62023CJ0641
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (пети състав)
15 януари 2026 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Пространство на свобода, сигурност и правосъдие — Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Рамково решение 2002/584/ПВР — Европейска заповед за арест, издадена за целите на наказателно преследване — Член 2, параграф 4 — Условие за двойна наказуемост — Член 4, точка 1 — Случай, при който изпълнението на европейска заповед за арест може да бъде отказано — Член 5, точка 3 — Предаване на съответното лице при условие за гаранция за връщането му в изпълняващата държава членка, за да изтърпи там наложеното в издаващата държава членка наказание лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане — Цели — Социална реинтеграция — Борба срещу безнаказаността — Рамково решение 2008/909/ПВР — Взаимно признаване на съдебни решения по наказателни дела за целите на изпълнението им в друга държава членка — Член 7, параграфи 3 и 4 — Член 9, параграф 1, буква г) — Основание за отказ от признаване на съдебното решение и от изпълнение на наказанието, изведено от липса на двойна наказуемост — Член 25 — Изпълнение на наказания след Европейска заповед за арест“
По дело C‑641/23 [Dubers] (
i
)
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Rechtbank Amsterdam (Първоинстанционен съд Амстердам, Нидерландия) с акт от 26 октомври 2023 г., постъпил в Съда на 26 октомври 2023 г., в рамките на производство за изпълнение на европейска заповед за арест, издадена срещу
YM,
при участието на:
Openbaar Ministerie,
СЪДЪТ (пети състав),
състоящ се от: M. L. Arastey Sahún, председател на състава, J. Passer, E. Regan (докладчик), D. Gratsias и B. Smulders, съдии,
генерален адвокат: J. Richard de la Tour,
секретар: A. Lamote, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 15 януари 2025 г.,
като има предвид становищата, представени:
–
за YM, от S. J. Linck и R. Malewicz, advocaten,
–
за Openbaar Ministerie, от K. van der Schaft и A. L. Wagenaar, officiers van justitie,
–
за нидерландското правителство, от M. K. Bulterman, A. Hanje и P. P. Huurnink, в качеството на представители,
–
за полското правителство, от B. Majczyna, в качеството на представител,
–
за Европейската комисия, от H. Leupold, F. van Schaik, J. Vondung и F. Wilman, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 3 април 2025 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 2, параграф 4, член 4, точка 1 и член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки (ОВ L 190, 2002 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 3), изменено с Рамково решение 2009/299/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 г. (ОВ L 81, 2009 г., стр. 24) (наричано по-нататък „Рамково решение 2002/584“), както и член 7, параграф 4, член 9, параграф 1, буква г) и член 25 от Рамково решение 2008/909/ПВР на Съвета от 27 ноември 2008 година за прилагане на принципа за взаимно признаване към съдебни решения по наказателни дела, с които се налагат наказания лишаване от свобода или мерки, включващи лишаване от свобода, за целите на тяхното изпълнение в Европейския съюз (ОВ L 327, 2008 г., стр. 27), изменено с Рамково решение 2009/299 (наричано по-нататък „Рамково решение 2008/909“).
2
Запитването е отправено в рамките на производство за изпълнение в Нидерландия на европейска заповед за арест, издадена от Sąd Okręgowy w Jeleniej Górze, Wydzial III Karny (Окръжен съд Йеленя Гура, трето наказателно отделение, Полша) с цел провеждане на наказателно преследване срещу YM, полски гражданин.
Правна уредба
Правото на Съюза
Рамково решение 2002/584
3
Съображение 6 от Рамково решение 2002/584 гласи:
„Европейската заповед за арест съгласно настоящото рамково решение е първата конкретна мярка в областта на наказателното право, която прилага принципа за взаимно признаване, който Европейският съвет определя като „крайъгълния камък“ на съдебното сътрудничество“.
4
Член 1 от това рамково решение, озаглавен „Определение на понятието европейска заповед за арест и задължение за изпълнението ѝ“, предвижда в параграфи 1 и 2:
„1.   Европейската заповед за арест е съдебно решение, което е издадено от държава членка, с оглед задържане и предаване на друга държава членка на издирвано лице, с цел наказателно преследване или изпълнение на присъда за лишаване от свобода или на мярка, изискваща задържане.
2.   Държавите членки следва да изпълнят всяка европейска заповед за арест въз основа на принципите на взаимното признаване и в съответствие с разпоредбите на настоящото рамково решение“.
5
Член 2 от посоченото рамково решение, озаглавен „Обхват на европейската заповед за арест“, гласи следното в параграфи 2 и 4:
„2.   Следните престъпления, ако в издаващата държава членка са наказуеми с лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане за срок не по-малък от три години и така както са определени в законодателството на издаващата държава членка, при условията на настоящото рамково решение и без проверка за двойна наказуемост на деянието, дават основание за предаване съгласно европейска заповед за арест:
–
участие в организирана престъпна група,
–
тероризъм,
–
трафик на хора,
–
сексуална експлоатация на деца и детска порнография,
–
незаконен трафик на наркотични и психотропни вещества,
–
незаконен трафик на оръжия, боеприпаси и взривни вещества,
–
корупция,
–
измама, включително такава, която засяга финансовите интереси на Европейските общности по смисъла на Конвенцията от 26 юли 1995 г. относно защитата на финансовите интереси на Европейските общности [(ОВ C 316, 1995 г., стр. 49)],
–
изпиране на имущество, придобито от престъпление,
–
подправяне на парични знаци, включително евро,
–
престъпления, свързани с компютри,
–
престъпления против околната среда, включително незаконен трафик на застрашени животински видове и застрашени растителни видове и разновидности,
–
улесняване на незаконно влизане и пребиваване,
–
убийство, тежка телесна повреда,
–
незаконна търговия с човешки органи и тъкани,
–
отвличане, противозаконно лишаване от свобода и взимане на заложници,
–
расизъм и ксенофобия,
–
организиран или въоръжен грабеж,
–
незаконен трафик на предмети на културата, включително антични предмети и произведения на изкуството,
–
мошеничество,
–
рекет и изнудване,
–
подправяне и пиратство на изделия,
–
подправяне на административни документи и търговия с тях,
–
подправяне на платежни средства,
–
незаконен трафик на хормонални вещества и други стимулатори на растежа,
–
незаконен трафик на ядрени или радиоактивни материали,
–
трафик на противозаконно отнети превозни средства,
–
изнасилване,
–
палеж,
–
престъпления от компетентността на Международния наказателен съд,
–
незаконно отвличане на летателни средства или кораби,
–
саботаж.
[…]
4.   За престъпления, различни от посочените в параграф 2, предаването може да зависи от условието, деянията, за които е издадена европейска заповед за арест, да съставляват престъпление съгласно законодателството на изпълняващата държава членка независимо от елементите на състава или начина, по който е описано“.
6
В член 3 от същото рамково решение са посочени случаите, при които не се допуска изпълнение, а в членове 4 и 4а от него — случаите, при които може да се откаже изпълнение на европейската заповед за арест.
7
Член 4, точки 1 и 6 от Рамково решение 2002/584 установява следните случаи, при които изпълнението на европейска заповед за арест може да бъде отказано:
„Изпълняващият съдебен орган може да откаже да изпълни европейска заповед за арест:
1.
когато в някои от посочените в член 2, параграф 4 случаи, деянието, за което е издадена европейска заповед за арест, не е престъпление съгласно правото на изпълняващата държава членка; […]
[…]
6.
когато европейската заповед за арест е издадена с оглед изпълнение на присъда за лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане и издирваното лице се намира или е гражданин или пребиваващ в изпълняващата страна, а същата поема изпълнението на присъдата или мярката, изискваща задържане съгласно националното си право“.
