62023CJ0562
SODBA SODIŠČA (šesti senat)
z dne 27. februarja 2025 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Odobritev elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev – Harmonizirani radiofrekvenčni spekter – Individualne pravice uporabe za omejeno časovno obdobje – Podaljšanje teh pravic – Direktiva 2002/20/ES – Člen 5(2) – Direktiva 2002/20/ES, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/140 – Člen 5(2) – Evropski zakonik o elektronskih komunikacijah – Direktiva (EU) 2018/1972 – Člen 49(1) in (2) – Časovna uporaba“
V zadevi C‑562/23,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Upravno sodišče (Slovenija) z odločbo z dne 24. avgusta 2023, ki je na Sodišče prispela 11. septembra 2023, v postopku
T‑2 družba za ustvarjanje, razvoj in trženje elektronskih komunikacij in opreme, d. o. o.,
proti
Agenciji za komunikacijska omrežja in storitve Republike Slovenije,
SODIŠČE (šesti senat),
v sestavi T. von Danwitz (poročevalec), podpredsednik Sodišča v funkciji predsednika šestega senata, A. Kumin, sodnik, in I. Ziemele, sodnica,
generalni pravobranilec: P. Pikamäe,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za slovensko vlado V. Klemenc, agentka,
–
za špansko vlado L. Aguilera Ruiz, agent,
–
za poljsko vlado B. Majczyna, agent,
–
za Evropsko komisijo O. Gariazzo, L. Malferrari in B. Rous Demiri, agenti,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 5(2) Direktive 2002/20/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o odobritvi elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev (Direktiva o odobritvi) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 29, str. 337), člena 5(2), četrti pododstavek, Direktive 2002/20, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/140/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2009 (UL 2009, L 337, str. 37) (v nadaljevanju: spremenjena Direktiva 2002/20), ter člena 49(1) in (2) Direktive (EU) 2018/1972 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. decembra 2018 o Evropskem zakoniku o elektronskih komunikacijah (UL 2018, L 321, str. 36).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med T‑2 družbo za ustvarjanje, razvoj in trženje elektronskih komunikacij in opreme, d. o. o. (v nadaljevanju: T‑2), ki je družba slovenskega prava, in Agencijo za komunikacijska omrežja in storitve Republike Slovenije (v nadaljevanju: Agencija), ker je ta agencija zavrnila podaljšanje veljavnosti odločbe, s katero je družbi T‑2 podelila individualne pravice uporabe radiofrekvenčnega spektra.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2002/20
3
Člen 5 Direktive 2002/20, naslovljen „Pravice uporabe radijskih frekvenc in številk“, je v odstavku 2, drugi pododstavek, določal:
„[…] Kadar države članice podelijo pravice uporabe za omejeno časovno obdobje, mora biti čas trajanja primeren za zadevno storitev.“
4
Člen 5 spremenjene Direktive 2002/20, naslovljen „Pravice uporabe radijskih frekvenc in številk“, je v odstavku 2, četrti pododstavek, določal:
„Kadar države članice podelijo pravice uporabe za določeno časovno obdobje, je trajanje za zadevno storitev primerno glede na želeni cilj, ob upoštevanju, da je potrebno ustrezno obdobje za amortizacijo naložb.“
5
Direktiva 2002/20 je bila razveljavljena in nadomeščena z Direktivo 2018/1972.
Direktiva 2018/1972
6
V uvodnih izjavah 1, 131 in 323 Direktive 2018/1972 je navedeno:
„(1)
Direktive […] 2002/20/ES […] so bile bistveno spremenjene. Ker so potrebne dodatne spremembe, bi bilo treba zaradi jasnosti navedene direktive prenoviti.
