62018CC0058
CONCLUZIILE AVOCATEI GENERALE
JULIANE KOKOTT
prezentate la 14 februarie 2019 (
1
)
Cauza C‑58/18
Michel Schyns
împotriva
Belfius Banque SA
[cerere de decizie preliminară formulată de Justice de Paix du canton de Visé (Tribunalul de pace din cantonul Visé, Belgia)]
„Cerere de decizie preliminară – Protecția consumatorilor – Directiva 2008/48/CE – Obligațiile precontractuale – Obligația creditorului de a identifica tipul și valoarea creditului care corespund cel mai bine situației financiare a consumatorului la data încheierii contractului și scopului creditului – Obligația creditorului de a renunța la încheierea contractului în cazul în care există motive pentru a se presupune că consumatorul nu va fi în măsură să‑și îndeplinească obligațiile asumate prin contractul de credit”
I. Introducere
1.
În prezenta procedură preliminară, Curtea trebuie să interpreteze Directiva 2008/48 privind contractele de credit pentru consumatori (
2
). În esență, acesteia i se solicită să clarifice raportul dintre diferitele obligații precontractuale ce revin creditorului. În mod concret, este în discuție, pe de o parte, domeniul de aplicare al obligației precontractuale de a oferi explicații prevăzută la articolul 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48 și, pe de altă parte, eventuala importanță a evaluării bonității consumatorului înaintea încheierii unui contract de credit, astfel cum este prevăzută la articolul 8 din Directiva 2008/48.
2.
Chestiunile care necesită interpretare adresate în acest sens de o instanță belgiană de prim grad de jurisdicție trebuie să fie examinate în contextul „[obiectivului] armoniz[ării] complet[e]” (
3
), pe care Directiva 2008/48 își propune să îl atingă. În cele din urmă, se pune problema în ce măsură o astfel de armonizare se opune unor dispoziții mai stricte ale dreptului național, chiar și atunci când astfel de dispoziții pot oferi o protecție efectivă a consumatorului împotriva accesării grăbite și neinformate a unui împrumut și, prin urmare, corespund unuia dintre obiectivele principale ale Directivei 2008/48. Această problemă demonstrează încă o dată (
4
) tensiunile dintre nivelul ridicat de protecție a consumatorilor (
5
) urmărit în mod fundamental de Directiva 2008/48, pe de o parte, și realizarea unei piețe unice prin reducerea fragmentării juridice (
6
), pe de altă parte.
II. Cadrul legal
A.
Dreptul Uniunii
3.
Conform articolului 1 din Directiva 2008/48, aceasta are obiectivul „de a armoniza anumite aspecte ale actelor cu putere de lege și ale procedurilor administrative ale statelor membre în materie de contracte de credit pentru consumatori”.
4.
Articolul 5 din Directiva 2008/48 se referă la informațiile precontractuale. Alineatul (6) al acestuia are următorul cuprins:
„Statele membre se asigură că creditorii și, unde este cazul, intermediarii de credit oferă consumatorului explicații corespunzătoare, pentru a‑i permite să evalueze dacă contractul de credit propus este adaptat la nevoile sale și la situația sa financiară, unde este cazul, prin explicarea informațiilor precontractuale care trebuie furnizate în conformitate cu alineatul (1), [a] caracteristicil[or] esențiale ale produselor propuse și [a] efectel[or] exacte pe care le pot avea asupra consumatorului, inclusiv [a] consecințel[or] neplății din partea consumatorului. Statele membre pot adapta modul și măsura în care se acordă asistență, precum și identitatea părții care o acordă, la circumstanțele speciale ale situației în care este oferit contractul de credit, la persoana căreia îi este oferit și la tipul de credit oferit.”
5.
Articolul 8 alineatul (1) din Directiva 2008/48 prevede obligația creditorului de a evalua bonitatea consumatorului înainte de încheierea contractului și are următorul cuprins:
„Statele membre se asigură că, înainte de încheierea unui contract de credit, creditorul evaluează, atunci când este cazul, bonitatea consumatorului pe baza unui volum suficient de informații obținute de la consumator și, dacă este necesar, pe baza consultării bazei de date relevante. Statele membre a căror legislație prevede obligația evaluării bonității consumatorilor de către creditori, pe baza consultării bazei de date relevante, pot menține această obligație.”
6.
Având în vedere obiectivul de armonizare urmărit, articolul 22 alineatul (1) din Directiva 2008/48 prevede următoarele:
„În măsura în care prezenta directivă conține dispoziții armonizate, statele membre nu pot menține sau introduce în legislația lor națională dispoziții diferite față de cele stabilite în prezenta directivă.”
7.
În sfârșit, articolul 23 din Directiva 2008/48 prevede că statele membre trebuie să stabilească sancțiuni pentru încălcarea dispozițiilor de drept intern adoptate în temeiul acestei directive și să adopte măsurile necesare în vederea aplicării acestora. Aceste sancțiuni trebuie să fie eficiente, proporționale și cu efect de descurajare.
B.
Dreptul național
8.
Directiva 87/102/CEE a Consiliului din 22 decembrie 1986 privind apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre privind creditul de consum (
7
) a fost transpusă în Belgia prin Legea privind creditul de consum și prin dispozițiile de punere în aplicare a acesteia (
8
). Directiva 2008/48 a fost transpusă prin modificarea acestei legi (
9
). Prin Legea din 19 aprilie 2014 (Moniteur belge din 28 mai 2014, p. 41686, versiunea germană publicată în Moniteur belge din 10 ianuarie 2017), Legea privind creditul de consum a fost în cele din urmă abrogată, iar dispozițiile acesteia au fost preluate în Codul de drept economic, urmând a produce efecte de la 1 aprilie 2015.
9.
Articolul 10 din Legea privind creditul de consum se referea, în legătură cu evaluarea bonității consumatorului, la „informații exacte și complete [care trebuie solicitate consumatorilor] […], pe care [creditorul sau intermediarul de credite] le consideră necesare pentru a evalua situația financiară a acestora și posibilitățile de rambursare și, în orice caz, obligațiile financiare curente ale acestora” (
10
).
10.
Articolul 11 alineatul 4 primul paragraf din Legea privind creditul de consum în versiunea în vigoare la data faptelor din prezenta cauză (
11
) avea următorul cuprins:
„Creditorii și, dacă este cazul, intermediarii de credit oferă consumatorului explicații corespunzătoare prin explicarea informațiilor precontractuale care trebuie furnizate în conformitate cu alineatul 1, privind principalele caracteristici ale produselor oferite și ale potențialelor efecte specifice ale produselor asupra consumatorului, inclusiv privind consecințele în cazul întârzierii efectuării plăților de către consumator, pentru a‑i permite consumatorului, dacă este cazul, să evalueze dacă contractul este adaptat la nevoile sale și la situația sa financiară.”
11.
Articolul 15 alineatele 1 și 2 din Legea privind creditul de consum în versiunea în vigoare la data faptelor din prezenta cauză (
12
) prevedea:
„1.   Creditorul și intermediarul de credite sunt obligați, pentru contractele de credit pe care le oferă sau le intermediază, să caute tipul și valoarea creditului care corespund cel mai bine situației financiare a consumatorului la data încheierii contractului și scopului creditului.
2.   Creditorul poate încheia un contract de credit numai în cazul în care, luând în considerare informațiile de care dispune sau ar trebui să dispună printre altele ca urmare a consultării prevăzute la articolul 9 din Legea din 10 august 2001 privind Centrala creditelor acordate particularilor și ca urmare a informațiilor menționate la articolul 10, are motive întemeiate să presupună că consumatorul va fi în măsură să își îndeplinească obligațiile care îi revin în temeiul contractului de credit.”
12.
Articolul 19 alineatele 1 și 2 din Legea privind creditul de consum (
13
) avea următorul cuprins:
1.   „În cazul în care bunul sau serviciul finanțat este menționat în contractul de credit sau creditorul plătește direct vânzătorului sau furnizorului de servicii valoarea creditului, obligațiile consumatorului produc efecte abia de la data livrării bunului sau a serviciului; în cazul unei vânzări sau al unei prestări a unui serviciu cu executare succesivă, obligațiile consumatorului produc efecte abia la începerea livrării bunului sau a prestării serviciului și se încheie odată cu întreruperea livrării bunului sau a prestării serviciului, cu excepția cazului în care consumatorul primește el însuși valoarea creditului, iar creditorului nu îi este cunoscută identitatea vânzătorului sau a furnizorului de servicii.
