Неокончателна редакция
BGЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
N. EMILIOU
представено на 23 април 2026 година(1)
Дело C‑176/25 [Steizer](i)
IU
срещу
BT
(Преюдициално запитване, отправено от
Oberlandesgericht Düsseldorf (Висш областен съд Дюселдорф, Германия)
„ Преюдициално запитване — Пространство на свобода, сигурност и правосъдие — Съдебно сътрудничество по граждански дела — Приложимо право по гражданскоправни и търговски дела — Регламенти (ЕО) № 593/2008 („Рим I“) и 864/2007 („Рим II“) — Изключителна лицензия за авторско право, предоставена от А на Б чрез устно споразумение — Иск за нарушение на въпросното авторско право, предявен от Б срещу В — Възражение, направено от В, че Б няма право на иск, тъй като предоставената на Б лицензия е недействителна поради неспазване на някои формални изисквания — Право, уреждащо въпроса за формалната действителност на тази лицензия “
I.      Въведение
1.        Настоящото преюдициално запитване е отправено от Oberlandesgericht Düsseldorf (Висш областен съд Дюселдорф, Германия). С двата си въпроса запитващата юрисдикция по същество иска да се установи кое право е приложимо по отношение на формалната действителност на договор за лицензия или прехвърляне на авторски права(2), когато тази действителност се оспорва от трето лице в рамките на производство за нарушение.
2.        По-конкретно, Съдът е приканен да изясни дали релевантните в тази насока стълкновителни норми са: а) предвидените в Регламент (ЕО) № 593/2008 относно приложимото право към договорни задължения (наричан по-нататък „Регламент „Рим I“)(3), б) залегналите в Регламент (ЕО) № 864/2007 относно приложимото право към извъндоговорни задължения(4) (наричан по-нататък „Регламент „Рим II“), или в) националното право на държавите членки в областта на авторското право. По изложените по-долу съображения считам, че следва да се предпочете първата от тези възможности.
II.    Правна уредба
А.      Бернската конвенция
3.        Член 5 от Бернската конвенция за закрила на литературните и художествени произведения (Парижки акт от 24 юли 1971 г.), в редакцията след изменението от 28 юли 1979 г. (наричана по-нататък „Бернската конвенция“), озаглавен „Гарантирани права: 1. и 2. Извън страната на произход; 3. В страната на произход; 4. „Страна на произход““, предвижда в релевантните си части:
„1)      Авторите, по отношение на произведения, за които им е предоставена закрила от тази конвенция, се ползват в страните от [Бернския съюз], различни от страната на произход, от правата, които съответните закони на тези страни предоставят понастоящем или ще предоставят в бъдеще на своите граждани, а също и от правата, предоставени специално от тази конвенция.
2)      Ползването и упражняването на тези права не е свързано с изпълнението на каквито и да е формалности; ползването и упражняването не зависи от наличието на закрила в страната на произход на произведението. Следователно, освен от разпоредбите на тази конвенция, обемът на закрила, както и средствата, които се предоставят на автора за защита на правата му, се уреждат изключително от законите на страната, в която се търси закрила“.
Б.      Регламент „Рим I“
4.        Член 1 от Регламент „Рим I“, озаглавен „Предмет“, предвижда в параграф 1, че „[н]астоящият регламент се прилага, в ситуации на стълкновение на закони, за договорни задължения по граждански и търговски дела“.
5.        Член 3 от този регламент, озаглавен „Свобода на избор“, предвижда в параграф 1, че „[д]оговорът се урежда от избраното от страните право“.
6.        Съгласно член 4 от същия регламент, озаглавен „Приложимо право при липса на избор“:
„1.      Доколкото приложимото към договора право не е било избрано в съответствие с член 3 […], правото, което урежда договора, се определя, както следва:
[…]
б)      договор за предоставяне на услуги се урежда от правото на държавата, където е обичайното местопребиваване на доставчика на услугата;
[…]“.
7.        Съгласно член 11 от Регламент „Рим I“, озаглавен „Формална действителност“:
„1.      Договор, сключен между лица, които, или чиито представители, се намират в една и съща държава към момента на сключването му, е формално действителен, ако са спазени изискванията за форма на правото, което го урежда по същество съгласно настоящия регламент, или на правото на държавата, в която е сключен.
2.      Договор, сключен между лица, които, или чиито представители, се намират в различни държави към момента на сключването му, е формално действителен, ако са спазени изискванията за форма на правото, което го урежда по същество съгласно настоящия регламент, или на правото на една от държавите, в която се намира една от страните или неин представител към момента на сключването, или на правото на държавата, в която е било обичайното местопребиваване на някоя от страните към този момент.
[…]“.
8.        Член 12 от този регламент, озаглавен „Обхват на приложимото право“, предвижда в параграф 1:
„Приложимото към договора право по силата на настоящия регламент урежда в частност:
а)      тълкуването;
б)      изпълнението;
в)      в границите на компетентността, предоставена на съда от неговото процесуално право — последиците от пълното или частичното неизпълнение на задълженията […];
[…]
д)      последиците от недействителността на договора“.
В.      Регламент „Рим II“
9.        Член 1 от Регламент „Рим II“, озаглавен „Приложно поле“, предвижда в параграф 1:
„Настоящият регламент се прилага за извъндоговорни задължения по граждански и търговски въпроси, във всеки случай на стълкновение на закони. […]“.
10.      Член 8 от този регламент, озаглавен „Нарушаване на права върху обекти на интелектуална собственост“, предвижда в параграф 1:
„Правото, приложимо към извъндоговорни задължения, произтичащи от нарушаване на права върху обекти на интелектуална собственост, е правото на държавата, в която се търси закрилата на тези права“.
11.      Съгласно член 15 от същия регламент, озаглавен „Обхват на приложимото право“:
„Приложимото към извъндоговорни задължения право по силата на настоящия регламент урежда в частност:
а)      основанието и границите на отговорността, включително определянето на лицата, на които може да се търси отговорност за извършени от тях действия;
б)      основанията за освобождаване от отговорност, както и ограничаването и разделянето на отговорността;
[…]
е)      лицата, които имат право на обезщетение за лично претърпени от тях вреди;
[…]“.
Г.      Германският закон за авторското право
12.      Член 29 от Urheberrechtsgesetz (Германски закон за авторското право, наричан по-нататък „германският закон за авторското право“), озаглавен „Правни сделки с авторското право“, гласи:
„(1)      Авторското право е непрехвърлимо, освен ако не се прехвърля в изпълнение на завещателно разпореждане или на сънаследници като част от делбата на наследство.
(2)      Разрешават се предоставянето на права за ползване (член 31), разрешения и споразумения в областта на облигационното право, основани на права за използване, както и правните сделки относно неимуществените права на авторите, уредени в член 39“.
13.      Член 34 от германския закон за авторското право, озаглавен „Прехвърляне на права на ползване“, предвижда в параграф 1, че „[п]равото на ползване може да се прехвърля само със съгласието на автора“.
Д.      Полският закон за авторското право
14.      Член 53 от Ustawa z dnia 4 lutego 1994 r. o prawie autorskim i prawach pokrewnych (Закон от 4 февруари 1994 г. за авторското право и сродните му права, наричан по-нататък „полският закон за авторското право“) предвижда, че „[з]а да бъдат прехвърлени имуществените права на авторите, договорът трябва да бъде сключен в писмена форма, като в противен случай е недействителен“.
III. Фактите, националното производство, преюдициалните въпроси и производството пред Съда
15.      BT предлага на пазара от Германия, чрез онлайн платформи като eBay, аксесоари за автомобили, включително автомобилни стелки. За целта в периода между април 2014 г. и април 2018 г. тя няколко пъти възлага на полски фотограф (наричан по-нататък „фотографът“) да изготви фотографии на тези стелки. Всеки път съпругът на BT превозва стелките до студиото на фотографа в Полша. След всяко заснемане фотографът предоставя на съпруга на BT фотографиите, записани на USB устройство за съхранение. Явно страните са се споразумели устно, че BT може да използва тези снимки в своите оферти за онлайн продажби. Между тях обаче липсва писмен договор(5).
16.      В периода от февруари до март 2018 г. друг търговец на аксесоари за автомобили, IU, използва тези фотографии за онагледяване на собствените си оферти за стелки в eBay, без да поиска предварително разрешение от BT.
17.      Тогава BT предявява иск срещу IU пред компетентния Landgericht (Областен съд, Германия), като твърди нарушение на авторското право върху фотографиите съгласно германския закон за авторското право и иска по-специално да се забрани продължаването на твърдяното нарушение.
18.      Landgericht (Областен съд) уважава иска. Той констатира по-специално, че въпросните фотографии са защитени съгласно германския закон за авторското право и че фотографът е прехвърлил на BT изключителни права за използване. IU е нарушил тези права, като e възпроизвел снимките в собствените си оферти без разрешението на BT.
