acțiunile în fond. În plus,
acesta a constatat că sunt admisibile cererile formulate de domnul
Bosman împotriva RCL, URBSFA și UEFA prin care se urmărea în special
declararea ca inaplicabile a normelor privind transferurile și a
clauzelor referitoare la cetățenie și sancționarea comportamentului
acestor trei organizații. În schimb, tribunalul a respins cererea de
chemare în garanție introdusă de RCL împotriva clubului din Dunkerque,
întrucât nu a fost prezentată dovada vreunei culpe din partea acestuia
din urmă în executarea obligațiilor sale. În sfârșit, constatând că
examinarea pretențiilor formulate de domnul Bosman împotriva UEFA și
URBSFA implica examinarea compatibilității normelor privind
transferurile cu tratatul, tribunal de première instance a solicitat
Curții să se pronunțe cu privire la interpretarea articolelor 48, 85 și
86 din tratat (cauza C‑269/92). 42      URBSFA,
RCL și UEFA au declarat apel împotriva acestei hotărâri. Întrucât
această cale de atac are efect suspensiv, procedura în fața Curții a
fost suspendată. Prin Ordonanța din 8 decembrie 1993, cauza C‑269/92 a
fost definitiv radiată din registrul Curții ca urmare a unei noi
hotărâri a cour d’appel din Liège, care se aflã la originea prezentei
proceduri.43      Nu
a fost introdusă nicio cale de atac împotriva UNFP și a VVCS, care nu
și‑au reiterat intenția de a interveni în cadrul apelului.44      În
hotărârea de trimitere, cour d’appel din Liège a menținut hotărârea
atacată în ceea ce privește constatarea faptului că tribunal de première
instance din Liège avea competența de a soluționa acțiunile, a faptului
că acțiunile erau admisibile, precum și a faptului că examinarea
pretențiilor formulate de domnul Bosman împotriva UEFA și URBSFA implica
examinarea legalității normelor privind transferurile. În plus, cour
d’appel din Liège a considerat că examinarea legalității clauzelor
referitoare la cetățenie era necesară, dat fiind că cererea domnului
Bosman în această privință se întemeia pe articolul 18 din Codul
judiciar belgian (code judiciaire belge), care autorizează acțiunile
intentate „în vederea prevenirii încălcării unui drept grav amenințat”.
Or, domnul Bosman ar fi prezentat diverse elemente obiective care puteau
conduce la concluzia că prejudiciul de care se teme, și anume că aceste
clauze referitoare la cetățenie ar putea împiedica evoluția carierei
sale, se va realiza efectiv.45      Instanța
de trimitere a considerat în special că articolul 48 din tratat putea,
spre deosebire de articolul 30, să interzică nu numai discriminările, ci
și obstacolele nediscriminatorii în calea liberei circulații a
lucrătorilor, în cazul în care acestea nu pot fi justificate de motive
imperative.46      În
ceea ce privește articolul 85 din tratat, aceasta a estimat că
reglementările FIFA, UEFA și URBSFA ar putea constitui decizii ale unor
asocieri de întreprinderi prin care cluburile limitează concurența
dintre ele în momentul achiziționării de jucători. Mai întâi,
compensațiile de transfer ar avea un rol descurajator și un efect de
diminuare în privința remunerațiilor sportivilor profesioniști. Apoi,
clauzele referitoare la cetățenie ar interzice obținerea de servicii
oferite de jucătorii străini dincolo de o anumită limită. În sfârșit,
comerțul dintre statele membre ar fi afectat în special prin limitarea
mobilității jucătorilor.47      Pe
de altă parte, cour d’appel consideră că există o poziție dominantă a
URBSFA sau o poziție dominantă colectivă a cluburilor de fotbal, în
sensul articolului 86 din tratat, restrângerea concurenței prevăzută la
articolul 85 putând constitui abuzuri interzise prin articolul 86.48      Cour
d’appel a respins cererea UEFA prin care aceasta din urmă îi solicita
să întrebe Curtea dacă răspunsul la întrebarea adresată în legătură cu
transferurile ar fi diferit în cazul unei reglementări care ar permite
jucătorului să joace liber pentru noul său club, chiar dacă acesta nu a
plătit compensația de transfer vechiului club. În această privință, cour
d’appel a precizat în special că, din cauza amenințării cu sancțiuni
severe a cluburilor care nu plătesc compensația de transfer,
posibilitatea jucătorului de a juca în cadrul noului său club continuă
să fie condiționată de relațiile economice existente între cluburi.49      Având
în vedere cele prezentate anterior, cour d’appel din Liège a hotãrât sã
suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții de Justiție următoarele
întrebări preliminare:„Articolele 48, 85 și 86 din Tratatul de la Roma din 25 martie 1957 trebuie interpretate în sensul că interzic:–        ca
un club de fotbal să poată solicita și să poată primi din partea noului
club angajator plata unei sume de bani cu ocazia angajării unuia dintre
jucătorii săi aflat la sfârșitul contractului;–        ca
asociațiile sau federațiile sportive naționale și internaționale să
poată prevedea în cadrul reglementărilor lor dispoziții care limitează
accesul jucătorilor străini, resortisanți ai Comunității Europene, la
competițiile pe care acestea le organizează?”50      La
3 iunie 1994, URBSFA a introdus un recurs în casație împotriva
hotărârii pronunțate de cour d’appel și a solicitat ca hotărârea care
urmează să fie pronunțată să fie extinsă și în privința RCL, a UEFA și a
clubului din Dunkerque. Prin scrisoarea din 6 octombrie 1994,
procurorul general de pe lângă Cour de cassation din Belgia a adus la
cunoștința Curții că această cale de atac nu are efect suspensiv în
cauză.51      Prin
hotărârea din 30 martie 1995, Cour de cassation a respins recursul și a
hotărât că, în această situație, cererea de extindere a hotărârii era
lipsită de interes. Cour de cassation a transmis o copie a acestei
hotărâri Curții de Justiție. Cu privire la cererea de luare a unor măsuri de cercetare judecătorească52      Prin
scrisoarea depusă la grefa Curții la 16 noiembrie 1995, UEFA a formulat
o cerere prin care a solicitat Curții să dispună o măsură de cercetare
judecătorească în temeiul articolului 60 din Regulamentul de procedură,
în vederea completării informațiilor sale în ceea ce privește rolul
jucat de compensațiile de transfer în finanțarea cluburilor de fotbal
mici sau mijlocii, asupra mecanismelor care reglementează repartizarea
veniturilor în interiorul structurilor existente în fotbal, precum și
asupra prezenței sau absenței unor mecanisme alternative în cazul în
care sistemul compensațiilor de transfer nu ar mai exista.53      După
o nouă ascultare a avocatului general, Curtea consideră că această
