Дело T‑39/21
PP и др.
срещу
Европейски парламент
Решение на Общия съд (седми разширен състав) от 19 април 2023 г.
„Публична служба — Длъжностни лица — Здравна криза, свързана с пандемията от COVID‑19 — Решение, с което се разрешава работа на непълно работно време извън мястото на работа с цел полагане на грижи за близък — Липса на възможност за работа от разстояние на пълно работно време извън мястото на работа — Нередовност на досъдебната процедура — Решение, с което е уважено заявление за работа на непълно работно време — Липса на правен интерес — Недопустимост — Възнаграждение — Спиране на надбавката за експатриране — Членове 62 и 69 от Правилника — Нарушение на член 4 от приложение VII към Правилника“
1.      Съдебно производство — Жалба в първоинстанционното производство — Изисквания за форма — Определяне на предмета на спора — Определяне на основанията по същество, а не чрез правната им квалификация
(член 21 от Статута на Съда; член 76, буква г) от Процедурния правилник на Общия съд)
(вж. т. 57 и 58)
2.      Жалби на длъжностните лица — Възражение за незаконосъобразност — Имплицитно повдигнато възражение — Допустимост — Условия
(член 277 ДФЕС; член 91 от Правилника за длъжностните лица)
(вж. т. 58)
3.      Жалби на длъжностните лица — Правен интерес — Жалба, която може да донесе полза на жалбоподателя — Жалба срещу акт, с който е уважено искане на жалбоподателя — Недопустимост — Искане, подадено вследствие на психологически натиск — Действия на институция, които не са материализирани в решение — Иск за обезщетение — Допустимост — Условия
(член 90, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица)
(вж. т. 67—71)
4.      Европейски парламент — Правомощия — Вътрешна организация — Правомощие на генералния секретар на Парламента да ръководи секретариата — Обхват — Правомощие за приемане на вътрешни указания, които дерогират разпоредби от Правилника за длъжностните лица — Изключване
(член 4, параграф 1 от приложение VII към Правилника за длъжностните лица; член 234, параграф 2 от Правилника за дейността на Парламента)
(вж. т. 93)
5.      Длъжностни лица — Възнаграждение — Надбавка за експатриране — Предмет — Обичайно местопребиваване в държавата членка на месторабота през референтния период — Възможност за администрацията да спре изплащането ѝ в случай на временно извършване на работа от разстояние извън мястото на работа в контекста на здравна криза — Изключване
(членове 20 и 69 от Правилника за длъжностните лица и член 4, параграф 1 от приложение VI1 към него)
(вж. т. 94—108)
Резюме
През март 2020 г., предвид бързото развитие на пандемията от COVID‑19, генералният секретар на Европейския парламент (наричан по-нататък „генералният секретар“) приема няколко вътрешни решения относно условията на труд на длъжностните лица и служителите на Парламента. За членовете на персонала, чието физическо присъствие в помещенията не е абсолютно необходимо, е въведен задължителен режим на работа от разстояние до 70 % от работното време, впоследствие увеличен на 100 %.
В този контекст на 31 март 2020 г. генералният секретар приема решение относно временната работа на непълно работно време извън мястото на работа по семейни причини в отговор на пандемията от COVID‑19 (наричано по-нататък „решението на генералния секретар“). Видно от същото, за периода, за който по силата на това решение му е разрешено да работи на непълно работно време, съответният член на персонала на Парламента няма да получава надбавката за експатриране, предвидена в член 4 от приложение VII към Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз (наричан по-нататък „Правилникът“), на която той по принцип има право.
Няколко длъжностни лица на Парламента, които са поискали и получили разрешение да работят на непълно работно време извън мястото си на работа въз основа на решението на генералния секретар, но които считат, че са били принудени да направят това, подават жалба, с която по същество искат отмяна на решенията, с които им се предоставя това разрешение, както и на решенията за спиране на изплащането на надбавката за експатриране през съответния период.
Общият съд, заседаващ в разширен състав, уважава частично жалбата и отменя решенията за спиране на изплащането на надбавката за експатриране с мотива, че тези решения са лишени от правно основание. В решението си Общият съд за първи път се произнася по възможността за спиране на изплащането на надбавката за експатриране на длъжностни лица и служители, които временно не пребивават на мястото си на работа при наличието на извънредни обстоятелства, свързани с пандемията от COVID‑19, и в този контекст тълкува за първи път член 20 от Правилника, който предвижда задължение за такова пребиваване.
Съображения на Общия съд
На първо място, що се отнася до допустимостта на исканията за отмяна на решенията, с които се разрешава работа на непълно работно време, Общият съд разглежда правния интерес на жалбоподателите в светлината на своята съдебна практика, според която отмяната на обжалвания акт трябва да може да донесе полза на подалото жалбата лице.
