Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
MACIEJA SZPUNARA
od 19. ožujka 2026.(1)
Predmet C-842/24
DNO Yemen AS
protiv
Petrolin Trading Limited,
Moe Oil & Gas Yemen Limited,
The Ministry of Oil and Minerals (of The Republic of Yemen),
Yemen Oil & Gas Corporation / The Yemen Company,
Dove Energy Limited, likvidiran
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour de cassation (Kasacijski sud, Francuska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja s obzirom na stanje u Jemenu – Zabrana neizravnog stavljanja na raspolaganje sredstava osobama, subjektima ili tijelima obuhvaćenim mjerama – Stavljanje na raspolaganje sredstava javnim subjektima koji nisu obuhvaćeni mjerama nego su pod utjecajem osoba obuhvaćenih mjerama”
I.      Uvod
1.        Mjere ograničavanja Europske unije protiv fizičkih ili pravnih osoba, subjekata ili tijela, u trenutačnom geopolitičkom kontekstu, imaju središnju ulogu u okviru zajedničke vanjske i sigurnosne politike (ZVSP). Budući da se obično provode uredbom koju Vijeće donosi na temelju članka 215. UFEU-a, te su mjere izravno primjenjive u pravnom poretku država članica i obvezujuće za sva njihova tijela, uključujući nacionalne sudove. To je osobito slučaj s Uredbom (EU) br. 1352/2014(2), o kojoj je riječ u ovom predmetu.
2.        Zabrana izravnog ili neizravnog stavljanja sredstava ili gospodarskih izvora na raspolaganje određenim osobama, subjektima ili tijelima, predviđena u članku 2. stavku 2. Uredbe br. 1352/2014, jedna je od mjera ograničavanja koje se uobičajeno donose. Ta zabrana može utjecati na ugovorne obveze, uključujući one koje su bile predmetom arbitražnog pravorijeka. To je pozadina ovog predmeta.
3.        U okviru tužbe protiv arbitražnog pravorijeka, zbog toga što bi izvršenje tog pravorijeka predstavljalo stavljanje na raspolaganje sredstava zabranjeno člankom 2. stavkom 2. Uredbe br. 1352/2014, Cour de cassation (Kasacijski sud, Francuska), odnosno sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku, postavlja Sudu tri prethodna pitanja kojima se u bitnome, nastoji, s jedne strane, pojasniti doseg te zabrane a, s druge strane, standard dokazivanja koji se zahtijeva kako bi se navedena zabrana mogla primijeniti, kao i raspodjela tereta tog dokazivanja.
II.    Pravni okvir
A.      Međunarodno pravo
4.        Vijeće sigurnosti Ujedinjenih naroda donijelo je 26. veljače 2014. Rezoluciju 2140(2014) tijekom 7119. sjednice. U skladu s tom rezolucijom:
„Vijeće sigurnosti,
[...]
[p]onovno potvrđujući svoju snažnu predanost jedinstvu, suverenitetu, neovisnosti i teritorijalnoj cjelovitosti Jemena,
[...]
[s]a zabrinutošću primjećujući političke, gospodarske, humanitarne i sigurnosne probleme, uključujući stalno nasilje u Jemenu,
[...]
[s]matrajući da stanje u Jemenu predstavlja prijetnju međunarodnom miru i sigurnosti u regiji,
[d]jelujući na temelju glave VII. Povelje Ujedinjenih naroda [(3)],
[...]
11.      Odlučuje da sve države članice tijekom početnog razdoblja od jedne godine od donošenja ove rezolucije odmah zamrzavaju sredstva, ostalu financijsku imovinu i gospodarske izvore na svojem državnom području koji su izravno ili neizravno u vlasništvu ili pod kontrolom osoba ili subjekata uvrštenih na popis [...] ili bilo koje osobe ili subjekta koji djeluju u njihovo ime ili po njihovu nalogu, ili bilo kojeg subjekta u njihovu vlasništvu ili pod njihovom kontrolom, te, nadalje, odlučuje da sve države članice osiguravaju da njihovi državljani ili bilo koja osoba ili subjekt na njihovu državnom području ne stavljaju na raspolaganje tih osoba ili subjekata niti im dopuste korištenje u njihovu korist nikakvih sredstava, financijske imovine ili gospodarskih izvora;
[...] ”
B.      Pravo Unije
1.      Uredba br. 1352/2014
5.        Člankom 2. Uredbe br. 1352/2014(4) određuje se:
„1.      Zamrzavaju se sva sredstva i gospodarski izvori koji pripadaju bilo kojoj fizičkoj ili pravnoj osobi, subjektu ili tijelu navedenima u
Prilogu I. ovoj Uredbi ili su u njihovu vlasništvu odnosno posjedu ili pod njihovim nadzorom.
2.      Nikakva sredstva ili gospodarski izvori ne smiju se stavljati na raspolaganje, izravno ili neizravno, fizičkim ili pravnim osobama,
subjektima ili tijelima navedenima u Prilogu I. niti u njihovu korist[(5)].”
6.        Člankom 3. stavkom 1. te uredbe predviđa se:
„Prilog I. obuhvaća fizičke ili pravne osobe, subjekte i tijela za koje je Odbor za sankcije [Vijeća sigurnosti Ujedinjenih naroda(6)] utvrdio da sudjeluju u radnjama kojima se ugrožava mir, stabilnost ili sigurnost u Jemenu ili pružaju potporu takvim radnjama[...].”
7.        Člankom 11. navedene uredbe predviđa se:
„1.      Zamrzavanje sredstava i gospodarskih izvora ili odbijanje da se sredstva ili gospodarski izvori stave na raspolaganje, a koje je izvršeno u dobroj vjeri da je takvo djelovanje u skladu s ovom [u]redbom, nema za posljedicu nikakvu odgovornost fizičke ili pravne osobe odnosno subjekta ili tijela koje provodi takvo djelovanje niti njegovih direktora ili zaposlenika, osim ako se dokaže da su sredstva i gospodarski izvori bili zamrznuti ili zadržani kao posljedica nemara.
2.      Fizičke ili pravne osobe, subjekti ili tijela ne mogu za svoja djelovanja snositi nikakvu odgovornost ako nisu znali niti su imali
opravdan razlog smatrati da svojim djelovanjima krše zabrane utvrđene u ovoj Uredbi.”
8.        Popis iz Priloga I. toj istoj uredbi odgovara popisu iz priloga Odluci 2014/932. U verziji koja se ratione temporis primjenjuje na glavni postupak, na tim se popisima nalazilo šest fizičkih osoba koje pripadaju pokretu skupine Houthi ili su s njim povezane. Na taj su popis zatim dodana ne samo imena drugih osoba(7), već i pokret skupine Houthi kao cjelina(8).
2.      Smjernice o mjerama ograničavanja
9.        U točki 55.b Smjernica za provedbu i evaluaciju mjera ograničavanja (sankcija) u okviru zajedničke vanjske i sigurnosne politike EU-a(9) (u daljnjem tekstu: Smjernice o mjerama ograničavanja)(10) navodi se:
„Kriteriji koje treba uzeti u obzir prilikom procjene je li pravna osoba ili subjekt pod kontrolom druge osobe ili subjekta, samostalno ili temeljem sporazuma s drugim dioničarom ili drugom trećom strankom mogli bi, među ostalim, uključivati [...] :
[...]
(d)       pravo na ostvarivanje dominantnog utjecaja na neku pravnu osobu ili subjekt na temelju sporazuma zaključenog s tom pravnom osobom ili subjektom, ili na temelju odredbe u memorandumu ili statutu te pravne osobe ili subjekta, gdje pravo kojim je uređena ta pravna osoba ili subjekt, dozvoljava da ta pravna osoba ili subjekt bude predmetom takvog sporazuma ili odredbe;
(e)      ovlasti za ostvarivanje prava dominantnog utjecaja iz točke (d), a da se ne bude nositelj tog prava;
(f)      pravo na upotrebu cjelokupne ili djelomične imovine neke pravne osobe ili subjekta;
[...]
Ako je zadovoljen neki od tih kriterija[,] smatra se da je pravna osoba ili subjekt pod kontrolom druge osobe ili subjekta osim ako se može utvrditi suprotno, i to za svaki slučaj zasebno.”
10.      U točki 55.d navedenih smjernica pojašnjava se:
„Ako su u skladu s gore navedenim kriterijima ustanovljeni vlasništvo ili kontrola, smatra se da stavljanje na raspolaganje sredstava ili gospodarskih resursa pravnim osobama ili subjektima koji nisu uvršteni na popis, a koji su u vlasništvu ili pod kontrolom osobe ili subjekta uvrštenog na popis, u načelu predstavlja neizravno stavljanje na raspolaganje potonjima, osim ako se može razumno utvrditi, za svaki slučaj zasebno, upotrebom pristupa temeljenog na procjeni rizika, uzimajući u obzir sve relevantne okolnosti, uključujući niže navedene kriterije, da dotična sredstva ili gospodarske resurse neće upotrebljavati ili imati od njih koristi ta osoba ili subjekt uvršten na popis.
Kriteriji koje treba uzeti u obzir uključuju među ostalim:
(a)      datum i narav ugovornih poveznica između dotičnih subjekata [( ]npr. ugovori o prodaji, nabavi ili distribuciji);
(b)      relevantnost sektora aktivnosti subjekta koji nije uvršten na popis za subjekt koji je uvršten na popi[s];
(c)      značajke sredstava ili gospodarskih resursa koji su stavljeni na raspolaganje subjektu uvrštenom na popis, uključujući njihovu moguću praktičnu upotrebu od strane subjekta uvrštenog na popis te jednostavnost prijenosa tih sredstava ili gospodarskih resursa subjekt[u] uvrštenom na popis.
[...]”
11.      U točki 55.e navedenih smjernica predviđa se:
„Valja primiti na znanje da neizravno stavljanje na raspolaganje sredstava ili gospodarskih resursa osobama ili subjektima uvrštenima na popis može također uključivati stavljanje tih stavki na raspolaganje osobama ili subjektima koji nisu u vlasništvu ili pod kontrolomsubjekata uvrštenih na popis.”
C.      Francusko pravo
12.      U skladu s člankom 1518. codea de procédure civile (Zakonik o građanskom postupku), „[n]a pravorijek donesen u Francuskoj u području međunarodne arbitraže može se podnijeti samo tužba za poništenje”.
13.      Na temelju članka 1520. točke 5. tog zakonika, „tužba za poništenje može se podnijeti samo ako: [...] [j]e priznanje ili izvršenje pravorijeka suprotno međunarodnom javnom poretku.”
14.      Prema sudskoj praksi suda koji je uputio zahtjev, na sudu koji odlučuje o poništenju je da konkretno istraži povređuje li se na osobito ozbiljan način međunarodni javni poredak unošenjem arbitražnog pravorijeka u francuski pravni poredak(11).
15.      U skladu s člankom 1527. stavkom 2. navedenog zakonika, „[o]dbijanje tužbe za poništenje
dodjeljuje se izvršnost
arbitražnom pravorijeku ili onim njegovim odredbama koje sud nije obuhvatio poništenjem”.
