62018CC0634
MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE
ELEANOR SHARPSTON
od 22. siječnja 2020. (
1
)
Predmet C‑634/18
Prokuratura Rejonowa w Słupsku
protiv
osobe JI
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Sąd Rejonowy w Słupsku (Poljska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Okvirna odluka 2004/757/PUP – Minimalne odredbe vezane za elemente kaznenih djela i sankcija u području nezakonite trgovine drogom – Područje primjene – Članak 2. stavak 1. točka (c) i članak 4. stavak 2. točka (a) – Osobna potrošnja – Velike količine droge – Načelo zakonitosti kaznenih djela i kazni”
1.
Nullum crimen nulla poena sine lege scripta, praevia, certa et stricta. Tekst te izreke, iako izražava jasno pravilo i temeljno načelo da i zločin i kazna moraju biti utvrđeni zakonom, i dalje zahtijeva tumačenje (
2
).
2.
U predmetnom slučaju Sąd Rejonowy w Słupsku – XIV Wydział Karny (Općinski sud u Słupsku (XIV. kazneni odjel), Poljska) traži smjernice u pogledu tumačenja Okvirne odluke Vijeća 2004/757/PUP od 25. listopada 2004. o utvrđivanju minimalnih odredaba vezanih za elemente kaznenih djela i sankcija u području nezakonite trgovine drogom (
3
). Sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li nacionalno uređenje u kojem pojam „velike količine droge” – koji podrazumijeva kvalificirani oblik kaznenog djela u smislu članka 4. stavka 2. točke (a) Okvirne odluke 2004/757 – definiraju nacionalni sudovi s obzirom na okolnosti konkretnog slučaja, a ne nacionalno zakonodavstvo, u skladu s tom okvirnom odlukom i načelom zakonitosti kaznenih djela i kazni. Kako bi odgovorio na to pitanje, Sud će se prvo morati osvrnuti na to je li nadležan odgovoriti na prethodna pitanja u predmetima koji se tiču posjedovanja droge za osobnu potrošnju, što je izuzeto iz područja primjene Okvirne odluke na temelju njezina članka 2. stavka 2., kao i na to je li Povelja Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) ovdje primjenjiva (
4
).
Pravni okvir
Europska konvencija za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda
3.
Članak 7. stavak 1. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, koja je potpisana u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), predviđa da „[n]itko ne može biti proglašen krivim za kazneno djelo počinjeno činom ili propustom koji, u času počinjenja, po unutrašnjem ili po međunarodnom pravu nisu bili predviđeni kao kazneno djelo. Isto se tako ne može odrediti teža kazna od one koja je bila primjenjiva u času kad je kazneno djelo počinjeno”.
Pravo Unije
Ugovor o Europskoj uniji
4.
Članak 31. stavak 1. točka (e) Ugovora o Europskoj uniji, u verziji primjenjivoj u vrijeme usvajanja Okvirne odluke 2004/757, predviđao je da zajedničko djelovanje u području pravosudne suradnje u kaznenim stvarima uključuje „postupno usvajanje mjera kojima se uspostavljaju minimalna pravila o elementima kaznenih djela i sankcijama u području organiziranog kriminala, terorizma i nezakonitog trgovanja drogom”. Članak 34. stavak 2. točka (b) daje ovlast Vijeću da, djelujući jednoglasno na inicijativu bilo koje države članice ili Europske komisije, usvaja okvirne odluke „s ciljem usklađivanja zakona i drugih propisa država članica. Okvirne odluke obvezuju države članice u pogledu rezultata koje treba postići, ali prepuštaju nacionalnim tijelima odabir oblika i metoda. One nemaju izravan učinak.” [neslužbeni prijevod]
Povelja
5.
Članak 49. Povelje preuzima i nadograđuje tekst članka 7. stavka 1. EKLJP‑a. Njime je predviđeno da:
„1.   Nitko ne može biti proglašen krivim za kazneno djelo počinjeno činom ili propustom koje, u času počinjenja, po unutrašnjem ili po međunarodnom pravu nije bilo predviđeno kao kazneno djelo. Isto se tako ne može odrediti teža kazna od one koja je bila primjenljiva u času kad je kazneno djelo počinjeno. Ako je, nakon počinjenja kaznenog djela, zakonom propisana blaža kazna, primjenjuje se takva kazna.
2.   Ovaj članak ne priječi suđenje i kažnjavanje bilo koje osobe za neki čin ili propust koji je u času počinjenja predstavljao kazneno djelo u skladu s općim načelima koja priznaju svi narodi.
[…]”
6.
U skladu s člankom 51. stavkom 1., odredbe Povelje „odnose se na institucije, tijela, urede i agencije Unije […] te na države članice samo kada provode pravo [Unije]”. Članak 52. stavak 3. predviđa da, „[u] onoj mjeri u kojoj ova Povelja sadrži prava koja odgovaraju pravima zajamčenima [EKLJP‑om], značenje i opseg primjene tih prava jednaki su onima iz [EKLJP‑a] […]”.
Okvirna odluka 2004/757
7.
U uvodnim izjavama Okvirne odluke 2004/757 navedeno je sljedeće. „Nezakonita trgovina drogom predstavlja prijetnju zdravlju, sigurnosti i kvaliteti života građana Europske unije i zakonitoj ekonomiji, stabilnosti i sigurnosti država članica” (
5
). „Potrebno je donijeti minimalan broj pravila o elementima kaznenih djela vezanih za nezakonitu trgovinu drogom i prekursorima, što će omogućiti zajednički pristup na razini Europske unije u borbi protiv takve trgovine” (
6
). Djelovanje Unije trebalo bi se usredotočiti „na najteža kaznena djela vezana za drogu”, dok „[i]sključenje određenih vrsta ponašanja vezanih za osobnu potrošnju iz područja primjene [Okvirne odluke 2004/757] ne predstavlja smjernicu Vijeća o tome kako bi države članice trebale postupati u drugim takvim slučajevima u okviru svojih nacionalnih zakonodavstava” (
7
). „Sankcije predviđene u državama članicama trebale bi biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće i trebale bi uključivati zatvorske kazne. Za utvrđivanje visine sankcija, trebalo bi uzeti u obzir stvarne elemente kao što su količine i vrsta droge koja je predmet trgovine i je li kazneno djelo počinjeno u okviru kriminalne organizacije” (
8
). „Djelotvornost nastojanja u borbi protiv nezakonite trgovine drogom posebno ovisi o usklađivanju nacionalnih mjera kojima se provodi ova Okvirna odluka” (
9
).
8.
Članak 2. predviđa:
„1.   Svaka država članica poduzima potrebne mjere kako bi osigurala kažnjavanje sljedećeg namjernog ponašanja, ako je počinjeno bez odgovarajućeg ovlaštenja:
(a)
proizvodnja, izrada, ekstrakcija, pripravljanje, nuđenje, nuđenje na prodaju, distribucija, prodaja, isporuka pod bilo kakvim uvjetima, posredovanje, otprema, otprema u tranzitu, prijevoz, uvoz ili izvoz droga;
(b)
uzgoj opijumskog maka, grma koke ili kanabisa;
(c)
posjedovanje ili kupnja droge u smislu obavljanja jedne od aktivnosti navedenih pod točkom (a);
(d)
izrada, prijevoz ili distribucija prekursora, uz saznanje da će se isti rabiti u ili za nezakonitu izradu ili izradu droga.
2.   Ponašanje opisano u stavku 1. nije uključeno u područje primjene Okvirne odluke kada je ono vezano za počinitelje iz država članica koji su učinili gore navedeno isključivo radi osobne potrošnje kako je definirano nacionalnim pravom.”
9.
Članak 4. predviđa:
„1.   Svaka država članica poduzima potrebne mjere kako bi osigurala da se kaznena djela utvrđena u člancima 2. i 3. kažnjavaju učinkovitim, proporcionalnim i odvraćajućim sankcijama.