8
Член 5 от посоченото рамково решение е озаглавен „Гаранции, предоставени от издаващата държава членка в особени случаи“ и гласи:
„Съгласно законодателството на изпълняващата държава членка изпълнението на европейската заповед за арест от изпълняващия съдебен орган може да бъде обвързано от следните условия:
[…]
3.
когато лицето, обект на европейска заповед за арест с оглед провеждане на наказателно производство, е гражданин или пребиваващ в изпълняващата държава членка, предаване може да се извърши, при условие че то, след като бъде изслушано, бъде върнато в изпълняващата държава членка, за да изтърпи наложеното наказание лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане в издаващата държава членка“.
Рамково решение 2008/909
9
Съображения 9 и 12 от Рамково решение 2008/909 гласят:
„(9)
Изпълнението на наказанието в изпълняващата държава следва да увеличи възможността за социална реинтеграция на осъденото лице. За да се увери, че изпълнението на наказанието от изпълняващата държава ще постигне целта за улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице, компетентният орган на издаващата държава следва да вземе предвид някои елементи като например връзките на лицето с изпълняващата държава, както и дали то счита тази държава за мястото на своите семейни, езикови, културни, социални или икономически и други връзки с изпълняващата държава.
[…]
(12)
Настоящото рамково решение следва също така да се прилага, mutatis mutandis, и към изпълнението на наказания в случаите по член 4, параграф 6 и член 5, параграф 3 от Рамково решение [2002/584]. Това означава, inter alia, че без да засяга това рамково решение, изпълняващата държава може да провери наличието на основание за отказ от признаване и изпълнение съгласно член 9 от настоящото рамково решение, включително и да извърши проверка за двойна наказуемост, доколкото изпълняващата държава е направила декларация по член 7, параграф 4 от настоящото рамково решение, като условие за признаването и изпълнението на съдебното решение, за да се прецени дали лицето да бъде предадено или да се изпълни наказанието в случаите по член 4, параграф 6 от Рамково решение 2002/584“.
10
Член 3 от Рамково решение 2008/909, озаглавен „Цел и приложно поле“, предвижда в параграф 1:
„Целта на настоящото рамково решение е да установи привила, съгласно които държавите членки, с оглед улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице, да признават постановените съдебни решения и да изпълняват наказанието“.
11
Членове 4 и 5 от посоченото рамково решение предвиждат критериите и процедурите, приложими към предаването на съдебно решение и удостоверение на друга държава членка.
12
Член 7 от посоченото рамково решение, озаглавен „Двойна наказуемост“, предвижда в параграфи 1, 3 и 4:
„1.   Следните престъпления, ако в издаващата държава членка са наказуеми с лишаване от свобода или мярка, включваща лишаване от свобода за максимален срок от не по-малко от три години, и така както са определени в законодателството на издаващата държава, дават основание за признаване на съдебното решение и изпълнение на наложеното наказание, при условията на настоящото рамково решение и без проверка за евентуална двойна наказуемост на деянието:
–
участие в организирана престъпна група,
–
тероризъм,
–
трафик на хора,
–
сексуална експлоатация на деца и детска порнография,
–
незаконен трафик на наркотични и психотропни вещества,
–
незаконен трафик на оръжия, боеприпаси и взривни вещества,
–
корупция,
–
измама, включително такава, която засяга финансовите интереси на Европейските общности по смисъла на Конвенцията от 26 юли 1995 г. относно защитата на финансовите интереси на Европейските общности,
–
изпиране на имущество, придобито от престъпление,
–
подправка на парични знаци, включително евро,
–
престъпления, свързани с компютри,
–
престъпления против околната среда, включително незаконен трафик на застрашени животински видове и застрашени растителни видове и разновидности,
–
подпомагане на незаконно влизане и пребиваване,
–
убийство, тежка телесна повреда,
–
незаконна търговия с човешки органи и тъкани,
–
отвличане, противозаконно лишаване от свобода и задържане на заложници,
–
расизъм и ксенофобия,
–
организиран или въоръжен грабеж,
–
незаконен трафик на предмети на културата, включително антични предмети и произведения на изкуството,
–
мошеничество,
–
рекет и изнудване,
–
подправка на изделия и пиратство,
–
подправка на и търговия с административни документи,
–
подправка на платежни инструменти,
–
незаконен трафик на хормонални вещества и други стимулатори на растежа,
–
незаконен трафик на ядрени или радиоактивни материали,
–
трафик на противозаконно отнети превозни средства,
–
изнасилване,
–
палеж,
–
престъпления от компетентността на Международния наказателен съд,
–
незаконно отвличане на летателни средства или кораби,
–
саботаж.
[…]
3.   За деяния, различни от посочените в параграф 1, изпълняващата държава може да постави по отношение на признаването на съдебното решение и изпълнението на наказанието условието то да се отнася за деяния, които са наказуеми и съгласно правото на изпълняващата държава, независимо от елементите на състава или начина, по който са описани.
4.   Всяка държава членка може, при приемане на настоящото рамково решение или по-късно, да заяви в декларация, нотифицирана на Генералния секретариат на Съвета, че няма да прилага параграф 1. Декларацията може да бъде оттеглена по всяко време. Тези декларации и оттеглянето им се публикуват в Официален вестник на Европейския съюз“.
13
Съгласно член 8, параграф 1 от Рамково решение 2008/909, озаглавен „Признаване на съдебното решение и изпълнение на наказанието“:
„Компетентният орган на изпълняващата държава признава решението, което е предадено в съответствие с член [4] и съгласно процедурата по член 5, и незабавно предприема необходимите действия за изпълнение на наказанието, освен ако не реши да се позове на някое от основанията за отказ от признаване или от изпълнение по член 9“.
14
Член 9 от това рамково решение, озаглавен „Основания за отказ от признаване на съдебното решение и изпълнение на наказанието“, предвижда в параграф 1, буква г):
„1.   Компетентният орган на изпълняващата държава може да откаже да признае решението и изпълни наказанието, ако:
[…]
г)
в случая, посочен в член 7, параграф 3, и — когато изпълняващата държава е направила декларация по член 7, параграф 4 — в случая, посочен в член 7, параграф 1, съдебното решение се отнася до деяние, което не е наказуемо съгласно правото на изпълняващата държава. […]“.
15
Член 25 от посоченото рамково решение, озаглавен „Изпълнение на наказания след Европейска заповед за арест“, гласи следното:
„Без да се засягат разпоредбите на [Рамково решение 2002/584], разпоредбите на настоящото рамково решение се прилагат mutatis mutantis, доколкото са съвместими с разпоредбите на това рамково решение, към изпълнението на наказанията в случаи, когато държава членка се задължава да изпълни наказание съгласно член 4, параграф 6 от това рамково решение, или когато, действайки съгласно член 5, параграф 3 от това рамково решение, тя е поставила условие за последващо връщане на осъденото лице в съответната държава за изтърпяване на наказанието, за да се избегне възможността съответното лице да остане ненаказано“.
16
С декларация от 20 септември 2012 г., нотифицирана на Генералния секретариат на Съвета в съответствие с член 7, параграф 4 от Рамково решение 2008/909, Кралство Нидерландия заявява, че няма да прилага член 7, параграф 1 от това рамково решение.
Нидерландското право
Законодателството относно европейската заповед за арест
17
Wet tot implementatie van het kaderbesluit van de Raad van de Europese Unie betreffende het Europees aanhoudingsbevel en de procedures van overlevering tussen de lidstaten van de Europese Unie (Overleveringswet) (Закон за транспониране на Рамковото решение на Съвета на Европейския съюз относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки на Европейския съюз) от 29 април 2004 г. (Stb. 2004, бр.195), с който се транспонира Рамково решение 2002/584 в нидерландското право, в редакцията му, приложима към делото по главното производство (наричан по-нататък „OLW“), предвижда в член 6:
„1.   Предаването на нидерландски гражданин може да бъде разрешено, когато е поискано за целите на наказателно разследване срещу него и според изпълняващия съдебен орган е гарантирано, че ако бъде осъден ефективно на [лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане,] в издаващата държава членка за деяние, за което се разрешава предаване, той ще може да изтърпи това наказание в Нидерландия.