III. Glavni postupak, prethodna pitanja i postupak pred Sudom
16.       Ministarstvo nafte i minerala Republike Jemena (u daljnjem tekstu: Ministarstvo) i Yemen Oil and Gas Corporation (u daljnjem tekstu: YOGC), društvo u cijelosti u vlasništvu jemenske države, sklopili su s društvima DNO Yemen AS (u daljnjem tekstu: DNO), Petrolin Trading (u daljnjem tekstu: Petrolin), MOE Oil and Gas Yemen (u daljnjem tekstu: MOE) i Dove Energy ugovore o eksploataciji i raspodjeli proizvodnje nafte i prirodnog plina koji sadržavaju arbitražnu klauzulu.
17.      Tijekom 2014. DNO, Petrolin, MOE i Dove Energy izrazili su želju da raskinu te ugovore. Ministarstvo i YOGC pokrenuli su 2015. arbitražni postupak pred Međunarodnom trgovačkom komorom te je arbitražnim pravorijekom donesenim u Parizu (Francuska) 15. srpnja 2019. društvima DNO, Petrolin i MOE naloženo da im isplate naknadu štete i kamate (u daljnjem tekstu: arbitražni pravorijek).
18.      DNO, Petrolin i MOE podnijeli su žalbu couru d’appel de Paris (Žalbeni sud u Parizu, Francuska) ističući, među ostalim, da je taj pravorijek protivan međunarodnom javnom poretku jer bi se njegovim izvršenjem mogla neizravno staviti na raspolaganje sredstva fizičkim ili pravnim osobama, subjektima ili tijelima uvrštenima na popis iz Priloga I. Uredbi br. 1352/2014 (u daljnjem tekstu: osobe uvrštene na popis) u smislu njezina članka 2. stavka 2.
19.      Naime, tijekom 2014. u Jemenu se intenzivirao sukob između vlade koju je priznala međunarodna zajednica (u daljnjem tekstu: legitimna vlada) i pokreta skupine Houthi nakon što je potonji preuzeo kontrolu nad Sanom, glavnim gradom zemlje. Međunarodna koalicija intervenirala je 2015. u potporu legitimnoj vladi koja privremeno zasjeda u Adenu (Jemen). Sukob i „podjela” gospodarstva i društva Jemena koji su iz toga proizašli doveli su do stvaranja paralelnih upravljačkih struktura: pokret skupine Houthi služi se postojećom institucijskom infrastrukturom u Sani(12), dok se legitimna vlada oslanja na razvoj novih institucijskih kapaciteta(13).
20.      Presudom od 5. listopada 2021. cour d’appel de Paris (Žalbeni sud u Parizu) odbio je tužbeni zahtjev koji su podnijeli DNO, Petrolin i MOE uz obrazloženje da provjeru koju je dužan provesti na temelju članka 2. stavka 2. Uredbe br. 1352/2014 treba provesti s obzirom na situaciju procijenjenu na dan kada sud odlučuje i temeljiti se na ozbiljnim, preciznim i dosljednim indicijama koje omogućuju utvrđenje povrede tog sustava sankcija.
21.      U tom slučaju taj je sud smatrao da, kako bi se utvrdilo neizravno stavljanje na raspolaganje sredstava, valja utvrditi da su Ministarstvo i YOGC doista djelovali „u ime, pod kontrolom ili prema uputama” osoba uvrštenih na popis i da su namjeravali koristiti se sredstvima u korist tih osoba. U tom se pogledu oslanjao na kriterije navedene u točki 55.b Smjernica o mjerama ograničavanja.
22.      U tom je pogledu cour d’appel de Paris (Žalbeni sud u Parizu) smatrao, s jedne strane, da se nijednim od podnesenih dokaza ne može potvrditi da bi Ministarstvo, koje predstavlja legitimnu vladu koju priznaje međunarodna zajednica i koju podupiru Svjetska banka i Međunarodni monetarni fond (MMF), djelovalo pod kontrolom ili prema uputama osoba uvrštenih na popis, dok je u oružanom sukobu u Jemenu ta vlada prva koja se suprotstavlja pokretu skupine Houthi.
23.      S druge je strane taj je sud smatrao da, iako je iz elemenata iznesenih na raspravi proizlazilo da su i legitimna vlada i pokret skupine Houthi tvrdili da vrše kontrolu nad YOGC-om, s obzirom na to da je ta situacija u glavnom postupku kvalificirana kao „usporedivi utjecaj”, ni na koji način nije utvrđeno da te dvije stranke djeluju zajednički i da je YOGC pod nadzorom tog pokreta. U tom se pogledu [sud] oslanjao na dopis predsjednika legitimne vlade od 23. kolovoza 2015., upućen stranim naftnim društvima, u kojem ih je pozvao da posluju samo s osobama koje su u nadležnosti te vlade i u kojem im je naveo da sve odluke, imenovanja i upute paravojnih postrojba skupine Houthi, donesene tijekom veljače 2015. i upućene Ministarstvu i tijelima vlasti te tijelima povezanima s tim ministarstvom, treba smatrati ništetnima, da ih ne treba primijeniti i, u konačnici, da strani operateri ne trebaju plaćati iznose koje duguju državi sve dok ih se ne obavijesti o mjestu i vremenu uplate.
24.      Pored navedenoga, smatrao je da okolnosti prema kojima se, s jedne strane, na službenoj internetskoj stranici YOGC-a, koja je mogla biti pod kibernetičkim napadom, spominje ime ministra koji pripada skupini Houthi i, s druge strane, u zapisniku jemenske novinske agencije Saba u kojem se navodi sastanak koji se održao u prisutnosti predsjednika vlade iz skupine Houthi, za vrijeme kojega je izvršni direktor YOGC-a kratko izložio, među ostalim, program racionalizacije nafte, dizel goriva i plina za kućanstva na razini tajništva za glavni grad i područjâ pod kontrolom skupine Houthi, nisu bile dovoljne za utvrđivanje preuzimanja kontrole nad YOGC-om.
25.      Naposljetku, istaknuo je da nepostojanje poveznice na internetsku stranicu YOGC-a sa službene internetske stranice legitimne vlade (dostupne na adresi www.mom-ye.com), kao ni činjenica da se na toj internetskoj stranici upotrebljava stari naziv vladine domene (www.mom-gov.ye) kojom se koriste pripadnici skupine Houthi koji su se domogli stare vladine internetske stranice, ne dovode u pitanje činjenicu da je i legitimna vlada sebi pripisivala kontrolu nad YOGC-om.
26.      U ožujku 2022. Republika Jemen, koju zastupa Ministarstvo, podnijela je zahtjev za izvršenje arbitražnog pravorijeka Okružnom sudu u Oslu (Norveška), koji je, smatrajući arbitražni pravorijek izvršivim, DNO-u naložio plaćanje dugovane naknade štete i kamata. Ta je odluka postala pravomoćna 4. studenoga 2023.
27.      DNO je 4. prosinca 2023. Ministarstvu isplatio neto iznos duga na temelju arbitražnog pravorijeka. Dopisom od 13. prosinca 2022. društvo YOGC potvrdilo je, na zahtjev DNO-a, da je Ministarstvu ustupilo sva svoja prava na temelju tog pravorijeka te je izjavilo da ne namjerava potraživati iznose koje je to društvo već uplatilo Ministarstvu.
28.      DNO i Petrolin, svatko zasebno, podnijeli su sudu koji je uputio zahtjev kasacijsku žalbu odnosno protužalbu protiv presude coura d’appel de Paris (Žalbeni sud u Parizu). U prilog svojim žalbenim navodima, koji se temelje na ozbiljnoj povredi međunarodnog javnog poretka, ta su društva u bitnome tvrdila da je cour d’appel de Paris (Žalbeni sud u Parizu) počinio pogrešku, s jedne strane, time što se ograničio na ispitivanje je li YOGC u vlasništvu i pod kontrolom osoba uvrštenih na popis i, s druge strane, time što nije provjerio hoće li se izvršenjem predmetnog arbitražnog pravorijeka tim osobama sredstva staviti na raspolaganje, ili bi pak to izvršenje dovelo do takvog rizika.
29.      U tom pogledu, kao prvo, sud koji je uputio zahtjev podsjeća na sudsku praksu Suda prema kojoj izraz „stavljanje [...] na raspolaganje” ima široko značenje(14), kao i na preventivnu svrhu mjera ograničavanja(15).
30.      Kao drugo, taj sud ističe da se središnje pitanje u ovom predmetu odnosi na kriterije kojima se omogućuje utvrđivanje postojanja neizravnog stavljanja sredstava na raspolaganje osobama uvrštenima na popis radi plaćanja, u skladu s arbitražnim pravorijekom(16), iznosa koji se duguju Ministarstvu i YOGC-u, pri čemu se podrazumijeva da potonji nisu subjekti uvršteni na popis. Osim toga, primjećuje da činjenična situacija otvara pitanja tereta dokazivanja s obzirom na neizvjesnu političku situaciju u Jemenu.
31.      U tim je okolnostima Cour de cassation (Kasacijski sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća pitanja:
„1.      Treba li članak 2. stavak 2. [Uredbe (EU) 1352/2014], s obzirom na Smjernice [o mjerama ograničavanja] tumačiti na način da se kao neizravno stavljanje na raspolaganje financijskih sredstava može shvatiti stavljanje na raspolaganje financijskih sredstava javnim subjektima koji nisu obuhvaćeni mjerama ograničavanja, ako se utvrdi da osobe koje su tim mjerama obuhvaćene u navedenim subjektima imaju utjecaj usporediv s onime legitimne [v]lade na koju se te mjere ne odnose?
2.      Kada se utvrdi postojanje tog usporedivog utjecaja, treba li [članak 2. stavak 2.] [Uredbe (EU) br. 1352/2014] tumačiti na način da se pretpostavlja
da subjekte na čije se raspolaganje doznačuju sredstva kontroliraju osobe na koje se odnose mjere ograničavanja? U slučaju da je odgovor potvrdan, dopušta li se tom pretpostavkom suprotni dokaz? Je li u tom pogledu relevantna okolnost ta da legitimna [v]lada, na koju se ne odnose mjere ograničavanja, ne surađuje s osobama na koje se te mjere odnose?
3.      Kada se na temelju dokaza podnesenih nacionalnom sudu ne može ocijeniti pripada li odlučujući utjecaj unutar subjekta kojem se sredstva stavljaju na raspolaganje legitimnoj vladi ili osobama na koje se sankcije odnose, je li za primjenu sankcija dovoljan samo razuman rizik da će u konačnici potonje osobe koristiti sva navedena sredstva ili jedan njihov dio?”
32.      Pisana očitovanja podnijeli su DNO, Ministarstvo, francuska, talijanska i nizozemska vlada te Europska komisija. Iste stranke, osim talijanske i nizozemske vlade, sudjelovale su na raspravi održanoj 19. studenoga 2025.