19.      IU обжалва това решение пред Oberlandesgericht Düsseldorf (Висш областен съд Дюселдорф, Германия). В жалбата си IU твърди, че BT няма активна процесуална легитимация, тъй като фотографът не ѝ е прехвърлил надлежно изключителното право да използва фотографиите. Според IU устното споразумение между BT и фотографа е недействително поради неспазване на изискването за писмена форма, предвидено в полското право (което според IU урежда формалната действителност на това споразумение съгласно член 11 от Регламент „Рим I“).
20.      В отговор BT твърди, че е процесуално легитимирана, защото изключителните права за използване на фотографиите, които са защитени от германския закон за авторското право, са ѝ били надлежно прехвърлени. Според нея въпросът за формалната действителност на устното споразумение в този смисъл трябва да се разграничава от въпроса за формалната действителност на самия „акт на разпореждане“ с авторското право. Тя твърди, че съгласно член 8, параграф 1 от Регламент „Рим II“ вторият въпрос се урежда от правото на държавата, в която се търси закрилата (lex loci protectionis), а именно германското право, и че това право не изисква писмена форма за такова прехвърляне.
21.      При тези обстоятелства Oberlandesgericht Düsseldorf (Висш областен съд, Дюселдорф) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)      Трябва ли член 8, параграф 1 от Регламент „Рим II“ да се тълкува в смисъл, че правото на държавата, в която се търси закрилата, се прилага и към въпроса за (формалната) действителност на прехвърлянето от автора в полза на ползвателя на изключителни права за използване на фотографии?
2)      Ако отговорът на първия въпрос е отрицателен, въпросът за (формалната) действителност на прехвърлянето от автора в полза на ползвателя на изключителни права за използване на фотографии определя ли се от уреждащото договора право, и дали следователно са приложими членове 4 и 11 от [Регламент „Рим I“])?“.
22.      Писмени становища представят BT и Европейската комисия. IU и Комисията са представлявани в съдебното заседание, проведено на 15 януари 2026 г.
IV.    Анализ
23.      Както посочих във въведението, с двата си въпроса, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се определи приложимото право досежно въпроса за формалната действителност на договор за лицензия или прехвърляне на авторски права, когато тази действителност се оспорва от трето лице в рамките на производство за нарушение.
24.      За да бъда възможно най-ясен, първо ще очертая материалноправния въпрос и разглежданите стълкновителни норми (А), след което ще разгледам релевантните норми на международното частно право (Б).
А.      Материалноправният въпрос и разглежданите стълкновителни норми
25.      Като начало следва да се припомни, че авторското право е форма на „интелектуална собственост“, предоставена от държавите по силата на съответните им национални законодателства (законодателства, които обаче са до голяма степен хармонизирани чрез различни международни актове, най-вече Бернската конвенция, а в рамките на Съюза — с няколко директиви)(6).
26.      По същество авторското право предоставя на създателя (или „автора“) на интелектуално творение (или „произведение“) при определени условия(7) съвкупност от изключителни имуществени и неимуществени права(8) върху използването му, противопоставими erga omnes. Този правен монопол обаче е териториално ограничен: той съществува само в рамките на юрисдикцията на държавата, която го предоставя (това, което обикновено се нарича „принцип на териториалност“ на авторското право)(9).
27.      В делото по главното производство се явява безспорно, че фотографът, като „автор“ на въпросните фотографии, се ползва от закрила на авторското право върху тези „произведения“ по-специално съгласно германското право(10).
28.      Авторите могат да използват авторските си права по различни начини. По-специално, те могат да предоставят на трети лица лицензии, с които разрешават действия, които иначе биха нарушили изключителните им права. Освен това могат да прехвърлят авторските си права на трети лица, като по този начин прехвърлят собствеността върху самото право, обикновено срещу възнаграждение. Такива доброволни лицензионни споразумения или прехвърляния на авторски права могат да бъдат включени в самостоятелни договори или в клаузи, които са част от по-широки договорни споразумения, като например договори за услуги, публикуване или разпространение(11).
29.      В настоящия случай също така изглежда безспорно, че фотографът е имал намерение да прехвърли на BT авторските права върху фотографиите съгласно германското право. Макар запитващата юрисдикция да предоставя оскъдни данни, изглежда, че такова прехвърляне е част от поредица устни договори за фотографски услуги, сключени между тези две страни. Съгласно тези договори фотографът се е задължил не само да направи снимките, но и да ги предаде на BT. Прехвърлянето на въпросните авторски права е допълнителен аспект на последното задължение. Всъщност,
ако липсва каквато и да било лицензия или прехвърляне на това авторско право, BT не би могла да използва законно фотографиите (като ги публикува в оферти за продажба в eBay) в Германия.
30.      Точната правна квалификация на този режим на авторски права остава неясна. Макар запитващата юрисдикция да посочва, че фотографът е прехвърлил въпросните авторски права на BT, последната поддържа, че в действителност той ѝ е предоставил изключителна лицензия за тези авторски права. Втората квалификация, изглежда, в по-голяма степен съответства на германския закон за авторското право, който забранява на авторите да прехвърлят самото (германско) авторско право, но им позволява да прехвърлят „правата на използване“ върху съответното „произведение“ посредством такава изключителна лицензия. Тази лицензия обаче позволява на лицензополучателя да използва „произведението“, като изключва всички останали, включително автора, и така поражда последици, функционално равностойни на тези при прехвърляне(12). Затова няма да се спирам подробно на това разграничение (което във всеки случай не е определящо за целите на настоящия анализ).
31.      След това уточнение, обичайна практика е националните правни системи да налагат някои ограничения върху договора за лицензия и/или прехвърляне на авторски права. По-специално, те често поставят определени изисквания по отношение на формата, като например изискването лицензията да бъде предоставена или прехвърлянето да бъде извършено чрез писмен документ(13).
32.      Възникват обаче трудности, когато такива сделки се извършват в трансграничен контекст. В такива случаи е възможно законодателствата на отделните държави, свързани със сделката, да налагат различни или дори противоречиви изисквания. Настоящият случай е точно такъв. Разглежданата сделка е свързана по-специално с Полша (поради обичайното местопребиваване на фотографа и мястото на произход на съответните „произведения“) и с Германия (поради обичайното местопребиваване на BT и мястото на използване на произведенията, обект на авторски права). Докато полското право изисква писмена форма, според запитващата юрисдикция германското право не изисква такава.
33.      Това стълкновение на законодателства е в основата на иска за нарушение, предявен от BT пред запитващата юрисдикция. В главното производство IU твърди, че договорът за изключителна лицензия за авторското право, на който се основава искът на BT, е формално недействителен съгласно полското право (тъй като между нея и фотографа няма писмено споразумение по този въпрос). При липсата на валидна лицензия или на действителен договор за прехвърляне на това авторско право IU счита, че BT изначално няма право на иск. За сметка на това, като се позовава на германското право, BT поддържа действителността на тази лицензия и съответно своята активна процесуална легитимация по отношение на въпросното авторско право.
34.      При тези обстоятелства определящ е въпросът кой от конкуриращите се национални режими следва да приложи запитващата юрисдикция, за да определи дали разглежданият договор за изключителна лицензия е формално действителен и съответно дали BT има процесуална легитимация да предяви иск за нарушение срещу трето лице като IU. Този въпрос трябва да бъде разрешен въз основа на релевантните стълкновителни норми, които ще разгледам сега.
Б.      Приложимото право по отношение на формалната действителност на договор за лицензия или прехвърляне на авторско право съгласно релевантните стълкновителни норми
35.      Когато е предявен иск за нарушение пред съд на държава членка от предполагаем лицензополучател или приобретател на авторско право (като например BT) срещу трето лице (като например IU), не съществува една-единствена стълкновителна норма, която да посочва конкретно материално право и която да е приложима по всички въпроси, които могат да бъдат повдигнати в рамките на такова производство. Напротив, в зависимост от естеството на разглежданите конкретни въпроси (1) могат да бъдат релевантни различни стълкновителни норми, свързани с различни категории от частното право, които посочват (потенциално) различни материалноправни режими(14). При това положение, за да се определят релевантните правила относно формалната действителност на договор за лицензия или прехвърляне на авторски права и в крайна сметка да се определи приложимото право, от съществено значение е правилната квалификация на този въпрос, т.е. да се определи в коя категория той се вписва най-добре (2).
1.      Конкуриращи се стълкновителни норми
36.      Както посочих в предходната точка, различни стълкновителни норми са релевантни в рамките на производство за установяване на нарушение пред съд на държава членка по отношение на въпросите, свързани с извъндоговорната отговорност (а), с договора за лицензия или прехвърляне (б) и със самото авторско право (в).
а)      Извъндоговорна отговорност
37.      Първо, стълкновителните норми, залегнали в Регламент „Рим II“, са релевантни(15) по отношение на въпросите, (считани за) свързани с евентуалната извъндоговорна отговорност (или „извъндоговорни задължения“, съгласно терминологията на този регламент) на предполагаемия нарушител спрямо ищеца(16). Съгласно член 15 от този регламент приложимото към съответните „извъндоговорни задължения“ право урежда въпросите, свързани с тази „извъндоговорна отговорност“.