[…]
3.   Параграф 1 се прилага и към чужденец, който в хода на изслушването от Rechtbank [Районен съд] докаже, че е пребивавал законно в Нидерландия в продължение на поне пет последователни години по смисъла на член 8, букви a)—e) и l) от [Wet tot algehele herziening van de Vreemdelingenwet (Vreemdelingenwet 2000) (Закон за чужденците от 2000 г.) от 23 ноември 2000 г. (Stb. 2000 г., бр. 495),]), доколкото той може да бъде преследван в Нидерландия за деянието, за което е издадена европейската заповед за арест, и доколкото се очаква да не загуби правото си на пребиваване в Нидерландия в резултат на присъда или мярка, наложена след предаването му. Евентуалните доказателства трябва да бъдат представени преди изслушването от rechtbank [(Районен съд)]“.
18
Член 7 от OLW предвижда:
„1.   Предаването може да бъде разрешено за целите на:
a.
наказателно разследване, започнато от органите на издаващата държава членка или от Европейската прокуратура, посочена в член 1 от [Регламент (ЕС) 2017/1939 на Съвета от 12 октомври 2017 година за установяване на засилено сътрудничество за създаване на Европейска прокуратура (ОВ L 283, 2017 г., стр. 1)], що се отнася до подозрението, че според издаващия съдебен орган издирваното лице е извършило:
1°.
деяние, представляващо съгласно правото на издаващата държава членка квалифицирано престъпление, което е включено също в списъка в приложение 1 към настоящия закон и което съгласно правото на издаващата държава членка се наказва с [лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане,] с максимален размер от не по-малко от три години; или
2 .
друго деяние, което е наказуемо както съгласно правото на издаващата държава членка, така и съгласно нидерландското право, и за което правото на издаващата държава членка предвижда [наказание лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане,] с максимален размер от не по-малко от дванадесет месеца;
b.
изпълнение [на наказание лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане,] с размер от четири и над четири месеца, което да бъде изтърпяно от издирваното лице на територията на издаващата държава членка за деяние, посочено в точка 1 или точка 2“.
[…]“.
Законодателството относно признаването и изпълнението на наказания
19
Wet wederzijdse erkenning en tenuitvoerlegging vrijheidsbenemende en voorwaardelijke sancties (Закон за взаимното признаване и изпълнение на наказания лишаване от свобода със или без отложено изпълнение) от 12 юли 2012 г. (Stb. 2012, бр. 333), с което се транспонира Рамково решение 2008/909 в нидерландското право, в редакцията му, приложима към делото по главното производство (наричан по-нататък „WETS“), предвижда в член 1:1:
„За целите на настоящия закон и на основаващите се на него разпоредби се прилагат следните определения:
a.
„министър“ означава министърът на сигурността и правосъдието;
[…]“.
20
Съгласно член 2:11 от WETS:
„1.   Министърът изпраща съдебното решение и удостоверението на advocaat-generaal bij het ressortsparket (прокурора към апелативния съд), освен ако в самото начало не приеме, че са налице основания за отказ на признаването на това съдебно решение.
2.   Прокурорът незабавно изпраща съдебното решение и удостоверението на специализирания състав на Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden (Апелативен съд Арнем-Леуварден, Нидерландия), посочен в член 67 от Wet op de rechterlijke organisatie (Закон за организацията на съдебната власт) от 18 април 1827 г. (Stb. 1827, бр. 20). Той представя на този състав евентуалното си становище по горепосочените документи в срок от четиринадесет дни от датата, на която ги е изпратил на същия състав.
3.   Специализираният състав на Апелативния съд преценява:
a.
дали са налице основания за отказ на признаване на съдебното решение в приложение на член 2:13, параграф 1;
[…]
7.   В срок от шест седмици от датата, на която е получил съдебното решение и удостоверението, специализираният състав на Апелативния съд изпраща на министъра писмена и мотивирана преценка, която е извършил съгласно параграф 3“.
21
Член 2:12 от WETS има следния текст:
„1.   Министърът приема решение относно признаването на съдебното решение, като взема предвид преценката на специализирания състав на Апелативния съд.
[…]“.
22
Член 2:13 от този закон гласи:
„1.   Признаването на съдебното решение се отказва, когато:
[…]
f.
деянието, за което е наложено [наказанието лишаване от свобода или мярката, изискваща задържане], не би било наказуемо по нидерландското право, ако е извършено в Нидерландия;
[…]“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
23
Sąd Okręgowy w Jeleniej Górze, Wydział III Karny (Окръжен съд Йеленя Гура, трето наказателно отделение, Полша) издава две европейски заповеди за арест срещу YM с цел провеждане на наказателно преследване — едната от 9 ноември 2020 г., а другата — от 9 май 2023 г.
24
В качеството си на изпълняващ съдебен орган Rechtbank Amsterdam (Районен съд Амстердам, Нидерландия), който е запитващата юрисдикция, следва да се произнесе по изпълнението на тези две европейски заповеди за арест.
25
Тази юрисдикция уточнява обаче, че отправеното от нея преюдициално запитване се отнася само до втората заповед. Тя е издадена с цел провеждане на наказателно преследване срещу съответното лице във връзка с едно-единствено деяние, а именно неизпълнение на задължението му за изплащане на издръжка на непълнолетния му син в съответствие с решенията на полски съдилища за това.
26
Издаващият съдебен орган не е квалифицирал това деяние като престъпление по смисъла на член 2, параграф 2 от Рамково решение 2002/584, което да е основание за предаване на съответното лице без проверка за двойна наказуемост. В това отношение, макар запитващата юрисдикция да констатира, че деянието не е престъпление по нидерландското право, тя решава да не приложи въз основа на такава констатация факултативното основание за отказ на изпълнение, предвидено в член 4, точка 1 от това рамково решение.
27
Всъщност посочената юрисдикция счита, че след като съответното лице, полски гражданин, е пребивавало законно в продължение на поне последователни пет години, следва да се приеме, че това лице е „пребиваващо“ в Кралство Нидерландия по смисъла на член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584.
28
Освен това същата юрисдикция констатира, че съответното лице поддържа тесни връзки с Нидерландия, така че изпълнението в тази държава членка на присъда лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане, евентуално наложена в Полша след предаването му на тази държава, би допринесло за увеличаване на шансовете му за социална реинтеграция. В това отношение запитващата юрисдикция отбелязва, че това лице пребивава в Нидерландия от приблизително дванадесет години, че през последните години е разполагало със значителни доходи, че владее добре нидерландски език и че макар понастоящем да не работи, възнамерява да премине обучение за фитнес инструктор.
29
Макар в рамките на преюдициалното си запитване запитващата юрисдикция първоначално да отправя три преюдициални въпроса, на 13 февруари 2024 г. тя приема решение за оттегляне на първия и втория въпрос, постъпило в Съда на 26 февруари 2024 г. Според предоставените от посочената юрисдикция разяснения това решение за частично оттегляне е прието, след като на 21 декември 2023 г. нидерландското правителство внася законопроект, озаглавен „Wet herimplementatie Europees strafrecht“ (Закон за ново транспониране на наказателното право на Съюза), чието приемане би дало възможност да се решат проблемите с транспонирането на Рамково решение 2002/584, които са предмет на първите два въпроса, поставени от тази юрисдикция.
