Privremena verzija
MIŠLJENJE
NEZAVISNOG
ODVJETNIKA
MACIEJA
SZPUNARA
od
26.
veljače
2026.(1)
Predmet C-840/24
Verwertungsgesellschaft Wort (VG Wort)
protiv
TL
(zahtjev
za
prethodnu
odluku
koji
je
uputio
Bundesgerichtshof (Savezni
vrhovni
sud,
Njemačka))
„Zahtjev
za
prethodnu
odluku – Autorsko
pravo
i
srodna
prava – Direktiva
2001/29/EZ – Članak
5.
stavak
2.
točka
(b) – Iznimka
za
privatno
umnožavanje – Pravična
naknada – Direktiva
2006/115/EZ – Članak
6.
stavak
1. – Odstupanje
od
prava
javne
posudbe – Pravo
na
naknadu – Društvo
za
kolektivno
ostvarivanje
prava – Direktiva
2014/26/EU – Članak
11.
stavak
4. – Članak
12.
stavak
4. – Korištenje
prihoda
od
prava
kojima
upravlja
društvo
za
kolektivno
ostvarivanje
prava – Nacionalni
propis
kojim
je
predviđeno
poticanje
kulturno
značajnih
djela”
Uvod
1.        Iako
u
svojem
članku
17.
stavku
2.
Povelja
Europske
unije
o
temeljnim
pravima
povezuje
zaštitu
intelektualnog
vlasništva
s
općim
pravom
vlasništva,
čini
mi
se
nespornim
da
ono
igra
posebnu
ulogu
različitu
od
uloge
vlasništva
nad
fizičkim
predmetima.
2.        To
je
osobito
točno
u
vezi
s
književnim
i
umjetničkim
vlasništvom
koje
je
zaštićeno
autorskim
i
srodnim
pravima.
Naime,
glavna
je
funkcija
tog
vlasništva,
kao
i
prava
koje
ga
štiti,
doprinositi
umjetničkom
i
znanstvenom
stvaralaštvu
što
su
neophodni
aspekti
funkcioniranja
svakog
ljudskog
društva.
Iako
se
taj
doprinos
uglavnom
sastoji
od
toga
da
se
autorima
i
umjetnicima
izvođačima
osigurava
pravičan
financijski
povrat
za
njihov
trud
tako
da
im
se
omogući
da
se
u
potpunosti
posvete
svojoj
stvaralačkoj
aktivnosti,
on
se
ne
bi
trebao
ograničiti
na
to,
nego
mora
slijediti
i
općenitije
ciljeve
doprinosa
kulturnom
razvoju.
3.        Zaglavni kamen
funkcioniranja
svakog
sustava
autorskog
i
srodnih
prava
čine
organizacije
za
kolektivno
ostvarivanje
prava
koje
imaju
ulogu
posrednika
između
stvaralaca
–
nositelja
prava
i
korisnika
njihovih
djela.
Te
organizacije
izdaju
licencije
za
iskorištavanje
djela
i
drugih
predmeta
zaštite
te
nositeljima
prava
raspodjeljuju
prihode
koji
iz
toga
proizađu.
Međutim,
njihova
uloga
tu
ne
prestaje.
Naime,
te
se
organizacije
često
poziva
da
obavljaju
različite
druge
zadaće
kulturnog
ili
društvenog
karaktera,
u
skladu
s
društvenom
funkcijom
umjetničkog
i
književnog
vlasništva(2).
4.        Ovaj
predmet
odnosi
se
na
pitanje
dopušta
li
i
u
kojoj
mjeri
pravo
Unije
tim
organizacijama
da
dio
prikupljenih
prihoda,
a
osobito
određene
kategorije
prihoda,
namijene
kulturnim
djelovanjima
koja
mogu
koristiti
ne
samo
nositeljima
autorskih
i
srodnih
prava,
nego
i
drugim
kategorijama
osoba.
Pravni okvir
Pravo Unije
5.        Člankom
5.
stavkom
2.
točkom
(b)
Direktive
2001/29/EZ
Europskog
parlamenta
i
Vijeća
od
22.
svibnja
2001.
o
usklađivanju
određenih
aspekata
autorskog
i
srodnih
prava
u
informacijskom
društvu(3) određeno
je:
„Države
članice
mogu
predvidjeti
iznimke
ili
ograničenja
prava
reproduciranja
predviđenog
člankom
2.
u
sljedećim
slučajevima:
[…]
(b)      u
odnosu
na
reproduciranje
na
bilo
koji
medij
koje
je
učinila
fizička
osoba
za
privatnu
uporabu
i
u
svrhu
koja
nije
ni
izravno
ni
neizravno
komercijalna,
uz
uvjet
da
nositelji
prava
dobiju
pravičnu
naknadu,
pri
čemu
se
uzima
u
obzir
primjena
ili
neprimjena
tehničkih
mjera
iz
članka
6.
na
djelo
ili
na
drugi
predmet
zaštite.”
6.        Člankom
6.
stavkom
1.
Direktive
2006/115/EZ
Europskog
parlamenta
i
Vijeća
od
12.
prosinca
2006.
o
pravu
iznajmljivanja
i
pravu
posudbe
te
o
određenim
autorskom
pravu
srodnim
pravima
u
području
intelektualnog
vlasništva(4) predviđeno
je:
„Države
članice
mogu
odstupiti
od
isključivog
prava
javne
posudbe
predviđenog
člankom
1.,
pod
uvjetom
da
barem
autori
ostvaruju
naknadu
za
takvu
posudbu.
Države
članice
same
određuju
visinu
takve
naknade
uzimajući
u
obzir
svoje
kulturno
promotivne
ciljeve.”
7.        Članak
3.
točka
(h)
Direktive
2014/26/EU
Europskog
parlamenta
i
Vijeća
od
26.
veljače
2014.
o
kolektivnom
ostvarivanju
autorskog
prava
i
srodnih
prava
te
izdavanju
odobrenja
za
više
državnih
područja
za
prava
na
internetsko
korištenje
glazbenih
djela
na
unutarnjem
tržištu(5) definira
izraz
„prihod
od
prava”
kao
„prihod
koji
naplaćuje
organizacija
za
kolektivno
ostvarivanje
prava
u
ime
nositelja
prava
na
temelju
ekskluzivnog
prava,
prava
na
nagradu
ili
prava
na
naknadu”.
8.        Članak
4.
te
direktive
određuje
da
„[d]ržave članice
osiguravaju
da
organizacije
za
kolektivno
ostvarivanje
prava
djeluju
u
najboljem
interesu
nositelja
prava
čija
prava
zastupaju
i
da
im
ne
nameću
obveze
koje
nisu
objektivno
nužne
za
zaštitu
njihovih
prava
i
interesa
ili
za
učinkovito
upravljanje
njihovim
pravima”.
9.        Člankom
8.
stavkom
5.
točkom
(d)
navedene
direktive
predviđeno
je
da:
„[u]
skladu
s
odredbama
utvrđenima
u
poglavlju
2.
glave
II.,
opća
skupština
članova
odlučuje
barem
o
sljedećim
pitanjima:
[…]
(d)      općoj
politici
o
odbitcima
od
prihoda
od
prava
i
bilo
kojeg
dohotka
koji
proizlazi
iz
ulaganja
prihoda
od
prava.”
10.      Članak
11.
stavak
4.
iste
direktive
predviđa
da
„[o]rganizaciji za
kolektivno
ostvarivanje
prava
nije
dozvoljeno
korištenje
prihoda
od
prava
ili
bilo
kojeg
drugog
dohotka
koji
proizlazi
iz
ulaganja
prihoda
od
prava
za
svrhe
koje
nisu
raspodjela
nositeljima
prava,
osim
kad
joj
je
dopušteno
odbijanje
ili
kompenzacija
naknada
za
upravljanje
poštujući
odluku
donesenu
u
skladu
s
točkom
(d)
članka
8.
stavka
5.
ili
korištenje
prihoda
od
prava
ili
bilo
kojeg
dohotka
koji
proizlazi
od
ulaganja
prihoda
od
prava
poštujući
odluku
donesenu
u
skladu
s
člankom
8.
stavkom
5.”.
11.      Člankom
12.
stavcima
2.
i
4.
