NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
YVES BOT
prednesené 26. marca 2015 (1)
Vec C‑511/13 P
Philips Lighting Poland SA,
Philips Lighting BV
proti
Rade Európskej únie
„Odvolanie – Dumping – Dovoz integrovaných elektronických kompaktných žiariviek (CFL‑i) s pôvodom v Číne, vo Vietname, v Pakistane a na Filipínach – Nariadenie (ES) č. 1205/2007 – Ujma spôsobená výrobnému odvetviu Spoločenstva – Definícia výrobného odvetvia Spoločenstva – Pojem ‚podstatná časťʻ celkovej výroby Spoločenstva“
1.        Philips Lighting Poland SA(2) a Philips Lighting BV(3) sa svojím odvolaním domáhajú zrušenia rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie Philips Lighting Poland a Philips Lighting/Rada(4), ktorým Všeobecný súd zamietol ich žalobu, ktorou sa domáhali zrušenia nariadenia Rady (ES) č. 1205/2007 z 15. októbra 2007, ktorým sa po preskúmaní pred uplynutím platnosti podľa článku 11 ods. 2 nariadenia Rady (ES) č. 384/96 ukladajú antidumpingové clá na dovoz integrovaných elektronických kompaktných žiariviek (CFL‑i) s pôvodom v Čínskej ľudovej republike do Spoločenstva a rozširujú sa na dovoz rovnakého výrobku zasielaného z Vietnamskej socialistickej republiky, Pakistanskej islamskej republiky a z Filipínskej republiky(5), v rozsahu, v akom sa nariadenie č. 1205/2007 vzťahuje na odvolateľky.
2.        Prejednávaná vec poskytuje Súdnemu dvoru príležitosť zaujať stanovisko k viacerým citlivým právnym otázkam, ktoré majú veľký význam. Má sa na základe nej rozhodnúť o:
–        možnosti súdu Európskej únie zamietnuť žalobu o neplatnosť bez predchádzajúceho rozhodnutia o prekážke konania z dôvodu verejného záujmu založenej na nedostatku aktívnej legitimácie,
–        uplatňovaní článku 263 ZFEÚ ratione temporis,
–        aktívnej legitimácii výrobcu Spoločenstva na podanie žaloby o neplatnosť antidumpingového nariadenia,
–        možnosti inštitúcií Únie pokračovať v antidumpingovom konaní, ak podnet v dôsledku zníženia stupňa jeho podpory už nespĺňa podmienky reprezentatívnosti vyžadované právnou úpravou, a
–        definícii pojmu podstatná časť výrobného odvetvia Spoločenstva na účely určenia ujmy.
3.        V týchto návrhoch navrhnem, aby Súdny dvor zamietol odvolanie.
4.        V prvom rade vyzvem Súdny dvor, aby ex offo preskúmal, do akej miery majú odvolateľky aktívnu legitimáciu na podanie žaloby o neplatnosť sporného nariadenia.
5.        V tejto súvislosti po tom, čo navrhnem, aby Súdny dvor vykonal toto preskúmanie z hľadiska ustanovení článku 263 ZFEÚ, o ktorom uvediem, že je uplatniteľný ratione temporis, aj keď prejednávaná žaloba bola podaná pred vstupom Lisabonskej zmluvy do platnosti, uvediem dôvody, pre ktoré sa domnievam, že Philips Lighting je priamo a osobne dotknutá sporným nariadením, z čoho vyvodím, že je aktívne legitimovaná podať žalobu o neplatnosť.
6.        Ďalej uvediem, prečo sa Všeobecný súd podľa môjho názoru nedopustil nijakého nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že inštitúcie Únie mohli pokračovať v konaní o preskúmaní, aj keď stupeň podpory žiadosti počas prešetrovania klesol pod minimálny prah reprezentatívnosti vyžadovaný právnou úpravou.
7.        Napokon uvediem, že hoci sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že rozhodol, že pojem podstatná časť celkovej výroby Spoločenstva uvedený v článku 4 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 384/96 z 22. decembra 1995 o ochrane pred dumpingovými dovozmi z krajín, ktoré nie sú členmi Európskeho spoločenstva(6), naposledy zmeneného a doplneného nariadením Rady (ES) č. 2117/2005 z 21. decembra 2005(7), sa má vykladať v tom zmysle, že ide o odkaz na minimálny prah 25 % tejto výroby uvedený v článku 5 ods. 4 základného nariadenia, nedopustil sa nijakého nesprávneho právneho posúdenia tým, že vylúčil uplatnenie minimálneho prahu 50 % celkovej výroby podobného výrobku, ktorý je tiež uvedený v tomto ustanovení, lebo tieto dva minimálne prahy, ktoré sú stanovené výlučne na posúdenie reprezentatívnosti podnetu, nesúvisia s vymedzením výrobného odvetvia Spoločenstva na účely určenia ujmy. Keďže odvolateľky vytýkajú Všeobecnému súdu len to, že neuplatnil tieto dva minimálne prahy kumulatívne, bez toho, aby mu navyše vytýkali, že sa dopustil zjavne nesprávneho posúdenia tým, že rozhodol, že podstatnú časť celkovej výroby Spoločenstva môže tvoriť jediný výrobca Spoločenstva, ktorý predstavuje približne 48 % tejto výroby, navrhnem, aby Súdny dvor rozhodol, že odvolacie dôvody sú neopodstatnené, a v dôsledku toho zamietol odvolanie.
I –    Právny rámec
A –    Základné nariadenie
8.        Ustanovenia upravujúce uplatňovanie antidumpingových opatrení Európskou úniou platné v čase skutkových okolností sporu vo veci samej sa nachádzali v základnom nariadení.
9.        Článok 3 základného nariadenia, nazvaný „Vymedzenie ujmy“ v odseku 1 stanovoval, že pokiaľ nie je stanovené inak, pojem „ujma“ znamená „značnú ujmu spôsobenú výrobnému odvetviu spoločenstva, značnú ujmu hroziacu výrobnému odvetviu spoločenstva alebo značnú prekážku v založení tohto výrobného odvetvia“.
10.      Článok 4 základného nariadenia, nazvaný „Vymedzenie pojmu výrobného odvetvia spoločenstva“ v odseku 1 stanovoval, že pojem „výrobné odvetvie spoločenstva“ označuje „výrobcov podobných výrobkov v rámci spoločenstva ako celku alebo tých z nich, ktorých spoločná výroba výrobkov predstavuje podstatnú časť tak, ako je vymedzené v článku 5 ods. 4, z celkovej výroby týchto výrobkov v rámci spoločenstva“.
11.      Článok 5 základného nariadenia, ktorý upravoval začatie predbežného vyšetrovania, ktorého cieľom bolo určiť existenciu, mieru a vplyv dumping uvedeného v podnete, stanovoval:
„1.      Ak nie je v ustanoveniach odseku 6 stanovené inak, začne sa šetrenie s cieľom určenia existencie, miery a vplyvu údajného dumpingu na základe písomného podnetu ktorejkoľvek fyzickej alebo právnickej osoby, alebo ľubovoľného združenia, ktoré nemá právnu subjektivitu, konajúceho v mene výrobného odvetvia spoločenstva.
…
4.      Prešetrovanie v zmysle odseku 1 sa začne len v prípade, že sa na základe skúmania pozitívnych a negatívnych reakcií na podnet zo strany výrobcov podobného výrobku v rámci spoločenstva ukáže, že podnet bol podaný výrobným odvetvím spoločenstva alebo v jeho mene. Podnet sa považuje za podaný výrobným odvetvím spoločenstva alebo v jeho mene, ak ho podporia výrobcovia spoločenstva, ktorých celková výroba predstavuje viac ako 50 % celkovej výroby podobného výrobku, ktorý bol vyrobený tou časťou výrobného odvetvia spoločenstva, ktorá podnet podporila alebo odmietla. Prešetrovanie sa však nezačne v prípade, ak výrobcovia spoločenstva, ktorí výslovne podporujú podnet, predstavujú menej ako 25 % celkovej výroby podobného výrobku, ktorý bol vyrobený výrobným odvetvím spoločenstva.
…“
12.      Článok 9 základného nariadenia, ktorý sa týkal ukončenia konania bez uloženia opatrení a uloženia konečného cla, znel takto:
„1.      Ak bol podnet stiahnutý, možno konanie ukončiť, pokiaľ [ibaže by – neoficiálny preklad] takéto ukončenie nebolo v záujme spoločenstva.
…
4.      Ak skutočnosti tak, ako boli s konečnou platnosťou stanovené, preukážu existenciu dumpingu a ním spôsobenú ujmu a záujmy spoločenstva si vyžadujú intervenciu v súlade s článkom 21, Rada uloží konečné antidumpingové clo, uznášajúc sa na základe návrhu predloženého Komisiou po konzultácii s poradným výborom. …
…“
13.      Podľa článku 11 základného nariadenia:
„…
2.      Konečné antidumpingové opatrenie vyprší [Platnosť konečného antidumpingového opatrenia uplynie – neoficiálny preklad] päť rokov od jeho uloženia alebo päť rokov od ukončenia najnovšieho preskúmania, ktoré sa týkalo tak dumpingu, ako aj ujmy, pokiaľ nie je v rámci preskúmania stanovené, že uplynutie platnosti by pravdepodobne viedlo k pokračovaniu alebo opakovanému výskytu dumpingu a ujmy. Takéto preskúmanie uplynutia platnosti sa iniciuje z podnetu Komisie alebo na žiadosť výrobcov spoločenstva, alebo v ich mene a príslušné opatrenia zostanú v platnosti až do výsledku takéhoto preskúmania.
…
5.      Príslušné ustanovenia tohto nariadenia s ohľadom na postupy a vedenie prešetrovania s výnimkou tých ustanovení, ktoré sa týkajú lehôt, sa vzťahujú na každé preskúmanie, ktoré sa vykonáva podľa odsekov 2, 3 a 4 tohto článku. …
…“
B –    Nariadenia o integrovaných elektronických kompaktných žiarivkách
14.      Na základe prešetrovania začatého po tom, čo European Lighting Companies Federation podala 4. apríla 2000 podnet, Únia prijala nariadenie Rady (ES) č. 1470/2001 zo 16. júla 2001, ktorým sa ukladá konečné antidumpingové clo a s konečnou platnosťou sa vyberá dočasné clo uložené na dovoz integrovaných elektronických kompaktných žiariviek (CFL‑i) z Čínskej ľudovej republiky(8).
15.      Po začatí prešetrovania týkajúceho sa prípadného obchádzania týchto ciel Únia navyše prijala nariadenie Rady (ES) č. 866/2005 zo 6. júna 2005, ktorým sa rozširujú konečné antidumpingové opatrenia uložené nariadením Rady (ES) č. 1470/2001 na dovozy integrovaných elektronických kompaktných žiariviek (CFL‑i) z Čínskej ľudovej republiky na dovozy rovnakého výrobku zasielané z Vietnamskej socialistickej republiky, Pakistanskej islamskej republiky a z Filipínskej republiky(9).
16.      Nariadenia č. 1470/2001 a 866/2005 boli následne zmenené a doplnené nariadením Rady (ES) č. 1322/2006 z 1. septembra 2006(10).
II – Skutkový rámec
17.      V nadväznosti na uverejnenie oznámenia o uplynutí platnosti opatrení prijatých nariadením č. 1470/2001 predložila Community Federation of Lighting Industry of Compact Fluorescent Lamps Integrated, ktorá konala v mene spoločnosti Osram GmbH, Komisii žiadosť o preskúmanie.(11)
18.      Dňa 12. júna 2006 zaslala Komisia štyrom výrobcom integrovaných elektronických kompaktných žiariviek(12) v Spoločenstve, a síce spoločnostiam GE Hungary Ipari és Kereskedelmi Zrt(13), Osram, Philips Lighting a SLI Sylvania Lighting International(14), dotazník. Osram a GE Hungary uviedli, že so začatím konania o preskúmaní súhlasia, Philips Poland oznámila svoj nesúhlas s takým konaním a Sylvania neodpovedala na dotazník.
19.      Keďže sa Komisia domnievala, že existujú dostatočné dôkazy na začatie konania o preskúmaní, začala prešetrovanie týkajúce sa obdobia od 1. júla 2005 do 30. júna 2006.
20.      Dňa 26. novembra 2006 GE Hungary oznámila Komisii, že už naďalej nie je naklonená zachovaniu dotknutých antidumpingových opatrení, zatiaľ čo Sylvania ju 19. decembra 2006 informovala, že sa domnieva, že zachovanie antidumpingových opatrení nie je v záujme Spoločenstva.
21.      Dňa 10. júla 2007 Komisia rozoslala informačný list, v ktorom vyjadrila svoj zámer navrhnúť ukončenie preskúmania. V tomto liste Komisia najmä vysvetlila, že hoci v čase začatia preskúmania bola žiadosť podporovaná podstatnou časťou výroby Spoločenstva, celková výroba výrobcov, ktorí žiadosť odmietajú, predstavuje v súčasnosti niečo vyše 50 % celkovej výroby Spoločenstva. Dospela preto k záveru, že antidumpingové opatrenia treba zrušiť a konanie ukončiť.
