62005CC0278_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Uvod
1. High Court of Justice of England & Wales, Chancery Division, v tej zadevi sprašuje Sodišče, kako je treba razlagati člen 8 Direktive 80/987/EGS z dne 20. oktobra 1980 o približevanju zakonodaje držav članic o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca(2) . Predmet člena 8 Direktive 80/987 je varstvo interesov delavcev v zvezi s pravicami iz pokojninskega podjetniškega zavarovanja ob plačilni nesposobnosti delodajalca.
2. Tožeče stranke v postopku v glavni stvari so nekdanji zaposleni podjetja, ki je postalo plačilno nesposobno. To podjetje je imelo dva sklada za podjetniško starostno pokojninsko zavarovanje. Zaradi plačilne nesposobnosti podjetja pa sta bila tudi ta sklada zaprta, pri tem pa se je izkazalo, da njuna aktiva ne zadostuje, da bi se poravnale terjatve zavarovancev. Tožeče stranke so zato soočene z znatnim zmanjšanjem pogodbeno dogovorjene podjetniške pokojnine. V tožbi proti pristojnemu ministrstvu Združenega kraljestva se za uveljavljanje pravice do denarnega nadomestila zaradi zmanjšanja pokojnin sklicujejo na člen 8 Direktive 80/987.
3. Ob tem ozadju predložitveno sodišče Sodišču postavlja vprašanja glede vsebine člena 8 Direktive 80/987. Poleg tega predložitveno sodišče prosi za pojasnitev predpostavk za odgovornost države za škodo zaradi nepravilnega prenosa direktive.
II – Pravni okvir
A – Pravo Skupnosti
1. Direktiva 80/987
4. V prvi uvodni izjavi Direktive 80/987 je navedeno:
„ker je v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca treba zavarovati delavce in zlasti jamčiti izplačilo njihovih neporavnanih terjatev ter hkrati upoštevati, da mora biti gospodarski in socialni razvoj v Skupnosti uravnotežen“.
5. Direktiva v oddelku II, naslovljenem „Predpisi o jamstvenih ustanovah“, vsebuje določbe o zavarovanju pravic delavcev do plačila.
6. Člen 4(1) določa, da imajo države članice možnost omejiti obveznosti jamstvene ustanove iz člena 3 glede plačil. V skladu s členom 4(3) lahko države članice „določijo zgornjo mejo jamstva za neporavnane terjatve delavcev, da se izognejo izplačilu zneskov, ki presegajo socialnovarstvene cilje te direktive“.
7. Direktiva v oddelku III, naslovljenem „Predpisi o socialni varnosti“, vsebuje varstvene določbe o pravicah zavarovancev.
8. V skladu s členom 6 se lahko države članice odločijo, da „se členi 3, 4 in 5 ne uporabljajo za prispevke obveznega socialnega zavarovanja ali dodatnega podjetniškega ali medpodjetniškega pokojninskega zavarovanja izven obveznega socialnega zavarovanja“.
9. Člen 7 določa, da „[z]a primer, ko delodajalec zavarovalnim ustanovam v okviru državnega sistema socialnega zavarovanja ne plačuje obveznih prispevkov, še preden postane plačilno nesposoben, države članice sprejmejo ukrepe, s katerimi zagotovijo, da to ne prizadene delavčeve upravičenosti do nadomestil pri teh zavarovalnih ustanovah […]“.
10. Člen 8 Direktive 80/987 določa:
„Države članice zagotovijo potrebne ukrepe za varstvo interesov delavcev in oseb, ki so že zapustili delodajalčevo podjetje ali dejavnost na dan, ko ta postane plačilno nesposoben, v zvezi s priznano ali bodočo upravičenostjo do starostnih prejemkov, vključno z družinskimi prejemki, iz naslova dodatnega pokojninskega podjetniškega ali medpodjetniškega zavarovanja izven obveznega socialnega zavarovanja.“
2. Direktiva 2002/74/ES o spremembi Direktive 80/987(3) (v nadaljevanju: Direktiva 2002/74)
11. Direktiva 2002/74 ni spremenila člena 8.
12. V uvodni izjavi 2 te direktive je navedeno:
„Cilj Direktive 80/987/EGS je zagotovitev minimalne ravni varstva delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca. Direktiva v ta namen zahteva od držav članic, naj ustanovijo organ, ki zagotavlja plačilo neporavnanih terjatev delavcev.“
3. Direktiva 2003/41/ES z dne 3. junija 2003 o dejavnostih in nadzoru institucij za poklicno pokojninsko zavarovanje(4)
13. V uvodni izjavi 18 direktive je pojasnjeno, da je „[v] primeru stečaja pokroviteljskega podjetja […] član soočen tako s tveganjem izgube delovnega mesta kot tudi pridobljenih pravic do pokojnine“. Dalje je v tej uvodni izjavi navedeno: „Zaradi tega je treba zagotoviti nedvoumno razmejitev med tem podjetjem in institucijo ter določiti minimalna preudarna načela za zaščito članov.“
14. Ureditev glede insolventnosti pokroviteljskih podjetij vsebuje le člen 8 direktive, ki določa pravno razlikovanje med ustanoviteljskimi podjetji in institucijami za poklicno pokojninsko zavarovanje.
15. Člen 16(2) direktive dopušča začasno nezadostno financiranje sklada poklicnega pokojninskega zavarovanja in za ta primer vsebuje dodatne določbe.
B – Pravo države članice
16. Pravila, ki veljajo v Združenem kraljestvu glede varstva delavcev v zvezi z njihovimi pokojninami ob plačilni nesposobnosti delodajalca, v bistvu določajo, da upniki ne morejo poseči v premoženje sklada podjetniškega pokojninskega zavarovanja in da National Insurance Fund izplača del prispevkov, ki zaradi plačilne nesposobnosti delodajalca niso bili vplačani v sklad podjetniškega pokojninskega zavarovanja.
17. Vendar niti uporaba varstvenih ukrepov, ki v Združenem kraljestvu veljajo za delavce, ni preprečila, da pričakovane pravice iz naslova pokojnine prve tožeče stranke po insolventnosti delodajalca znašajo le še 20 % in pričakovane pravice iz naslova pokojnine druge tožeče stranke le 49 % celotne pravice.
III – Dejansko stanje in postopek v glavni stvari
18. Tožeče stranke postopka v glavni stvari so bili delavci podjetja ASW Limited (v nadaljevanju: ASW), nad premoženjem katerega poteka stečajni postopek in za katero je bila s sklepom z dne 24. aprila 2003 odrejena prisilna likvidacija.
19. ASW je imelo dva sistema pokojninskega zavarovanja, namreč „ASW Pension Plan“ in „ASW Sheerness Steel Group Pension Fund“ (v nadaljevanju: sistema pokojninskega zavarovanja). Sistema pokojninskega zavarovanja sta bila sistema dodatnega podjetniškega pokojninskega zavarovanja s temi značilnostmi:
Višina pravic do dajatev se je za člana določala na podlagi odmerne stopnje, zadnje plače in trajanja zaposlitve zavarovanca v družbi. Ta vrsta dajatev se opiše kot „prejemki na podlagi zadnje plače“. Sistema pokojninskega zavarovanja sta se v skladu z veljavnimi predpisi financirala na eni strani z vplačili delavcev, ki so morali odvesti določen odstotek plače kot prispevek. Na drugi strani je bil delodajalec dolžan plačevati prispevke v obsegu, ki je bil potreben za zagotovitev dajatev, ki jih je treba izplačati. Ta vrsta sistema pokojninskega zavarovanja je opredeljena kot pokojninski sistem „z uravnoteženimi stroški“. Delodajalec je sistema pokojninskega zavarovanja vodil kot neodvisna skrbniška sklada.
