PRESUDA SUDAod 21. rujna 1989.(*)„Tužba
za poništenje – Pravo tržišnog natjecanja – Uredba br. 17 – Pretraga –
Temeljno pravo na nepovredivost doma – Obrazlaganje – Periodični penali –
Povrede postupka“U spojenim predmetima 46/87 i 227/88_Hoechst AG,
društvo osnovano u skladu s njemačkim pravom, sa sjedištem u Frankfurtu
na Majni, koje zastupa Hans Hellmann, odvjetnik iz Kölna, s izabranom
adresom za dostavu u Luxembourgu pri odvjetničkoj pisarnici Marca
Loescha, 8, rue Zithe_tužitelj_protivKomisije Europskih zajednica,
koju zastupa njezin pravni savjetnik Norbert Koch, u svojstvu agenta, s
izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu kod Georgiosa Kremlisa,
člana njezine pravne službe, Centre Wagner_tuženik_povodom zahtjeva za poništenje sljedećih odluka Komisije, donesenih u predmetima IV/31.865 – PVC i IV/31.866 – polietilen:–        Odluke
od 15. siječnja 1987. [K(87)19/5] u vezi s pretragom u smislu članka
14. stavka 3. Uredbe Vijeća br. 17 od 6. veljače 1962. (SL 13, str.
204.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 3.,
str. 3.);–        Odluke
od 3. veljače 1987. [K(87)248] o izricanju periodičnih penala na
temelju članka 16. Uredbe br. 17;–        Odluke
od 26. svibnja 1988. [K(88)928] o određivanju konačnog iznosa
periodičnih penala na temelju članka 16. Uredbe br. 17;SUD_u
sastavu: O. Due, predsjednik, T. Koopmans, R. Joliet, T. F. O’Higgins i
F. Grévisse (predsjednici vijeća), sir Gordon Slynn, G. F.
Mancini, C. N. Kakouris, F. A. Schockweiler, J. C. Moitinho de
Almeida, G. C. Rodríguez Iglesias, M. Díez de Velasco i M. Zuleeg,
suci_nezavisni odvjetnik: J. Mischo_tajnica: B. Pastor, administratorica_uzimajući u obzir izvještaj za raspravu i nakon usmenog postupka održanog 8. prosinca 1988._saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 21. veljače 1989._donosi sljedećuPresudu1        Zahtjevima
dostavljenima tajništvu Suda 16. veljače 1987. i 5. kolovoza 1988.
društvo Hoechst AG podnijelo je, na temelju članka 173. stavka 2.
Ugovora o EEZ-u, dvije tužbe za poništenje triju odluka Komisije
donesenih u predmetima IV/31.865 – PVC i IV/31.866 – polietilen na
osnovi Uredbe Vijeća br. 17 od 6. veljače 1962. [Prve uredbe o provedbi
članaka 85. i 86. Ugovora (SL 13, str. 204.)]. Prva tužba odnosi se na
Odluku od 15. siječnja 1987. [K(87)19/5], u vezi s
pretragom u smislu
članka 14. stavka 3. Uredbe br. 17 i Odluke od 3. veljače 1987.
[K(87)248] o izricanju periodičnih penala na temelju članka 16. Uredbe
br. 17. Druga tužba se odnosi na Odluku od 26. svibnja 1988. [K(88)928] o
određivanju konačnog iznosa periodičnih penala na temelju članka 16.
Uredbe br. 17.2        Imajući
razloga sumnjati da između nekih proizvođača i dobavljača PVC-a i
polietilena u Zajednici postoje zabranjeni sporazumi ili usklađena
djelovanja u svezi s utvrđivanjem cijena i kvota za isporuku tih
proizvoda, Komisija je odlučila izvršiti pretragu nekoliko poduzetnika,
među kojima je i tužitelj, u pogledu kojeg je donijela gore spomenutu
spornu odluku od 15. siječnja 1987. (u daljnjem tekstu: odluka o
pretrazi).3        Dana
20., 22. i 23. siječnja 1987. Komisija je pokušala izvršiti predmetnu
pretragu ali je tužitelj to odbio uz obrazloženje da je riječ o
nezakonitoj pretrazi. Tužitelj je izrazio isto stajalište u svom
odgovoru na teleks kojim ga je Komisija pozvala da se podvrgne pretrazi
pod prijetnjom periodičnih penala od 1.000 ECU za svaki dan kašnjenja.
