62021TO0334
SKLEP SPLOŠNEGA SODIŠČA (prvi senat)
z dne 13. junija 2022 (
*1
)
„Javni uslužbenci – Imenovanje evropskih tožilcev Evropskega javnega tožilstva – Imenovanje enega od kandidatov, ki jih je predlagala Portugalska – Neobstoj spora med Unijo in enim od njenih uslužbencev v mejah in pod pogoji, določenimi v Kadrovskih predpisih in PZDU – Člen 270 PDEU – Očitna nepristojnost“
V zadevi T‑334/21,
Ana Carla Mendes de Almeida, stanujoča v Sobredi (Portugalska), ki jo zastopajo R. Leandro Vasconcelos, M. Marques de Carvalho in P. Almeida Sande, odvetniki,
tožeča stranka,
proti
Svetu Evropske unije, ki ga zastopata K. Pleśniak in J. Gil, agenta,
tožena stranka,
SPLOŠNO SODIŠČE (prvi senat),
v sestavi H. Kanninen, predsednik, M. Jaeger, sodnik, in O. Porchia (poročevalka), sodnica,
sodni tajnik: E. Coulon,
na podlagi pisnega dela postopka
sprejema naslednji
Sklep
1
Ana Carla Mendes de Almeida s tožbo na podlagi člena 270 PDEU predlaga razglasitev ničnosti Izvedbenega sklepa Sveta (EU) 2020/1117 z dne 27. julija 2020 o imenovanju evropskih tožilcev Evropskega javnega tožilstva (UL 2020, L 244, str. 18) v delu, v katerem je za evropskega tožilca Evropskega javnega tožilstva imenovan José Eduardo Moreira Alves d’Oliveira Guerra (v nadaljevanju: izpodbijani sklep), in razglasitev ničnosti odločbe Sveta Evropske unije z dne 8. marca 2021 o zavrnitvi njene pritožbe, vložene 10. februarja 2021 zoper izpodbijani sklep (v nadaljevanju: odločba o zavrnitvi pritožbe).
Dejansko stanje
2
Svet je 12. oktobra 2017 sprejel Uredbo (EU) 2017/1939 o izvajanju okrepljenega sodelovanja v zvezi z ustanovitvijo Evropskega javnega tožilstva (UL 2017, L 283, str. 1). S to uredbo je bilo v skladu z njenima členoma 1 in 8 ustanovljeno Evropsko javno tožilstvo kot organ Evropske unije in določena so bila pravila za njegovo delovanje.
3
V skladu s členom 8(2) navedene uredbe, ki se nanaša na strukturo Evropskega javnega tožilstva, je to tožilstvo organizirano na centralni in decentralizirani ravni.
4
V členu 2, točka 4, Uredbe 2017/1939 je osebje Evropskega javnega tožilstva opredeljeno kot osebje na centralni ravni, ki podpira kolegij, stalne senate, evropskega glavnega tožilca, evropske tožilce, evropske delegirane tožilce in upravnega direktorja v vsakodnevnih dejavnostih pri opravljanju nalog tega tožilstva na podlagi te uredbe.
5
Naloge in funkcije evropskih tožilcev so opredeljene v členu 12 navedene uredbe.
6
Glede njihovega imenovanja mora v skladu s členom 16(1) Uredbe 2017/1939 vsaka država članica, ki sodeluje pri okrepljenem sodelovanju v zvezi z ustanovitvijo Evropskega javnega tožilstva, predlagati tri kandidate za mesto evropskega tožilca med kandidati, ki so aktivni člani državnega tožilstva ali sodstva v zadevni državi članici, katerih neodvisnost je nedvomna in ki imajo potrebne kvalifikacije za imenovanje na visoko tožilsko ali sodniško funkcijo v svojih državah članicah ter imajo ustrezne praktične izkušnje z nacionalnimi pravnimi sistemi, finančnimi preiskavami in mednarodnim pravosodnim sodelovanjem v kazenskih zadevah.
