62017CC0571
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
MICHAL BOBEK
prednesené 20. decembra 2017 (
1
)
Vec C‑571/17 PPU
Openbaar Ministerie
proti
Sametovi Ardicovi
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Rechtbank Amsterdam (súd v Amsterdame, Holandsko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Európsky zatykač – Rámcové rozhodnutie 2002/584/SVV – Európsky zatykač vydaný na účely výkonu trestu odňatia slobody – Dôvody pre nepovinné nevykonanie – Článok 4a rámcového rozhodnutia – Pojem ‚konanie, ktoré viedlo k vydaniu rozhodnutia‘ – Rozsah – Osoba, ktorá bola právoplatne odsúdená na trest odňatia slobody v konaní, ktoré prebiehalo v jej prítomnosti – Podmienečný odklad výkonu trestu odňatia slobody, ktorý už bol čiastočne odpykaný – Nedodržanie stanovených podmienok – Neskoršie konanie, ktoré viedlo k zrušeniu odkladu výkonu trestu – Konanie, ktoré prebiehalo v neprítomnosti dotknutej osoby“
I. Úvod
1.
Na nemeckého štátneho príslušníka pána Sameta Ardica vydal nemecký súdny orgán európsky zatykač (EZ). Tento orgán žiada odovzdanie pána Ardica, ktorý je v súčasnosti vo väzbe v Holandsku, na účely výkonu zostávajúcej časti trestu uloženého dvoma rozsudkami, ktorými bol pán Ardic odsúdený na tresty odňatia slobody. Pán Ardic si časť týchto trestov odpykal a zvyšok výkonu trestu mu bol podmienečne odložený. Tento odklad bol následne zrušený vzhľadom na to, že pán Ardic nedodržiaval podmienky svojho podmienečného prepustenia na slobodu.
2.
Pán Ardic sa síce osobne zúčastnil na konaní vedúcom k vyhláseniu dvoch právoplatných rozsudkov, ktorými bol odsúdený na dva tresty odňatia slobody, nezúčastnil sa však osobne na konaní, v ktorom boli vydané rozhodnutia o zrušení odkladu výkonu zostávajúcej časti uvedených trestov.
3.
Táto vec sa týka pôsobnosti článku 4a rámcového rozhodnutia 2002/584/SVV (
2
). Vnútroštátny súd sa pýta, či sa pojem „konanie, ktoré viedlo k vydaniu rozhodnutia“ nachádzajúci sa v tomto ustanovení, týka konania, ktoré viedlo k vydaniu rozhodnutí o zrušení odkladu výkonu zostávajúcej časti trestov odňatia slobody.
II. Právny rámec
A.
EDĽP
4.
Článok 6 ods. 1 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd (
3
) (ďalej len „EDĽP“) stanovuje:
„Každý má právo na to, aby jeho vec bola spravodlivo, verejne a v primeranej lehote prejednaná nezávislým a nestranným súdom zriadeným zákonom, ktorý rozhodne o jeho občianskych právach alebo záväzkoch alebo o oprávnenosti akéhokoľvek trestného obvinenia proti nemu. ...“
B.
Právo Únie
1.
Charta
5.
Podľa článku 47 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“):
„Každý, koho práva a slobody zaručené právom Únie sú porušené, má za podmienok ustanovených v tomto článku právo na účinný prostriedok nápravy pred súdom.
Každý má právo na to, aby jeho záležitosť bola spravodlivo, verejne a v primeranej lehote prejednaná nezávislým a nestranným súdom zriadeným zákonom. Každý musí mať možnosť poradiť sa, obhajovať sa a nechať sa zastupovať.
…“
6.
Podľa článku 48 ods. 2 Charty „každý, kto je obvinený, má zaručené právo na obhajobu“.
2.
Rámcové rozhodnutie
7.
Článok 1 ods. 2 rámcového rozhodnutia uvádza, že „členské štáty vykonajú každý [EZ] na základe zásady vzájomného uznávania a v súlade s ustanoveniami tohto rámcového rozhodnutia“.
8.
Článok 1 ods. 3 stanovuje, že uvedené rámcové rozhodnutie „nebude meniť povinnosť rešpektovať základné práva a základné právne princípy zakotvené v článku 6 [ZEÚ]“.
9.
Článok 4a rámcového rozhodnutia bol zavedený rámcovým rozhodnutím 2009/299/SVV (
4
) s cieľom spresniť dôvody pre nepovinné odmietnutie vykonať EZ, ak sa dotknutá osoba osobne nezúčastnila konania, ktoré voči nej bolo vedené:
„1.   Vykonávajúci súdny orgán môže tiež odmietnuť vykonať európsky zatykač vydaný na účely výkonu trestu odňatia slobody alebo ochranného opatrenia, ak sa dotknutá osoba osobne nezúčastnila konania, ktoré viedlo k vydaniu rozhodnutia, okrem prípadov, keď sa v európskom zatykači uvádza, že dotknutá osoba v súlade s ďalšími procesnými požiadavkami vymedzenými vo vnútroštátnom práve členského štátu pôvodu:
a)
bola včas:
i)
buď osobne predvolaná, a tým informovaná o stanovenom termíne a mieste konania, ktoré viedlo k vydaniu rozhodnutia, alebo sa jej inými prostriedkami skutočne doručili úradné informácie o stanovenom termíne a mieste konania takým spôsobom, že bolo jednoznačne preukázané, že si bola vedomá plánovaného konania,
a
ii)
informovaná o tom, že možno vydať rozhodnutie, ak sa nezúčastní konania,
alebo
b)
vedomá si plánovaného konania splnomocnila právneho zástupcu, ktorý bol buď vymenovaný dotknutou osobou, alebo ustanovený štátom, aby ju obhajoval v konaní, a tento právny zástupca ju v konaní skutočne obhajoval,
alebo
c)
po tom, ako sa jej doručilo rozhodnutie a bola výslovne poučená o práve na obnovu konania alebo odvolanie, na ktorých má dotknutá osoba právo zúčastniť sa a ktoré umožnia opätovné preskúmanie samotnej veci vrátane nových dôkazov a ktoré môžu viesť k zrušeniu pôvodného rozhodnutia a vydaniu nového:
i)
výslovne uviedla, že proti rozhodnutiu nepodáva opravný prostriedok,
alebo
ii)
nepodala návrh na obnovu konania alebo odvolanie v rámci príslušnej lehoty;
alebo
d)
rozhodnutie jej nebolo osobne doručené, ale:
i)
rozhodnutie sa jej osobne doručí bezodkladne po odovzdaní a bude výslovne poučená o svojom práve na obnovu konania alebo odvolanie, na ktorých má dotknutá osoba právo zúčastniť sa a ktoré umožnia opätovné preskúmanie samotnej veci vrátane nových dôkazov a ktoré môžu viesť k zrušeniu pôvodného rozhodnutia a vydaniu nového,
a
ii)
bude poučená o lehote, v ktorej musí podať návrh na obnovu konania alebo odvolanie, ako sa uvádza v príslušnom európskom zatykači.
…“
III. Skutkové okolnosti, konanie vo veci samej a prejudiciálna otázka
10.
Officier van justitie bij de rechtbank (prokurátor na súde, Holandsko) podal 13. júna 2017 na Rechtbank Amsterdam (súd v Amsterdame, Holandsko) návrh na rozhodnutie o EZ, ktorý vydal 9. mája 2017 Staatsanwaltschaft Stuttgart (Prokuratúra Stuttgart, Nemecko).
11.
Predmetom tohto EZ je zadržanie a odovzdanie nemeckého štátneho príslušníka pána Ardica na účely výkonu dvoch trestov odňatia slobody v Nemecku. Základom tohto EZ sú dva právoplatné rozsudky, ktoré sa týkajú deviatich trestných činov. Po prvé rozsudkom i) Amtsgericht Böblingen (Okresný súd Böblingen, Nemecko) zo 4. marca 2009 bol pán Ardic odsúdený na trest odňatia slobody v trvaní jeden rok a osem mesiacov. Po druhé rozsudkom ii) Amtsgericht Stuttgart‑Bad Cannstatt (Okresný súd Stuttgart‑Bad Cannstatt, Nemecko) z 10. novembra 2010 bol pán Ardic odsúdený na trest odňatia slobody v trvaní jeden rok a osem mesiacov.
12.
Časť d) dotknutého EZ potvrdzuje, že pán Ardic sa osobne zúčastnil na konaní, ktoré viedlo k vyhláseniu týchto dvoch rozsudkov.
13.
