Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
JEANA RICHARDA DE LA TOURA,
predstavljeni 12. marca 2026(1)
Zadeva C‑790/24 P
International Management Group (IMG)
proti
Evropski komisiji
„ Pritožba – Finančni predpisi Evropske unije – Razvojno sodelovanje – Izvrševanje proračuna Unije v okviru skupnega ali posrednega upravljanja z mednarodno organizacijo – Sklep, s katerim se pravni osebi zavrne priznanje statusa mednarodne organizacije z retroaktivnim učinkom – Pojem ‚mednarodna organizacija‘ – Konstitutivni elementi – Razlaga mednarodnega sporazuma o ustanovitvi organizacije – Dunajska konvencija o pravu mednarodnih pogodb – Člena 31 in 32 “
Kazalo
I.
Uvod
II.
Pravni okvir
A.
Dunajska konvencija
B.
Osnutek členov
III.
Dejansko stanje
IV.
Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
V.
Postopek pred Sodiščem in predlogi strank
VI.
Ciljno usmerjena analiza petega pritožbenega razloga, ki se nanaša na napačno presojo pravnega položaja pritožnice
A.
Prvi del: napačna uporaba prava pri opredelitvi pojma „mednarodna organizacija“
1.
Prvi argument, ki se nanaša na napačno uporabo prava v zvezi z zahtevo, da se dokaže namen pogodbenic, da ustanovijo mednarodno organizacijo
a)
Izpodbijana sodba
b)
Trditve strank
c)
Presoja
2.
Drugi argument, ki se nanaša na napačno uporabo prava v zvezi z zahtevo, da se dokaže pravno zavezujoča narava mednarodnega sporazuma
a)
Izpodbijana sodba
b)
Trditve strank
c)
Presoja
3.
Tretji argument, ki se nanaša na napačno uporabo prava pri presoji merila v zvezi z mednarodno pravno osebnostjo
a)
Prva kritika, ki se nanaša na to, ali organizacija ima „pravno osebnost“
1)
Izpodbijana sodba
2)
Trditve strank
3)
Presoja
b)
Druga kritika, ki se nanaša na jamstva za stabilnost, kontinuiteto in učinkovitost, ki jih zagotavlja subjekt za izvajanje svojih nalog
1)
Izpodbijana sodba
2)
Trditve strank
3)
Presoja
B.
Drugi del: napačna uporaba prava pri razlagi ustanovne listine pritožnice
1.
Prvi argument, ki se nanaša na napačno uporabo prava pri razlagi pojma „mednarodna organizacija“
a)
Izpodbijana sodba
b)
Trditve strank
c)
Presoja
2.
Drugi argument, ki se nanaša na napačno uporabo pravil o razlagi mednarodnega sporazuma, določenih v členih 31 in 32 Dunajske konvencije
a)
Prva kritika, ki se nanaša na napačno opredelitev mednarodnega sporazuma, ki ga je treba razlagati
1)
Izpodbijana sodba
2)
Trditve strank
3)
Presoja
b)
Druga kritika, ki se nanaša na pretiran formalizem pri razlagi besedila resolucije z dne 25. novembra 1994
1)
Izpodbijana sodba
2)
Trditve strank
3)
Presoja
c)
Tretja kritika, ki se nanaša na napačno presojo prvotnega statuta pritožnice na podlagi upoštevnega „konteksta“
1)
Izpodbijana sodba
2)
Trditve strank
3)
Presoja
d)
Četrta kritika, ki se nanaša na napačno presojo prvotnega in poznejših statutov pritožnice kot „poznejše prakse“
1)
Izpodbijana sodba
2)
Trditve strank
3)
Presoja
i)
Domnevna napačna uporaba prava, ki vpliva na uporabo člena 31(3)(b) Dunajske konvencije, v zvezi s splošnim pravilom razlage
ii)
Domnevna napačna uporaba prava, ki vpliva na uporabo člena 32 Dunajske konvencije, v zvezi z „dodatnimi sredstvi za razlago“
3.
Tretji argument, ki se nanaša na napačni uporabi prava v zvezi s posledicami sklenitve sporazumov o sedežu z državami in sporazumov o prenosu pooblastil v okviru skupnega ali posrednega upravljanja s Komisijo
a)
Izpodbijana sodba
b)
Trditve strank
c)
Presoja
C.
Tretji del: napačna uporaba prava Splošnega sodišča pri presoji odgovorov Kraljevine Belgije in Republike Avstrije na vprašanja Komisije
1.
Prva kritika, ki se nanaša na napačno presojo odgovorov avstrijskih organov
a)
Izpodbijana sodba
b)
Trditve strank
c)
Presoja
2.
Druga kritika, ki se nanaša na napačni presoji odgovorov belgijskih organov
a)
Izpodbijana sodba
b)
Trditve strank
c)
Presoja
D.
Četrti del: napačna uporaba prava v zvezi z identifikacijo članic pritožnice
1.
Izpodbijana sodba
2.
Trditve strank
3.
Presoja
E.
Peti del: napačna uporaba prava v zvezi s formalnimi zahtevami, ki se zahtevajo za sklenitev resolucije z dne 25. novembra 1994
1.
Izpodbijana sodba
2.
Trditve strank
3.
Presoja
F.
Šesti del: neupoštevanje dejstva, da pritožnica ni bila razpuščena
1.
Izpodbijana sodba
2.
Trditve strank
3.
Presoja
VII.
Predlog
I.      Uvod
1.        S to pritožbo, vloženo zoper sodbo Splošnega sodišča Evropske unije z dne 4. septembra 2024, IMG/Komisija,(2) se postavlja vprašanje načel, ob upoštevanju katerih se lahko organizaciji prizna status mednarodne organizacije v smislu finančnih predpisov Unije in pravil mednarodnega javnega prava, ki urejajo razlago ustanovne listine take organizacije.
2.        Ta pritožba je del dolge vrste sporov,(3) v katerih organizacija International Management Group (IMG), subjekt, specializiran za obnovo držav po konfliktih, izpodbija dejstvo, da ji Evropska komisija s sklepom z dne 8. junija 2021 z retroaktivnim učinkom od 16. decembra 2014 ni priznala statusa mednarodne organizacije (v nadaljevanju: sporni sklep), čeprav je ta institucija nanjo kot na mednarodno organizacijo prenesla izvajanje programov, financiranih iz proračuna Unije. Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo potrdilo zakonitost tega sklepa.
3.        V skladu z zahtevo Sodišča bodo ti sklepni predlogi omejeni na analizo novega
glavnega pravnega vprašanja, ki se postavlja v obravnavani zadevi, in sicer vprašanja iz petega pritožbenega razloga, ki se nanaša na to, da naj bi Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, na eni strani, glede opredelitve konstitutivnih elementov „mednarodne organizacije“ in, na drugi strani, glede razlage besedila mednarodnega sporazuma, s katerim je bila ustanovljena organizacija IMG, z vidika člena 31 in 32 Dunajske konvencije o pravu mednarodnih pogodb(4).
4.        V teh sklepnih predlogih bom Sodišču predlagal, naj sprejme ta peti pritožbeni razlog.
5.        Čeprav priznam, da je v besedilu mednarodnega sporazuma, s katerim je bila ustanovljena organizacija IMG, lahko težko prepoznati ustanovno listino mednarodne organizacije, pa se ne strinjam z izredno ozko razlago, ki jo je Splošno sodišče sprejelo v zvezi s tem sporazumom. S tem, da je pripisalo odločilno težo vrzelim v besedilu navedenega sporazuma, čeprav je bil sklenjen v posebnih okoliščinah, povezanih z izrednostjo razmer, s tem da ni priznalo nikakršne razlagalne vrednosti sklepom o sprejetju statuta organizacije IMG, sprejetim 10. marca 1995,(5) čeprav so bili ti po svoji naravi in svoji funkciji del postopka ustanavljanja te organizacije, in, nazadnje, s tem, da ni upoštevalo sklepov o sprejetju njenih statutov leta 2008 in leta 2012,(6) čeprav pričata o razvoju in postopnem preoblikovanju tega subjekta, menim, da je Splošno sodišče kršilo pravila razlage iz členov 31 in 32 Dunajske konvencije.
6.        Poleg tega, čeprav je res, da status pritožnice ni povsem razviden iz mednarodnega sporazuma, s katerim je bila ustanovljena, pa naj opozorim, da so jo Komisija in akterji na mednarodnem prizorišču od njene ustanovitve obravnavali kot mednarodno organizacijo, saj so nekatere države z njo sklenile sporazume o sedežu, Komisija pa ji je v tej vlogi za relativno dolgo obdobje (1995–2014) zaupala naloge izvrševanja proračuna. Komisija to poleg tega izrecno priznava. V teh okoliščinah sem precej presenečen nad tezo, v skladu s katero bi se lahko temu subjektu po skoraj 20 letih, v katerih je bil implicitno ali celo izrecno priznan kot mednarodna organizacija, retroaktivno odrekel ta status in s tem povezane pravice od 16. decembra 2014, to je od datuma, ko se je Komisija odločila, da izvajanje programa za razvoj trgovine v korist Mjanmara/Burme v okviru posrednega upravljanja zaupa drugi organizaciji, in ne organizaciji IMG.
II.    Pravni okvir
A.      Dunajska konvencija
7.        Člen 2(1) Dunajske konvencije določa:
„V tej konvenciji:
(a)      ‚mednarodna pogodba‘ pomeni mednarodni sporazum, ki ga države sklenejo pisno in ga ureja mednarodno pravo, sestavljen v obliki ene same listine ali dveh ali več povezanih listin, ne glede na njegovo posebno poimenovanje;
[…]
(i)      ‚mednarodna organizacija‘ pomeni medvladno organizacijo.“
8.        Člen 5 te konvencije določa, da se ta „uporablja za vsako mednarodno pogodbo, ki je ustanovna listina mednarodne
organizacije […] ne da bi to vplivalo na katero koli ustrezno pravilo organizacije.“
9.        Člen 31 navedene konvencije, naslovljen „Splošno pravilo o razlagi“, določa:
„1.      Mednarodna pogodba se razlaga v dobri veri v skladu z običajnim pomenom izrazov v mednarodni pogodbi v njihovem kontekstu ter glede na njen predmet in namen.
2.      Za razlago mednarodne pogodbe kontekst poleg besedila, vključno z uvodom in prilogami, zajema:
(a)      vsak dogovor v zvezi z mednarodno pogodbo, ki ga ob njeni sklenitvi dosežejo vse pogodbenice;
(b)      vsako listino, ki jo sestavi ena ali več pogodbenic ob sklenitvi mednarodne pogodbe in jo druge pogodbenice sprejmejo kot listino, ki se nanaša na mednarodno pogodbo.
3.      Skupaj s kontekstom se upoštevajo:
(a)      vsak poznejši dogovor med pogodbenicami glede razlage mednarodne pogodbe ali uporabe njenih določb;
(b)      vsaka poznejša dejanska uporaba mednarodne pogodbe, na podlagi katere nastane dogovor pogodbenic v zvezi z razlago mednarodne pogodbe;
[…]
4.      Izraz se lahko razlaga drugače, če se ugotovi, da je bil tak namen pogodbenic.“
10.      Člen 32 te konvencije, naslovljen „Dodatna sredstva za razlago“, določa:
„Za razlago se lahko uporabijo dodatna sredstva, predvsem pripravljalno delo in okoliščine, v katerih je bila mednarodna pogodba sklenjena, da se potrdi pomen, ki izhaja iz uporabe 31. člena, ali določi pomen, kadar je razlaga v skladu z 31. členom:
(a)      dvoumna ali nejasna ali
(b)      privede do rezultata, ki je očitno nesmiseln ali nerazumen.“
B.      Osnutek členov
11.      Osnutek členov o odgovornosti mednarodnih organizacij (v nadaljevanju: osnutek členov) je sprejela Komisija Združenih narodov za mednarodno pravo (v nadaljevanju: Komisija za mednarodno pravo) leta 2011.(7)
12.      V skladu s členom 2(a) tega osnutka členov izraz „mednarodna organizacija“ pomeni vsako organizacijo, ustanovljeno s pogodbo ali drugim instrumentom, ki ga ureja mednarodno pravo, ki ima lastno mednarodno pravno osebnost, ter da ima lahko mednarodna organizacija med svojimi članicami poleg držav tudi druge subjekte, ki niso države.
III. Dejansko stanje(8)
13.      Pritožnica, organizacija IMG, prvotno imenovana International Management Group –
Infrastructure for Bosnia and Herzegovina (IMG-IBH), je bila ustanovljena 16. julija 1993 s strani Mednarodne konference o nekdanji Jugoslaviji (ICFY) pod okriljem Visokega komisariata Združenih narodov za begunce (UNHCR).(9) Z dokumentom z dne 25. novembra 1994 o ustanovitvi IMG-IBH (v nadaljevanju: resolucija z dne 25. novembra 1994) so države pogodbenice sklenile, da ji dajo institucionalno strukturo, da bi državam in mednarodnim organizacijam, ki sodelujejo pri obnovi Bosne in Hercegovine, omogočile, da imajo za to na voljo poseben subjekt.(10) Od takrat je organizacija IMG postopno razširila svoje dejavnosti na področjih obnove in razvoja.
14.      Po preiskavi, ki jo je vodil Evropski urad za boj proti goljufijam (OLAF), ob koncu katere je postalo vprašljivo, ali je pritožnica mednarodna organizacija v smislu finančnih predpisov Unije, je Komisija 16. decembra 2014 odločila, da izvajanje letnega akcijskega programa za Mjanmar/Burmo zaupa drugi organizaciji, in ne organizaciji IMG, nato pa je 8. maja 2015 pritožnico obvestila o svoji odločitvi, da z njo ne bo več sklenila sporazuma o prenosu pooblastil v okviru posrednega upravljanja z mednarodno organizacijo, dokler ne bo popolne gotovosti glede njenega statusa. Sodišče je v sodbi z dne 31. januarja 2019, International Management Group/Komisija,(11) obe odločbi razglasilo za nezakoniti, ker nista bili niti pravno niti dejansko utemeljeni, saj trije elementi, na katerih sta temeljili, niso mogli postaviti pod vprašaj statusa organizacije IMG kot mednarodne organizacije v smislu finančnih predpisov Unije.(12) V sklepu z dne 9. junija 2020, International Management Group/Komisija,(13) je Sodišče pojasnilo, da ni odločilo, ali ima organizacija IMG na podlagi analize vseh pomembnih elementov status mednarodne organizacije ali ne.
15.      Komisija je za izvršitev sodbe z dne 31. januarja 2019, International Management Group/Komisija,(14) dokončno ocenila status pritožnice. V ta namen je države, ki jih je organizacija IMG navedla kot svoje članice, povprašala, ali je organizacija IMG mednarodna organizacija, ali so njene članice in ali so podpisale mednarodni ali medvladni sporazum, s katerim je bila ustanovljena kot taka.
16.      Komisija je z dopisom z dne 19. februarja 2021 pritožnico obvestila, da namerava sprejeti sklep, s katerim ji ne bo priznala statusa mednarodne organizacije, in jo pozvala, naj predloži pripombe. Komisija je 8. junija 2021 sprejela sporni sklep, s katerim pritožnici z retroaktivnim učinkom od 16. decembra 2014 ni priznala statusa mednarodne organizacije, ki je v finančnih predpisih Unije določen kot pogoj za izvrševanje proračuna Unije na način posrednega upravljanja.(15)
17.      Sodišče je v sodbi z dne 22. septembra 2022, IMG/Komisija,(16) nazadnje spomnilo, da se mora Komisija prepričati, da imajo subjekti, ki jim je poverila ali ki jim namerava poveriti naloge izvrševanja proračuna na podlagi določb v zvezi s posrednim upravljanjem proračuna Unije s strani mednarodnih organizacij, tak status. Poleg tega je poudarilo, da mora ta institucija v primeru, da obstajajo dvomi o tem vprašanju, te dvome odpraviti ter zbrati vse potrebne elemente za pravno in dejansko utemeljitev svoje odločitve glede na to, da ima ta odločitev za zadevni subjekt pravne posledice.(17)
IV.    Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
18.      Pritožnica je 18. avgusta 2021 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo za razglasitev ničnosti spornega sklepa in za povrnitev nastale škode. Po vsebinski preučitvi te tožbe in iz razlogov, navedenih v točkah od 62 do 417 izpodbijane sodbe, je Splošno sodišče ugotovilo, da nobeden od štirih tožbenih razlogov, ki jih je navedla, ni utemeljen, in to tožbo zavrnilo.(18) Poleg tega je Splošno sodišče iz razlogov, navedenih v točkah od 418 do 447 te sodbe, zavrnilo odškodninski zahtevek, ki ga je vložila organizacija IMG, in tej organizaciji naložilo plačilo stroškov.
V.      Postopek pred Sodiščem in predlogi strank
19.      Organizacija IMG je 14. novembra 2024 v sodnem tajništvu Sodišča vložila to pritožbo, s katero Sodišču predlaga, naj izpodbijano sodbo razveljavi, samo odloči o njeni tožbi, ji ugodi in Komisiji naloži plačilo stroškov postopka pred Splošnim sodiščem in postopka pred Sodiščem.
20.      Komisija Sodišču predlaga, naj zavrne to pritožbo in pritožnici naloži plačilo stroškov.
21.      Organizacija IMG in Komisija sta na obravnavi 11. decembra 2025 predstavili ustna stališča, svoje navedbe pa sta v skladu z zahtevo Sodišča osredotočili na peti pritožbeni razlog.
VI.    Ciljno usmerjena analiza petega pritožbenega razloga, ki se nanaša na napačno presojo pravnega položaja pritožnice
22.      S petim pritožbenim razlogom, na katerega se nanašajo ti sklepni predlogi, se izpodbija razlogovanje Splošnega sodišča v točkah od 190 do 370 izpodbijane sodbe glede vprašanja, ali je pritožnica kot mednarodna organizacija od 16. decembra 2014 izpolnjevala pogoje za  izvrševanja proračuna Unije s skupnim ali posrednim upravljanjem.
23.      Zaradi jasnosti in doslednosti sem se odločil, da ta pritožbeni razlog razdelim na šest delov in jih analiziram v drugačnem vrstnem redu, kot ga je predstavila pritožnica. Svojo analizo bom osredotočil na prve tri dele, ki po mojem mnenju zaslužijo bolj poglobljeno obravnavo.
A.      Prvi del: napačna uporaba prava pri opredelitvi pojma „mednarodna organizacija“
24.      S tem prvim delom, ki se nanaša na točke od 206 do 212 izpodbijane sodbe, se izpodbija razlogovanje Splošnega sodišča v zvezi z obsegom zahtev za ustanovitev mednarodne organizacije in glede na katere je v skladu s pravili razlage, kodificiranimi v členih 31 in 32 Dunajske konvencije,(19) v točkah 265 in od 306 do 312 te sodbe presojalo, ali je pritožnica mednarodna organizacija.
1.      Prvi argument, ki se nanaša na napačno uporabo prava v zvezi z zahtevo, da se dokaže namen pogodbenic, da ustanovijo mednarodno organizacijo
25.      Ta argument zadeva bistven element prava mednarodnih organizacij in ga je zato po mojem mnenju treba preučiti najprej.
a)      Izpodbijana sodba
26.      Splošno sodišče je v točki 203 izpodbijane sodbe najprej navedlo člen 2(a) osnutka členov, ki določa, da „mednarodna organizacija“ pomeni „vsako organizacijo, ki je ustanovljena s pogodbo ali drugo listino, ki jo ureja mednarodno pravo, in ima lastno mednarodno pravno osebnost“.
27.      V točki 204 te sodbe je nato spomnilo, da v skladu s členom 2(1)(a) Dunajske konvencije pojem „mednarodna pogodba“ pomeni „mednarodni sporazum, ki ga države sklenejo pisno in ga ureja mednarodno pravo, sestavljen v obliki ene same listine ali dveh ali več povezanih listin, ne glede na njegovo posebno poimenovanje“.(20)
28.      Nazadnje, Splošno sodišče je v točki 302 izpodbijane sodbe razsodilo, da mora biti pritožnica, „da bi bila lahko upravičena do izvrševanja proračuna Unije na način posrednega upravljanja, ki je predviden za mednarodne organizacije, ustanovljena z mednarodnim sporazumom, katerega namen je, da se ustanovi kot mednarodna organizacija“, in je zato v točkah od 304 do 319 te sodbe preučilo, ali je dejansko  tako glede na razlago njene ustanovne listine.
b)      Trditve strank
29.      Pritožnica trdi, da se je Splošno sodišče  odmaknilo  od objektivnih meril, ki jih mednarodno pravo določa za ustanovitev mednarodne organizacije, s tem, da je v točki 302 izpodbijane sodbe zahtevalo, da je zadevni subjekt ustanovljen z mednarodnim sporazumom, katerega namen je, da se ustanovi kot mednarodna organizacija. Splošno sodišče naj bi torej dodalo tretji pogoj – pogoj v zvezi z namenom pogodbenic mednarodnega sporazuma, da ustanovijo mednarodno organizacijo – ki naj ne bi bil naveden v opredelitvi pojma „mednarodna organizacija“, ki jo je navedlo v točki 203 te sodbe.
