62020TJ0499
PRESUDA OPĆEG SUDA (osmo prošireno vijeće)
30. travnja 2025. (
*1
)
„Ekonomska i valutna unija – Bankovna unija – Jedinstveni mehanizam za sanaciju kreditnih institucija i određenih investicijskih društava (SRM) – Jedinstveni fond za sanaciju (SRF) – Odluka SRB‑a o izračunu ex ante doprinosâ za 2016. – Isključenje određenih obveza iz izračuna ex ante doprinosâ – Članak 5. stavak 1. točke (a), (b) i (f) Delegirane uredbe (EU) 2015/63 – Prigovor nezakonitosti – Načelo zabrane retroaktivnosti – Izvanugovorna odgovornost – Dovoljno ozbiljna povreda pravnog pravila kojim se dodjeljuju prava pojedincima – Stjecanje bez osnove”
*Predmet T‑499/20
Banco Cooperativo Español, S. A., sa sjedištem u Madridu (Španjolska), koji zastupaju D. Sarmiento Ramírez‑Escudero i J. Beltrán de Lubiano Sáez de Urabain, odvjetnici,
tužitelj,
protiv
Jedinstvenog sanacijskog odbora (SRB), koji zastupa C. De Falco, u svojstvu agenta, uz asistenciju B. Meyringa, F. Fernández de Trocóniz Roblesa, T. Klupscha i S. Ianc, odvjetnikâ,
tuženika,
kojeg podupire
Europska komisija, koju zastupaju D. Triantafyllou, A. Steiblytė i P. Němečková, u svojstvu agenata,
intervenijent,
OPĆI SUD (osmo prošireno vijeće),
u sastavu: A. Kornezov, predsjednik, D. Petrlík, K. Kecsmár (izvjestitelj), S. Kingston i L. Spangsberg Grønfeldt, suci,
tajnik: S. Jund, administratorica,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
nakon rasprave održane 27. lipnja 2024.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Svojom tužbom tužitelj, Banco Cooperativo Español, S. A., zahtijeva, s jedne strane, na temelju članka 263. UFEU‑a, poništenje Odluke Jedinstvenog sanacijskog odbora (SRB) SRB/ES/2022/79 od 7. prosinca 2022. o povlačenju Odluke SRB/ES/2020/16 SRB‑a od 19. ožujka 2020. o izračunu ex ante doprinosâ za 2016. društava Banco Cooperativo Español SA, Hypo Vorarlberg Bank AG (prije Vorarlberger Landes- und Hypothekenbank AG) i Portigon AG Jedinstvenom fondu za sanaciju te o izračunu njihovih ex ante doprinosa Jedinstvenom fondu za sanaciju za 2016. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka), u dijelu u kojem se odnosi na njega i, s druge strane, na temelju članka 268. UFEU‑a, naknadu štete koju je pretrpio zbog te odluke.
Okolnosti spora
2
U Španjolskoj su ruralne kreditne zadruge zadružne kreditne institucije koje pružaju financijske usluge u ruralnim područjima.
3
Tužitelj je kreditna institucija koju su 1990. osnovale određene ruralne kreditne zadruge koje su njegovi dioničari. Tužitelj je na čelu mreže koju one čine i nudi bankovne usluge pojedincima i poduzetnicima, među kojima su osobito ruralne kreditne zadruge. Jedna od glavnih usluga koje pruža ruralnim kreditnim zadrugama je objedinjeno vođenje njihovih računa.
4
Tako su tužitelj i ruralne kreditne zadruge 25. siječnja 1994. sklopili sporazum o gotovinskim sredstvima (u daljnjem tekstu: sporazum o gotovinskim sredstvima) čiji je cilj urediti tužiteljevo upravljanje gotovinskim sredstvima ruralnih kreditnih zadruga za njihov račun. S jedne strane, tim je sporazumom predviđeno da ruralne kreditne zadruge tužitelju ustupaju sredstva radi njihova ulaganja na međubankovnom ili monetarnom tržištu. S druge strane, s obzirom na to da tužitelj u vlastito ime preuzima rizik druge ugovorne strane za sva uložena sredstva, članak 4. navedenog sporazuma sadržava jamstvo da će ruralne kreditne zadruge pokriti sve gubitke ili obveze koji će nastati kao posljedica aktivnosti koju tužitelj obavlja na međubankovnom tržištu za njihov račun.
5
Tužitelj također djeluje kao posrednik kako bi svojim članovima omogućio pristup financiranju Europske središnje banke (ESB), tako što od nje izravno dobiva financijska sredstva i prosljeđuje ih ruralnim kreditnim zadrugama pod uvjetima istovjetnima onima koje je dobio od ESB‑a.
6
U konačnici, kako bi imali pristup transakcijama dugoročnog refinanciranja koje nudi ESB, tužitelj i određeni broj ruralnih kreditnih zadruga osnovali su grupu u čije ime on sudjeluje u različitim postupcima javne nabave koje provodi ESB. Tužitelj je odgovoran za tu grupu te upravlja iznosima, pravima i obvezama koji proizlaze iz takvih postupaka javne nabave i raspodjeljuje ih među njezinim različitim članovima.
7
Zbog različitih aktivnosti koje tužitelj obavlja za račun ruralnih kreditnih zadruga, njegove obveze uključuju određene nepodmirene obveze koje se također pojavljuju među obvezama u bilanci tih zadruga na temelju jamstva koje mu one daju za te aktivnosti.
8
Odlukom SRB/ES/SRF/2016/06 od 15. travnja 2016. o izračunu ex ante doprinosâ Jedinstvenom fondu za sanaciju za 2016. SRB je utvrdio, u skladu s člankom 70. stavkom 2. Uredbe (EU) br. 806/2014 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. srpnja 2014. o utvrđivanju jedinstvenih pravila i jedinstvenog postupka za sanaciju kreditnih institucija i određenih investicijskih društava u okviru jedinstvenog sanacijskog mehanizma i jedinstvenog fonda za sanaciju te o izmjeni Uredbe (EU) br. 1093/2010 (SL 2014., L 225, str. 1. i ispravak SL 2015., L 101, str. 62.), ex ante doprinose Jedinstvenom fondu za sanaciju (SRF) (u daljnjem tekstu: ex ante doprinosi) za 2016. (u daljnjem tekstu: razdoblje doprinosa 2016.) institucija obuhvaćenih člankom 2. u vezi s člankom 67. stavkom 4. te uredbe (u daljnjem tekstu: institucije), među kojima je i tužitelj.
9
Odlukom SRB/ES/SRF/2016/13 od 20. svibnja 2016. o prilagodbi ex ante doprinosâ SRF‑u za 2016. kojom se dopunjuje Odluka SRB/ES/SRF/2016/06 SRB je ispravio izračun ex ante doprinosâ institucija za razdoblje doprinosa 2016.
10
SRB je 19. ožujka 2020. donio Odluku SRB/ES/2020/16 o izračunu tužiteljeva ex ante doprinosa za razdoblje doprinosa 2016. (u daljnjem tekstu: odluka od 19. ožujka 2020.) kojom je povukao i zamijenio odluke navedene u točkama 8. i 9. ove presude (u daljnjem tekstu: početne odluke). U skladu s uvodnim izjavama 7. i 8. odluke od 19. ožujka 2020., njezin je cilj bio ispraviti postupovne nedostatke i nedostatke u obrazloženju početnih odluka koje je Opći sud utvdio u presudama od 28. studenoga 2019., Banco Cooperativo Español/SRB (T‑323/16, EU:T:2019:822), od 28. studenoga 2019., Hypo Vorarlberg Bank/SRB (T‑377/16, T‑645/16 i T‑809/16 EU:T:2019:823) i od 28. studenoga 2019., Portigon/SRB (T‑365/16, EU:T:2019:824).
11
Iz, među ostalim, točaka 95. i 111. presude od 28. studenoga 2019., Banco Cooperativo Español/SRB (T‑323/16, EU:T:2019:822), proizlazi da je Opći sud poništio prvu početnu odluku u dijelu u kojem se odnosila na tužitelja jer zahtjev potvrde vjerodostojnosti te odluke nije bio ispunjen i jer su prilikom njezina donošenja očito povrijeđeni postupovni zahtjevi koji se odnose na njezino odobrenje od strane članova izvršne sjednice SRB‑a i na pribavljanje tog odobrenja, što je tužbeni razlog koji je Opći sud istaknuo po službenoj dužnosti. S druge strane, Opći sud nije se izjasnio o izračunu iznosa tužiteljeva ex ante doprinosa za razdoblje doprinosa 2016.
12
U predmetu u kojem je donesena presuda od 15. srpnja 2021., Komisija/Landesbank Baden‑Württemberg i SRB (C‑584/20 P i C‑621/20 P, EU:C:2021:601), Europska komisija i SRB zatražili su poništenje presude od 23. rujna 2020., Landesbank Baden‑Württemberg/SRB (T‑411/17, EU:T:2020:435), kojom je Opći sud poništio SRB‑ovu odluku o izračunu ex ante doprinosâ za 2017. u dijelu u kojem se odnosila na tužitelja. U toj je presudi Sud prihvatio SRB‑ovu i Komisijinu žalbu glede zahtjeva potvrde vjerodostojnosti u odnosu na navedenu odluku, ali je utvrdio da ta odluka nije dostatno obrazložena i da je prvi tužbeni razlog koji je društvo Landesbank Baden‑Württemberg istaknulo u prvostupanjskom postupku osnovan (presuda od 15. srpnja 2021., Komisija/Landesbank Baden‑Württemberg i SRB, C‑584/20 P i C‑621/20 P, EU:C:2021:601, t. 171.).
13
SRB je 7. prosinca 2022. donio pobijanu odluku kojom je povukao i zamijenio odluku od 19. ožujka 2020. Prema uvodnim izjavama 19. do 22. pobijane odluke, njezin je cilj bio ispraviti nedostatak u obrazloženju koji je SRB utvrdio slijedom presude od 15. srpnja 2021., Komisija/Landesbank Baden‑Württemberg i SRB (C‑584/20 P i C‑621/20 P, EU:C:2021:601) te rješenja od 3. ožujka 2022., SRB/Portigon i Komisija (C‑664/20 P, neobjavljeno, EU:C:2022:161) i od 3. ožujka 2022., SRB/Hypo Vorarlberg Bank (C‑663/20 P, neobjavljeno, EU:C:2022:162).
14
Autoridad de Resolución Ejecutiva (FROB, Izvršno sanacijsko tijelo, Španjolska), u svojstvu nacionalnog sanacijskog tijela u smislu članka 3. stavka 1. točke 3. Uredbe br. 806/2014, dostavio je tužitelju pobijanu odluku 2. veljače 2023.
Pobijana odluka
15
Pobijana odluka sadržava glavni dio koji je u odnosu na tužitelja popraćen s pet priloga.
16
U glavnom dijelu pobijane odluke opisan je, u odjeljcima 3. do 10., postupak utvrđivanja ex ante doprinosâ za razdoblje doprinosa 2016. koji se primjenjuje na sve institucije.
17
Konkretnije, u odjeljku 6. pobijane odluke SRB je utvrdio godišnju ciljnu razinu navedenu u članku 4. Provedbene uredbe Vijeća (EU) 2015/81 od 19. prosinca 2014. o utvrđivanju jedinstvenih uvjeta primjene Uredbe br. 806/2014 u vezi s ex ante doprinosima SRF‑u (SL 2015., L 15, str. 1.), za razdoblje doprinosa 2016. (u daljnjem tekstu: godišnja ciljna razina).
