62023CO0025
RJEŠENJE SUDA (deveto vijeće)
5. listopada 2023. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 53. stavak 2., članak 94. točke (b) i (c) te članak 99. Poslovnika Suda – Zaštita potrošača – Nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima – Mjenice – Zahtjev u pogledu navođenja pravnog konteksta spora iz glavnog postupka – Zahtjev u pogledu navođenja razloga koji opravdavaju nužnost odgovora Suda – Djelomična očita nedopuštenost – Nenadležnost ovršnog suda kojem je podnesen prigovor da po službenoj dužnosti ili na zahtjev dotičnog potrošača ocjenjuje nepoštenost odredbi ugovora koji je taj potrošač sklopio s trgovcem i koji predstavlja osnovu za izdavanje mjenica kojima se osporava svojstvo ovršne isprave”
U predmetu C‑25/23,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Qorti tal‑Maġistrati (Malta) fil‑qasam ċivili (Magistratski sud za parnične predmete, Malta), odlukom od 14. prosinca 2022., koju je Sud zaprimio 16. siječnja 2023., u postupku
AL
protiv
Princess Holdings Ltd,
SUD (deveto vijeće),
u sastavu: L. S. Rossi, predsjednica vijeća, S. Rodin (izvjestitelj) i O. Spineanu‑Matei, suci,
nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
tajnik: A. Calot Escobar,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči obrazloženim rješenjem, u skladu s člankom 53. stavkom 2. i člankom 99. Poslovnika Suda,
donosi sljedeće
Rješenje
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 6. stavka 1. i članka 7. stavka 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.), članaka 5. i 10. Direktive 2008/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ (SL 2008., L 133, str. 66.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 58. i ispravak SL 2014., L 283, str. 66.), te članaka 6. do 8. Direktive (EU) 2019/771 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. svibnja 2019. o određenim aspektima ugovora o kupoprodaji robe, izmjeni Uredbe (EU) 2017/2394 i Direktive 2009/22/EZ te stavljanju izvan snage Direktive 1999/44/EZ (SL 2019., L 136, str. 28.).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe AL i društva Princess Holdings Ltd u vezi s tužbom koju je osoba AL podnijela s ciljem izbjegavanja proglašenja dospjelih mjenica ovršnima.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 93/13
3
U članku 6. stavku 1. Direktive 93/13 određuje se:
„Države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba”
4
Članak 7. stavak 1. te direktive predviđa:
„U interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koji prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima”
Direktiva 2008/48
5
Članak 5. Direktive 2008/48 uređuje „[i]nformacije prije sklapanja ugovora”.
6
Članak 10. te direktive odnosi se na „[i]nformacije koje treba uključiti u ugovore o kreditu”.
Direktiva 2019/771
7
Članak 6. Direktive 2019/771 uređuje „[s]ubjektivn[e] zahtjev[e] u pogledu usklađenosti” robe koja je predmet kupoprodajnih ugovora.
8
Članak 7. te direktive odnosi se na „[o]bjektivn[e] zahtjev[e] u pogledu usklađenosti” te robe.
9
Članak 8. navedene direktive uređuje „[n]epraviln[u] instalacij[u] [navedene] robe”.
10
U članku 24. stavku 2. iste direktive određuje se da se odredbe potonje direktive ne primjenjuju na ugovore sklopljene prije 1. siječnja 2022.
Poslovnik Suda
11
U članku 94. točkama (b) i (c) Poslovnika Suda određuje se:
„Osim teksta prethodnih pitanja postavljenih Sudu zahtjev za prethodnu odluku sadrži:
[…]
(b)
sadržaj nacionalnih odredaba koje se mogu primijeniti u predmetu i, po potrebi, relevantnu nacionalnu sudsku praksu;
(c)
prikaz razloga koji su naveli sud koji je uputio zahtjev da se zapita o tumačenju ili valjanosti određenih odredaba prava Unije, kao i pojašnjenje veze koja po mišljenju tog suda postoji između tih odredaba i nacionalnog zakonodavstva primjenjivog u glavnom postupku.”