22.      Dňa 24. a 25. júla 2007 Philips Poland a Community Federation of Lighting Industry of Compact Fluorescent Lamps Integrated predložili pripomienky k uvedenému listu.
23.      Novým informačným listom z 31. augusta 2007 Komisia informovala dotknuté osoby, že napokon dospela k záveru, že platnosť dotknutých antidumpingových opatrení treba v záujme Spoločenstva predĺžiť o jeden rok.
24.      Dňa 15. októbra 2007 Rada Európskej únie prijala sporné nariadenie.
III – Konanie na Všeobecnom súde a napadnutý rozsudok
25.      Žalobou podanou do kancelárie Súdu prvého stupňa 21. decembra 2007 odvolateľky navrhli zrušiť sporné nariadenie.
26.      Na podporu svojej žaloby uviedli tri žalobné dôvody, z ktorých prvé dva boli založené na porušení článku 3 ods. 1, článku 9 ods. 1 a 4, ako aj článku 11 ods. 2 základného nariadenia.
27.      Philips Lighting najmä tvrdila, že na jednej strane inštitúcie Únie nemohli pokračovať v antidumpingovom konaní v prípade poklesu úrovne podpory podnetu a na druhej strane Rada sa nemohla oprieť len o údaje spoločnosti Osram pri posudzovaní ujmy spôsobenej výrobnému odvetviu Spoločenstva, keďže výroba tejto spoločnosti, ktorá predstavovala len okolo 48 % celkovej výroby Spoločenstva, sa nemohla považovať za „podstatnú časť“ tejto výroby.
28.      Keďže Rada vyjadrila pochybnosti o prípustnosti žaloby, pričom spochybnila aktívnu legitimáciu odvolateliek, Všeobecný súd konštatoval, že v záujme hospodárnosti konania je potrebné vyjadriť sa najprv k žalobným dôvodom bez toho, aby sa predtým rozhodlo o prípustnosti žaloby, pretože táto je v každom prípade nedôvodná.
29.      Všeobecný súd zamietol prvé dva žalobné dôvody na základe úvah rozdelených do dvoch častí.
30.      V prvom rade Všeobecný súd preskúmal otázku, či inštitúcie Únie mohli pokračovať v konaní o preskúmaní napriek tomu, že úroveň podpory podnetu klesla pod minimálny prah 50 % uvedený v článku 5 ods. 4 základného nariadenia.
31.      Všeobecný súd najprv v bodoch 75 až 78 napadnutého rozsudku pripomenul, že hoci žiadosť o začatie konania o preskúmaní pôvodne podporovali Osram a GE Hungary, ktoré spolu predstavovali viac ako 50 % celkovej výroby CFL‑i v Spoločenstve, zatiaľ čo Philips Poland vyjadrila svoj nesúhlas a Sylvania sa nevyjadrila, situácia sa zmenila o pár mesiacov neskôr, keď v priebehu prešetrovania GE Hungary a Sylvania oznámili Komisii, že odteraz sú proti zachovaniu dotknutých antidumpingových opatrení, čo malo za následok, že hoci úroveň podpory žiadosti o preskúmanie bola naďalej nad minimálnym prahom 25 % uvedeným v článku 5 ods. 4 základného nariadenia, táto úroveň klesla mierne pod minimálny prah 50 % uvedený v tom istom ustanovení, keďže jediný výrobca Spoločenstva, ktorý naďalej podporoval túto žiadosť, a síce Osram, predstavoval 48 % celkovej výroby Spoločenstva, pričom ostatní traja výrobcovia, ktorí boli proti žiadosti, predstavovali spoločne zvyšných 52 %.
32.      Všeobecný súd následne v bode 84 napadnutého rozsudku poukázal na to, že už rozhodol, že článok 5 ods. 4 základného nariadenia neobsahuje žiadnu povinnosť Komisie skončiť prebiehajúce antidumpingové konanie, ak sa úroveň podpory podnetu znížila pod minimálny prah 25 % výroby v rámci Spoločenstva, lebo „toto ustanovenie sa… týka len úrovne podpory podnetu nevyhnutnej na to, aby Komisia mohla začať konanie“. Všeobecný súd spresnil, že článok 9 ods. 1 základného nariadenia slúžil ako základ pre rozsudok Interpipe Niko Tube a Interpipe NTRP/Rada (T‑249/06, EU:T:2009:62), a to aj napriek tomu, že tento rozsudok bol vydaný vo veci, v ktorej podnet nebol vzatý späť, ale sa počas konania iba znížila úroveň jeho podpory. Podľa Všeobecného súdu „toto riešenie je celkom logické, keďže ak podľa uvedeného ustanovenia Komisia nemá povinnosť ukončiť konanie v prípade vzatia podnetu späť, musí to a fortiori platiť aj v prípade jednoduchého zníženia stupňa jeho podpory“.
33.      Všeobecný súd v bode 86 napadnutého rozsudku konštatoval, že článok 5 ods. 4 a článok 9 ods. 1 základného nariadenia sa uplatňujú na konania o preskúmaní na základe článku 11 ods. 5 tohto nariadenia, a vyvodil z toho záver, že inštitúcie Únie boli oprávnené pokračovať v konaní o preskúmaní napriek tomu, že bolo možné, že minimálny prah 50 % uvedený v článku 5 ods. 4 základného nariadenia už nebol dosiahnutý.
34.      Všeobecný súd napokon v bode 88 napadnutého rozsudku uviedol, že Rada si výkladom článku 9 ods. 1 základného nariadenia, ktorý podala, neprivlastnila žiadnu novú právomoc, keďže „rozhodla, že dotknuté antidumpingové opatrenia zostanú zachované po dobu ďalšieho roka až po tom, čo zistila, ako jej to prináleží, že dumping stále existuje, že uplynutie platnosti týchto opatrení by mohlo mať za následok pokračovanie tohto dumpingu a pretrvanie ujmy a že takéto zachovanie je v záujme Spoločenstva“. Všeobecný súd dodal, že tento výklad nepopiera ani opodstatnenie požiadavky, podľa ktorej musí byť na to, aby mohlo byť uložené antidumpingové clo, preukázaná existencia ujmy spôsobenej „výrobnému odvetviu Spoločenstva“, keďže Rada správne vymedzila výrobné odvetvie Spoločenstva na účely určenia ujmy.
35.      Všeobecný súd z toho teda vyvodil záver, že v danom prípade nemožno konštatovať porušenie článku 9 ods. 1 základného nariadenia.
36.      V druhom rade Všeobecný súd skúmal otázku vymedzenia výrobného odvetvia Spoločenstva na účely určenia ujmy.
37.      Všeobecný súd najprv v bode 91 napadnutého rozsudku pripomenul, že podľa článku 11 ods. 2 základného nariadenia môže byť antidumpingové opatrenie zachované na dlhšie obdobie ako päť rokov upravené v tomto ustanovení iba vtedy, ak by uplynutie platnosti pravdepodobne viedlo k pokračovaniu alebo opakovanému výskytu dumpingu a ujmy, pričom pojmom „ujma“ sa podľa článku 3 ods. 1 tohto nariadenia rozumie značná ujma spôsobená výrobnému odvetviu Spoločenstva, značná ujma hroziaca výrobnému odvetviu Spoločenstva alebo značná prekážka v založení tohto výrobného odvetvia Spoločenstva.
38.      V bode 92 napadnutého rozsudku následne uviedol, že článok 4 ods. 1 základného nariadenia definuje výrobné odvetvie Spoločenstva ako „výrobcov podobných výrobkov v rámci Spoločenstva ako celku“ alebo ako „tých z nich, ktorých spoločná výroba výrobkov predstavuje podstatnú časť tak, ako je vymedzené článkom 5 ods. 4 [tohto nariadenia], z celkovej výroby týchto [podobných] výrobkov v rámci Spoločenstva“, a že inštitúcie Únie majú širokú diskrečnú právomoc pri voľbe medzi oboma možnosťami.
39.      Všeobecný súd ďalej v bode 93 napadnutého rozsudku vysvetlil dôvody, pre ktoré sa domnieval, že výrobné odvetvie Spoločenstva, ktoré je použité na účely určenia ujmy, nemusí nutne pozostávať z tých istých výrobcov Spoločenstva, akými sú tí, ktorí tvorili výrobné odvetvie Spoločenstva, ktoré bolo zohľadnené na preukázanie toho, či pôvodný podnet alebo žiadosť o preskúmanie mali dostatočnú podporu podľa článku 5 ods. 4 základného nariadenia. Podľa jeho názoru „na jednej strane môže… v druhom prípade výrobné odvetvie Spoločenstva podľa znenia tohto dotknutého ustanovenia zahŕňať iba výrobcov Spoločenstva, ktorí podporujú podnet alebo žiadosť, zatiaľ čo v prvom prípade môže zahŕňať všetkých výrobcov v rámci Spoločenstva nezávisle od toho, či podnet alebo žiadosť podporili, alebo nie. Na druhej strane treba mať na pamäti, že definovanie výrobného odvetvia Spoločenstva na účely určenia ujmy je úkonom, ktorý vykonávajú inštitúcie [Únie] po začatí konania“.
40.      V bode 94 napadnutého rozsudku Všeobecný súd konštatoval, že v prípadoch, na ktoré sa explicitne alebo implicitne vzťahuje článok 9 ods. 1 základného nariadenia, sa, vychádzajúc z definície, predpokladá, že už nie je dosiahnutý minimálny prah 50 % upravený článkom 5 ods. 4 tohto nariadenia, z čoho vyvodil, že „všeobecný odkaz na článok 5 ods. 4 tohto nariadenia, uvedený v [článku 4 ods. 1 základného nariadenia], týkajúci sa pojmu ‚podstatná časť… z celkovej výroby Spoločenstva‘, [môže byť] vykladaný iba v tom zmysle, že ide o odkaz na minimálny prah 25 % a nie na 50 %“. Podľa Všeobecného súdu „takéto riešenie je jediným možným riešením o to viac, že cieľom požiadavky, podľa ktorej musí výrobné odvetvie Spoločenstva predstavovať podstatnú časť celkovej výroby Spoločenstva, je zabezpečiť, aby celková výroba výrobcov zahrnutých do tohto výrobného odvetvia bola dostatočne reprezentatívna. Táto skutočnosť pritom závisí skôr od časti výroby týchto výrobcov v celkovej výrobe Spoločenstva, ako od postoja, ktorý majú výrobcovia, ktorí nie sú zahrnutí do výrobného odvetvia Spoločenstva podľa článku 5 ods. 4 základného nariadenia, pokiaľ ide o podnet alebo žiadosť o preskúmanie“.
41.      Všeobecný súd napokon v bode 95 napadnutého rozsudku spomenul, že od inštitúcií Únie nemožno žiadať, aby v prípade uvedenom v bode 94 tohto rozsudku definovali výrobné odvetvie Spoločenstva výlučne na základe prvej možnosti uvedenej v článku 4 ods. 1 základného nariadenia, hoci majú širokú diskrečnú právomoc pri výbere medzi oboma stanovenými možnosťami.
42.      Všeobecný súd z toho v bode 96 napadnutého rozsudku vyvodil záver, že Rada nevychádzala z nesprávneho právneho posúdenia, keď sa rozhodla zahrnúť do definície výrobného odvetvia Spoločenstva na účely posúdenia ujmy iba spoločnosť Osram.
IV – O odvolaní
43.      Odvolateľky uvádzajú na podporu svojho odvolania dva odvolacie dôvody.
44.      V rámci svojho prvého odvolacieho dôvodu uvádzajú, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že na základe výkladu článku 9 ods. 1 základného nariadenia a fortiori, ktorý je v rozpore tak so znením, ako aj s režimom tohto ustanovenia, konštatoval, že Komisia mohla pokračovať v konaní nielen v prípade späťvzatia podnetu, ale aj v prípade jednoduchého zníženia stupňa jeho podpory.
45.      V rámci svojho druhého odvolacieho dôvodu odvolateľky tvrdia, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že pri určovaní ujmy spôsobenej výrobnému odvetviu Spoločenstva konštatoval, že pojem „podstatná časť… z celkovej výroby Spoločenstva“ v zmysle článku 5 ods. 4 základného nariadenia musí byť vykladaný v tom zmysle, že ide o odkaz na minimálny prah 25 % tejto výroby, bez zohľadnenia minimálneho prahu 50 %, ktorý je tiež uvedený v tomto ustanovení.
A –    O aktívnej legitimácii odvolateliek
1.      Tvrdenia účastníkov konania
46.      Rada, Osram a Komisia namietajú neprípustnosť žaloby o neplatnosť z dôvodu, že odvolateľky nie sú osobne dotknuté sporným nariadením.
47.      Na podporu tejto námietky neprípustnosti Rada, ktorá – bez toho, aby formálne vzniesla námietku – už vyjadrila v konaní pred Všeobecným súdom pochybnosti o aktívnej legitimácii odvolateliek, tvrdí, že odvolateľky sa nemôžu odvolávať na rozsudok Timex/Rada a Komisia(15), lebo nepodporili žiadosť o preskúmanie platných antidumpingových opatrení, a že sa nemôžu odvolávať ani na judikatúru založenú na rozsudku Nachi Europe(16), keďže ich predajné ceny neboli použité pri výpočte dumpingového rozpätia. Rada sa domnieva, že Philips Lighting sa tiež nemôže odvolávať na judikatúru založenú na rozsudku Extramet Industrie/Rada(17), keďže sa nenachádza v dostatočne špecifickej situácii na jej odlíšenie od akéhokoľvek iného subjektu na základe určitých vlastností, ktoré sú pre ňu príznačné.
