62024CO0001
ORDONANȚA CURȚII (Camera a noua)
2 octombrie 2024 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Articolul 53 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții – Articolul 267 TFUE – Noțiunea de «instanță» – College voor de Rechten van de Mens (Institutul pentru Drepturile Omului, Țările de Jos) – Competență obligatorie – Decizie fără caracter obligatoriu – Inadmisibilitate vădită”
În cauza C‑1/24,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de College voor de Rechten van de Mens (Institutul pentru Drepturile Omului, Țările de Jos), prin decizia din 8 mai 2023, primită de Curte la 2 ianuarie 2024, în procedura
X
împotriva
Achmea Schadeverzekeringen NV,
CURTEA (Camera a noua),
compusă din doamna O. Spineanu‑Matei, președintă de cameră, și domnii J.‑C. Bonichot (raportor) și S. Rodin, judecători,
avocat general: domnul P. Pikamäe,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere decizia luată, după ascultarea avocatului general, de a se pronunța prin ordonanță motivată, în conformitate cu articolul 53 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții,
dă prezenta
Ordonanță
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 21 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene și a Directivei 2004/113/CE a Consiliului din 13 decembrie 2004 de aplicare a principiului egalității de tratament între femei și bărbați privind accesul la bunuri și servicii și furnizarea de bunuri și servicii (JO 2004, L 373, p. 37, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 135).
2
Această cerere a fost prezentată în cadrul unei proceduri care se desfășoară în fața College voor de Rechten van de Mens (Institutul pentru Drepturile Omului, Țările de Jos) între X, o proprietară a unei întreprinderi individuale, pe de o parte, și Achmea Schadeverzekeringen NV, o companie de asigurări (denumită în continuare „Achmea”), pe de altă parte, în legătură cu principiul egalității de tratament între femei și bărbați privind accesul angajatorilor la asigurări împotriva consecințelor absenței personalului lor.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
3
Articolul 3 din Directiva 2004/113, intitulat „Domeniul de aplicare”, prevede:
„(1)   În limitele competențelor conferite Comunității [Europene], prezenta directivă se aplică tuturor persoanelor ce furnizează bunuri și servicii care sunt la dispoziția publicului independent de persoana implicată, atât pentru sectorul public, cât și pentru cel privat, inclusiv organismele publice, și care sunt oferite în afara sferei vieții private și familiale, precum și tranzacțiilor care se desfășoară în acest cadru.
[…]
(4)   Prezenta directivă nu se aplică problemelor privind ocuparea forței de muncă și munca. Directiva nu se aplică problemelor referitoare la activitatea independentă, în măsura în care acestea sunt reglementate de alte acte legislative comunitare.”
4
Articolul 5 din această directivă, intitulat „Factori actuariali”, prevede la alineatul (1):
„Statele membre veghează pentru ca, în toate noile contracte încheiate după 21 decembrie 2007, utilizarea sexului ca factor în calculul primelor și prestărilor în domeniul serviciilor de asigurare și al serviciilor financiare conexe să nu ducă la crearea, pentru cei asigurați, a unor diferențe în materie de prime și prestații.”
Dreptul neerlandez
5
Articolul 7 din Algemene wet gelijke behandeling (Legea generală privind egalitatea de tratament) din 2 martie 1994 (Stb. 1994, no 230) (denumită în continuare „Legea privind egalitatea de tratament”) prevede la alineatul 1:
„Se interzice discriminarea în furnizarea de bunuri sau servicii sau în acordarea accesului la bunuri sau servicii, precum și în încheierea, executarea sau rezilierea contractelor în materie și în furnizarea de consiliere privind cariera sau de informații privind orientarea școlară sau profesională, în cazul în care aceste operațiuni sunt efectuate:
a.
în exercitarea unei profesii sau a unei activități comerciale;
b.
de autoritățile publice;
c.
de instituții care își desfășoară activitatea în domeniul locuințelor, al protecției sociale, al asistenței medicale, al culturii sau al învățământului sau
d.
de persoane fizice care nu acționează în exercitarea unei profesii sau a unei activități comerciale, cu condiția ca furnizarea să se desfășoare în sfera publică.”