2.   Valoarea creditului poate fi predată vânzătorului sau furnizorului de servicii doar după notificarea creditorului cu privire la livrarea bunului sau la prestarea serviciului.”
III. Situația de fapt și procedura principală
13.
Printr‑un contract încheiat cu domnul Schyns la 8 mai 2012, SPRL HOME VISION (denumită în continuare „Home Vision”) s‑a obligat să instaleze panouri fotovoltaice contra unui preț de 40002 euro (
14
). În plus, Home Vision s‑a obligat să preia rambursarea ratelor lunare ale împrumutului în valoare de 622,41 euro în schimbul cesionării certificatelor verzi acordate în legătură cu instalația fotovoltaică pe o perioadă de zece ani. Din cererea de decizie preliminară nu rezultă mai multe detalii cu privire la acest împrumut.
14.
Prețul convenit a fost facturat la 10 mai 2012. La 22 mai 2012, S. A. DEXIA BANQUE BELGIQUE, în calitate de predecesoare legală a BELFIUS BANQUE (denumită în continuare „Belfius Banque”), a acordat domnului Schyns un împrumut denumit „Eco‑Crédit Habitation” în valoare de 40002 euro cu o scadență de 120 de luni, care trebuia rambursat în rate lunare în valoare de 427,72 euro. Suma împrumutată a fost plătită domnului Schyns, care a virat‑o la rândul său către Home Vision.
15.
Panourile fotovoltaice convenite nu au mai fost însă niciodată instalate, astfel încât finanțarea convenită în contractul din 8 mai 2012 nu a mai fost utilizată. La 5 decembrie 2013, Home Vision a intrat în procedură de insolvență.
16.
După ce a plătit timp de peste patru ani ratele lunare ale creditului în temeiul contractului de credit din 22 mai 2012, domnul Schyns a introdus la 21 decembrie 2016 o acțiune împotriva creditorului, solicitând rezilierea contractului pe motiv de culpă a Belfius Banque, precum și exonerarea de orice obligație de rambursare. La 15 mai 2017, acesta a solicitat, pe lângă rambursare, să se constate caducitatea contractului de credit din 22 mai 2012 și exonerarea sa de orice obligație de rambursare începând cu luna decembrie a anului 2016. Belfius Banque s‑a opus pretențiilor formulate, propunând în subsidiar adresarea unei întrebări Curții de Justiție în vederea pronunțării unei decizii preliminare.
IV. Cererea de decizie preliminară și procedura în fața Curții
17.
Prin decizia din 22 ianuarie 2018, primită la 30 ianuarie 2018, Justice de Paix du canton de Visé (Tribunalul de pace din cantonul Visé, Belgia) a adresat Curții de Justiție, în temeiul articolului 267 TFUE, următoarele întrebări preliminare:
„1)
a)
Articolul 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 aprilie 2008 privind contractele de credit pentru consumatori, care urmărește să asigure că consumatorului i se permite să evalueze dacă contractul de credit propus este adaptat la nevoile sale și la situația sa financiară, se opune textului articolului 15 alineatul 1 din Legea privind creditul de consum (în prezent abrogat și înlocuit cu articolul VII.75 din Codul de drept economic), care prevede că creditorul și intermediarul de credit trebuie să identifice, în cadrul contractelor de credit pe care le oferă în mod uzual sau pe care le intermediază în mod uzual, tipul creditului și cuantumul creditului cele mai adaptate, ținând cont de situația financiară a consumatorului la momentul încheierii contractului și de scopul creditului, în măsura în care acesta din urmă stabilește o obligație generală a creditorului sau a intermediarului de credit de a identifica creditul cel mai adaptat pentru consumator, care nu se regăsește în textul directivei menționate?
b)
Articolul 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 aprilie 2008 privind contractele de credit pentru consumatori, care urmărește să asigure că consumatorului i se permite să evalueze dacă contractul de credit propus este adaptat la nevoile sale și la situația sa financiară, se opune textului articolului 15 alineatul 2 din Legea privind creditul de consum (abrogat și, în prezent, înlocuit de articolul VII.77 alineatul 2 primul paragraf din Codul de drept economic) prin aceea că creditorul nu poate încheia un contract de credit decât dacă, ținând cont de informațiile de care dispune sau de care ar trebui să dispună, în special pe baza consultării prevăzute la articolul 9 din Legea din 10 august 2001 privind Centrala creditelor acordate particularilor și pe baza informațiilor menționate la articolul 10, trebuie să considere în mod rezonabil că consumatorul va putea respecta obligațiile care decurg din contract, în măsura în care acesta are drept consecință faptul că creditorul trebuie să se pronunțe el însuși asupra oportunității eventualei încheieri a contractului de credit în locul consumatorului?
2)
În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare, Directiva 2008/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 aprilie 2008 privind contractele de credit pentru consumatori trebuie interpretată în sensul că obligă în orice situație creditorul și intermediarul de credit să evalueze în locul consumatorului oportunitatea încheierii unui contract de credit?”
18.
În procedura preliminară desfășurată în fața Curții, au depus concluzii scrise Belfius Banque, ca pârâtă în procedura principală, Regatul Belgiei și Comisia Europeană. Aceleași părți au fost reprezentate în ședința din 28 noiembrie 2018.
V. Admisibilitatea cererii de decizie preliminară
19.
Motivarea foarte succintă a cererii de decizie preliminară permite, având în vedere cerințele privind conținutul de la articolul 94 din Regulamentul de procedură al Curții de Justiție, apariția unor îndoieli cu privire la admisibilitatea cererii de decizie preliminară.
20.
Conform unei jurisprudențe constante, în cazul în care nu dispune de informațiile de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate, Curtea de Justiție poate refuza să răspundă la o întrebare preliminară a unei instanțe naționale (
15
). Necesitatea de a ajunge la o interpretare a dreptului Uniunii care să îi fie utilă instanței naționale presupune ca aceasta din urmă să definească cadrul factual și normativ în care se încadrează întrebările adresate sau cel puțin să explice ipotezele de fapt pe care se întemeiază aceste întrebări (
16
).
21.
În același timp, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, informațiile furnizate în deciziile de trimitere sunt destinate nu numai să permită Curții să dea răspunsuri utile, ci și să ofere guvernelor statelor membre, precum și celorlalte persoane interesate posibilitatea de a prezenta observații, conform articolului 23 din Statutul Curții de Justiție. În consecință, Curții îi revine sarcina de a se asigura că această posibilitate este menținută, ținând seama de faptul că, în temeiul articolului menționat, părților interesate le sunt comunicate numai deciziile de trimitere, însoțite de o traducere în limba oficială a fiecărui stat membru, iar nu și dosarul național transmis eventual Curții de instanța de trimitere (
17
).
22.
În speță, trebuie să se constate însă că instanța de trimitere s‑a limitat la descrierea foarte concisă a situației de fapt (
18
) și la citarea doar a unui număr restrâns de dispoziții din dreptul intern. Decizia de trimitere redă doar primele două alineate ale articolului 15, precum și ‑ în extras ‑ articolul 10 din Legea privind creditul de consum. Obligațiile creditorului care rezultă din aceste dispoziții sunt la originea îndoielilor instanței de trimitere în ceea ce privește interpretarea articolului 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48.
23.
Astfel, nu s‑a precizat clar dacă articolul 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48 a fost transpus fidel în legislația belgiană și mai precis, potrivit celor arătate de guvernul belgian, la articolul 11 alineatul 4 din Legea privind creditul de consum. Dispozițiile din dreptul național cu privire la contractele de credit legate, și anume articolul 19 din această lege, nu au fost menționate, deși cererea principală formulată de reclamant în litigiul principal se întemeiază pe acestea. În același timp, nu se menționează nimic cu privire la efectele juridice prevăzute de legislația națională în cazul încălcării obligațiilor prevăzute la articolul 15 alineatele 1 și 2 (
19
). Din acest motiv, lipsește de la bun început posibilitatea de a înțelege legătura dintre o eventuală încălcare a obligațiilor creditorului și cererile reclamantului din litigiul principal.
24.
În aceste condiții, s‑ar putea ridica întrebarea dacă Curtea dispune de suficiente informații cu privire la situația de fapt din speță și la dreptul național aplicabil, pentru a oferi un răspuns util la întrebările preliminare care i‑au fost adresate.
25.
Este adevărat că, în conformitate cu o jurisprudență constantă, există o prezumție de pertinență în privința cererilor de decizie preliminară care privesc interpretarea dreptului Uniunii (
20
). La acest lucru se adaugă, în speță, faptul că guvernul belgian a putut să completeze prezentarea dispozițiilor relevante din dreptul național în observațiile scrise formulate.