48.      Philips Lighting, ktorá pripomína, že Všeobecný súd sa z dôvodov hospodárnosti konania rozhodol priamo preskúmať dôvodnosť žaloby bez toho, aby najprv rozhodol o jej prípustnosti, zastáva názor, že podľa článkov 173 a 174 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora Európskej únie môže vyjadrenie Rady k odvolaniu obsahovať len tvrdenia týkajúce sa vyhovenia odvolaniu alebo jeho zamietnutia, takže okolnosti uvedené v tomto vyjadrení týkajúce sa prípustnosti žaloby by mali byť vylúčené z preskúmania Súdnym dvorom. Pre úplnosť uvádza, že je priamo a osobne dotknutá sporným nariadením, keďže je hlavným dovozcom CFL‑i do Únie a zároveň významným výrobcom týchto výrobkov v rámci Spoločenstva. Dodáva, že toto nariadenie uznáva nepriaznivý vplyv antidumpingového cla na jej činnosti.
2.      Moje posúdenie
49.      Najprv by som sa chcel venovať súdnemu preskúmaniu otázky prípustnosti žaloby o neplatnosť, ktoré môže Súdny dvor ako odvolací súd vykonať, a potom presnejšie preskúmať otázku aktívnej legitimácie odvolateliek, pričom sa budem zaoberať najprv určením ustanovenia, ktoré je uplatniteľné ratione temporis, a potom otázkou, či odvolateľky splnili podmienky stanovené na to, aby mohli podať žalobu o neplatnosť.
a)      Preskúmanie prípustnosti žaloby o neplatnosť Súdnym dvorom
50.      Napadnutý rozsudok je špecifický tým, že v ňom došlo k obráteniu zvyčajného poradia skúmania otázok, podľa ktorého sa najprv skúma prípustnosť žaloby a až potom jej dôvodnosť. Napriek pochybnostiam o aktívnej legitimácii odvolateliek, ktoré vyjadrila Rada, sa Všeobecný súd, vedený „záujm[om] hospodárnosti“(18), rozhodol, že radšej zamietne žalobu o neplatnosť z vecného hľadiska bez toho, aby rozhodol o jej prípustnosti.
51.      Táto obvyklá prax Všeobecného súdu(19) nadväzuje na judikatúru Súdneho dvora, ktorá je založená najmä na rozsudkoch Rada/Boehringer(20) a Francúzsko/Komisia(21), na ktoré odkazuje napadnutý rozsudok, a ktorá bola zopakovaná v rozsudku Cofradía de pescadores „San Pedro“ de Bermeo a i./Rada(22).
52.      V krátkosti pripomeniem riešenia použité v týchto rozhodnutiach.
53.      V rozsudku Rada/Boehringer (C‑23/00 P, EU:C:2002:118) Súdny dvor, ktorý rozhodoval o odvolaní podanom Radou proti rozsudku Súdu prvého stupňa, v ktorom nebola preskúmaná námietka neprípustnosti, ktorú vzniesla Rada voči žalobe o neplatnosť smernice(23), pred zamietnutím odvolania pre neprípustnosť z dôvodu, že nesmerovalo proti nijakému rozhodnutiu, konštatoval, že „prináleží Súdu prvého stupňa posúdiť – tak, ako to urobil –, či riadny výkon spravodlivosti za okolností prejednávaného prípadu odôvodňoval zamietnutie žaloby z vecného hľadiska v tejto veci bez rozhodnutia o námietke neprípustnosti vznesenej Radou“(24).
54.      Vo svojom rozsudku Francúzsko/Komisia (C‑233/02, EU:C:2004:173) Súdny dvor, ktorý rozhodoval o žalobe o neplatnosť rozhodnutia týkajúceho sa uzavretia dohody o usmerneniach, konštatoval, že nie je potrebné rozhodnúť o námietke neprípustnosti súvisiacej s určením neexistencie napadnuteľného aktu, keďže návrhy Francúzskej republiky museli byť z vecného hľadiska zamietnuté.
55.      Napokon vo svojom rozsudku Cofradía de pescadores „San Pedro“ de Bermeo a i./Rada (C‑6/06 P, EU:C:2007:702) Súdny dvor zamietol vzájomné odvolanie Rady, ktoré smerovalo k čiastočnému zrušeniu rozsudku Súdu prvého stupňa, ktorým bola zamietnutá žaloba o určenie mimozmluvnej zodpovednosti bez preskúmania námietky neprípustnosti vznesenej touto inštitúciou, pričom použil formuláciu uvedenú v rozsudku Rada/Boehringer (C‑23/00 P, EU:C:2002:118)(25).
56.      V záujme koherentnosti judikatúry považujem za potrebné porovnať tieto riešenia so zásadou sformulovanou Súdnym dvorom, podľa ktorej neprípustnosť žaloby o neplatnosť vyplývajúca z nedostatku aktívnej legitimácie žalobcu predstavuje dôvod verejného poriadku, na ktorý súd Únie môže a dokonca musí ex offo prihliadnuť.(26) Ako sa uvádza v jeho rozsudku Stadtwerke Schwäbisch Hall a i./Komisia(27), „Súdny dvor, ktorý rozhoduje o odvolaní podľa článku 56 svojho štatútu, je povinný prípadne aj ex offo rozhodnúť o dôvode verejného poriadku založenom na nedodržaní podmienky stanovenej článkom 230 štvrtým odsekom ES, podľa ktorej sa žalobca môže domáhať zrušenia rozhodnutia, ktoré mu nie je určené, len vtedy, ak sa ho toto rozhodnutie priamo a osobne týka“(28). V ďalších rozhodnutiach Súdny dvor navyše výslovne označil dôvod založený na neprípustnosti žaloby podanej fyzickou alebo právnickou osobou proti rozhodnutiu, ktoré jej nie je určené, za „prekážku konania z dôvodu verejného záujmu“, ktorú môžu súdne orgány Únie kedykoľvek preskúmať, dokonca aj ex offo.(29) Prekážky konania pritom nie sú dôvodmi ako iné dôvody, ktoré možno stavať na roveň vecným dôvodom. Ako vyplýva tak z článku 150 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, ako aj z jeho judikatúry, prekážky konania sa naopak spravujú osobitnými procesnými predpismi, ktoré sa vyznačujú najmä tým, že ich možno preskúmať kedykoľvek počas konania, dokonca aj ex offo.
57.      Tieto dva súbežné súbory rozhodnutí nevyvolávajú dojem dokonalej koherentnosti v riadne vybudovanom súdnom systéme. Ako totiž odôvodniť skutočnosť, že súd Únie ukladá povinnosť prihliadnuť ex offo, a to aj v rámci odvolacieho konania, na prekážku konania založenú na nedostatku aktívnej legitimácie na podanie žaloby o neplatnosť, a zároveň pripúšťa, že nemusí rozhodnúť o takej prekážke konania, ak ju v konaní pred ním uplatní jeden z účastníkov konania? Je povinnosť systematicky overovať aktívnu legitimáciu, ktorá prináleží okrem iného odvolaciemu súdu, zlučiteľná s možnosťou nevykonať toto overenie, ak žalobu možno zamietnuť z vecného hľadiska?
58.      Uvediem tri hlavné výhrady voči judikatúre, ktorá dovoľuje súdu Únie nepreskúmať prekážku konania založenú na nedostatku aktívnej legitimácie, ak sa zdá, že žalobu možno zamietnuť z vecného hľadiska.
59.      Po prvé domnievam sa, že toto riešenie nie je zlučiteľné s uznaním skutočnosti, že prekážka konania založená na nedostatku aktívnej legitimácie sa týka verejného záujmu. Ak sa prekážka konania týka verejného záujmu, hoci súd Únie „môže“ o nej rozhodnúť kedykoľvek a nie nevyhnutne in limine litis, „musí“ o nej rozhodnúť vo svojom rozhodnutí. Inak povedané, možnosť, ktorú má tento súd, sa týka výlučne výberu okamihu, v ktorom chce splniť svoju povinnosť overiť ex offo prípustnosť návrhu.
60.      Po druhé zastávam názor, že táto judikatúra nie je v súlade s povahou a právnym režimom tejto prekážky konania. Ak podmienky prípustnosti žaloby o neplatnosť podanej fyzickou alebo právnickou osobou nie sú splnené, Súdny dvor – s prihliadnutím na obmedzenia jeho právomocí pri rozhodovaní o takých žalobách – už nemôže skúmať vecné dôvody uvedené na podporu tejto žaloby. V súlade s terminológiou použitou tak v článku 230 druhom a treťom odseku ES, ako aj v článku 263 druhom a treťom odseku ZFEÚ Súdny dvor už nemá „právomoc“ rozhodovať o nej. Neprípustnosť žaloby o neplatnosť pre nedostatok aktívnej legitimácie žalobcu teda predstavuje prekážku pokračovania v skúmaní dôvodnosti tejto žaloby.
61.      Po tretie mám pochybnosti o tom, či je v úplnom súlade s riadnym výkonom spravodlivosti a správnou politikou tvorby súdnych rozhodnutí nechávať na neskôr odpoveď na zásadné otázky, ktoré môžu vzniknúť v ďalších sporoch. Túto prax, poznačená pragmatizmom, ktorý je sotva zlučiteľný so striktným uplatnením právnej normy, považujem za spornú tým skôr, že nie je obmedzená na prípady, v ktorých je žaloba zjavne nedôvodná, zatiaľ čo jej neprípustnosť nie je rovnako zrejmá. Táto prax bola naopak uplatnená zovšeobecnene a bez obmedzení, a to aj v prípadoch, keď posúdenie dôvodnosti žaloby vyvolávalo závažné ťažkosti.
62.      Prejednávané odvolanie poskytuje príležitosť potvrdiť alebo naopak zanechať túto judikatúru, ktorej opätovné preskúmanie nie je zbytočné vzhľadom na to, že rozsudky Súdneho dvora, v ktorých sa rozhodlo o tejto otázke, boli vydané pred rozsudkami, ktoré na jednej strane ukladajú súdu Únie, aby prípadne aj ex offo rozhodol o dôvode neprípustnosti žaloby podanej fyzickou alebo právnickou osobou proti rozhodnutiu, ktoré jej nie je určené, a na druhej strane označujú tento dôvod za „prekážku konania vo verejnom záujme“.
63.      Prichádzajú do úvahy tri riešenia.
64.      Po prvé, hoci si nemyslím, že toto riešenie je opodstatnené, nemôžem vylúčiť, že Súdny dvor bude chcieť potvrdiť svoju judikatúru, čo by ho viedlo k priamemu preskúmaniu odvolacích dôvodov bez toho, aby sa najprv zastavil pri otázke prípustnosti žaloby o neplatnosť podanej odvolateľkami, ktorú by musel vyriešiť len vtedy, ak by sa rozhodol, že si neosvojí môj návrh vo veci samej spočívajúci v zamietnutí odvolania, ktorý uvediem ďalej.
65.      Druhá možnosť by spočívala – ako navrhujem – v zanechaní tejto judikatúry alebo aspoň v jej podmienení konštatovaním zjavnej nedôvodnosti žaloby o neplatnosť, čo by Súdny dvor v prejednávanej veci viedlo k tomu, aby najprv preskúmal je prípustnosť.
66.      Napokon tretia možnosť by spočívala – bez toho, aby sa rozhodlo o výhodách tejto judikatúry – v jej neuplatnení v prejednávanej veci so spresnením, že táto judikatúra poskytuje súdu Únie jednoduchú možnosť nerozhodnúť o prípustnosti žaloby, ak má v úmysle zamietnuť ju, bez toho, aby mu z uvedenej judikatúry vyplývala povinnosť nerozhodnúť o nej.
67.      Z vyššie uvedených dôvodov sa vyjadrím v prospech druhej možnosti, ktorá vedie k tomu, že sa najprv preskúma prípustnosť žaloby o neplatnosť a na tento účel sa určia ustanovenia uplatniteľné z hľadiska časovej pôsobnosti.
b)      Určenie ustanovení uplatniteľných ratione temporis
68.      Skôr než konkrétne preskúmam, či odvolateľky boli aktívne legitimované domáhať sa zrušenia sporného nariadenia, treba ešte vyriešiť jednu predbežnú otázku. Je to otázka, či je ratione temporis uplatniteľný článok 230 štvrtý odsek ES, alebo 263 štvrtý odsek ZFEÚ.
69.      Táto otázka má v rámci skúmania prejednávaného odvolania praktický význam, ktorý je nepriamo úmerný jej teoretickému významu.
70.      Odpoveď na túto otázku je totiž sotva rozhodujúca pre vyriešenie sporu, keďže z dôvodov, ktoré uvediem ďalej, sa domnievam, že odvolateľky sú priamo a osobne dotknuté sporným nariadením.