cerere trebuie respinsă. Astfel, aceasta a fost prezentată într‑un
moment în care, conform articolului 59 alineatul (2) din Regulamentul de
procedură, procedura orală era terminată. Or, din jurisprudența Curții
(a se vedea Hotărârea din 16 iunie 1971, Prelle/Comisia, 77/70, Rec.,
p. 561, punctul 7) reiese că o astfel de cerere nu poate fi admisă
decât în cazul în care se referă la fapte de natură a exercita o
influență decisivă și pe care partea interesată nu le‑a putut invoca
înainte de terminarea procedurii orale.54      În
speță, este suficient să se constate că UEFA ar fi putut prezenta
cererea sa înainte de terminarea procedurii orale. În plus, întrebarea
dacă obiectivul de menținere a echilibrului financiar și sportiv și în
special cel de asigurare a finanțării cluburilor mici poate fi atins
prin alte mijloace, precum redistribuirea unei părți a veniturilor din
fotbal, a fost evocată în special de domnul Bosman în observațiile sale
scrise. Cu privire la competența Curții de a răspunde la întrebările preliminare55      Competența
Curții de a se pronunța, în tot sau în parte, asupra întrebărilor
adresate de instanța de trimitere a fost contestată, pe diverse
temeiuri, de URBSFA, de UEFA, de anumite guverne care au prezentat
observații și, pe parcursul procedurii scrise, de Comisie.56      În
primul rând, UEFA și URBSFA au susținut că acțiunile principale
constituie aranjamente procedurale destinate să determine obținerea unei
hotărâri preliminare din partea Curții cu privire la întrebări care nu
răspund niciunei nevoi obiective de soluționare a litigiilor. Astfel, cu
ocazia nerealizării transferului domnului Bosman la Dunkerque nu ar fi
fost aplicat regulamentul UEFA și, de altfel, în cazul în care acesta ar
fi fost aplicat, transferul respectiv nu ar fi fost condiționat de
plata unei compensații de transfer și ar fi putut, prin urmare, să se
realizeze. Așadar, interpretarea dreptului comunitar solicitată de
instanța națională nu ar avea nicio legătură cu realitatea sau cu
obiectul acțiunilor principale și, conform unei jurisprudențe constante,
Curtea nu ar avea competența să răspundă la întrebările adresate.57      În
al doilea rând, URBSFA, UEFA, guvernele danez, francez, italian, precum
și Comisia au susținut în observațiile scrise că întrebările privind
clauzele referitoare la cetățenie nu au nicio legătură cu litigiile,
care se referă numai la aplicarea normelor privind transferurile.
Astfel, împiedicarea evoluției carierei domnului Bosman, care, conform
acestuia, ar putea fi rezultatul acestor clauze, ar fi pur ipotetică și
nu ar justifica pronunțarea Curții în această privință cu privire la
interpretarea tratatului.58      În
al treilea rând, URBSFA și UEFA au subliniat în ședință că, în
conformitate cu hotărârea Cour de cassation din Belgia din 30 martie
1995, cour d’appel din Liège a respins ca inadmisibile cererile
introduse de domnul Bosman care aveau drept scop declararea ca
inaplicabile în cazul acestuia a clauzelor referitoare la cetățenie
conținute în regulamentul URBSFA. În aceste condiții, acțiunile
principale nu privesc aplicarea clauzelor referitoare la cetățenie și
Curtea nu ar trebui să răspundă la întrebările adresate în acest sens.
Guvernul francez s‑a raliat acestei concluzii, cu condiția verificării
conținutului hotărârii pronunțate de Cour de cassation.59      În
această privință, trebuie amintit că, în cadrul cooperării instituite
prin articolul 177 din tratat între Curte și instanțele naționale, numai
instanțele naționale care sunt sesizate cu acțiunea principală și care
trebuie să își asume responsabilitatea pentru hotărârea judecătorească
ce urmează a fi pronunțată au competența să aprecieze, luând în
considerare particularitățile fiecărei cauze, atât necesitatea unei
hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre,
cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. În
consecință, din moment ce întrebările adresate au ca obiect
interpretarea dreptului comunitar, Curtea este, în principiu, obligată
să se pronunțe (a se vedea în special Hotărârea din 5 octombrie 1995,
Aprile, C‑125/94, Rec., p. I‑2919, punctele 16 și 17).60      Cu
toate acestea, Curtea a hotărât că este îndreptățită să analizeze
condițiile în care este sesizată de instanța națională în scopul de a‑și
verifica propria competență. Astfel, spiritul de colaborare care
trebuie să stea la baza procedurii trimiterii preliminare presupune ca,
în ceea ce o privește, instanța națională să aibă în vedere funcția
conferită Curții, de a contribui la administrarea justiției în statele
membre, iar nu de a formula opinii consultative asupra unor întrebări
generale sau ipotetice (a se vedea în special Hotărârea din 16 iulie
1992, Meilicke, C‑83/91, Rec., p. I‑4871, punctul 25).61      Cu
toate acestea, Curtea a apreciat că nu se poate pronunța asupra unei
întrebări preliminare adresate de o instanță națională atunci când este
evident că interpretarea sau aprecierea validității unei norme
comunitare, solicitată de instanța națională, nu are nicio legătură cu
realitatea sau cu obiectul acțiunii principale (a se vedea în special
Hotărârea din 26 octombrie 1995, Furlanis construzioni generali,
C‑143/94, Rec., p. I‑3653, punctul 12), atunci când problema este
de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de
fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util întrebărilor
care i‑au fost adresate (a se vedea în special Hotărârea Meilicke,
citată anterior, punctul 32).62      În
speță, trebuie mai întâi arătat că acțiunile principale, considerate în
ansamblul lor, nu au un caracter ipotetic și că instanța națională a
furnizat Curții o expunere exactă a situației de fapt și a contextului
normativ, precum și a motivelor care au determinat‑o să considere că o
hotărâre cu privire la întrebările adresate îi este necesară pentru
pronunțarea hotărârii sale.63      Apoi,
chiar dacă, astfel cum susțin URBSFA și UEFA, regulamentul acesteia din
urmă nu a fost aplicat cu ocazia nerealizării transferului domnului
Bosman la clubul din Dunkerque, nu este mai puțin adevărat că acesta se
află în continuare în discuție în cadrul acțiunilor preventive ale
domnului Bosman formulate împotriva URBSFA și UEFA (a se vedea punctul
40 de mai sus) și că o interpretare oferită de Curte în ceea ce privește
compatibilitatea cu dreptul comunitar a sistemului de transfer
instituit prin regulamentul UEFA ar putea fi utilă instanței de
trimitere.64      În
ceea ce privește, mai precis, întrebările privind clauzele referitoare
