62018CC0778
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØEJA,
predstavljeni 27. februarja 2020 (
1
)
Zadeva C‑778/18
Association française des usagers de banques
proti
Ministre de l’Économie et des Finances
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložil Conseil d’État (državni svet, Francija))
„Predhodno odločanje – Varstvo potrošnikov – Kreditne pogodbe za potrošnike za stanovanjske nepremičnine – Plačilni in varčevalni račun – Obveznost posojilojemalca, da v obdobju, določenem v kreditni pogodbi, svoje dohodke prejema na plačilni račun pri posojilodajalcu – Posamična ugodnost – Direktiva 2007/64/ES – Člen 45(2) – Direktiva (EU) 2015/2366 – Člen 55(2) – Direktiva 2014/17/EU – Člen 4, točki 26 in 27 – Vezana prodaja – Paketna prodaja – Člen 12(1) – Člen 12(2)(a) – Člen 12(3) – Direktiva 2014/92/EU“
I. Uvod
1.
Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložil Conseil d’État (državni svet, Francija), se nanaša na razlago člena 12(2)(a) in (3) Direktive 2014/17/EU (
2
), člena 45(2) Direktive 2007/64/ES (
3
), člena 55(2) Direktive (EU) 2015/2366 (
4
) in člena 12(3) Direktive 2014/92/EU (
5
). Te določbe so v bistvu namenjene izboljšanju bančne mobilnosti.
2.
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Association française des usagers de banques (francosko združenje uporabnikov bank, v nadaljevanju: AFUB) in ministre de l’Économie et des Finances (minister za gospodarstvo in finance), v katerem združenje AFUB izpodbija nacionalno ureditev, ki posojilodajalcu dovoljuje, da ponudbo za nepremičninsko posojilo pogojuje s tem, da ima posojilodajalec deset let ali, če je trajanje kreditne pogodbe krajše, v času tega trajanja pri njem odprt plačilni račun, na katerega prejema vse svoje plače ali enakovredne dohodke, če ta posojilodajalec posojilojemalcu ponuja posamično ugodnost v zameno za to prejemanje dohodkov na račun pri njem.
3.
Združenje AFUB meni, da je ta ureditev v nasprotju s ciljem izboljšanja bančne mobilnosti, ki ga uresničujejo zgoraj navedene direktive. V tem okviru Conseil d’État (državni svet) sprašuje Sodišče o združljivosti take ureditve s spodaj navedenimi določbami prava Unije.
4.
V teh sklepnih predlogih bom pojasnil, zakaj menim, da če ureditev, kot je ta iz postopka v glavni stvari, dovoljuje vezano prodajo v smislu Direktive 2014/17, kar mora v sporu o glavni stvari preveriti predložitveno sodišče, navedena direktiva ne dovoljuje take vezane prodaje ne v skladu s svojim členom 12(2)(a) ne v skladu s svojim členom 12(3). Nasprotno, če predložitveno sodišče meni, da se ureditev iz postopka v glavni stvari nanaša na paketno prodajo v smislu Direktive 2014/17, člen 45(2) Direktive 2007/64, člen 55(2) Direktive 2015/2366 in člen 12(3) Direktive 2014/92 ne nasprotujejo taki ureditvi.
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
1. Direktiva 2007/64
5.
Člen 45 Direktive 2007/64, naslovljen „Prenehanje“, v odstavku 2 določa:
„Prenehanje okvirne pogodbe, ki je sklenjena za določeno obdobje več kot dvanajst mesecev ali za nedoločen čas, je za uporabnika plačilnih storitev po preteku dvanajstih mesecev brezplačno. V vseh drugih primerih so nadomestila, ki se zaračunajo zaradi prekinitve, razumna in sorazmerna z dejanskimi stroški.“
2. Direktiva 2015/2366
6.
Direktiva 2007/64 je bila s 13. januarjem 2018 razveljavljena z Direktivo 2015/2366, katere člen 55 v odstavku 2 vsebuje določbo, ki je v bistvu enaka tisti iz člena 45(2) Direktive 2007/64, le da je bilo zadevno obdobje skrajšano z dvanajstih na šest mesecev.
3. Direktiva 2014/17
7.
V uvodnih izjavah 24 in 25 Direktive 2014/17 je navedeno:
„(24)
Glede na posebne značilnosti kreditnih pogodb za stanovanjske nepremičnine je za dajalce kreditov običajno, da potrošnikom ponujajo vrsto produktov ali storitev, ki jih je mogoče kupiti skupaj s kreditnimi pogodbami. Zaradi pomena, ki ga imajo tovrstne kreditne pogodbe za potrošnika, je torej primerno, da se določijo posebna pravila o vezani prodaji. Dajalci kreditov, ki z združevanjem kreditne pogodbe z eno ali več drugimi finančnimi storitvami ali proizvodi oblikujejo pakete, širijo svojo ponudbo in tekmujejo med sabo, pri čemer mora biti omogočeno, da se posamezni deli paketa kupujejo tudi ločeno. Za potrošnike utegne biti združevanje kreditnih pogodb z eno ali več drugimi finančnimi storitvami ali proizvodi v pakete sicer koristno, vendar lahko hkrati negativno vpliva na njihovo mobilnost in sposobnost premišljenega odločanja, če delov paketa ni mogoče kupiti ločeno. Preprečiti je treba prakse, kot je vezana prodaja nekaterih produktov, zaradi katerih bi potrošniki utegnili sklepati kreditne pogodbe, ki ne bi bile v njihovem najboljšem interesu, pri čemer pa ne bi smeli omejevati paketne prodaje produktov, ki lahko koristijo potrošnikom. Države članice pa bi morale z nadaljnjim pozornim spremljanjem trgov maloprodajnih finančnih storitev zagotoviti, da paketna prodaja ne izkrivlja potrošnikove izbire in konkurence na trgu.
(25)
Na splošno vezana prodaja ne bi smela biti dovoljena, razen v primeru, da finančne storitve ali produkta, ponujenega skupaj s kreditno pogodbo, ne bi bilo možno ponuditi ločeno, ker bi šlo za neločljiv del kredita, na primer zavarovane prekoračitve. V drugih primerih pa lahko dajalci kreditov upravičeno ponudijo ali prodajo kreditno pogodbo v paketu skupaj s plačilnim računom, varčevalnim računom, naložbenim produktom ali pokojninskim produktom, če so denimo sredstva na računu uporabljena za odplačilo kredita ali so predpogoj za pritegnitev sredstev zaradi pridobitve kredita ali če denimo naložbeni produkt ali zasebni pokojninski produkt služi kot dodatno zavarovanje kredita. […]“
8.
Člen 4 te direktive določa:
„V tej direktivi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
[…]
26.
‚vezana prodaja‘ pomeni ponujanje ali prodajo kreditne pogodbe v paketu skupaj z drugimi ločenimi finančnimi produkti ali storitvami, pri čemer kreditna pogodba potrošniku ni na voljo posebej;
27.
‚paketna prodaja‘ pomeni ponujanje ali prodajo kreditne pogodbe v paketu skupaj z drugimi ločenimi finančnimi produkti ali storitvami, pri čemer je kreditna pogodba potrošniku na voljo tudi posebej, a ne nujno pod enakimi pogoji, kot če gre za ponudbo v paketu s pomožnimi storitvami;
[…]“
9.
Člen 12 navedene direktive določa:
„1.   Države članice dovolijo združevanje [paketno prodajo], a prepovedo vezanje [vezano prodajo].