Svaka država članica poduzima potrebne mjere kako bi osigurala da se kaznena djela iz članka 2. kažnjavaju kaznom zatvora od najmanje jedne do najviše tri godine.
2.   Svaka država članica poduzima potrebne mjere kako bi osigurala da se kaznena djela iz članka 2. stavka 1. točaka (a), (b) i (c) kažnjavaju kaznama zatvora od najmanje 5 do najviše 10 godina u svakoj od sljedećih okolnosti:
(a)
kazneno djelo uključuje velike količine droge;
[…]”
Nacionalno pravo
10.
Članak 62. Ustawe z dnia 29 lipca 2005 roku o przeciwdziałaniu narkomanii (Zakon od 29. srpnja 2005. o suzbijanju zlouporabe droga, u daljnjem tekstu: Zakon o suzbijanju zlouporabe droga) predviđa:
„1.   Svakoj osobi koja, protivno odredbama ovog Zakona, posjeduje opojne droge ili psihotropne tvari može se izreći kazna zatvora u trajanju do tri godine.
2.   Ako kazneno djelo iz stavka 1. uključuje znatnu količinu opojnih droga ili psihotropnih tvari, počinitelju se može izreći kazna zatvora u trajanju od jedne do deset godina.”
Činjenično stanje, postupak i prethodna pitanja
11.
Prokuratura Rejonowa w Słupsku (Općinsko državno odvjetništvo u Słupsku, Poljska, u daljnjem tekstu: Prokuratura) pokrenula je postupak protiv osobe JI, među ostalim, zbog toga što je: (a) 7. studenoga 2016. posjedovao znatnu količinu psihotropnih tvari u obliku amfetamina ukupne neto težine 10,73 grama i opojne droge u obliku marihuane ukupne težine 16,07 grama, što čini kazneno djelo na temelju članka 62. stavka 2. Zakona o suzbijanju zlouporabe droga; (b) 28. studenoga 2016. posjedovao opojnu drogu u obliku marihuane neto težine 2,00 grama i psihotropne tvari u obliku amfetamina neto težine 0,49 grama, što čini kazneno djelo na temelju članka 62. stavka 1. tog zakona.
12.
Nesporno je da je osoba JI tu drogu posjedovala za osobnu uporabu. Osoba JI tijekom kaznenog postupka koji je pokrenut nakon opisanih događaja priznala je krivnju za sva djela koja su joj stavljena na teret.
13.
Sąd Rejonowy w Słupsku – XIV Wydział Karny (Općinski sud u Słupsku (XIV. kazneni odjel)) ističe da pojam „velike količine droge” nije definiran u Okvirnoj odluci 2004/757. Isto tako, pojam „znatna količina” droge, koji je upotrijebljen u članku 62. stavku 2. Zakona o suzbijanju zlouporabe droga, nije definiran u nacionalnom pravu. Sud koji je uputio zahtjev objašnjava da se ta praznina pokušala popuniti sudskom praksom tako što je njome uspostavljen skup kriterija za određivanje toga je li količina droge „znatna”, „neznatna” ili „uobičajena”. Ti su kriteriji težina (grami, kilogrami, tone, količina doza), vrsta opojne droge (podjela na „teške” i „lake”) i namjena (za trgovinu, za osobnu uporabu). Međutim, pojam „znatna količina” droge i dalje je nejasan te ga različiti nacionalni sudovi različito definiraju. Sud koji je uputio zahtjev pruža nekoliko primjera različitih tumačenja tog pojma u nacionalnoj sudskoj praksi (
10
).
14.
Na temelju toga, sud koji je uputio zahtjev izražava dvojbe u pogledu sukladnosti te sudske prakse s načelom zakonitosti kaznenih djela i kazni, utvrđenim u članku 7. EKLJP‑a. Također ističe da činjenica da pojam „velike količine droge” nije definiran na razini Unije, nego je njegovo definiranje, kako se čini, prepušteno državama članicama, može dovesti do različitog postupanja prema građanima Unije, ovisno o državi članici u kojoj borave.
15.
Sud koji je uputio zahtjev navodi da je ta pitanja već razmatrao Trybunał Konstytucyjny (Ustavni sud, Poljska), koji je u presudi od 14. veljače 2012. utvrdio da je članak 62. stavak 2. Zakona o suzbijanju zlouporabe droga, kada je riječ o elementu kaznenog djela u vezi sa „znatnom količinom” tvari, u skladu s poljskim ustavom.
16.
U tim okolnostima, sud koji je uputio zahtjev Sudu postavlja sljedeća pitanja:
„1.
Treba li pravilo prava Unije iz članka 4. stavka 2. točke (a) u vezi s člankom 2. stavkom 1. točkom (c) [Okvirne odluke Vijeća 2004/757] tumačiti na način da mu se ne protivi to da se pojam ‚znatna količina droge’ tumači ovisno o okolnostima konkretnog slučaja u sklopu pojedinačne ocjene nacionalnog suda, pri čemu takva ocjena ne zahtijeva primjenu nikakvog objektivnog kriterija, a osobito ne zahtijeva utvrđenje da počinitelj kaznenog djela posjeduje drogu za obavljanje jedne od aktivnosti navedenih u članku 4. stavku 2. točki (a) te okvirne odluke, odnosno za proizvodnju, nuđenje, nuđenje na prodaju, distribuciju, posredovanje ili isporuku pod bilo kakvim uvjetima?
2.
Jesu li mjere sudske zaštite kojima se osigurava djelotvornost i učinkovitost pravila prava Unije sadržanih u [Okvirnoj odluci 2004/757], osobito u članku 4. stavku 2. točki (a) te okvirne odluke u vezi s njezinim člankom 2. stavkom 1. točkom (c) – s obzirom na to da [Zakon o suzbijanju zlouporabe droga] ne sadržava preciznu definiciju ‚znatne količine droge’ i da sudskim vijećima prepušta da taj pojam protumače u konkretnom predmetu u okviru svoje ‚diskrecijske ovlasti’ – dostatne da se poljskim građanima zajamči djelotvorna zaštita koja proizlazi iz pravila prava Unije kojima se utvrđuju minimalne odredbe u vezi s elementima kaznenih djela i sankcija u području nezakonite trgovine drogom?
3.
Je li nacionalno pravno pravilo iz članka 62. stavka 2. Zakona o suzbijanju zlouporabe droga u skladu s pravom Unije, a osobito s [pravnim pravilom] iz članka 4. stavka 2. točke (a) u vezi s člankom 2. stavkom 1. točkom (c) [Okvirne odluke 2004/757], i, ako je tako, je li tumačenje pojma ‚znatna količina psihotropnih tvari i opojnih droga’ koje su utvrdili poljski sudovi protivno pravilu prava Unije prema kojem svatko tko počini kazneno djelo posjedovanja velikih količina droga za obavljanje aktivnosti navedenih u članku 2. stavku 1. točki (c) [Okvirne odluke 2004/757] podliježe težoj kaznenoj odgovornosti?
4.
Je li članak 62. stavak 2. [Zakona o suzbijanju zlouporabe droga], kojim se utvrđuje teža kaznena odgovornost za kazneno djelo posjedovanja znatne količine psihotropnih tvari i opojnih droga prema tumačenju poljskih nacionalnih sudova, protivan načelu jednakosti i nediskriminacije (članak 14. [EKLJP‑a], članci 20. do 21. [Povelje] u vezi s člankom 6. stavkom 1. [Ugovora o Europskoj uniji])?”
17.
Pisana očitovanja podnijele su Prokuratura, češka, nizozemska, poljska, španjolska i švedska vlada te Komisija. Prokuratura, poljska, španjolska i švedska vlada te Komisija iznijele su usmena očitovanja na raspravi održanoj 2. listopada 2019.
Ocjena
Nadležnost Suda
18.
Prokuratura navodi da Sud nije nadležan odgovoriti na prethodna pitanja suda koji je uputio zahtjev jer se ona odnose na tumačenje nacionalnog prava, to jest članka 62. stavka 2. Zakona o suzbijanju zlouporabe droga i na sukladnost te odredbe s Okvirnom odlukom 2004/757.