71.      Má však určitý teoretický význam, keďže Lisabonská zmluva sa vôbec neobmedzila na prebratie totožných podmienok prípustnosti žalôb o neplatnosť pre fyzické a právnické osoby, ale ich naopak zmiernila tým, že v článku 263 štvrtom odseku ZFEÚ doplnila poslednú časť vety, ktorá umožňuje podať žalobu o neplatnosť voči regulačným aktom, ktoré nevyžadujú vykonávacie opatrenia a priamo sa týkajú žalobcu. Fyzická alebo právnická osoba, ktorá nemá aktívnu legitimáciu podľa článku 230 ES, by teda teoreticky mohla byť aktívne legitimovaná na základe článku 263 ZFEÚ.
72.      Skôr než vyjadrím svoj názor na uplatniteľnosť tohto posledného uvedeného ustanovenia ratione temporis, treba najprv pripomenúť súčasný stav judikatúry Všeobecného súdu týkajúcej sa tejto otázky.
73.      Všeobecný súd sa zaoberal otázkou, či sa článok 263 štvrtý odsek ZFEÚ vzťahuje na súdne konania prebiehajúce k 1. decembru 2009, vo svojich uzneseniach Norilsk Nickel Harjavalta a Umicore/Komisia(30), ako aj Etimine a Etiproducts/Komisia(31).
74.      V týchto dvoch rozhodnutiach Všeobecný súd po tom, čo pripomenul, že Lisabonská zmluva nestanovuje žiadne osobitné prechodné ustanovenie, poukázal na to, že „z ustálenej judikatúry vyplýva jednak, že v súlade s pravidlom tempus regit actum… musí byť otázka prípustnosti žaloby prejednávaná na základe pravidiel platných v deň podania tejto žaloby… a jednak, že podmienky prípustnosti žaloby sa posudzujú v čase podania tejto žaloby, teda v čase doručenia návrhu…, pričom náprava je možná, len ak je táto žaloba podaná pred uplynutím lehoty na podanie žaloby“(32).
75.      Všeobecný súd dodal, že „opačné riešenie by… malo za následok riziko svojvôle pri výkone spravodlivosti, keďže prípustnosť žaloby by závisela od dátumu vyhlásenia právoplatného rozhodnutia súdu, ktorý nemožno vopred určiť“(33), a že aj za predpokladu, že článok 263 štvrtý odsek ZFEÚ, osobitne jeho posledná časť vety, mohol v prejednávanej veci priniesť žalobkyniam aktívnu legitimáciu, ktorú podľa článku 230 štvrtého odseku ES nemali, túto aktívnu legitimáciu nemožno zohľadniť na účely posúdenia prípustnosti predmetnej žaloby, keďže lehota na podanie žaloby tak v zmysle článku 230 piateho odseku ES, ako aj článku 263 šiesteho odseku ZFEÚ uplynula už 1. decembra 2009, teda v deň nadobudnutia účinnosti článku 263 ZFEÚ.(34)
76.      Všeobecný súd napokon poznamenal, že „toto posúdenie nie je vyvrátené ani tvrdením, podľa ktorého je článok 263 ZFEÚ súčasťou procesných predpisov, v prípade ktorých judikatúra uznala, že na rozdiel od hmotnoprávnych predpisov, sa tieto všeobecne vzťahujú na všetky spory prejednávané v čase nadobudnutia účinnosti týchto predpisov[, keďže] aj za predpokladu, že otázky súdnej právomoci patria do oblasti procesných prepisov…, treba… konštatovať…[,] že na účely určenia uplatniteľných ustanovení, s ohľadom na ktoré sa musí posudzovať prípustnosť žaloby o neplatnosť podanej proti aktu Únie, treba uplatňovať pravidlo tempus regit actum“(35).
77.      Treba túto judikatúru potvrdiť, alebo zmeniť?
78.      Spontánne by som navrhol potvrdiť ju, keďže odôvodnenia, ktoré uviedol Všeobecný súd na podporu riešenia, ktoré použil, sa zdajú byť na prvý pohľad presvedčivé. Je totiž logické posudzovať aktívnu legitimáciu žalobcu pred súdmi Únie ku dňu podania žaloby. Navyše je legitímne usilovať sa zabrániť riziku narušenia rovnosti pri skúmaní žalôb podľa rýchlosti súdu Únie.
79.      Domnievam sa však, že existujú aspoň tri opačné argumenty, ktoré majú podľa môjho názoru väčší význam.
80.      Prvý dôvod možno vyvodiť z tradičných pravidiel, ktorými sa spravuje časová pôsobnosť práva Únie. Záver, že pravidlo tempus regit actum by malo mať prednosť pred bezprostredným uplatnením procesných pravidiel, totiž podľa môjho názoru spočíva na príliš extenzívnom chápaní tohto pravidla, ktoré podľa mňa nezodpovedá zásadám uplatniteľným v danej oblasti.
81.      Riešenie časovej kolízie pravidiel vyplýva z tradičného rozlišovania hmotnoprávnych pravidiel a procesných pravidiel.
82.      Hmotnoprávne pravidlá sa zvyčajne vykladajú tak, že sa uplatňujú bezprostredne, čo znamená, že majú upravovať situácie, „ktoré nastanú“, ako aj „súčasné“(36) a „budúce“(37) následky situácií, „ktoré nastali“ počas účinnosti starého pravidla, avšak neboli úplne dokonané. S cieľom zabezpečiť dodržiavanie zásad právnej istoty a legitímnej dôvery, podľa ktorých musia byť právne predpisy Únie jasné a predvídateľné pre osoby podliehajúce súdnej právomoci, naopak nemožno uplatniť tieto predpisy retroaktívne bez ohľadu na to, či to má pre dotknuté osoby priaznivé alebo nepriaznivé dôsledky, takže nové pravidlá sa nemôžu uplatniť na situácie „vzniknuté“ pred nadobudnutím ich účinnosti, pokiaľ z ich znenia, účelu alebo štruktúry jasne nevyplýva, že im má byť takýto účinok priznaný.(38)
83.      Pre procesné pravidlá platí odlišný režim, ktorý sa vyznačuje ešte prísnejším uplatňovaním zásady bezprostredného účinku nových pravidiel. Podľa ustálenej judikatúry sa procesné pravidlá „všeobecne“ považujú za uplatniteľné na všetky spory prejednávané ku dňu nadobudnutia ich účinnosti.(39) V tejto súvislosti Súdny dvor uviedol dve dôležité vysvetlenia. Najprv rozhodol, že otázka súdnej právomoci patrí do oblasti procesných pravidiel.(40) Následne vylúčil uplatnenie rozlišovania hmotnoprávnych pravidiel a procesných pravidiel, ak procesné pravidlá, ktoré sú súčasťou právnej úpravy Únie, tvoria s hmotnoprávnymi pravidlami nerozlučný celok a nemožno ich posudzovať samostatne, pokiaľ ide o ich časové účinky.(41)
84.      Treba poukázať na to, že v judikatúre sa táto zásada uplatňuje vo veľmi širokom rozsahu bez toho, aby rozlišovali procesné úkony urobené pred a po nadobudnutí účinnosti nového predpisu alebo predpisy, ktoré upravujú činnosť účastníkov konania, a predpisy, ktoré upravujú činnosť súdu, akými sú predpisy o právomoci.(42)
85.      Ustanovenia článku 263 ZFEÚ pritom treba považovať za ustanovenia procesnej povahy, keďže určujú osoby, ktoré majú aktívnu legitimáciu na podanie žaloby o neplatnosť, aj keď stanovujú hmotnoprávne podmienky, a nie čisto formálne podmienky. Zásada bezprostredného účinku procesných predpisov teda znamená, že sa uplatňujú na konania prebiehajúce v čase nadobudnutia ich účinnosti.
86.      Aj za predpokladu, že zásada bezprostredného účinku nového pravidla by sa chápala tak, že neumožňuje uplatnenie tohto pravidla na procesný úkon, konkrétne žalobu o neplatnosť, urobený pred nadobudnutím účinnosti tohto pravidla, treba poznamenať, že ustanovenia článku 263 ZFEÚ majú okrem všeobecného aspektu „procesného“ predpisu – keďže súvisia s aktívnou legitimáciou na podanie žaloby o neplatnosť – aj osobitný aspekt predpisu o „právomoci“, lebo určujú právomoc súdu Únie rozhodovať o žalobách o neplatnosť podaných fyzickými alebo právnickými osobami.
87.      Ako som zdôraznil vyššie, v tejto súvislosti považujem za významné znenie článku 263 druhého odseku ZFEÚ, v ktorom sú uvedené podmienky, za ktorých Súdny dvor „má právomoc rozhodovať o žalobách“(43), a na ktorý odkazuje štvrtý odsek tohto článku. Z tohto hľadiska pritom pravidlo tempus regit actum nemôže odôvodniť neuplatnenie nového predpisu, keďže pokiaľ spor nebol rozhodnutý rozsudkom, nejde o zavŕšený procesný úkon, čo sa týka predpisu o právomoci, ale skôr o pretrvávajúci stav, ktorý sa musí spravovať novým predpisom o právomoci. Keďže Súdny dvor má od 1. decembra 2009 právomoc rozhodovať o žalobách o neplatnosť podaných fyzickými alebo právnickými osobami voči regulačnému aktu, ktorý sa ich priamo týka a nevyžaduje vykonávacie opatrenie, musí byť schopný rozhodovať od tohto dňa o takých žalobách, vrátane tých, ktoré už prejednáva. Dodávam, že – hoci spadá do odlišného procesného kontextu – rozsudok Weryński(44), v ktorom boli na návrh na začatie prejudiciálneho konania týkajúci sa výkladu podaný pred vstupom Lisabonskej zmluvy do platnosti uplatnené nové pravidlá, ktorými bolo skoršie obmedzenie práva podať návrh na začatie prejudiciálneho konania zakotvené v článku 68 ods. 1 ES zrušené(45), svedčí o ochote Súdneho dvora bezprostredne uplatniť nové ustanovenia upravujúce jeho právomoc.
88.      V prospech uplatnenia článku 263 ZFEÚ na prebiehajúce konania svedčí aj druhý dôvod, ktorý považujem za naliehavý. Pravidlá časovej pôsobnosti tohto ustanovenia treba určiť vzhľadom na jeho cieľ, ktorý prispieva k tomu, aby jednotlivci mali zaručené právne prostriedky potrebné na zabezpečenie ich účinnej súdnej ochrany, pričom sa má zabrániť tomu – ako pripomenul Súdny dvor –, aby boli nútení porušiť právo, aby sa mohli obrátiť na súd.(46) Keďže uznanie práva každého jednotlivca napadnúť zákonnosť každého aktu, ktorý sa dotýka jeho právneho postavenia, vyplýva z požiadavky účinnej súdnej ochrany, potvrdenej v článku 47 Charty základných práv Európskej únie, a tým predstavuje jeden z pilierov Únie založenej na hodnotách právneho štátu, podľa môjho názoru je povinnosťou súdu Únie zabezpečiť okamžité ukončenie situácie, ktorá by mohla viesť k obmedzeniu základného práva, ktorým je právo na opravný prostriedok, a na tento účel uplatniť na prebiehajúce konania nové pravidlo.
89.      Tretí dôvod možno vyvodiť z toho, že ani zásada právnej istoty, ani zásada legitímnej dôvery nebránia uplatneniu článku 263 ZFEÚ na konania prebiehajúce v čase nadobudnutia jeho platnosti. V tejto súvislosti treba poukázať na to, že uplatnenie nového ustanovenia, ktorého účelom je vyplniť medzeru v systéme súdnej ochrany Únie, na prebiehajúce konania neodporuje právnej istote. Konanie o neplatnosť aktov inštitúcií Únie upravené v článkoch 263 ZFEÚ a 264 ZFEÚ je objektívnym konaním, ktorého cieľom je predovšetkým obnova zákonnosti. Bezprostredné uplatnenie pravidla, ktoré zmierňuje podmienky prípustnosti žaloby o neplatnosť, na prebiehajúce konania neuprednostňuje subjektívne práva jedného subjektu na úkor iného, ako by to mohlo byť v prípade retroaktívneho uplatnenia hmotnoprávneho ustanovenia. Uplatnenie tohto pravidla nemá vplyv ani na legitímnu dôveru právnych subjektov, pričom naopak posilňuje ich ochranu tým, že uľahčuje ich prístup k súdu Únie.
90.      Dodávam, že skutočnosť, že striktný výklad pojmu regulačný akt(47) a najmä podmienky týkajúcej sa neexistencie vykonávacích opatrení(48), ktorý podal Súdny dvor, obmedzil rozsah zmiernenia podmienok priameho prístupu k súdu Únie, nepredstavuje argument svedčiaci v prospech opačného riešenia, keďže nie je vôbec opodstatnené, aby strata materiálneho aspektu tohto ustanovenia bola spojená so stratou časového aspektu.
91.      Z týchto dôvodov navrhujem, aby Súdny dvor rozhodol, že článok 263 ZFEÚ je uplatniteľný na prejednávanú žalobu o neplatnosť, ktorej prípustnosť treba v dôsledku toho preskúmať z hľadiska tohto článku.
c)      Aktívna legitimácia odvolateliek
92.      Článok 263 štvrtý odsek ZFEÚ stanovuje dva prípady, v ktorých môže fyzická alebo právnická osoba podať žalobu proti rozhodnutiu, ktoré jej nie je určené. Po prvé takú žalobu možno podať, ak sa toto rozhodnutie priamo a osobne týka uvedenej osoby. Po druhé taká osoba môže podať žalobu voči regulačnému aktu, ktorý nevyžaduje vykonávacie opatrenia, ak sa jej priamo týka.