[…]
(131)
Učinkovito upravljanje radiofrekvenčnega spektra se lahko zagotovi s spodbujanjem nadaljnje učinkovite uporabe spektra, ki je že bil dodeljen. Da se imetnikom pravic zagotovi pravna varnost, bi bilo treba možnost obnovitve pravic uporabe obravnavati pravočasno pred prenehanjem zadevnih pravic, na primer najmanj dve leti pred prenehanjem pravic, kadar so bile dodeljene za 15 let ali več, razen če je bila možnost obnovitve pravic izrecno izključena ob njihovi dodelitvi. […]
[…]
(323)
Ker cilja te direktive, in sicer vzpostavitve harmoniziranega in poenostavljenega okvira za regulacijo elektronskih komunikacijskih omrežij, elektronskih komunikacijskih storitev, pripadajočih naprav in pripadajočih storitev, pogojev za odobritev omrežij in storitev, uporabe radiofrekvenčnega spektra […], države članice ne morejo zadovoljivo doseči, temveč se zaradi obsega in učinkov ukrepov lažje doseže na ravni Unije, lahko [Evropska u]nija sprejme ukrepe […].“
7
Člen 1 Direktive 2018/1972, naslovljen „Predmet urejanja, področje uporabe in namen“, v odstavku 1 določa:
„Ta direktiva vzpostavlja harmoniziran okvir za regulacijo elektronskih komunikacijskih omrežij, elektronskih komunikacijskih storitev, pripadajočih naprav in storitev ter nekaterih vidikov terminalske opreme. Določa naloge nacionalnih regulativnih organov in po potrebi drugih pristojnih organov ter tudi vrsto postopkov za zagotovitev harmonizirane uporabe regulativnega okvira po vsej Uniji.“
8
Člen 2 te direktive, naslovljen „Opredelitev pojmov“, določa:
„V tej direktivi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
[…]
(25)
‚harmonizirani radiofrekvenčni spekter‘ pomeni radiofrekvenčni spekter, za katerega so bili s tehničnimi izvedbenimi ukrepi v skladu s členom 4 Odločbe [Evropskega parlamenta in Sveta] 676/2002/ES [z dne 7. marca 2002 o pravnem okviru za politiko radijskega spektra v Evropski skupnosti (Odločba o radijskem spektru) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 29, str. 317)] določeni harmonizirani pogoji v zvezi z njegovo razpoložljivostjo in učinkovito uporabo;
[…]“
9
Člen 47 Direktive 2018/1972, naslovljen „Pogoji, vezani na individualne pravice uporabe radiofrekvenčnega spektra“, v odstavku 1 določa:
„Pristojni organi vežejo individualne pravice uporabe radiofrekvenčnega spektra v skladu s členom 13(1) s pogoji na način, ki zagotovi optimalno ter najuspešnejšo in najučinkovitejšo uporabo radiofrekvenčnega spektra. Pred dodelitvijo ali obnovitvijo teh pravic jasno določijo vse take pogoje, vključno z zahtevano ravnjo uporabe in možnostjo, da se ta obveznost izpolni s prodajo ali dajanjem v zakup, da se zagotovi izvajanje teh pogojev v skladu s členom 30. Pogoji, vezani na obnovitev pravice uporabe radiofrekvenčnega spektra, ne smejo prinašati neupravičenih prednosti obstoječim imetnikom teh pravic.
[…]
Pristojni organi se pravočasno in na pregleden način posvetujejo z zainteresiranimi stranmi in jih obvestijo o pogojih, vezanih na individualne pravice uporabe, pred njihovo uvedbo. Vnaprej določijo merila za oceno izpolnjevanja teh pogojev in o njih na pregleden način obvestijo zainteresirane strani.“
10
Člen 49 te direktive, naslovljen „Trajanje pravic“, v odstavkih 1 in 2 določa:
„1.   Kadar države članice odobrijo uporabo radiofrekvenčnega spektra prek individualnih pravic uporabe za določeno obdobje, zagotovijo, da je pravica uporabe podeljena za obdobje, ki je primerno glede na cilje, zasledovane v skladu s členom 55(2), pri čemer se upošteva, da je treba zagotoviti konkurenco ter zlasti uspešno in učinkovito uporabo radiofrekvenčnega spektra in spodbujati inovacije ter učinkovite naložbe, med drugim z dopustitvijo ustreznega obdobja za amortizacijo naložb.
2.   Kadar države članice podelijo individualne pravice uporabe radiofrekvenčnega spektra, za katerega so bili s tehničnimi izvedbenimi ukrepi v skladu z Odločbo 676/2002/ES določeni harmonizirani pogoji, da se v določenem obdobju omogoči njegova uporaba za brezžične širokopasovne elektronske komunikacijske storitve (v nadaljnjem besedilu: brezžične širokopasovne storitve), zagotovijo vsaj 20-letno regulativno predvidljivost za imetnike pravic glede pogojev vlaganja v infrastrukturo, ki je odvisna od uporabe takega radiofrekvenčnega spektra, ter pri tem upoštevajo zahteve iz odstavka 1 tega člena. Po potrebi se ta člen spremeni zaradi vsake spremembe pogojev, vezanih na te pravice uporabe, v skladu s členom 18.
V ta namen države članice zagotovijo, da so pod pogoji, določenimi v tem odstavku, take pravice veljavne vsaj 15 let, ter se, kadar je to potrebno zaradi skladnosti s prvim pododstavkom, to obdobje veljavnosti ustrezno podaljša.