Direktive
2014/26
određeno
je:
„2.      Odbici
trebaju
biti
razumni
u
odnosu
na
usluge
koje
organizacija
za
kolektivno
ostvarivanje
prava
pruža
nositeljima
prava,
uključujući
po
potrebi
usluge
iz
stavka
4.,
te
trebaju
biti
utvrđeni
na
temelju
objektivnih
kriterija.
[…]
4.      Ako
organizacija
za
kolektivno
ostvarivanje
prava
pruža
društvene,
kulturne
ili
obrazovne
usluge
koje
se
financiraju
odbicima
od
prihoda
od
prava
i
od
bilo
kojeg
dohotka
koji
nastaje
ulaganjem
prihoda
od
prava,
takve
usluge
moraju
se
pružati
na
temelju
poštenih
kriterija,
posebno
u
odnosu
na
pristup
tim
uslugama
i
opseg
tih
usluga.”
Njemačko pravo
12.      Do
1.
lipnja
2016.
funkcioniranje
organizacija
za
kolektivno
ostvarivanje
autorskih
i
srodnih
prava
bilo
je
u
njemačkom
pravu
uređeno
Gesetzom über die Wahrnehmung von
Urheberrechten und verwandten Schutzrechten (Urheberrechtswahrnehmungsgesetz)
(Zakon
o
ostvarivanju
autorskih
i
srodnih
prava)
od
9.
rujna
1965.(6),
a
zatim
Gesetzom über die Wahrnehmung von
Urheberrechten und verwandten Schutzrechten durch Verwertungsgesellschaften (Zakon
o
ostvarivanju
autorskih
i
srodnih
prava
putem
društava
za
kolektivno
ostvarivanje
prava)
od
24.
svibnja
2016.(7).
13.      U
skladu
s
tim
dvama
tekstovima,
u
verzijama
primjenjivim
u
glavnom
postupku,
organizacije
za
kolektivno
ostvarivanje
prava
dužne
su
prihode
od
svoje
aktivnosti
raspodijeliti
prema
fiksnim
pravilima
(planom
raspodjele)
kojima
je
isključeno
svako
proizvoljno
postupanje
u
vezi
s
raspodjelom.
Te
su
organizacije
također
trebale
poticati
kulturno
značajna
djela
i
usluge.
Činjenično stanje, postupak i prethodna pitanja
14.      Verwertungsgesellschaft Wort (u
daljnjem
tekstu:
VG
Wort)
je
organizacija
za
kolektivno
upravljanje
autorskim
pravima
na
književnim
djelima
u
Njemačkoj.
Statut
VG
Worta,
u
verzijama
koje
su
bile
na
snazi
tijekom
spornog
razdoblja,
to
jest
od
1.
siječnja
2016.
do
30.
rujna
2019.,
predviđao
je
isplatu
potpore
za
Förderungsfonds Wissenschaft der VG
Wort GmbH (Fond
za
promicanje
znanosti
VG
Worta)
(u
daljnjem
tekstu:
FFW),
društvu
s
ograničenom
odgovornošću
čiji
je
VG
Wort jedini
član.
Cilj
je
FFW-a
poticanje
znanosti
i
istraživanja.
To
se
poticanje
sastoji
od
financiranja
troškova
tiskanja
za
objavu
znanstvenih
i
stručnih
djela,
istraživanja
iz
kojih
trebaju
proizići
znanstvena
ili
stručna
djela
te
drugih
mjera
poticanja
znanstvene
i
stručne
literature,
uključujući
stipendije
čija
je
namjena
omogućiti
pisanje
doktorskih
disertacija
o
autorskom
pravu.
Prema
informacijama
koje
je
pružio
VG
Wort,
potpora
za
FFW
financirana
je
odbicima
od
prihoda
naplaćenih
po
osnovi
naknade
za
privatno
umnožavanje
i
naknade
za
javnu
posudbu
znanstvenih,
tehničkih
i
stručnih
djela;
tijekom
spornog
razdoblja
iznosila
je
0,51
%
prihoda
koje
je
naplatio
VG
Wort.
15.      Osobe
TL
i
OS,
autori
književnih
djela,
članovi
su
VG
Worta i
sklopili
su
s
njim
ugovore
o
upravljanju.
Tijekom
spornog
razdoblja
prijavili
su
VG
Wortu nekoliko
djela
i
primili
isplate
od
prihoda
koje
je
ta
organizacija
ostvarila
po
osnovi
„umnožavanja
postojećeg
teksta”.
U
glavnom
postupku
osoba
TL
postupa
u
vlastito
ime
kao
i
u
ime
osobe
OS
koja
joj
je
ustupila
svoja
prava.
16.      Osoba
TL
osporava
činjenicu
da
je
VG
Wort dodijelio
FFW-u
iznose
od
prihoda
koje
je
ta
organizacija
naplatila
od
1.
siječnja
2016.
do
30.
rujna
2019.
čime
su
smanjeni
udjeli
osoba
TL
i
OS.
U
prvom
stupnju
osoba
TL
zatražila
je
da
se
utvrdi
da
VG
Wort nije
imao
i
nema
pravo
isplate
udjela
povezanih
s
njihovim
djelima
umanjiti
plaćanjima
za
financiranje
FFW-a.
Usto,
osoba
TL
zatražila
je
informacije
o
iznosu
sredstava
isplaćenih
FFW-u.
17.      Tužba
je
u
prvom
stupnju
bila
djelomično
prihvaćena.
Žalbeni
sud
potvrdio
je
odluku
u
korist
osobe
OS
i
u
cijelosti
odbio
tužbu
osobe
TL(8).
Smatrao
je,
naime,
da
planovi
raspodjele
VG
Worta,
uvršteni
u
ugovore
o
upravljanju,
predstavljaju
opće
uvjete
poslovanja
čije
su
odredbe
o
isplatama
FFW-u
ništave
na
temelju
nacionalnog
prava
zbog
toga
što
su
suprotne
temeljnim
načelima
zakonodavstva,
kojim
je
uređeno
funkcioniranje
organizacija
za
kolektivno
ostvarivanje
prava,
jer
su
neovlaštene
osobe
uključene
u
isplate.
18.      Nakon
što
mu
je
revizija
podnesena,
sud
koji
je
uputio
zahtjev
smatra
da
isplate
izvršene
u
korist
FFW-a
mogu
biti
zakonite
s
obzirom
na
obvezu
organizacija
za
kolektivno
ostvarivanje
prava
da
potiču
znanost
i
kulturu,
koja
je
obveza
predviđena
u
primjenjivom
nacionalnom
zakonodavstvu.
To
bi,
međutim,
ovisilo
o
usklađenosti
te
obveze
s
pravom
Unije.
19.      U
tim
je
okolnostima
Bundesgerichtshof (Savezni
vrhovni
sud,
Njemačka)
odlučio
prekinuti
postupak
i
uputiti
Sudu
sljedeća
prethodna
pitanja:
„1.      Je
li
u
skladu
s
člankom
5.
stavkom
2.
točkom
(b)
[Direktive
2001/29],
člankom
6.
stavkom
1.
prvom
rečenicom
[Direktive
2006/115]
te
člankom
11.
stavkom
4.
i
člankom
12.
stavkom
4.
[Direktive
2014/26]
ako
na
temelju
odredbe
nacionalnog
prava
organizacija
za
kolektivno
ostvarivanje
prava
treba
poticati
kulturno
značajna
djela
te
to
dovodi
do
toga
da
i
primatelji
koji
(barem
još)
nisu
u
krugu
nositelja
prava
imaju
koristi
od
tog
poticanja?
2.      Ako
se
društvene,
kulturne
ili
obrazovne
usluge
u
skladu
s
člankom
12.
stavkom
4.
[Direktive
2014/26]
mogu
zakonito
pružati
samo
nositeljima
prava:
ovisi
li
dopuštenost
pružanja
takvih
usluga
o
tome
ima
li
primatelj
tih
usluga
postojeće
pravo
na
naknadu
ili
je
dovoljno
da
ima
autorsko
ili
srodno
pravo
koje
se
trenutačno
ne
može
nadoknaditi?
Je
li
uvjet
za
dopuštenost
takvih
usluga
postojanje
ugovora
o
upravljanju
sklopljenog
s
organizacijom
za
kolektivno
ostvarivanje
prava?”
