PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
29. siječnja 2026.(*)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Poljoprivreda – Nepošteno tržišno natjecanje – Nepoštena poslovna praksa – Direktiva (EU) 2019/633 – Zabrana – Članak 3. stavak 1. točka (d) – Zahtjev za plaćanje koji nije povezan s prodajom poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda dobavljača – Članak 6. stavak 1. prvi podstavak točka (e) – Ovlast za izricanje novčanih kazni – Kvalifikacija ‚jedinstvena povreda’ za niz zabranjenih nepoštenih poslovnih praksi koje dovode do izricanja jedne novčane kazne – Načelo ‚ne bis in idem’ – Nacionalno zakonodavstvo kojim se predviđa gornja granica novčane kazne”
U predmetu C‑311/24,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Oberlandesgericht Wien (Visoki zemaljski sud u Beču, Austrija), odlukom od 26. travnja 2024., koju je Sud zaprimio 29. travnja 2024., u postupku
Bundeswettbewerbsbehörde
protiv
M. GmbH,
SUD (drugo vijeće),
u sastavu: K. Jürimäe (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, K. Lenaerts, predsjednik Suda, u svojstvu suca drugog vijeća, F. Schalin, M. Gavalec i Z. Csehi, suci,
nezavisni odvjetnik: A. Rantos,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–        za Bundeswettbewerbsbehörde, C. F. Winkler,
–        za M. GmbH, S. Albiez, Rechtsanwalt,
–        za austrijsku vladu, A. Posch, J. Schmoll i P. Thalmann, u svojstvu agenata,
–        za Europsku komisiju, A. Dawes, M. ter Haar i M. Zerwes, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 11. rujna 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1        Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 6. stavka 1. prvog podstavka točke (e) Direktive (EU) 2019/633 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. travnja 2019. o nepoštenim trgovačkim praksama u odnosima među poduzećima u lancu opskrbe poljoprivrednim i prehrambenim proizvodima (SL 2019., L 111, str. 59.).
2        Zahtjev je upućen u okviru četiriju spojenih predmeta između Bundeswettbewerbsbehördea (Savezno tijelo nadležno za tržišno natjecanje, Austrija) (u daljnjem tekstu: BWB) i društva M. GmbH u vezi s valjanošću zahtjeva za plaćanje koje je to društvo uputilo svojim dobavljačima.
Pravni okvir
Pravo Unije
Ugovor o funkcioniranju Europske unije
3        Članak 39. stavak 1. UFEU‑a predviđa:
„Ciljevi su zajedničke poljoprivredne politike sljedeći:
(a)      povećati poljoprivrednu produktivnost promicanjem tehničkog napretka i osiguranjem racionalnog razvoja poljoprivredne proizvodnje te optimalnog korištenja čimbenika proizvodnje, osobito radne snage;
(b)      na taj način osigurati primjeren životni standard poljoprivrednog stanovništva, osobito povećanjem osobne zarade osoba koje se bave poljoprivredom;
(c)      stabilizirati tržišta;
(d)      osigurati dostupnost opskrbe;
(e)      pobrinuti se da roba dođe do potrošača po razumnim cijenama.”
4        Člankom 43. stavkom 2. UFEU‑a propisuje se:
„Europski parlament i Vijeće, odlučujući u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom i nakon savjetovanja s Gospodarskim i socijalnim odborom, uspostavljaju zajedničku organizaciju poljoprivrednih tržišta predviđenu u članku 40. stavku 1. te utvrđuju ostale odredbe potrebne za provođenje ciljeva zajedničke poljoprivredne politike i zajedničke ribarstvene politike.”
Direktiva 2019/633
5        Uvodne izjave 1., 6. do 9., 14., 16., 24., 34. i 39. Direktive 2019/633 glase:
„(1)      Znatne neravnoteže u pregovaračkoj moći između dobavljača i kupaca poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda uobičajena su pojava u lancu opskrbe poljoprivrednim i prehrambenim proizvodima. Te neravnoteže u pregovaračkoj moći lako mogu dovesti do nepoštenih trgovačkih praksi kada veći i moćniji trgovinski partneri žele nametnuti određene prakse ili ugovorne aranžmane koji idu njima u korist u odnosu na prodajne transakcije. Takve prakse mogu, primjerice: uvelike odstupati od dobrog poslovnog ponašanja, biti protivne dobroj vjeri i poštenom postupanju te ih jedan trgovinski partner može jednostrano nametnuti drugome; njima se može nametnuti neopravdan i nerazmjeran prijenos gospodarskog rizika s jednog trgovinskog partnera na drugog; ili se njima može jednom trgovinskom partneru nametnuti znatna neravnoteža prava i obveza. Određene prakse mogle bi biti očito nepoštene čak i u slučajevima kada se obje strane s njima slažu. Trebalo bi uvesti minimalni standard Unije za zaštitu od nepoštenih trgovačkih praksi kako bi se smanjila pojava takvih praksi koje će vrlo vjerojatno imati negativan učinak na životni standard poljoprivredne zajednice. Pristupom minimalnog usklađivanja iz ove Direktive državama članicama omogućuje se donošenje ili zadržavanje nacionalnih pravila koja nadilaze nepoštene trgovačke prakse navedene u ovoj Direktivi.
[...]
(6)      Premda je poslovni rizik sastavni dio svake gospodarske djelatnosti, poljoprivredna proizvodnja posebno je nesigurna zbog ovisnosti o biološkim procesima i izloženosti vremenskim uvjetima. Ta je nesigurnost dodatno pogoršana time što su poljoprivredni i prehrambeni proizvodi u većoj ili manjoj mjeri pokvarljivi i sezonske su prirode. U kontekstu poljoprivredne politike koja je znatno više usmjerena na tržište nego što je to bio slučaj u prošlosti, zaštita od nepoštenih trgovačkih praksi postala je važnija za gospodarske subjekte koji djeluju u lancu opskrbe poljoprivrednim i prehrambenim proizvodima.
(7)      Konkretno, takve nepoštene trgovačke prakse vrlo vjerojatno imat će negativan učinak na životni standard poljoprivredne zajednice. Taj se učinak smatra ili izravnim, jer se odnosi na poljoprivredne proizvođače i njihove organizacije kao dobavljače, ili neizravnim, nastalim na temelju kaskadnog učinka posljedica nepoštenih trgovačkih praksi koje se javljaju u lancu opskrbe poljoprivrednim i prehrambenim proizvodima na način koji negativno utječe na primarne proizvođače.