Države članice v okviru pogojev, določenih na podlagi člena 55(3) in (6), na pregleden način zagotovijo, da imajo vse zainteresirane strani pred podelitvijo teh pravic dostop do splošnih meril za podaljšanje trajanja pravic uporabe. Taka splošna merila se nanašajo na:
(a)
potrebo po zagotovitvi uspešne in učinkovite uporabe zadevnega radiofrekvenčnega spektra, cilje iz točk (a) in (b) člena 45(2) ali potrebo po izpolnitvi ciljev v splošnem interesu glede zagotovitve zaščite življenja, javnega reda, javne varnosti ali obrambe in
(b)
potrebo po zagotavljanju neizkrivljene konkurence.
Pristojni organ najpozneje dve leti pred potekom prvotne veljavnosti individualne pravice uporabe opravi objektivno in v prihodnost usmerjeno oceno splošnih meril, določenih za podaljšanje trajanja te pravice uporabe, v okviru točke (c) člena 45(2). Pod pogojem, da pristojni organ ni uvedel ukrepov za uveljavljanje zaradi neizpolnjevanja pogojev za pravice uporabe v skladu s členom 30, podaljša trajanje pravice uporabe, razen če ugotovi, da tako podaljšanje ne bi bilo skladno s splošnimi merili, določenimi v točki (a) ali (b) tretjega pododstavka tega odstavka.
Pristojni organ na podlagi te ocene uradno obvesti imetnika pravic, ali bo odobril[…] podaljšanje trajanja pravice uporabe.
Če tako podaljšanje ni odobreno, pristojni organ uporabi člen 48 za podelitev pravic uporabe za zadevni specifični pas radiofrekvenčnega spektra.
Vsi ukrepi na podlagi tega odstavka morajo biti sorazmerni, nediskriminatorni, pregledni in obrazloženi.
Z odstopanjem od člena 23 imajo zainteresirane strani možnost, da izrazijo stališče o katerem koli osnutku ukrepa na podlagi tretjega in četrtega pododstavka tega odstavka v obdobju vsaj treh mesecev.
Ta odstavek ne posega v uporabo členov 19 [o omejitvi ali odvzemu pravic] in 30 [o skladnosti s pogoji splošne odobritve ali pravicami uporabe radiofrekvenčnega spektra in številskih virov ter o skladnosti s posebnimi obveznostmi].
Države članice pri določanju pristojbin za pravice uporabe upoštevajo mehanizem, določen v tem odstavku.“
11
Člen 124 Direktive 2018/1972, naslovljen „Prenos“, v odstavku 1 določa:
„Države članice sprejmejo in objavijo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo do 21. decembra 2020. […]
Države članice te predpise uporabljajo od 21. decembra 2020.
Države članice se v sprejetih predpisih sklicujejo na to direktivo […].“
12
Člen 125 te direktive, naslovljen „Razveljavitev“, določa:
„Direktive […] [2002/20] […], navedene v delu A Priloge XII, se razveljavijo z učinkom od 21. decembra 2020 […].
[…]“
13
Člen 126 Direktive 2018/1972, naslovljen „Začetek veljavnosti“, določa:
„Ta direktiva začne veljati tretji dan po objavi v Uradnem listu Evropske unije.“
Odločba št. 676/2002
14
Člen 1 Odločbe št. 676/2002, naslovljen „Cilj in področje uporabe“, v odstavku 1 določa:
„Cilj te odločbe je vzpostavitev političnega in pravnega okvira v Skupnosti, ki bi zagotovil koordinacijo političnih pristopov in po potrebi usklajene pogoje glede razpoložljivosti in učinkovite uporabe radijskega spektra, potrebne za vzpostavitev in delovanje notranjega trga na področjih politik Skupnosti, kot so elektronske komunikacije, promet ter raziskave in razvoj (RR).“
15
Člen 2 te odločbe, naslovljen „Opredelitev pojma“, določa:
„V tej odločbi ‚radijski spekter‘ zajema radijske valove s frekvencami med 9 kHz in 3000 GHz; radijski valovi so elektromagnetni valovi, ki se širijo v prostoru brez umetnega vodila.“
Slovensko pravo
16
Člen 155 Ustave Republike Slovenije določa:
„Zakoni, drugi predpisi in splošni akti ne morejo imeti učinka za nazaj. Samo zakon lahko določi, da imajo posamezne njegove določbe učinek za nazaj, če to zahteva javna korist in če se s tem ne posega v pridobljene pravice.“
17
Člen 50(1) Zakona o elektronskih komunikacijah (Uradni list RS, št. 43/04, v nadaljevanju: ZEKom) je določal:
„Odločbo o dodelitvi radijskih frekvenc izda agencija za določen čas, in sicer največ za 15 let, razen za dodelitev radijskih frekvenc, ki so namenjene zrakoplovni ali pomorski mobilni storitvi.“
