Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
ATHANASIOSA RANTOSA,
predstavljeni 5. junija 2025(1)
Zadeva C‑743/23
A
proti
GKV‑Spitzenverband,
ob udeležbi
Moguntia Food Group AG
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Landessozialgericht für das Saarland (višje socialno sodišče v zvezni deželi Posarje, Nemčija))
„ Predhodno odločanje – Delavci migranti – Socialna varnost – Zakonodaja, ki se uporablja – Uredba (ES) št. 883/2004 – Člen 13(1)(a) in (b)(i) – Uredba (ES) št. 987/2009 – Člen 14 (8) – Sporazum o prostem gibanju oseb med Evropsko skupnostjo in njenimi državami članicami na eni strani in Švicarsko konfederacijo na drugi strani – Priloga II – Člen 1(2) – Oseba, ki običajno in hkrati opravlja dejavnost zaposlene osebe v Nemčiji in Švici ter znaten del v tretjih državah – Navezne okoliščine – Pojem ‚znaten del dejavnosti‘ – Upoštevanje dejavnosti, ki se izvajajo v tretjih državah – Uporaba zakonodaje države članice, v kateri je statutarni sedež delodajalca “
I.      Uvod
1.        A (v nadaljevanju: tožeča stranka), ki je prebivala v Nemčiji, kjer je običajno delala 10,5 dni na četrtletje, je bila zaposlena pri družbi Moguntia Food Group AG, ki ima sedež v Švici. Poleg tega je v tej državi običajno delala 10,5 dni na četrtletje, medtem ko je znaten del svoje zaposlitve opravljala v tretjih državah, ne v Švicarski konfederaciji.
2.        V tem primeru se postavlja vprašanje, katera zakonodaja o socialni varnosti bi se morala uporabiti za tožečo stranko. Ali je treba v zvezi s tem pri ugotavljanju, ali je v državi članici stalnega prebivališča opravljala „znaten del“ dejavnosti zaposlene osebe v smislu člena 13(1) Uredbe (ES) št. 883/2004,(2) kakor je bila spremenjena z Uredbo (EU) št. 465/2012(3) (v nadaljevanju: Uredba št. 883/2004), in člena 14(8) Uredbe (ES) št. 987/2009,(4) kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 465/2012 (v nadaljevanju: Uredba št. 987/2009), upoštevati dejavnosti, ki jih je opravljala v tretjih državah? To je v bistvu vprašanje, ki ga je postavilo Landessozialgericht für das Saarland (višje socialno sodišče v zvezni deželi Posarje, Nemčija).
3.        Predlog za sprejetje predhodne odločbe je bil vložen v okviru spora med tožečo stranko in Spitzenverband Bund der Krankenkassen (v nadaljevanju: GKV‑Spitzenverband), ki je nemški nosilec, imenovan za določanje, katera zakonodaja s področja socialne varnosti oziroma zakonodaja katere države se uporabi, kadar oseba dejavnost običajno opravlja v dveh ali več državah članicah, in sicer glede odločitve združenja GKV‑Spitzenverband, da se za delovno razmerje med tožečo stranko in družbo Moguntia Food Group uporablja nemška zakonodaja.
II.    Pravni okvir
A.      Mednarodno pravo
4.        Evropska skupnost in njene države članice na eni strani ter Švicarska konfederacija na drugi so 21. junija 1999 podpisale sedem sporazumov, med njimi tudi Sporazum o prostem pretoku oseb.(5) Teh sedem sporazumov je bilo v imenu Evropske skupnosti odobrenih s Sklepom 2002/309/ES(6) in so začeli veljati 1. junija 2002.
5.        V skladu s preambulo Sporazuma o prostem pretoku oseb, kakor je bil spremenjen s Sklepom št. 1/2012(7) (v nadaljevanju: Sporazum o prostem pretoku oseb), so pogodbenice „odločene, da omogočijo prosti pretok oseb med seboj na podlagi pravil, ki veljajo v Evropski skupnosti“.
6.        Člen 8 Sporazuma o prostem pretoku oseb, naslovljen „Koordinacija sistemov socialne varnosti“, v točki (b) določa:
„Pogodbenice v skladu s Prilogo II predvidijo koordinacijo sistemov socialne varnosti, zlasti z namenom:
[…]
(b)      določitve zakonodaje, ki se uporablja“.
7.        Priloga II k Sporazumu o prostem pretoku oseb, naslovljena „Koordinacija sistemov socialne varnosti“, v členu 1 določa:
„1.      Pogodbenici se dogovorita, da bosta v zvezi s koordinacijo sistemov socialne varnosti med seboj uporabljali zakonodajo Evropske unije, ki je navedena, kot je bila spremenjena, v oddelku A te priloge, oziroma pravila, enakovredna pravilom iz navedene zakonodaje.
2.      Pojem „država(-e) članica(-e)“, ki ga vsebuje zakonodaja iz oddelka A te priloge, se razume tako, da poleg držav, ki jih zajemajo ustrezna zakonodaja Evropske unije, vključuje tudi Švico.“
8.        V oddelku A te priloge II, naslovljenem „Referenčna zakonodaja“, sta navedeni uredbi št. 883/2004 in št. 987/2009, kakor sta bili spremenjeni.
B.      Pravo Unije
1.      Uredba št. 883/2004
9.        Člen 1 Uredbe št. 883/2004, naslovljen „Opredelitve pojmov“, v točki (a) določa:
„V tej uredbi:
(a)      ‚dejavnost zaposlene osebe‘ pomeni katero koli dejavnost ali enakovreden položaj, ki se kot tak obravnava v zakonodaji s področja socialne varnosti države članice, v kateri taka dejavnost ali enakovreden položaj obstaja“.
10.      Člen 2, naslovljen „Osebna veljavnost“, ki je prav tako del naslova 1 te uredbe („Splošne določbe“), v odstavku 1 določa:
„Ta uredba se uporablja za državljane države članice, osebe brez državljanstva in begunce, ki stalno prebivajo v državi članici, za katere velja ali je veljala zakonodaja ene ali več držav članic, ter za njihove družinske člane in preživele osebe.“
11.      V okviru naslova II navedene uredbe („Določitev zakonodaje, ki se uporablja“) so členi od 11 do 16 te uredbe. Člen 11 te uredbe, naslovljen „Splošna pravila“, v odstavkih 1 in 3 določa:
„1.      Za osebe, za katere se uporablja ta uredba, velja zakonodaja ene same države članice. Ta zakonodaja se določi v skladu s tem naslovom.
[…]
3.      V skladu s členi 12 do 16 velja:
(a)      za osebo, ki opravlja dejavnost zaposlene ali samozaposlene osebe v državi članici zakonodaja te države članice;
[…].“
12.      Na podlagi člena 13 Uredbe št. 883/2004, naslovljenega „Opravljanje dejavnosti v dveh ali več državah članicah“:
„1.      Za osebo, ki običajno opravlja dejavnost zaposlene osebe v dveh ali več državah članicah, velja:
(a)      zakonodaja države članice stalnega prebivališča, če ta oseba opravlja znaten del svoje dejavnosti v tej državi članici; ali
(b)      če ta oseba ne opravlja znatnega dela svoje dejavnosti v državi članici stalnega prebivališča:
(i)      zakonodaja države članice, v kateri je statutarni sedež ali poslovna enota podjetja ali delodajalca, če je ta oseba zaposlena pri enem podjetju ali delodajalcu; ali
[…]
2.      Za osebo, ki običajno opravlja dejavnost samozaposlene osebe v dveh ali več državah članicah, velja:
(a)      zakonodaja države članice stalnega prebivališča, če ta oseba opravlja znaten del svoje dejavnosti v tej državi članici;
ali
(b)      zakonodaja države članice, v kateri je središče interesa njenih dejavnosti, če ne prebiva stalno v eni od držav članic, v katerih opravlja znaten del svoje dejavnosti.
