62024CJ0115_RES
Predmet C-115/24
UJ
protiv
Österreichische Zahnärztekammer
(zahtjev za prethodnu odluku koju je uputio Oberster Gerichtshof)
Presuda Suda (četvrto vijeće) od 11. rujna 2025.
„Zahtjev za prethodnu odluku – Javno zdravlje – Prekogranična zdravstvena zaštita – Direktiva 2011/24/EU – Članak 3. točke (d) i (e) – Pružanje zdravstvene zaštite primjenom telemedicine – Pojam ‚telemedicina’ – Prekogranična zdravstvena zaštita koja se pruža primjenom telemedicine – Složeno liječenje koje uključuje zdravstvenu zaštitu koja se pruža primjenom telemedicine i zdravstvenu zaštitu koja se pruža u fizičkoj prisutnosti osobe – Država članica liječenja – Direktiva 2000/31/EZ – Usluga informacijskog društva – Direktiva 2005/36/EZ – Stručne kvalifikacije – Sloboda pružanja usluga – Područje primjene – Članak 56. UFEU-a”
Prethodna pitanja – Dopuštenost – Granice – Pitanja koja nemaju veze s predmetom spora iz glavnog postupka – Pitanja vezana uz primjenjivost akta prava Unije – Pitanja koja se odnose na meritum predmeta
(čl. 267. UFEU-a)
(t. 57.)
Javno zdravlje – Prekogranična zdravstvena zaštita – Direktiva 2011/24 – Pojam prekogranične zdravstvene zaštite koja se pruža primjenom telemedicine – Slučaj složenog liječenja koje uključuje zdravstvenu zaštitu pruženu primjenom telemedicine – Kriteriji – Zdravstvena zaštita koju pruža pružatelj koji ima poslovni nastan u državi članici različitoj od one čijem sustavu pacijent pripada – Pružanje takve zaštite na daljinu i samo uz pomoć informacijskih i komunikacijskih tehnologija
(Direktiva 2011/24 Europskog parlamenta i Vijeća, uv. izj. 10., čl. 1. st. 1. podst. 3. t. (a), (d) i (e), čl. 7. st. 7., Direktiva 2000/31 Europskog parlamenta i Vijeća, te Direktiva 2015/1535 Europskog parlamenta i Vijeća)
(t. 63.-70., 73., 74., 82.-84., 90.-93., t. 1. izreke)
Javno zdravlje – Prekogranična zdravstvena zaštita – Direktiva 2011/24 – Područje primjene – Ograničavanje naknade troškova prekogranične zdravstvene zaštite – Nepostojanje – Usluge zdravstvene zaštite koje se pružaju primjenom telemedicine – Primjenjivost zakonodavstva Unije i zakonodavstva države članice u kojoj pružatelj takve zaštite ima poslovni nastan
(Direktiva 2000/31 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 2. t. (e) i čl. 3. st. 1., te Direktiva 2011/24 Europskog parlamenta i Vijeća, uv. izj. 10., čl. 1. st. 1. podst. 2. t. (e), čl. 1. st. 1. podst. 3. t. (d) i čl. 7.)
(t. 95., 96., 99., 102., 103., 106., 107., t. 2. i 3. izreke)
Slobodno kretanje osoba – Sloboda poslovnog nastana – Slobodno pružanje usluga – Radnici – Priznavanje stručnih kvalifikacija – Direktiva 2005/36 – Područje primjene – Pružatelj usluga prekogranične zdravstvene zaštite koje se pružaju primjenom telemedicine – Isključenost – Pružatelj koji ima poslovni nastan u jednoj državi članici i traži od pružatelja s poslovnim nastanom u drugoj državi članici da pruži usluge zdravstvene zaštite pacijentu koji živi u potonjoj državi – Isključenost
(Direktiva 2005/36 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 5., te Direktiva 2011/24 Europskog parlamenta i Vijeća)
(t. 109.-118., t. 4. izreke)
Kratak prikaz
Odlučujući o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud, Austrija), Sud se očituje o tumačenju više akata sekundarnog prava Europske unije u brzorastućem području – telemedicini – koje je još uvijek nedovoljno razmatrao u svojoj sudskoj praksi.
