SKLEP
Vrhovno sodišče Republike Slovenije je v senatu, ki so ga sestavljali vrhovni sodnici  
in sodnik Jan Zobec kot predsednik ter mag. Nina Betetto in dr. Ana Božič Penko kot  
članici,
v  zadevi  predlagatelja:  G.  G.,  …,  ki  ga  zastopa  ...,  odvetnik  v  Ljubljani,  zoper  
nasprotnega udeleženca: U. m. b. H., ..., Republika Avstrija, ki ga zastopa Odvetniška  
družba ..., Ljubljana,  
zaradi predloga za zavrnitev izvršitve pravnomočne sodbe tujega sodišča,
o pritožbi predlagatelja zoper sklep Okrožnega sodišča v Slovenj Gradcu R 66/2018  
z dne 24. 9. 2018,  
na seji 21. februarja 2019
1
Cp 42/2018
SKLENILO: 
I. Pritožba se zavrne in se sklep sodišča prve stopnje potrdi.
II. Predlagatelj mora nasprotnemu udeležencu v 15 dneh od vročitve te sodbe povrniti 
stroške pritožbenega postopka v znesku 286,21 EUR z zakonskimi zamudnimi  
obrestmi,  ki  tečejo  od  prvega  naslednjega  dne  po  izteku  roka  za  izpolnitev  
obveznosti, določenega v tej točki izreka, do plačila.  
OBRAZLOŽITEV:
1. Sodišče prve stopnje je s sklepom R 66/2018 z dne 1. 6. 2018 zavrnilo predlog za  
zavrnitev  izvršitve  pravnomočne  sodbe  Okrožnega  sodišča  v  Celovcu  
(Bezirksgericht Klagenfurt) 16 C 309/16 d z dne 6. 7. 2016. Zoper to odločitev je  
predlagatelj  vložil  ugovor,  ki  ga  je  isto  sodišče  kot  neutemeljenega  zavrnilo.  
Predlagatelju  je  naložilo,  da  mora  nasprotnemu  udeležencu  povrniti  stroške  
postopka v višini 228,47 EUR. 
2. Zoper sklep o zavrnitvi  ugovora je predlagatelj vložil pritožbo in Vrhovnemu  
sodišču  predlagal  spremembo  izpodbijane  odločitve  tako,  da  se  izvršitev  tuje  
sodne odločbe zavrne. Nasprotuje stališču, da sodna odločba Okrožnega sodišča v  
Celovcu ni bila izdana v njegovi odsotnosti in da mu je bilo pravočasno vročeno  
pisanje  o  začetku  postopka  pred  tujim  sodiščem,  tako  da  bi  lahko  pripravil  
obrambo.  Meni,  da  ni  mogoče  ugotoviti,  ali  je  bilo  vročanje  opravljeno  
predlagatelju ali družbi A., d. o. o., saj je bil kot naslovnik poimenovan B. B. (A.,  
d. o. o.). Enako nejasno je bilo poimenovanje dolžnika v plačilnem nalogu, zoper  
katerega je ugovarjal s štampiljko in podpisom direktorja, torej kot A., d. o. o.  
Tudi v (prevedeni in vročeni) tožbi in sodbi Okrožnega sodišča v Celovcu je bilo  
poimenovanje tožene stranke enako, tj.  B. B. A., d. o. o. Karkoli je predlagatelj  
prejemal od avstrijskega sodišča, je prejemal v veri, da to prejema kot družba A.,  
d. o. o. in ne kot fizična oseba. Kot fizična oseba ni prejel ne plačilnega naloga,  
tožbe ali sodbe, o čemer je želel pričati na naroku za obravnavo ugovora, ki ga  
sodišče ni izvedlo, pri čemer ni pojasnilo, zakaj. Predlagatelj sodbe avstrijskega  
sodišča  ni  nikoli  prejel  niti  prevoda  v  slovenski  jezik,  zato ni  imel  možnosti  
njenega izpodbijanja. Dejansko stanje je bilo nepopolno ugotovljeno, saj sodišče  
tega ni štelo za relevantno okoliščino, pri čemer je zmotno uporabilo določbo 45.  