26.
Cu toate acestea, nu este mai puțin adevărat că prezentarea incompletă a dispozițiilor din legislația națională și prezentarea concisă a situației de fapt au limitat inutil posibilitatea statelor membre, acordată prin articolul 23 din Statutul Curții de Justiție, de a prezenta observații scrise. În această privință, este important să nu se ia în considerare măsura în care informațiile lipsă ar putea fi completate prin propriile activități de cercetare ale părților interesate sau ale Curții de Justiție. În orice caz, este demn de menționat faptul că informațiile incomplete cu privire la situația de fapt și la dreptul național aplicabil fac mult mai dificilă oferirea de către Curte a unor răspunsuri utile la întrebările preliminare.
27.
Având în vedere aceste considerații, considerăm că cererea de decizie preliminară nu satisface, în ansamblul său, cerințele prevăzute la articolul 94 din Regulamentul de procedură și ar trebui respinsă ca inadmisibilă.
VI. Apreciere pe fond a întrebărilor preliminare
28.
Înainte de a aborda, în subsidiar, întrebările preliminare, considerațiile exprimate de guvernul belgian în observațiile sale scrise cu privire la noțiunea de „contract de credit legat” determină, într‑o primă fază, necesitatea de a aborda propunerea acestui stat membru de a extinde examinarea întrebărilor adresate la dispozițiile relevante din directiva în cauză.
A.
Cu privire la propunerea guvernului belgian de a include în examinare dispozițiile directivei cu privire la contractul de credit legat
29.
Reiese din decizia de trimitere că reclamantul din litigiul principal și‑a întemeiat cererea principală pe faptul că transferul sumei împrumutate a avut loc înainte de notificarea prestării serviciului convenit și, prin urmare, a fost încălcată norma de protecție prevăzută la articolul 19 din Legea privind creditul de consum. Această dispoziție de drept național, care nu a fost redată în decizia de trimitere (
21
), se aplică contractelor de credit legate și ar trebui să asigure printre altele că obligațiile consumatorului în temeiul contractului de credit produc efecte doar de la data livrării bunurilor sau a serviciilor finanțate. Astfel, dispoziția transpune cerințele prevăzute la articolul 11 din Directiva 87/102 și, în prezent, la articolul 15 din Directiva 2008/48.
30.
Cu toate acestea, instanța de trimitere consideră că articolul 19 din Legea privind creditul de consum nu este aplicabil. Este adevărat că există o legătură strânsă între contractul încheiat de către consumator cu Home Vision și contractul de credit. Cu toate acestea, nu sunt îndeplinite condițiile de aplicare a dispoziției în cauză, deoarece, pe de o parte, contractul de credit nu menționează bunul sau serviciul care urmează să fie finanțat, iar, pe de altă parte, creditorul nu a plătit direct vânzătorului sau furnizorului serviciului suma împrumutată.
31.
În acest context, guvernul belgian subliniază în mod întemeiat că obligația creditorului de a indica în contractul de credit operațiunea finanțată reiese, în cazul contractelor de credit legate, din articolul 10 litera (e) din Directiva 2008/48 și declanșează, în particular, aplicabilitatea normelor de protecție prevăzute la articolul 15 din Directiva 2008/48 (
22
). Interpretarea obligației menționate asumată în mod implicit de către judecătorul național retrage însă consumatorului în cauză această protecție, întrucât, conform acestei interpretări, menționarea operațiunii finanțate este, în cele din urmă, lăsată la aprecierea creditorului (
23
). Compatibilitatea acestui rezultat al interpretării cu obiectivul urmărit prin Directiva 2008/48 pare să fie cel puțin îndoielnică, având în vedere obligația unei instanțe naționale de a interpreta în conformitate cu directiva (
24
).
32.
În acest context, guvernul belgian propune Curții să se pronunțe cu privire la obligația creditorului prevăzută la articolul 10 litera (e) din Directiva 2008/48 privind specificarea operațiunii finanțate, pentru a clarifica domeniul de aplicare al acesteia în cazuri precum cel din litigiul principal.
33.
Într‑adevăr, o problemă de interpretare rezultă din faptul că dispozițiile Directivei 2008/48 cu privire la așa‑numitele „contracte de credit legate” se caracterizează printr‑o trimitere încrucișată care trebuie considerată nefericită: în timp ce articolul 3 litera (n) din Directiva 2008/48 definește contractul de credit legat ca fiind printre altele un contract în care sunt specificate în mod expres informații privind un anumit bun sau prestarea unui anumit serviciu, articolul 10 litera (e) stabilește că obligația introdusă prin această dispoziție de a indica bunul sau serviciul (finanțat) se aplică (numai) în cazul contractelor de credit legate.
34.
Cu toate acestea, prezenta cauză nu este de natură să elimine dificultatea de interpretare astfel evidențiată. Într‑adevăr, Curtea are libertatea de a recurge la dispoziții din dreptul Uniunii pe care instanța națională nu le‑a invocat în întrebările preliminare formulate pentru a oferi un răspuns util acestei instanțe (
25
). În prezenta cerere de decizie preliminară, instanța de trimitere a explicat însă că nu consideră relevante pentru soluționarea litigiului normele privind contractul de credit legat. În cadrul repartizării sarcinilor între Curtea de Justiție și instanțele naționale, trebuie să fie acceptată această concluzie, întrucât, în cadrul unei proceduri preliminare, nu este de competența Curții să clarifice care dispoziții din dreptul național sunt aplicabile în litigiul principal (
26
). Chiar dacă Curtea ar dispune de elementele de fapt și de drept pentru a trata în mod util această chestiune de interpretare, răspunsul său ar avea, în orice caz, un caracter ipotetic. O extindere a procedurii preliminare la această chestiune, cu privire la care celelalte părți interesate din procedură nu s‑au pronunțat, ar trebui, prin urmare, respinsă.
B.
Cu privire la prima întrebare litera a)
35.
Prima întrebare litera a) se referă la interpretarea articolului 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48. Instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă obiectivul privind obligația precontractuală de a furniza explicații, și anume acela de a permite consumatorului să evalueze dacă contractul „este adaptat la nevoile sale și la situația sa financiară”, se opune unei reglementări naționale prin care creditorul și, după caz, intermediarul de credite sunt obligați ca, în ceea ce privește contractele de credit pe care aceștia le oferă sau le intermediază în mod obișnuit, să identifice tipul de credit și valoarea creditului care se potrivesc cel mai bine cu situația financiară a consumatorului la data încheierii contractului și cu scopul creditului. În consecință, se ridică problema dacă și în ce măsură obligația prevăzută la articolul 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48 privind explicarea informațiilor precontractuale în conformitate cu articolul 5 alineatul (1) din această directivă poate fi extinsă astfel încât să includă o consiliere personală a consumatorului de către creditor, luând în considerare situația sa financiară și scopul specific al creditului.
36.
Această întrebare va fi examinată în continuare pe baza scopului respectivei dispoziții a directivei, a genezei acesteia, precum și a celorlalte considerații privind armonizarea vizată.
1. Cu privire la scopul obligației de a oferi explicații prevăzute la articolul 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48
37.
Conform modului său de redactare, articolul 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48 prevede obligația de a explica informațiile precontractuale care trebuie furnizate în conformitate cu alineatul (1) al acestui articol, precum și principalele caracteristici ale produselor oferite și efectele acestora, în special în cazul unei incapacități de plată. Astfel de explicații, pe care au obligația de a le oferi atât creditorul, cât și intermediarul de credite, au scopul de a‑i permite consumatorului „să evalueze dacă contractul de credit [propus] este adaptat la nevoile sale și la situația sa financiară”.
38.
Din această formulare reiese în primul rând că, în principiu, consumatorul este cel care are obligația de a evalua care contract corespunde cel mai bine nevoilor sale și situației sale financiare. Astfel, Curtea de Justiție a constatat deja că este la latitudinea consumatorului să decidă, pe baza informațiilor furnizate, dacă dorește să se oblige potrivit condițiilor redactate în prealabil de un profesionist (
27
). Această concluzie este confirmată de asemenea prin referirea la „mai multe oferte” și la „o decizie informată” a consumatorului cu privire la încheierea contractului de la articolul 5 alineatul (1) din Directiva 2008/48.
39.
