62010CJ0435_RO
Părţi
Motivele
Dizpozitiv
Părţi
În cauza C‑435/10,
având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Centrale Raad van Beroep (Țările de Jos), prin decizia din 8 septembrie 2010, primită de Curte la 13 septembrie 2010, în procedura
J. C. van Ardennen
împotriva
Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen,
CURTEA (Camera a patra),
compusă din domnul J.‑C. Bonichot, președinte de cameră, doamna A. Prechal, domnii K. Schiemann (raportor), L. Bay Larsen și E. Jarašiūnas, judecători,
avocat general: domnul Y. Bot,
grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 8 septembrie 2011,
luând în considerare observațiile prezentate:
– pentru Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen, de doamna M. Mollee, în calitate de agent;
– pentru guvernul olandez, de doamnele C. Wissels și M. Noort, în calitate de agenți;
– pentru Comisia Europeană, de domnii J. Enegren și F. Wilman, în calitate de agenți,
având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
pronunță prezenta
Hotărâre
Motivele
1. Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 4, 5 și 10 din Directiva 80/987/CEE a Consiliului din 20 octombrie 1980 privind protecția lucrătorilor salariați în cazul insolvabilității angajatorului (JO L 283, p. 23, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 197), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2002/74/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 septembrie 2002 (JO L 270, p. 10, Ediție specială, 05/vol. 6, p. 149, denumită în continuare „Directiva 80/987”).
2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul van Ardennen, pe de o parte, și Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (Consiliul de administrație al Institutului de Gestiune a Asigurărilor pentru Salariați, denumit în continuare „UWV”), pe de altă parte, privind refuzul acestuia din urmă de a‑i plăti integral indemnizația de insolvabilitate pentru motivul că nu s‑a înregistrat ca persoană aflată în căutarea unui loc de muncă la Centrale organisatie voor Werk en Inkomen (Autoritatea Centrală de Evidență a Locurilor de Muncă și a Veniturilor, denumită în continuare „CWI”), în termenul prevăzut.
Cadrul juridic
Reglementarea Uniunii
3. În temeiul articolului 3 din Directiva 80/987:
„Statele membre iau măsurile necesare pentru a asigura că instituțiile de garantare asigură, sub rezerva articolului 4, plata drepturilor neachitate ale salariaților care rezultă din contracte de muncă sau raporturi de muncă, inclusiv, în cazurile prevăzute de dreptul intern, compensația pentru încetarea raporturilor de muncă.
Creanțele preluate de instituția de garantare sunt drepturile salariale neplătite referitoare la o perioadă care precedă și/sau, după cum este cazul, succedă o dată stabilită de statele membre.”
4. Articolul 4 din această directivă prevede:
„(1) Statele membre au posibilitatea de a limita obligația de plată prevăzută la articolul 3 pentru instituțiile de garantare.
(2) În cazul în care statele membre își exercită dreptul prevăzut la alineatul (1), acestea specifică durata perioadei pentru care drepturile salariale neachitate urmează să fie plătite de către instituția de garantare. Aceasta însă nu poate fi mai scurtă decât perioada care acoperă remunerația pentru ultimele trei luni ale raportului de muncă care precedă sau succedă data menționată la articolul 3. Statele membre pot include această perioadă minimă de trei luni într‑o perioadă de referință a cărei durată nu poate fi mai mică de șase luni.
Statele membre care prevăd o perioadă de referință de cel puțin 18 luni pot limita durata perioadei pentru care drepturile salariale neachitate urmează să fie plătite de către instituția de garantare la opt săptămâni. În acest caz, pentru calculul perioadei minime se folosesc perioadele care sunt cele mai favorabile salariatului.
(3) De asemenea, statele membre pot stabili plafoane ale plăților efectuate de instituțiile de garantare. Aceste plafoane nu se pot situa mai jos de un nivel compatibil din punct de vedere social cu obiectivul social al prezentei directive.