7
Člen 16(2) Uredbe 2017/1939 določa, da Svet po prejemu utemeljenega mnenja izbirne komisije iz člena 14(3) te uredbe izbere in imenuje enega kandidata na mesto evropskega tožilca za zadevno državo članico. V tej določbi je natančneje pojasnjeno, da če izbirna komisija ugotovi, da kandidat ne izpolnjuje pogojev, ki se zahtevajo za opravljanje dolžnosti evropskega tožilca, je njeno mnenje za Svet zavezujoče. V skladu s členom 16(3) Uredbe 2017/1939 Svet z navadno večino izbere in imenuje evropske tožilce za mandat šestih let brez možnosti podaljšanja ter se lahko ob koncu šestletnega obdobja odloči, da mandat podaljša za največ tri leta. Člen 16(4) te uredbe določa, da se vsaka tri leta izvede delna zamenjava ene tretjine evropskih tožilcev in da Svet z navadno večino sprejme prehodna pravila za imenovanje evropskih tožilcev, ki veljajo za prvo mandatno obdobje in med njim.
8
V skladu s členom 14(3) Uredbe 2017/1939 Svet določi operativna pravila izbirne komisije.
9
Člen 96 Uredbe 2017/1939, ki se nanaša na splošne določbe o osebju, v odstavku 1, prvi pododstavek, določa, da če v tej uredbi ni določeno drugače, se za evropskega glavnega tožilca in evropske tožilce, evropske delegirane tožilce, upravnega direktorja in osebje Evropskega javnega tožilstva uporabljajo Kadrovski predpisi za uradnike Evropske unije (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi) in Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev Unije (v nadaljevanju: PZDU) ter pravila, sprejeta s sporazumom med institucijami Unije za izvajanje navedenih kadrovskih predpisov in pogojev za zaposlitev. V skladu z drugim pododstavkom te določbe so evropski glavni tožilec in evropski tožilci zaposleni kot začasni uslužbenci Evropskega javnega tožilstva v skladu s členom 2(a) PZDU.
10
Glede osebja Evropskega javnega tožilstva odstavek 2 tega člena 96 določa, da se zaposli v skladu s pravili in predpisi, ki se uporabljajo za uradnike in druge uslužbence Unije.
11
Svet je 13. julija 2018 sprejel Izvedbeni sklep (EU) 2018/1696 o operativnih pravilih izbirne komisije iz člena 14(3) Uredbe (EU) 2017/1939 (UL 2018, L 282, str. 8).
12
Ob koncu nacionalnega izbirnega postopka so bili 23. aprila 2019 izbrani trije kandidati za mesto evropskega tožilca, ki jih je morala predlagati Portugalska republika. Med njimi je bila tožeča stranka. Ta od leta 2012 opravlja funkcijo portugalske državne tožilke v Departamento Central de Investigação e Ação Penal (centralni oddelek za preiskave in kazenski pregon), januarja 2020 pa je bila imenovana za koordinatorko oddelka za preiskave in preprečevanje kriminala v zvezi s sredstvi Unije. Eden od drugih dveh izbranih kandidatov je bil J. E. Moreira Alves d’Oliveira Guerra. Imena treh izbranih kandidatov so bila sporočena izbirni komisiji iz člena 14(3) Uredbe 2017/1939. Kandidati so bili razvrščeni po abecednem vrstnem redu.
13
Izbirna komisija je razgovor s tožečo stranko opravila 24. oktobra 2019, nato pa 18. novembra 2019 poslala Svetu utemeljeno mnenje in navedla ta prednostni vrstni red za tri kandidate, ki jih je predlagala Portugalska republika: 1. tožeča stranka; 2. J. E. Moreira Alves d’Oliveira Guerra; 3. João Conde Correia dos Santos.
14
Svet je 27. julija 2020 sprejel izpodbijani sklep.