18
SRB je objasnio da je tu godišnju ciljnu razinu utvrdio na osminu od 1,05 % iznosa osiguranih depozita, izračunanog na kraju godine, svih institucija u 2015., kako je dobiven na temelju podataka koje su institucije dostavile u skladu s člankom 14. stavkom 2. Delegirane uredbe Komisije (EU) 2015/63 оd 21. listopada 2014. o dopuni Direktive 2014/59/EU Europskog parlamenta i Vijeća u vezi s ex ante doprinosima aranžmanima financiranja sanacije (SL 2015., L 11, str. 44. i ispravak SL 2017., L 156, str. 38.).
19
U odjeljku 7. pobijane odluke SRB je opisao metodu za izračun ex ante doprinosâ za razdoblje doprinosa 2016. U tom je pogledu u uvodnoj izjavi 95. navedene odluke pojasnio da je za to razdoblje 60 % ex ante doprinosâ izračunano na „nacionalnoj razini”, odnosno na temelju podataka koje su dostavile institucije s odobrenjem za rad na državnom području države članice sudionice o kojoj je riječ (u daljnjem tekstu: nacionalna razina), u skladu s člankom 103. Direktive 2014/59/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 15. svibnja 2014. o uspostavi okvira za oporavak i sanaciju kreditnih institucija i investicijskih društava te o izmjeni Direktive Vijeća 82/891/EEZ i direktiva 2001/24/EZ, 2002/47/EZ, 2004/25/EZ, 2005/56/EZ, 2007/36/EZ, 2011/35/EU, 2012/30/EU i 2013/36/EU te uredbi (EU) br. 1093/2010 i (EU) br. 648/2012 Europskog parlamenta i Vijeća (SL 2014., L 173, str. 190. te ispravci SL 2015., L 216, str. 9. i SL 2024./90767, L) i člankom 4. Delegirane uredbe 2015/63. Ostatak ex ante doprinosâ (odnosno 40 %) izračunan je na „razini bankovne Unije”, odnosno na temelju podataka koje su dostavile sve institucije s odobrenjem za rad na državnom području svih država članica sudionica u jedinstvenom sanacijskom mehanizmu (SRM) (u daljnjem tekstu: razina Unije i države članice sudionice), u skladu s člancima 69. i 70. Uredbe br. 806/2014 i člankom 4. Provedbene uredbe 2015/81.
20
Osim toga, SRB je izračunao ex ante doprinose institucija poput tužitelja u sljedećim glavnim koracima.
21
U prvom koraku izračuna ex ante doprinosâ SRB je, u skladu s člankom 70. stavkom 2. drugim podstavkom točkom (a) Uredbe br. 806/2014, izračunao osnovni godišnji doprinos svake institucije, koji je razmjeran iznosu obveza institucije o kojoj je riječ, isključujući regulatorni kapital i osigurane depozite, u odnosu na sve obveze koje isključuju regulatorni kapital i osigurane depozite, svih institucija s odobrenjem na državnim područjima država članica sudionica. U skladu s člankom 5. stavkom 1. Delegirane uredbe 2015/63, SRB je odbio određene vrste obveza iz ukupnih obveza institucije koje treba uzeti u obzir za određivanje tog doprinosa.
22
U drugom koraku izračuna ex ante doprinosâ SRB je proveo prilagodbu osnovnog godišnjeg doprinosa uzimajući u obzir profil rizičnosti institucije o kojoj je riječ, u skladu s člankom 70. stavkom 2. podstavkom 2. točkom (b) Uredbe br. 806/2014. Taj je profil rizičnosti procijenio na temelju četiriju stupova rizika navedenih u članku 6. Delegirane uredbe 2015/63, koji se sastoje od pokazatelja rizika. Kako bi se institucije klasificirale u skladu s njihovom razinom rizika, SRB je najprije za svaki pokazatelj rizika koji se primjenjuje za razdoblje doprinosa 2016. utvrdio „skupove” u koje su institucije objedinjene, u skladu s točkom 3. pod naslovom „Korak 2.” Priloga I. toj delegiranoj uredbi. Institucijama koje pripadaju istom skupu dodijeljena je zajednička vrijednost za određeni pokazatelj rizika, takozvana „diskretizirana vrijednost”. Kombinacijom diskretiziranih vrijednosti za svaki pokazatelj rizika SRB je izračunao „multiplikator za prilagodbu profilu rizičnosti” institucije o kojoj je riječ (u daljnjem tekstu: multiplikator za prilagodbu). Množenjem osnovnog godišnjeg doprinosa te institucije s njezinim multiplikatorom za prilagodbu, SRB je dobio „osnovni godišnji doprinos prilagođen profilu rizičnosti” navedene institucije.
23
Nadalje, SRB je zbrojio sve osnovne godišnje doprinose prilagođene profilima rizičnosti kako bi dobio „zajednički nazivnik” koji je koristio za izračun udjela u godišnjoj ciljnoj razini koji svaka institucija mora platiti.
24
Naposljetku, SRB je ex ante doprinos svake institucije izračunao raspodjelom godišnje ciljne razine među svim institucijama na temelju postojećeg omjera između osnovnog godišnjeg doprinosa prilagođenog profilu rizičnosti, s jedne strane, i zajedničkog nazivnika, s druge strane.
25
Prilog I. pobijanoj odluci sadržava tužiteljev pojedinačni informacijski list koji sadržava rezultate izračuna njegova ex ante doprinosa. U tom se informacijskom listu navodi iznos tužiteljeva osnovnog godišnjeg doprinosa te vrijednost njegova multiplikatora za prilagodbu, i na razini Unije i na nacionalnoj razini, pri čemu se za svaki pokazatelj rizika navodi broj skupa u koji je tužitelj bio raspoređen. Usto, u navedenom se informacijskom listu navode podaci koji se upotrebljavaju za izračun ex ante doprinosâ svih institucija o kojima je riječ i koje je SRB utvrdio zbrajanjem ili kombiniranjem pojedinačnih podataka svih tih institucija. Naposljetku, taj list sadržava podatke koje je tužitelj prijavio u obrascu za izvješćivanje u vezi sa svojim ex ante doprinosom i koji su upotrijebljeni u izračunu tog doprinosa.
26
Prilog II. pobijanoj odluci sadržava statističke podatke o izračunu ex ante doprinosâ za svaku državu članicu sudionicu, u sažetom i agregiranom obliku. U tom se prilogu navodi, među ostalim, ukupni iznos ex ante doprinosâ koji trebaju platiti institucije o kojima je riječ za svaku od tih država članica. Nadalje, navedeni prilog za svaki pokazatelj rizika navodi broj skupova, broj institucija koje pripadaju svakom od skupova te minimalne i maksimalne vrijednosti tih skupova. U slučaju skupova koji se odnose na nacionalnu razinu, te se vrijednosti zbog povjerljivosti smanjuju ili povećavaju za nasumični iznos, zadržavajući izvornu raspodjelu institucija po skupovima.
27
Prilozi III.a, III.b i IV.a pobijanoj odluci razmatraju očitovanja koja su institucije različite od tužitelja podnijele tijekom postupka savjetovanja koji je SRB proveo prije donošenja pobijane odluke.
28
U Prilogu IV.b pobijanoj odluci, naslovljenom „Procjena komentara [koje je tužitelj podnio] u okviru savjetovanja o ex ante doprinosima [SRF‑u] za 2016. koja sadržava povjerljive informacije”, razmatraju se očitovanja koja je tužitelj podnio tijekom postupka savjetovanja.
Zahtjevi stranaka
29
Tužitelj od Općeg suda u bitnome zahtijeva da:
–
poništi pobijanu odluku u dijelu u kojem se odnosi na njega;
–
podredno, poništi pobijanu odluku u dijelu u kojem proizvodi retroaktivne učinke od dana donošenja odluke od 15. travnja 2016.;
–
naloži SRB‑u da mu naknadi:
–
zatezne kamate obračunane na iznos od 9933563,47 eura između 23. lipnja 2016. i dana na koji je SRB platio dugovane iznose, izračunane po primjenjivoj stopi refinanciranja ESB‑a, uvećanoj za 3,5 postotnih bodova;
–
podredno, samo u slučaju da Opći sud poništi pobijanu odluku samo u dijelu u kojem proizvodi retroaktivne učinke, zatezne kamate obračunane na iznos od 9933563,47 eura između 23. lipnja 2016. i dana na koji je pobijana odluka mogla proizvoditi svoje učinke, izračunane po primjenjivoj stopi refinanciranja ESB‑a, uvećanoj za 3,5 postotnih bodova;
–
podredno tomu, iznos koji odgovara prihodu koji bi imao da je bio stekao, na dražbi od 16. lipnja 2016., španjolske državne obveznice na deset godina, u vrijednosti koja odgovara ex ante doprinosu za 2016., računajući između 23. lipnja 2016. do datuma na koji SRB plati dugovane iznose (ili između 23. lipnja 2016. i datuma pobijane odluke, u slučaju da Opći sud smatra da je pobijana odluka materijalnopravno ispravna, ali ne proizvodi retroaktivne učinke);
–
naloži SRB‑u snošenje troškova.
30
SRB od Općeg suda zahtijeva da:
–
primarno, odbije tužbu;
–
naloži tužitelju snošenje troškova;
–
podredno, ako Opći sud prihvati jedan ili više tužbenih razloga, održi na snazi učinke pobijane odluke do njezine zamjene ili barem tijekom razdoblja od šest mjeseci od dana kada presuda kojom se poništava navedena odluka postane pravomoćna.
31
Komisija zahtijeva od Općeg suda da:
–
odbije tužbu,
–
naloži tužitelju snošenje troškova.
Pravo
Zahtjev za poništenje
32
Tužitelj iznosi tri tužbena razloga. Prvi se temelji na prigovoru nezakonitosti članka 5. stavka 1. Delegirane uredbe br. 2015/63. Drugi, istaknut u slučaju da Opći sud prihvati prvi tužbeni razlog, temelji se na povredi članka 103. stavka 2. drugog podstavka Direktive 2014/59 i članka 70. Uredbe br. 806/2014. Treći se temelji na povredi načela pravne sigurnosti.
33
U podnesku kojim se izvršava prilagodba tužbe, podnesenom na temelju članka 86. Poslovnika Općeg suda, tužitelj navodi da ostaje pri cijeloj svojoj argumentaciji iznesenoj u tužbi, pri čemu pojašnjava da, nakon povlačenja i zamjene odluke od 19. ožujka 2020. pobijanom odlukom, njegov tužbeni zahtjev treba shvatiti kao da se odnosi na pobijanu odluku umjesto na odluku od 19. ožujka 2020.
34
SRB osporava osnovanost triju istaknutih tužbenih razloga i dovodi u pitanje dopuštenost prvih dvaju tužbenih razloga.
Osnovanost prvog i drugog tužbenog razloga
35
Svojim prvim tužbenim razlogom tužitelj osporava zakonitost članka 5. stavka 1. Delegirane uredbe 2015/63, osobito zato što ta odredba iz izračuna ex ante doprinosâ nije isključila određene obveze nastale u okviru aktivnosti koje obavlja za račun ruralnih kreditnih zadruga, a drugim tužbenim razlogom navodi pravne posljedice koje valja izvesti iz takve nezakonitosti.
36
SRB u biti tvrdi da su prvi i drugi tužbeni razlog nedopušteni zbog nepostojanja pravnog interesa jer tužitelj od Općeg suda zahtijeva da odredbu koja nije bila primjenjiva u okviru izračuna njegova ex ante doprinosa za razdoblje doprinosa 2016. proglasi neprimjenjivom. Prema SRB‑ovu mišljenju, iz toga slijedi da tužitelj nema interes da se utvrdi da je odredba o kojoj je riječ nezakonita.
