62023CC0431
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
A. RANTOS
представено на 24 октомври 2024 година (
1
)
Дело C‑431/23
AE,
CO,
DU,
и други страни
срещу
BA, действащ
в качеството на синдик на SA Wibra België,
EP, действащ в качеството на синдик на SA Wibra België,
RI, действащ в качеството на синдик на SA Wibra België,
Wibra België SRL,
в присъствието на
VT,
HL,
MO
и други страни
(Преюдициално запитване, отправено от Tribunal du travail de Liège (Съд по трудови спорове Лиеж, Белгия)
„Преюдициално запитване — Социална политика — Директива 2001/23/ЕО — Прехвърляния на предприятия — Гарантиране на правата на работниците и служителите — Членове 3—5 — Изключение — Условия — Производство по несъстоятелност — Прехвърляне на част от предприятие, подготвено в рамките на процедура по съдебно преструктуриране и осъществено веднага след обявяването в несъстоятелност“
I. Въведение
1.
По настоящото дело от Съда отново е поискано да се произнесе по приложимостта към сделка за прехвърляне на предприятие на изключението от режима за закрила на работниците и служителите, установен с Директива 2001/23/ЕО (
2
), изключение, предвидено в член 5, параграф 1 от тази директива при производство по несъстоятелност.
2.
По-точно, Tribunal du travail de Liège (Съд по трудови спорове Лиеж, Белгия), който е отправил настоящото преюдициално запитване, иска по същество от Съда да установи дали това изключение се прилага в положение, при което прехвърлителната сделка е изцяло подготвена в рамките на процедура, насочена към продължаване на дейността на предприятието, която се проваля поради отказа на прехвърлителя да се съобрази с императивните разпоредби в областта на закрилата на работниците и служителите, и впоследствие това прехвърляне е извършено точно при същите условия в деня след обявяването в несъстоятелност на прехвърлителя, който впрочем е част от една и съща група с приобретателя.
3.
Това дело, което се вписва в поредицата от решения на Съда (
3
), насочени към изясняване на обхвата на изключението, предвидено в член 5, параграф 1 от Директива 2001/23, дава повод на Съда да предостави допълнителни указания в това отношение.
4.
Тълкуването на тази разпоредба предполага да се намери справедливо равновесие между две изисквания: от една страна, изискването да не се застрашава използването на правни инструменти, които преследват похвалната цел да се позволи продължаването на дейността на предприятието или на части от него дори при доказани финансови затруднения, и от друга страна, изискването да не се позволи да се заобикаля чрез неподходящото използване на такива правни инструменти или изобщо на производства по несъстоятелност гарантираната от правото на Съюза закрила на работниците и служителите (
4
).
II. Правна уредба
А.
Правото на Съюза
5.
Член 3, параграф 1 от Директива 2001/23 гласи:
„Правата и задълженията на прехвърлителя във връзка със съществуващите към датата на прехвърлянето трудови договори или трудови правоотношения се прехвърлят на приобретателя по силата на прехвърлителната сделка.
Държавите членки могат да приемат разпоредби, съгласно които след датата на прехвърлителната сделка прехвърлителят и приобретателят да бъдат солидарно отговорни за задълженията, възникнали преди датата на прехвърлянето във връзка със съществуващите към датата на прехвърлянето трудови договори или трудови правоотношения“.
6.
Член 4, параграф 1 от тази директива предвижда, че прехвърлянето на предприятие „само по себе си не представлява основание за уволнения от прехвърлителя или приобретателя“, без да се засяга възможността да се извършват уволнения, които да бъдат обосновани с „икономически, технически или организационни причини, които налагат промени в работната сила“.
7.
Член 5, параграфи 1 и 4 от посочената директива, с който се въвежда изключение от гореописаната система за закрила, гласи:
„1.   Освен ако държавите членки не предвидят друго, членове 3 и 4 не се прилагат към прехвърлянето на предприятие, стопанската дейност или частта от предприятието или стопанската дейност, когато прехвърлителят е в производство по несъстоятелност или е обявено сходно производство за неплатежоспособност с оглед на ликвидацията на активите на прехвърлителя под надзора на компетентен публичен орган (който може да бъде синдик, упълномощен от компетентния публичен орган).
[…]
4.   Държавите членки предприемат подходящи мерки с оглед на предотвратяването на злоупотреби с производствата по неплатежоспособност, които водят до лишаване на работниците и служителите от правата, предвидени в настоящата директива“.
Б.
Белгийското право
1. Приложимата правна уредба на Code de droit économique (Кодекс на стопанското право) в областта на неплатежоспособността на предприятията
8.
Процедурата по съдебно преструктуриране, приложима към момента на настъпването на фактите, довели до спора по главното производство, е уредена в белгийското право в членове XX.39 и сл. от Code de droit économique (Кодекс на стопанското право, наричан по-нататък „КСП“), в редакцията им, приложима по делото в главното производство. Член XX.39 гласи, че „[п]роцедурата по съдебно преструктуриране има за цел да запази, под контрола на съда, продължаването на всички или на част от активите или дейностите на предприятието. Тя позволява да се разпореди спиране на изпълнението, насочено срещу длъжника, [по-специално] за да се даде възможност за прехвърляне под съдебен надзор на едно или повече трети лица на всички или на част от активите или дейностите“.
9.
Съгласно предишния член XX.87, параграф 1 от КСП „[н]азначеният съдебен пълномощник организира и осъществява разпореденото от съда прехвърляне чрез продажба или прехвърляне на движимите или недвижимите активи, които са необходими или от полза за запазването на цялата дейност на предприятието или на част от нея. Той проучва и изисква представянето на оферти, като следи с предимство за запазването на цялата дейност или на част от дейността на предприятието, като взема предвид правата на кредиторите“.
10.
Производството по несъстоятелност е уредено в белгийското право в членове XX.98—XX.201 от КСП. От член XX.98 от този кодекс е видно, че целта на производството по несъстоятелност е „поставянето на имуществото на длъжника под управлението на синдик, на когото е възложено да управлява имуществото на изпадналия в несъстоятелност, да извърши ликвидация и да разпредели получената в резултат на нея сума между кредиторите“.
11.
Законът от 21 март 2021 г. (
5
) изменя книга XX от КСП и включва в нея правна уредба на pre-pack, разбиран като подготвителна фаза за преструктуриране на предприятието, в хода на която председателят на Tribunal de l’entreprise (Търговски съд) може да назначи съдебен пълномощник с цел да се постигне извънсъдебно или колективно споразумение, когато длъжникът може да докаже, че продължаването на дейността на предприятието е застрашено в краткосрочен или дългосрочен план.
2. Правната уредба във връзка с гарантиране на правата на работниците и служителите при промяна на работодателя
12.
В белгийския правен ред Директива 2001/23 е транспонирана по-конкретно с Колективен трудов договор № 32 bis от 7 юни 1985 г. относно гарантирането на правата на работниците и служителите при промяна на работодателя в резултат на договорно прехвърляне на предприятие и за уреждане на правата на поетите работници и служители в случай на придобиване на активите след обявяване в несъстоятелност, съответно изменен (наричан по-нататък „КТД № 32 bis“).
13.
