62022CC0242
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
MANUELA CAMPOSA SÁNCHEZ‑BORDONE
od 14. srpnja 2022. (
1
)
Predmet C‑242/22 (PPU)
TL
uz sudjelovanje:
Ministério Público
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal da Relação de Évora (Žalbeni sud u Évori, Portugal))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Direktive 2010/64/EU i 2012/13/EU – Područje primjene – Pravo na tumačenje, prevođenje i informiranje u kaznenim postupcima – Pojam ‚bitni dokument’ – Izjava o identitetu i boravištu na jeziku postupka koji osumnjičenik ili okrivljenik ne razumije – Neosiguravanje tumača i nepostojanje prijevoda – Neispunjavanje uvjeta za odgodu izvršavanja kazne zbog izbivanja s navedene stalne adrese– Pravomoćno rješenje o opozivu odgode izvršavanja kazne – Mogućnost opoziva – Pravomoćnost”
1.
Predmetni zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na primjenu direktiva 2010/64/EU (
2
) i 2012/13/EU (
3
) u kaznenom postupku u kojem je portugalski sud osobu (TL), koja je moldavski državljanin i razumije samo rumunjski, službeni jezik svoje zemlje, osudio na kaznu zatvora u trajanju od tri godine.
2.
Sud je u samoj osuđujućoj presudi odlučio odgoditi izvršavanje kazne pod određenim uvjetima. Jedan od uvjeta bio je da se osobu TL može pronaći na stalnoj adresi koju je navela u okviru izrade „izjave o identitetu i boravištu” (termo de identidade e residência; u daljnjem tekstu: IIB). Budući da osoba nije pronađena na navedenoj stalnoj adresi, odgoda izvršavanja kazne opozvana je, a osoba TL privedena je u zatvor radi izvršavanja kazne.
3.
S obzirom na to da prilikom izrade IIB‑a i ostalih postupovnih radnji nije bio osiguran tumač niti su određeni dokumenti prevedeni na rumunjski jezik, Tribunal da Relação de Évora (Žalbeni sud u Évori, Portugal) Sudu upućuje pitanje o tumačenju dviju prethodno navedenih direktiva u pogledu ništavosti izvršenih radnji tijekom kojih nisu poštovane njihove odredbe.
I. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
1. Direktiva 2010/64
4.
Članak 1. („Predmet i područje primjene”) glasi:
„1.   Ovom Direktivom određuju se pravila o pravu na tumačenje i prevođenje u kaznenome postupku i u postupku izvršavanja Europskog uhidbenog naloga.
2.   Pravo iz stavka 1. se na osobe primjenjuje od trenutka kad ih nadležno tijelo neke države članice službenom obaviješću ili na neki drugi način obavijesti da su osumnjičene ili optužene za počinjenje kaznenog djela, pa do zaključenja postupka, a to znači dok se konačno ne utvrdi jesu li počinili to kazneno djelo, uključujući, prema potrebi, i izricanje presude i rješenje svih žalbi.
[…]”.
5.
Člankom 2. („Pravo na tumačenje”) određuje se:
„1.   Države članice osiguravaju da se osumnjičenicima ili optuženicima koji ne govore ili ne razumiju jezik predmetnog kaznenog postupka bez odlaganja omogući tumačenje tijekom kaznenog postupka pred istražnim i pravosudnim tijelima, uključujući tijekom policijskih ispitivanja, svih sudskih rasprava i svih drugih potrebnih saslušanja.
[…]”.
6.
Člankom 3. („Pravo na prijevod bitnih dokumenata”) propisuje se:
„1.   Države članice osiguravaju da se osumnjičenicima ili optuženicima koji ne razumiju jezik predmetnog kaznenog postupka u razumnom roku osigura pisani prijevod svih dokumenata bitnih za osiguranje ostvarivanja njihova prava na obranu i jamstva pravičnosti postupka.
2.   U bitne dokumente ubrajaju se sve odluke o lišavanju slobode, svaki optužni prijedlog ili optužnica te sve presude.
3.   Nadležna tijela u svakom pojedinačnom predmetu odlučuju je li bitan još neki dokument. Osumnjičenici ili optuženici ili njihovi pravni zastupnici mogu u tu svrhu podnositi obrazložene zahtjeve.
[…]”.
2. Direktiva 2012/13
7.
U članku 2. („Područje primjene”) navodi se:
„1.   Ova se Direktiva primjenjuje od trenutka kada nadležna tijela država članica obavijeste osobe da su osumnjičene ili okrivljene za počinjenje kaznenog djela pa do završetka postupka, pri čemu se misli na konačno rješavanje pitanja je li osumnjičenik ili okrivljenik počinio kazneno djelo, uključujući, ako je to potrebno, određivanje sankcije i odlučivanje o žalbi.
[…]”.
8.
Člankom 3. („Pravo na informiranje o pravima”) određuje se:
„1.   Države članice osiguravaju da se osumnjičenicima ili okrivljenicima žurno pruže informacije barem o sljedećim postupovnim pravima, kako se primjenjuju prema nacionalnom pravu, kako bi im se omogućilo djelotvorno ostvarivanje tih prava:
[…]
(d) pravo na tumačenje i prevođenje;
[…]”.
9.
Člankom 8. („Vođenje evidencije i pravni lijekovi”) nalaže se:
„[…]
2.   Države članice osiguravaju da osumnjičenici ili okrivljenici ili njihovi odvjetnici imaju pravo pobijati, u skladu s postupcima nacionalnog prava, moguće propuštanje ili odbijanje nadležnih tijela da pruže informacije u skladu s ovom Direktivom.”
B.
Portugalsko pravo. Código de processo penal (
4
)
10.
U skladu s člankom 57. („Svojstvo okrivljenika”), svojstvo okrivljenika ima svaka osoba protiv koje je podignuta optužnica ili je zatraženo pokretanje istrage u kaznenom postupku.
11.
Člankom 61. („Postupovna prava i obveze”) stavkom 1. točkom (h) okrivljeniku se u svakoj fazi postupka, osim u iznimnim, zakonom predviđenim slučajevima, jamči pravo na to da ga pravosudno tijelo ili kriminalistička policija pred kojima se mora pojaviti obavijesti o pravima koja mu pripadaju.
12.
Člankom 92. („Jezik radnji i dodjela tumača”) propisuje se da se u pisanim postupovnim aktima i usmenim postupovnim radnjama upotrebljava portugalski jezik, a kad u postupku treba sudjelovati osoba koja ne govori portugalski jezik ili njime ne vlada, dodjeljuje joj se tumač.
13.
Člankom 113. („Opća pravila o dostavljanju obavijesti”) u njegovu stavku 10. predviđa se da se obavijesti za okrivljenika mogu dostaviti njegovu odvjetniku ili branitelju. Izuzimaju se obavijesti o optužnici, odluci o pokretanju istrage te datumu suđenja i izricanja presude, kao i obavijesti o poduzimanju prisilnih mjera, o kojima se mora obavijestiti i branitelja.
14.
Članak 119. („Neotklonjive ništavosti”) obuhvaća šest slučajeva neotklonjivih ništavosti, koje treba ocijeniti po službenoj dužnosti u bilo kojoj od faza postupka (
5
).
15.
U skladu s člankom 120. („Ništavosti koje je je potrebno istaknuti”) stavkom 1., zainteresirane osobe moraju se pozvati na ništavosti koje nisu one na koje se odnosi članak 119. U stavku 2. te odredbe navode se ništavosti koje je potrebno istaknuti, među kojima je „nedodjeljivanje tumača kad je ono obvezno na temelju zakona” (točka (c)).
