62023CJ0436
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a șasea)
12 decembrie 2024 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Impozitare directă – Articolul 49 TFUE – Libertatea de stabilire – Impozit pe profit – Legislație națională care prevede o fairness tax – Decizie națională de anulare a acestei legislații – Menținerea efectelor – Impozit nedatorat de o societate nerezidentă care are un sediu permanent în statul membru – Impozit datorat de o filială a unei societăți nerezidente – Alegerea formei juridice – Caracterul comparabil al situațiilor”
În cauza C‑436/23,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de hof van beroep te Gent (Curtea de Apel din Gent, Belgia), prin decizia din 13 iunie 2023, primită de Curte la 13 iulie 2023, în procedura
Belgische Staat/Federale Overheidsdienst Financiën
împotriva
Volvo Group Belgium NV,
CURTEA (Camera a șasea),
compusă din domnul T. von Danwitz, vicepreședintele Curții, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a șasea, domnul A. Kumin și doamna I. Ziemele (raportoare), judecători,
avocat general: domnul N. Emiliou,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru Volvo Group Belgium NV, de T. Lauwers, advocaat;
–
pentru guvernul belgian, de S. Baeyens, A. De Brouwer și C. Pochet, în calitate de agenți, asistați de T. Bricout și C. Decordier, advocaten;
–
pentru Comisia Europeană, de A. Ferrand și W. Roels, în calitate de agenți,
având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 49 TFUE.
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Belgische Staat/Federale Overheidsdienst Financiën (Statul belgian/Serviciul public federal de finanțe), pe de o parte, și Volvo Group Belgium NV, o filială a unei societăți nerezidente, cu sediul în Belgia, pe de altă parte, în legătură cu consecințele pentru Volvo Group Belgium ale legislației naționale care constă în impunerea unei fairness tax filialelor rezidente ale societăților nerezidente.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
3
Articolul 49 TFUE prevede:
„În conformitate cu dispozițiile care urmează, sunt interzise restricțiile privind libertatea de stabilire a resortisanților unui stat membru pe teritoriul altui stat membru. Această interdicție vizează și restricțiile privind înființarea de agenții, sucursale sau filiale de către resortisanții unui stat membru stabiliți pe teritoriul altui stat membru.
Libertatea de stabilire presupune accesul la activități independente și exercitarea acestora, precum și constituirea și administrarea întreprinderilor și, în special, a societăților în înțelesul articolului 54 al doilea paragraf, în condițiile definite pentru resortisanții proprii de legislația țării de stabilire, sub rezerva dispozițiilor capitolului privind capitalurile.”
Dreptul belgian
4
Wetboek van de inkomstenbelastingen 1992 (Codul privind impozitele pe venit din 1992) a fost modificat prin wet houdende diverse bepaligen (Legea privind diverse dispoziții) din 30 iulie 2013 (Belgisch Staatsblad, 1 august 2013). Capitolul 15 din această lege cuprinde o secțiune 2 a cărei subsecțiune 1 este intitulată „Fairness Tax”. Subsecțiunea conține articolele 43-51 care modifică articolele 198, 207, 218, 219ter, 233, 246, 275 și 463bis din codul menționat.
5
Potrivit articolului 198 alineatul 1 punctul 1 din Codul privind impozitele pe venit din 1992, astfel cum a fost modificat prin Legea privind diverse dispoziții din 30 iulie 2013:
„Nu sunt considerate cheltuieli profesionale:
1 impozitul pe profit, inclusiv contribuțiile distincte datorate în temeiul articolelor 219bis și 219ter, sumele plătite ca impozit pe profit și prelevarea anticipată pe veniturile din bunuri mobile suportată de debitorul veniturilor pentru liberarea beneficiarului prin încălcarea articolului 261, dar cu excluderea contribuției distincte datorate în temeiul articolului 219”.