Както следва от член 1 от КТД № 32 bis, неговата цел е в частност, от една страна, „да гарантира правата на работниците и служителите във всички случаи на промяна на работодателя поради договорно прехвърляне на предприятие или на част от предприятие“ (глава II) и от друга страна, да гарантира „някои права на работниците и служителите, поети при придобиването на активите след обявяване в несъстоятелност“ (глава III).
14.
В глава II от КТД № 32 bis, която включва членове 6—10 от него, са закрепени „[п]равата на работниците и служителите при промяна на работодателя поради договорно прехвърляне на предприятие“.
15.
Съгласно член 7 от КТД № 32 bis „[п]равата и задълженията на прехвърлителя във връзка със съществуващите към датата на прехвърлянето трудови договори […] се прехвърлят на приобретателя по силата на прехвърлителната сделка“.
16.
Член 8 от КТД № 32 bis предвижда, че „[п]рехвърлителят и приобретателят отговарят in solidum за плащането на „задълженията, съществуващи към датата на прехвърлянето […] и произтичащи от действащите към тази дата трудови договори, с изключение на задълженията по допълнителни схеми за социални обезщетения“.
17.
Съгласно член 9 от КТД № 32 bis „[п]ромяната на работодателя сама по себе си не е основание за извършване на уволнения от прехвърлителя или приобретателя“.
18.
Глава III от КТД № 32 bis, озаглавена „[п]рава на поетите работници и служители в случай на придобиване на активи след обявяване в несъстоятелност“, се прилага при поемане на работници и служители „след придобиване на всички активи на обявено в несъстоятелност предприятие или на част от тях, при условие че придобиването е извършено в двумесечен срок от датата на обявяването в несъстоятелност“ (член 11, първа алинея). Тази глава „е приложима [по-специално] по отношение на работниците и служителите, които към датата на обявяването в несъстоятелност все още са страна по трудов договор […] [и] се прилага при поемане на тези работници и служители преди придобиването на активите или в момента на придобиването на активите, или в допълнителен четиримесечен срок от придобиването на активите“.
19.
Разпоредбите на посочената глава III предвиждат запазване на условията на труд, съществували при предишния работодател (член 13 от КТД № 32 bis), или зачитане на прослуженото от работника или служителя време при предишния работодател за определянето на срока и на обезщетението (член 14 от този договор). Те обаче не предвиждат прехвърляне в тежест на приобретателя на задълженията, произтичащи от съществувалите към датата на прехвърлянето трудови договори, нито солидарна отговорност или отговорност in solidum на приобретателя и прехвърлителя за такива задължения.
20.
В случай на прехвърляне в рамките на процедура по съдебно преструктуриране под съдебен надзор, приложимата правна уредба във връзка с правата на работниците и служителите е Колективен трудов договор № 102 от 5 октомври 2011 г. относно гарантирането на правата на работниците и служителите при промяна на работодателя в резултат на съдебно преструктуриране чрез прехвърляне под съдебен надзор (наричан по-нататък „КТД № 102“).
III. Спорът в главното производство, преюдициалният въпрос и производството пред Съда
21.
Фирмата Wibra е нидерландско предприятие, което притежава много магазини в Белгия и Нидерландия. То е специализирано в продажбата на потребителски стоки от всякакъв вид на намалени цени. През 2020 г. поради здравната криза, свързана с COVID‑19, белгийското подразделение на това предприятие, Wibra België SA — което в този период стопанисва 81 магазина и е работодател на 439 работници — претърпява значителна загуба на оборот.
22.
Поради това на 30 юли 2020 г. Wibra België SA подава молба за съдебно преструктуриране до Ondernemingsrechtbank Gent (Търговски съд Гент, Белгия), който дава отсрочка до 30 октомври същата година и назначава трима съдебни пълномощници (BA, EP и RI) със задачата да организират и прехвърлят всички дейности на посоченото дружество или част от тях.
23.
На 21 септември 2020 г. тези трима съдебни пълномощници одобряват офертата за поемане, подадена от дружеството майка, Wibra Nederland BV, която се отнася за 36 търговски обекта и за 183 работници от общо 439 работници на Wibra België SA. Клауза от договора за поемане предвижда, че що се отнася до поетите членове на персонала, финансовите задължения, свързани с изплащането на бъдещата добавка за платен годишен отпуск и на тринадесета заплата за положения труд до датата на одобряването, ще бъдат възложени на продавача prorata temporis.
24.
На 30 септември 2020 г. е учредено дружество ad hoc, Wibra België SRL, за да поеме и продължи част от дейностите, извършвани по-рано от Wibra België SA.
25.
Сезиран от горепосочените трима съдебни пълномощници с искане за одобряване на тази оферта за поемане, с решение от 8 октомври 2020 г. Търговски съд Гент отхвърля искането, тъй като счита, че клаузите в проекта за поемане относно добавката за платен годишен отпуск и премията в края на годината противоречат на императивните разпоредби на КТД № 102 и на Директива 2001/23.
26.
С второ решение, постановено същия ден, този съд обявява Wibra België SA в несъстоятелност и назначава като синдици тримата съдебни пълномощници, а именно BA, EP и RI.
27.
Въпреки отхвърлянето от посочения съд на искането за одобряване на офертата за поемане и решението за обявяване в несъстоятелност, фирмата Wibra обявява с прессъобщение от 9 октомври 2020 г., че скоро ще бъдат отново отворени 36 магазина и ще се запазят трудовите правоотношения с 183 работници и служители.
28.
С оглед на предвидените последици за Wibra België SA, членовете на персонала са уведомени незабавно за обявяването в несъстоятелност и за решението за прекратяване на трудовите им договори срещу изплащането на обезщетение за неспазване на срока на предизвестието.
29.
В деня след обявяването в несъстоятелност синдиците прехвърлят част от движимите материални и нематериални активи на Wibra België SA на Wibra België SRL. От всички уволнени работници и служители (а именно 439 работници и служители) 183 са преназначени от Wibra België SRL.
30.
В отговор на въпроси, поставени от някои уволнени работници, синдиците в производството по несъстоятелност отговарят по-специално, че „[с]лед обявяване в несъстоятелност на дружеството част от движимите нематериални и материални активи е била продадена на новоучреденото дружество [Wibra België SRL]“ и че „[н]икакъв персонал или дейност не е бил(а) прехвърлен(а)“.
31.
С молба, депозирана на 21 юни 2021 г., AE и 21 други уволнени от Wibra België SA работници предявяват иск пред Tribunal du travail de Liège (Съд по трудови спорове Лиеж), запитващата юрисдикция, както срещу бившия си работодател, обявен в несъстоятелност, така и срещу Wibra België SRL. Освен това други 38 работници впоследствие се присъединяват към този иск. Всички тези работници (наричани по-нататък и заедно „ищците“) искат по-конкретно, от една страна, да се установи, че сделката за прехвърляне на дейности, извършена между Wibra België SA, в несъстоятелност, и Wibra België SRL, представлява договорно прехвърляне на предприятие по смисъла на КТД № 32 bis и на член 1 от Директива 2001/23. От друга страна, ищците претендират обезщетение за вреди поради нарушаване на разпоредбите на КТД № 32 bis и искат Wibra België SRL да бъде осъдено да заплати това обезщетение солидарно или, ако не са налице условията за това, лично. В частност, тези работници изтъкват, че на Wibra België SRL трябва да се признае качеството на приобретател, за да може то да отговаря спрямо тях във връзка с правата и задълженията, които посочените работници преди това са можели да претендират от Wibra België SA, например, що се отнася до плащането на дължимите от последното суми като обезщетение за вреди, както и неизплатени възнаграждения, добавки, премии и обезщетения, включително обезщетението за неспазено предизвестие вследствие на уволнението им след обявяването на несъстоятелността. При условията на евентуалност, същите работници искат производството да бъде спряно до произнасянето на Съда по отправените до него въпроси.