15
Člen 2 tega sklepa določa:
„Za evropske tožilce EJT se kot začasni uslužbenci v razredu AD 13 za neobnovljivo obdobje treh let od 29. julija 2020 imenujejo:
[…]
[…] Moreira Alves d’Oliveira Guerra.“
16
Tožeča stranka je 22. oktobra 2020 je pri Svetu na podlagi člena 90 Kadrovskih predpisov vložila pritožbo zoper izpodbijani sklep.
17
Tožeča stranka je 5. februarja 2021 vložila tožbo na podlagi člena 263 PDEU, ki je bila v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vpisana pod številko zadeve T‑75/21 in s katero je predlagala razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa.
18
Tožeča stranka je 10. februarja 2021 vložila dodatno pritožbo, v kateri se je sklicevala na nastanek novih dejstev, ki bi jih Svet moral upoštevati v odgovoru na njeno pritožbo.
19
Organ Sveta za imenovanja (v nadaljevanju: OI) je z odločbo o zavrnitvi pritožbe štel, da pritožba očitno ni dopustna, ker ni pristojen za to, da bi ji ugodil.
20
Splošno sodišče je s sklepom z dne 8. julija 2021, Mendes de Almeida/Svet (T‑75/21, neobjavljen, EU:T:2021:424; v pritožbenem postopku), tožbo, vloženo 5. februarja 2021, zavrglo kot nedopustno, ker je bila vložena prepozno. Postopek v zvezi s pritožbo, vloženo zoper to sodbo, še poteka pred Sodiščem.
Predlogi strank
21
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
odločbo o zavrnitvi pritožbe razglasi za nično;
–
izpodbijani sklep razglasi za ničen;
–
Svetu naloži plačilo stroškov.
22
Svet Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
tožbo zavrže kot delno očitno nedopustno in zavrne kot delno očitno neutemeljeno;
–
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Pravo
23
V skladu s členom 126 Poslovnika lahko Splošno sodišče, če očitno ni pristojno za odločanje o tožbi ali če tožba očitno ni dopustna ali je očitno brez pravne podlage, na predlog sodnika poročevalca kadar koli odloči z obrazloženim sklepom, ne da bi nadaljevalo postopek.
24
V obravnavani zadevi Splošno sodišče meni, da je na podlagi listin v spisu dejansko stanje dovolj razjasnjeno, zato bo na podlagi člena 126 Poslovnika odločilo, ne da bi nadaljevalo postopek.
25
Najprej je treba spomniti, da je tožeča stranka to tožbo za razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa in odločbe o zavrnitvi pritožbe vložila na podlagi člena 270 PDEU.
26
Iz tega člena izhaja, da v njem določena pristojnost velja za vse spore med Unijo in njenimi uslužbenci v mejah in pod pogoji, ki so določeni v Kadrovskih predpisih in PZDU.
27
V zvezi s tem tožeča stranka v tožbi utemeljuje vložitev tožbe na podlagi navedenega člena s tem, da člen 96(1) Uredbe 2017/1939 določa, da se Kadrovski predpisi in PZDU ter pravila, sprejeta s sporazumom med institucijami Unije za izvajanje Kadrovskih predpisov in PZDU, uporabljajo med drugim za evropske tožilce, če ni določeno drugače, in da so ti zaposleni kot začasni uslužbenci Evropskega javnega tožilstva v skladu s členom 2(a) PZDU. Vendar naj nobena določba Uredbe 2017/1939 ne bi izključevala uporabe Kadrovskih predpisov in PZDU za njihovo imenovanje.