30
Що се отнася до третия въпрос, който вече е единственият, на който Съдът трябва да отговори, запитващата юрисдикция посочва, че той се отнася до случай, при който европейската заповед за арест е издадена за деяние, посочено в член 2, параграф 4 от Рамково решение 2002/584, което обаче не представлява престъпление съгласно правото на изпълняващата държава членка. Както е посочено в точка 26 от настоящото решение, доколкото последната юрисдикция разглежда възможността да не се позове на факултативното основание за отказ за изпълнение, предвидено в член 4, точка 1 от това рамково решение, тя се позовава на предвидената в член 5, точка 3 от посоченото рамково решение възможност, която би ѝ позволила да обвърже предаването на съответното лице с условието то да бъде върнато в изпълняващата държава членка, за да изтърпи там евентуално наложеното му в издаващата държава членка наказание лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане.
31
В това отношение посочената юрисдикция уточнява, че съгласно нидерландската правна уредба, приложима към датата на акта за преюдициално запитване, признаването на наказание, наложено в друга държава членка, различна от Кралство Нидерландия, се отказва автоматично, когато деянието, за което е наложено наказанието лишаване от свобода или мярката, изискваща задържане, не би представлявало престъпление съгласно нидерландското право, ако е било извършено на територията на тази държава.
32
Следователно, когато е издадена европейска заповед за арест с цел наказателно преследване за деяния, които не са наказуеми по нидерландското право, и тази заповед е изпълнена, като предаването на съответното лице е обвързано с гаранция за връщане съгласно член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584, това лице, независимо от предвиденото в посочената разпоредба, не би могло да изтърпи в Нидерландия евентуално наложено му в издаващата държава членка наказание лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане.
33
Запитващата юрисдикция обаче счита, че това положение противоречи на правото на Съюза. В това отношение тя счита, че доколкото член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909 предвижда случай, при който признаването на европейска заповед за арест и изпълнението на наказание може да бъде отказано, при транспонирането на тази разпоредба в правния им ред държавите членки са длъжни да предоставят свобода на преценка на компетентните органи, без да придават на това основание за отказ императивен характер. Тази юрисдикция добавя, че въпросното основание за отказ трябва да се тълкува ограничително в съответствие с преследваната с посоченото рамково решение цел за улесняване на социалната реинтеграция на съответното лице.
34
Впрочем при прилагането на гаранция за връщане за деяние, което не е наказуемо съгласно правото на изпълняващата държава членка, посочената юрисдикция изразява съмнение в съвместимостта на такава свобода на преценка с правото на Съюза. Всъщност в подобен случай невъзможността за изпълнение на територията на Кралство Нидерландия на наказанието лишаване от свобода или на мярката, изискваща задържане, може да бъде в противоречие с член 25 от Рамково решение 2008/909.
35
В това отношение същата юрисдикция приема, че съгласно този член 25 разпоредбите на Рамково решение 2002/584 имат предимство пред разпоредбите на Рамково решение 2008/909. Освен това от точка 41 от решение от 11 март 2020 г., SF (Европейска заповед за арест) — Гаранция за връщане в изпълняващата държава) (C‑314/18, EU:C:2020:191), следвало че член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584 предоставя възможност на съдебния орган в особени случаи да реши изпълнението на наложено в издаващата държава членка наказание да се извърши на територията на изпълняващата държава членка.
36
При тези обстоятелства запитващата юрисдикция счита, че когато изпълняващият съдебен орган се е отказал да се позове на свързаното с двойната наказуемост факултативно основание за отказ на изпълнение на европейска заповед за арест, предвидено в член 4, точка 1 от Рамково решение 2002/584, но е обвързал предаването на съответното лице с гаранция за връщане, за да увеличи шансовете за социалната му реинтеграция в съответствие с член 5 точка 3 от това рамково решение, правото на Съюза не допуска компетентният орган на изпълняващата държава членка впоследствие да откаже да признае и изпълни произнесената в издаващата държава членка присъда, като се позове на свързаното с двойната наказуемост основание за отказ, предвидено в член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909.
37
Според посочената юрисдикция в такъв случай отказът от изпълнение на наложеното в издаващата държава членка наказание лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане, би било в противоречие с целта, преследвана с член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584, изразяваща се в увеличаване на възможността за социална реинтеграция на съответното лице, и би лишило тази разпоредба от полезно действие.
38
Освен това посочената юрисдикция уточнява, че отговорът на този въпрос ще повлияе на решението ѝ за предаване на съответното лице на компетентните органи на издаващата държава членка. По-специално, ако Съдът стигне до извода, че правото на Съюза допуска прилагането на разглежданите национални разпоредби, същата юрисдикция посочва, че би могла да преразгледа намерението си да предаде това лице на полските органи при наличие на гаранция за връщане. Всъщност в този случай няма да бъде гарантирано, че посоченото лице може да изтърпи евентуално наложеното му в Полша наказание лишаване от свобода или мярка, включваща задържане, в Нидерландия, за да увеличи шансовете си за социална реинтеграция.
39
Ето защо запитващата юрисдикция иска да се установи дали на етапа на прилагане на гаранцията за връщане, предвидена в член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584, признаването и изпълнението в Нидерландия на евентуално наложено в Полша наказание лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане, може да влезе в противоречие с липсата на наказуемост на деянието съгласно нидерландското право.
40
В решението си за частично оттегляне, посочено в точка 29 от настоящото решение, тази юрисдикция излага по-конкретно причините, поради които счита, че изменение на нидерландската правна уредба, което придава факултативен характер на предвиденото в член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909 основание за непризнаване на съдебното решение и за изпълнение на наказанието, все пак не би премахнало проблема, който е предмет на третия преюдициален въпрос.
41
Всъщност според посочената юрисдикция дори в такъв случай министърът си запазвал правомощието да откаже изначално признаването на съдебното решение, постановено от органите на издаващата държава членка, и следователно връщането на съответното лице в Нидерландия поради липсата на наказуемост на деянието в нидерландското право в съответствие с предвиденото в член 2:11, параграф 1 и член 2:13, параграф 1, буква f) от WETS. Освен това, дори да се предположи, че министърът не упражнява това правомощие, същата юрисдикция посочва, че специализираният състав на Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden (Апелативен съд Арнем-Леуварден, Нидерландия) винаги ще разполага с възможността да откаже признаването на посоченото съдебно решение и следователно връщането на съответното лице в Нидерландия поради липсата на наказуемост на деянието по нидерландското право, като същевременно уточнява, че по силата на член 2:12, параграф 1 от WETS министърът е обвързан от този отказ.
42
При тези условия Rechtbank Amsterdam (Районен съд Амстердам) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Препятства ли член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение [2008/909] във връзка с член 25 от това рамково решение, както и във връзка с член 4, точка 1 и член 5, точка 3 от Рамково решение [2002/584], възможността държава членка, която е приложила член 7, параграф 4 от Рамково решение [2008/909], да имплементира първата от посочените разпоредби по такъв начин, че след като изпълняващият съдебен орган е дал — при условие за предоставяне на гаранция за връщане — съгласие за предаване [на съответното лице] на издаващата държава членка с цел наказателно преследване по смисъла на член 2, параграф 4 от Рамково решение [2002/584] за деяние, което не е наказуемо съгласно правото на изпълняващата държава членка, но по отношение на което изпълняващият съдебен орган изрично се е въздържал от отказ от предаване [на съответното лице] на това основание, други органи на изпълняващата държава членка (в качеството ѝ на държава членка по привеждане на решенията в изпълнение) трябва или могат да откажат признаването и изпълнението на наказанието лишаване от свобода, наложено в издаващата държава членка за това деяние, на основание липса на наказуемост съгласно правото на изпълняващата държава членка (в качеството ѝ на държава членка по привеждане на решенията в изпълнение) и следователно трябва или могат да откажат и предоставената гаранция за връщане?“.