la cetățenie, rezultă că cererile adresate în acest sens în cadrul
acțiunilor principale au fost declarate admisibile în temeiul unei
dispoziții procedurale naționale care permite intentarea unei acțiuni,
chiar cu titlu declarativ, în vederea prevenirii încălcării unui drept
grav amenințat. Astfel cum reiese din hotărârea sa, instanța de
trimitere a apreciat că aplicarea clauzelor referitoare la cetățenie
poate împiedica efectiv evoluția carierei domnului Bosman, prin
diminuarea șanselor de a fi angajat sau utilizat în competiții de un
club dintr‑un alt stat membru. Aceasta a concluzionat că cererile
formulate de domnul Bosman cu scopul de a declara inaplicabile în cazul
său clauzele referitoare la cetățenie menționate anterior ar îndeplini
condițiile prevăzute de dispoziția menționată.65      În
cadrul prezentei proceduri, Curtea nu are competența de a contesta
această apreciere. Deși este adevărat că acțiunile principale prezintă
un caracter declarativ și că, având în vedere că prin acestea se
urmărește prevenirea încălcării unui drept amenințat, trebuie în mod
necesar să fie întemeiate pe ipoteze care, prin natura lor, sunt
incerte, aceste acțiuni sunt totuși autorizate de dreptul național, așa
cum este interpretat de instanța de trimitere. În aceste condiții,
întrebările adresate de către instanță răspund unei nevoi obiective de
soluționare a litigiilor cu care este sesizată în mod legal.66      În
sfârșit, din hotărârea Cour de cassation din 30 martie 1995 nu reiese
că clauzele referitoare la cetățenie nu au legătură cu acțiunile
principale. Cour de cassation a considerat doar că recursul formulat de
URBSFA împotriva hotărârii pronunțate de instanța de trimitere se
întemeia pe o interpretare greșită a hotărârii. În recursul formulat,
URBSFA susținuse că instanța respectivă ar fi declarat admisibilă o
cerere a domnului Bosman prin care se urmărea declararea ca inaplicabile
în cazul acestuia a clauzelor referitoare la cetățenie conținute în
regulamentele URBSFA. Or, din hotărârea Cour de cassation rezultă că,
potrivit cour d’appel, cererea domnului Bosman urmărea să prevină
apariția unor obstacole în evoluția carierei sale, obstacole care ar
putea rezulta nu din aplicarea clauzelor referitoare la cetățenie
conținute în regulamentul URBSFA, care se refereau la jucători de altă
cetățenie decât cea belgiană, ci din clauze similare prevăzute de
regulamentele UEFA și ale altor asociații naționale membre ale acestei
confederații, care puteau să îl vizeze în calitate de jucător de
cetățenie belgiană.67      Rezultă
din cele prezentate anterior că Curtea are competența de a răspunde la
întrebările adresate de cour d’appel din Liège. Cu privire la interpretarea articolului 48 din tratat în legătură cu normele privind transferurile68      Prin
intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în
esență, să se stabilească dacă articolul 48 din tratat se opune
aplicării unor norme adoptate de asociații sportive potrivit cărora un
jucător profesionist de fotbal, resortisant al unui stat membru, la
expirarea contractului cu un anumit club, nu poate fi angajat de un club
dintr‑un alt stat membru decât dacă acesta din urmă a plătit clubului
de origine o compensație de transfer, de formare sau de promovare. Cu privire la aplicarea articolului 48 în privința normelor adoptate de asociațiile sportive69      În
această privință, trebuie să se examineze cu titlu introductiv anumite
argumente invocate referitoare la aplicarea dispoziției menționate în
cazul normelor stabilite de asociațiile sportive.70      URBSFA
a susținut că numai marile cluburi europene pot fi considerate
întreprinderi, în timp ce cluburi precum RCL nu exercită decât o
activitate economică nesemnificativă. În plus, întrebarea adresată de
instanța națională referitoare la normele privind transferurile nu ar
privi raporturile de muncă ale jucătorilor cu cluburile, ci raporturile
economice dintre cluburi, precum și consecințele libertății de afiliere
la o federație sportivă. Articolul 48 din tratat nu ar putea, așadar, să
fie aplicat într‑o situație precum cea din acțiunea principală.71      În
ceea ce o privește, UEFA a susținut în special că instanțele comunitare
au respectat întotdeauna autonomia mișcării sportive, că este extrem de
dificil să se facă o distincție între aspectele economice și cele
sportive ale fotbalului și că o decizie a Curții privind situația
sportivilor profesioniști ar putea pune în discuție organizarea
fotbalului în ansamblul său. Așadar, chiar dacă articolul 48 din tratat
s‑ar aplica în privința jucătorilor profesioniști, s‑ar impune o anumită
flexibilitate, datorită naturii specifice a sportului.72      În
ceea ce privește guvernul german, acesta a subliniat mai întâi că, în
majoritatea cazurilor, un sport precum fotbalul nu are caracterul unei
activități economice. Acesta a susținut apoi că sportul în general
prezintă analogii cu cultura și a amintit că, în temeiul articolului 128
alineatul (1) din Tratatul CE, Comunitatea trebuie să respecte
diversitatea națională și regională a culturilor statelor membre. În
sfârșit, acesta a evocat libertatea de asociere și autonomia de care se
bucură în dreptul național federațiile sportive pentru a concluziona că,
în temeiul principiului subsidiarității, ca principiu general,
intervenția în acest domeniu a autorităților publice și în special a
Comunității trebuie limitată la strictul necesar.73      Ca
răspuns la aceste argumente, trebuie amintit că, având în vedere
obiectivele Comunității, exercitarea unei activități sportive intră în
domeniul de aplicare al dreptului comunitar în măsura în care constituie
o activitate economică în sensul articolului 2 din tratat (a se vedea
Hotărârea din 12 decembrie 1974, Walrave, 36/74, Rec., p. 1405,
punctul 4). Aceasta este situația jucătorilor profesioniști sau
semiprofesioniști de fotbal, întrucât aceștia desfășoară o activitate
salariată sau prestează servicii remunerate (a se vedea Hotărârea din 14
iulie 1976, Donà, 13/76, Rec., p. 1333, punctul 12).74      De
asemenea, trebuie arătat că, în orice caz, pentru aplicarea
dispozițiilor comunitare referitoare la libera circulație a
lucrătorilor, nu este necesar ca angajatorul să fie o întreprindere,
unicul element solicitat fiind existența unui raport de muncă sau
intenția de a stabili un astfel de raport.75      Aplicarea
articolului 48 din tratat nu este împiedicată de faptul că normele
privind transferurile reglementează mai degrabă relațiile economice
dintre cluburi decât raporturile de muncă dintre cluburi și jucători.