20.      Sud
je
10.
prosinca
2024.
zaprimio
zahtjev
za
prethodnu
odluku.
Pisana
očitovanja
podnijele
su
stranke
glavnog
postupka,
njemačka
i
austrijska
vlada
te
Europska
komisija.
Iste
su
stranke,
kao
i
francuska
vlada,
bile
zastupane
na
raspravi
održanoj
26.
studenoga
2025.
Analiza
21.      U
ovom
predmetu
sud
koji
je
uputio
zahtjev
postavlja
dva
prethodna
pitanja.
S
obzirom
na
to
da
je
drugo
prethodno
pitanje
uvjetovano
odgovorom
koji
treba
dati
na
prvo,
ta
ću
pitanja
analizirati
redoslijedom
kojim
su
postavljena.
O prvom prethodnom pitanju
22.      Svojim
prvim
prethodnim
pitanjem
sud
koji
je
uputio
zahtjev
traži
od
Suda
da
protumači
članak
5.
stavak
2.
točku
(b)
Direktive
2001/29,
članak
6.
stavak
1.
Direktive
2006/115
kao
i
članak
11.
stavak
4.
i
članak
12.
stavak
4.
Direktive
2014/26.
Iako
taj
sud
stavlja
te
odredbe
u
jednak
položaj,
njima
su
uređena
pitanja
različite
prirode.
Naime,
dok
se
dotične
odredbe
Direktive
2014/26
općenito
odnose
na
kolektivno
ostvarivanje
autorskih
i
srodnih
prava,
dotične
odredbe
direktiva
2001/29
i
2006/115
dodjeljuju
autorima
posebna
prava,
to
jest
prava
na
naknade
zbog
određenih
vidova
korištenja
njihovih
djela.
23.      Međutim,
kao
što
to
proizlazi
iz
zahtjeva
za
prethodnu
odluku
i
kako
je
to
VG
Wort također
potvrdio
na
raspravi,
glavni
postupak
odnosi
se
na
korištenje
od
strane
te
organizacije
onih
prihoda
koji
su
predviđeni
dotičnim
odredbama
direktiva
2001/29
i
2006/115.
Čini
mi
se
stoga
da
sud
koji
je
uputio
zahtjev
zapravo
traži
pojašnjenje
o
tumačenju
dotičnih
odredbi
Direktive
2014/26
s
obzirom
na
dotične
odredbe
direktiva
2001/29
i
2006/115
kao
i
relevantnu
sudsku
praksu
Suda.
24.      Tako
svojim
prvim
prethodnim
pitanjem
sud
koji
je
uputio
zahtjev
u
biti
pita,
treba
li
članak
11.
stavak
4.
i
članak
12.
stavak
4.
Direktive
2014/26,
u
vezi
s
člankom
5.
stavkom
2.
točkom
(b)
Direktive
2001/29
i
člankom
6.
stavkom
1.
Direktive
2006/115,
tumačiti
na
način
da
im
se
protivi
propis
države
članice
koji
organizaciji
za
kolektivno
ostvarivanje
prava
omogućuje
da
dio
prihoda
od
prava
na
pravičnu
naknadu
i
prava
na
naknadu,
koje
su
predviđene
u
objema
potonjim
odredbama,
namijeni
kulturnim
aktivnostima
koje,
prema
potrebi,
mogu
koristiti
osobama
koje
nisu
nositelji
autorskih
prava.
To
se
pitanje
zasniva
na
pretpostavci,
koju
stranke
ne
osporavaju,
da
usluge
o
kojima
je
riječ
u
glavnom
postupku
čine
„kulturne”
ili
„obrazovne”
usluge
u
smislu
Direktive
2014/26.
25.      Odgovor
na
to
pitanje
zahtijeva
da
se
protumače
kako
odredbe
Direktive
2014/26
tako
i
članak
5.
stavak
2.
točka
(b)
Direktive
2001/29
i
članak
6.
stavak
1.
Direktive
2006/115.
Prije
nego
što
započnem
analizu
tih
odredbi,
čini
mi
se
nužnim
uvodno
iznijeti
nekoliko
općenitih
napomena.
Uvodne napomene
26.      Kao
što
sam
to
već
spomenuo
u
uvodu
ovog
mišljenja,
u
skladu
s
posebnom
društvenom
funkcijom
književnog
i
umjetničkog
vlasništva,
uloga
organizacija
za
kolektivno
ostvarivanje
autorskih
prava
ne
svodi
se
samo
na
to
da
se
prihodi
od
iskorištavanja
tih
prava
raspodijele
nositeljima.
Organizacije
za
kolektivno
ostvarivanje
autorskih
prava
tradicionalno
su
imale
druge
zadaće,
prvenstveno
socijalne
(što
datira
iz
1897.(9)),
a
zatim
kulturne
i
obrazovne(10).
Njihova
uloga
ne
može
se
stoga
izjednačiti,
kao
što
izgleda
da
to
čine
tužitelji
u
glavnom
postupku,
s
ulogom
investicijskog
fonda
čiji
je
jedini
cilj
ostvarivati
prihode
i
distribuirati
ih
članovima
ovisno
o
uloženom
kapitalu.
Kolektivno
ostvarivanje
prava
književnog
i
umjetničkog
vlasništva
provodi
se
u
kolektivnom
interesu
ne
samo
nositeljâ,
nego
i
korisnikâ
djela
i
javnosti.
27.      Čini
se
da
na
međunarodnoj
razini
postoji
konsenzus
prema
kojem
se
društvene,
kulturne
i
obrazovne
aktivnosti
mogu
financirati
ubiranjem
relativno
skromnog
dijela
prihoda
koje
organizacije
za
kolektivno
ostvarivanje
prava
naplaćuju
po
osnovi
iskorištavanja
autorskih
prava.
Gornja
granica
od
10
%
tih
prihoda
najčešće
se
smatra
prihvatljivom(11).
Taj
se
prag
tiče,
međutim,
naknada
na
prihode
od
iskorištavanja
isključivih
prava.
Što
se
tiče
prava
na
naknadu,
kao
što
su
naknada
za
privatno
umnožavanje
ili
naknada
za
javnu
posudbu,
čini
se
da
je
manevarski
prostor
nacionalnih
zakonodavaca
ili
samih
organizacija
za
kolektivno
ostvarivanje
prava
širi(12).
28.      Aktivnosti
koje
tako
financiraju
organizacije
za
kolektivno
ostvarivanje
prava
mogu
biti
različite
prirode
i
koristiti
različitim
kategorijama
osoba.
Iako
društvene
aktivnosti,
poput
mirovinskih
fondova
ili
fondova
za
potporu,
obično
koriste
nositeljima
prava,
članovima
tih
organizacija,
drukčije
može
biti
glede
kulturnih
i
obrazovnih
aktivnosti.
Naime,
potonje
mogu
koristiti
ne
samo
nositeljima
prava,
nego
i
široj
javnosti
ili
posebnim
kategorijama
osoba,
kao
što
je
to
slučaj
u
glavnom
postupku
koji
se
odnosi,
među
ostalim,
na
stipendije
namijenjene
mladim
autorima,
budućim
potencijalnim
nositeljima
autorskih
prava.
29.      U
pravu
Unije
vodi
se
računa
o
toj
kulturnoj
dimenziji
aktivnosti
organizacija
za
kolektivno
ostvarivanje
prava.
Stoga
je
u
uvodnoj
izjavi
3.
Direktive
2014/26
navedeno
da
„[o]rganizacije za
kolektivno
ostvarivanje
prava
imaju
i
trebale
bi
i
dalje
imati
važnu
ulogu
u
promicanju
raznolikosti
kulturnog
izričaja,
na
način
da
najmanjim
i
manje
popularnim
repertoarima
omoguće
pristup
tržištu,
kao
i
pružanjem
društvenih,
kulturnih
i
obrazovnih
usluga
u
korist
svojih
nositelja
prava
i
javnosti”.
No,
ovdje
se
postavlja
omogućuju
li
odredbe
te
direktive
tim
organizacijama
da
pružaju
takve
usluge.