În cazul în care statele membre recurg la această posibilitate, acestea informează Comisia asupra metodelor folosite pentru stabilirea plafonului.”
5. Potrivit articolului 5 din directiva menționată:
„Statele membre stabilesc modalitățile de organizare, finanțare și funcționare a instituțiilor de garantare, cu respectarea în special a următoarelor principii:
(a) patrimoniul instituțiilor trebuie să fie independent de capitalul de exploatare a angajatorilor și trebuie să fie constituit în așa fel încât asupra acestuia să nu poată fi pus sechestru în cursul unei proceduri în caz de insolvabilitate;
(b) angajatorii trebuie să contribuie la finanțare, în măsura în care aceasta nu este acoperită integral de către autoritățile publice;
(c) obligația de plată a instituțiilor există independent de îndeplinirea obligațiilor de a contribui la finanțare.”
6. Articolul 10 din Directiva 80/987 prevede:
„Prezenta directivă nu aduce atingere posibilității statelor membre de:
(a) a lua măsurile necesare în vederea evitării abuzurilor;
(b) a refuza sau a diminua obligația de plată menționată la articolul 3 sau obligația de garantare menționată la articolul 7, în cazul în care executarea obligației nu se justifică din cauza existenței unor legături speciale între salariat și angajator și a unor interese comune concretizate într‑o înțelegere secretă între aceștia;
(c) a refuza sau a reduce obligația la care se face referire la articolul 3 sau obligația de garantare menționată la articolul 7 în cazurile în care salariatul, singur sau împreună cu rude apropiate, a deținut în proprietate o parte esențială din întreprinderea sau firma angajatorului și a exercitat o influență considerabilă asupra activităților acesteia.”
Reglementarea națională
7. Capitolul IV din Legea privind șomajul (Werkloosheidswet, denumită în continuare „WW”) se referă la preluarea obligațiilor rezultate dintr‑un raport de muncă în cazul insolvabilității angajatorului. În temeiul articolului 61 din WW, care face parte din capitolul IV menționat, beneficiază de dreptul la o indemnizație salariatul care poate pretinde plata salariului, a unei indemnizații de concediu sau a unei prime de concediu din partea angajatorului împotriva căruia a fost deschisă procedura de insolvabilitate.
8. Articolul 64 din WW prevede:
„1. Dreptul la indemnizația prevăzută în acest capitol cuprinde:
a. retribuția aferentă unei perioade de cel mult treisprezece săptămâni direct anterioare:
1. zilei în care raportul de muncă a încetat prin concediere;
2. zilei în care raportul de muncă a încetat prin acordul părților;
3. zilei în care raportul de muncă a încetat de plin drept sau
4. zilei denunțării contractului;
b. retribuția aferentă cel mult termenului de preaviz aplicabil salariatului [...];
c. indemnizația de concediu, prima de concediu și sumele pe care angajatorul le datorează terților în temeiul raportului de muncă al salariatului [...]”
9. Potrivit articolului 65 din WW:
„1. Din indemnizația prevăzută la articolul 64 se deduc integral:
a. veniturile rezultate din activitatea desfășurată ca lucrător și din activități în temeiul cărora acesta nu poate fi considerat lucrător și care au fost desfășurate în perioada menționată la articolul 64 alineatul 1 literele a și b;
[...]”
10. Din articolul 2 alineatul 1 din Decretul privind înregistrarea la CWI (Besluit registratie CWI, Nederlandse Staatscourant
2002, nr. 229) rezultă că lucrătorul care are dreptul la o indemnizație în temeiul capitolului IV din WW are obligația să se înregistreze ca persoană aflată în căutarea unui loc de muncă la CWI cel târziu în prima zi lucrătoare care urmează zilei în care a început să curgă termenul de preaviz în sensul articolului 64 alineatul 1 litera b din WW.