(8)      Većina država članica, ali ne i sve, imaju posebna nacionalna pravila kojima se dobavljači štite od nepoštenih trgovačkih praksi koje se javljaju u odnosima među poduzećima u lancu opskrbe poljoprivrednim i prehrambenim proizvodima. Ako postoji mogućnost oslanjanja na ugovorno pravo ili samoregulatorne inicijative, strah od komercijalne odmazde nad podnositeljem pritužbe kao i financijski rizici povezani s osporavanjem takvih praksi ograničavaju praktičnu vrijednost tih oblika pravne zaštite. Stoga određene države članice koje imaju posebna pravila o nepoštenim trgovačkim praksama provedbu takvih pravila povjeravaju upravnim tijelima. Međutim, pravila država članica o nepoštenim trgovačkim praksama, ako ona postoje, vrlo su raznolika.
(9)      Broj i veličina gospodarskih subjekata variraju ovisno o različitim fazama lanca opskrbe poljoprivrednim i prehrambenim proizvodima. Razlike u pregovaračkoj moći, koje odgovaraju gospodarskoj ovisnosti dobavljača o kupcu, mogu dovesti do toga da veći gospodarski subjekti nametnu nepoštene trgovačke prakse manjim gospodarskim subjektima. Dinamičnim pristupom koji se zasniva na relativnoj veličini dobavljača i kupca u smislu prometa trebalo bi pružiti bolju zaštitu od nepoštenih trgovačkih praksi onim gospodarskim subjektima kojima je ona najpotrebnija. Nepoštene trgovačke prakse posebno su štetne za mala i srednja poduzeća (MSP‑ovi) u lancu opskrbe poljoprivrednim i prehrambenim proizvodima. Poduzeća koja su veća od MSP‑ova i čiji godišnji promet ne premašuje 350 000 000 [eura] također bi trebalo zaštititi od nepoštenih trgovačkih praksi kako bi se izbjeglo prenošenje troškova takvih praksi na poljoprivredne proizvođače. Kaskadni učinak koji trpe poljoprivredni proizvođači čini se osobito značajnim za poduzeća s godišnjim prometom do 350 000 000 EUR. Zaštita posrednih dobavljača poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda, među ostalim prerađenih proizvoda, može također poslužiti za izbjegavanje preusmjeravanja trgovine s poljoprivrednih proizvođača i njihovih udruženja, koji proizvode prerađene proizvode, na nezaštićene dobavljače.
[...]
(14)      Ova Direktiva trebala bi se primjenjivati na poslovno ponašanje većih gospodarskih subjekata prema gospodarskim subjektima koji imaju manju pregovaračku moć. Relativna pregovaračka moć može se na odgovarajući način procijeniti na temelju godišnjeg prometa različitih gospodarskih subjekata. Iako se radi samo o procjeni, taj kriterij gospodarskim subjektima pruža predvidivost u vezi s njihovim pravima i obvezama u skladu s ovom Direktivom. Gornjom granicom trebalo bi spriječiti da se zaštita dodjeljuje gospodarskim subjektima koji nisu izloženi ili su znatno manje izloženi nego njihovi manji partneri ili konkurenti. Stoga se ovom Direktivom utvrđuju kategorije gospodarskih subjekata utemeljene na prometu u skladu s kojima se dodjeljuje zaštita.
[...]
(16)      Kada se odlučuje o tome smatra li se određena trgovačka praksa nepoštenom, važno je smanjiti rizik od ograničavanja primjene poštenih sporazuma među strankama kojima se povećava učinkovitost. Stoga je primjereno razlikovati prakse koje su pod jasnim i nedvosmislenim uvjetima predviđene u ugovorima o opskrbi ili u naknadnim ugovorima koje su sklopile stranke od praksi do kojih dođe nakon početka transakcije, a nisu prethodno dogovorene, kako bi se zabranile samo jednostrane i retroaktivne izmjene tih jasnih i nedvosmislenih uvjeta ugovora o opskrbi. Međutim, određene trgovačke prakse smatraju se nepoštenima zbog same svoje prirode te one ne bi trebale podlijegati ugovornoj slobodi stranaka.
[...]
(24)      Ovom se Direktivom ne usklađuju pravila o teretu dokazivanja koja treba primjenjivati u postupcima pred nacionalnim provedbenim tijelima niti se usklađuje definicija ugovorâ o opskrbi. Pravila o teretu dokazivanja i definicija ugovorâ o opskrbi stoga su ona pravila i ona definicija koji su utvrđeni nacionalnim pravom država članica.
[...]
(34)      Postojanje elemenata s odvraćajućim učinkom, poput ovlasti za izricanje novčanih kazni i drugih jednako učinkovitih sankcija ili pokretanje postupaka radi izricanja novčanih kazni, npr. pred sudovima, i drugih jednako učinkovitih sankcija te objave rezultata istraga, među ostalim objave informacija u vezi s kupcima koji su počinili povrede, može potaknuti promjene u ponašanju i predsudska rješenja sporova među strankama te bi stoga trebali biti dio ovlasti provedbenih tijela. Novčane kazne mogu biti osobito učinkovite i imati odvraćajući učinak. Međutim, provedbeno tijelo trebalo bi u svakoj istrazi moći odlučiti koju će od svojih ovlasti izvršiti i hoće li izreći novčanu kaznu ili neku drugu jednako učinkovitu sankciju ili pokrenuti postupak radi izricanja novčane kazne ili neke druge jednako učinkovite sankcije.
[...]
(39)      Budući da većina država članica već ima nacionalna pravila o nepoštenim trgovačkim praksama, iako se ta pravila međusobno razlikuju, primjereno je upotrijebiti direktivu za uvođenje minimalnog standarda zaštite u skladu s pravom Unije. Time bi se državama članicama omogućilo da odgovarajuća pravila uključe u svoje nacionalne pravne poretke na način kojim se omogućuje uspostava kohezivnih sustava. Državama članicama ne bi trebalo biti onemogućeno da na svojim državnim područjima zadrže ili uvedu, podložno ograničenjima utvrđenima pravom Unije koja se primjenjuju na funkcioniranje unutarnjeg tržišta, stroža nacionalna pravila kojima se predviđa viša razina zaštite od nepoštenih trgovačkih praksi u odnosima među poduzećima u lancu opskrbe poljoprivrednim i prehrambenim proizvodima, pod uvjetom da su takva pravila proporcionalna.”