6
Articolul 207 al doilea paragraf din acest cod prevede:
„Niciuna dintre aceste deduceri sau compensări cu pierderea perioadei impozabile nu poate fi aplicată asupra părții din rezultatul care provine din avantajele anormale sau benevole menționate la articolul 79, nici asupra avantajelor financiare sau de orice natură primite menționate la articolul 53 punctul 24, nici asupra bazei contribuției distincte speciale instituite asupra cheltuielilor sau avantajelor de orice natură, care nu sunt justificate în conformitate cu articolul 219, nici asupra părții din profiturile care sunt alocate cheltuielilor menționate la articolul 198 alineatul 1 punctele 9 și 12, nici asupra părții din profiturile care provin din nerespectarea articolului 194quater alineatul 2 al patrulea paragraf și din aplicarea articolului 194quater alineatul 4, nici asupra plusvalorilor menționate la articolul 217 punctul 3, nici asupra dividendelor menționate la articolul 219ter.”
7
Articolul 219ter din codul menționat prevede:
„1   Pentru perioada impozabilă în cursul căreia sunt distribuite dividende în sensul articolului 18 alineatul 1 punctele 1-2bis, se instituie o contribuție distinctă, calculată potrivit dispozițiilor de la alineatele care urmează.
Această contribuție distinctă este independentă și eventual complementară altor impozite datorate în temeiul altor dispoziții din prezentul cod sau ca urmare a punerii în aplicare a unor dispoziții legale speciale, după caz.
2   Baza acestei contribuții distincte este dată de diferența pozitivă dintre, pe de o parte, dividendele brute distribuite pentru perioada impozabilă și, pe de altă parte, rezultatul impozabil final care este supus efectiv cotei de impozit pe profit menționate la articolele 215 și 216.
3   Baza impozabilă astfel stabilită este redusă cu acea parte a dividendelor distribuite, care este prelevată din rezerve impozitate anterior, dar cel târziu în cursul exercițiului fiscal 2014. Pentru aplicarea acestei reduceri, luarea în considerare a rezervelor deja impozitate se va face cu prioritate din ultimele rezerve introduse.
Pentru exercițiul fiscal 2014, dividendele distribuite în cursul aceluiași exercițiu fiscal nu pot fi în niciun caz luate în considerare ca rezerve impozitate în cadrul aceluiași exercițiu fiscal.
4   Soldul obținut este limitat apoi prin aplicarea unui procent care exprimă raportul dintre:
–
pe de o parte, la numărător, deducerea pierderilor reportate aplicată efectiv pentru perioada impozitabilă și deducerea pentru capitalul de risc aplicată efectiv pentru aceeași perioadă impozabilă și,
–
pe de altă parte, la numitor, rezultatul fiscal al perioadei impozabile, fără a se lua în considerare deprecierile, rezervele și plusvalorile scutite.
5   Baza stabilită în conformitate cu alineatele precedente nu va putea fi limitată sau redusă în niciun alt mod.
6   Contribuția distinctă este egală cu 5 % din cuantumul astfel calculat.
7   Societățile care, în temeiul articolului 15 din Codul societăților, sunt considerate întreprinderi mici pentru exercițiul fiscal legat de perioada impozabilă în cursul căreia sunt distribuite dividendele nu sunt supuse la plata contribuției distincte menționate.”
8
Articolul 233 al treilea paragraf din același cod prevede:
„În plus, se stabilește o contribuție distinctă în conformitate cu normele prevăzute la articolul 219ter. Pentru aplicarea acestei măsuri, în ceea ce privește stabilimentele belgiene, prin «dividende distribuite» se înțelege partea din dividendele brute distribuite de societate care corespunde părții pozitive a rezultatului contabil al stabilimentului belgian în rezultatul contabil global al societății.”
Litigiul principal și întrebarea preliminară
9
În cursul anilor 2015 și 2016, Volvo Group Belgium a fost supusă la plata unor contribuții de impozit pe profit în cuantum de 1056466,18 euro, din care 1052467,14 euro proveneau din fairness tax pentru exercițiul fiscal 2015 și în cuantum de 773573,17 euro, din care 769881,87 euro proveneau din fairness tax pentru exercițiul fiscal 2016.