Komisija je zatim donijela gore navedenu spornu odluku od 3. veljače
1987. kojom mu je izrekla prethodno spomenute periodične penale (u
daljnjem tekstu: odluka o izricanju periodičnih penala). 4        Odlukom
od 12. veljače 1987. Amtsgericht Frankfurt am Main odbio je zahtjev
Bundeskartellamta (njemačkog tijela nadležnog za područje tržišnog
natjecanja), čija pomoć je bila zatražena u skladu s Uredbom br. 17, za
određivanje naloga o pretrazi uz obrazloženje da mu nisu bile dane
nikakve činjenice kojima bi se mogla poduprijeti pretpostavka o
postojanju zabranjenih sporazuma ili usklađenih djelovanja.
5        Rješenjem
od 26. ožujka 1987. predsjednik Suda odbio je zahtjev tužitelja za
odgodu izvršenja odluke o pretrazi i odluke o izricanju periodičnih
penala. 6        Dana
31. ožujka 1987. Bundeskartellamt je od Amstgerichta Frankfurt am Main
dobio nalog za pretragu koji je bio izdan na ime Komisije. Komisija je
provela pretragu 2. i 3. travnja 1987. 7        Nakon
što je tužitelju pružila mogućnost da iznese svoje mišljenje i nakon
saslušanja Savjetodavnog odbora za pitanja ograničavajućih djelovanja i
vladajućih položaja Komisija je, gore spomenutom spornom odlukom od 26.
svibnja 1988. (u daljnjem tekstu: odluka o određivanju periodičnih
penala), odredila konačni iznos periodičnih penala u visini od 55.000
ECU, to jest, 1.000 ECU za svaki dan počevši od 6. veljače 1987. do
uključivo 1. travnja 1987. 8        Za
opširniji prikaz okolnosti spora, tijeka postupka kao i tužbenih
razloga i argumenata stranaka upućuje se na izvještaj za raspravu. Ovi
podaci iz spisa su preuzeti samo u mjeri u kojoj je to potrebno za
obrazloženje Suda.  Odluka o pretrazi9        Tužitelj
se protiv odluke o istrazi poziva na tri tužbena razloga koji se
temelje na prekoračenju Komisijinih ovlasti pretrage, nedostatku u
obrazloženju odluke i nepravilnosti provedenog postupka.  (a)   Istražne ovlasti Komisije10      Tužitelj
smatra da je sporna odluka nezakonita zato što se njome ovlastilo
Komisijine agente za provedbu mjera koje on karakterizira kao pretragu, a
koje nisu bile predviđene člankom 14. Uredbe br. 17 i kojima se krše
temeljna prava koja priznaje pravo Zajednice. Dodaje da bi ta odredba,
ako bi je se protumačilo na način da se njome Komisiju ovlašćuje za
provođenje pretraga, bila nezakonita jer je nespojiva s temeljnim
pravima čija zaštita nalaže da se pretraga može provesti samo na temelju
prethodno izdanog sudskog naloga.
11      Komisija
tvrdi da ovlasti koje ima na temelju članka 14. Uredbe br. 17
obuhvaćaju mjere koje bi se, prema pravu nekih država članica, mogle
smatrati pretragama. Međutim, ona drži da su zahtjevi sudske zaštite
koji proizlaze iz temeljnih prava, koje ona u načelu ne osporava,
zadovoljeni jer adresati odluka o istrazi imaju mogućnost, s jedne
strane, pobijati te odluke pred Sudom i, s druge strane, zahtijevati
odgodu njihovog izvršenja putem postupka privremene pravne zaštite kojim
se Sudu omogućuje da brzo provjeri jesu li istrage koje su određene
arbitrarne naravi. Takva kontrola bila bi jednaka prethodno izdanom
sudskom nalogu.12      U
vezi s tim, prije ispitivanja naravi i opsega Komisijinih istražnih
ovlasti kojima ona raspolaže na temelju članka 14. Uredbe br. 17, treba
istaknuti da se taj članak ne bi smio tumačiti na način koji bi doveo do
rezultata koji nisu u skladu s općim načelima prava Zajednice, a
osobito s temeljnim pravima. 13      Prema
ustaljenoj sudskoj praksi, temeljna prava čine sastavni dio općih