30.      Komisija izpodbija te trditve.
c)      Presoja
31.      Sodišču predlagam, naj prvi argument zavrne kot neutemeljen.
32.      Ta namreč izhaja iz zamenjave konstitutivnih elementov „mednarodne organizacije“, katerih izpolnjevanje mora ugotoviti sodišče v skladu s členom 2(a) osnutka členov, in ugotavljanja namena pogodbenic, ki je bilo glavna naloga sodišča pri razlagi „mednarodnega sporazuma“ v skladu s členoma 31 in 32 Dunajske konvencije. Tako si je Sodišče v sodbi z dne 23. marca 2004, Francija/Komisija,(21) v kateri je moralo ugotoviti, ali je sporazum, sklenjen med Komisijo in Združenimi državami Amerike, zavezujoč, prizadevalo ugotoviti namen pogodbenic, saj je ta bil „odločilno merilo“.
33.      V mednarodnem javnem pravu ni sporno, da je cilj razlage pogodbe čim bolj objektivno in racionalno ugotoviti skupna namen in voljo pogodbenic, pri čemer to pravilo izhaja iz dvojnega spoštovanja državne suverenosti in načela pacta sunt servanda. Člen 31(4) Dunajske konvencije tako določa, da se „[i]zraz […] lahko razlaga drugače, če se ugotovi, da je bil tak namen pogodbenic“.(22) Meddržavno sodišče je v sodbi z dne 19. maja 2025, Kopenska in pomorska razmejitvena črta ter suverenost nad otoki (Gabon/Ekvatorialna Gvineja), tako poudarilo, da mora sodnik pri presoji, ali je listina mednarodna pogodba, zlasti v besedilu listine – v posebnih okoliščinah njenega sestavljanja ali celo v poznejšem ravnanju pogodbenic – iskati elemente, ki kažejo na to, ali je bil namen pogodbenic, da jih pravno zavezuje,(23) ne glede na to, ali je ta namen izražen ali se o njem sklepa.(24)
34.      Splošno sodišče v točki 302 izpodbijane sodbe torej nikakor ni napačno uporabilo prava s tem, da je zahtevalo, da se dokaže, da so pogodbenice resolucije z dne 25. novembra 1994 nameravale ustanoviti mednarodno organizacijo, in s tem, da je v točkah od 304 do 319 te sodbe preučilo, ali je dejansko tako glede na razlago njene ustanovne listine.
2.      Drugi argument, ki se nanaša na napačno uporabo prava v zvezi z zahtevo, da se dokaže pravno zavezujoča narava mednarodnega sporazuma
35.      Ta argument se nanaša na točki 206 in 265 izpodbijane sodbe. Nanaša se na vprašanje, ali je Splošno sodišče pretirano omejilo obseg pojma „mednarodni sporazum“, kot je opredeljen v členu 2(1)(a) Dunajske konvencije, in a fortiori obseg pojma „mednarodna organizacija“ iz člena 2(a) osnutka členov s tem, da je zahtevalo, da tak sporazum vsebuje določbe, ki so pravno zavezujoče za pogodbenice.
a)      Izpodbijana sodba
36.      Splošno sodišče je po tem, ko je v točki 204 izpodbijane sodbe opozorilo na opredelitev pojma „mednarodna pogodba“, v točkah 206 in 265 te sodbe pojasnilo, da „dokument, ki ga podpišejo države, ne more pomeniti mednarodnega sporazuma, če ne vsebuje nobene določbe, ki ustvarja pravice ali obveznosti, v katere so te države privolile“, pri čemer se je v zvezi s tem sklicevalo na sodbo Meddržavnega sodišča z dne 1. oktobra 2018, Obveznost pogajanj o dostopu do Tihega oceana (Bolivija proti Čilu),(25) in po analogiji na sodbo z dne 6. novembra 2008, Grčija/Komisija(26).
b)      Trditve strank
37.      Pritožnica trdi, da se je Splošno sodišče oddaljilo od klasične opredelitve pojma „mednarodna pogodba“ ali „mednarodni sporazum“, pri čemer se je sklicevalo na sodno prakso, ki ni upoštevna.
38.      Komisija izpodbija te trditve. Med drugim trdi, da je Splošno sodišče s sklicevanjem na sodbo Meddržavnega sodišča z dne 1. oktobra 2018, Obveznost pogajanj o dostopu do Tihega oceana (Bolivija proti Čilu),(27)želelo poudariti razliko med
nezavezujočim mednarodnim instrumentom in mednarodnim sporazumom v smislu Dunajske konvencije, za katerega je potrebna privolitev pogodbenic, da jih ta zavezuje.
c)      Presoja
39.      Menim, da je ta drugi argument brezpredmeten.
40.      Splošno sodišče je namreč po preučitvi vsebine in obsega resolucije z dne 25. novembra 1994 glede na merilo pravno zavezujoče narave mednarodnega sporazuma prišlo do ugotovitve, ki je v korist pritožnice, kot je razvidno iz točk 274, 289 in 301 izpodbijane sodbe. V točkah 266 in 274 te sodbe je v bistvu menilo, da ta resolucija vsebuje vsaj pravno zavezujočo zavezo za njene podpisnice, in je zato razsodilo, da je bilo v spornem sklepu napačno uporabljeno pravo, ker je Komisija narobe menila, da to besedilo pomeni izključno politično zavezo.
41.      Pritožnica v točki 89 pritožbe izrecno priznava, da te ugotovitve Splošnega sodišča ni treba ponovno preučiti.
42.      V vsakem primeru je Meddržavno sodišče v sodbi z dne 19. maja 2025, Kopenska in pomorska razmejitvena črta ter suverenost nad otoki (Gabon/Ekvatorialna Gvineja), na splošno opozorilo, da mora sodišče pri presoji, ali je listina mednarodna pogodba, poiskati elemente, ki kažejo na to, ali je bil njihov namen, da jih ta listina pravno zavezuje.(28)
3.      Tretji argument, ki se nanaša na napačno uporabo prava pri presoji merila v zvezi z mednarodno pravno osebnostjo
43.      Ta trditev se nanaša na preučitev Splošnega sodišča v točkah od 207 do 212 izpodbijane sodbe v zvezi z načeli in merili, na podlagi katerih je mogoče šteti, da ima organizacija lastno mednarodno pravno osebnost. Kot je razvidno iz točke 213 te sodbe, je ob upoštevanju teh načel in meril v točkah od 306 do 319 navedene sodbe presodilo, ali je bil namen ali učinek resolucije z dne 25. novembra 1994 podeliti pritožnici status mednarodne organizacije.
44.      Pritožnica kritizira način, kako je Splošno sodišče opredelilo dve od navedenih meril glede na mednarodno sodno prakso in ju nato uporabilo v točkah od 307 do 312 izpodbijane sodbe.
a)      Prva kritika, ki se nanaša na to, ali organizacija ima „pravno osebnost“
1)      Izpodbijana sodba
45.      Splošno sodišče je v točkah 207 in 208 izpodbijane sodbe poudarilo, da je v skladu z mednarodno sodno prakso priznanje mednarodne organizacije pogojeno s tem, da ima zadevna organizacija „pravno osebnost“. Splošno sodišče je poudarilo, da je v nasprotnem primeru subjekt, ki ga ustanovijo države in glede na okoliščine ena ali več mednarodnih organizacij, organizacija, ki je odvisna bodisi od držav, ki so jo ustanovile – Sodišče se pri tem sklicuje na sodbo Meddržavnega sodišča z dne 26. junija 1992, Določena fosfatna zemljišča na Nauruju (Nauru proti Avstraliji)(29), predhodni ugovori – bodisi od mednarodne organizacije, pri kateri ta subjekt gostuje – pri čemer se je sklicevalo na svetovalno mnenje Meddržavnega sodišča z dne 1. februarja 2012, Sodba Upravnega sodišča Mednarodne organizacije dela št. 2867 o tožbi proti Mednarodnemu skladu za razvoj kmetijstva(30).
2)      Trditve strank
46.      Pritožnica trdi, da sodna praksa, navedena v prejšnji točki teh sklepnih predlogov, nima zveze z „lastno pravno osebnostjo“ mednarodne organizacije. Poleg tega naj ta sodna praksa, ker se nanaša na primere, v katerih zadevnemu subjektu ni bila podeljena niti pravna osebnost niti sposobnost za sklepanje pravnih dogovorov, ne bi upravičevala tega, da Splošno sodišče to primerja z njegovim položajem v odnosu z državami pogodbenicami ali Komisijo,
saj mu njegov statut priznava tako pravno osebnost kot tudi sposobnost za sklepanje pogodb.
47.      Komisija izpodbija te trditve. Po njenem mnenju je bil namen sklicevanja na mednarodno sodno prakso, navedeno v
točki 208 izpodbijane sodbe, da se jasno pokažejo nekateri elementi, po katerih se mednarodna organizacija razlikuje od druge organizacije.
3)      Presoja
48.      Menim, da ta prva kritika ni utemeljena.
49.      Na eni strani naj poudarim, da so v točkah 207 in 208 izpodbijane sodbe zgolj navedena splošna načela, povezana s tem, da ima subjekt mednarodno pravno osebnost, ki jih pritožnica ne izpodbija.
50.      V tem okviru tako sodba Meddržavnega sodišča z dne 26. junija 1992, Določena fosfatna zemljišča na Nauruju (Nauru proti Avstraliji), predhodni ugovori(31), v točki 47, kot tudi njegovo svetovalno mnenje z dne 1. februarja 2012, Sodba Upravnega sodišča Mednarodne organizacije dela št. 2867 o tožbi proti Mednarodnemu skladu za razvoj kmetijstva,(32) v točkah 57, 58, 60 in 61, kažeta na bistveno naravo tega pogoja za priznanje statusa mednarodne organizacije. Splošno sodišče v točkah 207 in 208 izpodbijane sodbe ni primerjalo položaja pritožnice in položajev subjektov, na katere se nanaša ta sodna praksa Meddržavnega sodišča, je pa nato
ta posebni položaj preučilo v točki 307 te sodbe.
51.      Na drugi strani trditev pritožnice temelji na zamenjavi pojmov „mednarodna pravna osebnost“ in „notranja pravna osebnost“, ki sta različna pravna pojma. Določbe statuta, na katere se sklicuje, ji namreč dajejo pravno sposobnost za sklepanje pogodb, pridobivanje nepremičnin in razpolaganje z njimi ter da je lahko stranka v sodnem postopku,(33) kar ustreza značilnostim pravne osebnosti nacionalnega prava, saj ji daje sposobnost delovanja v državnem pravnem redu. Stališča, ki sta jih navedla Komisija v točki 127 svojega odgovora na pritožbo(34) in Sodišče v točki 307 izpodbijane sodbe, so posledica iste zamenjave.
52.      Čeprav gre za komplementarna pojma, ju je treba razlikovati, saj ne izvirata iz istega pravnega reda in nimata enakih učinkov.(35) Mednarodna pravna osebnost omogoča subjektu, ki jo ima, da se na mednarodnem prizorišču obravnava kot samostojni pravni subjekt, ločen od svojih članic, ki je sposoben biti nosilec lastnih pravic in obveznosti v mednarodnem pravnem redu in sposoben delovati  (sposobnost imeti pravice in poslovna sposobnost, na primer sklepanje mednarodnih sporazumov itd.).(36) Ker je Splošno sodišče v svoji analizi poskušalo ugotoviti, ali ima organizacija IMG status mednarodne organizacije v smislu člena 2(a) osnutka členov (točka 203 izpodbijane sodbe), je bilo dejansko postavljeno vprašanje mednarodne pravne osebnosti pritožnice.
b)      Druga kritika, ki se nanaša na jamstva za stabilnost, kontinuiteto in učinkovitost, ki jih zagotavlja subjekt za izvajanje svojih nalog
53.      Ta kritika se nanaša na točko 212 izpodbijane sodbe.
1)      Izpodbijana sodba
54.      Potem ko je Splošno sodišče v točki 211 te sodbe opredelilo načelo specialnosti, je v naslednji točki navedlo, da „[m]ednarodne organizacije […] ni mogoče skrčiti na zgolj neobvezen mehanizem, ki je na voljo stranem in ki bi ga vsaka lahko uporabljala po svoji volji.[(37)] Ustanovitelji mednarodne organizacije namreč s tem, da jo ustanovijo in ji zagotovijo vsa potrebna sredstva za njeno delovanje, izrazijo željo dati najboljša jamstva za stabilnost, kontinuiteto in učinkovitost opravljanja nalog, ki jih poverijo tej organizaciji, tako da ne morejo niti enostransko, ko menijo, da je to primerno, izstopiti iz tega okvira niti ga nadomestiti z drugimi komunikacijskimi kanali“. Splošno sodišče se je v tem smislu sklicevalo na točki 90 in 91 sodbe Meddržavnega sodišča z dne 20. aprila 2010, Tovarne za proizvodnjo celuloze na reki Urugvaj (Argentina proti Urugvaju)(38).
2)      Trditve strank
55.      Po mnenju pritožnice je Splošno sodišče v točki 212 izpodbijane sodbe napačno uporabilo pravo, ko je v načelo prava mednarodnih organizacij povzdignilo zahtevo, da mora zadevni subjekt imeti „jamstva za stabilnost, kontinuiteto in učinkovitost za izvajanje svojih nalog“, čeprav to merilo ni določeno niti v pravu niti v praksi mednarodnih organizacij in ga ni mogoče izpeljati iz sodbe Meddržavnega sodišča z dne 20. aprila 2010, Tovarne za proizvodnjo celuloze na reki Urugvaj (Argentina proti Urugvaju).(39) Pritožnica iz tega sklepa, da je ugotovitev Splošnega sodišča v točki 309 izpodbijane sodbe, v skladu s katero je pritožnica neobvezen mehanizem, torej napačna.
56.      Komisija izpodbija te trditve. Med drugim trdi, da je Splošno sodišče utemeljeno opozorilo, da v skladu z mednarodnim pravom mednarodne organizacije ni mogoče skrčiti na zgolj neobvezen mehanizem, ki je na voljo pogodbenicam, pri čemer je sklicevanje na sodbo Meddržavnega sodišča z dne 20. aprila 2010, Tovarne za proizvodnjo celuloze na reki Urugvaj (Argentina proti Urugvaju),(40) s tega vidika še toliko bolj pomembno, ker je bila pritožnica v resoluciji z dne 25. novembra 1994 jasno opredeljena kot začasna institucija brez „dejanske obveznosti prispevanja v proračun ali sodelovanja v dejavnostih institucije“.
3)      Presoja
57.      Menim, da ta druga kritika ni utemeljena.
58.      Kot je namreč razvidno iz besedila in povezanosti točk od 207 do 212 izpodbijane sodbe, se Splošno sodišče ni sklicevalo na „jamstva za stabilnost, kontinuiteto in učinkovitost“, ki jih ima zadevni subjekt za opravljanje svojih nalog, kot splošno načelo prava mednarodnih organizacij, ampak kot merilo, ob upoštevanju katerega mora sodišče presoditi, ali so pogodbenice dejansko nameravale vzpostaviti ločen in avtonomen pravni subjekt na mednarodnem prizorišču, tako da so mu dale vsa sredstva, potrebna za njegovo delovanje.
59.      Ugotavljam, da je v točki 212 izpodbijane sodbe pred sklicevanjem na točki 90 in 91 sodbe Meddržavnega sodišča z dne 20. aprila 2010, Tovarne za proizvodnjo celuloze na reki Urugvaj (Argentina proti Urugvaju),(41) uporabljen izraz „glej v tem smislu“. To kaže na voljo Splošnega sodišča, da se sklicuje na načelo, ki ga je oblikovalo Meddržavno sodišče, nato pa ga posebej uporabi. Čeprav mu je mogoče očitati, da je dobesedno navedlo besede, ki jih je Meddržavno sodišče uporabilo v zvezi s posebno vlogo upravne komisije za reko Urugvaj (v nadaljevanju: upravna komisija),(42) pa ni napačno uporabilo prava, ko se je sklicevalo na to mednarodno sodno prakso.
60.      Čeprav sta Urugvaj in Argentina nasprotovala statusu upravne komisije(43), je namreč Meddržavno sodišče v točkah od 87 do 91 sodbe z dne 20. aprila 2010, Tovarne za proizvodnjo celuloze na reki Urugvaj (Argentina proti Urugvaju),(44) preučilo vrsto organizacijskih in materialnih elementov, da bi ugotovilo, ali je bil ta subjekt popolnoma samostojen in ali je lahko izvajal pristojnosti, ki so mu bile izrecno ali implicitno podeljene v mednarodnem pravnem redu. Meddržavno sodišče je upoštevalo naravo njegovih funkcij ter sredstva in ugodnosti, ki sta mu jih dodelili pogodbenici, njegov lasten in trajen obstoj, določbe, ki mu podeljujejo pravno osebnost, pravice in obveznosti, ki jih je imel na področju pristojnosti, ki so mu bile podeljene v skladu z načelom specialnosti, obstoj sekretariata, katerega uradniki so imeli privilegije in imunitete, ter dejstva, da je lahko decentraliziral svoje funkcije z ustanovitvijo pomožnih organov. V tem okviru je Meddržavno sodišče v točki 90 te sodbe razsodilo, da „ker je upravna komisija okvir za usklajevanje med pogodbenicama […], nobena od njiju ne more enostransko, ko meni, da je to primerno, izstopiti iz tega okvira niti ga nadomestiti z drugimi komunikacijskimi kanali. Pogodbenici sta z ustanovitvijo upravne komisije in z zagotavljanjem vseh sredstev, potrebnih za njeno delovanje, nameravali njuni pripravljenosti za sodelovanje pri ‚razumni in optimalni uporabi reke‘ zagotoviti najboljša jamstva za stabilnost, kontinuiteto in učinkovitost“.
61.      Navedena sodba torej priča o pomembnosti, ki jo Meddržavno sodišče pripisuje sredstvom, ki so zagotovljena subjektu za njegovo delovanje, saj ta sredstva pomenijo objektivne kazalnike avtonomije, ki jo pogodbenice priznavajo temu subjektu, in njihove volje, da se na trajen, stabilen in učinkovit način zavežejo k izpolnjevanju naloge, za katero so ga ustanovile.
62.      Splošno sodišče se je torej lahko upravičeno sklicevalo na ta „jamstva za stabilnost, kontinuiteto in učinkovitost“ kot na upoštevno merilo za ugotovitev, ali je bila pritožnica ločen in samostojen pravni subjekt v razmerju do svojih članic.
63.      Glede na vse te preudarke je treba po mojem mnenju drugo kritiko tretjega argumenta in splošneje prvi del petega pritožbenega razloga, ki se nanaša na napačno uporabo prava pri opredelitvi pojma „mednarodna organizacija“, zavrniti kot neutemeljena.
B.      Drugi del: napačna uporaba prava pri razlagi ustanovne listine pritožnice
64.      Pritožnica z drugim delom trdi, da je Splošno sodišče napačno razlagalo njeno ustanovno listino, zlasti zaradi nepravilne uporabe pravil za razlago mednarodnega sporazuma, določenih v členih 31 in 32 Dunajske konvencije.
65.      V podporo temu delu pritožnica navaja tri argumente.
1.      Prvi argument, ki se nanaša na napačno uporabo prava pri razlagi pojma „mednarodna organizacija“
a)      Izpodbijana sodba
66.      Splošno sodišče je v točki 197 izpodbijane sodbe poudarilo, da pojem „mednarodna organizacija“ v smislu upoštevnih finančnih predpisov Unije vključuje „organizacije mednarodnega javnega prava, ustanovljene z mednarodnimi sporazumi“.(45) Ker ni natančnejše opredelitve pojmov „mednarodna organizacija“ in „mednarodni sporazum“, je Splošno sodišče iz razlogov, navedenih v točkah 198 in 199 ter 201 in 202 te sodbe, ugotovilo, da ta pojma ustrezata pojmom mednarodnega javnega prava in jih je treba razlagati z vidika običajnih načel mednarodnega javnega prava, ki so uporabljena med drugim v Dunajski konvenciji in osnutku členov.
67.      Splošno sodišče je v točki 200 navedene sodbe poudarilo, da „[k]er pa sta pojma ‚mednarodna organizacija‘ in ‚mednarodni sporazum‘ v finančnih predpisih Unije uporabljena za specifični namen izvrševanja njenega proračuna, ju je treba razlagati ozko, da se zaščitijo finančni interesi Unije“. Splošno sodišče se je za potrditev tega po analogiji sklicevalo na sodbi z dne 2. julija 2015, Demmer(46), in z dne 20. decembra 2017, Erzeugerorganisation Tiefkühlgemüse(47).
b)      Trditve strank
68.      Pritožnica meni, da je Splošno sodišče napačno razlagalo pojma „mednarodna organizacija“ in „mednarodni sporazum“, ki sta uporabljena v finančnih predpisih Unije, ker se je oddaljilo od klasične opredelitve teh pojmov v mednarodnem javnem pravu in se oprlo na neupoštevno sodno prakso.
c)      Presoja
69.      Strinjam se s kritiko pritožnice.
70.      Prvič, trditev, da je treba pojma „mednarodna organizacija“ in „mednarodni sporazum“ razlagati ozko, ker je treba zaščititi finančne interese Unije, nima nobene podpore v sodni praksi.
