62013CO0488_BG
Страни по делото
Основания за решението
Диспозитив
Страни по делото
По дело C‑488/13,
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Окръжен съд — Търговище (България) с акт от 2 септември 2013 г., постъпил в Съда на 9 септември 2013 г., в рамките на производство по дело
„Първа Инвестиционна Банка“ АД,
„УниКредит Булбанк“ АД,
„Сийк Фаундейшън“ ЛЛС,
срещу
„Еър Пропърти Девелопмънт — в несъстоятелност“ AД,
Синдик на „Еър Пропърти Девелопмънт — в несъстоятелност“ АД,
в присъствието на:
Национална агенция за приходите,
„Асет Мениджмънт“ ЕАД,
„Ол Сийз България“ OOД,
„Си Джи Еф – акционерна общност“ АД,
„Силвър Бийч“ ЕАД,
„Рудерсдал“ EOOД,
„Кота Енерджи“ EAД,
Чавдар Ангелов Ангелов,
СЪДЪТ (пети състав),
състоящ се от: T. von Danwitz (докладчик), председател на състава, E. Juhász, A. Rosas, D. Šváby и C. Vajda, съдии,
генерален адвокат: P. Mengozzi,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
– за „Първа Инвестиционна Банка“ АД, от И. Дерменджиев, адвокат,
– за „УниКредит Булбанк“ АД, от M. Фезлийска, A. Казини и Л. K. Хампарцумян,
– за „Сийк Фаундейшън“ ЛЛС, от З. Toмов, адвокат,
– за „Еър Пропърти Девелопмънт — в несъстоятелност“ AД, от М. Г. Накова, адвокат,
– от синдика Г. Я. Koльовска на „Еър Пропърти Девелопмънт — в несъстоятелност“ AД, лично,
– за „Асет Мениджмънт“ ЕАД, от Д. Янакиев, адвокат,
– за „Ол Сийз България“ OOД, от В. Скочев, адвокат,
– за „Силвър Бийч“ ЕАД, от Д. Янакиев, адвокат,
– за „Рудерсдал“ EOOД, от В. Гошев, адвокат,
– за „Кота Енерджи“ EAД, от M. Николова, адвокат,
– за Европейската комисия, от С. Петрова и M. Wilderspin, в качеството на представители,
предвид взетото след изслушване на генералния адвокат решение да се произнесе с мотивирано определение съгласно член 53, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда,
постанови настоящото
Основания за решението
Определение
1. Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на Регламент (ЕО) № 1896/2006 на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2006 година за създаване на процедура за европейска заповед за плащане (OB L 399, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 9, стр. 108).
2. Запитването е отправено по повод спор на „Първа инвестиционна банка“ АД, „УниКредит Булбанк“ АД и „Сийк Фаундейшън“ ЛЛС с „Еър Пропърти Девелопмънт — в несъстоятелност“ АД и синдика на „Еър Пропърти Девелопмънт — в несъстоятелност“ АД, възникнал в рамките на производството по несъстоятелност, открито по отношение на „Еър Пропърти Девелопмънт — в несъстоятелност“ AД.
Правна уредба
Правото на Съюза
3. Съгласно член 1, параграф 1, буква а) от Регламент № 1896/2006 той има за цел „да опрости, ускори и намали разходите за съдебни спорове по трансгранични дела, свързани с безспорни парични вземания, чрез създаването на европейска заповед за плащане“.
4. Член 2 от този регламент, озаглавен „Обхват“, предвижда:
„1. Настоящият регламент се прилага към граждански и търговски дела по трансгранични спорове независимо от характера на съда или правораздавателния орган. Той не обхваща, по-специално, дела, свързани с приходи, митници или административни въпроси, или отговорността на държавата за действия и бездействия при упражняване на държавната власт ( acta iure imperii ).
2. Настоящият регламент не се прилага към:
[…]
б) производства, свързани с обявяването на дружества или други юридически лица в несъстоятелност, конкордати и аналогични производства;
[…]“.
5. Член 3 от този регламент дава следното определение за трансграничен случай:
„1. За целите на настоящия регламент трансграничен случай е такъв случай, при който поне една от страните има местоживеене или обичайно пребивава в държава членка, различна от държавата членка на сезирания съд.
2. Местоживеенето се определя в съответствие с членове 59 и 60 от Регламент (ЕО) № 44/2001 [на Съвета] от 22 декември 2000 г. относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела [OВ L 12 2001 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 74 и поправка в OB L 10, 2014 г., стр. 32].