93.      Je potrebné najprv preskúmať prípustnosť žaloby vzhľadom na prvý prípad. Keďže podmienka súvisiaca s priamou dotknutosťou nie je sporná, treba na úvod preskúmať, či je splnená podmienka súvisiaca s osobnou dotknutosťou odvolateliek.
94.      Z ustálenej judikatúry, založenej na rozsudku Plaumann/Komisia(49), vyplýva, že iné subjekty ako osoby, ktorým je rozhodnutie určené, môžu tvrdiť, že sa ich rozhodnutie osobne týka, iba vtedy, keď sa ich dotýka na základe ich určitých osobitných vlastností alebo na základe okolnosti, ktorá ich charakterizuje vo vzťahu k akejkoľvek inej osobe a tým ich individualizuje obdobným spôsobom ako osobu, ktorej je rozhodnutie určené(50).
95.      Pokiaľ ide konkrétnejšie o rozhodnutia v oblasti antidumpingových opatrení, Súdny dvor viackrát konštatoval, že nariadenia zavádzajúce antidumpingové clo, aj keď majú normatívnu povahu, keďže sa majú uplatňovať na všetky dotknuté hospodárske subjekty, môžu mať aj individuálnu povahu, lebo sa môžu priamo a osobne týkať niektorých z týchto subjektov(51), ktoré sú preto aktívne legitimované na podanie žaloby o neplatnosť. Keďže judikatúra zakotvuje teóriu „hybridnosti“ týchto aktov, je vo všeobecnosti pomerne naklonená uznaniu aktívnej legitimácie dotknutých subjektov.
96.      Tento vývoj sa prejavuje na rôznych stupňoch vo vzťahu ku všetkým dotknutým subjektom, či už ide o výrobcov a vývozcov, dovozcov, určitých dodávateľov alebo výrobcov Spoločenstva.
97.      Po prvé vzhľadom na skutočnosť, že antidumpingové clá sa zavádzajú na základe zistení vyplývajúcich z prešetrovania výrobných cien a vývozných cien konkrétnych podnikov, Súdny dvor konštatoval, že nariadenia zavádzajúce antidumpingové clo sa môžu priamo a osobne týkať tých „vyrábajúcich a vyvážajúcich podnikov“, ktorým sú pripisované dumpingové praktiky na základe údajov týkajúcich sa ich obchodnej činnosti, ktoré tak môžu preukázať, že boli uvedené v aktoch Komisie alebo Rady alebo dotknuté pôvodnými prešetrovaniami(52).
98.      Po druhé Súdny dvor tiež rozhodol, že osobne dotknutí zisteniami týkajúcimi sa existencie dumpingovej praxe sú „dovozcovia“ pridružení k vývozcom z tretích krajín, na ktorých výrobky sú uložené antidumpingové clá, pokiaľ vývozná cena(53) alebo samotné antidumpingové clo(54) boli vypočítané na základe predajných cien predmetného tovaru uplatňovaných týmito dovozcami na trhu Únie. Naopak aktívna legitimácia bola odopretá nezávislému dovozcovi usadenému v Únii, ktorý nebol uvedený v aktoch Komisie alebo Rady a ktorého sa nariadenie zavádzajúce antidumpingové clá týkalo len v rozsahu, v akom objektívne patril do oblasti pôsobnosti tohto nariadenia.(55) Výnimka z tejto výnimky bola zavedená rozsudkom Extramet Industrie/Rada(56), v ktorom bola priznaná aktívna legitimácia nezávislému dovozcovi, ktorá preukázal existenciu súboru skutočností tvoriacich osobitnú okolnosť, ktorá ho charakterizovala vzhľadom na predmetné opatrenie vo vzťahu k akémukoľvek inému hospodárskemu subjektu.(57)
99.      Po tretie judikatúra priznala aktívnu legitimáciu tým hospodárskym subjektom, ako napríklad výrobcovi originálneho vybavenia, ktorý dodáva pod vlastnou značkou výrobky vyrobené určitým výrobcom, ktorých počet je obmedzený, ktoré inštitúcie označili a ktoré majú – pokiaľ ide o ich obchodné vzťahy s výrobcom dotknutých výrobkov – osobitosti, ktoré boli zohľadnené pri určovaní normálnej hodnoty a výpočte váženého dumpingového rozpätia, na základe ktorého bolo antidumpingové clo určené.(58)
100. Po štvrté súd Únie konštatoval aktívnu legitimáciu „výrobcu Spoločenstva“, keďže nariadenie zavádzajúce antidumpingové clo bolo založené na osobnej situácii tohto výrobcu, ktorý bol hlavným výrobcom predmetného výrobku v Únii. Súdny dvor dospel k tomuto konštatovaniu na základe toho, že výhrady vznesené uvedeným výrobcom vyvolali podnet, ktorý viedol k začatiu zisťovacieho konania, že jeho pripomienky boli vypočuté počas tohto konania, ktorého priebeh tieto pripomienky do veľkej miery ovplyvnili, a že antidumpingové clo bolo stanovené podľa dôsledkov, ktoré mu spôsobil zistený dumping.(59)
101. Podľa terminológie prebratej z trestného práva by sa dalo povedať, že judikatúra konečne priznala aktívnu legitimáciu tak páchateľom antidumpingových praktík a niektorým z ich spolupáchateľov, ako aj ich obetiam, ale za variabilných podmienok, ktoré sťažujú určenie použitých kritérií. S výnimkou dovozcov a určitých dodávateľov, pre ktorých bolo vytvorené sporné kritérium(60) založené na zohľadnení ich hospodárskych údajov pri určovaní okolností slúžiacich na výpočet antidumpingového cla, hlavné kritérium spočíva na účasti žalobcu na procese prijímania aktu.
102. Podľa môjho názoru uplatnenie tohto kritéria vedie v prejednávanom prípade k uznaniu, že sporné nariadenie sa dotýka odvolateliek na základe ich určitých osobitných vlastností. Odvolateľky sa navyše môžu odvolávať na okolnosť, ktorá ich charakterizuje vo vzťahu k akejkoľvek inej osobe a tým ich individualizuje obdobným spôsobom ako osobu, ktorej je akt určený.
103. Po prvé Philips Lighting nie je dotknutá sporným nariadením len z vecného hľadiska ako výrobca Spoločenstva, ktorý je obeťou antidumpingových praktík a objektívne patrí do oblasti pôsobnosti tohto nariadenia. Má totiž aj osobitné procesné postavenie, keďže je nesporné, že v bode 13 písm. g) a v bodoch 47 až 49, 98 a 99 odôvodnenia sporného nariadenia sa odkazuje na tohto výrobcu, ktorý bol označený za „výrobcu zo Spoločenstva“, a že spolupracoval pri prešetrovaní. Okrem toho v rámci skúmania vykonaného v priebehu prešetrovania vzhľadom na článok 5 ods. 4 základného nariadenia bola Philips Lighting spomenutá ako „namietateľka“ proti žiadosti o preskúmanie. Môže sa teda odvolávať nielen na svoju účasť na konaní pred prijatím antidumpingových opatrení, ale aj na okolnosť, že jej postavenie namietateľky proti žiadosti o preskúmanie bolo zohľadnené pri určovaní stupňa podpory tejto žiadosti. Predstavme si, že uvedenú žiadosť od začiatku podporoval len percentuálny podiel výrobcov Spoločenstva nižší ako minimálny prah 50 % vyžadovaný článkom 5 ods. 4 základného nariadenia a že Komisia sa predsa rozhodla začať prešetrovanie na základe tohto podnetu bez toho, aby navyše mala dostatočné dôkazy, ktoré by jej v súlade s ustanoveniami článku 5 ods. 6 tohto nariadenia umožňovali začať prešetrovanie ex offo. Mohla by sa výrobcom Spoločenstva, ktorí spolupracovali pri prešetrovaní a vyjadrili svoj nesúhlas, odoprieť možnosť namietať porušenie práva Únie pod zámienkou, že nie sú osobne dotknutí nariadením prijatým v závere tohto protiprávne vedeného konania? Podľa môjho názoru osobitné postavenie, ktoré bolo takto priznané spoločnosti Philips Lighting v konaní, viedlo k jej individualizácii obdobným spôsobom ako v prípade osoby, ktorej je akt určený.
104. Po druhé sporné nariadenie zohľadňuje osobitnú okolnosť, ktorá charakterizuje odvolateľky vo vzťahu k ostatným dotknutým hospodárskym subjektom. Okrem toho, že ich osobitná hospodárska situácia bola predmetom skúmania, ktorého podrobné výsledky sú uvedené v prílohe sporného nariadenia, Rada v rámci analýzy záujmu na zachovaní antidumpingových opatrení v prípade iných výrobcov Spoločenstva ako spoločnosti Osram, v bode 98 odôvodnenia sporného nariadenia uviedla, že vzhľadom na dovoznú činnosť výrobcov Spoločenstva existencia ciel mala negatívny vplyv na ich celkovú činnosť a že okrem výdavkov súvisiacich s antidumpingovými clami spojenými s dovozom im opatrenia zabránili v optimalizácii ich výrobného sortimentu, portfólia predaja, a teda ich ziskovosti a malo to vplyv aj na investície, výrobu, výskum a vývoj a iné strategické rozhodnutia. V bode 99 odôvodnenia sporného nariadenia Rada následne dospela k záveru, že vzhľadom na stratégiu využívania zdrojov spoločnosti Philips Lighting opätovné uloženie opatrení nebolo v záujme tohto výrobcu.
105. Treba teda konštatovať, že žaloba je prípustná v rozsahu, v akom ju podali odvolateľky, keďže tieto boli vzhľadom na svoje dvojaké postavenie výrobcov Spoločenstva a dovozcov, označené v aktoch Rady a Komisie týkajúcich sa antidumpingových ciel, dotknuté predbežným prešetrovaním a uvedené ako namietateľky v spornom nariadení.
106. Okrem toho považujem za legitímne, aby výrobcovia Spoločenstva, ktorí sa nachádzajú v situácii uvedených odvolateliek, mohli spochybniť najmä skutočnosť, že ich situácia nebola zohľadnená pri určovaní ujmy spôsobenej výrobnému odvetviu Spoločenstva v zmysle článku 4 ods. 1 základného nariadenia.
107. Keďže sa domnievam, že Philips Lighting je priamo a osobne dotknutá sporným nariadením, nie je potrebné skúmať prípustnosť žaloby o neplatnosť vzhľadom na druhý prípad uvedený v článku 263 štvrtom odseku ZFEÚ, podľa ktorého fyzická alebo právnická osoba môže podať žalobu voči regulačnému aktu, ktorý nevyžaduje vykonávacie opatrenia, ak sa jej priamo týka.
B –    O dôvodnosti odvolania
1.      O prvom odvolacom dôvode založenom na nesprávnom výklade článku 9 ods. 1 základného nariadenia
a)      Tvrdenia účastníkov konania
108. Odvolateľky v podstate tvrdia, že Všeobecný súd vychádzal z nesprávneho výkladu článku 9 ods. 1 základného nariadenia, keď pripustil, že Komisia mohla pokračovať v prešetrovaní v prípade poklesu podpory podnetu a nie jeho späťvzatia.
109. Odvolateľky uvádzajú, že tento extenzívny výklad nemôže byť náležite založený na rozsudku Interpipe Niko Tube a Interpipe NTRP/Rada(61), na ktorý odkazuje Všeobecný súd v bode 84 napadnutého rozsudku, vzhľadom na rozdiely v skutkových okolnostiach prejednávanej veci a veci, v ktorej bol vydaný tento rozsudok, že nemá oporu ani v znení alebo v systematike článku 9 ods. 1 základného nariadenia a že ho nepodporuje ani prax inštitúcií Únie za posledných 25 rokov.
110. Pripomínajúc, že žiadosť o začatie konania o preskúmaní pôvodne podporovali Osram a GE Hungary, ktoré predstavovali viac ako 50 % celkovej výroby Spoločenstva CFL‑i, kým GE Hungary po začatí prešetrovania neinformovala Komisiu, že nesúhlasí s existujúcimi antidumpingovými opatreniami, Rada, ktorú podporujú Osram a Komisia, tvrdila, že ak základné nariadenie obsahuje jasné ustanovenia, len pokiaľ ide o požiadavky týkajúce sa aktívnej legitimácie pri začatí prešetrovania, aktívna legitimácia má význam len v tomto štádiu, zatiaľ čo stupeň podpory v priebehu prešetrovania je odlišnou otázkou, ktorú treba posudzovať v kontexte informácií, ktoré výrobné odvetvie Spoločenstva musí poskytnúť Komisii s cieľom umožniť najmä vyjadriť sa k potenciálne vzniknutej ujme.