19.
U tom pogledu iz ustaljene sudske prakse proizlazi da Sud nije ovlašten, unutar okvira članka 267. UFEU‑a, donositi prethodne odluke o tumačenju pravila nacionalnog prava. Nadležnost Suda ograničena je samo na ispitivanje odredaba prava Unije (
11
). Međutim, on može nacionalnom sudu pružiti sve kriterije za tumačenje prava Unije koji bi mogli biti korisni pri ocjenjivanju učinaka takvih odredbi nacionalnog prava. Nadalje, ništa ne sprečava Sud da preoblikuje pitanja kako bi sudu koji je uputio zahtjev pružio tumačenje prava Unije koje će mu pomoći da riješi spor koji se pred njim vodi (
12
).
20.
U ovom se predmetu postavljena pitanja odnose na tumačenje članka 2. stavka 1. točke (c) i članka 4. stavka 2. točke (a) Okvirne odluke 2004/757. Potrebno je protumačiti i njezin članak 2. stavak 2., kako bi se utvrdilo je li predmetni slučaj obuhvaćen područjem primjene prava Unije. Prethodna pitanja stoga su dopuštena prima facie.
21.
Komisija tvrdi da predmetni slučaj ne spada u područje primjene Okvirne odluke 2004/757. Iz opisa činjeničnog stanja koji je podnio sud koji je uputio zahtjev čini se da je osoba JI posjedovala drogu za osobnu potrošnju. Takvo je postupanje izuzeto iz područja primjene Okvirne odluke 2004/757 na temelju njezina članka 2. stavka 2.
22.
Prokuratura i poljska, španjolska i švedska vlada na raspravi su se složile s Komisijom.
23.
Iz teksta članka 2. stavka 2. doista proizlazi da posjedovanje droge za „osobnu potrošnju” nije obuhvaćeno područjem primjene Okvirne odluke 2004/757 te da se takvo postupanje uređuje (i sankcionira) nacionalnim pravom. Međutim, kako je to objašnjeno u uvodnoj izjavi 4. Okvirne odluke, isključenje određenih vrsta ponašanja povezanih s osobnom potrošnjom iz područja primjene Okvirne odluke ne čini smjernicu Vijeća o tome kako bi države članice trebale postupati u drugim takvim slučajevima u okviru svojih nacionalnih zakonodavstava.
24.
Poljska vlada tako je na raspravi objasnila da se u Zakonu o suzbijanju zlouporabe droga, kojim je Okvirna odluka 2004/757 prenesena u poljsko pravo, ne pravi razlika, za potrebe kriminalizacije posjedovanja droge, između posjedovanja za osobnu potrošnju i posjedovanja za druge svrhe. U tom smislu, posjedovanje droge u članku 62. stavku 1. (posjedovanje droge kažnjivo kaznom zatvora u trajanju do tri godine) i stavku 2. (posjedovanje znatne količine droge kažnjivo kaznom zatvora u trajanju od jedne do deset godina) kriminalizirano je neovisno o njegovoj svrsi. Tretirajući posjedovanje droge na taj način, članak 62. Zakona o suzbijanju zlouporabe droga nadilazi opseg posjedovanja droge u smislu članka 2. stavka 1. Okvirne odluke te obuhvaća i posjedovanje droge za osobnu potrošnju.
25.
Informacije koje je pružila poljska vlada tako potvrđuju da se posjedovanje droge za osobnu potrošnju u nacionalnom zakonodavstvu tretira jednako kao posjedovanje droge povezano s trgovinom drogom, koje je kažnjivo u skladu s člankom 2. stavkom 1. točkom (c) Okvirne odluke 2004/757 (
13
). Osim toga, poljsko pravo u slučaju posjedovanja droge za osobnu potrošnju omogućuje obustavu kaznenog postupka samo ako se radi o „neznatnoj” količini.
26.
Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je Sud nadležan donositi prethodne odluke o pitanjima koja se tiču prava Unije u situacijama u kojima činjenice iz slučajeva koje razmatraju nacionalni sudovi ne potpadaju izravno pod područje primjene prava Unije, ali u kojima se te odredbe primjenjuju na temelju nacionalnog zakonodavstva, koje je – radi rješavanja unutarnjih situacija – usvojilo pristup propisan pravom Unije (
14
). U tim okolnostima, očiti je interes Europske unije da se, radi izbjegavanja budućih razlika u tumačenju, odredbe ili pojmovi preuzeti iz prava Unije tumače ujednačeno, bez obzira na okolnosti u kojima se primjenjuju (
15
).
27.
Podložno nužnoj provjeri činjenica koju mora provesti nacionalni sud, čini mi se da je ta sudska praksa primjenjiva u ovom predmetu. Okvirna odluka 2004/757 u nacionalni je pravni poredak prenesena Zakonom o suzbijanju zlouporabe droga. Člankom 62. tog zakona na situacije koje inače ne bi bile obuhvaćene područjem primjene Okvirne odluke primjenjuje se isti pristup poput onoga koji je propisan pravom Unije. Konkretno, članak 62. stavak 2. tog zakona tretira kaznena djela koja uključuju „znatnu količinu opojnih droga” kao kvalificirane oblike kaznenih djela. Prema mojem shvaćanju, tim je pojmom u nacionalno pravo prenesen pojam „velike količine droge” iz članka 4. stavka 2. točke (a) Okvirne odluke 2004/757. Posjedovanje za osobnu potrošnju definirano je i sankcionirano na isti na način kao posjedovanje u smislu članka 2. stavka 1. točke (c) Okvirne odluke.
28.
Elementi tih kaznenih djela definirani su Okvirnom odlukom te ih se stoga mora ujednačeno tumačiti, kao pojmove prava Unije. „Velike količine droge” nisu definirane u Okvirnoj odluci. Stoga je na Sudu da pruži sve potrebne smjernice u pogledu značenja tog pojma, kako bi se izbjegle buduće razlike u tumačenju.
29.
Iz ustaljene sudske prakse proizlazi i da obvezujući karakter okvirnih odluka obvezuje nacionalna tijela, uključujući nacionalne sudove, da nacionalno pravo tumače u skladu s pravom Unije. Stoga, kada ti sudovi primjenjuju nacionalno pravo, oni ga moraju u najvećoj mogućoj mjeri tumačiti u svjetlu teksta i svrhe okvirne odluke radi postizanja rezultata koji se njome želi ostvariti (
16
).
30.
Španjolska vlada na raspravi je tvrdila da pojam „velike količine droge” iz članka 4. stavka 2. točke (a) Okvirne odluke nije relevantan kada je posjedovanje droge namijenjeno osobnoj potrošnji. Odbijam tu tvrdnju u kontekstu predmetnog postupka. To je zato što je nacionalni zakonodavac odlučio na isti način tretirati posjedovanje za osobnu potrošnju i posjedovanje s ciljem trgovanja. Tumačenje pojma „velike količine droge” stoga je relevantno u objema situacijama.
31.
Španjolska i švedska vlada navele su da načela utvrđena presudom Ullens de Schooten (
17
) nisu primjenjiva u ovom predmetu jer pojmove koje zakonodavac Unije nije htio definirati u kontekstu okvirne odluke nije potrebno ujednačeno tumačiti. Međutim, načelo da pravo Unije treba ujednačeno tumačiti primjenjuje se i na tumačenje odredbi okvirnih odluka (
18
). Ako odredba prava Unije državama članicama daje marginu prosudbe u pogledu svoje provedbe, autoritativno i ujednačeno tumačenje značenja te odredbe prava Unije bitan je preduvjet za određivanje granica te margine prosudbe.
32.
U svakom slučaju, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je u okviru suradnje između Suda i nacionalnih sudova, koja je uspostavljena člankom 267. UFEU‑a, isključivo na nacionalnom sudu da ocijeni, s obzirom na posebnosti svakog predmeta, nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude kao i relevantnost pitanja koja upućuje Sudu. Stoga, ako se pitanja nacionalnih sudova odnose na tumačenje odredbe prava Unije, Sud je načelno obvezan donijeti odluku (
19
).