37
Tužitelj osporava SRB‑ovu argumentaciju.
38
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, prigovor nezakonitosti koji je prilikom glavnog osporavanja zakonitosti akta treće strane podredno istaknut na temelju članka 277. UFEU‑a dopušten je samo ako postoji veza između tog akta i propisa čija se navodna nezakonitost ističe. Budući da cilj članka 277. UFEU‑a nije davanje stranci mogućnosti da osporava primjenjivost bilo kojeg općeg akta u korist bilo koje tužbe, doseg prigovora nezakonitosti mora se ograničiti na ono što je neophodno za rješenje spora. Iz toga slijedi da opći akt čija se nezakonitost ističe mora izravno ili neizravno biti primjenjiv na slučaj koji je predmet tužbe te mora postojati izravna pravna veza između pojedinačne pobijane odluke i predmetnog općeg akta (presude od 30. travnja 2019., Wattiau/Parlament, T‑737/17, EU:T:2019:273, t. 56. i od 16. lipnja 2021., Krajowa Izba Gospodarcza Chłodnictwa i Klimatyzacji/Komisija, T‑126/19, EU:T:2021:360, t. 33.).
39
Usto, prigovor nezakonitosti dopušten je samo ako svojim ishodom može donijeti korist stranci koja ga je istaknula (vidjeti presudu od 6. srpnja 2022., MZ/Komisija, T‑631/20, EU:T:2022:426, t. 40. i navedenu sudsku praksu).
40
Međutim, iz sudske prakse proizlazi i da članak 277. UFEU‑a treba tumačiti dovoljno široko kako bi se osigurao djelotvoran nadzor zakonitosti općih akata institucija u korist osoba koje nisu imale pravo podnošenja izravne tužbe protiv takvih akata. Stoga područje primjene članka 277. UFEU‑a treba proširiti na akte institucija koji su bili relevantni za donošenje odluke na koju se odnosi tužba za poništenje u smislu da navedena odluka počiva ponajprije na tim aktima iako formalno ne čine njezinu pravnu osnovu. Osim toga, u svrhu ispitivanja prigovora nezakonitosti, pravila jednog te istog sustava ne mogu se umjetno rastaviti (vidjeti presudu od 16. lipnja 2021., Krajowa Izba Gospodarcza Chłodnictwa i Klimatyzacji/Komisija, T‑126/19, EU:T:2021:360, t. 34. i navedenu sudsku praksu).
41
U članku 5. stavku 1. Delegirane uredbe 2015/63 navode se pretpostavke pod kojima se obveza isključuje iz izračuna ex ante doprinosâ. U tom pogledu, u točkama 18. i 19. Priloga IV.b pobijanoj odluci SRB je objasnio razloge zbog kojih se obveze nastale u okviru aktivnosti koje tužitelj obavlja za račun ruralnih kreditnih zadruga ne mogu isključiti iz izračuna njegova ex ante doprinosa na temelju članka 5. stavka 1. Delegirane uredbe 2015/63.
42
Svojim prigovorom nezakonitosti tužitelj ističe da, ako članak 5. stavak 1. Delegirane uredbe 2015/63 treba tumačiti na način da se njime ne dopušta da se iz izračuna njegova ex ante doprinosa isključe obveze poput onih nastalih u okviru aktivnosti koje on obavlja za račun ruralnih kreditnih zadruga, tom bi se odredbom povrijedio članak 103. stavak 2. Direktive 2014/59, članak 70. stavci 2. i 6. Uredbe br. 806/2014, članak 16. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i načelo proporcionalnosti jer se tim pravnim pravilima Komisiji nalaže da prilikom donošenja navedene delegirane uredbe osigura da sustav isključenja obveza, kako je utvrđen člankom 5. stavkom 1. te delegirane uredbe, omogući isključenje takvih obveza iz izračuna ex ante doprinosâ.
43
Stoga, ako se ovaj prigovor nezakonitosti prihvati, na SRB‑u je da preispita svoje stajalište o tužiteljevu zahtjevu za isključenje obveza o kojima je riječ iz izračuna njegova ex ante doprinosa, a na Komisiji da poduzme mjere kojima se osigurava da će se te obveze tretirati u skladu s nadređenim pravnim pravilima navedenima u točki 42. ove presude, po potrebi proširenjem dosega isključenja predviđenih člankom 5. stavkom 1. Delegirane uredbe 2015/63.
44
U tim okolnostima valja utvrditi da postoji izravna pravna veza između pobijane odluke i članka 5. stavka 1. Delegirane uredbe 2015/63 te da tužitelj ima interes ishoditi eventualno utvrđenje nezakonitosti te odredbe.
45
To vrijedi tim više jer bi argumentacija koju SRB zastupa, kako je iznesena u točki 36. ove presude, dovela do umjetnog razdvajanja pravila sustava izračuna ex ante doprinosâ utvrđenog Delegiranom uredbom 2015/63 i lišavanja članka 277. UFEU‑a njegova korisnog učinka jer tužitelj ne bi mogao osporavati zakonitost odredbe kojom se predviđa isključenje određenih obveza iz navedenog izračuna kada se navodna nezakonitost ne temelji na postojanju tog isključenja, nego na pretpostavkama za primjenu tog isključenja (vidjeti po analogiji presudu od 16. lipnja 2021., Krajowa Izba Gospodarcza Chłodnictwa i Klimatyzacji/Komisija, T‑126/19, EU:T:2021:360, t. 42.).
46
S obzirom na prethodno navedeno, valja odbiti prigovor nedopuštenosti koji je istaknuo SRB.
Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na nezakonitosti članka 5. stavka 1. Delegirane uredbe 2015/63
47
Prvi tužbeni razlog, koji se sastoji od tri dijela, temelji se na nezakonitosti članka 5. stavka 1. Delegirane uredbe 2015/63 s obzirom na, kao prvo, članak 103. stavak 7. Direktive 2014/59, kao drugo, članak 16. Povelje i, kao treće, načelo proporcionalnosti.
– Prvi dio, koji se odnosi na nezakonitost članka 5. stavka 1. Delegirane uredbe 2015/63 s obzirom na, kao prvo, članak 103. stavak 7. Direktive 2014/59
48
Tužitelj tvrdi da aktivnosti koje obavlja za račun ruralnih kreditnih zadruga predstavljaju samo nisku razinu rizika, s obzirom na to da ima njihova jamstva na temelju sporazuma o gotovinskim sredstvima. Stoga smatra da je Komisija trebala uključiti obveze povezane s tim djelatnostima u one iz članka 5. stavka 1. Delegirane uredbe 2015/63, koji određene obveze izuzima od osnovice za izračun ex ante doprinosâ, pod prijetnjom nepoštovanja članka 103. stavka 7. Direktive 2014/59, koji joj nalaže donošenje delegiranog akta kako bi se pobliže odredio način na koji ex ante doprinose treba prilagoditi razmjerno profilu rizičnosti institucija.
49
Time što u članku 5. stavku 1. Delegirane uredbe 2015/63 nije predvidjela isključenje obveza poput onih opisanih u točki 48. ove presude, Komisija je stvorila situaciju „dvostrukog uračunavanja” obveza povezanih s aktivnostima koje tužitelj obavlja za ruralne kreditne zadruge jer one također knjiže obveze na temelju jamstva koje daju tužitelju za te aktivnosti.
50
Okolnost prema kojoj takvo dvostruko uračunavanje obveza može dovesti do povrede članka 103. stavka 7. Direktive 2014/59 potvrđuje činjenica da je Komisija predvidjela niz izuzeća u članku 5. stavku 1. Delegirane uredbe 2015/63 kako bi se izbjeglo takvo dvostruko uračunavanje.
51
U tom se pogledu tužitelj oslanja na „očitu usporednost” između, s jedne strane, određenih njegovih obveza nastalih u okviru aktivnosti koje obavlja za račun ruralnih kreditnih zadruga i, s druge strane, obveza koje su isključene, kao prvo, člankom 5. stavkom 1. točkom (a) Delegirane uredbe 2015/63, koje se odnose na unutargrupne obveze, kao drugo, njezinim člankom 5. stavkom 1. točkom (b), koje se odnose na obveze institucije koja je članica institucionalnog sustava zaštite (u daljnjem tekstu: ISZ) i, kao treće, njezinim člankom 5. stavkom 1. točkom (f), koje se odnose na promotivne kredite.
52
Upitan o dosegu svoje argumentacije na raspravi, tužitelj je pojasnio da ne ističe povredu načela jednakog postupanja, nego samo neusklađenost članka 5. stavka 1. Delegirane uredbe 2015/63 s člankom 103. stavkom 7. Direktive 2014/59.
53
SRB, koji podupire Komisija, osporava tužiteljevu argumentaciju.
54
Valja istaknuti da je, u skladu s člankom 103. stavkom 7. Direktive 2014/59, Komisija ovlaštena donijeti delegirane akte radi pobližeg određivanja pojma „prilagođavanje ex ante doprinosâ razmjerno profilu rizičnosti institucija”.
55
U vezi s delegiranom ovlasti u smislu članka 290. UFEU‑a, Komisija ima, u okviru izvršavanja ovlasti koje su joj povjerene, široku marginu prosudbe kad je pozvana provesti složene ocjene i procjene (vidjeti u tom smislu presudu od 11. svibnja 2017., Dyson/Komisija, C‑44/16 P, EU:C:2017:357, t. 53. i navedenu sudsku praksu).
56
To je slučaj kad je riječ o utvrđivanju kriterija prilagođavanja ex ante doprinosâ razmjerno profilu rizičnosti na temelju članka 103. stavka 7. Direktive 2014/59 (presude od 20. prosinca 2023., Landesbank Baden‑Württemberg/SRB, T‑389/21, EU:T:2023:827, t. 106. i od 20. prosinca 2023., Banque postale/SRB, T‑383/21, EU:T:2023:845, t. 153.).
57
U tom pogledu valja podsjetiti na to da se posebna narav ex ante doprinosâ sastoji, kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 105. do 107. Direktive 2014/59 i uvodne izjave 41. Uredbe br. 806/2014, od toga da se u okviru osigurateljne logike zajamči da financijski sektor pribavi dostatna financijska sredstva za jedinstveni sanacijski mehanizam kako bi on mogao ispunjavati svoje funkcije, potičući poslovanje dotičnih institucija po modelu koji predstavlja manji rizik (vidjeti u tom smislu presudu od 15. srpnja 2021., Komisija/Landesbank Baden‑Württemberg i SRB, C‑584/20 P i C‑621/20 P, EU:C:2021:601, t. 113.).
58
U tom kontekstu i kao što to proizlazi iz uvodne izjave 114. Direktive 2014/59, zakonodavac Unije zadužio je Komisiju da delegiranim aktom pojasni način na koji bi se trebali prilagođavati doprinosi institucija aranžmanima financiranja sanacije u skladu s njihovim profilom rizičnosti.
59
Jednako tako, uvodnom izjavom 107. Direktive 2014/59 pojašnjava se da, kako bi se osigurao pošten izračun ex ante doprinosâ i omogućili poticaji za poslovanje po modelu koji predstavlja manji rizik, kod doprinosa nacionalnim aranžmanima financiranja trebao bi se uzeti u obzir stupanj kreditnog, likvidnosnog i tržišnog rizika koji snose institucije.
60
Iz prethodno navedenog proizlazi da je Komisija trebala izraditi pravila za prilagodbu ex ante doprinosâ razmjerno profilu rizičnosti institucija uz nastojanje da ostvari dva povezana cilja, odnosno, s jedne strane, da osigura uzimanje u obzir različitih rizika koje stvaraju aktivnosti institucija, banaka ili šire financijske aktivnosti i, s druge strane, da potakne te iste institucije da slijede manje rizične načine poslovanja.