16.
U skladu s člankom 120. stavkom 3., na ništavosti koje je potrebno istaknuti mora se pozvati:
–
Kad je riječ o ništavosti radnje kojoj prisustvuje zainteresirana osoba, prije njezina završetka (točka (a)).
–
Kad je riječ o ništavosti koja se odnosi na istragu ili istražni postupak, do kraja rasprave o istrazi ili, ako nema istražnog postupka, u roku od pet dana od obavijesti o rješenju o završetku istrage (točka (c)).
17.
Člankom 196. („Izjava o identitetu i boravištu”) određuje se da pravosudno tijelo ili kriminalistička policija u pogledu svakog okrivljenika zahtijevaju izradu IIB‑a. Ta osoba mora za potrebe dostavljanja obavijesti navesti svoje boravište, radno mjesto ili drugu stalnu adresu po izboru.
18.
U skladu s člankom 196. stavkom 3., u IIB‑u treba navesti da se okrivljenika obavijestilo:
–
o obvezi pojavljivanja pred nadležnim tijelom ili obvezi da bude dostupan tom tijelu ako je to zakonom propisano ili ako je o tome odgovarajuće obaviješten;
–
o obvezi da ne mijenja boravište ili ne izbiva iz njega u razdoblju duljem od pet dana a da pritom ne obavijesti nadležno tijelo o novom boravištu ili mjestu na kojem ga se može pronaći;
–
da će se naknadne obavijesti vršiti redovnom poštom na navedenu adresu, osim ako okrivljenik ne priopći drugu adresu u zahtjevu koji se uručuje ili šalje preporučenom poštom tajništvu suda pred kojim se u tom trenutku vodi postupak;
–
o tome da nepoštovanjem odredbi prethodnih stavaka ovlašćuje branitelja da ga zastupa u svim postupovnim radnjama u kojima ima pravo ili obvezu biti osobno prisutan, kao i da se rasprava održi u njegovoj odsutnosti, u skladu s člankom 333.
19.
Člankom 495. („Neispunjavanje uvjeta odgode”) uređuje se postupak koji može dovesti do opoziva odgode izvršavanja kazne.
II. Činjenice, spor i prethodno pitanje
20.
Rješenje u kojem je osoba TL, koja ne razumije portugalski jezik niti se na njemu može izraziti, proglašena okrivljenikom doneseno je 10. srpnja 2019.
21.
Ta je odluka „sastavljena na portugalskom jeziku i prevedena na službeni jezik Moldove, rumunjski, kao što to proizlazi iz navedenog rješenja, koje je potpisala osoba [TL]” (
6
).
22.
Istog je dana izrađen IIB, pri čemu nije bilo osigurano tumačenje na rumunjski niti je dokument preveden na taj jezik.
23.
U dokumentima IIB‑a navelo se da se osobu TL obavijestilo o obvezi pojavljivanja pred vlastima i obavješćivanja o promjeni boravišta, kao i posljedicama neispunjavanja tih obveza.
24.
Osoba TL osobno je prisustvovala sudskoj raspravi na kojoj se odlučivalo o njezinu postupanju, tijekom nje je saslušana i dodijeljen joj je branitelj. Osim toga, tijekom te faze postupka imala je tumača koji joj je „dodijeljen za prijevod tijekom postupovnih radnji na raspravi”.
25.
Presudom donesenom 11. srpnja 2019., koja je postala pravomoćna 26. rujna 2019., Tribunal Judicial da Comarca de Beja (Sud sudskog okruga Beja) osudio je osobu TL na kaznu zatvora u trajanju od tri godine, ali je odgodio njezino izvršavanje.
26.
Različiti pokušaji Direçãoa‑Geral de Reinserção e Serviços Prisionais (Glavna uprava za rehabilitaciju i zatvorski sustav, Portugal) da stupi u kontakt s osobom TL na adresi naznačenoj u IIB‑u nisu bili uspješni.
27.
Sud koji je donio presudu donio je 7. siječnja 2021. odluku u kojoj je osoba TL pozvana da se pojavi pred sudom radi provjere jesu li ispunjeni uvjeti utvrđeni za odgodu izvršavanja kazne. Poziv joj je poslan 12. siječnja 2021. preporučenom poštom na adresu navedenu u IIB‑u. Poziv je ponovno poslan 6. travnja 2021. istim putem.
28.
Osoba TL nije se pojavila pred sudom na datum naveden u pozivima.
29.
Tribunal Judicial da Comarca de Beja (Sud sudskog okruga Beja) je 9. lipnja 2021. donio rješenje o opozivu odgode izvršavanja kazne izrečene osobi TL i naložio njezino uhićenje.
30.
Rješenje o opozivu, sastavljeno na portugalskom jeziku, bez prijevoda na rumunjski jezik, dostavljeno je 25. lipnja 2021. na adresu navedenu u IIB‑u, kao i branitelju osobe TL. Budući da nije pobijano u utvrđenom roku, rješenje je postalo pravomoćno 20. rujna 2021.
31.
Osoba TL uhićena je 30. rujna 2021. radi izvršavanja kazne. Otad se nalazi u zatvoru.
32.
Osoba TL 11. listopada 2021. imenovala je novog branitelja da je zastupa u postupku, a 18. studenoga 2021. podnijela je zahtjev za utvrđivanje ništavosti rješenja u kojem je proglašena okrivljenikom, IIB‑a, odluke u kojoj je pozvana da se pojavi pred sudom u svrhu utvrđivanja okolnosti neispunjenja uvjeta odgode izvršavanja kazne, pokušaja dostave obavijesti i rješenja o opozivu navedene odgode.
33.
U prilog zahtjevu za proglašenje tih akata ništavima, osoba TL navela je da nije primila obavijesti jer promijenila boravište. Nije o tome dostavila obavijest jer nije znala da je dužna to učiniti, kao što nije znala ni koje posljedice podrazumijeva taj propust, zato što IIB nije preveden na rumunjski jezik.
34.
Državno odvjetništvo protivilo se zahtjevu za utvrđivanje ništavosti i tvrdilo da bi istaknuti nedostaci u najboljem slučaju mogli biti obuhvaćeni relativnom ništavošću iz članka 120. ZKP‑a, ali da je obavijest o postupovnim aktima dostavljena branitelju osobe TL, koji protiv njih nije podnio prigovor ili žalbu u za to utvrđenom roku.
35.
Rješenjem od 20. studenoga 2021. sud koji je donio presudu odbio je zahtjev za utvrđivanje ništavosti i pritom tvrdio da (
7
):
–
Nedostaci koji se odnose na nedodjeljivanje tumača i nepostojanje prijevoda IIB‑a i rješenja o opozivu odgode izvršavanja kazne izrečene osobi TL, ulaze su slučajeve relativne ništavosti na koju se može pozvati samo podnošenjem zakonom utvrđenih pravnih lijekova. Nakon što isteknu rokovi za podnošenje tih pravnih lijekova, a oni se ne podnesu, ti se nedostaci smatraju otklonjenima.