33.
U tim okolnostima, smatram da je Sud nadležan odgovoriti na postavljena pitanja.
Primjenjivost Povelje
34.
Sud koji je uputio zahtjev pita se o tumačenju nekoliko članaka Povelje kako bi utvrdio je li uređenje iz nacionalnog prava koje opisuje sukladno pravu Unije.
35.
Komisija u svojim pisanim očitovanjima izražava dvojbe u pogledu primjenjivosti Povelje u ovom predmetu. Prema njezinu mišljenju, članak 62. stavak 2. Zakona o suzbijanju zlouporabe droga ne provodi pravo Unije.
36.
U članku 51. stavku 1. jasno je navedeno da se odredbe Povelje odnose na države članice samo kada te države provode pravo Unije.
37.
Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se „temeljna prava koja se jamče u pravnom sustavu Unije primjenjuju na sve situacije uređene pravom [Unije], ali ne i izvan njih. U tom smislu Sud je već odgovorio da ne može ocjenjivati sukladnost nacionalnog propisa koji ne ulazi u okvir prava [Unije]. S druge strane, kada takva pravila potpadaju u područje prava [Unije], Sud mora, kada mu se uputi zahtjev za prethodnu odluku, dati sve smjernice za tumačenje koje su potrebne nacionalnom sudu da ocijeni sukladnost tog propisa s temeljnim pravima čije poštovanje Sud osigurava”. Sud je isto tako naveo da, „[s] obzirom na to da se temeljna prava zajamčena Poveljom stoga moraju poštovati kada nacionalni propis potpada u područje primjene prava [Unije], ne mogu postojati situacije koje su obuhvaćene područjem primjene prava [Unije] a da ta temeljna prava pritom nisu primjenjiva. Primjena prava [Unije] uključuje primjenu temeljnih prava zajamčenih Poveljom”. „S druge strane, kada pravna situacija ne ulazi u područje primjene prava [Unije], Sud nije nadležan o njoj odlučivati te odredbe Povelje na koje bi se eventualno pozivalo ne mogu same po sebi biti temelj takve nadležnosti” (
20
). Pojam „provedba prava Unije”, u smislu članka 51. Povelje, stoga „pretpostavlja postojanje određenog stupnja povezanosti između akta prava Unije i predmetne nacionalne mjere, koji nadilazi sličnost obuhvaćenih područja ili neizravne učinke jednog područja na drugo” (
21
).
38.
Jasno je da Sud ne može donijeti odluku o tumačenju Okvirne odluke a da pritom ne uzme u obzir Povelju, koja je akt primarnog prava Unije (
22
). Kako sam to objasnila u točkama 26. do 28. ovog mišljenja, člankom 62. stavkom 2. Zakona o suzbijanju zlouporabe droga u nacionalno je pravo prenesen kvalificirani oblik kaznenog djela koji se odnosi na „velike količine droge” u smislu članka 4. stavka 2. točke (a) Okvirne odluke 2004/757. Stoga je jasno da ta odredba jest nacionalno pravilo koje je „obuhvaćeno područjem primjene prava Unije”: ona doista jest sredstvo kojim Poljska „provodi pravo Unije” (Okvirnu odluku u ovom slučaju) u smislu članka 51. stavka 1. Povelje.
39.
Odluka koju Sud donese u pogledu tumačenja članka 4. stavka 2. točke (a) Okvirne odluke 2004/757 s obzirom na Povelju odredit će – očito – tumačenje članka 62. stavka 2. tog zakona u odnosu na osobe optužene za posjedovanje „znatne količine opojnih droga” u svrhu trgovine. Nesporno je da država članica, u tom kontekstu, mora poštovati temeljna prava zajamčena Poveljom. Radi cjelovitosti dodajem da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da Protokol br. 30 Ugovorâ (
23
) ne dovodi u pitanje primjenjivost Povelje u Poljskoj niti je namijenjen izuzimanju Republike Poljske od obveze poštovanja odredbi Povelje (
24
).
40.
Valja podsjetiti na to da se Okvirna odluka odnosi samo na „najteža kaznena djela vezana za drogu” (
25
) te da stoga obuhvaća trgovinu, ali ne i potrošnju za osobnu uporabu. U kontekstu prvonavedenog, tuženik je zaštićen zahtjevom da tumačenje kvalificiranog oblika kaznenog djela koje se odnosi na „velike količine droge”mora biti u skladu s Poveljom. Međutim, kako smo vidjeli, u članku 62. stavku 2. Zakona o suzbijanju zlouporabe droga ne pravi se apsolutno nikakva razlika između posjedovanja za osobnu uporabu i posjedovanja u svrhu trgovine. Nacionalni zakonodavac odlučio je te dvije situacije tretirati na potpuno isti način.
41.
S obzirom na to, je li u pravnom smislu pravilno da, dok se članak 62. stavak 2. Zakona o suzbijanju zlouporabe droga mora tumačiti u skladu s Poveljom kada se osobu na temelju tog članka optuži za jedno od „najtežih kaznenih djela vezanih za drogu” (kvalificirani oblik kaznenog djela povezan s trgovinom drogom), ista odredba može imati drukčije značenje (ex hypothesi, na način koji nije sukladan Povelji) kada čini temelj za progon nekoga za lakše kazneno djelo, to jest za posjedovanje iste količine droge za osobnu uporabu?
42.
U konačnici će biti na nacionalnom sudu da na oba pitanja odgovori kako s obzirom na svoje nacionalno ustavno pravo tako i s obzirom na zahtjeve iz EKLJP‑a. Ograničit ću se na dva zapažanja.
43.
Kao prvo, čini mi se da bi takav ishod bio i neobičan i neprikladan. Na pamet odmah padaju pitanja u pogledu koherentnosti i proporcionalnosti takvog tretmana u kontekstu kaznenog prava kao i pitanja u pogledu pravne sigurnosti, ako se jedan te isti pravni tekst različito tumači ovisno o tome koristi li se kao temelj za progon (i.) posjedovanja velikih količina droge u svrhu trgovine ili (ii.) posjedovanja velikih količina droge za osobnu uporabu. Ja bih stoga odbila mogućnost da je takvo razlikovanje pravilno u pravnom smislu.
44.
Kao drugo, jasno je da Sud mora nacionalnom sudu pružiti smjernice o tome što se podrazumijeva pod tumačenjem članka 4. stavka 2. točke (a) Okvirne odluke 2004/757 u skladu s Poveljom. Ako to ne učini, nacionalni sud neće moći riješiti spor koji se pred njim vodi.
Prethodna pitanja
45.
Četiri prethodna pitanja najbolje je razmotriti zajedno. Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 2. točku (a) Okvirne odluke 2004/757 – u vezi s njezinim člankom 2. stavkom 1. točkom (c) i načelima jednakosti, nediskriminacije i zakonitosti kaznenih djela i kazni, koja su utvrđena člancima 20., 21. odnosno 49. Povelje – tumačiti na način da mu se protivi nacionalno zakonodavstvo u kojem kvalificirani oblik kaznenog djela povezan s „velikom količinom droge” nije definiran primjenom objektivnih kriterija (kao što je svrha posjedovanja droge), nego tumačenje tog pojma prepušta pojedinačnoj ocjeni nacionalnih sudova provedenoj s obzirom na okolnosti konkretnog slučaja.
Proširenje kaznene odgovornosti za kvalificirani oblik kaznenog djela povezan s posjedovanjem velike količine droge na posjedovanje droge koje nije obuhvaćeno popisom kaznenih djela iz Okvirne odluke 2004/757
46.