Súdy, ktoré vyhlásili rozsudky uvedené v bode 11 vyššie, rozhodli dvoma rozhodnutiami (prijatými v uvedenom poradí 4. januára 2010 a 31. mája 2011) o odklade výkonu zostávajúcej časti trestov, ktoré z týchto rozsudkov vyplývali. (
5
)
14.
Amtsgericht Stuttgart‑Bad Cannstatt (Okresný súd Stuttgart‑Bad Cannstatt) rozhodnutiami prijatými v uvedenom poradí 18. a 4. apríla 2013 zrušil tieto odklady (ďalej len „rozhodnutia o zrušení odkladu“). Zároveň bol nariadený výkon zostávajúcej časti trestov odňatia slobody s odôvodnením, že dotknutá osoba nedodržiavala podmienky podmienečného prepustenia a vyhýbala sa napriek napomenutiam dohľadu a vedeniu zo strany probačného úradníka, ako aj dohľadu súdu. Tieto rozhodnutia o zrušení odkladu sú právoplatné. Pán Ardic si preto ešte musí odpykať 338 dní trestu odňatia slobody, ktorý uložil rozsudkom zo dňa 4. marca 2009 Amtsgericht Böblingen (Okresný súd Böblingen) a 340 dní trestu odňatia slobody, ktorý uložil rozsudkom 10. novembra 2010 Amtsgericht Stuttgart‑Bad Cannstatt (Okresný súd Stuttgart‑Bad Cannstatt).
15.
Vnútroštátny súd z informácií uvedených v EZ vyvodzuje, že pán Ardic sa osobne nezúčastnil na konaniach, ktoré viedli k vydaniu rozhodnutí o zrušení odkladu, a pán Ardic to potvrdil. Vyhlásil tiež, že keby vedel o dátume a mieste pojednávania, dostavil by sa naň s cieľom presvedčiť príslušný súd, aby odklad nezrušil.
16.
Časť f) EZ (fakultatívne informácie týkajúce sa „iných okolností, ktoré sú v prejednávanej veci relevantné“) uvádza, že rozhodnutia o zrušení odkladu boli vyžiadanej osobe doručené prostredníctvom zverejnenia, pričom z toho vyplýva, že uvedenej osobe musí byť priznané právo byť v súvislosti s týmito rozhodnutiami vypočutá a posteriori, a to bez toho, aby to malo priamy vplyv na vykonateľnosť týchto rozhodnutí.
17.
Podľa vnútroštátneho súdu nemecké právo ukladá súdu povinnosť zrušiť rozhodnutie o odklade výkonu zostávajúcej časti trestu v prípade, že odsúdený sa neustále vyhýba dohľadu a vedeniu zo strany probačného úradníka a/alebo nedodržiava podmienky tohto odkladu. Nemecký súd naopak nenariadi zrušenie takéhoto odkladu, ak usúdi, že stačí uložiť dodatočné podmienky alebo pokyny alebo predĺžiť obdobie probácie. Z rozhodnutí o zrušení odkladu, ktoré prijal Amtsgericht Stuttgart‑Bad Cannstatt (Okresný súd Stuttgart‑Bad Cannstatt) však vyplýva, že tento súd konštatoval, že uloženie dodatočných podmienok alebo predĺženie obdobia probácie neboli dostatočné, a že zrušenie je v súlade so zásadou proporcionality. Vnútroštátny súd poznamenal, že nemecký súd má pri rozhodovaní o zrušení odkladu voľnú úvahu, ktorá mu umožňuje zohľadniť situáciu alebo osobnosť dotknutej osoby.
18.
Vnútroštátny súd poukazuje na rozsudok vyhlásený vo veci Zdziaszek, v ktorom Súdny dvor na účely uplatnenia článku 4a rámcového rozhodnutia rozlišoval medzi opatreniami pozmeňujúcimi dĺžku uloženého trestu a opatreniami týkajúcimi sa podmienok výkonu trestu odňatia slobody. (
6
) Vnútroštátny súd konštatuje, že dotknuté rozhodnutia o zrušení odkladu nemenia dĺžku trestu. To však nevyhnutne neznamená, že článok 4a rámcového rozhodnutia sa na rozhodnutia o zrušení odkladu neuplatňuje vzhľadom na vyššiu úroveň ochrany zaručenú Chartou. Vnútroštátny súd totiž poukazuje na to, že je možné, že rozhodnutie o zrušení odkladu má pre dotknutú osobu rovnaký význam, aký má rozsudok, ktorým sa ukladá súhrnný trest (ktorý bol predmetom veci Zdziaszek), ak má súd k dispozícii priestor pre voľnú úvahu.
19.
Za týchto podmienok Rechtbank Amsterdam (súd v Amsterdame) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku:
„Ak bola vyžiadaná osoba právoplatne uznaná za vinnú v konaní, ktoré sa uskutočnilo v jej prítomnosti, a bola odsúdená na trest odňatia slobody, ktorého výkon bol podmienečne odložený, predstavuje následné konanie, v rámci ktorého súd v neprítomnosti vyžiadanej osoby nariadi zrušenie tohto podmienečného odkladu z dôvodu, že táto osoba porušuje podmienky odkladu a vyhýba sa dohľadu a vedeniu zo strany probačného úradníka, ‚konanie, ktoré viedlo k vydaniu rozhodnutia‘, v zmysle článku 4a rámcového rozhodnutia [2002/584]?“
IV. O naliehavom konaní pred Súdnym dvorom
20.
Vnútroštátny súd požiadal, aby sa na tento návrh na začatie prejudiciálneho konania vzťahovali ustanovenia o naliehavom konaní podľa článku 107 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora. Na podporu svojej žiadosti uviedol, že predložená prejudiciálna otázka sa týka výkladu rámcového rozhodnutia, ktoré patrí do oblasti upravenej v hlave V tretej časti Zmluvy o FEÚ. Tiež uviedol, že dotknutá osoba je v Holandsku vo väzbe pred rozhodnutím o jej odovzdaní. Naliehavá odpoveď Súdneho dvora má preto priamy a rozhodujúci vplyv na trvanie väzby dotknutej osoby.
21.
Piata komora Súdneho dvora sa 12. októbra 2017 rozhodla tejto žiadosti vyhovieť.
22.
Písomné pripomienky predložili Openbaar Ministerie (prokuratúra, Holandsko), pán Ardic, nemecká a holandská vláda, ako aj Európska komisia. Uvedené subjekty, ako aj írska vláda predniesli ústne pripomienky na pojednávaní 22. novembra 2017.
V. Posúdenie
23.
Svojou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd snaží zistiť, či pojem „konanie, ktoré viedlo k vydaniu rozhodnutia“ v zmysle úvodnej vety článku 4a ods. 1 rámcového rozhodnutia zahŕňa konanie, ktoré viedlo k vydaniu rozhodnutia o zrušení odkladu výkonu zostávajúcej časti trestu odňatia slobody, ktorý bol právoplatne uložený. Prejednávaná vec sa tak týka pôsobnosti článku 4a rámcového rozhodnutia.
24.
Tieto návrhy sa členia nasledovne. Na úvod sformulujem niekoľko úvah o relevantnom rámci nemeckého procesného práva a o judikatúre Európskeho súdu pre ľudské práva (A), a potom navrhnem výklad článku 4a rámcového rozhodnutia (B). Ďalej preskúmam osobitnú otázku zrušenia rozhodnutia o odklade výkonu zostávajúcej časti trestu odňatia slobody v rámci článku 4a rámcového rozhodnutia (C). Na záver uvediem niekoľko poznámok o základných právach v systéme rámcového rozhodnutia (D).
A.
Úvodné poznámky
25.
Prejudiciálna otázka v prejednávanej veci je úzko spätá s otázkami, ktorými sa Súdny dvor zaoberal vo veciach Tupikas (C‑270/17 PPU) a Zdziaszek (C‑271/17 PPU). V prvej z uvedených vecí Súdny dvor predovšetkým spresnil, že na účely uplatnenia článku 4a ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584 sa pojem „konanie, ktoré viedlo k vydaniu rozhodnutia“ za predpokladu, že konanie zahŕňalo niekoľko stupňov, musí vnímať tak, že sa týka odvolania, ak sa v rozhodnutí prijatom na konci konania v tomto stupni s konečnou platnosťou rozhodlo o vine dotknutej osoby, ako aj o jej treste. (
7
) Vo veci Zdziaszek Súdny dvor rozhodol, že pojem „konanie, ktoré viedlo k vydaniu rozhodnutia“ sa týka aj následných konaní (ako sú konania, v ktorých sa vyhlasuje rozsudok o súhrnnom treste), ktoré sa končia prijatím rozhodnutia meniaceho s konečnou platnosťou výšku pôvodne uložených trestov, pokiaľ mal orgán, ktorý tieto rozhodnutia prijal, určitú mieru voľnej úvahy. (
8
)
26.