20. Sistema pokojninskega zavarovanja podjetja ASW sta bila po uvedbi stečajnega postopka nad podjetjem ASW julija 2002 zaprta in sta v likvidaciji. Po aktuarskih izračunih na dan 31. julija 2002 izkazujeta izgube v znesku 99,7 milijona GBP (ASW Pension Plan) in 41,2 milijona GBP (ASW Sheerness Steel Group Pension Fund). Prav tako ni več možnosti, da bi ASW ali druga podjetja vplačala dodatne zneske v sistema pokojninskega zavarovanja.
21. Aktiva sistemov pokojninskega zavarovanja tako ne zadošča za izpolnjevanje vseh obstoječih pravic in pričakovanih pravic delavcev, ki so bili zavarovanci sistemov pokojninskega zavarovanja.
22. Zakonske določbe o sistemih pokojninskega zavarovanja za primer takšnega primanjkljaja določajo prednostni vrstni red, po katerem se izpolnjujejo pravice zavarovancev: skrbniki so zavezani, da prednostno uporabijo aktivo sistemov pokojninskega zavarovanja za izpolnjevanje pravic tistih zavarovancev, ki so ob nastopu likvidacije sistemov že prejemali pokojnino, in šele nato – kolikor sistemu pokojninskega zavarovanja še preostane aktiva – plačujejo prejemke tistim, ki ob prenehanju še ne prejemajo pravic.
23. Ta ureditev je ob uporabi v dejanskem stanju postopka v glavni stvari vodila do tega, da so bile pričakovane pravice do pokojnine delavcev podjetja ASW, ki še niso prejemali pokojnine, zmanjšane. Po izračunih aktuarjev sistemov pokojninskega zavarovanja znaša pričakovanje do izplačila prve tožeče stranke komaj 20 % prvotnih pravic iz naslova sistema podjetniškega pokojninskega zavarovanja, za drugo tožečo stranko pa so izračunali, da znaša le 49 % prvotnih pravic.
24. Ta pričakovanja do izplačila nesporno izhajajo iz upoštevanja mehanizmov, ki jih predvideva pravo Združenega kraljestva za zaščito pravic delavcev iz podjetniškega pokojninskega zavarovanja ob stečaju delodajalca.
25. Ker državni pokojninski sistem Združenega kraljestva upokojencem povprečno plača le 37 % zadnje plače, so dodatne pokojnine iz sistemov pokojninskega zavarovanja po navedbah tožečih strank predstavljale večino jamstva za starost.
26. Tožeče stranke so zato pred predložitvenim sodiščem sprožile postopek za plačilo odškodnine proti vladi Združenega kraljestva, v katerem uveljavljajo plačilo razlike med svojimi pogodbeno zagotovljenimi plačili pokojnine in plačili pokojnine, ki jih pričakujejo zdaj po stečaju delodajalca. Pri tem se za utemeljitev tožbe sklicujejo na člen 8 Direktive 80/987.
IV – Predlog za sprejetje predhodne odločbe in postopek pred Sodiščem
27. Predložitveno sodišče je s sklepom z dne 22. junija 2005 prekinilo postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
1. Ali je treba člen 8 Direktive 80/987/EGS razlagati v smislu, da morajo države članice kakorkoli zagotoviti celotno financiranje pravic delavcev, ki izhajajo iz dodatnega pokojninskega podjetniškega zavarovanja ali medpodjetniškega zavarovanja, če postane delavčev zasebni delodajalec plačilno nesposoben in sredstva iz njegovega zavarovanja ne zadostujejo za financiranje teh prejemkov?
2. Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, ali zakonodaja, kakršna je opisana zgoraj, ki je v veljavi v Združenem kraljestvu, zadostno izpolnjuje zahteve iz člena 8?
3. Če zakonske določbe Združenega kraljestva niso skladne s členom 8, kako naj bi nacionalno sodišče preizkusilo, ali je posledična kršitev prava Skupnosti dovolj huda, da bi pomenila odškodninsko odgovornost? Še zlasti, ali je sama kršitev dovolj za ugotovitev obstoja dovolj hude kršitve, ali mora obstajati očitna in težka kršitev meja zakonodajnih pooblastil s strani države članice, ali pa je treba uporabiti kakšen drug preizkus in če, kateri?
28. Tožeče stranke v postopku v glavni stvari, vlada Združenega kraljestva, irska vlada ter Komisija so v zvezi s predlogom za sprejetje predhodne odločbe podale pisna stališča. Tožeče stranke postopka v glavni stvari, irska in nizozemska vlada, vlada Združenega kraljestva in Komisija so predstavile stališča na obravnavi dne 1. junija 2006.
V – Pravna presoja
A – Prvo in drugo vprašanje za predhodno odločanje
29. Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem za predhodno odločanje v bistvu sprašuje, ali člen 8 Direktive 80/987 države članice zavezuje, da same plačajo, da bi nadomestile izpade, ki nastanejo zato, ker po insolventnosti delodajalca aktiva sistema pokojninskega zavarovanja ne zadošča za izpolnjevanje vseh pravic delavcev.
30. Z drugim vprašanjem za predhodno odločanje se Sodišče sprašuje, ali je bil člen 8 Direktive 80/987 zadostno prenesen z zakonskimi določbami, ki veljajo v Združenem kraljestvu.
31. Glede drugega vprašanja je najprej treba spomniti, da Sodišče v postopku v skladu s členom 234 ES ne more odločati glede združljivosti nacionalnih ukrepov s pravom Skupnosti. Lahko pa ponudi elemente za razlago prava Skupnosti, ki nacionalnemu sodišču omogočajo, da odloči o združljivosti določb s pravom Skupnosti v sporu, ki mu je predložen.(5)
32. Namen tako prvega kot drugega vprašanja je torej v bistvu razlaga člena 8 Direktive 80/987.
33. Tako je primerno, da se na prvo in drugo vprašanje odgovori skupaj, in sicer tako, da se v prvem koraku analizira, kakšno varstvo zahteva člen 8 Direktive 80/987: zoper katere posege in v kakšnem obsegu člen 8 varuje interese delavcev? V drugem koraku je treba proučiti, ali iz člena 8 izhaja obveznost držav članic, da to varstvo zagotovijo z lastnimi denarnimi plačili v smislu jamstva za izpad.
34. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je pri razlagi pomena določbe prava Skupnosti treba upoštevati hkrati njeno besedilo, njen smisel in njene cilje.(6)
1. Obseg varstva člena 8 Direktive 80/987
35. V skladu s členom 8 Direktive 80/987 države članice zagotovijo „ potrebne ukrepe
za varstvo interesov
delavcev […] v zvezi s priznano
ali bodočo upravičenostjo do starostnih prejemkov
[…].“(7)
36. Obseg varstva člena 8 je torej treba določiti z razlago pojmov „ varstvo interesov v zvezi s priznano upravičenostjo do starostnih prejemkov “ in „ potrebni ukrepi “. Obseg varstva člena 8 je poleg tega določen z dodatno predpostavko, namreč pogojenostjo posega v pravice do starostnih prejemkov z insolventnostjo .
a) Interesi, ki jih varuje člen 8 Direktive 80/987
37. Najprej lahko opazimo, da člen 8 Direktive 80/987 meri na varstvo interesov
delavcev, in ne na varstvo pravic
ali zahtevkov . Zakonodajalec Skupnosti pa je s takšnim besedilom le upošteval dejstvo, da zaradi plačilne nesposobnosti delodajalca ni prizadet pravni obstoj pravic delavcev, temveč da trpi gospodarska vrednost teh pravic. Če bi člen 8 določal varstvo pravic delavcev, to varstvo ne bi imelo pomena, ker same pravice zaradi insolventnosti delodajalca niso prizadete. Insolventnost delodajalca pa lahko prizadene izpolnjevanje pravic delavcev. Oblikovanje besedila, ki je bilo izbrano v členu 8, torej pojasni, da je treba varovati gospodarske interese delavcev do dejanske izpolnitve njihovih pravic, ki so v ozadju še naprej neomejeno obstoječih pravic.
