62022CJ0394
PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
14. studenoga 2024. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Sudska nadležnost i izvršenje sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima – Uredba (EU) br. 1215/2012 – Područje primjene – Članak 1. stavak 2. točka (b) – Isključenje – Pojam ‚stečaj, postupc[i] u vezi likvidacije nesolventnih trgovačkih društava ili drugih pravnih osoba, postupci poravnanja ili slični postupci’ – Tužba koja izravno proizlazi iz postupka u slučaju nesolventnosti i koja je s njim usko povezana – Tužba radi isplate potraživanja podnesena nakon što je društvo dužnik postalo nesolventno i prijava te tražbine u stečajnu masu – Uredba (EZ) br. 1346/2000”
U predmetu C‑394/22,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio hof van beroep te Antwerpen (Žalbeni sud u Antwerpenu, Belgija), odlukom od 7. lipnja 2022., koju je Sud zaprimio 15. lipnja 2022., u postupku
Oilchart International NV
protiv
O. W. Bunker (Netherlands) BV,
ING Bank NV,
SUD (drugo vijeće),
u sastavu: F. Biltgen (izvjestitelj), predsjednik prvog vijeća, u svojstvu predsjednika drugog vijeća, M. L. Arastey Sahún, predsjednica petog vijeća, i J. Passer, sudac,
nezavisna odvjetnica: L. Medina,
tajnik: A. Lamote, administratorica,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 1. veljače 2024.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za Oilchart International NV, E. Van den Wijngaert, advocaat,
–
za ING Bank NV, D. Arts, T. Mertens, L. Rasking i E. Ulrix, advocaten,
–
za nizozemsku vladu, M. K. Bulterman i M. H. S. Gijzen, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, S. Noë i W. Wils, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 18. travnja 2024.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 2. točke (b) Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o sudskoj nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289. i ispravci SL 2014., L 160, str. 40. i SL 2016., L 202, str. 57.) u vezi s člankom 3. stavkom 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1346/2000 od 29. svibnja 2000. o stečajnom postupku (SL 2000., L 160, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 3.).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između Oilchart Internationala NV (u daljnjem tekstu: Oilchart), društva belgijskog prava, s jedne strane, i O. W. Bunkera Netherland BV (u daljnjem tekstu: OWB) i ING Banka NV, dvaju društava nizozemskog prava, s druge strane, u vezi s naplatom neplaćenog računa, izdanog za usluge opskrbe gorivom koje je društvo Oilchart izvršilo za račun društva OWB nad kojim je pokrenut stečajni postupak.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uredba br. 1346/2000
3
Uvodnim izjavama 2. i 6. Uredbe br. 1346/2000 propisuje se:
„(2)
Pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta zahtijeva da se prekogranični stečajni postupci trebaju odvijati učinkovito i djelotvorno […]
[…]
(6)
U skladu s načelom proporcionalnosti, ovu Uredbu trebalo bi ograničiti na odredbe koje uređuju ovlaštenje za pokretanje stečajnih postupaka i odluke koje se donose neposredno na temelju stečajnih postupaka, te su tijesno povezane s takvim postupkom. K tomu, ova Uredba treba sadržavati odredbe u vezi s priznavanjem onih odluka i propisa koji se primjenjuju, a koji također zadovoljavaju to načelo”.
4
Članak 3. te uredbe naslovljen „Međunarodna nadležnost” u stavku 1. određuje:
„Sudovi države članice unutar čijeg državnog područja se nalazi središte dužnikova glavnog interesa imaju nadležnost pri pokretanju stečajnog postupka. U slučaju trgovačkog društva ili pravne osobe, a u nedostatku dokaza o suprotnom, pretpostavlja se da je mjesto njegova statutarnog sjedišta ujedno i središte glavnog interesa”.
5
Članak 4. navedene uredbe, naslovljen „Pravo koje se primjenjuje”, glasi kako slijedi:
„1.   Ako ova Uredba ne propisuje drugačije, pravo koje važi za stečajne postupke i njihove posljedice jest ono države članice na čijem državnom području su takvi postupci pokrenuti, a koja se u daljnjem tekstu navodi kao ‚država u kojoj je pokrenut postupak’.
