HOTĂRÂREA CURȚIIdin 6 octombrie 1982(1)„Obligația de a formula o trimitere preliminară”În cauza 283/81_având
ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare adresată
Curții în temeiul articolului 177 din Tratatul CEE de Prima cameră
civilă a Corte Suprema di Cassazione, în cadrul unui litigiu
aflat pe
rolul acestei instanțe întreSRL CILFIT – în lichidare – și alte 54 de societăți, la Roma_împotrivaMinisterului Sănătății, în persoana ministrului, la Roma_șiLanificio di Gavardo Spa, la Milano_împotrivaMinisterului Sănătății, în persoana ministrului, la Roma_privind interpretarea articolului 177 al treilea paragraf din Tratatul CEE_CURTEA, compusă
din domnii J. Mertens de Wilmars, președinte, G. Bosco, A. Touffait și
O. Due, președinți de cameră, P. Pescatore, Mackenzie Stuart, A.
O’Keeffe, T. Koopmans, U. Everling, A. Chloros și F. Grévisse,
judecători_avocat general: domnul F. Capotorti_grefier: domnul P. Heim_pronunță prezentaHOTĂRÂRE1        Prin
Ordonanța din 27 martie 1981, primită de Curte la 31 octombrie 1981,
Corte suprema di cassazione a adresat, în virtutea articolului 177 din
Tratatul CEE, o întrebare preliminară privind interpretarea articolului
177 al treilea paragraf din Tratatul CEE.2        Această
întrebare a fost invocată în cadrul unui litigiu între societăți
importatoare de lână și Ministerul Sănătății din Italia, cu privire la
plata unei taxe fixe pentru inspecția sanitară veterinară a lânii
importate din țări care nu sunt membre ale Comunității. Aceste societăți
au invocat Regulamentul (CEE) nr. 827/68 din 28 iunie 1968 (JO
L 151, p. 16, Ediție specială, 03/vol. 1, p. 110)
privind organizarea comună a pieței pentru anumite produse enumerate în
anexa II la tratat, regulament care, la articolul 2 alineatul (2),
interzice statelor membre să perceapă taxe cu efect echivalent unor taxe
vamale asupra „produselor de origine animală” importate, nespecificate
în altă parte, clasificate la poziția tarifară 05.15 din Tariful vamal
comun. Ministerul Sănătății a obiectat față de această argumentație,
afirmând că lâna nu este inclusă în anexa II la tratat. Prin urmare,
lâna nu ar fi supusă unei organizări comune a piețelor agricole.3        Din
aceste împrejurări, Ministerul Sănătății a tras concluzia că soluția la
întrebarea privind interpretarea actului instituțiilor comunitare este
atât de evidentă încât înlătură posibilitatea de a lua în considerare o
îndoială privind interpretarea și este, prin urmare, de natură să
excludă necesitatea unei trimiteri preliminare la Curtea de Justiție.
Dimpotrivă, societățile comerciale interesate susțin că, întrucât o
chestiune de interpretare a unui regulament a fost invocată la Corte
Suprema di Cassazione, instanță ale cărei decizii nu sunt supuse unei
căi de atac în dreptul intern, aceasta, potrivit articolului 177 al
treilea paragraf, nu se poate sustrage obligației de a sesiza Curtea de
Justiție.4        Având
în vedere aceste două teze contrare, Corte Suprema di Cassazione a
sesizat Curtea cu următoarea întrebare:„Articolul
177 al treilea paragraf din tratat, care prevede că, în cazul în care
se adresează o întrebare de genul celor enumerate la primul paragraf al
aceluiași articol într‑o cauză pendinte în fața unei instanțe naționale
ale cărei hotărâri nu sunt supuse unei căi de atac în dreptul intern,
această instanță este obligată să sesizeze Curtea de Justiție,
stabilește o obligație de trimitere care nu permite instanței naționale
să mai facă vreo apreciere asupra temeiniciei întrebării adresate sau
subordonează – și în ce limite – această obligație existenței prealabile
a unei îndoieli rezonabile privind interpretarea?”5        Pentru
a răspunde la această întrebare, trebuie să se țină seama de sistemul
articolului 177, care conferă Curții de Justiție competența pentru a
hotărî, între altele, asupra interpretării tratatului și a actelor
adoptate de instituții și de Comunitate.6        În
temeiul celui de al doilea paragraf al acestui articol, orice instanță
dintr‑un stat membru, în cazul în care apreciază că o decizie
referitoare la o problemă de interpretare este necesară pentru a
pronunța o hotărâre, „poate” solicita Curții de Justiție să se pronunțe
cu privire la această întrebare. Potrivit celui de al treilea paragraf,
atunci când se invocă o problemă de interpretare într‑o cauză pendinte
în fața unei instanțe naționale ale cărei hotărâri nu sunt supuse unei