Članak 2. stavak 1. točka (c) Okvirne odluke 2004/757 odnosi se na „posjedovanje ili kupnju droge” s ciljem obavljanja jedne od (mnogobrojnih) aktivnosti navedenih u članku 2. stavku 1. točki (a) (
26
). Članak 4. stavak 2. točka (a) Okvirne odluke uvodi kvalificirani oblik kaznenog djela, „koj[i] se kažnjava kaznama zatvora od najmanje 5 do najviše 10 godina”, kada kaznena djela iz članka 2. stavka 1. točaka (a), (b) i (c) uključuju „velike količine droge”. Člankom 2. stavkom 2. iz područja primjene Okvirne odluke izuzeto je ponašanje opisano u članku 2. stavku 1. kada je ono „vezano za počinitelje” koji su to ponašanje prakticirali isključivo radi osobne potrošnje kako je definirana nacionalnim pravom (
27
).
47.
Međutim, države članice posjedovanje velikih količina droge za osobnu potrošnju mogu smatrati kvalificiranim oblikom kaznenog djela. Okvirna odluka navodi da se njome utvrđuju „minimalne odredbe vezane za elemente kaznenih djela i sankcija u području nezakonite trgovine drogom” (
28
). Države članice stoga mogu, po definiciji, propisati više od tih minimalnih zahtjeva.
48.
U uvodnoj izjavi 4. Okvirne odluke korisno je objašnjeno da „[i]sključenje određenih vrsta ponašanja vezanih za osobnu potrošnju iz područja primjene [Okvirne odluke 2004/757] ne predstavlja smjernicu Vijeća o tome kako bi države članice trebale postupati u drugim takvim slučajevima u okviru svojih nacionalnih zakonodavstava”. Ta uvodna izjava odražava zakonodavnu povijest Okvirne odluke. Europski parlament izmijenio je prijedlog Okvirne odluke uvrstivši članak 2. stavak 2. kako bi odrazio načelo supsidijarnosti. Objasnio je da je izmjena značila da države članice, ako tako žele, mogu sankcionirati osobnu potrošnju, ali da ih Okvirna odluka na to ne obvezuje (
29
). Slažem se s tom analizom. Iz toga proizlazi da države članice mogu kriminalizirati posjedovanje droge za osobnu potrošnju i odrediti elemente tog kaznenog djela i sankcije koje ga prate.
49.
Stoga zaključujem da se članku 2. stavku 1. točki (c) i stavku 2. te članku 4. stavku 2. točki (a) Okvirne odluke 2004/757 ne protivi to da države članice kaznenu odgovornost za kvalificirani oblik kaznenog djela povezan s posjedovanjem velike količine droge u svrhu trgovine, kako je definirano u Okvirnoj odluci, prošire na posjedovanje droge koje ne ulazi u okvir kaznenih djela navedenih u toj okvirnoj odluci.
Pojam „velike količine droge” iz članka 4. stavka 2. točke (a) Okvirne odluke 2004/757 i načela jednakosti, nediskriminacije i zakonitosti kaznenih djela i kazni
50.
Protivi li se tumačenju pojma „velike količine droge” iz članka 4. stavka 2. točke (a) Okvirne odluke 2004/757, s obzirom na ta načela, situacija u kojoj zakonodavac nije definirao izraz kojim je taj pojam prenesen u nacionalno pravo, nego ga nacionalni sudovi tumače s obzirom na okolnosti konkretnog slučaja?
51.
U Okvirnoj odluci 2004/757 nije definiran pojam „velike količine droge”, koji se nalazi u njezinu članku 4. stavku 2. točki (a) te koji čini jednu od otegotnih okolnosti koja za sobom povlači teže sankcije za kaznena djela elementi kojih su utvrđeni Okvirnom odlukom.
52.
Svrha Okvirne odluke 2004/757 jest odrediti minimalna pravila o elementima kaznenih djela nezakonite trgovine drogom i o sankcijama za ta djela (
30
). Okvirne odluke u to su se vrijeme koristile za usklađivanje zakona i drugih propisa država članica u tim pravnim područjima. Takve su odluke bile obvezujuće u pogledu rezultata koje je trebalo postići, ali su prepuštale državama članicama odabir oblika i metoda (
31
).
53.
U tom smislu, Okvirnom odlukom 2004/757 državama članicama nametnuta je tek minimalna obveza uvođenja otegotne okolnosti u nacionalno pravo, pri čemu je odabir oblika i metoda prepušten njihovoj diskrecijskoj ocjeni. Države članice također su obvezne osigurati da sankcije za takva kaznena djela budu učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće (
32
). Uvodnom izjavom 9. dodatno su potaknute da osiguraju djelotvornost nastojanja u borbi protiv nezakonite trgovine drogom.
54.
Elementi koji su mu dostavljeni u ovom postupku nisu Sudu mnogo pomogli pri definiranju „velikih količina droge”, čija prisutnost čini kvalificirani oblik kaznenog djela iz članka 4. stavka 2. točke (a) Okvirne odluke. Uz određenu suzdržanost, sljedeća razmišljanja iznosim kao smjernice, kako bih tom pojmu dala neko opipljivo značenje.
55.
Kao prvo, „velika količina” može se dijelom definirati s pomoću njezine suprotnosti: male količine droge, koja bi vjerojatno bila dovoljna za osobne potrebe pojedinca koji je posjeduje. Količina koja bi bila dostatna jednoj osobi za najviše nekoliko tjedana nije „velika količina”. Nasuprot tomu, količina koja bi jednom ovisniku bila dovoljna za godinu dana jest„velika količina” te može upućivati na stvarnu mogućnost da droga nije za osobnu uporabu, nego da je namijenjena trgovini.
56.
Kao drugo, čini mi se prihvatljivim zaključiti da je riječ o „velikim količinama droge” kada pronađenu drogu čini bilo niz različitih droga, od kojih je svaka prisutna u umjerenim količinama, ili znatna količina jedne droge. Oba bi slučaja, prema mojem mišljenju, upućivala na posjedovanje u svrhu trgovine, a ne na posjedovanje za osobnu uporabu.
57.
Kao treće, smatram da je „količinu” primjerenije mjeriti „dozom” koja je potrebna da bi se nekom drogom izazvalo „stanje opijenosti” nego težinom. Različite droge proizvode različite psihotropne učinke. Osobe s potrebnim tehničkim znanjem u borbi protiv trgovine drogom moći će pružiti relevantne smjernice o tome što ta „doza” znači u pogledu droga u širokoj uporabi i dopuniti te smjernice kada se (nažalost) razviju nove droge. Pojam onoga što čini „veliku količinu” može se usporediti (između pojedinih vrsta droga) kada se izrazi brojem doza, dok, kada se mjeri težinom, može podrazumijevati prilično različite količine pojedinih droga.
58.
S obzirom na to, države članice imaju priličnu marginu prosudbe u pogledu toga kako će precizno brojčano izraziti pojam „velike količine droge” na svojem državnom području. Međutim, one moraju osigurati razumnu predvidljivost primjene kaznenog prava (
33
) i djelotvornost Okvirne odluke.
59.
Sud koji je uputio zahtjev ističe da je zbog margine prosudbe koju države članice imaju prilikom prijenosa pojma „velike količine droge” moguće da se u kaznenim pravima pojedinih država članica primjenjuju različita uređenja. Također, nepreciznost nacionalnog pravila koje se razmatra u ovom predmetu može dovesti do toga da se prema osobama koje su počinile kaznena djela u sličnim činjeničnim okolnostima postupa različito (
34
).
60.
Što se tiče prvog pitanja koje je postavio sud koji je uputio zahtjev, Okvirnom odlukom 2004/757 ne nastoje se potpuno uskladiti primjenjive odredbe o elementima kaznenih djela i sankcija u području koje ta odluka pokriva. Iz toga proizlazi da se ne može smatrati da razlike između nacionalnih provedbenih mjera povređuju načela jednakosti i nediskriminacije (
35
).
61.
Što se tiče drugog pitanja, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da načela jednakosti i nediskriminacije zahtijevaju da se u usporedivim situacijama ne postupa različito, a da se u različitim situacijama ne postupa jednako, osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano (
36
).