–
Osoba TL osobno je sudjelovala u postupku, saslušana je, a zastupao ju je branitelj. Poštovalo se njezino pravo na izjašnjavanje o svakoj odluci koja bi na nju mogla osobno utjecati, a mogao ga je ostvariti njezin branitelj. Njezin branitelj obaviješten je o svim postupovnim aktima donesenim u okviru postupka, konkretno, o presudi, rješenju o zakazivanju sudske rasprave radi provjere jesu li ispunjeni uvjeti za odgodu izvršavanja kazne i rješenju o opozivu navedene odgode.
–
Sve su dostavljene odluke postale pravomoćne jer protiv njih nije podnesena žalba, pa bilo kakvu nepravilnost u okviru postupka treba smatrati otklonjenom.
36.
Osoba TL protiv tog je rješenja podnijela žalbu Tribunalu da Relação de Évora (Žalbeni sud u Évori), koji je Sudu uputio sljedeće prethodno pitanje:
„Mogu li se članci 1., 2. i 3. Direktive [2010/64] i članak 3. Direktive [2012/13] Europskog parlamenta i Vijeća, zasebno ili u vezi s člankom 6. EKLJP‑a [Konvencija za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda], tumačiti na način da im se ne protivi odredba nacionalnog prava kojom se, s jedne strane, okolnost da okrivljeniku koji ne razumije jezik postupka nije dodijeljen tumač niti su mu prevedeni bitni postupovni akti kažnjava relativnom ništavosti na koju se mora pozvati i, s druge strane, dopušta otklanjanje te vrste ništavosti protekom vremena?”
III. Postupak pred Sudom
37.
Tajništvo Suda zahtjev za prethodnu odluku zaprimilo je 6. travnja 2022.
38.
Sud je 12. svibnja 2022. prihvatio zahtjev da se o zahtjevu za prethodnu odluku odlučuje u hitnom postupku.
39.
Pisana očitovanja podnijeli su osoba TL, portugalska vlada i Europska komisija. Samo su portugalska vlada i Europska komisija sudjelovale na raspravi održanoj 27. lipnja 2022.
IV. Ocjena
A.
Uvodna razmatranja. Određivanje predmeta rasprave
40.
Iako se osoba TL pozvala na ništavost drugih akata iz kaznenog postupka (
8
), sud koji je uputio zahtjev usredotočio se na tri: (a) IIB, (b) odluku u kojoj je osoba TL pozvana da se pojavi pred sudom u svrhu utvrđivanja okolnosti neispunjenja uvjeta za odgodu izvršavanja kazne i (c) opoziv te odgode (
9
).
41.
U zahtjevu za prethodnu odluku polazi se od tih pretpostavki:
–
Relevantne odredbe Direktive 2010/64 i Direktive 2012/13 primjenjive su na spor iako te direktive nisu prenesene u nacionalno pravo (
10
).
–
Odredbe na koje se poziva imaju „vertikalni izravni učinak” jer je riječ o jasnim preciznim i bezuvjetnim pravilima kojima se dodjeljuju prava pojedincima.
–
Tri postupovna akta iz točke 40. mogu biti obuhvaćena pojmom „bitnih dokumenata” u kaznenom postupku.
–
Nedodjeljivanje tumača i nepostojanje prijevoda dokumenata koji se odnose na te postupovne akte na rumunjski predstavlja slučaj relativne (a ne apsolutne) ništavosti s popisa slučajeva iz članka 120. ZKP‑a.
–
Dvojba se odnosi na to mogu li se, kao što je to odlučio prvostupanjski sud, ništavosti zbog nedodjeljivanja tumača i nepostojanja prijevoda smatrati „obuhvaćenima” jer se odgovarajući postupovni akti nisu pravodobno pobijali.
B.
Primjenjivost Direktive 2010/64 i Direktive 2012/13
1. Općenito
42.
Člankom 2. Direktive 2010/64 uređuje se pravo na usmeno tumačenje (izjava koje su također usmene), a člankom 3. jamči se pravo na pisani prijevod određenih bitnih dokumenata (
11
).
43.
U skladu s člankom 3. stavkom 1. točkom (d) Direktive 2012/13, osumnjičenicima ili okrivljenicima žurno se moraju pružiti informacije o obama pravima (na tumačenje i prijevod bitnih dokumenata).
44.
Člankom 1. stavkom 2. Direktive 2010/64 i člankom 2. stavkom 1. Direktive 2012/13 utvrđuju se početni i krajnji trenutak razdoblja u kojem se ta prava moraju primijeniti u kaznenim postupcima:
–
Početni trenutak trenutak je kad nadležno tijelo neke države članice službenom obaviješću ili na neki drugi način obavijesti osobe da su osumnjičene ili optužene za počinjenje kaznenog djela.
–
Krajnji trenutak trenutak je „zaključenja postupka, a to znači dok se konačno ne utvrdi jesu li počinil[e] to kazneno djelo, uključujući, prema potrebi, i izricanje presude i rješenje svih žalbi”.
45.
U ovom predmetu važno je uzeti u obzir krajnji trenutak razdoblja primjene Direktive 2010/64 i Direktive 2012/13, odnosno trenutak zaključenja postupka, shvaćenog u prethodno navedenom smislu. Stoga ni jedna ni druga direktiva ne vrijede u fazama nakon donošenja presude (osim, logično, u pogledu žalbi podnesenih protiv nje) kojom je riješen spor o počinjenju kaznenog djela.
46.
Direktiva 2010/64 i Direktiva 2012/13 stoga ne utječu na „fazu izvršavanja pravomoćne odluke kaznenog suda donesene protiv osobe koja je proglašena krivom za kazneno djelo”, iako se ona smatra dijelom kaznenog postupka u druge svrhe (
12
). To je slučaj čak i ako se u toj fazi donesu mjere koje podrazumijevaju ograničavanje osuđenikove slobode, poput mjere u predmetnom slučaju ili bilo koje druge mjere koja se donese u okviru izvršavanja kazne u zatvorskih ustanovama (na primjer, ukidanje odobrenja za izlazak, opoziv izvršavanja kazne u otvorenom tipu ustanove i druge slične mjere).
47.
Sud je imao prilike utvrditi područje primjene tih dviju direktiva:
–
Članak 1. stavak 1. Direktive 2010/64 treba tumačiti na način da se ta direktiva ne primjenjuje u postupku koji se „događa […] u pravilu nakon konačnog rješenja pitanja je li osumnjičena ili optužena osoba počinila kazneno djelo i ovisno o slučaju, nakon njezine osude” (
13
).
–
Iz članka 1. i članka 2. stavka 1. Direktive 2012/13 „[…] slijedi da postupak čiji predmet nije određivanje kaznene odgovornosti osobe ne može ulaziti u područje primjene Direktive 2012/13” (
14
).
48.
Izuzimanje faza nakon donošenja presude nije omaška, nego svjesna odluka zakonodavca Unije, koji je odbio prava zajamčena navedenim direktivama proširiti na navedene faze.
49.
Stoga se Direktivom 2010/64 i Direktivom 2012/13, kad je riječ o izvršavanju kazne izrečene nakon izjave o krivnji priznate u presudi, osuđenicima ne dodjeljuju jednaka prava kao osumnjičenicima ili okrivljenicima.
50.
Stoga se na nepravilnosti u pogledu odgode izrečene kazne, koje su već dio faze izvršavanja presude (odnosno faze nakon njezina donošenja) ne primjenjuju navedene direktive. Ni jednom ni drugom direktivom ne zahtijeva se da osuđenik ima prava koja se tim direktivama nastoje osigurati kako bi se opozvala naložena odgoda.
2. U glavnom postupku
51.