6        Članak 1. te direktive, naslovljen „Predmet i područje primjene”, u stavcima 1. i 2. određuje:
„1.      Radi suzbijanja praksi kojima se uvelike odstupa od dobrog poslovnog ponašanja, koje su protivne dobroj vjeri i poštenoj trgovini te koje je jedan trgovinski partner jednostrano nametnuo drugome, ovom se Direktivom uspostavlja minimalni popis zabranjenih nepoštenih trgovačkih praksi u odnosima između kupaca i dobavljača u lancu opskrbe poljoprivrednim i prehrambenim proizvodima te se utvrđuju minimalna pravila u pogledu provedbe tih zabrana i mehanizmi za koordinaciju među provedbenim tijelima.
2.      Ova se Direktiva primjenjuje na određene nepoštene trgovačke prakse do kojih dolazi u vezi s prodajom poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda od strane:
(a)      dobavljačâ čiji godišnji promet ne premašuje 2 000 000 [eura] kupcima čiji godišnji promet premašuje 2 000 000 [eura];
(b)      dobavljačâ čiji je godišnji promet viši od 2 000 000 [eura], ali ne premašuje 10 000 000 [eura], kupcima čiji godišnji promet premašuje 10 000 000 [eura];
(c)      dobavljačâ čiji je godišnji promet viši od 10 000 000 [eura], ali ne premašuje 50 000 000 [eura], kupcima čiji godišnji promet premašuje 50 000 000 [eura];
(d)      dobavljačâ čiji je godišnji promet viši od 50 000 000 [eura], ali ne premašuje 150 000 000 [eura], kupcima čiji godišnji promet premašuje 150 000 000 [eura];
(e)      dobavljačâ čiji je godišnji promet viši od 150 000 000 [eura], ali ne premašuje 350 000 000 [eura], kupcima čiji godišnji promet premašuje 350 000 000 [eura].
[...]”
7        Članak 3. navedene direktive, naslovljen „Zabrana nepoštenih trgovačkih praksi”, u stavku 1. određuje:
„Države članice osiguravaju zabranu barem svih sljedećih nepoštenih trgovačkih praksi:
[...]
(d)      kupac od dobavljača zahtijeva plaćanja koja nisu povezana s prodajom poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda dobavljača;
[...]”
8        Članak 6. te direktive, naslovljen „Ovlasti provedbenih tijela”, u stavku 1. određuje:
„Države članice osiguravaju da svako od njihovih provedbenih tijela raspolaže resursima i stručnim znanjem koji su potrebni za obavljanje njihovih zadaća te mu dodjeljuju sljedeće ovlasti:
[...]
(d)      ovlast za donošenje odluka kojima se utvrđuje povreda zabrana utvrđenih u članku 3. i kojom se od kupca zahtijeva da okonča zabranjenu trgovačku praksu; tijelo se može suzdržati od donošenja takve odluke ako bi se tom odlukom mogao otkriti identitet podnositelja pritužbe ili bi se mogla otkriti bilo koja druga informacija u odnosu na koju podnositelj pritužbe smatra da bi takvo otkrivanje bilo štetno za njegove interese i pod uvjetom da je podnositelj pritužbe naveo te informacije u skladu s člankom 5. stavkom 3.;
(e)      ovlast za izricanje novčanih kazni i drugih jednako učinkovitih sankcija ili pokretanje postupaka radi izricanja ili uvođenja novčanih kazni i drugih jednako učinkovitih sankcija te privremenih mjera protiv počinitelja povrede, u skladu s nacionalnim pravilima i postupcima;
[...]
Sankcije iz prvog podstavka točke (e) moraju biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće te se njima mora uzeti u obzir priroda, trajanje, ponavljanje i ozbiljnost povrede.”
9        U skladu s člankom 9. Direktive 2019/633:
„1.      Radi osiguravanja više razine zaštite, države članice mogu zadržati ili uvesti pravila usmjerena na suzbijanje nepoštenih trgovačkih praksi koja su stroža od onih utvrđenih u ovoj Direktivi, pod uvjetom da su takva nacionalna pravila usklađena s pravilima o funkcioniranju unutarnjeg tržišta.
2.      Ovom se Direktivom ne dovode u pitanje nacionalna pravila usmjerena na suzbijanje nepoštenih trgovačkih praksi koje nisu obuhvaćene područjem primjene ove Direktive, pod uvjetom da su takva pravila usklađena s pravilima o funkcioniranju unutarnjeg tržišta.”
Austrijsko pravo
10      Članak 5.a Bundesgesetza zur Verbesserung der Nahversorgung und der Wettbewerbsbedingungen (Faire‑Wettbewerbsbedingungen‑Gesetz) (Zakon o poboljšanju lokalne opskrbe i uvjeta tržišnog natjecanja kako bi se osigurali uvjeti poštenog tržišnog natjecanja) (BGBl. 392/1977), kako je izmijenjen Bundesgesetzom, mit dem das Bundesgesetz zur Verbesserung der Nahversorgung und der Wettbewerbsbedingungen geändert wird (Zakon o izmjeni Zakona o poboljšanju lokalne opskrbe i uvjeta tržišnog natjecanja) (BGBl. I 239/2021) (u daljnjem tekstu: FWBG), određuje:
„1.      Odredbe ovog odjeljka namijenjene su suzbijanju nepoštenih poslovnih praksi pri prodaji poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda. Njima se prenosi [Direktiva 2019/633]. One ne utječu na odjeljak 1. ni na [Bundesgesetz gegen Kartelle und andere Wettbewerbsbeschränkungen (Kartellgesetz 2005) (Zakon o suzbijanju zabranjenih sporazuma i drugih ograničenja tržišnog natjecanja)].