Este însă totodată clar că numai transmiterea unor informații precontractuale și explicarea acestora în legătură cu produsele care corespund cel mai bine situației financiare a consumatorului și destinației specifice a creditului pot constitui o informare rațională și utilă a consumatorilor. Curtea a precizat, în acest sens, în Hotărârea CA Consumer Finance (
28
), că, „în ciuda informațiilor precontractuale care trebuie furnizate în temeiul articolului 5 alineatul (1) din directiva menționată, consumatorul poate să aibă nevoie, înainte de încheierea contractului de credit, de asistență suplimentară pentru a decide care este contractul de credit care se potrivește cel mai bine nevoilor și situației sale financiare”.
40.
Guvernul belgian subliniază în mod întemeiat, în acest context, că o consiliere personală a consumatorului, astfel cum este prevăzută de dispoziția din legislația națională în discuție, nu aduce atingere libertății de alegere a consumatorului și, în orice caz, nu îl exonerează de responsabilitatea sa în ceea ce privește urmărirea propriilor interese. În special, acesta este liber să aleagă dacă urmează sau nu sfatul creditorului, respectiv al intermediarului de credite. De asemenea, acest lucru nu îl împiedică să aleagă, dacă este cazul, un produs al unui alt furnizor.
41.
Obligația în cauză impusă creditorului în temeiul articolului 15 alineatul 1 din Legea privind creditul de consum este fără îndoială de natură să contribuie la realizarea obiectivului urmărit de Directiva 2008/48, acela de a asigura consumatorilor „un nivel ridicat și echivalent de protecție a intereselor lor” (
29
). O astfel de obligație asigură posibilitatea consumatorului de a alege între tipurile de credit și valorile creditate care sunt cele mai potrivite cu situația sa financiară. Această apreciere este de asemenea exprimată în jurisprudența Curții de Justiție conform căreia obligația de a oferi explicații corespunzătoare vizează să permită consumatorului să ia o decizie în deplină cunoștință de cauză cu privire la un tip de contract de împrumut (
30
).
42.
Este necesar să se remarce, cu toate acestea, că Directiva 2008/48, precum și o serie de alte instrumente din dreptul derivat, care au fost deja adoptate anterior în vederea deplinei realizări a pieței interne, cum este, de exemplu, reglementarea precedentă din Directiva 87/102, se întemeiază pe ideea că măsurile de informare a consumatorilor nu au doar scopul de a proteja consumatorii.
43.
Directiva 2008/48 s‑a întemeiat, de exemplu, pe articolul 95 CE (în prezent articolul 114 TFUE) coroborat cu articolul 251 CE. Prin urmare, este clar că Directiva 2008/48 are drept obiectiv să armonizeze cerințele privind garantarea unui nivel ridicat de protecție a consumatorilor cu cerințele privind buna funcționare a pieței interne, prin apropierea legislației în domeniile specifice vizate. În conformitate cu dorința legiuitorului Uniunii, concurența ar urma să fie consolidată în situația în care consumatorii informați sunt în măsură să aleagă între diferitele produse oferite (
31
).
44.
Deși consilierea personalizată a consumatorului dincolo de explicarea informațiilor precontractuale nu pare să fie în detrimentul acestui obiectiv, o comparație cu alte instrumente din dreptul derivat care reglementează vânzarea de servicii financiare arată însă că legiuitorul Uniunii face distincție între transmiterea precontractuală a informațiilor și explicarea acestora, pe de o parte, și o consiliere personalizată, pe de altă parte. De exemplu, Directiva 2014/17/UE (
32
) prevede de asemenea obligații de informare și obligații precontractuale, operând însă o distincție mai clară între destinatarii obligației (
33
), iar într‑un articol separat, o obligație de a furniza explicații care corespunde celei prevăzute la articolul 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48. În schimb, serviciile de consiliere fac obiectul unei dispoziții separate (
34
). Într‑un alt domeniu de activitate, sunt menționate „serviciile de investiții” ca activitate reglementată în cadrul dispozițiilor având drept scop protecția investitorilor în directiva cunoscută sub numele „MiFID II” (
35
). Pe o abordare similară se întemeiază directiva cunoscută sub numele „IDD” (
36
), care de asemenea prevede oferirea de consultanță (
37
) ca activitate reglementată a distribuitorului de asigurări. Acest demers pare să fie adecvat în măsura în care obligația de a oferi consultanță personalizată consumatorului, respectiv investitorului sau persoanei asigurate ar trebui să fie corelată cu caracterul specific al situației juridice a destinatarului obligației. Pe de altă parte, obligația de a furniza explicații în conformitate cu articolul 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48 îi vizează în egală măsură pe creditori și pe intermediarii de credite.
45.
Trebuie, așadar, să se rețină, cu titlu de concluzie intermediară, că o obligație de consiliere personalizată a consumatorului, precum cea în discuție, contribuie la informarea precontractuală a consumatorului, fără a‑l priva pe acesta de posibilitatea de a alege între diferite produse de credit, astfel că aceasta nu contravine obiectivului principal al articolului 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48.
2. Cu privire la geneza obligației de a oferi explicații prevăzute la articolul 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48
46.
Geneza articolului 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48 ilustrează relația strânsă dintre obligația de consiliere și alte obligații precontractuale de informare și furnizare de explicații.
47.
În propunerea inițială de directivă (
38
), articolul 6 prevedea, sub titlul „Obligația prealabilă de informare reciprocă și de consiliere”, la alineatul (3), că „creditorului și, dacă este cazul, intermediarul de credit […] [selectează] din gama de contracte de credite pe care le oferă sau la încheierea cărora contribuie în mod obișnuit tipul de credit și valoarea creditului care, ținând seama de situația financiară a consumatorului, de avantajele și de dezavantajele produsului propus și de scopul creditului, sunt cele mai adecvate pentru consumator”.
48.
Abia în propunerea modificată de directivă din 2005 (
39
) s‑a renunțat la acest mod de redactare și astfel, în cele din urmă, la o atare obligație de consiliere a creditorului, respectiv a intermediarului de credite. Versiunea actuală a articolului 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48 corespunde în esență modului de redactare a versiunii reformate a articolului 5 alineatul (6) din propunerea modificată, care înlocuiește articolul 6 alineatul (3) din propunerea inițială.
49.
Comisia a motivat modificarea după cum urmează: „Conceptul de obligație de consiliere a fost modificat. Contrar dorinței exprimate de unele bănci, Comisia continuă să creadă că un creditor este nu numai obligat să furnizeze informațiile precontractuale, ci ar trebui să ofere consumatorului explicații suplimentare, pentru ca acesta să poată lua o decizie în cunoștință de cauză. Cu toate acestea, la solicitarea venită din partea sectorului bancar și a unor state membre, a fost clarificat faptul că consumatorul poartă întotdeauna răspunderea pentru decizia sa finală, de a încheia un contract de credit. Prin urmare, obligația de consiliere a fost concepută astfel încât să dea consumatorului posibilitatea de a analiza comparativ avantajele și dezavantajele creditului. În plus, a fost acordată statelor membre o mai mare flexibilitate de a adapta dispozițiile de transpunere la situația de pe piețele lor” (
40
).
50.
Din această geneză a articolului 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48 reiese, așadar, că obligația de a furniza explicații, prevăzută de dispoziția actuală, trebuie interpretată ca o transformare a obligației de consiliere ce revenea creditorului sau, dacă era cazul, intermediarului de credite.
51.
Prin urmare, este necesar să se analizeze ce concluzii trebuie trase din această constatare, având în vedere armonizarea propusă de Directiva 2008/48.
3. Armonizarea propusă
52.
Curtea de Justiție a clarificat deja, cu privire la acest aspect, în Hotărârea SC Volksbank România (
41
) că din articolul 22 alineatul (1) din Directiva 2008/48, interpretat în lumina considerentelor (9) și (10) ale acesteia, reiese că, în ceea ce privește contractele de credit care intră în domeniul de aplicare al directivei menționate, aceasta prevede o armonizare completă. În plus, Curtea constată, făcând referire la titlul articolului 22, că această armonizare are un caracter imperativ. Acest lucru implică faptul că statelor membre nu le este permis, în domeniile vizate în mod specific de o astfel de armonizare (
42
), să mențină sau să introducă în legislația lor națională dispoziții diferite față de cele stabilite în prezenta directivă.
53.
Întrucât în litigiul principal nu se contestă că contractul de credit în cauză intră în domeniul de aplicare al Directivei 2008/48, examinarea unei obligații cum este cea în discuție depinde în primul rând de măsura în care obligația creditorului, respectiv a intermediarului de credite, prevăzută de dreptul național, trebuie sau nu subsumată unui domeniu vizat în mod specific de armonizarea urmărită de Directiva 2008/48.