28
Tožeča stranka pojasnjuje, da če se imenovanje evropskih tožilcev opravi na najvišji politični ravni, to velja tudi za evropskega glavnega tožilca, ki ga imenujeta Svet in Evropski parlament. Poudarja pa, da Izvedbeni sklep 2018/1696 v odstavku VII.1 Priloge k temu sklepu izrecno določa uporabo pravnih sredstev iz Kadrovskih predpisov za kandidate za mesto evropskega glavnega tožilca, ki jih izbirna komisija izključi. To bi moralo zaradi notranje organizacijske doslednosti pripeljati do tega, da bi se ta izvedbeni sklep razlagal tako, da se ista pravna sredstva uporabljajo za kandidate za mesto evropskega tožilca. Zakonodajalec naj bi nameraval izključiti samo pravila iz Kadrovskih predpisov, ki niso združljiva z naravo postopka izbire evropskih tožilcev, da bi se zagotovili izbira evropskega tožilca za vsako državo članico, ki je vključena v to okrepljeno sodelovanje, in nedopustnost kandidatur državljanov drugih držav članic.
29
Dejstvo, da Izvedbeni sklep 2018/1696 ne določa izrecno uporabe določb Kadrovskih predpisov za evropske tožilce, naj ne bi preprečevalo, da se tožba zoper izpodbijani sklep vloži na podlagi člena 270 PDEU. Mogoče naj bi bilo vložiti pritožbo na podlagi člena 90 Kadrovskih predpisov, če izpolnjuje formalne zahteve in zahteve glede roka, ki se zanjo uporabljajo, člen 270 PDEU pa naj bi bilo treba razumeti tako, da se ne uporablja izključno za osebe, ki imajo status uradnika ali uslužbenca, ki ni lokalni uslužbenec, temveč tudi za osebe, ki zahtevajo ta status. V skladu s členom 46 PZDU naj bi se po analogiji uporabljale določbe naslova VII Kadrovskih predpisov, ki določajo, da za kandidate za funkcijo, ki spadajo na področje uporabe PZDU, veljata člena 90 in 91 Kadrovskih predpisov. Tožeča stranka se poleg tega sklicuje na sodno prakso, v skladu s katero se člen 270 PDEU uporablja tudi za kandidate za funkcijo uradnika ali uslužbenca, ki ni lokalni uslužbenec.
30
Tožeča stranka dodaja, da dejstvo, da je 5. februarja 2021 zoper izpodbijani sklep vložila tudi tožbo na podlagi člena 263 PDEU, vpisano pod številko zadeve T‑75/21, nima posledic, in zanika, da bi lahko obstajala litispendenca v zvezi s to tožbo.
31
Svet tako v zvezi z izpodbijanim sklepom kot v zvezi z odločbo o zavrnitvi pritožbe predlaga, naj se tožba zavrne. Po njegovem mnenju predlog za razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa očitno ni dopusten zaradi litispendence in vsekakor zaradi nepristojnosti Splošnega sodišča za odločanje o tem predlogu na podlagi člena 270 PDEU. Meni, da predlog za razglasitev ničnosti odločbe o zavrnitvi pritožbe očitno ni utemeljen.
32
V obravnavani zadevi je treba poudariti, da se spor nanaša na dve odločbi Sveta, eno, s katero je bila na mesto evropskega tožilca za Portugalsko republiko imenovana ena oseba namesto druge, in drugo, s katero je bila zavrnjena pritožba, ki jo je tožeča stranka, ki ni bila imenovana na mesto evropskega tožilca za to državo članico, vložila zoper sklep o imenovanju, ki ga je sprejel Svet.
33
Za ugotovitev, ali je tožeča stranka zoper ti odločbi upravičeno vložila tožbo na podlagi člena 270 PDEU, je treba preučiti, ali spor med njo in Svetom v zvezi z navedenima odločbama spada med spore med Unijo in njenimi uslužbenci v mejah in pod pogoji, ki so določeni v Kadrovskih predpisih in PZDU.
