Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
M. BRKAN
представено на 15 април 2026 година(1)
Дело T‑397/25
A&P Deco NV
срещу
Belgische Staat
(Преюдициално запитване, отправено от Hof van Cassatie (Касационен съд, Белгия)
„ Преюдициално запитване — Данъчно законодателство — Данък върху добавената стойност — Директива 2006/112/ЕО — Корекция на приспаданията — Прехвърляне на съвкупност или част от активи — Отдаване под наем на стопанска сграда от прехвърлителя на приобретателя“
Въведение
1.        Настоящото преюдициално запитване се отнася до особен въпрос в областта на ДДС в рамките на Директива 2006/112/ЕО(2) (наричана по-нататък „Директивата за ДДС“), а именно въздействието на предвидения в член 19 от тази директива специален режим за прехвърляне на съвкупност или част от активи върху корекцията на приспаданията.
2.        В това отношение все още съществува известна несигурност относно начина, по който следва да се разбира практиката на Съда във връзка с този специален режим, доколкото при привилегировано данъчно прехвърляне на предприятие е достатъчно недвижимият имот, необходим за продължаване на дейността му, да не бъде продаден
при прехвърлянето, а само да бъде отдаден под наем(3). По-специално, в настоящото производство следва да се изяснят последиците от подобен подход по отношение на корекцията на приспаданията по отношение на разходите за придобиване на недвижимия имот.
Правна уредба
Правото на Съюза
3.        Член 1, параграф 2 от Директивата за ДДС предвижда следните принципи:
„Принципът на общата система на ДДС изисква прилагането към стоките и услугите на общ данък върху потреблението, точно пропорционален на цената на стоките и услугите, колкото и сделки да се изпълняват в процеса на производството и разпределението преди фазата, на която се начислява данъка.
За всяка сделка ДДС, начисляван върху цената на стоките или услугите по ставката, приложима за такива стоки или услуги, е изискуем след приспадането на сумата на ДДС, поета пряко от различните елементи на себестойността.
Общата система за ДДС следва да бъде приложена до и включително фазата на търговията на дребно“.
4.        Съгласно член 2, параграф 1, букви а) и в) от Директивата за ДДС на облагане с ДДС подлежи доставката на стоки или услуги, извършена възмездно на територията на държава членка от данъчнозадължено лице, действащо в това си качество.
5.        Доставката на стоки е определена в член 14 от Директивата за ДДС като „прехвърлянето на правото за разпореждане с материална вещ като собственик“, а доставката на услуги, посочена в член 24 от Директивата за ДДС, е „всяка сделка, която не представлява доставка на стоки“. Член 25 от Директивата за ДДС допълва:
„Доставката на услуги, наред с другото, може да включва една от следните сделки:
а)      прехвърляне на права върху нематериална вещ, независимо дали при това се оформя документ за собственост;
[…]“.
6.        Член 19 от Директивата за ДДС предвижда:
„В случай на прехвърляне, възмездно или безвъзмездно, или като вноска в капитала на дадено дружество, на съвкупност или част от активи, държавите членки могат да считат, че не се извършва доставка на стоки и че лицето, на което се прехвърлят стоките, трябва да се третира като правоприемник на прехвърлителя.
В случаите, когато получателят не е изцяло данъчнозадължен, държавите
членки могат да вземат необходимите мерки за предотвратяване на нарушаването на конкуренцията. Те могат също така да предприемат всякакви мерки, необходими за предотвратяване на неплащането или избягването на данък чрез използването на настоящия член“.
7.        Член 29 от Директивата за ДДС допълва:
„Разпоредбите на член 19 се прилагат по същия начин и за доставката на услуги“.
8.        Член 135, параграф 1, буква л) от Директивата за ДДС задължава държавите членки да освобождават „отдаването под наем или под аренда на недвижими
имоти“.