3. Относимият момент за определяне на това дали е налице трансграничен случай, е времето на внасяне на иска за европейска заповед за плащане в съответствие с настоящия регламент“.
6. Член 21 от същия регламент, озаглавен „Привеждане в изпълнение“, предвижда в своя параграф 1, първа алинея:
„Без да се засягат разпоредбите на настоящия регламент, процедурите за привеждане в изпълнение се регулират от правото на държавата членка по привеждане в изпълнение“.
7. Член 26 от Регламент № 1896/2006, озаглавен „Връзка с националното процесуално право“, гласи:
„Всички процесуални въпроси, които не са изрично разгледани в настоящия регламент, се регулират от националното законодателство“.
Българска правна уредба
Конституция
8. Член 5, алинея 4 от Конституцията гласи:
„Международните договори, ратифицирани по конституционен ред, обнародвани и влезли в сила за Република България, са част от вътрешното право на страната. Те имат предимство пред тези норми на вътрешното законодателство, които им противоречат“.
Търговски закон
9. Член 717н от Търговския закон (наричан по-нататък „ТЗ“) гласи:
„При продажбата на имот, който е ипотекиран от длъжника за обезпечаване на чужд дълг, синдикът изпраща на ипотекарния кредитор съобщение за насрочване на продажбата. Припадащата се на ипотекарния кредитор сума се запазва от синдика и се предава на кредитора, след като представи изпълнителен лист за вземането си“.
Граждански процесуален кодекс
10. Член 417 от Гражданския процесуален кодекс (наричан по-нататък „ГПК“) предвижда:
„Заявителят може да поиска издаване на заповед за изпълнение и когато вземането, независимо от неговата цена, се основава на:
1. акт на административен орган, по който допускането на изпълнението е възложено на гражданските съдилища;
2. документ или извлечение от счетоводни книги, с които се установяват вземания на държавните учреждения, общините и банките;
3. нотариален акт, спогодба или друг договор, с нотариална заверка на подписите относно съдържащите се в тях задължения за заплащане на парични суми или други заместими вещи, както и задължения за предаване на определени вещи;
[…]“.
11. Член 418 от този кодекс гласи:
„(1) Когато със заявлението е представен документ по чл. 417, на който се основава вземането, кредиторът може да поиска от съда да постанови незабавно изпълнение и да издаде изпълнителен лист.
(2) Изпълнителният лист се издава, след като съдът провери дали документът е редовен от външна страна и удостоверява подлежащо на изпълнение вземане срещу длъжника. За издаването на изпълнителния лист съдът прави надлежна бележка върху представения документ и върху заповедта за изпълнение.
(3) Когато според представения документ изискуемостта на вземането е в зависимост от изпълнението на насрещно задължение или от настъпването на друго обстоятелство, изпълнението на задължението или настъпването на обстоятелството трябва да бъдат удостоверени с официален или с изходящ от длъжника документ.
(4) Разпореждането, с което се отхвърля изцяло или отчасти молб ата за издаване на изпълнителен лист, може да се обжалва от молителя в едноседмичен срок от съобщаването му с частна жалба, от която не се представя препис за връчване.
[…]“.
Закон за нормативните актове
12. Член 46 от Закона за нормативните актове (наричан по-нататък „ЗНА“) предвижда относно тълкуването на нормативните актове:
„1. Разпоредбите на нормативните актове се прилагат според точния им смисъл, а ако са неясни, се тълкуват в смисъла, който най-много отговаря на други разпоредби, на целта на тълкувания акт и на основните начала на правото на Република България.
2. Когато нормативният акт е непълен, за неуредените от него случаи се прилагат разпоредбите, които се отнасят до подобни случаи, ако това отговаря на целта на акта. Ако такива разпоредби липсват, отношенията се уреждат съобразно основните начала на правото на Република България. […]“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
13. Като съд по несъстоятелността, с решение от 30 май 2011 г. Окръжен съд — Търговище, открива производство по несъстоятелността на „Еър Пропърти Девелопмънт — в несъстоятелност“ АД и с решение от 15 юни 2012 г. налага обща възбрана и запор върху имуществото, включено в масата на несъстоятелността, и постановява неговото осребряване.