38. Če pa člen 8 torej namerava varovati interese delavcev v zvezi z njihovimi pridobljenimi pravicami ali pričakovanimi pravicami do starostnih prejemkov, potem z drugimi besedami namerava varovati interese delavcev do plačila njihovih pravic do pokojnine.
39. Toda preden v naslednjem koraku proučim, ali člen 8 ta interes delavcev ščiti v polnem obsegu, je najprej treba proučiti, zoper katere posege v te interese varuje člen 8.
b) Poseg mora biti pogojen z insolventnostjo
40. Zahteva po pogojenosti z insolventnostjo izhaja iz predmeta urejanja Direktive 80/987, katere cilj je delavcem zagotoviti varstvo pred posegi v njihove pravice ravno na podlagi plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca.
41. Posledica primanjkljaja sistema podjetniškega pokojninskega zavarovanja je nedvomno poseg v interese delavcev v zvezi z njihovimi pričakovanji do pokojnine. V takšnem primeru namreč aktiva oskrbovalnega podjetja ne zadošča za izpolnjevanje vseh pravic.
42. Vprašljivo pa je, ali člen 8 Direktive 80/987 zahteva tudi varstvo delavcev proti tej obliki poseganja. Po mnenju vlade Združenega kraljestva, pa tudi irske in nizozemske vlade, področje uporabe člena 8 ne zajema varstva pred primanjkljajem sistema pokojninskega zavarovanja, ker ta poseg ni pogojen z insolventnostjo. Ločitev premoženja delodajalca in sistema pokojninskega zavarovanja, s katero se prepreči, da bi upniki ob insolventnosti delodajalca posegli po premoženju sistema pokojninskega zavarovanja, zadošča za varstvo interesov delavcev.
43. Vendar se lahko tudi primanjkljaj sistema pokojninskega zavarovanja – odvisno od oblike sistema podjetniškega pokojninskega zavarovanja – izkaže kot poseg v interese delavcev, ki je pogojen z insolventnostjo.(8)
44. V stabilnost sistemov podjetniškega starostnega zavarovanja se lahko – glede na obliko – poseže s številnimi sistemu lastnimi dejavniki. Tako lahko na primer nepredviden razvoj kapitalskih trgov, neizpolnitev demografskih napovedi ali slabo upravljanje povzročijo nastanek primanjkljaja sistema, da se ne izide izračun, na katerem temeljijo zaveze za dajatve, in da pri izplačilu dajatev pokojnina delavca ne more biti izplačana v obljubljeni višini.
45. Predmet Direktive 80/987 pa je – kar jasno izhaja iz njenega naslova in konteksta vseh njenih določb – izključno varstvo pred posegi v interese delavcev, ki so pogojeni z insolventnostjo . Člen 8 te direktive podeli varstvo le toliko, kolikor zahteva ukrepe, s katerimi naj bi se zagotovilo, da plačilna nesposobnost delodajalca ne poseže v podjetniško pokojninsko zavarovanje.
46. Iz tega izhaja, da na prvi pogled področje varstva člena 8 ne obsega primanjkljaja sistema podjetniškega pokojninskega zavarovanja. Uresničitev zgoraj navedenih splošnih tveganj nekega pokojninskega sistema načeloma ni v zvezi z morebitno plačilno nesposobnostjo delodajalca, temveč je od te neodvisna.
47. Kot končna posledica neke oblike sistema podjetniškega pokojninskega zavarovanja pa je lahko – ob odstopanju od te načelne presoje – tudi uresničitev sistemskih tveganj ob plačilni nesposobnosti delodajalca poseg v smislu člena 8, ki je pogojen z insolventnostjo.
48. To je treba domnevati zlasti takrat, ko delodajalec sprejme zavezo za pokojnino, ki je neodvisna od gospodarskega razvoja sistema podjetniškega pokojninskega zavarovanja. Tak položaj je tudi podlaga sistema z uravnoteženimi stroški v tem primeru. Znotraj sistema z uravnoteženimi stroški, v katerem se delavcem kot pokojnina obljubi določen odstotek njihove zadnje plače in delodajalec nosi dolžnost plačila dodatka v zvezi z razliko med pravico do izplačila, ki jo krije sistem podjetniškega pokojninskega zavarovanja, in obljubljeno pravico do izplačila, je pravica delavca v višini zneska te razlike izpostavljena tveganju insolventnosti delodajalca. Kolikor plačilna nesposobnost delodajalca nasprotuje popolni uresničitvi te terjatve v znesku te razlike, gre za poseg v interes delavcev, ki so pogojeni z insolventnostjo.
49. Do drugačne presoje ne more voditi niti dejstvo, da znesek razlike, ki jo mora plačati delodajalec, temelji tudi na tveganjih, ki niso pogojena z insolventnostjo. Znotraj sistema z uravnoteženimi stroški, ki temelji na zadnji plači, je uresničitev ustreznih tveganj le motnja notranjega izračuna delodajalca, ki je soočen z višjimi dolžnostmi izravnave, kot je bilo prvotno izračunano. Vprašanje, iz česa so sestavljeni dodatki, ki jih mora plačati delodajalec, pa nima vpliva na opredelitev izpada teh dopolnilnih plačil kot posega v pravico delavca, ki je pogojen z insolventnostjo. Brez nastopa plačilne nesposobnosti bi za delavca obstajala ustrezna dolžnost plačila ne glede na to, iz česa je sestavljen znesek dodatka, ki ga je treba plačati.
50. V primeru primanjkljaja sistema pokojninskega zavarovanja ob pojavu insolventnosti ta vodi – če govorimo figurativno – do betoniranja položaja primanjkljaja. Če aktiva ne zadošča za izpolnjevanje vseh dogovorjenih pričakovanj do izplačila in se tega deficita ne da izravnati na podlagi insolventnosti, je ta primanjkljaj posledica plačilne nesposobnosti delodajalca. Z insolventnostjo se uresniči tveganje, ki ga prehoden primanjkljaj predstavlja za interese delavcev, ker izpadejo dodatna plačila. Tveganje postane nepopravljiv poseg v te interese.
51. Tako je treba ugotoviti, da v tej zadevi ni pomembno, kateri potek dogodkov je vodil do primanjkljaja pokojninskih sistemov. Kolikor namreč ne bi bilo mogoče popolno plačilo dajatev iz skladov, bi vsekakor obstajala ustrezna jamčevalna dolžnost delodajalca, ki pa se zdaj na podlagi nastopa plačilne nesposobnosti ne more več uresničiti.
52. Zato je treba ugotoviti, da primanjkljaj sistema pokojninskega zavarovanja načeloma ni poseg, pred katerim člen 8 varuje delavce ob insolventnosti delodajalca. Posebna organizacija in oblika pokojninskega sistema pa lahko vodita do tega, da je treba popraviti to načelno oceno in da je tudi primanjkljaj poseg, ki je pogojen z insolventnostjo in pred katerim varuje člen 8. „Sistem z uravnoteženimi stroški“, ki je izbran v tem primeru, pa predstavlja poseben položaj, v katerem primanjkljaj sistema pokojninskega zavarovanja ob insolventnosti delodajalca vodi do posega v interese delavcev, ki je pogojen z insolventnostjo.