71.      Čeprav je Splošno sodišče uporabilo analogijo z načeli, ki jih je Sodišče oblikovalo v sodbah z dne 2. julija 2015, Demmer(48), in z dne 20. decembra 2017, Erzeugerorganisation Tiefkühlgemüse(49), ta analogija ni upoštevna, saj si zadevi, v katerih sta bili izdani ti sodbi, in obravnavana zadeva niso enake niti po temelju niti po predmetu. Nobena od navedenih sodb se namreč ne nanaša na razlago pojma mednarodnega javnega prava. Sodišče je v prvi sodbi razložilo obseg izjeme od obveznosti povračila neupravičenih plačil iz Uredbe (ES) št. 796/2004(50), v drugi pa je določilo obseg izraza „na kmetijskih gospodarstvih in/ali prostorih organizacije proizvajalcev“ iz točke 23
Priloge IX k Izvedbeni uredbi (EU) št. 543/2011(51).
72.      Drugič, če bi Sodišče sprejelo načelo, ki ga je tu postavilo Splošno sodišče, bi to pripeljalo do spremenljive opredelitve pojma mednarodnega javnega prava glede na kontekst, v katerem se uporablja, čeprav bi ga bilo treba razlagati enotno, ne glede na to, ali se uporablja na primer v kontekstu humanitarne pomoči, varstva osebnih podatkov ali izvrševanja proračuna. Mednarodna organizacija kot pravna oseba in subjekt mednarodnega prava ima posebno značilnost, po kateri se razlikuje od vseh drugih oblik mednarodnega sodelovanja in vseh drugih organizacij, s katerimi lahko Komisija sklene sporazume o prenosu pooblastil. Zato je po mojem mnenju treba status subjekta kot mednarodne organizacije presojati izključno na podlagi pogojev, določenih v mednarodnem javnem pravu.
73.      Naj torej pripomnim, da se je Sodišče v sodbi z dne 24. januarja 2008, Adam/Komisija,(52) sklicevalo le na pojmovanje in le na opredelitev pojma „država“ v mednarodnem javnem pravu ter zavrnilo širšo razlago, pri kateri bi se upoštevala institucionalna zgradba vsake od držav članic.(53)
74.      Sodišče je v sodbi z dne 16. oktobra 2012, Madžarska/Slovaška,(54) ko je bilo pozvano, naj ugotovi, v kolikšni meri lahko status „voditelja države“ pomeni omejitev pravice do prostega gibanja, ki jo člen 21 PDEU podeljuje vsem državljanom Unije, podobno presodilo, da je glede na  pravila mednarodnega občega običajnega prava in pravila večstranskih konvencij status voditelja države „posebnost“, ki izhaja iz dejstva, da ga ureja mednarodno pravo, zaradi česar njegovo ravnanje na mednarodni ravni spada v to pravo, da se razlikuje od drugih državljanov Unije, tako da za dostop te osebe do ozemlja druge države članice ne veljajo enaki pogoji kot za druge državljane.(55) Prav na podlagi teh posebnih pravil mednarodnega prava, ki opredeljujejo zaščito ali ugodnosti, dodeljene voditeljem držav, in ne na podlagi posebnosti prava Unije, je Sodišče dopustilo omejitev osebnega področja uporabe Direktive 2004/38/ES(56).
75.      Nazadnje in tretjič, čeprav je res, da je Sodišče v sodbi z dne 22. septembra 2022, IMG/Komisija,(57) razsodilo, da je treba finančne določbe, ki urejajo sklepanje sporazumov o prenosu pooblastil v okviru skupnega ali posrednega upravljanja z mednarodno organizacijo, razumeti glede na načelo dobrega finančnega poslovodenja iz člena 310(5) in člena 317, prvi odstavek, PDEU,(58) to po mojem mnenju ne pomeni, da je treba priznanje statusa mednarodne organizacije omejiti na izpolnjevanje dodatnih pogojev, katerih izpolnjevanje se ne zahteva niti z mednarodnim običajnim pravom niti s strani Meddržavnega sodišča, temveč morajo za sklenitev teh sporazumov veljati posebne zahteve, ki so potrebne za izvajanje zadevnih proračunskih nalog, vključno z revizijskimi in kontrolnimi postopki, ki so izrecno določeni za zagotavljanje zaščite finančnih interesov Unije.
76.      Prvi argument drugega dela je zato po mojem mnenju treba sprejeti.
2.      Drugi argument, ki se nanaša na napačno uporabo pravil o razlagi mednarodnega sporazuma, določenih v členih 31 in 32 Dunajske konvencije
77.      Pritožnica s tem drugim argumentom trdi, da ugotovitev Splošnega sodišča, da ji pogodbenice niso nameravale podeliti statusa mednarodne organizacije, temelji na napačni razlagi njene ustanovne listine, ki izhaja iz nepravilne uporabe pravil za razlago mednarodnega sporazuma, določenih v členih 31 in 32 Dunajske konvencije.
78.      Poudarjam, da sklep Sodišča ne temelji na ugotovitvah dejanskega stanja, temveč na pravni razlagi ustanovne listine IMG, ki jo je Sodišče opravilo na podlagi navedenih določb. Iz sodbe z dne 21. decembra 2016, Svet/Front Polisario,(59) namreč izhaja, da mora Splošno sodišče, da bi lahko iz določb mednarodnega sporazuma izpeljalo pravilne pravne posledice, v okviru razlage tega sporazuma spoštovati ne le pravila razlage v dobri veri, ki so določena v členu 31(1) Dunajske konvencije, temveč tudi pravila iz drugih odstavkov tega člena.(60)
a)      Prva kritika, ki se nanaša na napačno opredelitev mednarodnega sporazuma, ki ga je treba razlagati
79.      S to kritiko se postavlja bistveno vprašanje v zvezi z ustanovno listino organizacije IMG in posledično z besedilom te listine, katerega izraze bi moralo Splošno sodišče razlagati v skladu s členoma 31 in 32 Dunajske konvencije, da bi določilo pravni status pritožnice.
1)      Izpodbijana sodba
80.      Splošno sodišče je za določitev pravnega statusa pritožnice v točkah od 305 do 312 izpodbijane sodbe preučilo besedilo resolucije z dne 25. novembra 1994. Izhajalo je iz predpostavke, da je bila ta resolucija ustanovna listina pritožnice, katere besedilo je treba razlagati v skladu s členom 31(1) Dunajske konvencije. Splošno sodišče je ob koncu analize v točki 313 te sodbe ugotovilo, da glede na besedilo in namen navedene resolucije pogodbenice niso nameravale ustanoviti pritožnice kot mednarodne organizacije.
2)      Trditve strank
81.      Pritožnica trdi, da je bilo v izpodbijani sodbi napačno uporabljeno pravo, ker Splošno sodišče ni pravilno identificiralo njene ustanovne listine. Sprejelo naj bi omejevalen pristop, ko je ločeno preučilo besedilo resolucije z dne 25. novembra 1994 in besedilo njenega prvotnega statuta, ki je bil sprejet 10. marca 1995 in je vseboval številne elemente v zvezi z njeno pravno osebnostjo, institucionalno strukturo in njenimi nalogami. Pritožnica ob sklicevanju na sodbo Meddržavnega sodišča z dne 25. septembra 1997, Projet
Gabčíkovo-Nagymaros (Madžarska proti Slovaški),(61) trdi, da so ti akti spadali v „konvencijsko ureditev“, ki tvori „ustanovno listino organizacije“, na podlagi katere bi moralo Splošno sodišče določiti njen pravni status.
3)      Presoja
82.      Menim, da Splošno sodišče ni napačno uporabilo prava s tem, da je menilo, da je bil mednarodni sporazum, katerega besedilo je moralo razlagati, resolucija z dne 25. novembra 1994, ne pa prvotni statut pritožnice.
83.      Naj spomnim, da je v skladu s členom 2(1)(a) Dunajske konvencije, na katerega se Splošno sodišče sklicuje v točki 204 izpodbijane sodbe, mednarodna pogodba opredeljena kot „mednarodni sporazum, ki ga države sklenejo pisno in ga ureja mednarodno pravo, sestavljen v obliki ene same listine ali dveh ali več povezanih listin, ne glede na njegovo posebno poimenovanje“. V skladu s členom 5 te konvencije se ta opredelitev uporablja za vsako mednarodno pogodbo, ki je ustanovna listina mednarodne organizacije. Meddržavno sodišče tako priznava, da je treba za namene razlage mednarodne pogodbe šteti, da je vsak sporazum o razlagi določbe, dosežen po sklenitvi pogodbe, vključen v to pogodbo.(62)
84.      Sodišče pa je v mnenjih 1/75 (Sporazum OECD – Standard za lokalne izdatke) z dne 11. novembra 1975(63) in 2/92 (Tretji revidirani sklep OECD o nacionalni obravnavi) z dne 24. marca 1995(64) razsodilo, da pojem „sporazum“ pomeni vsako zavezo, ki jo sprejmejo subjekti mednarodnega prava in je zavezujoča. Skladno s tema mnenjema je Sodišče razlagalo pojem „povezani listini“ v mnenju 1/13 (Pristop tretjih držav k Haaški konvenciji) z dne 14. oktobra 2014(65) tako, da je menilo, da sta listini, čeprav sta bili opravljeni z ločeno listino, povezani in torej pomenita mednarodni sporazum, ker skupaj izražata soglasje volj dveh ali več subjektov mednarodnega prava.(66)
85.      V obravnavanem primeru pa sta resolucija z dne 25. novembra 1994 in prvotni statut pritožnice listini, ki se med seboj razlikujeta ne le po obliki, ampak tudi po svojem predmetu in namenu. Prva je v skladu z ugotovitvijo Splošnega sodišča iz točke 301 izpodbijane sodbe mednarodni sporazum, ki kaže na namen pogodbenic, da ustanovijo nov pravni subjekt. Nasprotno pa je prvotni statut enostranski akt, ki ga je kolegijski organ tega subjekta sprejel po glasovanju z zahtevano dvotretjinsko večino svojih članov – torej po postopku, ki se bistveno razlikuje od postopka, ki omogoča sklenitev mednarodne pogodbe – in katerega namen je določiti status in način delovanja navedenega subjekta.
86.      Zato je Splošno sodišče lahko upravičeno menilo, da je resolucija z dne 25. novembra 1994 ustanovna listina organizacije IMG, katere besedilo je treba razlagati v njegovem kontekstu, ob upoštevanju njenega predmeta in namena ter upoštevne poznejše prakse.
87.      Sodba Meddržavnega sodišča z dne 25. septembra 1997, Projekt Gabčíkovo-Nagymaros (Madžarska proti Slovaški),(67) na katero se sklicuje pritožnica, se mi v zvezi s tem ne zdi odločilna. V tej sodbi je namreč Meddržavno sodišče zgolj upoštevalo dejstvo, da sta pogodbenici za presojo narave in obsega svojih obveznosti svoje trditve razširili na listine, povezane z zadevno mednarodno pogodbo, „s tem, da sta jih šteli za stranske elemente konvencijske ureditve, katerih usoda je bila načeloma povezana z glavnim elementom, ki ga tvori pogodba“.(68)
88.      Glede na te elemente predlagam, da se ta prva kritika, ki se nanaša na napačno opredelitev mednarodnega sporazuma, ki ga je treba razlagati, zavrne kot neutemeljena.
b)      Druga kritika, ki se nanaša na pretiran formalizem pri razlagi besedila resolucije z dne 25. novembra 1994
1)      Izpodbijana sodba
89.      Splošno sodišče je v točkah od 306 do 312 izpodbijane sodbe preučilo besedilo te resolucije glede na merila in načela, ki jih je pravilno navedlo v točkah od 203 do 212 te sodbe. Na podlagi tega je v točki 313 navedene sodbe ugotovilo, da glede na besedilo in namen navedene resolucije „ob ustanovitvi [pritožnice] avtorji niso imeli namena ustanoviti mednarodne organizacije“.
2)      Trditve strank
90.      Pritožnica trdi, da je Splošno sodišče pokazalo pretiran formalizem pri razlagi besedila resolucije z dne 25. novembra 1994, zaradi česar naj bi napačno uporabilo pravo pri analizi namena pogodbenic, da jo ustanovijo kot mednarodno organizacijo.
91.      Prvič, izpodbija presojo Splošnega sodišča iz točke 306 izpodbijane sodbe, v skladu s katero je ta resolucija formalno ne opredeljuje kot „mednarodno organizacijo“ niti ne opredeljuje njenega pravnega statusa. Po njenem mnenju bi moralo Splošno sodišče pri svoji pravni opredelitvi upoštevati navedeno resolucijo, kot je bila pojasnjena v zapisniku seje z istega dne, ki se je nanašala na prihodnji status „organizacije“, ter sklepe o sprejetju njenega prvotnega in poznejših statutov.
92.      Drugič, pritožnica trdi, da je ugotovitev Splošnega sodišča v točki 307 izpodbijane sodbe, da resolucija z dne 25. novembra 1994 ne vsebuje nobene določbe, ki bi ji podelila pravno osebnost, „brez podlage v pravu in praksi mednarodnih organizacij“. V zvezi s tem poudarja, da je Meddržavno sodišče v svetovalnem mnenju z dne 11. aprila 1949, Odškodnina za škodo, nastalo v službi Združenih narodov,(69) priznalo pravno osebnost OZN kot „objektivno osebnost“, in ne le kot osebnost, ki so jo priznale samo države ustanoviteljice OZN. S tega vidika naj bi bila pritožnica registrirana kot mednarodna organizacija pri organih Bosne in Hercegovine, Srbije in Severne Makedonije ter naj bi s Kraljevino Belgijo in Mjanmarom/Burmo podpisala sporazume o sedežu na njunih ozemljih, kar naj bi potrjevalo, da ima status mednarodne organizacije v mednarodnem pravnem redu.
93.      Tretjič, pritožnica trdi, da trditev iz
točke 308 izpodbijane sodbe, da v resoluciji z dne 25. novembra 1994 ni bilo določeno, da se ji priznajo imunitete za opravljanje njenih dejavnosti, ni pravilna, ker so bile take imunitete določene v členu 19 njenega prvotnega statuta, sprejetega na podlagi te resolucije.
94.      Četrtič, pritožnica izpodbija ugotovitev Splošnega sodišča iz točke 309 izpodbijane sodbe, da ji navedena resolucija ne daje „vseh potrebnih sredstev za [njeno] delovanje in najboljša jamstva za stabilnost, kontinuiteto in učinkovitost opravljanja [njenih] nalog“, tako da pogodbenice niso nameravale ustanoviti mednarodne organizacije, temveč neobvezni mehanizem skupnega financiranja, ki bi ga lahko uporabljale po svoji volji. Po mnenju pritožnice pa dejstvo, da je v skladu z načelom specialnosti operativna organizacija za obnovo držav v pokonfliktnih razmerah, ne pomeni, da je omejena na vlogo neobveznega ali začasnega mehanizma. Tej ugotovitvi naj bi poleg tega nasprotovalo sprejetje njenih prvotnega in poznejših statutov.
95.      V tem okviru pritožnica trdi, da v nasprotju z ugotovitvijo Splošnega sodišča v točki 310 izpodbijane sodbe določbe, ki predvidevajo ponovno presojo njenih dejavnosti vsakih šest mesecev in, če je to potrebno, vključitev teh dejavnosti v bolj celovit okvir ali njihovo prenehanje, ne kažejo na to, da ni stabilnosti in kontinuitete njenih nalog, temveč ravno nasprotno, njihovo učinkovitost. Vloga, ki je bila njenim kolegijskim organom dodeljena s členom 3 resolucije z dne 25. novembra 1994 v zvezi z nadzorom dejavnosti organizacije IMG, naj bi dokazovala, da so pogodbenice nameravale zagotoviti operativno učinkovitost te organizacije, ustanovljene v nujnih in vojnih razmerah, ter njeno stabilnost.
96.      Pritožnica dodaja, da pristop, ki ga je Splošno sodišče uporabilo v točki 311 izpodbijane sodbe v zvezi z naravo prispevkov njenih članic, ustreza pristopu, ki je bil tradicionalno uporabljen v zvezi z velikimi mednarodnimi organizacijami in se ne uporablja za operativne mednarodne organizacije, katerih sredstva naj bi se posebej financirala s prostovoljnimi prispevki.
97.      Nazadnje in petič, pritožnica izpodbija presojo Splošnega sodišča iz točke 312 izpodbijane sodbe, v skladu s katero v resoluciji z dne 25. novembra 1994 ni bil predviden obvezen prenos pristojnosti s pogodbenic nanjo.
98.      Komisija izpodbija te trditve. Zlasti odgovarja, da pravna osebnost OZN izhaja iz člena 104 njene listine, ki jo dopolnjuje Konvencija o privilegijih in imunitetah, katere člen 1 izrecno priznava pravno osebnost OZN.(70) V resoluciji z dne 25. novembra 1994 ni nobene podobne določbe. Po drugi strani trdi, da v nasprotju s trditvijo pritožnice pogoj za priznanje subjekta kot mednarodne organizacije, ki se nanaša na dodelitev vseh potrebnih sredstev za njegovo delovanje ter najboljša jamstva za stabilnost, kontinuiteto in učinkovitost pri opravljanju njegovih nalog, izhaja iz sodne prakse, navedene v točki 212 izpodbijane sodbe. Komisija dodaja, da je iz besedila te resolucije, zlasti iz njenih točk 4 in 5, razvidno, da je bila udeležba v pritožnici neobvezna in da je bila ta sprva začasni mehanizem, ki ga je bilo treba obnoviti vsakih šest mesecev.
3)      Presoja
99.      Menim, da je ozka razlaga besedila resolucije z dne 25. novembra 1994, ki jo je sprejelo Splošno sodišče, napačna, ker je njen namen zreducirati vprašanje pravnega statusa pritožnice na vprašanje vsebine te resolucije.(71)
100. Tako sam neobstoj izrecnih določb v navedeni resoluciji o pravnem statusu pritožnice in priznanju njene mednarodne pravne osebnosti ni odločilen in zadosten element za ugotovitev, da ji pogodbenice niso imele namena podeliti statusa mednarodne organizacije.
101. Prvič, številne ustanovne listine mednarodnih organizacij ne vsebujejo nobene določbe, s katero bi pogodbenice izrecno priznale ta status zadevnemu subjektu.(72) Taka zahteva bi bila v nasprotju z razvojno naravo organizacije.
102. Drugič, tako v praksi kot v sodni praksi se priznava, da ima mednarodna organizacija mednarodno pravno osebnost, bodisi ker ji jo izrecno priznava njena ustanovna listina,(73) bodisi ker ji jo izrecno priznava listina, ki je povezana z ustanovno listino, bodisi ker se v primeru, ko v besedilih ni določeno nič, priznava, da jo ima implicitno.(74) Tako obstajata dva pristopa hkrati.(75) Prvi pristop, ki ga je uporabilo Meddržavno sodišče v svojem svetovalnem mnenju z dne 11. aprila 1949, Odškodnina za škodo, nastalo v službi Združenih narodov,(76) poskuša mednarodno pravno osebnost izpeljati iz skupka objektivnih indicev, pri čemer je mišljeno, da se preuči, ali je organizacija namenjena izvrševanju in uživanju funkcij in pravic, ki jih je mogoče razložiti le s tem, da organizacija ima tako pravno osebnost.(77) Drugi pristop poskuša to osebnost izpeljati iz samega mednarodnega pravnega reda, pri čemer ustanovna listina zgolj izraža voljo pogodbenic, izraženo izrecno ali implicitno, da ustvarijo „nov pravni subjekt“, ločen od njih samih, kot je poudarilo Meddržavno sodišče v svojem svetovalnem mnenju z dne 8. julija 1996, Zakonitost uporabe jedrskega orožja s strani države v oboroženem sporu(78).
103. Tretjič, podobno tudi dejstvo, da ustanovna listina ne vsebuje izrecnih določb o podelitvi imunitet, ne pomeni, da zadevni subjekt nima statusa mednarodne organizacije.(79) V točki 210 izpodbijane sodbe je Splošno sodišče poudarilo, da so imunitete mednarodnih organizacij „načeloma“ podeljene z ustanovnimi pogodbami teh organizacij. Najbolj znan primer je člen 105 Ustanovne listine Združenih narodov. Gre za splošno določbo, ki jo dopolnjuje dodatni protokol. Vendar se zdi, da ustanovne listine organizacij, ki so razmeroma manjše od OZN, ne vsebujejo nobene določbe o tem in so torej privilegiji in imunitete predmet posebnih večstranskih konvencij(80) ali dvostranskih konvencij, med katerimi so na prvem mestu sporazumi o sedežu ali sporazumi o operativnih ukrepih.(81) Tako je treba ugotoviti, da je Splošno sodišče v točki 330 izpodbijane sodbe poudarilo, da „je bilo v prvotnem statutu [pritožnice] [člen 19(2)] […] določeno, da za del njenega osebja velja sistem imunitet, ki jih uživa UNHCR“. Naj dodam, da člen 19(1) tega statuta določa tudi, da se za pravilno opravljanje nalog, ki so zaupane subjektu, in uresničevanje ciljev, ki so mu dodeljeni, „zahteva, da organizacija uživa vse potrebne privilegije in imunitete“.(82)
104. Zato menim, da ni mogoče podvomiti v podelitev takih imunitet pritožnici zgolj zato, ker ni izrecnih določb v resoluciji z dne 25. novembra 1994.