načela prava čije poštovanje Sud osigurava u skladu s ustavnim
tradicijama koje su zajedničke državama članicama kao i s međunarodnim
ugovorima na kojima su države članice surađivale ili kojima su
pristupile (vidjeti, osobito, presudu od 14. svibnja 1974., Nold, 4/73,
Zb., str. 491.). Europska konvencija za zaštitu ljudskih prava i
temeljnih sloboda od 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: Europska
konvencija o ljudskim pravima) od posebnog je značaja u tom smislu
(vidjeti, osobito, presudu od 15. svibnja 1986., Johnston, 222/84, Zb., str. 1651.). 14      Kod
tumačenja članka 14. Uredbe br. 17 treba osobito uzeti u obzir zahtjeve
koji proizlaze iz poštovanja prava na obranu, načela čija je temeljna
narav više puta bila istaknuta u sudskoj praksi Suda (vidjeti, osobito,
presudu od 9. studenoga 1983., Michelin, 322/81, Zb., str. 3461., t. 7.). 15      Valja
pojasniti da je, iako je točno da je u toj presudi Sud utvrdio da se
prava na obranu moraju poštovati u upravnim postupcima koji mogu dovesti
do izricanja kazni, važno spriječiti da ta prava budu nepovratno
ugrožena u okviru postupaka prethodne istrage, a osobito istrage koja
može biti od odlučujućeg značenja za utvrđivanje dokaza o nezakonitom
postupanju poduzetnika za koje bi mogli biti odgovorni. 16      Slijedom
toga, iako se određena prava na obranu odnose samo na kontradiktorne
postupke koji slijede nakon obavijesti o prigovorima, druga prava, kao
što su pravo na pravnu pomoć i pravo na povlašteno dopisivanje između
odvjetnika i stranke/klijenta (koje je Sud priznao u presudi od 18.
svibnja 1982., AM & S/Komisija, 155/79, Zb., str. 1575.), moraju se
poštovati počevši od faze prethodne istrage.
17      Budući
da se tužitelj također pozvao i na zahtjeve koji proizlaze iz temeljnog
prava na nepovredivost doma, valja napomenuti da, iako se priznavanje
takvog prava u pogledu privatnih domova fizičkih osoba nameće u pravnom
poretku Zajednice kao načelo zajedničko pravima država članica, isto ne
vrijedi kad je riječ od poduzetnicima zato što postoje značajne razlike
između pravnih sustava država članica u pogledu naravi i stupnja zaštite
od intervencije javnih tijela koja se pruža službenim prostorima. 18      Drukčiji
zaključak ne može se izvesti iz članka 8. stavka 1. Europske konvencije
o ljudskim pravima koji propisuje da: „Svatko ima pravo na poštovanje
svoga privatnog i obiteljskog života, doma i dopisivanja“. Opseg zaštite
tog članka odnosi se na razvoj osobne slobode čovjeka te se ne može
proširiti na službene prostore. Nadalje, treba reći da ne postoji sudska
praksa Europskog suda za ljudska prava u tom pogledu. 19      Unatoč
tome, u svim pravnim sustavima država članica intervencija javnih
tijela u područje privatnih radnji svih osoba, bilo pravnih ili
fizičkih, mora imati pravni temelj i biti opravdana razlozima
predviđenima u zakonu, pa ti sustavi stoga predviđaju, iako u različitim
oblicima, zaštitu od arbitrarne ili neproporcionalne intervencije.
Zahtjev za takvu zaštitu treba stoga biti priznat kao opće načelo prava
Zajednice. U tom smislu, treba podsjetiti da je Sud potvrdio svoju
nadležnost u pogledu nadzora eventualno prekomjerne naravi pretraga koje
je Komisija provela u okviru UEZUČ-a (presuda od 14. prosinca 1962.,
San Michele i dr./Komisija, od 5. do 11. i od 13. do 15/62, Zb., str.
859.).20      Stoga
u svjetlu gore spomenutih općih načela treba ispitati narav i opseg
ovlasti pretrage dodijeljenih Komisiji na temelju članka 14. Uredbe br.