38.      Съгласно член 8 от Регламент „Рим II“ правото, приложимо към „извъндоговорни задължения“, произтичащи от нарушаване на права върху обекти на интелектуална собственост, включително авторско право(17), е „правото на държавата, в която се търси закрилата на тези права“ (или lex loci protectionis)(18).
39.      Следователно, ако се приеме, че формалната действителност на договора за лицензия или прехвърляне на авторско право е свързана с „извъндоговорната отговорност“, в главното производство този въпрос следва да бъде уреден в съответствие с германското право по силата на член 8 от Регламент „Рим II“ във връзка с член 15 от него, доколкото BT претендира закрила на авторското право за Германия.
б)      Договор
40.      Второ, стълкновителните норми, предвидени в Регламент „Рим I“, са релевантни(19) по отношение на въпросите, (считани за) свързани с „договорните задължения“, произтичащи от договор (или клауза) за лицензия или прехвърляне, които обвързват страните(20). Съгласно член 12 от Регламент „Рим I“ приложимото към съответния договор право (lex contractus) урежда такива „договорни“ въпроси.
41.      Съгласно член 3, параграф 1 от Регламент „Рим I“ правото, приложимо към договора (включително за лицензиране или прехвърляне на авторски права), е избраното от страните право(21).
42.      Ако не е направен такъв избор (какъвто, изглежда, е настоящият случай(22)), член 4 от Регламент „Рим I“ предвижда обективни правила за определяне на приложимото към съответния договор право. Тези правила са доста сложни. За целите на настоящото дело е достатъчно да се поясни, че член 4, параграф 1 съдържа изчерпателен списък на критериите за привързване, специфични за определени категории договори. Въпреки че договорите, свързани с права върху интелектуална собственост, не са изрично включени в него(23), член 4, параграф 1, буква б) предвижда такъв критерий за привързване за „договор[и] за предоставяне на услуги“ — категория, която очевидно включва споразумения като сключените между фотографа и BT(24).
43.      Съгласно тази разпоредба приложимото към такъв договор право е „правото на държавата, където е обичайното местопребиваване на доставчика на услугата“. В главното производство изглежда безспорно, че „доставчикът на услугата“, а именно фотографът, има „обичайно местопребиваване“ в Полша(25). Ето защо полското право е релевантният lex contractus(26).
44.      Следва обаче да се добави, че по отношение на някои „договорни въпроси“ „Регламент „Рим I“ не просто определя приложимото към договора право (lex contractus), препращайки към него за отговор, а установява и квазиматериални (или „ориентирани към резултата“) правила. Член 11 от този акт съдържа такива правила относно „формалната действителност“ на договора. Тези правила се различават в зависимост от това дали страните (или техните упълномощени представители) са се намирали в една и съща държава към момента на сключване на съответния договор. В настоящия случай запитващата юрисдикция, изглежда, приема, че към момента на сключване на своите споразумения BT (или по-скоро нейният „представител“, т.е. съпругът ѝ) и фотографът са се намирали в една и съща държава, а именно Полша (и че следователно договорите са сключени там). Тъй като това е фактически въпрос, ще се ръководя от тази постановка(27). В такава хипотеза член 11, параграф 1 предвижда, че договорът е формално действителен (затова правилото по естеството си е „ориентирано към резултата“), ако са спазени изискванията за форма или 1) на lex contractus, или ii) на правото на държавата, в която е сключен договорът (или lex loci contractus). Поради изложените по-горе причини, по настоящото дело и в двата случая това следва да бъде полското право.
45.      Следователно, ако формалната действителност на договор за лицензия или прехвърляне на авторски права следва да се счита за „облигационен“ въпрос, спорът в главното производство трябва да се урежда от полското право по силата на членове
4 и 11 от Регламент „Рим I“.
в)      Авторското право като такова
46.      Трето, при липсата на съответни стълкновителни норми на равнището на Съюза(28) или в Бернската конвенция(29) националните стълкновителни норми на държавите членки са релевантни по отношение на въпросите, които (се считат за) свързани с авторското право като такова, т.е. с присъщите характеристики на това право „на интелектуална собственост“(30).
47.      Съществуват някои различия между тези национални стълкновителни норми. Въпреки това, като се има предвид естеството на авторското право (монополистична закрила, предоставена от държава по силата на нейното право само на нейна територия), тези норми обикновено предвиждат, както в случая германските стълкновителни норми, че такива „имуществени“ въпроси(31) (също) се уреждат от lex loci protectionis(32).
48.      Следователно, ако въпросът за формалната действителност на договор за лицензия или
прехвърляне на авторски права трябва да се разглежда като отнасящ се до авторското право като такова, съгласно германските стълкновителни норми този въпрос в главното производство следва да се урежда от германското право, тъй като BT търси закрила на авторското право за Германия.
2.      Правилната квалификация на въпроса за формалната действителност на договор за лицензия или прехвърляне на авторски права
49.      Предвид разнообразието от стълкновителни норми, определянето на релевантните правила относно формалната действителност на договор за лицензия или прехвърляне на авторски права (и в крайна сметка решението дали германското, или полското право урежда спора в главното производство) зависи от правилната квалификация на този въпрос, а именно дали той трябва да се счита за свързан с „извъндоговорната отговорност“, или с „авторското право като такова“. Неправилната квалификация би предполагала неправилно тълкуване на тези правила и прилагане на неотносимо материално право(33).
50.      За целите на тази квалификация обхватът на категориите „извъндоговорна отговорност“ и „договор“ трябва да се определи самостоятелно с оглед на преследваните с Регламенти „Рим I“ и „Рим II“ цели, и по-специално на необходимостта да се гарантира правната сигурност по отношение на приложимото право и „предвидимостта на изхода на спора“(34). В противен случай квалификацията на даден въпрос (а оттам и потенциалното прилагане на тези актове) може да варира в зависимост от сезирания съд(35). Освен това обхватът на остатъчната категория, а именно свързаната с авторското право като такова, трябва да бъде съответно очертан в системата от национални стълкновителни норми. Все пак различните категории не бива да се припокриват. Ако един и същи въпрос попада едновременно в две категории, резултатът би могъл да бъде кумулативното посочване на различни, потенциално противоречащи си материални закони. Подобен резултат би засегнал самата функция на стълкновителните норми и би лишил Регламенти „Рим I“ и „Рим II“ от техния полезен ефект.
51.      В изложението по-долу ще обясня, на първо място, защо формалната действителност на договора за лицензия или прехвърляне на авторско право не се отнася до „извъндоговорната отговорност“ (а). След това ще изложа съображенията, поради които, въпреки някои трудности, този въпрос следва да се квалифицира не като „вещноправен“,
а по-скоро като „облигационен“ (б).
а)      Формалната действителност на договор за лицензия или прехвърляне на авторско право не се отнася до „извъндоговорната отговорност“
52.      Едно е ясно. Както отбелязва Комисията, въпросът за формалната действителност на договор за лицензия или прехвърляне на авторско право, дори когато се поставя в рамките на производство за нарушение, не се отнася до „извъндоговорна отговорност“. Следователно стълкновителните норми, предвидени в Регламент „Рим II“, не са релевантни.
53.      Всъщност по същество не съществува никаква връзка между този въпрос и (предполагаемата) отговорност на (предполагаемия) извършител на нарушението. Очевидно, без действителен договор за лицензия или прехвърляне на съответното авторско право, BT може изначално да няма право да предяви иск за нарушение(36). Въпреки това въпросът за действителността на този договор за лицензия или прехвърляне логически предхожда всяка дискусия относно това дали ответникът е нарушил авторското право (и следователно първи трябва да бъде разрешен от сезирания съд)(37). Липсата на съществена връзка между този въпрос и отговорността се илюстрира допълнително от факта, че въпросът за действителността на договор за лицензия или прехвърляне може да се постави в изцяло различен процесуален контекст (като например производства с предмет установяване на правото на собственост, действителността на договор за лицензия или прехвърляне на авторско право и т.н.).
54.      В този контекст BT неправилно твърди, че когато се поставя в рамките на производство за нарушение, въпросът за действителността все пак трябва да бъде отнесен към категорията на „извъндоговорната отговорност“, тъй като за сезирания съд би било по-лесно да се произнесе по делото като цяло в съответствие с единственото материално право, посочено в член 8, параграф 1 от Регламент „Рим II“. В съответствие с общите принципи, на които се основава квалификацията при стълкновение на закони, обобщени в точка 35 по-горе, стълкновителните норми, а оттам и правото, уреждащо даден въпрос, следва да зависят от естеството на този въпрос, а не от процесуалния контекст, в който той се повдига. При обратния подход би възникнал рискът например дадена лицензия или прехвърляне да се считат за действителни по силата на една съвкупност от материалноправни норми, когато са оспорени в производство за нарушение, но да са
недействителни по силата на друга съвкупност от материалноправни норми в контекста на производство за установяване на собственост (или насрещен иск за недействителност на прехвърлянето и т.н.), както и обратно. Подобен резултат би бил несъвместим с целите за правна сигурност и предвидимост, залегнали в Регламенти „Рим I“ и „Рим II“(38).
