62017TO0117
RJEŠENJE PREDSJEDNIKA OPĆEG SUDA
3. srpnja 2017. (
*1
)
„Privremena pravna zaštita – Javna nabava – Pregovarački postupak – Zahtjev za određivanje privremenih mjera – Nepostojanje hitnosti”
U predmetu T‑117/17 R,
Proximus SA/NV, sa sjedištem u Bruxellesu (Belgija), koji zastupa B. Schutyser, odvjetnik,
tužitelj,
protiv
Vijeća Europske unije, koje zastupaju A. Jaume i S. Cholakova, u svojstvu agenata, uz asistenciju P. de Bandt, P. Teerlinck i M. Gherghinaru, odvjetnici,
tuženik,
Povodom zahtjeva na temelju članaka 278. i 279. UFEU‑a radi određivanja privremenih mjera koje se odnose, s jedne strane, na odgodu izvršenja odluke Vijeća o dodjeljivanju okvirnog ugovora drugom ponuditelju i, s druge strane, suspenziju primjene okvirnog ugovora sklopljenog između Vijeća i odabranog ponuditelja,
PREDSJEDNIK OPĆEG SUDA
donosi sljedeće
Rješenje
Okolnosti spora, postupak i zahtjevi stranaka
1
Vijeće Europske unije dopisom od 28. srpnja 2016. pozvalo je tužitelja, Proximus SA/NV, i [povjerljivo] (
1
) na sudjelovanje u pregovaračkom postupku za provedbu javne nabave s ciljem sklapanja okvirnog ugovora.
2
Dopisom od 24. studenog 2016. ponuditelji koji su sudjelovali u postupku javne nabave pozvani su na sastanak radi pregovaranja o financijskim aspektima, uključujući osobito određene zahtjeve za pojašnjenjima.
3
Sastanak radi pregovaranja održan je 1. prosinca 2016.
4
Nakon toga sastanka Vijeće je pozvalo ponuditelje da odgovore na pitanja iz zapisnika i do 8. prosinca 2016. dostave izmijenjene financijske ponude koje će predstavljati njihovu zadnju i najbolju ponudu.
5
Dopisom od 23. prosinca 2016. Vijeće je obavijestilo tužitelja da njegova ponuda nije prihvaćena i da je ugovor dodijeljen drugom ponuditelju (u daljnjem tekstu: pobijana odluka). Istoga dana, tužitelj je obaviješten o evaluaciji njegove ponude.
6
Dana 29. prosinca 2016. tužitelj se dopisom obratio Vijeću. Zatražio je daljnje informacije o svojstvima i relativnoj prednosti prihvaćene ponude. Osim toga, naveo je da mu se primjena kriterija cijene činila pogrešnom, s obzirom na to da je postigao niži rezultat od odabranog ponuditelja iako je ponuda potonjeg imala višu ukupnu cijenu. Konačno, tužitelj je pozvao Vijeće da ponovno razmotri svoju odluku.
7
Dopisom od 6. siječnja 2017. tužitelj je iznova pozvao Vijeće da ponovno razmotri svoju odluku i ne potpiše ugovor s odabranim ponuditeljem. U tome je dopisu tužitelj detaljno izložio razloge zbog kojih je, prema njegovu mišljenju, metoda primijenjena na evaluaciju ekonomski najpovoljnije ponude bila pogrešna i zašto je njena primjena dovela do „neprihvatljivog” rezultata. Osim toga, tužitelj se pozvao na činjenicu da su cijene koje je odabrani ponuditelj ponudio za „pakete usluga” 1. i 2. bile iznimno niske. Dana 10. siječnja 2017. tužitelj je uputio Vijeću drugi dopis u kojem je na neznatno izmijenjen način ponovio tekst dopisa od 6. siječnja 2017.
8
Vijeće je na tužiteljev dopis od 29. prosinca 2016. odgovorilo dopisom od 13. siječnja 2017. te ga je obavijestilo da će na njegov dopis od 6. siječnja 2017. odgovoriti posebno.
9
Dopisom od 16. siječnja 2017. tužitelj je razradio svoju argumentaciju što se tiče iznimno niske cijene koju je ponudio odabrani ponuditelj te za „pakete usluga” 1. i 2. te je ponovio svoj zahtjev da Vijeće ponovno razmotri svoju odluku i ne sklopi ugovor s odabranim ponuditeljem.