В конкретния случай въпросните решения са били приети по заявление на жалбоподателите, за да могат да се съберат със своите близки извън мястото си на работа. След като Парламентът удовлетворява исканията на съответните жалбоподатели, последните нямат правен интерес да искат отмяна на решенията, с които се разрешава работа на непълно работно време, поради което исканията им в този смисъл трябва да бъдат отхвърлени като недопустими.
В това отношение, макар да е вярно, че няма решение на генералния секретар на Парламента, което да предоставя възможност на длъжностните лица да подадат заявление за работа на пълно работно време извън мястото си на работа, това не променя факта, че жалбоподателите са разполагали с възможността да сезират органа по назначаването (ОН) с изрично искане в този смисъл на основание член 90, параграф 1 от Правилника, като изложат конкретните мотиви за своето искане.
Ако жалбоподателите твърдят, че Парламентът е упражнил психологически натиск спрямо тях, за да поискат да бъде приложено решението на генералния секретар от 31 март 2020 г., такъв натиск би представлявал действия на Парламента, които не са материализирани в решение и които жалбоподателите биха могли да оспорят в рамките на иск за обезщетение, при спазване на досъдебната процедура, предвидена в член 90 от Правилника.
На второ място, що се отнася до исканията за отмяна на решенията за спиране на надбавката за експатриране, Общият съд стига до извода, че предвиденото в решението на генералния секретар спиране на изплащането на тази надбавка противоречи на член 4, параграф 1 от приложение VII към Правилника.
Всъщност предвидената в член 69 от Правилника надбавка за експатриране, условията за чието предоставяне са уточнени в член 4, параграф 1 от приложение VII към посочения Правилник, цели компенсирането на специфичните разходи и трудности, които длъжностните лица понасят при постъпването си на работа в Съюза, тъй като те са принудени да променят местопребиваването си от държавата по своето местожителство в държавата по месторабота и да се интегрират в нова среда. Тя се предоставя като компенсация за материалните разходи и неудобствата от морален характер, произтичащи от факта, че длъжностното лице е отдалечено от мястото си на произход и че по принцип поддържа семейни връзки с региона си на произход. В това отношение изплащането на надбавката за експатриране изобщо не губи основанието си, когато при изключителни обстоятелства, свързани с пандемията от COVID‑19, длъжностното лице работи извън мястото си на работа за кратък период, през който продължава да понася разходи, свързани с пребиваването си в посоченото място на работа, като наем или изплащане на кредит, фактури за енергия и вода или за поддръжка на етажна собственост. При такива обстоятелства тези разходи остават за негова сметка поради временния характер на извънредното разрешение за работа извън мястото на работа, чиято продължителност никой не може да предвиди.
Несъмнено предоставянето на надбавката за експатриране в съответствие с член 4, параграф 1 от приложение VII към Правилника е неразривно свързано със задължението за пребиваване на длъжностните лица на Съюза, предвидено в член 20 от Правилника, според което, от една страна, всяко длъжностно лице е длъжно да пребивава на мястото, където е назначено на работа, или на такова разстояние от същото, което не възпрепятства изпълнението на служебните му задължения, и от друга страна, длъжностното лице уведомява ОН за адреса си и незабавно му съобщава всяка промяна в него.
Член 20 от Правилника обаче трябва да се тълкува във връзка с член 55, параграф 1 от Правилника, съгласно който активно заетите длъжностни лица са на разположение на институцията по всяко време. От това следва, че длъжностното лице, което не пребивава в мястото, където е назначено на работа, трябва все пак да може да отиде на работното си място по всяко време в съответствие с приложимите спрямо него правила относно организацията на работа, за да изпълнява там възложените му в интерес на службата задачи. При изключителните обстоятелства, свързани с пандемията от COVID‑19 обаче, когато вътрешните правила относно работата от разстояние и физическото присъствие на членовете на персонала в помещенията на институцията временно не се прилагат вече и когато всички служители, чието присъствие не се счита за абсолютно необходимо, задължително работят от разстояние на пълно работно време, неспазването на задължението за пребиваване в мястото на работа не може да обоснове спиране на изплащането на надбавката за експатриране.
Правилникът впрочем не съдържа нито една разпоредба, която да дава възможност на институция, орган, служба или агенция на Съюза да спре изплащането на надбавката за експатриране, дори при изключителни обстоятелства като свързаните с пандемията от COVID‑19. По тези съображения Общият съд обявява за незаконосъобразно подобно спиране, предвидено в решението на генералния секретар.