105. Nazadnje in četrtič, ne strinjam se z ugotovitvijo Splošnega sodišča iz točke 309 izpodbijane sodbe, da je iz besedila te resolucije razvidno, da njene pogodbenice niso želele ustanoviti organizacije, ki bi imela vsa potrebna sredstva za svoje delovanje in najboljša jamstva za stabilnost, kontinuiteto in učinkovitost opravljanja svojih nalog, temveč neobvezen mehanizem, ki bi bil na voljo pogodbenicam in ki bi ga vsaka lahko uporabljala po svoji volji.
106. Po eni strani Splošno sodišče v nasprotju s tem, kar se zdi, da zahteva mednarodna sodna praksa, na katero se je izrecno oprlo v točki 212 izpodbijane sodbe, ni celovito presojalo organizacijskih in materialnih elementov iz resolucije z dne 25. novembra 1994. Nič ne kaže, da morajo biti v ustanovni listini navedena vsa sredstva, potrebna za delovanje organizacije. Tako je sprejeto, da so pristojnosti, dodeljene mednarodnim organizacijam, sicer običajno izrecno navedene v njihovi ustanovni listini, vendar lahko te pristojnosti temeljijo na bolj neformalnih podlagah ali se izpeljejo na podlagi teorije implicitnih pristojnosti. To je povezano s posebno naravo ustanovnih listin mednarodnih organizacij, ki jo je Meddržavno sodišče priznalo v svoji sodni praksi in na katero se Splošno sodišče izrecno sklicuje v točki 211 te sodbe, zlasti zaradi njihove hibridne narave, „ki je hkrati pogodbena in institucionalna“.(83)
107. Po drugi strani Splošno sodišče pri presoji teh jamstev za stabilnost, kontinuiteto in učinkovitost pri opravljanju nalog pritožnice ni upoštevalo vloge, ki je bila dodeljena organizaciji, narave njenih nalog niti obsega njenega področja delovanja. Vendar pogodbenice ne morejo določiti enakih jamstev glede na to, ali ima zadevna organizacija splošno ali univerzalno ali pa posebno ali regionalno poslanstvo, in glede na to, ali so naloge, ki so ji dodeljene, stalne ali začasne.(84)
108. Tako v zvezi s subjektom, kot je organizacija IMG, ki je bil ustanovljen, ko je bila Bosna in Hercegovina še v vojni, in ki je bil pooblaščen za sodelovanje pri obnovi in rehabilitaciji te države, dejstvo, da resolucija z dne 25. novembra 1994 določa ponovno presojo, ponovno vzpostavitev ali prenehanje njegovih dejavnosti, kot je Splošno sodišče poudarilo v točki 310 izpodbijane sodbe, po mojem mnenju ne pomeni nujno, da so temu subjektu odvzeta najboljša jamstva za stabilnost in kontinuiteto za opravljanje njegovih nalog. Splošno sodišče je v točki 367 te sodbe poleg tega priznalo, da so podpisnice te resolucije ob sprejetju poznejšega statuta temu subjektu želele zagotoviti določeno stabilnost in mu zaupati specializirane naloge na področju obnove in razvoja zunaj ozemlja navedene države.
109. Zato se mi zdi, da ne gre za to, da bi se zahtevalo, da so naloge, za katere je bil subjekt ustanovljen, stabilne in kontinuirane, da bi bil upravičen do statusa mednarodne organizacije, sicer bi se kršile velika raznolikost mednarodnih organizacij, njihova razvijajoča se narava in narava nalog, ki so jim zaupane.(85)
110. Glede na navedeno predlagam, naj se sprejme ta druga kritika, ki se nanaša na pretiran formalizem pri razlagi besedila resolucije z dne 25. novembra 1994.
c)      Tretja kritika, ki se nanaša na napačno presojo prvotnega statuta pritožnice na podlagi upoštevnega „konteksta“
111. Če bi Sodišče potrdilo presojo Splošnega sodišča, v skladu s katero je upoštevni mednarodni sporazum sestavljen le iz resolucije z dne 25. novembra 1994, je treba ugotoviti, ali je to sodišče v skladu s členom 31(1) in (2) Dunajske konvencije pravilno razlagalo besedilo tega sporazuma ob ustreznem upoštevanju konteksta, v katerega je bil umeščen navedeni sporazum.
1)      Izpodbijana sodba
112. Splošno sodišče je v točkah od 313 do 318 izpodbijane sodbe preučilo kontekst, v katerem je bila sprejeta resolucija z dne 25. novembra 1994, in se v zvezi s tem sklicevalo na več dokumentov, in sicer na zapisnik z dne 29. novembra 1994 (točka 314 te sodbe), splošne pogoje organizacije IMG-IBH (točki 315 in 316 navedene sodbe), potrdilo z dne 14. decembra 1994, ki ga je sestavil koordinator posebne operacije UNHCR v nekdanji Jugoslaviji, ki je predsedoval sestanku 25. novembra 1994, na katerem je bila sprejeta resolucija z istega dne (točka 317 iste sodbe), in, nazadnje, vabilo na ta sestanek (točka 318 izpodbijane sodbe).
113. Kot je razvidno iz točk 313 in 319 te sodbe, je Splošno sodišče presodilo, da so elementi tega konteksta potrjevali razlago besedila in namena resolucije z dne 25. novembra 1994, v skladu s katero niti namen niti učinek tega akta ni bil pritožnici podeliti status mednarodne organizacije.
2)      Trditve strank
114. Pritožnica trdi, da je Splošno sodišče napačno opredelilo upoštevni kontekst, v katerem je bila sprejeta resolucija z dne 25. novembra 1994, ker ni upoštevalo njenega prvotnega statuta in se je raje sklicevalo na njene splošne pogoje, priložene tej resoluciji, in na zadržke, ki so jih izrazili nekateri udeleženci sestanka 25. novembra 1994.
115. Komisija izpodbija te trditve.
3)      Presoja
116. Menim, da Splošno sodišče ni upoštevalo obsega splošnega pravila razlage iz člena 31 Dunajske konvencije, ker je besedilo resolucije z dne 25. novembra 1994 ločilo od neposrednega konteksta, v katerega je bil umeščena ta listina, in zlasti od prvotnega statuta.
117. V skladu s členom 31(1) Dunajske konvencije se „[m]ednarodna pogodba […] razlaga v dobri veri v skladu z običajnim pomenom izrazov v mednarodni pogodbi v njihovem kontekstu ter glede na njen predmet in namen“. V svojem svetovalnem mnenju z dne 23. julija 2025, Obveznosti držav na področju podnebnih sprememb, je Meddržavno sodišče spomnilo, da je treba vsakega od teh sredstev razlage upoštevati „v enem združenem postopku“.(86) Ta sredstva razlage se ne smejo obravnavati ločeno, ampak skupaj, njihova „uporaba pa je v vsakem posameznem primeru odvisna od posebnega konteksta, v katerem je bila mednarodna pogodba sprejeta, in od subjektivne ocene okoliščin, ki se razlikujejo“.(87) Poleg tega je Komisija za mednarodno pravo v svojih pripombah k osnutku členov o pravu pogodb(88) že poudarila, da je treba vse različne elemente razlage vreči „v talilni lonec“ in da je rezultat njihovega medsebojnega delovanja pravno primerna razlaga.(89)
118. Poleg tega iz člena 31(2) Dunajske konvencije izhaja, da izrazov pogodbe ni mogoče ločiti od njihovega konteksta, ki poleg besedila vključuje tudi preambulo in priloge k tej pogodbi, zlasti „[v]sako listino, ki jo sestavi ena ali več pogodbenic ob sklenitvi mednarodne pogodbe in jo
druge pogodbenice sprejmejo kot listino, ki se nanaša na mednarodno pogodbo“.(90) Izraz „ob sklenitvi pogodbe“ je v uradni angleški različici te konvencije preveden z izrazom „in connection with the conclusion of the treaty“, kar nakazuje, da ima bolj vzročno kot časovno konotacijo.
119. Prvotni statut, sprejet 10. marca 1995, je bil po svoji naravi in glede na funkcijo del postopka ustanovitve pritožnice, ki je bil formaliziran z resolucijo z dne 25. novembra 1994.
120. Med tema dvema listinama namreč obstaja očitna povezava. Kot je Splošno sodišče poudarilo v točkah od 266 do 273 izpodbijane sodbe, je v resoluciji z dne 25. novembra 1994 omenjen „dogovor predstavnikov vlad in mednarodnih organizacij […] o tem, da od tega datuma formalizirajo ustanovitev [pritožnice]“ (točka 266 te sodbe) v skladu s prilogo k tej resoluciji v zvezi z delovanjem in dejavnostmi pritožnice ter da se odobrijo „pravila organizacije [IMG-IBH]“ (točka 271 navedene sodbe). Navedena resolucija se v prilogi, sprejeti istega dne, tako  v predmetu izrecno sklicuje na „prihodnji statut organizacije IMG-IBH“.
121. Poleg tega je volja, izražena v teh dveh listinah, usklajena glede namena, in sicer ustanovitve avtonomnega organa z zadostnim strokovnim znanjem za sodelovanje pri obnovi Bosne in Hercegovine in vračanju razseljenih oseb.(91) Kot je razvidno iz točke 332 izpodbijane sodbe, je pred sprejetjem prvotnega statuta 13. februarja 1995 potekala pripravljalna seja upravljalnega odbora, ki so ga na ta dan sestavljale države, ki so vse podpisale resolucijo z dne 25. novembra 1994, in je v skladu s točko 3 te resolucije ta organ odobril ta statut z zahtevano dvotretjinsko večino svojih članov.
122. Prvotni statut je pritožnici uradno podelil institucionalno strukturo, zlasti s tem, da je določil sedež organizacije, njene kolegijske organe in njen sekretariat. V njem so omenjene naloge pritožnice, kot so bile opredeljene ob sprejetju navedene resolucije, in opisujejo postopek odločanja. Natančneje, člen 18 tega statuta pritožnici priznava notranjo pravno osebnost, zaradi katere ima sposobnost za sklepanje pogodb, pridobitev, dajanje v najem in razpolaganje z nepremičninami ter sposobnost prejemati in porabljati zasebna in javna sredstva ter, nazadnje, biti stranka v sodnem postopku. Člen 19 navedenega statuta pa ji podeljuje privilegije in imunitete, ki jih potrebuje za opravljanje svojih nalog.
123. Zato se mi zdi, da je prvotni statut pomenil ključni del za uresničevanje na soglasju utemeljene logike, na kateri je temeljila resolucija z dne 25. novembra 1994, in je bil v upoštevnem kontekstu veliko več kot pripravljalno delo, na katero se je Splošno sodišče oprlo v točki 318 izpodbijane sodbe.
124. V zvezi s tem opozarjam, da pripravljalno delo, čeprav lahko odraža namen pogodbenic, ker spada v zelo posebni okvir mednarodnih pogajanj, pomeni le dodatno sredstvo za razlago pogodbe in ne spada pod člen 31 Dunajske konvencije, ampak pod člen 32.(92) Splošno sodišče je na to sicer pravilno opozorilo v točki 325 izpodbijane sodbe.
125. Glede na te elemente menim, da je treba sprejeti argument pritožnice, da je bilo Splošno sodišče dolžno upoštevati njen prvotni statut kot kontekst, ki je upošteven za razlago resolucije z dne 25. novembra 1994, saj Splošno sodišče ni upoštevalo obseg splošnega pravila razlage iz člena 31(1) in (2) Dunajske konvencije.
d)      Četrta kritika, ki se nanaša na napačno presojo prvotnega in poznejših statutov pritožnice kot „poznejše prakse“
126. Ta kritika se nanaša na točke od 321 do 346 izpodbijane sodbe.
127. Nanaša se na obseg, v katerem sta prvotni in poznejša statuta pritožnice pomenila „poznejšo prakso“, ki spada bodisi v okvir splošnega pravila razlage iz člena 31(3)(b) Dunajske konvencije, saj ti statuti kažejo na soglasje pogodbenic glede razlage resolucije z dne 25. novembra 1994, bodisi v okvir dodatnih sredstev razlage iz člena 32 te konvencije, saj kažejo na ravnanje ene ali več pogodbenic pri uporabi te resolucije. Praksa ene pogodbenice ali nekaterih pogodbenic ima šibkejšo razlagalno vrednost kot usklajena praksa vseh pogodbenic.(93)
128. Vprašanje upoštevanja prvotnega statuta pritožnice na podlagi dogovora ali poznejše prakse se postavlja le, če bi Sodišče presodilo, da ta statut ne spada v kontekst, v katerem je bila sprejeta resolucija z dne 25. novembra 1994 (člen 31(1) in (2) navedene konvencije).
1)      Izpodbijana sodba
129. Splošno sodišče je v točkah od 323 do 326 izpodbijane sodbe opozorilo na načela, ki urejajo upoštevanje poznejše prakse.
130. V točkah 323 in 324 te sodbe je zlasti poudarilo, da v skladu s členom 31(3)(a) in (b) Dunajske konvencije listin ni mogoče šteti za poznejšo prakso, če so bile te listine sprejete brez podpore vseh članic, ki so pogodbenice te mednarodne pogodbe, pri čemer se sklicuje na sodbo Meddržavnega sodišča z dne 31. marca 2014, Kitolov na Antarktiki (Avstralija proti Japonski; intervenientka Nova Zelandija)(94).
131. V točkah 325 in 326 izpodbijane sodbe je poleg tega navedlo, da je v skladu s členom 32 te konvencije mogoče uporabiti dodatna sredstva razlage za potrditev pomena, do katerega se pride s splošnim pravilom razlage – besedilo, kontekst, predmet in namen – oziroma da se uporabijo, če je pomen, ki iz tega izhaja, dvoumen ali nejasen ali pripelje do rezultata, ki je očitno nesmiseln ali nerazumen.
132. Kot je razvidno iz točke 327 te sodbe, je Splošno sodišče ob upoštevanju teh pravil v točkah od 328 do 345 navedene sodbe preučilo, ali se je pritožnica utemeljeno sklicevala na poznejšo prakso svojih članic, kot izhaja iz njenega prvotnega statuta in poznejših statutov.
133. Splošno sodišče je najprej izključilo uporabo člena 32 Dunajske konvencije. V točki 328 izpodbijane sodbe je namreč navedlo, da glede na njegove predhodne presoje določbe resolucije z dne 25. novembra 1994 nikakor niso dvoumne in nejasne ter ne privedejo do razlage, ki je očitno nesmiselna ali nerazumna, v smislu tega člena 32. Splošno sodišče je zato v točki 329 navedene sodbe ugotovilo, da je treba dokazati, da so spremembe razlage določb te resolucije, ki sta jih prinesla prvotni in poznejši statut, odobrile „vse podpisnice [navedene] resolucije ali vsaj vse članice [pritožnice]“, da bi ta statuta spadala v poznejšo prakso v smislu člena 31(3)(b) te konvencije.
134. Splošno sodišče je nato navedlo razloge, zakaj ta pogoj ni bil izpolnjen. V točki 346 navedene sodbe je razsodilo, da „poznejša praksa, ki je sledila sprejetju resolucije z dne 25. novembra 1994 ter nato sprejetju prvotnega statuta in statuta iz leta 2012, ne potrjuje dovolj širokega in jasnega priznavanja statusa mednarodne organizacije [pritožnice] tako s strani podpisnic te resolucije kot s strani članic [pritožnice]“.
2)      Trditve strank
135. Pritožnica izpodbija razlogovanje Splošnega sodišča iz točk od 321 do 346 izpodbijane sodbe, v skladu s katerim njena prvotni in poznejša statuta ne dokazujeta dogovora, ki so ga pozneje sprejele pogodbenice, ali prakse, ki so jo pozneje uporabljale, ki bi bila upoštevna za razlago resolucije z dne 25. novembra 1994.
136. Na prvem mestu, trdi, da Splošno sodišče ni upoštevalo člena 31(3)(a) in (b) Dunajske konvencije.
137. Prvič, Splošno sodišče naj bi v točki 324 izpodbijane sodbe napačno uporabilo pravo s tem, da je potrdilo, da so morale vse pogodbenice mednarodnega sporazuma prispevati k zadevni praksi, da bi jo bilo mogoče upoštevati pri razlagi tega sporazuma. Sodba Meddržavnega sodišča z dne 31. marca 2014, Kitolov na Antarktiki (Avstralija proti Japonski; intervenientka Nova Zelandija),(95) na katero se je sklicevalo Splošno sodišče, naj ne bi bila upoštevna, saj se je po mnenju pritožnice ta sodba nanašala na priporočila, ki niso bila zavezujoča in so bila sprejeta brez podpore vseh držav pogodbenic zadevne konvencije in zlasti brez soglasja glavne zainteresirane države.
138. Pritožnica trdi, da je ta napačna uporaba prava vplivala na presojo v točkah 329, 331, 336 in 337 izpodbijane sodbe. Tako naj Splošno sodišče ne bi moglo določiti, da za upoštevanje poznejšega statuta pritožnice „velja pogoj, da so […] vse [njene] članice […] odobrile tako spremembo“ (točka 329
te
sodbe), niti ji očitati, da ni dokazala, da njeni prvotni in poznejša statuta „odseva[jo]  voljo vseh podpisnic resolucije z dne 25. novembra 1994 ali vsaj njenih članic, da ji podelijo status mednarodne organizacije“ (točka 331
navedene
sodbe).
139. Drugič, pritožnica graja presojo Splošnega sodišča v točkah 322 in 346 izpodbijane sodbe, v skladu s katero bi morala poznejša praksa dokazovati „dovolj širok[o] in jasn[o] priznavanj[e] statusa mednarodne organizacije“, da bi jo bilo mogoče upoštevati.
140. Tretjič, pritožnica trdi, da bi moralo Splošno sodišče s tem, da je priznalo, da pogodbenice resolucije z dne 25. novembra 1994 niso uradno izrazile namena ustanoviti mednarodno organizacijo, upoštevati poznejši statut v delu, v katerem kaže na razvijajočo se razlago te resolucije.
141. Četrtič, pritožnica Splošnemu sodišču očita, da v nasprotju s tem, kar določa člen 31(3)(b) Dunajske konvencije, ni preučilo, ali zaradi prakse, ki jo je Komisija sprejela pri izvrševanju proračuna Unije v okviru skupnega ali posrednega upravljanja, obstoj sporazuma med Komisijo in njo kaže na njen status mednarodne organizacije.
142. Petič, pritožnica trdi, da je Splošno sodišče izkrivilo dokaze, ki jih je predložila na prvi stopnji, s tem, da je v točki 335 izpodbijane sodbe navedlo, da je na obravnavi trdila, da so njen statut iz leta 2012 podpisale Francoska republika, Italijanska republika, Finska ter Kraljevini Švedska in Norveška, čeprav naj bi iz teh dokazov izhajalo, da je upravljalni odbor ta statut sprejel soglasno. Poleg tega naj dopis švedskih organov z dne 2. julija 2020 ne bi bil upošteven, Splošno sodišče pa naj bi v točki 339 te sodbe izkrivilo njegovo vsebino.
143. Šestič, pritožnica sodišču očita, da se je sklicevalo na dokumente v zvezi s poročilom, ki ga je OLAF sestavil po koncu svoje preiskave,(96) glede katerega se je Komisija izrecno odločila, da ga ne bo upoštevala pri sprejemanju spornega sklepa.
144. Nazadnje in sedmič, pritožnica trdi, da Splošno sodišče ni izpolnilo svoje obveznosti obrazložitve, ker ni pojasnilo razlogov, zaradi katerih je iz svoje presoje izključilo dokazila v zvezi z Italijansko republiko in Kraljevino Norveško, predložena na prvi stopnji.
145. Na drugem mestu, pritožnica trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo člen 32 Dunajske konvencije.
146. Splošno sodišče naj bi namreč napačno uporabilo pravo s tem, da je presodilo, da pogoji za uporabo tega člena niso bili izpolnjeni, pri tem pa napačno ni izpeljalo vseh posledic iz predvidene povezave med členoma 31 in 32 Dunajske konvencije.
147. V nasprotju s tem, kar je Splošno sodišče razsodilo v točki 328 izpodbijane sodbe, naj bi bilo treba rezultat, dosežen z razlago, ki temelji na členu 31 te konvencije, nasprotno opredeliti kot „nesmiseln in nerazumen“, ker naj bi Komisija več kot 20 let priznavala njen status mednarodne organizacije, nato pa ji je lahko nenadoma zanikala ta status. V tem okviru pritožnica Splošnemu sodišču očita, da sporazumov o prenosu pooblastil, ki jih je Komisija podpisala zaradi izvrševanja proračuna, ni štelo za „ravnanje ene ali več pogodbenic pri uporabi mednarodne pogodbe po njeni sklenitvi“ v smislu člena 32 navedene konvencije, ki ga je omenilo v točki 326 te sodbe.
148. Komisija izpodbija te trditve. Zlasti trdi, da je sklicevanje na sodbo Meddržavnega sodišča z dne 31. marca 2014, Kitolov na Antarktiki (Avstralija proti Japonski; intervenientka Nova Zelandija),(97) ki zgolj povzema pravno merilo, določeno v členu 31(3) Dunajske konvencije, upoštevno. Dodaja, da je Splošno sodišče upoštevalo „razvijajočo se razlago“ mednarodnega sporazuma, pri čemer v tem okviru opozarja, da je pritožnico štela za mednarodno organizacijo do trenutka, ko zaradi negotovosti glede tega statusa z njo ni bila dolžna skleniti novih sporazumov o prenosu pooblastil.