10
Dopisom od 23. siječnja 2017. Vijeće je zauzelo stav o tužiteljevim dopisima od 6. i 16. siječnja 2017. Osim toga, naznačilo je da ne vidi razloge zbog kojih bi trebalo ponovno razmotriti odluku o dodjeli ili ne sklopiti ugovor.
11
Dopisom od 7. veljače 2017. tužitelj je obavijestio Vijeće da smatra da odgovori koji su mu dani nisu zadovoljavajući i da je odlučio pribjeći sudskom postupku, kako tužbom tako i zahtjevom za privremenu pravnu zaštitu koje će podnijeti nekoliko tjedana kasnije. Osim toga, zatražio je od Vijeća da u međuvremenu ne potpiše ugovor.
12
Tužitelj je Općem sudu 23. veljače 2017. podnio tužbu za, u bitnome, poništenje sporne odluke.
13
Zasebnim aktom, podnesenim tajništvu Općeg suda 23. veljače 2017., tužitelj je pokrenuo ovaj postupak privremene pravne zaštite u kojemu od predsjednika Općeg suda u bitnome traži da:
–
odredi suspenziju primjene pobijane odluke;
–
odredi suspenziju primjene ugovora, ako je već sklopljen s ponuditeljem, do donošenja konačne sudske odluke;
–
naloži Vijeću snošenje troškova.
14
U svojem očitovanju o zahtjevu za privremenu pravnu zaštitu podnesenom tajništvu Općeg suda 10. ožujka 2017. Vijeće u bitnome zahtijeva od predsjednika Općeg suda da:
—
odbije zahtjev za određivanje privremenih mjera i
—
naloži tužitelju snošenje troškova.
15
U odgovoru na pitanja koja je postavio predsjednik Općeg suda Vijeće je 28. veljače 2017. navelo da je ugovor s odabranim ponuditeljem sklopljen 15. veljače 2017. i da je izvršenje toga ugovora već započelo.
Pravo
16
Iz članaka 278. i 279. UFEU‑a, s jedne strane, u vezi s člankom 256. stavkom 1. UFEU‑a, s druge strane, proizlazi da sudac privremene pravne zaštite može, ako smatra da okolnosti to zahtijevaju, narediti suspenziju primjene akta koji se pobija pred Općim sudom ili odrediti sve potrebne privremene mjere, i to na temelju članka 156. Poslovnika Općeg suda. Unatoč tome, članak 278. UFEU‑a postavlja načelo prema kojem tužba nema suspenzivan učinak jer akti koje su donijele institucije Europske unije uživaju presumpciju zakonitosti. Stoga sudac postupka privremene pravne zaštite može samo iznimno odrediti suspenziju primjene akta koji se pobija pred Općim sudom ili odlučiti o drugim nužnim mjerama za privremenu pravnu zaštitu (vidjeti rješenje od 19. srpnja 2016., Belgija/Komisija, T‑131/16 R, EU:T:2016:427, t. 12.).
17
Članak 156. stavak 4. Poslovnika određuje da zahtjevi za privremenu pravnu zaštitu moraju određivati „predmet spora, okolnosti zbog kojih postoji hitnost kao i činjenične i pravne razloge koji na prvi pogled opravdavaju određivanje privremene mjere koja se zahtijeva”.
18
Tako sudac postupka privremene pravne zaštite može odrediti suspenziju primjene i druge privremene mjere ako utvrdi da je njihovo određivanje činjenično i pravno na prvi pogled opravdano (fumus boni iuris) i da su hitne u smislu da ih je nužno odrediti i da proizvode učinak već prije odluke o glavnoj stvari kako bi se izbjegla teška i nenadoknadiva šteta interesima stranke koja ih traži. Ti su uvjeti kumulativni, tako da zahtjevi za privremene mjere trebaju biti odbijeni onda kada jedan od njih nije ispunjen. Sudac postupka privremene pravne zaštite također po potrebi odvaguje uključene interese (vidjeti rješenje od 2. ožujka 2016.Evonik Degussa/Komisija, C‑162/15 P‑R, EU:C:2016:142, t. 21. i navedenu sudsku praksu).