[…]
4.      Za osebo, ki je kot javni uslužbenec zaposlena v eni od držav članic in opravlja dejavnost zaposlene osebe in/ali samozaposlene osebe v drugi ali v več drugih državah članicah, velja zakonodaja države članice, v upravi katere je zaposlena.
[…]“
2.      Uredba št. 987/2009
13.      V okviru naslova II Uredbe št. 987/2009 („Določitev zakonodaje, ki se uporablja“) so členi od 14 do 21 te uredbe. Člen 14 te uredbe, naslovljen „Podrobnosti v zvezi s členoma 12 in 13 [Uredbe št. 883/2004]“, v odstavkih 8, 9 in 11 določa:
„8.      Za namene uporabe člena 13(1) in (2) [Uredbe št. 883/2004] ‚znaten del zaposlitvene ali samozaposlitvene dejavnosti‘, ki se izvaja v državi članici, pomeni, da se tam izvaja količinsko znaten del vseh dejavnosti zaposlene ali samozaposlene osebe, ki pa ni nujno glavni del teh dejavnosti.
Za določitev, ali se znaten del dejavnosti izvaja v državi članici, se upoštevajo naslednja okvirna merila:
(a)      v primeru zaposlitvene dejavnosti delovni čas in/ali osebni prejemki, in
(b)      v primeru samozaposlitvene dejavnosti: promet, delovni čas, število opravljenih storitev in/ali prihodki od dela.
Če je delež, ugotovljen med splošno presojo, nižji od 25 %, je to indikator, da se znaten del dejavnosti ne izvaja v zadevni državi članici.
9.      Za namene uporabe člena 13(2)(b) [Uredbe št. 883/2004] se ‚središče interesa‘ dejavnosti samozaposlene osebe določi ob upoštevanju vseh elementov poklicne dejavnosti te osebe, zlasti kraja, v katerem je stalni sedež dejavnosti zadevne osebe, običajnega značaja ali trajanja izvajanih dejavnosti, števila opravljenih storitev in namena zadevne osebe, kot je razviden iz vseh okoliščin.
[…]
11.      Če zadevna oseba svojo zaposlitveno dejavnost opravlja v dveh ali več državah članicah v imenu delodajalca, ki ima sedež izven Unije, in če ta oseba stalno prebiva v državi članici, ne da bi tam opravljala znaten del dejavnosti, zanjo velja zakonodaja države članice stalnega prebivališča.“
III. Spor o glavni stvari, vprašanja za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem
14.      Družba Moguntia Food Group s sedežem v Švici je tožečo stranko, ki je imela stalno prebivališče v Nemčiji, zaposlila kot živilskega tehnologa, da bi v obdobju od 1. decembra 2015 do 31. decembra 2020 opravljala dejavnost izvoznega tehnologa. Ta dejavnost je obsegala potovanje do strank in svetovanje tem strankam ter organizacijo usposabljanj, seminarjev in degustacij. Tožeča stranka je običajno delala 10,5 dni na četrtletje v Švici, 10,5 dni na četrtletje v Nemčiji, pri čemer je delala na daljavo od doma, znatni del dejavnosti pa je opravila v tretjih državah, kjer so bile večinoma njene stranke, in sicer v Belorusiji, Iranu, Moldaviji, Rusiji in Ukrajini. Mesečno plačo je prejemala enotno in brez sorazmerne delitve glede na kraj opravljanja dejavnosti.
15.      Tožeča stranka je 19. novembra 2015 pri združenju GKV‑Spitzenverband, ki je v na podlagi člena 16(2) Uredbe št. 987/2009(8) nosilec, v kraju stalnega prebivališča imenovan za določitev zakonodaje, ki se uporablja, kadar se poklicna dejavnost zadevne osebe običajno opravlja v dveh ali več državah članicah, vložila vlogo, v kateri je navedla, da je delala za družbo Moguntia Food Group in da je v Nemčiji opravila manj kot 25 % svoje dejavnosti. Tožeča stranka je 1. decembra 2015 sklenila zdravstveno zavarovanje pri zdravstveni ustanovi v Švici. 16. decembra 2015 ji je bilo za Švico izdano dovoljenje za obmejno delo. Amt für Sozialbeiträge des Kantons Basel‑Stadt (urad za socialne prispevke kantona Basel‑mesto, Švica) je z dopisom z dne 22. februarja 2016 tožečo stranko obvestil, da je prejel dokazilo o zdravstvenem zavarovanju in da je seznanjen s tem, da je v Švici vključena v obvezno zavarovanje, določeno z Bundesgesetz über die Krankenversicherung (švicarski zvezni zakon o zdravstvenem zavarovanju) z dne 18. marca 1994. Ta urad je še navedel, da načeloma ne more več preiti na obvezno ali zasebno zavarovanje v tujini.
16.      Z odločbo z dne 18. avgusta 2016 (v nadaljevanju: odločba z dne 18. avgusta 2016) je združenje GKV‑Spitzenverband na podlagi člena 13 Uredbe št. 883/2004 presodilo, da se za tožečo stranko v obdobju od 1. decembra 2015 do 30. novembra 2020 uporablja nemška zakonodaja o socialni varnosti, in ji je v skladu s členom 19(2) Uredbe št. 987/2009(9) izdalo ustrezno potrdilo A1.
V tej odločbi je bilo navedeno, da je tožeča stranka zaposlitveno dejavnost običajno opravljala v dveh ali več državah članicah in da je znatni del svoje dejavnosti opravljala v državi članici stalnega prebivališča, in sicer v Nemčiji. Navedena odločba, ki ji je bilo priloženo tudi potrdilo A1, je bila posredovana družbi Moguntia Food Group in uradu Bundesamt für Sozialversicherungen (zvezni urad za socialno zavarovanje, Švica) ter za nadzor prispevkov tudi zadevnemu nemškemu zavodu za zdravstveno zavarovanje in nemškemu sistemu obveznega nezgodnega zavarovanja.