2.   Pravom države u kojoj se pokreću postupci utvrđuju se uvjeti za pokretanje takvih postupaka, njihovo vođenje i njihovo okončanje. Posebno se utvrđuje sljedeće:
(a)
protiv kojih se dužnika dozvoljava stečajni postupak s obzirom na njihovu sposobnost;
(b)
imovinu koja čini dio mase i postupanje s imovinom koju dužnik pribavi ili koja je na njega prenesena nakon pokretanja stečajnog postupka;
(c)
ovlasti dužnika i stečajnog upravitelja;
[…]
(e)
učinke stečajnog postupka po važeće ugovore gdje je dužnik jedna od ugovornih stranaka;
(f)
učinke stečajnog postupka na postupke pokrenute od strane pojedinačnih vjerovnika, s izuzetkom parnica u tijeku;
(g)
tražbine koje će se prijaviti u vezi s dužnikovom stečajnom masom i postupanje s tražbinama koje su proistekle nakon pokretanja stečajnog postupka;
(h)
pravila koja uređuju prijavljivanje, verifikaciju i priznavanje tražbina;
[…]
(m)
pravila koja se odnose na ništavost, pobojnost i nemogućnost izvršenja pravnih radnji štetnih za sve vjerovnike.”
6
Uredba br. 1346/2000 stavljena je izvan snage Uredbom (EU) 2015/848 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. svibnja 2015. o postupku u slučaju nesolventnosti (SL 2015., L 141, str. 19.). Međutim, na temelju članka 84. stavka 2. potonje uredbe, Uredba br. 1346/2000 nastavlja se primjenjivati na postupke u slučaju nesolventnosti koji su pokrenuti prije 26. lipnja 2017.
Uredba br. 1215/2012
7
Uvodnim izjavama 10. i 21. Uredbe br. 1215/2012 propisuje se:
„(10)
Područje primjene ove Uredbe trebalo bi obuhvaćati sve glavne građanske i trgovačke stvari, osim određenih točno utvrđenih stvari […]
[…]
(21)
U interesu usklađenog sudovanja, potrebno je smanjiti mogućnost sličnih postupaka i osigurati da se ne donose proturječne odluke u različitim državama članicama. […]”
8
U skladu s člankom 1. stavkom 1. i člankom 1. stavkom 2. točkom (b) te uredbe:
„1.   Ova se Uredba primjenjuje u građanskim i trgovačkim stvarima, bez obzira na vrstu suda. Ne proteže se posebno na porezne, carinske ili upravne predmete ili na odgovornost države za radnje i propuste u izvršavanju javnih ovlasti (acta iure imperii).
2.   Ova se Uredba ne primjenjuje na:
[…]
(b)
stečaj, postupke u vezi likvidacije nesolventnih trgovačkih društava ili drugih pravnih osoba, postupke prisilnog poravnanja ili slične postupke.”
9
U članku 28. stavku 1. navedene uredbe određuje se:
„Ako je tuženik koji ima domicil u državi članici tužen pred sudom druge države članice, te se nije upustio u postupak, sud se po službenoj dužnosti proglašava nenadležnim, osim ako njegova nadležnost ne proizlazi iz odredaba ove Uredbe.”
Nizozemsko pravo
10
Članak 25. Weta op het faillissement en de surséance van betaling (Zakon o stečaju i odgodi plaćanja) od 30. rujna 1893. (Stb. 1893., br. 140, u daljnjem tekstu: NFW) glasi kako slijedi:
„1.   Sudski postupci koji se odnose na prava ili obveze koji pripadaju stečajnoj masi pokreću se protiv stečajnog upravitelja, a može ih i on pokrenuti.
2.   Ako takve sudske postupke pokreće ili s njima nastavlja stečajni dužnik ili su oni pokrenuti protiv njega te dovode do presude protiv tog stečajnog dužnika, tada ta presuda nema pravnu snagu u odnosu na stečajnu masu”.
11
U članku 26. NFW‑a navodi se:
„Sudski postupci u okviru kojih se traži ispunjenje obveze iz stečajne mase ne mogu se pokrenuti protiv stečajnog dužnika tijekom stečajnog postupka ni na koji drugi način osim onaj predviđen člankom 110.”.