2.      Odredbe ovog odjeljka primjenjuju se na određene nepoštene poslovne prakse do kojih dolazi u vezi s prodajom poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda od strane:
(1)      dobavljačâ čiji godišnji promet ne premašuje 2 milijuna eura, kupcima čiji godišnji promet premašuje 2 milijuna eura;
(2)      dobavljačâ čiji je godišnji promet viši od 2 milijuna eura, ali ne premašuje 10 milijuna eura, kupcima čiji godišnji promet premašuje 10 milijuna eura;
(3)      dobavljačâ čiji je godišnji promet viši od 10 milijuna eura, ali ne premašuje 50 milijuna eura, kupcima čiji godišnji promet premašuje 50 milijuna eura;
(4)      dobavljačâ čiji je godišnji promet viši od 50 milijuna eura, ali ne premašuje 150 milijuna eura, kupcima čiji godišnji promet premašuje 150 milijuna eura;
(5)      dobavljačâ čiji je godišnji promet viši od 150 milijuna eura, ali ne premašuje 350 milijuna eura, kupcima čiji godišnji promet premašuje 350 milijuna eura;
[...]
3.      Ovaj se odjeljak primjenjuje na prodaju u okviru koje dobavljač ili kupac ili oba imaju poslovni nastan u Uniji.
[...]”
11      U skladu s člankom 5.b FWBG‑a:
„[...]
2.      ‚kupac’ znači svaka fizička ili pravna osoba, neovisno o poslovnom nastanu te osobe, ili svako javno tijelo u Uniji, koji kupuju poljoprivredne i prehrambene proizvode; pojam ‚kupac’ može obuhvaćati skupinu takvih fizičkih i pravnih osoba;
3.      ‚dobavljač’ znači svaki poljoprivredni proizvođač ili svaka fizička ili pravna osoba, neovisno o njihovu mjestu poslovnog nastana, koji prodaju poljoprivredne i prehrambene proizvode; pojam ‚dobavljač’ može obuhvaćati skupinu takvih poljoprivrednih proizvođača ili skupinu takvih fizičkih i pravnih osoba, kao što su organizacije proizvođača, organizacije dobavljača i udruženja takvih organizacija.”
12      Članak 5.c stavak 1. FWBG‑a predviđa:
„Zabranjene su poslovne prakse navedene u Prilogu I. [...]”
13      Članak 6. stavak 2. FWBG‑a predviđa:
„Na zahtjev istražnog tijela za potrebe odjeljka 2., sud nadležan za pitanja zabranjenih sporazuma može kupcu u smislu članka 5.b točke 2., koji krši odredbe članka 5.c, izreći novčanu kaznu u najvišem iznosu od 500 000 eura. Pri izračunu iznosa novčane kazne osobito se uzimaju u obzir težina i trajanje povrede, bogaćenje ostvareno tom povredom, stupanj odgovornosti i ekonomska sposobnost. Članak 33. Zakona o suzbijanju zabranjenih sporazuma i drugih ograničenja tržišnog natjecanja primjenjuje se mutatis mutandis.”
14      U točki 4. Priloga I. FWBG‑u, naslovljenog „Poslovna praksa koja je zabranjena u svim okolnostima”, navodi se:
„Kupac od dobavljača zahtijeva plaćanja koja nisu povezana s prodajom poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda dobavljača.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
15      Društvo M., tuženik iz glavnog postupka, upravlja maloprodajnim trgovinama prehrambenih proizvoda u Austriji.
16      U svibnju 2023. društvo M. podnijelo je zahtjeve za plaćanje svojim dobavljačima poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda, koji, prema BWB‑ovu mišljenju, nisu bili povezani s prodajom tih proizvoda i koji su, stoga, povrijedili članak 5.c stavak 1. i točku 4. Priloga I. FWBG‑u, kojima se prenosi članak 3. stavak 1. prvi podstavak točka (d) Direktive 2019/633.
17      Kako bi opravdalo te zahtjeve za plaćanje, društvo M. izjavilo je da su na njega na gospodarskom planu snažno utjecale posljedice koje je pandemija bolesti COVID-19 imala na turizam, što je dovelo do manjka klijenata u maloprodaji prehrambenih proizvoda i velikih povećanja troškova. Ono je stoga pokrenulo proces potpunog restrukturiranja svojeg poduzeća, uključujući proces preobrazbe kupnji. U okviru tog procesa preobrazbe angažiralo je vanjskog konzultanta, koji mu je savjetovao da od svojih dobavljača zatraži doprinos kako bi djelomično nadoknadilo visoke troškove povezane s navedenim procesom.
18      U tu je svrhu društvo M. 16. svibnja 2023. organiziralo „Sajam dobavljača” („Supplier Day”), u okviru kojeg je svojim dobavljačima dalo pregled trenutačnog stanja na tržištu poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda, problema na koje je nailazilo i gubitaka koje je tada trpjelo. Objasnilo je proces preobrazbe kroz koji je prolazilo. Ciljevi tog procesa definirani su kao profesionalizacija upravljanja kategorijama (Category Management) i optimizacija unutarnjih procesa. Društvo M. također je svojim dobavljačima objasnilo potrebu za ulaganjima u kojoj se nalazilo, naglašavajući pritom potrebu nabavljanja klimatski prihvatljivih jedinica za proizvodnju vodika i ulaganja u vozni park teških teretnih vozila, neutralan u pogledu CO2.
19      Dana 17. svibnja 2023. društvo M. poslalo je svakom od svojih dobavljača jednu od dviju varijanti iste poruke elektroničke pošte, ovisno o tome jesu li sudjelovali na sajmu. U toj je poruci elektroničke pošte od njih zatražilo da uplate doprinos u određenom iznosu kako bi sudjelovali u financiranju procesa preobrazbe koji je provodilo. Uz poruke elektroničke pošte priloženi su predračuni koji su sadržavali različite paušalne iznose. Različite poruke elektroničke pošte poslane su istodobno. Osim iznosa na predračunu i razlike ovisno o tome je li predmetni dobavljač sudjelovao na sajmu od 16. svibnja 2023., poruke elektroničke pošte bile su iste za sve dobavljače.
20      Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je društvo M. na vlastitu inicijativu odlučilo obustaviti zahtjeve za ulaganje koji su podneseni dobavljačima, poništiti predračune priložene porukama elektroničke pošte i trenutačno vratiti već uplaćene iznose. Ukupno su samo dva od šesnaest dobavljača odlučila udovoljiti zahtjevu za ulaganje i uplatiti iznose navedene na predračunima priloženima tim porukama elektroničke pošte.