17.      Združenje GKV‑Spitzenverband je z odločbo z dne 18. decembra 2020 zavrnilo pritožbo, ki jo je tožeča stranka vložila zoper odločbo z dne 18. avgusta 2016, pri čemer je med drugim navedla, da se uredbi št. 883/2004 in št. 987/2009 uporabljata za dejansko stanje v obravnavani zadevi in da je treba glede na njuno geografsko področje uporabe upoštevati le obdobja zaposlitve, ki jih je tožeča stranka dopolnila v Nemčiji in Švici, kar je pomenilo, da je znaten del svojih dejavnosti opravila v državi članici, v kateri je stalno prebivala. Tožeča stranka je 28. decembra 2020 pri Sozialgericht für das Saarland (socialno sodišče v zvezni deželi Posarje, Nemčija) vložila tožbo zoper to odločbo z dne 18. decembra 2020, v kateri je med drugim trdila, da je treba za ugotovitev, ali je v državi članici svojega stalnega prebivališča opravljala znaten del svojih dejavnosti, kot osnovo upoštevati njeno celotno zaposlitveno dejavnost in s tem tudi dejavnosti, ki jih je opravljala v tretjih državah. Navedeno sodišče je s sodbo z dne 4. avgusta 2022 odločbo z dne 18. avgusta 2016 odpravilo in združenju GKV‑Spitzenverband naložilo, naj ugotovi, da se na podlagi člena 13 Uredbe št. 883/2004 v povezavi s členom 16 Uredbe št. 987/2009 za dejavnost zaposlene osebe, ki jo je tožeča stranka opravljala pri družbi Moguntia Food Group, uporablja švicarska zakonodaja o socialni varnosti. V zvezi s tem je navedeno sodišče med drugim navedlo, da je tožeča stranka v Nemčiji delala le 10,5 dni na četrtletje, kar je zgolj šestina njenega četrtletnega delovnega časa, in da tega obdobja ni mogoče šteti za „znaten del“ njenih dejavnosti v smislu člena 13(1) Uredbe št. 883/2004 in člena 14(8) Uredbe št. 987/2009. Po mnenju navedenega sodišča je Sodišče v tem smislu že odločilo v sodbi INAIL in INPS.(10)
18.      Združenje GKV‑Spitzenverband je 6. septembra 2022 zoper to sodbo vložilo pritožbo pri Landessozialgericht für das Saarland (višje socialno sodišče v zvezni deželi Posarje), ki je predložitveno sodišče, in predlagalo razveljavitev te sodbe, med drugim z obrazložitvijo, da se določitev zakonodaje, ki se uporablja, nanaša izključno na dejavnosti, ki se opravljajo v okviru področja uporabe uredb št. 883/2004 in št. 987/2009, in da bi – če bi zakonodajalec Unije v okviru člena 13 prvonavedene uredbe želel, da se upoštevajo dejavnosti, ki se opravljajo v tretjih državah – bila v ta namen sprejeta pravila. Poleg tega naj sklicevanje na sodbo INAIL in INPS v obravnavani zadevi ne bi bilo ustrezno, ker se nanaša na poseben položaj letalskega osebja in v njej ni navedeno, da so zadevne osebe opravljale dejavnost v državi, v kateri se Uredba št. 883/2004 ne uporablja.
19.      Predložitveno sodišče poudarja, da je vprašanje, v kateri državi članici je za tožečo stranko v zadevnem obdobju veljala obveznost vključitve v zdravstveno zavarovanje, odvisno od pravilne razlage člena 13 Uredbe št. 883/2004 in člena 14 Uredbe št. 987/2009. Ker je tožeča stranka mesečno plačo prejemala enotno in brez sorazmerne delitve glede na kraj opravljanja dejavnosti, naj iz tega ne bi izhajalo, da je znaten del svojih dejavnosti opravljala v Nemčiji. Odločilen naj bi bil torej njen delovni čas, in sicer naj bi od približno 65 dni dejavnosti na četrtletje delala 10,5 dni (približno 16 % svojega delovnega časa) v Nemčiji, kjer stalno prebiva, 10,5 drugih dni (kar je enak delež) v Švici, preostale dneve pa v tretjih državah (kar je približno 68 % njenega delovnega časa).
20.      Navedeno sodišče navaja, da bi – če bi se bilo treba opreti na celoten delovni čas tožeče stranke in torej upoštevati njene dejavnosti v tretjih državah – zavrnilo pritožbo združenja GKV‑Spitzenverband. V tem primeru naj bi delež zaposlitvene dejavnosti tožeče stranke v Nemčiji znašal manj kot 25 % njenega delovnega časa in zato ne bi pomenil „znatni del“ njene dejavnosti v smislu člena 14(8) Uredbe št. 987/2009, kar bi pomenilo, da se zanjo uporablja švicarska zakonodaja. Tožeča stranka bi torej lahko zahtevala tudi, da združenje GKV‑Spitzenverband ugotovi, da se v skladu s členom 16(2), prvi stavek, te uredbe, uporablja švicarska zakonodaja. Če pa bi bilo treba upoštevati zgolj dejavnost tožeče stranke v državah članicah, bi del njene dejavnosti v Nemčiji znašal 50 % njenega delovnega časa in bi zato pomenil znaten del njenih dejavnosti, zaradi česar bi zanjo veljala nemška zakonodaja.
21.      Po mnenju navedenega sodišča se Sodišče še ni jasno izreklo o vprašanju, ali se je treba za ugotovitev, ali se znaten del dejavnosti opravlja v državi članici stalnega prebivališča, opreti na vse te dejavnosti, vključno s tistimi, ki se opravljajo v tretjih državah. Zlasti sodba INAIL in INPS ter sodbi, ki ju navaja združenje GKV‑Spitzenverband, in sicer sodbi Inspecteur van de Belastingdienst(11) in Finanzamt Österreich (Družinski dodatki za delavca na področju razvojne pomoči)(12), naj bi se nanašale na druge primere in ne na tega, ki je predmet obravnavane zadeve.
22.      V teh okoliščinah je Landessozialgericht Nordrhein‑Westfalen (višje socialno sodišče v zvezni deželi Posarje) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.      Ali je treba člen 13(1) Uredbe št. 883/2004 v povezavi s členom 14(8) Uredbe št. 987/2009 razlagati tako, da je treba pri presoji, ali se znaten del dejavnosti opravlja v državi članici, upoštevati vse dejavnosti zaposlene osebe, vključno z njenimi dejavnostmi v tretjih državah?
2.      Ali pa je treba člen 13(1) Uredbe št. 883/2004 v povezavi s členom 14(8) Uredbe št. 987/2009 razlagati tako, da je treba pri presoji, ali se znaten del dejavnosti opravlja v državi članici, upoštevati samo tiste dejavnosti zaposlene osebe, ki se opravljajo v državah članicah?“
23.      Sodišču so pisna stališča predložili tožeča stranka, združenje GKV‑Spitzenverband, družba Moguntia Food Group, nemška in belgijska vlada ter Evropska komisija. Te stranke in francoska vlada so na obravnavi 5. marca 2025 ustno predstavile stališča.
IV.    Analiza
24.      Predložitveno sodišče z vprašanjema za predhodno odločanje, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 13(1) Uredbe št. 883/2004 v povezavi s členom 14(8) Uredbe št. 987/2009 razlagati tako, da za ugotovitev, ali za osebo, ki dejavnost zaposlene osebe običajno opravlja v dveh ali več državah članicah, velja zakonodaja s področja socialne varnosti države članice njenega stalnega prebivališča, in ali pojem „znaten del dejavnosti“ v smislu teh določb pomeni, da je treba upoštevati vse dejavnosti te osebe, vključno s tistimi, ki jih opravlja v tretjih državah, ali le dejavnosti, ki jih opravlja v državah članicah.