člena Uredbe št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne   12. 12. 2012 o  
pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih 
zadevah (v nadaljevanju prenovljena Uredba Bruselj I oziroma Uredba), ki bi jo  
moralo povezati s 43. členom te Uredbe. Sodišče je povzelo, kdaj naj bi bila sodna  
2
odločba izdana in razglašena za izvršljivo, v celoti pa je prezrlo poimenovanje  
stranke in da gre pravzaprav za dve različni osebi (gospodarsko družbo in fizično  
osebo),  kar  bi  moralo  ugotavljati  že  po  uradni  dolžnosti.  Iz  potrdila  je  zgolj  
povzelo datum vročitve pisanja o začetku postopka, ne da bi navedlo, komu je bila  
vročitev opravljena. Da bi bila predlagatelju sodba vročena ne izhaja iz nobenega  
listinskega dokaza, temveč le iz klavzule pravnomočnosti in izvršljivosti na sporni  
sodbi, česar ni mogoče preveriti. 
Prenovljene Uredbe Bruselj I glede na njen namen, vseb ino in ustaljeno sodno  
prakso ni mogoče razlagati tako, da je njen namen izpolnjen že s tem, da je pisanje  
o začetku postopka ali enakovredno pisanje vročeno pravočasno in na tak način,  
da  bi  toženec  lahko  pripravil  obrambo,  temveč  to  velja  tudi  za  samo  sodno  
odločbo. Sodelovanje v postopku je pravica stranke in ne dolžnost. Sodišče mora  
potrebne predpostavke tožbe preveriti po uradni dolžnosti in izdati zakonito sodbo, 
čeprav zamudno, zoper katero ima toženec možnost vložiti redno pravno sredstvo  
– pritožbo, to pa še posebej zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka,  
med katere nedvomno spada tudi pravilno oziroma določno poimenovanje pravdne 
stranke, sicer je taka sodna odločba neizvršljiva. Tak ugovor ni vezan na odgovor  
na  tožbo,  temveč  je  lahko  samostojen  pritožbeni  razlog.  Pravica  do  uporabe  
rednega pravnega sredstva je ena izmed temeljnih ustavnih in konvencijskih pravic 
po  Evropski  konvenciji  o  varstvu  človekovih  pravic  in  temeljnih  svoboščin  
(EKČP) v okviru pravice do poštenega sojenja. Zaradi nejasnega poimenovanja  
tožene  stranke  je  neizvršljiva  sodna  odločba,  izdana  brez  možnosti  rednega  
pravnega sredstva, nedvomno v očitnem nasprotju z javnim redom v Republiki  
Sloveniji. Sodišče na take konkretizirane navedbe ni odgovorilo na substanciran  
način, temveč povsem na splošno. Sporna sodba je v pravnem redu Republike  
Slovenije absolutno neizvršljiva in bi moralo sodišče predlog za izvršbo zavrniti,  
ker  izvršilni  naslov  ni  primeren  za  izvršbo,  torej  je  vsekakor  podan  pridržek  
javnega reda, če že ne bi bil podan razlog, da predlagatelj plačilnega naloga in  
tožbe ni prejel oziroma ju je prejel v svojstvu direktorja družbe A., d. o. o., in ne  
kot fizična oseba. Predlagatelj kot oseba, zoper katero se zahteva izvršitev, navaja,  
da mu v skladu s 43. členom Uredbe ni bila vročena sodna odločba v jeziku, ki ga  
razume oziroma v uradnem jeziku države članice, v kateri ima stalno prebivališče.  
Sodišče  je  pomen  prevoda  sodne  odločbe  napačno  razrešilo  zgolj  s  pogojem  
vročitve prevoda tožbe, ne pa tudi sodbe, kar je glede na izrecno določbo 43. člena  
Uredbe povsem napačno. 
Pritožnik je predlagal, da sodišče za obravnavo ugovora izvede narok in nanj  
povabi predlagatelja ter ga v zvezi s prejemom tožbe in sodbe tudi zasliši. Sodišče  
tega ni storilo in ni pojasnilo zakaj, s čimer je zagrešilo bistveno kršitev določb  
postopka  glede  uporabe  načela  kontradiktornosti,  pravice  do  izjave  ter  
neposrednega  dostopa  do  sodišča,  kar  je  predmet  tako  ustavnih  jamstev  kot  
jamstev na  podlagi  6. člena EKČP.  Evropsko sodišče  za  človekove pravice v  
3
sodbah zoper Republiko Slovenijo vedno znova ponavlja, da je izvedba naroka in  
zaslišanje  stranke  temeljno  pravno  in  konvencijsko  jamstvo,  ki  izhaja  tako  iz 
Ustave kot EKČP. Pritožbeno sodišče naj to odpravi bodisi z izvedbo naroka,  
bodisi z razveljavitvijo izpodbijanega sklepa in vrnitvijo zadeve v nov postopek.  