32.
В акта за преюдициално запитване запитващата юрисдикция е приела, че Wibra België SA дължи на всеки ищец обезщетение за вреди поради нарушаването на своите задължения за информиране и консултиране преди колективното уволнение. Въпреки това, като се има предвид обявяването в несъстоятелност с решение от 8 октомври 2020 г., би трябвало преди всичко да се приеме, че е допустимо вземанията на уволнените работници и служители да бъдат включени в пасива на масата на несъстоятелността, докато активите на масата на несъстоятелността трябва да са достатъчни, за да могат ищците да получат ефективно плащане.
33.
При това положение, ако се приеме, че сделката, извършена между Wibra België SA, в несъстоятелност, и Wibra België SRL, е „договорно прехвърляне на предприятие“ по смисъла на глава II от КТД № 32 bis, второто дружество ще бъде солидарно отговорно за задълженията на първото, както и за съществуващите към деня на прехвърлянето задължения, в съответствие с членове 7 и 8 от КТД № 32 bis.
34.
В този контекст запитващата юрисдикция си задава въпроса относно правната квалификация на сделката за прехвърляне на активи от Wibra België SA на Wibra België SRL. Тя иска по-специално да се установи дали тази сделка трябва да се квалифицира като „договорно прехвърляне на предприятие“ по смисъла на глава II от КТД № 32 bis, или като „прехвърляне на активи след обявяване в несъстоятелност“ по смисъла на глава III от този договор.
35.
Във връзка с това тази юрисдикция приема, че независимо от отказа за съдебно одобряване на поемането на активи след обявяването в несъстоятелност, планът за прехвърляне на предприятието от дружеството майка Wibra Nederland BV, изготвен в хода на процедурата по съдебно преструктуриране от съдебните пълномощници, назначени от Търговски съд Гент, в крайна сметка е изпълнен в деня след постановяването на решението за обявяване в несъстоятелност от същите пълномощници, но в качеството им на синдици.
36.
По-нататък, посочената юрисдикция отбелязва и че безспорно, клаузите на сделката, извършена между двете дружества в деня след обявяването в несъстоятелност, и тези, произтичащи от офертата за поемане, представена пред Търговски съд Гент в рамките на процедурата по съдебно преструктуриране, са едни и същи, като единствената разлика между двете операции е в приобретателя. Запитващата юрисдикция обаче отбелязва, че доколкото Wibra België SRL е дъщерно дружество на дружеството майка, тази разлика няма никакво значение по настоящото дело.
37.
Тази юрисдикция квалифицира сделката, разглеждана по главното производство, като „безспорно“„прехвърляне prе-pack“ и препраща към практиката на Съда (
6
), която позволява на приобретателя да се позове на изключението, предвидено в член 5 от Директива 2001/23, при условие че тази сделка е уредена със законови или подзаконови разпоредби.
38.
Според нея обаче в белгийското право не съществуват такива разпоредби. В частност, въведените от белгийския законодател изменения в КСП, по-специално със Закона от 21 март 2021 г., се отнасят до подготвителната фаза („план pre-pack“), а не до фазата на прехвърляне („прехвърляне pre-pack“).
39.
Запитващата юрисдикция уточнява, че в случая първата част от сделката, а именно подготовката на прехвърлянето, се осъществява под надзора на съдебните пълномощници, назначени от Търговски съд Гент в рамките на процедурата по съдебно преструктуриране. Втората част от тази сделка, а именно прехвърлянето на активи и персонал, следва непосредствено отказа на търговския съд да одобри първоначално договорената сделка, при това въз основа на съображение, свързано със защитата на правата на работниците и служителите (в случая — отказа на приобретателя да поеме задълженията, свързани с добавката за платен годишен отпуск и премията в края на годината).
40.
При тези условия Tribunal du travail de Liège (Съд по трудови спорове Лиеж) отлага произнасянето по исковете, предявени срещу Wibra België SRL, и решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 5, параграф 1 от Директива [2001/23] да се тълкува в смисъл, че предвиденото в него условие — съгласно което членове 3 и 4 от тази директива не се прилагат към прехвърлянето на предприятие, когато прехвърлителят е в производство по несъстоятелност или е обявено сходно производство за неплатежоспособност с оглед на ликвидацията на активите на прехвърлителя — не е изпълнено, ако прехвърлянето на цялото предприятие или на част от него е подготвено преди откриването на производство по несъстоятелност, насочено към ликвидация на активите на прехвърлителя, в случая в рамките на процедура по съдебно преструктуриране, която приключва със споразумение за прехвърляне, чието одобряване е отказано от компетентния съд, и се извършва веднага след обявяването в несъстоятелност, без да се прилагат каквито и да било законови или подзаконови разпоредби на вътрешното право?“.
41.
Писмени становища са представили ищците, Wibra België SRL, белгийското правителство и Европейската комисия.
IV. Анализ
А.
Въведение
42.
С преюдициалния си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 5, параграф 1 от Директива 2001/23 трябва да се тълкува в смисъл, че предвиденото в него условие, според което членове 3 и 4 от тази директива не се прилагат към прехвърлянето на предприятие, „когато прехвърлителят е в производство по несъстоятелност или е обявено сходно производство за неплатежоспособност с оглед на ликвидацията на активите на прехвърлителя“, не е изпълнено в положение, при което прехвърлянето на цялото предприятие или на част от него е подготвено преди откриването на производство по несъстоятелност в рамките на производство, насочено към продължаване на дейността на предприятието, като процедура по съдебно преструктуриране, която приключва с договор за прехвърляне, чието одобряване е отказано от компетентния съд, и това прехвърляне е осъществено веднага след обявяването в несъстоятелност.
43.
Този въпрос е повдигнат в рамките на спор, в който редица работници и служители, уволнени в резултат на преструктурирането на предприятието Wibra, твърдят, че прехвърлителната сделка, извършена между техния бивш работодател Wibra België SA и Wibra België SRL, трябва да се квалифицира като „договорно прехвърляне на предприятие“ по смисъла на член 1 от Директива 2001/23 и че в случая условията за прилагане на изключението, предвидено в член 5, параграф 1 от тази директива, не са изпълнени. От това следвало, че като приобретател, Wibra België SRL е задължено спрямо тях за правата и задълженията, които те по-рано са можели да претендират от Wibra België SA, в съответствие с членове 7 и 8 от КТД № 32 bis, които по същество съответстват на член 3 от Директива 2001/23.
44.