IV.    Analiza
A.      Prvo pitanje
1.      Uvodne napomene
33.      Svojim prvim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 2. stavak 2. Uredbe br. 1352/2014 tumačiti na način da se odnosi na isplatu sredstava, u okviru izvršenja arbitražnog pravorijeka, javnom subjektu koji nije uvršten na popis ako se utvrdi da usporediv utjecaj u tom subjektu imaju osobe uvrštene na popis i subjekt koji nije uvršten na popis.
34.      Uvodno ističem da se to pitanje ne odnosi izričito na pojam „kontrola” u smislu tog pojma u sklopu mjera ograničavanja. Međutim, iz obrazloženja odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da se pitanja suda koji je uputio zahtjev temelje na odluci coura d’appel de Paris (Žalbeni sud u Parizu). Naime, taj je sud smatrao, nalazeći uporište u točki 55.b i točki 55.d Smjernica o mjerama ograničavanja, koje se odnose na pojam „kontrola”, da usporediv utjecaj(17) ne bi proizlazio iz članka 2. stavka 2. Uredbe br. 1352/2014, s obzirom na to da je relevantan kriterij, u smislu te odredbe, u biti, postojanje kontrole osoba uvrštenih na popis nad primateljem sredstava. Osim toga, sud koji je uputio zahtjev u svojem je prvom pitanju izričito uputio na te smjernice.
35.      Stoga ću u okviru analize tog pitanja najprije kratko podsjetiti na sudsku praksu koja se odnosi na široko tumačenje pojma „izravno i neizravno stavljanje na raspolaganje”. Zatim ću pojasniti, kad je riječ o tom pojmu, relevantnost postojanja, i nepostojanja, kontrole. Na kraju ću pokazati da, čak i kada kontrole nema, postojanje usporedivog utjecaja može biti dovoljno za utvrđenje da su sredstva stavljena na raspolaganje neizravno, u smislu članka 2. stavka 2. Uredbe br. 1352/2014.
2.      Izravno ili neizravno stavljanje sredstava na raspolaganje: široko značenje
36.      Iz presude Möllendorf proizlazi da se upotrebom izraza „izravno ili neizravno” potvrđuje da je zabrana stavljanja sredstava na raspolaganje osobito široko formulirana. Isto tako, kao što je na to podsjetio sud koji je uputio zahtjev, izraz „stavljanje [...] na raspolaganje” ima široko značenje, pri čemu se ne odnosi na određeni pravni pojam, već obuhvaća sve radnje koje je, prema primjenjivom nacionalnom pravu, nužno izvršiti kako bi se nekoj osobi omogućilo stvarno stjecanje ovlasti raspolaganja predmetnom imovinom(18).
37.      U predmetu u kojem je donesena presuda Afrasiabi i dr. Sud se posebno bavio pojmom „neizravno stavljanje na raspolaganje” u kontekstu isporuke i ugradnje gospodarskog izvora subjektu koji nije uvršten na popis, a kojim upravlja osoba koja nije uvrštena na popis, a koja je ipak bila djelovala u korist subjekta uvrštenog na popis(19).
38.      U tom kontekstu Sud je prvo utvrdio(20) da činjenica djelovanja u ime, pod kontrolom ili prema uputama osobe koja je uvrštena na popis predstavlja također element kojim se opravdava uvrštavanje na popis osoba na koje se primjenjuju mjere ograničavanja(21). Sud je zatim pojasnio da se taj isti element pokazuje jednako relevantan kada je riječ o ocjenjivanju zabrane neizravnog stavljanja sredstava na raspolaganje(22). U konačnici, Sud je smatrao da je jednako relevantna činjenica namjere iskorištavanja predmetne imovine u korist osobe uvrštene na popis(23).
39.      Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je cour d’appel de Paris (Žalbeni sud u Parizu) svoju odluku temeljio na istim elementima(24). On je stoga, nakon što je utvrdio da tih elemenata nema, smatrao da se zabrana navedena u članku 2. stavku 2. Uredbe br. 1352/2014 ne može primijeniti u predmetnom slučaju.
40.      Međutim, smatram da elementi navedeni u presudi Afrasiabi i dr. ne mogu predstavljati sve okolnosti na temelju kojih se može utvrditi neizravno stavljanje sredstava na raspolaganje. Zapravo, kao što je to Sud izričito naveo, riječ je o relevantnim elementima. Svako drugo tumačenje bilo bi protivno širokom značenju pojma „stavljanje sredstava na raspolaganje”.
41.      Međutim, to široko značenje mora se unijeti u kontekst nužnosti postizanja ciljeva iz Uredbe br. 1352/2014, kao i osiguravanja djelotvornosti mjera ograničavanja koje su njome predviđene i izbjegavanja svake opasnosti [njihova] zaobilaženja (25).
42.      U tom pogledu, iz preambule Rezolucije 2140(2014), kao i iz uvodne izjave 5. Uredbe br. 1352/2014, proizlazi da se mjerama ograničavanja o kojima je riječ u ovom slučaju nastoji suprotstaviti posebnoj prijetnji koju za međunarodni mir i sigurnost u regiji predstavlja stanje u Jemenu.
U skladu s člankom 3. te uredbe, njezin Prilog I. obuhvaća fizičke ili pravne osobe, subjekte i tijela za koje je Odbor za sankcije utvrdio da sudjeluju u radnjama kojima se ugrožava mir, stabilnost ili sigurnost u Jemenu ili pružaju potporu takvim radnjama.
Kao i većina mjera ograničavanja koje je donijela Unija, predmetne su mjere preventivne naravi u smislu da se njima nastoji spriječiti ta vrsta postupanja(26).
43.      Stoga se zabranom stavljanja sredstava na raspolaganje nastoji izbjeći svaka upotreba sredstava radi počinjenja ili podržavanja radnji kojima se prijeti miru, sigurnosti ili stabilnosti Jemena(27). Dakle, tumačenjem prema kojemu bi se ta zabrana ograničila isključivo na situacije vlasništva ili kontrole bila bi protivna navedenom cilju. Ta zabrana može obuhvaćati i druge situacije.
44.      Čini se da se taj pristup potvrđuje novijom sudskom praksom. Kao prvo, Sud je u svojoj presudi SH pojasnio da je, kako bi se moglo smatrati da su sredstva neizravno stavljena na raspolaganje osobi uvrštenoj na popis, potrebno da ih se može
prenijeti toj osobi ili da potonja ima ovlast raspolaganja tim financijskim sredstvima, osobito s obzirom na postojanje pravnih ili financijskih veza između korisnika financijskih sredstava i takve osobe(28).
45.      Kao drugo, Sud je utvrdio, u presudi E i F, da je široko značenje pojma „stavljanja na raspolaganje” neovisno o postojanju, ili nepostojanju, odnosa između počinitelja i primatelja predmetne radnje stavljanja na raspolaganje(29). Jasno je da je, u predmetu u kojem je donesena navedena presuda, sud koji je uputio zahtjev pitao je li se zabranom stavljanja na raspolaganje ciljalo na prijenos sredstava subjektu koji je uvršten na popis od strane njegovog člana koji nije uvršten na popis(30). Pritom ocjenjujem da se takvo načelno utvrđenje Suda, utoliko što je u skladu sa širokim značenjem navedene zabrane, mora proširiti na nepostojanje formalnih veza između počinitelja i primatelja radnje stavljanja na raspolaganje.
3.      Relevantnost postojanja kontrole
46.      Čini se da se, među kriterijima koje je Sud utvrdio u presudi u predmetu Afrasiabi i dr. radi utvrđenja postojanja neizravnog stavljanja na raspolaganje sredstava, cour d’appel de Paris (Žalbeni sud u Parizu) oslanjao posebice na kontrolu koju su osobe uvrštene na popis vršile nad primateljem sredstava s obzirom na točku 55.b i točku 55.d Smjernica o mjerama ograničavanja. Stoga je potrebno pojasniti relevantnost tog kriterija.
47.      U skladu s točkom 55.d tih smjernica, ako se, na temelju kriterija iznesenih u točki 55.b tih istih smjernica, utvrdi postojanje kontrole, stavljanje na raspolaganje sredstava osobama koje nisu uvrštene na popis, a koje su u vlasništvu ili pod kontrolom osobe koja je uvrštena na popis u načelu predstavlja neizravno stavljanje sredstava na raspolaganje osobi koja je uvrštena na popis.
48.      Međutim, iako navedene smjernice nemaju obvezujući pravni učinak(31), smatram da isto tako treba uzimati u obzir njihovu točku 55.e koju, kao što je to istaknuo DNO, cour d’appel de Paris (Žalbeni sud u Parizu) nije spomenuo.
49.      Prema toj točki, zabrana neizravnog stavljanja sredstava na raspolaganje osobama uvrštenim na popis može se primijeniti čak i kada nema poveznice na temelju vlasništva ili kontrole između osoba uvrštenih na popis i primatelja sredstava(32).
50.      Stoga se na temelju postojanja kontrole u biti može pretpostaviti postojanje neizravnog stavljanja na raspolaganje sredstava. Ako nema kontrole, to se pitanje mora procjenjivati za svaki slučaj pojedinačno.
51.      Prema mojem mišljenju, takvo je tumačenje u skladu s presudom u predmetu Afrasiabi i dr., kako je protumačena u točki 40. ovog mišljenja, kao i s kasnijom sudskom praksom navedenom u točkama 44. i 45.
52.      Slijedom toga, nacionalni sud ne može zaključiti da se zabrana navedena u članku 2. stavku 2. Uredbe br. 1352/2014 ne može primijeniti samo zbog činjenice da izravni primatelj sredstava nije pod kontrolom osoba uvrštenih na popis u smislu točke 55.b Smjernica o mjerama ograničavanja. On pak treba ispitati mogu li se ta sredstva prenijeti tim osobama ili zadržavaju li one ovlast raspolaganja njima(33). To ispitivanje ovisi o dokaznim elementima kojima raspolaže nacionalni sud, poput onih navedenih u točkama 19. i 23. do 25. ovog mišljenja.
4.      Usporedivi utjecaj
53.      S obzirom na prethodna razmatranja, valja utvrditi da zabrana predviđena člankom 2. stavkom 2. Uredbe br. 1352/2014 može obuhvaćati uplatu sredstava subjektu koji nije uvršten na popis ako se utvrdi da osobe uvrštene na popis na njega vrše utjecaj usporediv s onim subjekta koji nije uvršten na popis. Naime, kao što su to u bitnome istaknule talijanska i nizozemska vlada te Komisija, ta se zabrana mora primjenjivati na sve činjenične situacije koje osobama uvrštenima na popis omogućuju pristup predmetnim sredstvima.