Osoba UJ, koja je stomatolog s poslovnim nastanom u Austriji te je ondje ovlaštena pružati stomatološku zaštitu, sudjeluje kao partner u stomatološkim djelatnostima koje u toj državi obavljaju dva njemačka društva koja pripadaju poslovnoj grupaciji koja djeluje u sektoru dentalne medicine i prisutna je u cijelom svijetu. Jedno od tih društava, Urban Technology GmbH, preko svoje internetske stranice reklamira aparate za ispravljanje zubi u obliku zubnih udlaga koje se prodaju pod robnom markom DrSmile. Preko te stranice potencijalni klijenti mogu zatražiti termin u Austriji sa „stomatologom partnerom”, kao što je osoba UJ. Kada se zakaže takav termin, taj stomatolog u svojoj ordinaciji uzima anamnezu, obavlja informativni razgovor i 3D skeniranje čeljusti te prethodne tretmane koji su eventualno potrebni za buduće postavljanje zubnih udlaga. Nakon toga on prosljeđuje drugom društvu, DZK Deutsche Zahnklinik GmbH, snimke i preporuku u pogledu postupka ispravljanja zubi.
DZK Deutsche Zahnklinik ima, u skladu s njemačkim pravom, odobrenje za rad i druga odobrenja potrebna za vođenje stomatološke klinike u Njemačkoj. Samo to društvo sklapa ugovor o pružanju zdravstvene zaštite s pacijentima. On nabavlja zubne udlage od društva Urban Technology, koje ih naručuje od trećih osoba, te nakon postavljanja aparata za ispravljanje zubi osigurava daljnje praćenje pacijenata preko aplikacije. On je u ugovornom odnosu sa stomatologom partnerom te ga plaća za pružene usluge.
U tom kontekstu, Österreichische Zahnärztekammer (Austrijska stomatološka komora) podnio je Landesgerichtu Klagenfurt (Zemaljski sud u Klagenfurtu, Austrija) tužbu za prestanak povrede protiv osobe UJ, zajedno sa zahtjevom za privremenu pravnu zaštitu kojim se traži da se toj osobi zabrani svako izravno ili neizravno sudjelovanje u stomatološkim djelatnostima koje u Austriji obavljaju inozemna društva koja ne posjeduju odobrenja predviđena austrijskim pravom. Nakon što je taj zahtjev odbijen, on je pokrenuo žalbeni postupak pred Oberlandesgerichtom Graz (Visoki zemaljski sud u Grazu, Austrija) koji je prihvatio zahtjev za privremenu pravnu zaštitu, nakon čega se osoba UJ žalila Vrhovnom sudu, koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku Sudu.
Ocjena Suda
Kao prvo, Sud se očituje o pojmu prekogranične zdravstvene zaštite koja se pruža primjenom telemedicine u smislu Direktive 2011/24 (
1
).
Nakon što je istaknuo da izraz „telemedicina” predstavlja autonomni pojam prava Unije, Sud naglašava da, prvo, prema doslovnom tumačenju, uobičajeno značenje tog izraza po samoj svojoj etimologiji sugerira na medicinske usluge koje se pružaju na daljinu jer prefiks „tele” upućuje upravo na ideju udaljenosti. Isto tako, da bi zdravstvena zaštita koja se pruža u slučaju telemedicine potpadala pod pojam prekogranične zdravstvene zaštite, nužno je da je ona pružena ili propisana u državi članici različitoj od one čijem sustavu osigurana osoba pripada.
Drugo, kada je riječ o kontekstualnom tumačenju, Sud napominje da se u Direktivi 2011/24 određuje opće pravilo koje se načelno primjenjuje na bilo koju zdravstvenu zaštitu, a prema kojem država članica liječenja jest država članica na čijem je državnom području zdravstvena zaštita stvarno pružena. Međutim, u slučaju telemedicine ta direktiva prihvaća iznimku prema kojoj se zdravstvena zaštita smatra pruženom u državi članici u kojoj pružatelj zdravstvene zaštite ima poslovni nastan. Ta iznimka, koju treba usko tumačiti, nalaže da u slučaju zdravstvene zaštite koja ne ulazi u telemedicinu državu članicu liječenja treba odrediti na temelju državnog područja na kojem se ta zaštita stvarno pruža.