Kad je riječ o ovom sporu, IIB je izrađen (a to je najspornije postupanje jer predstavlja začetak onoga što se dogodilo u fazi odgode izvršavanja kazne) prije suđenja i osuđujuće presude.
52.
IIB‑om se ne nastoji „odre[diti] kaznena odgovornost” jer je riječ o postupovnom aktu kojim se saznaje okrivljenikov identitet i boravište kako bi mu se mogle dostaviti naknadne obavijesti. Isto tako, nema razloga da IIB utječe na odluku o tome je li okrivljenik počinio kaznena djela koja mu se stavljaju na teret.
53.
Međutim, iz IIB‑a mogu proizaći posljedice koje su važne za osobe koje moraju podnijeti tu izjavu (
15
), čija učinkovitost obuhvaća suđenje u odsutnosti optuženika (moguće u skladu s člankom 196. stavkom 3. točkom (d) ZKP‑a ako ne poštuje obveze navedene u IIB‑u) i opoziv odgode izvršavanja izrečene kazne, što je ovdje slučaj (
16
).
54.
Opoziv odgode izvršavanja kazne osobe TL u ovom je predmetu neodvojiv od nepravilnosti u pogledu IIB‑a: i opoziv i nepravilnosti treba razmatrati u cjelini ako se ne želi dobiti iskrivljena slika onoga što se dogodilo u kaznenom postupku (
17
).
55.
U tim okolnostima, i uzimajući u obzir posljedice IIB‑a na daljnji postupak, ima smisla to što sud koji je uputio zahtjev ističe njegovu važnost i kvalificira ga kao bitan dokument. Njegov je prijevod nužan kako bi se osumnjičenicima ili okrivljenicima koji ne govore ili ne razumiju jezik kaznenog postupka zajamčilo cjelovito ostvarivanje prava na obranu i osiguralo pošteno suđenje (članci 47. i 48. Povelje Europske unije o temeljnim pravima; u daljnjem tekstu: Povelja).
56.
Prema tome, ako IIB‑u pristupimo sa stajališta odluka s kojima je povezan u ovom predmetu (konkretno, opoziv odgode izvršavanja kazne i naknadno zatvaranje), smatram da se osobi TL moralo osigurati: (a) tumača koji bi joj omogućio da shvati obveze naložene u tom postupku i posljedice njihova nepoštovanja te (b) prijevod IIB‑a na jezik koji razumije.
57.
Ukratko, smatram da:
–
Članak 1. stavak 2. Direktive 2010/64 i članak 2. stavak 1. Direktive 2012/13 u načelu se ne primjenjuju na postupovne radnje izvršene u okviru izvršenja presude, čiji je predmet opoziv odluke o odgodi izvršavanja kazne zatvora.
–
Međutim, navedene se odredbe primjenjuju kad te postupovne radnje proizlaze iz nepoštovanja obveze utvrđene IIB‑om (u fazi prije presude), s čijim posljedicama okrivljenik nije mogao biti upoznat jer ne govori jezik na kojem je izrađen IIB niti mu je preveden njegov sadržaj.
C.
Izravni učinak Direktive 2010/64 i Direktive 2012/13
58.
Sud koji je uputio zahtjev smatra da članak 2. stavak 1. i članak 3. stavak 1. Direktive 2010/64, kao i članak 3. stavak 1. točka (d) Direktive 2012/13, imaju izravni učinak.
59.
Slažem se s tom ocjenom jer te odredbe imaju bezuvjetan i precizan sadržaj upućen državama članicama, čija su tijela, osobito pravosudna, obvezna osigurati poštovanje prava koja jamče.
60.
Prema tome, ti članci imaju izravni učinak, pa se pojedinci mogu na njih pozivati pred nacionalnim sudovima.
61.
U članku 3. Direktive 2010/64 posebno se upućuje na tri vrste bitnih dokumenata (odnosno na „sve odluke o lišavanju slobode, svaki optužni prijedlog ili optužnic[u] te sve presude” (stavak 2.)) (
18
), ali se nadležnim tijelima ostavlja mogućnost da odluče „u svakom pojedinačnom predmetu […] je li bitan još neki dokument” (stavak 3.) (
19
).
62.
S obzirom na njegov sadržaj, smatram da je članak 3. Direktive 2010/64 također bezuvjetna i precizna odredba, iako popis bitnih dokumenata koji sadržava nije konačan i takvima treba smatrati i druge dokumente koji nisu navedeni, u skladu s ocjenom pravosudnog tijela. Imati na raspolaganju prijevod svih tih dokumenata, neovisno o tome kojem stavku članka 3. Direktive odgovaraju, pravo je koje ima svaki osumnjičenik ili okrivljenik.
D.
Povreda pravâ na tumačenje, prevođenje i informiranje o tim dvama pravima
63.
Sud koji je uputio zahtjev prihvaća, kao što je to već učinio prvostupanjski sud, da je u ovom slučaju došlo do povrede prava osobe TL na tumačenje i prijevod bitnih dokumenata, kako proizlaze iz Direktive 2010/64.
64.
Međutim, iako se navodi expressis verbis, u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku manje se pažnje pridaje eventualnoj povredi prava na informiranje zajamčenog Direktivom 2012/13.
65.
Zasebno ću razmatrati te dvije skupine povreda.
1. Pravo na tumačenje i prevođenje
66.
Zbog činjenice da su prvostupanjski sud i sud koji je uputio zahtjev utvrdili da je došlo do povreda tih prava ne moram dalje razmatrati to pitanje.
67.
Što se tiče prevođenja, „bitni dokumenti” u kaznenom postupku osumnjičenicima i okrivljenicima moraju se dostaviti uz verziju na jeziku koji razumiju. Budući da Direktiva 2010/64 „ne sadrži nikakvo upućivanje na nacionalna prava, treba [ga] smatrati autonomnim pojmom prava Unije i tumačiti ga na ujednačen način na njezinom području” (
20
).
68.
Već sam naveo da ništa ne sprečava sud koji je uputio zahtjev da proglasi da IIB ima prirodu bitnog dokumenta u ovom predmetu.
69.
Što se tiče usmenog tumačenja, okrivljeniku koji ne govori jezik postupovne radnje u okviru koje je dužan sudjelovati u izradi IIB -aili njime ne vlada treba osigurati tumača koji će mu omogućiti da shvati njegovo značenje.
70.
Obveza imenovanja tumača u svrhu izrade IIB‑a zapravo proizlazi, bez većih problema prilikom tumačenja, ne samo iz Direktive 2010/64, nego i iz nacionalnog pravila (članak 92. ZKP‑a). Pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, portugalska postupovna pravila koja se odnose na tumačenje omogućuju da se u svakoj postupovnoj radnji zaštiti povezano pravo osobe koja ne zna portugalski jezik (
21
). Drugo je pitanje poštuje li se to pravo priznato samim nacionalnim zakonom de facto u postupovnoj praksi.
2. Pravo na informiranje
71.
Iako sud koji je uputio zahtjev manje pažnje pridaje informiranju nego pravima na tumačenje i prevođenje na jezik koji okrivljenik ili osumnjičenik razumiju, treba ispitati njegovu primjenu u ovom slučaju.
72.
Pravo na informiranje izravno je povezano s pravilima iz Direktive 2010/64 (
22
). Njezin je „cilj […] osigurati osumnjičenicima ili optuženicima pravo na tumačenje i prevođenje u kaznenom postupku kako bi im se zajamčilo pravo na pravično suđenje” (
23
).