53. Temu rezultatu ne nasprotuje niti Direktiva 2003/41 o dejavnostih in nadzoru institucij za poklicno pokojninsko zavarovanje. Najprej je treba pojasniti, da je v tej zadevi Direktiva 2003/41 začela veljati šele po uvedbi stečajnega postopka in zaprtju sistemov pokojninskega zavarovanja. Za to zadevo nima neposrednih pravnih posledic, lahko bi imela le učinek indica v zvezi z razumevanjem člena 8. Vlada Združenega kraljestva, irska in nizozemska vlada sicer pravilno navajajo, da so bile šele z Direktivo 2003/41 izrecno uvedene določbe o financiranju skladov poklicnega pokojninskega zavarovanja in da člen 16(2) te direktive celo dopušča začasen primanjkljaj. Iz tega pa ni mogoče izpeljati ničesar za razumevanje člena 8 Direktive 80/987. Obe direktivi namreč urejata različna predmeta. Predmet Direktive 80/987 je varstvo interesov delavcev v primeru insolventnosti delodajalca, predmet Direktive 2003/41 pa poklicno pokojninsko zavarovanje. Iz dejstva, da Direktiva 2003/41 dopušča začasen primanjkljaj, se ne da sklepati na odgovor na vprašanje, kakšno je varstvo interesov delavcev, če insolventnost delodajalca zadeva sistem pokojninskega zavarovanja in poprava primanjkljaja z insolventnostjo ni mogoča. To varstvo delavcev Direktiva 80/987 ureja v zgoraj navedenem smislu.
2. Raven varstva člena 8 Direktive 80/987
54. Po mnenju vlade Združenega kraljestva in irske vlade člen 8 Direktive 80/987 ne zahteva popolnega varstva pravic do pokojnine ali pričakovanih pravic do pokojnine, temveč le minimalno varstvo. Vendar pa ne navedeta, kakšna naj bi bila konkretna vsebina tega minimalnega varstva. Iz razlage člena 8 pa izhaja, da člen 8 zahteva popolno varstvo.
a) Besedilo člena 8 Direktive 80/987
55. Besedilo člena 8 na širše govori o interesih delavcev v zvezi z njihovimi pokojninami, ki naj se varujejo. Besedilo „interes na pravicah“ označuje, kot je že bilo navedeno, gospodarski interes do izpolnitve, ki je v ozadju pravice.
56. Interes do pravice iz podjetniškega pokojninskega zavarovanja je gospodarski interes do izpolnitve dogovorjene podjetniške pravice do pokojnine. Ta gospodarski interes je usmerjen na popolno izpolnitev dogovorjenih pokojnin. Interesu delavca ravno ne ustreza, da se mu izplača le del pogodbeno dogovorjene pravice do pokojnine. V nasprotju z mnenjem vlade Združenega kraljestva iz uporabe pojma „interes“ ne izhaja, da člen 8 ne zahteva popolnega varstva. Ta pojem upošteva okoliščino, da se z insolventnostjo delodajalca formalno ne poseže v pravice delavcev.(9) Poleg tega iz besedila ne izhajajo okoliščine, ki bi govorile v prid zmanjšani ravni varstva.
57. V nadaljevanju je treba preizkusiti, ali sistematski in teleološki razlogi potrdijo jezikovno razlago ali pa iz njih izhaja nižja raven varstva.
b) Sistematski argumenti
58. V zvezi s kontekstom Direktive 80/987 je treba najprej ugotoviti, da direktiva ne vsebuje ureditve, ki bi izrecno predvidevala omejitev varstvenega obsega člena 8, ki je v oddelku III.
59. Nasprotno pa so v oddelku II direktive, katerega predmet so pravice delavcev do plače, izrecne omejitve varstva. Tako odstavek 1 člena 4 v povezavi z odstavkom 3 predvideva možnost, da države članice določijo „zgornjo mejo jamstva za neporavnane terjatve delavcev, da se izognejo izplačilu zneskov, ki presegajo socialnovarstvene cilje te direktive“.
60. Vlada Združenega kraljestva iz tega sklepa, da je varstvo, ki je nižje ravni od popolnega, načeloma združljivo s socialnim namenom te direktive, tako tudi v okviru člena 8. Irska vlada trdi podobno in predlaga analogno uporabo člena 4(3) za člen 8. Takšna sistematična razlaga pa ne more kar tako iti čez to, da je člen 4(3) v drugem oddelku direktive, ki je strogo razdeljena po področjih urejanja. Predmet oddelka II so predpisi o jamstvenih ustanovah za zavarovanje pravic do plačila ob insolventnosti, predmet oddelka III pa predpisi o socialni varnosti.
61. Tožeče stranke postopka v glavni stvari poleg tega pravilno poudarjajo, da se različne vsebine ureditev med seboj znatno razlikujejo in tudi nimajo primerljivih interesov. Za delavce izpadla plačila plač očitno in po večini tudi trajajo krajši čas. Vsekakor pa se na to lahko odzovejo sorazmerno hitro. Pokojninski sistemi pa so, nasprotno, večinoma zelo kompleksni, učinki izpada pričakovanih plačil pokojnin pa so težki, dolgotrajni in se komaj lahko popravijo. Že pomanjkanje primerljivosti interesov, na katerih temeljita ureditvi, nasprotuje analogni uporabi člena 4(3) za člen 8.
62. Tudi člen 6, ki je v oddelku III direktive, ki s sklicevanjem na člen 3 in naslednje vzpostavi neko povezavo z oddelkom II, ne nasprotuje zgoraj navedenim razlogom. Prek vprašanja usode nadaljnjih prispevkov delavcev v pokojninske sklade ob insolventnosti delodajalca ureja namreč le ozko omejen delni vidik predpisov o socialni varnosti, že pridobljene pravice delavcev pa niso ravno njegov predmet.
63. Tako je tudi rezultat sistematske razlage, da člen 8 zahteva obsežno varstvo interesov delavcev.
c) Teleološka razlaga člena 8 Direktive 80/987
64. Razlaga, ki je usmerjena v smisel in namen, ravno tako podpira predlagano rešitev. Prva uvodna izjava v zvezi s tem jasno pojasni, da je cilj direktive zavarovanje delavcev ob plačilni nesposobnosti delodajalca.
65. Poudarjeno je že bilo, da ob insolventnosti delodajalca obstaja posebna potreba po varstvu delavcev v zvezi z njihovimi pravicami iz pokojninskega zavarovanja. Po eni strani lahko delavec upravičeno zaupa, da bo v starosti poleg zakonske starostne pokojnine imel na razpolago tudi obljubljena plačila podjetniške pokojnine, na drugi strani pa, da mu bosta praviloma šele obe sestavini pokojninskega zavarovanja omogočili primeren življenjski standard v starosti. Znatna potreba delavca po varstvu pa v zvezi s pridobljenimi pravicami do pokojnine izhaja – ravno v primerjavi s pravicami do plačila ob insolventnosti, ki učinkujejo le kratkoročno – zlasti tudi iz dejstva, da zmanjšanje pravic do pokojnine vpliva na celotno trajanje prejemanja pokojnine in da praviloma ne obstaja možnost, da se ta praznina pri pokojnini naknadno izravna. Če poleg tega zakonska starostna pokojnina daje le temeljno varstvo, kot je nesporno v tem primeru, se potreba po zaščiti v zvezi s podjetniškimi pokojninami še dodatno poveča.
66. Drugačna presoja ne izhaja niti iz sodne prakse Sodišča o ratiu Direktive 80/987. Sodišče je sicer večkrat ugotovilo, da je socialni namen te direktive jamčiti vsem delavcem minimalno varstvo na podlagi prava Skupnosti ob plačilni nesposobnosti delodajalca.(10) Vlada Združenega kraljestva se sklicuje na to sodno prakso, da bi utemeljila, da tudi člen 8 zahteva minimalno varstvo, ne pa obsežnega varstva interesov delodajalcev. Pri tem pa ostane nejasno, kakšno konkretno minimaln o varstvo izhaja iz člena 8.