62.
U ovom se predmetu iz informacija dostavljenih Sudu ne čini da je Zakonom o suzbijanju zlouporabe droga predviđeno različito postupanje u usporedivim situacijama. Činjenica da nacionalni sudovi imaju određenu marginu prosudbe prilikom tumačenja nacionalnog prava ne čini sama po sebi povredu tih načela.
63.
Međutim, predmetni slučaj, kako ga je opisao sud koji je uputio zahtjev, treba ispitati kroz prizmu načela zakonitosti kaznenih djela i kazni, kako je utvrđeno člankom 49. Povelje. Povelja se primjenjuje jer jedna te ista odredba nacionalnog prava (članak 62. stavak 2. Zakona o suzbijanju zlouporabe droga) prenosi članak 4. stavak 2. točku (a) Okvirne odluke te se ujedno primjenjuje na situacije (posjedovanje za osobnu uporabu) koje nisu obuhvaćene njegovim područjem primjene (vidjeti točku 36. i sljedeće supra).
64.
Sud koji je uputio zahtjev izražava dvojbe u pogledu toga je li situacija u kojoj pojam „znatna količina opojnih droga” nije definiran nacionalnim pravom, a u sudskoj se praksi ne tumači uvijek jednako, u skladu s tim načelom.
65.
Poljska vlada u svojim je pisanim očitovanjima potvrdila da „znatna količina opojnih droga” doista nije definirana u nacionalnom pravu. Poljska vlada tvrdi da to omogućuje sudovima da u obzir uzmu relevantne okolnosti svakog pojedinog slučaja, što je bitno za pravilnu ocjenu prisutnosti „znatne količine opojnih droga”. Nacionalni sudovi pritom moraju primijeniti načela koja proizlaze iz sudske prakse Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud, Poljska). Poljska vlada na raspravi je spomenula sudsku praksu tog suda od 23. rujna 2009., kojom su utvrđene određene smjernice za ocjenjivanje toga upućuju li okolnosti pojedinog slučaja na postojanje „znatne količine opojnih droga”.
66.
Načelo zakonitosti kaznenih djela i kazni te posljedični zahtjevi u pogledu predvidljivosti, preciznosti i neretroaktivnosti iznimno su važni kako za pravni poredak Unije tako i za nacionalne pravne sustave. To je načelo utvrđeno u članku 49. Povelje, ali je i dio ustavnih tradicija zajedničkih državama članicama (
37
).
67.
U skladu s člankom 52. stavkom 3. Povelje, pravo zajamčeno njezinim člankom 49. ima isto značenje i opseg primjene kao pravo zajamčeno EKLJP‑om, uključujući sudsku praksu Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) (
38
).
68.
U skladu s načelom zakonitosti kaznenih djela i kazni, kaznenopravne odredbe moraju biti u skladu s određenim zahtjevima u pogledu pristupačnosti i predvidljivosti, kako u smislu definicije kaznenog djela tako i u smislu određivanja kazne (
39
).
69.
Zahtjev preciznosti primjenjivog zakona, koji je svojstven tom načelu, podrazumijeva da zakon mora jasno definirati kaznena djela i za njih predviđene kazne. Taj je uvjet ispunjen ako pojedinac može znati, iz teksta relevantne odredbe i u slučaju potrebe pomoću njezina tumačenja od strane sudova, koji akti i propusti dovode do njegove kaznene odgovornosti (
40
).
70.
ESLJP je objasnio da „zbog načela da zakoni moraju imati opću primjenu, njihov tekst nije uvijek precizan. To znači da su mnogi zakoni neizbježno napisani tekstom koji je, u većoj ili manjoj mjeri, neodređen te da njihovo tumačenje i primjena ovise o praksi. Posljedično, u svakom pravnom sustavu, koliko god pravna odredba, uključujući kaznenopravnu odredbu, bila jasno sročena, postoji neizbježan element sudskog tumačenja. Uvijek će postojati potreba za razjašnjavanjem dvojbenih dijelova te za prilagodbom promjenama okolnosti. Iako je izvjesnost izrazito poželjna, ona može uzrokovati pretjeranu strogost, a zakon mora biti u stanju pratiti promjene okolnosti. Zakon može i dalje ispunjavati zahtjev ‚predvidljivosti’ čak i ako dotična osoba mora zatražiti odgovarajuće pravne savjete kako bi procijenila, u mjeri koja je razumna s obzirom na okolnosti, posljedice koje bi određena radnja mogla izazvati” (
41
). Nadalje, „razina preciznosti koju mora imati domaće zakonodavstvo – koje nikako ne može predvidjeti svaku moguću okolnost – u znatnoj mjeri ovisi o sadržaju akta u pitanju, području koje uređuje i svojstvu onih kojima je upućen” (
42
).
71.
U tom smislu, sudskom praksom Suda utvrđeno je da se načelo zakonitosti kaznenih djela i kazni „ne može tumačiti na način da zabranjuje postupno pojašnjavanje pravila o kaznenopravnoj odgovornosti sudskim tumačenjem, ako je ono razumno predvidljivo” (
43
).
72.
Iz upravo navedene sudske prakse proizlazi da načelo zakonitosti kaznenih djela i kazni zahtijeva: (i.) da zakon jasno definira kaznena djela i za njih predviđene kazne; (ii.) da je zakon pristupačan i predvidljiv; (iii.) da činjenica da određene odredbe zahtijevaju sudsko tumačenje ne znači automatski da ti zahtjevi nisu ispunjeni (uključujući u području kaznenog prava); (iv.) da razina tražene preciznosti domaćeg zakonodavstva u znatnoj mjeri ovisi o naravi i kontekstu takvog zakonodavstva; (v.) da iz toga proizlazi da, dok, primjerice, narav odredbi ustavnog prava može opravdati manju razinu preciznosti (
44
), kazneno pravo, koje često predviđa teške kazne zatvora, zahtijeva veću razinu preciznosti; (vi.) da je dopušteno postupno pojašnjavanje pravila o kaznenopravnoj odgovornosti tumačenjem u sudskoj praksi, ako je to tumačenje razumno predvidljivo; (vii.) da dotična osoba pritom mora moći procijeniti (uz pomoć odgovarajućih pravnih savjeta u mjeri koja je razumna s obzirom na okolnosti) posljedice koje bi dana radnja mogla izazvati te koji će akti i propusti dovesti do njezine kaznene odgovornosti.
73.
Prema mojem mišljenju, ta zadnja točka obuhvaća i procjenu opsega potencijalne kaznene odgovornosti pojedinca, a osobito toga hoće li se smatrati da postoje otegotne okolnosti koje će izazvati teže kazne, kao i procjenu visine tih kazni.
74.
Na nacionalnom je sudu da utvrdi omogućuje li situacija koju opisuje – a u kojoj pojam „znatna količina opojnih droga” nije definiran u Zakonu o suzbijanju zlouporabe droga, nego ga sudovi tumače s obzirom na okolnosti konkretnog slučaja – pojedincu da zna koji će akti ili propusti dovesti do njegove kaznene odgovornosti i opseg te odgovornosti.
75.
Hijerarhija, veze i interakcija između pojedinih sudova utvrđuju se u pravnim porecima svake države članice. S obzirom na to i uz određeno oklijevanje, sudu koji je uputio zahtjev nudim sljedeća zapažanja kao smjernice za provedbu te ocjene.
76.
Iz elemenata koje je Sudu dostavio sud koji je uputio zahtjev čini se da se u nacionalnoj sudskoj praksi tijekom razdoblja od 1997. (to jest prije usvajanja Okvirne odluke i Zakona o suzbijanju zlouporabe droga) do 2012. primjenjivao kvantitativni kriterij za definiranje „znatne količine opojnih droga”, povezan s brojem osoba koje bi količina droge u pitanju mogla dovesti u „stanje opijenosti”. Međutim, sud koji je uputio zahtjev navodi da je primjenjivani referentni broj varirao (
45
). Nacionalni sudovi ta pravila dopunjuju dodatnim kriterijima (
46
).