Odredbe Direktive 2014/26
30.      U
skladu
s
člankom
3.
točkom
(h)
Direktive
2014/26,
izraz
„prihod
od
prava”
obuhvaća
sve
prihode
koji
naplaćuje
organizacija
za
kolektivno
ostvarivanje
prava
u
ime
nositelja
prava,
uključujući
prihode
po
osnovi
prava
na
nagradu
ili
na
naknadu,
poput
naknade
za
javnu
posudbu
ili
naknade
za
privatno
umnožavanje.
Stoga
svi
ti
prihodi
podliježu,
u
načelu,
istim
pravilima.
31.      Što
se
tiče
korištenja
tih
prihoda,
članak
11.
stavak
4.
Direktive
2014/26
određuje
da
organizacijama
za
kolektivno
ostvarivanje
prava
nije
dozvoljeno
koristiti
ih
za
svrhe
koje
nisu
raspodjela
nositeljima
prava,
„osim
kad
joj
je
dopušteno
odbijanje
ili
kompenzacija
naknada
za
upravljanje
poštujući
odluku
donesenu
u
skladu
s
točkom
(d)
članka
8.
stavka
5.
ili
korištenje
prihoda
od
prava
[...]
poštujući
odluku
donesenu
u
skladu
s
člankom
8.
stavkom
5.”(13).
32.      Ta
odredba
nije
najjasnija.
Na
osnovi
razlike
napravljene
između,
s
jedne
strane,
odbitka
ili
naknade
troškova
upravljanja
na
temelju
odluke
donesene
u
skladu
s
člankom
8.
stavkom
5.
točkom
(d)
Direktive
2014/26
te,
s
druge
strane,
korištenja
prihoda
dozvoljenog
na
temelju
tog
stavka
5.
općenito
bi
se
moglo
shvatiti
da
jedini
odbici
koji
se
mogu
dozvoliti
u
skladu
s
tom
odredbom
jesu
oni
namijenjeni
pokrivanju
troškova
ostvarivanja
autorskih
prava.
Čini
mi
se,
inače,
da
Komisija
brani
to
tumačenje.
33.      Međutim,
takvo
ograničenje
uopće
ne
proizlazi
iz
teksta
članka
8.
stavka
5.
točke
(d)
Direktive
2014/26
koja
se
odnosi
na
„opć[u]
politi[ku]
o
odbitcima
od
prihoda
od
prava”,
pri
čemu
nije
navedena
svrha
tih
odbitaka.
Međutim,
smatram
da
bi
u
slučaju
da
je
mogućnost
da
opća
skupština
članova
organizacije
za
kolektivno
ostvarivanje
prava
dozvoli
odbitke
od
prihoda
od
prava
zakonodavac
Unije
želio
ograničiti
isključivo
na
svrhu
pokrivanja
troškova
upravljanja,
to
bilo
izričito
predviđeno
u
članku
8.
stavku
5.
točki
(d)
Direktive
2014/26.
Budući
da
takvo
izričito
ograničenje
ne
postoji,
ne
treba
ga
prešutno
izvoditi
iz
članka
11.
stavka
4.
te
direktive.
34.      Taj
zaključak
potkrepljuje
članak
12.
Direktive
2014/26
koji
se
posebno
odnosi
na
odbitke
od
prihoda
od
prava.
Naime,
taj
članak
u
svojem
stavku
4.
izričito
predviđa
mogućnost
da
se
„društvene,
kulturne
ili
obrazovne
usluge
[...]
financiraju
odbicima
od
prihoda
od
prava”.
Međutim,
ako
bi
se
članak
11.
stavak
4.
te
direktive
tumačio
na
način
da
moguće
odbitke
ograničava
na
one
koji
pokrivaju
troškove
upravljanja,
on
bi
bio
u
suprotnosti
s
njezinim
člankom
12.
stavkom
4.
35.      Stoga
smatram
da
članak
11.
stavak
4.
Direktive
2014/26
treba
tumačiti
na
način
da
odbici
obračunati
od
prihoda
od
prava
radi
financiranja
društvenih,
kulturnih
ili
obrazovnih
usluga
čine
jedan
od
oblika
korištenja
tih
prihoda
koji
se
mogu
dozvoliti
u
skladu
s
člankom
8.
stavkom
5.
te
direktive.
36.      Što
se
tiče
članka
12.
Direktive
2014/26,
on
u
svojem
stavku
2.
određuje
da
su
odbici
od
prihoda
od
prava,
među
ostalim,
razumni
„u
odnosu
na
usluge
koje
organizacija
za
kolektivno
ostvarivanje
prava
pruža
nositeljima
prava,
uključujući
po
potrebi
usluge
iz
stavka
4.”
istog
članka.
Međutim,
navedeni
stavak
4
odnosi
se,
kao
što
sam
to
već
spomenuo,
na
društvene,
kulturne
i
obrazovne
usluge.
37.      Iz
izraza
„usluge
koje
organizacija
za
kolektivno
ostvarivanje
prava
pruža
nositeljima
prava,
uključujući
[...]
usluge
iz
stavka
4.”
moglo
bi
se,
kao
i
Komisija,
zaključiti
da
se
potonje
usluge
moraju
nužno
pružati
nositeljima
prava
kako
bi
se
mogle
financirati
odbicima
od
prihoda
od
prava.
38.      Međutim,
kao
što
sam
upravo
pokazao
u
vezi
s
člankom
11.
stavkom
4.
Direktive
2014/26,
njezine
odredbe
nisu
posve
precizne,
tako
da
mi
se
čini
mogućim
drukčije
tumačenje
njezina
članka
12.
stavaka
2.
i
4.
39.      Naime,
usluge
koje
po
prirodi
„[pruža]
organizacija
za
kolektivno
ostvarivanje
prava”
jesu
usluge
ostvarivanja
prava,
to
jest
one
koje
se
odnose
na
izdavanje
licencija
za
iskorištavanje
kao
i
na
naplatu
i
raspodjelu
prihoda
koji
potječu
od
toga.
Odbici
predviđeni
u
članku
12.
stavku
2.
Direktive
2014/26
prvenstveno
su
namijenjeni
financiranju
tih
usluga
upravljanja.
To
je
također
slučaj
s
društvenim
uslugama
koje
svojim
članovima
obično
pružaju
organizacije
za
kolektivno
ostvarivanje
prava.
40.      Što
se
pak
tiče
kulturnih
i
obrazovnih
usluga,
one
mogu
koristiti
kategorijama
osoba
različitim
od
kategorije
nositeljâ
prava.
Te
usluge
inače
često
imaju
nekoliko
skupina
korisnika,
izravnih
i
neizravnih.
Iako
se
mogu
izravno
pružati
članovima
šire
javnosti
ili
osobama
koje
nisu
nositelji
autorskih
prava,
svaka
aktivnost
poticanja
kulture
ili
obrazovanja
u
tom
području
općenito
također
koristi,
i
to
neizravno,
navedenim
nositeljima.
41.      Međutim,
nijedna
odredba
Direktive
2014/26
izričito
ne
zahtijeva
da
jedino
organizacije
za
kolektivno
ostvarivanje
prava
pružaju
izravno
nositeljima
prava
kulturne
ili
obrazovne
usluge
financirane
odbicima
od
prihoda
od
navedenih
prava.
Članak
12.
stavak
4.
te
direktive
samo
određuje
da
se
te
usluge
moraju
pružati
na
temelju
poštenih
kriterija.
Takav
zahtjev
ne
proizlazi
niti
iz
članka
13.
stavka
6.
navedene
direktive
na
koji
se
Komisija
poziva.
Naime,
s
jedne
strane,
ta
odredba
ne
odnosi
se
na
odbitke
od
prihoda
od
prava,
nego
na
korištenje
neraspodjeljivih iznosa,
te,
s
druge
strane,
ona
nema
za
cilj
ograničiti
marginu
odlučivanja
opće
skupštine
organizacije
za
kolektivno
ostvarivanje
prava,
nego
marginu
odlučivanja
država
članica.
Što
se
usto
tiče
uvodne
izjave
28.
iste
direktive,
na
koju
se
Komisija
također
poziva,
ona
ne
može
imati
autonomni
doseg
različit
od
dosega
članka
8.
stavka
5.,
članka
11.,
stavka
4.,
i
članka
12.
stavaka
2.
i
4.
koje
sam
upravo
analizirao.