12
U skladu s odredbama članka 110. NFW‑a:
„tražbine se prijavljuju stečajnom upravitelju u obliku računa ili druge pisane izjave u kojoj se navode vrsta i iznos tražbine, zajedno s popratnim dokumentima ili njihovom preslikom te izjavom o tome traži li se pravo prvenstva, založno pravo, hipoteka ili pravo zadržavanja. […]”
Glavni postupak i prethodna pitanja
13
U okviru skupa ugovora o opskrbi gorivom pomorskih brodova društvo Oilchart je 21. listopada 2014. za račun društva OWB isporučilo gorivo brodu Evita K. koji je pristao u luci Sluiskil (Nizozemska).
14
Društvo Oilchart je društvu OWB 22. listopada 2014. izdalo račun u iznosu od 116471,45 američkih dolara (USD) (oko 107229,44 eura). Taj je račun ostao neplaćen.
15
Presudom rechtbanka te Rotterdam (Sud u Rotterdamu, Nizozemska) od 21. studenoga 2014. nad društvom OWB otvoren je stečaj.
16
Društvo Oilchart je stečajnim upraviteljima društva OWB prijavilo potraživanje koje proizlazi iz tog neplaćenog računa radi provjere.
17
Zbog niza neplaćenih računa društvo Oilchart provelo je zapljenu određenih prekooceanskih brodova kojima je isporučilo gorivo. Kako bi se ukinule te zapljene imovine, položena su jamstva u korist društva Oilchart, koja su se protiv društva OWB ili protiv vlasnika dotičnog broda mogla zatražiti na temelju sudske odluke ili arbitražne odluke u Belgiji.
18
Društvo Oilchart je 11. ožujka 2015. podnijelo tužbu protiv društva OWB pred rechtbankom van koophandel te Antwerpen (Trgovački sud u Antwerpenu, Belgija) kako bi ishodilo, među ostalim, plaćanje navedenog neplaćenog računa. ING Bank, kao cesionar duga koji je prenijelo društvo OWB u zamjenu za stavljanja na raspolaganje kreditne linije, dobrovoljno je intervenirao u okviru te tužbe.
19
Priznajući da je nadležan za odlučivanje o navedenoj tužbi, taj je sud presudom od 15. ožujka 2017. na temelju nizozemskog stečajnog prava proglasio tu tužbu nedopuštenom.
20
Društvo Oilchart podnijelo je 16. svibnja 2017. žalbu protiv te odluke hofu van beroep te Antwerpen (Žalbeni sud u Antwerpenu, Belgija), sudu koji je uputio zahtjev.
21
Budući da društvo OWB nije sudjelovalo na raspravi pred rechtbankom van koophandel te Antwerpen (Trgovački sud u Antwerpenu) ni pred sudom koji je uputio zahtjev, potonji je smatrao da treba ispitati njegovu međunarodnu nadležnost u skladu s člankom 28. stavkom 1. Uredbe br. 1215/2012.
22
Pozivajući se na sudsku praksu Suda, sud koji je uputio zahtjev pita se temelji li se tužba društva Oilchart protiv društva OWB na općim pravilima građanskog i trgovačkog prava, u smislu članka 1. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012, ili na posebnim pravilima koja vrijede za postupke u slučaju nesolventnosti.
23
U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da je tužba društva Oilchart protiv društva OWB podnesena nakon otvaranja stečajnog postupka i bez njegova navođenja, na temelju posebne odredbe nizozemskog stečajnog zakonodavstva, odnosno članka 25. stavka 2. NFW‑a koji se odnosi na tužbe koje se ne odnose na stečajnu masu, nego na osobne interese stečajnog dužnika, a ne na temelju stavka 1. tog članka koji se izravno odnosi na tu stečajnu masu.
24
Prema mišljenju tog suda, točnu prirodu tužbe koju je podnijelo društvo Oilchart i mogućnost podnošenja takve tužbe protiv društva nad kojim je proglašen stečaj treba ispitati s obzirom na odredbe kojima se odstupa od nizozemskog stečajnog prava, a ne s obzirom na pravila općeg prava u građanskim i trgovačkim stvarima. U okviru određivanja međunarodne nadležnosti suda koji je uputio zahtjev, koje prethodi tom ispitivanju, taj se sud ipak pita nije li sudska tužba o kojoj je riječ u glavnom postupku usko povezana s postupkom u slučaju nesolventnosti, tako da je za odlučivanje o toj tužbi jedini nadležan sud pred kojim je otvoren stečaj.