54.      Presudom Petropars Iran i dr./Vijeće(34), na koju se poziva francuska vlada, to se utvrđenje ne može ponovno dovesti u pitanje. Naime, predmet u kojem je donesena ta presuda odnosio se na istodobno zajedničko vlasništvo nad temeljnim kapitalom poduzeća koje su imali subjekt uvršten na popis i subjekt koji nije uvršten na popis. U tom je kontekstu Opći sud zaključio da nije u interesu dioničara koji nisu uvršteni na popis pomoći dioničaru koji je uvršten na popis da izvrši pritisak na njihovo zajedničko društvo kćer kako bi izbjegli učinak mjera ograničavanja koje se odnose samo na njega. Opći je sud je jednako tako istaknuo da u takvom slučaju postojanje zajedničke kontrole omogućuje da se spriječi subjekt koji je uvršten na popis da izvrši pritisak na svoje društvo kćer u svrhu izbjegavanja učinka mjera ograničavanja koje se odnose na njega(35).
55.      Međutim, u ovom slučaju nije riječ o zajedničkom vlasništvu temeljnog kapitala društva YOGC, nego o stvarnom utjecaju na koji u kontekstu građanskog rata pretendiraju i pokret skupine Houthi i legitimna vlada. Stoga se zbog tog usporedivog utjecaja na YOGC, prema mojem mišljenju, ne može isključiti to da bi se sredstva mogla isplatiti pokretu Houthi ili da on ima ovlast raspolaganja njima u smislu presude SH(36), što je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.
56.      Stoga predlažem da se na prvo prethodno pitanje odgovori da članak 2. stavak 2. Uredbe br. 1352/2014 treba tumačiti na način da isplata sredstava, na temelju arbitražnog pravorijeka, subjektu na koji vrše usporediv utjecaj osobe uvrštene na popis i jedan subjekt koji nije uvršten na popis, može biti obuhvaćena tom odredbom ako se ta sredstva mogu prenijeti tim osobama ili ako one imaju ovlast raspolaganja tim sredstvima.
B.      Treće prethodno pitanje
57.      Svojim trećim prethodnim pitanjem, koje valja ispitivati prije drugoga, sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 2. stavak 2. Uredbe br. 1352/2014 tumačiti na način da dođe do primjene zabrane predviđene tom odredbom zbog razumnog rizika da osobe koje su uvrštene na popis koriste sva ili dio sredstava koja su na temelju arbitražnog pravorijeka isplaćena subjektu koji nije uvršten na popis.
58.      Podsjećam na to da je to pitanje postavljeno u okviru poništenja
arbitražnog pravorijeka na temelju kojeg je DNO-u, Petrolinu i MOE-u naložena isplata sredstava Ministarstvu i YOGC-u. Nadalje, u tom pravorijeku nije se ispitivalo je li ta isplata protivna Uredbi br. 1352/2014 ili Rezoluciji 2140(2014). Stoga nije na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri jesu li DNO, Petrolin i MOE trebali zadržati sredstva, nego da utvrdi treba li, s obzirom na dokaze kojima raspolaže, poništiti navedeni arbitražni pravorijek ako je njegovo izvršenje protivno međunarodnom javnom poretku. Stoga, sa stajališta nacionalnog suda, u okviru tužbe za poništenje treba odrediti standard dokazivanja koji se zahtijeva kako bi se smatralo da se mora primijeniti zabrana stavljanja na raspolaganje sredstava u smislu članka 2. stavka 2. te uredbe.
59.      Naime, standard dokazivanja može se razlikovati ovisno o kontekstu takve procjene. Stoga smatram korisnim razlikovati standard dokazivanja koji se traži u okviru tužbe za poništenje arbitražnog pravorijeka, kao što je to ovdje slučaj, standard koji se zahtijeva od gospodarskog subjekta kako bi se ocijenilo postoji li rizik da se jednom transakcijom povrijedi članak 2. stavak 2. Uredbe br. 1352/2014, od standarda koji se zahtjeva od Vijeća kako bi uvelo mjere ograničavanja.
1.      Stupanj sigurnosti koji se zahtijeva da bi gospodarski subjekt zadržao sredstva primjenom članka 2. stavka 2. Uredbe br. 1352/2014
60.      Kao što to proizlazi iz njezina članka 18., doseg primjene Uredbe br. 1352/2014 prilično je širok u smislu područja i osoba. Ta se Uredba primjenjuje na području Unije na sve fizičke ili pravne osobe, subjekte ili tijela u vezi s bilo kojim poslom koji se u cijelosti ili djelomično odvija u Uniji(37).
61.      Gospodarski subjekti koji su obuhvaćeni tim područjem primjene također su dužni osigurati da ispunjavanje određene ugovorne obveze nije zabranjeno člankom 2. stavkom 2. Uredbe br. 1352/2014(38).
62.      U tom okviru treba uzimati u obzir članak 11. Uredbe br. 1352/2014. Stavkom 1. te odredbe predviđa se da se odluka o odbijanju stavljanja na raspolaganje sredstava mora donijeti „u dobroj vjeri” zbog toga što je takva radnja u skladu s tom uredbom. Pored navedenoga, prema zajedničkom tumačenju stavaka 1. i 2. navedene odredbe, tijekom ispitivanja koje su dužni obaviti na temelju navedene uredbe, gospodarski subjekti moraju postupati s određenom razinom dužne pažnje(39). S jedne strane, izuzeti su od odgovornosti za zadržavanje sredstava „osim ako se dokaže da [je to zadržavanje] bilo posljedica nemara”. S druge strane, stavljanje sredstava na raspolaganje, čak i kada je zabranjeno istom uredbom, ne dovodi do odgovornosti ako gospodarski subjekti nisu znali niti su mogli razumno posumnjati da je to slučaj(40).
63.      Smatram da iz članka 11. Uredbe br. 1352/2014 proizlazi da je stupanj sigurnosti koji se zahtijeva da bi gospodarski subjekt zadržao sredstava, na temelju članka 2. stavka 2. te uredbe, prilično nizak jer je dovoljno uvjerenje, u dobroj vjeri i bez nemara, da se takvim zadržavanjem poštuje navedena odredba. Pored navedenoga, čini mi se da je ta odredba u skladu s „pristup[om] koji se temelji na procjeni rizika”(41) prema kojem se, u slučaju nesigurnosti, prednost daje zadržavanju sredstava.
2.      Standard dokazivanja koji se zahtijeva od Vijeća za donošenje odluke o uvrštavanju na popis
64.      Ako proizlazi iz ZVSP-a, donošenje mjera ograničavanja protiv fizičkih ili pravnih osoba, subjekata ili tijela prvo zahtijeva odluku Vijeća kojom se odlučuje o stajalištu Unije u pogledu tih mjera (članak 29. UFEU-a), a zatim donošenje akta te institucije na temelju članka 215. UFEU-a(42). U tom okviru Vijeće obično donosi uredbe kojima se, ovisno o slučaju, predviđa zamrzavanje imovine osoba koje ispunjavaju određene kriterije vezane za ciljeve koji se nastoje postići mjerama o kojima je riječ, kao i zabranu, izravnog ili neizravnog, osiguravanja sredstava ili gospodarskih izvora tim osobama(43).
65.      U skladu s člankom 275. drugim stavkom UFEU-a, osobe na koje se odnose mjere ograničavanja mogu pokrenuti postupak pred Sudom pod uvjetima utvrđenima člankom 263. četvrtim stavkom UFEU-a.
66.      U tom je kontekstu Sud u više navrata presudio da se, u okviru nadzora nad zakonitošću razloga na kojima je utemeljena odluka Vijeća o uvrštavanju imena neke osobe na popis osoba na koje se primjenjuju mjere ograničavanje (u daljnjem tekstu: odluka o uvrštavanju na popis), sud Unije mora uvjeriti da se ta odluka, koja dotičnu osobu osobno pogađa, temelji na dovoljno čvrstoj činjeničnoj osnovi. Sudski nadzor ne može biti ograničen na ocjenu apstraktne vjerojatnosti navedenih razloga, nego se odnosi na pitanje jesu li ti razlozi, ili barem jedan od njih za koji se smatra da je sam po sebi dovoljan da se na njemu temelji ta odluka, dovoljno dokazani(44).
67.      Takvu ocjenu treba provesti tako da se dokazi ne ispitaju zasebno, nego u kontekstu u kojem se nalaze, s obzirom na to da Vijeće ispunjava teret dokazivanja koji je na njemu ako sudu Unije iznese skup dovoljno konkretnih, preciznih i dosljednih indicija na temelju kojih se može zaključiti da dotična osoba ispunjava barem jedan od kriterija za uvrštavanje koji je utvrdilo Vijeće. Usto, na potonjem je da dokaže osnovanost razloga upotrijebljenih protiv osobe koje se to tiče, a ne na njoj samoj da pruži negativan dokaz o neosnovanosti spomenutih razloga(45).
68.      U svojim pisanim očitovanjima Komisija ističe da se isti zahtjevi primjenjuju „na usporediv način” pred nacionalnim sudom kada osoba odbija izvršenje arbitražnog pravorijeka uz navode da bi to izvršenje predstavljalo neizravno stavljanje na raspolaganje sredstava koje je zabranjeno Uredbom br. 1352/2014. Zbog razloga koje ću iznijeti u nastavku ne slažem se u potpunosti s tim stajalištem.
3.      Standard dokazivanja koji se zahtijeva u okviru tužbe za poništenje arbitražnog pravorijeka pred nacionalnim sudom
a)      Prag niži od onog koji se zahtijeva od Vijeća
69.      Kao prvo, za razliku od odluke o uvrštavanju na popis, poništenje arbitražnog pravorijeka kojim se nalaže isplata sredstava koja se mogu neizravno staviti na raspolaganje osobama uvrštenim na popis ne predstavlja mjeru pojedinačnog dosega za osobe na koje se odnosi(46). Niti se njome dovodi do javnog ogorčenja i nepovjerenja koje odluka uvrštavanju na popis izaziva prema tim ljudima(47). Naime, nije riječ o uvrštavanju Ministarstva ili YOGC-a na popis iz Priloga I. Uredbi br. 1352/2014. Ta nadležnost pripada isključivo Vijeću.
70.      Kao drugo, na temelju članka 296. UFEU-a, Vijeće podliježe obvezi obrazlaganja takvih odluka i poštovanju načela dobre uprave, u skladu s člankom 41. Povelje Europske unije o temeljnim pravima(48). Navedenim se odredbama ne obvezuje privatna stranka koja, u okviru tužbe za poništenje, tvrdi da je stavljanje sredstava na raspolaganje zabranjeno Uredbom br. 1352/2014.
71.      Kao treće, alati kojima raspolaže gospodarski subjekt nisu usporedivi s onima kojima raspolaže Vijeće, kojem je dodijeljena posebna nadležnost u tom području.
b)      Prag viši od onog koji se zahtijeva izvan sudskog postupka
72.      S obzirom na navedeno, također smatram da se, u okviru tužbe za poništenje arbitražnog pravorijeka, kao u ovom slučaju, ne može primijeniti prilično niska razina sigurnosti koja se zahtijeva člankom 11. Uredbe br. 1352/2014.