Както ще изложа в точки 65—71 от настоящото заключение, от преписката, с която разполага Съдът, е видно, че разглежданата прехвърлителна сделка първоначално е подготвяна в хода на процедура по съдебно преструктуриране съгласно белгийското право, но като се има предвид отказът за одобряване на проекта за прехвърляне от компетентния съд, в крайна сметка то е извършено в деня след обявяването в несъстоятелност на Wibra België SA.
45.
Страните, представили писмени становища пред Съда, защитават различни позиции относно отговора, който следва да се даде на преюдициалния въпрос. Докато ищците и Комисията считат, че прехвърлителна сделка като разглежданата по главното производство не следва да попада в обхвата на изключението, предвидено в член 5, параграф 1 от Директива 2001/23, Wibra België SRL и белгийското правителство поддържат, обратно, че в случая са налице условията за прилагане на това изключение.
Б.
По преюдициалния въпрос
1. По приложимостта на Директива 2001/23
46.
За да се отговори на поставения от запитващата юрисдикция преюдициален въпрос, следва най-напред да се провери дали разглежданата прехвърлителна сделка попада в приложното поле на Директива 2001/23.
47.
В това отношение, съгласно член 1, параграф 1 от тази директива тя се прилага към всички прехвърляния на предприятия, стопански дейности или обособени части от предприятия или стопански дейности на друг работодател в резултат на договорно прехвърляне или сливане.
48.
От практиката на Съда следва, че приложното поле на посочената директива обхваща всички случаи на промяна, в рамките на договорни отношения, на физическото или юридическото лице, отговорно за управлението на предприятието, което поради тази причина поема задълженията на работодател спрямо заетите в предприятието лица, без значение дали е прехвърлена собствеността върху материалните активи. В този контекст Съдът пояснява, че за да се определи дали е налице „прехвърляне“ по смисъла на същата директива, определящ критерий е дали въпросният субект запазва своята идентичност, като това е видно по-специално от действителното продължаване на дейността или от поемането ѝ (
7
). В практиката си Съдът дава редица указания, които позволяват да се установи дали е налице прехвърляне по смисъла на Директива 2001/23 (
8
).
49.
В случая, както посочва Комисията, в акта за преюдициално запитване е споменато писмо от синдиците, според което „никакъв персонал или никаква дейност не [бил/била] прехвърлен/а“ (
9
). Същевременно, въз основа на други данни от този акт, като текста на прессъобщението от 9 октомври 2020 г. на същите синдици, с което се обявява, че скоро ще бъдат отново отворени 36 магазина и ще се запазят 183 наети лица (
10
), изглежда, може да се приеме, че в случая действително е било налице „прехвърляне на предприятие“ по смисъла на член 1, параграф 1 от Директива 2001/23. Освен това запитващата юрисдикция, която в крайна сметка трябва да определи in concreto дали е имало прехвърляне по смисъла на тази разпоредба, изглежда, предполага, че тази директива е приложима по висящото пред нея дело. Поради това следва да се приеме, че в случая това е така.
2. По изключението, предвидено в член 5, параграф 1 от Директива 2001/23
50.
Що се отнася до конкретния предмет на преюдициалния въпрос, а именно приложимостта към прехвърлителната сделка, разглеждана по главното производство, на изключението, предвидено в член 5, параграф 1 от Директива 2001/23, следва най-напред да се припомни, че съгласно съображение 3 от тази директива тя има за цел да осигури закрила на работниците и служителите, в частност, като се гарантират техните права при смяна на работодателя (
11
).
51.
При преследването на тази цел посочената директива предвижда, от една страна, в член 3, параграф 1, първа алинея, че правата и задълженията, които произтичат за прехвърлителя от трудови договори или от трудови правоотношения, съществуващи към датата на прехвърлянето на предприятие, се прехвърлят по право от прехвърлителя на приобретателя по силата на самия факт на прехвърлянето на предприятието. В този контекст във втора алинея на същия параграф се уточнява, че държавите членки могат да предвидят солидарна отговорност на прехвърлителя и приобретателя за задълженията, възникнали преди датата на прехвърлянето във връзка със съществуващ към датата на прехвърлянето трудов договор или трудово правоотношение. От друга страна, член 4, параграф 1 от същата директива закриля работниците от уволнения от прехвърлителя или приобретателя, извършвани на основание единствено на това прехвърляне (
12
).
52.
Член 5, параграф 1 от Директива 2001/23, чието тълкуване е в сърцевината на отправения от запитващата юрисдикция до Съда преюдициален въпрос, представлява изключение от режима на закрила, предвиден в посочените членове 3 и 4 от тази директива (
13
). Като такова, според постоянната практика на Съда тази разпоредба непременно трябва да се тълкува стриктно (
14
). Впрочем въвеждането на това изключение по законодателен път е в резултат на развитието на практиката на Съда (
15
).
53.
Съгласно член 5, параграф 1 от посочената директива, освен ако държавите членки не предвидят друго, този режим на закрила се прилага в случай на прехвърляне на предприятия или на части от предприятия само когато са налице три кумулативни условия: първо, прехвърлителят да е в производство по несъстоятелност или да е обявено сходно производство за неплатежоспособност; второ, това производство да е образувано с оглед на ликвидацията на активите на прехвърлителя; и трето, посоченото производство да протича под надзора на компетентен публичен орган.
54.
Настоящото заключение ще се съсредоточи върху второто условие, което е ключово за настоящото дело. Всъщност, от една страна, не се оспорва, че в случая първото условие е изпълнено, тъй като Wibra België SA е било в процедура по съдебно преструктуриране и в производство по несъстоятелност; от друга страна, в белгийския правен ред тези две производства протичат под надзора на компетентен публичен орган, така че третото условие също изглежда изпълнено в конкретния случай.
55.
Що се отнася до второто условие, свързано с необходимостта производството по несъстоятелност или сходното производство за неплатежоспособност, в рамките на което е извършено прехвърлянето, да е образувано „с оглед на ликвидацията на активите на прехвърлителя“, от постоянната практика на Съда следва, че процедура, която има за цел продължаването на дейността на съответното предприятие, не отговаря на това условие (
16
).
56.
В това отношение, отново според постоянната практика на Съда, дадено производство има за цел продължаването на дейността, когато то се стреми да запази оперативния характер на предприятието или на неговите жизнеспособни подразделения. И обратно, производство, насочено към ликвидация на активите, цели колективното удовлетворяване в максимална степен на кредиторите (
17
).
57.
В този контекст Съдът уточнява, че макар да не е изключено, че може да има известно припокриване между двете цели, преследвани от дадено производство, основната цел на производство, насочено към продължаване на дейността на предприятието, във всички случаи остава запазването на съответното предприятие (
18
).
58.
В случая следва да се отбележи, че в акта за преюдициално запитване запитващата юрисдикция квалифицира извършената в случая сделка като „прехвърляне pre-pack“. В това отношение тази юрисдикция се позовава на практиката на Съда по тълкуването на членове 3—5 от Директива 2001/23 с оглед на сделките, наричани „pre-pack“.
59.
Терминът „pre-pack“ поначало означава операция с активите на изпаднало в затруднено положение предприятие (прехвърляне), която се подготвя преди образуването на производството по установяване на неплатежоспособност (най-често производство по несъстоятелност) с помощта на администратор (при някои юрисдикции назначаван от съд) и която по принцип се прилага непосредствено след откриването на производството по несъстоятелност (
19
).
