62017CO0632
RJEŠENJE SUDA (sedmo vijeće)
28. studenoga 2018. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 99. Poslovnika Suda – Zaštita potrošača – Direktiva 93/13/EEZ – Nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima – Direktiva 2008/48/EZ – Postupak izdavanja platnog naloga na osnovi izvatka iz poslovnih knjiga banke – Nemogućnost suda da ocijeni eventualnu nepoštenost ugovornih odredbi ako potrošač ne podnese pravno sredstvo”
U predmetu C‑632/17,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Sąd Rejonowy w Siemianowicach Śląskich (Općinski sud u Siemianowicama Śląskima, Poljska), odlukom od 4. listopada 2017., koju je Sud zaprimio 9. studenoga 2017., u postupku
Powszechna Kasa Oszczędności (PKO) Bank Polski S. A.
protiv
Jaceka Michalskog,
SUD (sedmo vijeće),
u sastavu: A. Prechal, predsjednica trećeg vijeća, u svojstvu predsjednice sedmog vijeća, C. Toader (izvjestiteljica) i A. Rosas, suci,
nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani postupak,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za Powszechnu Kasu Oszczędności (PKO) Bank Polski S. A., W. Sadowski, adwokat, i E. Buczkowska, radca prawny,
–
za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,
–
za Europsku komisiju, K. Herbout‑Borczak i N. Ruiz García, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči obrazloženim rješenjem, u skladu s člankom 99. Poslovnika Suda,
donosi sljedeće
Rješenje
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 6. stavka 1. i članka 7. stavka 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.) te članka 10. i članka 22. stavka 1. Direktive 2008/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ (SL 2008., L 133, str. 66.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 58. i ispravak SL 2014., L 283, str. 66.).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između Powszechne Kase Oszczędności (PKO) Bank Polski S. A. (u daljnjem tekstu: PKO), kreditne institucije sa sjedištem u Varšavi (Poljska), i J. Michalskog povodom platnog naloga na osnovi izvatka iz PKO‑ovih poslovnih knjiga izdanog zbog toga što J. Michalski nije vratio iznose posuđene upotrebom kreditne kartice koju je izdao PKO.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 93/13
3
U uvodnoj izjavi 24. Direktive 93/13 pojašnjava se da „sudovi ili upravna tijela država članica moraju na raspolaganju imati odgovarajuća i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalne primjene nepoštenih odredaba u potrošačkim ugovorima”.
4
Članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 glasi:
„Države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba.”
5
U skladu s člankom 7. stavkom 1. te direktive:
„U interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koji prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.”
Direktiva 2008/48
6
U uvodnoj izjavi 31. Direktive 2008/48 pojašnjava se:
„S ciljem omogućavanja potrošačima da se upoznaju sa svojim pravima i obvezama prema ugovoru o kreditu, isti bi trebao sadržavati sve potrebne informacije u jasnom i sažetom obliku.”
7
U članku 10. te direktive nabrojene su, među ostalim, informacije koje treba jasno i sažeto uključiti u ugovore o kreditu.
8
U članku 22. stavku 1. navedene direktive određuje se:
„Ako ova Direktiva sadrži usklađene odredbe, države članice ne smiju zadržati niti uvoditi nove odredbe u svoje nacionalno pravo osim onih utvrđenih ovom Direktivom.”
Poljsko pravo
9
Kodeksom postępowania cywilnego (Zakonik o parničnom postupku), u verziji primjenjivoj na spor u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: KPC), uređuje se postupak izdavanja platnog naloga.
10
U članku 484. stavcima 2. i 3. KPC‑a predviđa se:
„2.   Sud donosi odluku u skladu s postupkom izdavanja platnog naloga na tužiteljev pisani zahtjev sadržan u aktu kojim se pokreće postupak.