14. Синдикът на „Еър Пропърти Девелопмент — в несъстоятелност“ АД извършва продажба на няколко недвижими имота, включени в масата на несъстоятелността и обременени, в полза на „Първа инвестиционна банка“ АД (наричана по-нататък „Първа инвестиционна банка“), с ипотечни тежести. Тези ипотеки са били учредени за обезпечаване на договори за кредит, сключени между Първа инвестиционна банка и трети лица, а именно „Порт Инвестмънт Девелопмънт — България 2“ ЕАД и „Асет Мениджмънт“ ЕАД.
15. Първа инвестиционна банка е титуляр по няколко изпълнителни листа, издадени на основание на несъдебни документи, за парични вземания във връзка с тези ипотечни кредити. Това дружество е предявило искане по член 717н от ТЗ за предварително и незабавно изпълнение по изпълнителните листове, допуснато по реда на членове 417 и 418 от ГПК. То е поискало да му бъде изплатена цената, на която са били продадени включените в масата на несъстоятелността недвижими имоти. Тъй като тези вземания са били оспорени от дружествата длъжници, синдикът на „Еър Пропърти Девелопмент — в несъстоятелност“ АД е поискал от запитващата юрисдикция да се произнесе включително относно условията за прилагане на член 717н от ТЗ в хипотезата на предявено за плащане от масата на несъстоятелността спорно вземане.
16. Според запитващата юрисдикция това искане поставя по същество въпроса дали може да се счита за допустимо изплащането от масата на несъстоятелността по реда на член 717н от ТЗ на спорно парично вземане, допуснато до предварително и незабавно изпълнение въз основа на несъдебни документи.
17. В това отношение посочената юрисдикция се позовава на решение на Конституционния съд от 2 октомври 2012 г. (дело №°4/2012), с което се потвърждавало съответствието с Конституцията на членове 417 и 418 от ГПК, даващи право на банките, на основата на извлечение по кредитните сметки, да получат незабавно изпълнение. Преценката на Конституционния съд била извършена с оглед на Регламент № 1896/2006, тъй като последният е част от вътрешното право на страната и по силата на член 5, алинея 4 от Конституцията се ползва с предимство спрямо вътрешните норми, които противоречат на установените в него правни положения и решения.
18. Запитващата юрисдикция счита, че е налице нормативна празнота във вътрешното право, доколкото член 717н от ТЗ не урежда случая на оспорване на предявено на основание на тази разпоредба искане. Тази юрисдикция счита, че при констатиране на такава празнота е задължена съгласно член 46, алинея 2 от ЗНА да се произнесе по искането, с което е сезирана, съгласно общия разум на закона и основните принципи на правото. Макар Регламент № 1896/2006 да се отнася изключително до процедурата във връзка с европейската заповед за плащане, според тази юрисдикция той е единствената правна уредба, чиито нормативни решения по своя предмет стоят най-близко до същността на висящия пред нея спор. Този регламент предвиждал правила и принципни положения, относими към въпросите, свързани с конкуренцията между индивидуалното принудително изпълнение и производството по несъстоятелност.
19. Съгласно член 5, алинея 4 от Конституцията посоченият регламент бил част от националното законодателство. Поради това той следвало да се вземе предвид при тълкуването на основните начала на правото и определянето на общия разум на закона.
20. При тези обстоятелства Окръжен съд — Търговище решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1) Как следва да се тълкува критерият за безспорност на изпълняваното парично вземане по смисъла на съображение 6 от Преамбюла и разпоредбата на чл. 1 от Регламент [№°1896/2006]?
2) В случаите, когато във вътрешното законодателство на държава — член на Европейския съюз, на територията на която се изпълнява паричното вземане, не е уреден въпросът за приложението на заповедта за изпълнение на паричното вземане в производството по несъстоятелност, открито за лице, спрямо чието имущество се насочва изпълнението, следва ли забраната, установена в чл. 2, [параграф] 2, буква „б“ на Регламент [№°1896/2006] да се тълкува стеснително и да се прилага само по отношение на изпълняваните спорни парични вземания, или същата се отнася и до изпълняваните безспорни парични вземания?
3) Как следва да се тълкува разпоредбата на чл. 2, [параграф] 2, буква „б“ от Регламент [№°1896/2006], определяща неприложимост на регламента към производствата, свързани с обявяването на дружества или други юридически лица в несъстоятелност, конкордати и други аналогични производства, в аспект дали ограничението се отнася единствено до процедурата по откриване на посочените производства, или обхваща и тяхното пълно развитие, според означените процесуални фази и етапи във вътрешната нормативна уредба на съответната държава член на Европейския съюз?