2.   Ne glede na odstavek 1 lahko države članice določijo, da lahko dajalci kredita od potrošnika ali družinskega člana oziroma bližnjega sorodnika potrošnika zahtevajo, naj:
(a)
odpre ali vodi plačilni ali varčevalni račun, kadar je edini namen takšnega računa zbrati kapital za poplačilo kredita, odplačevanje kredita, pritegnitev sredstev za pridobitev kredita ali dodatno zavarovanje za dajalca kredita v primeru neizpolnjevanja plačilnih obveznosti;
[…]
3.   Ne glede na odstavek 1 lahko države članice dovolijo vezanje [vezano prodajo], če lahko dajalec kredita pristojnemu organu dokaže, da produkti z vezano vlogo ali ponujene kategorije produktov, ki imajo podobne pogoje in niso na voljo ločeno, pomenijo jasno korist za potrošnike, in sicer ob upoštevanju razpoložljivosti in cen ustreznih produktov, ponujenih na trgu. Ta odstavek se uporablja le za produkte, ki se tržijo po 20. marcu 2014.
[…]“
4. Direktiva 2014/92
10.
V uvodni izjavi 12 Direktive 2014/92 je navedeno:
„[…] Vse določbe te direktive bi morale zadevati plačilne račune, prek katerih lahko potrošniki izvedejo naslednje transakcije: polog sredstev, dvig gotovine ter izvršitev plačilnih transakcij tretjim osebam in prejem takšnih transakcij tretjih oseb, vključno z izvršitvijo kreditnih plačil. To pomeni, da bi morali biti računi z bolj omejenimi možnostmi izvzeti. Tako bi morali na primer računi, kot so varčevalni računi, računi kreditnih kartic, na katere se sredstva običajno vplačujejo le za odplačevanje dolga na kreditni kartici, tekoči računi za fleksibilno odplačevanje hipotekarnega kredita ali računi elektronskega denarja, biti načeloma izvzeti iz področja uporabe te direktive. Vendar bodo takšni računi spadali v področje uporabe te direktive, če se uporabljajo za vsakodnevne plačilne transakcije in ponujajo vse navedene možnosti. […]“
11.
Člen 1 te direktive, naslovljen „Predmet urejanja in področje uporabe“, v odstavku 6 določa:
„Ta direktiva se uporablja za plačilne račune, prek katerih lahko potrošniki vsaj:
(a)
položijo sredstva na plačilni račun;
(b)
dvignejo gotovino s plačilnega računa;
(c)
izvršijo plačilne transakcije tretjim osebam in prejmejo take transakcije od tretjih oseb, vključno s kreditnimi plačili.
[…]“
12.
Odstavek 3 člena 12, naslovljenega „Nadomestila, povezan[a] s storitvijo zamenjave“, določa:
„3.   Države članice zagotovijo, da se morebitna nadomestila, ki jih prenosni ponudnik plačilnih storitev zaračuna potrošniku za zaprtje plačilnega računa pri njem, določijo v skladu s členom 45(2), (4) in (6) [Direktive 2007/64 (
6
)].“
B.
Francosko pravo
1. Zakon o preglednosti, boju proti korupciji in modernizaciji gospodarskega življenja
13.
Člen 67 loi no 2016-1691, du 9 décembre 2016, relative à la transparence, à la lutte contre la corruption et à la modernisation de la vie économique (zakon št. 2016-1691 z dne 9. decembra 2016 o preglednosti, boju proti korupciji in modernizaciji gospodarskega življenja) določa:
„V okoliščinah iz člena 38 ustave je vlada pooblaščena, da v šestih mesecih po razglasitvi tega zakona s sklepom sprejme vse ukrepe na področju tega zakona, ki omogočajo, da se ob spoštovanju člena L. 312-1-2 monetarnega in finančnega zakonika uredijo pogoji, pod katerimi se lahko potrošnikova sklenitev kreditne pogodbe za nepremičnino in višina zadevne obrestne mere veže na odprtje depozitnega računa in prejemanje dohodkov nanj, ne glede na naravo ali izvor teh dohodkov, v času trajanja posojila […].“
2. Monetarni in finančni zakonik
14.
Člen L. 312-1-2 francoskega monetarnega in finančnega zakonika določa:
„I.-1. Prepovedana je prodaja ali ponujanje prodaje produktov ali storitev v paketu, razen če je mogoče produkte ali storitve, vključene v paket, kupiti posamično ali kadar so ti neločljivo povezani.
2. Prepovedana je prodaja ali ponujanje prodaje produktov ali storitev strankam, na podlagi katerega nastane – takoj ali v določenem obdobju – brezplačna pravica do plačila v denarju ali v naravi v obliki produktov, blaga ali storitev, katerega vrednost je višja od praga, ki je glede na vrsto produkta ali storitve, ponujenih strankam, določen s predpisom, sprejetim z odlokom ministra, pristojnega za gospodarstvo, na podlagi mnenja posvetovalnega odbora, ustanovljenega s členom L. 614-1.
Te določbe se uporabljajo tudi za plačilne storitve iz točke II člena L. 314-1.“
3. Zakonik o varstvu potrošnikov
15.
Člen L. 313-25 zakonika o varstvu potrošnikov, kakor je bil spremenjen z ordonnance no 2017-1090, du 1er juin 2017, relative aux offres de prêt immobilier conditionnées à la domiciliation des salaires ou revenus assimilés de l’emprunteur sur un compte de paiement (sklep št. 2017-1090 z dne 1. junija 2017 o ponudbah za nepremičninsko posojilo, v katerih se zahteva, da ima posojilojemalec pri posojilodajalcu odprt plačilni račun, na katerega prejema plačo ali enakovredne dohodke), v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v postopku v glavni stvari, določa:
„V ponudbi iz člena L. 313-24:
[…]
10. je navedeno, ali je kredit pogojen s prejemanjem dohodkov na račun pri posojilodajalcu iz člena L. 313-25-1. Če je, se navedejo njegovo trajanje, ter če je ustrezno, stroški odprtja in vodenja računa, na katerega se prejemajo plače ali enakovredni dohodki, in narava posamične ugodnosti, ki jo v zameno ponuja posojilodajalec. Iz ponudbe mora biti jasno razvidna ta ugodnost, pri čemer se navedejo pogoji, obrestna mera ali drugi elementi, glede na katere je ta ugodnost vzpostavljena in ki bi jih posojilodajalec uporabil, če posojilojemalec ne bi več izpolnjeval zahteve po prejemanju dohodkov na račun pri posojilodajalcu.
[…]“
16.
Člen L. 313-25-1 tega zakonika, uveden z zgoraj navedenim sklepom št. 2017-1090 z dne 1. junija 2017, v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v postopku v glavni stvari, določa:
„Posojilodajalec lahko posojilno ponudbo iz člena L. 313-24 pogojuje s tem, da ima posojilojemalec pri njem odprt plačilni račun, na katerega prejema svoje plače in enakovredne dohodke, naveden v členu L. 314‑1 monetarnega in finančnega zakonika, če posojilodajalec posojilojemalcu v zameno ponuja posamično ugodnost.
Ta pogoj se posojilojemalcu ne sme naložiti za dlje kot za najdaljše obdobje, določeno z odredbo Conseil d’État (državni svet). V skladu z rokom, določenim v kreditni pogodbi, se posamična ugodnost posojilojemalcu zagotavlja do konca posojila.
Če posojilojemalec pred koncem tega roka preneha izpolnjevati zgoraj navedeni pogoj prejemanja dohodkov na račun pri posojilodajalcu, lahko posojilodajalec za obroke, preostale do konca posojila, preneha ponujati posamično ugodnost iz prvega pododstavka ter uporabi pogoje, obrestno mero ali druge elemente iz točke 10 člena L. 313-25. […]“
17.
Člen R. 313-21-1, ki je bil v navedeni zakonik uveden z décret no 2017‑1099, du 14 juin 2017, fixant la durée pendant laquelle le prêteur peut imposer à l’emprunteur la domiciliation de salaires ou revenus assimilés sur un compte de paiement (odredba št. 2017-1099 z dne 14. junija 2017 o določitvi obdobja, v katerem lahko posojilodajalec posojilojemalcu naloži obveznost, da ima pri njem odprt plačilni račun, na katerega prejema plače ali enakovredne dohodke), določa:
„Najdaljše obdobje, ki se določi za prejemanje plač ali enakovrednih dohodkov na račun pri posojilodajalcu iz člena L. 313-25-1, je 10 let po sklenitvi kreditne pogodbe ali, odvisno od primera, dopolnila k prvotni kreditni pogodbi.
