62024CJ0481_RES
Zadeva C‑481/24
E. sp.j.
proti
C. sp. z o.o.
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Sąd Rejonowy dla m.st. Warszawy w Warszawie)
Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 18. decembra 2025
„Predhodno odločanje – Direktiva 2011/7/EU – Boj proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih – Člen 3(1) in (3)(a) – Obresti zaradi zamude pri plačilu – Člen 6(1) in (2) – Nadomestilo stroškov izterjave – Pogoji – Nacionalna ureditev, ki določa pobot vzajemnih terjatev z izjavo z retroaktivnim učinkom – Hkratno prenehanje terjatev do zneska nižje terjatve – Učinki na obresti in na nadomestilo“
Približevanje zakonodaj – Boj proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih – Direktiva 2011/7 – Obresti v primeru zamude pri plačilu – Nadomestilo stroškov izterjave – Nacionalna ureditev, ki določa pobot vzajemnih terjatev z izjavo z retroaktivnim učinkom – Predložitev take izjave po izteku pogodbenega roka za plačilo terjatve – Učinki – Retroaktivna ugasnitev pravice upnika do navedenih obresti in navedenega nadomestila – Dopustnost
(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2011/7, člena 3(1) in (3)(a) ter 6(1) in (2))
(Glej točke od 30 do 38, od 41 do 44, od 46 do 50 in 54 ter izrek.)
Povzetek
Sodišče, pri katerem je Sąd Rejonowy dla m.st. Warszawy w Warszawie (okrajno sodišče za glavno mesto Varšavo v Varšavi, Poljska) vložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe, je pojasnilo obseg harmonizacije pravil o zamudah pri plačilih v trgovinskih poslih, ki je izvedena z Direktivo 2011/7, (
1
) in avtonomijo, ki jo imajo države članice pri ureditvi mehanizmov prenehanja terjatev, ki ustrezajo pravicam, podeljenim s to direktivo, kot je mehanizem pobota terjatev z izjavo z retroaktivnim učinkom.
Družba E. ima več terjatev do družbe C. Te terjatve ustrezajo izvedbi prevoznih storitev, na podlagi katerih so bili izdani računi, ki niso bili pravočasno plačani. Družba E. je zaradi zamude pri plačilu teh terjatev pri predložitvenem sodišču vložila tožbo za plačilo navedenih terjatev skupaj z zakonskimi obrestmi in nadomestila za stroške izterjave v skladu z določbami poljskega zakona o čezmernih zamudah.
Družba C. trdi, da je njen dolg ugasnil, in sicer zlasti zato, ker je 2. septembra 2022 predložila izjavo o pobotu, ki je temeljila na odškodninski terjatvi, ki jo je imela do družbe E. Družba C. trdi, da je družba E. s 7. marcem 2022, ko se je iztekel rok za plačilo te odškodninske terjatve, na podlagi retroaktivnega učinka, ki ga za tako izjavo določa člen 499 poljskega civilnega zakonika, izgubila pravico zahtevati obresti in nadomestilo, določene s poljskim zakonom o čezmernih zamudah.
Predložitveno sodišče opozarja, da ta določba civilnega zakonika določa, da ima izjava o pobotu retroaktivni učinek od trenutka, ko je pobot postal mogoč, torej ko je terjatev avtorja te izjave zapadla zaradi izteka roka za plačilo. V tem okviru se sprašuje, ali sta lahko s tem retroaktivnim učinkom, zaradi katerega drugi upnik izgubi pravico zahtevati obresti in nadomestilo za stroške izterjave, kršena člen 3(1) in (3)(a) ter člen 6(1) in (2) Direktive 2011/7 (v nadaljevanju: določbe, katerih razlaga se naproša).
Presoja Sodišča
Sodišče je v uvodu opozorilo, da je treba pri razlagi določbe prava Unije upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi njen kontekst in cilje, ki jim sledi ureditev, katere del je.
Najprej, Sodišče je v zvezi z besedilom določb, katerih razlaga se naproša, poudarilo, da morajo v skladu s členom 3(1) Direktive 2011/7 države članice zagotoviti, da je v trgovinskih poslih med podjetji upnik upravičen zahtevati obresti za zamudo pri plačilu, ne da bi bilo potrebno opozorilo, če sta izpolnjena dva pogoja, in sicer, da je izpolnil svoje obveznosti in da dolgovanega zneska ni prejel pravočasno, razen če dolžnik ni odgovoren za zamudo. Prav tako je v skladu s členom 3(3)(a) te direktive upnik, če sta ta pogoja izpolnjena, upravičen do teh obresti od dneva, ki sledi datumu plačila ali koncu plačilnega roka, določenega v pogodbi. Poleg tega člen 6(1) navedene direktive določa, da države članice zagotovijo, da je upnik, kadar v trgovinskih poslih med podjetji obresti za zamudo pri plačilu zapadejo v plačilo, upravičen od dolžnika prejeti najmanj fiksni znesek 40 EUR. Na podlagi odstavka 2 istega člena države članice zagotovijo, da minimalni fiksni znesek zapade v plačilo, ne da bi bilo potrebno opozorilo dolžniku, in da je namenjen nadomestitvi upnikovih stroškov izterjave. Tako obresti zaradi zamude pri plačilu in minimalni fiksni znesek iz Direktive 2011/7 zapadejo v plačilo samodejno ob izteku plačilnega roka iz člena 3, od (3) do (5), te direktive, če sta izpolnjena pogoja iz odstavka 1 navedenega člena.