3. Pritožba je bila vročena v odgovor nasprotnemu udeležencu, ki je pritrdil presoji  
nižjih  sodišč,  predlagal  zavrnitev  pritožbe  in  priglasil  stroške  pritožbenega  
postopka. 
4. Pritožba ni utemeljena. 
Dejanske ugotovitve, ki med strankama niso sporne 
5. Pritožnik ne nasprotuje sledečemu ugotovljenemu dejanskemu stanju: 
 
– avstrijsko sodišče je izdalo evropski plačilni nalog z dne 15. 1. 2016, ki je bil  
skupaj s prevodom v slovenski jezik vročen 28. 1. 2016 naslovniku B. B. (A.,  
d. o. o.), na naslovu ..., Radlje ob Dravi; zoper evropski plačilni nalog je  
dolžnik vložil ugovor; 
– tožbo z oznako 16 C 309/16 d je istemu naslovniku po zaprosilu celovškega  
sodišča  uspešno  vročilo  Okrožno  sodišče  v  Slovenj  Gradcu  v  zadevi  
II Pom-i 16/2016 dne 7. 5. 2016 na naslovu ..., Radlje ob Dravi. 
6. V pritožbenem postopku ostaja sporno, ali je bila predlagatelju vročena sodba  
tujega sodišča, pri čemer pritožnik posebej izpostavlja, da bi mu ta morala biti  
vročena v prevodu. 
Pravna podlaga 
7. V  obravnavani  zadevi  je  predlagatelj  trdil,  da  so  podani  razlogi  za  zavrnitev  
priznanja tuje sodne odločbe po določbi 45. člena prenovljene Uredbe Bruselj I, ki  
ureja izjeme od načela prostega pretoka sodnih odločb med državami članicami  
Evropske unije. Skliceval se je na odklonilna razloga iz točke a) in b) prvega  
odstavka 45. člena, ki določata, da se priznanje sodne odločbe na zahtevo katere  
koli zainteresirane stranke zavrne, če a) je priznanje v očitnem nasprotju z javnim  
redom v zaprošeni državi članici in b) če je bila sodna odločba izdana v odsotnosti  
toženca, če mu ni bilo vročeno pisanje o začetku postopka ali enakovredno pisanje  
pravočasno in na tak način, da bi lahko pripravil obrambo, razen če toženec ni  
začel  postopka  za  izpodbijanje  sodne  odločbe,  čeprav  je  imel  to  možnost.  V  
izjemo  pod  točko  a)  je  treba  uvrstiti  tako  nasprotovanje  materialnemu  kot  
procesnemu javnemu redu, medtem ko izjema pod točko b) obravnava poseben  
vidik  pridržka  procesnega  javnega  reda  –  kršitev  načela  kontradiktornosti.  
4
Uporaba določila o nasprotovanju javnemu redu iz točke a) bo tako izključena,  
kadar bo podan dejanski stan specialnih določil, ki ga urejajo nadaljnje točke  
prvega odstavka 45. člena prenovljene Uredbe Bruselj I. 1 Pritožbeno sodišče je  
tako najprej presojalo, ali je podana izjema po točki b). 
Presoja obstoja izjeme  po b)  točki  prvega odstavka 45. člena prenovljene  
Uredbe Bruselj I
8. Izjema pod točko b) se uporabi, če bi toženec moral imeti možnost sodelovati v  
inter partes postopku, vendar mu je bilo to onemogočeno zaradi napak pri vročitvi  
dokumentacije  o  začetku  postopka,  bodisi  zaradi  izostanka  vročitve  ali  zaradi 
nepravočasne vročitve, ki mu ni omogočala obrambe svojih pravic. Kadar je tako  
sodba izdana brez udeleževanja toženca, se lahko toženec na kršitev pravice do  
obrambe sklicuje, če dokaže, da v državi izvora ni imel možnosti izpodbijati sodne  
odločbe. Za uporabo navedene izjeme je torej več predpostavk: 1) da je bila sodba  
izdana v odsotnosti toženca, torej da se toženec ni spustil v postopek; 2) da je  
razlog za to v dejstvu, da mu začetno pisanje v postopku ni bilo vročeno oziroma  
ni bilo vročeno na ustrezen način; ter 3) pri čemer tega ni mogel uveljavljati s  
pravnim sredstvom v državi izvora. 
O presoji, ali je bila sodba izdana v odsotnosti toženca, tj. ali se je toženec  
spustil v postopek
9. V obravnavani zadevi med strankama ni sporno, da je bil predlagatelju vročen  
evropski plačilni nalog, zoper katerega je ugovarjal. Sodišče prve stopnje je na tej  
podlagi zapisalo, da je predlagatelj v postopku sodeloval. Če bi bila taka presoja  
pravilna, izjeme po b) točki že iz tega razloga ne bi bilo mogoče uporabiti, saj bi to 
pomenilo, da sodba ni bila izdana v toženčevi odsotnosti. 