3)      Presoja
149. Najprej naj poudarim, da v nasprotju s tem, kar očitno domneva pritožnica v podporo svoji utemeljitvi, njenega prvotnega in poznejših statutov ni mogoče razumeti z vidika člena 31(3)(a) Dunajske konvencije, ki se nanaša na „poznejši dogovor med pogodbenicami“. Ti statuti so bili namreč sprejeti s sklepom kolegijskega organa pritožnice, upravljalnega odbora, z zahtevano dvotretjinsko večino njegovih članov. Pogodbenice so torej te statute sprejele kot članice  organa, ustanovljenega na podlagi mednarodne pogodbe, in ne kot pogodbenice mednarodnega sporazuma.(98) Nasprotno pa, kot je razvidno iz osnutka zaključkov, praksa organizacije spada pod pojem „poznejša praksa“.(99)
i)      Domnevna napačna uporaba prava, ki vpliva na uporabo člena 31(3)(b) Dunajske konvencije, v zvezi s splošnim pravilom razlage
150. Mednarodna sodna praksa v zvezi s pomenom in obsegom „poznejše prakse“ je bila oblikovana v vrsti svetovalnih mnenj Meddržavnega sodišča o praksi organov mednarodnih organizacij.(100) Pred obravnavo različnih kritik, ki jih je izrazila pritožnica, je treba spomniti na njene glavne značilnosti. Sodba Meddržavnega sodišča z dne 31. marca 2014, Kitolov na Antarktiki (Avstralija proti Japonski; intervenientka Nova Zelandija),(101) na katero se je Splošno sodišče upravičeno sklicevalo, predstavlja najnovejši razvoj te sodne prakse.
151. Najprej, „poznejša dejanska uporaba“ iz člena 31(3)(b) Dunajske konvencije ima posebej pomembno vlogo pri razlagi ustanovnih listin mednarodne organizacije. Kot je Meddržavno sodišče ugotovilo
že leta 1949 v zvezi z OZN, „morajo biti pravice in dolžnosti subjekta, kot je [OZN], odvisne od njegovih ciljev in funkcij, ki so določeni ali vsebovani v njegovi ustanovni listini in razviti v praksi“.(102)
152. Dalje, poznejša praksa se šteje za element avtentične razlage volje pogodbenic in je zato pomembna za razlago mednarodnega sporazuma le, če izkazuje skupno razumevanje pogodbenic glede pomena tega sporazuma. Splošno sodišče je tako pravilno spomnilo na načelo, ki ga je Meddržavno sodišče določilo v sodbi z dne 31. marca 2014, Kitolov na Antarktiki (Avstralija proti Japonski; intervenientka Nova Zelandija),(103) da se za instrumente ne more šteti, da pomenijo poznejšo prakso, na podlagi katere nastane dogovor pogodbenic v zvezi z razlago mednarodne pogodbe, v smislu člena 31(3)(b) Dunajske konvencije, če so bili ti instrumenti sprejeti brez podpore vseh držav pogodbenic te mednarodne pogodbe.
153. Razlagalna vrednost zadevne prakse bo torej odvisna od tega, ali so države pogodbenice v ustreznem obdobju ravnale jasno in usklajeno, kar je Meddržavno sodišče poudarilo v svoji sodbi z dne 19. maja 2025, Kopenska in pomorska razmejitvena črta ter suverenost nad otoki (Gabon/Ekvatorialna Gvineja)(104). Po mnenju Komisije za mednarodno pravo so dejavniki, kot sta stalnost in obseg, pomembni dejavniki.(105)
154. Vendar Meddržavno sodišče ne zahteva, da vsaka pogodbenica izrecno soglaša z zadevno prakso. Zadostuje, da so to prakso sprejele vse pogodbenice ali da so tiho privolile vanjo, ne da bi katera od njih neposredno in izrecno ugovarjala. Tako je v svetovalnem mnenju z dne 21. junija 1971, Pravne posledice za države zaradi stalne prisotnosti Južne Afrike v Namibiji (Jugozahodna Afrika) kljub resoluciji Varnostnega sveta 276 (1970),(106) Meddržavno sodišče domnevalo, da so druge države pogodbenice to tiho sprejele, saj so bile okoliščine take, da se je lahko razumno štelo, da soglašajo, če se niso odzvale ali če niso nasprotovale.(107) Kot pojasnjuje Komisija za mednarodno pravo, to ne zahteva, da je vsaka pogodbenica posamezno sledila tej praksi. Zadostuje, da jo je sprejela.(108)
155. Podobno je Sodišče v sodbi z dne 11. marca 2015, Oberto in O’Leary,(109) menilo, da je treba „praks[o] odločanja odbora Evropskih šol za pritožbe […] šteti kot poznejšo prakso pri uporabi Konvencije o Statutu Evropskih šol[(110)] v smislu člena 31(3)(b) Dunajske konvencije“.(111) Ker „stranke podpisnice te konvencije niso nikoli oporekale tej praksi, [je n]jihovo neoporekanje […] treba šteti kot izraz njihovega tihega soglasja s to prakso.“(112)
156. Nazadnje, kadar je nestrinjanje jasno izraženo tako kot v zadevi, v kateri je bila izdana sodba Meddržavnega sodišča z dne 31. marca 2014, Kitolov na Antarktiki (Avstralija proti Japonski; intervenientka Nova Zelandija),(113) ali kadar je bila listina sprejeta kljub nasprotovanju več držav, kot je bilo v primeru, ki je bil predmet svetovalnega mnenja z dne 8. julija 1996, Zakonitost uporabe jedrskega orožja s strani države v oboroženem sporu,(114) ni dogovora in posledično ni poznejše prakse v smislu člena 31(3)(b) Dunajske konvencije.(115) Vendar pa Meddržavno sodišče upošteva okoliščine, v katerih so bile sprejete zadevne listine.(116) Tako je to sodišče v svetovalnem mnenju z dne 20. julija 1962, Nekateri izdatki Združenih narodov (člen 17(2) Ustanovne listine),(117) odločilo, da imajo resolucije organa, kot je Generalna skupščina Združenih narodov, ki so bile sprejete z dvotretjinsko večino njenih članic in kljub nasprotnim glasovom, vendarle razlagalno težo.(118)
157. Glede na ta načela je treba preučiti različne kritike, ki jih je izrazila pritožnica.
158. Prvič, najprej je treba zavrniti trditev pritožnice, da je sklenitev sporazumov o prenosu pooblastil v okviru skupnega ali posrednega upravljanja pomenila obstoj dogovora med Komisijo in njo o njenem statusu mednarodne organizacije in tako upoštevno prakso v smislu člena 31(3)(b) Dunajske konvencije. Komisija namreč ni pogodbenica resolucije z dne 25. novembra 1994, pri sklenitvi teh sporazumov pa ni sodelovala nobena pogodbenica te resolucije.(119)
159. Drugič, zavrniti je treba tudi trditev pritožnice, da sodba Meddržavnega sodišča z dne 31. marca 2014, Kitolov na Antarktiki (Avstralija proti Japonski; intervenientka Nova Zelandija),(120) na katero se je Splošno sodišče sklicevalo, ni upoštevna, ker so sklepi o sprejetju njenih statutov pravno zavezujoče. Ta sodba namreč jasno kaže, da bistven element poznejše prakse temelji na medsebojnem soglasju držav pogodbenic glede vsebine dogovora, in ne na obliki ali poimenovanju, ki ga prevzamejo zadevne listine, ter njihovi zavezujoči veljavi.
160. Tretjič in v nasprotju s trditvijo pritožnice, Splošno sodišče v točkah 322 in 346 izpodbijane sodbe prav tako ni napačno uporabilo prava s tem, da je v bistvu zahtevalo, da zadevna praksa potrjuje „dovolj širok[o] in jasn[o] priznavanje statusa mednarodne organizacije“ pritožnice.
161. Menim pa, da je Splošno sodišče dvakrat napačno uporabilo pravo, kar je pripeljalo do tega, da je sklepom o sprejetju prvotnega in poznejših statutov pritožnice odreklo vsakršno razlagalno vrednost.
162. Na prvem mestu, Splošno sodišče je uporabilo strožje dokazno merilo, kot ga zahteva mednarodna sodna praksa. Od pritožnice ni moglo zahtevati, naj dokaže privolitev vseh podpisnic resolucije z dne 25. novembra 1994 ali vsaj njenih članic v zvezi s sprejetjem teh statutov.
163. Meddržavno sodišče namreč izhaja iz načela, da se za akt, ki ga sprejme organ mednarodne organizacije, ki ga sestavljajo predstavniki držav pogodbenic, domneva, da so ga sprejele vse pogodbenice, razen če se dokaže obstoj nesoglasja, nasprotovanja ali očitnega nestrinjanja v tem organu.(121)
164. V obravnavani zadevi je bil navedeni statut sprejet v skladu s postopkovnimi pravili in pravili glasovanja, ki so jih pogodbenice določile v resoluciji z dne 25. novembra 1994, torej predstavniki držav pogodbenic, ki zasedajo v upravljalnem odboru, z zahtevano dvotretjinsko večino njegovih članov (točki 268 in 333 izpodbijane sodbe). Nič ne kaže na to, da bi ti predstavniki izrazili svoje nesoglasje glede obsega členov 18 in 19 prvotnega statuta, s katerima se pritožnici prizna pravna sposobnost in ji je priznana imuniteta, ali glede vsebine člena 1 statuta iz leta 2012, ki ji izrecno priznava status mednarodne organizacije. Argument Splošnega sodišča iz točke 339 izpodbijane sodbe, da so švedski organi leta 2014 po preiskavi urada OLAF in leta 2020 po zahtevi Komisije za informacije sporočili, da organizacija IMG ni mednarodna organizacija, čeprav je švedski veleposlanik v Beogradu (Srbija), ki je v tistem obdobju
predsedoval upravljalnemu odboru organizacije IMG, podpisal statut iz leta 2012, s katerim je bil pritožnici priznan ta status, me bega. Izraz „mednarodna organizacija“ je ustaljen izraz. Kadar se pravni izraz uporabi v mednarodni pogodbi, je treba domnevati, da so pogodbenice želele, da se mu pripiše pomen, ki ga ima običajno v mednarodnem pravu. Poleg tega, čeprav je res, kot je Splošno sodišče poudarilo v točki 333 izpodbijane sodbe, da so finski organi podali izjavo o politični naravi prvotnega statuta, pa poudarjam, da so ta statut podpisali in se strinjali s poznejšim statutom, s katerim je bila pritožnica opredeljena kot „mednarodna organizacija“.(122)
165. Menim tudi, da stališča, ki so jih pogodbenice izrazile leta 2014 po preiskavi urada OLAF ter nato leta 2019 in leta 2020 po zahtevi Komisije za informacije, na katere se Splošno sodišče sklicuje v točkah od 338 do 341 izpodbijane sodbe, ne morejo prevladati nad samim besedilom prvotnega in poznejših statutov.(123) Če se pogodbenice niso strinjale s prakso pritožnice, če njihov namen ni bil ustanoviti mednarodno organizacijo niti ji podeliti mednarodno pravno osebnost, bi morale izraziti svoje nestrinjanje, še zlasti ker so bile predvidene spremembe, kot trdi pritožnica, očitno predstavljene pogodbenicam na pripravljalnem sestanku. Kot je Meddržavno sodišče opozorilo v svojem svetovalnem mnenju z dne 20. decembra 1980, Razlaga sporazuma z dne 25. marca 1951 med SZO in Egiptom,(124) že samo članstvo v organizaciji „ima za posledico nekatere vzajemne obveznosti sodelovanja in dobre vere“.(125)
166. Na drugem mestu, menim, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker ni upoštevalo razvijajoče se narave pritožnice, ki se kaže v sprejetju poznejših statutov.
167. V nasprotju s trditvijo Komisije na obravnavi se mi zdi, da je mogoče zaradi poznejše prakse organizacije, če deluje v okviru svojih pristojnosti, ponovno razlagati določbe njene ustanovne listine, ne da bi bilo treba skleniti nov mednarodni sporazum v pravilni in predpisani obliki.
168. Pravila razlage, opredeljena v členih 31 in 32 Dunajske konvencije, omogočajo upoštevanje teh okoliščin in spreminjajoče se narave mednarodnih organizacij.
169. Meddržavno sodišče je tako priznalo, da je Ustanovno listino Združenih narodov mogoče legitimno razlagati, ponovno razlagati in celo spremeniti na podlagi prakse OZN, saj je menilo, da je besedilo ustanovne listine organizacije razvijajoče se po svoji naravi, kar ni združljivo z razlago, ki v danem trenutku določi njegov pomen.(126)
170. Komisija za mednarodno pravo je v komentarju k členu 2 osnutka členov poudarila tudi potrebo po „uravnoteženju pravil, ki so določena v ustanovni listini in so jih članice uradno sprejele, na eni strani in potrebo organizacije, da se razvija kot institucija, na drugi strani“.(127) Leta 2018 je Komisija za mednarodno pravo v okviru svojega dela poleg tega poudarila, da lahko poznejša praksa pogodbenic kaže na sodobno in razvijajočo se razlago mednarodne pogodbe, odvisno od primera in ob upoštevanju drugih sredstev razlage.(128) Tega ni izključila v zvezi s poznejšo prakso organizacije.
171. Poleg tega je zanimivo izpostaviti razmišljanje Denysa Simona v tezi, ki jo je posvetil sodni razlagi mednarodnih pogodb mednarodnih organizacij(129): „sodnik si mora prizadevati, da ne upošteva toliko prvotne volje pogodbenic, kot je bila enkrat za vselej izražena ob sklenitvi pogodbe, kot pa sedanjo voljo držav članic, kot se izraža skozi celotno obdobje uporabe konvencije. […] Povedano drugače, gre torej za to, da se pri razlagi institucionalnih pogodb izpeljejo posledice iz teka časa, katerega […] bistveni pomen za samo opredelitev ustanovnih listin mednarodnih organizacij smo pokazali: soglasje volj, ki je vodilo k sklenitvi konvencije, se ni izčrpalo s pisanjem besedila; uporaba take konvencije nujno predpostavlja stalno obnavljanje pristopa držav članic k vsebini pravnih norm, katerih slovesen, a v bistvu minljiv izraz je podpisana listina“.(130)
172. Tako je na primer pogodba o ekonomskem, socialnem in kulturnem sodelovanju ter kolektivni samoobrambi(131) določila nekaj načel in ustanovila preprost svetovalni odbor. Težko je bilo v njej videti ustanovno listino mednarodne organizacije. Šele poznejša praksa je dejansko ustvarila mednarodno organizacijo Zahodnoevropska unija. Ta mednarodna pogodba je bila spremenjena in dopolnjena s protokolom, podpisanim 23. oktobra 1954, ki je organizacijo preoblikoval v Zahodnoevropsko unijo, ji dal institucionalno podlago in priznal mednarodno pravno osebnost.(132) Tako je ustanovitev mednarodne institucije s pogodbenim aktom močan pokazatelj, ki, če je podprt s priznanjem mednarodne pravne osebnosti in finančne avtonomije, pripelje do sklepa, da je bila ustanovljena mednarodna organizacija. Ustanovni statut mednarodnih organizacij je lahko sestavljen iz listine in poznejših dogovorov, ki določajo strukturo in naloge organizacije.(133)
173. Nekatere oblike mednarodnega sodelovanja se sčasoma razvijejo v mednarodno organizacijo, saj se bolj strukturirajo in institucionalizirajo. Kot je pritožnica poudarila v svojih pisnih vlogah pred Splošnim sodiščem, gre za skupno dinamiko v pravu mednarodnih organizacij.
174. Glede na vse navedeno menim, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je napačno presodilo razlagalno vrednost prvotnega in poznejših statutov pritožnice na podlagi člena 31(3)(b) Dunajske konvencije.
175. Zato po mojem mnenju ni treba preučiti zadnjih treh kritik pritožnice, v katerih mu očita, da je izkrivilo nekatere dokaze, da se je sklicevalo na dokumente, za katere naj bi se Komisija izrecno odločila, da jih ne bo upoštevala pri sprejetju spornega sklepa, in, nazadnje, da ni izpolnilo svoje obveznosti obrazložitve.
ii)    Domnevna napačna uporaba prava, ki vpliva na uporabo člena 32 Dunajske konvencije, v zvezi z „dodatnimi sredstvi za razlago“
176. Pritožnica izpodbija utemeljenost presoj iz točk 328 in 329 izpodbijane sodbe. Splošno sodišče je v teh točkah razsodilo, da pogoji za uporabo člena 32 Dunajske konvencije niso izpolnjeni, tako da ni treba upoštevati poznejšega ravnanja nekaterih pogodbenic resolucije z dne 25. novembra 1994, kot so sprejetje statutov pritožnice, sklenitev sporazumov o sedežu z nekaterimi državami ali podpis sporazumov o prenosu pooblastil s Komisijo.
177. Čeprav se tu strinjam s kritikami pritožnice, naj vendarle poudarim, da ugotovitev Splošnega sodišča v točki 328 navedene sodbe v zvezi s pogoji za uporabo člena 32 Dunajske konvencije temelji na preučitvi besedila in konteksta resolucije z dne 25. novembra 1994, ki jo je opravilo v točkah od 304 do 319 izpodbijane sodbe, ki se mi zdi napačna iz razlogov, navedenih v točkah od 99 do 110 in od 116 do 125 teh sklepnih predlogov.
178. Zato menim, da teh kritik ni treba preučiti.
179. Glede na vse navedeno Sodišču predlagam, naj drugi argument drugega dela, ki se nanaša na napačno uporabo pravil o razlagi mednarodnega sporazuma, določenih v členih 31 in 32 Dunajske konvencije, šteje za utemeljen, saj je Splošno sodišče po mojem mnenju napačno uporabilo ta člena, ker ni priznalo nobene razlagalne vrednosti prvotnemu statutu in poznejšima statutoma pritožnice, pa naj bo to na podlagi upoštevnega konteksta (v smislu člena 31(1) in (2) Dunajske konvencije), na podlagi upoštevne poznejše prakse (v smislu člena 31(3)(b) te konvencije) ali kot dodatna sredstva za razlago (v skladu s členom 32 te konvencije).
3.      Tretji argument, ki se nanaša na napačni uporabi prava v zvezi s posledicami sklenitve sporazumov o sedežu z državami in sporazumov o prenosu pooblastil v okviru skupnega ali posrednega upravljanja s Komisijo
180. Ta argument se nanaša na točke od 348 do 365 izpodbijane sodbe.
a)      Izpodbijana sodba
181. Točke od 348 do 365 izpodbijane sodbe, zoper katere je navedeni argument usmerjen, obravnavajo dve problematiki, povezani s priznanjem statusa mednarodne organizacije pritožnice, ki naj bi izhajalo iz sklenitve sporazumov o prenosu pooblastil v okviru skupnega ali posrednega upravljanja s Komisijo in podpisa sporazumov o sedežu z nekaterimi državami.
182. Na eni strani je Splošno sodišče v točkah od 349 do 358 te sodbe preučilo prvi argument, ki ga je v zvezi s tem navedla pritožnica in ki ga je povzelo tako: „Tožeča stranka […] navaja, da sklenitev pogodb med njo in Komisijo v okviru skupnega ali posrednega upravljanja za to institucijo nujno pomeni obveznost, da prizna njen status mednarodne organizacije na podlagi členov 27 in 46 Dunajske konvencije“ (točka 349 navedene sodbe).
183. Potem ko je Splošno sodišče zavrnilo uporabo te konvencije iz razlogov, navedenih v točkah 350 in 351 izpodbijane sodbe, je ta argument preučilo z vidika člena 27(2) in (3) ter člena 46(2) in (3) Dunajske konvencije o pravu mednarodnih pogodb med državami in mednarodnimi organizacijami ali med mednarodnimi organizacijami(134) ter ga zavrnilo kot neutemeljenega iz razlogov, navedenih v točkah od 353 do 358 te sodbe.
184. Na drugi strani je Splošno sodišče v točkah od 360 do 365 navedene sodbe preučilo drugi argument pritožnice, da je Komisija v spornem sklepu napačno uporabila pravo s tem, da ni upoštevala odgovorov Kraljevine Belgije in Republike Avstrije, ki sta jih podali v zvezi s sklenjenimi sporazumi o sedežu, saj taki sporazumi izražajo, da države gostiteljice priznavajo njen status mednarodne organizacije ne glede na to, ali so članice te organizacije ali ne.