6
Articolul 10 alineatul 1 din Wet College voor de rechten van de mens (Legea privind Institutul pentru Drepturile Omului) din 24 noiembrie 2011 (Stb. 2011, no 573) are următorul cuprins:
„La cerere scrisă, [College voor de Rechten van de Mens (Institutul pentru Drepturile Omului)] poate efectua o anchetă pentru a stabili dacă s‑a comis sau se comite o discriminare în sensul Legii generale privind egalitatea de tratament, al [Wet gelijke behandeling van mannen en vrouwen (Legea privind egalitatea de tratament între femei și bărbați)] sau al articolului 646 din cartea a 7‑a din [Burgerlijk Wetboek (Codul civil)] și poate notifica decizia sa în această privință. În plus, [College voor de Rechten van de Mens (Institutul pentru Drepturile Omului)] poate să ancheteze, din proprie inițiativă, pentru a stabili dacă o asemenea discriminare este comisă în mod sistematic și poate notifica decizia sa cu privire la acest aspect.”
7
Articolul 11 din Legea privind Institutul pentru Drepturile Omului prevede la alineatul 1:
„[College voor de Rechten van de Mens (Institutul pentru Drepturile Omului)] deschide o anchetă și notifică în scris decizia sa, care trebuie să fie motivată, reclamantului, autorului discriminării și, dacă este cazul, victimei discriminării.”
8
Articolul 13 din această lege prevede la alineatul (1):
„[College voor de Rechten van de Mens (Institutul pentru Drepturile Omului)] poate introduce o acțiune în justiție pentru a solicita ca un comportament contrar Legii generale privind egalitatea de tratament, Legii privind egalitatea de tratament între bărbați și femei sau articolului 646 din cartea a 7‑a din Codul civil să fie declarat ilegal, să fie interzis sau să se dispună înlăturarea consecințelor sale.”
9
În temeiul articolului 28 din Besluit werkwijze onderzoek gelijke behandeling (Decretul privind modalitățile de desfășurare a anchetei privind egalitatea de tratament):
„Decizia [College voor de Rechten van de Mens (Institutul pentru Drepturile Omului)], însoțită eventual de recomandări, este publică. În cazul în care, potrivit [College voor de Rechten van de Mens (Institutul pentru Drepturile Omului)], protecția intereselor substanțiale ale părților, ale persoanelor vizate sau ale terților o justifică, remiterea unei copii anonimizate a deciziei poate fi suficientă.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
10
X angajează exclusiv personal de sex feminin în cadrul întreprinderii sale.
11
Achmea oferă asigurări generale antreprenorilor, inclusiv asigurări împotriva consecințelor absenței personalului lor.
12
Potrivit dreptului neerlandez, în cazul absenței unui angajat din motive de boală, angajatorul este obligat să continue să plătească o parte din salariu o perioadă care în principiu durează până la 102 săptămâni. Angajatorul poate asigura acest risc cu un asigurător prin încheierea unei asigurări împotriva consecințelor unei astfel de absențe. Această asigurare prevede plata către angajator a unei indemnizații care acoperă o parte din salariul unui angajat bolnav în primii doi ani de boală.
13
Site‑ul internet al Achmea conține un instrument care permite calcularea cuantumului primei poliței de asigurare. X a utilizat acest instrument în condițiile în care angaja exclusiv personal de sex feminin și, potrivit calculului efectuat cu acest instrument, prima respectivă se ridica la aproximativ 920,64 euro pe lună. După efectuarea unui nou calcul, pornind de la ipoteza în care nu ar angaja decât personal masculin, prima menționată se ridica la 691,88 euro pe lună.
14
Răspunzând la o cerere formulată de X, Achmea a explicat că nivelul primei se calculează în funcție de datele referitoare la risc și de date istorice în care intervin diferiți factori, printre care sexul.
15
Condițiile de asigurare ale Achmea arată că nivelul primei depinde de activitatea întreprinderii, de datele referitoare la absența angajaților din sectorul de activitate, și anume în funcție de numărul de angajați, de nivelul de acoperire, de datele referitoare la angajați, precum salariul anual garantat, anul nașterii și sexul, de zilele de absență și de indemnizațiile plătite în ultimii trei ani.
16
X a introdus o cerere la College voor de Rechten van de Mens (Institutul pentru Drepturile Omului), care este organismul de trimitere, pentru a obține o decizie care să răspundă la întrebarea dacă există, în condițiile descrise mai sus, o discriminare pe motive de sex, care este interzisă. În această privință, ea consideră că Achmea practică o asemenea discriminare prin includerea factorului sexului în calculul ratei primei de asigurare împotriva consecințelor absenței angajaților. Ar rezulta că prima solicitată pentru un personal în întregime feminin ar fi mai ridicată decât cea solicitată pentru un personal în întregime masculin.