111. Podľa Rady je argumentácia a fortiori, ktorú použil Všeobecný súd, koherentná, logická a v súlade s obvyklými výkladovými metódami a má oporu v skoršej judikatúre, založenej tak na rozsudku Interpipe Niko Tube a Interpipe NTRP/Rada (T‑249/06, EU:T:2009:62), ako aj na rozsudku Gem‑Year a Jinn‑Well Auto‑Parts (Zhejiang)/Rada (T‑172/09, EU:T:2012:532), z ktorých vyplýva, že požiadavky týkajúce sa aktívnej legitimácie uvedené v článku 5 ods. 4 základného nariadenia musia byť splnené len v čase začatia prešetrovania, ale nemusia byť splnené počas neho. Podľa tejto inštitúcie si odvolateľky zamieňajú otázku týkajúcu sa pojmu výrobné odvetvie Spoločenstva na účely overenia aktívnej legitimácie s otázkou vymedzenia tohto výrobného odvetvia Spoločenstva na účely určenia ujmy.
112. Rada dodáva, že za predpokladu, že sa preukáže, že inštitúcie Únie, ktoré majú širokú diskrečnú právomoc pri rozhodovaní o tom, či treba po späťvzatí podnetu ukončiť konanie, vo svojej predchádzajúcej praxi po späťvzatí podnetu častejšie ukončili prešetrovanie, než rozhodli o pokračovaní prešetrovania, nemožno z toho vyvodiť, že mali ukončiť aj prešetrovanie, ktoré viedlo k prijatiu sporného nariadenia, z dôvodu, že došlo k poklesu podpory prešetrovania zo strany výrobného odvetvia Spoločenstva.
b)      Moja analýza
113. Z prvého odvolacieho dôvodu vyplýva otázka týkajúca sa relevantnosti argumentácie a fortiori, ktorú Všeobecný súd sformuloval na základe článku 9 ods. 1 základného nariadenia, pričom v bodoch 85 a 86 napadnutého rozsudku konštatoval, že ak podľa uvedeného ustanovenia Komisia nemá povinnosť ukončiť zisťovacie konanie alebo konanie o preskúmaní v prípade späťvzatia podnetu alebo žiadosti o preskúmanie, musí to tým skôr platiť aj v prípade jednoduchého zníženia úrovne podpory podnetu alebo žiadosti o preskúmanie.
114. Existuje viacero argumentov, ktoré ma vedú k tomu, aby som Súdnemu dvoru navrhol potvrdiť riešenie, ktoré použil Všeobecný súd.
115. Prvý argument sa týka znenia právnej úpravy. Po prvé zo samotného znenia článku 5 ods. 4 základného nariadenia vyplýva, že požiadavka týkajúca sa reprezentatívnosti podnetu, ktorý musí byť podaný výrobným odvetvím Spoločenstva alebo v jeho mene, podmieňuje len „začatie prešetrovania“, a nie „pokračovanie v konaní“, ktoré už bolo začaté. Po druhé, ako Všeobecný súd správne uviedol v bode 139 rozsudku Interpipe Niko Tube a Interpipe NTRP/Rada (T‑249/06, EU:T:2009:62) a v bode 42 rozsudku Gem‑Year a Jinn‑Well Auto‑Parts (Zhejiang)/Rada (T‑172/09, EU:T:2012:532), ako aj v bode 84 napadnutého rozsudku, základné nariadenie neobsahuje nijaké ustanovenie, ktoré by ukladalo Komisii povinnosť skončiť prebiehajúce antidumpingové konanie, ak sa úroveň podpory podnetu znížila pod minimálny prah 25 % výroby v rámci Spoločenstva. Uvedené nariadenie neobsahuje ani ustanovenie, ktoré by ukladalo Komisii povinnosť ukončiť konanie, ak úroveň podpory podnetu klesne pod minimálny prah 50 % časti výroby v rámci Spoločenstva, ktorá sa vyjadrila k podnetu. Názor, podľa ktorého by úroveň reprezentatívnosti vyžadovaná článkom 5 ods. 4 základného nariadenia mala existovať počas celého prešetrovania, či dokonca antidumpingového konania, teda nemá nijakú oporu v znení tohto nariadenia, ktoré naopak jednoznačne ukladá takú požiadavku len v čase podania podnetu a len pre začatie prešetrovania.
116. Druhý argument spočíva na systematickom a teleologickom výklade článku 9 ods. 1 základného nariadenia. Toto ustanovenie, ktoré priznáva inštitúciám Únie právo pokračovať v konaní, ak po začatí prešetrovania dôjde k späťvzatiu podnetu,(62) sa musí – ako Rada a Komisia správne tvrdia – chápať v spojení s článkom 5 ods. 6 tohto nariadenia, ktorý priznáva Komisii iniciatívnu právomoc, na základe ktorej Komisia môže za mimoriadnych okolností začať prešetrovanie ex offo, ak má k dispozícii dostatočné dôkazy o dumpingu, ujme a príčinnej súvislosti. V tom istom zmysle článok 11 ods. 2 prvý pododsek základného nariadenia oprávňuje Komisiu vykonať z vlastnej iniciatívy preskúmanie antidumpingových opatrení, ktorých platnosť má uplynúť. Tieto procesné ustanovenia, ktoré priznávajú Komisii určitú mieru voľnej úvahy pred konštatovaním existencie dumpingu a ujmy na účely rozhodnutia o začatí alebo pokračovaní pôvodného prešetrovania alebo preskúmania bez ohľadu na správanie alebo nečinnosť výrobného odvetvia Spoločenstva, dopĺňajú hmotnoprávne ustanovenia, ktoré po konštatovaní dumpingu a ujmy spôsobenej výrobnému odvetviu Spoločenstva opäť priznávajú inštitúciám Únie určitý manévrovací priestor v rámci prijímania antidumpingových opatrení. V súlade s článkom 21 ods. 1 základného nariadenia zohľadnenie „všetkých existujúcich záujmov ako celku“, vrátane záujmov užívateľov a spotrebiteľov, umožňuje inštitúciám Únie neprijať antidumpingové opatrenia, aj keď sa zistila existencia dumpingu a ujmy, ktorá z neho vyplýva pre výrobné odvetvie Spoločenstva. Ako Súdny dvor zdôraznil vo svojom rozsudku Fediol/Komisia (191/82, EU:C:1983:259), Komisia má v konečnom dôsledku „veľmi širokú diskrečnú právomoc“ pri určovaní opatrení, ktoré treba prípadne prijať na vyriešenie zisteného stavu, v závislosti od záujmov Spoločenstva.(63)
117. Tieto jednotlivé procesné, ako aj hmotnoprávne pravidlá vyjadrujú myšlienku, že antidumpingový zásah má chrániť nielen súkromné záujmy, v tomto prípade skupinové záujmy výrobcov dotknutého výrobku, ale aj všeobecný záujem Únie. Hoci prešetrovanie sa spravidla začína na základe podnetu podaného výrobným odvetvím Spoločenstva, „právo podať podnet“(64), priznané sťažovateľom, neznamená, že sťažovatelia majú tiež právo ukončiť prešetrovanie tým, že vezmú svoj podnet späť alebo ho prestanú podporovať. Aj keď je uskutočnenie antidumpingového zásahu spojené s procesnými zárukami, antidumpingové konanie nie je „vecou“ výrobcov Spoločenstva alebo niektorých z nich, ktorí by mohli ukončiť toto konanie, keď to uznajú za vhodné.
118. V prospech riešenia, ktoré použil Všeobecný súd, svedčí podľa mňa aj tretí argument praktickej povahy. V priebehu antidumpingového konania sa postoj sťažovateľov a výrobcov Spoločenstva, ktorí vyjadrili podporu alebo nesúhlas s podnetom, môže viackrát v rôznych okamihoch zmeniť na opačný postoj. Výrobca Spoločenstva, ktorý podporoval podnet, môže stiahnuť svoju podporu a nevyjadriť svoj názor alebo vyjadriť nesúhlas, zatiaľ čo iný výrobca, ktorý nesúhlasil, sa môže rozhodnúť podporiť podnet bez toho, aby tieto zmeny postoja nevyhnutne súviseli so vzniknutou ujmou.(65)
119. Na základe všetkých týchto argumentov navrhujem zamietnuť prvý odvolací dôvod, ktorý považujem za nedôvodný.
2.      O druhom odvolacom dôvode založenom na nesprávnom výklade článku 4 ods. 1 a článku 5 ods. 4 základného nariadenia
a)      Tvrdenia účastníkov konania
120. Odvolateľky v podstate tvrdia, že Všeobecný súd použil pri vymedzení výrobného odvetvia Spoločenstva nesprávny výklad článku 4 ods. 1 a článku 5 ods. 4 základného nariadenia, keďže nevzal do úvahy druhé kumulatívne kritérium na určenie pojmu podstatná časť, ktoré vyžaduje, aby výroba Spoločenstva podporujúca žiadosť predstavovala aspoň 50 % výrobcov, ktorí sa k nej vyjadrili. Odvolateľky zdôrazňujú, že vymedzenie výrobného odvetvia Spoločenstva je jednou zo zásadných etáp, ktoré musia umožniť posúdenie ujmy, a domnievajú sa, že riešenie použité Všeobecným súdom je v rozpore tak so znením článku 5 ods. 4 základného nariadenia, ako aj s doterajšou praxou inštitúcií Únie. Súdny dvor by preto mal zrušiť napadnutý rozsudok a sám vydať konečný rozsudok a tiež zrušiť sporné nariadenie.
121. Rada, Osram a Komisia tvrdia, že odvolateľky si mýlia dve odlišné otázky týkajúce sa jednak aktívnej legitimácie v čase podania podnetu alebo žiadosti o preskúmanie a jednak určenia ujmy v priebehu konania. Minimálny prah 50 % stanovený v článku 5 ods. 4 základného nariadenia sa pritom vzťahuje len na otázku aktívnej legitimácie v čase začatia prešetrovania. Podľa Rady a Komisie Všeobecný súd v bode 93 napadnutého rozsudku správne uviedol toto rozlíšenie, ktoré je v súlade s jeho judikatúrou a praxou inštitúcií Únie, a vyvodil z neho správny záver, že pri určovaní podstatnej časti výrobného odvetvia Spoločenstva na účely posúdenia ujmy treba vziať do úvahy len minimálny prah 25 %, ktorý sa týka celkovej výroby Spoločenstva, a nie minimálny prah 50 %, ktorý zodpovedá inej časti, a to časti výrobcov Spoločenstva, ktorí sa vyjadrili k podnetu.
b)      Moja analýza
122. Podľa článku 1 ods. 1 základného nariadenia sa na dumpingový výrobok môže vzťahovať antidumpingové clo len vtedy, ak jeho prepustenie do voľného obehu v Únii spôsobuje ujmu, pričom pojem „ujma“ na základe článku 3 ods. 1 toho istého nariadenia znamená značnú ujmu spôsobenú výrobnému odvetviu Spoločenstva, značnú ujmu hroziacu výrobnému odvetviu Spoločenstva alebo značnú prekážku v založení tohto výrobného odvetvia.
123. Okrem toho podľa článku 4 ods. 1 základného nariadenia sa pojem výrobné odvetvie Spoločenstva – najmä na účely určenia existencie ujmy – vysvetľuje tak, že označuje výrobcov podobných výrobkov v rámci Spoločenstva ako celku alebo tých z nich, ktorých spoločná výroba výrobkov predstavuje podstatnú časť tak, ako je vymedzené v článku 5 ods. 4 tohto nariadenia, z celkovej výroby týchto výrobkov v rámci Spoločenstva. Hoci teda uvedené nariadenie stanovuje, že výrobné odvetvie Spoločenstva v zásade zahŕňa všetkých výrobcov podobných výrobkov, vzhľadom na ťažkosti spojené s určením všetkých výrobcov, najmä v prípade veľmi rozdrobeného výrobného odvetvia, ktoré zahŕňa veľmi veľký počet malých výrobcov, ponúka aj možnosť vziať do úvahy len časť z nich, pokiaľ predstavujú „podstatnú časť“ výroby Spoločenstva.
124. Z toho vyplýva, že existujú popri sebe dve možnosti určenia výroby Spoločenstva, vo vzťahu ku ktorej sa určí ujma, pričom základné nariadenie nestanovuje ich hierarchiu.
125. Pojem podstatná časť teda predstavuje zásadný pojem antidumpingovej právnej úpravy. Vzhľadom na to, že základné nariadenie dovoľuje sankcionovať dumping len pod podmienkou, že spôsobuje ujmu, však totiž možnosť vychádzať z „podstatnej časti“ uľahčuje úlohu Komisie konštatovať existenciu ujmy tým, že jej dovoľuje založiť svoju analýzu na situácii len jednej časti výrobcov Spoločenstva.
126. Článok 4 ods. 1 základného nariadenia nevymedzuje pojem podstatná časť celkovej výroby Spoločenstva inak ako odkazom na článok 5 ods. 4 toho istého nariadenia. Domnievam sa však, že význam, ktorý treba priznať tomuto odkazu, nie je jasný.
127. Hoci normotvorca Únie zjavne chcel uvedeným odkazom vytvoriť väzbu medzi minimálnym prahom reprezentatívnosti podnetu na účely začatia antidumpingového prešetrovania a určením relevantnej domácej výroby na určenie existencie ujmy, faktom zostáva, že účelom článku 5 ods. 4 základného nariadenia nie je vymedziť pojem podstatná časť, ktorý v ňom navyše nie je ani len spomenutý.