18
Člen 51 ZEKom je določal:
„Veljavnost odločbe o dodelitvi radijskih frekvenc se lahko na predlog njenega imetnika podaljša, če so izpolnjeni vsi pogoji, ki so ob izteku njene veljavnosti predpisani za uporabo teh radijskih frekvenc.“
19
Člen 53(1) Zakona o elektronskih komunikacijah (ZEKom-1) (Uradni list RS, št. 109/12, v nadaljevanju: ZEKom-1), ki je nadomestil ZEKom in se je uporabljal od 15. januarja 2013 do 9. novembra 2022, je določal:
„Odločbo o dodelitvi radijskih frekvenc izda agencija za določen čas z upoštevanjem primernega obdobja, potrebnega za amortizacijo naložb, vendar za največ 15 let, razen za dodelitev radijskih frekvenc, ki so namenjene zrakoplovni ali pomorski mobilni storitvi.“
20
Člen 54(1) ZEKom-1 je določal:
„Veljavnost odločbe o dodelitvi radijskih frekvenc, razen odločb o dodelitvi radijskih frekvenc za zagotavljanje javnih komunikacijskih storitev končnim uporabnikom, se lahko na predlog njenega imetnika podaljša, če so izpolnjeni vsi pogoji, ki so ob poteku njene veljavnosti predpisani za uporabo teh radijskih frekvenc, ter ob upoštevanju ciljev iz 194., 195., 196. in 197. člena tega zakona.“
21
V skladu s členom 240 ZEKom-1 so se odločbe, izdane na podlagi ZEKom, lahko spremenile, razveljavile ali prenehale veljati pod pogoji in na način, kakor so bili določeni z ZEKom-1.
22
V skladu s členom 307(1) Zakona o elektronskih komunikacijah (ZEKom-2) (Uradni list RS, št. 130/22, v nadaljevanju: ZEKom-2), s katerim je bil nadomeščen ZEKom-1 in s katerim je bila v slovensko pravo prenesena Direktiva 2018/1972 ter ki se uporablja od 10. novembra 2022, se lahko odločbe, ki so bile izdane na podlagi ZEKom-1 in so vezane na roke, ki se v času začetka veljavnosti tega zakona še niso iztekli, spremenijo, razveljavijo ali prenehajo veljati pod pogoji in na način, kakor so določeni z ZEKom-2.
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
23
Agencija je z odločbo z dne 21. septembra 2006 družbi T‑2 podelila individualne pravice uporabe radijskih frekvenc za obdobje 15 let, in sicer za zagotavljanje javnih komunikacijskih storitev končnim uporabnikom. V javnem razpisu, na podlagi katerega je bila ta odločba sprejeta, ni bila določena možnost podaljšanja tega obdobja.
24
Družba T‑2 je 20. avgusta 2021 zaprosila za petletno podaljšanje veljavnosti te odločbe za del teh radijskih frekvenc, pri čemer se je sklicevala zlasti na člen 49 Direktive 2018/1972.
25
Agencija je 1. oktobra 2021 to zahtevo zavrnila, z obrazložitvijo, prvič, da na podlagi ZEKom-1 obdobja veljavnosti navedene odločbe ni mogoče podaljšati nad 15 let in, drugič, da takega podaljšanja prav tako ni mogoče odobriti na podlagi člena 49 Direktive 2018/1972.
26
Agencija je v zvezi s to določbo natančneje navedla, da je bilo podaljšanje trajanja individualnih pravic uporabe radiofrekvenčnega spektra iz člena 49(2), drugi pododstavek, Direktive 2018/1972 prvič določeno v tej direktivi za zagotovitev 20-letne regulatorne predvidljivosti in da zato ta namen leta 2006, ko je Agencija družbi T‑2 podelila pravice uporabe, ni mogel biti znan.
27
Družba T‑2 je zoper odločbo, s katero je bila zavrnjena njena vloga, vložila tožbo pri Upravnem sodišču (Slovenija).
28
Družba T‑2 pred tem sodiščem trdi, da je ZEKom-1 v nasprotju z Direktivo 2018/1972 in da ima člen 49(2) te direktive neposredni učinek. Ta določba naj bi se uporabljala za individualne pravice uporabe radijskih frekvenc, ki so bile podeljene pred sprejetjem te direktive in ki na datum začetka njene veljavnosti še niso potekle. Iz tega naj bi sledilo, da je bila Agencija dolžna izvesti postopek obnovitve individualnih pravic uporabe, družbi T‑2 podeljenih leta 2006, najpozneje dve leti pred iztekom teh pravic in da bi morala Agencija od 21. decembra 2020, ko se je iztekel rok za prenos navedene direktive, dovoliti, da individualne pravice uporabe, podeljene za obdobje, krajše od 20 let, veljajo 20 let.