3.   U predmetu se postupa bez održavanja rasprave.”
11
U skladu s člankom 485. stavcima 1. i 3. KPC‑a:
„1.   Sud će donijeti rješenje o izdavanju platnog naloga ako tužitelj istakne novčano potraživanje […] i kada su okolnosti koje opravdavaju njegove zahtjeve dokazane [dokumentima] koji su priloženi tužbi […]
[…]
3.   Sud može donijeti rješenje o izdavanju platnog naloga ako banka istakne potraživanje na osnovi izvatka iz svojih poslovnih knjiga, koji je potpisala osoba ovlaštena zastupati banku i na koji je otisnut njezin žig, te dokaza o dostavi pisma opomene dužniku.”
12
U skladu s člankom 486. stavkom 1. KPC‑a:
„Ako nema dovoljno elemenata za izdavanje platnog naloga, predsjednik određuje raspravu, osim ako se u predmetu može postupati bez održavanja rasprave.”
13
U članku 491. stavku 1. KPC‑a određuje se:
„Rješenjem o izdavanju platnog naloga sud nalaže tuženiku da plati ukupno potraživanje, uvećano za kamate, u roku od dva tjedna od dostave rješenja ili da u tom istom roku podnese prigovor protiv rješenja.”
14
U članku 492. stavku 1. KPC‑a navodi se:
„Rješenje o izdavanju platnog naloga od svojeg donošenja čini instrument osiguranja koji je izvršan bez potrebe izdavanja potvrde o izvršnosti. […]”
15
U skladu s člankom 493. stavkom 1. KPC‑a:
„Prigovor se podnosi sudu koji je donio rješenje o izdavanju platnog naloga. Tuženik u prigovoru navodi pobija li rješenje o izdavanju platnog naloga u cijelosti ili djelomično i navodi razloge i prigovore na koje se, pod prijetnjom nedopuštenosti, mora pozvati prije razmatranja merituma te iznosi činjenice i dokaze. Sud ne uzima u obzir nepravodobne tvrdnje i dokaze, osim ako tuženik na odgovarajući način dokaže da ih nije svojom krivnjom propustio iznijeti u prigovoru, da uzimanje u obzir nepravodobnih tvrdnji i dokaza ne uzrokuje nikakvo kašnjenje u postupanju u predmetu ili da se druge izvanredne okolnosti moraju uzeti u obzir […]”
16
U skladu s člankom 494. stavkom 1. KPC‑a:
„Sud odbacuje prigovor koji je podnesen nakon isteka roka, za koji nisu plaćene sudske pristojbe ili koji nije dopušten zbog drugih razloga kao i prigovor čije nepravilnosti tužitelj u za to određenom roku nije ispravio.”
17
U skladu s člankom 19. stavkom 4. Ustawa o kosztach sądowych w sprawach cywilnych (Zakon o sudskim troškovima u građanskim predmetima) od 28. srpnja 2005. (Dz. U. iz 2005., br. 167, stajalište 1398.; u daljnjem tekstu: Zakon o sudskim troškovima):
„U slučaju podnošenja prigovora protiv rješenja o izdavanju platnog naloga donesenog u skladu s postupkom njegova izdavanja, tuženik snosi tri četvrtine sudskih troškova.”
Glavni postupak i prethodno pitanje
18
PKO je 21. prosinca 2015. s J. Michalskim sklopio ugovor o dodjeljivanju i upotrebi kreditne kartice.
19
PKO je 29. ožujka 2017. J. Michalskom poslao pismo opomene za iznose za koje je smatrao da mu se duguju. Budući da ih potonji nije platio, PKO je 26. svibnja 2017., u skladu s člankom 485. stavkom 3. KPC‑a, podnio tužbu kojom se predlaže izdavanje platnog naloga pred Sądom Rejonowy w Siemianowicach Śląskich (Općinski sud u Siemianowicama Śląskima, Poljska) koja se odnosi na iznos od 6788,21 poljskog zlota (oko 1580 eura) uvećan za ugovorne kamate. Toj tužbi bio je priložen izvadak iz PKO‑ovih poslovnih knjiga koji je potpisala osoba ovlaštena zastupati banku, na koji je otisnut njezin žig i uz koju je priložen dokaz o dostavi pisma opomene J. Michalskom.