54.
În această privință, este suficient să se ia în considerare conținutul normativ al Directivei 2008/48. O comparație cu alte directive, care au de asemenea ca scop armonizarea completă a domeniilor acoperite de acestea (
43
), poate să nu ofere nicio informație cu privire la domeniile vizate de armonizarea urmărită de o anumită directivă (
44
). Însă, în primul rând, depinde de fiecare directivă dacă și în ce măsură acordă statelor membre marje de manevră în domeniile vizate în mod specific de armonizare, prin utilizarea unor opțiuni și a unor posibilități de derogare sau prin anumite clauze de autorizare, cum este aceea de la articolul 5 alineatul (6) a doua teză din Directiva 2008/48 (
45
). În acest context, trebuie să se ia în considerare de asemenea faptul că astfel de marje de manevră, care, în fond, respectă limitele competenței de reglementare a Uniunii prevăzute la articolul 114 TFUE, coexistă cu menținerea fragmentării juridice, fapt care contravine însă obiectivului directivei în cauză (
46
).
55.
Aceste marje de manevră diferă de asemenea în funcție de domeniile acoperite de armonizarea vizată de directiva în cauză. Astfel, determinantă este dispoziția în discuție a directivei.
56.
Articolul 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48 prevede, potrivit modului său de redactare, o „obligație de a furniza explicații” în ceea ce privește informațiile precontractuale prevăzute la articolul respectiv. Dispoziția de drept național în discuție completează obligația de a furniza explicații, prevăzută, pentru transpunerea articolului 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48, la articolul 11 alineatul 4 din Legea privind creditul de consum, cu o obligație a creditorului care corespunde aproape cuvânt cu cuvânt obligației de a oferi consiliere menționate la articolul 6 alineatul (3) din propunerea inițială de directivă. Din geneza articolului 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48 rezultă însă (
47
) că legiuitorul Uniunii a renunțat în mod conștient la introducerea unei astfel de obligații și a prevăzut, în schimb, o obligație de a furniza explicații. Așadar, este clar, în orice caz, că dispoziția de drept național în discuție intră într‑un domeniu care este vizat în mod specific de armonizarea urmărită de Directiva 2008/48.
57.
Prin urmare, rămâne să se clarifice dacă dispoziția de drept național în discuție intră în domeniul de aplicare al interdicției prevăzute la articolul 22 alineatul (1) din Directiva 2008/48. Criteriul determinant este măsura în care aceasta conține dispoziții care diferă de articolul 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48.
58.
Dispoziția de drept național în discuție prevede o obligație a creditorului care depășește cerințele menționate la articolul 5 alineatul (6) prima teză din Directiva 2008/48. Cu toate acestea, a doua teză din această dispoziție oferă statelor membre – cu condiția menținerii principiului armonizării complete – o anumită marjă de manevră (
48
), prin faptul că le permite acestora în mod expres să adapteze „modul și măsura în care se acordă asistență, precum și identitatea părții care o acordă la circumstanțele speciale ale situației în care este oferit contractul de credit, la persoana căreia îi este oferit și la tipul de credit oferit”.
59.
Potrivit modului de redactare al normei, creditorul trebuie să țină seama, în îndeplinirea obligației prevăzute la articolul 15 alineatul 1 din Legea privind creditul de consum, de situația financiară a consumatorului și de scopul creditului. Astfel, obligația creditorului ia în considerare împrejurările specifice persoanei căreia îi este oferit contractul de credit, precum și tipul de credit oferit. După cum s‑a menționat deja (
49
), această obligație este însă impusă în egală măsură creditorilor și intermediarilor de credite, deși conținutul serviciului de consiliere care poate fi oferit de către acești operatori economici diferiți este în mod necesar diferit ca urmare a pozițiilor diferite ale acestora. Astfel, obligația în cauză, așa cum este concepută de legiuitorul național, nu permite o diferențiere în funcție de destinatarul căruia îi este impusă obligația. Cu toate acestea, acest aspect este irelevant în măsura în care articolul 5 alineatul (6) a doua teză din Directiva 2008/48 lasă o marjă de apreciere statelor membre, fără a le obliga să facă uz de aceasta.
60.
În acest context, ar trebui amintit de asemenea faptul că, potrivit considerentului (26), „[s]tatele membre ar trebui să ia măsurile corespunzătoare pentru a promova practici responsabile pe parcursul tuturor etapelor relației de creditare, luând în considerare trăsăturile specifice ale pieței lor de credit” (
50
). Obligația în discuție a creditorului, prevăzută la articolul 15 alineatul 1 din Legea privind creditul de consum, reprezintă fără îndoială o astfel de măsură națională de promovare a unor practici responsabile pe parcursul tuturor etapelor procesului de creditare.
61.
Din cele de mai sus ajungem la concluzia că articolul 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48 nu se opune unei dispoziții de drept național precum articolul 15 alineatul 1 din Legea privind creditul de consum, potrivit căreia creditorul și intermediarul de credit sunt obligați să identifice, în contextul contractelor de credit pe care le oferă în mod uzual sau pe care le intermediază în mod uzual, tipul creditului și cuantumul creditului cele mai adaptate, ținând seama de situația financiară a consumatorului la momentul încheierii contractului și de scopul creditului.
C.
Cu privire la prima întrebare litera b)
62.
Prin intermediul celei de a doua părți a întrebării, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă aprecierea de la articolul 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48, potrivit căreia este la latitudinea consumatorului să evalueze care contract este cel mai adecvat nevoilor și situației sale financiare, se opune unei dispoziții de drept național precum articolul 15 alineatul 2 din Legea privind creditul de consum, conform căreia creditorul trebuie să renunțe la încheierea contractului în cazul în care, pe baza informațiilor de care dispune sau ar trebui să dispună, există îndoieli rezonabile cu privire la capacitatea de plată viitoare a consumatorului.
63.
Cu toate acestea, trebuie să se clarifice mai întâi ce legătură are această întrebare cu evaluarea obligatorie a bonității consumatorului în conformitate cu articolul 8 din Directiva 2008/48.
1. Cu privire la obiectul întrebării
64.
Prima întrebare litera b) se referă la interpretarea articolului 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48. Totuși, trebuie spus de la început că această dispoziție, prin modul de redactare și contextul său normativ (
51
), are ca obiect obligații precontractuale. Sfera sa de aplicare nu acoperă, de exemplu, aspecte ce țin de încheierea contractului, cum ar fi, de exemplu, problema din speță referitoare la luarea în considerare obligatorie, la momentul încheierii contractului, a unor eventuale concluzii privind viitoarea capacitate de plată a consumatorului, astfel cum prevede în mod clar articolul 15 alineatul 2 din Legea privind creditul de consum.
65.
Cu toate acestea, este de competența Curții să ofere instanței de trimitere un răspuns util pentru soluționarea litigiului pendinte în fața acestei instanțe. Prin urmare, Curtea se vede obligată să reformuleze, dacă este cazul, întrebările care i‑au fost adresate și poate considera necesar să ia în considerare în acest demers norme de drept al Uniunii la care instanța națională nu a făcut referire în întrebarea sa (
52
).
66.
Guvernul belgian și Comisia au făcut referire, în observațiile lor scrise, la articolul 8 alineatul (1) din Directiva 2008/48 și la obligația prevăzută de acel articol de evaluare precontractuală a bonității consumatorului. Dacă și în ce măsură această obligație precontractuală poate avea efecte asupra încheierii contractului trebuie, așadar, să se analizeze pe baza acestei dispoziții a directivei.
2. Cu privire la poziția în economia directivei și la sensul și la finalitatea evaluării obligatorii a bonității consumatorului
67.
Astfel cum guvernul belgian și Comisia au subliniat în mod întemeiat, obligația creditorului de a evalua bonitatea consumatorului înainte de încheierea contractului de credit urmărește să asigure că acordarea de credite se face în mod responsabil și că se evită acordarea de credite consumatorilor insolvabili (
53
).
68.
Cu toate acestea, articolul 8 alineatul (1) din Directiva 2008/48 nu conține nicio dispoziție expresă despre modul în care trebuie să se comporte creditorul în cazul în care, în cadrul evaluării bonității consumatorului, apar îndoieli rezonabile cu privire la capacitatea viitoare a consumatorului de a îndeplini în mod constant obligațiile rezultate din contractul de credit propus sau, cel puțin, în cazul în care astfel de îndoieli ar fi trebuit să apară.