To obdobje nikakor ne sme biti daljše od trajanja kreditne pogodbe.“
III. Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
18.
Francoski parlament je z zakonom št. 2016-1691 z dne 9. decembra 2016 o preglednosti, boju proti korupciji in modernizaciji gospodarskega življenja pooblastil vlado te države članice, da s sklepom sprejme vse ukrepe na področju tega zakona, ki omogočajo, da se ob spoštovanju člena L. 312-1-2 monetarnega in finančnega zakonika (
7
) uredijo pogoji, pod katerimi se lahko potrošnikova sklenitev kreditne pogodbe za nepremičnino in višina zadevne obrestne mere vežeta na odprtje depozitnega računa in prejemanje dohodkov nanj.
19.
Sprejetje sklepa št. 2017-1090 z dne 1. junija 2017 o ponudbah za nepremičninsko posojilo, v katerih se zahteva, da ima posojilojemalec pri posojilodajalcu odprt plačilni račun, na katerega prejema plačo ali enakovredne dohodke, izhaja iz tega pooblastila.
20.
S tem sklepom je bil v zakonik o varstvu potrošnikov uveden nov člen L. 313-25-1, ki v bistvu določa, da lahko posojilodajalec posojilno ponudbo pogojuje s tem, da ima posojilojemalec pri njem odprt plačilni račun, na katerega prejema svoje plače in enakovredne dohodke, če posojilodajalec posojilojemalcu v zameno ponuja posamično ugodnost. Poleg tega se pogoj prejemanja dohodkov na račun pri posojilodajalcu posojilojemalcu ne more naložiti za dlje časa kot za najdaljše obdobje, v katerem se posamična ugodnost posojilojemalcu zagotavlja do konca posojila.
21.
Predložitveno sodišče je v odgovor na zahtevo Sodišča po pojasnilih (
8
) navedlo, da pojem „plačilni račun“ v smislu člena L. 313-25-1 zakonika o varstvu potrošnikov ni omejen na plačilne račune, namenjene izključno odplačevanju hipotekarnega kredita ali, splošneje, nepremičninskega kredita, temveč vključuje račune, ki jih posojilojemalci uporabljajo za izvajanje dnevnih plačilnih transakcij, kot so plačilo, prenos in dvig sredstev.
22.
Z odredbo št. 2017-1099 z dne 14. junija 2017, sprejeto na podlagi sklepa, navedenega v točki 19 teh sklepnih predlogov, je bil v zakonih o varstvu potrošnikov uveden nov člen R-313-21-1, ki se uporablja za posojilne ponudbe, izdane od 1. januarja 2018, in določa, da trajanje pogoja prejemanja dohodkov na račun pri posojilodajalcu ne sme presegati desetih let oziroma obdobja kredita, če je to krajše od desetih let.
23.
Združenje AFUB pri Conseil d’État (državni svet) predlaga razglasitev ničnosti te odredbe zaradi prekoračitve pooblastil.
24.
Združenje AFUB v zvezi s tem po eni strani trdi, da je sklep št. 2017-1090 z dne 1. junija 2017, na podlagi katerega je bila sprejeta izpodbijana odredba, v nasprotju s ciljem izboljšati bančno mobilnost, ki ga uresničujejo direktive 2007/64, 2015/2366, 2014/92 in 2014/17. Kreditnim institucijam namreč dovoljuje, da prejemanje dohodkov na račun pri posojilodajalcu povežejo z ugodnostmi, v primeru odpovedi teh ugodnosti pa posojilojemalci utrpijo pretiran strošek, ki ovira bančno mobilnost. Združenje AFUB po drugi strani trdi, da je izpodbijana odredba v nasprotju s tem istim ciljem, ker določa, da je najdaljše obdobje, v katerem lahko kreditna institucija pogojuje te ugodnosti posojilojemalca z njegovim prejemanjem plač ali enakovrednih dohodkov na račun pri posojilodajalcu, deset let.
25.
Minister za gospodarstvo in finance meni, da ti tožbeni razlogi niso utemeljeni.
26.
Conseil d’État (državni svet) se pri preučevanju predloga za razglasitev ničnosti odredbe, katere pravna podlaga je sklep št. 2017-1090 z dne 1. junija 2017, sprašuje o združljivosti določb teh aktov z zgoraj navedenimi direktivami. (
9
)
27.
Natančneje, navedeno sodišče meni, da je odgovor na tožbene razloge združenja AFUB odvisen od tega, ali, na prvem mestu, določbe člena 12(2)(a) Direktive 2014/17 ob upoštevanju zlasti namena, ki se v njih pripisuje plačilnemu ali varčevalnemu računu, katerega odprtje ali vodenje se z njimi dovoljuje, oziroma določbe člena 12(3) iste direktive posojilodajalcu dovoljujejo, na eni strani, da posojilojemalcu v zameno za posamično ugodnost naloži obveznost, da ima pri njem odprt plačilni račun, na katerega prejema vse svoje plače ali enakovredne dohodke, v obdobju, določenem s kreditno pogodbo, ne glede na znesek, obroke in obdobje posojila, in na drugi strani, da lahko tako določeno obdobje traja deset let ali, če je to obdobje krajše, čas trajanja kreditne pogodbe.
28.
Na drugem mestu, ta odgovor je odvisen od tega, na eni strani, ali člen 45 Direktive 2007/64, ki se je takrat uporabljal in je zdaj povzet v členu 55 Direktive 2015/2366, ter členi od 9 do 14 Direktive 2014/92 o izboljšanju bančne mobilnosti in stroških zaprtja plačilnega računa nasprotujejo temu, da posojilojemalec v primeru zaprtja plačilnega računa, ki ga je odprl pri posojilodajalcu za prejemanje dohodkov na ta račun v zameno za posamično ugodnost v okviru kreditne pogodbe, pred iztekom obdobja, določenega v tej pogodbi, izgubi to ugodnost, tudi če je od odprtja računa preteklo več kot eno leto, in na drugi strani, ali te določbe nasprotujejo temu, da lahko to obdobje traja deset let ali celotno trajanje posojila, če je to krajše od desetih let.
29.
V teh okoliščinah je Conseil d’État (državni svet) z odločbo z dne 5. decembra 2018, ki je na Sodišče prispela 11. decembra 2018, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
[Ali določbe člena 12(2)(a) Direktive 2014/17] ob upoštevanju zlasti namena, ki se v njih pripisuje plačilnemu ali varčevalnemu računu, katerega odprtje ali vodenje se z njimi dovoljuje, oziroma določbe odstavka 3 istega člena posojilodajalcu dovoljujejo, na eni strani, da posojilojemalcu v zameno za posamično ugodnost naloži obveznost, da ima pri njem odprt plačilni račun, na katerega prejema vse svoje plače ali druge dohodke, v obdobju, določenem s kreditno pogodbo, ne glede na znesek, zapadlosti in obdobje posojila, in na drugi strani, da lahko tako določena doba traja deset let ali, če je ta doba krajša, čas trajanja kreditne pogodbe?
2.
Ali člen 45 [Direktive 2007/64], ki se je takrat uporabljal in je sedaj povzet v členu 55 [Direktive 2015/2366], ter členi od 9 do 14 [Direktive 2014/92] o izboljšanju bančne mobilnosti in stroških zaprtja plačilnega računa nasprotujejo temu, da posojilojemalec v primeru zaprtja plačilnega računa, ki ga je odprl pri posojilodajalcu za prejemanje dohodkov na ta račun v zameno za posamične ugodnosti v okviru kreditne pogodbe, pred iztekom obdobja, določenega v tej pogodbi, izgubi te ugodnosti, tudi če je od odprtja računa preteklo več kot eno leto, in na drugi strani, ali te določbe nasprotujejo temu, da lahko to obdobje traja deset let ali celotno trajanje kredita?“
30.