61
Međutim, kao što to proizlazi iz dokumenata povezanih s donošenjem Delegirane uredbe 2015/63, osobito dokumenata „JRC‑ovo tehničko ispitivanje u potporu Komisijinu zakonodavstvu druge razine o doprinosima (Jedinstvenom) fondu za sanaciju koji se temelje na rizicima” i „Radni dokument Komisijinih službi: procjene primjene predložene metodologije za izračun doprinosâ aranžmanima financiranja sanacija”, izrada takvih pravila za prilagodbu ex ante doprinosâ razmjerno profilu rizičnosti institucija podrazumijevala je Komisijine složene ocjene i procjene jer je ona trebala razmotriti različite elemente s obzirom na koje su različiti tipovi rizika shvaćeni u bankovnom i financijskom sektoru.
62
S obzirom na prethodno navedeno, Komisija je raspolagala širokom diskrecijskom ovlašću kada je, na temelju članka 103. stavka 7. Direktive 2014/59, donijela pravila kojima se pobliže određuje pojam „prilagođavanje ex ante doprinosâ razmjerno profilu rizičnosti institucija”.
63
U tim okolnostima, što se tiče metode prilagodbe osnovnih godišnjih doprinosa na temelju članka 103. stavka 7. Direktive 2014/59, nadzor suda Unije treba se ograničiti na razmatranje je li u okviru izvršavanja diskrecijske ovlasti dodijeljene Komisiji počinjena očita pogreška ili zlouporaba ovlasti odnosno je li Komisija očito prekoračila granice te ovlasti (vidjeti u tom smislu presudu od 21. srpnja 2011., Etimine, C‑15/10, EU:C:2011:504, t. 60.).
64
Slijedom toga, na tužitelju je da dokaže da članak 5. stavak 1. Delegirane uredbe 2015/63 sadržava takve nedostatke jer iz izračuna njegova ex ante doprinosa ne isključuje obveze poput onih nastalih u okviru aktivnosti koje obavlja za račun ruralnih kreditnih zadruga.
65
Kao prvo, u skladu s člankom 103. stavkom 2. Direktive 2014/59 i člankom 70. stavkom 2. Uredbe br. 806/2014, svaka institucija u načelu ima obvezu plaćanja ex ante doprinosâ te se u načelu sve njezine obveze, osim regulatornog kapitala i osiguranih depozita, moraju uzeti u obzir za potrebe izračuna tih doprinosâ. Stoga svaku iznimku od tog načela, poput onih predviđenih u članku 5. stavku 1. Delegirane uredbe 2015/63, treba usko tumačiti (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 12. listopada 2017., Kamin und Grill Shop, C‑289/16, EU:C:2017:758, t. 20. i navedenu sudsku praksu).
66
Takav pristup odgovara osigurateljnoj logici sustava ex ante doprinosâ, kako je navedena u točki 57. ove presude. Naime, u skladu s tom logikom, sve institucije, uključujući one čija je vjerojatnost sanacije navodno manja s obzirom na obveze koje imaju, ostvaruju korist od svojih ex ante doprinosâ putem stabilnosti financijskog sustava koju osigurava SRF.
67
Osim toga, u skladu s člankom 103. stavkom 2. Direktive 2014/59 i člankom 70. stavkom 2. Uredbe br. 806/2014, ex ante doprinosi prilagođavaju se razmjerno profilu rizičnosti institucija. Člankom 103. stavkom 7. Direktive 2014/59 predviđa se osam elemenata koje Komisija treba uzeti u obzir prilikom donošenja delegiranog akta koji se u tom članku spominje kako bi pobliže odredila pojam „prilagođavanje ex ante doprinosâ razmjerno profilu rizičnosti institucija”. Međutim, iako je „izloženost institucije riziku” među tim elementima, tako da ga je Komisija bila dužna uzeti u obzir pri donošenju Delegirane uredbe 2015/63, taj element samo je jedan od osam kriterija o kojima Komisija mora voditi računa prilikom izrade takvog akta.
68
Nasuprot tomu, ništa u članku 103. stavku 7. Direktive 2014/59 ne upućuje na to da je Komisija dužna dati prevladavajuću važnost jednom ili više elemenata navedenih u toj odredbi, kao što je izloženost institucije riziku. Osim toga, tom se odredbom ne pojašnjava na koji način Komisija treba uzeti u obzir tu izloženost.
69
Usto, iako se člankom 103. stavkom 7. točkom (h) Direktive 2014/59 predviđa da Komisija u svrhu prilagođavanja ex ante doprinosâ razmjerno profilu rizičnosti institucija o kojima je riječ mora uzeti u obzir činjenicu da je institucija dio ISZ‑a, ta ista odredba uopće ne spominje druge kategorije komercijalne ili ugovorne povezanosti koje Komisija treba uzeti u obzir u delegiranim aktima koje je ovlaštena donijeti.
70
Kao drugo, tužitelj ne može tvrditi da aktivnosti koje obavlja za račun ruralnih kreditnih zadruga predstavljaju samo nisku razinu rizika.
71
U tom pogledu, što se tiče analogije koju je tužitelj napravio s isključenjem predviđenim u članku 5. stavku 1. točki (a) Delegirane uredbe 2015/63 za određene unutargrupne obveze, najprije valja istaknuti da iz uvodnih izjava 8. i 9. navedene uredbe proizlazi da bi izračun doprinosa na pojedinačnoj razini doveo, u slučaju grupa, do dvostrukog uračunavanja određenih obveza pri utvrđivanju osnovnog godišnjeg doprinosa različitih subjekata grupe, s obzirom na to da bi obveze povezane sa sporazumima koje subjekti iste grupe sklapaju međusobno bile dio ukupnih obveza koje se trebaju uzeti u obzir za utvrđivanje osnovnog godišnjeg doprinosa svakog subjekta grupe. Stoga bi utvrđivanje osnovnog godišnjeg doprinosa trebalo detaljnije odrediti, u slučaju grupa kako bi se uzela u obzir međusobna povezanost subjekata grupe i izbjeglo dvostruko uračunavanje unutargrupnih izloženosti. Kako bi se osigurali jednaki uvjeti tržišnog natjecanja između subjekata koji su dio grupacije i institucija koje su članovi istog ISZ‑a ili su trajno povezane s istim središnjim tijelom, s potonjima se postupa na isti način. Za potrebe izračuna osnovnog godišnjeg doprinosa subjekta grupe, ukupne obveze koje treba uzeti u obzir ne uključuju obveze koje proizlaze iz bilo kojeg ugovora koji je taj subjekt grupe sklopio s bilo kojim drugim subjektom koji je dio iste grupe. Međutim takvo je isključenje moguće samo ako svaki subjekt grupe ima poslovni nastan u Uniji, u cijelosti je obuhvaćen istom konsolidacijom, podliježe odgovarajućim centraliziranim postupcima procjene, mjerenja i kontrole rizika i ako ne postoji tekuća ili predvidiva značajna praktična ili pravna prepreka za promptnu otplatu dospjelih obveza. Time se sprječava isključivanje obveza iz osnovice za izračun ex ante doprinosâ ako ne postoji jamstvo da bi unutargrupne kreditne izloženosti bile pokrivene ako se financijsko zdravlje grupe pogorša.
72
U tom pogledu Sud je naglasio da se člankom 5. stavkom 1. točkom (a) Delegirane uredbe 2015/63 nije namjeravalo u potpunosti isključiti svaki oblik dvostrukog uračunavanja obveza nego se njime takva praksa isključuje samo kada postoje dostatna jamstva da bi unutargrupne kreditne izloženosti bile pokrivene ako se financijsko zdravlje grupe pogorša (presuda od 3. prosinca 2019., Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, t. 94.).
73
Stoga se postavlja pitanje postoje li dostatna jamstva, u smislu sudske prakse, da će kreditne izloženosti biti pokrivene u slučaju pogoršanja financijskog zdravlja mreže koju u ovom slučaju čine tužitelj i ruralne kreditne zadruge koje su njegovi dioničari. U tom se pogledu tužitelj poziva, među ostalim, na odredbu 4. sporazuma o gotovinskim sredstvima, kojom se predviđa da ruralne kreditne zadruge „solidarno jamče za svako neispunjavanje obveza” sa svoje strane nakon ulaganja koja je on izvršio na međubankovnom tržištu primljenim sredstvima, kao i na „trajnu i obvezujuću” prirodu tog sporazuma.
74
U tom pogledu valja utvrditi da se navodna „trajna i obvezujuća” priroda sporazuma o gotovinskim sredstvima ne može utvrditi pozivanjem na puku okolnost da taj sporazum nije izmijenjen od 1994. Naime, iako svaku izmjenu sporazuma o gotovinskim sredstvima mora odobriti Banco de España (Španjolska središnja banka), ostaje činjenica da se, u skladu s člankom 5. navedenog sporazuma, svaka ruralna kreditna zadruga može jednostrano povući iz tog sporazuma pisanom obaviješću tužiteljevu upravnom odboru s učinkom od isteka drugog mjeseca nakon što navedeni odbor primi obavijest. Nasuprot tomu, člankom 113. stavkom 7. točkom (f) Uredbe (EU) br. 575/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o bonitetnim zahtjevima za kreditne institucije i investicijska društva i o izmjeni Uredbe (EU) br. 648/2012 (SL 2013., L 176, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 13., str. 3. i ispravak SL 2017., L 20, str. 2.) propisuje se, među ostalim, obveza prethodne najave barem 24 mjeseca prije raskida sporazuma o osnivanju ISZ‑a.
75
Usto, tužitelj je na raspravi potvrdio da mreža koju čine on i njegovi dioničari, ruralne kreditne zadruge, ne čini u potpunosti istu konsolidaciju i da se na nju ne primjenjuju odgovarajući centralizirani postupci procjene, mjerenja i kontrole rizika, tako da se njezina situacija razlikuje i od situacije grupa, kao što to proizlazi, među ostalim, iz uvodne izjave 9. Delegirane uredbe 2015/63, navedene u točki 71. ove presude, i od situacije ISZ‑ova (vidjeti osobito članak 113. stavak 7. Uredbe br. 575/2013 i točku 87. ove presude). Tužitelj nije objasnio kako bi se, u nedostatku takve konsolidacije i centralizirane provjere, moglo provjeriti i uvjeriti se da su sredstva kojima raspolažu ruralne kreditne zadruge dovoljna za pokrivanje dugova za koje su dana jamstva koja, kako on tvrdi, proizlaze iz sporazuma o gotovinskim sredstvima.
76
U svakom slučaju, SRB pravilno tvrdi da se Delegiranom uredbom 2015/63 ne predviđa isključenje obveza iz izračuna ex ante doprinosa svake institucije u svakom slučaju zasebno, nego samo s obzirom na određene kategorije obveza, definirane apstraktno, objektivno i općenito. Kao što je to SRB naveo, a da mu tužitelj nije proturječio, ako postoje mreže ruralnih kreditnih zadruga u više država članica, ugovorni i regulatorni uvjeti pod kojima one posluju mogu se znatno razlikovati od slučaja do slučaja. Stoga tužiteljev argument, u dijelu u kojem se, među ostalim, temelji na posebnostima njegove pojedinačne situacije, kako ona proizlazi iz sporazuma o gotovinskim sredstvima, ne može dovesti do nezakonitosti članka 5. stavka 1. Delegirane uredbe 2015/63.