По преюдициалния въпрос
43
В самото начало следва да се отбележи, че сред различните разпоредби от правото на Съюза, посочени в поставения въпрос, запитващата юрисдикция посочва хипотезата, при която държава членка е приложила член 7, параграф 4 от Рамково решение 2008/909. Съгласно тази разпоредба всяка държава членка може при приемането на това рамково решение или впоследствие да посочи чрез декларация, съобщена на генералния секретариат на Съвета, че няма да прилага параграф 1 от този член, който предвижда, че посочените в него престъпления водят до признаване на съдебното решение и изпълнение на наложеното наказание при условията на посоченото рамково решение без проверка за двойна наказуемост.
44
В случая обаче от предоставените от запитващата юрисдикция данни, посочени в точка 25 от настоящото решение, е видно, че разглежданата в главното производство европейска заповед за арест е издадена срещу съответното лице с цел провеждане на наказателно производство за това, че не е изпълнил задължението си за издръжка по отношение на непълнолетния си син. От друга страна, се налага изводът, че престъплението, за което е издадена посочената европейска заповед за арест, не е сред престъпленията, посочени в член 7, параграф 1 от Рамково решение 2008/909, поради което обстоятелството, че както следва от точка 16 от настоящото решение, с декларация от 20 септември 2012 г., връчена на генералния секретариат на Съвета в съответствие с член 7, параграф 4 от Рамково решение 2008/909, Кралство Нидерландия е посочило, че няма да прилага член 7, параграф 1 от това рамково решение, е без значение за разрешаването на спора в главното производство.
45
Ето защо следва да се приеме, че с въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 9, параграф 1, буква г) и член 25 от Рамково решение 2008/909 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която предвижда задължение или възможност за компетентния орган на държава членка да се позове на посочения член 9, параграф 1, буква г), за да откаже да признае съдебното решение и да изпълни наказанието, постановени в друга държава членка, тъй като се отнасят до деяния, които не съставляват престъпление съгласно правото на първата държава членка, при положение че изпълняващият съдебен орган на тази държава членка е решил предварително да изпълни европейската заповед за арест, въз основа на която е постановено това съдебно решение и е наложено това наказание,
–
от една страна, като се въздържа да се позове на факултативно основание за отказ на изпълнение, предвидено в член 4, точка 1 от Рамковото решение което се основава и на липсата на двойна наказуемост, за престъпление, попадащо в обхвата на член 2, параграф 4 от това рамково решение, и
–
от друга страна, като обуславя предаването на съответното лице в съответствие с член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584, при условие че това лице, след като бъде изслушано, ще бъде върнато в изпълняващата държава членка, за да изтърпи там евентуално наложеното му в издаващата държава членка наказание лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане.
46
В това отношение, като се имат предвид разясненията на тази юрисдикция относно приложимата към спора в главното производство нидерландска правна уредба, обобщени в точки 31 и 32 от настоящото решение, на първо място, следва да се прецени дали основанието за непризнаване на съдебното решение и за неизпълнение на наказанието, предвидено в член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909, може да се транспонира в правния ред на държавите членки, така че компетентният орган на изпълняващата държава да бъде задължен автоматично да откаже да признае всяко съдебно решение, с което е постановено наказание за деяния, които не съставляват престъпление съгласно националното право на тази държава. В зависимост от тази преценка, на второ място, следва да се разгледа евентуалната свобода на преценка, с която разполага последният орган при прилагането на това основание за отказ към конкретен случай след предаването на съответното лице, обвързано с гаранция за връщане в съответствие с член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584.
47
За да се отговори на този въпрос, най-напред е уместно да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика, за целите на тълкуването на разпоредба от правото на Съюза следва да се вземат предвид не само нейният текст, но и контекстът, в който тя се вписва, и целите на правната уредба, от която тя е част (решение от 30 октомври 2025 г., Tomann, C‑134/24, EU:C:2025:839, т. 55 и цитираната съдебна практика).
По възможността за транспониране на член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909 така, че да се установи основание за отказ от признаване и изпълнение, изведено от условието за двойна наказуемост
48
Що се отнася най-напред до член 7, параграф 3 от Рамково решение 2008/909, същият гласи, че „[з]а деяния, различни от посочените в член 7, параграф 1 от това рамково решение, изпълняващата държава може да постави по отношение на признаването на съдебното решение и изпълнението на наказанието условието то да се отнася за деяния, които са наказуеми и съгласно правото на изпълняващата държава, независимо от елементите на състава или начина, по който са описани“.
49
От своя страна член 9, параграф 1, буква г) от посоченото рамково решение предвижда по-специално, че компетентният орган на изпълняващата държава може да откаже да признае съдебното решение и да изпълни наказанието в случаите, посочени в член 7, параграф 3 от същото рамково решение.
50
Така от текста на тези две разпоредби, и по-специално от употребата на глагола „може“, следва, че изпълняващият съдебен орган трябва сам да разполага със свобода на преценка, за да реши дали следва да откаже да признае съдебното решение и да изпълни наказанието на посочените в член 9 основания (вж. по аналогия решение от 29 април 2021 г., X (Европейска заповед за арест — Ne bis in idem), C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, т. 43).
51
Следователно, когато изберат да транспонират едно или няколко от посочените във въпросния член 9 основания, на които може да бъде отказано изпълнение, държавите членки не биха могли да предвидят, че съдебните органи са длъжни да откажат да признаят съдебното решение и да изпълнят наказанието, което формално попада в обхвата на посочените основания, без да имат възможност да вземат предвид характерните за всеки случай обстоятелства (вж. по аналогия решение от 29 април 2021 г., X (Европейска заповед за арест — Ne bis in idem), C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, т. 44).
52
По-нататък следва да се отбележи, че това тълкуване се потвърждава от контекста, в който се вписва член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909.
53
В това отношение следва да се припомни, че принципът на взаимно признаване означава, съгласно член 8, параграф 1 от това рамково решение, че по принцип компетентният орган на изпълняващата държава признава решението, което му е предадено, и незабавно предприема необходимите действия за изпълнение на наказанието (решение от 11 януари 2017 г., Grundza, C‑289/15, EU:C:2017:4, т. 42).
54
От това следва, че условието за двойна наказуемост представлява изключение от правилото на принципа за признаване на съдебното решение и изпълнение на наказанието. Поради това приложното поле на основанието за отказ от признаване на съдебното решение и изпълнение на наказанието, изведено от липсата на двойна наказуемост, посочено в член 9, параграф 1, буква г) от посоченото рамково решение, трябва да се тълкува стриктно, за да се ограничат случаите на отказ от признаване и изпълнение (решение от 11 януари 2017 г., Grundza, C‑289/15, EU:C:2017:4, т. 46).
55
Тъй като обаче компетентният орган на изпълняващата държава трябва да разполага със свобода на преценка в съответствие с възприетото в точка 50 от настоящото решение тълкуване, когато разглежданите деяния не съставляват престъпление съгласно правото на изпълняващата държава, този орган трябва все пак да може да реши в определени случаи да не се позовава на това основание за отказ, за да осигури признаването на съдебното решение и изпълнението на наказанието.
56
Накрая, що се отнася до тълкуването на член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909 с оглед на преследваната с това рамково решение цел, е важно да се припомни, че съгласно член 3, параграф 1 от посоченото рамково решение целта на това решение е да установи правила, съгласно които държавите членки, с оглед улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице, да признават постановените съдебни решения и да изпълняват наказанието (решение от 11 януари 2017 г., Grundza, C‑289/15, EU:C:2017:4, т. 50).
57
Тълкуването на член 9, параграф 1, буква г) от същото рамково решение, възприето в точка 50 от настоящото решение, допринася именно за постигането на тази цел, тъй като, упражнявайки правото си на преценка, компетентният орган на изпълняващата държава би могъл да реши да не се позовава на основанието за отказ от признаване и изпълнение, изведено от условието за двойна наказуемост, тъй като изпълнението на наказанието на територията на изпълняващата държава би допринесло за улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице.