25
Osim toga, sud koji je uputio zahtjev se pita protivi li se članku 3. stavku 1. Uredbe br. 1346/2000 odredba nacionalnog prava koja vjerovniku omogućuje da u jednoj državi članici pokrene sudski postupak za namirenje tražbine u pogledu koje je u drugoj državi članici već podnio zahtjev za namirenje iz stečajne mase.
26
U tim je okolnostima hof van beroep te Antwerpen (Žalbeni sud u Antwerpenu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 1. stavak 2. točku (b) Uredbe br. 1215/2012 […] u vezi s člankom 3. stavkom 1. Uredbe [br. 1346/2000] tumačiti na način da pojmovi ‚stečaj, postup[ci] u vezi likvidacije nesolventnih trgovačkih društava ili drugih pravnih osoba, postup[ci] prisilnog poravnanja i sličn[i] postup[ci]’ iz članka 1. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 1215/2012 obuhvaćaju i postupak u kojem se tražbina navedena u tužbi opisuje kao obično potraživanje od kupaca, a da se ne navodi da je nad tuženikom već pokrenut stečajni postupak, pri čemu se stvarna pravna osnova tražbine temelji na posebnim odstupajućim odredbama [NFW‑a] i u kojem:
–
valja ispitati treba li takvu tražbinu smatrati provjerljivom tražbinom (članak 26. u vezi s člankom 110. NFW‑a) ili neprovjerljivom tražbinom (članak 25. stavak 2. NFW‑a),
–
pitanja mogu li se obje tražbine istaknuti istodobno i ne isključuje li jedna tražbina drugu, s obzirom na posebne pravne posljedice svake tražbine (uključujući mogućnost korištenja bankovne garancije preuzete nakon pokretanja stečajnog postupka) treba ocijeniti u skladu s posebnim pravilima nizozemskog stečajnog prava?
[…]
2.
Je li članak 25. stavak 2. [NFW‑a] u skladu s člankom 3. stavkom 1. Uredbe br. 1346/2000, u dijelu u kojem se tom odredbom dopušta da se takva tražbina (u skladu s člankom 25. stavkom 2. NFW‑a) istakne pred sudom druge države članice umjesto pred stečajnim sudom države članice u kojoj je pokrenut stečajni postupak?”
Postupak pred Sudom
27
Sud je 31. ožujka 2023. sudu koji je uputio zahtjev poslao zahtjev za informacije o činjeničnom i pravnom okviru glavnog postupka, na koji je taj sud odgovorio 28. travnja 2023.
28
Sud je 11. srpnja 2023. pitao sud koji je uputio zahtjev namjerava li, s obzirom na okolnost da je društvo Oilchart povuklo tužbu u glavnom postupku, zadržati svoj zahtjev za prethodnu odluku.
29
Presudom od 27. studenoga 2023. taj je sud obavijestio Sud da je postupak koji se pred njim vodi još uvijek u tijeku s obzirom na to da je povlačenje tužbe društva Oilchart odbijeno.
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
30
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. stavak 2. točku (b) Uredbe br. 1215/2012 tumačiti na način da se primjenjuje na tužbu podnesenu u državi članici protiv društva radi plaćanja isporučene robe, u kojoj se ne navodi stečajni postupak koji je prethodno pokrenut nad tim društvom u drugoj državi članici ni činjenica da je tražbina već prijavljena u stečajnoj masi.
31
Konkretno, valja utvrditi je li takva tužba obuhvaćena člankom 1. stavkom 2. točkom (b) Uredbe br. 1215/2012, kojim se iz njezina područja primjene isključuju stečaj, postupci u vezi likvidacije nesolventnih trgovačkih društava ili drugih pravnih osoba, postupci poravnanja ili slični postupci. U slučaju potvrdnog odgovora, ta bi tužba spadala u materijalno područje primjene Uredbe br. 1346/2000, čiji članak 3. stavak 1. dodjeljuje sudovima države članice na čijem se državnom području nalazi središte dužnikova interesa isključivu međunarodnu nadležnost za otvaranje glavnog stečajnog postupka (vidjeti u tom smislu presudu od 4. prosinca 2019., Tiger i dr., C‑493/18, EU:C:2019:1046, t. 23., 25. i 29. i navedenu sudsku praksu).