9.        Член 168 от Директивата за ДДС урежда правото на приспадане, доколкото е от значение за настоящия случай, по следния начин:
„Доколкото стоките и услугите се използват за целите на облагаемите сделки на данъчнозадължено лице, същото има правото, в държава
членка, в която извършва тези сделки да приспадне следното от дължимия данък върху добавената стойност, който то е задължено да плати:
а)      дължимия или платен ДДС в тази държава
членка по отношение на доставката за него на стоки или услуги, извършена или която предстои да бъде извършена от друго данъчнозадължено лице;
[…]“.
10.      Членове 184—192 от Директивата за ДДС съдържат разпоредби относно корекцията на приспаданията. Член 184 от Директивата за ДДС в това отношение гласи:
„Първоначално определената сума за приспадане се коригира, когато е по-голяма или по-малка от тази, на която данъчнозадълженото лице е имало право“.
11.      Член 185, параграф 1 от Директивата за ДДС допълва:
„Корекция се прави по-специално, когато след изготвяне на справка-декларацията по ДДС настъпи някаква промяна във факторите, използвани за определяне на сумата за приспадане […]“.
12.      Що се отнася до корекцията на приспадането на платения по получени доставки данък конкретно по отношение на дълготрайните активи, член 187 от Директивата за ДДС съдържа следното правило:
„1.      В случаите на дълготрайни активи корекцията се разпределя за период от пет години, включително годината, в която стоките са били придобити или произведени.
[…]
В случаите на недвижими имоти, придобити като дълготрайни активи, периодът на корекция може да бъде удължен до 20 години.
2.      Годишната корекция се извършва само по отношение на една пета от начисления върху дълготрайните активи ДДС или ако периодът на корекцията е бил удължен — по отношение на съответната дробна част от него.
Корекцията, посочена в алинея първа, се извършва въз основата на измененията на полагащото се приспадане през следващите години по отношение на това за годината, през която стоките са били придобити, произведени или когато е приложимо, използвани за първи път“.
Националното право
13.      Член 11 от Wet tot invoering van het Wetboek van de belasting over de toegevoegde waarde (Закон за въвеждане на Кодекса за данък върху добавената стойност) от 3 юли 1969 г. (наричан по-нататък „WBTW“) гласи:
„За доставка не се счита възмездното или безвъзмездното прехвърляне на съвкупност от активи или на обособена част от предприятие под формата на апортна вноска в дружество или под друга форма, ако
приобретателят е данъчнозадължено лице, което би могло да приспадне целия данък или част от него, ако този данък се дължи поради прехвърлянето. В този случай приобретателят се счита за правоприемник на прехвърлителя“.
14.      Член 18, параграф 3 от WBTW добавя:
„Не се считат за услуги доставките, посочени в параграф 1, извършени при прехвърляне — било то чрез продажба, под формата на апортна вноска в дружество или по друг начин —
на съвкупност от активи или на обособена част от предприятие при условията на член 11“.
15.      Що се отнася до корекцията на приспаданията
при недвижими имоти и вещни права върху тях, Koninklijk Besluit nr. 3 met betrekking tot de aftrekregeling voor de toepassing van de belasting over de toegevoegde waarde (Кралски указ № 3 относно режима на приспадане за целите на данъка върху добавената стойност) от 10 декември 1969 г. предвижда период от 15 години.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
16.      Жалбоподателят в главното производство, A&P Deco NV, стопанисва градински център. През 2013 г. то прехвърля това предприятие на WR Woestijnroos BV, с изключение на стопанска сграда, която остава собственост на A&P Deco, но почти изцяло е отдадена под наем на WR Woestijnroos. Последното продължава да управлява градинския център.
17.      Стопанската сграда е построена през 2004 г. и 2005 г. и е преустроена в периода 2008—2011 г. По отношение на получените за това услуги A&P Deco упражнява правото си на приспадане. След прехвърлянето на градинския център белгийската данъчна администрация коригира това приспадане pro rata temporis, доколкото стопанската сграда вече се отдава под наем като освободена доставка.