Astfel, împrejurarea că cluburile angajatoare au obligația să achite
compensații cu ocazia recrutării unui jucător care provine de la un alt
club afectează posibilitățile jucătorilor de a‑și găsi un loc de muncă,
precum și condițiile în care acest loc de muncă le este oferit.76      În
ceea ce privește dificultatea de a separa aspectele economice de cele
sportive ale fotbalului, Curtea a admis, în Hotărârea Donà, citată
anterior, punctele 14 și 15, că dispozițiile comunitare în materie de
liberă circulație a persoanelor și serviciilor nu se opun
reglementărilor sau practicilor justificate de rațiuni fără caracter
economic, care au legătură cu caracterul și cu contextul specific al
anumitor meciuri. Totuși, Curtea a subliniat că această limitare a
domeniului de aplicare al dispozițiilor în cauză trebuie să rămână
restrânsă la obiectul său propriu. Așadar, ea nu poate fi invocată
pentru a exclude orice activitate sportivă din domeniul de aplicare al
tratatului.77      În
ceea ce privește consecințele eventuale ale prezentei hotărâri asupra
organizării fotbalului în ansamblu său, potrivit unei jurisprudențe
constante, deși consecințele practice ale oricărei hotărâri
judecătorești trebuie analizate cu atenție, nu se poate totuși ajunge
până la a distorsiona obiectivitatea dreptului și a compromite aplicarea
acestuia din cauza repercusiunilor pe care le poate antrena o hotărâre
judecătorească. Cel mult, astfel de repercusiuni ar putea fi luate în
considerare pentru a se hotărî, atunci când este cazul, cu titlu
excepțional, limitarea în timp a efectelor unei hotărâri (a se vedea în
special Hotărârea din 16 iulie 1992, Legros și alții, C‑163/90, Rec.,
p. I‑4625, punctul 30).78      Argumentul
întemeiat pe pretinsele analogii între sport și cultură nu poate de
asemenea să fie acceptat, din moment ce întrebarea adresată de instanța
națională nu se referă la condițiile exercitării competențelor
comunitare cu întindere limitată, precum cele care se întemeiază pe
articolul 128 alineatul (1), ci se referă la domeniul de aplicare al
liberei circulații a lucrătorilor, garantată la articolul 48, care
constituie o libertate fundamentală în sistemul comunitar (a se vedea în
special Hotărârea din 31 martie 1993, Kraus, C‑19/92, Rec.,
p. I‑1663, punctul 16).79      În
ceea ce privește argumentele întemeiate pe principiul libertății de
asociere, este necesar să se recunoască faptul că acest principiu,
consacrat la articolul 11 din Convenția europeană pentru apărarea
drepturilor omului și a libertăților fundamentale și care rezultă din
tradițiile constituționale comune ale statelor membre, face parte din
drepturile fundamentale care, potrivit jurisprudenței constante a
Curții, reafirmată în preambulul Actului Unic European și la articolul F
alineatul (2) din Tratatul privind Uniunea Europeană, sunt protejate în
ordinea juridică comunitară.80      Totuși,
nu se poate considera că normele adoptate de asociațiile sportive și
menționate de instanța națională sunt necesare pentru garantarea
exercitării acestei libertăți de către asociațiile în cauză, cluburi sau
jucători sau că acestea constituie o consecință inevitabilă a acestei
libertăți.81      În
sfârșit, principiul subsidiarității, în interpretarea dată de guvernul
german, și anume că intervenția autorităților publice, în special a
celor comunitare, în domeniul în discuție trebuie să fie limitată la
strictul necesar, nu poate conduce la situația ca autonomia de care
dispun asociațiile private de adoptare a unor reglementări sportive să
limiteze exercitarea drepturilor conferite particularilor prin tratat.82      Odată
îndepărtate obiecțiile referitoare la aplicarea articolului 48 din
tratat în privința activităților sportive precum cele practicate de
jucătorii profesioniști de fotbal, trebuie amintit că, astfel cum a
declarat Curtea în Hotărârea Walrave, citată anterior, punctul 17, acest
articol nu reglementează numai activitatea autorităților publice, ci se
întinde și asupra reglementărilor de altă natură care urmăresc să
reglementeze, în mod colectiv, munca salariată.83      Astfel,
Curtea a considerat de fapt că eliminarea între statele membre a
obstacolelor în calea liberei circulații a persoanelor ar fi compromisă
în cazul în care eliminarea barierelor de origine statală ar putea fi
neutralizată prin obstacole rezultând din exercitarea autonomiei
juridice de către asociațiile și organismele care nu sunt guvernate de
dreptul public (a se vedea Hotărârea Walrave, citată anterior, punctul
18).84      În
plus, potrivit Curții, condițiile de muncă sunt reglementate în
diferitele state membre atât prin intermediul dispozițiilor de natură
legislativă sau administrativă, cât și prin intermediul unor convenții
și al altor acte încheiate sau adoptate de persoane private. Prin
urmare, în cazul în care obiectul articolului 48 din tratat s‑ar limita
la actele autoritățiilor publice, ar putea apărea inegalități în
aplicarea acestuia (a se vedea Hotărârea Walrave, menționată anterior,
punctul 19). Acest risc este cu atât mai evident într‑o situație precum
cea din acțiunea principală, în care, astfel cum s‑a subliniat la
punctul 24 din prezenta hotărâre, normele privind transferurile au fost
adoptate de entități diferite sau conform unor tehnici diferite în
fiecare stat membru.85      UEFA
obiectează că această interpretare face ca articolul 48 din tratat să
devină mai constrângător pentru particulari decât pentru statele membre,
întrucât doar acestea din urmă pot să se prevaleze de limitările care
sunt justificate de motive de ordine publică, de siguranță publică și de
sănătate publică.86      Această
argumentație se întemeiază pe o premisă inexactă. Astfel, nimic nu
împiedică invocarea de către particulari a justificărilor care sunt
întemeiate pe ordinea publică, pe siguranța publică și pe sănătatea
publică. Natura publică sau privată a reglementării în cauză nu are
nicio incidență asupra întinderii sau conținutului justificărilor
respective.87      În
aceste condiții, trebuie să se concluzioneze că articolul 48 din tratat
se aplică în cazul unor norme adoptate de asociații sportive precum
URBSFA, FIFA sau UEFA, care determină condițiile de exercitare a unei
activități salariate de către sportivii profesioniști. Cu privire la problema dacă situația vizată de instanța națională are un caracter pur intern88      UEFA
consideră că litigiile cu care este sesizată instanța națională se
raportează la o situație pur internă a statului belgian care nu intră în
domeniul de aplicare al articolului 48 din tratat. Astfel, acestea s‑ar
referi la un jucător belgian al cărui transfer nu s‑a realizat din
cauza comportamentului unui club belgian și al unei asociații belgiene.89      Desigur,
rezultă dintr‑o jurisprudența constantă (a se vedea în special
Hotărârea din 28 martie 1979, Saunders, 175/78, Rec., p. 1129,
punctul 11, Hotărârea din 28 iunie 1984, Moser, 180/83, Rec.,
p. 2593, punctul 15, Hotărârea din 28 ianuarie 1992, Steen,