Francoska vlada, češka vlada in Evropska komisija so Sodišču predložile pisna stališča. Francoska vlada in Komisija sta se udeležili obravnave, ki je bila 18. decembra 2019.
IV. Analiza
A.
Razlaga člena 12(2)(a) in (3) Direktive 2014/17 (prvo vprašanje)
31.
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem za predhodno odločanje v bistvu sprašuje, ali člen 12(2)(a) Direktive 2014/17 ali člen 12(3) iste direktive dovoljujeta nacionalno ureditev, kot je tista iz postopka v glavni stvari, ki posojilodajalcu dovoljuje, da posojilojemalcu v zameno za posamično ugodnost naloži obveznost, da ima pri njem odprt plačilni račun, na katerega prejema vse svoje plače ali enakovredne dohodke, v obdobju, določenem s kreditno pogodbo, ne glede na znesek, obroke in obdobje posojila, in ki dovoljuje, da lahko tako določeno obdobje traja deset let ali, če je to obdobje krajše, čas trajanja kreditne pogodbe.
32.
Direktiva 2014/17 določa skupni okvir za nekatere vidike zakonskih predpisov držav članic glede pogodb, zavarovanih s hipoteko, ki zajemajo potrošniški kredit ali drugače zadevajo stanovanjske nepremičnine, (
10
) cilj te direktive pa je zagotoviti visoko raven varstva potrošnikov, ki sklepajo kreditne pogodbe za nepremičnine. (
11
)
33.
V tem okviru člen 12(1) Direktive 2014/17 določa, da države članice dovolijo paketno prodajo, vendar prepovedo vezano prodajo. (
12
)
34.
Čeprav je vezana prodaja prepovedana, jo člen 12(2)(a) in (3) Direktive 2014/17 dovoljuje, vendar pod nekaterimi pogoji. Predložitveno sodišče želi s prvim vprašanjem za predhodno odločanje izvedeti, ali lahko ureditev, kot je ta iz postopka v glavni stvari, spada pod eno od teh dveh izjem.
35.
V zvezi s tem najprej opozarjam, da se Direktiva 2014/17 uporablja za položaje, na katere se nanaša ureditev v zvezi z nepremičninskimi posojili, kot je sporna ureditev v postopku v glavni stvari. V skladu s členom 3(1)(b) navedene direktive se ta namreč uporablja za kreditne pogodbe, katerih namen je pridobiti ali obdržati lastninske pravice na zemljiščih ali na obstoječih ali načrtovanih zgradbah.
36.
Dalje, poudarjam, da vprašanje za predhodno odločanje temelji na predpostavki, da nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari dovoljuje vezano prodajo, ker se izjeme iz člena 12(2)(a) in (3) Direktive 2014/17 nanašajo le na vezano prodajo.
37.
Vendar francoska vlada trdi, da se sporna ureditev nanaša na paketno prodajo v smislu Direktive 2014/17, in ne na vezano prodajo, ter da je zato ta nacionalna ureditev dovoljena v skladu s členom 12(1) navedene direktive. Navedena vlada trdi, da ima posojilodajalec obveznost, da posojilojemalcu hkrati ponudi nepremičninska posojila s klavzulo o prejemanju dohodkov na račun pri posojilodajalcu v zameno za posamično prednost, ki je lahko na primer ugodnejša obrestna mera, znižanje stroškov v zvezi z vodenjem plačilnega računa ali znižanje stroškov bančne kartice, in nepremičninska posojila brez klavzule o prejemanju dohodkov na račun pri posojilodajalcu. Povedano drugače, nepremičninsko posojilo in plačilni račun je mogoče kupiti ločeno. (
13
)
38.
Conseil d’État (državni svet) je na vprašanje o tem v odgovoru na zahtevo Sodišča po pojasnilih poudaril, (
14
) da je vprašanje, ali je treba možnost iz člena L. 313-25-1 zakonika o varstvu potrošnikov, da se posojilo pogoji s prejemanjem dohodkov na račun, odprt pri posojilojemalcu, razlagati, kot da dovoljuje vezano prodajo ali paketno prodajo v smislu Direktive 2014/17, vprašanje, „ki ga mora rešiti Conseil d’État [(državni svet)] po prejetju odgovora Sodišča na vprašanje za predhodno odločanje“, in da „gre za težko vprašanje, ker do zdaj še ni bilo obravnavano v sodni praksi, vključno s sodno prakso Sodišča v zvezi z obsegom pojmov vezana prodaja in paketna prodaja v smislu prava Unije, ter tudi – za kar je po uradni dolžnosti pristojno nacionalno sodišče – glede na dejanske razmere v zvezi z obravnavanimi praksami“.
39.
Zdi se torej, da ima Conseil d’État (državni svet) dvome glede obsega ureditve iz postopka v glavni stvari. (
15
)
40.
V zvezi s tem poudarjam vpliv obsega ureditve iz postopka v glavni stvari na odgovor, ki ga je treba dati na vprašanje za predhodno odločanje.
41.
Če bi namreč predložitveno sodišče menilo, da ureditev iz postopka v glavni stvari dopušča vezano prodajo v smislu Direktive 2014/17, bi bila ta ureditev v skladu z navedeno direktivo dovoljena le, če izpolnjuje pogoje, določene v členu 12(2)(a) ali členu 12(3) navedene direktive. V takem položaju je vsekakor treba preveriti, ali se ti določbi uporabljata za spor o glavni stvari. Nasprotno, če predložitveno sodišče meni, da se ureditev iz postopka v glavni stvari nanaša na paketno prodajo v smislu člena 4, točka 27, navedene direktive, je torej ta ureditev sama po sebi dovoljena v skladu s členom 12(1) navedene direktive, (
16
) ki – naj spomnim – dovoljuje paketno prodajo. (
17
)
42.
V nadaljevanju bom preučil možnost uporabe izjem iz člena 12(2)(a) Direktive 2014/17 (oddelek 1) in člena 12(3) iste direktive (oddelek 2) ob predpostavki, da ureditev iz postopka v glavni stvari dovoljuje vezano prodajo v smislu člena 4, točka 26, navedene direktive. (
18
)
1. Uporaba člena 12(2)(a) Direktive 2014/17
43.
Kolikor vem, člen 12(2)(a) Direktive 2014/17 še ni bil predmet presoje Sodišča. (
19
)
44.
V navedeni določbi je določeno, da lahko države članice posojilodajalcem dovolijo, da od potrošnika zahtevajo, naj odpre ali vodi plačilni ali varčevalni račun, kadar je edini namen takega računa zbrati kapital za poplačilo kredita, odplačevanje kredita, pritegnitev sredstev za pridobitev kredita ali dodatno zavarovanje za posojilodajalca v primeru neizpolnjevanja plačilnih obveznosti.
45.
V obravnavanem primeru je treba zato preveriti, ali se plačilni račun iz člena L. 313-25-1 zakonika o varstvu potrošnikov nanaša na enega od teh treh alternativnih namenov, in če je tako, ali je ta tudi njegov edini namen v smislu člena 12(2)(a) Direktive 2014/17.
46.
Kot bom pojasnil, menim, da ni tako: po eni strani imam dvome glede skladnosti cilja plačilnega računa iz člena L. 313-25-1 zakonika o varstvu potrošnikov z nameni računa, dovoljenimi s členom 12(2)(a) Direktive 2014/17 (oddelek (a)). Po drugi strani iz spisa vsekakor izhaja, da ima plačilni račun iz člena L. 313-25-1 zakonika o varstvu potrošnikov druge funkcije kot tiste, dovoljene s členom 12(2)(a) navedene direktive, kar je po mojem mnenju ovira za uporabo navedene določbe (oddelek (b)).
a) Namen plačilnega računa iz postopka v glavni stvari
47.