10
În cursul anului 2016, această societate a formulat reclamații împotriva deciziilor prin care au fost stabilite aceste cotizații, susținând că fairness tax încălca normele de drept al Uniunii, convențiile având ca obiect eliminarea dublei impuneri, precum și Constituția belgiană. În această privință, ea a arătat că o acțiune în anulare era atunci pendinte pe rolul Grondwettelijk Hof (Curtea Constituțională, Belgia) și că aceasta din urmă adresase Curții întrebări preliminare cu privire la fairness tax și la caracterul său compatibil cu libertatea de stabilire consacrată la articolul 49 TFUE.
11
Prin hotărârea din 1 martie 2018 pronunțată de Grondwettelijk Hof (Curtea Constituțională), dispozițiile referitoare la fairness tax, și anume articolele 43-49 și articolul 51 primul și al doilea paragraf din Legea privind diverse dispoziții din 30 iulie 2013, au fost anulate. În urma acestei hotărâri, reclamațiile formulate de Volvo Group Belgium au fost respinse ca nefondate prin deciziile din 9 decembrie 2019, având în vedere menținerea de către această ultimă instanță a efectelor dispozițiilor anulate pentru exercițiile fiscale 2014-2018.
12
La 12 februarie 2020, Volvo Group Belgium a sesizat rechtbank van eerste aanleg Oost‑Vlaanderen, afdeling Gent (Tribunalul de Primă Instanță din Flandra Orientală, secția Gent, Belgia), care, prin hotărârea din 4 februarie 2022, a anulat deciziile prin care s‑au stabilit contribuțiile la impozitul pe profit pentru exercițiile fiscale 2015 și 2016 în măsura în care prin intermediul lor se aplica o fairness tax societății Volvo Group Belgium.
13
Împotriva acestei hotărâri, Statul belgian/Serviciul public federal de finanțe a formulat apel la hof van beroep te Gent (Curtea de Apel din Gent, Belgia), care este instanța de trimitere.
14
Instanța de trimitere ridică problema dacă decizia luată de Grondwettelijk Hof (Curtea Constituțională) de a menține efectele dispozițiilor anulate din Legea privind diverse dispoziții din 30 iulie 2013 aduce atingere libertății de stabilire consacrate la articolul 49 TFUE, în măsura în care această decizie nu se aplică decât filialelor unor societăți nerezidente, în timp ce societățile nerezidente cu un sediu permanent în Belgia nu sunt vizate de această menținere și, drept urmare, nu li se aplică fairness tax.
15
În aceste condiții, hof van beroep te Gent (Curtea de Apel din Gent) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„Articolul 49 [TFUE] trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea atacată în fața [hof van beroep] (în special cea anulată de Grondwettelijk Hof (Curtea Constituțională), dar ale cărei efecte au fost menținute, însă cu încălcarea libertății de stabilire, în urma căreia reglementarea națională menținută trebuie lăsată neaplicată pentru profiturile distribuite de societățile stabilite în alt stat membru și care au un sediu permanent în Belgia), și potrivit căreia
–
se datorează un impozit pentru distribuirea profiturilor care nu au fost incluse în rezultatul final impozabil al unei societăți rezidente, pentru care o societate stabilită în alt stat membru influențează politica acesteia în asemenea măsură încât îi poate stabili activitățile,
–
în timp ce acest impozit nu este datorat pentru profiturile în cauză, dacă această societate stabilită în alt stat membru își desfășoară activitățile în Belgia prin intermediul unui sediu permanent sau al unei sucursale?”
Cu privire la întrebarea preliminară
16
Prin intermediul întrebării preliminare, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 49 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune reglementării unui stat membru în temeiul căreia o filială rezidentă a unei societăți nerezidente este supusă la plata unui impozit denumit „fairness tax” pe distribuirea profiturilor care, ca urmare a utilizării anumitor avantaje fiscale prevăzute de regimul fiscal național, nu se regăsesc în rezultatul impozabil final al acestei filiale, în timp ce o societate nerezidentă care desfășoară o activitate economică în acest stat membru prin intermediul unui sediu permanent sau al unei sucursale nu este supusă la plata acestui impozit.