Malteško pravo
Zakonik o organizaciji i parničnom postupku
12
U članku 253. točki (e) Kodiċija ta” Organizzazzjoni u Proċedura Ċivili (Zakonik o organizaciji i parničnom postupku), u verziji koja se primjenjuje na spor iz glavnog postupka (u daljnjem tekstu: Zakonik o organizaciji i parničnom postupku), u bitnome se određuje da dospjela mjenica koja je izdana u skladu s Kodiċijem tal‑Kummerċ (Trgovački zakonik), u verziji koja se primjenjuje na spor iz glavnog postupka (u daljnjem tekstu: Trgovački zakonik), postaje ovršna isprava ako dotični vjerovnik dostavi sudski podnesak kojim se ta mjenica proglašava ovršnom, a dužnik ne podnese prigovor u roku od 20 dana od primitka tog podneska. Takav se prigovor može temeljiti na činjenici da na navedenoj mjenici nije potpisan taj dužnik ili na drugim „ozbiljnim i valjanim razlozima”. Ako nadležni sud prihvati taj prigovor, imatelj navedene mjenice mora podnijeti zasebni zahtjev u skladu s odredbama Trgovačkog zakonika.
Trgovački zakonik
13
U članku 198. Trgovačkog zakonika u bitnome se navodi da prigovori podneseni protiv imatelja mjenice ne mogu odgoditi njezinu isplatu, osim ako ih nije moguće razmotriti „jednostavno i brzo”. Ako se tim prigovorima zahtijeva provođenje „proširene istrage”, odgovarajuće ispitivanje provodi se u zasebnom postupku, a izvršenje platnog naloga uz koje se po potrebi može odrediti i polaganje jamstva ne može se odgoditi do ishoda te istrage.
Glavni postupak i prethodna pitanja
14
Osoba AL sklopila je u listopadu 2019. s društvom No Deposit Cars Malta Ltd ugovor o leasingu za rabljeni automobil uz ugovorenu cijenu od 12000 eura plativu u 60 mjesečnih obroka u iznosu od 200 eura u razdoblju od pet godina. Po toj osnovi, osoba AL potpisala je 60 mjenica u pojedinačnim iznosima od 200 eura.
15
Princess Holdings Ltd, društvo koje je isto tako u vlasništvu dioničara koji drži sve udjele u društvu No Deposit Cars Malta Ltd na koje su te mjenice prenesene, dostavio je 1. lipnja 2021. Qortiju tal‑Maġistrati (Malta) fil‑qasam ċivili (Magistratski sud za parnične predmete, Malta) sudski podnesak kojim je zatražio izdavanje ovršnog naloga radi provođenja ovrhe na temelju navedenih osam mjenica.
16
Osoba AL podnijela je 28. lipnja 2021. tužbu kojom je tražila da se zabrani da tih osam mjenica bude proglašeno ovršnima, pri čemu je posebno tvrdila da je predmetni automobil vratila društvu No Deposit Cars Malta, ali da je ono zadržalo te mjenice.
17
U tim je okolnostima Qorti tal‑Maġistrati (Malta) fil‑qasam ċivili (Magistratski sud za parnične predmete) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Protivi li se odredbama Direktive [93/13] – osobito njezinu članku 6. stavku 1. i članku 7. stavku 1. – to što [nacionalni] sud u okviru postupka koji je pokrenut radi proglašenja mjenice ovršnom […] nema mogućnost ispitati ugovor čije je sklapanje prethodilo izdavanju te mjenice?
2.
Protivi li se odredbama Direktive [2008/48] – osobito njezinim člancima 5. i 10. – to što [nacionalni] sud u okviru postupka koji je pokrenut radi proglašenja mjenice ovršnom […] nema mogućnost ispitati ugovor čije je sklapanje prethodilo izdavanju te mjenice?
3.
Protivi li se odredbama Direktive [2019/771] – osobito pravu potrošača da od prodavatelja primi proizvod koja ispunjava zahtjeve navedene u člancima 6. do 8. te direktive i da podnese tužbu ako ti zahtjevi nisu ispunjeni – to što [nacionalni] sud u okviru postupka koji je pokrenut radi proglašenja mjenice ovršnom […] nema mogućnost analizirati osnovne obveze koje su preuzete prije izdavanja te mjenice?”
Dopuštenost
18
U skladu s člankom 53. stavkom 2. Poslovnika, kad je zahtjev za prethodnu odluku očito nedopušten, Sud može, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, u svakom trenutku odlučiti obrazloženim rješenjem, bez poduzimanja daljnjih koraka u postupku.
19
Tu odredbu treba primijeniti u ovom predmetu, kada je riječ o drugom i trećem pitanju.