căi de atac în dreptul intern, această instanță „este obligată” să
sesizeze Curtea de Justiție.7        Această
obligație de sesizare se înscrie în cadrul cooperării, instituite
pentru a asigura buna aplicare și interpretarea uniformă a dreptului
comunitar în toate statele membre, între instanțele naționale, în
calitatea acestora de instanțe însărcinate cu aplicarea dreptului
comunitar, și Curtea de Justiție. Articolul 177 al treilea paragraf
urmărește în special prevenirea divergențelor de jurisprudență în cadrul
Comunității cu privire la aspecte de drept comunitar. Prin urmare,
sfera de aplicare a acestei obligații trebuie să fie apreciată în
funcție de aceste obiective, ținând seama de competențele instanțelor
naționale și, respectiv, ale Curții de Justiție, atunci când se invocă o
astfel de problemă de interpretare în sensul articolului 177.8        În
acest cadru, trebuie să se precizeze sensul comunitar al expresiei „în
cazul în care o asemenea problemă se invocă”, pentru a stabili în ce
condiții o instanță națională ale cărei decizii nu sunt supuse unei căi
de atac în dreptul intern are obligația de a sesiza Curtea de Justiție.9        În
această privință, trebuie să se sublinieze în primul rând că articolul
177 nu constituie o cale de atac deschisă părților dintr‑un litigiu
pendinte la o instanță națională. Prin urmare, nu este suficient ca o
parte să susțină că litigiul implică o problemă de interpretare a
dreptului comunitar pentru ca instanța națională respectivă să fie
obligată să considere că este vorba despre o întrebare adresată în
sensul articolului 177. În schimb, dacă este cazul, instanța națională
respectivă poate sesiza Curtea de Justiție din oficiu.10      În
al doilea rând, rezultă din raportul dintre al doilea și al treilea
paragraf ale articolului 177 că instanțele vizate de al treilea paragraf
se bucură de aceeași putere de apreciere ca toate celelalte instanțe
naționale pentru a evalua dacă, pentru a pronunța o hotărâre, este
necesară o decizie asupra unui aspect de drept comunitar. Prin urmare,
aceste instanțe naționale nu sunt obligate să trimită o întrebare
referitoare la interpretarea dreptului comunitar formulată în cauza
dedusă judecății lor în cazul în care respectiva întrebare nu este
pertinentă, în alți termeni, în cazul în care, indiferent care ar fi
răspunsul la această întrebare, acesta nu ar putea avea nicio influență
asupra soluționării litigiului.11      Dimpotrivă,
în cazul în care instanțele naționale constată că este necesară
recurgerea la dreptul comunitar pentru soluționarea litigiului cu care
au fost sesizate, articolul 177 le impune acestora obligația de a sesiza
Curtea de Justiție pentru orice problemă de interpretare care se pune.12      Întrebarea
adresată de Corte di Cassazione urmărește să se stabilească dacă, în
anumite împrejurări, obligația prevăzută la articolul 177 al treilea
paragraf ar putea totuși să fie supusă unor limite.13      Trebuie
amintit în această privință că, în Hotărârea din 27 martie 1963
(28‑30/1962, Da Costa, Recueil, p. 75), Curtea a declarat că „deși
articolul 177 ultimul paragraf obligă fără nicio restricție instanțele
naționale ale căror decizii nu sunt supuse unei căi de atac în dreptul
intern să trimită Curții orice problemă de interpretare invocată în fața
acestora, autoritatea interpretării date de Curte în temeiul
articolului 177 poate, cu toate acestea, să priveze această obligație de
cauza sa și să o golească astfel de conținut; această situație se
regăsește în special atunci când întrebarea adresată este identică din
punct de vedere material cu o întrebare care a făcut deja obiectul unei
hotărâri preliminare într‑o cauză similară”.14      Același
efect, în ceea ce privește limitele obligației formulate de articolul
177 al treilea paragraf, poate rezulta dintr‑o jurisprudență consacrată a
Curții care a soluționat aspectul de drept respectiv, indiferent de
natura procedurilor care au condus la această jurisprudență, chiar în
absența unei identități stricte a întrebărilor în litigiu.15      Cu
toate acestea, se înțelege că, în toate aceste ipoteze, instanțele
naționale, inclusiv cele menționate la articolul 177 al treilea
paragraf, sunt libere să sesizeze Curtea în cazul în care consideră
oportun.16      În
sfârșit, aplicarea corectă a dreptului comunitar se poate impune
într‑un mod atât de evident încât să nu lase loc niciunei îndoieli