29
Agencija v obrambo odgovarja, da člen 49(2) Direktive 2018/1972 ne določa samodejnega podaljšanja individualnih pravic uporabe, ki so bile podeljene pred sprejetjem te direktive, temveč državam članicam v zvezi s tem pušča polje proste presoje. Poleg tega naj pogoji za podaljšanje individualnih pravic uporabe, ki so določeni v tej določbi, in zlasti nujnost zagotovitve 20-letne regulatorne predvidljivosti leta 2006, ko so bile pravice uporabe iz postopka v glavni stvari podeljene, ne bi mogli biti znani.
30
Predložitveno sodišče navaja, da člen 124 navedene direktive ne določa prehodne ureditve, ki bi se uporabljala za te pravice, in da se zdi, da se člen 49(1) in (2) iste direktive ne uporablja retroaktivno, saj ta določba določa, da morajo biti splošna merila za podaljšanje trajanja individualnih pravic uporabe znana že pred podelitvijo teh pravic.
31
Predložitveno sodišče v zvezi z nacionalnim pravom poudarja, da se prehodna ureditev, določena za izvajanje Direktive 2018/1972, ki jo vsebuje ZEKom-2, sprejet 28. septembra 2022, uporablja od datuma začetka njegove veljavnosti, to je 10. novembra 2022, zgolj za pravice, ki so veljale na ta datum, brez možnosti retroaktivnosti.
32
Navedeno sodišče dodaja, da medtem ko je bilo takrat, ko so bile družbi T‑2 podeljene pravice uporabe, na podlagi ZEKom mogoče podaljšanje, ob poteku teh pravic, to je 21. septembra 2021, ni bilo več tako, ker je bilo z ZEKom-1 izključeno vsako podaljšanje takih pravic nad 15 let.
33
V tem okviru predložitveno sodišče meni, da je rešitev spora o glavni stvari odvisna od vprašanja, ali je treba individualne pravice uporabe radiofrekvenčnega spektra, ki so bile družbi T‑2 podeljene pred začetkom veljavnosti Direktive 2018/1972, na podlagi člena 49(1) in (2) te direktive podaljšati za pet let in ali ima ta določba v sporu o glavni stvari neposredni učinek, glede na to, da v slovensko pravo ni bila prenesena v roku, določenem z navedeno direktivo. Če je odgovor pritrdilen, se zdi temu sodišču potrebno, da Sodišče pojasni splošna merila za podaljšanje pravic iz navedene določbe.
34
Poleg tega se predložitveno sodišče za primer, da bi Sodišče štelo, da se člen 49(1) in (2) Direktive 2018/1972 ne uporablja za podaljšanje individualnih pravic uporabe, podeljenih pred začetkom veljavnosti te direktive, sprašuje, ali je treba neposredno uporabiti člen 5(2) Direktive 2002/20 ali člen 5(2) spremenjene Direktive 2002/20 ter, po potrebi, katera bi bila merila, na podlagi katerih bi bilo mogoče presoditi primernost trajanja podelitve individualnih pravic uporabe oziroma obveznost podaljšanja tega trajanja v skladu s tema določbama.
35
V teh okoliščinah je Upravno sodišče prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali sta člena 49(1) in 49(2) Direktive [2018/1972] jasna, brezpogojna in dovolj natančna, da se lahko nanju sklicujejo posamezniki v postopku pred nacionalnim organom in nacionalnim sodiščem?
2.
Ali je treba člena 49(1) in 49(2) Direktive [2018/1972] uporabiti tudi za podaljšanje tistih individualnih pravic uporabe [radiofrekvenčnega spektra], ki so bile podeljene pred uveljavitvijo [te direktive], in katera splošna merila se v tem primeru uporabljajo pri presoji, ali naj se individualna pravica podaljša?
3.
Če je odgovor na drugo vprašanje negativen, Upravno sodišče sprašuje, ali je treba za presojo primerne dobe trajanja individualnih pravic uporabe [radiofrekvenčnega spektra], ki so bile podeljene v času veljavnosti Direktive [2002/20] in s tem v zvezi možnostjo njihovega podaljšanja, uporabiti določbo člena 5[(2)] [te direktive] oziroma člena 5(2), četrtega pododstavka [spremenjene Direktive 2002/20] in ali je ta za ta namen dovolj jasna, brezpogojna in natančna, da se lahko na njeni podlagi presoja primernost trajanja individualne pravice do uporabe [radiofrekvenčnega spektra]?