60.
Важно е да се уточни, че през последните години Съдът е имал повод да се произнесе по въпроса за приложимостта на изключението, предвидено в член 5, параграф 1 от Директива 2001/23, към механизма pre-pack, по-конкретно в решения Smallsteps и Процедура pre-pack. Тези две решения се отнасят за операции pre-pack в Нидерландия.
61.
В първото от тези решения, Smallsteps, след като посочва, че към момента на постановяването на това решение в Нидерландия механизмът pre-pack не е уреден в националното законодателство, а произтича от практиката (
20
), Съдът приема, че сделка pre-pack като разглежданата по това дело има за цел да подготви в най-малките детайли прехвърлянето на предприятието, за да позволи бързото възобновяване на дейността на неговите жизнеспособни подразделения след решението за обявяване в несъстоятелност, като по този начин стремежът е да се избегне прекъсването, което би произтекло от рязко спиране на дейността на това предприятие от датата на постановяването на решението за обявяване в несъстоятелност, така че да се запазят стойността на посоченото предприятие и работните места. Поради това той постановява, че щом като такава сделка в крайна сметка не цели ликвидация на предприятието, преследваната от нея икономическа и социална цел не би могла нито да обясни, нито да оправдае лишаването на неговите работници от признатите им от Директива 2001/23 права в случай на цялостното или частично прехвърляне на съответното предприятие (
21
).
62.
В следващото решение, Процедура pre-pack, що се отнася до второто от трите условия за прилагане на предвиденото в член 5, параграф 1 от Директива 2001/23 изключение, споменати в точка 52 от настоящото заключение, Съдът уточнява, че когато главната цел на процедура pre-pack, последвана от производство по несъстоятелност, е след установяване на неплатежоспособността на прехвърлителя и след неговата ликвидация всички кредитори да бъдат удовлетворени във възможно най-голяма степен, тези производства, взети заедно, по принцип отговарят на това второ условие (
22
). Съдът обаче постановява също, че в това отношение следва, на първо място, да се проверява във всеки отделен случай дали разглежданите процедура pre-pack и производство по несъстоятелност са насочени към ликвидацията на предприятието поради доказаната неплатежоспособност на прехвърлителя, а не просто към преструктуриране на това предприятие, и на второ място, да се установи не само че основната цел на тези производства е удовлетворяването във възможно най-голяма степен на всички кредитори, но и че извършването на ликвидацията чрез прехвърляне на предприятие, продължаващо дейността си (going concern), или на част от него, както е подготвена в процедурата pre-pack и е осъществена след проведеното производство по несъстоятелност, позволява постигането на тази основна цел. Всъщност до процедура pre-pack с оглед на ликвидацията на дадено дружество се прибягва с цел да се даде възможност на синдика и на съдията по несъстоятелността, назначени от съда след обявяването на дружеството в несъстоятелност, да увеличат вероятността за удовлетворяване на кредиторите (
23
).
63.
Именно в светлината на гореизложените принципи следва да се провери — за да се даде отговор на поставения от запитващата юрисдикция преюдициален въпрос — дали осъщественото в случая прехвърляне отговаря на трите условия, изложени в точка 52 от настоящото заключение, с цел прилагането на изключението, предвидено в член 5, параграф 1 от Директива 2001/23.
3. По приложимостта в разглеждания случай на изключението, предвидено в член 5, параграф 1 от Директива 2001/23
а) По осъщественото в случая прехвърляне
64.
В конкретния случай, видно от акта за преюдициално запитване и от подробните обяснения на Wibra België SRL в писменото му становище, прехвърлянето формално е протекло в две фази.
65.
Най-напред Wibra België SA подава молба за съдебно преструктуриране до Търговски съд Гент и иска разрешение за прехвърлянето на част от дейността под съдебен надзор.
66.
В рамките на тази процедура назначените от този съд съдебни пълномощници одобряват офертата, подадена от дружеството майка Wibra Nederland BV, която се отнася до придобиването на 36 търговски обекта и на седалището, на всички материални и нематериални активи, необходими за това придобиване, и предвижда поемането на 183 членове на персонала (от общо 439 работници и служители).
67.
Това прехвърляне обаче не е разрешено от търговския съд и поради това не се е осъществило ефективно. Ето защо процедурата по съдебно преструктуриране е прекратена.
68.
Както се установява от акта за преюдициално запитване, проектът за прехвърляне не е одобрен от търговския съд с мотива, че разпоредбите на този проект относно добавката за платен годишен отпуск и премията в края на годината противоречат на императивните разпоредби на КТД № 102 относно гарантирането на правата на работниците и служителите при съдебно преструктуриране (
24
) и на Директива 2001/23. Това противоречие се дължало на отказа на приобретателя Wibra België SRL да поеме социалните задължения, свързани с добавката за платен годишен отпуск и с премията в края на годината.
69.
На второ място, след неуспешната процедура по съдебно преструктуриране, насочена към продължаване на дейността на Wibra België SA, поради посочения в предходната точка отказ, с решение от същия ден търговският съд обявява това дружество в несъстоятелност. На следващия ден е извършено горепосоченото прехвърляне и Wibra съобщава за поемането на дейността в 36 магазина.
70.
В случая страните не спорят, че клаузите на прехвърлянето, извършено между Wibra België SA и Wibra België SRL в деня след обявяването на несъстоятелността, са идентични с тези от офертата за поемане, представена пред търговския съд в рамките на процедурата по съдебно преструктуриране, като единствената разлика е формалната идентичност на приобретателя. Въпреки това, както изрично посочва запитващата юрисдикция, понеже крайният приобретател, а именно Wibra België SRL, е дъщерно дружество на дружеството майка Wibra Nederland BV, което е подало офертата, одобрена в процедурата по съдебно преструктуриране, тази чисто формална разлика няма никакво значение.
71.
В заключение, разглежданото в случая прехвърляне е изцяло подготвено в рамките на първата фаза, а именно процедурата по съдебно преструктуриране, но след отказа за одобряване на проекта за прехвърляне то е извършено веднага след обявяването в несъстоятелност.
б) По приложимостта на изключението
72.
Може ли към прехвърлителна сделка като описаната в предходните точки да се приложи изключението, предвидено в член 5, параграф 1 от Директива 2001/23? В това отношение ще изложа следните бележки.
73.
На първо място, следва да се отбележи, че горепосоченото решение Plessers се отнася за прехвърляне, осъществено в рамките на процедура по съдебно преструктуриране под съдебен надзор според белгийското право. Следователно става въпрос точно за същия вид процедура, образувана по настоящото дело първоначално по искане на Wibra België SA.
74.
Освен това в това решение Съдът изрично посочва, че тази процедура има за цел продължаване на дейността на съответното предприятие и поради това не спада към производствата, насочени към ликвидацията на активите на прехвърлителя съгласно член 5, параграф 1 от Директива 2001/23 (
25
).
75.
От изложеното следва, че в случая трябва да се приеме за доказано, че разглежданото прехвърляне е изцяло подготвено в рамките на процедура, чиято цел е продължаване на дейността на предприятието, и не попада в обхвата на въведеното с член 5, параграф 1 от тази директива изключение от режима на закрила на работниците и служителите.