18.      A&P Deco обжалва корекцията пред белгийските съдилища и твърди, че стопанската сграда е част от прехвърлянето на предприятие, което съгласно член 11 и член 18, параграф 3 от WBTW не представлява облагаема сделка и определя приобретателя като правоприемник на прехвърлителя. Следователно за корекцията на приспадането било от значение как приобретателят използва сградата. Тъй като той използвал сградата за същата дейност, подлежаща на облагане с ДДС, предназначението на сградата не било променено.
19.      Сезираният понастоящем с делото Hof van Cassatie (Касационен съд, Белгия) счита, че тълкуването на правото на Съюза е необходимо за решаването на спора, и отправя до Съда в производството по член 267 ДФЕС следния преюдициален въпрос:
„Следва ли членове 14, 19, 24, 29 и 184—190 от Директивата за ДДС, както и принципът на неутралност по член 1, параграф 2 от тази директива да се тълкуват в смисъл, че — когато съгласно договор за наем на търговски обект, сключен с оглед на прехвърлянето на търговското предприятие, държането и ползването на недвижим имот се предоставят на прехвърлителя, който същевременно е и наемател на този имот — не трябва да се извършва корекция на приспаднатия данъчен кредит, ползван при придобиването, изграждането, преустройството или реновацията на части от тази включена в патримониума на търговското предприятие сграда, при положение че тя е наета от приобретателя и той продължава да я използва за упражняване на неговата подлежащата на облагане с ДДС дейност?“.
Мотиви
Корекция на приспаданията
20.      В самото начало следва да се отбележи, че съгласно член 184 и сл. от Директивата за ДДС корекция на приспаданията във връзка с придобиването, изграждането, преустройството или ремонтирането на сграда трябва по принцип да се извърши от датата, на която тя е отдадена под наем като освободена доставка.
21.      Съгласно членове 184 и 185 от Директивата за ДДС първоначално определената сума за приспадане се коригира, когато е по-голяма или по-малка от тази, на която данъчнозадълженото лице е имало право, по-специално когато настъпи
промяна във факторите, използвани за определяне на сумата за приспадане. Съгласно тази разпоредба корекция е необходима веднага щом данъчнозадълженото лице престане да използва стоките или услугите, чието придобиване е довело до приспадането, за цели, пораждащи право на приспадане. Това важи и за сградите в сроковете, които са определени в член 187 от Директивата за ДДС и в съответното национално законодателство. Така, когато първоначално извършеното приспадане е изчислено въз основа на използването на сграда за облагаеми сделки, последващото използване на сградата за освободени сделки, което съгласно член 168 от Директивата за ДДС по принцип не поражда право на приспадане, води до промяна във факторите, посочени в член 185, параграф 1 от Директивата за ДДС, и следователно до пропорционална корекция на първоначално извършеното приспадане. Такъв е по-специално случаят при освободено от ДДС отдаване под наем на недвижим имот(4).
22.      Този извод не се опровергава от решението на Съда по дело Mydibel(5). Това дело се отнася до
продажба и обратен лизинг (sale and lease back) на недвижим имот, който данъчнозадълженото лице е използвало както като собственик, така и като последващ наемател за облагаеми доставки(6). Следователно посочената съдебна практика не може да се приложи към положение, при което недвижим имот, използван за стопанска дейност,
първоначално се използва от собственика за облагаеми доставки, а след това и за освободени доставки.
23.      Накрая, задължението за корекция, а следователно и задължението за възстановяване на сумите, дължими въз основа на корекцията, тежи върху данъчнозадълженото лице, което първоначално е приспаднало данъка, а не върху друго лице(7).
24.      Следователно с оглед на тълкуването на член 184 и сл. от Директивата за ДДС на въпроса на запитващата юрисдикция следва да се отговори отрицателно.
25.      Както обаче е видно по-специално от мотивите на акта за преюдициално запитване, същинският въпрос на запитващата юрисдикция е дали обстоятелството, че сградата е отдадена на приобретателя под наем като освободена доставка при прехвърляне на съвкупност или част от активи по смисъла на членове 19 и 29 от Директивата за ДДС, изключва описания по-горе механизъм за корекция(8).