32
Naime, Sud je već presudio da, kad je riječ o odgovarajućim područjima primjene uredbi br. 1215/2012 i 1346/2000, te uredbe treba tumačiti na način da se izbjegnu sva preklapanja pravnih pravila koja ti tekstovi propisuju kao i sve pravne praznine. Stoga tužbe koje su na temelju članka 1. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 1215/2012 isključene iz njezina područja primjene zbog toga što potpadaju pod „stečaj, postupke u vezi likvidacije nesolventnih trgovačkih društava ili drugih pravnih osoba, postupke prisilnog poravnanja ili slične postupke” ulaze u područje primjene Uredbe br. 1346/2000. Jednako tako, tužbe koje ne ulaze u područje primjene članka 3. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000 obuhvaćene su područjem primjene Uredbe br. 1215/2012 (vidjeti u tom smislu presude od 6. veljače 2019., NK, C‑535/17, EU:C:2019:96, t. 24. i od 18. rujna 2019., Riel, C‑47/18, EU:C:2019:754, t. 33. i navedenu sudsku praksu).
33
Sud je također naveo da je, kao što to proizlazi osobito iz uvodne izjave 10. Uredbe br. 1215/2012, namjera zakonodavca Unije bila zadržati široko shvaćanje pojma „građanske i trgovačke stvari” iz članka 1. stavka 1. te uredbe i, slijedom toga, široko područje njezine primjene. S druge strane, područje primjene Uredbe br. 1346/2000, u skladu s njezinom uvodnom izjavom 6., ne smije se široko tumačiti (vidjeti u tom smislu presude od 20. prosinca 2017., Valach i dr., C‑649/16, EU:C:2017:986, t. 25. i od 6. veljače 2019., NK, C‑535/17, EU:C:2019:96, t. 25 i navedenu sudsku praksu).
34
Primjenom tih načela Sud je presudio da su odgovarajuća područja primjene tih dviju uredbi jasno razgraničena i da su samo tužbe koje neposredno proizlaze iz postupka u slučaju nesolventnosti i s njime su tijesno povezane isključene iz područja primjene Uredbe br. 1215/2012. Stoga samo te tužbe ulaze u područje primjene Uredbe br. 1346/2000 (vidjeti u tom smislu presude od 6. veljače 2019., NK, C‑535/17, EU:C:2019:96, t. 26. i od 18. rujna 2019., Riel, C‑47/18, EU:C:2019:754, t. 34. i navedenu sudsku praksu).
35
Taj dvostruki kriterij, koji se nalazi u uvodnoj izjavi 6. Uredbe br. 1346/2000 u svrhu razgraničenja njezina predmeta, doslovno je preuzet Uredbom br. 2015/848, koja ratione temporis nije primjenjiva na glavni postupak jer se u njezinu članku 6. naslovljenom „Nadležnost za parnice koje izravno proizlaze iz postupka u slučaju nesolventnosti i koje su s njim tijesno povezane”, predviđa da su sudovi države članice na čijem je državnom području pokrenut postupak u slučaju nesolventnosti nadležni za sve tužbe koje izravno proizlaze iz postupka u slučaju nesolventnosti i koje su s njim tijesno povezane (vidjeti u tom smislu presudu od 6. veljače 2019., NK, C‑535/17, EU:C:2019:96, t. 27.).
36
S obzirom na prethodna razmatranja, valja stoga utvrditi ispunjava li tužba za plaćanje isporučene robe protiv društva nad kojim se vodi stečajni postupak taj dvostruki kriterij.
37
Kad je riječ o prvom kriteriju, kako bi se utvrdilo proizlazi li tužba izravno iz postupka u slučaju nesolventnosti, valja primijetiti da iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da odlučujući element za utvrđivanje područja u koje spada tužba nije njezin postupovni kontekst, već njezina pravna osnova. U skladu s tim pristupom, valja ispitati temelji li se pravo ili obveza koja je osnova tužbe na općim pravilima građanskog i trgovačkog prava ili na posebnim pravilima o odstupanjima koja vrijede za postupak u slučaju insolventnosti (vidjeti u tom smislu presude od 6. veljače 2019., NK, C‑535/17, EU:C:2019:96, t. 28., od 18. rujna 2019., Riel, C‑47/18, EU:C:2019:754, t. 33. i od 4. prosinca 2019., Tiger i dr., C‑493/18, EU:C:2019:1046, t. 27. i navedenu sudsku praksu).