4.
Če je odgovor na prejšnje vprašanje pozitiven, katera merila je treba uporabiti za presojo primernosti trajanja individualne pravice do uporabe [radiofrekvenčnega spektra] oziroma obveznost njenega podaljšanja?
5.
Ali je v primeru, da je odgovor na prvo, drugo ali tretje vprašanje pozitiven, za odločitev o podaljšanju upoštevno, da je bila z nacionalnim predpisom, veljavnim v času prenehanja te pravice, možnost podaljšanja nad 15 let izrecno izključena?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Drugo vprašanje
36
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem, ki ga je treba preučiti najprej, v bistvu sprašuje, ali se člen 49(1) in (2) Direktive 2018/1972 uporablja za podaljšanje trajanja individualnih pravic uporabe radiofrekvenčnega spektra, ki so bile podeljene pred datumom začetka veljavnosti te direktive, vendar prenehajo po tem datumu. Predložitveno sodišče Sodišče prosi, naj po potrebi pojasni, pod katerimi pogoji se to trajanje podaljša na podlagi te določbe.
37
Uvodoma je treba spomniti, da je bil z Direktivo 2018/1972 sprejet zakonik o elektronskih komunikacijah. Iz uvodnih izjav 1 in 323 ter iz člena 1(1) te direktive je razvidno, da je z navedeno direktivo prenovljenih več direktiv, med katerimi je Direktiva 2002/20, ter vzpostavljen harmoniziran in poenostavljen okvir za regulacijo elektronskih komunikacijskih omrežij, elektronskih komunikacijskih storitev ter pripadajočih naprav in storitev. Navedena direktiva ni omejena na kodifikacijo aktov prava Unije, ki jih spreminja ali nadomešča, ampak uvaja spremembe regulativnega okvira, ki je veljal pred njenim sprejetjem, da bi se upošteval tehnološki in tržni razvoj (glej v tem smislu sodbi z dne 14. marca 2024, Komisija/Poljska (Evropski zakonik o elektronskih komunikacijah), C‑452/22, EU:C:2024:232, točka 84, in z dne 14. marca 2024, Komisija/Slovenija (Evropski zakonik o elektronskih komunikacijah), C‑457/22, EU:C:2024:237, točka 74).
38
V skladu s členom 124(1) Direktive 2018/1972 države članice najpozneje do 21. decembra 2020 sprejmejo in objavijo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo, ter jih uporabljajo od tega datuma. Vendar navedena direktiva ne vsebuje prehodne ureditve v zvezi z individualnimi pravicami uporabe radiofrekvenčnega spektra, ki obstajajo na navedeni datum.
39
V teh okoliščinah je treba opozoriti, da se v skladu z ustaljeno sodno prakso novo pravno pravilo uporablja od datuma začetka veljavnosti akta, v katerem je vsebovano, ter da – čeprav se to pravilo ne uporablja za pravne položaje, ki so nastali in so bili v celoti oblikovani pred tem datumom – se uporablja takoj za prihodnje učinke položaja, ki je nastal med veljavnostjo prejšnjega zakona, in za nove pravne položaje. Drugače je le – ob upoštevanju načela prepovedi retroaktivnosti pravnih aktov – če so novemu pravilu dodane posebne določbe, ki izrecno določajo njegovo časovno veljavnost (sodba z dne 15. maja 2020, Azienda Municipale Ambiente, C‑15/19, EU:C:2020:371, točka 57 in navedena sodna praksa).
40
Poleg tega se na splošno šteje, da se postopkovna pravila uporabljajo na datum, ko začnejo veljati, drugače od materialnopravnih pravil, ki se običajno razlagajo tako, da se na položaje, ki so nastali pred začetkom njihove veljavnosti, nanašajo samo, če iz njihovega besedila, namena ali sistematike jasno izhaja, da jim je treba pripisati tak učinek (sodba z dne 15. junija 2021, Facebook Ireland in drugi, C‑645/19, EU:C:2021:4837, točka 100 in navedena sodna praksa).
41
Za ugotovitev, ali se člen 49(1) in (2) Direktive 2018/1972 uporablja za podaljšanje individualnih pravic uporabe, kakršne so bile podeljene družbi T‑2, je treba najprej opozoriti, da je na datum podelitve teh pravic, to je 21. septembra 2006, člen 5(2) Direktive 2002/20 določal, da „[k]adar države članice podelijo pravice uporabe za omejeno časovno obdobje, mora biti čas trajanja primeren za zadevno storitev“. Ko je bil ta člen 5(2) Direktive 2002/20 spremenjen z Direktivo 2009/140, je bila ta formulacija ohranjena, dodano pa ji je bilo, da je trajanje za zadevno storitev primerno „glede na želeni cilj, ob upoštevanju, da je potrebno ustrezno obdobje za amortizacijo naložb“. Ti pravili torej nista določali natančnega trajanja individualnih pravic uporabe niti pogojev za podaljšanje tega trajanja.