26.      Така запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали членове 19 и 29 от Директивата за ДДС трябва да се тълкуват в смисъл, че данъчнозадължено лице, което по принцип е длъжно на основание член 184 и сл. от Директивата за ДДС да коригира начисления
ДДС
върху
придобиването, изграждането, преустройството или ремонтирането на стопанска сграда, се освобождава от това задължение, когато едновременно с прехвърлянето на извършваната в нея облагаема стопанска дейност, което следва да се квалифицира като прехвърляне на съвкупност или част от активи по смисъла на членове 19 и 29 от Директивата за ДДС, стопанската сграда
се отдава под наем като освободена доставка от прехвърлителя на приобретателя, който продължава стопанската дейност.
Въздействие на специалния режим, приложим към прехвърлянето на съвкупност или част от активи, върху корекцията на приспаданията
27.      Запитващата юрисдикция счита, че е необходимо тълкуване на членове 19 и 29 от Директивата за ДДС, тъй като според жалбоподателя в главното производство от тези разпоредби произтича освобождаване от задължението му за корекция на приспаданията.
28.      От съдебната практика следвало, че при прехвърлянето на съвкупност или част от активи било достатъчно да се прехвърли „владението“ върху търговския имот. Това ставало чрез сключването на договор за наем между прехвърлителя и приобретателя. Тъй като съгласно член 19, параграф 1 от Директивата за ДДС приобретателят трябва да се счита за правоприемник на прехвърлителя, последният вече бил длъжен да коригира приспадането на платения по получени доставки данък по отношение на търговския имот. Следователно евентуалната корекция на приспадането на данъка върху добавената стойност зависела от начина, по който той използва имота. Ако приобретателят продължи данъчната дейност на прехвърлителя, корекция на приспадането на данъка върху добавената стойност не била необходима.
29.      Не споделям това тълкуване по няколко причини.
Материалноправни условия
30.      Първо, сключването на договор за наем на търговски имот не представлява част от прехвърлянето на съвкупност или част от активи по смисъла на членове 19 и 29 от Директивата за ДДС.
31.      Най-напред, считам, че член 19 от Директивата за ДДС не се прилага за отдаването на вещ под наем.
Съгласно тази разпоредба прехвърлянето на съвкупност или част от активи трябва да представлява доставка на стоки. Това е така, защото разпоредбата съдържа фикцията, че при такова прехвърляне може да се счита, че „не се извършва доставка на стоки“, която иначе би била налице.
32.      Отдаването под наем на вещ обаче не е доставка на стока, а доставка на услуга. Съгласно член 14, параграф 1 от Директивата за ДДС „[д]оставка на стоки“ означава прехвърлянето на правото за разпореждане с материална вещ като собственик“. Според постоянната практика на Съда това не се отнася до прехвърлянето на собственост в съответствие с
формите, предвидени в приложимото национално право, а включва всяка сделка по прехвърляне на материална вещ от едно лице, което овластява друго лице да се разпорежда фактически с нея като собственик(9). Наемателят на вещ обаче не разполага с такова право. От член 14, параграф 2, буква б) от Директивата за ДДС също следва, че отдаването под наем на вещ трябва да се разграничава от придобиването на собственост. Следователно то може да се счита за доставка на стока само ако собствеността върху нея трябва да бъде прехвърлена на наемателя по време на договора.