25.      Najprej želim poudariti, da določbe iz naslova II Uredbe št. 883/2004, med katere spada člen 13(1) te uredbe, v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča sestavljajo popoln in enoten sistem kolizijskih pravil. Te določbe dejansko niso namenjene le temu, da se preprečijo hkratna uporaba več nacionalnih zakonodaj in zapleti, ki jih ta lahko povzroči, temveč tudi temu, da se prepreči, da osebe, ki spadajo na področje uporabe te uredbe, ne ostanejo brez zaščite na področju socialne varnosti, ker ni zakonodaje, ki bi se zanje uporabljala. Kadar torej oseba spada na osebno področje uporabe Uredbe št. 883/2004, kot je opredeljeno v členu 2 te uredbe, se načeloma uporabi pravilo enotnosti iz člena 11(1) iste uredbe, nacionalna zakonodaja, ki se uporablja, pa se določi v skladu z določbami naslova II navedene uredbe. Za to
člen 11(3)(a) te uredbe določa načelo, v skladu s katerim za osebo, zaposleno na ozemlju države članice, velja zakonodaja te države. Vendar je to načelo podano, „če členi od 12 do 16“ navedene uredbe ne določajo drugače. V nekaterih posebnih položajih bi se namreč z običajno uporabo splošnega pravila iz člena 11(3)(a) iste uredbe lahko zgodilo, da se s tem ne preprečijo administrativni zapleti za delavca ter tudi za delodajalca in organe socialne varnosti, kar bi lahko oviralo prosto gibanje oseb, zajetih z Uredbo št. 883/2004,(13) temveč nasprotno, ti zapleti bi se povzročili.
26.      Med temi posebnimi položaji je primer iz člena 13(1)(a) in (b)(i) te uredbe, v skladu s katerim za osebo, ki običajno opravlja dejavnost zaposlene osebe v dveh ali več državah članicah, velja zakonodaja države članice stalnega prebivališča, če znaten del svoje dejavnosti opravlja v tej državi članici, ali – če v tej državi ne opravlja znatnega dela svojih dejavnosti – zakonodaja države članice, v kateri ima podjetje ali delodajalec statutarni sedež, če je ta oseba zaposlena pri enem podjetju ali delodajalcu. Sodišče je glede tega pojasnilo, da lahko oseba spada na področje uporabe tega člena 13 le, če znatni del dejavnosti običajno opravlja na ozemlju dveh ali več držav članic.(14)
27.      Člen 14(8) Uredbe št. 987/2009 določa, da za uporabo člena 13(1) in (2) Uredbe št. 883/2004 „znaten del zaposlitvene ali samozaposlitvene dejavnosti, ki se izvaja v državi članici“, pomeni, da se tam izvaja „količinsko velik del“ vseh dejavnosti zaposlene ali samozaposlene osebe, ta del pa ni nujno glavni del teh dejavnosti. Ta člen 14(8) natančno določa, da se pri ugotavljanju, ali se znatni del dejavnosti opravlja v državi članici, v primeru zaposlitvene dejavnosti upoštevajo okvirna merila delovnega časa in/ali plačila, in da bo iz celovite ocene – če se izkaže, da je
izpolnjenih manj kot 25 % teh meril –
razvidno, da se znatni del dejavnosti ne opravlja v zadevni državi članici.
28.      V obravnavani zadevi je iz predložitvene odločbe razvidno, da je tožeča stranka v obdobju od 1. decembra 2015 do 31. decembra 2020 stalno prebivala v Nemčiji in je običajno 10,5 dneva na četrtletje delala v tej državi članici, pri čemer je delala na daljavo od doma 10,5 dni na četrtletje v Švici, kjer je bil sedež njenega delodajalca, preostanek pa v tretjih državah. V tem okviru se predložitveno sodišče sprašuje, ali je za tožečo stranko veljala nemška ali švicarska zakonodaja s področja socialne varnosti.
29.      V zvezi s tem ugotavljam, da člen 8 Sporazuma o prostem pretoku oseb določa, da pogodbenice v skladu s Prilogo II k temu sporazumu določijo koordinacijo sistemov socialne varnosti, da bi med drugim zagotovile določitev zakonodaje, ki se uporablja. V prilogi II
je v členu 1(2) določeno, da se „[p]ojem, ‚država(-e) članica(-e)‘, ki ga vsebuje zakonodaja iz oddelka A te priloge, razume tako, da ta poleg držav, ki jih zajema ustrezna zakonodaja Evropske unije, vključuje tudi Švico“. V oddelku A te priloge II pa je določeno, da se med pogodbenicami uporabljata uredbi št. 883/2004 in št. 987/2009. Zato se v tej zadevi Švicarska konfederacija ne sme obravnavati kot tretja država, temveč kot država članica.
30.      Poleg tega v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča zgolj okoliščina, da delavec opravlja dejavnosti zunaj ozemlja Unije, ne zadošča za izključitev uporabe predpisov Unije o prostem gibanju delavcev, med drugim Uredbe št. 883/2004, dokler delovno razmerje ohranja dovolj tesno navezo
na to ozemlje. Taka navezna okoliščina izhaja zlasti iz položaja, da je državljana Unije s stalnim prebivališčem v državi članici zaposlilo podjetje s sedežem v drugi državi članici, za katero ta državljan opravlja svoje dejavnosti.(15) Poleg tega je uporaba sistema kolizijskih pravil, uvedenega s tema uredbama, odvisna le od objektivnega položaja, v katerem je zadevni delavec in vseh okoliščin njegove zaposlitve.(16)
31.      Ker je tožeča stranka svoje dejavnosti opravljala v dveh državah članicah, in sicer v Nemčiji in Švici, pri čemer je Švicarska konfederacija izenačena z državo članico, je zakonodaja s področja socialne varnosti, ki se uporablja zanjo, določena s členom 13(1) Uredbe št. 883/2004 v povezavi s členom 14(8) Uredbe št. 987/2009.
32.      Kot izhaja iz člena 14(8) Uredbe št. 987/2009, je treba obvezno upoštevati delovni čas in/ali plačilo.(17) V obravnavani zadevi je tožeča stranka, kot pojasnjuje predložitveno sodišče, mesečno plačo prejemala enotno in brez sorazmerne delitve glede na kraj opravljanja svojih dejavnosti. Ker navedeno sodišče ne navaja drugih meril, ki bi jih bilo mogoče upoštevati, je treba zakonodajo, ki velja za tožečo stranko, določiti na podlagi njenega delovnega časa. Glede na izračune navedenega sodišča in ob upoštevanju, da gre za približno 65 dni dela na četrtletje, so dejavnosti tožeče stranke v Nemčiji znašale približno 16 % njenega delovnega časa, če se upoštevajo dejavnosti, opravljene v tretjih državah, če pa se te izključijo, je v Nemčiji opravila 50 % svojega delovnega časa, pri čemer je bilo upoštevano njeno delo v Švici.
33.      Menim, da iz besedila Uredbe št. 987/2009 in sodne prakse Sodišča izhaja, da je treba upoštevati vse dejavnosti zaposlene osebe, vključno s tistimi, ki jih opravlja v tretjih državah.