67. Toda predmet zgoraj navedene sodne prakse Sodišča ni bil nikoli razlaga člena 8 Direktive 80/987, temveč se je nanašala v bistvu na določbe te direktive, ki so zadevale pravice delavcev do plačila. Ta pravila izrecno vsebujejo možnosti omejitve ali pa državam članicam odpirajo različne alternative ukrepanja, ki imajo tudi različen obseg varstva. V zvezi s temi določbami iz besedila teh določb izhaja, da zagotavljajo le minimalno varstvo. Iz člena 8 to ne izhaja. Iz teh razlogov omejitev obsega varstva člena 8 ne izhaja niti iz splošne ocene Sodišča, da je namen direktive minimalno varstvo.
68. Iz istih razlogov ni treba slediti navedbam vlade Združenega kraljestva, ki iz uvodne izjave Direktive 2002/74(11) izpeljuje le omejen obseg varstva člena 8 Direktive 80/987. Najprej je v zvezi s tem treba pojasniti, da je Direktiva 2002/74 začela veljati šele po uvedbi stečajnega postopka nad podjetjem ASW in zaprtju sistemov pokojninskega zavarovanja.(12) Neposreden vpliv na pravno presojo v tej zadevi iz te torej ne izhaja. Imela bi lahko največ učinek indica za razumevanje člena 8. Direktiva 2002/74 med drugim ni spremenila člena 8 Direktive 80/987.
69. Vlada Združenega kraljestva se sklicuje na drugo uvodno izjavo, v kateri je navedeno, da je cilj Direktive 80/987 „zagotovitev minimalne ravni varstva delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca“ in da zato direktiva zahteva od držav članic, naj ustanovijo organ, ki zagotavlja plačilo neporavnanih terjatev delavcev. Iz uporabe pojma „minimalno varstvo“ sklepa, da tudi bolj specialni člen 8 glede interesov delavcev v zvezi s pravicami do pokojnine zagotavlja le minimalno varstvo, in ne obsežnega. Pri tem pa se ne upošteva, da se pojem „minimalno varstvo“ uporablja v zvezi z jamstvenimi organi za pravice do plačila delavcev, in ne v zvezi z vsemi predmeti urejanja Direktive 80/987. Toda iz tega besedila zato ne izhaja, da je v zvezi z vsemi pravicami delavca, v katere poseže insolventnost, določeno le minimalno varstvo, čeprav jih besedilo Direktive 80/987 določa neomejeno. Kakorkoli že, direktiva o spremembi direktive, ki ne spreminja zadevnega člena, ne more le z uvodno izjavo ne more znižati ravni varstva starejše direktive.(13)
70. Kot vmesni rezultat je torej treba ugotoviti, da člen 8 Direktive 80/987 zahteva obsežno varstvo interesov delavcev v zvezi z njihovimi pravicami do podjetniškega pokojninskega zavarovanja ob insolventnosti delodajalca.
71. V tej zadevi ni pomembno vprašanje, ali je v izjemnih primerih omejitev tega obsežnega varstva lahko upravičena. Namig na možnost izjem od tega splošno obseženega obsega varstva bi lahko izhajal iz prve uvodne izjave Direktive 80/987. Ta namreč pojasnjuje, da mora biti varstvo delavcev takšno – torej ne absolutno – da mora biti gospodarski in socialni razvoj v Skupnosti uravnotežen. V tem kontekstu postanejo pomembni zlasti gospodarski vplivi zagotavljanja zavarovanja pravic delavcev. Seveda povzročijo ustrezni varstveni ukrepi nezanemarljive stroške, ki pa ne ostanejo brez makroekonomskih vplivov. Pri določanju varstvene ravni člena 8 pa mora biti v ospredju posebej velika potreba po varstvu delavcev v zvezi z njihovimi pravicami do pokojnine, da bi bilo zmanjšanje načeloma popolnega varstva pravic delavcev bilo primerno le v omejenih izjemnih položajih. Če obstaja le znižana potreba delavcev po varstvu in bi na drugi strani bili posledica popolnega varstva nesorazmerni stroški, bi lahko šlo za izjemen primer, v katerem bi bila po tehtanju, ki upošteva oba vidika, primerna znižana raven varstva. Zmerne omejitve bi lahko prišle v poštev v zvezi s pričakovanimi pravicami delavcev, ki so še zelo daleč od starosti, pri kateri začnejo prejemati pokojnino, in imajo tako na razpolago možnosti izravnave, ali pa tudi pri nadpovprečno velikih pravicah do pokojnine. V tem primeru takšnih izjem ni. Poleg tega bi moralo biti takšno znižanje ravni varstva tudi iz razlogov pravne varnosti zakonsko predpisano.
72. Nacionalni ukrep prenosa, kakršen je tisti, ki je podlaga za to zadevo, ki pripelje do tega, da delavcem po insolventnosti delodajalca neodvisno od višine pokojnine ostane samo 49 % ali celo le 20 % obljubljenih pokojninskih dajatev – kot pri prvih dveh tožečih strank v postopku v glavni stvari – nikakor ne more ustrezati ravni varstva, ki jo zahteva člen 8 (tudi ob upoštevanju prikazane možnosti izjeme od obsežne ravni varstva člena 8).
3. S kakšnimi ukrepi morajo države članice zagotoviti varstvo interesov delojemalcev?
73. V nadaljevanju je treba proučiti, katere ukrepe člen 8 Direktive 80/987 nalaga državam članicam, da se zagotovi zahtevana raven varstva. Zlasti je treba glede na prvo vprašanje za predhodno odločanje pojasniti, ali člen 8 vsebuje tudi obveznost držav članic, da z lastnimi finančnimi dajatvami izravnajo izpade pokojnin, ki so pogojeni z insolventnostjo.
74. V skladu s členom 8 Direktive 80/987 države članice zagotovijo potrebne ukrepe
za varstvo interesov delavcev.
75. Tožeče stranke v postopku v glavni stvari navajajo, da člen 8 sicer ne predvideva dolžnosti poroštva držav članic, temveč pušča odprto, kdo mora prevzeti izpade pokojninskih dajatev. Hkrati pa menijo, da to dolžnost nosijo države članice, če ni zagotovljeno zadostno zavarovanje.
76. Strinjati pa se je treba z mnenjem vlade Združenega kraljestva, irske vlade in Komisije, da države članice neposredno v skladu z Direktivo 80/987 niso odgovorne za izpade nezadostno zavarovanih dajatev.
77. Kot to namreč pravilno navajajo vse stranke, besedilo člena 8 Direktive 80/987 ne predvideva niti, da države članice same jamčijo za izpad pokojninskih dajatev, niti da bi morale nastopati kot zadnji porok, če predhodni varstveni mehanizmi ne morejo dati zadostne zaščite. Besedilo člena 8, nasprotno, z besedo „zagotovijo“ zavestno pojasnjuje, da države članice le zagotavljajo, da je varstvo delavcev končno zajamčeno. Države članice same odločajo, kako dosežejo ta rezultat. Besedilo je izbrano tako, da se zlasti nujni ukrepi lahko prenesejo tudi na delodajalce, ki se jim na primer naloži zakonska obveznost, da zavarujejo plačila pokojnin, ki so jih obljubili, ali pa da ustanovijo skupne jamstvene ustanove.(14)
78. To razlago potrdi a contrario
tudi besedilo člena 7, ki govori o tem, da „države članice sprejmejo ukrepe, s katerimi zagotovijo, […]“. Če torej člen 8, ki neposredno sledi členu 7, ne ponovi besedila člena 7, temveč odstopajoče in šibkeje zahteva le zagotovitev držav članic, se izkaže ravno to, da člen 8 ne zahteva neposrednih ukrepov držav članic, temveč se te lahko prenesejo tudi na tretje. Državam članicam ni treba odgovarjati kot zadnji porok ali garant, torej ni treba, da bi same plačale pokojninske dajatve.