20
Svojim drugim i trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članke 5. i 10. Direktive 2008/48 te članke 6. do 8. Direktive 2019/771 tumačiti na način da im se protivi odredba nacionalnog prava, kao i njezino tumačenje od strane nacionalnih sudova, kojom se predviđa provođenje ovršnog postupka na temelju mjenice u kojem nacionalni sud nije nadležan ispitivati nepoštenost odredbi ugovora na temelju kojih je izdana ta mjenica, kojoj se osporava svojstvo ovršne isprave.
21
Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, postupak uspostavljen člankom 267. UFEU‑a je instrument suradnje između Suda i nacionalnih sudova zahvaljujući kojem Sud nacionalnim sudovima daje elemente za tumačenje prava Unije koji su im potrebni za rješavanje spora koji se pred njima vodi (presuda od 26. ožujka 2020., Miasto Łowicz i Prokurator Generalny, C‑558/18 i C‑563/18, EU:C:2020:234, t. 44. i navedena sudska praksa).
22
Budući da se taj postupak temelji na odluci o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku, nacionalni je sud dužan u samoj toj odluci iznijeti činjenični i pravni kontekst spora iz glavnog postupka i pružiti potrebna pojašnjenja o razlozima zbog kojih je odabrao odredbe prava Unije čije tumačenje traži, kao i o vezi koju uspostavlja između tih odredbi i nacionalnog propisa primjenjivog u sporu koji je pred njim pokrenut (vidjeti u tom smislu, među ostalim, presudu od 4. lipnja 2020., C. F. (Porezni nadzor), C‑430/19, EU:C:2020:429, t. 23. i navedenu sudsku praksu).
23
S tim u vezi valja također naglasiti da podaci koji su sadržani u odlukama o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku trebaju omogućiti, s jedne strane, Sudu da pruži korisne odgovore na pitanja koja je postavio nacionalni sud i, s druge strane, vladama država članica i drugim zainteresiranim osobama da iskoriste pravo koje im priznaje članak 23. Statuta Suda Europske unije u pogledu podnošenja očitovanja. Sud mora osigurati da to pravo bude zaštićeno, imajući u vidu činjenicu da se u skladu s tom odredbom zainteresiranim osobama dostavljaju samo odluke o upućivanju zahtjeva (vidjeti u tom smislu presudu od 2. rujna 2021., Irish Ferries, C‑570/19, EU:C:2021:664, t. 134. i navedenu sudsku praksu).
24
Ti se kumulativni zahtjevi u pogledu sadržaja odluke o upućivanju zahtjeva izričito navode u članku 94. Poslovnika, a sud koji je uputio zahtjev u okviru suradnje uspostavljene u članku 267. UFEU‑a mora za njih znati i dužan ih se strogo pridržavati (rješenje od 3. srpnja 2014., Talasca, C‑19/14, EU:C:2014:2049, t. 21. i presuda od 9. rujna 2021., Toplofikatsia Sofia i dr., C‑208/20 i C‑256/20, EU:C:2021:719, t. 20. i navedena sudska praksa). Oni se također spominju u točkama 13., 15. i 16. Preporuka Suda Europske unije namijenjenih nacionalnim sudovima koje se odnose na pokretanje prethodnog postupka (SL 2019., C 380, str. 1.).
25
U konkretnom slučaju, odluka kojom se upućuje zahtjev očito ne ispunjava zahtjeve utvrđene u članku 94. točkama (b) i (c) Poslovnika, kada je riječ o drugom i trećem pitanju.
26
S jedne strane, odluka kojom se upućuje zahtjev ne sadržava dovoljno precizan opis nacionalnog pravnog okvira mjerodavnog za spor koji je pokrenut pred nacionalnim sudom. Naime, iako su članci 166.A i 166.B Zakonika o organizaciji i parničnom postupku očito ključni elementi za razumijevanje spora iz glavnog postupka, sud koji je uputio zahtjev ih ne navodi u zahtjevu za prethodnu odluku i ne objašnjava koja je veza između tih članaka te direktiva 2008/48 i 2019/771. Ta odluka stoga ne omogućuje Sudu da pruži koristan odgovor na ta pitanja.
27
S druge strane, u odluci kojom se upućuje zahtjev ne navodi se koja bi bila veza između odredbi prava Unije čije se tumačenje traži u okviru navedenih pitanja i nacionalnog propisa koji se primjenjuje u sporu iz glavnog postupka. Naime, iz zahtjeva za prethodnu odluku uopće nije razvidno zbog čega je tumačenje članaka 5. i 10. Direktive 2008/48 te članaka 6. do 8. Direktive 2019/771 nužno za rješavanje spora iz glavnog postupka. Sud koji je uputio zahtjev ne objašnjava vezu za koju tvrdi da postoji između tih odredbi prava Unije i nacionalnih odredbi o kojima je riječ u glavnom postupku. Sud stoga nije u mogućnosti ocijeniti u kojoj je mjeri odgovor na ta pitanja nužan da bi tom sudu omogućio donošenje odluke.