38
Tako je Sud presudio da tužba koju je prodavatelj podnio na temelju odredbe o pridržaju prava vlasništva protiv kupca za kojeg je utvrđeno da je nesolventan dovodi u pitanje pravno pitanje koje je neovisno o pokretanju postupka u slučaju nesolventnosti. Drugim riječima, ona predstavlja samostalnu tužbu koja nema temelj u području stečajnog prava i koja ne zahtijeva ni pokretanje takvog postupka ni intervenciju stečajnog upravitelja (vidjeti u tom smislu presudu od 10. rujna 2009., German Graphics Graphische Maschinen, C‑292/08, EU:C:2009:544, t. 31. i 32.).
39
Osim toga, tužba koju je tužitelj podnio protiv treće osobe na temelju ustupa tražbine koji je odobrio stečajni upravitelj imenovan u okviru postupka u slučaju nesolventnosti obuhvaćena je pojmom „građanske i trgovačke stvari” u mjeri u kojoj se spor ne odnosi na valjanost ustupa koji je stečajni upravitelj odobrio i gdje se na izvršavanje stečenog prava cesionara primjenjuju pravila različita od onih koja se primjenjuju u okviru postupka u slučaju nesolventnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 19. travnja 2012., F‑Tex, C‑213/10, EU:C:2012:215, t. 37., 42. i 49.).
40
Isto vrijedi kada se, u kontekstu cesionarova ostvarivanja stečenog prava, spor odnosi samo na ponašanje cesionara (vidjeti, u tom smislu, presudu od 19. travnja 2012., F‑Tex, C‑213/10, EU:C:2012:215, t. 42.). S druge strane, tužba koja dovodi u pitanje prijenos dionica proveden u kontekstu postupka u slučaju nesolventnosti spada u područje primjene Uredbe br. 1346/2000, u mjeri u kojoj se stečajni upravitelj optužuje da nije izvršio ovlaštenje koje proizlazi iz nacionalnog prava kojim se uređuju skupni postupci (vidjeti u tom smislu presudu od 2. srpnja 2009., SCT Industri, C‑111/08, EU:C:2009:419, t. 28.).
41
Tužba za utvrđivanje postojanja tražbine u svrhu njezine registracije u kontekstu postupka u slučaju nesolventnosti ne spada u područje primjene Uredbe br. 1215/2012, s obzirom na to da takva tužba proizlazi izravno iz nacionalnih pravila o nesolventnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 18. rujna 2019., Riel, C‑47/18, EU:C:2019:754, t. 37. i 38.), kao ni tužba za utvrđivanje odgovornosti protiv članova odbora vjerovnika koji su svojim glasom uzrokovali pretvorbu postupka sanacije u postupak u slučaju nesolventnosti, s obzirom na to da je takva tužba izravna i neodvojiva posljedica obnašanja funkcije koja proizlazi posebno iz nacionalnih odredbi kojima se uređuju postupci u slučaju nesolventnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 20. prosinca 2017., Valach i dr., C‑649/16, EU:C:2017:986, t. 30. i 35.).
42
U ovom slučaju iz elemenata spisa kojima raspolaže Sud i iz pojašnjenja koja je dostavio sud koji je uputio zahtjev proizlazi da je cilj tužbe o kojoj je riječ u glavnom postupku to da se društvu naloži plaćanje robe isporučene u skladu s ugovorom sklopljenim prije pokretanja stečajnog postupka nad tim društvom. U skladu s naknadno sklopljenim sporazumima radi ukidanja privremenih mjera osiguranja koje su provedene, takva je presuda nužna kako bi tužitelj u glavnom postupku mogao izvršiti bankarska jamstva koja su mu dana.
43
Valja utvrditi da se i ugovorne obveze na koje se poziva u okviru sudskog postupka i provedbeni mehanizmi predviđeni u pogledu navedenih obveza temelje na ugovornom pravu i da su neovisni o posebnim pravilima koja se primjenjuju na postupke u slučaju nesolventnosti.
44
Osim toga, sudska tužba za plaćanje isporučene robe samostalna je jer se može podnijeti izvan postupka u slučaju nesolventnosti.