б)      Формалната действителност на договор за лицензия или прехвърляне на авторски права е не вещноправен, а облигационен въпрос
55.      Остава да се определи дали въпросът за формалната действителност на договор за лицензия или прехвърляне трябва да се квалифицира като облигационен, или вещноправен по своето естество. Този въпрос изисква по-задълбочено обяснение, най-малкото защото е породил различни виждания у съдилищата на държавите членки и в правната доктрина.
56.      По принцип по отношение на такива договорни споразумения, свързани с авторското право, винаги трябва да се прави ясно разграничение между вещноправни и облигационни въпроси. Въпросите, свързани със същността на съответното авторско право, следва винаги да се уреждат от приложимото към това право законодателство, определено съгласно националните стълкновителни норми (обикновено lex loci protectionis), независимо от законодателството, приложимо към договора съгласно Регламент „Рим I“. Освен по причините, посочени в точка 49 по-горе, подобна диференцирана квалификация е обоснована и от политически съображения: въпреки че съгласно този регламент страните следва да могат да избират правото, което урежда техните „договорни задължения“, те, от друга страна, не бива да разполагат с такава свобода на избор по отношение на съществените характеристики на самото авторско право(39).
57.      Вещноправната категория несъмнено обхваща първичния въпрос за прехвърляемостта на съответното авторско право,
т.е. дали това право може да бъде прехвърлено от първоначалния си
носител (автора) на друго лице, по-специално чрез договор.  Всъщност прехвърляемостта (и нейният обхват) представлява съществена характеристика на съответното право. Ето защо предоставянето на лицензия или прехвърлянето на авторско право може да бъде осъществено с договор само ако уреждащото съответното право законодателство го допуска, независимо от приложимото към този договор право(40).
58.      От друга страна, когато (и доколкото) правото, уреждащо авторското право, допуска прехвърлянето му чрез договор (какъвто е настоящият случай, защото, макар германското право да изключва прехвърлянето на авторското право, то все пак допуска изключителни лицензии като разглежданата в настоящия случай), последващият въпрос дали договорът за лицензия или прехвърляне на това авторско право трябва да отговаря на определени изисквания за форма (включително в случая изискването за писмена форма), по същество се отнася не до самото право, а до съответния договор(41).
59.      Действително, тези изисквания не произтичат от естеството на авторското право. Напротив, те се налагат, за да се защити авторът, който често се счита за по-слабата страна в договорите, свързани с авторското право (за разлика от посредниците, като например издателите). По-специално, тези изисквания имат за цел да гарантират информираното съгласие на автора за всяко задължение, произтичащо от такъв договор, за предоставянето на лицензия или прехвърлянето на авторските му права, както и за прозрачността относно точното съдържание на всяко такова задължение(42).
60.      Ето защо не е изненадващо, че подобни изисквания често се налагат като условие за действителност на съответния договор за лицензия или прехвърляне на права (или на конкретна договорна клауза), какъвто е случаят например с член 53 от полския закон за авторското право. Когато случаят е такъв, въпросните изисквания очевидно се отнасят до „формалната действителност“ на този договор (или клауза) по смисъла на член 11 от Регламент „Рим I“(43). Дори когато тези изисквания са формулирани като форма за доказване (например когато се изисква писмен документ като единствено допустимо средство за доказване на такъв договор за лицензия или прехвърляне), практическото им действие е сходно: лицензии или прехвърляния, които не могат да бъдат доказани, не могат да бъдат изпълнени(44). Следователно естеството на въпроса не е коренно различно и правилата на Регламент „Рим I“ (по-специално член 18, параграф 2, който препраща към член 11) продължават да се прилагат(45). В обобщение, независимо от конкретното естество на тези изисквания (формални или доказателствени) в националното право, по своята същност те се отнасят до (действителността или доказването на) „договорните задължения“, обвързващи страните.
61.      Фактът, че изискванията за форма не се отнасят до същността на авторското право, а до договора за лицензия или прехвърляне на правото, се подкрепя и от обстоятелството, че в националните правни системи се срещат сходни изисквания по отношение на договори и клаузи с различен предмет (например по отношение на клаузите за неизвършване на конкурентна дейност в трудови договори, международните споразумения за избор на съд и др.)(46), обикновено с цел да се предостави подобна защита. Фактът, че в случая такива изисквания се отнасят до договори в областта на авторското право, не променя присъщия „облигационен“ характер
на основния въпрос(47).
62.      Това тълкуване не се поставя под въпрос от доводите на BT и на Комисията. Според тези заинтересовани страни следва да се провежда разграничение между формалната действителност на договора за лицензия или прехвърляне, от една страна, и формалната действителност на „акта за прехвърляне“ на авторското право, от друга(48). Докато първата всъщност била „облигационен въпрос“
(тъй като се отнася само до „договорните задължения“, обвързващи взаимно страните), втората била по-скоро „вещноправен въпрос“ (тъй като прехвърлянето на самото авторско право засяга трети страни). Освен това, доколкото спорът в главното производство не бил между страните по договора, а между едната от тях и трета страна, само последният аспект бил от значение. Всъщност истинският въпрос бил дали собствеността върху авторското право е прехвърлена на BT и съответно тя може да противопостави това право на такава трета страна. Следователно трябвало да се приложат формалните изисквания, предвидени в това отношение в lex loci protectionis (правото на държавата на закрила, в случая — германското право)(49).
63.      Според мен тези доводи се основават на погрешно разбиране за естеството на разглеждания въпрос. Необходими са някои пояснения, за да се разбере грешката.
64.      Предложеното от BT и Комисията разграничение между „формалната действителност на договора“ и „формалната действителност на акта за прехвърляне“, което е силно повлияно от германското частно право(50) (и на пръв поглед може да бъде объркващо за юристите от друга правна традиция), според мен препраща към нещо, което в други правни системи обикновено се разглежда като разграничение между действителността на договора за лицензия или прехвърляне на интелектуална собственост, от една страна, и противопоставимостта на тази лицензия или прехвърляне на трети лица, от друга страна.
65.      По-конкретно, след като две лица са сключили действителен договор за изключителна лицензия или прехвърляне на право на интелектуална собственост, е възможно отделно да възникне въпросът дали лицензополучателят или цесионерът може да се позове на прехвърлянето на това право (или, с други думи, на последиците от този договор) срещу трети лица, включително в производство за нарушение (както прави BT спрямо IU). В някои правни системи това е възможно едва след като бъдат изпълнени определени формалности — обикновено вписване на съответната лицензия или прехвърляне в специален публичен регистър. На този етап държа да подчертая, че освен факта, че обикновено не се предвиждат по отношение на договори за прехвърляне на авторски права(51), въпросните формалности са коренно различни от разглежданите в настоящия случай изисквания за форма. По същество тези формалности са външни за договора административни действия с участието на публични органи, които са наложени не с цел защита на (една от) страните по договора, а с цел да се гарантират публичността, информацията, прозрачността и в крайна сметка правната сигурност, що се отнася до статута на интелектуалната собственост, в интерес на обществото. Очевидно този конкретен въпрос за противопоставимостта на трети лица (включително евентуалното прилагане на тези формалности) е по своята същност „вещноправен“ въпрос. Той се отнася до присъщото на интелектуалното право на собственост действие спрямо всички (erga omnes)(52).
66.      Поставеният в главното производство въпрос обаче по същество не е свързан с тази проблематика за противопоставимостта на трети лица. IU не оспорва, че съгласно германското право договор за изключителна лицензия за авторско право може да се противопостави на трети лица, включително в рамките на иск за нарушение на авторски права, без да се изискват никакви формалности в тази насока. Обратно, припомням, че IU оспорва самото съществуване на действителна договорна лицензия между фотографа и BT (без която BT не би имала активна процесуална легитимация), поради твърдяното неспазване на разгледаните по-горе изисквания към формата. Поради изложените по-горе съображения този въпрос за действителността и тези изисквания по своята същност се отнасят до договорите между BT и фотографа(53). Очевидно, ако няма действителен договор (или клауза) за лицензия или прехвърляне между страните, не е възможно да има последващо прехвърляне на авторско право, което да е противопоставимо на трето лице. Този въпрос за действителността на договора обаче предхожда всяко обсъждане на противопоставимостта на трети лица. Обстоятелството, че този въпрос бива повдигнат като възражение от такова трето лице, опитващо се да избегне производство за нарушение, не може да промени неговия „облигационен“ характер. Повтарям, че квалификацията на даден правен въпрос зависи от обективното му естество, а не от идентичността на страната, която се позовава на него(54).
67.      Предложеното от мен тълкуване
в смисъл, че въпросът за формалната действителност на договор за лицензия или прехвърляне на авторско право трябва да се квалифицира като „облигационен“
и следователно да попада в обхвата на стълкновителните норми, предвидени в Регламент „Рим I“, и по-специално в член 11 от него, съответства на целта за правна сигурност и предвидимост, преследвана с този регламент.