20
Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da poljske banke postupak izdavanja platnog naloga na osnovi takvog izvatka često koriste kako bi naplatile svoja potraživanja. Ta praksa sastoji se od prilaganja tužbi izvatka iz poslovnih knjiga, u skladu s člankom 485. stavkom 3. KPC‑a, bez podnošenja drugih dokumenata kojima se dokazuje postojanje ugovora o potrošačkom kreditu i njegovi uvjeti.
21
Sud koji je uputio zahtjev također podsjeća da postupak izdavanja platnog naloga prema poljskom pravu ima dva dijela. U okviru njegova prvog dijela te u slučaju bankovnog potraživanja sud, kako bi donio rješenje o izdavanju platnog naloga, po službenoj dužnosti ispituje samo pitanje formalne pravilnosti podnesenog izvatka s obzirom na to da je riječ o glavnoj osnovi koja opravdava donošenje takvog rješenja. Kriteriji koji bi mogli opravdati odbijanje donošenja tog rješenja proizlaze isključivo iz teksta članka 485. stavka 3. KPC‑a. Vjerovnik stoga nije obvezan na konkretan način dokazati osnove istaknutog potraživanja dostavom, među ostalim, ugovora o potrošačkom kreditu.
22
Drugi dio tog postupka ima uvjetan karakter. Pokreće se prigovorom protiv rješenja o izdavanju platnog naloga koji podnosi dužnik banke koji tada može istaknuti moguće prigovore u pogledu ugovora koji ga povezuje s bankom. Na temelju članka 493. stavka 1. KPC‑a u vezi s člankom 491. stavkom 1. KPC‑a potrošač koji se protivi navedenom rješenju mora poštovati rok za prigovor od dva tjedna i propisani oblik za podnošenje takvog prigovora. Osim toga, u skladu s člankom 19. stavkom 4. Zakona o sudskim troškovima navedeni potrošač dužan je snositi tri četvrtine sudskih troškova.
23
Sud koji je uputio zahtjev također pojašnjava da rješenje o izdavanju platnog naloga koje je postalo konačno ima snagu pravomoćno presuđene stvari i da, na temelju članka 492. stavka l. KPC‑a, od svojega donošenja čini instrument osiguranja koji je izvršan bez potrebe izdavanja potvrde o izvršnosti.
24
Prema mišljenju tog suda, tužba kojom je pred njim pokrenut postupak razlikuje se od predmeta u kojima su donesene presude od 14. lipnja 2012., Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349) i od 18. veljače 2016., Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2016:98), u kojima su nacionalni sudovi raspolagali ugovornim dokumentima kojima su utvrđena prava i obveze suugovaratelja tako da su imali mogućnost isključiti primjenu nepoštenih odredbi sadržanih u tim dokumentima.
25
Sud koji je uputio zahtjev, pozivajući se na presudu od 21. travnja 2016., Radlinger i Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, t. 50.) dvoji oko toga ne čini li postupak izdavanja platnog naloga, koji se provodi na osnovi izvatka iz poslovnih knjiga banke, potrošaču ostvarivanje prava koja mu dodjeljuje sustav zaštite potrošača, osobito na temelju direktiva 93/13 i 2008/48, pretjerano otežanim, čak i nemogućim zbog, s jedne strane, nedostavljanja sudu elemenata u vezi s pravnim odnosom koji postoji između potrošača i banke i, s druge strane, prijenosa tereta dokazivanja u cijelosti na potrošača.
26
U tim je okolnostima Sąd Rejonowy w Siemianowicach Śląskich (Općinski sud u Siemianowicama Śląskim) odlučio prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li odredbe Direktive [93/13], a osobito članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1., te odredbe Direktive [2008/48], a osobito članak 10. i članak 22. stavak 1., tumačiti na način da im se protivi to da banka (zajmodavac) protiv potrošača (zajmoprimca) u okviru postupka izdavanja platnog naloga kako je definiran odredbama članka 485. stavka 3. i sljedećih članaka KPC‑a […] istakne potraživanje na osnovi izvatka iz poslovnih knjiga navedene banke, koji je potpisala osoba ovlaštena davati izjave u vezi s njezinim imovinskim pravima i obvezama i na koji je otisnut žig banke, te na temelju dokaza o tome da je dužniku dostavljeno pismo opomene?”