Kar zadeva namen plačilnega računa v smislu člena L. 313-25-1 zakonika o varstvu potrošnikov, se mi glede na spis, ki je na voljo sodišču, zdi, da imajo zainteresirane osebe različna mnenja.
48.
Najprej ugotavljam, da je francoska vlada na obravnavi podredno poudarila, (
20
) da nacionalna ureditev s tem, da dovoljuje, da se potrošniku naloži klavzula o prejemanju dohodkov na plačilni račun, odprt pri posojilodajalcu, le dovoljuje posojilodajalcu, da zahteva odprtje računa, katerega edini namen je zagotovitev dodatnega zavarovanja v primeru neizpolnjevanja plačilnih obveznosti. Povedano drugače, ureditev iz postopka v glavni stvari naj bi se nanašala na zadnjega od treh namenov iz člena 12(2)(a) Direktive 2014/17.
49.
Dalje, naj spomnim, da je predložitveno sodišče pojasnilo, da pojem „plačilni račun“ v smislu člena L. 313-25-1 zakonika o varstvu potrošnikov ni omejen na plačilne račune, namenjene izključno odplačevanju nepremičninskega kredita, temveč vključuje tudi račune, ki jih posojilojemalci uporabljajo za izvajanje dnevnih plačilnih transakcij, kot so plačilo, prenos in dvig sredstev. (
21
)
50.
Iz tega pojasnila predložitvenega sodišča je mogoče razumeti, da je namen plačilnega računa v smislu člena L. 313-25-1 zakonika o varstvu potrošnikov dosega več ciljev, od katerih je le eden predviden v členu 12(2)(a) Direktive 2014/17, in sicer zbiranje kapitala za zagotovitev poplačila posojila.
51.
Nazadnje, opozarjam, da je Komisija poudarila, da je cilj člena L. 313-25-1 zakonika o varstvu potrošnikov in pogojevanju ponudbe s posojilojemalčevim prejemanjem dohodkov na račun pri posojilodajalcu posojilojemalca zaščititi pred nepoštenimi pogoji v zvezi s prejemanjem dohodkov na račun posojilodajalca na področju nepremičninskih posojil v skladu s priporočilom nacionalne komisije za nepoštene pogoje, ki je ocenila, da so lahko taki pogoji nesorazmerni, če taka obveznost ni povezana s posamično ugodnostjo.
52.
Zdi se, da želi Komisija s to pripombo nakazati, da ima plačilni račun v smislu člena L. 313-25-1 zakonika o varstvu potrošnikov drug namen, kot so tisti iz člena 12(2)(a) Direktive 2014/17. (
22
)
53.
Po tem pojasnilu se vsekakor sprašujem o tem, kako se lahko plačilni račun v smislu člena L. 313-25-1 zakonika o varstvu potrošnikov nanaša na enega od namenov iz člena 12(2)(a) Direktive 2014/17, če ga lahko posojilojemalci uporabijo za izvajanje plačilnih transakcij, vključno z dvigom sredstev, kot je pojasnilo predložitveno sodišče. Ker lahko namreč posojilojemalci prosto razpolagajo s plačilnim računom, in sicer brez posebnih omejitev, prejemanje dohodkov na tak račun pri posojilojemalcu ne pomeni nobenega zavarovanja za posojilojemalce glede odplačila posojila, povezanega s tem računom.
54.
Ta ugotovitev me pripelje do zahteve, da ima račun edini namen v smislu člena 12(2)(a) Direktive 2014/17.
b) Zahteva glede „edinega namena“ iz člena 12(2)(a) Direktive 2014/17
55.
Ali okoliščina, da lahko posojilojemalci uporabijo plačilni račun v smislu člena L. 313-25-1 zakonika o varstvu potrošnikov za izvajanje plačilnih transakcij, ne preprečuje uporabe člena 12(2)(a) Direktive 2014/17, ki zahteva, da ima tak račun enega od treh ciljev iz te določbe kot edini namen?
56.
Na podlagi dobesedne, teleološke in kontekstualne razlage člena 12(2)(a) Direktive 2014/17 ugotavljam, tako kot Komisija, da to drži.
57.
Najprej, besedilo člena 12(2)(a) navedene direktive namreč določa, da je edini namen računa eden od treh ciljev, navedenih v tej določbi.
58.
V zvezi s tem je iz ubeseditve prvih dveh namenov jasno razvidno, da se lahko plačilni račun uporablja le za zbiranje ali pritegnitev sredstev, kar izključuje dvig sredstev in izvajanje transakcij. Zadnji namen iz člena 12(2)(a) Direktive 2014/17 pomeni podobno izključitev, ker se nanaša na „zavarovanje […] v primeru neizpolnjevanja plačilnih obveznosti“ za posojilodajalce. Računa, namenjenega zavarovanju v primeru neizpolnjevanja plačilnih obveznosti, posojilojemalci že po definiciji ne morejo uporabiti za druge namene.
59.
Dalje, kot sem navedel v točki 54 teh sklepnih predlogov, lahko uporaba plačilnega računa za izvajanje plačilnih transakcij ogrozi namene plačilnega računa iz člena 12(2)(a) Direktive 2014/17, ki utemeljujejo izjemo od prepovedi vezane prodaje.
60.
Kot je namreč razvidno iz uvodnih izjav 24 in 25 Direktive 2014/17, lahko vezana prodaja negativno vpliva na mobilnost potrošnikov in njihovo sposobnost premišljenega odločanja. Zaradi tega ta direktiva na splošno prepoveduje vezano prodajo in jo dovoljuje le v nekaterih dobro opredeljenih primerih, za katere je evropski zakonodajalec ocenil, da pri njih tako tveganje ne obstaja. Dovolitev drugih rab plačilnega računa, kot so tiste iz ureditve iz postopka v glavni stvari, pa omogoča poseg v cilj iz člena 12(2)(a) Direktive 2014/17.
61.
Ne morem se torej strinjati s stališčem francoske vlade, ki je na obravnavi poudarila, da bi se z izključitvijo nekaterih rab računa, kot so tiste iz ureditve iz postopka v glavni stvari, za posojilodajalca brez razloga omejila potrošnikova uporaba njegovega plačilnega računa v nasprotju z njegovimi lastnimi koristmi.
62.
V zvezi s tem poudarjam, da iz razlage, ki jo predlagam, v praksi izhaja, da morajo posojilodajalci dohodke, prejete na plačilni račun, omejiti na del dohodkov, ki ustreza zneskom, potrebnim za odplačevanje posojila, pridobitev posojila ali zagotovitev dodatnega zavarovanja za posojilodajalca v primeru neizpolnjevanja plačilnih obveznosti. Ta omejitev je koristna za bančno mobilnost potrošnikov, ker jim omogoča, da preostale dohodke položijo v drugih kreditnih institucijah kot pri dajalcu nepremičninskega posojila.
63.
Nazadnje, razlaga, ki jo predlagam, je podprta s kontekstualno razlago člena 12(2)(a) Direktive 2014/17.
64.
Opozarjam namreč, da na eni strani člen 12(2)(a) te direktive pomeni izjemo od prepovedi vezane prodaje iz člena 12(1) navedene direktive in ga je zato treba razlagati ozko. (
23
)
65.
Na drugi strani razlago, ki jo predlagam, potrjuje način, kako se Direktiva 2014/17 povezuje z Direktivo 2014/92 o primerljivosti nadomestil, povezanih s plačilnimi računi, zamenjavi plačilnih računov in dostopu do osnovnih plačilnih računov.
66.