45
Osim toga, ni pokretanje postupka u slučaju nesolventnosti ni imenovanje stečajnog upravitelja ne mijenjaju pravnu osnovu tužbe obuhvaćene općim pravilima građanskog i trgovačkog prava kako bi potpala pod područje primjene posebnih pravila o postupcima u slučaju nesolventnosti.
46
Doista, Sud je presudio da sama činjenica da je stečajni upravitelj imenovan u okviru postupka u slučaju nesolventnosti nakon otvaranja takvog postupka podnio tužbu radi isplate u interesu vjerovnika ne mijenja bitno prirodu potraživanja, koje je samostalno u odnosu na postupak u slučaju nesolventnosti i koje i dalje podliježe materijalnim pravilima općeg prava (vidjeti u tom smislu presude od 6. veljače 2019., NK, C‑535/17, EU:C:2019:96, t. 29. i navedenu sudsku praksu i od 21. studenoga 2019., CeDe Group, C‑198/18, EU:C:2019:1001, t. 36.).
47
Kad je riječ o drugom kriteriju, navedenom u točki 34. ove presude, također je ustaljena sudska praksa da je odlučujući element za odluku o tome treba li primijeniti iznimku iz članka 1. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 1215/2012 stupanj povezanosti tužbe i postupka u slučaju nesolventnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 20. prosinca 2017., Valach i dr., C‑649/16, EU:C:2017:986, t. 27. i navedenu sudsku praksu i od 6. veljače 2019., NK, C‑535/17, EU:C:2019:96, t. 30.).
48
Kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 57. svojeg mišljenja, taj kriterij omogućuje da se uzmu u obzir kontekstualni elementi različiti od onih koji se odnose na pravnu osnovu tužbe.
49
Iako se u glavnom postupku ne može poreći postojanje određene veze između podnesene tužbe i postupka u slučaju nesolventnosti, s obzirom na to da je ta tužba podnesena nakon proglašenja nesolventnosti društva dužnika u okviru kojeg je tužitelj iz glavnog postupka prijavio tražbinu u stečajnu masu za potraživanje koje je isto kao ono na koje se odnosi navedena tužba, ipak se ne čini da je sama istovjetnost potraživanja koje se potražuje pred sudom koji je uputio zahtjev i potraživanja prijavljenog stečajnom upravitelju dovoljna da bi ta tužba bila obuhvaćena iznimkom iz članka 1. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 1215/2012.
50
U tom smislu, važno je naglasiti da utvrđenje nadležnog suda ni na koji način ne prejudicira pravo koje je mjerodavno za predmetni zahtjev u glavnom postupku niti relevantna pravila koja mogu odrediti pravo koje je mjerodavno za tužbu u glavnom postupku (vidjeti u tom smislu presudu od 21. studenoga 2019., CeDe Group, C‑198/18, EU:C:2019:1001, t. 38.).
51
Naime, pitanje dopuštenosti pojedinačne tužbe protiv društva u stečaju i pitanje što će biti s takvom tužbom u slučaju prijave tražbine u stečajnu masu nisu obuhvaćena pravilima o određivanju nadležnosti, nego pravilima o sukobu zakona kojima se određuje mjerodavno pravo.
52
U tom pogledu iz članka 4. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000 proizlazi da pravo koje je mjerodavno za postupke u slučaju nesolventnosti i njihove posljedice jest ono države članice u kojoj je taj postupak pokrenut.
53
Člankom 4. stavkom 2. te uredbe pojašnjava se da pravo države u kojoj je pokrenut postupak određuje uvjete za pokretanje, vođenje i okončanje postupka u slučaju nesolventnosti navodeći, ali ne ograničavajući se na različite faze postupka u slučaju nesolventnosti koje su uređene pravom države u kojoj je pokrenut postupak, odnosno, u točki (e), učinke postupka u slučaju nesolventnosti po važeće ugovore, u točki (f) učinke postupka u slučaju nesolventnosti na postupke pokrenute od strane pojedinačnih vjerovnika, u točki (h) pravila koja se odnose na prijavu, verifikaciju i priznavanje tražbina, u točki (g) tražbine koje će se prijaviti u vezi s dužnikovom stečajnom masom i postupanje s tražbinama koje su proistekle nakon pokretanja postupka u slučaju nesolventnosti te, u točki (m) pravila koja se odnose na ništavost, pobojnost i nemogućnost izvršenja pravnih radnji štetnih za sve vjerovnike.