17. 21      Članak
14. stavak 1. ovlašćuje Komisiju da provede sve neophodne pretrage
poduzetnika i udruženja poduzetnika i detaljnije propisuje da: „U tu
svrhu ovlašteni agenti Komisije smiju:
(a) izvršiti uvid u poslovne knjige i drugu poslovnu dokumentaciju;(b) uzeti preslike izvadaka ili izvatke iz poslovnih knjiga i poslovne dokumentacije;(c) zahtijevati usmena objašnjenja na licu mjesta;(d) ući u sve službene prostore, zemljišta i prometna sredstva poduzetnika“. [neslužbeni prijevod]22      Člankom
14. stavkom 2. i 3. propisuje se da se pretrage mogu izvršiti po
predočenju pisanog naloga ili na temelju odluke kojom se od poduzetnika
zahtijeva da se podvrgne pretrazi. Kao što je Sud već presudio, Komisija
može odabrati između tih dviju mogućnosti ovisno o posebnostima svakog
slučaja (presuda od 26. lipnja 1980., National Panasonic, 136/79, Zb.,
str. 2033.). I u pisanim nalozima i u odlukama moraju biti navedeni
predmet i svrha pretrage. Neovisno o postupku koji provodi, Komisija je
dužna prethodno obavijestiti nadležno tijelo države članice na čijem
državnom području treba izvršiti pretragu i, s tim tijelom se, u skladu s
člankom 14. stavkom 4., mora savjetovati prije donošenja odluke o
pretrazi.
23      Prema
članku 14. stavku 5., Komisijinim agentima u izvršavanju njihovih
zadaća pomoć mogu pružati agenti nadležnog tijela države članice na
čijem državnom području treba izvršiti pretragu. Takva se pomoć može
pružiti bilo na zahtjev tog tijela bilo na zahtjev Komisije. 24      Naposljetku,
prema članku 14. stavku 6., pomoć nacionalnih tijela nužna je za
izvršenje pretrage kada joj se poduzetnik protivi. 25      Kako
je Sud istaknuo u gore navedenoj presudi od 26. lipnja 1980. (t. 20.),
iz uvodnih izjava 7. i 8. Uredbe br. 17 slijedi da ovlasti dodijeljene
Komisiji člankom 14. ove uredbe imaju za cilj omogućiti joj postizanje
njezine zadaće da osigura poštovanje pravila tržišnog natjecanja na
zajedničkom tržištu, koja joj je povjerena Ugovorom o EEZ-u. Svrha je
ovih pravila, kako slijedi iz uvodne izjave 4. u preambuli Ugovora,
članka 3. točke (f) i članaka 85. i 86., spriječiti narušavanje tržišnog
natjecanja na štetu javnog interesa, pojedinačnih poduzetnika i
potrošača. Izvršavanje ovlasti danih Komisiji Uredbom br. 17 tako
pridonosi održavanju sustava tržišnog natjecanja predviđenog Ugovorom
koji su poduzetnici apsolutno dužni poštovati. Gore navedena uvodna
izjava 8. detaljnije propisuje da u tu svrhu Komisija mora na čitavom
unutarnjem tržištu raspolagati ovlašću da zahtijeva podatke i provodi
pretrage „koje su potrebne“ da se otkriju povrede gore navedenih članaka
85. i 86.26      Svrha
Uredbe br. 17 kao i njenim člankom 14. popisane ovlasti Komisijinih
agenata pokazuju da opseg pretraga može biti vrlo širok. U tom smislu,
pravo ulaska u sve službene prostore, zemljišta i prometna sredstva
poduzetnika od posebne je važnosti s obzirom na to da mora Komisiji
omogućiti pribavljanje dokaza o povredi pravila tržišnog natjecanja na
mjestima gdje se takve dokaze obično može pronaći, to jest u službenim
prostorima poduzetnika. 27      To
bi pravo ulaska bilo beskorisno kada bi Komisijini agenti mogli
zatražiti samo one dokumente ili spise koje bi mogli prethodno točno
navesti. Upravo suprotno, takvo pravo podrazumijeva ovlast za traženje
raznih podataka koji još nisu poznati ili u potpunosti utvrđeni. Bez
takve ovlasti Komisiji bi bilo nemoguće prikupiti podatke potrebne za
provođenje pretrage kada bi predmetni poduzetnici odbili surađivati ili
bi ometali pretragu. 28      Iako
se člankom 14. Uredbe br. 17 Komisiji dodjeljuju široke istražne
ovlasti, izvršavanje tih ovlasti podliježe uvjetima kojima se osigurava
poštovanje prava predmetnih poduzetnika. 29      U
tom smislu, najprije treba istaknuti da je Komisija dužna navesti
predmet i svrhu pretrage. Ta obveza predstavlja temeljni zahtjev ne samo
kako bi se pokazalo da je pretraga koja se ima provesti u službenim
prostorima predmetnih poduzetnika opravdana, već i da bi se tim
poduzetnicima omogućilo da procijene opseg svoje dužnosti da surađuju
istovremeno štiteći i
njihova prava na obranu.