Kot je namreč na obravnavi poudarila Komisija, za plačilni račun veljajo pravila iz Direktive 2014/92 o zamenjavi plačilnih računov, ker se ta račun lahko uporabi za dvig sredstev. Nasprotno je račun, ki je namenjen izključno odplačevanju posojila, izrecno izključen s področja uporabe navedene ureditve, (
24
) in sicer domnevam, da zato, ker je tak račun lahko dovoljen kot vezana prodaja v skladu s členom 12(2)(a) Direktive 2014/17.
67.
Iz zgoraj navedenega izhaja, da je treba člen 12(2)(a) Direktive 2014/17 razlagati tako, da ne dovoljuje nacionalne ureditve, kot je ta iz postopka v glavni stvari, če ta ureditev dovoljuje vezano prodajo v smislu člena 4, točka 26, iste direktive, kar mora v sporu o glavni stvari preveriti predložitveno sodišče.
2. Uporaba člena 12(3) Direktive 2014/17
68.
Člen 12(3) Direktive 2014/17 določa, da mora biti posojilodajalec sposoben svojemu pristojnemu organu dokazati, da vezana prodaja pomeni jasno korist za potrošnika. Poleg tega ta določba predpisuje način, na katerega je treba preveriti, ali to drži: pri tej presoji je treba ustrezno upoštevati razpoložljivost in ceno zadevnih produktov na trgu.
69.
V zvezi s tem poudarjam, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča prenos določbe direktive v nacionalno pravo ne zahteva nujno formalnega in besedilnega povzemanja te določbe v izrecnem in konkretnem pravnem predpisu ter da je ta prenos mogoče uresničiti v splošnem pravnem okviru. Kljub temu mora prenos dovolj jasno in določno zagotavljati popolno uporabo direktive. Vsaka država članica mora namreč določbe direktive prenesti tako, da v celoti izpolnjujejo zahteve po jasnosti in določnosti pravnih položajev, ki jih je predpisal evropski zakonodajalec v interesu zadevnih oseb s sedežem ali stalnim prebivališčem v državah članicah. Zato se morajo določbe direktive izvajati z nesporno zavezujočo močjo ter zahtevano specifičnostjo, natančnostjo in jasnostjo. (
25
)
70.
V zvezi z ureditvijo iz postopka v glavni stvari ugotavljam, da iz nje ne izhaja, da je treba presoditi posamično ugodnost glede na razpoložljivost in ceno drugih produktov na trgu. Poleg tega iz stališč francoske vlade izhaja, da klavzula o prejemanju dohodkov na račun pri posojilodajalcu v kreditni pogodbi za nepremičnino izhaja iz prostega pogajanja med posojilodajalcem in potrošnikom.
71.
S tega vidika menim, da – tako kot je Komisija navedla na obravnavi – ta ureditev ne zagotavlja z zahtevano specifičnostjo, natančnostjo in jasnostjo, da posamična ugodnost pomeni jasno korist za potrošnika v primerjavi s cenami drugih produktov na trgu. (
26
) Še toliko bolj velja, da člen 12(3) Direktive 2014/17 pomeni izjemo od prepovedi vezane prodaje in ga je zato treba razlagati ozko. (
27
)
72.
Iz tega izhaja, da je treba člen 12(3) Direktive 2014/17 razlagati tako, da prav tako ne dovoljuje nacionalne ureditve, kot je ta iz postopka v glavni stvari, če ta ureditev dovoljuje vezano prodajo v smislu člena 4, točka 26, iste direktive, kar mora v sporu o glavni stvari preveriti predložitveno sodišče.
B.
Razlaga člena 45(2) Direktive 2007/64, člena 55(2) Direktive 2015/2366 in člena 12(3) Direktive 2014/92 (drugo vprašanje)
73.
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem za predhodno odločanje v bistvu sprašuje, ali na eni strani člen 45 Direktive 2007/64 in člen 55 Direktive 2015/2366, ki je prvonavedeno določbo nadomestil s 13. januarjem 2018, ter na drugi strani členi od 9 do 14 Direktive 2014/92 nasprotujejo nacionalni ureditvi, v skladu s katero posojilojemalec v primeru zaprtja plačilnega računa, ki ga je odprl pri posojilodajalcu za prejemanje dohodkov na ta račun v zameno za posamične ugodnosti v okviru kreditne pogodbe, pred iztekom obdobja, določenega v tej pogodbi, te ugodnosti izgubi, tudi če je od odprtja računa preteklo več kot eno leto, ter v skladu s katero lahko to obdobje traja deset let ali celotno trajanje posojila.
74.
Predložitveno sodišče ni pojasnilo, zaradi katerih vidikov zgoraj navedenih določb se sprašuje o njihovi razlagi.
75.
Kljub temu je mogoče s preučitvijo ubeseditve vprašanja za predhodno odločanje po eni strani ugotoviti, da je navedeno, da se zadevne določbe prava Unije nanašajo na „stroške zaprtja plačilnega računa“, in da je po drugi strani navedeno, da zadevna nacionalna ureditev pod nekaterimi pogoji dovoljuje izgubo posamične ugodnosti v primeru zaprtja računa.
76.
Vprašanje za predhodno odločanje zato razumem tako, da Conseil d’État (državni svet) želi v bistvu izvedeti, ali taka izguba posamične ugodnosti pomeni stroške zaprtja plačilnega računa v smislu direktiv 2007/64, 2015/2366 in 2014/92 ter, če je ustrezno, ali načini te izgube izpolnjujejo pogoje, ki jih v zvezi s tem določajo te direktive.
77.
Zato tudi če se vprašanje za predhodno odločanje, kot je ubesedeno, nanaša na člen 45 Direktive 2007/64 in člen 55 Direktive 2015/2366 v celoti ter na vse določbe členov od 9 do 14 Direktive 2014/92, ga razumem tako, da se v resnici nanaša na odstavek 2 člena 45 Direktive 2007/64, nadomeščen z odstavkom 2 člena 55 Direktive 2015/2366, ter na člen 12(3) Direktive 2014/92, ki se nanašajo na stroške zaprtja plačilnega računa.
78.
Treba je torej preveriti, ali te določbe nasprotujejo ureditvi, kot je tista, na katero se nanaša vprašanje za predhodno odločanje.
79.
V zvezi s tem opozarjam, da drugače kot pri prvem vprašanju za predhodno odločanje, ki temelji na predpostavki, da ureditev iz postopka v glavni stvari dovoljuje vezano prodajo v smislu Direktive 2014/17, (
28
) v drugem vprašanju ni enako jasno navedeno, ali to vprašanje prav tako temelji na tej predpostavki. Vendar se mi glede na obliko drugega vprašanja zdi, da se zadevna ureditev nanaša na paketno prodajo v smislu Direktive 2014/17. (
29
) Drugo vprašanje za predhodno odločanje bom torej preučil s tega vidika. (
30
)
80.
Na prvem mestu, kar zadeva Direktivo 2007/64 o uskladitvi plačilnih storitev na notranjem trgu, se mi zdi, da se uporablja v obravnavanem primeru. (
31
)
81.
Člen 45 Direktive 2007/64 je del poglavja 3 navedene direktive, naslovljenega „Okvirne pogodbe“, ki se uporablja za plačilne transakcije, zajete v okvirni pogodbi. (
32
)
82.
V tem okviru člen 45, naslovljen „Prenehanje“, v odstavku 1 določa, da lahko uporabnik plačilnih storitev kadar koli odpove okvirno pogodbo, razen če sta se pogodbeni stranki dogovorili o odpovednem roku. V odstavku 2 je dodano, da prenehanje take pogodbe, katere trajanje je daljše od 12 mesecev ali nedoločeno, ne sme pomeniti nobenih stroškov za uporabnika po 12 mesecih. Namen te določbe je izboljšati mobilnost strank. (
33
)
83.
V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da ureditev iz postopka v glavni stvari, čeprav dovoljuje paketno ali vezano prodajo v smislu Direktive 2014/17, določa pogoje za posamično ugodnost v zvezi s pridobitvijo posojila.