19
Prilikom tog ispitivanja, sudac postupka privremene pravne zaštite ima široku diskrecijsku ocjenu i može slobodno, prema posebnim okolnostima konkretnog slučaja, odrediti način na koji se te različite pretpostavke trebaju provjeriti kao i redoslijed tog ispitivanja, s obzirom na to da ga nijedno pravno pravilo ne obvezuje da za ocjenu nužnosti privremenog odlučivanja o predmetu slijedi neki prethodno utvrđen analitički obrazac (vidjeti rješenje od 19. srpnja 2012., Akhras/Vijeće, C‑110/12 P(R), neobjavljeno, EU:C:2012:507, t. 23. i navedenu sudsku praksu).
20
Uzimajući u obzir elemente iz spisa, sudac privremene pravne zaštite smatra da ima sve potrebne elemente za donošenje odluke o ovom zahtjevu za privremenu pravnu zaštitu, a da nije potrebno prethodno saslušati usmena objašnjenja stranaka.
21
U okolnostima predmetnog slučaja valja ponajprije ispitati je li uvjet koji se odnosi na hitnost ispunjen.
22
Kako bi se provjerilo jesu li tražene privremene mjere hitne, valja podsjetiti da je svrha postupka privremene pravne zaštite zajamčiti punu djelotvornost buduće konačne odluke kako bi se izbjegla praznina u pravnoj zaštiti koju osigurava Sud (vidjeti u tom smislu rješenje od 14. siječnja 2016., AGC Glass Europe i dr./Komisija, C‑517/15 P‑R, EU:C:2016:21, t. 27.).
23
Kako bi se taj cilj postigao, hitnost općenito treba ocijeniti s obzirom na potrebu privremenog odlučivanja kako bi se izbjeglo da stranci koja zahtijeva privremenu zaštitu nastane teška i nepopravljiva šteta. Na toj je stranci da podnese dokaz da ne može čekati ishod postupka u meritumu a da pritom ne pretrpi tešku i nepopravljivu štetu (vidjeti u tom smislu rješenje od 14. siječnja 2016., AGC Glass Europe i dr./Komisija, C‑517/15 P‑R, EU:C:2016:21, t. 27. i navedenu sudsku praksu).
24
Što se, međutim, tiče spora o provedbi javne nabave, treba voditi računa o posebnostima toga spora kako bi se ocijenila njegova hitnost.
25
Naime, iz sudske prakse proizlazi da, vodeći računa o zahtjevima koji proizlaze iz djelotvorne zaštite koja mora biti osigurana u području javne nabave, kada neuspješni ponuditelj može dokazati postojanje dovoljno ozbiljnog fumus boni iuris, ne može tražiti dokazivanje da bi mu odbijanje zahtjeva za privremenu pravnu zaštitu moglo nanijeti nepopravljivu štetu jer bi se u protivnom prekomjerno i neopravdano naškodilo djelotvornoj sudskoj zaštiti na koju on ima pravo na temelju članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (vidjeti u tom smislu rješenje od 23. travnja 2015., Komisija/Vanbreda Risk & Benefits, C‑35/15 P(R), EU:C:2015:275, t. 41.).
26
Međutim, kao što proizlazi iz sudske prakse, takvo ublažavanje uvjeta mjerodavnih za ocjenu hitnosti, opravdano sa stajališta prava na djelotvoran pravni lijek, primjenjuje se samo prije sklapanja ugovora, uz uvjet poštovanja roka mirovanja iz članka 118. stavka 2. i 3. Uredbe (EU, Euratom) br. 966/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2012. o financijskim pravilima koja se primjenjuju na opći proračun Unije i kojom se ukida Uredba Vijeća (EZ, Euratom) br. 1605/2002 (SL L 298, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 248.) i članka 171. stavka 1. Delegirane uredbe Komisije (EU) br. 1268/2012 od 29. listopada 2012. o pravilima za primjenu Financijske uredbe (SL L 362, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 9., str. 183.). Čim javni naručitelj sklopi ugovor s odabranim ponuditeljem, spomenuto ublažavanje nakon isteka tog roka, a prije podnošenja zahtjeva za privremenu pravnu zaštitu, više nije opravdano (vidjeti u tom smislu rješenje od 23. travnja 2015., Komisija/Vanbreda Risk & Benefits, C‑35/15 P(R), EU:C:2015:275, t. 34. i 42.).
27
U tom pogledu, treba istaknuti da iz članka 171. stavka 2. Uredbe br. 1268/2012 proizlazi da se rok mirovanja nije primjenjivao u ovom slučaju, s obzirom na to da je ugovor dodijeljen u okviru pregovaračkog postupka.
