62023CJ0725
PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
12. prosinca 2024. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2011/7/EU – Borba protiv kašnjenja u plaćanju u poslovnim transakcijama – Transakcije između poduzeća – Ugovor o zakupu poslovnog prostora – Članak 2. točka 8. – Pojam ‚dospjeli iznos’ – Prefakturiranje režijskih troškova i troškova povezanih sa zakupninom”
U predmetu C‑725/23 [Tusnia] (
i
),
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Sąd Rejonowy Katowice – Wschód w Katowicach (Općinski sud Katowice – Istok u Katowicama, Poljska), odlukom od 9. listopada 2023., koju je Sud zaprimio 27. studenoga 2023., u postupku
M. sp. z o.o. I. S. K. A.
protiv
R. W.,
SUD (deveto vijeće),
u sastavu: N. Jääskinen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, M. Condinanzi i R. Frendo, suci,
nezavisni odvjetnik: A. Rantos,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za M. sp. z o.o. I. S. K. A., A. Kuleszyńska, radca prawny,
–
za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,
–
za Europsku komisiju, M. Ioan, D. Milanowska i M. Owsiany‑Hornung, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. točke 8. Direktive 2011/7/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 16. veljače 2011. o borbi protiv kašnjenja u plaćanju u poslovnim transakcijama (SL 2011., L 48, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 200.).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između društva M. sp. z o.o. I. S. K. A. (u daljnjem tekstu: društvo M.) i osobe R. W., u vezi s naplatom društva M. računa koji se odnose na troškove povezane s korištenjem nekretnine u poslovne svrhe koje je snosilo društvo M., ali koje je na temelju ugovora trebala platiti osoba R. W.
Pravni okvir
3
U uvodnim izjavama 3., 8., 9. i 19. Direktive 2011/7 navodi se:
„(3)
Mnoga plaćanja u poslovnim transakcijama među gospodarskim subjektima odnosno između gospodarskih subjekata i javnih tijela uslijede kasnije nego što je određeno ugovorom, odnosno, utvrđeno općim komercijalnim uvjetima. Iako je roba isporučena, odnosno, usluge pružene, mnogi ispostavljeni računi plaćaju se znatno nakon roka. Takva zakašnjela plaćanja negativno utječu na likvidnost i otežavaju financijsko upravljanje poduzeća. Ona također utječu na njihovu konkurentnost i profitabilnost u slučaju kad vjerovnik treba pribaviti vanjsko financiranje zbog zakašnjelog plaćanja. Rizik takvih negativnih učinaka znatno je jači u razdobljima gospodarskog pada kad pristup financiranju postaje teži.
[…]
(8)
Područje primjene ove Direktive trebalo bi biti ograničeno na plaćanja koja se izvršavaju kao naknada za poslovne transakcije. […]
(9)
Ova bi Direktiva trebala urediti sve poslovne transakcije bez obzira na to jesu li one izvršene između privatnih ili javnih poduzeća odnosno između poduzeća i tijela javne vlasti […]
[…]
(19)
Pravedna naknada vjerovniku za troškove naplate pretrpljene zbog zakašnjelog plaćanja nužna je kako bi se suzbila zakašnjela plaćanja. Troškovi naplate također bi trebali uključivati naplatu administrativnih troškova i naknadu internih troškova pretrpljenih zbog zakašnjelog plaćanja, za koju ova Direktiva treba odrediti fiksan najniži iznos koji se može zbrajati s kamatom na zakašnjelo plaćanje. Naknada u obliku fiksnog iznosa za cilj treba imati ograničavanje administrativnih i internih troškova vezanih uz naplatu. Naknada za troškove naplate treba biti određena ne dovodeći u pitanje nacionalne odredbe prema kojima nacionalni sud može dodijeliti naknadu vjerovniku za svu dodatnu štetu vezanu uz dužnikovo zakašnjelo plaćanje.”
4
U članku 1. stavcima 1. i 2. te direktive određuje se:
„1.   Cilj je ove Direktive suzbijanje zakašnjelih plaćanja u poslovnim transakcijama, da bi se osiguralo uredno funkcioniranje unutarnjeg tržišta i time potaknula konkurentnost poduzeća, posebno malih i srednjih.
2.   Ova se Direktiva primjenjuje na sva plaćanja koja se izvršavaju kao naknada za poslovnu transakciju.”
5
Člankom 2. iste direktive predviđeno je:
„U smislu ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
1.
‚poslovne transakcije’ znači transakcije između poduzeća ili između poduzeća i javnih tijela koje vode do isporuke robe, odnosno pružanja usluga, uz naknadu;
[…]
8.