34.      V zvezi z besedilom Uredbe št. 987/2009 člen 14(8), prvi pododstavek, te uredbe namreč določa, da se je treba sklicevati na vse dejavnosti delavca. Zato se ta določba ne nanaša le na dejavnosti, ki se opravljajo v državah članicah. Poleg tega je v tretjem pododstavku te določbe pojasnjeno, da v primeru zaposlitvene dejavnosti „[v] okviru splošne ocene izpolnitev manj kot 25 % meril [delovnega časa in/ali plačila] pomeni, da se znaten del dejavnosti ne opravlja v zadevni državi članici“. Navedena določba tako v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, v katerih plačilo ni upoštevno merilo, določa, da se zakonodaja države članice stalnega prebivališča delavca zanj uporablja izključno, če ta v tej državi članici opravi več kot 25 % svojega delovnega časa. Poleg tega je treba v skladu z isto določbo opraviti celovito oceno, da se ugotovi, ali se znaten del dejavnosti opravlja v navedeni državi članici. Člen 14(8) Uredbe št. 987/2009 v zvezi s tem ne razlikuje glede na to, ali se dejavnosti opravljajo v državi članici ali v tretji državi. V skladu s tem je metoda, uporabljena v tej uredbi, osredotočena na delež dejavnosti, ki se opravlja v državi članici stalnega prebivališča, med vsemi dejavnostmi zadevnega delavca, in preverjanje, ali znaša vsaj 25 %, ne da bi bilo treba preverjati, ali se drugi deleži dejavnosti opravljajo v državi članici ali tretji državi.
35.      To razlago potrjuje sodna praksa Sodišča v zvezi z določitvijo zakonodaje s področja socialne varnosti, ki se uporablja v okviru uredb št. 883/2004 in št. 987/2009. Res je, kot je navedlo predložitveno sodišče, da se ta sodna praksa ne nanaša neposredno na vprašanje, postavljeno v tej zadevi. Vendar pa daje smernice glede metode, ki jo je treba uporabiti, kadar oseba običajno dela hkrati v dveh ali več državah članicah in tretjih državah.
36.      Zato ugotavljam, na prvem mestu, da čeprav je namen Uredbe št. 883/2004, kot izhaja iz njene uvodne izjave 3, posodobiti in poenostaviti pravila za koordinacijo nacionalnih zakonodaj na področju socialne varnosti, je ta uredba ohranila iste cilje, kot so bili cilji Uredbe (EGS) št. 1408/71.(18) V zvezi s tem je Sodišče presodilo, da je iz sistematike te uredbe razvidno, da je merilo „kraj opravljanja“ dela kot zaposlena ali samozaposlena oseba glavna navezna okoliščina za določitev ene same zakonodaje, ki se uporabi, in da je od te navezne okoliščine mogoče odstopiti samo v posebnih primerih s subsidiarnimi naveznimi okoliščinami, kot so država stalnega prebivališča osebe, država, v kateri ima podjetje, v katerem je zaposlena, sedež ali podružnico ali stalno predstavništvo, ali kraj, v katerem oseba opravlja glavno dejavnost.(19) Po mnenju Sodišča pa je treba pojem „kraj opravljanja“ dejavnosti razlagati kot kraj, v katerem zadevna oseba konkretno izvršuje dejanja, povezana s to dejavnostjo.(20) Zato je treba za določitev, katera zakonodaja o socialni varnosti velja za delavca, preučiti dejanski položaj delavca in tako upoštevati vse dejavnosti, ki jih opravlja, ne glede na to, kje se opravljajo. Drugače povedano, upoštevanje zgolj dejavnosti, ki se opravljajo v državah članicah, bi ustvarilo pravno fikcijo, ki je daleč od konkretne resničnosti dejavnosti, opravljene v državi članici stalnega prebivališča, in sicer 16 % delavčevega dejanskega delovnega časa.
37.      Na drugem mestu, Sodišče je v sodbi INAIL in INPS – na katero se tožeča stranka sklicuje v podporo svojim trditvam – v okoliščinah obravnavane zadeve preučilo, katera zakonodaja s področja socialne varnosti se uporablja za letalsko osebje letalske družbe. V zvezi s tem je Sodišče v točki 64 navedene sodbe navedlo, da predložitvena odločba ne vsebuje informacij o plačilu zadevnih delavcev in da je predložitveno sodišče v zvezi z delovnim časom teh delavcev navedlo, da so ti delavci v zadevnih obdobjih stalno prebivali v Italiji, delali na ozemlju te države članice, natančneje v prostoru za sprejem posadke, ki je na letališču, in sicer 45 minut na dan, preostali delovni čas pa so bili na krovu letala letalske družbe. Sodišče je iz tega sklepalo, da se ob upoštevanju določitve celotnega dnevnega delovnega časa zadevnih delavcev ne izkaže, da bi bilo vsaj 25 % delovnega časa teh delavcev opravljenega v državi članici njihovega stalnega prebivališča.(21) Sodišče se je, kot je bilo navedeno v točki 34 teh sklepnih predlogov, osredotočilo na del dejavnosti, ki se je opravljal v Italiji, ne da bi preučilo, ali so bili drugi deli delovnega časa opravljeni v državah članicah ali tretjih državah. Za sklep, da se zakonodaja države članice stalnega prebivališča ne uporablja, namreč zadostuje ugotovitev, da je odstotek dejavnosti, ki se opravlja v tej državi, manjši od 25 % vseh dejavnosti. Drugače povedano, kot je družba Moguntia Food Group navedla v pisnem stališču, iz sodbe INAIL in INPS izhaja, da je pomembno zgolj to, kolikšen delež dejavnosti se opravlja v državi članici stalnega prebivališča in kolikšen je delež dejavnosti, ki se opravljajo zunaj te države.
38.      Tako kot predložitveno sodišče menim, da sodbi Inspecteur van de Belastingdienst(22) in Finanzamt Österreich (Družinski dodatki za delavca na področju razvojne pomoči)(23) očitno nista upoštevni za odgovor na postavljena vprašanja, ker so zadevni delavci – drugače kot v postopku v glavni stvari – delali le v tretjih državah in niso spadali na področje uporabe člena 13 Uredbe št. 883/2004. Poleg tega se je sodba Sozialversicherungsanstalt,(24) na katero so se na obravnavi sklicevali združenje GKV‑Spitzenverband, francoska vlada in Komisija, nanašala na vprašanje, kako uporabiti Sporazum o prostem pretoku oseb in Sporazum o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992,(25) kakor je bil spremenjen s Sporazumom o udeležbi Republike Bolgarije in Romunije v Evropskem gospodarskem prostoru,(26) v primeru, v katerem državljan Unije, ki hkrati opravlja poklicne dejavnosti kot samozaposlena oseba v državi članici Unije in državi Evropskega združenja za prosto trgovino, ki je pogodbenica Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru, začne opravljati dodatno poklicno dejavnost samozaposlene osebe v Švici. To vprašanje se torej ni nanašalo na upoštevanje dejavnosti, ki se opravljajo v tretjih državah, pri ugotavljanju, ali se znaten del dejavnosti izvaja v državi članici, temveč na razmejitev področja uporabe teh sporazumov.