4) Съгласно доктрината за примат на общностното право и в условията на празнота във вътрешнонормативната уредба по националното законодателство на държава — член на Европейския съюз, допустимо ли е [на] основата на съображение 10 от преамбюла и на разпоредбата на чл. 26 от Регламент [№°1896/2006], по тълкувателен път националният съд на съответната държава — член на Европейския съюз, пред който е открито производство по несъстоятелност на лице, спрямо чието имущество е насочено изпълнението, да наложи решение различно и в противоречие с основните принципи, застъпени в Регламент [№°1896/2006]?“.
Относно компетентността на Съда
21. Съгласно член 1 от Регламент № 1896/2006 този регламент създава европейска заповед за плащане, приложима в съдебни спорове по трансгранични дела, свързани с безспорни парични вземания.
22. От акта за преюдициално запитване следва, че делото в главното производство не се отнася нито до процедурата за европейска заповед за плащане, предвидена в Регламент № 1896/2006, нито до изпълнението на европейска заповед за плащане, издадена въз основа на него, а се отнася до изпълнението на несъдебен документ, чието предварително и незабавно изпълнение е поискано на основание на вътрешното право в рамките на производство по несъстоятелност.
23. Няма съмнение следователно, че спорното положение в главното производство не попада в приложното поле на Регламент № 1896/2006, тълкуване на който запитващата юрисдикция иска.
24. От акта за преюдициално запитване обаче следва, че с въпросите си запитващата юрисдикция иска тълкуване на Регламент № 1986/2006 с оглед попълването на констатирана от нея празнота в националното законодателство, приложимо към положение като разглежданото в главното производство, което не попада в приложното поле на този регламент.
25. В това отношение следва да се припомни, че съгласно член 94, буква в) от Процедурния правилник на Съда преюдициалното запитване трябва да излага причините, поради които запитващата юрисдикция има въпроси относно тълкуването или валидността на някои разпоредби на правото на Съюза, както и установената от нея връзка между тези разпоредби и националното законодателство, приложимо в главното производство. Това изложение, както и краткото изложение на релевантните факти, изисквано в член 94, буква а) от Процедурния правилник, трябва да позволи на Съда да провери допустимостта на преюдициалното запитване, както и своята компетентност да отговори на поставения преюдициален въпрос (решение Siragusa, C‑206/13, EU:C:2014:126, т. 19).
26. Освен това Съдът по принцип не е компетентен да отговори на преюдициален въпрос, когато е очевидно, че разпоредбата от правото на Съюза, чието тълкуване се иска от Съда, не може да се приложи (вж. в този смисъл решение Caixa d’Estalvis i Pensions de Barcelona, C‑139/12, EU:C:2014:174, т. 41 и цитираната съдебна практика).
27. Все пак, в положение като това по главното производство, при което фактите не попадат в приложното поле на разпоредбите на правото на Съюза, чието тълкуване се иска, Съдът е компетентен да се произнесе по преюдициално запитване, след като националното право препраща към съдържанието на тези разпоредби от правото на Съюза за определяне на нормите, приложими към изцяло вътрешно за съответната държава членка положение (вж. по-специално решения Poseidon Chartering, C‑3/04, EU:C:2006:176, т. 15, ETI и др., C‑280/06, EU:C:2007:775, т. 22 и т. 26, Salahadin Abdulla и др., C‑175/08, C‑176/08, C‑178/08 и C‑179/08, EU:C:2010:105, т. 48, Cicala, C‑482/10, EU:C:2011:868, т. 17, Nolan, C‑583/10, EU:C:2012:638, т. 45 и Romeo, C‑313/12, EU:C:2013:718, т. 21).
28. Наистина, за да се избегнат бъдещи различия в тълкуването, налице е несъмнен интерес за Съюза възприетите от правото на Съюза разпоредби или понятия да се тълкуват еднакво, когато, за да гарантира еднакво третиране на вътрешни положения и на положения, попадащи в обхвата на правото на Съюза, национално законодателство съобразява уредбата на положения, които не попадат в приложното поле на съответния акт от правото на Съюза, със съдържащата се в същия акт уредба, независимо от условията, при които е предвидено прилагането на възприетите от правото на Съюза разпоредби или понятия (вж. по-специално решения Salahadin Abdulla и др., EU:C:2010:105, т. 48, SC Volksbank România, C‑602/10, EU:C:2012:443, т. 87 и т. 88, Nolan, EU:C:2012:638, т. 46, Allianz Hungária Biztosító и др., C‑32/11, EU:C:2013:160, т. 20 и 21 и Romeo, EU:C:2013:718, т. 22).