73.
Pravo na informiranje o pravima na tumačenje i prevođenje priznaje se svim osumnjičenicima ili okrivljenicima u članku 3. stavku 1. točki (d) Direktive 2012/13.
74.
Prema mojem mišljenju, portugalskim kaznenim postupovnim zakonodavstvom omogućuje se poštovanje tog prava na informiranje ako se pravilno primjenjuje članak 61. stavak 1. točka (h) ZKP‑a. Ponavljam, eventualne nepravilnosti ne mogu se pripisati samom pravilu nego praksi njegove primjene.
75.
Budući da se člankom 61. stavkom 1. točkom (h) ZKP‑a okrivljeniku priznaje pravo na to da ga pravosudno tijelo ili kriminalistička policija pred kojima se mora pojaviti obavijeste o pravima koja mu pripadaju, njegovo tumačenje u skladu s Direktivom 2012/13 treba navesti navedena tijela na to da tu osobu obavijeste o tome da će joj se osigurati tumačenje i prevođenje u smislu Direktive 2010/64.
76.
Iako je na sudu koji je uputio zahtjev da to utvrdi, sve upućuje na to da u ovom predmetu to pravo na informiranje nije uzeto u obzir od trenutka u kojem je IIB izrađen bez osiguranja tumača na rumunjski jezik. Nedodjeljivanje tumača stoga je dovelo do toga da se osoba TL ne može upoznati s pravima koja ima u tom sudskom postupku.
E.
Ništavost svojstvena povredi prava zajamčenih Direktivom 2010/64 i Direktivom 2012/13
77.
Direktiva 2010/64 ni Direktiva 2012/13 ne sadržavaju nikakvo pravilo na temelju kojeg povreda prava koja se njima priznaju neizbježno dovodi do utvrđivanja apsolutne ništavosti akata iz kaznenog postupka u okviru kojih je povreda počinjena.
78.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, „kada u određenom području u pravu Unije ne postoje pravila unutarnji pravni poredak svake države članice treba, na temelju načela postupovne autonomije, uspostaviti postupovna pravila za sudske postupke koja moraju osigurati zaštitu prava koja pojedinci izvode iz prava Unije, ali pod uvjetom da ona nisu nepovoljnija od onih koja uređuju slične situacije u unutarnjem pravu (načelo ekvivalentnosti) i da ne čine u praksi nemogućim ili pretjerano otežanim korištenje prava dodijeljenih pravom Unije (načelo djelotvornosti)” (
24
).
79.
Prema tome, u predmetnom je slučaju relevantno to što se nacionalnim pravilima okrivljenicima i osumnjičenicima osigurava mogućnost da pravno reagiraju na povredu prava zajamčenih Direktivom 2010/64 i Direktivom 2012/13 kako bi ona prevladala.
80.
U skladu s odlukom kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, primjenom ZKP‑a utvrđuje se da povreda tih prava dovodi do (relativne) ništavosti odgovarajućih postupovnih akata, na koju se zainteresirane osobe moraju pozvati.
81.
Konkretno, u skladu s člankom 120. stavkom 2. točkom (c) ZKP‑a, relativna ništavost previđena je sankcija za nedodjeljivanje tumača kad je njegovo dodjeljivanje obvezno na temelju zakona (u ovom slučaju, Direktive). Kao što sam to zagovarao u pogledu druge odredbe ZKP‑a (
25
), ista bi sankcija trebala vrijediti za nepostojanje prijevoda bitnih dokumenata u postupku.
82.
In abstracto, kazneni postupovni sustav uspostavljen člancima 119. i 120. ZKP‑a nije, prema mojem mišljenju, moguće dovesti u pitanje sa stajališta prava Unije. Države članice na temelju načela postupovne autonomije mogu ograničiti kvalifikaciju „neotklonjivih ništavosti” na ništavosti zbog određenih nepravilnosti, a kvalifikaciju „ništavosti koje je potrebno istaknuti” namijeniti ništavostima zbog drugih nepravilnosti, pod uvjetom da se očuvaju načela ekvivalentnosti i djelotvornosti.
83.
Kad je riječ o tim dvama načelima:
–
Članci 119. i 120. ZKP‑a primjenjuju se neovisno o tome proizlaze li nepravilnosti postupovnog akta iz povrede nacionalnog pravila ili pravila prava Unije, zbog čega treba isključiti povredu načela ekvivalentnosti.
–
Ništa ne sprečava, kao opći kriterij, da se utvrđivanje ništavosti uvjetuje time da postupovni akt pobija zainteresirana osoba. Međutim, nužan uvjet kako bi to pobijanje bilo moguće (odnosno, kako bi se poštovalo načelo djelotvornosti) jest da zainteresirana osoba s dovoljnom sigurnošću bude upoznata sa sadržajem navedenog akta ako može naštetiti njezinim interesima.
84.
Ako okrivljenik ili osumnjičenik ne može shvatiti značenje navedenog postupovnog akta ni njegove posljedice jer je riječ o osobi koja ne govori jezik kaznenog postupka, mogućnosti stvarnog pobijanja tog akta u svrhu pozivanja na njegovu (relativnu) ništavost neostvarive su.
85.
Iz navedenoga slijedi da se načelo djelotvornosti u pravilu ne poštuje nacionalnim pravilom (u ovom slučaju, člankom 120. ZKP‑a) kojim se za pobijanje akta koji je ništavan, a čiji sadržaj osoba kojoj je upućen ne može razumjeti zbog nedodjeljivanja tumača i nepostojanja prijevoda na jezik koji govori, propisuje rok.
86.
U tom slučaju, djelotvornost prava na prevođenje i tumačenje, zajamčenog Direktivom 2010/64, te prava na informiranje, utvrđenog Direktivom 2012/13, zahtijeva da rok za pobijanje akta koji je relativno ništavan počne teći od trenutka kad zainteresirana osoba bude potpuno upoznata s njegovim sadržajem na jeziku koji razumije (
26
).
87.
U suprotnom bi se povrijedio članak 6. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, na koji upućuju sud koji je uputio zahtjev te članci 47. i 48. Povelje, kojima se jamči pravo na pošteno suđenje i poštovanje prava na obranu optuženika (
27
).
F.
Ništavost i pristup branitelju
88.
Iako se doslovni tekst pitanja suda koji je uputio zahtjev odnosi na utvrđivanje eventualne neusklađenosti s Direktivom 2010/64 i Direktivom 2012/13 pravila nacionalnog prava kojim se nedodjeljivanje tumača i nepostojanje prijevoda bitnih postupovnih akata sankcionira utvrđivanjem relativne ništavosti, u sporu i na raspravi istaknuti su drugi čimbenici koji bi mogli biti važni za pružanje korisnog odgovora navedenom sudu.
89.
Prvi je to što je osobi TL, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, pomagao branitelj kojem su dostavljene obavijesti o temeljnim odlukama (među ostalim, o rješenju o opozivu odgode izvršavanja kazne), ali ih on nije pobijao (
28
).
90.
Točno je da je branitelj osobe TL mogao pobijati bilo koju od tih odluka u odgovarajućim rokovima i tvrditi da su one ništave jer njegov branjenik nije mogao znati za obveze koje je preuzeo ispunjavanjem IIB‑a upravo zbog nedodjeljivanja tumača i nepostojanja prijevoda dokumenata.
91.