17
În schimb, Achmea susține în fața organismului de trimitere că solicită o primă mai ridicată pentru a asigura femeile întrucât rata lor medie de absență din motive de boală este mai ridicată din punct de vedere statistic. Potrivit Achmea, reiese numai din Directiva 2004/113 că utilizarea sexului ca factor în cadrul asigurărilor nu poate conduce, pentru particulari, la diferențe în materie de prime și de prestații. Această directivă s‑ar aplica, așadar, numai asigurărilor și pensiilor private, liber consimțite și nelegate de relațiile de muncă. Or, nu aceasta ar fi situația asigurării în cauza cu care este sesizat organismul de trimitere. Astfel, ar fi permisă utilizarea sexului ca factor de stabilire a primei.
18
Organismul de trimitere ridică, în primul rând, problema dacă X poate invoca Directiva 2004/113. El consideră că X nu se poate prevala de protecția conferită de articolul 7 din Legea privind egalitatea de tratament, din moment ce nu ea ar fi cea care ar fi discriminată, ci angajatele sale. Or, acest articol ar trebui considerat ca fiind transpunerea articolului 3 din această directivă în dreptul neerlandez, ceea ce ar face necesar să se stabilească domeniul de aplicare al directivei menționate.
19
În al doilea rând, acest organism consideră că s‑ar putea deduce implicit din articolul 5 alineatul (1) din Directiva 2004/113 că sunt permise diferențe în materie de prime și prestații pentru persoanele care nu sunt particulari din cauza utilizării sexului ca factor actuarial. Acesta consideră că, în ipoteza în care Directiva 2004/113 ar fi aplicabilă în speță, ar trebui să se stabilească dacă luarea în considerare a diferențelor actuariale legate de sex în calculul ratei primei de asigurare împotriva consecințelor absenței angajaților determină o discriminare indirectă pe criterii de sex, în sensul că un angajator ar fi eventual mai puțin dispus să angajeze femei. Organismul menționat ridică problema motivului pentru care s‑ar putea ține seama de diferențele actuariale dintre bărbați și femei în primele pe care întreprinzătorii sau angajatorii le plătesc pentru asigurări împotriva consecințelor absenței angajaților, în condițiile în care nu s‑ar putea ține seama de astfel de diferențe în primele pe care asigurații, în calitate de particulari, le plătesc pentru asigurări private.
20
În aceste condiții, College voor de Rechten van de Mens (Institutul pentru Drepturile Omului) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări:
„1)
Directiva [2004/113] trebuie interpretată în sensul că se aplică și în situația reclamantei, care nu este ea însăși discriminată pe motive de sex, dar care suferă un dezavantaj ca urmare a faptului că angajează exclusiv personal de sex feminin și care, în consecință, plătește o primă mai mare decât cea pe care ar plăti‑o dacă ar angaja (și) personal de sex masculin?
2)
Având în vedere și articolul 21 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – și în ipoteza în care Directiva 2004/113 se aplică situației reclamantei în calitate de angajator – această directivă trebuie interpretată în sensul că utilizarea sexului ca factor pentru serviciile de asigurări și pentru serviciile financiare conexe de asemenea nu ar trebui să conducă la diferențe în materie de prime și prestații pentru angajatori (care nu sunt particulari)?”
Cu privire la admisibilitatea cererii de decizie preliminară
21
Potrivit articolului 53 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, atunci când o cerere de decizie preliminară este în mod vădit inadmisibilă, Curtea poate oricând să decidă, după ascultarea avocatului general, să se pronunțe prin ordonanță motivată, fără continuarea procedurii.
22
În prezenta cauză, este necesar să se facă aplicarea acestei dispoziții.
23
Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, procedura instituită prin articolul 267 TFUE este un instrument de cooperare între Curte și instanțele naționale cu ajutorul căruia Curtea le furnizează acestora din urmă elementele de interpretare a dreptului Uniunii care le sunt necesare pentru soluționarea litigiului asupra căruia urmează să se pronunțe (Hotărârea din 7 mai 2024, NADA și alții, C‑115/22, EU:C:2024:384, punctul 33, precum și jurisprudența citată).