21      BWB je utvrdio da je društvo M., kao kupac, od šesnaest svojih dobavljača zatražilo plaćanja koja nisu bila povezana s prodajom poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda. Time je smatrao da je svaki od tih zahtjeva za plaćanje povrijedio članak 5.c stavak 1. FWBG‑a u vezi s točkom 4. Priloga I. tom zakonu. Stoga je 10. studenoga 2023. Oberlandesgerichtu Wien (Visoki zemaljski sud u Beču, Austrija), sudu koji je uputio zahtjev, podnio šesnaest zahtjeva za izricanje novčane kazne društvu M. na temelju članka 6. stavka 2. FWBG‑a.
22      Četiri od tih zahtjeva dodijeljena su 25. vijeću tog suda. Spojena su i odnose se na sljedeća četiri dobavljača:
–        P. GmbH – zahtjev za plaćanje iznosa od 12 000 eura;
–        L. GmbH – zahtjev za plaćanje iznosa od 10 000 eura;
–        R. GmbH – zahtjev za plaćanje iznosa od 12 000 eura;
–        S. GmbH – zahtjev za plaćanje iznosa od 18 000 eura.
23      BWB smatra da svaki zahtjev za plaćanje predstavlja zasebnu povredu.
24      Društvo M. osporava da je riječ o zasebnim zahtjevima tvrdeći da se svih šesnaest BWB‑ovih zahtjeva temelji na istoj činjeničnoj situaciji. Stoga mu se čini da se umjetnom podjelom na šesnaest različitih zahtjeva povređuje načelo ne bis in idem. Podredno, društvo M. tvrdi da mu se na teret zapravo stavlja jedinstvena i trajna povreda. Čini mu se da je taj sudski koncept, koji proizlazi iz mjerodavnog prava u području zabranjenih sporazuma i tržišnog natjecanja, primjenjiv i na odredbe FWBG‑a kojima se prenosi Direktiva 2019/633.
25      Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, člankom 6. stavkom 2. FWBG‑a predviđa se sankcija kaznene naravi. Međutim, austrijska kaznena doktrina smatra da ponašanje kao što je ono za koje se tereti društvo M. treba biti kvalificirano kao „jedinstvena povreda” u smislu da čini činjenično jedinstvo radnje (tatbestandliche Handlungseinheit). Slijedom toga, taj sud navodi da, čak i ako se činjenice odnose na odnose sa šesnaest dobavljača, valjalo bi izreći jedinstvenu novčanu kaznu u najvišem iznosu od 500 000 eura, kako je predviđeno člankom 6. stavkom 2. FWBG‑a.
26      Međutim, navedeni sud izražava sumnje u pogledu toga omogućuje li taj rezultat postizanje cilja koji se nastoji ostvariti Direktivom 2019/633, odnosno određene ponovne uspostave ravnoteže između pregovaračke snage kupaca i pregovaračke moći dobavljača u lancu opskrbe poljoprivrednim i prehrambenim proizvodima. Isti sud smatra da do tog ponovnog postizanja ravnoteže može doći samo na razini pojedinačnog odnosa između kupca i dobavljača. S druge strane, ako postupanja društva M. treba kvalificirati kao više povreda koje dovode do usporednog izricanja više novčanih kazni, valja se također zapitati je li takvo rješenje u skladu s tom direktivom.
27      U tim je okolnostima Oberlandesgericht Wien (Visoki zemaljski sud u Beču) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1. a)      Treba li članak 6. stavak 1. točku (e) Direktive 2019/633 tumačiti na način da se u slučaju u kojem različite dobavljače, koji podliježu zaštiti iz navedene direktive u skladu s njezinim člankom 1., kupac suprotno članku 3. stavku 1. točki (d) navedene direktive zasebno pozove istog dana na plaćanje na temelju odluke kojom izražava volju zasnovanu na jedinstvenoj pobudi, toj odredbi protivi nacionalni propis prema kojem se ti pozivi na plaćanje smatraju u cjelini jednom povredom (stjecajem) koju je dopušteno samo jednokratno sankcionirati?
b)      Je li za odgovor na pitanje 1.a, s obzirom na uvjet iz zadnje rečenice članka 6. stavka 1. Direktive 2019/633 prema kojem sankcija mora biti učinkovita, proporcionalna i odvraćajuća te se njome moraju uzeti u obzir priroda, trajanje, ponavljanje i ozbiljnost povrede, važna okolnost da se za nju prema austrijskoj nacionalnoj odredbi o sankciji (članak 6. stavak 2. FWBG‑a) može izreći novčana kazna u najvišem iznosu od (samo) 500 000 eura?
2.      U slučaju potvrdnog odgovora na pitanje 1.a:
Treba li članak 6. stavak 1. točku (e) Direktive 2019/633 tumačiti na način da poziv svakom od dobavljača na plaćanje – ako krši zabranu iz članka 3. stavka 1. točke (d) Direktive 2019/633 – treba samostalno ocijeniti kao trgovačku praksu koja se mora sankcionirati, a za svaki od kojih treba prema načelu kumulacije izreći pojedinačnu sankciju (novčanu kaznu), tako da se izrekne veći broj novčanih kazni uzimajući u obzir to da austrijska nacionalna odredba o sankciji (članak 6. stavak 2. FWBG‑a) predviđa izricanje novčane kazne u iznosu od najviše 500 000 eura?”
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
28      Svojim prvim pitanjem, razmatranim u cjelini, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 6. stavak 1. prvi podstavak točku (e) Direktive 2019/633 tumačiti na način da mu se protivi nacionalno zakonodavstvo kojim se predviđa da više zahtjeva za plaćanje koji nisu povezani s prodajom poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda u smislu članka 3. stavka 1. točke (d) te direktive, a koje je kupac istodobno uputio više dobavljača iz jedinstvene pobude, treba zajedno kvalificirati kao jedinstvenu povredu koja dovodi do izricanja jedinstvene novčane kazne, čija je gornja granica određena na fiksni iznos.