11. Articolul 40 alineatul 1 din Legea privind falimentul (Faillissementswet) prevede:
„1. Lucrătorii angajatorilor declarați falimentari pot denunța contractul de muncă, și, reciproc, administratorul judiciar poate denunța contractul lor de muncă, cu respectarea termenelor convenționale și legale, însă cu condiția ca rezilierea contractului de muncă să fie în orice caz efectuată cu un termen de preaviz de șase săptămâni. [...]”
12. Articolul 3 din Decretul privind adoptarea de măsuri de către UWV (Maatregelenbesluit UWV, Nederlandse Staatscourant 2004, nr. 163) prevede:
„[...]
Atunci când emiterea unui avertisment nu este considerată suficientă, cuantumul și durata [măsurilor] în caz de neîndeplinire sau îndeplinire necorespunzătoare a unei obligații care face parte din prima categorie [...] prevăzută de WW [...] sunt de:
[...]
c. 20 % pentru o perioadă de întârziere de maximum 52 de săptămâni dacă termenul stabilit este depășit cu peste [...] zile calendaristice.”
Acțiunea principală și întrebările preliminare
13. Domnul van Ardennen a fost angajat, începând de la 1 august 1985, la întreprinderea Fruit Sellers International BV, al cărei faliment a fost declarat la 28 noiembrie 2006. Salariul domnului van Ardennen a fost plătit integral, astfel încât nu existau drepturi salariale restante.
14. După ce a încercat, fără succes, să înființeze o întreprindere pe cont propriu, domnul van Ardennen s‑a înscris, la 15 mai 2007, în evidența CWI și a depus la 20 mai 2007 o cerere de acordare a indemnizației de șomaj. Acesta nu s‑a înregistrat ca persoană aflată în căutarea unui loc de muncă decât la 29 mai 2007.
15. La 7 iunie 2007, domnul van Ardennen a depus la UWV o cerere de acordare a indemnizației de insolvabilitate.
16. Prin decizia din 11 septembrie 2007, UWV a acordat domnului van Ardennen o indemnizație de insolvabilitate pentru creanțe neachitate aferente perioadei cuprinse între 29 noiembrie 2006 și 12 februarie 2007. Potrivit explicațiilor furnizate de UWV, această perioadă corespunde termenului de preaviz prevăzut la articolul 64 alineatul 1 litera b din WW. Această indemnizație includea următoarele cuantumuri: o remunerație brută de 26 505,15 euro reprezentând salariul, cheltuielile cu mașina, indemnizația de concediu și alocația de concediu, precum și o remunerație netă de 1 200 de euro cu titlu de rambursare a cheltuielilor profesionale.
17. Cu toate acestea, UWV a redus această sumă cu 20 %, în temeiul capitolului IV din WW, sancționând astfel faptul că domnul van Ardennen nu s‑a înregistrat ca persoană aflată în căutarea unui loc de muncă în termenul prevăzut.
18. Contestația domnului van Ardennen a fost respinsă de UWV prin decizia din 18 decembrie 2007, tot pentru motivul că WW impunea obligația înregistrării în evidența CWI ca persoană aflată în căutarea unui loc de muncă și a prelungirii acestei înregistrări.
19. Întrucât acțiunea formulată de domnul van Ardennen împotriva acestei decizii la Rechtbank a fost de asemenea considerată nefondată pentru același motiv, acesta a formulat recurs la Centrale Raad van Beroep.
20. Potrivit explicațiilor UWV, conform articolului 65 din UWV, din indemnizația prevăzută la articolul 64 din această lege sunt deduse integral veniturile rezultate din activitatea desfășurată în perioada de referință. UWV susține că obligația de înregistrare ca persoană aflată în căutarea unui loc de muncă urmărește să sporească șansele ca lucrătorul în cauză să obțină un loc de muncă în această perioadă și, prin urmare, să minimizeze cheltuielile fondului de garantare.