68.      Всъщност това тълкуване улеснява трансграничните сделки, свързани с авторското право. Съгласно член 11 от Регламент „Рим I“
договорът за лицензия или прехвърляне на авторско право обикновено(55) се счита за действителен и действащ, ако отговаря на изискванията на lex contractus или на lex loci contractus. Това дава на страните правна сигурност по отношение на (формалната) действителност и действието на техните споразумения, особено когато те се отнасят до няколко национални авторски права, уредени от съответния брой национални закони: за страните липсва опасност от (частична или пълна) недействителност на тяхната сделка поради неспазване на различните изисквания, които тези национални закони могат да съдържат.
69.      Обратно, застъпваният от BT и Комисията подход би означавал, че страните трябва да спазват както изискванията за форма на lex contractus и/или lex loci contractus (предвидени в член 11 от Регламент „Рим I“), така и изискванията на законодателството (или законодателствата, ако договорът се отнася до няколко национални авторски права), уреждащо самото право. Подобен подход би увеличил риска от недействителност на договорите в областта на авторското право поради процесуално нарушение, лишавайки по този начин член 11 в значителна степен от полезния му ефект по отношение на тази категория договори(56).
70.      Накрая, разбирам, че квалифицирането на разглеждания въпрос като „вещноправен“ понякога на практика се обосновава не с обективния му характер, а с опасенията, че в противен случай страните биха могли съгласно член 11 от Регламент „Рим I“
да заобиколят изискванията за форма, предвидени в закона, уреждащ авторското право (обичайно lex loci protectionis), като изберат право, уреждащо техния договор, което е по-либерално, докато държавите често считат тези изисквания за особено важни, предвид преследваната с тях цел за закрила на автора.
71.      Това опасение обаче не е специфично за договорите в областта на авторското право. То възниква винаги, когато националните закони налагат изисквания за форма по отношение на определени договори или клаузи. В това отношение трябва да отбележа, че макар да съзнава значението, което националните законодатели могат да придадат на разглежданите изисквания, законодателят на Съюза е избрал, съгласно член 11 от Регламент „Рим I“, да отдаде предимство на формалната действителност на договорите пред строгото прилагане на тези изисквания, за да гарантира правната сигурност на страните в съответствие с общите цели на този регламент(57).
72.      При липсата на конкретна разпоредба в обратния смисъл не виждам причина член 11 от Регламент „Рим I“ и направеният в него политически избор да не се прилагат за договорите, свързани с права върху интелектуална собственост, ако разгледаните в настоящото заключение изисквания изкуствено се (пре)квалифицират като „вещноправен“ въпрос. Законодателят на Съюза е този, който трябва да прецени дали в политически план е желателно предвидените в lex loci protectionis формални изисквания да се прилагат винаги като условие за действителността на съответния договор. Ако счете, че такъв подход е оправдан, той може да измени съответно член 11, например като въведе специфични правила, адаптирани към договорите, свързани с правата върху интелектуална собственост(58).
73.      Във всеки случай, в настоящия си вид Регламент „Рим I“ вече включва механизми за отчитане на тези съображения. По-специално, член 9 от този регламент оставя известна свобода на преценка на сезирания със спора съд да приложи, независимо от закона (законите), уреждащ(и) даден договор съгласно обичайните правила на посочения регламент, „особените повелителни норми“ (или lois de police), предвидени в собственото му право (член 9, параграф 2) или в правото на „държавата, в която произтичащите от договора задължения следва да бъдат или са били изпълнени“ (член 9, параграф 3).
74.      Поради това, доколкото съответната държава счита, че изискванията за форма, предвидени в правото, уреждащо авторското право, са „от решаващо значение“, за да могат да бъдат квалифицирани като „особени повелителни норми“(59), и доколкото това право съвпада с i) правото на сезирания съд или ii) правото на държавата, в която трябва да се изпълняват договорните задължения(60), тези правила могат да бъдат приложими (и договорът да бъде признат за нeдействителен по причини, свързани с формата), независимо от правилата по член 11 от Регламент „Рим I“(61).
Тази преценка обаче трябва да се прави във всеки отделен случай(62).
75.      Тъй като въпросът за формалната действителност на договора за изключителна лицензия, на която се позовава BT, е с „облигационен“ характер, в главното производство се прилагат стълкновителните норми, предвидени в Регламент „Рим I“. Съгласно член 11 от него договорите, които са в основата, могат да бъдат формално недействителни, тъй като не отговарят на формалните изисквания, предвидени в полското право. Ето защо при липсата на валидна лицензия или прехвърляне на авторски права в полза на BT е възможно BT да няма активна процесуална легитимация пред запитващата юрисдикция, както поддържа IU. Това обаче следва да се провери от запитващата юрисдикция(63).
V.      Заключение
76.      С оглед на изложеното дотук предлагам на Съда да отговори на поставените от Oberlandesgericht Düsseldorf (Висш областен съд Дюселдорф, Германия) преюдициални въпроси по следния начин:
„Член 1, параграф 1, член 10, член 11 и член 18, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 593/2008 на Европейския парламент и на Съвета от 17 юни 2008 година относно приложимото право към договорни задължения трябва да се тълкуват в смисъл, че в случай на стълкновение на закони въпросът за евентуалните изисквания за форма, на които трябва да отговаря даден договор за лицензия или прехвърляне на авторски права, за да се счита за действителен или доказан, се урежда от материалния/материалните
закон(и), определен(и) съгласно правилата, които са предвидени в този регламент“.
1      Език на оригиналния текст: английски.
i      Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.
2      За повече подробности вж. точки 25—34 по-долу.
3      Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 17 юни 2008 г. (ОВ L 177, 2008 г., стр. 6).
4      Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 11 юли 2007 г. (ОВ L 199, 2007 г., стр. 40).
5      Или поне не към онзи момент (вж. бележка под линия 63 от настоящото заключение). Не е договорено и правото, приложимо към възлагането на поръчките на фотографа и към прехвърлянето на права за използване.
6      Вж. по-специално Директива
2001/29/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2001 година относно хармонизирането на някои аспекти на авторското право и сродните му права в информационното общество (ОВ L 167, 2001 г., стр. 10; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 230).
7      По-специално, едно „произведение“ е защитено само когато е „оригинално“ (вж. в този смисъл член 2, параграф 3 и член 14bis, параграф 1 от Бернската конвенция, както и решение от 16 юли 2009 г., Infopaq International, C‑5/08, EU:C:2009:465, т. 37).
8      Вж., от една страна, членове
9—14ter от Бернската конвенция и членове
2—4 от Директива
2001/29, и от друга, член 6bis от Бернската конвенция.
9      Вж. член 5, параграф 2 от Бернската конвенция и решение от 22 януари 2015 г., Hejduk (C‑441/13, EU:C:2015:28, т. 22 и цитираната съдебна практика).
10      А вероятно и в други държави съгласно съответното им законодателство. BT обаче не се позовава пред запитващата юрисдикция на закрилата на авторското право, предоставена в тези други държави. Следователно те са без значение за главното производство.
11      Вж. още Guibault, L., P. B. Hugenholtz, M. M. M. van Eechoud, S. J. van Gompel, N. Helberger.
The Recasting of Copyright &
Related Rights for the Knowledge Economy, Institute for Information Law, University of Amsterdam, The Netherlands, 2006, §§ 3.2.1, 3.2.2; и Fawcett, J. J., P. Torremans.
Intellectual Property and Private International Law. Oxford Private International Law Series, 3. ed., 2024, §§ 14.01, 14.02, 14.14, 14.107, 14.108.
12      Срв. член 29, параграфи
1 и 2 от германския закон за авторското право. Вж. също Guibault, L.,
P. B. Hugenholtz,
et al., бележка под линия 11, цит. съч., параграф 3.2.2.
13      Освен това тези закони понякога изискват всяка свързана клауза да бъде подписана от автора, съответните права, както и обхватът и срокът на лицензията или прехвърлянето да бъдат ясно посочени и т.н. Вж. например във Франция членове
L-131‑2 и L-131‑3 от Code de la propriété intellectuelle (Кодекс за интелектуалната собственост); в Обединеното кралство Copyright, Designs and Patents Act (Закон за авторското право, дизайните и патентите) от 1988 г., член 90, параграф 3. Вж. най-общо за сравнителен анализ на националните законодателства в тази насока
Guibault, L., P. B. Hugenholtz, et al., бележка под линия 11, цит. съч.; и Kono, T. (Ed.).
Intellectual Property and Private International Law: Comparative Perspectives. Oxford: Hart Publishing, 2012.
14      Вж. в тази насока решения от 21 януари 2016 г., ERGO Insurance and Gjensidige Baltic (C‑359/14 и C‑475/14, EU:C:2016:40, т. 47—62), и от 28 юли 2016 г., Verein für Konsumenteninformation (C‑191/15, EU:C:2016:612, т. 35—60). Вж. още заключението на генерален адвокат Saugmandsgaard Øe по дело Verein für Konsumenteninformation (C‑191/15, EU:C:2016:388, т. 51); Fawcett, J. J., P. Torremans, бележка под линия 11, цит. съч., параграфи 14.15—14.17, 15.09 и 15.32—15.35; Plender, R., M. Wilderspin.
The European Private International Law of Obligations. 4. ed. London: Sweet &
Maxwell. 2015, §§ 2‑069—2‑075, 22‑041—22‑047. Затова по необходимост често се налага съдът да прилага различни материалноправни режими към едно и също производство.