V poslednom uvedenom rozsudku tiež Súdny dvor s odkazom na rozsudok ESĽP vo veci Boulois (
9
) spresnil, že „treba teda odlišovať [opatrenia o zmene výšky uloženého trestu alebo uložených trestov] od opatrení týkajúcich sa postupov pri výkone trestu odňatia slobody. Z judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva navyše vyplýva, že článok 6 ods. 1 EDĽP sa neuplatní na otázky týkajúce sa postupov pri výkone trestu odňatia slobody, najmä postupov súvisiacich s podmienečným prepustením“. (
10
)
27.
V tomto kontexte je prejudiciálna otázka, ktorú vnútroštátny súd položil v tejto veci, spätá s rozdielom medzi rozhodnutiami, v ktorých sa rozhoduje o vine a treste na jednej strane a rozhodnutiami týkajúcimi sa „postupov pri výkone trestu odňatia slobody“ na druhej strane. Podľa rozsudku Zdziaszek práve druhá skupina rozhodnutí nespadá do pôsobnosti článku 6 ods. 1 EDĽP, (
11
) čo možno následne vykladať v tom zmysle, že tieto „postupy pri výkone trestu“ sú vylúčené z pôsobnosti článku 4a rámcového rozhodnutia.
28.
Predpokladom užitočnej odpovede vnútroštátnemu súdu v prejednávanej veci sú dve úvodné objasnenia. Po prvé je potrebné ozrejmiť, aká je v nemeckom práve presná povaha konania, ktoré vedie k rozhodnutiu o zrušení odkladu výkonu zostávajúcej časti trestu odňatia slobody (1). Po druhé je tiež dôležité zaoberať sa pojmom „postupy pri výkone trestu odňatia slobody“ uvedeným v judikatúre ESĽP (2).
1.
Konanie o zrušení odkladu výkonu zostávajúcej časti trestu odňatia slobody v nemeckom práve
29.
Súdny dvor vyzval nemeckú vládu, aby presnejšie priblížila nemecký systém upravujúci konanie o zrušení odkladu výkonu zostávajúcej časti trestu odňatia slobody. Táto vláda uviedla nasledujúce spresnenia.
30.
V prvom rade § 57 Strafgesetzbuch (Trestný zákon, ďalej len „StGB“) umožňuje podmienečný odklad zostávajúcej časti trestu odňatia slobody, ktorý už bol čiastočne odpykaný. (
12
) Po odpykaní dvoch tretín uloženého trestu, teda minimálne dvoch mesiacov, súd odloží výkon zostávajúcej časti trestu odňatia slobody so súhlasom odsúdenej osoby, pričom predtým preskúma, či je takýto odklad v súlade so záujmom verejnej bezpečnosti. (
13
) Po odpykaní polovice trestu odňatia slobody, pričom v tomto prípade je to minimálne šesť mesiacov, môže súd podmienečne odložiť výkon zostávajúcej časti tohto trestu za prísnejších podmienok. (
14
)
31.
Príslušný súd zruší odkladu výkonu trestu, ak odsúdený závažne alebo neustále nedodržiava pokyny alebo podmienky, alebo sa neustále vyhýba dohľadu a vedeniu probačného úradníka, v dôsledku čoho sú dôvodné obavy z recidívy. (
15
) Súd naopak nenariadi zrušenie odkladu výkonu trestu, ak usúdi, že stačí uložiť dodatočné podmienky alebo pokyny, najmä umiestniť odsúdeného pod dohľad probačného úradníka, alebo predĺžiť obdobie probácie či dohľadu. (
16
) Ak sa tieto podmienky nedodržia, súd je povinný zrušiť odklad výkonu zostávajúcej časti trestu.
32.
V druhom rade následné rozhodnutia týkajúce sa podmienečného odkladu výkonu zostávajúcej časti trestu odňatia slobody sú upravené v § 453 Strafprozessordnung (Trestný poriadok, ďalej len „StPO“). Ak sa uvažuje o zrušení odkladu, súd dá odsúdenej osobe príležitosť ústne sa vyjadriť. (
17
) Prijaté rozhodnutie o zrušení odkladu môže odsúdená osoba napadnúť okamžitou sťažnosťou podanou do jedného týždňa po tom, ako jej bolo oznámené uznesenie o zrušení odkladu. (
18
) Ak nie je známe miesto pobytu odsúdenej osoby a doručenie nemožno uskutočniť zvyčajným spôsobom, uznesenie možno doručiť zverejnením prostredníctvom oznámenia na úradnej tabuli súdu. Uznesenie sa považuje za doručené po uplynutí jedného mesiaca od zverejnenia na úradnej tabuli súdu. Vyššie uvedená lehota na podanie okamžitej sťažnosti začína plynúť od tejto chvíle. Po jej uplynutí sa uznesenie o zrušení odkladu stáva právoplatné. (
19
)
33.
Nemecká vláda na pojednávaní vysvetlila, že odsúdená osoba musí mať príležitosť byť vypočutá, aj keď sa o rozhodnutí o zrušení odkladu oznámenom verejne reálne dozvie až po uplynutí lehoty jedného týždňa. Z vnútroštátnej judikatúry týkajúcej sa § 33a StPO vyplýva, že odsúdená osoba musí byť v takejto situácii vypočutá, aby mala možnosť vyjadriť svoje námietky k zrušeniu a uviesť nové skutkové okolnosti. Po tomto vypočutí môže konanie pokračovať, či už ex offo alebo na návrh, v podobe, v akej sa nachádzalo pred prijatím dotknutého rozhodnutia o zrušení odkladu.
2.
„Postupy pri výkone trestu odňatia slobody“ v judikatúre ESĽP
34.
Ako Súdny dvor uviedol vo veci Zdziaszek, (
20
) z judikatúry ESĽP vyplýva, že záruky článku 6 ods. 1 EDĽP sa uplatňujú nielen na rozhodnutia o vine, ale aj na rozhodnutia o treste. (
21
)
35.
Podľa judikatúry ESĽP nespadajú otázky týkajúce sa postupov pri výkone trestu odňatia slobody do pôsobnosti článku 6 ods. 1 EDĽP. (
22
) Konkrétne ESĽP rozhodol, že trestnoprávna časť článku 6 ods. 1 Dohovoru sa neuplatňuje na spory súvisiace s výkonom trestu odňatia slobody, ktoré sa v zásade netýkajú oprávnenosti „trestného obvinenia“. (
23
)
36.
ESĽP a bývalá Európska komisia pre ľudské práva v tomto zmysle usúdili, že ochrana vyplývajúca z článku 6 ods. 1 EDĽP sa neuplatňuje na konania o udelení voľna osobe vo výkone trestu odňatia slobody, (
24
) o amnestii, (
25
) podmienečnom oslobodení, (
26
) predbežnom prepustení v rámci preventívnej väzby, (
27
) alebo o premiestnení odsúdených osôb. (
28
) To isté platí v súvislosti s konaniami o zrušení odkladu trestu, prinajmenšom z pohľadu judikatúry Európskej komisie pre ľudské práva. (
29
)
37.
Ako poznamenáva vnútroštátny súd, tento prístup je v súlade s judikatúrou ESĽP týkajúcou sa pojmu „trest“ v zmysle článku 7 EDĽP. (
30
)
38.
ESĽP však rovnako uznal, najmä v kontexte článku 7 EDĽP, že rozdiel medzi „trestom“ a opatrením týkajúcim sa jeho „výkonu“ nie je v praxi vždy jednoznačný. (
31
) ESĽP tiež pripustil uplatniteľnosť článku 6 ods. 1 EDĽP na opatrenia, ktoré sú úzko späté s trestným konaním a s konečným stanovením trestu. (
32
)
39.
Navyše pretrvávajú pochybnosti o tom, či opatrenia súvisiace s výkonom trestov môžu za istých okolností spadať do pôsobnosti občianskoprávnej časti článku 6 ods. 1 EDĽP. (
33
) Aj keď veľká komora ESĽP vo veci Boulois nedospela k záveru, že by sa mala uplatniť občianskoprávna časť článku 6 ods. 1 EDĽP, táto odpoveď súvisí so skutočnosťou, že „voľno na opustenie ústavu na výkon trestu“ nepredstavuje právo, keďže určenie, čo predstavuje právo, je úzko späté s jeho usporiadaním vo vnútroštátnych právnych poriadkoch. (
34
)
40.