39.      V skladu s členom 13(1)(b)(i) Uredbe št. 883/2004 za zadevno osebo, če ta ne opravlja znatnega dela svoje dejavnosti v državi članici stalnega prebivališča, velja zakonodaja države članice, v kateri je statutarni sedež ali poslovna enota podjetja ali delodajalca.
40.      Poleg tega bi še poudarila, da upoštevanje dejavnosti, ki se opravljajo v tretjih državah, nikakor ne ovrže splošnega pravila, v skladu s katerim za delavca, ki opravlja dejavnosti v več državah članicah, vedno velja zakonodaja države članice. Namreč, čeprav je sedež delodajalca v tretji državi, iz člena 14(11) Uredbe št. 987/2009 izrecno izhaja, da „[č]e oseba svojo zaposlitveno dejavnost opravlja v dveh ali več državah članicah v imenu delodajalca, ki ima sedež izven Unije, in če ta oseba stalno prebiva v državi članici, ne da bi tam opravljala znaten del dejavnosti, zanjo velja zakonodaja države članice stalnega prebivališča“.
41.      Nobeden od elementov, ki jih navajajo združenje GKV‑Spitzenverband ter nemška, belgijska in francoska vlada, ne more omajati razlage, v skladu s katero je treba zakonodajo s področja socialne varnosti, ki se uporablja, v primeru, kot je primer tožeče stranke, določiti ob upoštevanju vseh dejavnosti, ki se opravljajo, tudi dejavnost v tretjih državah.
42.      Prvič, združenje GKV‑Spitzenverband ter nemška, belgijska in francoska vlada namreč trdijo, da člen 13(1) Uredbe št. 883/2004 izrecno temelji na predpostavki, da oseba običajno opravlja dejavnost zaposlene osebe v dveh ali več državah članicah. V skladu s členom 1(a) te uredbe naj bi torej opredelitev pojma „dejavnost zaposlene osebe“ pomenila, da je ta pojem vedno povezan z dejavnostjo v državi članici. Poleg tega naj ne bi šlo za običajno opravljanje dejavnosti zaposlene osebe v dveh ali več državah članicah, če oseba svojo dejavnost opravlja v državi članici in v tretji državi. Zato naj člen 13 navedene uredbe ne bi zajemal dejavnosti, ki se opravljajo v tretjih državah, delovni čas, namenjen dejavnostim v teh državah, pa naj se ne bi smel upoštevati pri presoji, ali se znaten del dejavnosti zaposlene osebe opravlja v državi članici stalnega prebivališča. Vendar v obravnavani zadevi ni sporno, da tožeča stranka dejavnost zaposlene osebe „običajno opravlja“ v državi članici, natančneje v Zvezni republiki Nemčiji, in v državi, ki je izenačena z državo članico, namreč v Švicarski konfederaciji. Prav tako ni sporno, da tožeča stranka dela za delodajalca in pod vodstvom delodajalca, ki ima sedež v Švici. Iz tega izhaja, da se ta člen 13(1) uporablja za položaj tožeče stranke, tudi če je ta delala večinoma v tretjih državah, kot je potrjeno v sodni praksi Sodišča, navedeni v točki 30 teh sklepnih predlogov, in da ta člen ne določa, da je treba dejavnosti, ki se opravljajo v tretjih državah, pri določitvi zakonodaje, ki se uporablja, izključiti.
43.      Drugič, te stranke trdijo, da je cilj člena 13 Uredbe št. 883/2004 to, da se za zadevno osebo uporablja zakonodaja države članice, s katero je ta oseba najtesneje povezana, pri čemer je ta cilj lahko ogrožen, če bi se upoštevale dejavnosti, ki se opravljajo v tretjih državah. Res je, da upoštevanje tega zgolj za izračun odstotka dejavnosti delavca, opravljenih v različnih zadevnih državah članicah, dejansko vodi k zmanjšanju količinskega deleža dejavnosti, opravljenih v državi članici stalnega prebivališča, kar daje prednost uporabi zakonodaje države članice, v kateri ima delodajalec statutarni sedež. Vendar pa je iz sodne prakse Sodišča o razlagi Uredbe št. 1408/71 razvidno, da je uporaba zakonodaje države članice stalnega prebivališča delavca pomožno pravilo, ki pride v poštev le, če ima ta zakonodaja navezno okoliščino z delovnim razmerjem.(27) Zato je to pravilo izjema od splošnega pravila uporabe zakonodaje države članice kraja dejavnosti. V istem smislu je Sodišče priznalo odstopajočo naravo
navezne okoliščine z državo članico stalnega prebivališča.(28) Takšna razlaga se po analogiji uporablja za Uredbo št. 883/2004, pri čemer se razume, da je s členom 14(8), tretji pododstavek, Uredbe št. 987/2009 natančno določen količinski delež, potreben za vzpostavitev te navezne okoliščine. Zato se ne strinjam s trditvijo nemške vlade, v skladu s katero je uporaba prava države članice stalnega prebivališča izhodišče za kolizijska pravila, določena v členu 13(1) Uredbe št. 883/2004.
44.      Tretjič, po mnenju združenja GKV‑Spitzenverband ter nemške in francoske vlade, tudi če bi se v okviru člena 13(1) Uredbe št. 883/2004 upoštevale dejavnosti zaposlene osebe, ki se opravljajo v tretjih državah, to ne bi moglo veljati za odstavek 2 tega člena, ki se nanaša na dejavnosti samozaposlene osebe. V tem primeru namreč glede na besedilo člena 13(2)(b) te uredbe in glede na to, da za dejavnosti samozaposlene osebe ni pravila, ki bi bilo podobno členu 14(11) Uredbe št. 987/2009, ne bi bilo jasno, katera zakonodaja s področja socialne varnosti bi veljala za samozaposleno osebo. V zvezi s to trditvijo ugotavljam, da so pravila, ki se uporabljajo za zaposlene, razlikujejo od pravil za samozaposlene osebe, tako da rešitve, sprejete za prve, ni mogoče po analogiji uporabiti za druge. Glede samozaposlenih oseb člen 13(2)(b) Uredbe št. 883/2004 določa, da za osebo, ki običajno opravlja dejavnost samozaposlene osebe v dveh ali več državah članicah, velja zakonodaja države članice, v kateri je središče interesov njenih dejavnosti, če oseba ne prebiva stalno v eni od držav članic, v kateri opravlja znaten del svoje dejavnosti. Tudi v tem primeru ta določba izrecno določa, da se uporablja zakonodaja s področja socialne varnosti države članice, in ne zakonodaje tretje države. Poleg tega se v skladu s členom 14(9) Uredbe št. 987/2009 „središče interesa“ dejavnosti samozaposlene osebe v smislu člena 13(2)(b) Uredbe št. 883/2004 določi ob upoštevanju vseh elementov poklicnih dejavnosti te osebe, zlasti kraja, v katerem je stalni sedež dejavnosti zadevne osebe, običajnega značaja ali trajanja izvajanih dejavnosti, števila opravljenih storitev in namena zadevne osebe, kot je razviden iz vseh okoliščin. Gre torej za presojo dejstev, ki je ni mogoče spremeniti glede na to, ali se dejavnosti, ki se opravljajo v tretjih državah, upoštevajo ali ne upoštevajo pri izračunu odstotka dejavnosti, ki se opravljajo v državi članici stalnega prebivališča.