21. Instanța de trimitere susține că o astfel de ratio legis a obligației de înregistrare ridică problema dacă veniturile din muncă pe care o persoană le obține în perioada în care are dreptul la indemnizația de insolvabilitate pot fi deduse din indemnizația în cauză. Aceasta se referă la Hotărârea din 10 iulie 1997, Maso și alții (C‑373/95, Rec., p. I‑4051), în care Curtea a statuat că un stat membru nu poate interzice cumularea sumelor garantate prin Directiva 80/987 cu o indemnizație precum indemnizația de mobilitate, în discuție în cauza în care s‑a pronunțat această hotărâre, întrucât indemnizația respectivă nu rezultă dintr‑un contract sau dintr‑un raport de muncă, fiind plătită lucrătorului numai după concedierea acestuia, și, prin urmare, nu urmărește să remunereze activități desfășurate în cadrul unui raport de muncă.
22. Potrivit instanței de trimitere, din hotărârea menționată se poate deduce în mod implicit că interzicerea cumulării poate fi admisă atunci când se are în vedere remunerarea activităților desfășurate în perioada de referință.
23. Aceeași instanță apreciază că articolul 4 alineatul (3) din Directiva 80/987 nu interzice adoptarea unei norme care are drept scop o astfel de interzicere a cumulării. Având în vedere obiectivul acestei directive, ar putea fi justificată deducerea din cuantumul indemnizației de insolvabilitate a veniturilor pe care lucrătorul le‑a obținut efectiv în perioada de preaviz în schimbul activităților desfășurate, întrucât o astfel de deducere nu afectează protecția minimă garantată prin directiva menționată.
24. Instanța de trimitere consideră că articolele 4, 5 și 10 din Directiva 80/987 permit statelor membre nu numai să stabilească modalitățile de organizare, de finanțare și de funcționare a instituțiilor de garantare, ci și să limiteze, în anumite împrejurări, protecția pe care această directivă urmărește să o asigure lucrătorilor (a se vedea, în contextul aplicării anumitor termene de prescripție, Hotărârea din 18 septembrie 2003, Pflücke, C‑125/01, Rec., p. I‑9375, și Hotărârea din 16 iulie 2009, Visciano, C‑69/08, Rep., p. I‑6741). Instanța de trimitere mai arată că nu este în măsură să stabilească în mod clar dacă obligația de înregistrare ca pe rsoană aflată în căutarea unui loc de muncă este o dispoziție pe care un stat membru ar putea să o adopte, în general, pe baza acestor dispoziții ale Directivei 80/987.
25. Astfel, având îndoieli cu privire la compatibilitatea cu dispozițiile Directivei 80/987 a obligației de înregistrare ca persoană aflată în căutarea unui loc de muncă pentru a beneficia de indemnizația de insolvabilitate și a reducerii cuantumului acestei indemnizații în cazul înregistrării tardive, Centrale Raad van Beroep a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1) Directiva [80/987], în special articolele 4, 5 și 10 din aceasta, trebuie interpretată în sensul că se opune, în general, unei reglementări naționale care condiționează posibilitatea ca lucrătorii al căror angajator se află în situație de insolvabilitate să își exercite (pe deplin) dreptul de a obține preluarea creanțelor salariale neachitate de obligația de a se înregistra ca persoane aflate în căutarea unui loc de muncă cel târziu în prima zi lucrătoare ulterioară celei în care are loc sau ar fi trebuit să aibă loc, în mod rezonabil, încetarea raportului de muncă?
În cazul unui răspuns negativ:
2) Directiva [80/987], în special articolele 4, 5 și 10 din aceasta, trebuie interpretată în sensul că se opune unei reglementări naționale care impune obligația de a se înregistra și lucrătorilor care, în perioada de preaviz, au desfășurat activități antreprenoriale sau profesionale?