128. Okrem toho toto ustanovenie stanovuje domnienku reprezentatívnosti podnetu odkazom na dvojaké kritérium. Zatiaľ čo percentuálny podiel 25 % sa počíta z celkovej výroby podobného výrobku, percentuálny podiel 50 % sa počíta na základe výroby len tých výrobcov, ktorí sa vyjadrili v prospech alebo v neprospech podnetu. Zo znenia článku 4 ods. 1 základného nariadenia však jasne vyplýva, že podstatná časť sa musí určiť výlučne na základe „celkovej výroby [podobného výrobku] v rámci spoločenstva“, bez ohľadu na výrobu tej časti výrobného odvetvia Spoločenstva, ktorá vyjadrila podporu alebo nesúhlas s podnetom.
129. V konečnom dôsledku vzhľadom na neexistenciu definície pojmu podstatná časť v článku 5 ods. 4 základného nariadenia a na odkaz na dvojaké kritérium reprezentatívnosti uvedený v tomto ustanovení, zatiaľ čo článok 4 ods. 1 tohto nariadenia stanovuje len jedno kritérium, je výklad pojmu „podstatn[á] časť tak, ako je vymedzené v článku 5 ods. 4“, zbavený zjavného významu, či dokonca všetkého významu.
130. Keďže doslovný výklad článku 4 ods. 1 a článku 5 ods. 4 základného nariadenia neposkytuje jednoznačnú odpoveď na položenú otázku, je potrebné vyložiť tieto ustanovenia jednak z hľadiska cieľov, ktoré sledujú, ako aj systému a celkovej štruktúry základného nariadenia a jednak v súlade s Dohodou o uplatňovaní článku VI Všeobecnej dohody o clách a obchode z roku 1994 (GATT)(66).
131. Po prvé, hoci základné nariadenie obsahuje len jednu definíciu výrobného odvetvia Spoločenstva, faktom zostáva, že článok 4 ods. 1 a článok 5 ods. 4 základného nariadenia sú dvoma vzájomne nezávislými ustanoveniami, ktoré sa nachádzajú v dvoch rôznych štádiách antidumpingového konania a riadia sa odlišnými pravidlami. Ako Rada a Komisia správne uvádzajú, zatiaľ čo článok 5 ods. 4 tohto nariadenia sa týka určenia minimálneho prahu reprezentatívnosti podnetu v čase začatia prešetrovania s cieľom zabezpečiť jeho podporu zo strany dostatočne veľkého počtu výrobcov Spoločenstva, článok 4 ods. 1 uvedeného nariadenia v spojení s jeho článkom 3 ods. 1 sa týka určenia ujmy, ktorú spôsobujú antidumpingové praktiky výrobnému odvetviu Spoločenstva, v priebehu prešetrovania. Tieto posledné uvedené ustanovenia sledujú odlišný cieľ, ktorým je umožniť inštitúciám Únie analyzovať ujmu napriek tomu, že je ťažké, či dokonca nemožné zhromaždiť všetky objektívne údaje na účely hodnotenia týkajúce sa všetkých výrobcov Spoločenstva, najmä ak je trh s dotknutým výrobkom veľmi rozdrobeným trhom, na ktorom pôsobia mnohí výrobcovia.
132. Po druhé treba pripomenúť, že hoci podľa ustálenej judikatúry Dohoda o založení WTO, ako aj dohody uvedené v prílohách 1, 2 a 3 tejto dohody v zásade nepatria medzi normy, vo vzťahu ku ktorým Súdny dvor preskúmava zákonnosť aktov inštitúcií Únie,(67) faktom zostáva, že podľa judikatúry, ktorá je tiež ustálená, prednosť medzinárodných zmlúv, ktoré uzavrela Únia, pred sekundárnou právnou úpravou vyžaduje, aby táto právna úprava bola v čo najširšej miere vykladaná v súlade s týmito zmluvami,(68) najmä ak je cieľom tejto právnej úpravy práve vykonať medzinárodnú zmluvu uzavretú Úniou.(69) Bez ohľadu na to, či okolnosti posudzovaného prípadu zodpovedajú jednému z dvoch prípadov, ktoré uviedol Súdny dvor vo svojich rozsudkoch Fediol/Komisia (70/87, EU:C:1989:254) a Nakajima/Rada (C‑69/89, EU:C:1991:186), v ktorých prináleží súdu Únie, aby preskúmal zákonnosť aktov Únie z hľadiska pravidiel WTO, zásada konformného výkladu, ktorá je nevyhnutnou súčasťou prednosti medzinárodných zmlúv, ktoré uzavrela Únia, pred sekundárnou právnou úpravou vyžaduje, aby sa výklad antidumpingovej dohody vzal do úvahy pri výklade príslušných ustanovení základného nariadenia. Z tohto vyplýva, že článok 4 ods. 1 tohto nariadenia, ktorý – ako som práve uviedol – vzhľadom na jeho nejednoznačnosť možno vykladať viacerými spôsobmi, sa má vykladať v čo najširšej miere v tom zmysle, aby bol v súlade s porovnateľnými ustanoveniami článku 4.1 antidumpingovej dohody, ktorý tiež odkazuje na pojem podstatná časť na účely vymedzenia výrazu „domáce výrobné odvetvie“ v zmysle uvedenej dohody.
133. V tejto súvislosti správa osobitnej skupiny WTO z 22. apríla 2003 nazvanej „Argentína – Konečné antidumpingové clá na hydinové mäso s pôvodom v Brazílii“(70) a správa odvolacieho orgánu WTO z 15. júla 2011 nazvaná „Európske spoločenstvá – Konečné antidumpingové opatrenia týkajúce sa určitých spojovacích materiálov zo železa alebo ocele s pôvodom v Číne“(71) poskytujú užitočné usmernenia pre výklad pojmu podstatná časť.
134. Osobitná skupina WTO vo svojej správe z 22. apríla 2003 konštatovala, že pod pojmom podstatná časť na účely vymedzenia domáceho výrobného odvetvia treba chápať „významnú, dôležitú alebo značnú“ časť celkovej domácej výroby a že článok 4.1 antidumpingovej dohody nevyžaduje, aby bolo domáce výrobné odvetvie tvorené domácimi výrobcami, ktorí predstavujú viac ako 50 % celkovej domácej výroby.(72) V prípade, ktorý jej bol predložený, teda osobitná skupina WTO uznala, aby bolo domáce výrobné odvetvie vymedzené tak, že ho tvoria domáci výrobcovia, ktorí predstavujú len 46 % celkovej domácej výroby.(73)
135. Odvolací orgán WTOvo svojej správe z 15. júla 2011 po tom, čo konštatoval, že v článku 4.1 antidumpingovej dohody nie je uvedená konkrétna časť, ktorá by umožňovala určiť, či určitý percentuálny podiel tvorí „podstatnú časť“(74), poukázal na to, že vzhľadom na jeho kontext sa tento výraz má vykladať tak, že ide o „pomerne veľkú“ časť celkovej domácej výroby, ktorá „spravidla do veľkej miery odráža celkovú domácu výrobu“(75).
136. Odvolací orgán následne po zdôraznení významu presného určenia ujmy spresnil, že hoci použitie pojmu podstatná časť umožňuje – najmä v prípade trhu rozdrobeného medzi mnohých výrobcov – zmierniť praktické prekážky získania informácií o celej výrobe prípadným zohľadnením časti, ktorá je menšia ako tá, ktorá je spravidla prípustná na menej rozdrobenom trhu, predsa treba zabezpečiť, aby definícia domáceho výrobného odvetvia „bola spôsobilá poskytnúť početné údaje zaručujúce presnú analýzu ujmy“, a teda nevyvolala značné riziko asymetrie hospodárskych údajov a skreslenia pri určovaní existencie ujmy.(76)
137. Odvolací orgán napokon v rámci skúmania tvrdenia Únie, podľa ktorej sa mali pri vymedzení podstatnej časti v zmysle článku 4.1 antidumpingovej dohody vziať do úvahy minimálne prahy uvedené v článku 5.4 tej istej dohody a v dôsledku toho bolo prípustné domnievať sa, že výrobcovia predstavujúci 25 % alebo viac z domácej výroby môžu legitímne zastupovať podstatnú časť celkovej výroby, konštatoval, že „takéto konštatovanie [nemá] nijakú oporu v znení právnej úpravy“ a že aj keď Únia tvrdila, že diskusie o podstatnej časti a reprezentatívnosti sa počas rokovaní viedli spoločne, nič to nemení na skutočnosti, že sa nedospelo k nijakej dohode o stanovení konkrétnej časti, ktorá by umožňovala určiť, čo abstraktne tvorí „podstatnú časť“. Podľa jeho názoru články 4.1 a 5.4 antidumpingovej dohody súvisia s odlišnými aspektmi antidumpingového konania, keďže prvý z nich vymedzuje relevantné domáce výrobné odvetvie na účely určenia existencie ujmy, zatiaľ čo druhý z nich určuje – bez ohľadu na to, ako sa má vymedziť domáce výrobné odvetvie – minimálny prah týkajúci sa podpory žiadosti o začatie prešetrovania.(77)
138. Hoci odvolací orgán WTO vzal do úvahy rozdrobenosť predmetného trhu, v konečnom dôsledku v tomto spore konštatoval, že minimálny prah 27 % použitý Komisiou v „dôsledku uplatnenia východiskovej hodnoty [25 %] bez akejkoľvek súvislosti so správnym výkladom výrazu ‚podstatná časť‘“ predstavoval príliš malý percentuálny podiel na to, aby zastupoval takú časť.(78)
139. Z analýzy, ktorú som práve vykonal, vyplýva, že teraz prichádza do úvahy už len jeden výklad pojmu podstatná časť. Tento výklad spočíva v tom, že uvedený pojem sa má chápať tak, že znamená dostatočne významnú časť výroby Spoločenstva na to, aby určitým spôsobom predstavovala pomerne verný obraz tejto výroby. Inak povedané, prepojenie znenia článku 4 ods. 1 so znením článku 5 ods. 4 základného nariadenia, ktoré Komisia navyše na pojednávaní označila ako „nešťastné“, je v rozpore tak so zmyslom, ako aj s logikou a s cieľmi antidumpingovej právnej úpravy Únie, vykladanej z hľadiska antidumpingovej dohody, a v dôsledku toho treba vychádzať z toho, že toto prepojenie nemá nijaký normatívny význam.
140. Ak by sa pripustilo – ako rozhodol Všeobecný súd –, že podstatná časť môže byť rovná len jednej štvrtine celkovej výroby Spoločenstva, umožnilo by sa tým skutočné obchádzanie požiadaviek antidumpingovej právnej úpravy, keďže by bolo možné prijať opatrenia len v prospech menšiny výrobného odvetvia Spoločenstva, aj keby trom štvrtinám tohto odvetvia nevznikla ujma.
141. Treba však poukázať na to, že odvolateľky svojím odvolacím dôvodom nevytýkajú Všeobecnému súdu, že uplatnil tento minimálny prah 25 %. Vytýkajú mu len to, že neuplatnil kumulatívne tento minimálny prah a minimálny prah 50 % uvedený v článku 5 ods. 4 základného nariadenia.
142. Tvrdenie, že odkaz na článok 5 ods. 4 základného nariadenia uvedený v článku 4 ods. 1 tohto nariadenia je bezpodmienečnou požiadavkou kumulatívneho uplatnenia oboch minimálnych prahov uvedených v článku 5 ods. 4 tohto nariadenia pri určovaní reprezentatívnosti podnetu, pritom podľa môjho názoru spočíva na nesprávnom výklade článku 4 ods. 1 toho istého nariadenia, ktorý stanovuje, že podstatná časť sa musí určiť na základe „celkovej výroby… v rámci spoločenstva“ a nie na základe časti domácej výroby, ktorá sa vyjadrila k podnetu.
143. Preto sa domnievam, že druhý odvolací dôvod, v rámci ktorého odvolateľky vytýkajú Všeobecnému súdu len to, že v napadnutom rozsudku neuplatnil kumulatívne obidva minimálne prahy uvedené v článku 5 ods. 4 základného nariadenia, je nedôvodný.
144. Odvolanie teda možno zamietnuť bez toho, aby bolo potrebné podrobnejšie skúmať otázku, či sa inštitúcie Únie dopustili zjavne nesprávneho posúdenia, keď konštatovali, že analýzu pokračovania alebo opakovaného výskytu ujmy možno vykonať na základe údajov o jedinom výrobcovi, ktorý predstavuje 48 % celkovej výroby Spoločenstva.
145. Len poznamenám, že za veľmi špecifického stavu predmetného trhu, ktorý je rozdelený medzi štyroch výrobcov Spoločenstva, ktorí súbežne so svojou výrobnou činnosťou v Únii vykonávajú dovoz, podľa môjho názoru neodporuje logike antidumpingovej právnej úpravy, že inštitúcie Únie vzali do úvahy ujmu spôsobenú tomu z výrobcov, ktorý z hľadiska percentuálnych podielov svojho predaja vyrábal v Únii najviac a dovážal najmenej.