34
V zvezi s tem je treba spomniti, da sodna praksa pojem spora med Unijo in njenimi uslužbenci pojmuje široko in v tem okviru se obravnavajo spori glede oseb, ki nimajo statusa uradnika niti uslužbenca, vendar ga zahtevajo (glej sodbo z dne 5. oktobra 2004, Sanders in drugi/Komisija, T‑45/01, EU:T:2004:289, točka 45 in navedena sodna praksa). To se nanaša na osebe, ki so kandidati za mesto, za katero so pogoji za imenovanje opredeljeni v Kadrovskih predpisih ali PZDU.
35
Glede Evropskega javnega tožilstva je treba poudariti, da se zanj same po sebi ne uporabljajo vse določbe Kadrovskih predpisov. Iz Uredbe 2017/1939 izhaja tudi, da določbe te uredbe opredeljujejo, v kolikšnem obsegu se nekatere določbe Kadrovskih predpisov ali PZDU uporabljajo za evropske tožilce.
36
Člen 96(1) Uredbe 2017/1939 namreč določa, da se za evropskega glavnega tožilca in evropske tožilce, evropske delegirane tožilce, upravnega direktorja in osebje Evropskega javnega tožilstva uporabljajo Kadrovski predpisi in PZDU, „[č]e v tej uredbi ni določeno drugače“.
37
Koristno je poudariti, da v skladu z določbami člena 2, točka 4, in člena 12 Uredbe 2017/1939, kot so navedene v točkah 4 in 5 zgoraj, evropski tožilci niso del osebja Evropskega javnega tožilstva.
38
Glede njihovega imenovanja, ki je predmet te zadeve, člen 16 navedene uredbe, kot je bilo nanj opozorjeno v točkah 6 in 7 zgoraj, določa poseben postopek z lastnimi pravili.
39
Ta določba med drugim le državam članicam, ki so vključene v okrepljeno sodelovanje v zvezi z ustanovitvijo Evropskega javnega tožilstva, zagotavlja, da imajo po koncu postopka za imenovanje svojega evropskega tožilca, ki ga imenuje Svet. Omogoča jim, da pred tem imenovanjem predlagajo tri kandidate, ki imajo ob upoštevanju obveznosti, da so aktivni člani državnega tožilstva ali sodstva v državi članici, ki jih predlaga, načeloma državljanstvo te države članice.
40
Navedena določba s tem določa postopek sui generis, ki se razlikuje od postopka, ki se uporablja za zaposlitev osebja Evropskega javnega tožilstva, pri čemer je treba pojasniti, da se to osebje v skladu s členom 96(2) Uredbe 2017/1939 zaposli v skladu s pravili in predpisi, ki se uporabljajo za uradnike in druge uslužbence Unije.
41
Poudariti je treba, da postopek za imenovanje evropskih tožilcev ne zahteva, da se spoštuje načelo prepovedi diskriminacije zaradi državljanstva, kot je določeno v členu 27 Kadrovskih predpisov, v korist državljanov vseh držav članic, in sicer tudi tistih, ki niso vključene v okrepljeno sodelovanje.
42
Poleg tega iz člena 16 Uredbe 2017/1939 izhaja, da niti OI niti organ, pooblaščen za sklepanje pogodb o zaposlitvi (v nadaljevanju: OPSP), pri Evropskem javnem tožilstvu ne imenujeta evropskih tožilcev, temveč to stori Svet. Dejstvo, da je v izpodbijanem sklepu navedeno, da so izbrane osebe, med katerimi je J. E. Moreira Alves d’Oliveira Guerra, imenovane za evropske tožilce kot začasni uslužbenci v razredu AD 13, poleg tega ne more zadostovati za to, da se iz tega sklepa, da je Svet pri imenovanju evropskih tožilcev deloval kot OI ali OPSP.
43
Naravo sui generis postopka za imenovanje evropskih tožilcev je mogoče pojasniti s tem, da se, kot v bistvu pravilno poudarja Svet, nanaša na osebnosti, ki morajo v okviru tega sodelovanja izvajati posebno odgovornost na visoki ravni v institucionalnem sistemu Unije.