42
Glede odstavkov 1 in 2 tega člena 49 je treba navesti, da se nanašata na individualne pravice uporabe radiofrekvenčnega spektra oziroma na pravice uporabe, za katere so bili s tehničnimi izvedbenimi ukrepi v skladu z Odločbo št. 676/2002 določeni harmonizirani pogoji, da se omogoči njegova uporaba za brezžične širokopasovne elektronske komunikacijske storitve. V obravnavani zadevi je iz spisa, ki je na voljo Sodišču, razvidno – kar pa mora preveriti predložitveno sodišče – da pravice iz postopka v glavni stvari spadajo le na področje uporabe navedenega odstavka 2.
43
Ta določba v prvem pododstavku določa, da morajo države članice zagotoviti „vsaj 20-letno regulativno predvidljivost za imetnike pravic“ glede pogojev vlaganja v infrastrukturo in pri tem upoštevati zahteve iz odstavka 1 tega člena, v drugem pododstavku pa, da „[v] ta namen države članice zagotovijo, da so pod pogoji, določenimi v tem odstavku, take pravice veljavne vsaj 15 let, ter se, kadar je to potrebno zaradi skladnosti s prvim pododstavkom, to obdobje veljavnosti ustrezno podaljša“.
44
Navedena določba je torej materialnopravno pravilo, ki se v skladu s sodno prakso, na katero je opozorjeno v točki 39 te sodbe, za pravne položaje, ki so nastali in so bili v celoti oblikovani pred začetkom njegove veljavnosti, uporablja le, če iz njegovega besedila, namena ali sistematike jasno izhaja, da mu je treba pripisati tak učinek.
45
Navesti pa je treba, na prvem mestu, da podelitev pravic uporabe družbi T‑2 za obdobje 15 let pomeni pravni položaj, ki je nastal in je bil v celoti oblikovan, pri čemer je treba spomniti, prvič, da v odločbi o podelitvi ni bilo določeno nobeno podaljšanje nad tem obdobjem in, drugič, da tako podaljšanje prav tako ni bilo določeno z Direktivo 2002/20 niti s spremenjeno Direktivo 2002/20, ki sta se uporabljali pred začetkom veljavnosti Direktive 2018/1972. Poleg tega je iz spisa, ki je na voljo Sodišču, razvidno, da je Agencija 17. decembra 2020, to je pred iztekom roka za prenos Direktive 2018/1972, objavila javni razpis za podelitev pravic iz postopka v glavni stvari, na podlagi katerega te pravice niso bile podeljene družbi T‑2, temveč drugemu podjetju. Iz tega spisa tudi ni razvidno, da bi družba T‑2 pridobila pravice do podaljšanja ali prejela zagotovila, na podlagi katerih bi lahko imela legitimno pričakovanje v tem smislu, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.
46
Na drugem mestu, iz besedila člena 49(2) Direktive 2018/1972 je razvidno, da se ta določba ne uporablja retroaktivno. V tretjem pododstavku te določbe je namreč določeno, da morajo biti splošna merila za podaljšanje trajanja individualnih pravic uporabe zainteresiranim stranem na voljo „pred podelitvijo takih pravic“. Poleg tega je v četrtem pododstavku te določbe določeno, da „[p]ristojni organ najpozneje dve leti pred potekom prvotne veljavnosti individualne pravice uporabe opravi objektivno in v prihodnost usmerjeno oceno“ teh meril, in dodano, da je podaljšanje trajanja individualne pravice uporabe pogojeno s spoštovanjem navedenih meril.
47
Besedilo člena 47(1) te direktive, ki se nanaša na pogoje, vezane na individualne pravice uporabe radiofrekvenčnega spektra, potrjuje zgornjo ugotovitev. Ta določba namreč v prvem pododstavku določa, da pristojni organi vse te pogoje jasno določijo „pred“ dodelitvijo ali obnovitvijo teh pravic, v tretjem pododstavku pa, da se pristojni organi „pravočasno in na pregleden način“ posvetujejo z zainteresiranimi stranmi in jih obvestijo o pogojih, vezanih na navedene pravice, „pred njihovo uvedbo“.