146. To sú dôvody, pre ktoré zastávam názor, že druhý odvolací dôvod treba zamietnuť.
V –    Návrh
147. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor rozhodol takto:
1.      Odvolanie sa zamieta.
2.      Philips Lighting Poland SA a Philips Lighting BV sú povinné nahradiť trovy konania.
1 – Jazyk prednesu: francúzština.
2 – Ďalej len „Philips Poland“.
3 – Ďalej spoločne len „Philips Lighting“.
4 – T‑469/07, EU:T:2013:370 (ďalej len „napadnutý rozsudok“).
5 – Ú. v. EÚ L 272, s. 1 (ďalej len „sporné nariadenie“).
6 –      Ú. v. ES L 56, 1996, s. 1; Mim. vyd. 11/010, s. 45.
7 – Ú. v. EÚ L 340, s. 17 (ďalej len „základné nariadenie“).
8 –      Ú. v. ES L 195, s. 8; Mim. vyd. 11/038, s. 43. Nariadenie bolo zmenené a doplnené nariadením Rady (ES) č. 1322/2006 z 1. septembra 2006 (Ú. v. EÚ L 244, s. 1).
9 –      Ú. v. EÚ L 145, s. 1.
10 –      Ú. v. EÚ L 244, s. 1.
11 – Ďalej len „Osram“.
12 – Ďalej len „CFL‑i“.
13 – Ďalej len „GE Hungary“.
14 – Ďalej len „Sylvania“.
15 – 264/82, EU:C:1985:119.
16 – C‑239/99, EU:C:2001:101.
17 – C‑358/89, EU:C:1991:214.
18 –      Bod 62 napadnutého rozsudku.
19 – Pozri najmä rozsudok Mebrom/Komisia (T‑216/05, EU:T:2007:148), uznesenie Charron Inox a Almet/Komisia a Rada (T‑445/11 a T‑88/12, EU:T:2013:4), rozsudky Marchiani/Parlament (T‑479/13, EU:T:2014:866) a Club Hotel Loutraki a i./Komisia (T‑58/13, EU:T:2015:1), ako aj uznesenie Istituto di vigilanza dell’urbe/Komisia (T‑579/13, EU:T:2015:27).
20 – C‑23/00 P, EU:C:2002:118.
21 – C‑233/02, EU:C:2004:173.
22 – C‑6/06 P, EU:C:2007:702.
23 – Ako vyplýva z bodu 37 rozsudku Rada/Boehringer (C‑23/00 P, EU:C:2002:118) a z bodu 28 návrhov, ktoré predniesol generálny advokát Ruiz‑Jarabo Colomer vo veci Rada/Boehringer (C‑23/00 P, EU:C:2001:511), uvedený dôvod neprípustnosti súvisel s neexistenciou aktívnej legitimácie žalobkýň na základe článku 230 štvrtého odseku ES.
24 – Bod 52 uvedeného rozsudku.
25 – Bod 21 rozsudku Cofradía de pescadores „San Pedro“ de Bermeo a i./Rada (C‑6/06 P, EU:C:2007:702).
26 – Pozri rozsudok Taliansko/Komisia (C‑298/00 P, EU:C:2004:240, bod 35), ako aj uznesenie Cheminova a i./Komisia [C‑60/08 P(R), EU:C:2009:181, bod 31].
27 – C‑176/06 P, EU:C:2007:730.
28 – Bod 18. Pozri tiež v tomto zmysle uznesenia Complejo Agrícola/Komisia (C‑415/08 P, EU:C:2009:574, bod 22) a Calebus/Komisia (C‑421/08 P, EU:C:2009:575, bod 22). Podľa týchto dvoch rozhodnutí zásada, že preskúmanie aktívnej legitimácie žalobcu v konaní o žalobe o neplatnosť je „povinnosťou“ Súdneho dvora ako odvolacieho súdu, vyplýva z ďalšej zásady, podľa ktorej podmienka stanovená článkom 230 štvrtým odsekom ES predstavuje prekážku konania vo verejnom záujme, ktorú súdy Únie „môžu“ kedykoľvek preskúmať, a to aj ex offo (pozri bod 21 týchto dvoch rozhodnutí). Okrem toho, že táto posledná uvedená zásada je nesprávne pripísaná bodu 18 rozsudku Stadtwerke Schwäbisch Hall a i./Komisia (C‑176/06 P, EU:C:2007:730), v ktorom nie je spomenutá, z bodu 21 v spojení s bodom 22 týchto dvoch rozhodnutí vyplýva určitá neistota o tom, či je súd Únie povinný alebo len oprávnený prihliadnuť na dôvod verejného poriadku vyplývajúci z neexistencie aktívnej legitimácie.
29 – Pozri rozsudok Stichting Woonlinie a i./Komisia (C‑133/12 P, EU:C:2014:105, bod 32 a citovanú judikatúru).
30 – T‑532/08, EU:T:2010:353.
31 – T‑539/08, EU:T:2010:354.
32 – Uznesenia Norilsk Nickel Harjavalta a Umicore/Komisia (T‑532/08, EU:T:2010:353, body 69 a 70), ako aj Etimine a Etiproducts/Komisia (T‑539/08, EU:T:2010:354, body 75 a 76).
33 – Tamže, bod 71, resp. bod 77.
34 – Tamže, bod 72, resp. bod 78.
35 – Tamže, bod 73, resp. bod 79.
36 – Pozri v tomto zmysle, pokiaľ ide o uplatnenie ustanovení týkajúcich sa občianstva Únie, rozsudky D’Hoop (C‑224/98, EU:C:2002:432, bod 25), Lassal (C‑162/09, EU:C:2010:592, bod 39), Runevič‑Vardyn a Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, bod 55), ako aj Ziolkowski a Szeja (C‑424/10 a C‑425/10, EU:C:2011:866, bod 58).
37 – Pozri v tomto zmysle rozsudok Westzucker (1/73, EU:C:1973:78), podľa ktorého „v súlade so všeobecne uznávanou zásadou sa novely právnych predpisov uplatnia, ak nie je stanovené inak, na budúce účinky situácií vzniknutých za pôsobnosti skoršieho predpisu“ (bod 5). Podľa mojich vedomostí ide o prvý rozsudok, v ktorom Súdny dvor označil bezprostredný účinok za „všeobecne uznávanú zásadu“. Pozri tiež v tomto zmysle rozsudky Gemeinde Altrip a i. (C‑72/12, EU:C:2013:712, bod 22 a citovanú judikatúru), ako aj Balazs a Casa Judeţeană de Pensii Cluj (C‑401/13 a C‑432/13, EU:C:2015:26, bod 30 a citovanú judikatúru).
38 – Pozri v tomto zmysle najmä rozsudky Bureau national interprofessionnel du Cognac (C‑4/10 a C‑27/10, EU:C:2011:484, bod 26 a citovanú judikatúru), Toshiba Corporation a i. (C‑17/10, EU:C:2012:72, bod 51), ako aj Kuso (C‑614/11, EU:C:2013:544, bod 24 a citovanú judikatúru).
39 – Pozri rozsudky Conserchimica (C‑261/96, EU:C:1997:524, bod 17), Beemsterboer Coldstore Services (C‑293/04, EU:C:2006:162, bod 19 a citovanú judikatúru), Dell’Orto (C‑467/05, EU:C:2007:395, bod 48), Komisia/Taliansko (C‑334/08, EU:C:2010:414, bod 60 a citovanú judikatúru), Toshiba Corporation a i. (C‑17/10, EU:C:2012:72, bod 47 a citovanú judikatúru), Komisia/Španielsko (C‑610/10, EU:C:2012:781, bod 45 a citovanú judikatúru), ako aj Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, bod 32 a citovanú judikatúru).
40 – Rozsudok Dell’Orto (C‑467/05, EU:C:2007:395, bod 49).
41 – Rozsudky Meridionale Industria Salumi a i. (212/80 až 217/80, EU:C:1981:270, bod 11), ako aj Reichelt (113/81, EU:C:1982:206, bod 13). Pozri tiež rozsudok Conserchimica (C‑261/96, EU:C:1997:524, bod 17) a – pokiaľ ide o dosah tejto výnimky – rozsudok Molenbergnatie (C‑201/04, EU:C:2006:136, body 31 až 34).
42 – Pozri o tomto rozlišovaní v právnej náuke ROUBIER, P.: Le droit transitoire (conflits des lois dans le temps). 2. vyd. Paris: Dalloz et Sirey, 1960, s. 545 a nasl.
43 –      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
44 – C‑283/09, EU:C:2011:85.
45 – Bod 28.
46 – Pozri rozsudok Telefónica/Komisia (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, bod 27).
47 – Pozri rozsudok Inuit Tapiriit Kanatami a i./Parlament a Rada (C‑583/11 P, EU:C:2013:625).
48 – Pozri rozsudok Telefónica/Komisia (C‑274/12 P, EU:C:2013:852).
49 – 25/62, EU:C:1963:17.
50 – S. 223. Pozri naposledy uznesenie Banco Bilbao Vizcaya Argentaria a Telefónica/Komisia (C‑587/13 P a C‑588/13 P, EU:C:2015:18, bod 41 a citovanú judikatúru).
51 – Pozri uznesenie Gesamtverband der deutschen Textil- und Modeindustrie a i./Rada a i. [C‑3/11 P(I), EU:C:2011:665, bod 13 a citovanú judikatúru], ako aj rozsudok Valimar (C‑374/12, EU:C:2014:2231, bod 30 a citovanú judikatúru).
52 – Pozri rozsudok Valimar (C‑374/12, EU:C:2014:2231, bod 30 a citovanú judikatúru).
53 – Tamže, bod 32.
54 – Pozri rozsudok Neotype Techmashexport/Komisia a Rada (C‑305/86 a C‑160/87, EU:C:1990:295, body 19 a 20).
55 – Pozri v tomto zmysle najmä rozsudok Allied Corporation a i./Komisia (239/82 a 275/82, EU:C:1984:68, body 15 a 16). Pozri tiež v tejto súvislosti výhrady, ktoré uvádza VAN GINDERACHTER, E.: Recevabilité des recours en matière de dumping. In: Cahiers de droit européen, 1987, č. 1 a 2, s. 623.
56 – C‑358/89, EU:C:1991:214.
57 – Bod 17.
58 – Rozsudok Neotype Techmashexport/Komisia a Rada (C‑305/86 a C‑160/87, EU:C:1990:295).
59 – Rozsudok Timex/Rada a Komisia (264/82, EU:C:1985:119, body 14 a 15).
60 – Pozri najmä výhrady voči tomuto kritériu, ktoré uvádza VAN GINDERACHTER, E.: c. d.
61 – T‑249/06, EU:T:2009:62.
62 – V súlade s ustanoveniami článku 5 ods. 8 základného nariadenia, ak sa podnet stiahne pred začatím prešetrovania, nepovažuje sa za podaný.
63 – Bod 26 tohto rozsudku.
64 – Bod 11 uvedeného rozsudku.
65 – Pozri DIDIER, P.: Le code anti-dumping du cycle de l’Uruguay: impact dans la Communauté. In: Cahiers de droit européen, 1994, č. 3 a 4, s. 251, ktorý poznamenáva, že podpora alebo nesúhlas s podnetom môžu vyplývať z viacerých dôvodov a že napríklad mnohí domáci výrobcovia môžu podporovať podnet, pokiaľ im taká podpora „nespôsobuje nijaké finančné ani intelektuálne obmedzenia“ (s. 291).
66 – Ú. v. ES L 336, s. 103; Mim. vyd. 11/021, s. 189 (ďalej len „antidumpingová dohoda“). Táto dohoda je uvedená v prílohe 1 A Dohody o založení Svetovej obchodnej organizácie (WTO), podpísanej v Marrákeši 15. apríla 1994 (Ú. v. ES L 336, 1994, s. 3; Mim. vyd. 11/021, s. 82) a schválenej rozhodnutím Rady 94/800/ES z 22. decembra 1994 týkajúcim sa uzavretia dohôd v mene Európskeho spoločenstva, pokiaľ ide o záležitosti v rámci jeho kompetencie, ku ktorým sa dospelo na Uruguajskom kole multilaterálnych rokovaní (1986 – 1994) (Ú. v. ES L 336, s. 1; Mim. vyd. 11/021, s. 80).
67 – Rozsudok LVP (C‑306/13, EU:C:2014:2465, bod 44 a citovaná judikatúra).
68 – Pozri rozsudky Z. (C‑363/12, EU:C:2014:159, bod 72 a citovanú judikatúru), ako aj Glatzel (C‑356/12, EU:C:2014:350, bod 70 a citovanú judikatúru).
69 – Pozri rozsudok Petrotub a Republica/Rada (C‑76/00 P, EU:C:2003:4, bod 57 a citovanú judikatúru).
70 – Dokument WTO WT/DS241/R.
71 – Dokument WTO WT/DS397/AB/R.
72 – Dokument WT/DS241/R, bod 7.341.
73 – Tamže, bod 7.344.
74 – Dokument WT/DS397/AB/R, bod 411.
75 –      Tamže, bod 412.
76 –      Tamže, body 413 až 416.
77 –      Tamže, body 417 a 418.
78 –      Tamže, bod 425.