29      Uvodno, iz uvodnih izjava 1., 7. i 39. Direktive 2019/633 proizlazi da je njezin cilj utvrditi minimalni standard na razini Unije za zaštitu dobavljača poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda od nepoštenih trgovačkih praksi kupaca u lancu opskrbe poljoprivrednim i prehrambenim proizvodima kako bi se smanjila pojava tih praksi koje će vrlo vjerojatno imati negativan učinak na životni standard poljoprivredne zajednice. Taj se učinak smatra ili izravnim, jer se odnosi na poljoprivredne proizvođače i njihove organizacije kao dobavljače, ili neizravnim, nastalim na temelju kaskadnog učinka posljedica nepoštenih trgovačkih praksi koje se javljaju u lancu opskrbe poljoprivrednim i prehrambenim proizvodima na način koji negativno utječe na primarne proizvođače.
30      U tom pogledu, s jedne strane, članak 3. stavak 1. prvi podstavak te direktive predviđa da države članice moraju osigurati zabranu barem svih nepoštenih trgovačkih praksi koje se navode u toj odredbi. Među tim praksama nalazi se, u točki (d) navedene odredbe, ona koja se sastoji od toga da kupac od dobavljača zahtijeva plaćanja koja nisu povezana s prodajom poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda dobavljača.
31      S druge strane, kao što to proizlazi iz članka 4. Direktive 2019/633, svaka država članica imenuje jedno ili više tijela koja na nacionalnoj razini izvršavaju zabrane utvrđene u članku 3. te direktive. U skladu s člankom 6. stavkom 1. prvim podstavkom navedene direktive, svako od tih tijela treba raspolagati resursima, stručnim znanjem i ovlastima koji su potrebni za obavljanje njihovih zadaća.
32      Na prvo pitanje koje se odnosi na tumačenje članka 6. stavka 1. prvog podstavka točke (e) te direktive valja odgovoriti s obzirom na ta pojašnjenja.
33      Tom se odredbom predviđa da države članice moraju navedenim tijelima dodijeliti ovlast za izricanje novčanih kazni i drugih jednako učinkovitih sankcija ili pokretanje postupaka radi izricanja ili uvođenja novčanih kazni i drugih jednako učinkovitih sankcija te privremenih mjera protiv počinitelja povrede, u skladu s nacionalnim pravilima i postupcima. U drugom podstavku tog članka 6. stavka 1. navodi se također da te sankcije moraju biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće te se njima mora uzeti u obzir priroda, trajanje, ponavljanje i ozbiljnost povrede.
34      Stoga valja, kao što to navodi nezavisni odvjetnik u točki 26. svojeg mišljenja, redom razmotriti dva aspekta problematike koju je istaknuo sud koji je uputio zahtjev, a koja se odnose, s jedne strane, na zajedničku kvalifikaciju jedinstvene povrede u pogledu više nepoštenih poslovnih praksi razmatranih zajedno, što dovodi do izricanja samo jedne novčane kazne za sve te prakse i, s druge strane, na određivanje gornje granice te novčane kazne.
35      Prema ustaljenoj sudskoj praksi, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst već i kontekst te ciljeve propisa čiji je dio (presude od 17. studenoga 1983., Merck, 292/82, EU:C:1983:335, t. 12. i od 8. svibnja 2025., Pielatak, C‑410/23, EU:C:2025:325, t. 54. i navedena sudska praksa).
36      Kada je, kao prvo, riječ o usklađenosti nacionalnog zakonodavstva – kojim se predviđa da više istovjetnih nepoštenih poslovnih praksi, zabranjenih na temelju članka 3. stavka 1. točke (d) te direktive, koje je istodobno počinio isti kupac treba zajedno kvalificirati kao „jedinstvenu povredu” koja može dovesti samo do izricanja jedinstvene novčane kazne – s člankom 6. stavkom 1. prvim podstavkom točkom (e) Direktive 2019/633, najprije valja utvrditi da tekst tog članka 6. stavka 1. prvog podstavka točke (e) općenito upućuje na nacionalna pravila i postupke a da pritom ne daje konkretne naznake o mogućnosti kvalifikacije više zabranjenih praksi kao jedinstvene povrede. Ta odredba, dakle, u načelu ostavlja državama članicama slobodu izbora takve kvalifikacije, pod uvjetom da je, u skladu s drugim podstavkom navedenog članka 6. stavka 1., sankcija izrečena na toj osnovi učinkovita, proporcionalna i odvraćajuća, uzimajući u obzir prirodu, trajanje, ponavljanje i ozbiljnost povrede.
37      Nadalje, što se tiče konteksta te odredbe, valja istaknuti da iz uvodnih izjava 1. i 39. Direktive 2019/633 proizlazi da je zakonodavac Unije odabrao pristup koji se temelji na minimalnom usklađivanju pravila o nepoštenim poslovnim praksama u odnosima među poduzećima u lancu opskrbe poljoprivrednim i prehrambenim proizvodima.
38      Ta se logika minimalnog usklađivanja očituje kroz mnogobrojna upućivanja u tekstu te direktive na pravo država članica, na kojima je da pojasne provedbu ili doseg određenih pravila koja se u toj direktivi navode. U uvodnoj izjavi 24. navedene direktive navodi se, primjerice, da se njome ne usklađuju pravila o teretu dokazivanja koja treba primjenjivati u postupcima pred nacionalnim provedbenim tijelima niti se usklađuje definicija ugovorâ o opskrbi. Isto tako, u članku 6. stavku 1. prvom podstavku točki (c) iste direktive pojašnjava se da ta tijela moraju imati ovlast da u okviru svojih istraga provode nenajavljene inspekcije na licu mjesta u skladu s nacionalnim pravilima i postupcima.
39      Usto, Direktiva 2019/633 državama članicama izričito ostavlja slobodu dopunjavanja sustava zaštite dobavljača poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda nacionalnim pravilima koja pružaju veću zaštitu. U tom smislu, člankom 9. te direktive određuje se da, radi osiguravanja više razine zaštite, države članice mogu zadržati ili uvesti pravila usmjerena na suzbijanje nepoštenih poslovnih praksi koja su stroža od onih utvrđenih u navedenoj direktivi, pod uvjetom da su takva nacionalna pravila usklađena s pravilima o funkcioniranju unutarnjeg tržišta.