C‑332/90, Rec., p. I‑341, punctul 9 și Hotărârea Kraus, citată
anterior, punctul 15) că dispozițiile tratatului în materie de liberă
circulație a lucrătorilor, în special articolul 48, nu pot fi aplicate
în cazul unor situații pur interne ale unui stat membru, cu alte cuvinte
în absența unui factor de legătură cu vreuna dintre situațiile
prevăzute de dreptul comunitar.90      Totuși,
din constatările de fapt ale instanței de trimitere rezultă că domnul
Bosman a încheiat un contract de muncă cu un club dintr‑un alt stat
membru în vederea exercitării unei activități salariate pe teritoriul
acestui stat. Prin aceasta, astfel cum a arătat în mod corect domnul
Bosman, el a acceptat o ofertă reală de încadrare în muncă în sensul
articolului 48 alineatul (3) litera (a).91      Având
în vedere că situația în discuție în acțiunile principale nu poate fi
calificată drept pur internă, argumentul prezentat de UEFA trebuie
respins. Cu privire la existența unui obstacol în calea liberei circulații a lucrătorilor92      În
consecință, trebuie să se verifice dacă normele privind transferurile
constituie un obstacol în calea liberei circulații a lucrătorilor,
obstacol interzis prin articolul 48 din tratat.93      Astfel
cum Curtea a constatat în mai multe rânduri, libera circulație a
lucrătorilor constituie unul dintre principiile fundamentale ale
Comunității, iar dispozițiile tratatului care garantează această
libertate au efect direct de la data la care a luat sfârșit perioada
tranzitorie.94      Curtea
a considerat de asemenea că ansamblul dispozițiilor din tratat
referitoare la libera circulație a persoanelor urmărește facilitarea
exercitării de activități profesionale de orice natură de către
resortisanții comunitari pe întreg teritoriul Comunității și se opune
măsurilor care i‑ar putea defavoriza atunci când doresc să exercite o
activitate economică pe teritoriul unui alt stat membru (a se vedea
Hotărârea din 7 iulie 1988, Stanton, 143/87, Rec., p. 3877, punctul
13, și Hotărârea din 17 iulie 1992, Singh, C‑370/90, Rec.,
p. I‑4265, punctul 16).95      În
acest context, resortisanții statelor membre dispun în special de
dreptul, izvorând direct din tratat, de a‑și părăsi statul de origine
pentru a se deplasa pe teritoriul unui alt stat membru și de ședere pe
teritoriul acelui stat pentru a desfășura o activitate economică (a se
vedea în special Hotărârea din 5 februarie 1991, Roux, C‑363/89, Rec.,
p. I‑273, punctul 9, și Hotărârea Singh, citată anterior, punctul
17).96      Prevederile
care împiedică sau descurajează un resortisant al unui stat membru să
își părăsească statul de origine pentru a‑și exercita dreptul la libera
circulație constituie, prin urmare, obstacole în calea acestei
libertăți, chiar dacă acestea se aplică indiferent de cetățenia
lucrătorilor în cauză (a se vedea de asemenea Hotărârea din 7 martie
1991, Masgio, C‑10/90, Rec., p. I‑1119, punctele 18 și 19).97      Pe
de altă parte, Curtea a indicat în Hotărârea din 27 septembrie 1988,
Daily Mail and General Trust (81/87, Rec., p. 5483, punctul 16),
că, deși prevederile tratatului referitoare la libertatea de stabilire
urmăresc în special să asigure beneficiul tratamentului național în
statul membru gazdă, acestea interzic, în egală măsură, ca statul de
origine să împiedice stabilirea într‑un alt stat membru a unuia dintre
resortisanții săi ori a unei societăți constituite conform legislației
sale și care, pe de altă parte, intră în limitele definiției de la
articolul 58. Drepturile garantate prin articolul 52 și următoarele din
tratat ar fi lipsite de conținut dacă statul de origine ar putea
interzice întreprinderilor să părăsească teritoriul acestuia pentru a se
stabili într‑un alt stat membru. Aceleași considerații se impun atunci
când se are în vedere aplicarea articolului 48 din tratat în privința
normelor care împiedică libera circulație a resortisanților unui stat
membru care doresc să exercite o activitate salariată într‑un alt stat
membru.98      Or,
este adevărat că normele privind transferurile în discuție în acțiunile
principale se aplică și în cazul transferurilor de jucători între
cluburi aparținând unor asociații naționale diferite din cadrul
aceluiași stat membru și că norme similare reglementează transferurile
între cluburi aparținând aceleiași asociații naționale.99      Cu
toate acestea, astfel cum au remarcat domnul Bosman, guvernul danez,
precum și avocatul general la punctele 209 și 210 din concluziile
prezentate, aceste norme pot să restrângă libera circulație a
jucătorilor care doresc să își exercite activitatea într‑un alt stat
membru, împiedicându‑i sau descurajându‑i să plece de la cluburile de
care aparțin chiar și după expirarea contractelor de muncă încheiate cu
acestea din urmă.100    Astfel,
din moment ce prevăd că un jucător profesionist de fotbal nu își poate
exercita activitatea în cadrul unui nou club stabilit într‑un alt stat
membru dacă acest club nu a plătit vechiului club compensația de
transfer al cărei cuantum a fost convenit de cele două cluburi sau a
fost stabilit conform regulamentelor asociațiilor sportive, normele
respective constituie un obstacol în calea liberei circulații a
lucrătorilor.101    Astfel
cum a subliniat în mod întemeiat instanța națională, această constatare
nu este modificată de împrejurarea că normele privind transferurile
adoptate de UEFA în 1990 au prevăzut că relațiile economice dintre cele
două cluburi nu au nicio influență asupra activității jucătorului, care
va putea să joace în mod liber pentru noul său club. Astfel, acest din
urmă club continuă să fie obligat să plătească compensația în cauză, în
caz contrar riscând să i se aplice sancțiuni care pot merge până la
radierea pentru datorii, ceea ce îl va împiedica într‑un mod la fel de
eficace să angajeze un jucător provenind de la un club dintr‑un alt stat
membru fără a plăti respectiva compensație.102    Această
concluzie nu este infirmată nici de jurisprudența Curții, invocată de
URBSFA și UEFA, care exclude aplicarea articolului 30 din tratat în ceea
ce privește măsurile care limitează sau interzic anumite modalități de
vânzare dacă acestea se aplică tuturor agenților economici vizați care
își desfășoară activitatea pe teritoriul național și dacă afectează în
același mod, în drept și în fapt, comercializarea atât a produselor
naționale, cât și a celor provenite din alte state membre (a se vedea
Hotărârea din 24 noiembrie 1993, Keck și Mithouard, C‑267/91 și
C‑268/91, Rec., p. I‑6097, punctul 16).103    Astfel,
este suficient să se arate că, deși normele în discuție în acțiunile
principale se aplică și transferurilor între cluburi aparținând unor
asociații naționale diferite din cadrul aceluiași stat membru și sunt
similare celor care reglementează transferurile între cluburi aparținând
aceleiași asociații naționale, nu este mai puțin adevărat că acestea
condiționează în mod direct accesul jucătorilor la piața muncii din alte