Vendar je Sodišče ugotovilo, da iz besedila določb, katerih razlaga se naproša, ne izhaja, da bi te urejale pogoje, pod katerimi lahko terjatve, ki ustrezajo tem obrestim in temu fiksnemu znesku, glede na okoliščine primera ugasnejo, zlasti ker je prenehala glavna terjatev, iz katere izhajajo.
Dalje, to jezikovno razlago potrjuje kontekst, v katerega so umeščene te določbe. Direktiva 2011/7 namreč res določa, da pravica upnika do teh obresti in tega fiksnega zneska nastane zaradi „zamude pri plačilu“. Ta pojem se nanaša na neplačilo v pogodbenem ali zakonskem plačilnem roku, če je upnik izpolnil svoje pogodbene in zakonske obveznosti ter dolgovanega zneska ni prejel pravočasno, razen če dolžnik ni odgovoren za zamudo. (
2
) Poleg tega je pojem „dolgovani znesek“ (
3
) opredeljen kot glavni znesek, ki bi moral biti plačan v pogodbenem ali zakonskem plačilnem roku, vključno z veljavnimi davki, dajatvami, prelevmani ali taksami. Vendar niti opredelitvi teh pojmov niti opredelitev pojma „obresti za zamudo pri plačilu“ (
4
) in niti nobena druga določba Direktive 2011/7 ne določajo pogojev, pod katerimi lahko terjatve, ki ustrezajo tem obrestim in temu fiksnemu znesku, glede na okoliščine primera ugasnejo.
Nazadnje, jezikovno razlago določb, katerih razlaga se naproša, potrjuje tudi cilj Direktive 2011/7, ki je boj proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih, da se zagotovi pravilno delovanje notranjega trga in tako izboljša konkurenčnost podjetij. Vendar ta direktiva za uresničevanje tega cilja ne uvaja popolne harmonizacije vseh pravil, ki se nanašajo na zamude pri plačilih v trgovinskih poslih. Navedena direktiva namreč določa le nekatera pravila na tem področju, med katerimi so pravila v zvezi z obrestmi za zamudo pri plačilu in nadomestilom za stroške izterjave. Zato Direktiva 2011/7 ni namenjena vzpostavitvi splošnega pravnega okvira na področju pogodbenih obveznosti, ampak zgolj določa nekatera posebna pravila, ki jih je treba vključiti v nacionalno civilno in trgovinsko pravo.
Sodišče je zato ugotovilo, da lahko države članice še naprej prosto urejajo mehanizme prenehanja terjatev, ki ustrezajo obrestim za zamudo pri plačilu in fiksnemu znesku iz Direktive 2011/7, med katerimi je mehanizem pobota, vendar pod pogojem, da ne kršijo ciljev, ki jim sledi ta direktiva, in da tej direktivi ne odvzamejo polnega učinka.
Ker v obravnavanem primeru vzajemne terjatve ne ugasnejo na dan izjave o pobotu, ampak na prejšnji datum, ko je pobot postal mogoč, je Sodišče štelo, da na podlagi teh terjatev od datuma njihovega prenehanja ne more nastati nobena pravica do obresti za zamudo pri plačilu. Poleg tega, če posledica izjave o pobotu, ki ima retroaktivni učinek, ne povzroči izgube pravice do teh obresti, ampak to, da se šteje, da ta pravica ni nikoli obstajala, ni pomembno, da bi lahko bile terjatve, ki so predmet pobota, v primeru zamude pri plačilu podlaga za obresti, izračunane po različnih obrestnih merah glede na pravno, bodisi pogodbeno bodisi odškodninsko, naravo zadevnih terjatev.
V zvezi z dejstvom, da po predložitvi izjave o pobotu z retroaktivnim učinkom upnik, ki je naslovnik take izjave, nima pravice do nadomestila za stroške izterjave, je Sodišče navedlo, da iz člena 6(1) Direktive 2011/7 izhaja, da pravica do minimalnega fiksnega zneska iz te določbe nastane pod enakimi pogoji kot tistimi, ki so določeni za začetek teka obresti za zamudo pri plačilu. Zato pravica do fiksnega zneska ne more nastati brez pravice do takih obresti. Res je, da bi upnik, če plačila ne prejme v določenem roku, lahko sprejel ukrepe za izterjavo svoje terjatve in tako nosil nekatere stroške, ki jih zaradi retroaktivnega učinka izjave o pobotu ne bi mogel dobiti vrnjene. Vendar mora vsako normalno poučeno podjetje, ki je upnik, predvideti možnost takega pobota takoj, ko hkrati postane dolžnik in upnik drugega podjetja.
Zato je Sodišče ugotovilo, da je treba člen 3(1) in (3)(a) ter člen 6(1) in (2) Direktive 2011/7 razlagati tako, da ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, na podlagi katere zakonske obresti za zamudo pri plačilu in nadomestilo za stroške izterjave upniku niso dolgovani, če je dolžnik dolgovani znesek poravnal z izjavo o pobotu, ki pa je bila podana po izteku pogodbenega roka za plačilo, zaradi retroaktivnega učinka te izjave od trenutka, ko je pobot postal mogoč.
(
1
)	Direktiva 2011/7/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. februarja 2011 o boju proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih (UL 2011, L 48, str. 1)
(
2
)	Opredelitev tega pojma izhaja iz člena 2, točka 4, Direktive 2011/7 v povezavi s členom 3(1) te direktive.
(
3
)	Opredelitev tega pojma je vsebovana v členu 2, točka 8, Direktive 2011/7.
(
4
)	Opredelitev tega pojma je vsebovana v členu 2, točka 5, Direktive 2011/7.