73.      Kao prvo, treba imati na umu da primjena članka 2. stavka 2. Uredbe br. 1352/2014 na takav slučaj može podrazumijevati, ovisno o slučaju, poništenje zakonski donesenog arbitražnog pravorijeka, s obzirom na stranačku autonomiju stranaka(49). Zahtjevi pravne sigurnosti, kao i učinkovitosti arbitražnog postupka, nalažu da se takvo poništenje ograniči na ono što je strogo nužno.(50)
74.      Kao drugo, kao što je to Komisija istaknula u odgovoru na pitanje Suda na raspravi, nacionalni sud raspolaže dokazima koje su podnijele obje stranke, uključujući stranku čije su moguće veze s osobama uvrštenim na popis predmet spora. Time se nužno podrazumijeva bolje poznavanje okolnosti, u odnosu na situaciju u kojoj gospodarski subjekt, primjenjujući unutarnje postupke u području nadzora (due diligence)(51), mora odlučiti treba li zadržati sredstva.
c)      Je li dovoljan razuman rizik?
75.      Iz navedenog proizlazi da standard dokazivanja koji se zahtijeva kako bi nacionalni sud poništio arbitražni pravorijek zbog zabrane navedene u članku 2. stavku 2. Uredbe br. 1352/2014 mora biti niži od onoga koji se zahtijeva pred sudom Unije u okviru poništenja odluke o uvrštavanju na popis. Suprotno tomu, ta razina mora biti viša od one koja se zahtijeva izvan sudskog postupka. Stoga se postavlja pitanje je li za primjenu zabrane navedene u toj odredbi dovoljno saznanje da postoji razuman rizik da osobe uvrštene na popis koriste sva ili dio navedenih sredstava.
76.      U tom pogledu najprije utvrđujem da se ni člankom 2. stavkom 2. Uredbe br. 1352/2014 ni bilo kojom drugom odredbom te uredbe izravno ne predviđa standard dokazivanja koji se zahtijeva kako bi se mogla primijeniti zabrana stavljanja sredstava na raspolaganje. To međutim ne znači da takvo pitanje nužno podliježe postupovnoj autonomiji država članica(52). Naime, smatram da standard dokazivanja koji se zahtijeva za primjenu te zabrane implicitno proizlazi iz sustavâ mjera ograničavanja koje je odredila Unija te da se stoga mora utvrditi na temelju prava Unije.
77.      U tom pogledu smatram da široko značenje pojma „stavljanje na raspolaganje”, na koje sam uputio u okviru analize prvog prethodnog pitanja, kao i sama priroda mjerâ ograničavanja i ciljevi kojima se opravdava njihovo donošenje zahtijevaju standard dokazivanja koji se u biti temelji na postojanju razumnog rizika. Iz toga proizlazi da je takav rizik neodvojivo povezan s pojmom „neizravnog stavljanja na raspolaganje” u smislu članka 2. stavka 2. Uredbe br. 1352/2014 i stoga mora biti sastavni dio tog pojma(53).
78.      S obzirom na to da je, kao prvo, riječ o ciljevima kojima se opravdava donošenje mjera ograničavanja s obzirom na stanje u Jemenu(54), posebno podsjećam na to da je zabrana iz članka 2. stavka 2. Uredbe br. 1352/2014 preventivna, zato što se njome nastoji izbjeći da se predmetna sredstva upotrebljavaju za podržavanje ili počinjenje radnji kojima se prijeti miru, sigurnosti ili stabilnosti Jemena.
79.      Zbog tog se cilja, kao i zbog potrebe osiguravanja korisnog učinka Uredbe br. 1352/2014 i sprečavanja njezina zaobilaženja, nalaže primjena zabrane iz članka 2. stavka 2. te uredbe čim postoji razuman rizik da osobe uvrštene na popis koriste sva ta sredstva ili jedan njihov dio.
80.      Kao drugo, prema ustaljenoj sudskoj praksi, mjere ograničavanja su po svojoj prirodi konzervativne, privremene i reverzibilne ako se njima ne nastoji oduzeti vlasništvo osobama na koje se te mjere odnose(55). Pored navedenoga, važnost ciljeva koji se tim mjerama nastoje postići takva je da opravdava negativne posljedice, čak i znatne, za određene subjekte, uključujući one koji nisu ni na koji način odgovorni za situaciju koja je dovela do donošenja mjera o kojima je riječ(56).
81.      S obzirom na tu sudsku praksu mislim da nije relevantan argument Ministarstva i francuske vlade prema kojemu bi posljedica poništenja arbitražnog pravorijeka bila ta da legitimna vlada, koju podržava međunarodna zajednica, ne bi dobila sredstva o kojima je riječ.
82.      Naime, primjena zabrane utvrđene u članku 2. stavku 2. Uredbe br. 1352/2014 neutralna je u pogledu biti ugovornog spora u kojem se DNO, među ostalima, protivi Ministarstvu i YOGC-u. Kao što je to DNO opravdano istaknuo na raspravi, ništa ne sprečava Ministarstvo da samo pokrene novi arbitražni postupak. Ništa ne bi sprečavalo ni isplatu sredstava YOGC-u nakon što rizik od neizravnog stavljanja sredstava na raspolaganje osobama uvrštenim na popis više ne bude postojao, odnosno kada se te osobe više ne budu nalazile na popisu iz Priloga I. te uredbe(57).
83.      Kao treće, tumačenje prema kojemu se zabrana utvrđena u članku 2. stavku 2. Uredbe br. 1352/2014 više ne primjenjuje kada postoji razuman rizik da se osoba uvrštena na popis koristi sredstvima također je potkrijepljeno sudskom praksom Suda kojom se daje učinak širokom značenju pojma „stavljanje sredstava na raspolaganje”.
84.      Naime, Sud je smatrao, u presudi SH, da je mogućnost da se sredstva prenesu osobi uvrštenoj na popis obuhvaćena zabranom iz članka 2. stavka 2. Uredbe br. 1352/2014(58).
85.      Pored toga, činjenica da su sredstva, izravno ili neizravno, stavljena na raspolaganje osobi uvrštenoj na popis, sama po sebi nosi rizik zloupotrebe u svrhu podržavanja aktivnosti protivnih ciljevima mjera ograničavanja, bez obzira na dokaz da se subjekt o kojem je riječ doista koristio navedenim sredstvima za aktivnosti te prirode(59).
86.      Nadalje, prema ustaljenoj sudskoj praksi, kada se zamrzavaju sredstva subjekta koji ispunjava kriterij za uvrštavanje na popis, postoji nezanemariva opasnost da on izvršava pritisak na subjekte u njegovu vlasništvu ili pod kontrolom da bi zaobišao učinak mjera koje se na njega odnose. Zamrzavanje sredstava subjekata u vlasništvu ili pod kontrolom stoga je nužno i prikladno da bi se osigurala učinkovitost donesenih mjera i zajamčilo da se mjere ne zaobilaze(60).
87.      Tako iz takve kontrole ili vlasništva proizlazi nezanemariv rizik da subjekt koji je uvršten na popis koristi sredstva koja pripadaju subjektima u njegovu vlasništvu ili pod njegovom kontrolom. Upravo se tim rizikom opravdava zamrzavanje sredstava tih subjekata predviđeno člankom 2. stavkom 1. Uredbe br. 1352/2014.
88.      Stoga se treće prethodno pitanje temelji na premisi prema kojoj se već pokazao razuman rizik od takvog korištenja. S obzirom na sudsku praksu navedenu u točki 86. ovog mišljenja, ocjenjujem da razuman rizik da osobe uvrštene na popis u konačnici koriste sva ili dio sredstava stavljenih na raspolaganje subjektu koji nije uvršten na popis treba isto tako biti dovoljan za primjenu članka 2. stavka 2. Uredbe br. 1352/2014.
89.      Osim toga, potreba da se osigura puni učinak prava Unije u građanskom postupku može, u određenim okolnostima, podrazumijevati određeno ublažavanje pravila o izvođenju dokaza.
90.      Kao što ću razložiti prilikom ispitivanja drugog prethodnog pitanja, čini se da se to ublažavanje mora primijeniti u situacijama u kojima je, ovisno o slučaju, tužitelju očito najteže prikupiti relevantne dokaze, i to pod uvjetom da je tuženiku dopušteno da podnese relevantne dokaze kako bi se usprotivio zahtjevu tužitelja(61).
91.      U tim okolnostima, činjenica da svi dokazi kojima raspolaže nacionalni sud na prvi pogled upućuju na to da se mora primijeniti zabrana predviđena pravom Unije čini se dovoljnim da suprotna stranka u dovoljnoj mjeri dokaže da to nije slučaj(62). Prema mojem mišljenju, taj je standard dokazivanja u biti jednak razumnom riziku koji je predmet trećeg prethodnog pitanja.
92.      Želim također navesti da je nekoliko intervenijenata istaknulo da samo hipotetski i budući rizik da osoba uvrštena na popis koristi sredstva nije dovoljan kao opravdanje primjene članka 2. stavka 2. Uredbe br. 1352/2014. Iako se načelno slažem s takvim pristupom, ipak smatram da izraz „razuman”, upotrijebljen u trećem pitanju, sam po sebi omogućuje isključivanje pukih pretpostavki koje se ne temelje na konkretnim, preciznim i dosljednim indicijama kojima se može potkrijepiti takav rizik. U svakom slučaju, važno je da nacionalni sud ne primjenjuje načela svojstvena nacionalnom sustavu dokazivanja na takav način da to u praksi dovodi do prihvaćanja nerelevantnih ili nedostatnih dokaza(63).
93.      Stoga predlažem da se na treće prethodno pitanje odgovori da članak 2. stavak 2. Uredbe br. 1352/2014 treba tumačiti na način da postojanje razumnog rizika da će osobe koje su uvrštene na popis zbog izvršenja arbitražnog pravorijeka koristiti sva ili jedan dio sredstava isplaćenih subjektu koji nije uvršten na popis dovodi do primjene zabrane navedene u toj odredbi.
C.      Drugo pitanje
94.      Svojim drugim prethodnom pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 2. stavak 2. Uredbe br. 1352/2014 tumačiti na način da se, u okviru tužbe za poništenje arbitražnog pravorijeka kojom se nalaže plaćanje naknade štete i kamata, činjenica da osobe koje su uvrštene na popis vrše, u javnom subjektu koji nije uvršten na popis, utjecaj usporediv s utjecajem subjekta koji nije uvršten na popis, omogućuje da se presumira da te osobe vrše kontrolu nad tim javnim subjektom. Gdje je primjenjivo, sud koji je uputio zahtjev također pita je li takva pretpostavka neoboriva, osobito s obzirom na nepostojanje suradnje između tog subjekta i tih osoba.
1.      Nepostojanje pretpostavke o kontroli
95.      Kako bih odgovorio na to pitanje, najprije podsjećam da pojam „društvo pod kontrolom” nema jednak doseg u području mjera ograničavanja kao u području prava društava kad je riječ o utvrđivanju poslovne odgovornosti društva koje se u pogledu odlučivanja pravno nalazi pod kontrolom drugog gospodarskog subjekta(64).