54
Točno je da iz tumačenja članka 3. u vezi s člankom 4. Uredbe br. 1346/2000 proizlazi da se tom uredbom načelno želi postići podudarnost između sudova koji su međunarodno nadležni i prava koje se primjenjuje na postupke u slučaju nesolventnosti. Naime, osim u slučajevima u kojima ta uredba izričito predviđa drukčije odredbe, mjerodavno pravo, u skladu s člankom 4. navedene uredbe, prati međunarodnu nadležnost utvrđenu na temelju članka 3. iste uredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 21. studenoga 2019., CeDe Group, C‑198/18, EU:C:2019:1001, t. 30.).
55
Međutim, budući da se članak 3. stavak 1. Uredbe br. 1346/2000 ograničava na pitanje sudske nadležnosti za otvaranje postupaka u slučaju nesolventnosti i da je područje primjene članka 4. te uredbe šire od područja primjene njezina članka 3. jer se primjenjuje na postupke u slučaju nesolventnosti i njihove učinke, ta se podudarnost između mjerodavnog prava i nadležnog suda ne može zajamčiti u svim okolnostima.
56
U ovom slučaju, postupak u slučaju nesolventnosti o kojem je riječ u glavnom postupku otvoren je u Nizozemskoj, tako da je pravo mjerodavno za taj postupak i njegove učinke, u skladu s člankom 4. stavkom 1. Uredbe br. 1346/2000, nizozemsko pravo.
57
Iz toga proizlazi da je sudski postupak o kojem je riječ u glavnom postupku, čiji je cilj da se društvu nad kojim je otvoren stečaj naloži plaćanje isporučene robe, obuhvaćen nizozemskim pravom s obzirom na to da je na tom pravu, kao što je to navedeno u točki 53. ove presude, da utvrdi učinke postupka u slučaju nesolventnosti na važeće ugovore i utjecaje tog postupka na pojedinačne postupke, da utvrdi pravila koja se odnose na prijavu, verifikaciju i priznavanje tražbina kao i pravila koja se odnose na radnje koje mogu nanijeti štetu vjerovnicima.
58
Kao što je to Europska komisija naglasila na raspravi pred Sudom, primjena istog prava na postupak u slučaju nesolventnosti i sve njegove učinke, određene u skladu s člankom 4. stavkom 1. Uredbe br. 1346/2000, omogućuje osiguranje ostvarenja ciljeva te uredbe u pogledu jednakosti vjerovnika i zaštite njihovih interesa, neovisno o pitanju koje se odnosi na sudsku nadležnost.
59
U tom kontekstu, važno je uostalom istaknuti da pravilo sadržano u Uredbi br. 1215/2012 – na temelju kojeg, kada se pred sudovima različitih država članica vode postupci o istom predmetu u kojima sudjeluju iste stranke, sud pred kojim nije prvo započet postupak zastaje s postupkom kako bi se izbjeglo donošenje nepomirljivih sudskih odluka u tim postupcima – nije ni po analogiji primjenjivo na sustav Uredbe br. 1346/2000, s obzirom na to da potonja, među ostalim, priznaje nadležnost sudova u drugim državama članicama za sekundarne postupke u slučaju nesolventnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 18. rujna 2019., Riel, C‑47/18, EU:C:2019:754, t. 42., 44. i 46.).
60
S obzirom na sve prethodno navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 1. stavak 2. točku (b) Uredbe br. 1215/2012 treba tumačiti na način da se ne primjenjuje na tužbu podnesenu u državi članici protiv društva radi isplate isporučene robe u kojoj se ne navodi postupak u slučaju nesolventnosti koji je prethodno pokrenut protiv tog društva u drugoj državi članici ni činjenica da je tražbina već prijavljena u stečajnu masu.
Drugo pitanje
61
S obzirom na odgovor na prvo pitanje, na drugo pitanje nije potrebno odgovoriti.
Troškovi
62
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:
Članak 1. stavak 2. točku (b) Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima
treba tumačiti na način da se:
ne primjenjuje na tužbu podnesenu u državi članici protiv društva radi isplate isporučene robe u kojoj se ne navodi postupak u slučaju nesolventnosti koji je prethodno pokrenut protiv tog društva u drugoj državi članici ni činjenica da je tražbina već prijavljena u stečajnu masu.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: nizozemski