40      Iz toga proizlazi da, s obzirom na to da se u Direktivi 2019/633 o tome ništa ne govori, logika minimalnog usklađivanja podrazumijeva da pravila o objedinjavanju kazni ili pak o modalitetima kvalifikacije višestrukih nepoštenih poslovnih praksi načelno spadaju u diskreciju država članica kojima se Direktivom 2019/633 ne nalaže niti zabranjuje da se odluče za takva pravila.
41      Naposljetku, tumačenje koje proizlazi iz točaka 36. do 40. ove presude potkrijepljeno je ciljevima predmetne direktive. Naime, ne može se smatrati da se Direktiva 2019/633 usredotočuje na zaštitu svakog dobavljača poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda u njegovu konkretnom odnosu s kupcem, što bi zabranjivalo bilo kakvu kvalifikaciju jedinstvene povrede za više povreda koje uključuju različite dobavljače ili bilo kakvo objedinjavanje kazni za takve povrede. Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 37. svojeg mišljenja, cilj te direktive, odnosno zaštita životnog standarda poljoprivredne zajednice, nadilazi puku zaštitu pojedinačnih odnosa između kupaca i dobavljača. U tom smislu, mogućnost zajedničkog kvalificiranja više protupravnih praksi načelno ne umanjuje djelotvornost zabrane tih praksi niti ugrožava taj cilj navedene direktive.
42      Osim toga, kako bi se sudu koji je uputio zahtjev dao koristan i potpun odgovor, valja dodati, kao prvo, da pojam „jedinstvena i trajna povreda”, kako proizlazi iz sudske prakse Suda koja se odnosi na članak 101. UFEU‑a, nije relevantan u okviru Direktive 2019/633. U tom pogledu valja istaknuti da se pravna osnova te direktive, odnosno članak 43. stavak 2. UFEU‑a, odnosi na provođenje zajedničke poljoprivredne politike, u skladu s člankom 39. stavkom 1. UFEU‑a. Stoga nije riječ o odredbama tog ugovora koje se odnose na pravila tržišnog natjecanja. To znači da pojam „jedinstvena i trajna povreda”, razvijen u kontekstu prava tržišnog natjecanja, proizlazi iz logike koja se razlikuje od one koja je na djelu u okviru navedene direktive.
43      U svakom slučaju, prema sudskoj praksi Suda koja se odnosi na članak 101. UFEU‑a, povreda tog članka može biti posljedica ne samo izdvojenog djela, nego također niza djela ili čak trajnog ponašanja. Ako su različita djela dio „sveobuhvatnog plana”, zbog njihova istovjetnog cilja, kojim se narušava tržišno natjecanje na unutarnjem tržištu, Europska komisija može pripisati odgovornost za ta djela na temelju sudjelovanja u čitavoj povredi (vidjeti u tom smislu presudu od 7. siječnja 2004., Aalborg Portland i dr./Komisija, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P i C‑219/00 P, EU:C:2004:6, t. 258.). Stoga se pojam „jedinstvena i trajna povreda” upotrebljava u okviru pravila o izvođenju dokaza u području tržišnog natjecanja i, konkretnije, kako bi se olakšalo pripisivanje određenih ponašanja poduzetnicima. Taj pojam stoga nije relevantan ako tijela za izvršavanje zakonodavstva mogu, kako bi primijenila blažu sankciju, zajedno kvalificirati više ponašanja koja proizlaze iz iste logike i smatrati da predstavljaju jedinstvenu povredu.
44      Kao drugo, kao što je to nezavisni odvjetnik pravilno istaknuo u točkama 35. i 36. svojeg mišljenja, ne može se pozivati ni na načelo ne bis in idem kako bi se državama članicama naložilo da odustanu od donošenja pravila koja omogućuju kvalifikaciju više nepoštenih poslovnih praksi razmatranih zajedno kao jedinstvene povrede.
45      S tim u vezi, iz ustaljene sudske prakse Suda koja se odnosi na članak 50. Povelje Europske unije o temeljnim pravima proizlazi da načelo ne bis in idem zabranjuje kumuliranje kako progona tako i sankcija za iste radnje i protiv iste osobe (vidjeti u tom smislu presude od 20. ožujka 2018., Garlsson Real Estate i dr., C‑537/16, EU:C:2018:193, t. 27. i navedenu sudsku praksu, i od 20. ožujka 2018., Menci, C‑524/15, EU:C:2018:197, t. 25. i navedenu sudsku praksu). Budući da uvjet „idem” zahtijeva da je činjenični opis djela istovjetan, to se načelo ne može primijeniti ako predmetne činjenice nisu istovjetne, nego samo slične (vidjeti u tom smislu presudu od 30. siječnja 2025., Engie România, C‑205/23, EU:C:2025:43, t. 58. i navedenu sudsku praksu). Mjerodavan kriterij u svrhu ocjene postojanja iste povrede jest kriterij istovjetnosti činjeničnog opisa djela, shvaćen kao postojanje niza međusobno neraskidivo povezanih konkretnih okolnosti koje su dovele do pravomoćnog oslobađanja ili osuđivanja određene osobe (vidjeti u tom smislu presudu od 30. siječnja 2025., Engie România, C‑205/23, EU:C:2025:43, t. 57. i navedenu sudsku praksu).
46      U slučaju kvalifikacije skupa nepoštenih poslovnih praksi koje se odnose na različite dobavljače kao jedinstvene povrede, uvjet „idem” u načelu nije ispunjen.
47      Okolnost da se prakse o kojima je riječ u glavnom postupku mogu kvalificirati kao „jedinstvena povreda” na temelju nacionalnog prava ne mijenja ništa u tom pogledu. Naime, Sud je već presudio da pravna kvalifikacija radnji u nacionalnom pravu nije relevantna za utvrđivanje postojanja iste povrede jer se opseg zaštite priznate člankom 50. Povelje o temeljnim pravima ne smije razlikovati ovisno o pojedinoj državi članici (vidjeti u tom smislu presude od 20. ožujka 2018, Garlsson Real Estate i dr., C‑537/16, EU:C:2018:193, t. 38., i od 20. ožujka 2018., Menci, C‑524/15, EU:C:2018:197, t. 36.).
48      Iz prethodno navedenog proizlazi da članak 6. stavak 1. prvi podstavak točku (e) Direktive 2019/633 treba tumačiti na način da mu se, u načelu, ne protivi nacionalno zakonodavstvo kojim se predviđa da se više nepoštenih poslovnih praksi zabranjenih člankom 3. stavkom 1. te direktive zajedno kvalificira kao jedinstvena povreda za koju se može izreći samo jedna novčana kazna.