44
Pojasniti je treba, da se evropski tožilci šele po tem, ko so imenovani na podlagi člena 16 Uredbe 2017/1939, zaposlijo v skladu s členom 96(1), drugi pododstavek, navedene uredbe kot začasni uslužbenci Evropskega javnega tožilstva v skladu s členom 2(a) PZDU. Iz navedenega pododstavka izhaja, da samo pogoji za zaposlitev in plačilo evropskih tožilcev spadajo na področje PZDU in v pristojnost OPSP Evropskega javnega tožilstva. Drugače velja za pogoje in postopke, ki pripeljejo do njihovega imenovanja.
45
Ker ti pogoji in postopki niso določeni v Kadrovskih predpisih ali PZDU, se spori v zvezi z njimi torej ne morejo šteti za spore med Unijo in enim od njenih uslužbencev v smislu člena 270 PDEU.
46
Druge trditve tožeče stranke ne morejo omajati take ugotovitve.
47
Na eni strani, tožeča stranka se ne more učinkovito sklicevati na sklep z dne 11. julija 1996, Gomes de Sá Pereira/Svet (T‑30/96, EU:T:1996:107), v podporo trditvi, da je tožbo upravičeno vložila na podlagi člena 270 PDEU.
48
Res je, da točke od 22 do 25 sklepa z dne 11. julija 1996, Gomes de Sá Pereira/Svet (T‑30/96, EU:T:1996:107), v bistvu opozarjajo na sodno prakso, v skladu s katero je treba pristojnost sodišča Unije za odločanje o vseh sporih med Unijo in njenimi uslužbenci razumeti tako, da se ne nanaša le na spore v zvezi z osebami, ki imajo status uradnika ali uslužbenca, ki ni lokalni uslužbenec, temveč tudi na spore v zvezi z osebami, ki zahtevajo ta status, in štelo se je, da se mora imenovanje članov odborov za pritožbe Urada Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) izpodbijati s pravnimi sredstvi, določenimi v Kadrovskih predpisih.
49
Vendar rešitve, uporabljene v sklepu z dne 11. julija 1996, Gomes de Sá Pereira/Svet (T‑30/96, EU:T:1996:107), ni mogoče prenesti na to zadevo, ker imenovanje članov odborov za pritožbe EUIPO, kot pravilno poudarja Svet, temelji na pravilih, ki se razlikujejo od pravil, ki se uporabljajo za imenovanje evropskih tožilcev. Glede članov teh odborov za pritožbe s tem povezana pravila določajo, da se uporabljajo Kadrovski predpisi, PZDU in pravila za izvajanje teh določb za osebje, katerega del so navedeni člani (glej v tem smislu sklep z dne 11. julija 1996, Gomes de Sá Pereira/Svet, T‑30/96, EU:T:1996:107, točki 22 in 23). Nasprotno pa se je v zvezi z imenovanjem evropskih tožilcev, kot izhaja iz točk od 35 do 44 zgoraj, zakonodajalec v Uredbi 2017/1939 odločil vzpostaviti sistem sui generis, v skladu s katerim evropski tožilci niso del osebja Evropskega javnega tožilstva, kot je bilo navedeno že v točki 37 zgoraj.
50
Na drugi strani Priloga k Izvedbenemu sklepu 2018/1696 v delu, ki se nanaša na imenovanje evropskega glavnega tožilca, na katero se sicer sklicuje tožeča stranka, tej stranki ne omogoča, da tožbo opre na člen 270 PDEU.
51
Iz določb te priloge v povezavi s členoma 14 in 16 Uredbe 2017/1939 namreč izhaja, da za vsakega od mehanizmov za imenovanje evropskega glavnega tožilca in evropskih tožilcev veljajo posebne značilnosti v vseh fazah postopka.