77.
Poljska vlada uputila je na ulogu viših sudova u osiguravanju ujednačene primjene kaznenog prava. Skrenula je pozornost Suda na dosljednu sudsku praksu Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud) (od 2006. do 2018.) u kojoj se „znatna količina opojnih droga” definirala s obzirom na jedan kvantitativni kriterij: količinu koja istodobno zadovoljava potrebe barem nekoliko desetaka ovisnika. Osim toga, uputila je i na neke dodatne ili sporedne kriterije, kao što su to masa proizvoda, njegova vrsta („laka” ili „teška” droga) te je li namijenjen trgovini ili za osobnu uporabu. Sąd Najwyższy (Vrhovni sud) u svojoj je presudi od 23. rujna 2009. istaknuo i da bi „pokušaj Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud) da stvori kvazipravnu definiciju [tog pojma] činio neovlašteno izvršavanje nadležnosti zakonodavca” te da „nijedna jedinstvena [definicija] Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud) ne bi mogla obuhvatiti sve moguće buduće situacije, s obzirom na sadašnju brzinu tehnološkog napretka (i proizvodnju novih sintetskih droga, još opasnijih za ljudski život i zdravlje, koje željeni učinak mogu proizvesti sve manjim i manjim količinama)”.
78.
Postupan razvoj kaznenog prava putem sudskih odluka ustaljen je i nužan dio europske pravne tradicije (
47
). To osobito vrijedi kada je riječ o ocjenjivanju okolnosti koje uključuju tvari kao što su to droge. Priroda, raznolikost, učinci i inherentna svojstva različitih vrsta droga otežavaju uspostavu jedinstvene definicije „velikih količina” tih tvari. Kako je to ESLJP utvrdio, „potreba za izbjegavanjem pretjerane strogosti i prilagodbom promjenama okolnosti znači da su mnogi zakoni nužno napisani tekstom koji je, u većoj ili manjoj mjeri, neodređen. Tumačenje i primjena takvih zakona ovise o praksi” (
48
).
79.
Međutim, smatram da situacija u kojoj postojeća sudska praksa nižih sudova ne omogućuje pojedincu da zna čini li posjedovanje droge koja je dovoljna da kod nekoliko desetaka osoba izazove stanje jednokratne opijenosti kvalificirani oblik kaznenog djela ili je o takvom obliku kaznenog djela riječ samo ako posjeduje količinu droge koja je dovoljna za nekoliko stotina (ili tisuća) osoba ne zadovoljava kriterij predvidljivosti. Ona bi nadilazila razinu fleksibilnosti koja je potrebna da bi se izbjegla pretjerana strogost i omogućila prilagodba promjenjivim okolnostima. Ako je činjenično stanje doista onakvo kakvim ga je sud koji je uputio zahtjev opisao u odluci kojom je taj zahtjev uputio, ne čini mi se da usklađeni kriterij koji je navodno uspostavljen sudskom praksom Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud) osigurava razumno predvidljivu primjenu kaznenog prava. Sąd Najwyższy (Vrhovni sud) također je istaknuo da nije spreman preciznije definirati „znatnu količinu opojnih droga”, smatrajući da bi to bilo zadiranje u ulogu zakonodavca (
49
). U tim okolnostima, činjenica da nacionalni sudovi potpuno slobodno tumače otegotnu okolnost postojanja „znatne količine” droga s obzirom na okolnosti konkretnog slučaja nije u skladu s načelom zakonitosti kaznenih djela i kazni.
80.
Stoga zaključujem da se tumačenju članka 4. stavka 2. točke (a) Okvirne odluke 2004/757 s obzirom na načela jednakosti, nediskriminacije i zakonitosti kaznenih djela i kazni ne protivi situacija u kojoj zakonodavac nije definirao izraz kojim je pojam „velike količine droge” prenesen u nacionalno pravo, nego se on pojašnjava tumačenjem u sudskoj praksi. Međutim, to tumačenje dotičnoj osobi mora omogućavati da procijeni postojanje i opseg svoje kaznene odgovornosti u slučaju posjedovanja određene količine droge. Tumačenje tog pojma nacionalnih sudova s obzirom na okolnosti konkretnog slučaja na temelju kriterija koji ne pruža razumnu razinu predvidljivosti i sigurnosti nije u skladu s načelom zakonitosti kaznenih djela i kazni, koje je utvrđeno u članku 49. Povelje. Na nacionalnom je sudu da utvrdi je li u njegovu nacionalnom pravnom poretku situacija doista takva.
Zaključak
81.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na sljedeći način odgovori na pitanja koja je postavio Sąd Rejonowy w Słupsku – XIV Wydział Karny (Općinski sud u Słupsku (XIV. kazneni odjel), Poljska):
–
članku 2. stavku 1. točki (c) i stavku 2. te članku 4. stavku 2. točki (a) Okvirne odluke 2004/757/PUP od 25. listopada 2004. o utvrđivanju minimalnih odredaba vezanih za elemente kaznenih djela i sankcija u području nezakonite trgovine drogom ne protivi se to da države članice kaznenu odgovornost za kvalificirani oblik kaznenog djela povezan s posjedovanjem velike količine droge u svrhu trgovine, kako je definirano u Okvirnoj odluci, prošire na posjedovanje droge koje ne ulazi u okvir kaznenih djela navedenih u toj okvirnoj odluci.
–
tumačenju članka 4. stavka 2. točke (a) Okvirne odluke 2004/757 s obzirom na načela jednakosti, nediskriminacije i zakonitosti kaznenih djela i kazni ne protivi se situacija u kojoj zakonodavac nije definirao izraz kojim je pojam „velike količine droge” prenesen u nacionalno pravo, nego se on pojašnjava tumačenjem u sudskoj praksi. Međutim, to tumačenje dotičnoj osobi mora omogućavati da procijeni postojanje i opseg svoje kaznene odgovornosti u slučaju posjedovanja određene količine droge. Tumačenje tog pojma nacionalnih sudova s obzirom na okolnosti konkretnog slučaja na temelju kriterija koji ne pruža razumnu razinu predvidljivosti i sigurnosti nije u skladu s načelom zakonitosti kaznenih djela i kazni, koje je utvrđeno u članku 49. Povelje Europske unije o temeljnim pravima. Na nacionalnom je sudu da utvrdi je li u njegovu nacionalnom pravnom poretku situacija doista takva.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
2
)	Vidjeti, primjerice, moje mišljenje u predmetu IK (izvršenje dodatne kazne), C‑551/18 PPU, EU:C:2018:890. Vidjeti također mišljenje mojeg pokojnog i cijenjenog kolege nezavisnog odvjetnika Y. Bota u predmetu M. A. S. i M. B., C‑42/17, EU:C:2017:564, t. 74., u kojem se podsjeća na to da je načelo zakonitosti kaznenih djela i kazni jedno od ključnih načela suvremenog kaznenog prava, koje je osobito utvrdio talijanski stručnjak za kazneno pravo Cesare Beccaria, koji je u svojoj slavnoj raspravi O zločinima i kaznama (1764.) citirao Montesquieuova djela (De l’Esprit des Lois (knjiga XI., poglavlje VI., de la Constitution d’Angleterre), 1748.).
(
3
)	SL 2004., L 335, str. 8. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 80.)
(
4
)	SL 2007., C 303, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 104.)
(
5
)	Uvodna izjava 1.
(
6
)	Uvodna izjava 3.
(
7
)	Uvodna izjava 4.
(
8
)	Uvodna izjava 5.
(
9
)	Uvodna izjava 9.
(
10
)	Vidjeti u nastavku točku 76. i bilješke 45. i 46. ovog mišljenja.
(
11
)	Presuda od 21. srpnja 2011., Fuchs i Köhler, C‑159/10 i C‑160/10, EU:C:2011:508, t. 30.