O prethodnom pitanju
27
Na temelju članka 99. Poslovnika Suda, Sud može, osobito kad se odgovor na pitanje postavljeno u prethodnom postupku može jasno izvesti iz sudske prakse ili kad odgovor ne ostavlja mjesta nikakvoj razumnoj sumnji, u svakom trenutku, na prijedlog suca izvjestitelja te nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odlučiti obrazloženim rješenjem.
28
U tom pogledu, valja navesti da je u presudi od 13. rujna 2018., Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711) Sud bio pozvan odgovoriti na slična pitanja koja je postavio isti sud kao u ovom predmetu. Tumačenje prava Unije u toj presudi također je relevantno za odgovor koji treba dati na potonje pitanje.
29
Naime, iako se predmet u glavnom postupku razlikuje od onoga u kojemu je donesena presuda od 13. rujna 2018., Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711) jer je rješenje o izdavanju platnog naloga o kojem je riječ u glavnom postupku bilo doneseno na osnovi izvatka iz poslovnih knjiga banke u skladu s člankom 485. stavkom 3. KPC‑a, a ne na osnovi mjenice na temelju članka 485. stavka 2. KPC‑a, ta dva predmeta odnose se na ista postupovna pravila o izdavanju platnog naloga.
30
U tim uvjetima, u ovom predmetu valja primijeniti članak 99. Poslovnika Suda.
31
Budući da Direktivom 2008/48 nije provedeno usklađivanje u području izvadaka iz poslovnih knjiga banke kao elemenata koji omogućavaju naplatu potraživanja koje proizlazi iz ugovora o potrošačkom kreditu, njezin članak 22. stavak 1. nije primjenjiv u okolnostima poput onih u pitanju u glavnom postupku (vidjeti po analogiji presudu od 13. rujna 2018., Profi Credit Polska, C‑176/17, EU:C:2018:711, t. 36.).
32
Stoga će se na postavljeno pitanje odgovoriti samo u pogledu članka 6. stavka 1. i članka 7. stavka 1. Direktive 93/13 te članka 10. Direktive 2008/48.
33
Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita trebaju li se članak 6. i članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 te članak 10. Direktive 2008/48 tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis poput onog o kojemu je riječ u glavnom postupku, kojim se dopušta donošenje rješenja o izdavanju platnog naloga na osnovi izvatka iz poslovnih knjiga banke kao elementa kojim se dokazuje postojanje potraživanja koje proizlazi iz ugovora o potrošačkom kreditu kada sud kojemu je podnesena tužba kojom se predlaže izdavanje platnog naloga nema ovlast provesti ispitivanje eventualne nepoštenosti odredbi tog ugovora i u potonjem provjeriti postojanje informacija iz navedenog članka 10.
34
Najprije valja podsjetiti da u skladu s člankom 6. stavkom 1. Direktive 93/13 države članice utvrđuju da nepoštene odredbe u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem nisu obvezujuće za potrošače u uvjetima utvrđenima njihovim nacionalnim pravima.
35
S obzirom na narav i važnost javnog interesa zaštite potrošača, koji se nalaze u slabijem položaju u odnosu na prodavatelje robe ili pružatelje usluga, Direktiva 93/13 državama članicama nameće, kao što to proizlazi iz njezina članka 7. stavka 1. u vezi s njezinom uvodnom izjavom 24., da osiguraju primjerena i djelotvorna sredstva „za sprečavanje stalnoga korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koje prodavatelj robe ili pružatelj usluga sklapa s potrošačima” (presuda od 13. rujna 2018., Profi Credit Polska, C‑176/17, EU:C:2018:711, t. 40. i navedena sudska praksa).