17
Cu titlu introductiv, trebuie arătat că guvernul belgian arată în observațiile sale scrise că, spre deosebire de ceea ce susține instanța de trimitere, menținerea efectelor fairness tax decisă de Grondwettelijk Hof (Curtea Constituțională) poate privi nu numai filialele societăților nerezidente, ci și sediile permanente ale acestora din urmă. Astfel, această instanță a menținut fairness tax pentru exercițiile fiscale 2014-2018 la modul general, singura excepție fiind situația în care o filială străină distribuie profituri unei societăți‑mamă belgiene care intră în domeniul de aplicare al Directivei 2011/96/UE a Consiliului din 30 noiembrie 2011 privind regimul fiscal comun care se aplică societăților‑mamă și filialelor acestora din diferite state membre (JO 2011, L 345, p. 8).
18
În această privință, revine instanței de trimitere sarcina de a verifica întinderea deciziei Grondwettelijk Hof (Curtea Constituțională) de menținere a efectelor acestei fairness tax. În special, în cadrul sistemului de cooperare judiciară stabilit la articolul 267 TFUE, nu revine Curții competența de a verifica sau de a pune la îndoială exactitatea interpretării dreptului național efectuate de instanța națională, întrucât interpretarea respectivă este de competența exclusivă a acesteia din urmă. Totuși, atunci când este sesizată cu titlu preliminar de o instanță națională, Curtea trebuie să se limiteze la a lua în considerare interpretarea dreptului național care i‑a fost prezentată de instanța menționată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 octombrie 2022, Instituto do Cinema e do Audiovisual, C‑411/21, EU:C:2022:836, punctul 16 și jurisprudența citată).
19
Astfel, pentru examinarea întrebării preliminare cu respectarea interpretării furnizate de instanța de trimitere, trebuie să se pornească de la premisa că menținerea efectelor fairness tax nu se aplică sediilor permanente ale societăților nerezidente, ci numai filialelor acestora din urmă precum Volvo Group Belgium.
20
Libertatea de stabilire, pe care articolul 49 TFUE o recunoaște resortisanților Uniunii Europene, presupune accesul acestora la activități independente și exercitarea acestora, precum și constituirea și administrarea întreprinderilor în aceleași condiții cu cele definite pentru resortisanții proprii de legislația statului membru de stabilire. Potrivit articolului 54 TFUE, aceasta cuprinde, în ceea ce privește societățile constituite în conformitate cu legislația unui stat membru și având sediul social, administrația centrală sau locul principal de desfășurare a activității în cadrul Uniunii, dreptul de a‑și desfășura activitatea în statul membru în cauză prin intermediul unei filiale, al unei sucursale sau al unei agenții (Hotărârea din 17 mai 2017, X, C‑68/15, EU:C:2017:379, punctul 39 și jurisprudența citată).
21
În ceea ce privește sediul unei societăți, în sensul articolului 54 TFUE, acesta servește, la fel ca în cazul cetățeniei pentru persoanele fizice, la stabilirea unei legături între această societate și ordinea juridică a unui stat. Astfel, aplicarea unei legislații fiscale naționale, precum cea în discuție în litigiul principal, unei societăți rezidente, inclusiv unei filiale rezidente a unei societăți nerezidente, pe de o parte, și unei sucursale sau unui sediu permanent al unei societăți nerezidente, pe de altă parte, privește tratamentul fiscal al unei societăți rezidente și, respectiv, al unei societăți nerezidente (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 decembrie 2023, Cofidis, C‑340/22, EU:C:2023:1019, punctul 36 și jurisprudența citată).
22
Astfel cum reiese din articolul 49 primul paragraf a doua teză TFUE, pentru operatorii economici este prevăzută o posibilitate expresă de a alege liber forma juridică adecvată pentru desfășurarea activităților lor în alt stat membru. Această alegere liberă nu trebuie să fie limitată prin dispoziții fiscale discriminatorii (Hotărârea din 21 decembrie 2023, Cofidis, C‑340/22, EU:C:2023:1019, punctul 38 și jurisprudența citată).