15      Всъщност „извъндоговорните задължения“ (за това понятие вж. решение от 21 януари 2016 г., ERGO Insurance and Gjensidige Baltic,  C‑359/14 и C‑475/14, EU:C:2016:40, т. 46), произтичащи от нарушения на права върху интелектуална собственост, попадат в обхвата на „гражданските и търговски въпроси“ по смисъла на член 1, параграф 1 от Регламент „Рим II“
(вж. по аналогия решение от 8 септември 2022 г., IRnova,
C‑399/21, EU:C:2022:648, т. 30). Освен това тези „задължения“ не са изключени от приложното поле на този регламент по силата на член 1, параграф 2 от него.
16      Вж. в този смисъл член 1, параграф 1 и член 15 от Регламент „Рим II“. Последната разпоредба посочва, че тази категория включва в частност въпроси като основанието и границите на отговорността, основанията за освобождаване от отговорност, наличието, вида и определянето на размера на вредите или на търсеното обезщетение (и т.н.).
17      Вж. в това отношение съображение 26 от Регламент „Рим II“.
18      Вж. съображение 26 от Регламент „Рим II“. Такава стълкновителна норма е в съответствие с член 5, параграф 2 от Бернската конвенция, който предвижда в релевантните си части, че „обемът на закрила, както и средствата, които се предоставят на автора за защита на правата му, се уреждат изключително от законите на страната, в която се търси закрила“.
19      Всъщност „договорните задължения“ (вж. за това понятие решение от 21 януари 2016 г., ERGO Insurance и Gjensidige Baltic,
C‑359/14 и C‑475/14, EU:C:2016:40, т. 44), произтичащи от лицензия или договор за прехвърляне на авторски права, спадат към „задължения от граждански и търговски характер“ по смисъла на член 1, параграф 1 от Регламент „Рим I“ (вж. по аналогия решение от 8 септември 2022 г., IRnova,
C‑399/21, EU:C:2022:648, т. 30). Освен това тези „договорни задължения“ не са изключени от приложното поле на този регламент по силата на член 1, параграф 2 от него.
20      Вж. в този смисъл член 1 и членове 10—12 от Регламент „Рим I“. От членове
10—12 следва по-специално, че тази категория включва в частност въпроси като действителността (материална и формална) на тези „задължения“, тяхното тълкуване, изпълнение, последиците от неизпълнението им (и т.н.).
21      Тъй като Съдът е засегнал въпроса в съдебното заседание, държа да подчертая, че тази възможност за избор по никакъв начин не противоречи на Бернската конвенция. Освен факта, че Бернската конвенция не съдържа правила относно договорите, свързани с авторското право, предвидената в член 5, параграф 2 от тази конвенция „закрила“ на правото не се засяга, когато това право е предмет на договор, който се урежда от избраното от страните право, различно от lex loci protectionis (вж. също Fawcett, J. J.,
P. Torremans, бележка под линия 11, цит. съч., параграф 14.41, и Raynard, J. Droit d’auteur et conflits de loi:
essai sur la nature juridique du droit d’auteur. Paris: Litec, 1990, 526, 527).
22      Вж. бележка под линия 5 по-горе.
23      Такова специфично правило се съдържа в член 4, параграф 1, буква е) от Предложение от 15 декември 2005 година за регламент на Европейския парламент и на Съвета относно приложимото право към договорни задължения („Рим I“) (COM/2005/0650 окончателен). Това правило обаче не е възприето в окончателната редакция на Регламента, вероятно защото договорите относно правата върху интелектуална собственост на практика са твърде разнородни (вж. т. 28 по-горе), за да могат разумно да бъдат подчинени на един-единствен критерий за привързване (вж. в този смисъл Доклад относно предложението за регламент на Европейския парламент и на Съвета относно приложимото право към договорни задължения („Рим I“), 21.11.2007 г. — (COM(2005)0650 — C6‑0441/2005 — 2005/0261(COD), Комисия по правни въпроси, изменение 43).
24      По-специално, съгласно практиката на Съда понятието „договор за предоставяне на услуги“ по смисъла на член 4, параграф 1, буква б) от Регламент „Рим I“ обхваща всеки договор, по силата на който едно лице се задължава да „[извършва за другиго] определена дейност срещу възнаграждение“ (вж. по-специално решение от 3 октомври 2019 г., Verein für Konsumenteninformation, C‑272/18, EU:C:2019:827, т. 46 и цитираната съдебна практика). Ясно е, че заснемането на фотографии представлява „определена дейност“, извършена от фотографа за BT „срещу възнаграждение“.
25      В това отношение член 19, параграф 1 от Регламент „Рим I“ предвижда в релевантната си част, че „[о]бичайното местопребиваване на физическо лице, което осъществява стопанска дейност, е неговото основно място на стопанска дейност“. В случая се предполага, че това е споменатото по-горе студио в Полша.
26      Действително, член 4, параграф 3 от Регламент „Рим I“ предвижда „клауза за дерогация“, съгласно която, „[к]огато от всички обстоятелства по случая е видно, че договорът е явно по-тясно свързан с държава, различна от посочената в параграф 1
[…], се прилага правото на тази друга държава“. Въпреки това не виждам защо тази клауза да се използва в главното производство. Всъщност с оглед на обстоятелствата по делото разглежданите договори не са „явно по-тясно свързани“ с Германия, отколкото с Полша.
27      Вж. обаче бележка под линия 63 по-долу.
28      По-специално, въпросите, свързани с авторското право като такова, не попадат в приложното поле на Регламенти „Рим I“ и „Рим II“ (вж. в този смисъл доклада относно Конвенцията за приложимото право към договорните задължения, [изготвен] от Марио Джулиано, преподавател в Миланския университет, и Пол Лагард, преподавател в университета „Париж I“ (ОВ C 282, 1980 г., стр. 1, наричан по-нататък „докладът „Джулиано—Лагард“), стр. 10, и Fawcett, J. J.,
P. Torremans, бележка под линия 11, цит. съч., параграф 14.10). Освен това посочените в точка 25 по-горе директиви на Съюза в областта на авторското право не предвиждат стълкновителни норми в това отношение.
29      Вж. в този смисъл решение от 30 юни 2005 г., Tod’s и Tod’s France (C‑28/04, EU:C:2005:418, т. 32).
30      Общоприето е, че тази категория включва въпроси като съществуването, създаването, валидността, естеството и обхвата на предоставените правомощия, както и изключенията от тях, тяхната продължителност (и т.н.). Вж. по-специално Fawcett, J. J., P. Torremans, бележка под линия 11, цит. съч., параграфи 13.46—13.74; Plender, R., M. Wilderspin, цит. съч., бележка под линия 14, параграфи
22‑001—22‑047; Basedow, J. Article 3.102: Lex protectionis. —
In: Basedow, J.,
et al. (Eds.). Conflict of Laws in intellectual Property —
The CLIP Principles and Commentary —
European Max Planck Group on Conflict of Laws in Intellectual Property. Oxford University Press, 2013, § 3:12.C07.
31      Тъй като въпросът е обсъден от Съда в съдебното заседание, трябва да уточня, че съществуват разногласия по някои въпроси, свързани с авторското право „като такова“, по-специално по въпроса за първоначалната собственост (т.е. кой трябва да се счита за „автор“ на произведение). Някои национални стълкновителни норми, решения и/или коментатори оставят този специфичен въпрос на lex loci protectionis, докато други препращат към правото на държавата на произход на въпросното произведение (lex originis). Съгласно определението в член 5, параграф 4 от Бернската конвенция за страна на произход по същество се счита страната, в която за първи път е публикувано произведението. В случая в главното производство lex originis е полското право, тъй като фотографиите са създадени в Полша. Тези различия произтичат от двусмислието в текста на Бернската конвенция по въпроса за първоначалната собственост, като съществуват доводи в подкрепа и на двата подхода (вж. и
Fawcett, J. J.,
P. Torremans, бележка под линия 11, цит. съч., параграфи 13.75—13.91). Оставям обаче настрана тези разногласия. Всъщност в настоящия случай не е необходимо да се взема отношение по този въпрос, тъй като не става въпрос за първоначалната собственост.
32      Действително, когато някой търси закрила на интелектуална собственост в дадена държава, логично е правото на тази държава да определи дали тази закрила наистина съществува, естеството и обхвата на този монопол, неговата продължителност и т.н. Такава стълкновителна норма също е в съзвучие с член 5, параграф 2 от Бернската конвенция, който предвижда, че „[о]бемът на закрила […] се урежд[а] изключително от законите в страната, в която се търси закрила“. Прилагането на lex loci protectionis понякога е предвидено в закони, отнасящи се до международното частно право. В други случаи националните юрисдикции извеждат това прилагане пряко от член 5, параграф 2 от Бернската конвенция. Вж. също Fawcett, J. J., P. Torremans, бележка под линия 11, цит. съч., параграфи 12.22—12.28, 13.13—13.45 и 14.06—14.09; и Kono, T. (Ed.), бележка под линия 13, цит. съч.