Napokon záruky, ktoré sú neoddeliteľne spojené s osobitným právom obvineného zúčastniť sa konania, ktoré sa proti nemu vedie, nie sú v článku 6 ods. 1 EDĽP výslovne uvedené. ESĽP ich výslovne formuloval v konkrétnom kontexte trestnoprávnej časti tohto ustanovenia, (
35
) ešte predtým, ako sa začali uplatňovať aj na občianskoprávnu časť tohto ustanovenia. (
36
)
B.
Výklad článku 4a rámcového rozhodnutia
41.
Pokiaľ ide o otázku, či konanie, ktoré viedlo k rozhodnutiu o zrušení odkladu, spadá do pôsobnosti článku 4a rámcového rozhodnutia, a či je takéto rozhodnutie spojené s postupom pri výkone trestu, dotknuté subjekty sa prikláňajú k rôznym výkladom.
42.
Pán Ardic tvrdí, že článok 4a sa vzťahuje na konanie o zrušení, odkladu ako je konanie v prejednávanej veci. Predovšetkým tvrdí, že článok 6 EDĽP sa uplatňuje na rozhodnutia o zrušení odkladu. V súvislosti s „trestnoprávnou časťou“ článku 6 EDĽP pán Ardic uvádza, že konania o zrušení odkladu môžu viesť k zmene trestu, a že súd rozhodujúci o zrušení odkladu má pri prijímaní svojho rozhodnutia k dispozícii voľnú úvahu. Občianskoprávna časť článku 6 EDĽP sa môže tiež uplatňovať vzhľadom na to, že konanie o zrušení odkladu ohrozuje „právo na slobodu“. V každom prípade aj keby bolo potrebné pripustiť, že článok 6 EDĽP sa na konanie o zrušení odkladu neuplatňuje, články 47 a 48 Charty priznávajú ešte širšiu ochranu. Osobitne článok 47 má širšiu pôsobnosť, do ktorej môže spadať aj konanie o zrušení odkladu, ako je konanie v prejednávanej veci. Článok 4a rámcového rozhodnutia by sa mal následne vykladať práve z hľadiska týchto ustanovení.
43.
Írska vláda tvrdí, že ak zrušenie nie je automatické, alebo súd má k dispozícii istú mieru voľnej úvahy, je nevyhnutné na osobu hľadieť vždy tak, že sa proti nej v rámci pojednávania o zrušení odkladu výkonu zostávajúcej časti trestu vedie trestné konanie. Za týchto okolností ide o konanie vedúce k prijatiu súdneho rozhodnutia, ktorým bola osoba, ktorej odovzdanie sa požaduje, odsúdená s konečnou platnosťou (terminológia, ktorú Súdny dvor použil v bode 74 rozsudku z 10. augusta 2017, Tupikas, C‑270/17 PPU, EU:C:2017:628). Írska vláda sa domnieva, pričom odkazuje na bod 91 rozsudku Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:629), že ide o rozhodnutie, ktorým sa stanovuje výška trestu. Úvahy Súdneho dvora v bode 84 rozsudku Tupikas by sa preto za týchto okolností mali uplatniť analogicky, keďže pojednávanie o zrušení odkladu môže viesť k odňatiu slobody. S ohľadom na prípadné dôsledky pre jednotlivca sa takéto konanie týka oprávnenosti trestného obvinenia v zmysle článku 6 ods. 1 EDĽP. Vyššiu úroveň ochrany možno v každom prípade uznať v zmysle článku 47 Charty, a to podľa jej článku 53 ods. 2.
44.
Naopak holandská prokuratúra, ako aj holandská a nemecká vláda, a tiež Komisia v podstate vo vzájomnom súlade tvrdia, že rozhodnutia o zrušení odkladu vo veci samej nespadajú do pôsobnosti článku 4a rámcového rozhodnutia. Po prvé to vyplýva najmä z bodu 85 rozsudku z 10. augusta 2017, Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:629). Podľa uvedených subjektov preskúmanie, ktoré je relevantné vo vzťahu k článku 4a, sa týka iba otázok o vine a treste. Je preto potrebné rozlišovať medzi určením viny/trestu a následnými konaniami, ktoré sa týkajú postupov pri výkone uloženého trestu. Keďže rozhodnutia o zrušení predstavujú postupy pri výkone, nespadajú do pôsobnosti článku 4a rámcového rozhodnutia. Po druhé na rozdiel od veci Zdziaszek, v ktorej ešte výška trestu nebola určená, je v prejednávanej veci trest istý a konečný. Následné rozhodnutia týkajúce sa zrušenia odkladu v nijakom zmysle nezmenili právoplatné odsúdenia na dva tresty odňatia slobody na jeden rok a osem mesiacov. Rozhodnutia o zrušení odkladu uvádzajú to, čo má byť vykonané: zvyšok pôvodne uložených trestov. Po tretie má súd k dispozícii voľnú úvahu iba v rámci stanovenia trestu. Skutočnosť, že v konaní vo veci samej má súd k dispozícii voľnú úvahu v súvislosti so zrušením odkladu, nemá nijaký vplyv na výšku trestu.
45.
Uvedené tvrdenia potvrdzujú, že problém pôsobnosti záruk vyplývajúcich z článku 6 EDĽP a vymedzenie toho, čo predstavuje postup pri výkone trestu, so sebou prináša komplexné otázky. Je nepochybné, že pojem „postupy pri výkone trestu“ a jeho dôsledky vzhľadom na uplatniteľnosť trestnoprávnej a občianskoprávnej časti článku 6 EDĽP nie sú vo svetle judikatúry ESĽP úplne jasné, najmä pokiaľ ide o rozhodnutia o zrušení odkladu, ktorých sa týka vec sama, a ktoré upravuje nemecké právo.
46.
Podľa mňa je však význam tejto diskusie na účely prejednávanej veci len obmedzený. Určenie toho, čo predstavuje postup pri výkone v zmysle článku 6 EDĽP, nie je určujúce pre odpoveď na prejudiciálnu otázku, ktorú položil vnútroštátny súd, keďže táto otázka je zameraná predovšetkým na výklad článku 4a rámcového rozhodnutia. Pre poskytnutie užitočnej odpovede vnútroštátnemu súdu je preto dôležitý výklad článku 4a rámcového rozhodnutia. Práve s týmto cieľom je potrebné sa vrátiť k zneniu a systematike (časť 1), vývoju (časť 2), a cieľu tohto ustanovenia (časť 3).
1.
Znenie a systematika
47.
Pojem „konanie, ktoré viedlo k vydaniu rozhodnutia“, nachádzajúci sa v článku 4a ods. 1 rámcového rozhodnutia treba chápať ako autonómny pojem práva Únie. (
37
) Znenie tohto ustanovenia však samo osebe nedovoľuje spresniť osobitný obsah pojmu „konanie, ktoré viedlo k vydaniu rozhodnutia“. To isté platí o pojme nachádzajúcom sa v názve článku 4a rámcového rozhodnutia, ktorý odkazuje len na „rozhodnutia vydané v konaní, ktorého sa dotknutá osoba osobne nezúčastnila“ (
38
).
48.
Za týchto okolností je nevyhnutné poukázať na znenie a systematiku celého článku 4a, ako aj ďalších ustanovení rámcového rozhodnutia.
49.
Po prvé, článok 4a sa uplatňuje na európske zatykače, ktoré sú zamerané na výkonu trestu odňatia slobody alebo ochranného opatrenia. Je preto zjavné, že toto ustanovenie sa zohľadňuje len v prípade odsudzujúceho rozhodnutia. (
39
) Medzi pôsobnosťou tohto ustanovenia a rozhodnutím, ktoré má byť vykonané, teda existuje výslovný vzťah.
50.
V tejto súvislosti objasňujú viaceré ustanovenia rámcového rozhodnutia pojem „rozhodnutie“, ku ktorému vedie konanie v zmysle článku 4a rámcového rozhodnutia. Článok 8 ods. 1 písm. c) a f) rámcového rozhodnutia odkazuje v súvislosti s informáciami, ktoré musí obsahovať EZ, na „vykonateľný rozsudok“ alebo „iné vykonateľné súdne rozhodnutie s rovnakým účinkom“, ako aj na „uložený trest“ v „konečnom rozsudku“. Aj písm. b) bod 2 prílohy rámcového rozhodnutia obsahuje zmienku o „vykonateľnom rozsudku“. Tieto skutočnosti potvrdzujú, že článok 4a sa týka výslovne konania, v ktorom sa vydá odsudzujúce rozhodnutie, ktoré okrem toho musí byť podľa Súdneho dvora konečné. (
40
)
51.