24
În plus, pentru a aprecia dacă un organism de trimitere are caracterul unei „instanțe” în sensul articolului 267 TFUE, aspect care ține doar de dreptul Uniunii, Curtea ia în considerare un ansamblu de elemente, precum originea legală a acestui organism, caracterul său permanent, caracterul obligatoriu al competenței sale, natura contradictorie a procedurii, aplicarea de către organismul respectiv a normelor de drept, precum și independența acestuia (a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 iunie 1966, Vaassen‑Göbbels, 61/65, EU:C:1966:39, p. 395, Hotărârea din 3 mai 2022, CityRail, C‑453/20, EU:C:2022:341, punctul 41, precum și Hotărârea din 7 mai 2024, NADA și alții, C‑115/22, EU:C:2024:384, punctul 35).
25
Reiese de asemenea din jurisprudența constantă a Curții că instanțele naționale au competența să sesizeze Curtea numai dacă există un litigiu pendinte pe rolul lor și dacă sunt chemate să se pronunțe în cadrul unei proceduri destinate să se finalizeze printr‑o decizie cu caracter jurisdicțional (Hotărârea din 3 mai 2022, CityRail, C‑453/20, EU:C:2022:341, punctul 42 și jurisprudența citată).
26
În speță, elementele pentru a aprecia existența unei „instanțe” reies din răspunsul organismului de trimitere, primit de Curte la 5 aprilie 2024, la o cerere de informații adresată de aceasta.
27
Deși este adevărat că originea legală a College voor de Rechten van de Mens (Institutul pentru Drepturile Omului) și a competenței sale, aplicarea normelor de drept de către acesta, precum și natura contradictorie a procedurii sale par să fie confirmate de dispozițiile Legii privind Institutul pentru Drepturile Omului și de precizările furnizate de acest institut, situația nu este aceeași în ceea ce privește cerința potrivit căreia organismul de trimitere trebuie să prezinte caracterul unei instanțe obligatorii.
28
În această privință, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței Curții, competența unui organism de trimitere, care nu depinde de acordul părților, este obligatorie atunci când decizia sa este obligatorie pentru acestea (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 septembrie 1997, Dorsch Consult, C‑54/96, EU:C:1997:413, punctele 27 și 29, și Hotărârea din 6 octombrie 2015, Consorci Sanitari del Maresme, C‑203/14, EU:C:2015:664, punctele 22-25).
29
În mod evident, situația în speță este diferită.
30
În primul rând, trebuie arătat că, în răspunsul său la cererea de informații a Curții, acest institut precizează că deciziile sale nu au forța unei hotărâri judecătorești în sensul legislației neerlandeze.
31
În al doilea rând, potrivit articolului 10 alineatul (1) primul paragraf din Legea privind Institutul pentru Drepturile Omului, acest institut este abilitat, la cerere scrisă, să efectueze o anchetă pentru a stabili dacă a fost sau este comisă o discriminare în sensul, printre altele, al Legii privind egalitatea de tratament sau al Codului civil neerlandez. Potrivit articolului 11 alineatul (1) din Legea privind Institutul pentru Drepturile Omului, institutul menționat notifică decizia sa motivată reclamantului, autorului discriminării și, dacă este cazul, victimei. În plus, potrivit articolului 28 din Decretul privind modalitățile de desfășurare a anchetei privind egalitatea de tratament, decizia aceluiași institut este publică.
32
Însă aceste dispoziții nu precizează efectele juridice concrete ale „deciziilor” care urmează unei anchete a College voor de Rechten van de Mens (Institutul pentru Drepturile Omului).
33
Desigur, potrivit răspunsului acestui institut, deciziile sale pot avea efecte juridice. Potrivit jurisprudenței Hoge Raad (Curtea Supremă, Țările de Jos), citată în acest răspuns, o instanță nu se poate îndepărta de o decizie a Commissie gelijke behandeling (Comisia privind Egalitatea de tratament), care era organismul predecesor al College voor de Rechten van de Mens (Institutul pentru Drepturile Omului), fără ca aceasta să își motiveze în mod corespunzător poziția în această privință. În plus, potrivit unei anchete de „monitorizare” a deciziilor acestui institut, în aproximativ 74 % din cazuri acestea ar conduce la adoptarea de către pârâtă a unor măsuri conforme cu aceste decizii. Pe de altă parte, ca urmare a faptului că deciziile menționate sunt cel mai adesea publicate pe site‑ul internet al institutului respectiv cu menționarea numelui părții vizate de plângere, acestea ar avea un efect disuasiv.