‚dospjeli iznos’ znači glavni iznos koji je trebao biti plaćen unutar ugovornog ili zakonskog razdoblja plaćanja, uključujući primjenjive poreze, davanja, pristojbe i naknade navedene u računu ili odgovarajućem zahtjevu za plaćanje;
[…]”
6
U skladu s člankom 3. stavkom 1. iste direktive:
„Države članice osiguravaju da u poslovnim transakcijama između poduzeća vjerovnik ima pravo na kamatu na zakašnjelo plaćanje bez potrebe izdavanja požurnice, ako su zadovoljeni sljedeći uvjeti:
(a)
vjerovnik je ispunio svoje ugovorne i pravne obveze; i
(b)
vjerovnik nije primio dospjeli iznos na vrijeme, osim ako dužnik nije odgovoran za kašnjenje.”
7
Članak 6. stavak 1. Direktive 2011/7 glasi:
„Države članice osiguravaju da u slučajevima kad se zaračuna kamata na zakašnjelo plaćanje u poslovnim transakcijama u skladu s člankom 3. […] vjerovnik ima pravo dobiti od dužnika fiksni iznos od najmanje 40 eura.”
Glavni postupak i prethodno pitanje
8
Stranke glavnog postupka sklopile su 3. srpnja 2019. ugovor o zakupu poslovnog prostora u Poljskoj na neodređeno vrijeme. U skladu s tim ugovorom osoba R. W. bila je dužna društvu M. platiti:
–
zakupninu, uvećanu za porez na dodanu vrijednost;
–
troškove povezane s pružanjem komunalnih usluga (grijanje, plin, električna energija itd.) kao i druge troškove koje snosi zakupodavac u vezi s pružanjem tih usluga te
–
paušalni mjesečni iznos koji odgovara sudjelovanju u izdacima, davanjima i troškovima povezanima s nekretninom, među ostalim, zajedničkim troškovima zgrade i općinskim porezima.
9
Stranke su 13. rujna 2019. sklopile dodatak ugovoru i proširile njegov predmet na još jedan poslovni prostor.
10
Dopisom od 28. svibnja 2020. društvo M. obavijestilo je osobu R. W. o raskidu ugovora o zakupu s trenutačnim učinkom.
11
Pred Sądom Rejonowym Katowice‑Wschód w Katowicach (Općinski sud Katowice – Istok u Katowicama, Poljska), sudom koji je uputio zahtjev, društvo M. zahtijeva od osobe R. W. plaćanje dvadeset i šest neplaćenih računa, od kojih se osam odnosi na zakupninu, jedanaest na komunalne usluge, a sedam na paušalni iznos koji se duguje za sudjelovanje zakupnika u svim izdacima, davanjima i troškovima povezanima s nekretninom, kao i paušalni iznos od 40 eura za svaki račun koji nije plaćen u predviđenom roku.
12
Sud koji je uputio zahtjev ističe da iz članka 1. stavka 2. Direktive 2011/7, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 8., proizlazi da je područje primjene te direktive ograničeno na plaćanja koja se izvršavaju „kao naknada za poslovnu transakciju”, ali da sam pojam „naknade” u navedenoj direktivi nije definiran.
13
Međutim, prema mišljenju tog suda, ako bi trebalo smatrati da područje primjene Direktive 2011/7 obuhvaća samo plaćanja koja se izvršavaju „kao naknada za poslovne transakcije”, iz toga bi trebalo zaključiti da se pojam „dospjeli iznos”, u smislu njezina članka 2. točke 8., odnosi samo na iznos namijenjen plaćanju vjerovnikove vlastite činidbe, to jest isporuke robe ili pružanja usluge, te da ne uključuje plaćanja izvršena u druge svrhe, kao što su naknada davanja ili drugih troškova nastalih vjerovniku pri izvršenju ugovora, kad su ti elementi na temelju navedenog ugovora odvojeni.
14
Sud koji je uputio zahtjev ističe, međutim, da bi iz takvog tumačenja proizlazilo da, kad ugovor nalaže dužniku da vjerovniku naknadi takva davanja ili takve troškove, kašnjenje u plaćanju, koje bi vjerovnika dovelo do toga da mora barem privremeno snositi te troškove umjesto dužnika, moglo imati negativne učinke na financijsku situaciju tog vjerovnika, što bi bilo protivno cilju Direktive 2011/7, odnosno borbi protiv te vrste situacija, koje štete konkurentnosti i profitabilnosti poduzeća na unutarnjem tržištu.
15
U tim okolnostima, Sąd Rejonowy Katowice – Wschód w Katowicach (Općinski sud Katowice – Istok u Katowicama) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članak 2. točku 8. [Direktive 2011/7] tumačiti na način da, osim glavnog iznosa koji se plaća kao protučinidba za činidbu koja je svojstvena određenom ugovornom odnosu koji dovodi do isporuke robe ili pružanja usluge, uključuje i povrat troškova nastalih u vezi s izvršavanjem ugovora koje se dužnik ugovorno obvezao platiti?”