96.      Zapravo, u području mjera ograničavanja pojam „društva pod kontrolom” odnosi se na situaciju u kojoj je osoba ili subjekt koji je uvršten na popis u stanju utjecati na poslovne izbore druge osobe ili subjekta s kojim je u poslovnom odnosu, i to čak i u nedostatku bilo kakve pravne veze, u smislu vlasničkog udjela ili udjela u kapitalu između tih dviju osoba ili subjekata(65).
97.      Usto, praksom donošenja odluka Vijeća omogućeno je prepoznavanje određenih „situacija” koje ukazuju na to da je određeni subjekt pod kontrolom, među kojima, netaksativni, popis naveden u točki 55.b Smjernica o mjerama ograničavanja(66).
98.      Te su situacije u bitnome „kodificirane” određenim pravilnicima iz tog područja(67). Jedna od tih situacija jest ona u kojoj osoba ili subjekt ima pravo ili, de facto, moć izvršavanja, odlučujućeg utjecaja. Ako je ispunjen jedan od tih uvjeta, kontrola je uspostavljena, osim ako se za svaki zasebni slučaj ne može dokazati suprotno(68).
99.      Ako, suprotno tomu, kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 96. ovog mišljenja, mogu biti relevantne druge situacije, njima se ipak ne smije omogućiti pretpostavka o kontroli nad predmetnim subjektom. A fortiori, kao što to proizlazi iz točke 50. ovog mišljenja, ni navedene situacije ne smiju dovoditi do pretpostavke da su sredstva neizravno stavljena na raspolaganje osobe uvrštene na popis u smislu članka 2. stavka 2. Uredbe br. 1352/2014(69). Među tim drugim situacijama nalazi se, prema mojem mišljenju, usporedivi utjecaj.
100. Iz toga slijedi da je na sudu koji odlučuje o tužbi protiv arbitražnog pravorijeka, donesenog u korist subjekta na koji osobe uvrštene na popis vrše usporediv utjecaj, da provede ocjenu koja se ne temelji na općim pretpostavkama, već na ispitivanju svih dokaza koji su mu podneseni i uzimajući u obzir kontekst u kojem se ti dokazi nalaze, kako bi odlučio može li se na temelju njih utvrditi postojanje razumnog rizika da se sredstva neizravno stave na raspolaganje tim osobama.
101. Međutim, kako bi se sudu koji je uputio zahtjev dao sasvim koristan odgovor, potrebno je još pojasniti raspodjelu tereta dokazivanja u okviru spora poput onoga u glavnom postupku.
2.      Raspodjela tereta dokazivanja
102. Podsjećam da iz odluke o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku, kao i iz obrazloženja francuske vlade na raspravi, proizlazi da je u okviru tužbe za poništenje arbitražnog pravorijeka na sudu da konkretno istraži povređuje li se na osobito ozbiljan način međunarodni javni poredak unošenjem arbitražnog pravorijeka u francuski pravni poredak(70). Prema mišljenju te vlade je, u bitnome, na stranki koja se poziva na takvu povredu da je dokaže (ili da je okarakterizira). Tako da bi pritom, uz uvjet da sud koji je uputio zahtjev izvrši provjeru, teret dokazivanja u potpunosti bio na osobi koja ističe povredu članka 2. stavka 2. Uredbe br. 1352/2014(71).
103. Međutim, u tom pogledu valja utvrditi da takav teret dokazivanja može onemogućiti ili pretjerano otežati, kako sudu koji je uputio zahtjev tako i tužitelju, utvrđivanje povrede zabrane predviđene u članku 2. stavku 2. Uredbe br. 1352/2014 i tako ugroziti djelotvornost te zabrane(72).
104. Naime, dokazi relevantni za utvrđivanje ili isključivanje te povrede teško su dostupni trećim osobama, osobito u kontekstu građanskog rata poput ovoga.
105. Sud je već priznao tu teškoću u kontekstu odluka o uvrštavanju na popis, podsjećajući da se može u obzir uzeti kontekst u kojem su te mjere donesene i, osobito, teškoća pribavljanja preciznijih dokaza u državi koja se nalazi u stanju građanskog rata(73).
106. Osim toga, prema sudskoj praksi Općeg suda, u nedostatku istražnih ovlasti u trećim zemljama, ocjena tijelâ Unije mora se zapravo temeljiti na izvorima informacija dostupnima javnosti, izvješćima, novinskim člancima, izvješćima tajnih službi ili drugim sličnim izvorima informacija. Stoga se mogu koristiti novinski članci kako bi se potkrijepilo postojanje određenih činjenica ako su oni dovoljno konkretni, precizni i dosljedni u pogledu činjenica koje su u njima opisane. Opći je sud također smatrao da bi bilo pretjerano i neproporcionalno zahtijevati od Vijeća da samostalno na terenu istražuje vjerodostojnost činjenica koje su prenijeli brojni mediji(74).
107. Prema mojem mišljenju, ta se razmatranja tim više nameću u okviru tužbe za poništenje arbitražnog pravorijeka pred nacionalnim sudovima.
108. Naime, na nacionalnim je sudovima, koji su u okviru svojih nadležnosti zaduženi za primjenu odredbi prava Unije, da osiguraju njihov puni učinak(75).
109. U ovom se predmetu također zahtijeva uzimanje u obzir bitnog karaktera predmetnih odredbi za pravni poredak Unije ili njihove temeljne važnosti za ispunjavanje misije koja je Uniji povjerena(76). Naime, usklađenost s tom vrstom odredbi trebaju u potpunosti i učinkovito nadzirati nacionalni sudovi u okviru tužbe za poništenje arbitražnog pravorijeka(77).
110. U tim okolnostima, kako bi se zajamčio puni učinak članka 2. stavka 2. Uredbe br. 1352/2014, smatram da je, u okviru tužbe za poništenje arbitražnog pravorijeka koji se odnosi na namjeravanu primjenu zabrane sadržane u toj odredbi, ako svi dokazi kojima raspolaže nacionalni sud(78) upućuju na to da postoji razuman rizik da osobe uvrštene na popis koriste sredstva isplaćena subjektu koji nije uvršten na popis, na tuženicima, u ovom slučaju Ministarstvu i YOGC-u, da u dovoljnoj mjeri dokažu da taj rizik ne postoji(79).
111. Iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da se dokazi kojima raspolažu nacionalni sudovi odnose, u bitnome, na to da pokret skupine Houthi pretendira na kontrolu nad YOGC-om, da se na službenoj internetskoj stranici tog društva navodi ime ministra koji pripada pokretu skupine Houthi, na činjenicu da se na toj internetskoj stranici koristi naziv domene kojim se koristi i navedeni pokret („.ye”), kao i na navodno sudjelovanje premijera iz pokreta skupine Houthi na sastanku YOGC-a, prema navodima jedne jemenske novinske agencije.
112. S obzirom na sudsku praksu na koju sam podsjetio(80), ti mi se dokazi čine dovoljnima da ukažu postojanje razumnog rizika da se osobe koje su uvrštene na popis koriste sredstvima koja se isplaćuju subjektu koji nije uvršten na popis, a na sudu koji je uputio zahtjev je da to provjeri.
113. U tim okolnostima i kako bi se zajamčila učinkovitost zabrane stavljanja sredstava na raspolaganje, na tuženicima je da sudu koji je uputio zahtjev podastru dokaze kojima se nastoji dokazati da taj rizik u praksi ne postoji. U tom pogledu oni mogu, među ostalim, dokazati da su uspostavili unutarnje postupke kako bi izbjegli taj rizik, kao što su vatrozid (firewalls), da se na internetskoj stranici YOGC-a koristi domena „.com” ili pak da je ta stranica bila izložena kibernetičkom napadu. Kao što je navedeno u točki 104. ovog mišljenja, jedino te stranke mogu raspolagati tom vrstom informacija.
114. Nadalje, činjenicu da legitimna vlada ne surađuje s pokretom skupine Houthi može također uzeti u obzir sud koji je uputio zahtjev u okviru ocjene dokazne snage svakog od dokaza kojima raspolaže(81). Bez obzira na navedeno, smatram da ta okolnost ne može biti odlučujuća. Naime, primjena članka 2. stavka 2. Uredbe br. 1352/2014 ne može se opravdati utjecajem pokreta skupine Houthi na Ministarstvo, već njegov utjecaj na YOGC. Stoga će doseg utjecaja Ministarstva na društvo YOGC biti odlučujući, među ostalim, za dokazivanje donošenja unutarnjih postupaka kojima se osigurava da pokret skupine Houthi nema pristup sredstvima.
115. Nadalje, Ministarstvo je na ročištu istaknulo da s obzirom na to da mu je, s jedne strane, DNO u prosincu 2023. isplatio iznos dugovan na temelju arbitražnog pravorijeka i, s druge strane, s obzirom na to da je YOGC izjavio 2022. da je sva prava na temelju tog pravorijeka ustupio Ministarstvu i da nema namjeru potraživati iznose koji su potonjemu već isplaćeni, rizik povrede zabrane sadržane u članku 2. stavku 2. Uredbe br. 1352/2014 je u tom slučaju nepostojeći.
116. Iako sud koji je uputio zahtjev te dokaze može uzeti u obzir imajući u vidu načelo slobodne ocjene dokaza, prema mojem mišljenju oni ne mogu biti odlučujući kako bi se potkrijepilo nepostojanje tog rizika. Naime, čak i ako je dugovani iznos isplaćen Ministarstvu, ostaje činjenica da je arbitražni pravorijek također donesen u korist društva YOGC. Pored navedenoga, ustupanje predmetnih prava je oborivo zato što je riječ o pravnom aktu koji proizvodi učinke samo inter partes.
117. Nadalje, prema mišljenju Ministarstva, činjenica prebacivanja tereta dokazivanja na tuženika kada se utvrdi postojanje razumnog rizika da bi osobe uvrštene na popis mogle koristiti sredstva isplaćena subjektu koji nije uvršten na popis bila bi suprotna sudskoj praksi prema kojoj nije na osobi o kojoj je riječ da pruži negativan dokaz o neosnovanosti razloga koji se iznose protiv nje(82). Zbog razloga koje ću navesti u nastavku ne dijelim to mišljenje.
118. Kao prvo, valja primijetiti da se ta sudska praksa odnosi na odluku o uvrštavanju na popis. Kao što sam to već naveo, na taj se slučaj primjenjuju posebni zahtjevi u pogledu dokazivanja.
119. Kao drugo, kao što to proizlazi iz moje analize(83), to je prebacivanje tereta dokazivanja potrebno kako bi se osigurala učinkovitost zabrane sadržane u članku 2. stavku 2. Uredbe br. 1352/2014. Ono se obrazlaže činjenicom da obično tuženik lakše raspolaže dokazima relevantnim za dokazivanje nepostojanja razumnog rizika da će se osobe koje su uvrštene na popis koristiti sredstva isplaćena subjektu koji nije uvršten na popis. Stoga je riječ o uspostavljanju ravnoteže među različitim uključenim interesima, bez predviđanja prestrogih pravila, osobito u pogledu negativnog dokaza, niti prezahtjevnih, čija bi primjena praktički završila potpunim prebacivanjem tereta dokazivanja(84).