Također napominje da, s obzirom na to da pojam zdravstvene zaštite može obuhvaćati širok raspon usluga, samim time i usluga koja se pruža u okviru telemedicine može potpadati pod prekograničnu zdravstvenu zaštitu. Osim toga, odredbama Direktive 2011/24 jasno se određuje da zdravstvena zaštita koja je pružena ili propisana primjenom telemedicine može potpadati pod „prekograničnu zdravstvenu zaštitu”, koja se u njoj definira (
2
).
Nadalje, pozivajući se na pojam usluga informacijskog društva (
3
), Sud pojašnjava da se prekogranične zdravstvene usluge koje pružatelj usluga pruža pacijentu i pritom su oboje istodobno prisutni na istom mjestu, čak i ako uključuju korištenje informacijskih i komunikacijskih tehnologija, ne mogu smatrati uslugama informacijsko-komunikacijskog društva te samim time ne mogu potpadati pod pojam telemedicine u smislu Direktive 2011/24. S druge strane, zdravstvene usluge koje se u stvarnosti pružaju na daljinu, to jest u slučaju kad ne postoji istodobna fizička prisutnost pružatelja usluga i pacijenta na istom mjestu uz pomoć tih tehnologija, mogu potpadati pod pojam usluge informacijskog društva, a time i pod pojam „telemedicina”, čak i kada se pružaju u okviru složenog liječenja koje uključuje i zdravstvenu zaštitu koju pruža pružatelj usluga koji se fizički nalazi na istom mjestu kao i pacijent.
Treće, kada je riječ o teleološkom tumačenju, Sud naglašava da je telemedicina medicinska praksa – u konkretnom slučaju prekogranična – koja omogućuje ostvarivanje jednog od ciljeva Direktive 2011/24, to jest olakšavanje pristupa zdravstvenoj zaštiti koja se pruža u državi članici u kojoj ima poslovni nastan pružatelj te zaštite, različitoj od države članice čijem sustavu osigurana osoba pripada ili u kojoj žive pacijenti koji su njezini korisnici. U tom kontekstu napominje da je zbog prirode i specifičnosti te prakse, vezano među ostalim uz pružanje zdravstvene zaštite na daljinu, to jest bez istodobne prisutnosti zdravstvenog djelatnika i pacijenta na istom mjestu, te korištenje informacijskih i komunikacijskih tehnologija, zakonodavac Unije predvidio derogativni propis za određivanje države članice liječenja i mjerodavnog prava za takvu praksu.
Četvrto, Sud ističe da okolnosti nastanka mjerodavnih odredbi Direktive 2011/24 i konkretno definicija pojma „telemedicina” u radnim dokumentima također potvrđuju zaključak da je ključni kriterij za određivanje tog pojma činjenica da pacijentu zdravstvenu uslugu pruža pružatelj zdravstvene zaštite koji ima poslovni nastan u državi članici različitoj od one čijem sustavu osigurana osoba pripada, na daljinu pa stoga bez istodobne fizičke prisutnosti tog pacijenta i tog pružatelja na istom mjestu, uz pomoć informacijskih i komunikacijskih tehnologija.
Sud stoga zaključuje da, na temelju Direktive 2011/24, pojam prekogranične zdravstvene zaštite koja se pruža u slučaju telemedicine podrazumijeva samo zdravstvenu zaštitu koju pacijentu pruža pružatelj zdravstvene zaštite koji ima poslovni nastan u državi članici različitoj od one čijem sustavu taj pacijent pripada, na daljinu pa samim time i bez istodobne fizičke prisutnosti navedenog pacijenta i tog pružatelja na istom mjestu, isključivo uz pomoć informacijskih i komunikacijskih tehnologija.
Kao drugo, Sud iznosi pojašnjenja o području primjene Direktive 2011/24.