30      Nadalje
treba istaknuti da se uvjeti za izvršavanje istražnih ovlasti Komisije
razlikuju ovisno o postupku koji je Komisija odabrala, stavu predmetnih
poduzetnika kao i intervenciji nacionalnih tijela. 31      Članak
14. Uredbe br. 17 se u prvom redu odnosi na pretrage koje se provode u
suradnji s predmetnim poduzetnicima, bilo dobrovoljno, kada postoji
pisano odobrenje, bilo na temelju obveze koja proizlazi iz odluke o
pretrazi. U potonjem slučaju, o kojem je ovdje riječ, Komisijini agenti
imaju, među ostalim, ovlast zatražiti da im se na uvid daju dokumenti
koje zahtijevaju, ući u službene prostore koje izaberu i zatražiti da im
se pokaže sadržaj onog namještaja koji oni označe. S druge strane, oni
ne mogu upotrijebiti silu da bi pristupili službenim prostorima ili
namještaju ili prisiliti osoblje poduzetnika da im omogući takav
pristup, niti provesti premetačinu bez odobrenja odgovornih osoba u
poduzetniku. 32      Situacija
je sasvim drugačijoj ako se predmetni poduzetnici protive pretrazi koju
provodi Komisija. U tom slučaju, Komisijini agenti mogu, na osnovi
članka 14. stavka 6. i bez suradnje poduzetnika, uz sudjelovanje
nacionalnih tijela koja su im dužna pružiti pomoć potrebnu za
izvršavanje njihovih zadaća, tražiti sve podatke potrebne za pretragu.
Iako se takva pomoć zahtijeva samo u slučaju kada poduzetnik izrazi
svoje protivljenje, valja napomenuti da ona također može biti zatražena i
preventivno, radi svladavanja eventualnog otpora poduzetnika. 33      Iz
članka 14. stavka 6. proizlazi da je na svakoj državi članici da uredi
uvjete pod kojima nacionalna tijela pružaju pomoć agentima Komisije. U
tom smislu, države članice dužne su osigurati učinkovitost djelovanja
Komisije istovremeno poštujući gore navedena opća načela. Iz toga
slijedi da je, unutar tih ograničenja, nacionalno pravo to koje određuje
prikladna postupovna pravila čija je svrha osiguravanje poštovanja
prava poduzetnikâ.34      Posljedično,
ako Komisija uz pomoć nacionalnih tijela namjerava provesti mjere
pretrage a bez suradnje predmetnih poduzetnika, dužna je poštovati
postupovna jamstva utvrđena nacionalnim pravom. 35      Komisija
mora osigurati da tijelo nadležno na temelju nacionalnog prava
raspolaže svime što mu je potrebno za izvršavanje njegovih nadzornih
ovlasti. Treba istaknuti da ovo tijelo, bilo sudsko ili neko drugo, ne
može, u tom pogledu, svojom vlastitom ocjenom o potrebi naređenih
pretraga zamijeniti ocjenu od strane Komisije, zakonitost čije ocjene
činjenica i prava podliježu jedino kontroli zakonitosti Suda. S druge
strane, nacionalno tijelo ima ovlasti, nakon što je utvrdilo
vjerodostojnost odluke o istrazi/provjeri, ispitati jesu li predviđene
mjere prisile arbitrarne ili prekomjerne uzimajući u obzir predmet
istrage/provjere i osigurati poštovanje pravila nacionalnog prava u
primjeni tih mjera. 36      S
obzirom na prethodno navedeno, treba ustvrditi da mjere, čije
provođenje je agentima Komisije dopuštala sporna odluka o pretrazi, ne
prelaze ovlasti kojima oni raspolažu na temelju članka 14. Uredbe br.