29. Това е така, когато въз основа на националното право в подобни положения се прилагат пряко и безусловно съответните разпоредби от правото на Съюза (решения Cicala, EU:C:2011:868, т. 19, Nolan, EU:C:2012:638, т. 47 и Romeo, EU:C:2013:718, т. 23). Това обаче не е така, когато разпоредбите на националното право позволяват на националния съд да се отклони от нормите на правото на Съюза, така както ги тълкува Съдът (вж. в този смисъл решения Kleinwort Benson, C‑346/93, EU:C:1995:85, т. 16 и 18 и Romeo, EU:C:2013:718, т. 33 и цитираната съдебна практика).
30. В случая запитващата юрисдикция се позовава на член 46, алинея 2 от ЗНА във връзка с член 5, алинея 4 от Конституцията и разяснява съображенията, поради които счита, че тълкуването на разпоредбите на Регламент № 1986/2006 в положение като това по главното производство, което не попада в приложното поле на посочения регламент, е необходимо с оглед разрешаване на спора, с който е сезирана. Изложението на тези съображения обаче не дава основание на Съда да приеме, че е компетентен да отговори на преюдициалното запитване.
31. Член 5, алинея 4 от Конституцията гласи, че „[м]еждународните договори, ратифицирани по конституционен ред, обнародвани и влезли в сила за Република България, са част от вътрешното право на страната [и] имат предимство пред тези норми на вътрешното законодателство, които им противоречат“. Тази норма не препраща следователно към разпоредбите на Регламент № 1986/2006, посочени в преюдициалните въпроси, а видно от текста ѝ, установява само правило относно съществуващата йерархия между международното и вътрешното право.
32. Що се отнася до член 46, алинея 2 от ЗНА, той препраща по общ начин към „основните начала на правото на Република България“, а не конкретно към разпоредбите на Регламент № 1896/2006, посочени в преюдициалните въпроси. Ако запитващата юрисдикция твърди, че тази разпоредба от ЗНА, разглеждана във връзка с член 5, алинея 4 от Конституцията, се отнася и до правото на Съюза, то тя по никакъв начин не установява, че тези разпоредби от българското право действително препращат към разпоредбите на регламента с цел да уредят положения, които не попадат в приложното поле на последния, така че да гарантират еднакво третиране на вътрешните положения и на положенията, попадащи в обхвата на правото на Съюза.
33. Що се отнася до решението на Конституционния съд, упоменато в точка 17 от настоящото определение, на което запитващата юрисдикция се позовава в този контекст, от акта за преюдициално запитване не следва по никакъв начин, че това решение има отношение към въпроса дали разпоредбите на член 5, алинея 4 от Конституцията и на член 46, алинея 2 от ЗНА съдържат препращане към правото на Съюза, целящо да гарантира такова еднакво третиране.
34. Въпреки това, макар последната разпоредба, разглеждана във връзка с член 5, алинея 4 от Конституцията, да препраща по общ начин към основните начала на правото с оглед попълването на празнота в правото, от акта за запитване не следва, че въз основа на посочените разпоредби на българското право самите разпоредби на Регламент № 1896/2006 се прилагат пряко и безусловно спрямо положение, което не попада в приложното поле на разпоредбите на този регламент, чието тълкуване се иска. По-скоро изглежда, че тези разпоредби от българското право само овластяват сезирания съд да приложи основните начала и правилата на националното право и правото на Съюза, за да попълни констатираната празнота п о пътя на съдебната практика и съобразно собственото си разбиране за изводите, произтичащи от тези правила и принципи.
35. При тези условия не би могло да се приеме, че самите разпоредби на Регламент № 1896/2006, посочени в отправените преюдициални въпроси, са станали съгласно вътрешното право пряко и безусловно приложими спрямо положение като разглежданото в главното производство, което не попада в приложното поле на този регламент.
36. В резултат на това на основание член 53, параграф 2 от Процедурния правилник следва да се приеме, че въпросите, поставени от Окръжен съд — Търговище, очевидно не са от компетентността на Съда.
По съдебните разноски
37. С оглед на обстоятелството, че за страните в главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
Диспозитив
По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:
Въпросите, поставени от Окръжен съд — Търговище, очевидно не са от компетентността на Съда на Европейския съюз.