33.      Сключването на договор за наем не може да се разглежда като част от прехвърлянето на съвкупност или част от активи съгласно член 29 от Директивата за ДДС. Вярно е, че съгласно тази разпоредба член 19 от Директивата за ДДС се прилага за доставките на услуги при същите условия. Според мен обаче въз основа на съвместния прочит на двете разпоредби това се отнася само до услугите, състоящи се в прехвърлянето на вече съществуваща стока(10). Всъщност член 19 от Директивата за ДДС се отнася до еднократна,
конкретна сделка по прехвърляне на съвкупност или част от активи. Съгласно член 29 доставката на услуги следва да се обхваща само „при същите условия“ като посочените в член 19 от Директивата за ДДС. Това е обосновано при прехвърлянето на обект от съвкупност или част от активи, който по изключение се счита за доставка на услуги за целите на ДДС. Това се отнася преди всичко до прехвърлянето на права, които член 25, буква а) от Директивата за ДДС определя като доставка на услуги.
34.      Сключването на договор за наем обаче създава ново правоотношение с продължително изпълнение. От една страна, то не прехвърля вече съществуващ в имуществото на прехвърлителя имуществен обект. От друга страна, не е налице еднократно прехвърляне на право, а предоставяне на право на ползване за определен период, което може да бъде подновявано. Това тълкуване е в съответствие с факта, че
Съдът е отказал да приеме, че е налице прехвърляне на съвкупност или част от активи, когато всички активи са само отдадени под наем(11).
35.      От останалата част от практиката на Съда не следва друго тълкуване на членове 19 и 29 от Директивата за ДДС.
36.      Наистина, що се отнася до тълкуването на член 5, параграф 8 от Шеста директива 77/388/ЕИО(12), който по смисъл е идентичен с член 19 от Директивата за ДДС(13), по дело Schriever Съдът приема, че „представлява прехвърляне на съвкупност или на част от активи по смисъла на тази разпоредба прехвърлянето на правото на собственост върху стоките в наличност и върху търговското оборудване на магазин за търговия на дребно — едновременно с отдаването под наем на приобретателя
[…] на помещенията на посочения магазин
[…], — при условие че прехвърлените активи са достатъчни, за да може посоченият приобретател да продължи трайно дадена независима стопанска дейност“(14). От това обаче не следва, че отдаването под наем на търговския имот, което се извършва едновременно с прехвърлянето на стопанските активи, също е част от прехвърлянето на съвкупност или част от активи по смисъла на член 19 от Директивата за ДДС. Съдът не е дал никакво основание за такова тълкуване в нито една част от посоченото решение. Напротив, в мотивите на решението Съдът квалифицира случая, по който е постановено решение, като случай, при който в „съвкупността от прехвърлени активи не се включват недвижими активи“
и
част от „съвкупността от прехвърлените активи“ са само стоките в наличност и оборудването на търговския обект(15).
37.      Следователно отдаването под наем на търговски имот от прехвърлителя може да бъде условие за признаване на прехвърлянето на стопански активи
за прехвърляне на съвкупност или част от активи по смисъла на член 19 от Директивата за ДДС — тъй като отдаването под наем позволява продължаването на стопанската дейност(16), което е условие за такова прехвърляне(17) — но само по себе си то не е част от това прехвърляне.
38.      Освен това би било в противоречие с целта на специалния режим по членове 19 и 29 от Директивата за ДДС отдаването под наем на търговския имот да се счита за част от прехвърлянето на съвкупност или част от активи. Съгласно постоянната съдебна практика целта на тази правна уредба е да улесни прехвърлянето на предприятия, а именно да го опрости и да избегне натоварването на ресурсите на приобретателя
със значителни разходи, още повече че той би възстановил тези разходи по-късно чрез приспадане на платения по получени доставки данък(18).
39.      Включването на отдаването под наем на търговски имот в правните последици на посочените по-горе разпоредби обаче би имало много по-значителни последици, отколкото обикновеното опростяване на процедурите по ДДС при прехвърляне на предприятие. Напротив,
съгласно член 19, параграф 1 във връзка с член 29 от Директивата за ДДС всички услуги по договора за наем
би трябвало да се считат за
необлагаема доставка. По този начин голям брой бъдещи услуги, а именно периодичното предоставяне на ползването за обичайно дълъг период от време, биха били трайно изключени от обхвата на ДДС, въпреки че разпоредбите се отнасят до еднократна сделка по прехвърляне.