185. Splošno sodišče je ta argument zavrnilo iz razloga, navedenega v točki 364 izpodbijane sodbe. Po njegovem mnenju dejstvo, da države, ki niso pristopile k sporazumu o ustanovitvi organizacije in ki niso ali niso več njene članice, to organizacijo obravnavajo kot mednarodno organizacijo, zato ne more povzročiti nobene obveznosti za Komisijo, da tej organizaciji prizna tak status, zlasti da bi ji omogočila izvrševanje proračuna Unije v okviru posrednega upravljanja. Splošno sodišče je namreč v točki 363 te sodbe razsodilo, da priznavanje statusa mednarodne organizacije izhaja iz soglasja volj držav in po potrebi mednarodnih organizacij, ki so podpisnice sporazuma o ustanovitvi zadevne organizacije, pri čemer mora biti ta namen jasno razviden iz tega sporazuma o ustanovitvi ali poznejših dogovorov ali prakse, ob upoštevanju, da ti poznejši dogovori in poznejša praksa izražajo tako priznavanje s strani vseh podpisnic sporazuma o ustanovitvi.
b)      Trditve strank
186. Tožeča stranka navaja tri kritike.
187. Pritožnica v zvezi s problematiko priznanja statusa organizacije IMG kot mednarodne organizacije zaradi sklenitve sporazumov o prenosu pooblastil v okviru skupnega ali posrednega upravljanja s Komisijo trdi, prvič, da je Splošno sodišče v točki 349 izpodbijane sodbe izkrivilo njeno utemeljitev. V svoji tožbi naj bi namreč trdila, da je bilo mogoče na podlagi tega, da je Komisija sklenila sporazume o prenosu pooblastil v okviru skupnega upravljanja z mednarodno organizacijo, domnevati, da jo Komisija obravnava kot mednarodno organizacijo v smislu finančnih predpisov Unije.
188. Drugič, pritožnica izpodbija presojo Splošnega sodišča iz točke 351 izpodbijane sodbe, v skladu s katero se na člena 27 in 46 Dunajske konvencije ni več mogoče sklicevati, in to kljub temu, da
se je to sodišče v tej sodbi večkrat sklicevalo na to konvencijo. Trdi, na eni strani, da se ta konvencija uporablja za pogodbe o ustanovitvi mednarodnih organizacij in, na drugi strani, da te določbe, ki so vključene v Dunajsko konvencijo o pravu mednarodnih pogodb med državami in mednarodnimi organizacijami ali med mednarodnimi organizacijami, odražajo mednarodno prakso in običaje in se zato kot take uporabijo.
189. Tretjič, pritožnica v zvezi s problematiko priznanja statusa mednarodne organizacije zaradi podpisa sporazumov o sedežu z nekaterimi državami trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo pri razumevanju pojma „priznanje“ v mednarodnem pravu. Zlasti mu očita, da je zamešalo akt, s katerim je bila ustanovljena mednarodna organizacija, ki je konstitutiven in izhaja iz soglasja volj držav, z aktom, s katerim država priznava subjekt kot mednarodno organizacijo, ki je deklarativen, izhaja iz enostranskega pravnega akta in bi ga bilo mogoče uveljavljati zoper njo. V zvezi s tem pritožnica trdi, da sklenitev sporazumov o prenosu pooblastil v okviru skupnega ali posrednega upravljanja z mednarodno organizacijo s strani Komisije pomeni akt priznanja njenega statusa mednarodne organizacije. Nazadnje, pritožnica s sklicevanjem na točko 51 sodbe Meddržavnega sodišča z dne 12. oktobra 2021, Razmejitvena črta v Indijskem oceanu (Somalija proti Keniji),(135) trdi, da je njen status mednarodne organizacije mogoče uveljavljati proti Komisiji in vsaki državi ali organizaciji, ki ga je izrecno ali molče priznala.
c)      Presoja
190. Prva kritika, ki se nanaša na izkrivljanje argumentov, ki jih je pritožnica navedla v podporo svoji tožbi, je po mojem mnenju utemeljena.
191. Pritožnica se je namreč sklicevala na člene 27, 45 in 46 Dunajske konvencije, da bi zavrnila trditve Komisije, ki so temeljile na kršitvi postopkovnih pravil iz Pogodbe DEU, medtem ko se je pritožnica sklicevala na priznanje svojega statusa mednarodne organizacije, ker je Komisija sklenila sporazume o prenosu pooblastil v okviru skupnega ali posrednega upravljanja v skladu s finančnimi predpisi Unije.
192. To izhaja iz točk od 189 do 196 tožbe, v katerih je pritožnica dejansko obravnavala dve različni pravni problematiki, ki ju je Komisija obravnavala v spornem sklepu.
193. Prva problematika se je nanašala na sodelovanje Komisije pri ustanovitvi organizacije IMG (točka A.7(a) spornega sklepa).
194. Pritožnica je v točkah od 189 do 192 tožbe trdila, da Komisija ne more izpodbijati svojega sodelovanja pri ustanovitvi organizacije IMG na podlagi člena 218 PDEU, ki določa postopek sklenitve sporazumov med Unijo in mednarodno organizacijo. V zvezi s tem se je sklicevala na tri določbe Dunajske konvencije: najprej na člen 27, v skladu s katerim se pogodbenica ne more sklicevati na svoje notranje pravo, da bi upravičila neizvajanje mednarodne pogodbe, nato na člen 46, v skladu s katerim se razlog za razveljavitev privolitve lahko uveljavlja le v primeru očitne kršitve temeljne določbe njenega notranjega prava, in nazadnje na
člen 45, ki med drugim določa, da se pogodbenica ne more več sklicevati na ta razlog za ničnost, če se „na podlagi njenega ravnanja šteje, da je privolila, odvisno od primera, da mednarodna
pogodba velja“. Pritožnica je v točki 192 tožbe trdila, da poznejša praksa Komisije in dejstvo, da ta od leta 1994 ni nikoli ugovarjala veljavnosti zadevnega sporazuma, izključujeta možnost sklicevanja na člen 218 PDEU.
195. Druga problematika se je nanašala na to, da je Komisija priznala njen status mednarodne organizacije (točka B.2(c) spornega sklepa).
196. Pritožnica je v točkah od 193 do 195 tožbe trdila, da je bila v spornem sklepu storjena očitna napaka pri presoji, saj je to, da je Komisija sklepala sporazume o prenosu pooblastil v okviru skupnega ali posrednega upravljanja, nujno pomenilo priznanje njenega statusa mednarodne organizacije, in to še toliko bolj, ker so se dvomi in negotovosti, na katere je Komisija oprla sklepa z dne 16. decembra 2014 in 8. maja 2015, izkazali za neutemeljene.
197. Glede na te elemente se mi zdi, da način, kako je Splošno sodišče povzelo te trditve v točki 349 izpodbijane sodbe, ni v skladu s tem, kako jih je pritožnica predstavila v svoji tožbi. S tem, da je Splošno sodišče združilo obe problematiki, ki ju je izpostavila pritožnica, je storilo napako v analizi, ki jo je izvedlo v točkah od 351 do 359 izpodbijane sodbe.
198. V teh okoliščinah predlagam Sodišču, naj sprejme to kritiko. Glede na to ugotovitev ni treba preučiti druge kritike.
199. Kar zadeva tretjo kritiko v zvezi z razumevanjem pojma „priznanje“ v mednarodnem pravu, menim, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je v točki 363 izpodbijane sodbe razsodilo, da „priznavanje statusa mednarodne organizacije izhaja iz soglasja volj držav in po potrebi mednarodnih organizacij, ki so podpisnice sporazuma o ustanovitvi zadevne organizacije“.
200. Splošno sodišče je namreč moralo preučiti, v kakšnem obsegu lahko sklenitev sporazuma o sedežu dokazuje priznanje statusa mednarodne organizacije zadevnega subjekta s strani države gostiteljice.(136) Kot je razvidno iz besedila točke 363 izpodbijane sodbe in zlasti iz sklicevanja na točke od 204 do 212 in od 323 do 325 te sodbe, je Splošno sodišče opredelilo pojem „priznanje statusa mednarodne organizacije“ s sklicevanjem na pojem „mednarodni sporazum o ustanovitvi mednarodne organizacije“. Vendar pa v mednarodnem javnem pravu priznanje pomeni enostranski ali kolektivni akt, s katerim eden ali več subjektov mednarodnega prava, ki niso sodelovali pri nastanku položaja ali sprejetju akta, uradno priznajo, da subjekt, kot je država ali vlada, ali položaj, kot je meja, izpolnjuje zahtevana merila, in sprejmejo, da se ta položaj ali akt lahko uveljavlja proti njim.(137) Na primer, 12. junija 2006 je Svet Evropske unije uradno priznal Črno goro. Ta postopek se torej razlikuje od ustanovitve subjekta mednarodnega prava z mednarodnim sporazumom.
201. Glede na te elemente menim, da je tretji argument drugega dela, ki se nanaša na napačno uporabo prava v zvezi s posledicami sklenitve sporazumov o sedežu z državami in sporazumov o prenosu pooblastil v okviru skupnega ali posrednega upravljanja s Komisijo, utemeljen.
C.      Tretji del: napačna uporaba prava Splošnega sodišča pri presoji odgovorov Kraljevine Belgije in Republike Avstrije na vprašanja Komisije
202. Pritožnica izpodbija analizo Splošnega sodišča iz točk od 233 do 248 izpodbijane sodbe, na podlagi katere je v bistvu menilo, da Komisija nikakor ni napačno uporabila prava s tem, da je štela, da s stališčema Kraljevine Belgije in Republike Avstrije glede pravnega statusa pritožnice in njunega statusa članice pritožnice ni mogoče izpodbijati zakonitosti spornega sklepa. Kot je razvidno iz točke 233 te sodbe, je pritožnica pred Splošnim sodiščem namreč trdila, da jo je treba priznati kot mednarodno organizacijo, ker sta vsaj dve od držav, ki jih je zaslišala Komisija, in sicer Kraljevina Belgija in Republika Avstrija, na eni strani, priznali njen status mednarodne organizacije in, na drugi strani, sta oziroma sta bili ustanovni članici.
203. Ta del obsega dve kritiki.
1.      Prva kritika, ki se nanaša na napačno presojo odgovorov avstrijskih organov
204. Ta kritika se nanaša na točke od 235 do 239 izpodbijane sodbe.
a)      Izpodbijana sodba
205. Iz točk 235 in 237 izpodbijane sodbe je razvidno, da je Republika Avstrija v odgovoru z dne 8. aprila 2020 na zahtevo Komisije za posvetovanje priznala, da je pritožnica mednarodna organizacija in da je njena članica.
206. V točkah 238 in 239 te sodbe je Splošno sodišče odločilo, da ta odgovor ne vpliva na ugotovitev Komisije glede pravnega statusa pritožnice, in sicer iz dveh razlogov: na eni strani, organizacija IMG ni bila ustanovljena z mednarodnim sporazumom kot mednarodna organizacija, na drugi strani pa poznejša praksa ne potrjuje širokega in jasnega priznavanja njenega statusa mednarodne organizacije.
b)      Trditve strank
207. Pritožnica trdi, da ta presoja temelji na napačni premisi, prvič, ker je Splošno sodišče resolucijo z dne 25. novembra 1994 opredelilo kot „mednarodni sporazum“, drugič, ker ni moglo zahtevati, da se dokaže volja pogodbenic, da ustanovijo mednarodno organizacijo, ter nazadnje in tretjič, ker ni upoštevalo upoštevne poznejše prakse.
208. Komisija izpodbija te trditve.
c)      Presoja
209. Sodišču predlagam, naj te kritike ne obravnava. Ugotovitev Splošnega sodišča v točki 239 izpodbijane sodbe namreč temelji na analizi, ki se mi iz razlogov, navedenih v točkah od 99 do 110, od 116 do 125 in od 149 do 179 teh sklepnih predlogov, zdi napačna.
2.      Druga kritika, ki se nanaša na napačni presoji odgovorov belgijskih organov
210. Ta kritika se nanaša na točke od 240 do 247 izpodbijane sodbe.
a)      Izpodbijana sodba
211. Splošno sodišče je v točki 240 izpodbijane sodbe navedlo vsebino odgovora belgijskih organov z dne 30. junija 2020 takole: „čeprav so ti organi potrdili svojo udeležbo na sestanku 25. novembra 1994, na katerem je bila tožeča stranka ustanovljena, se Belgija vseeno ni štela za članico tožeče organizacije. Belgijski organi so navedli tudi, da se tožeča stranka po njihovem mnenju lahko šteje za mednarodno organizacijo, zaradi česar sta Belgija in tožeča stranka 13. junija 2012 podpisali sporazum o sedežu, ki pa tožeči stranki vseeno ni podeljeval vseh davčnih privilegijev, ki se običajno odobrijo mednarodnim organizacijam“.
212. Po mnenju Splošnega sodišča je Komisija lahko upravičeno menila, da ta odgovor nima vpliva na sporni sklep, in sicer zlasti iz dveh razlogov. Prvič, sporazum o sedežu, sklenjen leta 2012 med Kraljevino Belgijo in pritožnico, naj ne bi bil upošteven, ker je ta država navedla, da ni članica tega subjekta (točka 242 izpodbijane sodbe). Drugič, sodelovanje belgijskih organov pri ustanovitvi pritožnice leta 1994 in na sestankih njenega kolegijskega organa do leta 2013 naj prav tako ne bi bilo pomembno, saj na podlagi tega ni bilo mogoče dokazati, da je bila Kraljevina Belgija članica organizacije na dan začetka veljavnosti spornega sklepa, to je 16. decembra 2014 (točka 246 te sodbe).
b)      Trditve strank
213. Pritožnica trdi, da gre pri tej analizi za napačno uporabo prava.
214. Prvič, meni, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je status Kraljevine Belgije kot članice pritožnice presojalo šele na dan 16. decembra 2014, ne da bi upoštevalo sodelovanje te države pri ustanovitvi pritožnice in na sestankih njenega kolegijskega organa.
215. Drugič, trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker sporazumu o sedežu, ki ga je navedena država sklenila s pritožnico, ni priznalo nobenega učinka, saj po njenem mnenju dejstvo, da se ne šteje za članico te organizacije, s tega vidika ni pomembno.
216. Nazadnje in tretjič, pritožnica meni, da jo je Kraljevina Belgija opredelila kot „mednarodno organizacijo“ na podlagi objektivnih meril in da je to priznanje obstajalo tudi še po 16. decembru 2014, tako da mnenje, ki so ga belgijski organi izrazili v letih 2019 in 2020 glede njenega statusa članice, ni bilo upoštevno.
217. Komisija izpodbija te trditve. Po njenem mnenju države s podpisom resolucije z dne 25. novembra 1994 niso postale stalne članice pritožnice, saj jim ni bilo treba niti prispevati v proračun niti sodelovati pri teh dejavnostih. Zato se je Kraljevina Belgija lahko legitimno nehala šteti za članico pritožnice. Poleg tega naj bi besedilo te resolucije kazalo na „začasno ustanovitev“, ker naj bi pogodbenice predvidele ponovno oceno potrebe po ohranitvi dejavnosti pritožnice vsakih šest mesecev in naj bi predvidele možnost njene vključitve v splošni okvir za obnovo Bosne in Hercegovine.
c)      Presoja
218. Na prvem mestu, menim, da je Splošno sodišče dejansko napačno uporabilo pravo s tem, da je presodilo, da je bilo mnenje belgijskih organov iz let 2019 in 2020 glede statusa članice pritožnice na dan 16. decembra 1994 upoštevno merilo za presojo namena pogodbenic ob podpisu resolucije z dne 25. novembra 1994.
219. Naj spomnim, da je bilo v skladu s točko 302 izpodbijane sodbe vprašanje, ki ga je bilo treba obravnavati, vprašanje, ali so pogodbenice s podpisom te resolucije nameravale pritožnico ustanoviti kot mednarodno organizacijo v smislu člena 2(a) osnutka členov. Pri preučitvi tega pogoja je bilo treba raziskati namen pogodbenic, kot naj bi bil razviden iz besedila navedene resolucije glede na njen kontekst ter njen predmet, namen in upoštevno poznejšo prakso, in to v skladu s pravili razlage iz členov 31 in 32 Dunajske konvencije.
220. Vendar menim, da mnenje, izraženo 25 let po podpisu mednarodnega sporazuma, ne more prevladati nad ustaljeno poznejšo prakso Kraljevine Belgije pri izvajanju te listine. Iz točk od 242 do 244 in 246 izpodbijane sodbe je namreč razvidno, da je bilo ravnanje te države jasno in usklajeno v obdobju 19 let, ker je po tem, ko je sodelovala na sestanku, na katerem je bila 25. novembra 1994 ustanovljena pritožnica, sodelovala na sestankih njenih kolegijskih organov do leta 2013 (na katerih so bili sprejeti različni statuti organizacije IMG) in hkrati podpisala sporazume o sedežu z njo v letih 2009 in 2012 (ki vključujejo priznanje njene mednarodne pravne osebnosti). Tako se strinjam s pritožnico, da ji je Kraljevina Belgija še naprej priznavala status mednarodne organizacije, tudi po 16. decembru 2014. Ker status mednarodne organizacije zahteva izpolnjevanje pogojev, ki jih natančno določa mednarodno pravo, menim, da ima zadevni subjekt, ko so ti pogoji izpolnjeni, status subjekta mednarodnega prava in se njegov pravni obstoj domneva, razen če se z materialnimi dokazi ne dokaže, da je pravno prenehal obstajati ali je postal zastarel. Stališče Kraljevine Belgije je torej prej kazalo na to, da je nehala sodelovati v pritožnici.(138)
221. Naj v zvezi s tem spomnim, da je Meddržavno sodišče v sodbi z dne 18. julija 1966, Jugozahodna Afrika, druga faza,(139) in v svetovalnem mnenju z dne 21. junija 1971, Pravne posledice za države zaradi stalne prisotnosti Južne Afrike v Namibiji (Jugozahodna Afrika) kljub resoluciji Varnostnega sveta 276 (1970),(140) oblikovalo načelo, da je treba pogodbena besedila razlagati „tako, da se vrnejo v čas njihovega sprejetja“, in opozorilo na „nujno potrebo po razlagi določenega instrumenta v skladu z nameni, ki so jih imele pogodbenice ob njegovi sklenitvi“, „[n]ameni, ki bi jih lahko imele […], potem ko bi bile seznanjene z nekaterimi okoliščinami, ki jih na začetku nikakor ni bilo mogoče predvideti, […] pa niso upoštevni“.(141)
222. Na drugem mestu, menim, da je sklenitev sporazuma o sedežu med Kraljevino Belgijo in pritožnico lahko indic in dodatno sredstvo razlage resolucije z dne 25. novembra 1994 v smislu člena 32 Dunajske konvencije. Sporazum o sedežu je običajno opredeljen kot dvostranski sporazum, sklenjen med državo gostiteljico in mednarodno organizacijo, država gostiteljica pa s podpisom sporazuma o sedežu nujno prizna, da ima zadevna organizacija mednarodno pravno osebnost, prav tako pa ji s tem, da ji dodeli sposobnost za sklepanje pogodb, pridobitev premoženja in sodelovanje v sodnih postopkih, prizna notranjo pravno osebnost.(142)
223. Glede na te elemente predlagam Sodišču, da sprejme to drugo kritiko in tretji del, ki se nanaša na napačno uporabo prava Splošnega sodišča pri presoji odgovorov Republike Avstrije in Kraljevine Belgije na vprašanja Komisije, razglasi za utemeljen.
D.      Četrti del: napačna uporaba prava v zvezi z identifikacijo članic pritožnice
224. Ta del se nanaša na točke od 218 do 232 izpodbijane sodbe.
1.      Izpodbijana sodba
225. Splošno sodišče je v točkah od 215 do 232 izpodbijane sodbe preučilo trditev pritožnice, da je Komisija napačno identificirala njene članice s tem, da je umetno razlikovala med državami ustanoviteljicami, prispevajočimi državami in člani njenih kolegijskih organov.
226. Splošno sodišče je v točkah 216 in 217 te sodbe navedlo, da iz obrazložitve spornega sklepa ni razvidno, da je Komisija formalno uvedla tako razlikovanje, saj je zgolj ugotovila, da nobena od držav, s katerimi se je posvetovala po sodbi z dne 31. januarja 2019, International Management Group/Komisija,(143) razen Republike Avstrije, ni priznala, da je članica pritožnice od 16. decembra 2014.
227. Splošno sodišče je v točkah od 218 do 231 izpodbijane sodbe nadaljevalo s preučitvijo te trditve, „ob domnevi, da je [ta] sklep mogoče razlagati tako, da [uvaja tako razlikovanje]“. Splošno sodišče je po preučitvi besedila resolucije z dne 25. novembra 1994, statuta pritožnice in stališč nekaterih držav to trditev v točki 232 te sodbe zavrnilo kot neutemeljeno.
2.      Trditve strank
228. Pritožnica izpodbija analizo Splošnega sodišča v točkah od 218 do 232 izpodbijane sodbe. Po njenem mnenju je Splošno sodišče odločilo ultra petita in ponovno opredelilo argument, ki ga je navedla na prvi stopnji in ki je temeljil na napačnem razlikovanju med državami ustanoviteljicami in prispevajočimi državami pritožnice v spornem sklepu.
3.      Presoja
229. Strinjam se s Komisijo, da je ta del pritožbe brezpredmeten, ker se nanaša na dodaten razlog obrazložitve izpodbijane sodbe.
230. Splošno sodišče je namreč v točki 216 te sodbe ugotovilo, da Komisija tega razlikovanja ni uvedla formalno. Splošno sodišče je tako odločilo o argumentu, ki ga je navedla pritožnica, ne da bi spremenilo njegovo vsebino in ne da bi pritožnica izpodbijala to ugotovitev ali trdila, da je prišlo do izkrivljanja dokazov.