77
Stoga, tužitelj nije dokazao da postoje dostatna jamstva da će kreditne izloženosti koje su posljedica aktivnosti koje je obavljao za račun ruralnih kreditnih zadruga biti pokrivene u slučaju pogoršanja financijskog zdravlja mreže koju u ovom slučaju čine on i ruralne kreditne zadruge koje su njegovi dioničari.
78
Kao treće, valja istaknuti da se ne mogu prihvatiti tužiteljevi argumenti prema kojima postoji „očita usporednost” između njegove situacije i onih iz članka 5. stavka 1. točaka (a), (b) ili (f) Delegirane uredbe 2015/63.
79
Kao prvo, iz članka 5. stavka 1. točke (a) Delegirane uredbe 2015/63 i njezine uvodne izjave 9., navedenih u točki 71. ove presude, proizlazi da se unutargrupne obveze koje proizlaze iz transakcija koje institucija sklapa s drugom institucijom koja pripada istoj grupi mogu isključiti iz izračuna ex ante doprinosâ samo ako su ispunjene pretpostavke navedene u tom članku.
80
Pojam „grupa” definiran je u članku 2. stavku 1. točki 26. Direktive 2014/59 kao „matično društvo i njegova društva kćeri”. Pojmovi „društvo [kći]” i „matično društvo” definirani su u članku 2. stavku 1. točkama 5. i 6. navedene direktive, upućivanjem na članak 4. Uredbe br. 575/2013, koji upućuje na članke 1. i 2. Sedme direktive Vijeća 83/349/EEZ od 13. lipnja 1983. na temelju članka 54. stavka 3. točke (g) Ugovora o konsolidiranim financijskim izvještajima (SL 1983., L 193, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 45.), kojima odgovara članak 22. stavci 1. do 5. Direktive 2013/34/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o godišnjim financijskim izvještajima, konsolidiranim financijskim izvještajima i povezanim izvješćima za određene vrste poduzeća, o izmjeni Direktive 2006/43/EZ Europskog parlamenta i Vijeća i o stavljanju izvan snage direktiva Vijeća 78/660/EEZ i 83/349/EEZ (SL 2013., L 182, str. 19.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 3., str. 253.). Iz tih definicija proizlazi da odnos matično društvo‑društvo kći podrazumijeva oblik kontrole u kojem matično društvo ima većinu glasačkih prava koja ostvaruju dioničari ili članovi u svojem društvu kćeri, pravo imenovanja odnosno opoziva pojedinih rukovoditelja tog društva kćeri ili prevladavajući utjecaj na to društvo (presuda od 3. prosinca 2019., Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, t. 85. i 86.).
81
U tim okolnostima, odnos matičnog društva i društva kćeri ne može se smatrati dokazanim samo zato što postoje gospodarski odnosi koji upućuju na partnerstvo više institucija, ali ne i kontrola jedne od njih nad drugim članovima grupe koju čine te institucije (vidjeti u tom smislu presudu od 3. prosinca 2019., Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, t. 87.).
82
U ovom slučaju, tužitelj je priznao, s jedne strane, da nijedna ruralna kreditna zadruga, koja je njegov dioničar, ne izvršava stvarnu kontrolu nad njim i ne može odlučiti o njegovu vođenju poslova ili strategiji upravljanja i, s druge strane, da on ne kontrolira ruralne kreditne zadruge. Prema tome, tužitelj nije dokazao da kod poslovnih i ugovornih odnosa između njega i ruralnih kreditnih zadruga postoji isti stupanj kontrole kao kod takvih odnosa grupe u smislu članka 5. stavka 1. točke (a) Delegirane uredbe 2015/63, kao što je to priznao na raspravi.
83
Što se tiče dvostrukog uračunavanja obveza, koje tužitelj kritizira, Sud je već utvrdio, kao što je to navedeno u točki 72. ove presude, da se člankom 5. stavkom 1. točkom (a) Delegirane uredbe 2015/63 nije namjeravalo isključiti svaki oblik dvostrukog uračunavanja obveza (vidjeti u tom smislu presudu od 3. prosinca 2019., Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, t. 94.). Usto, kao što je to istaknuto u točki 74. ove presude, tužitelj nije dokazao da postoje dostatna jamstva da će kreditne izloženosti biti pokrivene u slučaju pogoršanja financijskog zdravlja mreže koju čine on i ruralne kreditne zadruge koje su njegovi dioničari.
84
Štoviše, uzimanje u obzir načela jednakog postupanja, nediskriminacije i proporcionalnosti ne može opravdati drukčiji rezultat s obzirom na to da su u Delegiranoj uredbi 2015/63 izdvojene situacije s vrlo specifičnim značajkama izravno povezanima s rizicima koji su svojstveni obvezama o kojima je riječ (vidjeti presudu od 3. prosinca 2019., Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, t. 95. i navedenu sudsku praksu).
85
Usto, u presudi od 3. prosinca 2019., Iccrea Banca (C‑414/18, EU:C:2019:1036), Sud je utvrdio da članak 5. stavak 1. Delegirane uredbe 2015/63 nadležnim tijelima ne daje diskrecijsku ovlast prilikom isključenja određenih obveza na temelju usklađivanja doprinosâ iz članka 103. stavka 2. Direktive 2014/59 razmjerno profilu rizičnosti nego, suprotno tomu, precizno navodi pretpostavke za takvo isključenje obveze.
86
Iako je točno da se prethodno pitanje u presudi od 3. prosinca 2019., Iccrea Banca (C‑414/18, EU:C:2019:1036), nije odnosilo na zakonitost članka 5. stavka 1. Delegirane uredbe 2015/63, Sud nije utvrdio nikakvu osnovu za šire tumačenje iznimaka navedenih u članku 5. stavku 1. Delegirane uredbe 2015/63, nakon što je razmotrio zakonodavni okvir koji je sadržavao, među ostalim, Direktivu 2014/59 te načela jednakog postupanja, nediskriminacije i proporcionalnosti. Stoga iz te presude proizlazi da je, prema mišljenju Suda, način na koji je Komisija izvršavala svoje delegirane ovlasti u tom pogledu u skladu s člankom 103. stavkom 7. Direktive 2014/59.
87
Kao drugo, članak 5. stavak 1. točka (b) Delegirane uredbe 2015/63 odnosi se na institucije koje su članice ISZ‑a u smislu članka 2. stavka 1. točke 8. Direktive 2014/59 i kojima je nadležno tijelo dopustilo primjenu članka 113. stavka 7. Uredbe br. 575/2013, na temelju sporazuma sklopljenog s drugom institucijom koja je članica istog ISZ‑a.
88
U skladu s člankom 2. stavkom 1. točkom 8. Direktive 2014/59, ISZ je aranžman koji ispunjava zahtjeve iz članka 113. stavka 7. Uredbe br. 575/2013. Člankom 113. stavkom 7. Uredbe br. 575/2013 ISZ se definira kao „ugovorno ili zakonski određeno uređenje odgovornosti koje štiti te institucije i posebno osigurava njihovu likvidnost i solventnost kako bi se izbjegao stečaj u slučaju da to postane neophodno”. To uređenje odgovornosti mora ispunjavati kumulativne pretpostavke navedene u toj odredbi, koje se odnose, među ostalim, na odgovarajući bonitetni nadzor, dostupnost instrumenata za praćenje, klasifikaciju i kontrolu rizika te odgovarajućih mogućnosti utjecanja, na dostupnost sredstava i mogućnost drugih ugovornih strana da slobodno prenesu ili otkupe regulatorni kapital, na objavu određenih konsolidiranih ili agregiranih izvještaja, na zahtjev prema kojem su članovi obvezni svoju namjeru istupanja iz sustava institucionalne zaštite najaviti barem 24 mjeseca unaprijed, na nepostojanje neprikladnog stvaranja regulatornog kapitala te na dovoljno široko i u bitnome homogeno članstvo.
89
U ovom slučaju tužitelj nije dokazao da u okviru odnosa između njega i ruralnih kreditnih zadruga postoje obveze istovjetne kumulativnim obvezama propisanima člankom 113. stavkom 7. Uredbe br. 575/2013.
90
Kao treće, isto vrijedi i za navodnu usporednost tužiteljeve situacije i situacije predviđene u članku 5. stavku 1. točki (f) Delegirane uredbe 2015/63, koja se odnosi na promotivne kredite banaka koje odobravaju takve kredite.
91
Člankom 5. stavkom 1. točkom (f) Delegirane uredbe 2015/63 predviđa se da se iz izračuna ex ante doprinosâ isključuju „u slučaju institucija koje posluju u području promotivnih kredita, obveze institucije posrednika prema početnoj ili drugoj banci koja odobrava promotivne kredite ili drugoj instituciji posredniku i obveze izvorne banke koja odobrava promotivne kredite prema njezinim partnerima koji sudjeluju u financiranju, u mjeri u kojoj iznos tih obveza odgovara iznosu promotivnih kredita te institucije”.
92
U skladu s člankom 3. točkom 28. Delegirane uredbe 2015/63, „promotivni kredit” znači „kredit koji odobrava banka koja odobrava promotivne kredite ili posrednička institucija pod nekonkurentnim i neprofitnim uvjetima s ciljem promoviranja ciljeva javne politike središnje države ili regionalne samouprave države članice”.
93
U ovom slučaju tužitelj nije dokazao da, u okviru bankovnih usluga koje nudi, među ostalim, ruralnim kreditnim zadrugama (vidjeti točke 5. i 6. ove presude), krediti koji su predmeti takvih usluga odgovaraju ili nalikuju kreditima koje odobrava banka koja odobrava promotivne kredite ili posrednička banka pod nekonkurentnim i neprofitnim uvjetima s ciljem promoviranja ciljeva javne politike središnje države ili regionalne samouprave države članice.
94
Kao četvrto, s obzirom na to da tužitelj prigovara Komisiji da nije ostavila SRB‑u marginu prosudbe kako bi isključio situacije koje su slične onima navedenima u članku 5. stavku 1. Delegirane uredbe 2015/63, valja podsjetiti na to da, kao što to proizlazi iz točke 65. ove presude, isključenja iz navedenog članka predstavljaju iznimke od načela prema kojem sve obveze, osim regulatornog kapitala i osiguranih depozita, treba uzeti u obzir, tako da članak 5. stavak 1. navedene delegirane uredbe treba usko tumačiti. U tim se okolnostima Komisiji ne može prigovoriti da SRB‑u nije dodijelila marginu prosudbe koja bi mu omogućila da proširi područje primjene navedenih isključenja.
95
Kao peto, valja odbiti tužiteljev argument koji se temelji na okolnosti da mreže zadruga, poput one čiji je on dio, predstavljaju kategoriju koja je priznata u okviru bankovnih bonitetnih propisa, osobito Delegiranom uredbom Komisije (EU) 2015/61 оd 10. listopada 2014. o dopuni Uredbe (EU) br. 575/2013 Europskog parlamenta i Vijeća u pogledu zahtjeva za likvidnosnu pokrivenost kreditnih institucija (SL 2015., L 11, str. 1.). Iako se posebnosti takvih mreža uzimaju u obzir u okviru bonitetnog nadzora institucija, to ne znači da se one jednako tako uzimaju u obzir i u okviru financiranja SRM‑a jer je riječ o pravilima kojima se uređuju različiti aspekti bankarskog sektora. Bonitetni propisi imaju za cilj osigurati, među ostalim, da financijske institucije posluju s dostatnim sredstvima za preuzimanje rizika svojstvenih njihovim financijskim aktivnostima, dok su doprinosi SRF‑u, na temelju Uredbe br. 806/2014 i Delegirane uredbe 2015/63, namijenjeni osnivanju fonda koji u određenim okolnostima može pružiti pomoć u slučaju sanacije. U tom pogledu, Komisija je na raspravi objasnila, a da joj tužitelj u tom pogledu nije proturječio, da obveze nastale u kontekstu rada mreža zadruga nisu bile isključene iz izračuna ex ante doprinosâ na temelju članka 5. stavka 1. Delegirane uredbe 2015/63 jer zbog nepostojanja zahtjeva centraliziranog nadzora i dostatne razine transparentnosti i kontrole, nadzorna tijela takvih mreža ne mogu osigurati financijsko zdravlje subjekata o kojima je riječ ni njihovu dugoročnu solventnost, što je situacija koja se razlikuje od situacije ISZ‑ova i grupa, kao što to u biti proizlazi iz uvodne izjave 9. Delegirane uredbe 2015/63, navedene u točki 71. ove presude.