79. Končno je za razlago člena 8 Direktive 80/987 treba še pojasniti, kaj so „nujni ukrepi“ v smislu tega predpisa. Nujni so tisti ukrepi, ki zagotavljajo popolno varstvo interesov delavcev. Kateri so ti ukrepi, pa se ne da na splošno določiti, temveč je to odvisno od vrste in organizacije sistema podjetniškega pokojninskega zavarovanja. V nasprotju z mnenjem Združenega kraljestva, Irske in Nizozemske zato v vsakem primeru ne zadošča ločitev premoženja delodajalca in sistema pokojninskega zavarovanja.(15) Pri sistemu z uravnoteženimi stroški kot v postopku v glavni stvari ločitev premoženja ne zadošča za varstvo interesov delavcev. To se pokaže navsezadnje pri pomembnih zmanjšanjih pokojnin, s katerimi so soočene tožeče stranke v postopku v glavni stvari.
80. V nasprotju z mnenjem Združenega kraljestva tudi zgodovina nastanka ne vodi do tega, da se člen 8 razlaga tako, da zahteva le ločitev premoženja sistema pokojninskega zavarovanja in delodajalca. Zapisnik zasedanja delovne skupine Sveta „socialna vprašanja“, ki ga je med drugim predložila vlada Združenega kraljestva, sicer vsebuje izjavo zastopnika Komisije, da člen 8(16) obsega zagotovitev ločitve premoženja.(17) Ta izjava pa že sama po sebi ni jasna. Dejstvo, da člen 8 obsega
ločitev premoženja, ravno ne pomeni, da ne zahteva tudi drugih ukrepov.
81. Poleg tega so elementi zgodovine nastajanja sekundarnega pomena pri razlagi.(18) V skladu s sodno prakso Sodišča se za razlago sekundarnega prava ne sme navajati niti izjave na zapisnik v zvezi s sprejetjem zadevnega pravnega akta, če ni povzeta v besedilo sporne določbe.(19) Objektivni pomen določbe prava Skupnosti lahko izhaja le iz določbe same, ob upoštevanju njenega konteksta.(20) Ta ugotovitev Sodišča mora zato tem bolj veljati tudi za izjave zastopnika Komisije, ki jih ta poda pred delovno skupino Sveta. Ker iz besedila člena 8, kot je navedeno zgoraj, ne izhaja okoliščina za to, da za njegov prenos zadošča ločitev premoženja, tudi zgodovinski vidiki ne morejo voditi do drugačnega rezultata razlage.
82. Pri tem pa člen 8 Direktive 80/987 ne zahteva nujno, da se sistem pokojninskega zavarovanja ves čas financira popolnoma, kar je nizozemska vlada na obravnavi pravilno navedla. Ta sistem pa za primer, ko primanjkljaj v primeru insolventnosti delodajalca vodi do posega v interese delavcev, zahteva sprejetje (vsaj ločenih) ukrepov, ki zagotavljajo izpolnjevanje pravic delavcev do pokojnine.
4. Vmesni sklep
83. Kot vmesni sklep je treba ugotoviti, da člen 8 Direktive 80/987 načeloma zahteva popolno varstvo interesov delavcev v zvezi z njihovimi pridobljenimi pravicami in pričakovanimi pravicami do dajatev iz podjetniškega pokojninskega zavarovanja. V sistemu pokojninskega zavarovanja, za katerega je kot v tem primeru značilen sistem z uravnoteženimi stroški, se to varstvo razteza tudi na posledice, ki izhajajo iz primanjkljaja v financiranju sistema za pravice do pokojnine. Člen 8 pa države članice ne zavezuje, da to varstvo zajamčijo z lastnimi finančnimi dajatvami v smislu jamstva zaradi izpada.
B – Tretje vprašanje za predhodno odločanje
84. Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem sprašuje, kakšen preizkus mora opraviti v okviru odškodninskega zahtevka na podlagi prava Skupnosti iz naslova odškodninske odgovornosti države, da ugotovi, ali je kršitev prava Skupnosti zadosti kvalificirana.
85. V skladu s sodno prakso Sodišča mora država članica škodo, ki je nastala posamezniku zaradi kršitve prava Skupnosti, nadomestiti, če so izpolnjeni trije pogoji(21) :
– prvič, kršeno pravno pravilo mora posamezniku priznavati pravice, katerih vsebina se lahko določi na podlagi direktive,
– drugič, kršitev mora biti zadosti resna in
– tretjič, obstajati mora neposredna vzročna zveza med kršitvijo obveznosti države iz prava Skupnosti in škodo, povzročeno oškodovancu.
86. V skladu s sodno prakso so načeloma nacionalna sodišča pristojna za ugotavljanje, ali so izpolnjene predpostavke za odgovornost držav članic.(22) Sodišče pa je v primerih, v katerih je imelo dovolj informacij, pojasnilo nekatere okoliščine, ki jih lahko nacionalna sodišča upoštevajo pri presoji.(23)
1. Pravice za posameznika
87. V skladu s sodno prakso Sodišča mora biti namen kršenega pravnega pravila, da se posameznikom podelijo pravice, katerih vsebino je mogoče z zadostno natančnostjo opredeliti na podlagi direktive.(24)
88. Člen 8 Direktive 80/987 zahteva – kot je navedeno zgoraj – zagotovitev obsežnega varstva pridobljenih pravic delavcev do izplačila pokojninskih dajatev. Krog oseb, ki naj bi mu koristile pravice člena 8 Direktive 80/987, je torej določen dovolj natančno. Sodišče je to že ugotovilo v združenih zadevah Francovich v zvezi s pravicami iz člena 3 te direktive.(25) Zaščiten krog oseb v tej zadevi upoštevnega člena 8 se ne razlikuje od tistega iz člena 3 Direktive 80/987.
89. Tudi vsebina pravic delavcev je določena dovolj natančno. Kot je navedeno zgoraj, člen 8 zahteva obsežno varstvo interesov delavcev v zvezi z njihovimi pravicami do pokojnine ob plačilni nesposobnosti delodajalca.
2. Zadosti resna kršitev
90. V skladu s sodno prakso Sodišča je kršitev prava Skupnosti dovolj resna, če je država članica pri izvrševanju svojega zakonodajnega pooblastila očitno in resno prekoračila omejitve, postavljene glede izvrševanja njenih pooblastil.(26)
91. Že preprosta kršitev prava Skupnosti zadošča za ugotovitev obstoja dovolj resne kršitve, če zadevni državi članici ob storitvi kršitve ni bilo treba izbrati med različnimi zakonodajnimi možnostmi in je imela samo precej omejeno ali celo nikakršno pooblastilo za odločanje po prostem preudarku.(27)
92. Glede na besedilo člena 8, ki državam članicam pušča odprto, kakšna sredstva morajo uporabiti, se ne more govoriti o tem, da člen 8 državam članicam ne dopušča prostega preudarka ali da jim dopušča le zelo omejen prosti preudarek. V preostalem Združenemu kraljestvu tudi ni mogoče očitati, da ni sprejelo ukrepov za prenos Direktive 80/987(28) . Vlada Združenega kraljestva je navedla, da je v določenem obsegu ločitev premoženja delodajalca in sklada pokojninskega zavarovanja ter naknadnega vplačila prispevkov predvidela za prenos člena 8 in da je menila, da gre za zadosten prenos zahtev iz člena 8.