76.
На второ място, в конкретния случай това прехвърляне не само е изцяло изработено в рамките на тази процедура, но е осъществено веднага след решението за обявяването на несъстоятелността, по-точно в деня след постановяването му.
77.
При такива условия, при които прехвърлянето в рамките на производството по несъстоятелност е осъществено само за един ден, е оправдано да се зададе въпросът дали в случая е проведено действително производство по несъстоятелност. Оказва се по-скоро, че в случая по същество става въпрос за това, което може да бъде определено като „техническа несъстоятелност“, тоест производство по несъстоятелност, което се използва на практика като средство за подновяване на дейността на предприятието (
26
). Всъщност, макар да не се оспорва, че разглежданото предприятие реално е работело на загуба, прехвърлителната сделка все пак е била подготвена до най-малките подробности преди постановяването на решението за обявяване в несъстоятелност, така че да може да се осъществи в рамките само на един ден.
78.
В този контекст следва да се отбележи също, че от предоставената на Съда преписка изобщо не личи в рамките на производството по несъстоятелност да са потърсени други оферти, които потенциално да позволят удовлетворяване на кредиторите в още по-голяма степен в сравнение с вече отправената (от дружеството майка Wibra Nederland BV) и приета в рамките на първата фаза, тоест в процедурата по съдебно преструктуриране, оферта.
79.
От изпратената на Съда преписка не се установява и в рамките на производството по несъстоятелност синдиците да са предприели действия, насочени към търсенето на друг начин за удовлетворяване в максимална степен на кредиторите.
80.
Става ясно обаче, че производството по несъстоятелност е образувано само за да може вече подготвеното в хода на процедурата по съдебно преструктуриране прехвърляне да се осъществи в рамките на един ден.
81.
На трето място, трябва впрочем да се констатира, че несъстоятелността е обявена само поради неуспешното развитие на процедурата по съдебно преструктуриране в резултат на отказа на приобретателя (който е част от същата група Wibra) да се съобрази с императивните разпоредби за закрила на работниците и служителите. Този неуспех позволява на въпросния приобретател да осъществи точно същата сделка, която не е била одобрена, но като се ползва от изключението, предвидено в член 5, параграф 1 от Директива 2001/23, без да се налага да спазва императивните разпоредби за закрила на работниците и служителите, поради нарушаването на които проектът не е одобрен в хода на процедурата по съдебно преструктуриране.
82.
При тези условия не мисля, че е възможно изкуственото разделяне на двете производства, а именно процедурата по съдебно преструктуриране и производството по („техническа“) несъстоятелност (позволила прехвърлянето в рамките на един ден), въз основа на довода, че тъй като последното производство е насочено към ликвидацията на активите на прехвърлителя, за разглежданото прехвърляне би трябвало да важи изключението, предвидено в член 5, параграф 1 от Директива 2001/23.
83.
Всъщност, с уговорката, че запитващата юрисдикция следва да направи фактическа преценка, според мен от изложените факти е ясно, че в случая става въпрос за една-единствена сделка, чиято цел от самото начало е продължаването на дейността на съответното предприятие, и то не само в първата фаза, но и във втората фаза, а именно производството по „техническа“ несъстоятелност, което в основни линии е послужило за осъществяване на подготвеното преди това прехвърляне.
84.
В това отношение няма данни в предоставената на Съда преписка, позволяващи да се приеме, че основната цел на двете производства, довели до разглежданото прехвърляне, е била да се постигне възможно най-голяма възвръщаемост за всички кредитори (
27
). Въпреки че неплатежоспособността може да се счита за доказана — без да се засяга проверката, която единствена запитващата юрисдикция следва да извърши — образуваните производства не са имали за цел ликвидацията на предприятието и удовлетворяване на всички кредитори във възможно най-голяма степен, а от началото до края стремежът е бил да се продължи дейността на това предприятие чрез неговото преструктуриране (
28
).
85.
Впрочем, както с основание отбелязват ищците в писмените си становища, в случая дружеството в несъстоятелност изобщо не е лишено от правото да се разпорежда с имуществото си. Преследваната от Wibra цел е то самото да продължи част от дейностите си, като приложи плана за преструктуриране, който първоначално опитва да осъществи чрез процедурата по съдебно преструктуриране. Такава хипотеза обаче не попада в обхвата на понятието „несъстоятелност“ по смисъла на член 5, параграф 1 от Директива 2001/23, което, както е видно от посочената в точки 55—62 от настоящото заключение съдебна практика, предполага ликвидацията на предприятието и лишаването на изпадналото в несъстоятелност дружество от правото да се разпорежда с имуществото си, поради неплатежоспособността му, а не просто преструктуриране на предприятието.
86.
На четвърто и последно място, що се отнася до квалификацията на разглежданото прехвърляне от запитващата юрисдикция като „pre-pack“, не съм убеден, че така описаната в точки 65—71 от настоящото заключение сделка може формално да се квалифицира по този начин. Терминът „pre-pack“ всъщност указва точен тип сделка, както беше посочено в точка 59 от настоящото заключение. Този тип сделка вече е уреден в белгийското право, въпреки че съответното законодателство, така или иначе, не е приложимо ratione temporis към спора по главното производство. Разглежданата в случая сделка обаче не е подготвена в рамките на процедура „pre-pack“ в стриктен смисъл, а в рамките на специално съдебно производство, което има за цел преструктурирането на предприятието.
87.
При това положение според мен не може да се отрече, че има значителни прилики между извършената в случая сделка и сделките pre-pack, анализирани от Съда в практиката, посочена в точки 60—62 от настоящото заключение. Всъщност във всички тези случаи прехвърлителната сделка е подготвена преди обявяването в несъстоятелност и е изпълнена веднага след него.
88.
От тази гледна точка горепосочената съдебна практика относно pre-pack несъмнено е релевантна за анализа на сделка като разглежданата по настоящото дело.
89.
Както обаче беше отбелязано в точка 62 от настоящото заключение, от тази съдебна практика произтича, че за да може да се приложи изключението, предвидено в член 5, параграф 1 от Директива 2001/23, от една страна, следва да се провери дали въпросните производства, взети заедно, са насочени към ликвидацията на предприятието поради доказаната неплатежоспособност на прехвърлителя, а не просто към преструктурирането му, и от друга страна, да се установи не само че основната цел на тези производства е да се удовлетворят в най-голяма степен всички кредитори, но и че осъществяването на ликвидацията чрез прехвърляне на действащото предприятие, както е подготвена преди обявяването в несъстоятелност и осъществена след него, позволява да се постигне тази основна цел.
90.
От точки 73—85 от настоящото заключение е видно, че това не е така, що се отнася до прехвърлянето, разглеждано по делото, висящо пред запитващата юрисдикция.
91.