O prethodnom pitanju
16
Najprije valja podsjetiti na to da se, u skladu s člankom 1. stavkom 2. Direktive 2011/7, ona primjenjuje na sva plaćanja koja se izvršavaju kao naknada za „poslovnu transakciju” i da je taj pojam u članku 2. točki 1. te direktive definiran kao „transakcije između poduzeća ili između poduzeća i javnih tijela koje vode do isporuke robe, odnosno pružanja usluga, uz naknadu”. Tu odredbu treba tumačiti s obzirom na uvodne izjave 8. i 9. navedene direktive, iz kojih proizlazi da se ona primjenjuje na sva plaćanja koja se izvršavaju kao naknada za poslovne transakcije, uključujući one između privatnih poduzeća, osim transakcija s potrošačima i drugih vrsta plaćanja (presuda od 13. siječnja 2022., New Media Development & Hotel Services, C‑327/20, EU:C:2022:23, t. 31. i navedena sudska praksa).
17
Sud je već utvrdio da članak 2. točku 1. Direktive 2011/7 treba tumačiti na način da je ugovor čija se glavna činidba sastoji od ustupanja nekretnine na privremenu uporabu uz naknadu, poput ugovora o zakupu poslovnog prostora, poslovna transakcija koja dovodi do pružanja usluga u smislu te odredbe, pod uvjetom da je ta transakcija izvršena između poduzeća ili između poduzeća i javnih vlasti (presuda od 9. srpnja 2020., RL (Direktiva o borbi protiv kašnjenja u plaćanju), C‑199/19, EU:C:2020:548, t. 41.).
18
U ovom slučaju iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da su društvo M. i osoba R. W. poduzeća te da su djelovali u okviru svoje profesionalne djelatnosti. Stoga, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, ugovor o zakupu o kojem je riječ u glavnom postupku poslovna je transakcija u smislu Direktive 2011/7 i stoga su plaćanja koja se izvršavaju kao naknada za tu transakciju obuhvaćena područjem primjene te direktive.
19
Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi doznati treba li članak 2. točku 8. Direktive 2011/7 tumačiti na način da pojam „dospjeli iznos” koji je ondje naveden obuhvaća, osim iznosa koji je dužnik dužan platiti kao protučinidbu za glavnu činidbu koju mu je vjerovnik pružio izvršavajući ugovor koji su sklopili, i iznose koje se dužnik na temelju tog ugovora obvezao naknaditi vjerovniku po osnovi troškova koje su vjerovniku nastali u vezi s izvršenjem navedenog ugovora.
20
Radi utvrđivanja dosega neke odredbe prava Unije valja istodobno voditi računa o njezinu tekstu, o njezinu kontekstu i o njezinim ciljevima (presuda od 29. rujna 2015., Gmina Wrocław, C‑276/14, EU:C:2015:635 t. 25. i navedena sudska praksa).
21
Člankom 2. točkom 8. Direktive 2011/7 pojam „dospjeli iznos” definira se kao „glavni iznos koji je trebao biti plaćen unutar ugovornog ili zakonskog razdoblja plaćanja, uključujući primjenjive poreze, davanja, pristojbe i naknade navedene u računu ili odgovarajućem zahtjevu za plaćanje”.
22
Kad je riječ o doslovnom tumačenju te odredbe, valja zaključiti da izrazi koje je upotrijebio zakonodavac Unije pojmu „dospjeli iznos” daju širok doseg.
23
Naime, s jedne strane, to što je zakonodavac upotrijebio izraz „uključujući” naznačuje da je na taj način namjeravao sastaviti netaksativan popis više elemenata koji mogu biti obuhvaćeni pojmom „dospjeli iznos”. S druge strane, činjenica da su na taj popis uključeni, među ostalim, „primjenjivi porezi, davanja, pristojbe i naknade” dokazuje da je zakonodavac Unije želio obuhvatiti i iznose koji su različiti od glavnog iznosa koji se plaća kao protučinidba za činidbu koja je svojstvena ugovornom odnosu, ali koji su s njime ipak povezani i koje se dužnik obvezao naknaditi.
24
Stoga iz doslovnog tumačenja pojma „dospjeli iznos” iz članka 2. točke 8. Direktive 2011/7 proizlazi da se on ne može ograničiti na iznos koji se plaća kao protučinidba za glavnu činidbu u ugovornom odnosu.
25
To tumačenje potvrđuju kontekst u kojem se nalazi ta odredba kao i cilj Direktive 2011/7.