84.
Izguba ugodnosti je torej posledica uporabe klavzule kreditne pogodbe, dogovorjene med pogodbenimi strankami, ki odobritev te ugodnosti pogojuje s prejemanjem plač in dohodkov na račun pri posojilodajalcu.
85.
Kot v zvezi s tem trdijo francoska in češka vlada ter Komisija, je izguba te ugodnosti le posledica prenehanja prejemanja dohodkov na račun pri posojilodajalcu in ne pomeni stroškov zaradi prenehanja okvirne pogodbe v smislu člena 45(2) Direktive 2007/64.
86.
Zgoraj navedene ugotovitve veljajo tudi za člen 55(2) Direktive 2015/2366, katere področje uporabe je, kar zadeva spor o glavni stvari, enako kot področje uporabe Direktive 2007/64; (
34
) ta določba je v bistvu enaka tisti iz člena 45(2) Direktive 2007/64, le da je bilo zadevno obdobje skrajšano z dvanajstih na šest mesecev.
87.
Na drugem mestu, Direktiva 2014/92 se priključuje direktivama 2007/64 in 2015/2366, ker med drugim določa pravila o zamenjavi plačilnih računov znotraj države članice in pravila o lažjem odpiranju čezmejnih plačilnih računov za potrošnike. (
35
)
88.
V zvezi s tem v skladu s členom 12(3) Direktive 2014/92 države članice zagotovijo, da se morebitna nadomestila, ki jih prenosni ponudnik plačilnih storitev zaračuna potrošniku za zaprtje plačilnega računa, določijo v skladu s členom 45(2) Direktive 2007/64 in členom 55(2) Direktive 2015/2366. (
36
)
89.
Direktiva 2014/92 se za ureditev, kot je ta iz postopka v glavni stvari, uporablja v skladu s svojim členom 1(6), kot se razlaga glede na uvodno izjavo 12. (
37
)
90.
Ob navedenem je treba ob upoštevanju zgornjih ugotovitev glede člena 55(2) Direktive 2014/92 in člena 45(2) Direktive 2007/64 ugotoviti, da izguba ugodnosti ne pomeni stroškov zaprtja plačilnega računa v smislu Direktive 2014/92.
91.
Iz zgoraj navedenega izhaja, da člen 45(2) Direktive 2007/64, člen 55(2) Direktive 2015/2366 in člen 12(3) Direktive 2014/92 ne nasprotujejo ureditvi, kot je tista, na katero se nanaša vprašanje za predhodno odločanje.
V. Predlog
92.
Glede na zgornje ugotovitve Sodišču predlagam, naj na vprašanji, ki ju je predložil Conseil d’État (državni svet, Francija), odgovori:
1.
Člen 12(2)(a) Direktive 2014/17/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. februarja 2014 o potrošniških kreditnih pogodbah za stanovanjske nepremičnine in spremembi direktiv 2008/48/ES in 2013/36/EU ter Uredbe (EU) št. 1093/2010 je treba razlagati tako, da ne dovoljuje nacionalne ureditve, ki dovoljuje vezano prodajo v smislu člena 4, točka 26, te direktive in v skladu s katero lahko posojilodajalec posojilodajalcu v zameno za posamično ugodnost naloži obveznost, da ima pri njem odprt plačilni račun, na katerega prejema vse svoje plače ali enakovredne dohodke, v obdobju, določenem s kreditno pogodbo, če lahko posojilojemalec ta račun uporablja za izvajanje dnevnih plačilnih transakcij, kot so plačilo, prenos in dvig sredstev.
Člen 12(3) Direktive 2014/17 je treba razlagati tako, da ne dovoljuje nacionalne ureditve, ki dovoljuje vezano prodajo v smislu člena 4, točka 26, te direktive, če ta ureditev ne zagotavlja, prvič, da vezana prodaja pomeni jasno korist za potrošnika niti da se, drugič, pri tej presoji ustrezno upoštevata razpoložljivost in cena zadevnih produktov na trgu.
2.
Člen 45(2) Direktive 2007/64/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. novembra 2007 o plačilnih storitvah na notranjem trgu in o spremembah direktiv 97/7/ES, 2002/65/ES, 2005/60/ES in 2006/48/ES ter o razveljavitvi Direktive 97/5/ES, člen 55(2) Direktive (EU) 2015/2366 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2015 o plačilnih storitvah na notranjem trgu, spremembah direktiv 2002/65/ES, 2009/110/ES ter 2013/36/EU in Uredbe (EU) št. 1093/2010 ter razveljavitvi Direktive 2007/64/ES ter člen 12(3) Direktive 2014/92/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. julija 2014 o primerljivosti nadomestil, povezanih s plačilnimi računi, zamenjavi plačilnih računov in dostopu do osnovnih plačilnih računov je treba razlagati tako, da ne nasprotujejo nacionalni ureditvi, v skladu s katero posojilojemalec v primeru zaprtja plačilnega računa, ki ga je odprl pri posojilodajalcu za prejemanje dohodkov na ta račun v zameno za posamične ugodnosti v okviru kreditne pogodbe, pred iztekom obdobja, določenega v tej pogodbi, te ugodnosti izgubi, tudi če je od odprtja računa preteklo več kot eno leto, ter v skladu s katero lahko to obdobje traja deset let ali celotno trajanje posojila.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
2
)	Direktiva 2014/17/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. februarja 2014 o potrošniških kreditnih pogodbah za stanovanjske nepremičnine in spremembi direktiv 2008/48/ES in 2013/36/EU ter Uredbe (EU) št. 1093/2010 (UL 2014, L 60, str. 34, in popravek v UL 2015, L 246, str. 11).
(
3
)	Direktiva 2007/64/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. novembra 2007 o plačilnih storitvah na notranjem trgu in o spremembah direktiv 97/7/ES, 2002/65/ES, 2005/60/ES in 2006/48/ES ter o razveljavitvi Direktive 97/5/ES (UL 2007, L 319, str. 1, in popravek v UL 2009, L 187, str. 5).
(
4
)	Direktiva (EU) 2015/2366 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2015 o plačilnih storitvah na notranjem trgu, spremembah direktiv 2002/65/ES, 2009/110/ES ter 2013/36/EU in Uredbe (EU) št. 1093/2010 ter razveljavitvi Direktive 2007/64/ES (UL 2015, L 337, str. 35, in popravek v UL 2018, L 102, str. 97).
(
5
)	Direktiva 2014/92/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. julija 2014 o primerljivosti nadomestil, povezanih s plačilnimi računi, zamenjavi plačilnih računov in dostopu do osnovnih plačilnih računov (UL 2014, L 257, str. 214).
(
6
)	V skladu s členom 114 Direktive 2015/2366 se vsa napotila na Direktivo 2007/64 upoštevajo kot napotila na Direktivo 2015/2366. Zato člen 12(3) Direktive 2014/92 od 13. januarja 2018 napotuje na člen 55(2), (4) in (6) Direktive 2015/2366, ki je nadomestil člen 45(2), (4) in (6) Direktive 2007/64.
(
7
)	Člen L. 312-1-2 monetarnega in finančnega zakonika, naveden v točki 14 teh sklepnih predlogov, v bistvu vsebuje prepoved vezane prodaje v smislu člena 4, točka 26, Direktive 2014/17 in dovolitev paketne prodaje v smislu člena 4, točka 27, iste direktive. Glej v zvezi s tem opombo 15 teh sklepnih predlogov.
(
8
)	Odgovor z dne 23. oktobra 2019 na zahtevo Sodišča po pojasnilih z dne 26. septembra 2019.