36
U tom pogledu valja naglasiti da je točno da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, nacionalni sud dužan po službenoj dužnosti procijeniti nepoštenost ugovorne odredbe koja ulazi u područje primjene Direktive 93/13 i time ispraviti neravnotežu koja postoji između potrošača i prodavatelja robe ili pružatelja usluge, međutim on je to dužan ako raspolaže za to potrebnim pravnim i činjeničnim elementima (presuda od 13. rujna 2018., Profi Credit Polska, C‑176/17, EU:C:2018:711, t. 42. i navedena sudska praksa).
37
U ovom slučaju, sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da je u prvom dijelu postupka izdavanja platnog naloga njegov nadzor ograničen na provjeru formalne pravilnosti izvatka iz bankovne poslovne knjige. Taj sud tako navodi da ne raspolaže svim činjeničnim i pravnim elementima koji proizlaze iz dotičnog ugovora o kreditu.
38
Iz toga slijedi da, u okolnostima poput onih u pitanju u glavnom postupku, nacionalni sud ne može provesti ispitivanje eventualne nepoštenosti ugovorne odredbe sve dok u tu svrhu ne raspolaže svim činjeničnim i pravnim elementima (vidjeti u tom smislu presudu od 13. rujna 2018., Profi Credit Polska, C‑176/17, EU:C:2018:711, t. 47.).
39
Nadalje, iako, kao što je to istaknula poljska vlada u svojim očitovanjima Sudu, iz članka 486. stavka 1. KPC‑a proizlazi da predsjednik sastava koji odlučuje u predmetu može odrediti datum rasprave, osim ako se u predmetu ipak može postupati bez usmene rasprave, što omogućava ispitivanje dotičnog ugovora o potrošačkom kreditu, ta ovlast predsjednika tog sastava koji odlučuje u predmetu ovisi o izostanku dovoljno elementa za donošenje rješenja o izdavanju platnog naloga. Međutim, u skladu s naznakama suda koji je uputio zahtjev, takav uvjet nije ispunjen u glavnom postupku (vidjeti po analogiji presudu od 13. rujna 2018., Profi Credit Polska, C‑176/17, EU:C:2018:711, t. 48. do 50.).
40
U svakom slučaju, iako je na temelju članka 267. UFEU‑a Sud nadležan za utvrđivanje na temelju članka 7. Direktive 93/13 kriterija za definiranje okvira kojim se omogućuje ocjena po službenoj dužnosti poštovanja obveza koje proizlaze iz te direktive, sud koji je uputio zahtjev dužan je provjeriti može li odredba, poput članka 486. stavka 1. KPC‑a, po potrebi stvoriti takav okvir (presuda od 13. rujna 2018., Profi Credit Polska, C‑176/17, EU:C:2018:711, t. 52.).
41
Sud koji je uputio zahtjev također primjećuje da do ispitivanja pravnog odnosa koji proizlazi iz ugovora o potrošačkom kreditu dolazi samo ako potrošač podnese prigovor protiv platnog naloga.
42
U tom pogledu valja smatrati da, iako se postupak pred sudom koji je uputio zahtjev odnosi samo na njegov prvi dio, taj se postupak ipak mora razmatrati u cjelini, uključujući kako prvi dio koji prethodi podnošenju prigovora tako i drugi dio koji slijedi nakon njega (presuda od 13. rujna 2018., Profi Credit Polska, C‑176/17, EU:C:2018:711, t. 54.).
43
Međutim, s obzirom na to da pravo Unije ne usklađuje postupke primjenjive na ispitivanje navodne nepoštenosti ugovorne odredbe, oni su dio unutarnjeg pravnog poretka država članica, međutim pod uvjetom da se načelo ekvivalentnosti i pravo na djelotvoran pravni lijek, kako je predviđeno člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, poštuju (vidjeti u tom smislu presudu od 13. rujna 2018., Profi Credit Polska, C‑176/17, EU:C:2018:711, t. 57.).