26
Kad je riječ, s jedne strane, o kontekstu, članak 1. stavak 2. te direktive određuje da se ona primjenjuje na sva plaćanja koja se izvršavaju kao naknada za poslovnu transakciju, pri čemu se ne pravi razlika između plaćanja kojima se isplaćuje naknada za glavnu ugovornu činidbu i onih koja su namijenjena u druge svrhe, kao što su plaćanja namijenjena povratu troškova koji su vjerovniku nastali pri izvršenju ugovora.
27
S druge strane, kad je riječ o cilju Direktive 2011/7, valja podsjetiti na to da je, u skladu s njezinim člankom 1. stavkom 1., cilj te direktive suzbijanje zakašnjelih plaćanja u poslovnim transakcijama, da bi se osiguralo uredno funkcioniranje unutarnjeg tržišta i time potaknula konkurentnost poduzeća, posebno malih i srednjih.
28
Iz uvodne izjave 3. navedene direktive proizlazi da je zakonodavac Unije uzeo u obzir činjenicu da takva kašnjenja u plaćanju negativno utječu na likvidnost tih poduzeća, otežavaju njihovo financijsko upravljanje te također utječu na konkurentnost navedenih poduzeća i njihovu profitabilnost, s obzirom na to da ona zbog tih kašnjenja trebaju pribaviti vanjsko financiranje (vidjeti u tom smislu presudu od 20. listopada 2022., BFF Finance Iberia, C‑585/20, EU:C:2022:806, t. 35.).
29
Stoga iz članka 1. stavka 1. Direktive 2011/7, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 3., proizlazi da ona ima za cilj ne samo odvraćanje od kašnjenja u plaćanju, sprečavajući da ona postanu financijski privlačna dužnicima zbog niskih kamatnih stopa zaračunatih u takvoj situaciji odnosno njihova nepostojanja, nego i učinkovitu zaštitu vjerovnika od takvih kašnjenja, time što mu se osigurava što potpunija naknada troškova naplate koji su mu nastali. U tom pogledu, u uvodnoj izjavi 19. te direktive navodi se da bi troškovi naplate također trebali uključivati naplatu administrativnih troškova i naknadu internih troškova pretrpljenih zbog zakašnjelog plaćanja te da bi naknada u obliku fiksnog iznosa trebala imati za cilj ograničavanje administrativnih i internih troškova vezanih uz naplatu (presude od 20. listopada 2022., BFF Finance Iberia, C‑585/20, EU:C:2022:806, t. 36. i navedena sudska praksa; od 1. prosinca 2022., DOMUS‑Software, C‑370/21, EU:C:2022:947, t. 27. i od 1. prosinca 2022., X (Isporuka medicinskih proizvoda), C‑419/21, EU:C:2022:948, t. 36.).
30
U tom smislu, tumačenje pojma „dospjeli iznos” iz članka 2. točke 8. Direktive 2011/7 na način da se odnosi samo na iznos namijenjen plaćanju glavne činidbe iz ugovora dovelo bi do neopravdanog ograničavanja područja primjene te direktive te bi vjerovnika izložilo štetnim posljedicama zakašnjelog plaćanja koje se odnose na druge iznose što ih dužnik duguje na temelju istog ugovora. Takvo tumačenje bilo bi protivno cilju odvraćanja dužnika od zakašnjelih plaćanja, kako proizlazi iz članka 1. stavka 1. Direktive 2011/7, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 19.
31
S obzirom na prethodno navedeno, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. točku 8. Direktive 2011/7 treba tumačiti na način da pojam „dospjeli iznos” koji je ondje naveden obuhvaća, osim iznosa koji je dužnik dužan platiti kao protučinidbu za glavnu činidbu koju mu je vjerovnik pružio izvršavajući ugovor koji su sklopili, i iznose koje se dužnik na temelju tog ugovora obvezao naknaditi vjerovniku po osnovi troškova koji su vjerovniku nastali u vezi s izvršenjem navedenog ugovora.
Troškovi
32
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (deveto vijeće) odlučuje:
Članak 2. točku 8. Direktive 2011/7/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 16. veljače 2011. o borbi protiv kašnjenja u plaćanju u poslovnim transakcijama
treba tumačiti na način da:
pojam „dospjeli iznos” koji je ondje naveden obuhvaća, osim iznosa koji je dužnik dužan platiti kao protučinidbu za glavnu činidbu koju mu je vjerovnik pružio izvršavajući ugovor koji su sklopili, i iznose koje se dužnik na temelju tog ugovora obvezao naknaditi vjerovniku po osnovi troškova koji su vjerovniku nastali u vezi s izvršenjem navedenog ugovora.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: poljski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.