28
Naime, kada je riječ o trećem pitanju, treba istaknuti da iz članka 24. stavka 2. Direktive 2019/771 proizlazi da se ta direktiva primjenjuje samo na ugovore sklopljene od 1. siječnja 2022. Budući da je ugovor koji je predmet spora iz glavnog postupka bio sklopljen prije tog datuma, navedena se direktiva onda u konkretnom slučaju ne primjenjuje.
29
Slijedom svih navedenih razmatranja, zahtjev za prethodnu odluku je u skladu s člankom 53. stavkom 2. Poslovnika očito nedopušten u dijelu u kojem se odnosi na drugo i treće pitanje.
Prvo pitanje
30
U skladu s člankom 99. svojeg poslovnika, Sud može, osobito kad se odgovor na pitanje postavljeno u prethodnom postupku može jasno izvesti iz sudske prakse, u svakom trenutku, na prijedlog suca izvjestitelja te nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odlučiti obrazloženim rješenjem.
31
Tu odredbu treba primijeniti u ovom predmetu, kada je riječ o prvom pitanju.
32
Tim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita protivi li se članku 6. stavku 1. i članku 7. stavku 1. Direktive 93/13 odredba nacionalnog prava, kako je tumače nacionalni sudovi, kojom se predviđa da u ovršnom postupku na temelju mjenice sud koji odlučuje o prigovoru nije nadležan po službenoj dužnosti ili na zahtjev dotičnog potrošača ocjenjivati eventualnu nepoštenost odredbi ugovora koji je taj potrošač sklopio s trgovcem i koji predstavlja osnovu za izdavanje mjenica kojima se osporava svojstvo ovršne isprave, bez obzira na to što takvo ispitivanje nije provedeno i što ovršni sud ne može odgoditi ovrhu do završetka postupka o meritumu.
33
Iako je Sud dakle u više navrata utvrdio – uzimajući pritom u obzir zahtjeve iz članka 6. stavka 1. i članka 7. stavka 1. Direktive 93/13 – način na koji nacionalni sud treba osigurati zaštitu prava koja potrošači ostvaruju na temelju te direktive, ipak ostaje činjenica da u pravu Unije načelno nisu usklađeni postupci koji se primjenjuju prilikom ispitivanja navodne nepoštenosti ugovorne odredbe i da se oni stoga uređuju nacionalnim pravnim sustavima država članica, ali pod uvjetom da nisu nepovoljniji od postupaka koji uređuju slične situacije na koje se primjenjuje nacionalno pravo (načelo ekvivalentnosti) i da se njima u praksi ne onemogućuje ili pretjerano ne otežava ostvarivanje prava koja se dodjeljuju pravom Unije (načelo djelotvornosti) (vidjeti u tom smislu presude od 4. svibnja 2023., BRD Groupe Societé Générale i Next Capital Solutions, C‑200/21, EU:C:2023:380, t. 28., te od 26. lipnja 2019., Addiko Bank, C‑407/18, EU:C:2019:537, t. 45. i 46. te navedenu sudsku praksu).
34
Nadalje, Sud je naveo da obveza država članica da osiguraju djelotvornost prava koja za pojedince proizlaze iz prava Unije podrazumijeva – osobito kad je riječ o pravima koja proizlaze iz Direktive 93/13 – ispunjavanje zahtjeva djelotvorne sudske zaštite, iznova potvrđenog u članku 7. stavku 1. te direktive i utvrđenog u članku 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, koji se među ostalim primjenjuje i na utvrđivanje postupovnih pravila za podnošenje tužbi radi zaštite takvih prava (vidjeti u tom smislu presude od 4. svibnja 2023., BRD Groupe Societé Générale i Next Capital Solutions, C‑200/21, EU:C:2023:380, t. 29., te od 10. lipnja 2021., BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19 do C‑782/19, EU:C:2021:470, t. 29. i navedenu sudsku praksu).