231. Splošno sodišče je zaradi celovitosti in „tudi ob domnevi“, da bi bilo izpodbijani sklep mogoče razlagati tako, da uvaja tako razlikovanje, nato preučilo, v kakšnem obsegu bi bilo mogoče Komisiji očitati, da nekaterih držav ali mednarodnih organizacij ni štela za njene članice, ob upoštevanju njihovih sedežev v organih pritožnice ali narave njihovih prispevkov.
232. Zato Sodišču predlagam, naj četrti del, ki se nanaša na napačno uporabo prava v zvezi z identifikacijo članic pritožnice, zavrne kot brezpredmeten.
E.      Peti del: napačna uporaba prava v zvezi s formalnimi zahtevami, ki se zahtevajo za sklenitev resolucije z dne 25. novembra 1994
233. Ta del je sestavljen iz dveh trditev, ki se nanašata na napačno presojo, na eni strani, zahteve po podpisu resolucije z dne 25. novembra 1994 s strani predstavnikov, ki so za to pooblaščeni, in na drugi strani, predložitve listine o ratifikaciji. Predlagam skupno obravnavo, saj se mi zdita brezpredmetni iz enakih razlogov.
1.      Izpodbijana sodba
234. V zvezi z vprašanjem, ali je Komisija v spornem sklepu napačno uporabila pravo s tem, da je od držav, ki so bile vprašane o njenem pravnem statusu, zahtevala, naj predložijo pooblastila, ki so pogajalce pooblaščala za sprejetje resolucije z dne 25. novembra 1994, je Splošno sodišče v točki 286 izpodbijane sodbe razsodilo, da ker je niso odobrili vsi predstavniki držav, akreditirani na ICFY, navedene resolucije, sprejete v okviru delovne skupine, ni mogoče šteti za mednarodno pogodbo, sprejeto v okviru te konference, v skladu s členom 7(2)(c) Dunajske konvencije. Vendar je v točkah 288 in 289 te sodbe navedlo razloge, iz katerih sta podpis navedene resolucije pozneje potrdili vsaj dve državi. V teh okoliščinah je presodilo, da je Komisija pri tem sklepu napačno uporabila pravo s tem, da je zavrnila opredelitev te resolucije kot „mednarodnega sporazuma“ zaradi neobstoja pooblastil udeležencev sestanka istega dne.
235. Glede vprašanja, ali je Komisija v navedenem sklepu napačno uporabila pravo s tem, da je od držav zahtevala, naj predložijo dokaz o podpisu ali ratifikaciji resolucije z dne 25. novembra 1994, je Splošno sodišče v točki 295 izpodbijane sodbe razsodilo, da ni tako. V zvezi s tem je Splošno sodišče spomnilo, da je v skladu z načeli, določenimi v členih 11 in 12 Dunajske konvencije, podpis sporazuma eden od načinov izražanja privolitve države, da jo ta zavezuje. Poleg tega je Splošno sodišče v točki 298 te sodbe menilo, da bi bila glede na besedilo člena 14(1), od (b) do (d), te konvencije želja po ratifikaciji lahko izražena med pogajanji ali ob podpisu te resolucije.
2.      Trditve strank
236. Pritožnica izpodbija zlasti presojo iz točk 285 in 286 izpodbijane sodbe, ker dejstvo, da je bila resolucija z dne 25. novembra 1994 odobrena in podpisana v delovni skupini, ne vpliva na vprašanje „pooblastil“. Poleg tega izpodbija analizo Splošnega sodišča v točkah od 291 do 300 te sodbe, na podlagi katere je v bistvu menilo, da lahko Komisija zahteva dokaz o podpisu akta o ustanovitvi ali predložitev instrumenta o ratifikaciji. Po njenem mnenju člen 12(1) Dunajske konvencije daje neskončno svobodo pri načinu izražanja privolitve držav, da so zavezane. V tem primeru naj bi bila ta resolucija sporazum v poenostavljeni obliki, ki je sprejet v mednarodnem pravu, sklenjen v nujnih razmerah in ki naj ne bi vseboval nobenih formalnih zahtev. V tem okviru naj bi to, da sta predsednik Bijleveld in I. Nordtsröm-Ho podpisala navedeno resolucijo, zadostovalo za potrditev tega sporazuma.
237. Komisija v bistvu meni, da so te trditve brezpredmetne, ker je Splošno sodišče kljub neobstoju takih pooblastil na podlagi člena 8 Dunajske konvencije ugotovilo, da je resolucija z dne 25. novembra 1994 mednarodni sporazum.(144)
3.      Presoja
238. Zaradi enakih razlogov, kot jih je navedla Komisija, menim, da je peti del petega pritožbenega razloga brezpredmeten. Splošno sodišče je namreč prišlo do ugotovitve, ki je v korist pritožnice, kar dokazujejo točke 274, 289 in 301 izpodbijane sodbe.
F.      Šesti del: neupoštevanje dejstva, da pritožnica ni bila razpuščena
239. Ta del se nanaša na točke od 366 do 369 izpodbijane sodbe.
1.      Izpodbijana sodba
240. V navedenih točkah je Sodišče preučilo trditev pritožnice, da gre pri spornem sklepu za napačno uporabo prava, ker Komisija ni upoštevala dejstva, da pogodbenice niso razpustile pritožnice in da ta izpolnjuje načelo specialnosti. Sodišče je po opozorilu, da na podlagi preučitve kritik pritožnice ni mogoče ugotoviti obstoja soglasnega ali vsaj večinskega namena, da se ji podeli status mednarodne organizacije, to trditev zavrnilo, ker ti elementi niso zadostovali za ugotovitev takega namena.
2.      Trditve strank
241. Pritožnica izpodbija analizo Splošnega sodišča iz točk od 367 do 370 izpodbijane sodbe v zvezi z neobstojem razpustitve subjekta. V nasprotju s trditvijo Splošnega sodišča v točki 368 te sodbe naj bi namreč resolucija z dne 24. novembra 1994 ter prvotni in poznejši statut dokazovali obstoj mednarodne organizacije, ki bi lahko bila razpuščena na podlagi določb statuta ali, če tega ne bi bilo, na podlagi soglasne odločitve članic v skladu s členom 54 Dunajske konvencije.
3.      Presoja
242. Menim, da ni treba obravnavati tega dela.
243. Iz razlogov, ki sem jih navedel v točkah od 99 do 110, od 116 do 125 in od 149 do 179 teh sklepnih predlogov, namreč menim, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo pri presoji namena pogodbenic, da ustanovijo mednarodno organizacijo, ker ni ustrezno upoštevalo različnih sredstev razlage iz členov 31 in 32 Dunajske konvencije. Ta napačna uporaba posledično vpliva na ugotovitev, do katere je prišlo v točki 369 izpodbijane sodbe.
VII. Predlog
244. Glede na vse navedene premisleke Sodišču predlagam, naj sprejme peti pritožbeni razlog, ki se nanaša na napačno presojo pravnega statusa pritožnice.
1      Jezik izvirnika: francoščina.
2      T‑509/21, v nadaljevanju: izpodbijana sodba, EU:T:2024:590.
3      Glej točke od 7 do 25 izpodbijane sodbe.
4      Ki je bila podpisana 23. maja 1969 (Recueil des traités des Nations unies, zv. 1155, str. 331, št. 18232 (1980)) in ki je začela veljati 27. januarja 1980, v nadaljevanju: Dunajska konvencija.
5      V nadaljevanju: prvotni statut.
6      V nadaljevanju: poznejša statuta.
7      Glej poročilo A/66/10 Komisije za mednarodno pravo Generalni skupščini Združenih narodov o delu njene 63. seje, letopis Komisije za mednarodno pravo, 2011, zv. II, drugi del, odstavek 87, str. 38.
8      Dejansko stanje je podrobno predstavljeno v točkah od 2 do 24 izpodbijane sodbe.
9      Glej Posebno poročilo št. 2/97 Računskega sodišča o humanitarni pomoči Evropske unije med letoma 1992 in 1995, skupaj z odgovori Komisije (predstavljeno v skladu s členom 188 C(4), drugi pododstavek, Pogodbe ES) (UL 1997, C 143, str. 1), del 3, naslovljen „Zagotavljanje humanitarne pomoči s strani Komisije“, zlasti točko 3.6(b) v delu, ki se nanaša na „[z]agotavljanje sredstev (globalni načrti)“ (str. 12), in opombo 33.
10      Marianne Ducasse-Rogier v svojem delu À la recherche de la Bosnie-Herzégovine, La mise en œuvre de l’accord de paix de Dayton, Presses universitaires de France, Pariz, 2003, poglavje 3, naslovljeno „Pogajanja in Daytonski sporazum, str. od 72 do 128, zlasti točka 76, pojasnjuje, da je naraščanje števila mednarodnih organizacij, zlasti regionalnih, ki so bile pooblaščene za izvajanje Daytonskih mirovnih sporazumov, podpisanih 14. decembra 1995 v Parizu, posledica tega, da je bila Organizacija Združenih narodov (OZN) odrinjena na stran pri izvajanju teh sporazumov. Unija, ki je ohranila upravo mesta Mostar (Bosna in Hercegovina), je bila hkrati pristojna za gospodarsko obnovo države (glej sklepe Konference za uresničevanje miru, ki je potekala v Londonu 8. in 9. decembra 1995, točka 41) in da skupaj s Svetovno banko organizira konference za zbiranje sredstev za to gospodarsko obnovo. Glede vloge in pomena organizacije IMG glej 1., 2. in 3. poročilo visokega mednarodnega predstavnika v Bosni in Hercegovini za izvajanje mirovnega sporazuma v Bosni generalnemu sekretarju Združenih narodov, ki je na voljo na naslednji spletni strani: https://www.ohr.int/cat/hrs-reports/page/9/.
11      C‑183/17 P in C‑184/17 P, EU:C:2019:78.
12      Glej sodbo z dne 31. januarja 2019, International Management Group/Komisija (C‑183/17 P in C‑184/17 P, EU:C:2019:78, točke od 92 do 97 in 104).
13      C‑183/17 P-INT, EU:C:2020:507, točka 23.
14      C‑183/17 P in C‑184/17 P, EU:C:2019:78.
15      Člen 53(c) in člen 53d Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 1605/2002 z dne 25. junija 2002 o finančni uredbi, ki se uporablja za splošni proračun Evropskih skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 4, str. 74), kakor je bila spremenjena z Uredbo (EU, Euratom) št. 1081/2010 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 24. novembra 2010 (UL 2010, L 311, str. 9), ter člen 58(1)(c) Uredbe (EU, Euratom) št. 966/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2012 o finančnih pravilih, ki se uporabljajo za splošni proračun Unije, in razveljavitvi Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 1605/2002 (UL 2012, L 298, str. 1) Komisiji podeljujejo odgovornost za izvrševanje proračuna Unije, hkrati pa določajo več načinov izvrševanja tega proračuna, od katerih eden, v prvi od teh uredb imenovan „skupno upravljanje z mednarodnimi organizacijami“, v drugi pa „posredno upravljanje“, tej instituciji daje možnost „poveriti naloge izvrševanja proračuna“ takim organizacijam, pri čemer ima ta institucija v okviru te možnosti široko polje proste presoje.
16      C‑619/20 P in C‑620/20 P, EU:C:2022:722.
17      Glej sodbo z dne 22. septembra 2022, IMG/Komisija (C‑619/20 P in C‑620/20 P, EU:C:2022:722, točka 111).
18      Ti tožbeni razlogi so predstavljeni v točkah 58 in 59 izpodbijane sodbe.
19      Meddržavno sodišče je v svojem svetovalnem mnenju z dne 23. julija 2025, Obveznosti držav na področju podnebnih sprememb, opozorilo, da je treba za določitev in pojasnitev obveznosti, ki izhajajo iz mednarodne pogodbe, uporabiti pravila razlage iz členov od 31 do 33 Dunajske konvencije, ki odražajo tudi mednarodno običajno pravo (točka 176 in navedena sodna praksa).
20      Glej tudi sodbo Meddržavnega sodišča z dne 2. februarja 2017, Razmejitvena črta v Indijskem oceanu (Somalija proti Keniji), predhodni ugovori (Meddržavno sodišče, Recueil 2017, str. 3, točka 42).
21      C‑233/02, EU:C:2004:173, točke od 42 do 44.
22      Glej osnutek členov o pravu mednarodnih pogodb, ki je na voljo v poročilu Komisije za mednarodno pravo Generalni skupščini Združenih narodov o gradivih za njeno 18. zasedanje, letopis Meddržavnega sodišča, 1966, zv. II, drugi del, zlasti komentar k osnutku člena 27, str. 240, odstavek 11, ki je pozneje postal člen 31 Dunajske konvencije; Daillier, P., Forteau, M., in Pellet, A., Droit international public, 9. izdaja, Librairie générale de droit et de jurisprudence, Pariz, 2022, zlasti točka 206, ter Kammerhofer, J., International Investment Law and Legal Theory, Expropriation and the Fragmentation of Sources, Cambridge University Press, Cambridge, 2021, zlasti poglavje 4, naslovljeno „Treaty Interpretation“, str. od 68 do 143, zlasti str. 114.
23      Glej sodbo Meddržavnega sodišča z dne 19. maja 2025, Kopenska in pomorska razmejitvena črta ter suverenost nad otoki (Gabon/Ekvatorialna Gvineja) (točka 73).
24      Glej sodbo Meddržavnega sodišča z dne 19. maja 2025, Kopenska in pomorska razmejitvena črta ter suverenost nad otoki (Gabon/Ekvatorialna Gvineja) (točka 72).
25      Meddržavno sodišče, Recueil 2018, str. 507.
26      C‑203/07, EU:C:2008:606.
27      Meddržavno sodišče, Recueil 2018, str. 507.
28      Glej sodbo z dne 19. maja 2025, Kopenska in pomorska razmejitvena črta ter suverenost nad otoki (Gabon/Ekvatorialna Gvineja) (točka 73). Glej tudi pravno mnenje o stanju resolucije o ustanovitvi Pripravljalne komisije Organizacije pogodbe o celoviti prepovedi jedrskih poskusov (CTBTO), Pravni zbornik Združenih narodov iz leta 2012, str. od 526 do 543, zlasti točka 5.1.
29      Meddržavno sodišče, Recueil 1992, str. 240, točka 47.
30      Meddržavno sodišče, Recueil 2012, str. 10, točki 57 in 61.
31      Meddržavno sodišče, Recueil 1992, str. 240.
32      Meddržavno sodišče, Recueil 2012, str. 10.
33      Glej tudi točko 330 izpodbijane sodbe.
34      Komisija se sklicuje na člen 104 Ustanovne listine Združenih narodov, podpisane v San Franciscu 26. junija 1945, in na člen 1 Konvencije o privilegijih in imunitetah Združenih narodov, ki je bila podpisana 13. februarja 1946 (Recueil des traités des Nations unies, zv. 1, str. 15, št. 4 (1946–1947)) in je začela veljati 17. septembra 1946, v katerih je priznana notranja pravna osebnost OZN v vsaki državi članici.
35      Glej Martin, J.-C., „La personnalité juridique interne de l’organisation internationale“, v Lagrange, É., in Sorel, J.-M., Droit des organisations internationales, Librairie générale de droit et de jurisprudence, Pariz, 2013, str. od 465 do 488, zlasti točke od 915 do 917, in Amerasinghe, C. F., Principles of the Institutional Law of International Organizations, Cambridge University Press, Cambridge, 2009, zlasti poglavje 3, naslovljeno „Legal Personality“, str. od 66 do 104, zlasti str. 79.
36      Meddržavno sodišče je v svojem svetovalnem mnenju z dne 11. aprila 1949, Odškodnina za škodo, nastalo v službi Združenih narodov (Meddržavno sodišče, Recueil 1949, str. 174), ugotovilo, da je Organizacija združenih narodov subjekt mednarodnega prava z mednarodno pravno osebnostjo, ker „ima sposobnost biti nosilka mednarodnih pravic in obveznosti ter ima sposobnost uveljavljati svoje pravice z mednarodnimi zahtevki“ (str. 179). Glej Schermers, H. G., in Blokker, N. M., International Institutional Law, 7. izdaja, Nijhoff, Leiden, 2025, zlasti poglavje 11, naslovljeno „Legal Status“; Collins, R., „Beyond Binary Oppositions? The Elusive Identity of the International Organization in Contemporary International Law“, International Organizations Law Review, Nijhoff, Leiden, 2023, zv. 20, št. 1, str. od 28 do 51, zlasti str. 43; D’Argent, P., „La personnalité juridique internationale de l’organisation internationale“, v Lagrange, É., in Sorel, J.-M., prav tam, str. od 439 do 464, zlasti str. 441; Gazzini, T., „Personality of international organizations“, Research Handbook on the Law of International Organizations, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2011, str. od 33 do 55, zlasti str. 34; Amerasinghe, C., F., prav tam, str. 68 in 78; in Daillier, P., Forteau, M., in Pellet, A., prav tam, točka 371.
37      Načelo specialnosti, ki ga Meddržavno sodišče opredeljuje kot „splošno načelo“ in je temeljni kamen prava mednarodnih organizacij, zahteva, da imajo organizacije „pristojnosti, katerih omejitve so odvisne od skupnih interesov, za spodbujanje katerih jih pooblastijo [države, ki jih ustanovijo]“ (svetovalno mnenje z dne 8. julija 1996, Zakonitost uporabe jedrskega orožja s strani države v oboroženem sporu (Meddržavno sodišče, Recueil 1996, str. 66, točki 25 in 26)). To načelo opredeljuje obseg delovanja mednarodne organizacije in njene odgovornosti v mednarodnem pravnem redu ter omejuje njeno sposobnost delovanja na izvrševanje pristojnosti, ki so ji bile izrecno ali implicitno podeljene.
38      Meddržavno sodišče, Recueil 2010, str. 14.
39      Meddržavno sodišče, Recueil 2010, str. 14.
40      Meddržavno sodišče, Recueil 2010, str. 14.
41      Meddržavno sodišče, Recueil 2010, str. 14.
42      Izraz „komunikacijski kanali“, ki ga je Splošno sodišče uporabilo trikrat, in sicer v točkah 212, 312 in 343 izpodbijane sodbe, je namreč povezan s posebno nalogo upravne komisije, ki je tvorila okvir za izmenjavo in komunikacijo med Urugvajem in Argentino.
43      Upravna komisija je bila ustanovljena s pogodbo, podpisano med Urugvajem in Argentino, pri čemer je prvi menil, da ta subjekt, kot vsaka druga rečna komisija, ni bil organ z avtonomno voljo, ampak bolj neobvezni mehanizem, ustanovljen za lažje sodelovanje med pogodbenicama (sodba z dne 20. aprila 2010, Tovarne za proizvodnjo celuloze na reki Urugvaj (Argentina proti Urugvaju) (Meddržavno sodišče, Recueil 2010, str. 14, točka 84)), medtem ko je druga menila, da je ključni organ, ki institucionalizira stalno in tesno sodelovanje, na katerega se je obvezno obrniti (točka 85 te sodbe).
44      Meddržavno sodišče, Recueil 2010, str. 14.
45      Glej tudi sodbo z dne 31. januarja 2019, International Management Group/Komisija (C‑183/17 P in C‑184/17 P, EU:C:2019:78, točka 91).
46      C‑684/13, EU:C:2015:439.
47      C‑516/16, EU:C:2017:1011.
48      C‑684/13, EU:C:2015:439.
49      C‑516/16, EU:C:2017:1011.
50      Uredba Komisije z dne 21. aprila 2004 o podrobnih pravilih za izvajanje navzkrižne skladnosti, modulacije in integriranega administrativnega in kontrolnega sistema, predvidenih z Uredbo Sveta (ES) št. 1782/2003 o skupnih pravilih za sheme neposrednih podpor v okviru skupne kmetijske politike ter o uvedbi nekaterih shem podpor za kmete (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 44, str. 243).
51      Izvedbena uredba Komisije z dne 7. junija 2011 o določitvi podrobnih pravil za uporabo Uredbe Sveta (ES) št. 1234/2007 za sektorja sadja in zelenjave ter predelanega sadja in zelenjave (UL 2011, L 157, str. 1).
52      C‑211/06, EU:C:2008:34. V zadevi, v kateri je bila izdana ta sodba, je Sodišče moralo odločiti o izplačilu nadomestila za izselitev uradniku Unije.
53      Glej sodbo z dne 24. januarja 2008, Adam/Komisija (C‑211/06 P, EU:C:2008:34, točki 28 in 44).
54      C‑364/10, EU:C:2012:630.
55      Glej sodbo z dne 16. oktobra 2012, Madžarska/Slovaška (C‑364/10, EU:C:2012:630, točke od 49 do 51).
56      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja [d]irektive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/EEC (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 5, str. 46).
57      C‑619/20 P in C‑620/20 P, EU:C:2022:722.
58      Glej sodbo z dne 22. septembra 2022, IMG/Komisija (C‑619/20 P in C‑620/20 P, EU:C:2022:722, točka 150).
59      C‑104/16, EU:C:2016:973.
60      Glej sodbo z dne 21. decembra 2016, Svet/Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973, točke 81 in naslednje).