Правни последици
40.      Второ, в настоящия случай дори ако член 19, параграф 1 и член 29 от Директивата за ДДС обхващат отдаването под наем на търговски имот като част от прехвърлянето на съвкупност или част от активи, би било необходимо да се извърши корекция на приспадането на платения по получени доставки данък.
41.      Член 19, параграф 1 и член 29 от Директивата за ДДС предвиждат две правни последици за съответната правна уредба на държавата членка. От една страна, прехвърлянето на съвкупност или част от активи трябва да се разглежда, все едно не са били извършени доставки на стоки или услуги. От друга страна, за целите на ДДС приобретателят по прехвърлянето трябва да се счита за правоприемник на прехвърлителя.
42.      Що се отнася до първата правна последица, третирането на отдаването под наем на търговски имот като част от прехвърлянето би довело до това, че от него вече няма да произтичат облагаеми доставки. Това не би довело до промяна в задължението на собственика на търговския имот
да коригира
приспаданията. В този случай той действително не би извършил освободена доставка
по отдаване под наем, доколкото член 19, параграф 1 и член 29 от Директивата за ДДС предполагат, че изобщо не е налице доставка. Освен това обаче от момента на отдаването под наем той вече няма да използва търговския имот за облагаеми доставки. Следователно това условие за приспадане, предвидено в член 168 от Директивата за ДДС, вече няма да бъде изпълнено, което би довело до промяна във факторите, използвани за определяне на сумата за приспадане по смисъла на член 185, параграф 1 от Директивата за ДДС. Следователно данъкът по получени доставки по отношение на разходите за придобиване на търговски имот също би трябвало да се коригира, ако се приложи първата правна последица от член 19, параграф 1 от Директивата за ДДС.
43.      Решението на Съда по дело Faxworld също не противоречи на
този подход към
резултатите от първата правна последица(19). По това дело Съдът е признал правото на приспадане на данък върху получените доставки на дружество в процес на учредяване, което подготвя учредяването на акционерно дружество и в крайна сметка е прехвърлило цялото си имущество на последното по смисъла на членове 19 и 29 от Директивата за ДДС, въпреки че самото то не е извършвало облагаеми доставки. Съдът обаче изрично е направил това при „конкретните обстоятелства“, че единствената цел на дружеството в процес на учредяване е била подготовката на дейността на акционерното дружество, и поради това получените от него доставки в крайна сметка следва да се отнесат към извършените облагаеми доставки на акционерното дружество(20). Последните обаче са били облагаеми. Настоящият случай не е такъв, тъй като следва да се приеме, че между дружеството прехвърлител и дружеството приобретател
са съществували обичайни търговски отношения.
44.      Що се отнася до втората правна последица под формата на правоприемство, то не би довело до това евентуалната корекция на приспадането на данък върху добавената стойност да зависи само от използването на търговския имот от приобретателя на прехвърлянето.
45.       Този извод вече се опровергава от факта, че съгласно съдебната практика статутът на приобретателя на прехвърлянето като правоприемник на прехвърлителя е просто следствие от факта, че съгласно същата разпоредба не е извършена доставка(21). От това следва, че това правоприемство не може да породи самостоятелни правни последици, надхвърлящи вече произтичащото от фикцията за липса на доставка. Както видяхме обаче, тази фикция няма отражение върху задължението за корекция на приспадането, що се отнася до разходите за придобиване на търговски имот(22).
46.      Дори обаче правоприемството да представлява самостоятелна
правна последица по смисъла на член 19, параграф 1 от Директивата за ДДС, при корекцията на приспаданията не би трябвало да се взема предвид използването на имота от приобретателя.
47.      Всъщност приобретателят би могъл да встъпи в правото на прехвърлителя само доколкото това право е било прехвърлено. Въз основа на договор за наем обаче се предоставя само временно право на ползване на търговския имот. Ето защо приобретателят би могъл да се счита за правоприемник на прехвърлителя само в тази степен. От друга страна, той не би могъл да се счита за правоприемник по отношение на собствеността, тъй като тя не е била прехвърлена.
