62010CO0339_BG
Страни по делото
Основания за решението
Диспозитив
Страни по делото
По дело C‑339/10
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ЕО от Върховен административен съд (България) с определение от 14 юни 2010 г., постъпило в Съда на 7 юли 2010 г., в рамките на производство по дело
Красимир Аспарухов Естов,
Моника Люсиен Иванова,
„Кемко Интереншънъл“ ЕАД
срещу
Министерски съвет на Република България,
СЪДЪТ (осми състав),
състоящ се от: г‑н K. Schiemann, председател на състав, г‑н L. Bay Larsen и г‑жа C. Toader (докладчик), съдии,
генерален адвокат: г‑жа J. Kokott,
секретар: г‑н A. Calot Escobar,
след изслушване на генералния адвокат
постанови настоящото
Определение
Основания за решението
1. Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
2. Запитването е отправено в рамките на спор между г‑н Естов, г‑жа Иванова и „Кемко Интереншънъл“ ЕАД, от една страна, и Министерския съвет на Република България, от друга.
Правна уредба
Право на Съюза
3. Декларацията относно Хартата на основните права на Европейския съюз, приложена към заключителния акт на Междуправителствената конференция, приела Договора от Лисабон, подписан на 13 декември 2007 г. (ОВ C 83, 2010 г., стр. 335), гласи следното:
„Хартата […], която е правно обвързваща, потвърждава основните права, гарантирани от Конвенцията за защита на правата на човека и основните свободи и произтичащи от общите за държавите членки конституционни традиции.
Хартата не разширява приложното поле на правото на Съюза извън областите на компетентност на Съюза, не създава никакви нови области на компетентност или задачи за Съюза и не изменя областите на компетентност и задачите, определени от Договорите.“
Национално право
4. Член 103 от Закона за устройство на територията предвижда:
„[…]
2. Общите устройствени планове определят преобладаващото предназначение и начин на устройство на отделните структурни части на териториите, обхванати от плана.
3. Подробните устройствени планове определят конкретното предназначение и начин на устройство на отделните поземлени имоти, обхванати от плана.
[…]“
5. Член 127 от този закон предвижда:
„[…]
6. Общият устройствен план се одобрява от общинския съвет по доклад на кмета на общината. Решението за одобряване на плана се обнародва в „Държавен вестник“. То е окончателно и не подлежи на обжалване.
7. […] Специфичните правила и нормативи за устройството и застрояването на територията на Столичната община се определят с отделен закон.
8. […] Нов общ устройствен план на Столичната община, както и изменения в действащия общ устройствен план се приемат от Министерския съвет по реда на този закон при спазване на правилата и нормативите за устройство и застрояване, определени със Закона за устройството и застрояването на Столичната община.
[…]
10. […] Общ устройствен план за селищни образувания с национално значение се одобрява със заповед на министъра на регионалното развитие и благоустройството след съгласуване с общинския съвет, която се обнародва в „Държавен вестник“. Заповедта е окончателна и не подлежи на обжалване.
[…]“
Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
6. С решение от 16 декември 2009 г. Министерският съвет на Република България изменя Общия устройствен план на Столичната община в частта му за два урегулирани поземлени имота. Съгласно този план двата имота са попадали в зона „Общественообслужващи дейности“, а според подробния устройствен план предназначението им е било за магазини и офиси. С решението на Министерския съвет те са включени в зона „Озеленяване“, в която не е разрешено застрояване за стопанска дейност.
7. Жалбоподателите по главното производство обжалват посоченото решение пред Върховния административен съд. С определение от 20 април 2010 г., постановено от тричленен състав, Върховният административен съд прекратява производството по жалбата като приема, че съгласно член 127, алинеи 6 и 10 от Закона за устройство на територията общите устройствени планове, одобрени от общинския съвет и от министъра на регионалното развитие и благоустройството не подлежат на обжалване.
8. Жалбоподателите в главното производство обжалват това определение пред петчленен състав на същата юрисдикция, който си поставя въпроса дали това, че националното право не предвижда право на обжалване на решение относно общия устройствен план, е съвместимо с правото, прогласено в член 47 от Хартата.
9. При тези условия Върховният административен съд решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1) Допустима ли е възможността за изключване на предвидения в чл. 47 от Хартата […] съдебен контрол над административните актове, нарушаващи правата и свободите, гарантирани от правото на Съюза?
2) Ако възможността е допустима, има ли критерии за видовете административни актове по чл. 47 от Хартата […], спрямо които може да се изключи съдебният контрол, и кои са тези критерии?
3) Може ли да се изключи съдебният контрол върху общите устройствени планове, засягащи правото на собственост?“
Относно компетентността на Съда
10. В съответствие с член 92, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда, когато е явно, че няма компетентност да разгледа иск или жалба, Съдът може, след изслушване на генералния адвокат и без да провежда всички фази на производството, да се произнесе с мотивирано определение.
11. Когато е сезиран съгласно член 267 ДФЕС, Съдът е компетентен да се произнася относно тълкуването на Договора за ФЕС както и относно валидността и тълкуването на актовете на институциите на Съюза. Компетентността на Съда е ограничена единствено до разглеждането на разпоредбите на общностното право (вж. Определение от 16 януари 2008 г. по дело Polier, C‑361/07, точка 9 и цитираната съдебна практика).
12. Въпреки това, що се отнася до настоящото дело, следва да се напомни, че според член 51, параграф 1 от Хартата нейните разпоредби се отнасят за „държавите членки единствено когато те прилагат правото на Съюза“, и че съгласно член 6, параграф 1 ДЕС, който придава задължителна сила на Хартата, и както следва от Декларацията относно Хартата на основните права на Европейския съюз, приложена към заключителния акт на Междуправителствената конференция, приела Договора от Лисабон, Хартата не създава нови области на компетентност, нито изменя областите на компетентност на Съюза.
13. Впрочем според постоянната съдебна практика изискванията, произтичащи от защитата на основните права, обвързват държавите членки във всички случаи, когато прилагат правото на Съюза, и те са длъжни, доколкото е възможно, да спазват тези изисквания (вж. в този смисъл Решение от 11 октомври 2007 г. по дело Möllendorf и Möllendorf-Niehuus, C‑117/06, Сборник, стр. I‑8361, точка 78 и цитираната съдебна практика).
14. Като се има предвид, че определението за преюдициално запитване не сочи нито едно конкретно обстоятелство, позволяващо да се счита, че решението на Министерския съвет на Република България от 16 декември 2009 г. представлява мярка за прилагане на правото на Съюза или по друг начин е свързано с това право, не е установена компетентността на Съда да се произнесе по преюдициалното запитване.
15. При тези условия на основание член 92, параграф 1 от Процедурния правилник следва да се приеме, че Съдът явно няма компетентност да отговори на въпросите, поставени от Върховния административен съд.
По съдебните разноски
16. С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски.
Диспозитив
По изложените съображения Съдът (осми състав) определи:
Съдът на Европейския съюз явно няма компетентност да отговори на въпросите, поставени от Върховния административен съд (България) с определение от 14 юни 2010 г.