Sudjelovanje branitelja predviđa se, konkretno, u članku 8. stavku 2. Direktive 2012/13: osumnjičenici ili okrivljenici ili njihovi odvjetnici imaju „pravo pobijati, u skladu s postupcima nacionalnog prava, moguće propuštanje […] nadležnih tijela da pruže informacije” o njihovu pravu na tumačenje i prevođenje.
92.
Pravo na pobijanje stoga se ne dodjeljuje samo osumnjičenicima ili okrivljenicima, nego i njihovim braniteljima, u skladu s nacionalnim pravilima. Iako je tumačenje potonjih pravila na sudu koji je uputio zahtjev, čini se da sve upućuje na to da su s skladu s tom odredbom Direktive 2012/13.
93.
Drugi čimbenik, povezan s prethodnim, odnosi se na to što zbog pasivnosti branitelja osobe TL postupovni akti koji idu na štetu branjeniku (osobito rješenje o opozivu odgode izvršavanja kazne) nisu pobijani unatoč njihovoj očitoj ništavosti (
29
).
94.
U tom pogledu moram podsjetiti na to da je, neovisno o sudjelovanju branitelja, na pravosudnom tijelu da osigura da osumnjičenik ili okrivljenik (u ovom slučaju, okrivljenik) dobije potrebne informacije o svojem pravu na tumačenje i prevođenje. Pravo na te informacije izravno proizlazi iz članka 3. Direktive 2012/13, prenosi se u članak 61. ZKP‑a i priznaje se okrivljeniku ili osumnjičeniku kao zainteresiranoj osobi, odnosno, neovisno o tome ima li on branitelja.
95.
Stoga, sudjelovanje branitelja ne oslobađa pravosudna ili, ovisno o slučaju, policijska tijela od toga da zainteresiranu osobu obavijeste o njezinu pravu na prijevod bitnih dokumenata u kaznenom postupku i tumačenje usmenih izjava na jezik koji razumije (
30
).
G.
Pravomoćnost
96.
U slučaju da se u portugalskom kaznenom postupovnom sustavu ne predviđa mehanizam revizije (
31
) postupovnih akata koji su relativno ništavi a koji su postali pravomoćni, na sudu koji je uputio zahtjev je da utvrdi bi li se ipak moglo preispitati ništavu odluku poput odluke koja je sporna u ovom slučaju kako bi se ponovno uspostavila usklađenost nastale situacije s pravom Unije (
32
).
97.
Bez namjere da nadomjestim ocjenu suda, pitam se ima li opoziv odgode izvršavanja kazne zatvora zapravo obilježja pravomoćnosti ili se naprotiv može izmijeniti zbog načela s kojima mora biti u skladu uvjetna odgoda izvršavanja kazne.
98.
Ta se načela općenito temelje na nastojanju da se ograniči izvršavanje kazne zatvora za određena kaznena djela ako se može razumno predvidjeti rehabilitacija osuđenika u budućnosti i ako se može pretpostaviti da on neće počiniti nova kaznena djela. Sudovi, također općenito, raspolažu širokim ovlastima za ocjenu, s obzirom na promjenjive okolnosti, u kojem se trenutku može odgoditi izvršavanje kazne, pri čemu nisu nužno obvezani prethodnim odlukama, koje su donesene s obzirom na čimbenike koji su postojali u tom trenutku.
99.
Iz te perspektive, smatram da ništa ne sprečava isti sud koji je bez saslušanja zainteresirane osobe odlučio opozvati odgodu izvršavanja njezine kazne da naknadno, na zahtjev te stranke i nakon saslušanja njezinih razloga za nepoštovanje IIB‑a, ponovno odgodi izvršavanje zatvorske kazne.
100.
Sud koji je odgodio izvršavanje kazne takvo je postupanje, uzimajući sve u obzir, mogao temeljiti na kriterijima koji se u skladu s Direktivom (EU) 2016/343 (
33
) primjenjuju na ponovno pokretanje kaznenog postupka kad je osuđeniku suđeno u odsutnosti (
34
).
101.
Točno je da se Direktiva 2016/343, kad je riječ o pravu sudjelovati na raspravi, ne primjenjuje na odgodu izvršavanja kazne (koje po definiciji dolazi nakon suđenja). Međutim, kad se, kao što je to ovdje slučaj, raspravlja o postupovnoj odluci koja podrazumijeva lišavanje slobode, a zainteresirana osoba nije mogla, i to ne vlastitom krivnjom, biti obaviještena o svojem pravu na saslušanje prije donošenja navedene odluke (
35
), smatram da Direktiva 2016/343 sadržava kriterije koji se po analogiji mogu primijeniti na ovaj slučaj.
102.
Primjena tih kriterija u slučaju osobe koja se zbog razloga koji nije ovisio o njezinoj volji nije pojavila na saslušanju o opozivu odgode izvršavanja kazne (s obzirom na to da ne govori jezik postupka i nije joj osigurano tumačenje ili prevođenje, nije bila upoznata s obvezama koje proizlaze iz IIB‑a) značila bi da je se, nakon održavanja rasprave i stupanja u kontakt s njom, mora obavijestiti o postupovnim radnjama izvršenim u njezinoj odsutnosti. Od tog trenutka može odlučiti da se neće pozvati to neprisustvovanje kako bi pobijala navedenu radnju ili da želi da se ponovi uz njezino sudjelovanje (
36
).
103.
Ta razmatranja pokazuju da zaštita koju radi pravne sigurnosti pruža nemogućnost ukidanja pravomoćnih odluka, prema mojem mišljenju, ne obuhvaća sudske odluke kao što su rješenja, donesena u odsutnosti zainteresirane osobe, ako ona, i to ne svojom krivnjom, nije bila upoznata s obvezom (da ne mijenja boravište) zbog čijeg se nepoštovanja odlučilo lišiti je slobode.
104.
Ako sud koji je uputio zahtjev, unatoč gore navedenome, ustraje na tome da su sporne sudske odluke pravomoćne, trebalo bi razjasniti u kojoj je mjeri res iudicata nepremostiva prepreka za primjenu pravila prava Unije, čiju povredu priznaje i sam sud koji je uputio zahtjev.
105.
Prema mojem mišljenju, u sudskoj praksi Suda postupanje s pravomoćnosti kao s ograničenjem nadređenosti primjene prava Unije još nije dovoljno utvrđeno kako bi se razjasnile sve dvojbe tog suda, kad je riječ o nacionalnim sudskim odlukama koje se protive pravu Unije (
37
).
106.
Sud je na prvi pogled priznao da vrijednost pravomoćnosti, kao posljedica načela pravne sigurnosti, može imati prednost u odnosu na druga razmatranja povezana s povredom prava Unije, tako da se pravomoćne sudske odluke više ne mogu dovoditi u pitanje jer nisu pobijane u zakonom predviđenom roku (
38
).
107.
Međutim, Sud je, i to jasnije nakon presude Lucchini (
39
), utvrdio iznimke od potpune prevlasti pravomoćnosti i na taj kontekst proširio važnost načela ekvivalentnosti i djelotvornosti, kojima se uređuje međudjelovanje prava Unije i pravila koja su države članice donijele na temelju svoje postupovne autonomije (
40
).
108.
U novijim presudama Suda (
41
) proširen je opseg iznimaka od nemogućnosti ukidanja pravomoćnih nacionalnih sudskih odluka i pritom se upućuje upravo na načelo djelotvornosti kako bi se izbjegla neprimjena pravila prava Unije (
42
).
109.