42.      U
uvodnoj
izjavi
3.
Direktive
2014/26(14) navedeno
je
pak
da
bi
prema
stajalištu
zakonodavca
Unije
organizacije
za
kolektivno
ostvarivanje
prava
„trebale
[...]
i
dalje
imati
važnu
ulogu
u
promicanju
raznolikosti
kulturnog
izričaja
[...]
pružanjem
društvenih,
kulturnih
i
obrazovnih
usluga
u
korist
svojih
nositelja
prava
i
javnosti”(15).
Budući
da
je
cilj
članka
12.
stavka
2.
te
direktive
samo
osigurati
da
odbici
od
prihoda
od
prava
ne
prelaze
razumnu
razinu,
uzimajući
u
obzir
usluge
čijem
financiranju
oni
služe,
ne
vidim
razloga
da
se
iz
te
odredbe
izvedu
zaključci
koji
idu
mimo
tog
cilja
i
suprotno
jasno
izraženoj
namjeri
zakonodavca
u
navedenoj
uvodnoj
izjavi
3.
43.      Stoga
smatram
da
se
relevantnim
odredbama
Direktive
2014/26
ne
protivi
to
da
odbicima
od
prihoda
od
prava,
čije
ostvarivanje
osigurava,
organizacija
za
kolektivno
ostvarivanje
prava
financira
usluge,
osobito
kulturne
i
obrazovne,
koje
se
pružaju
izravno
ne
samo
nositeljima
prava,
nego
i
drugim
osobama.
Naravno,
udio
tako
korištenih
sredstava
mora
ostati
u
razumnim
granicama,
što
proizlazi
ne
samo
izravno
iz
članka
12.
stavka
2.
te
direktive,
nego
i
iz
općeg
načela
koje
je
sadržano
u
njezinu
članku
4.
i
prema
kojem
te
organizacije
moraju
djelovati
u
najboljem
interesu
nositeljâ
prava.
Što
se
tiče
prihoda
od
naknade
za
privatno
umnožavanje
i
naknade
za
javnu
posudbu,
ograničenje
visine
odbitaka
također
proizlazi
iz
odredbi
prava
Unije
koje
se
odnose
na
te
dvije
kategorije
prihoda
kako
ih
Sud
tumači.
Članak 5. stavak 2. točka (b) Direktive 2001/29
44.      Podsjećam
na
to
da
članak
5.
stavak
2.
točka
(b)
Direktive
2001/29
određuje
da
u
svojem
unutarnjem
pravu
države
članice
mogu
predvidjeti
iznimku
od
isključivog
prava
reproduciranja
za
reprodukcije
koje
su
fizičke
osobe
napravile
za
svoju
privatnu
uporabu
i
u
svrhu
koja
nije
komercijalna
(koje
se
nazivaju
„privatne
reprodukcije”),
„uz
uvjet
da
nositelji
prava
dobiju
pravičnu
naknadu”.
45.      Ta
iznimka
potječe
od
zaključka
da
moderna
tehnička
sredstva
omogućuju
članovima
javnosti
da
relativno
lako
i
uz
nizak
trošak
reproduciraju
djela
i
druge
predmete
zaštite
za
vlastitu
upotrebu
ili
za
upotrebu
članova
svojeg
privatnog
kruga,
a
da
nositelji
prava
nemaju
djelotvorna
sredstva
da
nadziru
takvo
reproduciranje
ili
da
mu
se
usprotive.
Iako
se
ta
pojava
ne
može
okvalificirati
kao
povreda
isključivih
prava,
nego
prije
kao
prirodno
„ograničenje”
tih
prava,
jer
se
ona
ne
primjenjuju
u
privatnoj
sferi
članova
javnosti(16),
opće
je
prihvaćeno
da
privatne
reprodukcije
uzrokuju
nositeljima
prava
štetu
koju
treba
nadoknaditi.
Međutim,
kako
je
u
praksi
nemoguće
naplatiti
tu
naknadu
od
dotičnih
članova
javnosti,
osmišljen
je
sustav
u
kojem
se,
s
jedne
strane,
ta
naknada
financira
davanjem
naplaćenim
od
posrednika
–
trgovacâ
opremom
za
snimanje
ili
pružateljâ
usluga
reproduciranja
–
te,
s
druge
strane,
iznos
te
naknade
može
se
potom
povratiti
u
okviru
cijene
te
opreme
ili
usluga.
Takav
je
sustav
već
postojao
u
unutarnjem
pravu
brojnih
država
članica
u
trenutku
stupanja
na
snagu
Direktive
2001/29.
46.      U
okviru
članka
5.
stavka
2.
točke
(b)
Direktive
2001/29
Sud
je
slijedio
sličan
način
rasuđivanja,
oslanjajući
se
više
na
njezine
uvodne
izjave,
nego
na
sažeti
tekst
odredbe
o
kojoj
je
riječ.
47.      Naime,
on
je
smatrao
da
je
pravična
naknada
iz
te
odredbe
namijenjena
nadoknadi
štete
nositeljima
prava
koju
bi
im
uzrokovale
osobe
koje
obavljaju
reproduciranje
u
okviru
iznimke
koja
je
u
njoj
predviđena
i
da
je
na
tim
osobama,
u
načelu,
da
poprave
tu
štetu
financiranjem
navedene
naknade(17).
Sud
je,
međutim,
priznao
da,
s
obzirom
na
praktične
teškoće
u
naplati
naknade
od
strane
osoba
koje
zapravo
obavljaju
reproduciranje(18),
države
članice
mogu
predvidjeti
sustav
naknade
koju treba naplatiti
od
trgovaca
opremom
za
snimanje
ili
pružatelja
usluga
reproduciranja
koji
je
potom
prenose
na
korisnike
u
cijeni
te
opreme
ili
usluga(19).
Sud
je
također
pojasnio
da
se
takva
naknada
ne
smije
naplaćivati
na
opremu
ili
usluge
nabavljene
u
svrhe
koje
su
očito
nepovezane
s
izuzećem
za
privatno
umnožavanje
ili
od
strane
pravnih
osoba
koje
je
nisu
u
mogućnosti
koristiti(20).
48.      Što
se
tiče
načina
isplate
pravične
naknade
nositeljima
prava,
Sud
je
priznao
da
im
se
dio,
čak
i
znatan,
te
naknade
isplaćuje
neizravno
posredstvom
socijalnih
i
kulturnih
ustanova
osnovanih
u
njihovu
korist,
ako
navedeni
nositelji
prava
stvarno
imaju
koristi
od
tih
socijalnih
i
kulturnih
ustanova(21).
49.      Čini
se
da
veza,
koju
je
Sud
tako
uspostavio
između
naknade
za
privatno
umnožavanje,
štete
koju
su
nositelji
prava
pretrpjeli
zbog
iznimke
za
privatno
umnožavanje
i
pravične
naknade,
znatno
ograničava
marginu
prosudbe
država
članica
u
tom
području
iako
je
okvalificirana
kao
„široka”(22).
Međutim,
ne
čini
mi
se
da
se
Direktivom
2014/26
išta
promijenilo
u
tom
pogledu
s
obzirom
na
to
da
se
ne
odnosi
na
opseg
prava
nositeljâ,
nego
isključivo
na
pravila
funkcioniranja
organizacija
za
kolektivno
ostvarivanje
prava.
50.      Mora
se
pak
utvrditi
da
nemogućnost
preciznog
izračunavanja
različitih
iznosa
koji
su
relevantni
znatno
doprinosi
nesigurnosti
u
tom
sustavu.
51.      Iako
je
već
u
„analognom”
dobu,
u
kojem
su
sustavi
naknade
za
privatno
umnožavanje
bili
uvedeni
u
različitim
zemljama
i
na
međunarodnoj
razini,
bilo
dopušteno
pretpostaviti
da
je
većina
opreme
za
snimanje
tada
dostupne
fizičkim
osobama
bila
namijenjena
reproduciranju
predmeta
zaštite(23),
ipak
je
bilo
teško
precizno
odrediti
koji
su
predmeti
doista
bili
reproducirani.
Isplata
te
naknade
trebala
se
stoga
odvijati
na
osnovi
približnih
kriterija
i
paušalno.