28
Prema tužitelju, takvo ublažavanje uvjeta mjerodavnih za ocjenu hitnosti mora se primijeniti u ovom slučaju s obzirom na složenosti predmeta i dužnu pažnju koju je pokazao nakon dostave pobijane odluke.
29
Taj se argument ne može prihvatiti.
30
Uz pretpostavku da se sudska praksa koja predviđa ublažavanje uvjeta koji se mogu primijeniti za ocjenu postojanja hitnosti može prenijeti na situaciju u kojoj, kao u ovom slučaju, Uredba br. 1268/2012 posebno navodi da se rok mirovanja ne primjenjuje, ostaje činjenica da tužitelj nije podnio zahtjev za privremenom pravnom zaštitom pravodobno kako bi mogao koristiti to ublažavanje.
31
Naime, ponajprije, treba istaknuti da tužitelj nije podnio zahtjev za privremenom pravnom zaštitom prije sklapanja ugovora nego tek 23. veljače 2017., a ugovor je bio sklopljen 15. veljače 2017.
32
Međutim, kao što pokazuje tužiteljev dopis od 6. siječnja 2017. potonji je najkasnije toga datuma raspolagao dostatnim dokazima za utvrđivanje postojanja moguće nezakonitosti odluke o dodjeli u cilju podnošenja zahtjeva za privremenim mjerama prije sklapanja ugovora između Vijeća i odabranog ponuditelja 15. veljače 2017.
33
U tom pogledu treba istaknuti da četiri tužbena razloga koja je tužitelj istaknuo u prilog svom zahtjevu za privremenom pravnom zaštitom imaju za cilj metodu evaluacije ekonomski najpovoljnije ponude i njenu primjenu u ovom slučaju. Međutim, tužitelj je tu kritiku već iznio u dopisu od 6. siječnja 2017.
34
Ta kritika, iznesena i kao razlog za poništenje i u prilog zahtjevu za privremenu pravnu zaštitu, omogućila bi tužitelju da podnese djelotvornu tužbu za poništenje popraćenu zahtjevom za privremenu pravnu zaštitu s ciljem sprječavanja sklapanja ugovora između Vijeća i odabranog ponuditelja. Takav bi zahtjev, podnesen pravodobno, mogao omogućiti tužitelju da na temelju članka 157. stavka 2. Poslovnika ishodi rješenje o suspenziji primjene odluke o dodjeli ugovora o javnoj nabavi za trajanja postupka privremene pravne zaštite čak i prije nego što je druga stranka podnijela svoje očitovanje (vidjeti u tom smislu rješenje od 30. svibnja 2017., Enrico Colombo i Corinti Giacomo/Komisija, T‑690/16 R, neobjavljeno, EU:T:2017:370, t. 40. i navedenu sudsku praksu).
35
Nadalje, tužitelj se ne može pozivati na činjenicu da je više puta pozivao Vijeće da ne potpisuje ugovor. Naime, niti u jednom trenutku Vijeće nije sugeriralo da je bilo spremno suspendirati potpisivanje ugovora. Naprotiv, Vijeće je u dopisu od 23. siječnja 2017. naznačilo da ne vidi razloge zbog kojih bi trebalo ponovno razmotriti odluku o dodjeli ili ne sklopiti ugovor.
36
Konačno, tužiteljev argument prema kojemu je trebao imati „razumno vrijeme za analizu odgovora” Vijeća od 23. siječnja 2017. također se ne može prihvatiti. Naime, u svakom slučaju, iz tužiteljeva dopisa od 7. veljače 2017. proizlazi da je smatrao da odgovori Vijeća nisu zadovoljavajući te je obavijestio Vijeće o svojoj namjeri pokretanja sudskog postupka. Međutim, tužbu za poništenje popraćenu zahtjevom za privremenu pravnu zaštitu podnio je tek 23. veljače 2017.
37
S obzirom na prethodno, treba zaključiti da se ublažavanje uvjeta koji se odnosi na hitnost u području javne nabave u ovom slučaju ne može primijeniti.
38
Potrebno je također analizirati je li tužitelj u dovoljnoj mjeri utvrdio da bi primjena pobijane odluke njemu nanijela štetu koja se ne može samo kvalificirati kao teška nego i kao nepopravljiva u smislu sudske prakse navedene u točki 23. ovog rješenja.