35
S tim u vezi valja podsjetiti na to da se djelotvorna zaštita prava koja proizlaze iz Direktive 93/13 može osigurati samo pod uvjetom da nacionalni postupovni sustav predviđa mogućnost da sud u postupku izdavanja platnog naloga ili u ovršnom postupku na temelju takvog naloga po službenoj dužnosti provede kontrolu eventualne nepoštenosti odredbi sadržanih u dotičnom ugovoru (presuda od 20. rujna 2018., EOS KSI Slovensko, C‑448/17, EU:C:2018:745, t. 45.).
36
Dakle, u slučaju kad u stadiju ovršnog postupka koji se provodi na temelju tog naloga nije predviđena nikakva mogućnost da sud po službenoj dužnosti provede kontrolu eventualne nepoštenosti odredbi sadržanih u dotičnom ugovoru, valja smatrati da nacionalni propis može ugroziti djelotvornost zaštite koju se željelo pružiti Direktivom 93/13, ako taj propis ne predviđa mogućnost da se takva kontrola provede u stadiju izdavanja navedenog naloga ili, u slučaju kad je takva kontrola predviđena samo u stadiju podnošenja prigovora protiv izdanog naloga, ako postoji nezanemariva opasnost da dotični potrošač neće podnijeti propisani prigovor bilo zbog vrlo kratkog roka koji je za to predviđen ili zbog velikih troškova koje bi prouzrokovalo pokretanje sudskog postupka u odnosu na iznos osporavanog duga, ili pak zbog toga što navedeni nacionalni propis ne predviđa obvezu da se tom potrošaču dostave sve informacije potrebne da bi mogao odrediti opseg svojih prava (presuda od 20. rujna 2018., EOS KSI Slovensko, C‑448/17, EU:C:2018:745, t. 46.).
37
Kada je riječ o zadužnicama, Sud je utvrdio da članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis koji omogućuje donošenje rješenja o izdavanju platnog naloga na temelju obične zadužnice kojom se osigurava tražbina na osnovi ugovora o potrošačkom kreditu, kada sud kojemu je podnesen zahtjev za izdavanje platnog naloga nema ovlast ispitivati nepoštenost odredbi tog ugovora jer pravila o korištenju prava na podnošenje prigovora protiv takvog rješenja ne omogućuju da se osigura poštovanje prava koja dotični potrošač ostvaruje na temelju te direktive (presuda od 13. rujna 2018., Profi Credit Polska, C‑176/17, EU:C:2018:711, t. 71.).
38
Sud je nedavno presudio da Direktivu 93/13 treba tumačiti na način da joj se protivi nacionalno pravno pravilo koje određuje da se potrošač koji je sklopio ugovor o kreditu s kreditnom institucijom i protiv kojeg je taj trgovac pokrenuo ovršni postupak, nema više pravo pozivati na postojanje nepoštenih ugovornih odredbi radi osporavanja tog postupka nakon proteka roka od petnaest dana od dostave prvih akata u tom postupku, i to čak i ako taj potrošač na temelju nacionalnog prava ima mogućnost podnošenja tužbe radi utvrđivanja postojanja nepoštenih odredbi, čije podnošenje nije uvjetovano nikakvim rokom, ali čiji ishod nema učinak na ishod ovršnog postupka koji se može pokrenuti protiv potrošača prije okončanja postupka za utvrđenje postojanja nepoštenih odredbi (presuda od 4. svibnja 2023., BRD Groupe Societé Générale i Next Capital Solutions, C‑200/21, EU:C:2023:380, t. 31.).
39
Sud je također zaključio da tu direktivu treba tumačiti na način da joj se protivi nacionalni propis koji ovršnom sudu ne omogućuje da u postupku pljenidbe nekretnine osigurane hipotekom ocjenjuje nepoštenost odredbe sadržane u ugovoru iz kojeg proizlazi potraživani dug i koji čini ovršnu ispravu, bilo po službenoj dužnosti ili na zahtjev dotičnog potrošača, niti da donosi privremene mjere, uključujući odgodu ovrhe, kada je određivanje tih mjera potrebno radi osiguravanja pune učinkovitosti konačne odluke suda pred kojim se vodi odgovarajući postupak o meritumu, nadležnog za ispitivanje nepoštenosti te odredbe (presuda od 17. svibnja 2022., Impuls Leasing România, C‑725/19, EU:C:2022:396, t. 51. i navedena sudska praksa).