10. Pojem „izdaje  sodbe v odsotnosti“ je za doseg namena  uredbe treba razlagati  
evroavtonomno. Kot spustitev v postopek v smislu navedene izjeme se šteje vsako  
dejanje, iz katerega izhaja, da je toženec izvedel za postopek, uveden proti njemu,  
in  dobil  možnost  obrambe  zoper  zahteve  tožnika,  razen  če  se  njegov  ugovor 
omejuje le na grajanje pristojnosti sodišča ali na neustreznost vročitve, ki mu je  
preprečevala uspešno obrambo.2 Sodišče Evropske Unije je v zadevi C-144/12 3 na 
zahtevo  avstrijskega  vrhovnega  sodišča  pojasnilo,  da  ugovora  zoper  evropski  
plačilni nalog ni mogoče obravnavati kot ugovora, s katerim bi se toženec spustil v 
postopek,4 in sicer ne glede na to, ali je toženec v njem navedel razloge, ki se  
1 Glej na primer Hendrikman proti Magenta Druck & Verlag GmbH, C-78/95 z dne 10. 10. 1996. 
2 J.  Kropholler,  J.  von  Hein,  Europäisches  Zivilprozessrecht,  Kommentar  zu  EuGVO,  Lugano-
Übereinkommen 2007, EuVTVO, EuMVVO und EuGFVO, 9. Auflage, Verlag Recht und Wirtschaft  
GmbH, 2011, str. 577. 
3 Goldbet Sportwetten GmbH proti Massimu Sperindeu z dne 13. 6. 2013. 
4 Odločitev se je nanašala na 24. člen Uredbe št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju  
sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah z dne 22. 12. 2000 (Uredba Bruselj I), ki je vseboval  
5
nanašajo  na  glavno  stvar.  Pojasnilo  je,  da  postopek  za  izdajo  evropskega  
plačilnega naloga in redni civilni postopek, ki sledi v primeru vložitve ugovora,  
nista identičen postopek, saj temeljita na različnih pravnih podlagah ter je za njuno  
presojo lahko pristojno drugo sodišče. Poudarilo je, da bi bila razlaga, da je ugovor 
treba šteti za prvo obrambno navedbo, v nasprotju z namenom ugovora zoper  
evropski plačilni nalog, pri katerem se od tožene stranke ne zahteva, da pojasni  
razloge za svoj ugovor in tako ta sploh ni namenjen obrambi pred tožnikovimi  
navedbami o glavni stvari, temveč je njegov namen toženi stranki le omogočiti  
izpodbijanje  terjatve.  Tako  je  tudi  v  obravnavani  zadevi  treba  šteti,  da  se  
predlagatelj ni spustil v postopek pred avstrijskim sodiščem. 
O pravilnosti vročitve tožbe kot začetnega akta v postopku
11. Predlagatelj je nadalje priznaval, da mu je bila tožba s prevodom v slovenski jezik  
vročena, pri čemer je bil kot naslovnik poimenovan B. B. (A., d. o. o.). Menil je,  
da ni mogoče ugotoviti, ali je bila vročitev opravljena predlagatelju ali družbi A.,  
d. o. o., sam pa je štel, da mu pisanje kot fizični osebi ni bilo vročeno. 
12. Kršitev pravice do obrambe po točki b) se lahko uporabi le v primeru, če toženec  
dejansko ni imel možnosti seznaniti se s postopkom, pri čemer je ravnal v dobri  
veri in storil vse v svoji moči, da bi v postopku sodeloval. 5 Prenovljena Uredba  
Bruselj I tako ne zahteva, da bi bila vročitev opravljena formalno pravilno, temveč  
se presoja, ali se je toženec seznanil z začetkom postopka in ali mu je to dejansko  
omogočalo obrambo svojih pravic. 6 Navedena izjema se torej lahko uporabi, če je  
pri dejanju vročitve prišlo do take pomanjkljivosti ali napake, da je bila toženčeva  
pravica do obrambe ključno prizadeta. Sodišče prve stopnje je pravilno presodilo,  
da  takšna  okoliščina  v  obravnavani  zadevi  ni  podana.  Bistveno  je,  da  se  je  
predlagatelj s tekom postopka v tujini dejansko seznanil, saj je bil kot naslovnik  
naveden (tudi) sam, pisanje pa mu je bilo vročeno na naslovu, na katerem je bil  
prijavljen  kot  fizična  oseba.  Iz  pisanja  je  lahko  razbral,  kakšna  je  vsebina  
postopka, ki je v teku v Avstriji. Če je menil, da ni jasno, kdo je toženec, bi ta  
razlog moral uveljavljati že v postopku v državi izvora. Predlagatelju je bila torej  
tožba  (s  prevodom)  vročena,  kar  zadošča  za  zaključek,  da  mu  ni  bila  kršena 
pravica do obrambe, in se na obstoj razloga iz b) točke prvega odstavka 45. člena  
Uredbe ne more uspešno sklicevati.  