Po druhé rôzne prípady, ktoré sú ako výnimky z možnosti odmietnuť výkon EZ uvedené v článku 4a ods. 1 rámcového rozhodnutia, svedčia o tom, že dotknuté konanie je konaním, ktoré vedie k rozhodnutiu o vine a/alebo treste, inak povedané k rozhodnutiu obsahujúcemu prvky, ktoré spoločne vytvárajú odsúdenie v trestnom konaní.
52.
Konkrétne článok 4a ods. 1 písm. b) rámcového rozhodnutia odkazuje na skutočnú obhajobu v konaní prostredníctvom právneho zástupcu. Písmeno c) tohto ustanovenia odkazuje na situáciu, v ktorej dotknutá osoba, po tom, ako bola informovaná o svojom práve na obnovu konania alebo odvolanie, ktoré by umožnili opätovne preskúmať vec samú, nepodala opravný prostriedok ani návrh na obnovu konania. Písmeno d) rovnakého odseku sa vzťahuje na situáciu, v ktorej sa osobe rozhodnutie osobne doručí po odovzdaní, pričom bude poučená o svojom práve na obnovu konania alebo odvolanie, ktoré umožnia opätovné preskúmanie samotnej veci pri zohľadnení nových dôkazov a ktoré môžu viesť k zrušeniu pôvodného rozhodnutia.
53.
Z toho vyplýva, že podľa článku 4a je rozhodnutie, ku ktorému má konanie viesť, „súdne rozhodnutie, ktorým bola osoba, ktorej odovzdanie sa požaduje v rámci výkonu európskeho zatykača, odsúdená s konečnou platnosťou“. (
41
) Súdny dvor v tomto kontexte pripomenul, že pojem „odsúdenie“ označuje vyhlásenie viny, ako aj uloženie trestu odňatia slobody alebo iného opatrenia spojeného s odňatím slobody. (
42
)
54.
Vo veci Zdziaszek Súdny dvor spresnil, že pojem „konanie, ktoré viedlo k vydaniu rozhodnutia“, zahŕňa aj nasledujúce konanie, ktoré viedlo k vydaniu rozsudku ukladajúceho súhrnný trest. V tomto prípade je určujúcim momentom práve skutočnosť, že v predmetnom konaní sa prijalo rozhodnutie, ktorým bola zmenená výška pôvodne uloženého trestu, keďže orgán, ktorý prijal toto rozhodnutie, mal v tejto súvislosti určitú mieru voľnej úvahy. (
43
) Pojem „konanie, ktoré viedlo k vydaniu rozhodnutia“ vykladaný v osobitnom kontexte článku 4a rámcového rozhodnutia sa teda zameriava na fázu konania, ktorá sa týka meritórneho preskúmania veci a je rozhodujúca pre odsúdenie dotknutej osoby. (
44
)
55.
Skutočnosti, ktoré som vyššie analyzoval umožňujú dospieť k záveru, že pojem „konanie, ktoré viedlo k vydaniu rozhodnutia“, nezahŕňa konania nasledujúce po procese, ktorý viedol ku konečnému rozhodnutiu o odsúdení, pretože tieto konania nemajú vplyv na určenie viny a výšky trestu.
2.
Vývoj článku 4a
56.
Vývoj rámcového rozhodnutia 2009/299 potvrdzuje, že článok 4a rámcového rozhodnutia sa týka iba osobitného práva zúčastniť sa trestného konania, ktoré sa chápe ako konanie, v ktorom sa s konečnou platnosťou dospeje k odsúdeniu (vina a trest).
57.
Po prvé rámcové rozhodnutie 2009/299, ktorým sa zaviedol článok 4a, stanovuje spoločné pravidlá uznávania a/alebo výkonu justičných rozhodnutí, ktoré boli vydané „po konaní, na ktorom dotknutá osoba nebola prítomná“. (
45
) Tento právny nástroj reaguje na potrebu posilniť právo obvinených na spravodlivé súdne konanie, ktoré zaručuje EDĽP a ktoré zahŕňa osobitne „právo dotknutej osoby byť osobne prítomná na konaní“. (
46
) Rámcové rozhodnutie 2009/299, a konkrétne článok 4a sa teda zameriavajú na jeden z prvkov zahrnutých v práve na spravodlivé súdne konanie zakotvené v článku 6 EDĽP, tak ako vyplýva zo zámeru a cieľa celého tohto ustanovenia, teda na právo obvineného osobne sa zúčastniť na konaní, ktoré sa proti nemu vedie, tak ako ho vykladá ESĽP. (
47
) Prípady uvedené v článku 4a túto judikatúru reflektujú. (
48
)
58.
Článok 4a rámcového rozhodnutia, ako dôvod pre nepovinné nevykonanie EZ, ktorý smeruje k výkonu vykonateľného rozsudku, pokrýva vzhľadom na cieľ a obsah rámcového rozhodnutia 2009/299 záruky spojené s osobitným právom dotknutej osoby zúčastniť sa trestného konania, ktoré je proti nej vedené. Uvedený článok totiž nemá za cieľ zahrnúť všetky procesné záruky vyplývajúce z článku 6 EDĽP (ani analogicky potenciálne širšie procesné záruky, ktoré vyplývajú z článkov 47 a 48 Charty), ako skutočnosti, ktoré môžu odôvodniť odmietnutie výkonu EZ. Článok 4a je zameraný výhradne na záruky súvisiace s právom zúčastniť sa na trestnom konaní.
59.
Po druhé skutočnosť, že článok 4a rámcového rozhodnutia má za cieľ iba súdne konanie, v ktorom sa meritórne rozhoduje o trestnom odsúdení, potvrdzujú aj prípravné práce. Pôvodné znenie tohto ustanovenia, tak ako vyplýva z Podnetu členských štátov, ktorý viedol k prijatiu rámcového rozhodnutia 2009/299, totiž odkazovalo na širší pojem „postup“, pred ktorým bol napokon uprednostnený presnejší pojem „konanie“. (
49
)
60.
Skutočnosť, že dotknutá osoba nebola vypočutá v rámci postupu, ktorý nasledoval po konaní, teda postupu týkajúceho sa zrušenia rozhodnutia o odklade výkonu trestu, nespôsobuje, že vykonateľný rozsudok vyhlásený v trestnom konaní je rozsudkom in absentia alebo v neprítomnosti v zmysle článku 4a rámcového rozhodnutia.
3.
Teleologický výklad
61.
Pokiaľ ide o teleologický výklad, článok 4a rámcového rozhodnutia sa má vykladať z hľadiska svojich všeobecných cieľov, ako aj cieľov rámcového rozhodnutia 2009/229.
62.
Zmeny zavedené v rámcovom rozhodnutí 2009/299 majú dvojaký cieľ. Ide o posilnenie procesných práv osôb, proti ktorým je vedené trestné konanie, pričom sa zároveň uľahčuje justičná spolupráca v trestných veciach, a to najmä tým, že sa zlepšuje vzájomné uznávanie súdnych rozhodnutí. (
50
)
63.
Pokiaľ ide o uľahčenie justičnej spolupráce, z odôvodnenia 3 rámcového rozhodnutia 2009/299 vyplýva, že normotvorca Únie chcel ukončiť stav uvedený v článku 5 rámcového rozhodnutia v pôvodnom znení, podľa ktorého mal vykonávajúci orgán posúdiť, či boli poskytnuté dostatočné záruky v súvislosti s možnosťou požiadať o obnovu konania. (
51
)
64.
Rovnováhu medzi týmto cieľom a cieľom posilnenia procesných práv osôb zaručuje najmä uplatnenie požiadaviek stanovených v článku 4a v súvislosti s jedinými dvoma prvkami, ktoré sú základom trestného konania ako takého, a sú nimi vina a trest. Práve vo vzťahu k týmto prvkom sa uplatňuje zvýšená ochrana v prípade odsúdenia v neprítomnosti.
65.
Rozšírený výklad týchto požiadaviek nad rámec trestného konania ako takého v zmysle článku 4a rámcového rozhodnutia by znamenal riziko narušenia tejto krehkej rovnováhy, o ktorú sa rámcové rozhodnutie ako celok, rovnako ako jeho zmeny z roku 2009 snažia. Hrozilo by, že na základe takého prístupu by vykonávacie súdne orgány skúmali všetky druhoradé procesné okolnosti, ktoré súvisia s trestným konaním, a to aj v prípade, že by tieto okolnosti nastali až po vyhlásení konečného rozsudku, alebo dokonca pred začiatkom samotného konania.
66.