40
U konkretnom slučaju, točno je da dotični dužnik ima pravo podnijeti prigovore protiv imatelja mjenice, ali on to prema Zakoniku o organizaciji i parničnom postupku može učiniti samo tako da se pozove na činjenicu da potpis na toj mjenici nije njegov ili na „ozbiljne i valjane razloge” u smislu tog nacionalnog propisa. U drugim slučajevima on mora osporavati osnovanost te mjenice, u zasebnom postupku, na temelju odredbi Trgovačkog zakonika. Međutim, budući da takvo osporavanje ne može dovesti do odgode ovrhe koja je pokrenuta na temelju te mjenice, navedeni dužnik načelno ne može osporavati tu mjenicu prije nego što je nacionalni sud ne proglasi ovršnom. Naime, očito je da nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku ne predviđa mogućnost da ovršni sud u tom specifičnom slučaju donese privremenu mjeru poput odgode ovrhe do okončanja postupka u kojem se odlučuje o meritumu.
41
Iz zahtjeva za prethodnu odluku razvidno je da Zakonik o organizaciji i parničnom postupku ne omogućuje ovršnom sudu kojem je podnesen prigovor da bilo po službenoj dužnosti ili na zahtjev dotičnog potrošača kontrolira nepoštenost odredbi ugovora koji predstavlja osnovu za izdavanje predmetnih ovršnih isprava, s obzirom na to da tu kontrolu može provoditi sud koji odlučuje o meritumu u okviru razmatranja redovne tužbe, pri čemu potonji sud nije ovlašten odrediti odgodu ovršnog postupka.
42
Sud je u tom pogledu ocijenio da činjenica da – prema nacionalnom pravu – kontrolu nepoštenosti odredbi sadržanih u ugovoru o hipotekarnom kreditu sklopljenom između trgovca i potrošača ne može provoditi sud koji odlučuje o prijedlogu za ovrhu na temelju tog ugovora već samo, naknadno i eventualno, sud koji odlučuje o meritumu kojem se taj potrošač obrati tužbom za utvrđivanje ništetnosti tih odredbi, očito nije dovoljna da bi se osigurala puna djelotvornost zaštite potrošača koju predviđa Direktiva 93/13 (presuda od 26. lipnja 2019., Addiko Bank, C‑407/18, EU:C:2019:537, t. 61.).
43
Sud je naime smatrao da bi u slučaju da ovršni postupak bude okončan prije nego što sud koji odlučuje o meritumu donese odluku kojom se utvrđuje nepoštenost ugovorne odredbe na kojoj se temelji ta ovrha, a samim time i ništetnost tog postupka, ta odluka omogućavala navedenom potrošaču samo ostvarivanje naknadne zaštite u vidu naknade štete, što bi bilo nepotpuno i nedovoljno te ne bi predstavljalo ni primjereno ni djelotvorno sredstvo za sprečavanje korištenja te nepoštene odredbe, protivno članku 7. stavku 1. Direktive 93/13 (rješenje od 6. studenoga 2019., BNP Paribas Personal Finance SA Paris Sucursala Bucureşti i Secapital, C‑75/19, EU:C:2019:950, t. 32. i navedena sudska praksa).
44
Slijedom svih navedenih razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da im se protivi odredba nacionalnog prava, kako je tumače nacionalni sudovi, kojom se predviđa da u ovršnom postupku na temelju mjenice sud koji odlučuje o prigovoru nije nadležan po službenoj dužnosti ili na zahtjev dotičnog potrošača ocjenjivati eventualnu nepoštenost odredbi ugovora koji je taj potrošač sklopio s trgovcem i koji predstavlja osnovu za izdavanje mjenica kojima se osporava svojstvo ovršne isprave.
Troškovi
45
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (deveto vijeće) odlučuje:
1.
Zahtjev za prethodnu odluku koji je Qorti tal‑Maġistrati (Malta) fil‑qasam ċivili (Magistratski sud za parnične predmete, Malta) uputio 14. prosinca 2022. očito je nedopušten u dijelu u kojem se odnosi na drugo i treće pitanje.
2.
Članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima
treba tumačiti na način da im se:
protivi odredba nacionalnog prava, kako je tumače nacionalni sudovi, kojom se predviđa da u ovršnom postupku na temelju mjenice sud koji odlučuje o prigovoru nije nadležan po službenoj dužnosti ili na zahtjev dotičnog potrošača ocjenjivati eventualnu nepoštenost odredbi ugovora koji je taj potrošač sklopio s trgovcem i koji predstavlja osnovu za izdavanje mjenica kojima se osporava svojstvo ovršne isprave.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: malteški