O relevantnosti navedb, da predlagatelju zamudna sodba ni bila vročena 
enako vsebino kot prvi odstavek 26. člena prenovljene Uredbe Bruselj I. 
5 M. Hazelhorst, Free Movement of Civil Judgments in the European Union and the Right to a Fair  
Trial, Asser Press, 2017, str. 92.
6 Takšno stališče je Vrhovno sodišče zavzelo že v sklepu Cp 16/2012 in 17/2012 z dne 10. 1. 2013, ki se 
je sicer nanašal na vsebinsko enako določilo Uredbe Bruselj I. 
6
13. Poleg tega je predlagatelj poudarjal, da m u zamudna sodba avstrijskega sodišča ni 
bila vročena, kar je pomenilo, da ni bil seznanjen z njeno vsebino in zoper njo ni  
mogel vložiti pritožbe. Menil je, da se pri presoji izjeme po b) točki ne ugotavlja le 
pravilnost vročitve tožbe, temveč tudi zamudne sodbe. 
14. V zvezi z navedenim pritožbeno sodišče pojasnjuje, da se v primeru, ko je bila  
tožba pravilno vročena, ne presoja več, ali je bila tožencu pravilno vročena tudi  
zamudna  sodba.  Izjema  po b)  točki  se  namreč  ne  more  uporabiti,  ker  je  bila 
tožencu vročena tožba v postopku. Šele če ta predpostavka ne bi bila izpolnjena, bi 
bila potrebna nadaljnja presoja, ali je bila predlagatelju zamudna sodba (ustrezno)  
vročena  in  mu  je  to  omogočalo,  da  bi  že  v  državi  izvora  uveljavljal  pravna  
sredstva.7 To  v  prvi  vrsti  izhaja  že  iz  samega  besedila  točke  b)  kot  tudi  iz  
zgodovinske in namenske razlage navedenega določila. 
15. Enako besedilo kot ga sedaj vsebuje b) točka 45. člena prenovljene Uredbe Bruselj  
I, je  vsebovala tudi  njena  predhodnica  Uredba Bruselj  I v 2. točki  34.  člena,  
medtem ko je njena predhodnica, Bruseljska konvencija o priznanju in izvršitvi  
sodb v civilnih in gospodarskih zadevah iz leta 1968 vsebovala nekoliko drugačno  
dikcijo. V 2. točki 27. člena je tako določala, da se sodba ne prizna, če tožencu ni  
bilo vročeno pisanje o začetku postopka ali enakovredno pisanje pravočasno in na  
tak način, da bi lahko pripravil obrambo, ter je bila sodba nato izdana v njegovi  
odsotnosti.  Sodišče  Evropskih  skupnosti  je  v  zadevi  Minalmet  GmbH  proti  
Brandeis Ltd., C 123/91 z dne 12. 11. 1992 zavzelo stališče, da zamudne sodbe v  
drugi državi članici ni mogoče priznati, če pisanje o začetku postopka tožencu ni  
bilo vročeno, čeprav je bil ta nato seznanjen z izdano zamudno sodbo in zoper njo  
v  državi  izvora  ni  uporabil  razpoložljivih  pravnih  sredstev.  Na  takšno  sodno  
prakso se je evropski zakonodajalec odzval tako, da je ob sprejemu Uredbe Bruselj 
I pri obravnavanem zavrnilnem razlogu dodal nov pogoj: da se toženec ne more  
sklicevati, da mu začetno pisanje v postopku ni bilo vročeno (pravočasno in na tak  
način, da bi si lahko zagotovil obrambo), če je imel možnost izpodbijati sodbo v  
državi  izvora,  pa  je  ni  izkoristil.  Ob  predlogu  besedila  Uredbe  Bruselj  I  je  
Evropska komisija poudarila, da je dotedanja ureditev dopuščala pasivnost ali celo  
zlonamernost dolžnika, saj ga je dopuščala, da se v državi izvora vzdrži vložitve  
pravnega sredstva in si s tem zagotovi, da se sklicuje na dejstvo, da mu pisanje o  
začetku  postopka  ni  bilo  vročeno.  Tako  je  imel  dolžnik  korist  od  lastne  
malomarnosti pri obrambi svojih pravic; poleg tega je smiselno, da se procesne  
napake uveljavljajo čim prej in že v državi izvora.  