33      Вярно е, че в настоящия случай, доколкото стълкновителните норми, свързани с категориите „извъндоговорна отговорност“ и „вещноправни въпроси“, посочват и в двата случая lex loci protectionis, разграничението между двете на практика е по-маловажно. Въпреки това то продължава да бъде релевантно от гледна точка на принципите.
34      Вж. съображения
6 и 16 от Регламент „Рим I“ и съображения
6 и 14 от Регламент „Рим II“.
35      Всъщност във вътрешното си частно право държавите членки могат да имат различни виждания за обхвата на разглежданите категории.
36      Вж. също точка 66 по-долу.
37      Вж. по аналогия първото ми заключение по дело BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2024:159, т. 44). Вж. също Fawcett, J. J., P. Torremans, бележка под линия 11, цит. съч., параграфи 13.74 и 15.32—15.35; Plender, R., M. Wilderspin, бележка под линия 14, цит. съч., параграфи 22‑041—22‑047; и Dickinson, A. The Rome II Regulation —
The Law Applicable to Non-Contractual Obligations. Oxford, 2010, §§ 3.88—3.90, 8.18.
38      Вж. Fawcett, J. J., P. Torremans, бележка под линия 11, цит. съч., параграф 13.74. С оглед на въпросите, поставени от Съда в съдебното заседание, държа да подчертая, че предвид горните пояснения позоваването на „основанието […] на отговорността“ в член 15, буква а) от Регламент „Рим II“ не може да се тълкува като обхващащо въпроса за действителността на договорната лицензия или прехвърлянето, на която се позовава ищецът. Това позоваване цели да обхване „присъщите елементи на отговорността“, като например въпросите за „естеството на отговорността (обективна или виновна); определението за вина, включително дали бездействието може да съставлява виновно поведение; причинно-следствената връзка между вредоносното събитие и вредата; потенциално отговорните лица“ (и т.н.) (вж. Предложение за регламент на Европейския парламент и на Съвета относно приложимото право към извъндоговорни задължения (COM(2003)427 окончателен, стр. 13), Обяснителен меморандум, стр. 23). Отново ще повторя, че въпросът за действителността няма нищо общо с тези „елементи“. По подобен начин фактът, че в член 15, буква е) от Регламент „Рим II“ се говори за „лицата, които имат право на обезщетение за лично претърпени от тях вреди“, също не може изобщо да се тълкува в смисъл, че обхваща този въпрос. Това може би бегло позоваване се отнася до въпроса „дали лице, различно от „пряката жертва“, може да получи обезщетение за „косвено“ причинена му вреда, представляваща следствие от претърпяната от увреденото лице вреда, […] като например […] загубата, претърпяна от децата или съпруга/та починало лице“ (пак там, стр. 24; вж. също в тази насока решение от 10 декември 2015 г., Lazar, C‑350/14, EU:C:2015:802, т. 25—28). Този въпрос по същество се различава от въпроса дали ищецът черпи права от действителен договор за лицензия или прехвърляне.
39      Както поясних в бележка под линия 32 по-горе, всъщност такива съществени характеристики могат да се уреждат само от националното право, което предоставя закрила, в съответствие с член 5, параграф 2 от Бернската конвенция (или, що се отнася до първоначалната собственост, вероятно от lex originis).
40      Вж. Lucas, A. Droit international privé et droit d’auteur. —
Les Cahiers de propriété intellectuelle, vol. 22, No. 3, 761—775, особено стр. 769 и 770; Fawcett, J. J., P. Torremans, бележка под линия 11, цит. съч., параграфи 13.41, 13.99—13.104, 14.08 и 14.15—14.17; Raynard, J., цит. съч., бележка под линия 21, стр. 594; Plender, R., M. Wilderspin, бележка под линия 14, цит. съч., параграфи 22‑041—22‑047; Drexl, J. Article 3:301: Transferability. —
In: Basedow, J., et al. (Eds.), бележка под линия 30, цит. съч. Вж. по аналогия член 14, параграф 2 от Регламент „Рим I“, съгласно който прехвърляемостта на договорно вземане се определя от правото, уреждащо въпросното вземане. В законодателствата на държавите членки съществуват различия по отношение на прехвърляемостта. Първо, макар повечето държави да следват „дуалистичен“ подход, при който имуществените права могат да бъдат прехвърляни, а неимуществените не, някои държави (като например Германия, както поясних в точка 30 по-горе) следват „единен“ подход, при който авторите не могат да прехвърлят авторските си права, а само да предоставят изключителни лицензии за имуществените си права (което по същество води до същия резултат). Второ, обхватът на евентуално прехвърляне може да варира: някои държави допускат само пълно прехвърляне на авторското право, докато други допускат (частично) прехвърляне само на някои изключителни права за ограничен период (и т.н.) (за сравнителен анализ на законодателствата на държавите членки вж. Guibault, L., P. B. Hugenholtz,
et al., бележка под линия 11, цит. съч.).
41      Вж. в същия смисъл Lucas, A., бележка под линия 40, цит. съч., стр. 761—775, най-вече стр. 769 и 770; Fawcett, J. J., P. Torremans, бележка под линия 11, цит. съч., параграфи 13.104, 14.182 и 14.183; Plender, R., M. Wilderspin, бележка под линия 14, цит. съч., параграфи 22‑041—22‑047; Drexl, J., бележка под линия 40, цит. съч., § 3:301.C02; Heinze, C. Article 3:504: Formal validity. —
In: Basedow, J., et al. (Eds.), бележка под линия 30, цит. съч., параграф 3:504.C02. Освен това в мнозинството държави членки, изглежда, се използва „облигационната“ квалификация (за сравнителен анализ вж. Kono, T., бележка под линия 13, цит. съч.).
42      Всъщност писмената форма обикновено гарантира, че авторът е надлежно информиран за това, за което дава съгласието си. Вж. Guibault, L., P. B. Hugenholtz, et al., бележка под линия 11, цит. съч., стр. 31 и 67; M. M. M. van Eechoud.
Choice of Law in Copyright and Related Rights: Alternatives to the Lex Protectionis. —
Kluwer Law International, 2003, pp. 196, 197, 203—205; и Raynard, J., бележка под линия 21, цит. съч., стр. 641—654.
43      По-конкретно, макар член 11 от Регламент „Рим I“ да не дава определение на понятието „формална действителност“, в доклада „Джулиано—Лагард“ се посочва, че понятието „форма“ по смисъла на тази разпоредба се отнася до „всяка изискуема външна проява от страна на лице, изразяващо волята си да бъде правно обвързано, при липсата на която волеизявлението не би породило изцяло своите последици“ (пак там, стр. 29). Това очевидно включва изискването договорът за лицензия или прехвърляне на авторското право да е изготвен в писмена форма, като в противен случай би бил нищожен.
44      Вж. например член L-131‑3 от френския Кодекс за интелектуалната собственост.
45      Съгласно член 18, параграф 2 от Регламент „Рим I“ „[д]оговор […] [може да бъде доказан] с всички доказателствени средства, допустими според правото на сезирания съд или съгласно всяко право, посочено в член 11, според което договорът […] [е] формално действител[ен], при условие че доказателственото средство е допустимо според правото на сезирания съд“.
46      Вж. съответно доклада „Джулиано—Лагард“, стр. 31, и член 25, параграф 1 от Регламент „Брюксел Iа“.
47      Без значение e обстоятелството, че разглежданите в настоящия случай изисквания често се съдържат в законите за авторското право на държавите (а не в техните закони за договорите) и понякога са формулирани по такъв начин, като че ли се отнасят не за договора, а за самото авторско право (срв. например член 90, параграф 3 от British Copyright, Designs and Patents Acts (британски Закон за авторското право, дизайните и патентите), съгласно който „прехвърлянето на авторското право е действително само в писмена форма […]“ (курсивът е мой), и член 53 от полския закон за авторското право, съгласно който „договорът [за прехвърляне на авторско право] трябва да бъде сключен в писмена форма […]“ (курсивът е мой). Квалификацията за целите на определянето на релевантните стълкновителни норми не може да зависи от формалната квалификация или точната формулировка на някои норми съгласно предполагаемото приложимо право. Тя трябва да се направи независимо от тези съображения, в светлината на самостоятелно определените категории и на естеството на основния въпрос. Поради изложените по-горе причини, за целите на стълкновителното право, когато националните законодатели предвиждат подобни изисквания в своите закони за авторското право, те излизат от категорията на „авторското право като такова“ и навлизат в категорията „договор“.
48      Вж. точка 20 по-горе.
49      Поради това Комисията обяснява, че според нея: i) договорът за изключителна лицензия е формално действителен съгласно член 11 от Регламент „Рим I“, тъй като общите правила относно договорите, предвидени в полското право, позволяват сключването на устни договори; ii) не e налице прехвърляне на полското авторско право, тъй като полският закон за авторското право изисква прехвърлянето да се извърши в писмена форма, за да бъде действително; iii) германското авторско право обаче било валидно прехвърлено по силата на този договор, понеже в германския закон за авторското право нямало такова изискване.