69.
Curtea a clarificat deja că, în temeiul articolului 23 din Directiva 2008/48, este la latitudinea statelor membre să stabilească sancțiuni de asemenea pentru încălcarea dispozițiilor naționale adoptate în temeiul articolului 8 din prezenta directivă în ceea ce privește evaluarea bonității împrumutatului înainte de încheierea contractului (
54
). În conformitate cu articolul 23 a doua teză din Directiva 2008/48, sancțiunile trebuie să fie eficiente, proporționale și cu efect de descurajare. Obligația în cauză a creditorului de a renunța la încheierea contractului în cazul în care apar îndoieli întemeiate cu privire la capacitatea viitoare a consumatorului nu este însă o astfel de sancțiune. Mai curând dispoziția de drept național în discuție este legată de evaluarea bonității consumatorului ca urmare a obligației impuse în conformitate cu articolul 8 alineatul (1) din Directiva 2008/48.
70.
Armonizarea completă urmărită de Directiva 2008/48 nu se opune totuși, în opinia noastră, unei asemenea obligații a creditorului, întrucât obligația în cauză nu trebuie raportată la domeniile acoperite în mod specific de armonizare.
71.
Comentariile noastre privind prima întrebare litera a) au arătat deja că delimitarea exactă între domeniile acoperite în mod specific de armonizare și alte domenii, în care statele membre își păstrează competența de reglementare, nu este lipsită de probleme. În ceea ce privește obligația în discuție a creditorului, trebuie să se constate că Directiva 2008/48 nu conține o reglementare în legătură cu, de exemplu, încheierea unui contract. În această privință, este necesar să se recurgă la normele de drept intern.
72.
În acest context, este clar că modelul pe care se întemeiază Directiva 2008/48, al unui consumator responsabil și bine informat care, pe baza informațiilor obținute, completate, dacă este cazul, cu explicații adecvate, este în măsură să decidă pentru sau împotriva relației contractuale (
55
), nu aduce atingere dreptului care revine creditorului, ca expresie a libertății contractuale, de a renunța, dacă este cazul – de exemplu, ca urmare a aplicării politicii sale de acordare a creditelor – la încheierea contractului de credit.
73.
Respingerea unei cereri de creditare este asumată în mod implicit de articolul 9 alineatul (2) din Directiva 2008/48 – coroborat cu considerentul (29) al acestei directive –, această dispoziție impunând creditorului, într‑un astfel de caz, o obligație de informare specială. Directiva 2008/48 nu cuprinde însă cerințe suplimentare referitoare la o asemenea respingere a unei cereri de creditare.
74.
În acest context, nu este convingător argumentul susținut de Belfius Banque conform căruia o evaluare negativă a bonității, în cadrul evaluării obligatorii în temeiul articolului 8 alineatul (1) din Directiva 2008/48, nu poate însemna decât că consumatorul trebuie avertizat înainte de a lua creditul, în conformitate cu articolul 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48. Dispozițiile directivelor trebuie să asigure, în mare parte, faptul că consumatorul este în măsură să decidă „în deplină cunoștință de cauză” cu privire la încheierea contractului (
56
). Totuși, articolul 9 din Directiva 2008/48 precizează că este posibilă respingerea cererii acestuia de creditare „[pe baza] consult[ării] unei baze de date”, care a fost efectuată „pentru evaluarea bonității consumatorilor”.
75.
Așadar, în ultimă instanță, rămâne să se clarifice dacă dispozițiile de drept intern pot, în anumite circumstanțe, să impună creditorului obligația de a respinge cererile de creditare sau, în orice caz, de a renunța la încheierea unui contract.
76.
Obligația creditorului de a renunța la încheierea contractului în cazul în care există îndoieli rezonabile cu privire la capacitatea de plată viitoare a consumatorului, astfel cum este prevăzută aceasta de dispoziția în cauză de la articolul 15 alineatul 2 din Legea privind creditul de consum, este conformă cu obiectivul urmărit de articolul 8 alineatul (1) din Directiva 2008/48 de a garanta o protecție eficientă a consumatorilor împotriva acordării iresponsabile de credite care depășesc posibilitățile lor financiare și care pot conduce la insolvabilitatea acestora.
77.
Comisia nu greșește atunci când precizează că obligația impusă în temeiul articolului 8 alineatul (1) din Directiva 2008/48 ar fi lipsită de obiect în cazul în care creditorul ar putea să încheie contractul și în cazul unei evaluări negative. În opinia noastră, trebuie să se țină seama de asemenea de coerența reglementărilor privind protecția consumatorilor și supravegherea prudențială: un management adecvat al riscului de creditare efectuat de către creditor se numără printre obiectivele esențiale ale supravegherii prudențiale (
57
). Un proces responsabil de acordare a creditelor contribuie în mod decisiv la realizarea acestui obiectiv.
78.
Prezenta analiză este confirmată printr‑o comparație cu cerințele corespunzătoare privind contractele de credit oferite consumatorilor pentru bunuri imobile rezidențiale, prevăzute de Directiva 2014/17 (
58
). Articolul 18 alineatul (5) litera (a) din această directivă obligă statele membre în special să se asigure că „creditorul pune creditul la dispoziția consumatorului numai în cazul în care rezultatul evaluării bonității evidențiază că este probabil ca obligațiile care rezultă în urma contractului de credit să fie îndeplinite în temeiul contractului respectiv”.
79.
Având în vedere considerațiile de mai sus, propunem Curții să răspundă la prima întrebare litera b) în sensul că nici articolul 5 alineatul (6), nici articolul 8 alineatul (1) din Directiva 2008/48 nu se opun unei dispoziții naționale precum cea în discuție, potrivit căreia creditorul poate să încheie un contract de credit numai în cazul în care, ținând seama de informațiile de care dispune sau de care ar trebui să dispună, are motive întemeiate să presupună că consumatorul va fi în măsură să îndeplinească obligațiile care îi revin în temeiul contractului de credit.
D.
Cu privire la a doua întrebare
80.
Prin intermediul celei de a doua întrebări, care nu se referă la o dispoziție specifică a directivei, Curții i se solicită, în ipoteza unui răspuns negativ la prima întrebare, să explice în ce măsură Directiva 2008/48 poate fi interpretată în sensul că impune întotdeauna creditorului și intermediarului de credite să evalueze, în locul consumatorului, oportunitatea încheierii contractului de credit.
81.
Nu este necesar să se stabilească în ce măsură este relevantă această întrebare pentru soluționarea litigiului întrucât răspunsul reiese deja din considerațiile noastre cu privire la cele două părți ale primei întrebări preliminare. Mai exact, din aceste considerații se poate deduce că Directiva 2008/48 nu poate fi interpretată în sensul că impune întotdeauna creditorului și intermediarului de credite să evalueze, în locul consumatorului, oportunitatea încheierii unui contract de credit.
82.
Pe de o parte, din examinarea primei părți a întrebării rezultă că articolul 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48 nu se opune unei dispoziții naționale care obligă creditorul și intermediarul de credite să identifice tipul de credit și valoarea creditului care se potrivesc cel mai bine situației financiare a consumatorului la data încheierii contractului și scopului creditului. Dispoziția în discuție contribuie la obiectivul, urmărit prin intermediul articolului 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48, de a asigura că consumatorul poate să aleagă în deplină cunoștință de cauză cu privire la încheierea contractului, fără a ignora limitele marjei de manevră permise de a doua teză a acestei dispoziții.
83.
Pe de altă parte, din examinarea celei de a doua părți a primei întrebări reiese că nici articolul 5 alineatul (6), nici articolul 8 alineatul (1) din Directiva 2008/48 nu se opun unei dispoziții naționale precum cea în discuție, prin care creditorul este obligat să renunțe la încheierea unui contract în cazul în care evaluarea bonității consumatorului are un rezultat negativ. În orice caz, o astfel de obligație limitată la o anumită ipoteză nu poate echivala cu o obligație generală de a evalua în mod sistematic, în locul consumatorului, oportunitatea încheierii contractului.
84.
Prin urmare, nu este necesar să se procedeze la examinarea celei de a doua întrebări.
VII. Concluzie
85.
Având în vedere considerațiile de mai sus, propunem Curții să respingă ca inadmisibilă cererea de decizie preliminară formulată de Justice de Paix du canton de Visé (Tribunalul de Pace din cantonul Visé, Belgia).
86.