17. Članak 1. te odluke samo nalaže tužitelju „da dopusti ovlaštenim
agentima Komisije da uđu u njegove službene prostore tijekom redovnog
radnog vremena, da stavi na uvid radi pregleda i omogući izradu preslika
poslovne dokumentacije u vezi s predmetom istrage koju zahtijevaju
spomenuti agenti, te da odmah pruži sva objašnjenja koja bi ti agenti
mogli zahtijevati.“ 37      Točno
je da je tijekom postupka pred Sudom Komisija tvrdila da su njezini
agenti ovlašteni u okviru pretraga izvršiti premetačinu bez pomoći
nacionalnih tijela i bez poštovanja postupovnih jamstava predviđenih
nacionalnim pravom. Međutim, takvo pogrešno tumačenje članka 14. Uredbe
br. 17 ne bi trebalo za posljedicu imati nezakonitost odluka donesenih
na temelju te odredbe. 38      Stoga
tužbeni razlog koji se temelji na prekoračenju ovlasti pretrage
Komisije treba odbiti.  (b)       Obrazloženje39      Prema
mišljenju tužitelja, odluka o pretrazi krši članak 190. Ugovora kao i
članak 14. stavak 3. Uredbe br. 17 zato što je neprecizna, posebno u
pogledu predmeta i svrhe pretrage. 40      Valja
podsjetiti da su, kako je Sud već presudio u gore navedenoj presudi od
26. lipnja 1980. (National Panasonic, t. 25.), samim člankom 14. stavkom
3. Uredbe br. 17 određeni bitni dijelovi obrazloženja odluke kojom se
nalaže pretraga predviđajući da se u njoj: „navodi predmet i svrha
pretrage, određuje datum početka pretrage i navode kazne propisane
člankom 15. stavkom 1. točkom (c) i člankom 16. stavkom 1. točkom (d),
te pravo na postupak preispitivanja od strane Suda“. 41      Kako
je bilo prethodno navedeno, obveza Komisije da navede predmet i svrhu
pretrage predstavlja temeljno jamstvo pravâ na obranu predmetnih
poduzetnika. Iz toga slijedi da opseg obveze obrazlaganja odlukâ o
pretrazi ne smije biti ograničen razmatranjima koja se tiču
učinkovitosti istrage. U tom smislu treba precizirati da, iako je točno
da Komisija nije dužna adresatu odluke o pretrazi priopćiti sve podatke
kojima raspolaže u svezi navodnih povreda niti izvršiti detaljnu pravnu
kvalifikaciju tih povreda, ona unatoč tome mora jasno naznačiti
pretpostavke koje namjerava provjeriti. 42      Treba
utvrditi da, iako je obrazloženje sporne odluke o pretrazi vrlo
općenito i moglo je biti preciznije te se u tom smislu može kritizirati,
ono ipak sadrži bitne dijelove koje zahtijeva članak 14. stavak 3.
Uredbe br. 17. Predmetna odluka osobito se poziva na podatke koji
upućuju na postojanje i primjenu zabranjenih sporazuma i usklađenih
djelovanja između određenih proizvođača i dobavljača PVC-a i polietilena
(uključujući, ali ne ograničavajući se na LdPE) u EEZ-u u vezi s
cijenama, količinama ili ciljevima prodaje ovih proizvoda. U njoj se
navodi da ti sporazumi i djelovanja mogu predstavljati ozbiljnu povredu
članka 85. stavka 1. Ugovora. Prema članku 1. odluke o kojoj je riječ,
tužitelj: „je dužan podvrgnuti se pretrazi u svezi svoga mogućeg
sudjelovanja“ u tim sporazumima ili usklađenim djelovanjima i,
posljedično, omogućiti agentima Komisije pristup svojim službenim
prostorima, predočiti poslovnu dokumentaciju ili u svrhu pretrage
dopustiti izradu preslika poslovne dokumentacije „koja se odnosi na
predmet istrage“.
43      U tim okolnostima, tužbeni razlog koji se temelji na nedovoljnom obrazloženju treba odbiti.  (c)       Postupak donošenja odluke44      Nesporno
je da je pobijana odluka o pretrazi bila donesena prema takozvanom
postupku delegacije ovlasti predviđenom u Odluci Komisije od 5.
studenoga 1980. kojom se član Komisije zadužen za pitanja tržišnog
natjecanja ovlašćuje da, u ime i pod odgovornošću Komisije, na temelju
članka 14. stavka 3. Uredbe br. 17 donese odluku kojom se poduzetnicima
naređuje da se podvrgnu pretragama. Sud je već presudio u presudi od 23.
rujna 1986. (AKZO Chemie/Komisija, 5/85, Zb., str. 2585.) da ta odluka o
delegaciji ovlasti ne krši načelo kolegijalnosti ugrađeno u članak 17.