120. Stoga predlažem da se na drugo prethodno pitanje odgovori da članak 2. stavak 2. Uredbe br. 1352/2014 treba tumačiti na način da, u okviru tužbe za poništenje arbitražnog pravorijeka koja se odnosi na namjeravanu primjenu zabrane sadržane u navedenoj odredbi, činjenica da u nekom javnom subjektu koji nije uvršten na popis osobe koje su uvrštene na popis vrše utjecaj usporediv s onim koji vrši subjekt koji nije uvršten na popis ne omogućava da se presumira da navedene osobe imaju kontrolu nad tim javnim subjektom, pri čemu se podrazumijeva da, u okviru tužbe za poništenje, kada svi dokazi kojima raspolaže nacionalni sud ukazuju na postojanje razumnog rizika da osobe uvrštene na popis koriste sredstva isplaćena subjektu koji nije uvršten na popis, subjekt koji nije uvršten na popis mora u dovoljnoj mjeri dokazati nepostojane takvog rizika.
V.      Zaključak
121. S obzirom na sva prethodna razmatranja predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Cour de cassation (Kasacijski sud) odgovori na sljedeći način:
122. „Članak 2. stavak 2. Uredbe Vijeća (EU) br. 1352/2014 od 18. prosinca 2014. o mjerama ograničavanja s obzirom na stanje u Jemenu
123. treba tumačiti na način da:
124. -      isplata sredstava, na temelju arbitražnog pravorijeka, subjektu na koji vrše usporediv utjecaj osobe uvrštene na popis i jedan subjekt koji nije uvršten na popis, može biti obuhvaćena tom odredbom ako se ta sredstva mogu prenijeti tim osobama ili ako one imaju ovlast raspolaganja tim sredstvima;
125. -      postojanje razumnog rizika da će osobe koje su uvrštene na popis zbog izvršenja
arbitražnog pravorijeka koristiti sva ili jedan dio sredstava isplaćenih subjektu koji nije uvršten na popis dovodi do primjene zabrane navedene u navedenoj odredbi
126. -      u
okviru tužbe za poništenje arbitražnog pravorijeka koja se odnosi na namjeravanu primjenu zabrane sadržane u istoj odredbi, činjenica da, u nekom javnom subjektu koji nije uvršten na popis osobe koje su uvrštene na popis vrše utjecaj usporediv s onim koji vrši subjekt koji nije uvršten na popis ne omogućava pretpostavku
da te osobe imaju kontrolu nad tim javnim subjektom, pri čemu se podrazumijeva da, u okviru te tužbe za poništenje, kada svi dokazi kojima raspolaže nacionalni sud ukazuju na postojanje razumnog rizika da osobe uvrštene na popis koriste sredstva isplaćena subjektu koji nije uvršten na popis, potonji mora u dovoljnoj mjeri dokazati nepostojanje takvog rizika.
1      Izvorni jezik: francuski
2      Uredba Vijeća (EU) br. 1352/2014 od 18. prosinca 2014. o mjerama ograničavanja s obzirom na stanje u Jemenu (SL 2014., L 365, str. 60.)
3      Potpisane u San Franciscu (Sjedinjene Američke Države) 26. lipnja 1945.
4      Kako je navedeno u njezinoj preambuli, ova je uredba donesena na temelju članka 215. UFEU-a i Odluke Vijeća 2014/932/ZVSP od 18. prosinca 2014. o mjerama ograničavanja s obzirom na stanje u Jemenu (SL 2014., L 365, str. 147.).
5      Jednako formulirana zabrana nalazi se u većini uredbi Unije kojima se određuju mjere ograničavanja. Tumačenje koje je Sud dao u svojoj sudskoj praksi stoga je, načelno, relevantno za tumačenje članka 2. stavka 2. Uredbe br. 1352/2014.
6      Vidjeti paragraf 19. Rezolucije 2140(2014).
7      Vidjeti Prilog I. Odluci 2014/932, kako je posljednje izmijenjena Provedbenom odlukom Vijeća (ZVSP) 2022/2035 od 24. listopada 2022. (SL 274I, L 2022, str. 4.) i Prilog I. Uredbi br. 1352/2014, kako je posljednje izmijenjena Provedbenom uredbom Vijeća (EU) 2022/2034 od 24. listopada 2022. (SL 274I, L 2022, str. 1.).
8      Vidjeti članak 1. Provedbene odluke Vijeća (ZVSP) 2022/420 od 14. ožujka 2022. kojom se provodi Odluka 2014/932/ZVSP o mjerama ograničavanja s obzirom na stanje u Jemenu (SL 2022, L 86, str. 4.) i članak 1. Provedbene uredbe Vijeća (EU) 2022/419 od 14. ožujka 2022. o provedbi Uredbe (EU) br. 1352/2014 o mjerama ograničavanja s obzirom na stanje u Jemenu (SL 2022, L 86, str. 1).
9      Smjernice koje je Vijeće donijelo 8. prosinca 2003. (15579/03). Ažurirane su 4. svibnja 2018. (5664/18). U ovom ću mišljenju upućivati na potonju verziju.
10      Tekst od točke 55.b do točke 55.e Smjernica u biti odgovara tekstu točaka 64., 68. i 70. dokumenta Vijeća naslovljenog „Najbolje prakse EU-a u za djelotvornu provedbu mjera ograničavanja” (u daljnjem tekstu: Dokument o najboljim praksama), u verziji od 3. srpnja 2024. (11623/24).
11      Sud koji je uputio zahtjev upućuje u tom pogledu na presudu od 17. svibnja 2023. (žalba br. 21-24.106, FR:CCASS:2023:C100324).
12      Iz spisa kojim Sud raspolaže kao i iz rasprave na ročištu proizlazi da se sjedište YOGC-a trenutačno nalazi u Adenu. Međutim, DNO je u svojim pisanim očitovanjima naveo da je sjedište YOGC-a u Sani. Osim toga, Ministarstvo je na raspravi pojasnilo da je pokret skupine Houthi osnovao „zrcalno” društvo YOGC koje se nalazi u Sani.
13      Vidjeti dokument pod naslovom Action Document for Supporting pathways for Economic Recovery in Yemen, Annex II to the Commission Implementing Decision on the financing of the special measure in favour of Yemen for 2023 (Akcijski dokument za potporu tijeku gospodarskog oporavka u Jemenu, Prilog II. Provedbenoj odluci Komisije o financiranju posebne mjere za Jemen za 2023.), str. 6.
14      Presuda Möllendorf et Möllendorf-Niehuus (C-117/06, u daljnjem tekstu: presuda Möllendorf », EU:C:2007:596, t. 51.).
15      Presuda od 11. studenoga 2021., Bank Sepah (C-340/20, u daljnjem tekstu: presuda Bank Sepah, EU:C:2021:903, t. 53. i 54.)
16      Želim pojasniti da sud koji je uputio zahtjev ne upućuje Sudu pitanje kojim želi znati predstavlja li izvršenje arbitražnog pravorijeka, kao takvog, „stavljanje na raspolaganje sredstava”, u smislu članka 2. stavka 2. Uredbe br. 1352/2014, ni ovisno o slučaju, o kojim bi posljedicama iz toga trebalo izvući zaključak.
Taj je aspekt pak predmet spora u predmetu Graudu sabiedrība, C-701/25, koji je u tijeku pred Sudom. Svoje prijedloge odgovora u ovom mišljenju stoga dajem neovisno o ispitivanju koje Sud treba provesti u tom predmetu. U svakom slučaju, sredstva o kojima je riječ već su prenesena Ministarstvu (vidjeti točku 27. ovog mišljenja).
17      Vidjeti točku 23. ovog mišljenja.
18      Presuda Möllendorf, t. 50. i 51.
19      Presuda od 21. prosinca 2011., Afrasiabi i dr. (C-72/11, u daljnjem tekstu: presuda Afrasiabi i dr., EU:C:2011:874, t. 50.)
20      Pozivajući se osobito na Rezoluciju Ujedinjenih naroda koja je služila kao temelj za donošenje mjera ograničavanja o kojima je riječ u tom predmetu.
21      Presuda Afrasiabi i dr., t. 51.
22      Presuda Afrasiabi i dr., t. 52.
23      Presuda Afrasiabi i dr., t. 53. Pojašnjavam da se člankom 7. stavkom 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 423/2007 od 19. travnja 2007. o donošenju mjera ograničavanja protiv Irana (SL 2007., L 103., str. 1.), na koji se upućuje u presudi Afrasiabi i dr., zabranjuje da se sredstva „dodjeljuj[u] u korist” osoba uvrštenih na popis. Člankom 2. stavkom 2. Uredbe br. 1352/2014 upućuje se na sredstva stavljena „u korist” osoba uvrštenih na popis.
24
Vidjeti točke 21. i 22. ovog mišljenja.
25      Vidjeti po analogiji presudu Bank Sepah, t. 56. Vidjeti također presudu od 12. ožujka 2026., EM System (C-84/24, EU:C:2026:181, t. 79.), u kojoj je Sud naglasio da je, kako bi se postigao cilj mjera ograničavanja, potrebno da se one primjenjuju na najširu moguću skupinu osoba, skupina ili subjekata kako bi se izbjeglo njihovo zaobilaženje.
26      Vidjeti u tom smislu presudu Bank Sepah, t. 54. i navedenu sudsku praksu.
27      Vidjeti po analogiji presudu Bank Sepah, t. 55. i navedenu sudsku praksu.
28      Presuda od 17. siječnja 2019.,
SH (C-168/17, u daljnjem tekstu: presuda SH, EU:C:2019:36, t. 62.)
29      Presuda od 29. lipnja 2010., E i F (C-550/09, EU:C:2010:382, t. 68.)
30      Vidjeti presudu od 29. lipnja 2010., E i F (C-550/09, EU:C:2010:382, t. 63.)
31      Vidjeti presudu od 18. rujna 2024., Kozitsyn/Vijeće (T-607/22 i T-731/22, EU:T:2024:635, t. 65.). U pogledu neobvezujućeg učinka dokumenta Komisije ažuriranog 23. siječnja 2026., koji se odnosi na te smjernice, pod naslovom Frequently asked questions on the implementation of Council Regulation No 833/2014 and Council Regulation No 269/2014 (Često postavljana pitanja o provedbi Uredbe Vijeća br. 833/2014 i Uredbe Vijeća br. 269/2014), vidjeti mišljenje nezavisne odvjetnice L. Medina u predmetu Jemerak (C-109/23, EU:C:2024:307, t. 69.).
32      Vidjeti u istom smislu dokument naslovljen Često postavljana pitanja o provedbi Uredbe br. 833/2014 i Uredbe br. 269/2014, str. 29.
33      Vidjeti presudu SH, t. 62.
34      Presuda od 5. svibnja 2015. (T-433/13, EU:T:2015:255)
35      Presuda od 5. svibnja 2015., Petropars Iran i dr./Vijeće (T-433/13, EU:T:2015:255, t. 80.)
36      Točka 62. te presude
37      Vidjeti po analogiji mišljenje nezavisnog odvjetnika A. Biondi u predmetu Reibel, (C‑802/24, EU:C:2026:110, t. 37.).