state membre și sunt astfel în măsură să împiedice libera circulație a
lucrătorilor. Prin urmare, acestea nu pot fi asimilate reglementărilor
privind modalitățile de vânzare a mărfurilor pe care Hotărârea Keck și
Mithouard le‑a considerat ca neintrând în domeniul de aplicare al
articolului 30 din tratat (a se vedea de asemenea, în materia liberei
prestări de servicii, Hotărârea din 10 mai 1995, Alpine Investments,
C‑384/93, Rec., p. I‑1141, punctele 36-38).104    În
consecință, normele privind transferurile constituie obstacole în calea
liberei circulații a lucrătorilor, interzise, în principiu, de
articolul 48 din tratat. Situația nu ar fi diferită decât dacă aceste
reguli ar urmări un obiectiv legitim compatibil cu tratatul și s‑ar
justifica prin motive imperative de interes general. În acest caz, în
plus, ar trebui ca acestea să fie de natură să asigure realizarea
obiectivului în cauză și să nu depășească ceea ce este necesar pentru
atingerea acestui obiectiv (a se vedea în special Hotărârea Kraus,
citată anterior, punctul 32, și Hotărârea din 30 noiembrie 1995,
Gebhard, C‑55/94, Rec., p. I‑4165, punctul 37). Cu privire la existența unor justificări105    Mai
întâi, URBSFA, UEFA, precum și guvernele francez și italian au susținut
că normele privind transferurile se justifică prin preocuparea de a
menține echilibrul financiar și sportiv dintre cluburi, precum și prin
aceea de a susține căutarea de talente și formarea tinerilor jucători.106    Având
în vedere importanța socială considerabilă pe care activitatea sportivă
și în special fotbalul o au în cadrul Comunității, este necesar să se
admită că obiectivele care constau în menținerea unui echilibru între
cluburi, păstrând o anumită egalitate a șanselor și incertitudinea
rezultatelor, precum și în încurajarea recrutării și formării tinerilor
jucători, sunt legitime.107    În
ceea ce privește primul dintre aceste obiective, domnul Bosman a
subliniat în mod întemeiat că aplicarea normelor privind transferurile
nu constituie un mijloc adecvat de menținere a echilibrului financiar și
sportiv în lumea fotbalului. Aceste norme nu împiedică cluburile cele
mai bogate să își asigure serviciile celor mai buni jucători și nici ca
mijloacele financiare disponibile să constituie elementul decisiv în
competiția sportivă și ca echilibrul dintre cluburi să fie astfel în mod
considerabil afectat.108    În
ceea ce privește cel de al doilea obiectiv, este necesar să se admită
faptul că perspectiva de a percepe compensații de transfer, de promovare
sau de formare este efectiv de natură a încuraja cluburile de fotbal să
caute talente și să asigure formarea tinerilor jucători.109    Cu
toate acestea, din cauza imposibilității de a prevedea cu certitudine
viitorul sportiv al tinerilor jucători și a numărului limitat al acestor
jucători care se dăruiesc unei activități profesioniste, aceste
compensații se caracterizează prin natura lor eventuală și aleatorie și
sunt, în orice caz, independente de costurile reale suportate de cluburi
pentru formarea atât a viitorilor jucători profesioniști, cât și a
celor care nu vor deveni niciodată profesioniști. În aceste condiții,
perspectiva de a percepe astfel de compensații nu poate constitui
elementul determinant pentru a încuraja recrutarea și formarea tinerilor
jucători și nici un mijloc adecvat de a finanța aceste activități, în
special în cazul cluburilor de dimensiuni mici.110    Pe
de altă parte, astfel cum a subliniat avocatul general la punctul 226
și următoarele din concluziile prezentate, aceleași obiective pot fi
realizate într‑un mod cel puțin la fel de eficient prin alte mijloace
care nu constituie obstacole în calea liberei circulații a lucrătorilor.111    Apoi,
s‑a susținut că normele privind transferurile sunt necesare pentru a
proteja organizarea mondială a fotbalului.112    În
această privință, este necesar să se sublinieze că prezenta procedură
se referă la aplicarea acestor norme în interiorul Comunității și nu
privește raporturile existente între asociațiile naționale din statele
membre și cele din țări terțe. Pe de altă parte, aplicarea unor norme
diferite în privința transferurilor între cluburi aparținând unor
asociații naționale ale Comunității și a transferurilor între aceste
cluburi și cele afiliate asociațiilor naționale din țări terțe nu este
de natură a ridica dificultăți speciale. Într‑adevăr, astfel cum reiese
de la punctele 22 și 23 de mai sus, normele care au reglementat până în
prezent transferurile în cadrul asociațiilor naționale ale anumitor
state membre diferă de cele aplicabile pe plan internațional.113    În
sfârșit, argumentul potrivit căruia normele amintite sunt necesare
pentru compensarea cheltuielilor pe care cluburile le‑au efectuat pentru
plata compensațiilor cu ocazia recrutării jucătorilor lor nu poate fi
admis, din moment ce prin acesta se urmărește să se justifice menținerea
unor obstacole în calea liberei circulații a lucrătorilor pentru
simplul fapt că aceste obstacole au putut exista și în trecut.114    În
consecință, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 48
din tratat se opune aplicării unor norme adoptate de asociații sportive
potrivit cărora un jucător profesionist de fotbal resortisant al unui
stat membru, la expirarea contractului încheiat cu un club, nu poate fi
angajat de un club dintr‑un alt stat membru decât dacă acesta din urmă a
plătit clubului de origine o compensație de transfer, de formare sau de
promovare. Cu privire la interpretarea articolului 48 din tratat în legătură cu clauzele referitoare la cetățenie115    Prin
intermediul celei de a doua întrebări, instanța națională solicită, în
esență, să se stabilească dacă articolul 48 din tratat se opune
aplicării unor norme adoptate de asociații sportive potrivit cărora, în
cadrul meciurilor din competițiile pe care le organizează, cluburile de
fotbal nu pot utiliza decât un număr limitat de jucători profesioniști
resortisanți ai altor state membre. Cu privire la existența unui obstacol în calea liberei circulații a lucrătorilor116    Astfel
cum Curtea a constatat la punctul 87 de mai sus, articolul 48 din
tratat se aplică în cazul unor norme adoptate de asociații sportive care
determină condițiile de exercitare a unei activități salariate de către
sportivii profesioniști. Este necesar, așadar, să se examineze dacă
clauzele referitoare la cetățenie constituie un obstacol în calea
liberei circulații a lucrătorilor, obstacol interzis prin articolul 48.117    Articolul
48 alineatul (2) dispune în mod expres că libera circulație a
lucrătorilor implică eliminarea oricărei discriminări pe motiv de
cetățenie între lucrătorii statelor membre, în ceea ce privește
încadrarea în muncă, remunerarea și condițiile de muncă.118    Această
dispoziție a fost pusă în aplicare în special prin articolul 4 din
Regulamentul (CEE) nr. 1612/68 al Consiliului din 15 octombrie 1968
privind libera circulație a lucrătorilor în cadrul Comunității (JO