Ugovora o spajanju. 45      Tužitelj
ipak smatra potrebnim da Sud preispita zakonitost tog postupka
delegacije ovlasti koji smatra nespojivim s načelom nulla poena sine lege.
On tvrdi da je Komisija običnom unutarnjom upravnom mjerom izmijenila
sastavne dijelove povrede koja može dovesti do izricanja novčane kazne
na temelju članka 15. Uredbe br. 17 s obzirom na to da bi se, počevši od
gore navedene odluke od 5. studenog 1980., o takvoj povredi radilo u
slučaju odbijanja podvrgavanja pretrazi koju je odredio jedan član
Komisije a ne, kako je prije bio slučaj, Komisija kao kolegijalno
tijelo. 46      U
tom smislu treba istaknuti da, iako je točno da se uvjeti pod kojima se
može izreći novčana kazna na temelju članka 15. Uredbe br. 17 ne mogu
izmijeniti odlukom Komisije, nije ni svrha ni učinak gore spomenute
odluke o delegaciji ovlasti jedna takva izmjena. Pod uvjetom da sustav
delegacije ovlasti za donošenje odluka o pretragama ne krši načelo
kolegijalnosti, odluke donesene na temelju takve delegacije ovlasti
trebaju se smatrati odlukama Komisije u smislu članka 15. Uredbe br. 17.
47      Tužbeni razlog koji se temelji na nezakonitosti postupka stoga treba odbiti.48      Budući
da se nijedan od tužbenih razloga na koje se poziva protiv odluke o
pretrazi ne može prihvatiti, zahtjev za poništenje te odluke treba
odbiti.  Odluka o izricanju periodičnih penala49      Prema
mišljenju tužitelja, pri donošenju odluke o izricanju periodičnih
penala došlo je do bitnih povreda pravila postupka jer ju je Komisija
donijela a da prethodno nije saslušala predmetnog poduzetnika niti se
savjetovala sa Savjetodavnim odborom za pitanja ograničavajućih
djelovanja i vladajućih položaja. 50      Komisija,
naprotiv, smatra da nije došlo do bitnih povreda pravila postupka s
obzirom na to da su se gore spomenuto saslušanje i savjetovanje održali
prije konačnog određivanja periodičnih penala. 51      Treba
istaknuti da članak 19. stavak 1. Uredbe br. 17 zahtijeva da predmetni
poduzetnici „budu saslušani u vezi
preliminarno utvrđenih činjenica u
postupku Komisije“ prije donošenja različitih odluka, uključujući onih
predviđenih člankom 16. koje se odnose na periodične penale. 52      To
saslušanje bitan je element prava na obranu. Ono je potrebno kako bi se
„poduzetnicima i udruženjima poduzetnika osiguralo pravo da po
okončanju istrage podnesu svoja očitovanja o svim prigovorima koje
Komisija namjerava istaknuti protiv njih u svojim odlukama“ [uvodna
izjava 3. Uredbe Komisije br. 99/63 od 25. srpnja 1963. o saslušanjima
predviđenim člankom 19. stavcima 1. i 2. Uredbe Vijeća br. 17 (SL 127,
str. 2268.). [neslužbeni prijevod] 53      Kad
je riječ o Savjetodavnom odboru za pitanja ograničavajućih djelovanja i
vladajućih položaja, gore navedeni članak 16. u svom stavku 3. predviđa
da se „primjenjuje članak 10. stavci 3. do 6.“. Tim su odredbama
uređene ovlasti, sastav i postupak savjetovanja sa Savjetodavnim
odborom. 54      U
skladu s člankom 1. gore navedene Uredbe br. 99/63, „prije savjetovanja
sa Savjetodavnim odborom za pitanja ograničavajućih djelovanja i
vladajućih položaja Komisija provodi saslušanje na temelju članka 19.