61      Meddržavno sodišče, Recueil 1997, str. 7, točka 26.
62      Glej sodbo Meddržavnega sodišča z dne 13. decembra 1999, Otok Kasikili/Sedudu (Bocvana/Namibija) (Meddržavno sodišče, Recueil 1999, str. 1045, točka 49, ki se sklicuje na letopis Komisije za mednarodno pravo, 1966, zv. II, drugi del, str. 241, točka 14).
63      EU:C:1975:145.
64      EU:C:1995:83.
65      EU:C:2014:2303.
66      Glej mnenje 1/13 (Pristop tretjih držav k Haaški konvenciji) z dne 14. oktobra 2014 (EU:C:2014:2303, točki 38 in 41). Sodišče je v tem mnenju ugotovilo, da sta bili volji, zaporedoma izraženi v listini o pristopu h Konvenciji o civilnopravnih vidikih mednarodne ugrabitve otrok, sklenjeni 25. oktobra 1980 v Haagu, in v izjavi o sprejetju tega pristopa, usklajeni glede namena zadevnih držav (in sicer da se po mednarodnem pravu vzajemno zavežejo k uporabi iste konvencije v medsebojnih odnosih), in razsodilo, da ta akta, čeprav sta bili ločeni listini, v celoti izražata soglasje volj zadevnih držav in torej pomenita mednarodni sporazum (točki 39 in 41 navedenega mnenja). Za pravno teorijo glej Mehdi, R., in Nourrissat, C., „L’Avis 1/13, ou comment la Cour de justice confirme une conception traditionnellement extensive de sa compétence et privilégie l’efficacité des règlements de l’Union sur l’unité des conventions internationales“, ki je na voljo na spletnem mestu raziskovalne skupine „Evropsko univerzitetno omrežje za preučevanje prava območja svobode, varnosti in pravice“, 7. december 2014.
67      Meddržavno sodišče, Recueil 1997, str. 7.
68      Glej sodbo Meddržavnega sodišča z dne 25. septembra 1997, Projekt Gabčíkovo-Nagymaros (Madžarska proti Slovaški) (Meddržavno sodišče, Recueil 1997, str. 7, točka 26).
69      Meddržavno sodišče, Recueil 1949, str. 174, zlasti str. 185.
70      Glej opombo 34 teh sklepnih predlogov.
71      Glej D’Argent, P., prav tam, str. 441.
72      Glej Schermers, H. G., in Blokker, N. M., prav tam, točki 1564 in 1565.
73      Pogodbenice se lahko odločijo, da bodo izrecno podelile mednarodno pravno osebnost v ustanovni listini, tako kot se lahko odločijo, da jo odvzamejo (glej za ponazoritev člen 2(2) pogodbe o ustanovitvi funkcionalnega bloka zračnega prostora „Srednja Evropa“ med Zvezno republiko Nemčijo, Kraljevino Belgijo, Francosko republiko, Velikim vojvodstvom Luksemburg, Kraljevino Nizozemsko in Švicarsko konfederacijo, podpisane v Bruslju 2. decembra 2010, ki je začela veljati 1. junija 2013).
74      Glej Daillier, P., Forteau, M., in Pellet, A., prav tam, točka 535; Amerasinghe, C. F., prav tam, str. 81; Schermers, H. G., in Blokker, N. M., prav tam, točke od 1564 do 1566, in Schmalenbach, K., „International Organizations or Institutions, General Aspects“, Max Planck Encyclopedia of Public International Law (na spletu), 2020, po mnenju katerega „razprava, ki se nadaljuje v pravni teoriji in praksi, izvira iz dejstva, da večina ustanovnih listin mednarodnih organizacij ne vsebuje izrecnih določb o pravni osebnosti v mednarodnem pravu“ (prosti prevod) (točka 20).
75      Glej Amerasinghe, C. F., prav tam, str. 79.
76      Glej svetovalno mnenje z dne 11. aprila 1949, Odškodnina za škodo, nastalo v službi Združenih narodov (Meddržavno sodišče, Recueil 1949, str. 174).
77      V tem mnenju je Meddržavno sodišče priznalo, da kljub molku Ustanovne listine Združenih narodov mednarodna pravna osebnost OZN implicitno, vendar nujno izhaja iz namena ustanoviteljic, potreb, ki so jih te izrazile v tej ustanovni listini in poznejši praksi mednarodne skupnosti (str. 178 in 179). Glej tudi d’Aspremont, J., „La composition des organes et le processus décisionnel“, v Lagrange, É., in Sorel, J.-M., prav tam, str. od 403 do 433, zlasti str. 431.
78      Meddržavno sodišče, Recueil 1996, str. 66, zlasti str. 75. Glej D’Argent, P., prav tam, točki 878 in 879, ter Schmalenbach, K., prav tam, točka 20 in naslednje.
79      Glej El Sawah, S., Les immunités des États et des organisations internationales, Larcier, Bruselj, 2012, zlasti poglavje 3, naslovljeno „Les immunités des organisations internationales“, str. od 203 do 229, zlasti str. 210 in 211. Glej tudi Fox, H., in Webb, P., The Law of State Immunity, 3. izdaja, Oxford University Press, Oxford, 2015, str. 571 in naslednje; Blokker, N. M., „International Organizations: the Untouchables?“, International Organizations Law Review, Nijhoff, Leiden, 2013, zvezek 10, št. 2, str. od 259 do 275, zlasti str. 260, in Dominicé, C., „L’immunité de juridiction et d’exécution des organisations internationales“, Recueil des cours de l’Académie de droit international de La Haye, Nijhoff, Dordrecht, 1984, zvezek 187, str. od 145 do 238, zlasti str. 163.
80      Glej zlasti Konvencijo o statusu Organizacije Severnoatlantske pogodbe, nacionalnih predstavnikov in mednarodnega osebja, podpisano v Ottawi 20. septembra 1951, ki določa privilegije in imunitete te organizacije namesto Severnoatlantske pogodbe, podpisane 4. aprila 1949 v Washingtonu.
81      Glej v zvezi s tem celovito študijo Dominicéja, C., prav tam, str. 168 in 169. Glej tudi Schermers, H. G., in Blokker, N. M., prav tam, točki 325 in 1606; Pingel, I., „Les privilèges et immunités de l’organisation internationale“, v Lagrange, É., in Sorel, J.-M., prav tam, str. od 626 do 656, zlasti točka 1247, ter Daillier, P., Forteau, M., in Pellet, A., prav tam, točka 538.
82      Prosti prevod.
83      Glej svetovalno mnenje z dne 8. julija 1996, Zakonitost uporabe jedrskega orožja s strani države v oboroženem sporu (Meddržavno sodišče, Recueil 1996, str. 66, točka 19), ter Monaco, R., Le caractère constitutionnel des actes institutifs d’organisations internationales, Éditions A. Pedone, Pariz, 1974, str. od 153 do 172.
84      Na primer, Pripravljalna komisija za Pogodbo o celoviti prepovedi jedrskih poskusov je bila ustanovljena 19. novembra 1996 kot začasna mednarodna organizacija (glej pravno mnenje, navedeno v opombi 28 teh sklepnih predlogov).
85      O raznolikosti mednarodnih organizacij glej Klabbers, J., „Unity, Diversity, Accountability: The Ambivalent Concept of International Organisation“, Melbourne Journal of International Law, University of Melbourne, Melbourne, 2013, zvezek 14, št. 1, str. od 149 do 170.
86      Glej svetovalno mnenje Meddržavnega sodišča z dne 23. julija 2025, Obveznosti držav na področju podnebnih sprememb (točka 177).
87      Glej letopis Meddržavnega sodišča, 1966, zvezek II, drugi del, str. 238, točka 5. Glej tudi Daillier, P., Forteau, M., in Pellet, A., prav tam, točka 206.
88      Glej opombo 22 teh sklepnih predlogov.
89      Glej letopis Meddržavnega sodišča, 1966, zvezek II, drugi del, str. 239, točka 8.
90      Moj poudarek.
91      V svojem pravnem mnenju, navedenem v opombi 28 teh sklepnih predlogov, je sekretariat OTICE [(Organizacija pogodbe o celoviti prepovedi jedrskih poskusov)] poudaril, da je v zadevnem kontekstu obstajala neločljiva povezava med dvema listinama, in sicer resolucijo z dne 19. novembra 1996 o ustanovitvi Pripravljalne komisije OTICE in prilogo k tej resoluciji o statutu te komisije, ki je ustanovni dokument in ustanovna listina navedene komisije (str. 527, 534 in 542).
92      To delo se pogosto šteje za kaotično, zaupno ali ne prav prepričljivo in se lahko uporabi le za potrditev razlage, pridobljene z drugimi sredstvi, oziroma kadar na podlagi teh sredstev ni mogoče zagotoviti polnega učinka. V praksi se celo zdi, da je pripravljalno delo izključeno iz razlage ustanovne listine, ker dajejo prednost pogledom nekaterih članic pred pogledi drugih, kar ni združljivo z načelom enakosti držav (glej Peters, A., „L’acte constitutif de l’organisation internationale“, v Lagrange, É., in Sorel, J.-M., prav tam, str. od 201 do 245, zlasti točki 408 in 409).
93      Glej zaključek 4, naslovljen „Opredelitev poznejšega dogovora in poznejše prakse“ iz osnutka zaključkov o poznejših dogovorih in poznejši praksi v okviru razlage pogodb in komentarjev k njim (poročilo A/73/10 Komisije za mednarodno pravo Generalni skupščini Združenih narodov o delu njene 70. seje, letopis Komisije za mednarodno pravo, 2018, zv. II, drugi del) (v nadaljevanju: osnutek zaključkov), ter komentar 33 (str. 39).
94      Meddržavno sodišče, Recueil 2014, str. 226.
95      Meddržavno sodišče, Recueil 2014, str. 226.
96      Glej točko 14 teh sklepnih predlogov.
97      Meddržavno sodišče, Recueil 2014, str. 226.
98      V zvezi z opredelitvijo pojma „poznejši dogovor“ v smislu člena 31(3)(a) Dunajske konvencije glej zaključek 4 osnutka zaključkov in komentarje k odstavku 1 tega zaključka, str. 34 in naslednje.
99      Člen 31(3)(b) Dunajske konvencije se nanaša na „vsako poznejšo dejansko uporabo“, ne da bi jo izrecno omejeval na prakso pogodbenic, s čimer se razlikuje od besedila člena 31(3)(a) te konvencije, ki se nanaša na „vsak poznejši dogovor med pogodbenicami“, pri čemer se ta določba nanaša na prakso držav pogodbenic dvostranske ali večstranske konvencije, v kateri se države članice sestajajo kot pogodbenice, in ne kot članice organov, ustanovljenih na podlagi mednarodne pogodbe. Glej zaključek 12, naslovljen „Ustanovne listine mednarodnih organizacij“, osnutka zaključkov, str. 77 in naslednje.
100      Za pravno teorijo glej Kadelbach, S., „International Law Commission and role of subsequent practice as a means of interpretation under Articles 31 and 32 VCLT?“, Questions of International law (na spletu), 2018; Arato, J., „Treaty Interpretation and Constitutional Transformation: Informal Change in International Organizations“, Yale Journal of International Law, 2013, zvezek 38, št. 2, str. od 289 do 357; Raffeiner, S., „Organ Practice in the Whaling Case: Consensus and Dissent between Subsequent Practice, Other Practice and a Duty to Give Due Regard“, European Journal of International Law, European University Institute, Firence, 2016, zvezek 27, št. 4, str. od 1043 do 1059, in Peters, C., „Subsequent Practice and Established Practice of International Organizations: Two Sides of the Same Coin?“, Göttingen Journal of International Law, Universitätsverlag Göttingen, Göttingen, 2011, zvezek 3, št. 2, str. od 617 do 642.
101      Meddržavno sodišče, Recueil 2014, str. 226.
102      Glej svetovalno mnenje Meddržavnega sodišča z dne 11. aprila 1949, Odškodnina za škodo, nastalo v službi Združenih narodov (Meddržavno sodišče, Recueil 1949, str. 174, zlasti str. 180).
103      Meddržavno sodišče, Recueil 2014, str. 226.
104      Glej sodbo z dne 19. maja 2025, Kopenska in pomorska razmejitvena črta ter suverenost nad otoki (Gabon/Ekv
atorialna Gvineja) (točke od 83 do 91). V tej sodbi je Meddržavno sodišče pripisalo velik pomen jasnemu in usklajenemu ravnanju obeh pogodbenic v več letih pogajanj, pri čemer je popolnoma zanemarilo Konvencijo o določitvi kopenskih in morskih meja Ekvatorialne Gvineje in Gabona (konvencija iz Bate) (točka 91).
105      Glej zaključek 9 osnutka zaključkov, naslovljen „Pomen poznejših dogovorov in poznejše prakse kot sredstva za razlago“, in komentar 12, str. 64.
106      Meddržavno sodišče, Recueil 1971, str. 16.
107      Glej svetovalno mnenje z dne 21. junija 1971, Pravne posledice za države zaradi stalne prisotnosti Južne Afrike v Namibiji (Jugozahodna Afrika) kljub resoluciji Varnostnega sveta 276 (1970) (Meddržavno sodišče, Recueil 1971, str. 16, točka 22).
108      Glej letopis Meddržavnega sodišča, 1966, zvezek II, drugi del, str. 242, točka 15. Pri pripravi člena 31(3)(b) Dunajske konvencije je ta komisija izraz „dogovor vseh pogodbenic“ nadomestila z izrazom „dogovor pogodbenic“, da bi poudarila, da ni nujno, da vse pogodbenice dejavno sodelujejo v poznejši praksi. Glej zaključek 12 osnutka zaključkov in komentar 22, str. 81 in 82.
109      C‑464/13 in C‑465/13, EU:C:2015:163.
110      Sklenjena 21. junija 1994 v Luxembourgu med državami članicami in Evropskimi skupnostmi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 16, zvezek 1, str. 16).
111      Glej sodbo z dne 11. marca 2015, Oberto in O’Leary (C‑464/13 in C‑465/13, EU:C:2015:163, točka 65).
112      Glej sodbo z dne 11. marca 2015, Oberto in O’Leary (C‑464/13 in C‑465/13, EU:C:2015:163, točka 66).
113      Meddržavno sodišče, Recueil 2014, str. 226. V tej sodbi je Meddržavno sodišče tako priznalo pomembnost resolucij, ki – kljub temu da niso zavezujoče – jih je organ, ustanovljen na podlagi mednarodne pogodbe, sprejel soglasno, in zavrnilo tiste, ki so bile sprejete brez podpore vseh držav pogodbenic konvencije in ob obstoju različnih stališč (točki 46 in 83).
114      Meddržavno sodišče, Recueil 1996, str. 66.
115      Glej svetovalno mnenje z dne 8. julija 1996, Zakonitost uporabe jedrskega orožja s strani države v oboroženem sporu (Meddržavno sodišče, Recueil 1996, str. 66, točka 27).
116      Glej točko 154 teh sklepnih predlogov.
117      Meddržavno sodišče, Recueil 1962, str. 151.
118      Glej svetovalno mnenje Meddržavnega sodišča z dne 20. julija 1962, Nekateri izdatki Združenih narodov (člen 17(2) Ustanovne listine) (Meddržavno sodišče, Recueil 1962, str. 151, str. od 151 do 174).
119      Ti sporazumi niti ne bi mogli pomeniti poznejšega „ravnanja“ pri uporabi mednarodne pogodbe, ki je upoštevno v smislu člena 32 Dunajske konvencije. Glej zaključek 4 osnutka zaključkov (str. 33).
120      Meddržavno sodišče, Recueil 2014, str. 226.
121      Glej opombo 113 teh sklepnih predlogov.
122      Nič ni preprečevalo, da bi pogodbenice vključile določbo, da se z resolucijo z dne 25. novembra 1994 ne ustanavlja mednarodna organizacija z mednarodno pravno osebnostjo (glej zlasti člen 2(2) pogodbe, navedene v opombi 73 teh sklepnih predlogov).
123      V zvezi s tem naj spomnim, da je Meddržavno sodišče v sodbi z dne 1. julija 1994, Razmejitvena črta na morju in ozemeljska vprašanja med Katarjem in Bahrajnom, pristojnost in dopustnost (Meddržavno sodišče, Recueil 1994, str. 112, točka 29), zavrnilo trditev, da bi bilo treba upoštevati, po eni strani, namen pogodbenic (politična izjava), ker so podpisale besedilo, v katerem so bile zapisane zaveze, ki so jih sprejele njihove vlade, in ker tak namen ne more prevladati nad samimi določbami zadevne listine, in po drugi strani njihovo poznejše ravnanje (ki kaže, da tega besedila nikoli niso obravnavale kot mednarodni sporazum).
124      Meddržavno sodišče, Recueil 1980, str. 73.
125      Svetovalno mnenje z dne 20. decembra 1980, Razlaga sporazuma z dne 25. marca 1951 med SZO in Egiptom (Meddržavno sodišče, Recueil 1980, str. 73, točka 43).
126      Glej Simon, D., L’interprétation judiciaire des traités d’organisations internationales; Morphologie des conventions et fonction juridictionnelle, Éditions A. Pedone, Pariz, 1981, str. 384, ter Schermers, H. G., in Blokker, N. M., prav tam, točka 30. Kar zadeva sodno prakso, glej svetovalni mnenji z dne 20. julija 1962, Nekateri izdatki Združenih narodov (člen 17(2) Ustanovne listine) (Meddržavno sodišče, Recueil 1962, str. 151, zlasti str. 160), in z dne 9. julija 2004, Pravne posledice gradnje zidu na palestinskih zasedenih ozemljih (Meddržavno sodišče, Recueil 2004, str. 136, točka 88).
127      Glej v istem smislu ločeno mnenje sodnika H. Lauterpachta, priloženo k svetovalnemu mnenju z dne 7. junija 1955, Postopek glasovanja, ki se uporablja za vprašanja v zvezi s poročili in peticijami o ozemlju Jugozahodne Afrike (Meddržavno sodišče, Recueil 1955, str. 57), zlasti str. 106.
128      Glej zaključek 8 osnutka zaključkov, naslovljen „Razlaga izrazov pogodbe tako, da se lahko sčasoma razvijajo“, ter komentarja 4 in 5 (str. 58), ter Daillier, P., Forteau, M., in Pellet, A., prav tam, točka 213.
129      Simon, D., prav tam.
130      Simon, D., prav tam, str. 378.
131      Podpisana 17. marca 1948 v Bruslju.
132      Glej Coulée, F., „La fondation de l’organisation internationale“, v Lagrange, É., in Sorel, J.-M., prav tam, str. od 147 do 167, zlasti točka 304.
133      Glej Blokker, N. M., „Constituent Instruments“, v Cogan, J. K., Hurd, I., in Johnstone, I., The Oxford Handbook of International Organizations, Oxford University Press, Oxford, 2016, str. od 943 do 961.
134      Podpisana 21. marca 1986 na Dunaju.
135      Meddržavno sodišče, Recueil 2021, str. 206.
136      Glej Bonucci, N., Cosnard, M., in Nganga Malonga, A., „Les rapports entre l’organisation internationale et l’État hôte“, v Lagrange, É., in Sorel, J.-M., prav tam, str. od 601 do 625, zlasti točka 1204.
137      Glej v zvezi s tem sodbo Meddržavnega sodišča z dne 3. februarja 1994, Ozemeljski spor (Libijska arabska džamahirija/Čad) (Meddržavno sodišče, Recueil 1994, str. 6), v kateri je Meddržavno sodišče poudarilo, da „glagol ‚priznati‘ […] pomeni, da je dogovorjena pravna obveznost. Priznati mejo pomeni predvsem, da se ta meja ‚sprejme‘, kar pomeni, da se izpeljejo vse pravne posledice njenega obstoja, se spoštuje in da se odreče njenemu izpodbijanju v prihodnje“ (točka 42). Glej tudi Daillier, P., Forteau, M., in Pellet, A., prav tam, točka 510.
138      Glej Burriez, D., Cahin, G., in Lagrange, É., „Le retrait des États des organisations internationales: actualité récente (UNESCO, OEA, CPI…)“, Annuaire Français de droit international, CNRS, Pariz, 2018, str. od 373 do 382. Ta postopek je podoben preprosti odpovedi ustanovnega akta, ki temelji na enostranskem in diskrecijskem dejanju države.
139      Meddržavno sodišče, Recueil 1966, str. 6.
140      Meddržavno sodišče, Recueil 1971, str. 16.
141      Glej sodbo Meddržavnega sodišča z dne 18. julija 1966, Jugozahodna Afrika, druga faza (Meddržavno sodišče, Recueil 1966, str. 6, točki 16 in 17), ter svetovalno mnenje z dne 21. junija 1971, Pravne posledice za države zaradi stalne prisotnosti Južne Afrike v Namibiji (Jugozahodna Afrika) kljub resoluciji Varnostnega sveta 276 (1970) (Meddržavno sodišče, Recueil 1971, str. 16, točka 53).
142      Glej Dominicé, C., prav tam, str. 162.
143      C‑183/17 P in C‑184/17 P, EU:C:2019:78.
144      Komisija podredno dodaja, da ni želela „otežiti obravnavanja pritožbe z dodajanjem nasprotne pritožbe v zvezi z vprašanjem obstoja mednarodnega sporazuma“, ampak ostaja „skeptična“ glede razlogov, navedenih v točkah od 276 do 289 izpodbijane sodbe.