52.      U
digitalnom
okruženju
isti
medij
za
pohranu,
često
integriran
u
tehničku
opremu,
sadržava
kako
privatne
predmete
koje
je
stvorio
korisnik
tako
i
predmete
zaštite
koji
su
možda
zakonito
stečeni
od
nositeljâ
prava,
reproducirani
u
okviru
iznimke
za
privatno
umnožavanje
ili
pak
nezakonito
stečeni,
a
da
nije
moguće
precizno
odrediti
u
kojim
omjerima
te
različite
kategorije
predmeta
zauzimaju
kapacitet
za
pohranu.
To
je
inače
Sud
izričito
smatrao,
oslanjajući
se
na
pravnu
fikciju
prema
kojoj
se
za
opremu
za
snimanje
stavljenu
na
raspolaganje
fizičkim
osobama
smatra
da
se
u
cijelosti
koristi
za
reproduciranje
predmeta
zaštite
u
okviru
iznimke
za
privatno
umnožavanje(24),
iako
je
jasno
da
je
to
u
praksi
rijedak
slučaj.
53.      Na
izračun
štete
koju
su
pretrpjeli
nositelji
prava
po
osnovi
te
iznimke
i
iznosa
naknade
koja
se
mora
naplatiti
kako
bi
se
ta
šteta
nadoknadila
nužno,
dakle,
utječe
visoka
razina
nesigurnosti
i
približnosti.
Isto
vrijedi
i
za
raspodjelu
prihoda
od
te
naknade
s
obzirom
na
to
da
je,
kao
što
je
to
sâm
Sud
primijetio,
„u
praksi
nemoguće
odrediti
koje
djelo
je
umnožio
koji
korisnik
i
na
kojem
mediju”(25).
54.      Stoga
u
okviru
izračuna
tih
iznosa
države
članice
raspolažu
istinskom
marginom
prosudbe
jer
Direktiva
2001/29
zahtijeva
samo
da
nositelji
prava
dobiju
pravičnu
naknadu
po
osnovi
iznimke
za
privatno
umnožavanje,
te,
kako
je
predviđeno
u
njezinoj
uvodnoj
izjavi
31.,
da
se
osigura
pravedna
ravnoteža
između
interesa
navedenih
nositelja
i
interesa
korisnikâ.
Ono
što
valja
podrazumijevati
pod
„pravedna”
i
„poštena”
prepušteno
je
pak
ocjeni
država
članica,
pod
uvjetom
da
se
poštuju
opća
načela
prava
Unije
poput
zabrane
diskriminacije
i
proporcionalnosti.
55.      U
tom
mi
se
okviru
čini
sasvim
mogućim
da
relativno
mali
udio
iznosa
prikupljenih
po
osnovi
naknade
za
privatno
umnožavanje
organizacije
za
kolektivno
ostvarivanje
prava
rasporede
za
financiranje
kulturnih
i
obrazovnih
aktivnosti
koje,
ovisno
o
okolnostima,
koriste
osobama
koje
nisu
nositelji
prava,
dok
se
istovremeno
osigurava
da
potonji
stvarno
dobiju
pravičnu
naknadu
za
štetu
za
koju
se
smatra
da
su
je
pretrpjeli
zbog
iznimke
za
privatno
umnožavanje.
56.      To
utvrđenje
nije
dovedeno
u
pitanje
presudom
Hewlett-Packard
Belgium(26) u
kojoj
je
Sud
smatrao
da
je
situacija
„pretjerane
kompenzacije”
štete
koju
su
pretrpjeli
nositelji
prava
nespojiva
s
člankom
5.
stavkom
2.
točkama
(a)
i
(b)
Direktive
2001/29.
Naime,
ta
se
presuda
odnosila
na
posebnu
situaciju
u
kojoj
se
naknada
za
privatno
umnožavanje
naplaćivala
u
dvije
faze,
prije
reproduciranja,
ovisno
o
brzini
reproduciranja
opremom,
a
zatim
nakon
tog
reproduciranja,
ovisno
o
broju
učinjenih
reprodukcija.
Tako
se
rasuđivanje
Suda,
s
jedne
strane,
zasnivalo
na
pretpostavci
da
je
ta
naknada
u
cijelosti
isplaćena
nositeljima
prava
te
se,
s
druge
strane,
odnosilo
na
posebnu
situaciju
u
kojoj
su
bili
poznati
broj
izvršenih
reproduciranja
i,
dakle,
veličina
štete
koju
su
nositelji
pretrpjeli(27).
Međutim,
takva
je
situacija
iznimna
i
u
praksi
se
javlja
samo
u
slučaju
naknada
naplaćenih
na
usluge
reproduciranja.
S
druge
strane,
kada
se
naknada
naplaćuje
u
trenutku
stavljanja
opreme
za
snimanje
na
raspolaganje
fizičkim
osobama,
precizan
izračun
štete
na
osnovi
broja
tih
reprodukcija
nije
moguć.
Zaključci
iz
te
presude
imaju
stoga
samo
ograničen
doseg.
57.      Stoga
smatram
da
se
članku
5.
stavku
2.
točki
(b)
Direktive
2001/29
ne
protivi
to
da
se
razumno
ograničeni
dio
naknade
za
privatno
umnožavanje
rasporedi
za
financiranje
kulturnih
ili
obrazovnih
aktivnosti
koje
mogu
koristiti
osobama
koje
nisu
nositelji
prava,
pod
uvjetom
da
nositelji
prava
dobiju,
izravno
ili
neizravno,
pravičnu
naknadu
po
osnovi
iznimke
za
privatno
umnožavanje.
Članak 6. stavak 1. Direktive 2006/115
58.      Podsjećam
na
to
da
je
člankom
6.
stavkom
1.
Direktive
2006/115
predviđena
mogućnost
država
članica
da
propišu
odstupanje
od
isključivog
prava
posudbe(28) u
vezi
s
„javnom
posudbom”,
pod
uvjetom
da
barem
autori
ostvaruju
naknadu
za
takvu
posudbu
čiju
visinu
države
članice
određuju
uzimajući
u
obzir
svoje
kulturno
promotivne
ciljeve.
59.      Ta
odredba
ne
pokazuje
samo
sličnosti,
nego
i
znatne
razlike
u
odnosu
na
članak
5.
stavak
2.
točku
(b)
Direktive
2001/29.
60.      S
jedne
strane,
kao
što
je
Sud
imao
priliku
potvrditi(29),
iznimka
za
javnu
posudbu
može,
baš
kao
i
iznimka
za
privatno
umnožavanje,
prouzročiti
nositeljima
prava
štetu
koju treba nadoknaditi naknadom
o
kojoj
je
riječ, poput pravične naknade koja
je
predviđena
člankom
5.
stavkom
2.
točkom
(b)
Direktive
2001/29(30).
61.      S
druge
strane,
ta
šteta
ne
potječe
od
korisnika,
nego
od
javnih
ustanova
koje
na
posudbu
nude
predmete
zaštite
u
okviru
te
iznimke.
Stoga
je
na
tim
ustanovama
da
isplate
naknadu
koja
se
duguje
nositeljima
prava(31).
Budući
da
nije
određeno
da
ta
naknada
mora
biti
„pravična”,
ne
postoji
obveza
da
se
u
okviru
nje
uzme
u
obzir
ekonomska
vrijednost
predmeta
zaštite
o
kojemu
je
riječ
i
može
biti
znatno
niža
od
primjerene
naknade
predviđene
drugim
odredbama
direktive
2006/115(32).
Članak
6.
stavak
1.
te
direktive
prepušta
stoga
državama
članicama
široku
marginu
prosudbe
za
određivanje
iznosa
naknade
po
osnovi
iznimke
javne
posudbe(33).
62.      Jedina
ograničenja
te
margine
prosudbe
odnose
se
na
kriterije
koji
se
moraju
uzeti
u
obzir
prilikom
određivanja
iznosa
te
naknade,
to
jest
opseg
štete
uzrokovane
nositeljima
prava
izražen
u
broju
predmeta
koje
ustanova
nudi
na
posudbu
i
broju
posudovnika upisanih
u
tu
ustanovu(34).