Предвид всичко изложено по-горе предлагам на преюдициалния въпрос да се отговори, че член 5, параграф 1 от Директива 2001/23 трябва да се тълкува в смисъл, че предвиденото в него условие, според което членове 3 и 4 от тази директива не се прилагат към прехвърлянето на предприятие, „когато прехвърлителят е в производство по несъстоятелност или е обявено сходно производство за неплатежоспособност с оглед на ликвидацията на активите на прехвърлителя“, не е изпълнено в положение, при което прехвърлянето на цялото предприятие или на част от него е подготвено преди откриването на производство по несъстоятелност в рамките на процедура, насочена към продължаване на дейността на предприятието, която приключва с договор за прехвърляне, чието одобряване е отказано от компетентния съд, и това прехвърляне е осъществено веднага след обявяването в несъстоятелност.
4. По последиците от неприложимостта на изключението, предвидено в член 5, параграф 1 от Директива 2001/23 в разглеждания случай
92.
С оглед на представените пред Съда становища считам за уместно да изложа няколко допълнителни бележки относно последиците от неприложимостта в разглеждания случай на изключението, предвидено в член 5, параграф 1 от Директива 2001/23.
93.
На първо място, както Wibra België SA, така и Комисията се позовават в писмените си становища на практиката на Съда относно липсата на хоризонтален директен ефект на дадена директива. Освен това Wibra België SRL споменава и пределите на принципа за съответстващо тълкуване, който не може да бъде основание за тълкуване на националното право contra legem. Същото дружество изтъква по-специално, че дори да се приеме, че разглежданото по главното производство прехвърляне не попада в обхвата на изключението, предвидено в член 5, параграф 1 от Директива 2001/23, тъй като глава III от КТД № 32 bis, приложима за прехвърлянията на цялата дейност на предприятия в несъстоятелност или на част от нея, изобщо не предвижда солидарна отговорност на приобретателя, запитващият съд не би могъл да извърши тълкуване на националното право, съответстващо на тази директива. Следователно този съд не би могъл да квалифицира разглежданата сделка като „договорно прехвърляне на предприятие“ по смисъла на глава II от КТД № 32 bis, тъй като това би било тълкуване contra legem.
94.
В това отношение от постоянната практика на Съда, без съмнение, следва, че дадена директива не може сама по себе си да поражда задължения за частноправен субект и следователно позоваването на самата директива пред национална юрисдикция не е възможно срещу такъв субект. Всъщност по силата на член 288, трета алинея ДФЕС обвързващият характер на директива, на който се основава възможността за позоваване на нея, е налице само по отношение на „държавите членки, до които е адресиран“ този акт, тъй като Съюзът разполага с правомощието да приема с директен ефект, общо и абстрактно, задължения в тежест на частноправните субекти, само когато е оправомощен да приема регламенти. Поради това, дори ако дадена разпоредба от директива е ясна, точна и безусловна, тя не позволява на националния съд да остави без приложение противоречащото ѝ национално право, ако това води до възлагане на допълнително задължение на частноправен субект (
29
).
95.
Съдът обаче също така многократно е постановявал, че произтичащото от дадена директива задължение за държавите членки да постигнат предвидения в нея резултат, както и задължението им да предприемат всички необходими мерки, общи или специални, за да осигурят изпълнението на това задължение, тежат върху всички органи на държавите членки, включително върху съдебните органи в рамките на тяхната компетентност. Когато прилагат националното право, националните юрисдикции, от които се изисква да го тълкуват, са длъжни да вземат предвид всички разпоредби от това право и да приложат признатите от последното методи за тълкуване, за да могат във възможно най-голяма степен да го тълкуват в светлината на текста и целите на разглежданата директива, за да постигнат предвидения от нея резултат и да се съобразят по този начин с член 288, трета алинея ДФЕС (
30
).
96.
В крайна сметка запитващата юрисдикция следва да определи дали и до каква степен прехвърлянето, разглеждано по висящото пред нея дело в главното производство, трябва да се квалифицира в резултат на евентуално тълкуване от страна на Съда, в случай че той възприеме предлагания от мен подход, че изключението, предвидено в член 5, параграф 1 от Директива 2001/23, не е приложимо към прехвърляне като това, осъществено в случая.
97.
Ако запитващата юрисдикция приеме, че въз основа на критериите, изложени в точка 95 от настоящото заключение, тя може с оглед обстоятелствата по настоящото дело да квалифицира разглежданата сделка като „договорно прехвърляне на предприятие“ по смисъла на глава II от КТД № 32 bis, тогава разпоредбите на членове 7 и 8 от същия договор наистина са приложими.
98.
На второ място, като припомня текста на член 5, параграф 4 от Директива 2001/23, Комисията разглежда възможността запитващата юрисдикция да провери дали в случая няма злоупотреба с правото в областта на несъстоятелността, тъй като прибягването до производството по („техническа“) несъстоятелност е позволило осъществяването на прехвърляне, което не е било одобрено в рамките на процедурата по съдебно преструктуриране, предлагаща по-голяма закрила на работниците и служителите, впрочем и поради отказа на приобретателя да се съобрази с императивните разпоредби в тази област.
99.
В това отношение член 5, параграф 4 от Директива 2001/23 е израз на общия принцип в правото на Съюза, че прилагането на това право не може да се разпростира дотам, че да обхваща сделки, които представляват злоупотреба или измама (
31
).
100.
Запитващата юрисдикция трябва да провери, съгласно правилата за доказване по националното право и без да се накърнява действието на правото на Съюза, дали в спора по главното производство е налице фактическият състав на злоупотреба или измама (
32
). В производствата по преюдициални запитвания Съдът може евентуално да посочи на националните юрисдикции някои индиции, за да ги подпомогне при преценката на конкретните случаи, които разглеждат (
33
).
101.
За да се установи наличието на злоупотреба, са необходими обективен и субективен елемент. По-конкретно, съгласно практиката на Съда (
34
), за доказването на злоупотреба са необходими, от една страна, съвкупност от обективни обстоятелства, от които следва, че въпреки формалното спазване на предвидените в правната уредба на Съюза условия целта, преследвана с тази правна уредба, не е постигната, и от друга страна, субективен елемент, който се изразява в желанието за получаване на предимство, произтичащо от правната уредба на Съюза, чрез привидно създаване на необходимите за неговото получаване условия.
102.
По настоящото дело обаче, що се отнася до обективния елемент, изглежда установено, че целта на Директива 2001/23, припомнена в точка 50 от настоящото заключение, не е постигната поради „техническата“ несъстоятелност в случая, която води до неприлагане на предвидения в тази директива режим за закрила поради прилагането на изключението, предвидено в член 5, параграф 1 от нея.
103.
Що се отнася до субективния елемент, запитващата юрисдикция ще трябва да провери дали от съвкупността от обективни обстоятелства следва, че основната цел на злоупотребата е била получаването на недължимо предимство (
35
).
104.
Така въз основа на тези данни запитващата юрисдикция ще може да провери дали е налице злоупотреба, като отчете факта, че такава проверка изисква тя да вземе под внимание всички факти и обстоятелства по случая, включително тези, които се настъпили преди и след сделката, за която се твърди, че представлява злоупотреба (
36
).
V. Заключение
105.