44
Što se tiče načela ekvivalentnosti, valja utvrditi da Sud ne raspolaže dokazima koji bi doveli u sumnju usklađenost tog načela s propisima o kojima je riječ u glavnom postupku (presuda od 13. rujna 2018., Profi Credit Polska, C‑176/17, EU:C:2018:711, t. 58.).
45
Kad je riječ o pravu na djelotvoran pravni lijek, valja istaknuti da obveza određivanja postupovnih pravila kojima se osigurava poštovanje prava koja osobe imaju na temelju Direktive 93/13 protiv korištenja nepoštenih ugovornih odredaba, koja proizlazi iz članka 7. stavka 1. Direktive 93/13, podrazumijeva zahtjev prava na djelotvoran pravni lijek, također uspostavljen člankom 47. Povelje o temeljnim pravima. Pravo na djelotvoran pravni lijek mora vrijediti kako u području određivanja sudova koji su nadležni za tužbe utemeljene na pravu Unije tako i što se tiče postupovnih pravila vezanih za takve tužbe. Stoga, kako bi se utvrdilo protivi li se postupak poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku pravu na djelotvoran pravni lijek, sud koji je uputio zahtjev mora utvrditi dovode li oblici postupka povodom prigovora koje predviđa nacionalno pravo do nastanka nezanemarive opasnosti da dotični potrošači ne ističu potreban prigovor (presuda od 13. rujna 2018., Profi Credit Polska, C‑176/17, EU:C:2018:711, t. 59. i 61.).
46
U ovom slučaju, iz članka 491. stavka 1. KPC‑a proizlazi da je rok za podnošenje prigovora dva tjedna. Usto, u skladu s člankom 493. stavkom 1. tog zakonika, tuženik u svojem prigovoru mora precizirati pobija li rješenje o izdavanju platnog naloga u cijelosti ili djelomično i navesti, pod prijetnjom njegove nedopuštenosti, razloge i prigovore te činjenice i dokaze. Takva postupovna pravila koja treba poštovati u tako kratkom roku dovode do nezanemarive opasnosti da potrošač ne podnese prigovor ili da prigovor bude nedopušten (presuda od 13. rujna 2018., Profi Credit Polska, C‑176/17, EU:C:2018:711, t. 65. i 66.).
47
Usto, iz članka 19. stavka 4. Zakona o sudskim troškovima proizlazi da tuženik mora snositi tri četvrtine sudskih troškova ako podnese prigovor protiv rješenja o izdavanju platnog naloga, dok prodavatelj robe ili pružatelj usluge snosi tek jednu četvrtinu tih troškova. Takvi troškovi su sami po sebi takve prirode da potrošača odvraćaju od podnošenja prigovora. Potonji je tim više kažnjen ako u svakom slučaju mora snositi troškove triput veće od protivne stranke (presuda od 13. rujna 2018., Profi Credit Polska, C‑176/17, EU:C:2018:711, t. 67. i 68.).
48
Stoga postupovna pravila poput onih u glavnom postupku, time što, s jedne strane, od potrošača zahtijevaju podnošenje činjenica i dokaza kojima se sudu omogućuje da provede svoju ocjenu u roku od dva tjedna od dostave rješenja o izdavanju platnog naloga i, s druge strane, time što ga kažnjavaju u pogledu načina izračuna sudskih troškova, dovode do nastanka nezanemarive opasnosti da dotični potrošači ne ističu potreban prigovor (vidjeti u tom smislu presudu od 13. rujna 2018., Profi Credit Polska, C‑176/17, EU:C:2018:711, t. 69. i 70.).
49
Iz svega prethodno navedenoga proizlazi da članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da mu se protivi postupak koji omogućuje izdavanje platnog naloga kada sud kojemu je podnesena tužba za izdavanje platnog naloga nema ovlast provesti ispitivanje eventualne nepoštenosti odredbi dotičnog ugovora jer pravila za ostvarivanje prava na prigovor protiv takvog rješenja ne omogućuju osiguranje poštovanja prava koja potrošač ima na temelju te direktive (vidjeti u tom smislu presudu od 13. rujna 2018., Profi Credit Polska, C‑176/17, EU:C:2018:711, t. 71.).