În subsidiar, în ipoteza în care Curtea nu va da curs acestei propuneri, propunem ca la prima întrebare să se răspundă după cum urmează:
„1)
Articolul 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48 nu se opune unei dispoziții de drept național precum articolul 15 alineatul 1 din Legea belgiană privind creditul de consum, potrivit căreia creditorul și intermediarul de credit sunt obligați să identifice, în contextul contractelor de credit pe care le oferă, respectiv pe care le intermediază în mod uzual, tipul creditului și valoarea creditului cele mai adaptate, ținând seama de situația financiară a consumatorului la momentul încheierii contractului și de scopul creditului.
2)
Nici articolul 5 alineatul (6), nici articolul 8 alineatul (1) din Directiva 2008/48 nu se opun unei dispoziții naționale precum articolul 15 alineatul 2 din Legea belgiană privind creditul de consum, potrivit căreia creditorul poate să încheie un contract de credit numai în cazul în care, ținând cont de informațiile de care dispune sau de care ar trebui să dispună, are motive întemeiate să creadă că consumatorul va fi în măsură să îndeplinească obligațiile care îi revin în temeiul contractului de credit.”
(
1
)	Limba originală: germana.
(
2
)	Directiva 2008/48/CE a Parlamentului și a Consiliului din 23 aprilie 2008 privind contractele de credit pentru consumatori și de abrogare a Directivei 87/102/CEE a Consiliului (JO 2008, L 133, p. 66).
(
3
)	A se vedea considerentul (9) al Directivei 2008/48. A se vedea, în general, cu privire la această noțiune, Steennot R., „Case Volksbank România: Limits off the full harmonization approach of the Consumer Credit Directive” în Revue européenne de droit de la consommation 2013, p. 87 și referințele citate.
(
4
)	A se vedea în special Hotărârea din 9 noiembrie 2016, Home Credit Slovakia (C‑42/15, EU:C:2016:842), și concluziile avocatului general Sharpston prezentate în acea cauză (C‑42/15, EU:C:2016:431, punctul 2).
(
5
)	A se vedea considerentul (9). Alegerea unui nivel ridicat de protecție a consumatorilor ca temei juridic al Directivei 2008/48 rezultă deja din alegerea articolului 95 CE (devenit articolul 114 TFUE).
(
6
)	A se vedea considerentele (4), (6), (7) și (9).
(
7
)	JO 1987, L 42, p. 48, Ediție specială, 15/vol. 1, p. 252.
(
8
)	Legea din 12 iunie 1991 (Moniteur belge din 9 iulie 1991, p. 15203), astfel cum a fost modificată prin Legea din 7 ianuarie 2001 (Moniteur belge din 25 ianuarie 2001, p. 2101) și prin Legea din 24 martie 2003 (Moniteur belge din 2 mai 2003, p. 23749) (denumită în continuare „Legea privind creditul de consum”).
(
9
)	Legea din 13 iunie 2010 de modificare a Legii din 12 iunie 1991 privind creditul de consum (Moniteur belge din 21 iunie 2010, p. 38338, versiunea germană publicată în Moniteur belge din 31 mai 2011), astfel cum a fost modificată pentru ultima dată prin Legea din 27 noiembrie 2012 (Moniteur belge din 30 noiembrie 2012, p. 76567).
(
10
)	Articolul 10 în versiunea Legii din 24 martie 2003. Această dispoziție a fost codificată la 1 aprilie 2015 sub forma articolului VII.69 alineatul 1 din Codul de drept economic.
(
11
)	Articolul 11 alineatul 4 din Legea din 12 iunie 1991, astfel cum a fost modificată prin Legea din 13 iunie 2010.
(
12
)	Articolul 15 alineatul 1 din Legea din 12 iunie 1991, astfel cum a fost modificată prin Legea din 13 iunie 2010. Această dispoziție a fost codificată la 1 aprilie 2015 sub forma articolului VII.75 din Codul de drept economic.
Articolul 15 alineatul 2 din Legea privind creditul de consum se bazează pe articolul 15 din Legea din 12 iunie 1991, astfel cum a fost modificată prin Legea din 10 august 2001 și modificată din nou prin Legea din 24 martie 2003. Această dispoziție a fost codificată la 1 aprilie 2015, după efectuarea unor modificări minore, sub forma articolului VII.77 secțiunea 2 alineatul 1 din Codul de drept economic.
(
13
)	Legea din 12 iunie 1991, astfel cum a fost modificată prin Legea din 13 iunie 2010. Această dispoziție a fost codificată la 1 aprilie 2015 sub forma articolului VII.91 din Codul de drept economic.
(
14
)	Din dosarul național transmis Curții de către instanța de trimitere reiese că contractul încheiat cu Home Vision prevedea instalarea a două instalații fotovoltaice, una în Belgia și cealaltă în Italia. Cu toate acestea, decizia de trimitere nu conține nicio constatare în acest sens.
(
15
)	A se vedea de exemplu Hotărârea din 27 iunie 2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (C‑74/16, EU:C:2017:496, punctul 25), precum și Hotărârea din 20 decembrie 2017, Asociación Profesional Elite Taxi (C‑434/15, EU:C:2017:981, punctul 23).
(
16
)	Pe lângă articolul 94 literele (a) și (b) din Regulamentul de procedură al Curții de Justiție, a se vedea Hotărârea din 10 mai 2017, de Lobkowicz (C‑690/15, EU:C:2017:355, punctul 28), și Hotărârea din 20 decembrie 2017, Asociación Profesional Elite Taxi (C‑434/15, EU:C:2017:981, punctul 24).
(
17
)	Hotărârea din 4 mai 2016, Pillbox 38 (C‑477/14, EU:C:2016:324, punctul 26 și jurisprudența citată).
(
18
)	În special, nu este clar dacă angajamentul luat de către Home Vision de a „rambursa integral împrumutul în rate lunare în valoare de 622,41 euro” se referă la un acord de finanțare separat sau la un împrumut bancar, cum ar fi contractul de credit din 22 mai 2012.
(
19
)	Guvernul belgian face trimitere la articolul 92 din Legea privind creditul de consum (în prezent articolul VII.201 din Codul de drept economic).
(
20
)	Hotărârea din 7 septembrie 1999, Beck și Bergdorf (C‑355/97, EU:C:1999:391, punctul 22), Hotărârea din 23 ianuarie 2018, F. Hoffmann‑La Roche și alții (C‑179/16, EU:C:2018:25, punctul 45), Hotărârea din 29 mai 2018, Liga van Moskeeën en Islamitische Organisaties Provincie Antwerpen și alții (C‑426/16, EU:C:2018:335, punctul 31), și Hotărârea din 25 iulie 2018, Confédération paysanne și alții (C‑528/16, EU:C:2018:583, punctul 73).
(
21
)	A se vedea punctul 23 de mai sus. Cu privire la modul de redactare al acestei dispoziții, a se vedea punctul 12 de mai sus.
(
22
)	În conformitate cu articolul 15 alineatul (2) din Directiva 2008/48, consumatorului îi revine în special dreptul de a se îndrepta împotriva creditorului, în cazul în care nu a reușit să pună în aplicare împotriva celeilalte părți contractuale drepturile ce îi revin din contractul finanțat, putând să invoce neîndeplinirea sau îndeplinirea deficitară a acestui contract.
(
23
)	Cu privire la situația juridică în contextul Directivei 87/102, a se vedea de exemplu Hotărârea din 4 octombrie 2007, Rampion și Godard (C‑429/05, EU:C:2007:575), în special concluzia conform căreia ar fi contrar dispozițiilor relevante din directivă ca „dreptul de care beneficiază consumatorul împotriva creditorului să fie subordonat condiției ca oferta prealabilă de credit să menționeze bunul sau serviciul finanțat” (punctul 50).
(
24
)	A se vedea, în ceea ce privește Directiva 2008/48, Hotărârea din 27 martie 2014, LCL Le Crédit Lyonnais (C‑565/12, EU:C:2014:190, punctul 54). A se vedea de asemenea Hotărârea din 30 aprilie 2014, Kásler și Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, punctul 64).
(
25
)	Hotărârea din 26 mai 2016, Kohll și Kohll‑Schlesser (C‑300/15, EU:C:2016:361, punctul 35 și jurisprudența citată).
(
26
)	Hotărârea din 26 iunie 2008, Burda (C‑284/06, EU:C:2008:365, punctul 39).
(
27
)	Hotărârea din 21 aprilie 2016, Radlinger și Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, punctul 64).
(
28
)	Hotărârea din 18 decembrie 2014 (C‑449/13, EU:C:2014:2464, punctul 41). A se vedea de asemenea considerentul (27), redactat identic.