34
Prin urmare, singura consecință juridică a unei decizii a College voor de Rechten van de Mens (Institutul pentru Drepturile Omului) este aceea de a declanșa o obligație de motivare specifică a instanței care se va pronunța pe fond, în ipoteza în care această instanță s‑ar îndepărta de o astfel de decizie.
35
Or, deși nu pare să se conteste că deciziile College voor de Rechten van de Mens (Institutul pentru Drepturile Omului) sunt respectate și în general acceptate, nu este mai puțin adevărat că acestea nu se impun părților și nu sunt obligatorii pentru instanțele care vor fi eventual sesizate cu litigiul în urma unei astfel de decizii. Singura obligație a instanței eventual sesizate care constă în a explica motivele pentru care s‑ar îndepărta de poziția acestui institut, care se analizează ca o obligație de motivare consolidată, nu implică existența unei forțe obligatorii a aceleiași decizii. Prin urmare, deciziile institutului menționat nu sunt obligatorii, în sensul jurisprudenței Curții.
36
În al treilea rând, potrivit articolului 13 din Legea privind Institutul pentru Drepturile Omului, acesta poate introduce o acțiune în justiție pentru a solicita ca un comportament contrar legislației neerlandeze privind egalitatea de tratament să fie declarat ilegal, să fie interzis sau să se dispună înlăturarea consecințelor sale. În plus, în răspunsul său la cererea de informații, College voor de Rechten van de Mens (Institutul pentru Drepturile Omului) a confirmat că poate introduce o acțiune în justiție după închiderea procedurii cu care este sesizat în speță.
37
Însă această împrejurare, departe de a demonstra caracterul jurisdicțional al College voor de Rechten van de Mens (Institutul pentru Drepturile Omului) în sensul jurisprudenței Curții, indică faptul că luările sale de poziție sunt lipsite de caracter obligatoriu. Astfel, dacă decizia acestui institut ar fi obligatorie, inițierea unei proceduri judiciare după încheierea anchetei sale nu ar fi necesară. Prin urmare, organismul de trimitere pare să se întemeieze mai degrabă pe autoritatea sa pentru a se asigura că deciziile sale sunt respectate și, în caz contrar, institutul menționat sau părțile interesate pot iniția o procedură în fața instanțelor civile neerlandeze.
38
În al patrulea rând, potrivit răspunsului furnizat de organismul de trimitere, o persoană interesată poate sesiza de asemenea instanțele civile competente, fără ca sesizarea prealabilă a College voor de Rechten van de Mens (Institutul pentru Drepturile Omului) să fie obligatorie. Acest institut precizează, în această privință, că competența sa este „facultativă”, iar nu „exclusivă”.
39
Deși un organism de trimitere poate fi considerat „instanță” în sensul articolului 267 TFUE în pofida competenței sale facultative, în sensul că reclamantul are opțiunea de a sesiza direct o altă instanță (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 octombrie 2015, Consorci Sanitari del Maresme, C‑203/14, EU:C:2015:664, punctele 23-25, precum și Hotărârea din 20 septembrie 2018, Montte, C‑546/16, EU:C:2018:752, punctele 23 și 24), nu este mai puțin adevărat că reiese din cuprinsul punctelor 30-37 din prezenta ordonanță că deciziile College voor de Rechten van de Mens (Institutul pentru Drepturile Omului) nu au un caracter obligatoriu pentru părțile din procedura în fața acestuia.
40
În consecință, organismul de trimitere din prezenta cauză nu îndeplinește în mod vădit cerința potrivit căreia competența sa trebuie să fie obligatorie. Rezultă că College voor de Rechten van de Mens (Institutul pentru Drepturile Omului) nu este o „instanță” în sensul articolului 267 TFUE și că cererea sa de decizie preliminară este în mod vădit inadmisibilă.
Cu privire la cheltuielile de judecată
41
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la organismul de trimitere, este de competența acestuia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a noua) declară:
Cererea de decizie preliminară formulată de College voor de Rechten van de Mens (Institutul pentru Drepturile Omului, Țările de Jos), prin decizia din 8 mai 2023, primită de Curte la 2 ianuarie 2024, este în mod vădit inadmisibilă.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: neerlandeza.