3) Directiva [80/987], în special articolele 4, 5 și 10 din aceasta, trebuie interpretată în sensul că se opune unei reglementări naționale potrivit căreia neîndeplinirea (la termen) a obligației de înregistrare poate să aibă drept urmare neachitarea unei părți a indemnizației de insolvabilitate, în condițiile în care cuantumul și durata de aplicare a măsurii depind de asemenea de data executării respectivei obligații?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
26. Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă dispozițiile Directivei 80/987 trebuie să fie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale care condiționează posibilitatea lucrătorilor al căror angajator se află în situație de insolvabilitate de a‑și exercita integral dreptul la plata creanțelor salariale neachitate, precum cele în cauză în acțiunea principală, de obligația de a se înregistra ca persoane aflate în căutarea unui loc de muncă.
27. În această privință, trebuie mai întâi amintit că din jurisprudența Curții rezultă că finalitatea socială a Directivei 80/987 constă în asigurarea pentru toți lucrătorii salariați a unei protecții minime la nivelul Uniunii Europene în caz de insolvabilitate a angajatorului, prin plata creanțelor neachitate izvorâte din contracte de muncă sau din raporturi de muncă și care privesc salarizarea aferentă unei perioade determinate (a se vedea Hotărârea din 4 martie 2004, Barsotti și alții, C‑19/01, C‑50/01 și C‑84/01, Rec., p. I‑2005, punctul 35, precum și Hotărârea Visciano, citată anterior, punctul 27).
28. Acesta este scopul în care articolul 3 din Directiva 80/987 impune statelor membre să adopte măsurile necesare în vederea asigurării de către instituțiile de garantare, în conformitate cu articolul 4 din directiva menționată, a plății respectivelor creanțe neachitate ale lucrătorilor salariați.
29. În ceea ce privește acțiunea principală, din dosar reiese că domnului van Ardennen i s‑a refuzat în totalitate plata retribuției aferente termenului de preaviz, prevăzută la articolul 64 alineatul 1 litera b din WW, ca urmare a faptului că acesta s‑a înscris tardiv ca persoană aflată în căutarea unui loc de muncă.
30. Trebuie să se sublinieze că din dosarul prezentat Curții reiese că recurgerea de către domnul van Ardennen la fondul de garantare este întemeiată într‑adevăr pe existența unei creanțe necontestate și recunoscute de reglementarea națională olandeză, respectiv de articolul 64 alineatul 1 litera b din WW. Plata unei astfel de creanțe, datorată în mod obiectiv de angajatorul devenit insolvabil, intră sub incidența articolului 3 din Directiva 80/987 și este garantată de aceasta.
31. În această privință, trebuie amintit că numai pe cale de excepție statele membre au posibilitatea de a limita, în temeiul articolului 4 din Directiva 80/987, obligația de plată prevăzută la articolul 3 din aceasta. O astfel de limitare poate fi avută în vedere atât în ceea ce privește perioada pentru care urmează să se facă plata, potrivit articolului 4 alineatul (2) din directiva menționată, cât și în ceea ce privește plafonul unei astfel de plăți, potrivit articolului 4 alineatul (3) din aceeași directivă.
32. Același articol 4 alineatul (3) din Directiva 80/987 impune ca, atunci când un stat membru face uz de posibilitatea de a stabili plafonul menționat, să comunice acest lucru Comisiei.
33. Din dosar rezultă că legislația în cauză în acțiunea principală nu prevede un plafon de rambursare și, prin urmare, nu intră sub incidența posibilității prevăzute la articolul 4 alineatul (3) din Directiva 80/987.
34. Pe de altă parte, trebuie remarcat că articolul 4 din Directiva 80/987 trebuie să fie interpretat într‑un mod restrictiv și conform cu finalitatea socială a acestuia, care este aceea de a asigura o protecție minimă pentru toți lucrătorii (a se vedea Hotărârea din 14 iulie 1998, Regeling, C‑125/97, Rec., p. I‑4493, punctul 20). În acest scop, cazurile în care este permisă circumscrierea obligației de plată a instituțiilor de garantare sunt limitativ enumerate de Directiva 80/987, iar dispozițiile în cauză trebuie să facă obiectul unei interpretări stricte, având în vedere caracterul lor derogatoriu și obiectivul acestei directive.