Ako poznamenáva vnútroštátny súd, nepochybne možno tvrdiť, že rozhodnutie o zrušení odkladu výkonu zostávajúcej časti trestov odňatia slobody má pre dotknutú osobu významné dôsledky. Ak by však podmienkou odovzdania bolo právo byť vypočutý v rámci konania, ktoré vedie k rozhodnutiam o zrušení odkladu, ako sú rozhodnutia v prejednávanej veci, malo by to z praktického hľadiska za následok narušenie fungovania systému vytvoreného rámcovým rozhodnutím vo všetkých prípadoch, v ktorých odsúdená osoba, ktorá sa viac nenachádza na území členského štátu odsúdenia (a o zmene pobytu neinformovala príslušné orgány), nerešpektuje probačné opatrenia.
67.
Navyše pre prípad potreby možno poznamenať, že právo Únie stanovuje osobitný spôsob, akým sa zabezpečuje možnosť osôb, na ktoré sa vzťahujú probačné opatrenia, odísť do iných členských štátov a rešpektovať pritom tieto opatrenia. (
52
)
C.
Konanie o zrušení rozhodnutia o odklade výkonu
68.
Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že pojem „konanie, ktoré viedlo k vydaniu rozhodnutia“ v zmysle článku 4a rámcového rozhodnutia sa týka konania (na prvom stupni alebo v rámci odvolania) vedúceho k vykonateľnému rozsudku, ktorým sa konštatuje odsúdenie (vina a trest), pričom tento rozsudok predstavuje základ trestu odňatia slobody, ktorého výkon je predmetom EZ. Takýto výklad vedie k záveru, že článok 4a rámcového rozhodnutia sa neuplatňuje na postup, ktoré nasleduje po konaní vedúcom ku konečnému rozhodnutiu o odsúdení, ak takýto postup nemôže ovplyvniť stanovenie viny a výšky trestu.
69.
Z hľadiska týchto skutočností sa zdá, že zrušenie rozhodnutia o odklade zostávajúcej časti trestov odňatia slobody, tak ako ho opísal vnútroštátny súd, a ako ho vysvetlila nemecká vláda, nespadá do pôsobnosti článku 4a rámcového rozhodnutia.
70.
Po prvé z rozhodnutia o návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že dotknuté rozhodnutia o zrušení odkladu nezmenili výšku trestov, ktoré boli uložené na základe právoplatných rozsudkov vytvárajúcich základ dotknutého EZ. Jediný vykonateľný rozsudok, ktorý tvorí základ EZ je totiž odsudzujúci rozsudok. Rozhodnutia o zrušení odkladu nepredstavujú nové meritórne rozhodnutie, ktoré by mohlo byť základom EZ. Nemožno ich vnímať oddelene od rozsudkov, ktoré obsahujú prvky viny a trestu a boli právoplatne vyhlásené, pričom ich výkon stále prebieha. (
53
)
71.
Po druhé rozhodnutia o zrušení odkladu znovu aktivujú tresty, ktoré boli právoplatne uložené v čase odsúdenia, aj keď boli následne podmienečne odložené. Je teda potrebné aritmeticky vypočítať zostávajúci počet dní trestu, ktorý sa má podstúpiť, v porovnaní s trvaním trestu, ktorý už bol odpykaný. Voľná úvaha, ktorú majú v tejto súvislosti súdne orgány vydávajúceho členského štátu sa nevzťahuje na prvky odsúdenia, ktorými sú vina a trest.
72.
Po tretie predmet takého konania o zrušení je iný ako predmet trestného konania, ktoré vedie k vyhláseniu rozsudku o vine a treste. Konanie o zrušení odkladu, ako aj voľná úvaha, ktorú má súd v tomto osobitnom rámci, sa týka posúdenia dodržiavania podmienok odkladu výkonu, ako aj relevantnosti uloženia dodatočných podmienok. Netýkajú sa viny a trestu, o ktorých sa právoplatne rozhodlo v trestnom konaní. (
54
)
D.
Dodržiavanie základných práv nad rámec článku 4a
73.
Skutočnosť, že konania o zrušení odkladu, ktorých sa týka vec sama, nespadajú ako konania nasledujúce po trestnom konaní v zmysle rámcového rozhodnutia do pôsobnosti jeho článku 4a, neznamená, že v tejto etape neexistujú nijaké procesné záruky.
74.
Systém vytvorený rámcovým rozhodnutím je síce postavený na vzájomnej dôvere, je však stále viac zrejmé, že táto dôvera nie je slepá. Dôvera, ktorá je základom zásady vzájomného uznávania je postavená na pevnej štruktúre vytvorenej rovnakými štandardmi a spoločne prijímanou zodpovednosťou.
75.
V tomto kontexte a osobitne vo veciach, predložených tomuto Súdnemu dvoru, sa debata zameriava na úlohu vykonávajúceho súdu, a najmä na jeho možnosti v súvislosti s odmietnutím vykonania EZ, keď tento súd stojí pred rizikom porušenia základných práv vo vydávajúcom členskom štáte. Nemožno pritom podceňovať ani rozhodujúci význam povinností tohto členského štátu.
76.
Na jednej strane domnienka ekvivalentnej (avšak nie rovnakej) ochrany, na ktorej sa zakladá zásada vzájomnej dôvery spočíva na mohutných právnych základoch. Všetky členské štáty sú zmluvnými stranami EDĽP a sú povinné účinne zaručiť dodržiavanie všetkých garancií, ktoré z tohto dohovoru vyplývajú, a to nezávisle od toho, či sa konkrétne konanie týka alebo netýka výkonu EZ.
77.
Aj keď za týchto okolností nie je skutočnosť, že v konaní o zrušení odkladu výkonu trestu odňatia slobody nedošlo k predchádzajúcemu vypočutiu, dôvodom zamietnutia výkonu EZ podľa článku 4a rámcového rozhodnutia, vôbec to neznamená, že právo byť vypočutý sa nemá dodržiavať. Táto povinnosť totiž patrí medzi povinnosti vydávajúceho členského štátu. Práve v rámci týchto jeho povinnosti sa majú pri uplatňovaní vnútroštátnych konaní a opravných prostriedkov chrániť základné procesné práva, vrátane práva byť vypočutý.
78.
Úlohu vydávajúceho členského štátu v oblasti procesných práv zdôrazňuje v rámci systému EZ článok 1 ods. 2 rámcového rozhodnutia 2009/299, podľa ktorého sa týmto rámcovým rozhodnutím „nemení povinnosť rešpektovať základné práva a všeobecné právne zásady zakotvené v článku 6 zmluvy, vrátane práva osôb, voči ktorým prebieha trestné konanie, na obhajobu, a všetky povinnosti justičných orgánov v tomto ohľade zostávajú nedotknuté“. Toto ustanovenie, ktorého pôsobnosť je rovnaká ako pôsobnosť článku 1 ods. 3 rámcového rozhodnutia, sa vzťahuje tak na povinnosti vydávajúceho členského štátu, ako aj na povinnosti vykonávajúceho členského štátu. (
55
) Preto aj keď z vyššie uvedených ustanovení nevyplýva, že akékoľvek riziko nedodržania základného práva musí mať za následok odmietnutie výkonu, ich úlohou je zaručiť, že na úroveň ochrany základných práv nebude mať vplyv skutočnosť, že na dotknutú osobu bol vydaný EZ.
79.
Práve takto zaručuje nemecké právo v podobe, v akej ho priblížila nemecká vláda, právo byť vypočutý v rámci dotknutého konania o zrušení odkladu, a to aj po odovzdaní, keď dotknutá osoba nebola počas tohto konania vypočutá.
80.
Na druhej strane je dôležité zdôrazniť, že hoci zo vzájomnej dôvery vyplýva, že členské štáty môžu byť povinné predpokladať dodržiavanie základných práv inými členskými štátmi, (
56
) táto domnienka nie je nevyvrátiteľná. Rámcové rozhodnutie spadá do právneho poriadku Únie, ktorá je postavená na práve a dodržiava základné práva, pričom judikatúra Súdneho dvora, ako je tá, ktorá vyplýva najmä z rozsudkov vo veciach Aranyosi a Căldăraru, tvorí jej základ. (
57
) Táto judikatúra uznáva povinnosť vykonávajúceho členského štátu odložiť rozhodnutie o odovzdaní, či dokonca konanie o odovzdaní ukončiť, po konkrétnom a presnom preskúmaní vážnych a preukázaných dôvodov, ktoré poukazujú na skutočné nebezpečenstvo závažných porušení základných práv. (
58
) Vzhľadom na skutkový a právny rámec tejto veci je však takáto situácia čisto hypotetická. (
59
)
81.