16. Evropski zakonodajalec je torej ocenil, da je kršitev pravice do obrambe v začetni  
7 Sodišče pušča odprto vprašanje, ali je po uvedbi instituta potrdila iz prenovljene Uredbe Bruselj I  
sploh  še  prepuščeno  državi  izvršbe,  da  presoja  dejstva  in  okoliščine  dejanske  vročitve  s  strani  
zaprošenega sodišča. Prenovljena Uredba Bruselj I namreč daje večjo pomembnost potrdilu, ki mora  
biti sedaj izdano s strani sodišča izvora. Prim.: T. Čebulj, Priznanje in izvršitev odločb po Uredbi  
Bruselj I BIS – sodna praksa SEU 2010-2016 (magistrsko delo), 2018, str. 46-47.  
7
fazi postopka mogoče odpraviti v kasnejši fazi z vložitvijo pravnega sredstva.  
Tako so bila presežena stališča, da vložitev pravnega sredstva proti zamudni sodbi  
ne  more  biti  enakovredna  možnosti  obrambe  pred  izdajo  sodne  odločbe.  Če  
pisanje o začetku postopka tožencu ni bilo vročeno, mu  mora zamudna  sodba  
omogočiti, da se seznani z vsemi elementi spora in brani svoje pravice tako, kot bi  
to sicer lahko storil v postopku pred izdajo sodbe. 8 Sodišče Evropske unije je v  
zadevi  ASML  pojasnilo,  da  mora  v  primeru,  ko  tožencu  začetno  pisanje  v  
postopku  ni  bilo  vročeno,  za  očitek  iz  b)  točke,  da  ni  izkoristil  možnosti  za  
izpodbijanje odločbe, tožencu biti vročena zamudna sodba, saj se le v tem primeru  
lahko seznani z njenimi  razlogi in jo uspešno izpodbija. Vendar te razlage ni  
mogoče  širiti  na  primere,  ko je  bil  tožencu pravilno  vročen že  začetni  akt  v  
postopku. V takšnem primeru je namreč imel možnost sodelovanja v postopku in  
tako vprašanje, ali mu je bila zamudna sodba vročena, ni več relevantno. Zamudna  
sodba  mora  biti  tožencu  vročena  ravno  zato,  da  lahko  s  pravnimi  sredstvi  
uveljavlja, da mu začetno pisanje v postopku ni bilo (pravočasno in na ustrezen  
način) vročeno. To izhaja iz utemeljitve osnutka Evropske komisije ter iz namena  
same norme. Tako se ne upošteva, ali bi toženec iz drugih razlogov lahko v državi  
izvora vložil pravno sredstvo.9 
17. Da se vročitev zamudne sodbe po prenovljeni Uredbi Bruselj I ne zahteva, izhaja  
tudi iz 43. člena Uredbe, ki določa, da se v primeru, ko se zahteva izvršitev sodne  
odločbe, izdane v drugi državi članici, pred prvim izvršilnim ukrepom osebi, zoper 
katero se zahteva izvršitev, vroči potrdilo, ki mu je priložena sodna odločba, če ji  
še ni bila vročena.  S prenovljeno Uredbo Bruselj I je tako dopuščeno, da vročitev  
odločbe, katere izvršitev se zahteva, ni predpogoj za vložitev zahteve za izvršitev  
v zaprošeni državi in da je mogoče to odločbo toženi stranki vročiti šele pred  
prvim izvršilnim ukrepom. Glede podobne zahteve iz Uredbe Bruselj I je Sodišče  
Evropske unije v zadevi Van der Linde n10 pojasnilo, da je njen namen,  da se  
toženec seznani z odločbo in da se mu omogoči, da jo prostovoljno izvrši.11 
Presoja obstoja izjeme  po a)  točki  prvega odstavka  45. člena prenovljene  
Uredbe Bruselj I
18. Pri  zatrjevani  kršitvi  pravice  do  poštenega  sojenja  oziroma  načela  
8 Primerjaj Sklepne predloge generalnega pravobranilca Philippa Legerja v zadevi ASML Netherlands  
BV proti Semiconductor Industry Services GmbH, C-283/05.