35. În această perspectivă, trebuie să se constate că ar fi contrar finalității Directivei 80/987 ca aceasta, și în special articolele 3 și 4 din aceasta, să fie interpretată astfel încât un lucrător, aflat în situația reclamantului din acțiunea principală, să fie supus, ca urmare a nerespectării obligației de înregistrare ca persoană aflată în căutarea unui loc de muncă într‑un termen dat prevăzut de norma națională în cauză în acțiunea principală, la o reducere forfetară și automată a rambursării creanțelor sale salariale și, prin urmare, să nu poată beneficia de garanția pentru pierderile salariale pe care le‑a suferit efectiv în perioada de referință.
36. În plus, în ceea ce privește jurisprudența invocată de instanța de trimitere și citată la punctul 24 din prezenta hotărâre, trebuie să se arate, după cum a observat în mod întemeiat Comisia, că o obligație de înregistrare ca persoană aflată în căutarea unui loc de muncă într‑un anumit termen, precum cea în cauză în acțiunea principală, și a cărei nerespectare conduce la o reducere a indemnizației de insolvabilitate plătite, nu are un caracter comparabil cu cel al unui termen de decădere sau de prescripție pentru introducerea unei cereri de acordare a unei indemnizații de insolvabilitate.
37. De asemenea, trebuie să se precizeze că în acțiunea principală nu este vorba despre plata unor sume care depășesc finalitatea socială a Directivei 80/987, plată pe care statele membre sunt autorizate să o limiteze în temeiul articolului 4 din această directivă (a se vedea în acest sens Hotărârea Barsotti și alții, citată anterior, punctul 34). Prin urmare, independent de problema dacă Directiva 80/987 se opune unei norme care prevede că veniturile pe care persoana interesată le‑a obținut efectiv în perioada de preaviz se deduc din cuantumul indemnizației, o normă națională care, precum norma în cauză în acțiunea principală, reduce cuantumul rambursării creanțelor salariale în mod forfetar și automat aduce atingere în mod direct protecției minime urmărite de Directiva 80/987 în caz de insolvabilitate a angajatorului.
38. Pe de altă parte, deși articolul 10 din Directiva 80/987 permite statelor membre să adopte măsurile necesare în vederea evitării abuzurilor, decizia de trimitere nu conține niciun element care ar urmări să stabilească existența vreunui abuz pe care obligația de înregistrare în cauză în acțiunea principală ar urmări să îl prevină. În plus, în cadrul ședinței, UWV a confirmat în mod expres că justificarea acestei obligații nu se întemeia în niciun fel pe articolul 10 menționat.
39. Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolele 3 și 4 din Directiva 80/987 trebuie să fie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale care condiționează posibilitatea lucrătorilor al căror angajator se află în situație de insolvabilitate de a‑și exercita integral dreptul la plata creanțelor salariale neachitate, precum cele în cauză în acțiunea principală, de obligația de a se înregistra ca persoane aflate în căutarea unui loc de muncă.
Cu privire la a doua și la a treia întrebare
40. Având în vedere răspunsul afirmativ dat la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la a doua și la a treia întrebare.
Cu privire la cheltuielile de judecată
41. Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Dizpozitiv
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
Articolele 3 și 4 din Directiva 80/987/CEE a Consiliului din 20 octombrie 1980 privind protecția lucrătorilor salariați în cazul insolvabilității angajatorului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2002/74/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 septembrie 2002, trebuie să fie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale care condiționează posibilitatea lucrătorilor al căror angajator se află în situație de insolvabilitate de a‑și exercita integral dreptul la plata creanțelor salariale neachitate, precum cele în cauză în acțiunea principală, de obligația de a se înregistra ca persoane aflate în căutarea unui loc de muncă.