45.      Četrtič, po mnenju združenja GKV‑Spitzenverband ter nemške in francoske vlade uredbi št. 883/2004 in 987/2009 določata mehanizme obveščanja in sodelovanja za zagotovitev pravilne uporabe njunih določb, zlasti člena 76 Uredbe št. 883/2004.(29) Vendar naj bi obveznost lojalnega sodelovanja obstajala le med državami članicami, informacij, na primer o delovnem času ali o statutarnem sedežu delodajalca, ki jih pristojni nosilec potrebuje za določitev veljavne zakonodaje, pa tretje države ne bi mogle pridobiti ali preveriti, kar bi ustvarilo tveganje za zlorabo. V zvezi s tem želim poudariti, da se na podlagi teh uredb vedno uporablja zakonodaja o socialni varnosti, ki velja v državi članici. V teh okoliščinah, ob predpostavki, da upoštevanje dejavnosti, ki se opravljajo v tretjih državah, vodi k uporabi zakonodaje države članice, v kateri ima delodajalec sedež, pristojnega nosilca te zadnjenavedene države in nosilca države članice stalnega prebivališča ter zadevnega delavca zavezuje obveznost medsebojnega obveščanja in sodelovanja.(30) Kot je Komisija poudarila na zaslišanju, lahko pristojni nosilec države članice stalnega prebivališča v okviru splošne presoje, ki jo mora opraviti, od nosilca države članice, v kateri ima delodajalec sedež, zlasti zahteva, da pri njem preveri resnični obstoj storitev, ki jih je delavec opravljal v tretjih državah, tako da na primer zahteva dokazila, kot so vozovnice ali računi. V nasprotju s trditvami belgijske vlade upoštevanje dejavnosti, ki se opravljajo v tretji državi, ne pomeni, da so te dejavnosti opredeljene z zakonodajo tretjih držav, v katerih se delo opravlja.
46.      Petič, belgijska vlada svoje stališče ponazarja s primerom osebe, ki ima stalno prebivališče v državi članici A in opravlja dejavnost kot zaposlena oseba na ozemljih držav članic B in D.
Hkrati je ta oseba pripadnik rezervnih vojaških sil v tretji državi, v kateri ob koncih tedna ali med dopustom opravlja aktivne naloge in se usposablja na ozemlju te države. Po mnenju te vlade bo navedena tretja država v skladu s svojim nacionalnim pravom te dejavnosti praviloma štela za dejavnosti javne službe, kar bi na podlagi člena 13(4) Uredbe št. 883/2004 privedlo do tega, da bi se za navedeno osebo uporabila zakonodaja o socialni varnosti te tretje države. V zvezi s tem ugotavljam, da v skladu s to določbo za osebo, ki je kot javni uslužbenec zaposlena v eni od držav članic in opravlja dejavnost zaposlene osebe in/ali samozaposlene osebe v drugi ali v več drugih državah članicah, velja zakonodaja države članice, v katere upravi je zaposlena. Zato navedene določbe ni mogoče uporabiti za osebo, ki je uradnik v tretji državi.
47.      Šestič, belgijska in francoska vlada sta na obravnavi trdili, da bi vključitev dejavnosti, ki se opravljajo v tretjih državah, de facto ali de jure umetno okrepila položaj države članice sedeža delodajalca. Francoska vlada je tako navedla primer delavca, ki ima stalno prebivališče v Franciji, sedež njegovega delodajalca pa je v Nemčiji in poleg tega dela na Danskem ter v preostalem času v tretjih državah. Za tega delavca naj bi se uporabljala nemška zakonodaja s področja socialne varnosti, čeprav naj bi tam preživel 0 % svojega delovnega časa. Čeprav je res, da delavec zagotovo bolje pozna zakonodajo države članice svojega stalnega prebivališča, hkrati pa obvlada jezik, ki se uporablja za komuniciranje s pristojnim nosilcem, je logika, na kateri temeljita uredbi št. 883/2004 in št. 987/2009, kot je bilo navedeno, ta, da se za delavca, ki opravlja dejavnosti v več državah članicah, uporablja zakonodaja države članice, v kateri ima njegov delodajalec sedež, če, kot v postopku v glavni stvari, delavec ne opravlja znatnega dela svojih dejavnosti v državi članici svojega stalnega prebivališča. V tem smislu bi bilo popolno neupoštevanje znatnega deleža delovnega časa zgolj zato, ker se opravlja v tretjih državah, v nasprotju s ciljem teh uredb. Poleg tega je to, da se 16 % delovnega časa, opravljenega v državi članici stalnega prebivališča, šteje za 50 % celotnega časa opravljanja dejavnosti, očitno umetno sestavljeno.
48.      Nazadnje, Komisija je v svojih stališčih navedla, da ni bil namen zakonodajalca Unije povsem izpustiti dejavnosti, ki se izvajajo v tretjih državah. Komisija je torej predlagala, naj se na postavljena vprašanja za predhodno odločanje odgovori tako, da je treba za preučitev, ali se znaten del dejavnosti opravlja v državi članici stalnega prebivališča, upoštevati vse dejavnosti, ki jih opravlja zadevni delavec, vključno s tistimi, ki jih opravlja v tretjih državah, pri čemer je treba te dejavnosti pripisati državi članici, v kateri ima to podjetje, pri katerem je zaposlen, sedež, če ta delavec opravlja tudi dejavnosti v državi članici sedeža navedenega podjetja in svoje dejavnosti opravlja v tujini v imenu podjetja in v skladu z njegovimi navodili. Kot sem navedla v točki 34 teh sklepnih predlogov, je treba to, katera zakonodaja se uporablja, določiti tako, da se najprej preuči, kolikšen del vseh dejavnosti zaposlene osebe se opravlja v državi članici stalnega prebivališča. Glede na to, ali je ta delež večji ali manjši od 25 %, se uporabi bodisi zakonodaja države članice stalnega prebivališča bodisi zakonodaja države članice, v kateri je sedež delodajalca.
49.      Ob upoštevanju vsega navedenega menim, da se pri določitvi, ali za osebo, ki običajno opravlja dejavnost zaposlene osebe v dveh ali več državah članicah, velja zakonodaja države članice njenega stalnega prebivališča, šteje, da pojem „znaten del dejavnosti“ zajema vse dejavnosti te osebe, vključno s tistimi, ki jih opravlja v tretjih državah, in ne le dejavnosti, ki jih opravlja v državah članicah.
50.      Iz tega sledi, da se v obravnavani zadevi za tožečo stranko uporabi zakonodaja s področja socialne varnosti države, ki je izenačena z državo članico, v kateri je sedež njenega delodajalca, torej zakonodaja Švicarske konfederacije.
V.      Predlog
51.      Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je postavilo Landessozialgericht für das Saarland (višje socialno sodišče v zvezni deželi Posarje, Nemčija), odgovori tako:
Člen 13(1) Uredbe (ES) št. 883/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo (EU) št. 465/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2012, v povezavi s členom 14(8) Uredbe (ES) št. 987/2009 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. septembra 2009 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe (ES) št. 883/2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 465/2012,
je treba razlagati tako, da
se pri
določitvi, ali za osebo, ki običajno opravlja dejavnost zaposlene osebe v dveh ali več državah članicah, velja zakonodaja s področja socialne varnosti države članice njenega stalnega prebivališča, šteje, da pojem „znaten del dejavnosti“ v smislu teh določb zajema vse dejavnosti te osebe, vključno s tistimi, ki jih opravlja v tretjih državah, in ne le dejavnosti, ki jih opravlja v državah članicah.