96
S obzirom na prethodno navedeno, prvi dio prvog tužbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.
– Drugi dio, koji se odnosi na nezakonitost članka 5. stavka 1. Delegirane uredbe 2015/63 s obzirom na članak 16. Povelje
97
Tužitelj tvrdi da se člankom 5. stavkom 1. Delegirane uredbe 2015/63 povređuje članak 16. Povelje jer neproporcionalno ograničava njegovo pravo na slobodu poduzetništva time što sprečava isključenje znatnog iznosa obveza upisanih u njegovu bilancu iz osnovice za izračun njegova ex ante doprinosa, bez ikakve veze s njegovim profilom rizičnosti.
98
SRB, koji podupire Komisija, osporava tužiteljevu argumentaciju.
99
Zaštita dodijeljena člankom 16. Povelje obuhvaća slobodu obavljanja gospodarske ili komercijalne djelatnosti, slobodu ugovaranja i slobodno tržišno natjecanje (vidjeti presudu od 21. prosinca 2021., Bank Melli Iran, C‑124/20, EU:C:2021:1035, t. 79. i navedenu sudsku praksu).
100
Međutim, sloboda poduzetništva ne predstavlja apsolutno pravo. Na nju se može primijeniti niz zahvata javne vlasti kojima se u općem interesu može ograničiti obavljanje gospodarske djelatnosti (vidjeti u tom smislu presude od 22. siječnja 2013., Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, t. 45. i 46. i navedenu sudsku praksu i od 21. prosinca 2021., Bank Melli Iran, C‑124/20, EU:C:2021:1035, t. 80. i 81. i navedenu sudsku praksu).
101
Ta se okolnost odražava, među ostalim, u načinu na koji treba ocijeniti akte Unije s obzirom na članak 52. stavak 1. Povelje (vidjeti u tom smislu presude od 22. siječnja 2013., Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, t. 47. i od 21. prosinca 2021., Bank Melli Iran, C‑124/20, EU:C:2021:1035, t. 82.).
102
U skladu s člankom 52. stavkom 1. Povelje, svako ograničenje pri ostvarivanju prava i sloboda priznatih Poveljom mora biti predviđeno zakonom i mora poštovati bit navedenih prava i sloboda te je moguće, podložno načelu proporcionalnosti, samo ako je nužno i ako zaista odgovara ciljevima od općeg interesa koje priznaje Unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba (presude od 22. siječnja 2013., Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, t. 48., i od 21. prosinca 2021., Bank Melli Iran, C‑124/20, EU:C:2021:1035, t. 83.).
103
U ovom slučaju, pod pretpostavkom da obveza određena tužitelju da plati ex ante doprinose a da se pritom na njega ne može primijeniti isključenje određenih njegovih obveza iz osnovice za izračun osnovnog godišnjeg doprinosa na temelju članka 5. stavka 1. Delegirane uredbe 2015/63 predstavlja zadiranje u njegovu slobodu poduzetništva, najprije valja istaknuti da je ta odredba donesena na temelju članaka 69. i 70. Uredbe br. 806/2014 i članaka 102. i 103. Direktive 2014/59, tako da je nemogućnost isključenja obveza o kojima je riječ predviđena zakonom.
104
Osim toga, što se tiče tužiteljeva argumenta prema kojem pretpostavka koja se odnosi na poštovanje bitnog sadržaja slobode poduzetništva nije ispunjena jer je ex ante doprinos koji on mora platiti jednak iznosu od oko 20 % dobiti poreznog razdoblja za koje je taj doprinos izračunan, valja istaknuti da obveza određena tužitelju da plati ex ante doprinose ne dovodi ni do kakve zabrane za njega ili, općenitije, za poduzetnike koji obavljaju gospodarsku djelatnost da obavljaju takvu djelatnost. Osim toga, mjere o kojima je riječ privremene su jer se primjenjuju samo tijekom početnog razdoblja predviđenog člankom 69. stavkom 1. Uredbe br. 806/2014. Stoga poštuju bitan sadržaj slobode poduzetništva (vidjeti po analogiji presudu od 12. srpnja 2018., Spike i dr., C‑540/16, EU:C:2018:565, t. 38.).
105
Usto, obvezom institucija o kojima je riječ da doprinose SRF‑u nastoji se postići cilj od općeg interesa, kao što to proizlazi iz točke 57. ove presude, odnosno zajamčiti, u okviru osigurateljne logike, da financijski sektor pribavi dostatna financijska sredstva SRF‑u kako bi on mogao ispunjavati svoje funkcije, potičući poslovanje institucija o kojima je riječ po modelu koji predstavlja manji rizik.
106
S obzirom na cilj naveden u točki 105. ove presude, na SRB‑u je da institucijama o kojima je riječ naplati doprinose kako bi se financirala provedba SRM‑a, kojim se nastoji ojačati stabilnost tih institucija u državama članicama sudionicama i spriječiti širenje eventualnih kriza na države članice nesudionice, u skladu s uvodnom izjavom 12. Uredbe br. 806/2014, čime će se olakšati funkcioniranje unutarnjeg tržišta u cijelosti.
107
Usto, što se tiče proporcionalnosti, s obzirom na ciljeve od općeg interesa koje priznaje Unija, isključenja tužiteljeve situacije iz slučajeva predviđenih u članku 5. stavku 1. Delegirane uredbe 2015/63, on tvrdi da se tom odredbom ne uzima u obzir poseban i konkretan cilj koji je propisao zakonodavac Unije, a prema kojem metoda izračuna mora odražavati profil rizičnosti svake institucije.
108
U tom pogledu valja pojasniti da se, kao što to proizlazi iz točke 105. ove presude, obvezom institucija o kojima je riječ da doprinose SRF‑u nastoji postići širi cilj od onoga na koji se poziva tužitelj. Upravo u okviru tog cilja se člankom 5. stavkom 1. Delegirane uredbe 2015/63 nastoji spriječiti isključivanje obveza iz osnovice za izračun ex ante doprinosâ ako ne postoji nikakvo jamstvo da će unutargrupne kreditne izloženosti o kojima je riječ biti pokrivene ako se financijsko zdravlje institucije o kojoj je riječ ili grupe kojoj pripada pogorša.
109
Usto, argumentacijom koju ističe tužitelj ne uzima se u obzir činjenica da se profil rizičnosti institucije ne dohvaća samo na temelju članka 5. stavka 1. Delegirane uredbe 2015/63 nego i pomoću pokazatelja rizika predviđenih u člancima 6. i 7. navedene delegirane uredbe, koji omogućuju, ovisno o slučaju, uzimanje u obzir aspekata njezina funkcioniranja koji upućuju na nizak profil rizičnosti.
110
Konačno, tužitelj nije dokazao da postoje manje ograničavajuća sredstva za postizanje zadanog cilja na jednako učinkovit način. S obzirom na analizu iz, među ostalim, točaka 70. do 93. ove presude, ne može se prihvatiti tužiteljeva tvrdnja prema kojoj je Komisija mogla odlučiti isključiti i obveze poput onih povezanih s aktivnostima koje on obavlja za račun ruralnih kreditnih zadruga jer postoje dostatna jamstva na temelju sporazuma o gotovinskim sredstvima navedenog u točki 4. ove presude, zbog razloga navedenih u točkama 74. do 96. ove presude, i u svakom slučaju ne može biti dovoljna da bi se dokazalo, među ostalim, da su institucije o kojima je riječ zbog tog sporazuma potaknute primijeniti manje rizične načine poslovanja.
111
U tim okolnostima tužitelj nije dokazao da je članak 5. stavak 1. Delegirane uredbe 2015/63 protivan članku 16. Povelje.
112
Slijedom toga, drugi dio prvog tužbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.
– Treći dio, koji se odnosi na nezakonitost članka 5. stavka 1. Delegirane uredbe 2015/63 s obzirom na načelo proporcionalnosti
113
Tužitelj smatra da je donošenjem članka 5. stavka 1. Delegirane uredbe 2015/63 Komisija povrijedila načelo proporcionalnosti.
114
SRB, koji podupire Komisija, osporava tužiteljevu argumentaciju.
115
U tom pogledu valja podsjetiti na to da načelo proporcionalnosti, kao jedno od općih načela prava Unije, zahtijeva da akti njezinih institucija budu prikladni za ostvarenje legitimnih ciljeva koje slijedi zakonodavstvo o kojem je riječ i da ne prelaze granice onoga što je nužno za postizanje tih ciljeva, pri čemu, u slučaju kada postoji izbor između više prikladnih mjera, valja upotrijebiti najmanje ograničavajuću, a uzrokovane nepovoljnosti ne smiju biti neproporcionalne u odnosu na ciljeve koje se želi postići (presude od 4. svibnja 2016., Philip Morris Brands i dr., C‑547/14, EU:C:2016:325, t. 165. i od 20. siječnja 2021., ABLV Bank/SRB, T‑758/18, EU:T:2021:28, t. 142., vidjeti u tom smislu i presudu od 8. lipnja 2010., Vodafone i dr., C‑58/08, EU:C:2010:321, t. 51.).
116
Iz točke 62. ove presude proizlazi da je Komisija raspolagala širokom diskrecijskom ovlašću za donošenje, na temelju članka 103. stavka 7. Direktive 2014/59, pravila kojima se pobliže određuje pojam „prilagođavanje ex ante doprinosâ razmjerno profilu rizičnosti institucija”.
117
U tim okolnostima i u skladu sa sudskom praksom (vidjeti u tom smislu presude od 16. lipnja 2015., Gauweiler i dr., C‑62/14, EU:C:2015:400, t. 80., 81. i 91. i od 21. prosinca 2022., Firearms United Network i dr./Komisija, T‑187/21, neobjavljenu, EU:T:2022:848, t. 122. i 123. i navedenu sudsku praksu), nadzor Općeg suda nad poštovanjem načela proporcionalnosti mora se ograničiti na razmatranje je li članak 5. stavak 1. Delegirane uredbe 2015/63 očito neprikladan u odnosu na cilj koji Komisija želi postići, prelazi li očito ono što je nužno za postizanje tog cilja ili dovodi do nepogodnosti koje su očito neproporcionalne u odnosu na zadani cilj.
118
Kao prvo, kao što to proizlazi iz točke 149. tužbe, tužitelj ne osporava da je članak 5. stavak 1. Delegirane uredbe 2015/63 prikladan doprinijeti ostvarenju cilja navedenog u točki 57. ove presude.
119
Kao drugo, što se tiče nužnosti mjere predviđene člankom 5. stavkom 1. Delegirane uredbe 2015/63, valja podsjetiti na to da se tom odredbom iz osnovice za izračun ex ante doprinosâ isključuju iz obveza institucija iznosi koji zbog različitih razloga predstavljaju manji rizik.
120
U tom pogledu, iz točaka 54. do 96. ove presude proizlazi da treba odbiti tužiteljev prigovor prema kojem je Komisija iz članka 5. stavka 1. Delegirane uredbe 2015/63 pogrešno isključila obveze povezane s aktivnostima koje on obavlja za ruralne kreditne zadruge.