Kad je riječ o načelu djelotvornosti, u sudskoj praksi Suda zahtijeva se da se nacionalna pravila analiziraju s obzirom na položaj koji imaju unutar postupka u cjelini. Valja „voditi računa, prema potrebi, o načelima koja čine temelj nacionalnog sudskog sustava […], poput zaštite pravâ obrane, načela pravne sigurnosti i dobrog odvijanja postupka” (
43
).
110.
Međutim, u okolnostima poput onih iz ovog slučaja, u kojima povreda prava Unije istodobno znači povredu članka 47. i članka 48. stavka 2. Povelje, kojima se jamči pravo na pošteno suđenje i poštovanje prava na obranu optuženika, nacionalni sud treba osigurati da se ta prava ne liše biti te u vlastitom pravnom poretku pronaći postupovno rješenje koje ih čini djelotvornima.
111.
Portugalska vlada na raspravi je ustrajala na tome da se to rješenje može pronaći u samom ZKP‑u, na temelju kojeg bi sud koji je donio presudu bio ovlašten za preispitivanje opoziva odgode izvršavanja kazne iako ga se nije pravodobno pobijalo.
V. Zaključak
112.
S obzirom na prethodno navedeno, predlažem Sudu da Tribunalu da Relação de Évora (Žalbeni sud u Évori, Portugal) odgovori kako slijedi:
„Direktiva 2010/64/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 20. listopada 2010. o pravu na tumačenje i prevođenje u kaznenim postupcima i Direktiva 2012/13/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. o pravu na informiranje u kaznenom postupku:
–
Ne primjenjuju se na postupovne radnje nakon donošenja pravomoćne odluke o tome je li osumnjičenik ili okrivljenik počinio kazneno djelo za koje mu se sudi.
–
Međutim, primjenjuju se na postupovne radnje izvršene prije navedene pravomoćne odluke, kao i na posljedice koje iz njih proizlaze za kasnije radnje, ako su tijekom prvonavedenih postupovnih radnji povrijeđena odgovarajuća prava.
–
Ne protivi im se nacionalno zakonodavstvo kojim se nedodjeljivanje tumača i nepostojanje prijevoda bitnih postupovnih akata za okrivljenika ili osumnjičenika koji ne razumije jezik postupka sankcionira utvrđivanjem relativne ništavosti, koju je potrebno istaknuti, pod uvjetom da: (a) razumni rok za pobijanje ništavog akta počinje teći od trenutka kad je navedena osoba na jeziku koji razumije obaviještena o svojem pravu na tumačenje i pravu na prevođenje te (b) se poštuju članak 47. i članak 48. stavak 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, kojima se jamči pravo na pošteno suđenje i poštovanje prava na obranu optuženika.”
(
1
)	Izvorni jezik: španjolski
(
2
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 20. listopada 2010. o pravu na tumačenje i prevođenje u kaznenim postupcima (SL 2010., L 280, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10., str. 213.)
(
3
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. o pravu na informiranje u kaznenom postupku (SL 2012., L 142, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 48.)
(
4
)	Zakonik o kaznenom postupku, DL br. 78/87 od 17. veljače 1987. (u daljnjem tekstu: ZKP)
(
5
)	To su sljedeći slučajevi, kojima valja pridružiti slučajeve utvrđene u drugim zakonskim odredbama: (a) manjak sudaca ili porotnika koji moraju činiti sud, ili povreda zakonskih pravila o načinu utvrđivanja njegova sastava; (b) nepostojanje poticanja državnog odvjetništva u pogledu nastavka postupka u skladu s člankom 48. i njegovo nesudjelovanje u postupovnim radnjama za koje je nužna njegova prisutnost; (c) odsutnost okrivljenika ili njegova branitelja u slučajevima u kojima zakon propisuje da je njihovo sudjelovanje obvezno; (d) nepostojanje istrage ili istražnog postupka kad zakon propisuje njihovu provedbu; (e) povreda pravila o nadležnosti, neovisno o odredbama članka 32. br. 2; (f) primjena oblika posebnog postupka u slučajevima koji nisu predviđeni zakonom.
(
6
)	Odluka kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, točka II.III. U istoj se točki, nekoliko redaka niže, navodi da okrivljeniku prilikom te postupovne radnje ni prilikom izrade IIB‑a nije osiguran nijedan tumač.
(
7
)	Točka I. II. odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku
(
8
)	Konkretno, rješenja u kojem je proglašena okrivljenikom i poziva za pojavljivanje pred sudom (vidjeti točku 32. ovog mišljenja).
(
9
)	Isto je odlučio i prvostupanjski sud, prema čijem se mišljenju osoba TL pozvala na ništavost IIB‑a, dostavljene obavijesti na portugalskom jeziku u skladu s člankom 495. stavkom 2. ZKP‑a, i rješenja o opozivu odgode izvršenja kazne.
(
10
)	U skladu s odlukom kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, te dvije direktive nisu kao takve formalno uključene u portugalsko pravo prije datuma predviđenog za njihovo prenošenje. Komisija je navela (bilješka 3. njezinih pisanih očitovanja) da je 2021. protiv Portugala pokrenula odgovarajuće postupke zbog povrede jer je nepravilno prenio obje direktive. Portugalska vlada na raspravi je tvrdila da je primjena pravila ZKP‑a u praksi u skladu sa sadržajem Direktive 2010/64 i Direktive 2012/13.
(
11
)	Presuda od 15. listopada 2015., Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:686, t. 30.)
(
12
)	Komisija se u prilog suprotnoj tezi poziva na točke 54. i 55. presude od 27. svibnja 2019., OG i PI (Državna odvjetništva u Lübecku i Zwickau) (C‑508/18 i C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456) o uhidbenim nalozima. U točki 54. te presude navodi se da „[š]iroko tumačen pojam ‚postupak’ može obuhvatiti cjelokupan kazneni postupak, odnosno fazu koja prethodi kaznenom postupku, sam kazneni postupak i fazu izvršenja pravomoćne odluke kaznenog suda donesene protiv osobe koja je proglašena krivom za kazneno djelo”.
(
13
)	Presuda od 9. lipnja 2016., Balogh (C‑25/15, EU:C:2016:423, t. 37.). Moje isticanje
(
14
)	Presuda od 16. prosinca 2021., AB i dr. (Povlačenje amnestije) (C‑203/20, EU:C:2021:1016, t. 70.)
(
15
)	IIB je u ZKP‑u svrstan u „prisilne mjere”.
(
16
)	U slučaju osuđujuće presude DIR proizvodi učinke dok kazna ne bude izvršena.
(
17
)	Slična veza između postupovnih akata može se utvrditi u presudi od 12. listopada 2017., Sleutjes (C‑278/16, EU:C:2017:757, t. 30. i 31.).
(
18
)	U skladu s onime što sam iznio u točkama 44. do 50. ovog mišljenja, smatram da odlukom „o lišavanju slobode” u ovom kontekstu treba smatrati sve odluke donesene prije presude, a ne odluke donesene u svrhu njezina izvršenja. U suprotnom bi se prekoračilo područje primjene Direktive 2010/64.
(
19
)	Presuda od 15. listopada 2015., Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:686, t. 50.): „[…] na sudu koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku jest da, uzimajući osobito u obzir obilježja postupka koji se primjenjuje na kazneni nalog u predmetu u glavnom postupku […], kao i predmet o kojem on odlučuje, odredi treba li prigovor podnesen pisano protiv kaznenog naloga smatrati bitnim dokumentom čiji prijevod je potreban”.