U tom smislu, s jedne strane, navodi da iz cilja i same strukture te direktive proizlazi da njezino područje primjene, a time i doseg njezine odredbe u kojoj se definira „država članica liječenja” (
4
), nisu ograničeni samo na nadoknadu troškova prekogranične zdravstvene zaštite. S druge strane, zaključuje da se prekogranična zdravstvena zaštita koja ulazi u telemedicinu – imajući u vidu da se smatra pruženom u državi članici u kojoj pružatelj te zaštite ima poslovni nastan – mora pružati u skladu sa zakonodavstvom te standardima i smjernicama o kvaliteti i sigurnosti te države članice, kao i zakonodavstvom Unije koje uređuje sigurnosne standarde. Sud osim toga napominje da je, kako na temelju Direktive 2011/24 tako i Direktive 2000/31, pružanje zdravstvene zaštite u slučaju telemedicine uređeno zakonodavstvom države članice u kojoj pružatelj ima poslovni nastan, ako ona može odgovarati pojmu „usluga informacijskog društva”.
Kao treće i posljednje, Sud se očituje o području primjene, u kontekstu priznavanja stručnih kvalifikacija, načela slobodnog pružanja usluga predviđenog u Direktivi 2005/36 (
5
).
S tim u vezi utvrđuje da se ta direktiva ne primjenjuje ni na pružatelja prekogranične zdravstvene zaštite u slučaju telemedicine, ni na pružatelja koji ima poslovni nastan u jednoj državi članici i koji, ne krećući se samostalno, angažira pružatelja koji ima poslovni nastan u drugoj državi članici radi pružanja usluga zdravstvene zaštite u fizičkoj prisutnosti u korist pacijenta koji živi u potonjoj državi članici.
Naime, s jedne strane, u Direktivi 2005/36 izričito se određuje da se njezine odredbe o slobodnom pružanju usluga primjenjuju samo u slučaju kada pružatelj usluga odlazi na državno područje države članice domaćina. Međutim, telemedicina nužno podrazumijeva da se zdravstvena usluga pruža bez bilo kakvog odlaska. S druge strane, Sud zaključuje da u konkretnom slučaju nijedna okolnost ne upućuje na zaključak da pružatelj zdravstvene zaštite odlazi na državno područje države članice domaćina ako taj pružatelj ondje pruža takvu zaštitu posredstvom drugog pružatelja usluga koji ima poslovni nastan u toj državi.
(
1
)	Članak 3. točke (d) i (e) Direktive 2011/24/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2011. o primjeni prava pacijenata u prekograničnoj zdravstvenoj skrbi (SL 2011., L 88, str. 45.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 14., str. 165. i ispravak SL 2023./90092, L)
(
2
)	Vidjeti članak 7. stavak 7. Direktive 2011/24 koji određuje da država članica kojoj osigurana osoba pripada može osiguranoj osobi koja želi ostvariti pravo na nadoknadu troškova prekogranične zdravstvene zaštite, „uključujući zdravstvenu zaštitu dobivenu putem telemedicinskih sredstava”, nametnuti iste uvjete koji se predviđaju i za zaštitu koja se pruža u toj državi. U tom smislu, izraz „uključujući zdravstvenu zaštitu dobivenu putem telemedicinskih sredstava” potvrđuje taj zaključak.
(
3
)	Na temelju članka 2. Direktive 2000/31/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2000. o određenim pravnim aspektima usluga informacijskog društva na unutarnjem tržištu, posebno elektroničke trgovine (Direktiva o elektroničkoj trgovini) (SL 2000., L 178, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 39., str. 58.), u vezi s člankom 1. stavkom 1. točkom (b) i Prilogom I. Direktivi (EU) 2015/1535 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. rujna 2015. o utvrđivanju postupka pružanja informacija u području tehničkih propisa i pravila o uslugama informacijskog društva (SL 2015., L 241, str. 1.)
(
4
)	Članak 3. točka (d) Direktive 2011/24
(
5
)	Direktiva 2005/36/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. rujna 2005. o priznavanju stručnih kvalifikacija (SL 2005., L 255, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 125. i ispravak SL 2014., L 305, str. 115.)