58
С оглед на съображенията, изложени в точки 48—57 от настоящото решение, следва да се приеме, че член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която предвижда задължение за компетентния орган на държава членка да откаже да признае съдебното решение и да изпълни наказанието, постановени в друга държава членка, с мотива че се отнасят до деяния, които не съставляват престъпление съгласно правото на първата държава членка, без да признава на компетентния орган на изпълняващата държава членка каквото и да било право на преценка в това отношение.
По възможността за позоваване на основанието за непризнаване на съдебното решение и за неизпълнение на наказанието, предвидена в член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909 след предаването на съответното лице, което е обвързано с гаранция за връщане в съответствие с член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584
59
С оглед на възприетото в предходната точка тълкуване, на второ място, както бе посочено в точка 46 от настоящото решение, следва да се разгледа въпросът дали разпоредбите на Рамково решение 2002/584, и по-специално член 4, точка 1 и член 5, точка 3 от него във връзка с член 25 от Рамково решение 2008/909, допускат компетентният орган на изпълняващата държава членка да има възможност да откаже въз основа на основанието, предвидено в член 9, параграф 1, буква г) от последното посочено рамково решение — да признае съдебното решение и да изпълни наказанието, когато преди това изпълняващият съдебен орган на същата държава членка, от една страна, се е отказал да се позове на предвиденото в член 4, точка 1 от Рамково решение 2002/584 факултативно основание за отказ на изпълнение, изведено от липсата на двойна наказуемост, и от друга страна, е обвързал предаването на съответното лице с гаранция за връщане в съответствие с член 5, точка 3.
60
В това отношение най-напред следва да се припомни, че целта на Рамково решение 2002/584 е чрез въвеждането на опростена и ефикасна процедура за предаване на осъдени или заподозрени в нарушаване на наказателния закон лица да улесни и ускори съдебното сътрудничество, за да допринесе за осъществяването на целта на Европейския съюз да се превърне в пространство на свобода, сигурност и правосъдие въз основа на високата степен на доверие, която трябва да съществува между държавите членки (решение от 4 септември 2025 г., C.J. (Изпълнение на наказание след ЕЗА), C-305/22, EU:C:2025:665, т. 39 и цитираната съдебна практика).
61
В областта, която се урежда от това рамково решение, принципът на взаимно признаване, който представлява, както е видно по-конкретно от съображение 6, „крайъгълният камък“ на съдебното сътрудничество по наказателни дела, намира израз в член 1, параграф 2 от посоченото рамково решение, който закрепва правилото, че държавите членки са длъжни да изпълняват всяка европейска заповед за арест въз основа на принципа на взаимното признаване и в съответствие с разпоредбите на същото рамково решение. (решение от 4 септември 2025 г., C.J. (Изпълнение на наказание след ЕЗА), C‑305/22, EU:C:2025:665, т. 40 и цитираната съдебна практика).
62
От това следва, от една страна, че изпълняващите съдебни органи по принцип могат да откажат да изпълнят европейска заповед за арест само в случаите, предвидени в Рамково решение 2002/584, както е тълкувано от Съда. От друга страна, изпълнението на европейската заповед за арест е принципът, а отказът да бъде изпълнена е предвиден като изключение, което трябва да се тълкува ограничително (решение от 4 септември 2025 г., C.J. (Изпълнение на наказание след ЕЗА), C‑305/22, EU:C:2025:665, т. 41 и цитираната съдебна практика).
63
Що се отнася до посочените случаи, това рамково решение предвижда в член 3 случаите, при които не се допуска изпълнение, а в членове 4 и 4а — случаите, при които може да се откаже изпълнение на европейската заповед за арест.
64
От своя страна член 5 от посоченото рамково решение урежда гаранциите, предоставяни от издаващата държава членка в особени случаи. Следователно съгласно член 5, точка 3 от същото рамково решение, когато лицето, обект на европейска заповед за арест с оглед провеждане на наказателно производство, е гражданин или пребиваващ в изпълняващата държава членка, изпълнението на европейската заповед за арест от изпълняващ съдебен орган може да се извърши, при условие че съответното лице, след като бъде изслушано, бъде върнато в изпълняващата държава членка, за да изтърпи наложеното наказание лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане в издаващата държава членка.
65
Що се отнася до отражението на такава гаранция за връщане върху прилагането на етапа на признаване на съдебното решение, с което се налага наказание на основанието за отказ от признаване и изпълнение, предвидено в член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909, важно е да се припомни, че подобно на Рамково решение 2002/584, Рамково решение 2008/909 конкретизира в областта на наказателното право принципите на взаимно доверие и взаимно признаване, които, що се отнася по-специално до пространството на свобода, сигурност и правосъдие, задължават всяка държава членка да приеме, освен при изключителни обстоятелства, че другите държави членки зачитат правото на Съюза, и по-специално признатите от него основни права. Последното рамково решение укрепва съдебното сътрудничество в областта на признаване и изпълнение на съдебни решения по наказателни дела, с които лица са осъдени на наказания или мерки, включващи лишаване от свобода в друга държава членка, за улесняване на тяхната социална реинтеграция (вж. в този смисъл и по аналогия, решение от 4 септември 2025 г., C.J. (Изпълнение на наказание след ЕЗА), C‑305/22, EU:C:2025:665, т. 45 и цитираната съдебна практика).
66
Освен това, както Съдът вече е постановил, че нищо не позволява да се приеме, че законодателят на Съюза е възнамерявал да предвиди два отделни правни режима, що се отнася до признаването и изпълнението на съдебни решения по наказателни дела, в зависимост от наличието или липсата на европейска заповед за арест (решение от 4 септември 2025 г., C.J. (Изпълнение на наказание след ЕЗА), C‑305/22, EU:C:2025:665, т. 48).
67
От член 25 от Рамково решение 2008/909 във връзка със съображение 12 следва, че това рамково решение се прилага mutatis mutandis, доколкото разпоредбите му са съвместими с тези на Рамково решение 2002/584, към изпълнението на наказанията, по-специално когато, действайки в рамките на член 5, точка 3 от последното рамково решение, държава членка е наложила като условие за изпълнението на европейска заповед за арест за целите на наказателното преследване в издаващата държава връщането на съответното лице в изпълняващата държава, за да изтърпи там наказанието, което би било наложено в издаващата държава (вж. в този смисъл решение от 4 септември 2025 г., C.J. (Изпълнение на наказание след ЕЗА), C‑305/22, EU:C:2025:665, т. 49).
68
От друга страна, в посочения член 5, точка 3 законодателят на Съюза е признал особеното значение на възможността да се увеличат шансовете за социална реинтеграция на гражданин или пребиваващ в изпълняващата държава членка, като му даде възможност да изтърпи на нейна територия наказанието лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане, които биха му били наложени в издаващата държава членка след предаването му в изпълнение на европейска заповед за арест. (вж. в този смисъл решение от 11 март 2020 г., SF (Европейска заповед за арест — Гаранция за връщане в изпълняващата държава), C‑314/18, EU:C:2020:191, т. 48).
69
Така, като се има предвид идентичността на целта, преследвана, от една страна, с възможността предаването на съответното лице да бъде обвързано с гаранция за връщане по силата на член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584 и от друга страна, с предвидените в Рамково решение 2008/909 правила, а именно да се улесни социалната реинтеграция на осъдените лица в друга държава членка лица, следва да се приеме, че когато съдебен орган на изпълняващата държава желае да приложи основанието за отказ за признаване и изпълнение, предвидено в член 9, параграф 1, буква г) от последното рамково решение, той трябва да вземе предвид тези правила (вж. в този смисъл и по аналогия, решение от 4 септември 2025 г., C.J. (Изпълнение на наказание след ЕЗА), C‑305/22, EU:C:2025:665, т. 47).