9 J. Kropholler, J. von Hein, Europäisches Zivilprozessrecht, str. 586-587. 
10 Zadeva  Roger  van  der  Linden  proti  Berufsgenossenschaft  der  Feinmechanik  und  Elektrotechnik,  
C-275/94 z dne 14. 3. 1996.
11 Primerjaj Sklepne predloge generalnega pravobranilca Philippa Legerja v zadevi ASML Netherlands  
BV proti Semiconductor Industry Services GmbH, C-283/05, tč. 77 in 78. 
8
kontradiktornosti v začetnem stadiju postopka bo sodišče presojalo obstoj izjeme  
po že obravnavani b) točki. Če pa bo uveljavljana kršitev te pravice v poznejši fazi  
postopka,  je mogoča  le presoja,  ali je s  tem prišlo do kršitve  javnega reda v  
zaprošeni državi članici.12
19. Sodišče Evropske unije je že večkrat poudarilo, da lahko razlog nasprotovanja  
javnemu redu pride v poštev le v izjemnih situacijah, saj je poseben pomen čim  
širše proste prehodnosti sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah znotraj  
Evropske unije splošno sprejet. Pridržek javnega reda mora biti predmet ozke in  
restriktivne razlage ter ga je treba uporabiti le kot  ultima ratio . Težnja po ozki  
razlagi tega pojma je razvidna že iz določila, da mora biti priznanje v  očitnem 
nasprotju z javnim redom zaprošene države članice. Za nasprotje z javnim redom  
države izvršbe gre takrat, ko je s tujo sodno odločbo v tolikšni meri kršeno eno od  
njenih  temeljnih  pravnih  načel,  da  je  tuja  sodna  odločba  v  nesprejemljivem  
nasprotju s pravnim redom države izvršbe. Pri tem mora biti očitno kršena pravna  
norma, ki v državi izvršbe velja za eno od bistvenih oziroma posega v temeljne  
pravice in vrednote, na katerih temelji pravni red. Nasprotovanje javnemu redu je  
podano  le,  če  bi  bil  rezultat  priznanja  oziroma  izvršitve  tuje  sodne  odločbe  
nevzdržen.13 
20. Predlagatelj je kršitev javnega reda utemeljeval z navedbami, da mu  zamudna  
sodba  ni  bila  vročena  in  da  posledično  zoper  njo  v  državi  izvora  ni  mogel  
uveljavljati pravnih sredstev. S takšnimi navedbami (upoštevaje tudi že povedano  
pri presoji obstoja odklonilnega razloga po b) točki) ne more uspešno uveljavljati  
razloga nasprotovanja javnemu redu v Republiki Sloveniji. Iz določil prenovljene  
Uredbe Bruselj I izhaja, da četudi tožencu zamudna sodba v državi članici izvora  
res ne bi bila vročena, bi do njene vročitve prišlo v postopku izvršbe, kot to določa  
43. člen Uredbe. Dolžnik bo torej najpozneje v postopku izvršitve seznanjen s tujo  
sodno odločbo in bo zoper njo v državi izvora še vedno lahko uveljavljal pravna  
sredstva. Dolžnik je dolžan izčrpati še obstoječa pravna sredstva v državi izvora,  
sicer se po določilih Uredbe ne more sklicevati na obstoj zavrnilnih razlogov, pri  
čemer se Uredba ne omejuje na vložitev pravnih sredstev pred pričetkom postopka  
izvršitve v zaprošeni državi. 14 Postopek izvršitve pa bo sodišče v zaprošeni državi  
prekinilo, če bo dolžnik zoper odločbo v državi izvora vložil pravno sredstvo (38.  
člen in 51. člen prenovljene  Uredbe  Bruselj I).  Tako v dani  fazi  postopka  ni  
izkazano,  da  predlagatelju  v  državi  izvora  ne  bi  bilo  omogočeno  uveljavljati  
pravnih sredstev zoper sporno odločbo. 
12 J. Kropholler, J. von Hein, Europäisches Zivilprozessrecht, str. 575. 
13 A. Ekart in V. Rijavec, v: M. Repas, V. Rijavec, Mednarodno zasebno pravo Evropske unije, Uradni  
list Republike Slovenije, 2018, str. 272. 
