РЕШЕНИЕ НА ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯ СЪД (състав по жалбите)
26 ноември 2008 година
Дело T-284/07 P
Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП)
срещу
Adelaida López Teruel
„Обжалване — Публична служба — Длъжностни лица — Допустимост —Инвалидност — Искане за свикване на комисия по инвалидност — Обвързана компетентност на органа по назначаването“
Предмет: Жалба срещу Решение на Съда на публичната служба на Европейския съюз (първи състав) от 22 май 2007 г. по дело López Teruel/СХВП
(F‑97/06, все още непубликувано в Сборника), с която се иска отмяната на това съдебно решение
Решение: Отхвърля жалбата. Осъжда Службата за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП) да заплати съдебните
разноски.
Резюме
1.      Обжалване — Допустимост — Преценка с оглед на разглеждания в производството спор — Страна, чиито искания са изцяло или частично
отхвърлени от Съда на публичната служба
(член 9 от приложение I към Статута на Съда)
2.      Обжалване — Правни основания — Контрол на Първоинстанционния съд по отношение на определянето на предмета на жалбата от Съда
на публичната служба
(член 44, параграф 1, буква в) от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд)
3.      Обжалване — Правни основания — Неправилна преценка на фактитe — Недопустимост — Контрол на Първоинстанционния съд по отношение
на преценката на доказателствата — Изключване, освен в случай на изопачаване на доказателствата
(член 11, параграф 1 от приложение I към Статута на Съда)
4.      Длъжностни лица — Инвалидност — Започване на процедура за установяване на инвалидност
(член 78, първа алинея от Правилника за длъжностните лица; член 13, параграф 1 от приложение VIII)
5.      Обжалване — Правни основания — Правно основание, изложено за първи път в производството по обжалване — Недопустимост
(член 11, параграф 1 от приложение I към Статута на Съда)
6.      Длъжностни лица — Инвалидност — Започване на процедура за установяване на инвалидност — Условия — Започване по искане на заинтересованото
лице — Обвързана компетентност на администрацията
(член 78, първа алинея от Правилника за длъжностните лица; член 13, параграф 1 от приложение VIII)
1.      След като условията за допустимост на жалбите, определени в член 9, втора алинея от приложение I към Статута на Съда, се преценяват
само с оглед на разглеждания в производството спор, жалбата на страна срещу решение на Съда на публичната служба, което се
основава на принципите, изведени в друго, влязло в сила съдебно решение, е допустима дори когато в обжалваното решение Съдът
на публичната служба е разгледал сходни правни въпроси. Всъщност обстоятелството, че в мотивите на влязло в сила решение на
Съда на публичната служба се уважава дадено правно основание, не означава, че подалото допустима жалба лице няма право в рамките
на друг спор да оспори направената от Съда на публичната служба преценка на правно основание, което е сходно с разглежданото
във влязлото в сила съдебно решение.
Освен това от член 9, втора алинея от приложение I към Статута на Съда следва, че е достатъчно исканията на една от страните
да са изцяло или частично отхвърлени, за да бъде допустима жалбата ѝ пред Първоинстанционния съд.
(вж. точки 23—26)
Позоваване на: Съд — 5 октомври 2000 г., Съвет/Chvatal и др., C‑432/98 P и C‑433/98 P, Recueil, стр. I‑8535, точки 22 и 24;
Съд на публичната служба — 16 януари 2007 г., Gesner/СХВП, F‑119/05, все още непубликувано в Сборника
2.      Определянето на предмета на жалбата в постановено от Съда на публичната служба решение е правен въпрос, който може да подлежи
на преценка от Първоинстанционния съд в рамките на производство по обжалване. В това отношение жалбата представлява актът
за образуване на производството, в който страните имат задължението да определят предмета на правния спор.
(вж. точки 33 и 34)
Позоваване на: Съд — 8 ноември 2007 г., Белгия/Комисия, C‑242/07 P, Сборник, стр. I‑9757, точка 41; 18 декември 2007 г., Weißenfels/Парламент,
C‑135/06 P, Сборник, стр. I‑12041, точки 51—57
3.      Единствено съдът в първоинстанционното производство, в случая Съдът на публичната служба, е компетентен, от една страна, да
установява фактите, освен ако неточността по същество на тези констатации произтича от представените му доказателства по делото,
и от друга страна, да преценява тези факти. Следователно, освен в случай на изопачаване на представените пред този съд доказателства,
преценката на фактите не представлява правен въпрос, който като такъв подлежи на контрол от Първоинстанционния съд в качеството
му на съд, който разглежда делото на втора инстанция. Подобно изопачаване трябва ясно да личи от доказателствата по делото,
без да е необходимо да се прибягва до нова преценка на фактическите обстоятелства и на доказателствата.