rezonabile privind modul de rezolvare a întrebării adresate. Înainte de a
concluziona că este vorba de o astfel de situație, instanța națională
trebuie să fie convinsă că acest aspect se impune într‑un mod la fel de
evident și instanțelor naționale ale celorlalte state membre și Curții
de Justiție. Numai în cazul în care aceste condiții sunt îndeplinite,
instanța națională va putea să se abțină să trimită această întrebare
Curții de Justiție și să își asume responsabilitatea de a o soluționa ea
însăși.17      Cu
toate acestea, existența unei astfel de posibilități trebuie să fie
evaluată în funcție de caracteristicile dreptului comunitar și de
dificultățile specifice pe care le prezintă interpretarea acestuia.18      În
primul rând, trebuie să se țină seama de faptul că textele de drept
comunitar sunt redactate în mai multe limbi și că diversele versiuni
lingvistice sunt deopotrivă autentice; astfel, o interpretare a unei
prevederi de drept comunitar implică o comparare a versiunilor
lingvistice.19      De
asemenea, trebuie să se observe că dreptul comunitar utilizează o
terminologie proprie, chiar și atunci când există o concordanță deplină a
versiunilor lingvistice. De altfel, trebuie subliniat că noțiunile
juridice nu au în mod necesar același conținut în dreptul comunitar și
în dreptul național al diferitelor state membre.20      În
sfârșit, fiecare prevedere de drept comunitar trebuie plasată în
contextul său și interpretată în lumina ansamblului dispozițiilor
acestui drept, a finalităților și a stadiului evoluției acestuia la data
la care respectiva prevedere trebuie să fie aplicată.21      Având
în vedere ansamblul acestor considerații, se impune să se răspundă la
întrebarea adresată de Corte Suprema di Cassazione că articolul 177 al
treilea paragraf trebuie să fie interpretat în sensul că o instanță
națională ale cărei decizii nu sunt supuse unei căi de atac în dreptul
intern trebuie, atunci când se pune o problemă de drept comunitar în
cauza dedusă judecății sale, să își îndeplinească obligația de sesizare a
Curții de Justiție, cu excepția cazului în care constată că problema
invocată nu este pertinentă sau că dispoziția comunitară în cauză a
făcut deja obiectul unei interpretări din partea Curții sau că aplicarea
corectă a dreptului comunitar se impune cu o asemenea evidență încât nu
mai lasă loc niciunei îndoieli rezonabile; existența unei astfel de
posibilități trebuie să fie evaluată în funcție de caracteristicile
proprii dreptului comunitar, de dificultățile specifice pe care le
prezintă interpretarea acestuia și de riscul divergențelor de
jurisprudență în cadrul Comunității. Cu privire la cheltuielile de judecată22      Cheltuielile
efectuate de guvernul Republicii Italiene, de guvernul Regatului
Țărilor de Jos și de Comisia Comunităților Europene, care au prezentat
observații Curții, nu pot face obiectul unei rambursări.Întrucât,
în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul
unui incident survenit în procedura aflată pe rolul Corte Suprema di
Cassazione, este de competența acestei instanțe să se pronunțe cu
privire la cheltuielile de judecată.Pentru aceste motive, CURTEA, pronunțându‑se
cu privire la întrebarea care i‑a fost adresată de Corte Suprema di
Cassazione prin Ordonanța din 27 martie 1981, declară:Articolul
177 al treilea paragraf trebuie să fie interpretat în sensul că o
instanță națională ale cărei decizii nu sunt supuse unei căi de atac în
dreptul intern trebuie, atunci când se pune o problemă de drept
comunitar în cauza dedusă judecății sale, să își îndeplinească obligația
de sesizare a Curții de Justiție, cu excepția cazului în care constată
că problema invocată nu este pertinentă sau că dispoziția comunitară în
cauză a făcut deja obiectul unei interpretări din partea Curții sau că
aplicarea corectă a dreptului comunitar se impune cu o asemenea evidență
încât nu mai lasă loc niciunei îndoieli rezonabile; existența unei
astfel de posibilități trebuie să fie evaluată în funcție de
caracteristicile proprii dreptului comunitar, de dificultățile specifice
pe care le prezintă interpretarea acestuia și de riscul divergențelor
de jurisprudență în cadrul Comunității.Mertens de WilmarsBoscoTouffaitDuePescatore      Mackenzie StuartO’KeeffeKoopmansEverling      ChlorosGrévissePronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 6 octombrie 1982.Grefier       PreședinteP. Heim       J. Mertens de Wilmars1 Limba de procedură: italiana.