93. Predložitveno sodišče mora na podlagi nadaljnjih meril, ki jih je oblikovalo Sodišče, preizkusiti, ali je država članica očitno in resno prekoračila omejitve, ki veljajo za njeno diskrecijsko pravico. Pristojno sodišče mora pri preizkusu upoštevati med drugim stopnjo jasnosti in natančnosti kršenega predpisa, obseg diskrecijske pravice, ki jo to pravilo pušča nacionalnim organom, glede na primer pa tudi, ali je bila kršitev ali škoda storjena oziroma povzročena namenoma, ali je bila morebitna napačna uporaba prava opravičljiva, in ali je ravnanje institucije Skupnosti lahko pripomoglo h kršitvi.(29) V skladu s sodno prakso Sodišča je treba tudi upoštevati, ali je bila razlaga določb Direktive 80/987, ki jo je za prenos izbral nacionalni zakonodajalec, sprejemljiva ali pa je bila v očitnem nasprotju z besedilom in namenom direktive.(30)
94. Ob upoštevanju teh meril se zdi zadostna resnost kršitve v tem primeru vprašljiva.
95. Problematično je zlasti, ali člen 8 Direktive 80/987 zadosti jasno opiše obseg in raven zahtevanega varstva interesov delavcev. Zlasti bi lahko merilu pogojenosti z insolventnostjo, ki izhaja iz konteksta ureditve te direktive, manjkala zahtevana jasnost. Da je glede na obliko sistema podjetniškega pokojninskega zavarovanja uresničitev splošnih tveganj ob insolventnosti treba opredeliti kot pogojeno z insolventnostjo, ni samo po sebi umevno. Razlaga merila pogojenosti z insolventnostjo, ki jo je dalo Združeno kraljestvo, zaradi katere to meni, da primanjkljaj sistema pokojninskega zavarovanja načeloma ni pogojen z insolventnostjo, ni nesprejemljiva. Prav tako ni nesprejemljiva razlaga vlade Združenega kraljestva glede ravni varstva, ki jo zahteva člen 8. Tako je tudi Komisija na ustni obravnavi zagovarjala stališče, da opredelitev ravni varstva člena 8 ni preprosta.
96. Tej oceni ne nasprotuje niti dejstvo, da je generalni pravobranilec Lenz že leta 1988 v sklepnih predlogih ugotovil, da za prenos člena 8 ni zadostno varstvo „ki se omeji na nedotakljivost dejansko oblikovanih skladov in se ne nanaša na to, da morajo imeti sredstva zadosti denarja“(31) . Čeprav se sodišče v tej sodbi o tem vprašanju ni natančneje izjasnilo, bi lahko argumentirali, da bi Združeno kraljestvo že na podlagi te razlage v sklepnih predlogih lahko priznalo, da člen 8 Direktive 80/987 zahteva širše ukrepe. Bilo pa bi pretirano, da se iz nezadostnega spoštovanja sklepnih predlogov izpelje zadostna resnost zakonodajalčeve kršitve.(32) Zakonodajalec namreč ne more na podlagi predložitvene odločbe pridobiti mnenja Sodišča o vprašanju, s katerim se je ukvarjal generalni pravobranilec, Sodišče pa o njem ni odločilo.
97. Zadostno resnost kršitve je med drugim treba zanikati tudi na podlagi opravičljivosti napačne uporabe prava na podlagi dejstva, da je ravnanje institucije Skupnosti pripomoglo k temu, da so bili nacionalni ukrepi opuščeni, sprejeti oziroma so ostali v veljavi na način, ki nasprotuje pravu Skupnosti.(33)
98. V tem kontekstu pridobi pomen poročilo Komisije iz leta 1995, v katerem je ta v okviru preizkusa nacionalnih ukrepov za prenos Direktive 80/987 ugotovila, da „bi“ ukrep prenosa Združenega kraljestva moral ustrezati zahtevam člena 8.(34) Sicer se je treba strinjati s tožečimi strankami postopka v glavni stvari, da je Komisija izbrala previdno besedilo(35), medtem ko je v zvezi z drugimi varstvenimi ureditvami izbrala jasnejše besedilo.(36) Hkrati pa Združenemu kraljestvu ne sme biti v škodo, kolikor je menilo, da je poročilo Komisije potrdilo njegovo stališče, da je s svojimi ukrepi za prenos ugodilo zahtevam člena 8.
99. Tako okoliščine tega primera torej kažejo, da kršitev ni zadosti resna.
VI – Predlog
100. Na podlagi zgoraj navedenega Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je postavilo High Court of Justice von England & Wales, Chancery Division, odgovori:
1. Člen 8 Direktive 80/987 načeloma zahteva popolno varstvo interesov delavcev v zvezi z njihovimi pridobljenimi pravicami in pričakovanimi pravicami do dajatev iz podjetniškega ali medpodjetniškega pokojninskega zavarovanja. Varstvo člena 8 Direktive 80/987 se razteza tudi na posege, ki izhajajo iz primanjkljaja v financiranju sistema pokojninskega zavarovanja, če so pogojeni z insolventnostjo.
2. Člen 8 Direktive 80/987 držav članic ne zavezuje, da varstvo interesov delavcev zajamčijo z lastnimi finančnimi dajatvami.
3. V skladu s sodno prakso Sodišča je kršitev prava Skupnosti dovolj resna, če je država članica pri izvrševanju svojega zakonodajnega pooblastila očitno in resno prekoračila omejitve, postavljene glede izvrševanja njenih pooblastil. Že preprosta kršitev prava Skupnosti zadošča za ugotovitev obstoja dovolj resne kršitve, če zadevni državi članici ob storitvi kršitve ni bilo treba izbrati med različnimi zakonodajnimi možnostmi in je imela samo precej omejeno ali celo nikakršno pooblastilo za odločanje po prostem preudarku.
(1) .
(2)  –	UL L 283, str. 23.
(3)  –	Direktiva 2002/74/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. septembra 2002 o spremembi Direktive Sveta 80/987/EGS o približevanju zakonodaje držav članic o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca (UL L 270, str. 10). Direktiva je začela veljati 8. oktobra 2002 in zavezuje države članice, da jo prenesejo do 8. oktobra 2005.
(4)  –	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/41/ES z dne 3. junija 2003 o dejavnostih in nadzoru institucij za poklicno pokojninsko zavarovanje (UL L 235, str. 10). Začela je veljati 23. septembra 2003 in zavezuje države članice, da jo prenesejo do 23. septembra 2005.
(5)  –	Glej na primer sodbi z dne 3. maja 2001 v zadevi Verdonck (C-28/99, Recueil, str. I-3399, točka 28) in z dne 30. aprila 1998 v združenih zadevah Sodiprem (C-37/96 in C-38/96, Recueil, str. I‑2039, točka 22).
(6)
–	Glej na primer nedavni sodbi z dne 8. decembra 2005 v zadevi Jyske Finans (C-280/04, ZOdl., str. I-10683, točka 34) in z dne 9. marca 2006 v zadevi Komisija proti Španiji (C-323/03, ZOdl., str. I-2161, točka 32).
(7) –	Moj poudarek.
(8)
–	V tem smislu je že generalni pravobranilec Lenz v sklepnih predlogih, predstavljenih 15. novembra 1988 v zadevi Komisija proti Italiji (22/87, Recueil, str. I-143, točka 49), menil, da so sestavljavci Direktive 80/987 „tudi v kontekstu člena 8 hoteli vsekakor zaobjeti še problem financiranja skladov“. Sodba Sodišča v tej zadevi o tem vprašanju ne vsebuje navedb.
(9)  –	Glej točko 37 teh sklepnih predlogov.