(вж. точки 46 и 47)
Позоваване на: Съд — 18 май 2006 г., Archer Daniels Midland и Archer Daniels Midland Ingredients/Комисия, C‑397/03 P, Recueil,
стр. I‑4429, точка 85; 21 септември 2006 г., JCB Service/Комисия, C‑167/04 P, Recueil, стр. I‑8935, точки 107 и 108; Първоинстанционен
съд — 12 юли 2007 г., Beau/Комисия, T‑252/06 P, все още непубликувано в Сборника, точки 45—47
4.      Съдът на публичната служба не допуска грешка при прилагане на правото, като се основава на член 78, първа алинея от Правилника
и на член 13, параграф 1 от приложение VIII към Правилника, за да прецени законосъобразността на искане на длъжностно лице
за свикване на комисия по инвалидност. Всъщност от текста на тези разпоредби следва, че длъжностно лице на възраст под 65
години, което в периода, през който е пенсионно осигурено, бъде признато от комисията по инвалидност за страдащо от трайна
пълна инвалидност, която възпрепятства изпълнението на служебните задължения, съответстващи на неговата длъжност, и по тази
причина се налага да прекрати служебното си правоотношение с Общностите, има право, за срока на тази пълна неработоспособност,
на обезщетение за инвалидност. За да се гарантира ефективността на това право, което може да бъде признато само след провеждане
на процедурата за установяване на инвалидност, следва да се приеме, че това право по необходимост включва правото на такова
длъжностно лице да поиска от органа по назначаването да започне посочената процедура.
(вж. точки 65—67)
Позоваване на: Съд — 17 май 1984 г., Bähr/Комисия, 12/83, Recueil, стр. 2155, точки 12 и 13; Първоинстанционен съд — 26 февруари
2003 г., Nardone/Комисия, T‑59/01, Recueil FP, стр. I‑A‑55 и II‑323, точки 31 и 32
5.      След като в рамките на производство по обжалване правомощията на Първоинстанционния съд се свеждат до преценка на правното
решение, дадено във връзка с изложените пред Съда на публичната служба правни основания, изтъкнат в производството по обжалване
довод, който не е бил представен в рамките на производството пред Съда на публичната служба, трябва да се отхвърли като недопустим.
(вж. точки 72 и 73)
Позоваване на: Съд — 1 юни 1994 г., Комисия/Brazzelli Lualdi и др., C‑136/92 P, Recueil, стр. I‑1981, точка 59; 7 ноември
2002 г., Glencore и Compagnie Continentale/Комисия, C‑24/01 P и C‑25/01 P, Recueil, стр. I‑10119, точка 62; 28 септември 2006 г.,
El Corte Inglés/СХВП и Pucci, C‑104/05 P, непубликувано в Recueil, точка 40
6.      Когато е сезиран с искане на длъжностно лице за започване на процедура за установяване на инвалидност, съгласно разпоредбите
на член 78 от Правилника, уточнени в член 13, параграф 1 от приложение VIII към Правилника, органът по назначаването по принцип
е длъжен да започне посочената процедура. Тези разпоредби предвиждат, че посоченият орган действа при условията на обвързана
компетентност в смисъл, че е длъжен да започне процедурата за установяване на инвалидност, ако установи, че предвидените в
тези разпоредби условия са изпълнени. В това отношение би било в противоречие с посочените разпоредбите да се признае, че
администрацията разполага само с възможност да сезира комисията по инвалидност, тъй като подобни условия за сезиране биха
лишили от ефективност признатото с тези разпоредби право на длъжностното лице. При тези условия посоченият орган, който няма
правомощие да извършва медицински преценки, има основание да отхвърли искане за свикване на комисия по инвалидност само в
хипотезата, в която разполага с обективни и неоспорени данни, изключващи възможността да са изпълнени предвидените в посочените
разпоредби материалноправни условия.
Впрочем няма да е налице противоречие, ако се установи, че органът по назначаването действа при условията на обвързана компетентност
в областта на свикването на комисия по инвалидност, като същевременно се признае, че в рамките на тази обвързана компетентност
може да са налице елементи на преценка. Всъщност посоченият орган има право да упражнява контрол за това дали не е изпълнено
едно от изискванията за изпълнение на функциите му при условията на обвързана компетентност, без същевременно да разполага
с право на преценка.
(вж. точки 78—82)