stavka 1. Uredbe br. 17“. [neslužbeni prijevod] Ta odredba potvrđuje da
su saslušanje predmetnih poduzetnika i savjetovanje sa Savjetodavnim
odborom potrebni u istim situacijama. 55      Kod
utvrđivanja je li Komisija bila dužna saslušati tužitelja i savjetovati
se sa Savjetodavnim odborom prije donošenja odluke o određivanju
periodičnih penala, treba podsjetiti da se određivanje periodičnih
penala na temelju članka 16. Uredbe br. 17 obavezno sastoji od dviju
faza. Prvom odlukom iz članka 16. stavka 1. Komisija izriče periodične
penale izražene određenim brojem obračunskih jedinica po danu
zakašnjenja, počevši od dana koji odredi. Budući da se takvom odlukom ne
određuje ukupan iznos periodičnih penala, ona se ne može izvršiti. Taj
se iznos može konačno odrediti samo drugom odlukom. 56      Stoga
je obveza saslušanja predmetnog poduzetnika i savjetovanja sa
Savjetodavnim odborom za pitanja ograničavajućih djelovanja i vladajućih
položaja ispunjena ako su saslušanje i savjetovanje održani prije
konačnog određivanja periodičnih penala, tako da i predmetni poduzetnik i
Savjetodavni odbor mogu izraziti svoja stajališta o svim podacima na
osnovi kojih je Komisija izrekla periodične penale i odredila njihov
konačan iznos. 57      Nadalje,
zahtijevati da se saslušanje i savjetovanje provedu prije donošenja
odluke o izricanju periodičnih penala poduzetniku koji se odbio
podvrgnuti pretrazi, za posljedicu bi imalo odlaganje donošenja te
odluke i, stoga, ugrozilo učinkovitost odluke o pretrazi. 58      Iz
prethodno navedenog proizlazi da prilikom donošenja odluke o izricanju
periodičnih penala nije došlo do bitnih povreda postupka. Stoga zahtjev
za poništenje te odluke treba odbiti.  Odluka o određivanju konačnog iznosa periodičnih penala59      Prema
mišljenju tužitelja, konačni iznos periodičnih penala određen spornom
odlukom od 26. svibnja 1988. treba smanjiti iz dva razloga.
60      On
na prvom mjestu smatra da je Komisija iz svog obračuna trebala
isključiti trajanje postupka privremene pravne zaštite pred Sudom, kojim
je tužitelj zahtijevao odgodu izvršenja odluke o pretrazi. Tvrdi da je
Komisija proturječila vlastitom stajalištu utoliko što je navela da je
spremna odgoditi provedbu te odluke dok Sud ne donese odluku o tom
pitanju. 61      U
tom pogledu dovoljno je istaknuti da se Komisijina izjava koju je u tom
smislu dala tijekom postupka ticala samo stajališta koje bi naknadno
mogla zauzeti u slučaju da, sukladno tvrdnji koju je istaknula, postupak
privremene pravne zaštite pred Sudom bude priznat kao primjereno
sredstvo prethodnog sudskog nadzora pretraga koje je odredila. Takva
izjava ne može u ovom slučaju imati nikakve posljedice u pogledu
određivanja konačnog iznosa periodičnih penala. 62      Na
drugom mjestu, tužitelj smatra da je konačni iznos neproporcionalan jer
je on postupao isključivo na osnovi viših interesa osiguranja
zakonitosti i ustavnosti istražnog postupka. 63      U
tom smislu treba utvrditi da se tužitelj nije samo protivio posebnim
mjerama kojima su, prema njegovu mišljenju, bile prekoračene ovlasti
agenata Komisije, već je odbio na bilo koji način surađivati u provedbi
odluke o pretrazi čiji je bio adresat. 64      Takvo
postupanje, koje je u suprotnosti s obvezom svih subjekata prava
Zajednice da priznaju punu učinkovitost akata institucija sve do
trenutka dok ih Sud ne proglasi nevaljanima i da poštuju njihovu izvršnu
snagu sve dok Sud ne odluči odgoditi njihovo izvršenje (vidjeti osobito
presudu od 13. veljače 1979., Granaria, 101/78, Zb., str. 623., t. 5.), ne može se opravdati višim pravnim interesima. 65      Iz
svih pitanja koja je Sud razmotrio slijedi da ne postoji osnova za
smanjenje iznosa periodičnih penala. Taj zahtjev stoga treba odbiti. 66      Iz svega prethodno navedenog slijedi da tužbe treba odbiti.  Troškovi67      U
skladu s člankom 69. stavkom 2. Poslovnika, stranka koja ne uspije u
postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.Slijedom navedenog_SUDproglašava i presuđuje:1.      Tužbe se odbijaju.2.      Tužitelju se nalaže snošenje troškova.DueKoopmansJolietO’HigginsGrévisse      SlynnManciniKakourisSchockweilerMoitinho de AlmeidaRodríguez Iglesias      Diez de VelascoZuleegObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 21. rujna 1989.Tajnik       PredsjednikJ.-G. Giraud       O. Due* Jezik postupka: njemački.