39
U tom pogledu, kao prvo, treba podsjetiti na ustaljenu sudsku praksu prema kojoj se financijska šteta ne može, osim u iznimnim okolnostima, smatrati nepopravljivom, s obzirom na to da je novčanom naknadom u pravilu moguće ponovno uspostaviti stanje u kojem se oštećena osoba nalazila prije nastanka štete. Takva šteta bi se mogla među ostalim nadoknaditi u okviru tužbe za naknadu štete podnesene na temelju članaka 268. i 340. UFEU‑a (vidjeti rješenje od 23. travnja 2015., Komisija/Vanbreda Risk & Benefits, C‑35/15 P(R), EU:C:2015:275, t. 24. i navedenu sudsku praksu).
40
Kao drugo, treba istaknuti da su negativne financijske posljedice za neuspješnog ponuditelja koje proizlaze iz odbijanja njegove ponude, načelno, dio uobičajenog poslovnog rizika s kojim se mora suočiti svaki poduzetnik aktivan na tržištu. Prema tome, sama činjenica da bi odbijanje određene ponude moglo imati negativne posljedice, čak i teške, za neuspješnog ponuditelja ne može sama po sebi opravdati privremene mjere koje potonji zahtijeva (vidjeti u tom smislu rješenje od 11. ožujka 2013., Communicaid Group/Komisija, T‑4/13 R, EU:T:2013:121, t. 28. do 30. i navedenu sudsku praksu).
41
Naposljetku, treba podsjetiti da su bitni i glavni elementi ugovora sklopljenog nakon postupka poziva na nadmetanje za dodjelu ugovora o javnoj nabavi s jedne strane, izvršenje ugovora od strane poduzetnika koji je odabrani ponuditelj i, s druge strane, plaćanje iznosa predviđenog ugovorom od strane javnog naručitelja. Naprotiv, razmatranja koja se odnose na ugled uspješnog ponuditelja i njegovu mogućnost da koristi dodjelu prestižnog ugovora o javnoj nabavi kao referencu za buduće postupke javnih nadmetanja ili u drugim kontekstima tržišnog natjecanja samo su slučajni i uzgredni elementi navedenog ugovora. Ako činjenica da je odbijeni ponuditelj pretrpio težak gubitak jer nije stekao ugovorom predviđeni iznos, koji je bitan i glavni element predmetne javne nabave, ne može opravdati određivanje privremene mjere, isto bi trebalo pogotovo vrijediti i što se tiče gubitka navedenih slučajnih i uzgrednih elemenata (vidjeti u tom smislu rješenje od 30. svibnja 2017., Enrico Colombo i Corinti Giacomo/Komisija, T‑690/16 R, neobjavljeno, EU:T:2017:370, t. 55. i navedenu sudsku praksu).
42
Tužiteljevi argumenti kojima teži dokazati tešku i nepopravljivu štetu, koji se odnose na narav predmetne javne nabave kao „referentne javne nabave” koja je „prestižne” naravi, nemogućnost razvijanja svojih sposobnosti uspostave učinkovitog partnerstva s drugim društvima ili također gubitak mogućnosti, s obzirom na značaj nabave, ishođenja popusta i prednosti od dobavljača koja bi se mogla odraziti na klijente, odnose se na slučajne i uzgredne elemente sporne javne nabave u smislu sudske prakse navedene u prethodnoj točki. Prema tome, u skladu s tom sudskom praksom ti se argumenti ne mogu prihvatiti.
43
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da zahtjev za privremenom pravnom zaštitom treba odbiti, s obzirom na to da tužitelj nije dokazao hitnost, a da nije potrebno odlučiti o fumus boni juris niti provesti odvagivanje interesa.
44
Na temelju članka 158. stavka 5. Poslovnika o troškovima će se odlučiti naknadno.
Slijedom navedenog,
PREDSJEDNIK OPĆEG SUDA
rješava:
1.
Odbija se zahtjev za privremenu pravnu zaštitu.
2.
O troškovima će se odlučiti naknadno.
U Luxembourgu 3. srpnja 2017.
Tajnik
E. Coulon
Predsjednik
M. Jaeger
(
*1
)	Jezik postupka: engleski
(
1
)	Povjerljivi podaci su izostavljeni.