(
29
)	Considerentul (9) al Directivei 2008/48.
(
30
)	Hotărârea din 18 decembrie 2014, CA Consumer Finance (C‑449/13, EU:C:2014:2464, punctul 42).
(
31
)	A se vedea totuși aprecierea critică a acestei abordări aparținând lui Micklitz H.‑W., „The Targeted Full Harmonisation Approach: Looking Behind the Curtain“, p. 47 (p. 75 și urm.), în: Howells G./Schulze, R. (Editor), Modernising and Harmonising Consumer Contract Law, 2009 [cu ocazia publicării propunerii Comisiei de directivă a Parlamentului European și a Consiliului privind drepturile consumatorilor, COM(2008) 614 final].
(
32
)	Directiva 2014/17/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 februarie 2014 privind contractele de credit oferite consumatorilor pentru bunuri imobile rezidențiale și de modificare a Directivelor 2008/48/CE și 2013/36/UE și a Regulamentului (UE) nr. 1093/2010 (JO 2014, L 60, p. 34).
(
33
)	Articolul 15 din Directiva 2014/17 prevede, de exemplu, cerințe de informare aplicabile intermediarilor de credite și așa‑numiților reprezentanți desemnați.
(
34
)	Articolul 22 din Directiva 2014/17. A se vedea în acest sens Gourio, A./Thebault, L., „Adoption de la directive sur le crédit immobilier“, în Revue de Droit bancaire et financier 2014, p. 64 și p. 65): „En revanche, malgré les velléités d’un État membre, la directive ne prévoit pas d’obligation de conseil. Le conseil constitue au contraire un service distinct de l’octroi de prêt, fourni sur une base contractuelle et susceptible de rémunération” [„În schimb, contrar veleităților unui stat membru, directiva nu prevede obligația de consiliere. Dimpotrivă, consilierea constituie un serviciu diferit de acordarea împrumutului, furnizat în temeiul unui contract și susceptibil de a fi remunerat”].
(
35
)	Directiva 2014/65/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 15 mai 2014 privind piețele instrumentelor financiare și de modificare a Directivei 2002/92/CE și a Directivei 2011/61/UE (MiFID II) (JO 2014, L 173, p. 349).
(
36
)	Directiva (UE) 2016/97 a Parlamentului European și a Consiliului din 20 ianuarie 2016 privind distribuția de asigurări (reformare) (JO 2016, L 26, p. 19).
(
37
)	Conform articolului 20 alineatul (1) al treilea paragraf din Directiva IDD, consultanța constituie „o recomandare personalizată [a distribuitorului de asigurări] care explică de ce un anumit produs este cel mai adecvat pentru cerințele și nevoile consumatorului”.
(
38
)	Propunere de directivă a Parlamentului European și Consiliului privind armonizarea dispozițiilor juridice și administrative ale statelor membre cu privire la creditul pentru consumatori, COM(2002) 443 final (JO 2002, C 331E, p. 200).
(
39
)	Propunere modificată de directivă a Parlamentului European și a Consiliului privind contractele de creditare pentru consumatori și de modificare a Directivei 93/13/CEE a Consiliului [în conformitate cu articolul 250 alineatul (2) din Tratatul CE, prezentată de Comisie], COM (2005) 483 final.
(
40
)	Propunere modificată, citată la nota de subsol 39. Memorandum explicativ la punctul 5.4, p. 6 și 7.
(
41
)	Hotărârea din 12 iulie 2012, SC Volksbank România (C‑602/10, EU:C:2012:443, punctul 38).
(
42
)	Această exprimare evidențiază, în același timp, faptul că armonizarea completă urmărită de Directiva 2008/48 trebuie înțeleasă ca fiind țintită. Potrivit articolului 1 din Directiva 2008/48, trebuie armonizate doar „anumite aspecte ale actelor cu putere de lege și ale procedurilor administrative ale statelor membre în materie de contracte de credit pentru consumatori”. La un nivel mai general, a se vedea Steennot, R., „Case Volksbank România: Limits of the full harmonization approach of the Consumer Credit Directive“ [„Cauza Volksbank România: limitele armonizării depline a Directivei privind creditele de consum”], în Revue européenne de droit de la consommation 2013, p. 87-93.
(
43
)	Guvernul belgian invocă printre altele Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor 97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului European și al Consiliului (denumită în continuare „Directiva privind practicile comerciale neloiale”) (JO 2005, L 149, p. 22, Ediție specială, 15/vol. 14, p. 260) și în special considerentul (11) al acestei directive.
(
44
)	Este, prin urmare, lipsit de importanță că articolul 3 alineatul (9) din Directiva 2005/29 permite statelor membre să impună, în legătură cu serviciile financiare și cu bunurile imobile, „cerințe mai restrictive sau mai riguroase decât cele prevăzute de prezenta directivă în domeniul în care aceasta din urmă are ca obiect apropierea dispozițiilor în vigoare” (sublinierea noastră). A se vedea în acest sens Verdure C., „La directive 2005/29/CE: base légale et degré d’harmonisation”, în Revue européenne de droit de la consommation 2013, p. 149-162.
(
45
)	Steennot, R., op. cit. (nota de subsol 42), p. 90. La un nivel mai general, a se vedea de asemenea: Riehm, T./Schreindorfer, B., Das Harmonisierungskonzept der neuen Verbraucherkreditrichtlinie” [„Conceptul de armonizare în noua Directivă privind creditele pentru consumatori”], în GPR [Zeitschrift für Gemeinschaftsprivatrecht, Revista de drept privat a Uniunii Europene] 2008, p. 244-247.
(
46
)	Steennot, R., op. cit. (nota de subsol 42), p. 90. A se vedea de asemenea Riehm, T./Schreindorfer, B., op. cit. (nota de subsol 45), p. 247.
(
47
)	A se vedea punctul 46 și următoarele de mai sus.
(
48
)	A se vedea, în general, în acest sens explicațiile Comisiei cu privire la propunerea modificată, la punctul 5.11, citate la nota de subsol 39, p. 8.
(
49
)	A se vedea punctul 44 de mai sus.
(
50
)	O obligație separată privind practicile responsabile pe parcursul procesului de creditare era prevăzută de articolul 9 din propunerea inițială de directivă. Această dispoziție nu se mai regăsește însă în propunerea modificată și nici în Directiva 2008/48.
(
51
)	Încă din titlul articolului 5 din Directiva 2008/48 se poate deduce că „informațiile precontractuale” constituie obiectul acestei dispoziții.
(
52
)	A se vedea cel mai recent Hotărârea din 7 august 2018, Smith (C‑122/17, EU:C:2018:631, punctul 34). A se vedea de asemenea printre altele Hotărârea din 22 iunie 2017, E.ON Biofor Sverige (C‑549/15, EU:C:2017:490, punctul 72).
(
53
)	Hotărârea din 18 decembrie 2014, CA Consumer Finance (C‑449/13, EU:C:2014:2464, punctul 35). A se vedea de asemenea Hotărârea din 27 martie 2014, LCL Le Crédit Lyonnais (C‑565/12, EU:C:2014:190, punctul 43).
(
54
)	Hotărârea din 27 martie 2014, LCL Le Crédit Lyonnais (C‑565/12, EU:C:2014:190, punctul 43).
(
55
)	A se vedea punctul 38 și următoarele de mai sus.
(
56
)	A se vedea, de exemplu, considerentul (19), prima parte.
(
57
)	A se vedea printre altele „Principiile unei supravegheri bancare eficiente”, elaborate de Basler Ausschuss für Bankenaufsicht (Comisia de supraveghere bancară din Basel), în special principiul 17 privind „riscul de credit”. Accesibil la https://www.bis.org/publ/bcbs230.htm (ultima actualizare: 13 decembrie 2018). La acest context face referire considerentul (26) al Directivei 2008/48/CE: „Fără a aduce atingere dispozițiilor privind riscul de credit din Directiva 2006/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 14 iunie 2006 privind inițierea și exercitarea activității instituțiilor de credit […], creditorii ar trebui să aibă răspunderea de a verifica individual bonitatea consumatorului”.
(
58
)	Directiva 2014/17 a fost adoptată ca urmare a crizei financiare mondiale, nu în ultimul rând ca efect al riscurilor sistemice generate, în parte, de acordarea iresponsabilă a creditelor. A se vedea, de exemplu, în acest sens Partsch, P.-E., Droit bancaire et financier européen, vol. 1, ediția a doua, punctul 1237.