48.      Следователно, ако прехвърлителят във всеки случай остава титуляр на правото на собствеността върху търговския имот за целите на ДДС, той продължава да го използва по смисъла на член 168 от Директивата за ДДС. Следователно за него се прилагат и правилата относно корекцията на приспаданията. Различен подход би довел до третиране на положение като разглежданото в главното производство, сякаш собствеността върху търговския имот е прехвърлена, което обаче не е така.
Принцип на неутралност на данъка
49.      Трето, това тълкуване на членове 19 и 29 от Директивата за ДДС е в съответствие и с принципа на неутралност на данъка както по отношение на специфичното му значение за ДДС, така и по отношение на значението му като израз на общия принцип на равно третиране.
50.      В самото начало следва да се припомни, че механизмът на корекция, предвиден в член 184 и сл. от Директивата за ДДС, цели именно да се осигури
неутралността на ДДС, като се повиши точността на приспаданията(23). Всъщност в крайна сметка извършените на предходния етап сделки могат да породят право на приспадане само доколкото служат за извършване на облагаеми с ДДС доставки(24). Обратно, ако първоначалното право на приспадане на данъка по получени доставки продължи да се предоставя, въпреки че съответният обект
вече се използва за извършване на сделки, които не подлежат на облагане с ДДС, какъвто е случаят с отдаването под наем на недвижим имот, това би накърнило описаната по-горе неутралност на ДДС.
51.      Дори в смисъла си на принцип на равно третиране(25), принципът на неутралност на данъка не се нарушава от изложеното тълкуване. В този смисъл няма никаква пречка при прехвърлянето на данъчно облагаема стопанска дейност отдаването под наем на търговския имот от прехвърлителя да се третира по различен начин от съпътстваща продажба на имота, тъй като в първия случай прехвърлителят продължава да упражнява стопанска дейност. В това отношение прехвърлителят, който отдава под наем, не се третира
по различен начин от трето лице, което също отдава под наем търговски имот на приобретателя на прехвърлянето и също няма право на приспадане. Напротив, би било в противоречие с принципа на неутралност на данъка, ако наемодателят запазва правото си на приспадане по отношение на разходите за придобиване на недвижим имот само когато отдава под наем недвижимия си имот при прехвърлянето на съвкупност или част от активи.
Заключение
52.      С оглед на изложените по-горе съображения предлагам на Общия съд да отговори на поставения от Hof van Cassatie (Касационен съд, Белгия) въпрос по следния начин:
„Членове 19 и 29 от Директива 2006/112/ЕО на Съвета от 28 ноември 2006 година относно общата система на данъка върху добавената стойност
трябва да се тълкуват в смисъл, че
данъчнозадълженото лице остава задължено на основание
член 184 и сл. от Директивата да коригира
начисления данък върху добавената стойност върху
придобиването, изграждането, преустройството или ремонтирането на стопанска сграда, когато
едновременно с прехвърлянето на извършваната в нея облагаема стопанска дейност, което следва да се квалифицира като прехвърляне на съвкупност или част от активи по смисъла на членове 19 и 29 от Директивата,
тази сграда се отдава под наем като освободена доставка от прехвърлителя на приобретателя, който продължава стопанската дейност“.
Maja Brkan
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 15 април 2026 година.
Подписи
1      Език на оригиналния текст: немски.
2      Директива на Съвета от 28 ноември 2006 година относно общата система на данъка върху добавената стойност (ОВ L 347, 2006 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 3, стр. 7).
3      Вж. по-специално решение от 10 ноември 2011 г., Schriever (C‑444/10, EU:C:2011:724).
4      Вж. в този смисъл решения от 17 септември 2020 г., Stichting Schoonzicht (C‑791/18, EU:C:2020:731, т. 35), и от 6 октомври 2022 г., Vittamed technologijos (C‑293/21, EU:C:2022:763, т. 48 и цитираната съдебна практика).
