ОПРЕДЕЛЕНИЕ НА СЪДА НА ПУБЛИЧНАТА СЛУЖБА (първи състав)
19 октомври 2007 година
Дело F‑23/07
M
срещу
Европейска агенция по лекарствата (EMEA)
„Публична служба — Длъжностни лица — Инвалидност — Комисия по инвалидност — Отказ за свикване — Явна недопустимост“
Предмет: Жалба на основание членове 236 ЕО и 152 АЕ, с която M иска отмяна на решението на EMEA от 25 октомври 2006 г. за отхвърляне
на искането му за съставяне на комисия по инвалидност, както и отмяна на решението на EMEA от 31 януари 2007 г. за отхвърляне
на искането му за обезщетение
Решение: Отхвърля жалбата и искането за обезщетение като недопустими. Всяка страна понася направените от нея съдебни разноски.
Резюме
1.      Длъжностни лица — Жалба — Увреждащ акт — Решение, потвърждаващо позицията в първоначалното решение — Акт с чисто потвърдителен
характер — Недопустимост
(членове 90 и 91 от Правилника за длъжностните лица)
2.      Длъжностни лица — Жалба — Жалба за отмяна, която не е подадена в срок — Иск за обезщетение, с който се цели постигане на идентичен
резултат — Недопустимост
(членове 90 и 91 от Правилника за длъжностните лица)
1.      Решение, с което при липса на промяна в здравословното състояние на съответното длъжностно лице администрацията само потвърждава
отказа си да състави комисия по инвалидност, представлява акт с чисто потвърдителен характер, а не ново решение, вследствие
на което започва отново да тече срок за обжалване, макар това решение да е прието с оглед на медицински доклад, който не е
бил на разположение при първоначалното произнасяне на администрацията.
(вж. точки 40 и 43)
Позоваване на:
Съд — 20 май 1987 г., Gherardi Dandolo/Комисия, 214/85, Recueil, стр. 2163, точки 15—17
2.      Искане за обезщетение е недопустимо, когато с него длъжностното лице цели да постигне идентичен резултат на този, който би
постигнало при уважаване на жалба за отмяна, която не е подало своевременно. Така длъжностно лице, което в предвидените в
членове 90 и 91 от Правилника за длъжностните лица срокове не е подало жалба за отмяна срещу акт, за който твърди, че го уврежда,
не би могло да отстрани този пропуск, като направи искане за обезщетение за претърпяната вследствие на този акт вреда, и по
този начин да си осигури нов срок за обжалване.
(вж. точка 45)
Позоваване на:
Съд — 14 февруари 1989 г., Bossi/Комисия, 346/87, Recueil, стр. 303, точка 32
Първоинстанционен съд — 13 юли 1993 г., Moat/Комисия, T‑20/92, Recueil, стр. II‑799, точка 46; 28 юни 2005 г., Ross/Комисия,
T‑147/04, Recueil FP, стр. I‑A‑171 и II‑771, точка 48