50      По-конкретно, този подход е силно повлиян от принципа на разделяне и на абстрактност („Trennungs- und Abstraktionsprinzip“), известен в германското гражданско право, по отношение на продажбата на имущество, съгласно който една продажба следва да се анализира от правна гледна точка като два отделни „акта“, а именно: i) „акта, пораждащ задълженията“, който обвързва само продавача и купувача и включва задължението на продавача да прехвърли собствеността на купувача (т.е. договора за продажба) и (ii) „акта на разпореждане със собствеността“, състоящ се в действителното преминаване на собствеността върху правото от продавача към купувача, с последици по отношение на всички лица (erga omnes). Това е накарало част от германската съдебна практика и теория да възприемат в областта на стълкновителните норми Spaltungstheorie (теория за разделянето), съгласно която първият „акт“ следва да се урежда от lex contractus (приложимото към договора право), а другият „акт“ — от правото, приложимо към правото на собственост (в случая на интелектуалната собственост това е lex loci protectionis, или правото на държавата на закрила). По същество тази теория се поддържа в настоящия случай от BT и Комисията.
51      Вж. в тази насока член 5, параграф 2 от Бернската конвенция, съгласно който „ползването и упражняването [на авторското право] не е свързано с изпълнението на каквито и да е формалности“.
52      Вж. също, относно тези формалности и как те се различават по естеството си от разглежданите изисквания, Fawcett, J. J, P. Torremans, бележка под линия 11, цит. съч., параграфи 14.01, 14.02, 14.08 и 14.15—14.17;
Raynard, J., бележка под линия 21, цит. съч., стр. 591—600, 635, 637 и 644; доклада „Джулиано—Лагард“, стр. 29; Plender, R., M. Wilderspin, бележка под линия 14, цит. съч., параграф 14‑071; Drexl, J., бележка под линия 40, цит. съч., параграф 3:301.C07; и
Heinze, C., бележка под линия 41, цит. съч., параграф 3:504.C02.
53      Ето защо, за да се избегне ново объркване по въпроса, според мен германската Spaltungstheorie (теория за разделянето) следва да бъде изоставена по отношение на договорите в областта на правото на интелектуална собственост. Това се потвърждава от член 14, параграф 1 от Регламент „Рим I“. Тази разпоредба се прилага не за прехвърлянето на вещни права (in rem), а за доброволното прехвърляне на вземания. По аналогия обаче тя предвижда, че „отношението“ между цедента и цесионера се урежда от правото, което съгласно този регламент се прилага към договора, който обвързва цедента и цесионера. От съображение 38 от същия регламент следва, че законодателят е използвал понятието „отношение“, за да обхване едновременно и облигационните, и имуществените аспекти на прехвърлянето в малкото държави членки, които правят това разграничение. Така за целите на Регламент „Рим I“ законодателят на Съюза отхвърля идеята, че една-единствена сделка трябва да се разглежда като два отделни „правни акта“, чиято „формална действителност“ би могла да се урежда от два различни закона. За сметка на това законодателят разграничава действителността на прехвърлянето от противопоставимостта на това прехвърляне на трети лица
(която се урежда от националните стълкновителни норми).
54      Това, разбира се, повдига отделно въпроса дали трето лице като IU има право да се позове на недействителността на договор (или клауза) за лицензия или прехвърляне на права (или клауза) поради неизпълнение на такива изисквания. Често недействителността (или несъществуването), произтичаща от такова неизпълнение, е относителна, т.е. на нея може да се позове само страната, която се ползва от защитата на тези изисквания, а именно авторът. Този отделен въпрос очевидно също е от „облигационно“ естество и се урежда от съответния lex contractus.
55      Вж. Fawcett, J. J., P. Torremans, бележка под линия 11, цит. съч., параграф 14.183. Вж. обаче точки 73 и 74 по-горе.
56      Бернската конвенция не би наложила подобен неблагоприятен резултат. Всъщност разглежданият въпрос изобщо не попада в приложното поле на тази конвенция. Той няма нищо общо с предвидената в член 5, параграф 2 от тази конвенция „закрила“, от която се ползва авторът по силата на авторското право, а е свързан с информацията и съгласието на автора в договорните му отношения с други лица.
57      Вж. доклада „Джулиано—Лагард“, стр. 29 и 30.
58      Такива специални правила вече съществуват в член 11, параграф 5 от Регламент „Рим I“ по отношение на „[договорите] с предмет вещно право върху недвижима вещ или наем на недвижима вещ“. За предложения в този смисъл вж. van Eechoud, M. M., цит. съч., бележка под линия 42, стр. 196 и 205.
59      Член 9, параграф 1 от Регламент „Рим I“ определя понятието „особени повелителни норми“ като „норми, чието зачитане дадена държава смята, че е от решаващо значение за гарантиране на нейните обществени интереси, такива като политическа, социална или икономическа организация, до такава степен, че те са приложими към всяка ситуация, попадаща в обхвата им“. Фактът, че разглежданите изисквания защитават преди всичко частноправните субекти (а именно авторите), не изключва непременно констатацията, че те преследват „обществен интерес“ по смисъла на тази разпоредба (вж. по аналогия решение от 5 септември 2024 г., HUK-COBURG-Allgemeine Versicherung II, C‑86/23, EU:C:2024:689, т. 46 и 47).
60      Често договорът трябва да се изпълнява в държавата на закрила и поне може да се твърди, че неспазването на изискванията за формата на прехвърляне, определени от законодателството на тази страна, прави изпълнението на договора (по-специално задължението за лицензиране или предоставяне на авторски права) противоправно.
61      Вж. Fawcett, J. J., P. Torremans, бележка под линия 11, цит. съч., параграфи 14.164—14.174 и 14.156, и доклада
„Джулиано—Лагард“, стр. 31. Наистина, тъй като не става въпрос за задължение, а само за право на преценка, член 9 от Регламент „Рим I“ създава известна несигурност по въпроса дали изискванията за форма, предвидени в lex protectionis, могат да се прилагат като „особени повелителни норми“. Тази степен на несигурност обаче е присъща за Регламента в настоящия му вид. За да бъде преодоляна, законодателят на Съюза трябва или i) да изключи напълно възможността за прилагане на „особени повелителните норми“ относно формата, или ii) да направи задължително прилагането на изискванията за форма, предвидени в lex protectionis съгласно член 11.
62      Вж. още, относно метода за определяне на „особени повелителни норми“ и условията за прилагането им, решение от 5 септември 2024 г., HUK-COBURG-Allgemeine Versicherung II, C‑86/23, EU:C:2024:689, т. 39—46. Освен това, когато авторът е работник или потребител, се прилагат специални правила за защита, които ограничават възможността на страните да избират приложимото право, и могат да позволят на автора да се позове на защитата на правото по обичайното си местопребиваване (което често съответства на lex loci protectionis) (за повече подробности вж. членове 6, 8 и член 11, параграф 5 от Регламент „Рим I“). Накрая, този регламент предвижда и гаранции за „фиктивни“ международни положения, а именно когато страни с обичайно местопребиваване в една и съща държава изберат чуждо право по отношение на авторско право, предоставено в тази държава, в един иначе чисто „вътрешен“ контекст, единствено с цел да заобиколят императивните разпоредби (включително относно формата), установени в тяхното общо национално право. Макар такъв избор на право на друга държава по принцип да е действителен съгласно член 3, параграф 1, в член 3, параграф 3 се посочва, че този избор не засяга прилагането на тези императивни разпоредби.
63      Всъщност в тази насока запитващата юрисдикция трябва да провери няколко елемента. Първо, тази юрисдикция следва да провери дали релевантните договори действително са били сключени в Полша в присъствието на страните (или техен представител), както тя, изглежда, приема
(вж. т. 44 по-горе). Всъщност от изложението на фактите е ясно, че BT е възложила на фотографа, предварително и може би от Германия, да заснеме фотографиите. Възможно е договорите да са били сключени към този момент. Въпреки това, когато към момента на сключване на договора страните се намират в различни държави, член 11, параграф 2 предвижда, че договорът е формално действителен, ако са спазени изискванията за форма i) на lex contractus или ii) на „правото на една от държавите, в която се намира една от страните или неин представител към момента на сключването“, или iii) на „правото на държавата, в която е било обичайното местопребиваване на някоя от страните към този момент“. Ето защо не може да се изключи приложимостта на германското право въз основа на подточка ii) или iii). Ако това е така, въпросните договори биха били формално действителни от гледна точка на член 11, параграф 2, тъй като германското право очевидно не предвижда изискване за писмена форма на такъв договор. От друга страна, ако се предположи, че действителността на договорите се урежда само от полското право, запитващата юрисдикция следва да уточни дали договорите за изключителна лицензия попадат в приложното поле на член 53 от полския закон за авторското право и дали трето лице като IU има право по силата на полското право да се позове на недействителността на тези договори поради нарушение на предвиденото в тази разпоредба изискване (вж. бележка под линия 54 по-горе). Накрая, BT изтъква пред Съда, че впоследствие фотографът е потвърдил прехвърлянето в писмена форма. Запитващата юрисдикция следва да определи какво е правното действие съгласно полското право на това потвърждение по отношение на действителността на договорите.