50
Što se tiče članka 10. Direktive 2008/48, valja podsjetiti da se u tom članku nabrajaju informacije koje treba uključiti u ugovore o kreditu kako bi potrošač svoju odluku mogao donijeti upoznat s činjenicama.
51
U tom pogledu, Sud je zaključio da je ispitivanje zahtjeva koji proizlaze iz Direktive 2008/48 koje po službenoj dužnosti provodi nacionalni sud prikladno sredstvo za postizanje rezultata određenih u članku 10. te direktive i za doprinos ostvarenju ciljeva navedenih u njezinoj uvodnoj izjavi 31. (vidjeti u tom smislu presudu od 21. travnja 2016., Radlinger i Radlingerová, C‑377/14, EU:C:2016:283, t. 68. i po analogiji rješenje od 16. studenoga 2010., Pohotovosť, C‑76/10, EU:C:2010:685, t. 41. i navedenu sudsku praksu). U skladu sa sudskom praksom Suda, ta obveza nacionalnog suda da po službenoj dužnosti ispita poštovanje zahtjeva iz Direktive 2008/48 podrazumijeva da u tu svrhu raspolaže potrebnim pravnim i činjeničnim elementima (vidjeti u tom smislu presudu od 21. travnja 2016., Radlinger i Radlingerová, C‑377/14, EU:C:2016:283, t. 70. i po analogiji presudu od 4. lipnja 2009., Pannon GSM, C‑243/08, EU:C:2009:350, t. 32.).
52
Budući da u okviru prvog dijela postupka nacionalni sud ne raspolaže elementima koji bi mu omogućili provjeru poštovanja obveza informiranja potrošača u smislu članka 10. Direktive 2008/48, da je rješenje o izdavanju platnog naloga doneseno samo na temelju ispitivanja formalne pravilnosti izvatka iz poslovnih knjiga banke, a s obzirom na to da pravila o ostvarivanju prava na prigovor protiv takvog rješenja ne omogućavaju zbog istih razloga poput onih navedenih u točkama 46. do 48. ovog rješenja osiguranje poštovanja prava koja potrošač ima na temelju te direktive, članak 10. Direktive 2008/48 treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis poput onog o kojemu je riječ u glavnom postupku.
53
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti na način da članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 i članak 10. Direktive 2008/48 treba tumačiti tako da im se protivi nacionalni propis poput onog o kojemu je riječ u glavnom postupku, koji omogućuje donošenje rješenja o izdavanju platnog naloga na osnovi izvatka iz bankovnih poslovnih knjiga kao elementa kojim se dokazuje postojanje potraživanja koje proizlazi iz ugovora o potrošačkom kreditu kada sud kojemu je podnesena tužba za izdavanje platnog naloga nema ovlast provesti ispitivanje eventualne nepoštenosti odredbi tog ugovora i u potonjem provjeriti postojanje informacija iz navedenog članka 10. jer pravila o ostvarivanju prava na prigovor protiv takvog rješenja ne jamče poštovanje prava koja potrošač ima na temelju tih direktiva.
Troškovi
54
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:
Članak 7. stavak 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima i članak 10. Direktive 2008/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ treba tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis poput onog o kojemu je riječ u glavnom postupku, koji omogućava donošenje rješenja o izdavanju platnog naloga na osnovi izvatka iz poslovnih knjiga banke kao elementa kojim se dokazuje postojanje potraživanja koje proizlazi iz ugovora o potrošačkom kreditu kada sud kojemu je podnesena tužba za izdavanje platnog naloga nema ovlast provesti ispitivanje eventualne nepoštenosti odredbi tog ugovora i u potonjem provjeriti postojanje informacija iz navedenog članka 10. jer pravila o ostvarivanju prava na prigovor protiv takvog rješenja ne jamče poštovanje prava koja potrošač ima na temelju tih direktiva.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: poljski