5      Решение от 27 март 2019 г., Mydibel (C‑201/18, EU:C:2019:254).
6      Решение от 27 март 2019 г.,
Mydibel (C‑201/18, EU:C:2019:254, по-специално т. 28).
7      Решение от 26 ноември 2020 г., Sögård Fastigheter (C‑787/18, EU:C:2020:964, т. 50 и цитираната съдебна практика).
8      Съдът все още не е могъл да отговори на подобен въпрос по друго преюдициално запитване, тъй като в това производство въпросът е бил хипотетичен и следователно недопустим; вж. решение от 26 ноември 2020 г., Sögård Fastigheter (C‑787/18, EU:C:2020:964, т. 74 и сл.).
9      Решение от 3 декември 2025 г., MS KLJUČAROVCI (T‑646/24, EU:T:2025:1081, т. 45 и цитираната съдебна практика).
10      Комисията и белгийското правителство също са изразили подобно становище в настоящото производство.
11      Вж. решение от 19 декември 2018 г., Mailat (C‑17/18, EU:C:2018:1038, т. 22 и сл.), вж. и решение от 28 февруари 2019 г., Sequeira Mesquita (C‑278/18, EU:C:2019:160, т. 29).
12      Шеста директива на Съвета от 17 май 1977 година относно хармонизиране на законодателствата на държавите членки относно данъците върху оборота — обща система на данъка върху добавената стойност: единна данъчна основа (ОВ L 145, 1977 г., стр. 1).
13      Ето защо съдебната практика по член 5, параграф 8 от Шеста директива трябва да се вземе предвид и при тълкуването на член 19 от Директивата за ДДС, вж. определение от 16 януари 2023 г., W. (C‑729/21, непубликувано, EU:C:2023:74, т. 33 и цитираната съдебна практика).
14      Решение от 10 ноември 2011 г., Schriever (C‑444/10, EU:C:2011:724, диспозитив).
15      Решение от 10 ноември 2011 г., Schriever (C‑444/10, EU:C:2011:724, т. 31 и 39).
16      Вж. решения от 10 ноември 2011 г., Schriever (C‑444/10, EU:C:2011:724, т. 40), и от 19 декември 2018 г., Mailat (C‑17/18, EU:C:2018:1038, т. 20).
17      Решение от 10 ноември 2011 г., Schriever (C‑444/10, EU:C:2011:724, т. 25).
18      Вж. също решения от 27 ноември 2003 г., Zita Modes (C‑497/01, EU:C:2003:644, т. 39), от 10 ноември 2011 г., Schriever (C‑444/10, EU:C:2011:724, т. 23), и от 19 декември 2018 г., Mailat (C‑17/18, EU:C:2018:1038, т. 13).
19      Решение от 29 април 2004 г., Faxworld (C‑137/02, EU:C:2004:267).
20      Вж. решение от 29 април 2004 г., Faxworld (C‑137/02, EU:C:2004:267, т. 41 и 42).
21      Определение от 16 януари 2023 г., W. (C‑729/21, непубликувано, EU:C:2023:74, т. 36 и цитираната съдебна практика).
22      Вж. точка 42 от настоящото заключение.
23      Вж. решение от 12 септември 2024 г., НАРЕ-БГ
(C‑429/23, EU:C:2024:742, т. 64 и цитираната съдебна практика).
24      Решения от 3 юни 2021 г., Administraţia Judeţeană a Finanţelor Publice Suceava и др. (C‑182/20, EU:C:2021:442, т. 29 и цитираната съдебна практика), и от 12 септември 2024 г., Drebers (C‑243/23, EU:C:2024:736, т. 46 и цитираната съдебна практика).
25      Вж. решение от 16 февруари 2023 г., DGRFP Cluj (C‑519/21, EU:C:2023:106, т. 88 и цитираната съдебна практика).