(
12
)	Presuda od 5. ožujka 2009., Kattner Stahlbau, C‑350/07, EU:C:2009:127, t. 24. i 25.
(
13
)	Vidjeti Konvenciju Ujedinjenih naroda protiv nezakonite trgovine opojnim drogama i psihotropnim tvarima od 20. prosinca 1988. (Zbornik ugovora, sv. 1582., str. 95.). Članak 3. stavak 2. te konvencije predviđa da „svaka stranka ove Konvencije, podložno svojim ustavnim načelima i osnovnim institutima svojeg pravnog sustava, usvaja mjere koje su potrebne da se u njezinu nacionalnom pravu kao kaznena djela odrede, ako su počinjena namjerno, posjedovanje, kupnja ili uzgoj opojnih droga ili psihotropnih tvari za osobnu potrošnju suprotno odredbama Konvencije iz 1961., izmijenjene Konvencije iz 1961. ili Konvencije iz 1971.”. I Europska unija i Poljska stranke su te konvencije.
(
14
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 15. studenoga 2016., Ullens de Schooten, C‑268/15, EU:C:2016:874, t. 53. i navedenu sudsku praksu.
(
15
)	Presuda od 14. ožujka 2013., Allianz Hungária Biztosító i dr., C‑32/11, EU:C:2013:160, t. 20. i navedena sudska praksa
(
16
)	Presuda od 29. lipnja 2017., Popławski, C‑579/15, EU:C:2017:503, t. 31.
(
17
)	Presuda od 15. studenoga 2016., C‑268/15, EU:C:2016:874
(
18
)	Vidjeti, primjerice, presudu od 24. svibnja 2016., Dworzecki, C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346, t. 28. i 30.
(
19
)	Presuda od 14. ožujka 2013., Allianz Hungária Biztosító i dr., C‑32/11, EU:C:2013:160, t. 19. i navedena sudska praksa
(
20
)	Presuda od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 19., 21., 22. i navedena sudska praksa
(
21
)	Presuda od 6. listopada 2016., Paoletti i dr., C‑218/15, EU:C:2016:748, t. 14.
(
22
)	Vidjeti članak 6. stavak 1. UEU‑a: „Unija priznaje prava, slobode i načela određena [Poveljom], koja ima istu pravnu snagu kao Ugovori”.
(
23
)	Protokol br. 30 o primjeni Povelje Europske unije o temeljnim pravima u Poljskoj i u Ujedinjenoj Kraljevini. Članak 1. stavak 1. tog protokola predviđa: „Poveljom se ne proširuje nadležnost Suda Europske unije ili bilo kojeg drugog suda Poljske ili Ujedinjene Kraljevine da odlučuje o neusklađenosti zakona, uredbi ili upravnih odredbi, praksi ili djelovanja Poljske ili Ujedinjene Kraljevine s temeljnim pravima, slobodama i načelima koja se ponovno potvrđuju Poveljom”.
(
24
)	Presuda od 19. studenoga 2019., A. K. i dr. (neovisnost disciplinskog vijeća Vrhovnog suda), C‑585/18, C‑624/18 i C‑625/18, EU:C:2019:982, t. 85. i navedena sudska praksa. Vidjeti također presudu od 21. prosinca 2011., N. S. i dr., C‑411/10 i C‑493/10, EU:C:2011:865, t. 119. i 120.
(
25
)	Uvodna izjava 4. Okvirne odluke (vidjeti točku 7. ovog mišljenja).
(
26
)	To jest „proizvodnja, izrada, ekstrakcija, pripravljanje, nuđenje, nuđenje na prodaju, distribucija, prodaja, isporuka pod bilo kakvim uvjetima, posredovanje, otprema, otprema u tranzitu, prijevoz, uvoz ili izvoz droga”
(
27
)	Neke od aktivnosti navedenih u članku 2. stavku 1. točki (a) čine se u svakom slučaju nepomirljivima s posjedovanjem za osobnu potrošnju (nuđenje, nuđenje na prodaju, distribucija, prodaja, isporuka, posredovanje, otprema i otprema u tranzitu).
(
28
)	Vidjeti također uvodnu izjavu 3.
(
29
)	Izvješće Europskog parlamenta o prijedlogu Okvirne odluke Vijeća o utvrđivanju minimalnih odredaba vezanih za elemente kaznenih djela i sankcija u području nezakonite trgovine drogom_A5-0095/2004, 23. veljače 2004., str. 6.
(
30
)	Članak 31. stavak 1. točka (e) Ugovora o Europskoj uniji pruža pravnu osnovu za određivanje minimalnih pravila u određenim područjima kaznenog prava, koja uključuju trgovinu drogom. Vidjeti također uvodnu izjavu 3. Okvirne odluke 2004/757.
(
31
)	Članak 34. stavak 2. točka (b) Ugovora o Europskoj uniji. Vidjeti također presudu od 8. studenoga 2016., Ognyanov, C‑554/14, EU:C:2016:835, t. 56.
(
32
)	Članak 4. stavak 1. Okvirne odluke 2004/757
(
33
)	Vidjeti točku 66. i sljedeće u nastavku.
(
34
)	Podsjećam na to da je člankom 62. stavkom 1. Zakona o suzbijanju zlouporabe droga za nezakonito posjedovanje droga predviđena „kazna zatvora u trajanju do tri godine”, dok je za prisutnost „znatne količine” droge na temelju članka 62. stavka 2. tog zakona propisana „kazna zatvora u trajanju od jedne do deset godina” (vidjeti točku 10. ovog mišljenja).
(
35
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 3. svibnja 2007., Advocaten voor de Wereld, C‑303/05, EU:C:2007:261, t. 59.
(
36
)	Presude od 6. listopada 2009., Wolzenburg, C‑123/08, EU:C:2009:616, t. 63. i od 3. svibnja 2007., Advocaten voor de Wereld, C‑303/05, EU:C:2007:261, t. 56.
(
37
)	Presuda od 5. prosinca 2017., M. A. S. i M. B., C‑42/17, EU:C:2017:936, t. 51. do 53. i navedena sudska praksa
(
38
)	Vidjeti Objašnjenja koja se odnose na Povelju o temeljnim pravima, SL 2007., C 303, str. 17. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 120.)
(
39
)	Presuda od 5. prosinca 2017., M. A. S. i M. B., C‑42/17, EU:C:2017:936, t. 55. i navedena sudska praksa ESLJP‑a
(
40
)	Presuda od 5. prosinca 2017., M. A. S. i M. B., C‑42/17, EU:C:2017:936, t. 56. i navedena sudska praksa
(
41
)	ESLJP, 15. srpnja 2014., Ashlarba protiv Gruzije, CE:ECHR:2014:0715JUD004555408, t. 34.
(
42
)	ESLJP, 15. siječnja 2009., Association of Citizens Radko & Paunkovski protiv Bivše Jugoslavenske Republike Makedonije, CE:ECHR:2009:0115JUD007465101, t. 54.
(
43
)	Presuda od 28. ožujka 2017., Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, t. 167.
(
44
)	ESLJP, 20. svibnja 1999., Rekvényi protiv Mađarske, CE:ECHR:1999:0520JUD002539094, t. 34.
(
45
)	Brojke navedene Sudu sezale su od „najmanje nekoliko desetaka osoba” do „nekoliko stotina ljudi”, „nekoliko desetaka tisuća” ili „2000 doza”.
(
46
)	Primjerice, količina droge koja bi mogla zadovoljiti potrebe najmanje nekoliko desetaka ovisnika ili je li uopće moguće upotrijebiti količinu droge koja je pronađena te može li ona, s obzirom na vrstu droge, izazvati stanje opijenosti.
(
47
)	ESLJP, 21. listopada 2013., Del Río Prada protiv Španjolske, CE:ECHR:2013:1021JUD004275009, t. 93.
(
48
)	ESLJP, 17. veljače 2004., Maestri protiv Italije, CE:ECHR:2004:0217JUD003974898, t. 26.
(
49
)	Vidjeti točku 77. ovog mišljenja.