Предвид гореизложените съображения предлагам на Съда да отговори на поставения от Tribunal du travail de Liège (Съд по трудови спорове Лиеж, Белгия) по следния начин:
„Член 5, параграф 1 от Директива 2001/23/ЕО на Съвета от 12 март 2001 година относно сближаването на законодателствата на държавите членки във връзка с гарантирането на правата на работниците и служителите при прехвърляне на предприятия, стопански дейности или части от предприятия или стопански дейности
трябва да се тълкува в смисъл, че
предвиденото в него условие, според което членове 3 и 4 от тази директива не се прилагат към прехвърлянето на предприятие, „когато прехвърлителят е в производство по несъстоятелност или е обявено сходно производство за неплатежоспособност с оглед на ликвидацията на активите на прехвърлителя“, не е изпълнено в положение, при което прехвърлянето на цялото предприятие или на част от него е подготвено преди откриването на производство по несъстоятелност в рамките на процедура, насочена към продължаване на дейността на предприятието, която приключва с договор за прехвърляне, чието одобряване е отказано от компетентния съд, и това прехвърляне е осъществено веднага след обявяването в несъстоятелност“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	Директива на Съвета от 12 март 2001 година относно сближаването на законодателствата на държавите членки във връзка с гарантирането на правата на работниците и служителите при прехвърляне на предприятия, стопански дейности или части от предприятия или стопански дейности (ОВ L 82, 2001 г., стр. 16; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 6, стр. 20).
(
3
)	Вж. по-специално решения от 22 юни 2017 г., Federatie Nederlandse Vakvereniging и др. (C‑126/16, наричано по-нататък „решение Smallsteps, EU:C:2017:489), от 16 май 2019 г., Plessers (C‑509/17, наричано по-нататък „решение Plessers, EU:C:2019:424), и от 28 април 2022 г., Federatie Nederlandse Vakbeweging (Процедура pre-pack) (C‑237/20, наричано по-нататък „решение Процедура pre-pack, EU:C:2022:321).
(
4
)	Вж. в този смисъл и заключението на генерален адвокат Mengozzi по дело Federatie Nederlandse Vakvereniging и др. (C‑126/16, наричано по-нататък „заключението на генерален адвокат Mengozzi по дело Smallsteps, EU:C:2017:241, т. 6 и 41—48).
(
5
)	Loi du 21 mars 2021 modifiant le livre XX du code de droit économique et le code des impôts sur les revenus 1992 (Закон от 21 март 2021 г. за изменение на книга XX от Кодекса за стопанско право и на Кодекса за данъците върху доходите от 1992 г. (Moniteur belge от 26 март 2021 г., стр. 28193).
(
6
)	По-конкретно, посочената юрисдикция споменава решения Smallsteps и Процедура pre-pack.
(
7
)	Вж. решения от 7 август 2018 г., Colino Sigüenza (C‑472/16, EU:C:2018:646, т. 28 и 29 и цитираната съдебна практика), и от 16 февруари 2023 г., Strong Charon (C‑675/21, EU:C:2023:108, т. 47 и 48 и цитираната съдебна практика).
(
8
)	Вж. по-подробно критериите, изложени в точка 30 от решение Colino Sigüenza (C‑472/16, EU:C:2018:646), и в точка 49 от решение Strong Charon, посочени в предходната бележка под линия, както и цитираната в нея съдебна практика.
(
9
)	Вж. точка II.4, последен абзац, стр. 7 от акта за преюдициално запитване.
(
10
)	Вж. точка II.4, първи абзац, стр. 6 от акта за преюдициално запитване и точка 29 от настоящото заключение.
(
11
)	Вж. решение Smallsteps (т. 38). Относно целите, посочени в Директива 2001/23, вж. по-подробно и заключението на генерален адвокат Pitruzzella по дело Federatie Nederlandse Vakbeweging (Процедура pre-pack) (C‑237/20, EU:C:2021:997, т. 31—35 и цитираната съдебна практика).
(
12
)	Вж. решение Smallsteps (т. 39). Впрочем тази разпоредба не е пречка за уволнения по икономически, технически или организационни причини, които налагат промени в работната сила. Вж. в това отношение решение Plessers (т. 54).
(
13
)	Вж. решение Smallsteps (т. 40).
(
14
)	Вж. решение Plessers (т. 38 и цитираната съдебна практика).
(
15
)	Вж. решение Процедура pre-pack (т. 38 и цитираната съдебна практика). Вж. също, за по-задълбочен анализ на съдебната практика, довела в крайна сметка до въвеждането на разпоредбата, съдържаща се занапред в член 5, параграф 1 от Директива 2001/23, заключението на генерален адвокат Mengozzi по дело Smallsteps (т. 41—48) и заключението на генерален адвокат Szpunar по дело Plessers (C‑509/17, EU:C:2019:50, т. 42—47 и цитираната съдебна практика).
(
16
)	Вж. решения Процедура pre-pack (т. 43) и Smallsteps (т. 47 и цитираната съдебна практика).
(
17
)	Вж. решения Процедура pre-pack (т. 44) и Smallsteps (т. 48 и цитираната съдебна практика).
(
18
)	Вж. решения Процедура pre-pack (т. 44) и Smallsteps (т. 48 и цитираната съдебна практика).
(
19
)	Вж. заключението на генерален адвокат Mengozzi по дело Smallsteps (т. 2). Вж. също, що се отнася до описанието на механизма pre-pack в Нидерландия, решение Процедура pre-pack (т. 18—24).
(
20
)	Решение Smallsteps (т. 15).
(
21
)	Решение Smallsteps (т. 49 и 50 и цитираната съдебна практика).
(
22
)	Решение Процедура pre-pack (т. 52).
(
23
)	Решение Процедура pre-pack (т. 53).
(
24
)	Вж. точка 20 от настоящото заключение.
(
25
)	Вж. решение Plessers (т. 44 и 45 и цитираната съдебна практика).
(
26
)	Вж. в това отношение заключението на генерален адвокат Mengozzi по дело Smallsteps (т. 76).
(
27
)	Вж. в това отношение решение Процедура pre-pack (т. 46).
(
28
)	Вж. в това отношение решение Процедура pre-pack (т. 53).
(
29
)	Решение от 20 февруари 2024 г., X (Липса на основания за прекратяване) (C‑715/20, EU:C:2024:139, т. 73 и цитираната съдебна практика).
(
30
)	Вж. в това отношение решение Plessers (т. 28 и 29 и цитираната съдебна практика).
(
31
)	Вж. относно този общ принцип заключението на генерален адвокат Szpunar по дело Matmut (C‑236/23, EU:C:2024:560, т. 58).
(
32
)	Вж. в този смисъл решение от 28 юли 2016 г., Kratzer (C‑423/15, EU:C:2016:604, т. 42 и цитираната съдебна практика).
(
33
)	Вж. решение от 26 февруари 2019 г., N Luxembourg 1 и др. (C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 и C‑299/16, EU:C:2019:134, т. 126).
(
34
)	Вж. за неотдавнашен пример решение от 21 декември 2023 г., BMW Bank и др. (C‑38/21, C‑47/21 и C‑232/21, EU:C:2023:1014, т. 285 и цитираната съдебна практика).
(
35
)	Вж. в този смисъл решение от 28 юли 2016 г., Kratzer (C‑423/15, EU:C:2016:604, т. 40).
(
36
)	Вж. в този смисъл решение от 13 март 2014 г., SICES и др. (C‑155/13, EU:C:2014:145, т. 34 и цитираната съдебна практика).