49      Kao drugo, valja utvrditi treba li članak 6. stavak 1. Direktive 2019/633 tumačiti na način da mu se ipak protivi takvo nacionalno zakonodavstvo kada se njime predviđa gornja granica novčane kazne predviđene za sankcioniranje tog skupa praksi koje su zajedno kvalificirane kao jedinstvena povreda.
50      U tom smislu, članak 6. stavak 1. drugi podstavak te direktive određuje da sankcije iz prvog podstavka točke (e) tog članka 6. stavka 1. moraju biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće, uzimajući u obzir prirodu, trajanje, ponavljanje i ozbiljnost povrede.
51      Što se, konkretno, tiče načela proporcionalnosti, Sud je pojasnio da to načelo zahtijeva da se, prilikom određivanja sankcije i utvrđivanja iznosa novčane kazne, uzmu u obzir posebne okolnosti konkretnog slučaja (vidjeti u tom smislu presudu od 19. listopada 2023., G. ST. T. (Proporcionalnost kazne u slučaju krivotvorenja), C‑655/21, EU:C:2023:791, t. 67. i navedenu sudsku praksu). Isto tako, represivne mjere ne smiju prelaziti ono što je nužno za postizanje ciljeva kojima to zakonodavstvo teži (vidjeti u tom smislu presudu od 23. studenoga 2023., J. P. Mali, C‑653/22, EU:C:2023:912, t. 32. i navedenu sudsku praksu). Proporcionalnost se stoga ocjenjuje konkretno s obzirom na ciljeve predmetne represivne mjere.
52      Taj zahtjev, kao što su oni koji proizlaze iz članka 6. stavka 1. drugog podstavka navedene direktive, pretpostavlja da nacionalno provedbeno tijelo ili nacionalni sud, koji je zadužen za sankcioniranje zabrana koje proizlaze iz članka 3. te direktive, raspolaže diskrecijskom ovlašću koja je potrebna za određivanje sankcije koja je u skladu sa svim tim zahtjevima.
53      Međutim, ako se više nepoštenih poslovnih praksi zabranjenih na temelju članka 3. Direktive 2019/633 zajedno kvalificira kao jedinstvena povreda, tako da mogu dovesti do izricanja samo jedne novčane kazne uz gornju granicu, moguće je da provedbeno tijelo ili sud zadužen za utvrđivanje iznosa te novčane kazne u određenim slučajevima bude lišen diskrecijske ovlasti potrebne za usklađivanje s navedenim zahtjevima.
54      Konkretno, to može biti slučaj kada je najveći iznos novčane kazne utvrđen nacionalnim zakonodavstvom znatno niži od perspektive financijske dobiti koju je kupac planirao kada je mnogim svojim dobavljačima nametao plaćanja koja nisu povezana s prodajom poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda tih dobavljača. Naime, kada ukupan zbroj tih plaćanja u velikoj mjeri prelazi gornju granicu novčane kazne, najviša jedinstvena sankcija za sve te protupravne prakse ne može biti dovoljna kako bi se zajamčio željeni odvraćajući učinak ili kako bi bila učinkovita i u skladu s načelom proporcionalnosti.
55      Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri raspolaže li u okviru glavnog predmeta diskrecijskom ovlašću koja je potrebna za utvrđivanje iznosa novčane kazne u skladu sa zahtjevima predviđenima u članku 6. stavku 1. drugom podstavku Direktive 2019/633. Pritom će morati osobito uzeti u obzir iznos financijske dobiti koju je kupac planirao tako što će mnogim svojim dobavljačima naložiti plaćanja koja nisu povezana s prodajom njihovih poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda u odnosu na gornju granicu utvrđenu za novčanu kaznu kojom se sankcioniraju sva ta nezakonita plaćanja.
56      S obzirom na prethodno navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 6. stavak 1. prvi podstavak točku (e) Direktive 2019/633, u vezi s njezinim člankom 6. stavkom 1. drugim podstavkom, treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalno zakonodavstvo kojim se predviđa da više zahtjeva za plaćanje koji nisu povezani s prodajom poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda u smislu članka 3. stavka 1. točke (d) navedene direktive, a koje je kupac istodobno uputio više dobavljača iz jedinstvene pobude, treba zajedno kvalificirati kao jedinstvenu povredu koja dovodi do izricanja jedinstvene novčane kazne, čija je gornja granica određena na fiksni iznos, pod uvjetom da nacionalno provedbeno tijelo ili nacionalni sud zadužen za sankcioniranje te povrede ima diskrecijsku ovlast potrebnu za određivanje novčane kazne koja je učinkovita, proporcionalna i odvraćajuća, uzimajući u obzir prirodu, trajanje, ponavljanje i ozbiljnost navedene povrede.
Drugo pitanje
57      S obzirom na odgovor na prvo prethodno pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje suda koji je uputio zahtjev.
Troškovi
58      Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:
Članak 6. stavak 1. prvi podstavak točku (e) Direktive (EU) 2019/633 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. travnja 2019. o nepoštenim trgovačkim praksama u odnosima među poduzećima u lancu opskrbe poljoprivrednim i prehrambenim proizvodima, u vezi s člankom 6. stavkom 1. drugim podstavkom te direktive,
treba tumačiti na način da mu se:
ne protivi nacionalno zakonodavstvo kojim se predviđa da više zahtjeva za plaćanje koji nisu povezani s prodajom poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda u smislu članka 3. stavka 1. točke (d) navedene direktive, a koje je kupac istodobno uputio više dobavljača iz jedinstvene pobude, treba zajedno kvalificirati kao jedinstvenu povredu koja dovodi do izricanja jedinstvene novčane kazne, čija je gornja granica određena na fiksni iznos, pod uvjetom da nacionalno provedbeno tijelo ili nacionalni sud zadužen za sankcioniranje te povrede ima diskrecijsku ovlast potrebnu za određivanje novčane kazne koja je učinkovita, proporcionalna i odvraćajuća, uzimajući u obzir prirodu, trajanje, ponavljanje i ozbiljnost navedene povrede.
Potpisi
*      Jezik postupka: njemački