Na záver je nevyhnutné pripomenúť význam komunikácie medzi vykonávajúcimi a vydávajúcimi orgánmi, tak ako ju upravuje článok 15 ods. 2 rámcového rozhodnutia. Ako Súdny dvor viackrát zdôraznil, toto ustanovenie, ktoré vykonávajúcemu súdnemu orgánu umožňuje požiadať o ďalšie informácie, predstavuje podstatný prvok justičnej spolupráce, ktorý je základom systému vzájomného uznávania. (
60
) Za týchto okolností je súd vykonávacieho členského štátu ešte predtým, ako odmietne vykonať EZ, povinný sa informovať spôsobmi, ktoré mu uvedené ustanovenie ponúka. (
61
)
VI. Návrh
82.
Vzhľadom na prechádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálnu otázku, ktorú položil Rechtbank Amsterdam (súd v Amsterdame, Holandsko), takto:
Pojem „konanie, ktoré viedlo k vydaniu rozhodnutia“ v zmysle článku 4a ods. 1 úvodnej vety rámcového rozhodnutia Rady 2002/584/SVV z 13. júna 2002 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi, zmeneného rámcovým rozhodnutím Rady 2009/299/SVV z 26. februára 2009, sa má vykladať v tom zmysle, že nezahŕňa konanie o zrušení rozhodnutia o odklade výkonu testu odňatia slobody z dôvodu nedodržania podmienok tohto odkladu, ak takéto zrušenie nemá vplyv na rozhodnutie o vine alebo treste, ktoré je základom vydaného európskeho zatykača.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Rámcové rozhodnutie Rady z 13. júna 2002 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi (Ú. v. ES L 190, 2002, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 34), zmenené rámcovým rozhodnutím Rady 2009/299/SVV z 26. februára 2009 (Ú. v. EÚ L 81, 2009, s. 24) (ďalej len „rámcové rozhodnutie“).
(
3
)	Podpísaný v Ríme 4. novembra 1950.
(
4
)	Rámcové rozhodnutie Rady z 26. februára 2009 o zmene a doplnení rámcových rozhodnutí 2002/584/SVV, 2005/214/SVV, 2006/783/SVV, 2008/909/SVV a 2008/947/SVV a o posilnení procesných práv osôb, podpore uplatňovania zásady vzájomného uznávania, pokiaľ ide o rozhodnutia vydané v neprítomnosti dotknutej osoby na konaní (Ú. v. EÚ L 81, 2009, s. 24).
(
5
)	V zmysle nemeckého práva ide o opatrenie, ktoré sa nazýva „Aussetzung des Strafrestes bei zeitiger Freiheitsstrafe“ (odloženie zvyšku trestu v prípade trestu odňatia slobody). Ide o podmienečné prepustenie na slobodu v prípade, že časť trestu odňatia slobody už bola odpykaná. Pozri tiež bod 30 nižšie.
(
6
)	Rozsudok z 10. augusta 2017, Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:629, bod 85).
(
7
)	Rozsudok z 10. augusta 2017, Tupikas (C‑270/17 PPU, EU:C:2017:628, body 81, 90 a 98).
(
8
)	Rozsudok z 10. augusta 2017, Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:629, body 90 a 96).
(
9
)	ESĽP, 3. apríla 2012, Boulois v. Luxembursko, CE:ECHR:2012:0403JUD003757504, bod 87.
(
10
)	Rozsudok z 10. augusta 2017, Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:629, bod 85).
(
11
)	Rozsudok z 10. augusta 2017, Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:629, bod 85).
(
12
)	„Aussetzung des Strafrestes bei zeitiger Freiheitsstrafe“.
(
13
)	§ 57 ods. 1 StGB.
(
14
)	§ 57 ods. 2 StGB.
(
15
)	§ 56f ods. 1 StGB.
(
16
)	§ 56f ods. 2 StGB.
(
17
)	§ 453 ods. 1 štvrtá veta StPO.
(
18
)	§ 453 ods. 2 tretia veta StPO a § 311 ods. 2 StPO.
(
19
)	§ 40 ods. 1 a § 37 ods. 1 a 2 StPO a § 186 a 188 Zivilprozessordnung (občiansky súdny poriadok).
(
20
)	Rozsudok z 10. augusta 2017, Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:629, bod 87).
(
21
)	Tieto záruky sa vzťahujú na „celé dotknuté konanie, a tiež na súvisiace opravné prostriedky a určenie trestu“. Pozri v tomto zmysle ESĽP, 28. novembra 2013, Alexander Dementyev v. Rusko, CE:ECHR:2013:1128JUD004309505, bod 23 a citovanú judikatúru.
(
22
)	ESĽP, 3. apríla 2012, Boulois v. Luxembursko, CE:ECHR:2012:0403JUD003757504, bod 87.
(
23
)	ESĽP, 3. apríla 2012, Boulois v. Luxembursko, CE:ECHR:2012:0403JUD003757504, bod 85 a ESĽP, 17. septembra 2009, Enea v. Taliansko, CE:ECHR:2009:0917JUD007491201, bod 97.
(
24
)	ESĽP, 3. apríla 2012, Boulois v. Luxembursko, CE:ECHR:2012:0403JUD003757504, bod 104.
(
25
)	ESĽP, 13. mája 2003, Montcornet de Caumont v. Francúzsko, CE:ECHR:2003:0513DEC005929000 (rozhodnutie).
(
26
)	Európska komisia pre ľudské práva, 7. mája 1990, A. v. Rakúsko, CE:ECHR:1990:0507DEC001626690, bod 2 (rozhodnutie), a citovaná judikatúra.
(
27
)	ESĽP, Neumeister v. Rakúsko, 27. júna 1968, CE:ECHR:1968:0627JUD000193663, body 22 a 23.
(
28
)	ESĽP, 6. júna 2006, Szabó v. Švédsko, CE:ECHR:2006:0627DEC002857803.
(
29
)	Európska komisia pre ľudské práva, 5. októbra 1967, X v. Spolková republika Nemecko, CE:ECHR:1967:1005DEC000242865.
(
30
)	ESĽP, 29. novembra 2005, Uttley v. Spojené kráľovstvo, CE:ECHR:2005:1129DEC003694603; ESĽP, 10. júla 2003, Grava v. Taliansko, CE:ECHR:2003:0710JUD004352298, bod 51; ESĽP, 23. októbra 2012, Ciok v. Poľsko, CE:ECHR:2012:1023DEC000049810, bod 33; ESĽP, 12. februára 2008, Kafkaris v. Cyprus, CE:ECHR:2008:0212JUD002190604, bod 142 a nasl. Konkrétne v súvislosti s rôznymi podmienkami v členských štátoch, ktoré sa týkajú podmienečného prepustenia a možno ich uplatniť v kontexte rámcového rozhodnutia, ESĽP, 23. októbra 2012, Giza v. Poľsko, CE:ECHR:2012:1023DEC000199711, body 31 až 33.
(
31
)	Pozri ESĽP, 21. októbra 2013, Del Río Prada v. Španielsko, CE:ECHR:2013:1021JUD004275009, bod 85 a nasl., v ktorom sa cituje okrem iného, ESĽP, 12. februára 2008, Kafkaris v. Cyprus, CE:ECHR:2008:0212JUD002190604, bod 142.
(
32
)	ESĽP, 1. apríla 2010, Buijen v. Nemecko, CE:ECHR:2010:0401JUD002780405, bod 42 (týkajúci sa premiestnenia odsúdených osôb). Pozri tiež ESĽP, 15. decembra 2009, Gurguchiani v. Španielsko, CE:ECHR:2009:1215JUD001601206, body 40, 47 a 48 (v súvislosti s nahradením trestu odňatia slobody vyhostením z územia štátu). ESĽP tiež usúdil, že článok 6 ods. 1 EDĽP sa uplatňuje na konania vyplývajúce z porušení počas výkonu trestu, ktorých dôsledkom je predĺženie trestu odňatia slobody. ESĽP, 9. októbra 2003, Ezeh a Connors v. Spojené kráľovstvo, CE:ECHR:2003:1009JUD003966598.
(
33
)	Podľa ktorého „každý má právo na to, aby jeho vec bola… prejednaná… súdom…, ktorý rozhodne o jeho občianskych právach alebo záväzkoch…“
(
34
)	ESĽP, 3. apríla 2012, Boulois v. Luxembursko, CE:ECHR:2012:0403JUD003757504, body 89 a 101.