Osim
toga,
ta
naknada
mora
omogućiti
nositeljima
prava
da
ostvare
odgovarajući
prihod,
tako
da
njezin
iznos
ne
smije
biti
isključivo
simboličan(35).
Države
članice
su
te
koje
odlučuju
o
„odgovarajućoj”
razini
tog
prihoda.
63.      Analogno
onome
što
je
slučaj
s
pravičnom
naknadom
za
privatno
umnožavanje,
ništa
se,
prema
mojem
mišljenju,
ne
protivi
tome
da
se
naknada
za
javnu
posudbu
isplaćuje
nositeljima
prava
neizravno,
posredstvom
socijalnih
i
kulturnih
ustanova
osnovanih
u
njihovu
korist(36).
64.      Iz
toga
proizlazi
da
je
margina
prosudbe
država
članica
još
važnija
za
određivanje
naknade
u
okviru
iznimke
za
javnu
posudbu,
nego
za
određivanje
iznosa
naknade
za
privatno
umnožavanje.
Stoga
im
je
a
fortiori dopušteno
dozvoliti
organizacijama
za
kolektivno
ostvarivanje
prava
da
dio
te
naknade
namijene
financiranju
kulturnih
ili
obrazovnih
aktivnosti
koje
mogu
koristiti,
ovisno
o
okolnostima,
osobama
koje
nisu
nositelji
prava.
65.      Stoga
smatram
da
se
članku
6.
stavku
1.
Direktive
2006/115
ne
protivi
to
da
se
dio
naknade
po
osnovi
iznimke
za
javnu
posudbu
namijeni
financiranju
takvih
aktivnosti,
pod
uvjetom
da
nositelji
prava
dobiju
odgovarajuću
naknadu
po
toj
osnovi.
Prijedlog odgovora
66.      Slijedom
navedenog
predlažem
na
prvo
prethodno
pitanje
odgovoriti
da
članak
11.
stavak
4.
i
članak
12.
stavak
4.
Direktive
2014/26,
u
vezi
s
člankom
5.
stavkom
2.
točkom
(b)
Direktive
2001/29
i
člankom
6.
stavkom
1.
Direktive
2006/115,
treba
tumačiti
na
način
da
im
se
ne
protivi
propis
države
članice
koji
organizaciji
za
kolektivno
ostvarivanje
prava
omogućuje
da
dio
prihoda
od
prava
na
pravičnu
naknadu
i
prava
na
naknadu,
koje
su
predviđene
u
objema
potonjim
odredbama,
namijeni
kulturnim
aktivnostima
koje,
ovisno
o
okolnostima,
mogu
koristiti
osobama
koje
nisu
nositelji
autorskih
prava,
pod
uvjetom
da
nositelji
prava
dobiju,
izravno
ili
neizravno,
takvu
pravičnu
naknadu
i
takvu
odgovarajuću
naknadu.
O drugom prethodnom pitanju
67.      Drugo
prethodno
pitanje
postavljeno
je
za
slučaj
da
na
prvo
pitanje
Sud
odgovori
da
se
članku
11.
stavku
4.
i
članku
12.
stavku
4.
Direktive
2014/26,
u
vezi
s
člankom
5.
stavkom
2.
točkom
(b)
Direktive
2001/29
i
člankom
6.
stavkom
1.
Direktive
2006/115,
protivi
propis
države
članice
koji
organizaciji
za
kolektivno
ostvarivanje
prava
omogućuje
da
dio
prihoda
od
prava
na
pravičnu
naknadu
i
prava
na
naknadu,
koje
su
predviđene
u
objema
potonjim
odredbama,
namijeni
kulturnim
aktivnostima
koje,
ovisno
o
okolnostima,
mogu
koristiti
osobama
koje
nisu
nositelji
autorskih
prava.
Međutim,
ako
bi
Sud
slijedio
moj
prijedlog
odgovora
na
to
prvo
pitanje,
odgovor
na
drugo
pitanje
ne
bi
bio
nužan.
Ipak
ću
ga
radi
potpunosti
ukratko
analizirati.
68.      Svojim
drugim
pitanjem
sud
koji
je
uputio
zahtjev
u
biti
pita
treba
li
članak
11.
stavak
4.
i
članak
12.
stavak
4.
Direktive
2014/26,
u
vezi
s
člankom
5.
stavkom
2.
točkom
(b)
Direktive
2001/29
i
člankom
6.
stavkom
1.
Direktive
2006/115,
tumačiti
na
način
da
društvene,
kulturne
i
obrazovne
usluge
koje
pruža
organizacija
za
kolektivno
ostvarivanje
prava
i
koje
se
financiraju
odbicima
od
prihoda
od
prava
na
pravičnu
naknadu
i
prava
na
naknadu,
koje
su
predviđene
u
objema
potonjim
odredbama,
mogu
koristiti
samo
nositeljima
autorskih
prava
koji
raspolažu
postojećim
pravom
na
naknadu
ili
su
s
organizacijom
o
kojoj
je
riječ
sklopili
ugovor
o
upravljanju.
Čini
mi
se
da
pod
„postojećim
pravom
na
naknadu”
sud
koji
je
uputio
zahtjev
podrazumijeva
pravo
sudjelovanja
u
raspodjeli
prihoda
od
prava,
to
jest
da
su
takvi
prihodi
ostvareni
predmetima
zaštite
koji
pripadaju
tim
nositeljima.
69.      Kako
bi
se
odgovorilo
na
to
pitanje,
potrebno
je
poći
od
načela
da
bi
takvo
ograničenje
moguće
raspodjele
predmetnih
prihoda
proizlazilo
iz
tumačenja
članka
11.
stavka
2.
i
članka
12.
stavka
4.
Direktive
2014/26,
ili
iz
sudske
prakse
o
članku
5.
stavku
2.
točki
(b)
Direktive
2001/29,
koja
se,
ovisno
o
okolnostima,
također
primjenjuje
po
analogiji
na
članak
6.
stavak
1.
Direktive
2006/115.
70.      Međutim,
kako
u
toj
odredbi
tako
i
u
toj
sudskoj
praksi
općenito
je
riječ
o
„nositeljima
prava”
bez
daljnjih
pojašnjenja.
Stoga
smatram
da
bi
bilo
neopravdano
iz
toga
izvesti
dodatne
zahtjeve
u
vezi
s
opstojnošću
postojećeg
prava
na
naknadu
ili
ugovornim
odnosom
navedenih
nositelja
prava
s
predmetnom
organizacijom
za
kolektivno
ostvarivanje
prava.
71.      To
je
tim
više
tako
glede
prava
na
pravičnu
naknadu
za
privatno
umnožavanje
ili
naknadu
za
javnu
posudbu.
Naime,
upravljanje
takvim
pravima
obično
je
povjereno
organizacijama
za
kolektivno
ostvarivanje
prava
koje
su
određene
zakonom,
a
da
nije
nužno
postojanje
ugovornog
odnosa
između
tih
organizacija
i
nositeljâ
prava.
Stoga
se
svi
nositelji
navedenih
prava
trebaju
koristiti
prihodima
od
njih.
72.      Osim
toga,
ne
ostvaruju
trajno
svi
nositelji
prava
prihode
od
svojih
prava.
Međutim,
korist
od
kulturnih
usluga
koje
pruža
organizacija
za
kolektivno
ostvarivanje
prava
vremenski
se
nužno
ne
podudara
s
ostvarivanjem
takvih
prihoda.
Stoga
bi
bilo
i
nepravedno
i
u
praksi
nemoguće
da
se
prvi
učini
ovisnim
o
drugom.
73.      S
druge
strane,
organizacije
za
kolektivno
ostvarivanje
prava
imaju
područja
djelatnosti
određena
prema
vrsti
predmeta
zaštite
ili
kategorijama
prava,
kao
što
je
to
izrijekom
predviđeno
člankom
5.
stavkom
2.
Direktive
2014/26.
Stoga
logično
proizlazi
da
se
u
slučaju
kada
se
predmetne
odredbe
te
direktive
odnose
na
nositelje
prava
radi
o
nositeljima
prava
čije
upravljanje
ulazi
u
područje
djelatnosti
organizacije
o
kojoj
je
riječ.