70
По същия начин от част е) от образеца на удостоверение, съдържащ се в приложение I към Рамково решение 2008/909, следва, че на етапа на признаване на съдебното решение, с което се налага наказание, в рамките на това рамково решение компетентният орган трябва да вземе предвид гаранцията за връщане, като това удостоверение трябва да се отнася до посочената гаранция, когато предаването е поставено в зависимост от нея (вж. в този смисъл решение от 4 септември 2025 г., C.J. (Изпълнение на наказание след ЕЗА), C‑305/22, EU:C:2025:665, т. 58).
71
Освен това в рамките на решението си да приложи механизма за предаване на съответното лице, обуславящ гаранцията за връщане, предвидена в член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584, изпълняващият съдебен орган трябва да извърши обща преценка на всички конкретни обстоятелства, които характеризират положението на това лице, от които може да се установи дали между него и изпълняващата държава членка съществуват връзки, доказващи, че то е интегрирано в достатъчна степен в тази държава и че следователно изпълнението в посочената държава членка на наложеното му в издаващата държава членка наказание лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане, ще допринесе за увеличаване на шансовете му за социална реинтеграция след изпълнението на това наказание или мярка, изискваща задържане. Сред тези обстоятелства са семейните, езиковите, културните, социалните или икономическите връзки на това лице с изпълняващата държава членка, както и естеството, продължителността и условията на пребиваването му в тази държава членка. (вж. в този смисъл определение от 16 ноември 2023 г., PY (Гражданин на трета държава в изпълняващата държава членка), C‑636/22, EU:C:2023:899, т. 42 и 43 и цитираната съдебна практика).
72
Следователно изпълняващият съдебен орган трябва да прецени, като вземе предвид конкретните обстоятелства по съответния случай, дали връзките на съответното лице с изпълняващата държава членка са достатъчни, за да може целта за социална реинтеграция, преследвана с член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584, да бъде постигната по-добре, в случай че посоченото лице изтърпи наказанието, което би могло да му бъде наложено в тази държава членка (вж. в този смисъл определение от 16 ноември 2023 г., PY (Гражданин на трета държава в изпълняващата държава членка) (C‑636/22, EU:C:2023:899, т. 39).
73
В рамките на тази преценка, както отбелязва генералният адвокат в точки 73 и 74 от заключението си, изпълняващият съдебен орган трябва да претегли редица интереси, като тези, свързани със социалната реинтеграция на съответното лице след евентуалното му осъждане, с необходимостта да се избегне възможността това лице да остане ненаказано и с липсата на двойна наказуемост. Ето защо, ако този орган реши да приложи предвидения в член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584 механизъм на предаване на съответното лице, обвързан с гаранция за връщане, като се откаже да се позове на факултативното основание за отказ на изпълнение, посочено в член 4, точка 1 от това рамково решение, следва да се заключи, че той счита, че интересите, свързани с борбата срещу безнаказаността на това лице и със социалната му реинтеграция имат предимство пред констатацията, че разглежданото деяние не е наказуемо съгласно националното му право. Приемането на такова решение обаче по необходимост предполага да се вземат предвид всички релевантни разпоредби в това отношение както на това рамково решение, така и на Рамково решение 2008/909.
74
От гореизложеното, и по-специално от логиката, присъща на механизма за предаване на съответното лице, обвързан с гаранция за връщане, предвидена в член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584, следва, че прилагането на този механизъм се основава, както отбелязва генералният адвокат в точка 78 от заключението си, на имплицитното ангажиране на изпълняващата държава членка по принцип да изпълни наказанието лишаване от свобода или мярката, изискваща задържане, които евентуално ще бъдат наложени в издаващата държава членка вследствие на това предаване.
75
Следователно, за да се гарантира най-добре спазването на този ангажимент и за да се осигури неговото действие — и следователно да се осигури, от една страна, спазването на принципа на взаимно доверие, който, както следва от точка 65 от настоящото решение, е в основата на Рамкови решения 2002/584 и 2008/909, както и от друга страна, правилното функциониране на установените с тях системи за взаимно признаване — следва да се приеме, че възможността компетентният орган на изпълняващата държава да се позове на основанието за отказ за признаване и изпълнение, предвидено в член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909, би трябвало да бъде строго ограничена при прилагането на гаранцията за връщане, предвидена в член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584.
76
Целта, преследвана с член 5, точка 3, както и целите, преследвани по-общо с Рамкови решения 2002/584 и 2008/909, също са в подкрепа на тълкуването, изложено в предходната точка от настоящото решение.
77
В това отношение, що се отнася, на първо място, до целта за насърчаване на социалната реинтеграция на съответното лице, следва да се отбележи, че ако възможността, предоставена на компетентния орган на изпълняващата държава съгласно член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909, да откаже да признае съдебното решение и да изпълни наказанието, не е строго ограничена, гаранцията за връщане, която се изисква на етапа на предаване на това лице по силата на член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584, има опасност тази цел да бъде лишена от полезно действие, така че посочената цел, която обосновава задействането на механизма за предаване на посоченото лице при условие за гаранция за връщане, би могла да бъде застрашена на етапа на признаването от този орган на съдебното решение, с което се налага наказание.
78
Освен това, както вече Съдът е постановил, предвидената от законодателя на Съюза връзка между Рамково решение 2002/584 и Рамково решение 2008/909 трябва да допринесе за постигането на целта по улесняване на социалната реинтеграция на съответното лице. Впрочем такава реинтеграция е в интерес не само на осъденото лице, но и на Европейския съюз като цяло (решение от 11 март 2020 г., SF (Европейска заповед за арест — Гаранция за връщане в изпълняващата държава), C‑314/18, EU:C:2020:191, т. 51 и цитираната съдебна практика).
79
Както подчертава генералният адвокат в точка 82 от заключението си, подобен подход засилва необходимостта основанието за отказ, посочено в член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909, да се тълкува ограничително, когато механизмът за предаване на съответното лице, при условие за гаранция за връщане, се прилага в съответствие с член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584.
80
На второ място, що се отнася до целта да се избегне безнаказаността на съответното лице, следва да се припомни, че както беше посочено в точка 60 от настоящото решение, целта на Рамково решение 2002/584 е въвеждането на нова опростена и по-ефикасна процедура за предаване на осъдени или заподозрени в нарушаване на наказателния закон лица. Всъщност съгласно член 1, параграф 1 от посоченото рамково решение целта на механизма на европейската заповед за арест е да бъде възможно задържането и предаването на издирвано лице, така че — в светлината на целта, преследвана с въпросното рамково решение — извършеното престъпление да не остане ненаказано и това лице да бъде преследвано или да изтърпи наложеното му наказание лишаване от свобода (решение от 11 март 2020 г., SF (Европейска заповед за арест — Гаранция за връщане в изпълняващата държава), C‑314/18, EU:C:2020:191, т. 47 и цитираната съдебна практика).
81
Освен това следва да се отбележи, че съгласно член 25 от Рамково решение 2008/909 в случай на изпълнение на наказания вследствие на европейска заповед за арест и без да се засягат разпоредбите на Рамково решение 2002/584, разпоредбите на Рамково решение 2008/909 се прилагат mutatis mutandis, доколкото са съвместими с разпоредбите на Рамково решение 2002/584, така че да се избегне безнаказаността на съответното лице. От това следва, както отбелязва генералният адвокат в точка 86 от заключението си, че в случай на изпълнение на присъда след предаването на това лице, за която се прилага гаранция за връщане, прилагана в съответствие с член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584, подходящата връзка между Рамкови решения 2002/584 и 2008/909 трябва във всеки отделен случай да се определя, като се вземат предвид не само целта за улесняване на социалната реинтеграция на въпросното лице, но и целта за борба с безнаказаността на това лице.