121
U tim je okolnostima, s obzirom na široku diskrecijsku ovlast kojom raspolaže, Komisija mogla smatrati da, kako bi se postigao cilj naveden u točki 57. ove presude, nije bilo poželjno iz osnovnog izračuna ex ante doprinosâ isključiti, na temelju članka 5. stavka 1. Delegirane uredbe 2015/63, obveze povezane s aktivnostima koje tužitelj obavlja za ruralne kreditne zadruge zbog toga što, u biti, nisu postojala dostatna jamstava da će njegove kreditne izloženosti, po osnovi aktivnosti koje obavlja za račun ruralnih kreditnih zadruga, biti pokrivene u slučaju pogoršanja njegova financijskog zdravlja. Stoga ta odredba očito ne prelazi ono što je nužno za postizanje tog cilja.
122
Kao treće, kao što to također proizlazi iz točke 110. ove presude, tužitelj nije dokazao da bi se cilj naveden u točki 57. ove presude mogao jednako učinkovito postići manje ograničavajućim sredstvom, odnosno, u ovom slučaju, uključivanjem u članak 5. stavak 1. Delegirane uredbe 2015/63 obveza povezanih s aktivnostima koje obavlja za ruralne kreditne zadruge.
123
Usto, što se tiče postojanja eventualnih nepogodnosti koje su očito neproporcionalne u odnosu na cilj naveden u točki 57. ove presude, valja utvrditi da sama tvrdnja prema kojoj članak 5. stavak 1. Delegirane uredbe 2015/63 ugrožava zadaću koju je tužitelj preuzeo u pogledu ruralnih kreditnih zadruga i lišava ga njegove ekonomske svrhe ne može biti dovoljna za utvrđivanje postojanja takvih nepogodnosti. Naime, nijedan element iz spisa ne upućuje na to da je tužiteljeva zadaća ugrožena činjenicom da je njegov ex ante doprinos za razdoblje doprinosa 2016. izračunan, a da obveze o kojima je riječ nisu isključene, u skladu osobito s člankom 5. stavkom 1. Delegirane uredbe 2015/63.
124
U tom pogledu, iz tužiteljeve argumentacije ne mogu se dokučiti razlozi zbog kojih je, kao što on to tvrdi, trebalo u većoj mjeri uskladiti područje bonitetnog nadzora i područje sanacije. Konkretno, tužitelj ni na koji način ne povezuje zadani cilj sustava ex ante doprinosâ s odredbama propisa u području bonitetnog nadzora.
125
Slijedom toga, valja odbiti treći dio prvog tužbenog razloga kao neosnovan i time odbiti navedeni tužbeni razlog u cijelosti.
Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 103. stavka 2. drugog podstavka Direktive 2014/59 i članka 70. Uredbe br. 806/2014
126
Drugim tužbenim razlogom tužitelj od Općeg suda zahtijeva da, u slučaju da prihvati prvi tužbeni razlog, odluči o pobijanoj odluci a da pritom ne uzme u obzir odredbe članka 5. stavka 1. Delegirane uredbe 2015/63. Konkretno, prema tužiteljevu mišljenju, o toj odluci valja odlučiti upućivanjem samo na kriterije navedene u odgovarajućim odredbama Direktive 2014/59 i Uredbe br. 806/2014.
127
Međutim, s obzirom na to da je prvi tužbeni razlog odbijen, drugi tužbeni razlog stoga također treba odbiti.
Treći tužbeni razlog, koji se temelji na povredi načela pravne sigurnosti
128
Tužitelj tvrdi da se pobijanom odlukom povređuje načelo pravne sigurnosti jer se njezinom izrekom predviđa da ona stupa na snagu 15. travnja 2016., odnosno u trenutku stupanja na snagu prve početne odluke. Načelu pravne sigurnosti protivi se to da se kao datum početka stupanja na snagu akta odredi datum prije njegove objave. Iznimno, akt Unije može imati retroaktivan učinak kada to zahtijeva cilj koji treba postići, kada se na odgovarajući način poštuju legitimna očekivanja zainteresiranih osoba i kada njegov retroaktivni učinak jasno proizlazi iz pravila o kojem je riječ. Smatra da u ovom slučaju te pretpostavke nisu ispunjene.
129
SRB osporava tužiteljevu argumentaciju.
130
Pobijana odluka donesena je 7. prosinca 2022. te je, u skladu s onim što se predviđa člankom 4. njezine izreke, stupila na snagu 15. travnja 2016., odnosno u trenutku stupanja na snagu prve početne odluke, koje odluke su i same, također s učinkom od 15. travnja 2016., zamijenjene odlukom od 19. ožujka 2020., kao što to proizlazi iz točaka 10. i 13. ove presude. Ta je odluka također stupila na snagu 15. travnja 2016., u skladu s onim što je predviđeno člankom 3. njezine izreke.
131
Iz uvodnih izjava 19. do 22. pobijane odluke proizlazi da je njezin cilj bio ispraviti nedostatak u obrazloženju odluke od 19. ožujka 2020. koji je SRB utvrdio slijedom presude od 15. srpnja 2021., Komisija/Landesbank Baden‑Württemberg i SRB (C‑584/20 P i C‑621/20 P, EU:C:2021:601) te rješenja od 3. ožujka 2022., SRB/Portigon i Komisija (C‑664/20 P, neobjavljeno, EU:C:2022:161) i od 3. ožujka 2022., SRB/Hypo Vorarlberg Bank (C‑663/20 P, neobjavljeno, EU:C:2022:162) koji su se odnosili na izračun iznosa ex ante doprinosâ za razdoblje doprinosa 2017.
132
Usto, kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 6. do 8. odluke od 19. ožujka 2020., ona je donesena kako bi se ispravili postupovni nedostatci i nedostatak u obrazloženju početnih odluka koje je Opći sud utvrdio u presudama od 28. studenoga 2019., Banco Cooperativo Español/SRB (T‑323/16, EU:T:2019:822), od 28. studenoga 2019., Hypo Vorarlberg Bank/SRB (T‑377/16, T‑645/16 i T‑809/16 EU:T:2019:823) i od 28. studenoga 2019., Portigon/SRB (T‑365/16, EU:T:2019:824).
133
Prema tome, pobijanom odlukom te prethodno navedenim presudama i rješenjima nije izmijenjen doseg tužiteljeve obveze plaćanja ex ante doprinosa za razdoblje doprinosa 2016., kako je o njoj odlučeno drugom početnom odlukom i kako je ona postojala tijekom tog razdoblja doprinosa.
134
Naime, izračun tužiteljeva ex ante doprinosa za razdoblje doprinosa 2016. te iznos tog doprinosa bili su isti u drugoj od početnih odluka, u odluci od 19. ožujka 2020. i u pobijanoj odluci. U tom pogledu, jedini novi elementi uvedeni pobijanom odlukom nalazili su se u širem obrazloženju izračuna tužiteljeva ex ante doprinosa za razdoblje doprinosa 2016.
135
U uvodnim izjavama 188. do 194. pobijane odluke SRB je iznio razloge zbog kojih je vremenske učinke pobijane odluke utvrdio na način opisan u točki 130. ove presude. Pojasnio je, među ostalim, da je tako postupio kako bi zadržao pravnu osnovu na temelju koje su ex ante doprinosi institucija o kojima je riječ naplaćeni tijekom razdoblja doprinosa 2016. i očuvao valjanost plaćanja tih doprinosa.
136
Prema sudskoj praksi, načelu pravne sigurnosti protivi se to da akt Unije počne proizvoditi učinke prije njegova donošenja, osim iznimno kada cilj koji se treba postići to zahtijeva i kada se uredno poštuju legitimna očekivanja zainteresiranih osoba (vidjeti u tom smislu presude od 13. studenoga 1990., Fedesa i dr., C‑331/88, EU:C:1990:391, t. 45. i navedenu sudsku praksu i od 5. rujna 2014., Éditions Odile Jacob/Komisija, T‑471/11, EU:T:2014:739, t. 102. i navedenu sudsku praksu).
137
Kao prvo, što se tiče pitanja zahtijeva li cilj koji treba postići pobijanom odlukom da ona stupi na snagu prije datuma njezina donošenja, valja uzeti u obzir kontekst u kojem je ta odluka donesena.
138
U tom pogledu, iz točaka 10. do 13. ove presude proizlazi da presudom kojom je poništena prva početna odluka te presudama koje su dovele do povlačenja odluke od 19. ožujka 2020. nije ukinuta tužiteljeva obveza plaćanja ex ante doprinosa za razdoblje doprinosa 2016., u skladu s primjenjivim pravnim okvirom, niti je smanjen iznos navedenog doprinosa, što tužitelj ne osporava.
139
U tim posebnim okolnostima, da SRB nije, prilikom donošenja pobijane odluke, odredio da ona počinje proizvoditi učinke od datuma stupanja na snagu prve početne odluke, pobijana odluka ne bi mogla proizvoditi učinke tijekom razdoblja od 15. travnja 2016. do 7. prosinca 2022., tijekom kojeg bi tužitelj bio oslobođen svoje obveze plaćanja ex ante doprinosa za razdoblje doprinosa 2016., iako se na njega primjenjivala ta obveza na temelju članka 2., članka 67. stavka 4. i članaka 69. i 70. Uredbe br. 806/2014. Isto tako, tijekom tog razdoblja SRF je, protivno tim istim odredbama, bio lišen sredstava koja potječu od tužiteljeva ex ante doprinosa, što je ugrozilo provedbu Direktive 2014/59, Uredbe br. 806/2014 i Delegirane uredbe 2015/63 (vidjeti po analogiji presudu od 15. srpnja 2021., Komisija/Landesbank Baden‑Württemberg i SRB, C‑584/20 P i C‑621/20 P, EU:C:2021:601, t. 176. i 177.).
140
Slijedom toga, cilj je donošenja pobijane odluke s učinkom od 15. travnja 2016. bio osigurati podudarnost između primjenjivosti pobijane odluke i trenutka u kojem je nastala tužiteljeva obveza isplate ex ante doprinosa za razdoblje doprinosa 2016. te tako izbjeći rezultat suprotan primjenjivim propisima. Međutim, ostvarenje takvog legitimnog cilja u javnom interesu zahtijevalo je da ta odluka stupi na snagu prije datuma njezina donošenja, odnosno istog datuma kao i odluka od 19. ožujka 2020. koju je zamijenila.
141
Kao drugo, ništa ne upućuje na to da u okolnostima ovog slučaja tužiteljeva legitimna očekivanja ili legitimna očekivanja trećih nisu bila propisno poštovana. Tužitelj ne može tvrditi, s jedne strane, da je presuda od 28. studenoga 2019., Banco Cooperativo Español/SRB (T‑323/16, EU:T:2019:822) stvorila legitimna očekivanja da pobijana odluka neće stupiti na snagu prije datuma njezina donošenja ili, s druge strane, da su presude kojima je poništena prva odluka i koje su dovele do povlačenja odluke od 19. ožujka 2020. mogle stvoriti legitimna očekivanja da će on biti obveznik plaćanja svojeg ex ante doprinosa za razdoblje doprinosa 2016. tek od kasnijeg datuma, kada je donesena nova odluka. Za razliku od onog što se zahtijeva sudskom praksom (vidjeti u tom smislu presudu od 16. rujna 2021., FVE Holýšov I i dr./Komisija, C‑850/19 P, neobjavljenu, EU:C:2021:740, t. 34. i navedenu sudsku praksu), nijedna institucija tužitelju nije dostavila precizne, bezuvjetne i usklađene informacije u tom smislu (vidjeti točke 133. i 134. ove presude).