L 257, p. 2, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 11), în
temeiul căruia actele cu putere de lege și actele administrative ale
statelor membre care restricționează încadrarea în muncă a străinilor,
ca număr sau ca procentaj, în funcție de întreprindere, de ramura de
activitate sau de regiune sau la nivel național, nu se aplică
resortisanților celorlalte state membre.119    Același
principiu se opune ca prin clauzele conținute în regulamentele
asociațiilor sportive să se limiteze dreptul resortisanților altor state
membre de a participa, în calitate de jucători profesioniști, la
meciuri de fotbal (a se vedea Hotărârea Donà, citată anterior, punctul
19).120    În
această situație, este irelevantă circumstanța că aceste clauze nu se
referă la încadrarea în muncă a acestor jucători, în privința căreia nu
există limitări, ci la posibilitatea cluburilor lor de a‑i utiliza în
cadrul unui meci oficial. În măsura în care participarea la aceste
meciuri constituie obiectul esențial al activității unui jucător
profesionist, este evident că o normă care limitează această participare
restrânge și posibilitatea încadrării în muncă a jucătorului în cauză. Cu privire la existența unor justificări121    Existența
unui obstacol fiind astfel dovedită, trebuie să se verifice dacă acesta
poate fi justificat din perspectiva articolului 48 din tratat.122    URBSFA,
UEFA, precum și guvernele german, francez și italian subliniază că
clauzele referitoare la cetățenie se justifică prin motive care nu sunt
de natură economică și care privesc în exclusivitate sportul ca atare.123    Astfel,
acestea ar servi, în primul rând, menținerii legăturii tradiționale
existente între fiecare club și țara sa, care prezintă o mare importanță
pentru a permite identificarea publicului cu echipa sa favorită și
pentru a garanta că cluburile care participă la competiții
internaționale reprezintă în mod real țările lor.124    În
al doilea rând, aceste clauze ar fi necesare pentru a crea o rezervă de
jucători naționali suficientă ca să ofere posibilitatea echipelor
naționale de a utiliza jucători de înalt nivel în toate posturile din
teren ale echipei.125    În
al treilea rând, acestea ar contribui la menținerea echilibrului
sportiv între cluburi, împiedicându‑le pe cele mai bogate dintre acestea
să își asigure serviciile celor mai buni jucători.126    În
sfârșit, UEFA subliniază că regula „3 + 2” a fost stabilită
de comun acord cu Comisia și că aceasta trebuie revizuită periodic în
funcție de evoluția politicii comunitare.127    În
această privință, trebuie amintit că în Hotărârea Donà, citată
anterior, punctele 14 și 15, Curtea a recunoscut că dispozițiile din
tratat în materie de liberă circulație a persoanelor nu se opun unor
reglementări sau practici care exclud jucătorii străini de la
participarea la anumite meciuri din motive care nu sunt de natură
economică, care au legătură cu caracterul și cu cadrul specific al
acestor meciuri și care se referă, prin urmare, în exclusivitate la
sport ca atare, astfel cum este cazul meciurilor între echipele
naționale din diferite țări. Curtea a subliniat totuși că această
restricție a domeniului de aplicare a dispozițiilor în cauză trebuie să
rămână limitată la obiectul său propriu.128    În
speță, clauzele referitoare la cetățenie nu se referă la meciuri care
prezintă un caracter specific, desfășurate între echipe reprezentative
ale țărilor lor, ci se aplică în privința tuturor meciurilor oficiale
între cluburi și, prin urmare, în privința părții esențiale a
activității exercitate de jucătorii profesioniști.129    În
aceste împrejurări, clauzele referitoare la cetățenie nu pot fi
considerate conforme cu articolul 48 din tratat, în caz contrar această
dispoziție fiind lipsită de efectul său util, iar dreptul fundamental de
liber acces la încadrarea în muncă pe care îl conferă în mod individual
fiecărui lucrător comunitar fiind anulat (a se vedea în această
privință Hotărârea din 15 octombrie 1987, Heylens, 222/86, Rec.,
p. 4097, punctul 14).130    Niciunul
dintre argumentele invocate de asociațiile sportive și de guvernele
care au prezentat observații nu este de natură să conteste o asemenea
concluzie.131    În
primul rând, trebuie subliniat că legătura dintre un club de fotbal și
statul membru în care acesta este stabilit nu poate fi considerată
inerentă activității sportive, la fel cum nu poate fi considerată
inerentă activității sportive nici legătura dintre acest club și
cartierul său, orașul său sau regiunea sa ori, în cazul Regatului Unit,
teritoriul corespunzător fiecăreia dintre cele patru federații. Or, deși
meciurile din campionatele naționale se joacă între cluburi care provin
din diferite regiuni, din diferite orașe sau din diferite cartiere,
nicio regulă nu limitează, în ceea ce privește aceste meciuri, dreptul
cluburilor de a utiliza în teren jucători care provin din alte regiuni,
din alte orașe sau din alte cartiere.132    Pe
de altă parte, în cadrul competițiilor internaționale, participarea
este rezervată cluburilor care au obținut anumite rezultate sportive în
țările lor de origine, fără ca cetățenia jucătorilor să joace vreun rol
deosebit.133    În
al doilea rând, trebuie arătat că, deși echipele naționale trebuie să
fie compuse din jucători având cetățenia țării în cauză, acești jucători
nu trebuie să fie neapărat legitimați la cluburile din acea țară. De
altfel, în temeiul regulamentelor asociațiilor sportive, cluburile care
angajează jucători străini sunt obligate să le permită acestora să
participe la anumite meciuri ale echipei naționale a țării lor.134    În
plus, deși libera circulație a lucrătorilor, prin faptul că deschide
piața muncii dintr‑un stat membru resortisanților altor state membre,
are ca efect reducerea șanselor resortisanților naționali de a‑și găsi
un loc de muncă pe teritoriul statului de care aparțin, aceasta
deschide, în schimb, noi perspective de încadrare în muncă acelorași
lucrători în celelalte state membre. Asemenea considerații se aplică în
mod evident și în cazul jucătorilor profesioniști de fotbal.135    În
al treilea rând, în ceea ce privește menținerea echilibrului sportiv,
trebuie arătat că clauzele referitoare la cetățenie, care ar împiedica
cluburile cele mai bogate să angajeze pe cei mai buni jucători străini,
nu sunt apte să realizeze acest obiectiv, din moment ce nu există nicio
normă care să limiteze posibilitatea acestor cluburi de a recruta cei
mai buni jucători naționali, posibilitate care pune în pericol în egală
măsură acest echilibru.136    În
sfârșit, în ceea ce privește argumentul întemeiat pe participarea
Comisiei la elaborarea regulii „3 + 2”, trebuie amintit că, în
afara cazurilor în care asemenea competențe îi sunt conferite în mod
expres, Comisia nu este abilitată să ofere garanții în ceea ce privește
compatibilitatea cu tratatul a unor practici determinate (a se vedea de
asemenea Hotărârea din 27 mai 1981, Essevi și Salengo, 142/80 și 143/80,