52
V zvezi s tem imajo zlasti ob upoštevanju dejstva, da se postopek izbire evropskega glavnega tožilca začne z javnim razpisom za predložitev kandidatur, objavljenim v Uradnem listu Evropske unije, možnost vložitve pritožbe pri Svetu v skladu s členom 90(2) Kadrovskih predpisov samo kandidati za to mesto evropskega glavnega tožilca v zvezi z odločitvami izbirne komisije, ki posegajo v njihov položaj, in seznamom, ki ga sestavi ta komisija in na katerem ti kandidati niso navedeni.
53
Nasprotno pa v okviru postopka za imenovanje evropskih tožilcev, ki se začne s tem, da vsaka država članica, ki je vključena v okrepljeno sodelovanje, predlaga tri kandidate, možnosti pritožbe ni mogoče razširiti na odločitve Sveta, da nekaterih kandidatov ne imenuje na mesto evropskega tožilca, ker takega namena zakonodajalec ni izrecno izrazil.
54
Iz vsega navedenega izhaja, da tega spora ni mogoče šteti za spor med Unijo in enim od njenih uslužbencev v mejah in pod pogoji, ki so določeni v Kadrovskih predpisih in PZDU v smislu člena 270 PDEU.
55
Splošno sodišče torej očitno ni pristojno za odločanje o tej tožbi zoper izpodbijani sklep.
56
Poleg tega, ker ta sklep ni odločba, ki bi spadala na področje Kadrovskih predpisov in PDZU, ni mogoče šteti, da pritožba, ki jo je tožeča stranka vložila zoper izpodbijani sklep, in odločba, ki jo je Svet sprejel za zavrnitev te pritožbe, lahko spadata na področje Kadrovskih predpisov in PZDU. Splošno sodišče torej očitno tudi ni pristojno za odločanje o odločbi o zavrnitvi pritožbe.
57
V skladu s sodno prakso mora pravno podlago za tožbo izbrati tožeča stranka, in ne sodišče Unije, ki mu ni treba izbrati najprimernejše pravne podlage (glej sodbo z dne 24. oktobra 2014, Technische Universität Dresden/Komisija, T‑29/11, EU:T:2014:912, točka 24 in navedena sodna praksa). Za to tožbo zoper izpodbijani sklep pa ni mogoče šteti, da je vložena na podlagi člena 263 PDEU, saj se tožeča stranka izrecno sklicuje na člen 270 PDEU, neodvisno od dejstva, da je že vložila tožbo na podlagi člena 263 PDEU zoper izpodbijani sklep v zadevi T‑75/21, v zvezi s katero je bil sprejet sklep z dne 8. julija 2021, Mendes de Almeida/Svet (T‑75/21, neobjavljen, EU:T:2021:424; v pritožbenem postopku).
58
Glede odločbe z zavrnitvi pritožbe je treba vsekakor tudi ob domnevi, da je tožeča stranka nameravala vložiti tožbo zoper to odločbo na podlagi člena 263 PDEU v tej zadevi, in ne da bi bilo treba odločiti o vprašanju, ali je taka tožba dopustna, iz istih razlogov, kot so predstavljeni v točkah od 35 do 54 zgoraj, ugotoviti, da OI Sveta ni bil pristojen za odločanje o pritožbi, ki jo je tožeča stranka vložila na podlagi člena 90 Kadrovskih predpisov, in da je torej to pritožbo upravičeno zavrnil. Tožba torej vsekakor očitno ni utemeljena v zvezi s tem.
59
Tožbo je zato treba zavrniti.
Stroški
60
V skladu s členom 134(1) Poslovnika se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Ker tožeča stranka ni uspela, se ji v skladu s predlogi Sveta poleg plačila lastnih stroškov naloži tudi plačilo stroškov Sveta.
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (prvi senat)
sklenilo:
1.
Tožba se zavrne.
2.
Ani Carli Mendes de Almeida se naloži plačilo stroškov.
V Luxembourgu, 13. junija 2022
Sodni tajnik
E. Coulon
Predsednik
H. Kanninen
(
*1
)	Jezik postopka: portugalščina.