142
Usto, članak 266. UFEU‑a je za instituciju koja je donijela poništeni akt obvezujući samo u granicama onoga što je potrebno za osiguranje izvršenja presude o poništenju. U tom smislu ta odredba predmetnoj instituciji nalaže da izbjegava da bilo koji akt namijenjen nadomještanju poništenog akta ima jednake nepravilnosti kao one utvrđene u navedenoj presudi (vidjeti presudu od 11. prosinca 2017., Léon Van Parys/Komisija, T‑125/16, EU:T:2017:884, t. 49. i navedenu sudsku praksu). Kako bi postupila u skladu s presudom o poništenju i u potpunosti je provela, institucija je dužna poštovati ne samo izreku presude već i obrazloženje koje je do nje dovelo i koje čini njezinu nužnu potporu, u smislu da je neophodno za određivanje točnog značenja onoga što je odlučeno u izreci (vidjeti u tom smislu presudu od 29. studenoga 2007., Italija/Komisija, C‑417/06 P, neobjavljenu, EU:C:2007:733, t. 50. i navedenu sudsku praksu).
143
Iz toga slijedi da je SRB, kako bi donio novu odluku u skladu s obrazloženjem koje predstavlja nužnu potporu izreci presude od 28. studenoga 2019., Banco Cooperativo Español/SRB (T‑323/16, EU:T:2019:822), bio dužan poštovati postupovne zahtjeve koji su povrijeđeni tijekom postupka donošenja sporne odluke. Ta okolnost nije mogla kod tužitelja stvoriti nikakva očekivanja da pobijana odluka neće proizvoditi učinke prije datuma odluke koju je trebala zamijeniti ili da će on sam biti obveznik plaćanja ex ante doprinosa za razdoblje doprinosa 2016. tek od kasnijeg datuma, kada bi bila donesena nova odluka (vidjeti po analogiji presudu od 11. siječnja 2024., Eurobolt i dr./Komisija i Stafa Group, C‑517/22 P, EU:C:2024:9, t. 55. i 56. i navedenu sudsku praksu).
144
Stoga valja istaknuti da, za razliku od onog što tvrdi tužitelj, pobijanom odlukom nije povrijeđeno načelo pravne sigurnosti jer su pretpostavke navedene u točki 136. ove presude ispunjene i jer je u ovom slučaju SRB imao pravo odrediti da pobijana odluka stupa na snagu na datum koji prethodi datumu njezina donošenja, odnosno 15. travnja 2016., koji odgovara datumu prve početne odluke. Uostalom, isto vrijedi i za odluku od 19. ožujka 2020.
145
S obzirom na prethodno navedeno, treći tužbeni razlog valja odbiti kao neosnovan i stoga odbiti tužiteljev zahtjev za poništenje.
Zahtjevi za naknadu štete
146
Tužitelj se poziva na izvanugovornu odgovornost Unije kako bi zahtijevao zatezne kamate koje mu ona navodno duguje od 23. lipnja 2016., datuma na koji je platio svoj ex ante doprinos za razdoblje doprinosa 2016. na temelju prve početne odluke, koju je Opći sud poništio u svojoj presudi od 28. studenoga 2019., Banco Cooperativo Español/SRB (T‑323/16, EU:T:2019:822) u dijelu u kojem se odnosi na njega. Konkretno, smatra da mu je SRB dužan platiti te kamate jer mu nije vratio njegov ex ante doprinos od tog poništenja. Drugim riječima, došlo je do stjecanja bez osnove na strani SRB‑a. U tim okolnostima tužitelj svoje zahtjeve temelji i na stjecanju bez osnove i na člancima 268. i 340. UFEU‑a.
147
SRB osporava tužiteljevu argumentaciju.
148
Najprije, što se tiče tužiteljeva prava na podnošenje tužbe na temelju stjecanja bez osnove, dovoljno je podsjetiti na to da tužba zbog takvog stjecanja ne ulazi u sustav izvanugovorne odgovornosti u užem smislu, čija primjena ovisi o ispunjavanju niza pretpostavki u pogledu nezakonitosti postupanja koje se pripisuje Uniji, stvarnog postojanja štete i postojanja uzročne veze između tog postupanja i navodne štete. Ona se razlikuje od tužbi podnesenih na temelju navedenog sustava jer ne zahtijeva dokazivanje nezakonitog postupanja tuženika, pa čak ni postojanje bilo kakva postupanja, nego samo dokazivanje tuženikova stjecanja bez valjane pravne osnove i smanjenja tužiteljeve imovine zbog navedenog stjecanja (vidjeti presudu od 23. studenoga 2022., Westfälische Drahtindustrie i dr./Komisija, T‑275/20, EU:T:2022:723, t. 48. i navedenu sudsku praksu).
149
Takva tužba koja se temelji na stjecanju bez osnove ne može se prihvatiti u ovom predmetu jer je, kao što je to istaknuto u točkama 139. do 144. ove presude, tužitelj od 15. travnja 2016. bio dužan platiti svoj ex ante doprinos za razdoblje doprinosa 2016. na temelju članka 2., članka 67. stavka 4. i članaka 69. i 70. Uredbe br. 806/2014 te ga je ostao dužan platiti i nakon objave presude od 28. studenoga 2019., Banco Cooperativo Español/SRB (T‑323/16, EU:T:2019:822), s obzirom na to da ta presuda nije dovela do poništenja njegove obveze plaćanja doprinosa SRF‑u za razdoblje doprinosa 2016., u skladu s prethodno navedenim odredbama. U ovom slučaju, s obzirom na datum na koji su odluka od 19. ožujka 2020. i pobijana odluka stupile na snagu, odnosno 15. travnja 2016., SRB nije bio dužan, kako bi se izbjeglo stjecanje bez osnove, vratiti tužitelju ni cijeli ni dio njegova ex ante doprinosa za godinu doprinosa 2016.
150
Osim toga, valja podsjetiti na to da je, u skladu s člankom 340. drugim stavkom UFEU‑a, u području izvanugovorne odgovornosti, Unija, u skladu s općim načelima koja su zajednička pravima država članica, dužna naknaditi svaku štetu koju njezine institucije ili službenici prouzroče pri obavljanju svojih dužnosti.
151
U skladu sa sudskom praksom, za nastanak izvanugovorne odgovornosti Unije na temelju članka 340. drugog stavka UFEU‑a potrebno je ispuniti niz pretpostavki, a to su postojanje dovoljno ozbiljne povrede pravnog pravila kojim se pojedincima priznaju određena prava, stvarni nastanak štete i postojanje uzročne veze između povrede obveze donositelja akta i štete koju su pretrpjele oštećene osobe (vidjeti presudu od 5. ožujka 2024., Kočner/Europol, C‑755/21 P, EU:C:2024:202, t. 117. i navedenu sudsku praksu).
152
Ako jedna od pretpostavki navedenih u točki 151. ove presude nije ispunjena, tužba se mora u cijelosti odbiti, a da pritom nije potrebno razmotriti ostale pretpostavke izvanugovorne odgovornosti Unije (vidjeti presude od 9. rujna 2008., FIAMM i dr./Vijeće i Komisija, C‑120/06 P i C‑121/06 P, EU:C:2008:476, t. 165. i navedenu sudsku praksu i od 21. prosinca 2023., United Parcel Service/Komisija, C‑297/22 P, EU:C:2023:1027, t. 61. i navedenu sudsku praksu).
153
U ovom slučaju, kao što to proizlazi iz analize tužbenih razloga iznesenih u prilog zahtjevu za poništenje, tužitelj nije dokazao postojanje dovoljno ozbiljne povrede pravnog pravila kojim se dodjeljuju prava pojedincima. Slijedom toga, valja odbiti i ove zahtjeve za naknadu štete u dijelu u kojem se temelje na člancima 268. i 340. UFEU‑a.
154
Taj zaključak ne dovode u pitanje presude od 20. siječnja 2021., Komisija/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39) i od 11. lipnja 2024., Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), na koje se tužitelj pozvao u svojim podnescima odnosno na raspravi.
155
U točki 56. presude od 11. lipnja 2024., Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), Sud je podsjetio na to da iz sudske prakse proizlazi da, kada su novčani iznosi naplaćeni protivno pravu Unije, neovisno o tome je li ih naplatilo nacionalno tijelo ili pak institucija, tijelo, ured ili agencija Unije, ti novčani iznosi moraju biti vraćeni i taj povrat mora biti uvećan za kamate koje pokrivaju cijelo razdoblje od dana plaćanja tih novčanih iznosa do dana njihova povrata, što je izraz općeg načela obveze povrata stečenog bez osnove.
156
Usto, kao što je to Sud presudio u točki 62. presude od 11. lipnja 2024., Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), i kao što to u biti proizlazi iz točaka 103. i 104. presude od 20. siječnja 2021., Komisija/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39), kada, na temelju članka 266. prvog stavka UFEU‑a institucija, tijelo, ured ili agencija Unije ima obvezu vratiti određeni novčani iznos zajedno s kamatama, nema nikakvu marginu prosudbe u pogledu svrsishodnosti plaćanja tih kamata, tako da je već sama povreda prava Unije, koja se sastoji u odbijanju njihova plaćanja, dovoljna za dokazivanje postojanja dovoljno ozbiljne povrede tog prava, na temelju čega se može utvrditi izvanugovorna odgovornost Unije.
157
Međutim, za razliku od tužitelja u predmetima u kojima su donesene presude od 20. siječnja 2021., Komisija/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39) i od 11. lipnja 2024., Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), u kojima je Sud pravomoćno utvrdio da su novčane kazne o kojima je u tim predmetima bila riječ neopravdano plaćene, tužitelj je od 15. travnja 2016. i dalje bio dužan platiti ex ante doprinos čije mu je plaćanje naloženo za razdoblje doprinosa 2016. na temelju članka 2., članka 67. stavka 4. i članaka 69. i 70. Uredbe br. 806/2014, a čiji iznos nije bio smanjen (vidjeti točke 138. i 149. ove presude).
158
Usto, za razliku od odluka o kojima je riječ u predmetima u kojima su donesene presude od 20. siječnja 2021., Komisija/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39) i od 11. lipnja 2024., Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488) i pobijana odluka i odluka od 19. ožujka 2020. stupile su na snagu a da se pritom nije povrijedilo načelo pravne sigurnosti (vidjeti točku 144. ove presude), na datum koji prethodi datumu njihova donošenja, odnosno 15. travnja 2016., tako da za razdoblje od 23. lipnja 2016., datuma na koji je tužitelj platio svoj ex ante doprinos za razdoblje doprinosa 2016., do datuma donošenja jedne od tih odluka nije trebalo platiti nikakve zatezne kamate.
159
Stoga SRB nije bio dužan izvršiti nikakav povrat ex ante doprinosa, uvećanih za kamate.
160
S obzirom na prethodno navedeno, tužiteljeve zahtjeve za naknadu štete treba odbiti.
Troškovi
161
U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje vlastitih troškova i troškova SRB‑a, sukladno zahtjevu potonjeg.
162
U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika, Komisija će snositi vlastite troškove.
Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (osmo prošireno vijeće)
proglašava i presuđuje:
1.
Tužba se odbija.
2.
Društvu Banco Cooperativo Español, SA nalaže se snošenje, osim vlastitih, i troškova nastalih Jedinstvenom sanacijskom odboru (SRB).
3.
Europska komisija snosit će vlastite troškove.
Kornezov
Petrlík
Kecsmár
Kingston
Spangsberg Grønfeldt
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 30. travnja 2025.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: španjolski