48
Ob neobstoju izrecnih navedb namen trajanja pravic uporabe, ki je določen v členu 49(2), prvi pododstavek, Direktive 2018/1972, in sicer zagotoviti vsaj 20-letno regulativno predvidljivost od podelitve individualnih pravic uporabe ob upoštevanju potrebnih naložb v infrastrukturo, prav tako ne more podpreti retroaktivne razlage, zlasti ker je člen 5(2) spremenjene Direktive 2002/20, ki se je uporabljal ob začetku veljavnosti te direktive, vseboval sklicevanje le na to, da je „potrebno ustrezno obdobje za amortizacijo naložb“.
49
Nazadnje, dodati je treba, da so v Direktivi 2018/1972 navedeni roki, ki jih je morda težko spoštovati za postopek obnovitve, ki se, kot je to v zadevi iz postopka v glavni stvari, uporablja za pravice, ki so bile podeljene že pred začetkom veljavnosti te direktive. V uvodni izjavi 131 navedene direktive je namreč navedeno, da bi bilo treba možnost obnovitve pravic uporabe obravnavati pravočasno pred prenehanjem zadevnih pravic, na primer najmanj dve leti pred prenehanjem pravic, kadar so bile te dodeljene za 15 let ali več, razen če je bila možnost obnovitve pravic izrecno izključena ob njihovi dodelitvi.
50
Ker se torej člen 49(2) Direktive 2018/1972 ne uporablja ratione temporis za pravni položaj, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, ki je nastal in je bil v celoti oblikovan pred začetkom veljavnosti te direktive, se določbe odstavka 1 tega člena, na katere napotuje ta prva določba, za ta položaj prav tako ne uporabljajo.
51
Zato ni treba preučiti, pod katerimi pogoji se lahko trajanje individualnih pravic uporabe, kot so te, ki so bile družbi T‑2 podeljene pred začetkom veljavnosti navedene direktive, podaljša na podlagi teh določb.
52
Glede na vse zgornje preudarke je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da se člen 49(1) in (2) Direktive 2018/1972 ne uporablja za podaljšanje trajanja individualnih pravic uporabe radiofrekvenčnega spektra iz tega odstavka 2, ki so bile podeljene pred datumom začetka veljavnosti te direktive, vendar prenehajo po tem datumu.
Prvo, tretje, četrto in peto vprašanje
53
Predložitveno sodišče s prvim, tretjim, četrtim in petim vprašanjem v bistvu prosi, naj se v primeru pritrdilnega odgovora na drugo vprašanje pojasni, ali ima člen 49(1) in (2) Direktive 2018/1972 neposredni učinek. Navedeno sodišče v primeru nikalnega odgovora na drugo vprašanje Sodišče sprašuje, ali je treba v zadevi v glavni stvari neposredno uporabiti člen 5(2) Direktive 2002/20 ali člen 5(2) spremenjene Direktive 2002/20, da bi se presodila primernost trajanja individualnih pravic uporabe radiofrekvenčnega spektra, in ga prosi, naj po potrebi navede merila za to presojo. Predložitveno sodišče prav tako prosi Sodišče, naj v prvem ali drugem primeru pojasni, ali je treba upoštevati okoliščino, da je nacionalna ureditev, ki se je uporabljala ob prenehanju pravic, izključevala kakršno koli podaljšanje nad 15 let.
54
Ob upoštevanju odgovora na drugo vprašanje ni treba odločiti o tem, ali ima člen 49(1) in (2) Direktive 2018/1972 neposredni učinek.
55
Vprašanje, ali je člen 5(2) Direktive 2002/20 oziroma člen 5(2) spremenjene Direktive 2002/20 mogoče v sporu o glavni stvari neposredno uporabiti, pa se ne zdi upoštevno, saj ni sporno, da sta bili ti določbi pravilno preneseni v slovensko pravo.
56
Zato tudi ni treba pojasniti, ali je okoliščina, da je nacionalna ureditev, ki se je uporabljala ob prenehanju pravic, izključevala kakršno koli podaljšanje nad 15 let, upoštevna za analizo teh vprašanj.
Stroški
57
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) razsodilo:
Člen 49(1) in (2) Direktive (EU) 2018/1972 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. decembra 2018 o Evropskem zakoniku o elektronskih komunikacijah se ne uporablja za podaljšanje trajanja individualnih pravic uporabe radiofrekvenčnega spektra iz tega odstavka 2, ki so bile podeljene pred datumom začetka veljavnosti te direktive, vendar prenehajo po tem datumu.
von Danwitz
Kumin
Ziemele
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 27. februarja 2025.
Sodni tajnik
A. Calot Escobar
Predsednik
M. Lenaerts
(
*1
)	Jezik postopka: slovenščina.