23
Libertatea de a alege forma juridică adecvată pentru desfășurarea activităților într‑un alt stat membru are astfel ca obiect în special crearea posibilității ca societățile cu sediul într‑un stat membru să își înființeze o sucursală în alt stat membru pentru a‑și desfășura activitatea în acest din urmă stat în aceleași condiții ca cele care se aplică filialelor (Hotărârea din 23 februarie 2006, CLT‑UFA, C‑253/03, EU:C:2006:129, punctul 15, Hotărârea din 6 septembrie 2012, Philips Electronics UK, C‑18/11, EU:C:2012:532, punctul 14 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 21 decembrie 2023, Cofidis, C‑340/22, EU:C:2023:1019, punctul 39).
24
Potrivit unei jurisprudențe constante, trebuie considerate restricții privind libertatea de stabilire toate măsurile care interzic, îngreunează sau fac mai puțin atractivă exercitarea libertății garantate la articolul 49 TFUE (Hotărârea din 7 septembrie 2017, Eqiom și Enka, C‑6/16, EU:C:2017:641, punctul 54 și jurisprudența citată).
25
În ceea ce privește în mod deosebit dispozițiile fiscale, rezultă din jurisprudența Curții că fiecare stat membru are sarcina de a organiza, cu respectarea dreptului Uniunii, propriul sistem fiscal referitor la impozitarea profitului, în măsura în care acest profit ține de competența fiscală a statului membru în cauză. Rezultă că statul membru gazdă este liber să stabilească faptul generator al impozitului, baza impozabilă, precum și cota de impozitare care se aplică diferitelor forme de stabilimente ale societăților care își desfășoară activitatea în acest stat membru, cu condiția ca societățile nerezidente să nu primească un tratament discriminatoriu în raport cu stabilimentele naționale comparabile (Hotărârea din 17 mai 2017, X, C‑68/15, EU:C:2017:379, punctul 41 și jurisprudența citată).
26
În speță, sub rezerva unei verificări care trebuie efectuată de instanța de trimitere, decizia de a menține efectele fairness tax afectează societățile nerezidente în măsura în care acestea își desfășoară activitățile economice în Belgia prin intermediul unei filiale, iar nu prin intermediul unui sediu permanent sau al unei sucursale. Rezultă astfel că menținerea efectelor fairness tax nu permite filialelor societăților nerezidente să își desfășoare activitățile în aceleași condiții cu cele aplicabile sediilor permanente ale unor asemenea societăți, în așa fel încât, din perspectiva reglementării naționale, primele sunt dezavantajate față de ultimele.
27
În aceste condiții, o astfel de decizie de menținere a efectelor este susceptibilă să facă mai puțin atractivă pentru societățile care au sediul în alt stat membru exercitarea activităților lor în Belgia prin intermediul unei filiale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 septembrie 2017, Eqiom și Enka, C‑6/16, EU:C:2017:641, punctele 55 și 56).
28
Or, o diferență de tratament de natură să limiteze libera alegere a formei juridice adecvate pentru desfășurarea unei activități într‑un alt stat membru, în sensul jurisprudenței amintite la punctul 22 din prezenta hotărâre, poate constitui o restricție privind libertatea de stabilire garantată la articolele 49 și 54 TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 decembrie 2023, Cofidis, C‑340/22, EU:C:2023:1019, punctul 47).
29
Pentru ca această diferență de tratament să fie compatibilă cu dispozițiile tratatului referitoare la libertatea de stabilire, trebuie, potrivit unei jurisprudențe constante, ca aceasta să privească situații care nu sunt comparabile în mod obiectiv sau să fie justificată de un motiv imperativ de interes general (Hotărârea din 21 decembrie 2023, Cofidis, C‑340/22, EU:C:2023:1019, punctul 48, precum și Hotărârea din 2 septembrie 2015, Groupe Steria, C‑386/14, EU:C:2015:524, punctul 21 și jurisprudența citată).