38      Vidjeti u tom smislu presudu Möllendorf, t. 62. Vidjeti i Dokument o najboljim praksama, t. 33.
39      Vidjeti u tom smislu mišljenje nezavisnog odvjetnika Y. Bota u predmetu Afrasiabi i dr. (C-72/11, EU:C:2011:737, t. 92.).
40      Vidjeti u tom smislu presudu Afrasiabi i dr., t. 55. i 56.
41      Vidjeti Dokument o najboljim praksama, t. 68.
42      Vidjeti uvodnu izjavu 3. Uredbe br. 1352/2014.
43      Vidjeti presude od 28. ožujka 2017.,
Rosneft (C-72/15, EU:C:2017:236, t. 55., 88. i 89.) i 10. rujna 2024., Neves 77 Solutions (C-351/22, EU:C:2024:723, t. 45.).
44      Vidjeti u tom smislu presudu od 1. kolovoza 2025._Timčenko/Vijeće (C-702/23 P, EU:C:2025:605, t. 38. i navedenu sudsku praksu).
45      Vidjeti u tom smislu presudu od 1. kolovoza 2025._Timčenko/Vijeće (C-702/23 P, EU:C:2025:605, t. 39. i navedenu sudsku praksu).
46      Vidjeti točku 66. ovog mišljenja.
47      Vidjeti presudu od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi (C-584/10 P, C-593/10 P i C-595/10 P, EU:C:2013:518, t. 132. i navedenu sudsku praksu).
48      Vidjeti presudu od 12. ožujka 2026., EM System (C‑84/24, EU:C:2026:181, t. 102.)
49
Vidjeti presude od 6. ožujka 2018., Achmea (C-284/16, EU:C:2018:158, t. 55.), i od 1. kolovoza 2025., Royal Football Club Seraing (C-600/23, u daljnjem tekstu: presuda Royal Football Club Seraing, EU:C:2025:617, t. 78. i 79.).
50      Vidjeti u tom smislu presude od 1. lipnja 1999., Eco Swiss (C-126/97, EU:C:1999:269, t. 35.), od 26. listopada 2006., Mostaza Claro (C-168/05, EU:C:2006:675, t. 34.), i Royal Football Club Seraing (t. 84.).
51      Vidjeti dokument pod naslovom Mišljenje Komisije o članku 2. stavku 2. Uredbe Vijeća (EU) br. 269/2014, C(2021) 4223 final, str. 4.
52      Vidjeti po analogiji presudu od 4. lipnja 2009., T-Mobile Netherlands i dr. (C-8/08, EU:C:2009:343, t. 46., 52. i 53.).
53      Vidjeti po analogiji presude od 4. lipnja 2009., T-Mobile Netherlands i dr. (C-8/08, EU:C:2009:343, t. 51. do 53.), kao i presudu od 21. siječnja 2016., Eturas i dr. (C-74/14, EU:C:2016:42, t. 33.).
54      Vidjeti točke 41. do 43. ovog mišljenja.
55      Vidjeti presudu od 15. prosinca 2022., Instrubel i dr. (C-753/21 et C-754/21, EU:C:2022:987, t. 50 i navedenu sudsku praksu).
56      Vidjeti presude od 3. rujna 2008.,
Kadi i Al Barakaat International Foundation/Vijeće i Komisija (C-402/05 P i C-415/05 P, EU:C:2008:461, t. 361. i navedenu sudsku praksu) i od 1. kolovoza 2025.,
Timčenko/Vijeće (C-703/23 P, EU:C:2025:608, t. 62.).
57      Vidjetiu tom smislu mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Mengozzija u predmetu SH (C-168/17, EU:C:2018:798, t. 53.).
58      Presuda SH, t. 62.
59      Presuda od 29. lipnja 2010., E i F (C-550/09, EU:C:2010:382, t. 77.)
60      Vidjeti presude od 13. ožujka 2012., Melli Bank/Vijeće (C-380/09 P, EU:C:2012:137, t. 58.); od 22. rujna 2016.,
NIOC i dr./Vijeće (C-595/15 P, EU:C:2016:721, t. 89.) i od 31. siječnja 2019., Islamic Republic of Iran Shipping Lines i dr./Vijeće (C-225/17 P, EU:C:2019:82, t. 110.).
61      Vidjeti u tom smislu presudu od 21. prosinca 2021., Bank Melli Iran (C-124/20, u daljnjem tekstu: presuda Bank Melli Iran, EU:C:2021:1035, t. 65. do 67.) i mišljenje nezavisnog odvjetnika G. Hogana u tom predmetu (EU:C:2021:386, t. 95.). Vidjeti također u tom smislu presudu od 21. lipnja 2017. W i dr. (C-621/15, EU:C:2017:484, t. 28. do 32.).
62      Vidjeti presudu Bank Melli Iran (t. 67.).
63      Vidjeti po analogiji presudu od 21. lipnja 2017., W i dr. (C-621/15, EU:C:2017:484, t. 34. i 35.).
64      Vidjeti presudu od 10. rujna 2019., HTTS/Vijeće (C-123/18 P, EU:C:2019:694, t. 70.).
65      Vidjeti presudu od 10. rujna 2019., HTTS/Vijeće (C-123/18 P, EU:C:2019:694, t. 71.).
66      Vidjeti točku 47. ovog mišljenja.
67      Vidjeti osobito članak 1. točka
6. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2580/2001 Vijeća od 27. prosinca 2001. o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma (SL 2001., L 344, str. 70.) i članak 1. točku (j) Uredbe Vijeća (EU) br. 269/2014 od 17. ožujka 2014. o mjerama ograničavanja u odnosu na djelovanja koja podrivaju ili ugrožavaju teritorijalnu cjelovitost, suverenost i neovisnost Ukrajine (SL 2014., L 78, str. 6.). U vezi s potonjom uredbom vidjeti također uvodnu izjavu 6. Uredbe Vijeća (EU) 2025/2037 od 23. listopada 2025. o izmjeni Uredbe (EU) br. 269/2014 o mjerama ograničavanja u odnosu na djelovanja koja podrivaju ili ugrožavaju teritorijalnu cjelovitost, suverenost i neovisnost Ukrajine (SL L, 2025/2037).
68      Vidjeti Smjernice o mjerama ograničavanja, t. 55.b,
in fine. Vidjeti također presudu od 12. ožujka 2026., EM System (C‑84/24, EU:C:2026:181, t. 88.).
69      Vidjeti a contrario t. 55.d Smjernica o mjerama ograničavanja.
70      Vidjeti točku 14. ovog mišljenja.
71      Vidjeti po analogiji presudu Bank Melli Iran (t. 64.).
72      Vidjeti po analogiji presudu Bank Melli Iran (t. 65.).
73      Presuda od 21. travnja 2015., Anbouba/Vijeće (C-605/13 P, EU:C:2015:248, t. 46.) Vidjeti također presudu od 1. listopada 2020., Drex Technologies/Vijeće (C-348/19 P, EU:C:2020:782, t. 89.).
74      Presuda od 6. studenoga 2024.,
Karić/Vijeće (T-520/22, EU:T:2024:774, t. 82. i navedena sudska praksa)
75      Presuda od 17. rujna 2002., Muñoz i Superior Fruiticola (C-253/00, EU:C:2002:497, t. 28. i navedena sudska praksa). Vidjeti također, u pogledu posebnog slučaja uredbi kojima se uvode mjere ograničavanja, mišljenje nezavisnog odvjetnika R. Norkusa u predmetu Čiekuri-Shishki (C-480/24, EU:C:2025:672, t. 41.).
76      Primjećujem da se u ovom predmetu nijedno od prethodnih pitanja ne odnosi na karakter javnog poretka mjera ograničavanja koje je donijela Unija. Suprotno tomu, na njega se odnose predmeti Reibel, C-802/24 i Graudu sabiedrība, C-701/25, koji su u tijeku pred Sudom. Stoga ću se ograničiti na isticanje da se važnost ciljeva koje Unija nastoji postići mjerama ograničavanja čini nespornom (vidjeti po analogiji presudu Royal Football Club Seraing__ t. 87.-89. i mišljenje nezavisnog odvjetnika A. Biondi u predmetu Reibel, C‑802/24, EU:C:2026:110, t. 63.). U svakom slučaju, svi intervenijenti u ovom predmetu slažu se s time da članak 2. stavak 2. Uredbe (EU) br. 1352/2014 predstavlja pitanje javnog poretka Unije. Navedena je odredba također obuhvaćena francuskim međunarodnim javnim poretkom. U pogledu odnosa između javnog poretka Unije i javnog poretka država članica, vidjeti presudu od 4. listopada 2024.,
Real Madrid Club de Fútbol (C-633/22, EU:C:2024:843, t. 39.).
77      Vidjeti u tom smislu presudu Royal Football Club Seraing (t. 82. i t. 85.-87.). Vidjet također mišljenje nezavisnog odvjetnika A. Biondi u predmetu Reibel, C‑802/24, EU:C:2026:110, t. 58.)
78      Pitanje saznanja o tome je li na nacionalnom sudu da provjeri ex officio je li jedna od stranaka u postupku osoba na koju se primjenjuju mjere ograničavanja predmet je spora u tijeku u predmetu Čiekuri-Shishki (C-480/24). U svojem mišljenju u tom predmetu nezavisni odvjetnik R. Norkus predlaže da se na njega odgovori na način da je „sud pred kojim se vodi postupak dužan ex officio, ako postoje indicije, provjeriti je li jedna od stranaka u postupku među osobama iz članka 2. ili članka 11. stavka 1. točaka (a) ili (b) Uredbe br. 269/2014 i u tu svrhu provesti sve istražne ovlasti kojima raspolaže. Konkretno, dužan je tražiti potrebne informacije od tijela s posebnim nadležnostima, kako bi mogao pristupiti tom ispitivanju” (mišljenje nezavisnog odvjetnika R. Norkusa u predmetu Čiekuri-Shishki (C-480/24, EU:C:2025:672, t. 60.).
79      Vidjeti po analogiji presudu Bank Melli Iran (t. 67.). Vidjeti također, po analogiji, presude od 27. listopada 1993., Enderby (C-127/92, EU:C:1993:859, t. 14. i 18.) i od 31. svibnja 1995.,
Royal Copenhagen (C-400/93, EU:C:1995:155, t. 24. i 26.).
80      Vidjeti točke 105. i 106. ovog mišljenja.
81      Vidjeti u tom smislu mišljenje nezavisnog odvjetnika Y. Bota u predmetu Afrasiabi i dr. (C-72/11, EU:C:2011:737, t. 58.).
82      Presuda od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi (C-584/10 P, C-593/10 P i C-595/10 P, EU:C:2013:518, t. 121.)
83      Vidjeti točku 104. ovog mišljenja.
84      Vidjeti po analogiji presudu od 15. listopada 2015., Nike European Operations Netherlands (C-310/14, EU:C:2015:690, t. 29.).