14 J. Kropholler, J. von Hein, Europäisches Zivilprozessrecht, str. 586. 
9
O zahtevi za izvedbo naroka 
21. O  predlogu  za  zavrnitev  priznanja  sodne  odločbe  (četrti  odstavek  45.  člena  
prenovljene  Uredbe  Bruselj  I)  na  podlagi  drugega  odstavka  36.  člena  Uredbe 
odloča najprej sodnik posameznik v enostranskem postopku, s katerim predlogu  
ugodi ali ga zavrne. Sodišče nato vroči sklep vsem udeležencem postopka ter jih  
pouči  o  možnosti  vložitve  ugovora.  O  ugovoru  odloči  senat  treh  sodnikov  
okrožnega  sodišča,  ki  je  izdalo  sklep.  Za  navedeni  postopek  se  smiselno  
uporabljajo pravila Zakona o nepravdnem postopku (ZNP), po katerem v postopku 
na prvi stopnji glavna obravnava ni obligatorna (7. člen ZNP). Postopek odločanja  
o ugovoru mora sicer zagotoviti polno kontradiktornost, vendar pa je to mogoče  
zagotoviti tudi s pisnostjo postopka.15 Tudi Evropsko sodišče za človekove pravice 
priznava, da se v izjemnih okoliščinah, kadar se denimo postopek nanaša izključno 
na pravna vprašanja ali kadar ni dvomov glede verodostojnosti ali spornih dejstev,  
ki bi zahtevala obravnavo, temveč lahko sodišča pošteno in razumno odločijo o  
zadevi na podlagi navedb strank in drugega pisnega gradiva, glavna obravnava ne  
opravi.16 
22. Odločitev o tem, ali bo sodišče v postopku odločanja o ugovoru izvedlo narok, bo  
tako odvisna od tega, ali bo odločitev o zavrnitvi priznanja odvisna od spornih  
dejstev ali izključno od presoje  pravnih vprašanj. 17 Ker  je bilo v obravnavani  
zadevi med strankama odločilno dejstvo – da je bila tožba vročena predlagatelju,  
pri čemer je bil kot naslovnik naveden Gregor  Locnikar (Vis futura, d. o. o.),  
nesporno, medtem ko vprašanje, ali je bila predlagatelju vročena tudi sodba, ni  
pravno relevantno, sodišče prve stopnje naroka za odločanje o ugovoru ni bilo  
dolžno izvesti ter z njegovo neizvedbo tudi ni poseglo v predlagateljevo pravico  
do izjave in kontradiktornega postopka. 
Odločitev o pritožbi 
23. Ker pritožbeni razlogi in razlogi, na katere pazi sodišče po uradni dolžnosti, niso  
podani, je Vrhovno sodišče pritožbo zavrnilo in potrdilo sklep sodišča prve stopnje 
(2. točka 365. člena Zakona o pravdnem postopku – ZPP v zvezi s 37. členom  
ZNP).
Odločitev o stroških pritožbenega postopka 
24. Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na prvem odstavku 165. člena  
15 Primerjaj A. Galič, Postopek priznanja in razglasitve izvršljivosti tujih sodnih odločb po Uredbi št.  
44/2001 („Bruseljski uredbi“), Zbornik znanstvenih razprav, 2006, str. 72. 
16 Primerjaj  denimo  obrazložitev  v  zadevi  Mirovni  inštitut  proti  Sloveniji,  št.  32303/2013  z  dne  
13. 3. 2018 ter v njej omenjeni odločbi Schuler Zgraggen proti Švici, št. 14518/89 z dne 24. 6. 1993 in  
Döry proti Švedski, št. 28394/95 z dne 12. 11. 2002. 
17 A. Ekart in V. Rijavec, v: M. Repas, V. Rijavec, Mednarodno zasebno pravo Evropske unije, Uradni  
list Republike Slovenije, 2018, str. 266. 
10
ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP. Ker predlagatelj s pritožbo ni  
uspel, mora  nasprotnemu udeležencu povrniti stroške, ki jih je imel  s sestavo  
odgovora  na  pritožbo.  Pritožbeno  sodišče  je  nasprotnemu  udeležencu priznalo  
nagrado za sestavo odgovora na pritožbo po tar. št. 27/6 Odvetniške tarife (OT) v  
višini 500 točk in materialne stroške v višini 2 % oziroma 10 točk (11. člen OT),  
kar upoštevaje vrednost točke 0,46 EUR znaša 234,60 EUR, povečano za 22 %  
DDV  pa  286,21  EUR.  Navedeni  znesek  mora  predlagatelj  nasprotnemu  
udeležencu  povrniti  v  15  dneh,  v  primeru  zamude  z  zakonskimi  zamudnimi  
obrestmi od izteka navedenega roka dalje do plačila. 
Ljubljana,  21. februar 2019
Predsednik senata:
Jan Zobec l.r.
11