30
În ceea ce privește caracterul obiectiv comparabil al situațiilor, reiese din jurisprudența Curții că este vorba despre compararea unei situații transfrontaliere cu o situație internă. Pentru a distinge o situație transfrontalieră de o situație internă, trebuie să se facă referire la sediul societăților în cauză, care, astfel cum s‑a arătat la punctul 21 din prezenta hotărâre, servește la stabilirea unei legături între o societate și ordinea juridică a unui stat. Rezultă de aici că aplicarea unei legislații fiscale naționale, precum cea în discuție în litigiul principal, unei filiale rezidente a unei societăți nerezidente, pe de o parte, și unui sediu permanent al unei astfel de societăți, pe de altă parte, privește tratamentul fiscal al unei societăți rezidente și, respectiv, al unei societăți nerezidente (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 mai 2017, X, C‑68/15, EU:C:2017:379, punctele 35 și 36, precum și jurisprudența citată).
31
Această comparație obiectivă se efectuează ținând seama de obiectivul urmărit de legislația fiscală națională în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 mai 2017, X, C‑68/15, EU:C:2017:379, punctul 51 și jurisprudența citată).
32
În această privință, referitor la caracterul comparabil al situațiilor și la obiectivul urmărit de legislația belgiană privind fairness tax, astfel cum era aceasta în vigoare la acea dată, Curtea a arătat următoarele. În ceea ce privește o legislație fiscală a statului membru gazdă care urmărește evitarea posibilității ca profiturile generate în acest stat să fie distribuite, ca urmare a utilizării anumitor avantaje fiscale prevăzute de regimul fiscal național, fără a fi impozitat contribuabilul, situația unui contribuabil nerezident care desfășoară o activitate economică în respectivul stat membru prin intermediul unui sediu permanent este comparabilă cu aceea a unui contribuabil rezident. Astfel, în ambele cazuri, această legislație fiscală urmărește să permită statului respectiv să își exercite competența de impozitare a profiturilor care intră în competența sa fiscală (Hotărârea din 17 mai 2017, X, C‑68/15, EU:C:2017:379, punctul 52 și jurisprudența citată).
33
Or, în cauza principală, sediile permanente și sucursalele societăților nerezidente nu sunt supuse fairness tax.
34
Rezultă că, dată fiind decizia de menținere a efectelor fairness tax, astfel cum a fost interpretată de instanța de trimitere, Regatul Belgiei nu își mai exercită competența de impozitare a profiturilor obținute de sediile permanente sau de sucursalele societăților nerezidente. Prin urmare, aceste societăți nerezidente nu se află într‑o situație comparabilă cu cea a societăților rezidente cum este o filială a unei societăți nerezidente.
35
Într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, nu poate fi deci constatată nicio restricție privind libertatea de stabilire garantată la articolul 49 TFUE.
36
Având în vedere considerațiile care precedă, este necesar să se răspundă la întrebarea preliminară că articolul 49 TFUE trebuie interpretat în sensul că nu se opune reglementării unui stat membru în temeiul căreia o filială rezidentă a unei societăți nerezidente este supusă la plata unui impozit denumit „fairness tax” pe distribuirea profiturilor care, ca urmare a utilizării anumitor avantaje fiscale prevăzute de regimul fiscal național, nu se regăsesc în rezultatul impozabil final al acestei filiale, în timp ce o societate nerezidentă care desfășoară o activitate economică în acest stat membru prin intermediul unui sediu permanent sau al unei sucursale nu este supusă la plata acestui impozit.
Cu privire la cheltuielile de judecată
37
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șasea) declară:
Articolul 49 TFUE trebuie interpretat în sensul că nu se opune reglementării unui stat membru în temeiul căreia o filială rezidentă a unei societăți nerezidente este supusă la plata unui impozit denumit „fairness tax” pe distribuirea profiturilor care, ca urmare a utilizării anumitor avantaje fiscale prevăzute de regimul fiscal național, nu se regăsesc în rezultatul impozabil final al acestei filiale, în timp ce o societate nerezidentă care desfășoară o activitate economică în acest stat membru prin intermediul unui sediu permanent sau al unei sucursale nu este supusă la plata acestui impozit.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: neerlandeza.