Rec., p. 1413, punctul 16). În niciun caz, aceasta nu dispune de
competența de a autoriza practici contrare tratatului.137    Din
cele prezentate anterior, rezultă că articolul 48 din tratat se opune
aplicării unor norme adoptate de asociații sportive potrivit cărora, în
cadrul meciurilor din competițiile pe care le organizează, cluburile de
fotbal nu pot utiliza decât un număr limitat de jucători profesioniști
resortisanți ai altor state membre. Cu privire la interpretarea articolelor 85 și 86 din tratat138    Având
în vedere că cele două tipuri de norme la care se face referire în
întrebările preliminare sunt contrare articolului 48, nu este necesară
pronunțarea cu privire la interpretarea articolelor 85 și 86 din tratat. Cu privire la efectele în timp ale prezentei hotărârii 139    În
observațiile scrise și orale prezentate, UEFA și URBSFA au atras
atenția Curții asupra consecințelor grave pe care le‑ar putea genera
hotărârea sa în ceea ce privește organizarea fotbalului în ansamblul
său, în ipoteza în care ar considera că normele privind transferurile și
clauzele referitoare la cetățenie sunt incompatibile cu tratatul.140    Domnul
Bosman, la rândul său, a evocat posibilitatea Curții de a limita în
timp efectele hotărârii sale în măsura în care se referă la normele
privind transferurile, remarcând în același timp că o asemenea soluție
nu se impune.141    În
conformitate cu o jurisprudență constantă, interpretarea unei norme de
drept comunitar făcută de Curte în exercitarea competenței pe care i‑o
conferă articolul 177 din tratat lămurește și precizează, dacă este
nevoie, semnificația și domeniul de aplicare ale normei respective,
astfel cum trebuie sau ar fi trebuit să fie înțeleasă și aplicată de la
intrarea sa în vigoare. Rezultă că norma astfel interpretată poate și
trebuie să fie aplicată de către instanță chiar raporturilor juridice
născute și constituite înainte de hotărârea asupra cererii de
interpretare dacă sunt întrunite și condițiile care permit supunerea
litigiului privind aplicarea normei respective instanțelor competente (a
se vedea în special Hotărârea din 2 februarie 1988, Blaizot, 24/86,
Rec., p. 379, punctul 27).142    Numai
în mod excepțional, în aplicarea principiului general al securității
juridice inerent ordinii juridice comunitare, Curtea poate să fie
determinată să limiteze posibilitatea oricărei persoane interesate de a
invoca o dispoziție pe care a interpretat‑o în scopul de a contesta
raporturi juridice stabilite cu bună‑credință. O astfel de limitare
poate fi acceptată numai de Curte, chiar în hotărârea prin care se
pronunță asupra interpretării solicitate (a se vedea în special
Hotărârea Blaizot, citată anterior, punctul 28, și Hotărârea Legros și
alții, citată anterior, punctul 30).143    În
prezenta cauză, particularitățile normelor adoptate de asociațiile
sportive în ceea ce privește transferurile de jucători între cluburile
din diferitele state membre, precum și împrejurarea că aceleași norme
sau norme similare se aplică atât în ceea ce privește transferurile
între cluburi aparținând aceleiași asociații naționale, cât și în ceea
ce privește transferurile între cluburi aparținând unor asociații
naționale diferite din cadrul aceluiași stat membru au putut da naștere
unei stări de incertitudine în ceea ce privește compatibilitatea
normelor în cauză cu dreptul comunitar.144    În
aceste condiții, considerații imperative de securitate juridică se opun
ca situații juridice ale căror efecte s‑au epuizat în trecut să fie
puse din nou în discuție. Cu toate acestea, trebuie stabilită o excepție
în favoarea acelor persoane care au acționat din timp pentru a‑și
proteja drepturile. În sfârșit, trebuie să se precizeze că limitarea
efectelor interpretării menționate nu poate fi acceptată decât în cazul
compensațiilor de transfer, de formare sau de promovare care, la data
prezentei hotărâri, au fost deja plătite sau sunt încă datorate în
executarea unei obligații născute înainte de această dată.145    În
consecință, trebuie să se decidă că efectul direct al articolului 48
din tratat nu poate fi invocat în susținerea revendicărilor privind o
compensație de transfer, de formare sau de promovare care, la data
prezentei hotărâri, a fost deja plătită sau este încă datorată în
executarea unei obligații născute înainte de această dată, cu excepția
justițiabililor care, înainte de această dată, au introdus o acțiune în
justiție sau au formulat o contestație echivalentă conform dreptului
național aplicabil.146    În
schimb, în ceea ce privește clauzele referitoare la cetățenie,
limitarea în timp a efectelor prezentei hotărâri nu poate să fie admisă.
În lumina Hotărârilor Walrave și Donà, citate anterior, nimeni nu putea
să considere în mod rezonabil că discriminările care rezultau din
aceste clauze erau compatibile cu articolul 48 din tratat. Cu privire la cheltuielile de judecată147    Cheltuielile
efectuate de către guvernele danez, german, francez și italian, precum
și de către Comisia Comunităților Europene, care au prezentat observații
Curții, nu pot face obiectul unei rambursări. Întrucât, în privința
părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident
survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se
pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată.Pentru aceste motive_CURTEA_pronunțându‑se cu privire la întrebările adresate de cour d’appel din Liège, prin hotãrârea din 1 octombrie 1993, hotãrãște:1)      Articolul
48 din Tratatul CEE se opune aplicării unor norme adoptate de asociații
sportive potrivit cărora un jucător profesionist de fotbal resortisant
al unui stat membru, la expirarea contractului încheiat cu un club, nu
poate fi angajat de un club dintr‑un alt stat membru decât dacă acesta
din urmă a plătit clubului de origine o compensație de transfer, de
formare sau de promovare.2)      Articolul
48 din Tratatul CEE se opune aplicării unor norme adoptate de asociații
sportive potrivit cărora, în cadrul meciurilor din competițiile pe care
le organizează, cluburile de fotbal nu pot utiliza decât un număr
limitat de jucători profesioniști resortisanți ai altor state membre.3)      Efectul
direct al articolului 48 din Tratatul CEE nu poate fi invocat în
susținerea revendicărilor privind o compensație de transfer, de formare
sau de promovare care, la data prezentei hotărâri, a fost deja plătită
sau este încă datorată în executarea unei obligații născute înainte de
această dată, cu excepția justițiabililor care, înainte de această dată,
au introdus o acțiune în justiție sau au formulat o contestație
echivalentă, conform dreptului național aplicabil.Rodríguez Iglesias      Kakouris            Edward      HirschMancini            Moitinho
de
Almeida            KapteynGulmann      Murray            Jann      RagnemalmPronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 15 decembrie 1995.Grefier       PreședinteR. Grass       G. C. Rodríguez Iglesias* Limba de procedură: franceza.