(10)  –	Glej sodbe z dne 11. septembra 2003 v zadevi Walcher (C-201/01, Recueil, str. I-8827, točka 38), z dne 18. oktobra 2001 v zadevi Gharehveran (C-441/99, Recueil, str. I-7687, točka 26), z dne 14. julija 1998 v zadevi Regeling (C-125/97, Recueil, str. I-4493, točka 20), z dne 10. julija 1997 v zadevi Maso (C-373/95, Recueil, str. I-4051, točka 56), z dne 19. novembra 1991 v združenih zadevah Francovich in drugi (C-6/90 in C-9/90, Recueil, str. I-5357, točki 3 in 21) in z dne 2. februarja 1989 v zadevi Komisija proti Italiji (22/87, Recueil, str. I-143, točka 23).
(11)  –	Spremenjena z Direktivo 80/987.
(12)
–	Direktiva je začela veljati 8. oktobra 2002; sistemi pokojninskega zavarovanja so bili zaprti po uvedbi stečajnega postopka za podjetje ASW julija 2002.
(13)
–	V skladu s sodno prakso Sodišča preambula akta Skupnosti nima pravno zavezujoče veljave in se nanjo ni mogoče sklicevati, da bi se odstopilo bodisi od samih določb zadevnega akta bodisi zaradi razlage teh določb v smeri, ki je očitno v nasprotju z njihovim besedilom. Glej sodbi z dne 19. novembra 1998 v zadevi Nilsson in drugi (C-162/97, Recueil, str. I-7477, točka 54) in z dne 24. novembra 2005 v zadevi Deutsches Milchkontor (C-136/04, ZOdl., str. I-10095, točka 32). To mora še bolj veljati za uvodne izjave direktive o spremembi direktive, ki ne spreminja samega spornega člena.
(14)
–	Tako tudi generalni pravobranilec Lenz v sklepnih predlogih v zadevi Komisija proti Italiji, navedenih v opombi 8, točka 50. Sodišče v sodbi v tej zadevi te točke ni obravnavalo.
(15) –	V tem smislu tudi v opombi 8 navedeni sklepni predlogi generalnega pravobranilca Lenza, točka 48.
(16)  –	V zakonodajnem postopku je bil označen še kot člen 7.
(17)  –	Summary of proceedings of the Working Party on Social Questions on 14 and 15 March 1979, Dokument z dne 19. marca 1979, št. 5581/79, str. 13a.
(18) –	Glej sodbo z dne 21. januarja 1992 v zadevi Egle (C-310/90, Recueil, str. I-177, točka 12), v kateri se je zgodovina razlage uporabila za potrditev rezultata razlage, do katere se je prišlo z drugimi metodami.
(19)  –	Glej sodbi z dne 26. februarja 1991 v zadevi Antonissen (C-292/89, Recueil, str. I-745, točka 18) in z dne 10. januarja 2006 v zadevi Skov in drugi (C-402/03, ZOdl., str. I-199, točka 42), že v sodbi z dne 23. februarja 1988 v zadevi Komisija proti Italiji (429/85, Recueil, str. 843, točka 9) je Sodišče navedlo, da razlaga, ki izhaja iz izjave Sveta, ne sme voditi do drugačne razlage, kot izhaja iz besedila same direktive.
(20)  –	Sodba z dne 15. aprila 1986 v zadevi Komisija proti Belgiji (237/84, Recueil, str. 1247, točka 17).
(21)  –	Glej med drugim sodbe z dne 4. julija 2000 v zadevi Haim (C-424/97, Recueil, str. I-5123, točka 36), z dne 5. marca 1996 v združenih zadevah Brasserie du Pêcheur in Factortame (C-46/93 in C-48/93, Recueil, str. I-1029, točka 51) in z dne 2. aprila 1998 v zadevi Norbrook Laboratories (C-127/95, Recueil, str. I-1531, točka 107).
(22)  –	Sodbe z dne 26. marca 1996 v zadevi British Telecommunications (C-392/93, Recueil, str. I‑1631, točka 41), z dne 17. oktobra 1996 v zadevah Denkavit in drugi (C-283/94, C-291/94, C-292/94, Recueil, str. I-5063, točka 49) in z dne 24. septembra 1998 v zadevi Brinkmann (C‑319/96, Recueil, str. I-5255, točka 26).
(23)  –	Sodba z dne 18. januarja 2001 v zadevi Stockhom Lindöpark (C-150/99, Recueil, str. I-493, točka 38).
(24)  –	Glej sodbo Francovich in drugi (navedena v opombi 10, točki 40 in 44) in sodbo z dne 15. junija 1999 v zadevi Rechberger in drugi (C-140/97, Recueil, str. I-3499, točki 22 in 23).
(25)  –	Glej sodbo Francovich in drugi (navedena v opombi 10, točki 13 in 14).
(26)  –	Glej v opombi 21 navedeno sodbo Brasserie du Pêcheur, točka 55, v opombi 24 navedeno sodbo Rechberger in drugi, točka 50, v opombi 22 navedeno sodbo British Telecommunications, točka 42, in sodbo z dne 8. oktobra 1996 v združenih zadevah Dillenkofer in drugi (C-178/94, C‑179/94 in od C-188/94 do C-190/94, Recueil, str. I-4845, točka 25).
(27)  –	Glej sodbo z dne 23. maja 1996 v zadevi Hedley Lomas (C-5/94, Recueil, str. I-2553, točka 28) in sodbo Dillenkofer (navedena v opombi 26, točka 25).
(28)  –	Popolna opustitev ukrepov za prenos bi že sama po sebi lahko govorila v prid temu, da je država članica očitno in resno prekoračila omejitve, ki jih ima pri izvrševanju pooblastil; glej v opombi 26 navedeno sodbo Dillenkofer, točka 26.
(29)  –	Glej na primer sodbo Brasserie du Pêcheur in Factortame (navedena v opombi 21, točki 55 in 56) in nedavno sodbo z dne 30. septembra 2003 v zadevi Köbler (C-224/01, Recueil, str. I-10239, točka 55). Med drugim bi moralo nacionalno sodišče upoštevati ta merila, tudi če bi to pomenilo rezultat, po katerem v tem primeru ni bilo prostega preudarka ali pa je bil ta le zelo omejen. V skladu s sodno prakso Sodišča je sicer lahko, kakor je navedeno zgoraj, v takšnem primeru že preprosta kršitev prava Skupnosti zadosti resna kršitev, ni pa nujno. Pri ugotovitvi, ali je kršitev zadosti resna, mora nacionalno sodišče v takšnem primeru upoštevati navedena merila. O tem glej sodbo Haim (navedena v opombi 21, točka 41 in naslednje) in sodbo z dne 28. junija 2001 v zadevi Larsy (C-118/00, Recueil, str. I-5063, točka 39).
(30)  –	V opombi 22 navedena sodba British Telecommunications, točka 43.
(31)  –	Glej v opombi 8 navedene sklepne predloge generalnega pravobranilca Lenza v zadevi Komisija proti Italiji, točka 48.
(32)  –	Nekaj drugega velja morda pri vprašanju, ali je opustitev predložitve Sodišču s strani sodišča zadnje stopnje zadosti resna kršitev prava Skupnosti.
(33)  –	Glej v opombi 21 navedeno sodbo Brasserie du Pêcheur in Factortame, točka 56, in v opombi 29 navedeno sodbo Köbler, točka 55; pri tem bi se obstoj ravnanja organa Skupnosti, ki je prispevalo h kršitvi, lahko obravnavalo kot podkategorija merila opravičljive napačne uporabe prava.
(34) –	Poročilo Komisije o prenosu Direktive 80/987 z dne 15. junija 1995, COM(95) 164 konč.
(35)  –	Predstavitev določb Združenega kraljestva je zaključena z besedami: „Z navedenimi določbami bi moralo biti ugodeno členu 8.“
(36)  –	Glej na primer stran 46 v opombi 34 navedenega poročila Komisije o španskih ukrepih za prenos: „S temi določbami špansko pravo spoštuje člen 8 Direktive.“