1      Jezik izvirnika: francoščina.
2      Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 5, str. 72).
3      Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2012 (UL 2012, L 149, str. 4).
4      Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. septembra 2009 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe (ES) št. 883/2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti (UL 2009, L 284, str. 1).
5      UL 2002, L 114, str. 6.
6      Sklep Sveta in Komisije Euratom glede sporazuma o znanstvenem in tehnološkem sodelovanju z dne 4. aprila 2002 o sklenitvi sedmih sporazumov s Švicarsko konfederacijo (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 41, str. 89).
7      Sklep Skupnega odbora, ustanovljenega s Sporazumom med Evropsko skupnostjo in njenimi državami članicami na eni strani in Švicarsko konfederacijo na drugi strani o prostem gibanju oseb z dne 31. marca 2012 o nadomestitvi njegove priloge II o koordinaciji sistemov socialne varnosti (UL 2012, L 103, str. 51), ki je začel veljati 1. aprila 2012.
8      V skladu s to določbo „[i]menovani nosilec kraja stalnega prebivališča brez odlašanja določi zakonodajo, ki se uporablja za zadevno osebo, ob upoštevanju člena 13 [Uredbe št. 883/2004] in člena 14 [Uredbe št. 987/2009] čim prej določi zakonodajo, ki se uporablja za zadevno osebo. Ta prva določitev je začasna. Nosilec o tej začasni določitvi obvesti imenovane nosilce vseh držav članic, v katerih se dejavnost opravlja.“
9      V skladu s to določbo „[p]ristojni nosilec države članice, katere zakonodaja se uporablja v skladu z določbo iz naslova II [Uredbe št. 883/2004], na zahtevo zadevne osebe ali delodajalca potrdi uporabo te zakonodaje ter po potrebi navede datum, do katerega se uporablja, in pod kakšnimi pogoji.“
10      Sodba z dne 19. maja 2022 (C‑33/21, EU:C:2022:402;
v nadaljevanju: sodba INAIL in INPS).
11      Sodba z dne 8. maja 2019 (C‑631/17, EU:C:2019:381).
12      Sodba z dne 25. novembra 2021 (C‑372/20, EU:C:2019:962).
13      Glej sodbo z dne 3. junija 2021, TEAM POWER EUROPE (C‑784/19, EU:C:2021:427, točke od 32 do 35 in navedena sodna praksa).
14      Glej sodbo z dne 16. julija 2020, AFMB in drugi (C--610/18, EU:C:2020:565, točka 46 in navedena sodna praksa).
15      Glej sodbo z dne 25. novembra 2021_Finanzamt Österreich (Družinski dodatki za delavca na področju razvojne pomoči) (C‑372/20, EU:C:2021:962, točki 36 in 37 ter navedena sodna praksa).
16      Glej v tem smislu sodbo z dne 16. julija 2020, AFMB in drugi (C‑610/18, EU:C:2020:565, točki 54 in 60 ter navedena sodna praksa).
17      V Praktičnem vodniku o zakonodaji, ki se uporablja v Evropski uniji (EU), Evropskem gospodarskem prostoru (EGP) in Švici, ki ga je pripravila in odobrila Upravna komisija za koordinacijo sistemov socialne varnosti in je bil objavljen decembra 2013, str. 29, je navedeno, da „lahko pridejo v poštev tudi druga merila. Imenovani nosilci morajo upoštevati vsa ustrezna merila in pred določitvijo zakonodaje, ki se uporablja, v celoti oceniti položaj osebe“, ne da bi opredelili ta druga merila. Ta vodnik, ki je na voljo v različnih uradnih jezikih Unije, je na voljo na naslednjem naslovu: https://employment-social-affairs.ec.europa.eu/policies-and-activities/moving-working-europe/eu-social-security-coordination/specialised-information/official-documents_sl.
18      Uredba Sveta z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 35). Glej sodbo z dne 5. junija 2014, I (C‑255/13, EU:C:2014:1291, točka 41).
19      Glej sodbo z dne 27. septembra 2012, Partena (C‑137/11, EU:C:2012:593, točka 49).
20      Glej sodbo z dne 27. septembra 2012, Partena (C‑137/11, EU:C:2012:593, točka 57).
21      Sodišče je v točki 65 navedene sodbe še navedlo, da mora predložitveno sodišče na podlagi zgoraj navedenih meril preveriti, ali so zadevni delavci v zadevnih obdobjih znaten del svoje dejavnosti opravljali v državi članici, v kateri stalno prebivajo, in sicer v Italiji, in ali je treba v primeru pritrdilnega odgovora v skladu z Uredbo št. 883/2004, kakor je bila spremenjena leta 2009, šteti, da od 1. maja 2010, ko je začela veljati ta uredba, zanje velja italijanska zakonodaja s področja socialne varnosti.
22      Sodba z dne 8. maja 2019 (C‑631/17, EU:C:2019:381).
23      Sodba z dne 25. novembra 2021 (C‑372/20, EU:C:2019:962).
24      Sodba z dne 26. septembra 2024 (C‑329/23, EU:C:2019:802).
25      UL 1994, L 1, str. 3.
26      UL 2007, L 221, str. 15.
27      Glej sodbo z dne 19. marca 2015, Kik (C‑266/13, EU:C:2015:188, točka 58 in navedena sodna praksa). Kot je generalni pravobranilec Y. Bot poudaril v svojih sklepnih predlogih v zadevi Chain (C‑189/14, EU:C:2015:345, točka 62), je v času priprave prve uredbe o socialni varnosti delavcev migrantov mobilnost delavcev načeloma pomenila eno samo selitev iz ene v drugo državo članico, zato je navezna okoliščina z državo kraja opravljanja dejavnosti temeljila na predpostavki, da je delavec s to rešitvijo najbolje zaščiten, saj lahko predvsem uveljavlja enake pravice kot delavci državljani.
28      Glej sodbo z dne 13. septembra 2017, X (C‑570/15, EU:C:2017:674, točka 28).
29      Ta člen v odstavku 4 določa, da „[d]a se zagotovi pravilno izvajanje te uredbe, se morajo nosilci in osebe, zajete v tej uredbi, vzajemno obveščati in sodelovati“.
30      V skladu s sodno prakso Sodišča pravilno delovanje sistema, vzpostavljenega z Uredbo št. 883/2004, zahteva učinkovito in tesno sodelovanje tako med pristojnimi nosilci različnih držav članic kot med temi nosilci in osebami, ki spadajo na področje uporabe te uredbe. Sodišče je še navedlo, da je takšno sodelovanje potrebno za določitev pravic in obveznosti zadevnih oseb ter za to, da so pravice zadevnih oseb izpolnjene kar najhitreje in pod najboljšimi pogoji (glej sodbo z dne 16. novembra 2023, Zakład Ubezpieczeń Społecznych Oddział w Toruniu, C‑422/22, EU:C:2023:869, točka 53).