74.      Držim
da
bi
se
isto
pravilo
trebalo
primjenjivati
u
vezi
s
korištenjem
prihoda
od
prava
za
financiranje
društvenih,
kulturnih
i
obrazovnih
usluga.
Ako
bi
se
korist
od
tih
usluga
trebala
ograničiti
na
nositelje
prava,
trebalo
bi
se odnositi na nositelje
čije
upravljanje
ulazi
u
područje
djelatnosti
organizacije
o
kojoj
je
riječ.
Naime,
ako
bi,
primjerice,
organizacija
za
kolektivno
ostvarivanje
prava
na
književnim
djelima
koristila
prihode
od
tih
prava
u
korist
nositelja
prava
na
glazbenim
djelima,
to
bi
se
izjednačilo
s
njihovim
korištenjem
u
korist
osoba
koje
nisu
nositelji
prava
i
ograničenje
bi
izgubilo
svaki
smisao.
75.      Ako
Sud
ne
bi
slijedio
moj
prijedlog
odgovora
na
prvo
prethodno
pitanje,
valjalo
bi,
stoga,
na
drugo
prethodno
pitanje
odgovoriti
da
članak
11.
stavak
4.
i
članak
12.
stavak
4.
Direktive
2014/26,
u
vezi
s
člankom
5.
stavkom
2.
točkom
(b)
Direktive
2001/29
i
člankom
6.
stavkom
1.
Direktive
2006/115,
treba
tumačiti
na
način
da
društvene,
kulturne
i
obrazovne
usluge
koje
pruža
organizacija
za
kolektivno
ostvarivanje
prava
i
koje
se
financiraju
odbicima
od
prihoda
od
prava
na
pravičnu
naknadu
i
prava
na
naknadu,
koje
su
predviđene
u
potonjim
dvjema
odredbama,
mogu
koristiti
svakom
nositelju
autorskih
prava
čije
upravljanje
ulazi
u
područje
djelatnosti
organizacije
o
kojoj
je
riječ.
Zaključak
76.      S
obzirom
na
sva
prethodna
razmatranja,
predlažem
Sudu
da
na
prethodna
pitanja
koja
je
uputio
Bundesgerichtshof (Savezni
vrhovni
sud,
Njemačka)
odgovori
na
sljedeći
način:
Članak
11.
stavak
4.
i
članak
12.
stavak
4.
Direktive
2014/26/EU
Europskog
parlamenta
i
Vijeća
od
26.
veljače
2014.
o
kolektivnom
ostvarivanju
autorskog
prava
i
srodnih
prava
te
izdavanju
odobrenja
za
više
državnih
područja
za
prava
na
internetsko
korištenje
glazbenih
djela
na
unutarnjem
tržištu,
u
vezi
s
člankom
5.
stavkom
2.
točkom
(b)
Direktive
2001/29/EZ
Europskog
parlamenta
i
Vijeća
od
22.
svibnja
2001.
o
usklađivanju
određenih
aspekata
autorskog
i
srodnih
prava
u
informacijskom
društvu
te
člankom
6.
stavkom
1.
Direktive
2006/115/EZ
Europskog
parlamenta
i
Vijeća
od
12.
prosinca
2006.
o
pravu
iznajmljivanja
i
pravu
posudbe
te
o
određenim
autorskom
pravu
srodnim
pravima
u
području
intelektualnog
vlasništva,
treba
tumačiti
na
način
da
im
se:
ne
protivi
propis
države
članice
koji
organizaciji
za
kolektivno
ostvarivanje
prava
omogućuje
da
dio
prihoda
od
prava
na
pravičnu
naknadu
i
prava
na
naknadu,
koje
su
predviđene
u
objema
potonjim
odredbama,
namijeni
kulturnim
aktivnostima
koje,
ovisno
o
okolnostima,
mogu
koristiti
osobama
koje
nisu
nositelji
autorskih
prava,
pod
uvjetom
da
nositelji
prava
primaju,
izravno
ili
neizravno,
pravičnu
naknadu
i
odgovarajuću
naknadu.
1      Izvorni jezik: francuski
2      S tim u vezi vidjeti osobito Gervais, D., The Cultural Role(s) of Collective Management Organizations, European Intellectual Property Review, 2018., br. 6, str. 349. do 356. i navedenu literaturu.
3      SL 2001., L 167, str. 10. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.)
4      SL 2006., L 376, str. 28., SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 218.
5      SL 2014., L 84, str. 72.
6      BGBl. 1965. I, str. 1294.
7      BGBl. 2016. I, str. 1190.
8      Nakon što je utvrdio da nije obračunat nikakav odbitak od prihoda koji se duguju osobi TL.
9      Vidjeti Melichar, F., Deductions Made by Collecting Societies for Social and Cultural Purposes in the Light of International Copyright Law, International Review of Industrial Property and Copyright Law, 1991., br. 1, str. 47.
10      U drukčijem kontekstu ističem da te organizacije također često sudjeluju u suzbijanju kršenja autorskih prava.
11      Vidjeti osobito Ficsor, M., Collective Management of Copyright and Related Rights, WIPO Publication No. 855E/22, Ženeva, 2022., str. 225. i 226.
12      Ficsor, M., Collective Management of Copyright and Related Rights, op. cit., str. 228.
13      U toj su odredbi navedene odluke pridržane općoj skupštini članova organizacije za kolektivno ostvarivanje prava.
14      Vidjeti točku 25. ovog mišljenja.
15      Moje isticanje
16      Vidjeti osobito Vivant, M., Bruguière, J.-M., Droit d’auteur et droits voisins, Dalloz, Pariz, 2016., str. 548. i sljedeće.
17      Vidjeti osobito presudu od 11. srpnja 2013., Amazon.com International Sales i dr. (C-521/11, u daljnjem tekstu: presuda Amazon, EU:C:2013:515, t. 23. i navedena sudska praksa).
18      Osim tog treba utvrditi da se u slučaju takvog plaćanja više ne bi radilo o naknadi po osnovi iznimke, nego o plaćenoj uporabi predmeta zaštite. Razlog postojanja iznimke za privatno umnožavanje počiva, naime, u poteškoćama s kojima se suočavaju nositelji prava radi nadzora nad korištenjem predmeta zaštite u privatnoj sferi članova javnosti i u naplati naknade po toj osnovi.
19      Presuda Amazon, t. 24. i 25.
20      Presuda Amazon, t. 28.
21      Presuda Amazon, t. 49. do 55.
22      Presuda Amazon, t. 20.
23      Zbog malo drugih postojećih mogućnosti za njihovo korištenje.
24      Vidjeti u tom smislu presudu Amazon, t. 41. i 42. i navedenu sudsku praksu.
25      Presuda Amazon, t. 51.
26      Presuda od 12. studenoga 2015. (C-572/13, EU:C:2015:750, t. 85. i 86.). Podsjećam na to da članak 5. stavak 2. točka (a) Direktive 2001/29 predviđa takozvanu „iznimku reprografije” koja također dovodi do pravične naknade.
27      Presuda od 12. studenoga 2015., Hewlett-Packard Belgium (C-572/13, EU:C:2015:750, t. 84.)
28      Izraz „posudba” definiran je u članku 2. stavku 1. točki (b) Direktive 2006/115 kao „stavljanje [predmetâ] na raspolaganje, u ograničenom razdoblju, bez ostvarivanja izravne ili neizravne imovinske ili komercijalne koristi, kada se provodi posredovanjem organizacija koje su dostupne javnosti”.
29      U vezi s člankom 5. stavkom 1. Direktive Vijeća 92/100/EEZ od 19. studenoga 1992. o pravu iznajmljivanja i pravu posudbe i određenim pravima srodnim autorskom pravu u području intelektualnog vlasništva (SL 1992., L 346, str. 61.) koja je stavljena izvan snage i zamijenjena Direktivom 2006/115.
30      Presuda od 30. lipnja 2011., VEWA (C-271/10, u daljnjem tekstu: presuda VEWA, EU:C:2011:442, t. 29.)
31      Presuda VEWA, t. 23.
32      Presuda VEWA, t. 33.
33      Presuda VEWA, t. 36.
34      Presuda VEWA, t. 37. do 39.
35      Presuda VEWA, t. 34.
36      Vidjeti točku 44. ovog mišljenja.