82
Ако обаче на етапа на признаване на съдебното решение с оглед на изпълнението на наказанието компетентният орган на изпълняващата държава можеше да постави под въпрос гаранцията за връщане, приведена в действие в съответствие с член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584, като направи преоценка на обстоятелствата, които вече са били разгледани от изпълняващия съдебен орган на етапа на изпълнението на европейската заповед за арест, последният орган би могъл да бъде разубеден да задейства механизма за предаване на съответното лице при условие за гаранция за връщане, предвидена в тази разпоредба, и дори да изпълни европейската заповед за арест, което би могло да накърни целта за борба с безнаказаността на това лице.
83
Освен това принципът на взаимно признаване, посочен в точка 65 от настоящото решение, на който се основава Рамково решение 2008/909, предполага по силата на член 8, параграф 1 от него, че по принцип компетентният орган на изпълняващата държава, от една страна, е длъжен да уважи искането за признаване на съдебно решение и изпълнение на наложено в друга държава членка наказание лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане, което му е предадено в съответствие с членове 4 и 5 от това рамково решение, и от друга страна, може да откаже да уважи такова искане само в изчерпателно изброените в член 9 от посоченото рамково решение основания за отказ за признаване и изпълнение (вж. в този смисъл решение от 9 ноември 2023 г., Staatsanwaltschaft Aachen, C‑819/21, EU:C:2023:841, т. 20).
84
Така от съображенията, изложени в точки 60—83 от настоящото решение, следва, че при прилагането на гаранцията за връщане, предвидена в член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584, компетентният орган на изпълняващата държава не може да се позовава на основанието за непризнаване на съдебното решение и за изпълнение на наказанието, посочено в член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909, тъй като позоваването на това основание предполага преоценка на обстоятелствата, които изпълняващият съдебен орган вече е взел предвид за целите на решението си да обвърже предаването на съответното лице с тази гаранция.
85
Както обаче поддържат по същество нидерландското правителство и Европейската комисия в съдебното заседание, положението е различно, когато промяна на обстоятелствата в правното или фактическото положение на това лице, като намаляването или отпадането на връзките му с изпълняващата държава членка, води до това, че на етапа на признаването на съдебното решение с оглед на изпълнението на наказанието съгласно Рамково решение 2008/909 интересът наказанието лишаване от свобода или мярката, изискваща задържане, да бъдат изпълнени на територията на изпълняващата държава членка губи превес.
86
Всъщност на етапа на признаването на това съдебно решение на основание на Рамково решение 2008/909 е важно да се гарантира, че на този етап това признаване все още отговаря на преследваната с посоченото рамково решение цел за улесняване на социалната реинтеграция на съответното лице. Следователно, когато е налице промяна на обстоятелствата, която обосновава преразглеждане на първоначалната преценка на изпълняващия съдебен орган, поради която той е дал предимство на интереса, свързан със социалната реинтеграция на съответното лице, пред този, свързан с липсата на двойна наказуемост, компетентният орган на изпълняващата държава членка може да реши — на етапа на признаването на съдебното решение с оглед на изпълнението на наказанието — да даде предимство на последния интерес, като се позове на основанието за отказ на признаване на съдебното решение и изпълнение на наказанието, предвидено в член 9, параграф 1, буква г) от посоченото рамково решение.
87
Следователно признаването на възможността, посочена в точки 85 и 86 от настоящото решение, компетентният орган на изпълняващата държава да се позове на член 9, параграф 1, буква г), когато поради промяна на обстоятелствата прилагането на гаранцията за връщане, която първоначално е била изискана въз основа на различни обстоятелства, вече не е оправдано, позволява да се гарантира най-добре спазването на преследваната с това рамково решение цел за социална интеграция, тъй като, ако при никакви обстоятелства не може да се прави позоваване на тази разпоредба в рамките на прилагането на гаранцията за връщане, съществува риск съответното лице да бъде автоматично върнато в изпълняващата държава членка, въпреки че гаранцията за връщане е станала безпредметна. В подобна хипотеза използването на предоставената в посочената разпоредба възможност не засяга механизма за предаване на това лице, подчинен на гаранция за връщане, предвидена в член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584.
88
Освен това в подобна хипотеза целта за борба с безнаказаността на съответното лице също не е застрашена, тъй като, от една страна, възможността компетентният орган на изпълняващата държава да се позове на член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909 е строго ограничена и от друга страна, ако е необходимо, това лице ще изтърпи наказанието си в издаващата държава членка.
89
С оглед на всички гореизложени съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че член 9, параграф 1, буква г) и член 25 от Рамково решение 2008/909 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която предвижда задължение или възможност за компетентния орган на държава членка да се позове на посочения член 9, параграф 1, буква г), за да откаже да признае съдебното решение и да изпълни наказанието, наложено в друга държава членка, с мотива че се отнасят до деяния, които не съставляват престъпление съгласно правото на първата държава членка, при положение че:
–
на първо място, изпълняващият съдебен орган на тази държава членка е решил предварително да изпълни европейската заповед за арест, по която е постановено съдебното решение и е наложено наказанието,
–
от една страна, като се въздържа да се позове на факултативно основание за отказ на изпълнение, предвидено в член 4, точка 1 от Рамково решение 2002/584, което се основава и на липсата на двойна наказуемост, за престъпление, попадащо в обхвата на член 2, параграф 4 от това рамково решение, и
–
от друга страна, като обуславя предаването на съответното лице в съответствие с член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584, при условие че това лице, след като бъде изслушано, ще бъде върнато в изпълняващата държава членка, за да изтърпи там евентуално наложеното му в издаващата държава членка наказание лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане, и
–
на второ място, след предаването на съответното лице не е настъпила никаква промяна в обстоятелствата при условие за гаранция за връщане, която би могла да обоснове липсата на привеждане на тази гаранция в действие.
По съдебните разноски
90
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:
Член 9, параграф 1, буква г) и член 25 от Рамково решение 2008/909/ПВР на Съвета от 27 ноември 2008 година за прилагане на принципа за взаимно признаване към съдебни решения по наказателни дела, с които се налагат наказания лишаване от свобода или мерки, включващи лишаване от свобода, за целите на тяхното изпълнение в Европейския съюз, изменено с Рамково решение 2009/299/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 г.,
трябва да се тълкуват в смисъл, че
не допускат национална правна уредба, която предвижда задължение или възможност за компетентния орган на държава членка да се позове на посочения член 9, параграф 1, буква г), за да откаже да признае съдебното решение и да изпълни наказанието, наложено в друга държава членка, с мотива че се отнасят до деяния, които не съставляват престъпление съгласно правото на първата държава членка, при положение че:
–
на първо място, изпълняващият съдебен орган на тази държава членка е решил предварително да изпълни европейската заповед за арест, по която е постановено съдебното решение и е наложено наказанието,
–
от една страна, като се въздържа да се позове на факултативно основание за отказ на изпълнение, предвидено в член 4, точка 1 от Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки, изменено с Рамково решение 2009/299, което се основава и на липсата на двойна наказуемост, за престъпление, попадащо в обхвата на член 2, параграф 4 от Рамково решение 2002/584, изменено, и
–
от друга страна, като обуславя предаването на съответното лице в съответствие с член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584, изменено с Решение 2009/299, при условие че това лице, след като бъде изслушано, ще бъде върнато в изпълняващата държава членка, за да изтърпи там евентуално наложеното му в издаващата държава членка наказание лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане, и
–
на второ място, след предаването на съответното лице не е настъпила никаква промяна в обстоятелствата при условие за гаранция за връщане, която би могла да обоснове липсата на привеждане на тази гаранция в действие.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: нидерландски.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.