(
35
)	ESĽP zdôraznil, že toto právo vyplýva zo zámeru a cieľa článku 6 v celom jeho rozsahu, pričom odkázal na písmená c), d) a e) odseku 3, v ktorých „každý, kto je obvinený z trestného činu“, má právo „obhajovať sa osobne“, „vypočúvať alebo dať vypočúvať svedkov“, „mať bezplatnú pomoc tlmočníka, ak nerozumie jazyku používanému pred súdom, alebo ak takýmto jazykom nehovorí“, „čo je bez jeho prítomnosti nepredstaviteľné“. Pozri najmä ESĽP, 12. februára 1985, Colozza v. Taliansko, CE:ECHR:1985:0212JUD000902480, bod 27; ESĽP, 1. marca 2006, Sejdovic v. Taliansko, CE:ECHR:2006:0301JUD005658100, bod 81 a nasl.
(
36
)	Pozri ESĽP, Dilipak a Karakaya v. Turecko, 14. marca 2014, CE:ECHR:2014:0304JUD000794205, body 76 až 80, ako aj ESĽP, 8. októbra 2015, Aždajić v. Slovinsko, CE:ECHR:2015:1008JUD007187212, bod 50.
(
37
)	Rozsudok z 10. augusta 2017, Tupikas (C‑270/17 PPU, EU:C:2017:628, body 66 a 67).
(
38
)	Rozsudok z 10. augusta 2017, Tupikas (C‑270/17 PPU, EU:C:2017:628, bod 69).
(
39
)	Z toho vyplýva, že tieto záruky sa neuplatňujú v rámci EZ vydaného so zámerom trestného stíhania. Pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. januára 2013, Radu (C‑396/11, EU:C:2013:39, body 39 a 40).
(
40
)	Rozsudok z 10. augusta 2017, Tupikas (C‑270/17 PPU, EU:C:2017:628, body 71 a 72).
(
41
)	Rozsudok z 10. augusta 2017, Tupikas (C‑270/17 PPU, EU:C:2017:628, bod 74).
(
42
)	Rozsudok z 10. augusta 2017, Tupikas (C‑270/17 PPU, EU:C:2017:628, bod 78, ktorý odkazuje na rozsudok ESĽP, 21. októbra 2013, Del Río Prada v. Španielsko, CE:ECHR:2013:1021JUD004275009, bod 123).
(
43
)	Rozsudok z 10. augusta 2017, Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:629, bod 96).
(
44
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. augusta 2017, Tupikas (C‑270/17 PPU, EU:C:2017:628, body 87 a 89), ako aj rozsudok z 10. augusta 2017, Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:629, bod 98).
(
45
)	Článok 1 ods. 3 rámcového rozhodnutia 2009/299.
(
46
)	Odôvodnenie 8 rámcového rozhodnutia 2009/299.
(
47
)	Vyplýva to aj z názvu rámcového rozhodnutia 2009/299 „o zmene a doplnení rámcových rozhodnutí… a o posilnení procesných práv osôb, podpore uplatňovania zásady vzájomného uznávania, pokiaľ ide o rozhodnutia vydané v neprítomnosti dotknutej osoby na konaní“.
(
48
)	Pozri moje návrhy vo veci Dworzecki (C‑108/16 PPU, EU:C:2016:333, bod 69 a nasl.), ako aj citovanú judikatúru ESĽP).
(
49
)	Výrazy proceedings (angličtina), procédure (francúzština), proceso (španielčina), Verfahren (nemčina), procedimento (taliančina)… sú uvedené v znení Podnetu Slovinskej republiky, Francúzskej republiky, Českej republiky, Švédskeho kráľovstva, Slovenskej republiky, Spojeného kráľovstva a Spolkovej republiky Nemecko na účely prijatia rámcového rozhodnutia Rady 2008/…/SVV o výkone rozhodnutí vydaných v neprítomnosti a o zmene a doplnení rámcového rozhodnutia 2002/584/SVV o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi, rámcového rozhodnutia 2005/214/SVV o uplatňovaní zásady vzájomného uznávania na peňažné sankcie, rámcového rozhodnutia 2006/783/SVV o uplatňovaní zásady vzájomného uznávania na príkazy na konfiškáciu a rámcového rozhodnutia 2008/…/SVV o uplatňovaní zásady vzájomného uznávania rozsudkov v trestných veciach, ktorými sa ukladajú tresty odňatia slobody alebo opatrenia zahŕňajúce odňatie slobody, na účely ich výkonu v Európskej únii (Ú. v. EÚ 2008 C 52, s. 1). Táto terminológia bola po zohľadnení reakcií členských štátov (pozri dokument Rady 6501/08, poznámka 21) nahradená pojmom, ktorý je očividne užšie vymedzený (v uvedenom poradí ide o výrazy trial, procès, juicio, Verhandlung, processo…) a nachádza sa v znení rámcového rozhodnutia 2009/299.
(
50
)	Odôvodnenie 15 a článok 1 rámcového rozhodnutia 2009/299. Pozri najmä rozsudok zo 16. júla 2015, Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, bod 36 a citovaná judikatúra).
(
51
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. februára 2013, Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, bod 41).
(
52
)	Rámcové rozhodnutie Rady 2008/947/SVV z 27. novembra 2008 o uplatňovaní zásady vzájomného uznávania na rozsudky a probačné rozhodnutia na účely dohľadu nad probačnými opatreniami a alternatívnymi sankciami (Ú. v. EÚ L 337, 2008, s. 102), najmä jeho odôvodnenie 14 a článok 5 ods. 2.
(
53
)	Pozri v inom kontexte týkajúcom sa uplatnenia zásady ne bis in idem rozsudok z 18. júla 2007, Kretzinger (C‑288/05, EU:C:2007:441, bod 42), podľa ktorého na „podmienečný trest odňatia slobody… treba hľadieť tak, že ‚sa práve odpykáva‘ od okamihu, ako sa rozsudok o uložení trestu stal vykonateľný, a počas skúšobnej doby.“
(
54
)	Pozri moje návrhy vo veci Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:612, body 53, 67 a 68).
(
55
)	Rozsudky zo 16. júla 2015, Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, bod 53), a z 30. mája 2013, F (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, bod 40).
(
56
)	Pozri v tomto zmysle stanovisko 2/13 z 18. decembra 2014 (EU:C:2014:2454, bod 191).
(
57
)	Rozsudok z 5. apríla 2016 (C‑404/15 a C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198). V kontexte práva na azyl pozri analogicky rozsudok z 21. decembra 2011, N. S. a i. (C‑411/10 a C‑493/10, EU:C:2011:865) a nedávny rozsudok zo 16. februára 2017, V K. a i. (C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127).
(
58
)	Takáto možnosť doteraz nebola v súvislosti s právom (ktoré má absolútnu povahu) zakotveným v článku 4 Charty uznaná. Pozri tiež ESĽP, 23. mája 2016, Avotiņš v. Lotyšsko, CE:ECHR:2016:0523JUD001750207, bod 116. Pokiaľ ide o otázku uplatnenia takého prístupu na práva, ktoré sú zaručené v článku 6 EDĽP, pozri návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Sharpston vo veci Radu (C‑396/11, EU:C:2012:648).
(
59
)	Je potrebné pripomenúť, že ESĽP s ohľadom na článok 6 ods. 1 EDĽP „nevylučuje, že z rozhodnutia o vydaní môže výnimočne vyplynúť problém v oblasti upravenej týmto ustanovením, ak by utečencovi bola flagrantným spôsobom odopretá spravodlivosť alebo by mu takéto odopretie hrozilo“ (7. júla 1989, Soering v. Spojené kráľovstvo, CE:ECHR:1989:0707JUD001403888, bod 113) (kurzívou zvýraznil generálny advokát). ESĽP potvrdil tento prístup v súvislosti s rámcovým rozhodnutím vo svojom rozhodnutí zo 4. mája 2010, Stapleton v. Írsko CE:ECHR:2010:0504DEC005658807, bod 25, a zohľadnil skutočnosť, že v tomto kontexte sa členský štát zaviazal, že dodrží povinnosti vyplývajúce z článku 6 Dohovoru.
(
60
)	Rozsudok z 5. apríla 2016, Aranyosi a Căldăraru (C‑404/15 a C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198), body 95 až 98; rozsudok z 24. mája 2016, Dworzecki (C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346, bod 53); rozsudok z 1. júna 2016, Bob‑Dogi (C‑241/15, EU:C:2016:385, body 65 a 66); rozsudok z 10. augusta 2017, Tupikas (C‑270/17 PPU, EU:C:2017:628, bod 91).
(
61
)	Pre viac podrobností pozri moje návrhy vo veci Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:612, body 88 až 113).