(
20
)	Presuda od 3. rujna 2014., Deckmyn i Vrijheidsfonds (C‑201/13, EU:C:2014:2132, t. 15.)
(
21
)	Članak 92. ZKP‑a odnosi se samo na tumačenje, a ne na (pismeni) prijevod. Ne bi trebalo biti pretjeranih problema prilikom tumačenja kako bi se premostio taj nedostatak u pogledu Direktive 2010/64 primjenom načela usklađenog tumačenja s pravom Unije, tako da pravilo iz tog članka po analogiji obuhvaća prijevod bitnih dokumenata u postupku, kao što je to istaknula portugalska vlada na raspravi. Međutim, tumačenje članka 92. ZKP‑a isključivo je na portugalskim sudovima.
(
22
)	Uvodna izjava 25. Direktive 2012/13
(
23
)	Uvodna izjava 14. Direktive 2010/64. Prava na tumačenje i prevođenje imaju ključnu instrumentalnu ulogu na kumulativnom popisu postupovnih prava iz članka 3. stavka 1. Direktive 2012/13: bez njih informacije o ostalim pravima mogu postati bespredmetne.
(
24
)	Načela na koja se podsjeća u točkama 41. do 44. presude od 2. ožujka 2021., Prokuratuur (Uvjeti pristupa podacima o elektroničkim komunikacijama) (C‑746/18, EU:C:2021:152), potvrđena u presudi od 5. travnja 2022., Commissioner of An Garda Síochána i dr. (C‑140/20, EU:C:2022:258, t. 127.). Obje su se presude odnosile na dopuštenost određenih dokaza prikupljenih u kaznenim postupcima uz povredu pravila Unije. Ta je sudska praksa, mutandis mutandis, primjenjiva na druge povrede odredbi Unije koje se mogu primijeniti na kaznene postupke.
(
25
)	Vidjeti bilješku 21. ovog mišljenja. Komisija se slaže s tim mišljenjem (točka 31. njezinih pisanih očitovanja) i dodaje da „se čini da sud koji je uputio zahtjev polazi od načela da se ta odredba [članak 120. stavak 2. točka (c) ZKP‑a] po analogiji može primijeniti na nepostojanje prijevoda”.
(
26
)	Portugalska vlada na raspravi je tvrdila ne samo da se to dopušta ZKP‑om, nego i da sud, ako uoči da je došlo do povrede poput predmetne, mora donijeti prikladne mjere za otklanjanje počinjenih nepravilnosti.
(
27
)	U uvodnoj izjavi 5. Direktive 2010/64 navodi se da se „[tom] [d]irektivom […] ta prava poštuju te bi se u skladu s tim trebala provoditi”.
(
28
)	Međutim, na raspravi su Komisija i portugalska vlada potvrdile da prilikom izrade IIB‑a nije bio osiguran ni branitelj. To mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev.
(
29
)	Europski sud za ljudska prava smatra da optuženik na temelju članka 6. stavka 3. točke (c) EKLJP‑a ima pravo na pravnu pomoć koja je praktična i stvarna, a ne teorijska ili neostvariva. Ne može se govoriti o stvarnoj pravnoj pomoći kad dodijeljeni branitelj izbjegava svoje obveze. Vidjeti presudu ESLJP‑a od 26. srpnja 2011., Huseyn i dr. protiv Azerbajdžana (CE:ECHR:2011:0726JUD003548505, t. 180.).
(
30
)	Portugalska vlada na raspravi je naglasila da sudjelovanje branitelja ne zamjenjuje potrebu iz članka 63. stavka 1. ZKP‑a da se o određenim postupovnim aktima osumnjičenika ili okrivljenika obavijesti osobno na način da mu budu razumljivi.
(
31
)	Takvim smatram izvanredni pravni lijek koji u nekim pravnim porecima omogućuje pobijanje pravomoćnih postupovnih akata zbog posebnih razloga.
(
32
)	Kao što je to portugalska vlada tvrdila na raspravi, sud koji je donio presudu ima takve ovlasti iako pravni lijek nije pravodobno podnesen.
(
33
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2016. o jačanju određenih vidova pretpostavke nedužnosti i prava sudjelovati na raspravi u kaznenom postupku (SL 2016., L 65, str. 1.)
(
34
)	Vidjeti presudu od 19. svibnja 2022., Specializirana prokuratura (Suđenje optuženiku u bijegu) (C‑569/20, EU:C:2022:401) o primjeni Direktive 2016/343 na osobe osuđene u odsutnosti.
(
35
)	Člankom 495. stavkom 2. ZKP‑a zahtijeva se saslušanje osuđenika u postupku odlučivanja o tome jesu li ispunjeni uvjeti za odgodu izvršenja kazne.
(
36
)	To je slučaj u sporu iz presude od 13. veljače 2020., Specializirana prokuratura (Rasprava u odsutnosti okrivljenika) (C‑688/18, EU:C:2020:94, t. 49.).
(
37
)	Vidjeti Turmo, A.: „National res iudicata in the European Union: revisiting the tension between the temptation of effectiveness and the acknowledgement of domestic procedural law”, Common Market Law Review, 2021., sv. 58., br. 2, str. 361. do 390.
(
38
)	Sud je podsjetio na „važnost koju, kako pravni poredak Unije tako i nacionalni pravni poreci, pridaju načelu pravomoćnosti. Naime, kako bi se osigurala stabilnost prava i pravnih odnosa kao i dobro sudovanje, važno je da sudske odluke, koje su postale konačne […] nakon isteka rokova predviđenih za ulaganje tih pravnih sredstava, više ne mogu biti dovedene u pitanje”. Presuda od 6. listopada 2015., Târșia (C‑69/14, EU:C:2015:662, t. 28.)
(
39
)	Presuda od 18. srpnja 2007. (C‑119/05, EU:C:2007:434, t. 63.): pravu Unije „protivi se primjena odredbe nacionalnog prava kojom se utvrđuje načelo pravomoćnosti, poput članka 2909. talijanskog Građanskog zakonika, jer bi se njezinom primjenom spriječio povrat državne potpore koja je bila dodijeljena protivno pravu Zajednice, i čija je nespojivost sa zajedničkim tržištem bila utvrđena u pravomoćnoj odluci Komisije”.
(
40
)	Presuda od 10. srpnja 2014., Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067, t. 54.): „u nedostatku propisa Unije, provedbu načela pravomoćnosti uređuje unutarnji pravni poredak država članica, na temelju načela njihove procesne autonomije, ali uz poštovanje načela ekvivalentnosti i učinkovitosti”.
(
41
)	Presude od 2. travnja 2020., CRPNPAC i Vueling Airlines (C‑370/17 i C‑37/18, EU:C:2020:260, t. 95. i 96.); od 17. svibnja 2022., MA (C‑600/19, EU:C:2022:394); SPV Project 1503 i dr. (C‑693/19, EU:C:2022:395); Impuls Leasing România (C‑725/19: EU:C:2022:396) i Unicaja Banco (C‑869/19, EU:C:2022:397)
(
42
)	Obično nema problema u pogledu načela ekvivalentnosti: pravomoćnost proizvodi učinke neovisno o tome primjenjuje li se nacionalno pravo ili pravo Unije, pa je povreda tog načela isključena.
(
43
)	Presuda od 6. listopada 2015., Târșia (C‑69/14, EU:C:2015:662, t. 36. i 37.). Moje isticanje