(
9
)	Predložitveno sodišče je v svojem odgovoru na zahtevo Sodišča po pojasnilih (glej opombo 8 teh sklepnih predlogov) navedlo, da je bil sklep št. 2017-1090 z dne 1. junija 2017 razveljavljen s točko XV člena 206 loi no 2019-486 du 22 mai 2019 relative à la croissance et à la transformation des entreprises (zakon št. 2019-486 z dne 22. maja 2019 o rasti in preoblikovanju podjetij), vendar je res tudi, da je bila odredba iz postopka v glavni stvari uporabljena, zaradi česar vprašanji, predloženi Sodišču, ostajata upoštevni.
(
10
)	Člen 1 Direktive 2014/17.
(
11
)	Uvodna izjava 15 Direktive 2014/17.
(
12
)	Pojma „vezana prodaja“ in „paketna prodaja“ sta opredeljena v točki 26 oziroma 27 člena 4 Direktive 2014/17; glej ti opredelitvi v točki 8 teh sklepnih predlogov.
(
13
)	Čeprav je obseg ureditve iz postopka v glavni stvari odvisen od razlage nacionalnega prava, za katero je pristojno nacionalno sodišče (glej zlasti sodbe z dne 26. septembra 2000, MayeurC‑175/99, EU:C:2000:505, točka 22; z dne 1. junija 2006, innoventif, C‑453/04, EU:C:2006:361, točka 29, in z dne 8. julija 2010, Sjöberg in Gerdin, C‑447/08 in C‑448/08, EU:C:2010:415, točka 54), priznam, da se mi zdi glede na spis, ki je na voljo Sodišču, na prvi pogled stališče francoske vlade prepričljivo. Zlasti iz samega besedila člena L. 313-25-1 zakonika o varstvu potrošnikov izhaja, da lahko kreditne institucije posojilno ponudbo pogojujejo s tem, da ima posojilojemalec pri njih odprt plačilni račun, na katerega prejema svoje plače in enakovredne dohodke, v zameno za posamično ugodnost. V zvezi s tem poudarjam, da ker prejemanje dohodkov in s tem imetje plačilnega računa pri posojilodajalcu ni pogoj za pridobitev posojila samega, temveč le za pridobitev posamične ugodnosti, gre po mojem mnenju za paketno prodajo v smislu člena 4, točka 27, Direktive 2014/17. V obravnavanem primeru namreč posojilo predstavlja kreditno pogodbo in plačilni račun ločen finančni produkt v smislu člena 4, točka 27, Direktive 2014/17, v zameno za prejemanje dohodkov na račun pri posojilodajalcu pa se kreditna pogodba ponudi „pod drugačnimi pogoji“ v smislu navedene določbe, in sicer v obliki posamične ugodnosti.
(
14
)	Glej opombo 8 teh sklepnih predlogov.
(
15
)	V tem okviru pojasnjujem, prvič, da iz odgovora na zahtevo Sodišča po pojasnilih (glej opombo 8 teh sklepnih predlogov) izhaja, da ima predložitveno sodišče dvome o tem, čeprav nacionalni pravni okvir, na katerem temelji izpodbijani sklep, in sicer člen 67 zakona št. 2016‑1691 z dne 9. decembra 2016 o preglednosti, boju proti korupciji in modernizaciji gospodarskega življenja, zahteva spoštovanje člena L. 312-1-2 monetarnega in finančnega zakonika, ki po mnenju Conseil d’État (državni svet) dovoljuje paketno prodajo v smislu člena 4, točka 27, Direktive 2014/17 in prepoveduje vezano prodajo v smislu člena 4, točka 26, iste direktive. V zvezi s tem ugotavljam, drugič, da se zdi, da dvomi predložitvenega sodišča glede obsega nacionalne ureditve iz postopka v glavni stvari izhajajo zlasti iz tega, da je mogoče, da kreditne institucije v praksi pogojujejo pridobitev posojila s klavzulo o prejemanju dohodkov na račun pri posojilodajalcu in s tem s pridobitvijo plačilnega računa, kar pomeni vezano prodajo. Conseil d’État (državni svet) namreč v odgovoru na zahtevo Sodišča po pojasnilih s sklicevanjem na poročilo iz januarja 2019 o prejemanju dohodkov na račun pri posojilodajalcu, ki ga je na zahtevo ministra za gospodarstvo in finance pripravila predsednica posvetovalnega odbora za finančni sektor, navaja dve zainteresirani osebi, ki imata mnenja o tem: predstavnika posrednikov menita, da „v resnici nadomestilo v zameno ni eno, ker v primerih, obravnavanih do zdaj, prihaja do označevanja postavke s standardno obrestno mero za postavko, imenovano ‚s prejemanjem dohodkov na račun pri posojilodajalcu‘, in do dodajanja nove, veliko slabše postavke, imenovane ‚brez prejemanja dohodkov na račun pri posojilodajalcu‘, oziroma postavke z zelo visokim pribitkom“. Podobno predstavniki strank fizičnih oseb trdijo, da „sta odprtje bančnega računa in sklenitev pogodbe za različne produkte (paket, avtomobilsko in stanovanjsko zavarovanje) pogosto predhodni pogoj za odobritev nepremičninskega kredita“. Naj dodam, da kreditne institucije, nasprotno, navajajo, da si lahko stranka vedno izbere, da svojih dohodkov ne bo prejemala na račun pri posojilodajalcu in da torej ne bo izkoristila posamične ugodnosti. Po mojem mnenju je treba razlikovati med vprašanjem morebitnega nespoštovanja ureditve iz postopka v glavni stvari s strani kreditnih institucij in vprašanjem združljivosti te ureditve same po sebi s pravom Unije.
(
16
)	Kljub temu opozarjam, da je Komisija na obravnavi poudarila, da uvodna izjava 24 Direktive 2014/17 vsebuje pojasnilo glede obsega dovoljenja paketne prodaje iz člena 12(1) Direktive 2014/17. V tej uvodni izjavi je navedeno, da ne bi smeli omejevati paketne prodaje produktov, ki lahko koristijo potrošnikom, temveč da bi morale države članice z nadaljnjim pozornim spremljanjem trgov maloprodajnih finančnih storitev zagotoviti, da paketna prodaja ne izkrivlja potrošnikove izbire in konkurence na trgu. Zato bi moralo biti dovoljenje za tako prodajo vedno dano v korist potrošnika in svobodne konkurence, zakonodajalec pa bi moral v tem okviru preprečiti položaje, ki so v nasprotju s temi koristmi.
(
17
)	Ker bi bilo vprašanje za predhodno odločanje zaradi tega neupoštevno, zaradi izčrpnosti poudarjam, da je postavljeno vprašanje kljub temu dopustno. Ker namreč med drugim opredelitve ureditve iz postopka v glavni stvari kot vezane prodaje ni mogoče izključiti, je treba šteti, da je odgovor na postavljeno vprašanje koristen za predložitveno sodišče za rešitev spora o glavni stvari in da je zato vprašanje dopustno. Glej v tem smislu zlasti sodbe z dne 27. oktobra 1993, Enderby (C‑127/92, EU:C:1993:859, točki 11 in 12); z dne 7. decembra 2010, VEBIC (C‑439/08, EU:C:2010:739, točke od 44 do 48), in z dne 2. maja 2019, A-Fonds (C‑598/17, EU:C:2019:352, točke od 34 do 40).
(
18
)	V skladu z opredelitvijo vezane prodaje iz člena 4, točka 26, Direktive 2014/17 to pomeni, da kreditna pogodba potrošniku ni ponujena ločeno od plačilnega računa in da je torej obveznost prejemanja dohodkov na ta račun pogoj za samo pridobitev kredita.
(
19
)	Opozarjam, da določba iz člena 12 Direktive 2014/17 ni bila del predloga direktive, ki ga je vložila Komisija (COM(2011) 142 final), temveč je bila vključena ob prvem branju v Evropskem parlamentu.
(
20
)	Naj spomnim, da francoska vlada primarno trdi, da ureditev iz postopka v glavni stvari dovoljuje paketno prodajo (glej točko 38 teh sklepnih predlogov).
(
21
)	Glej točko 21 teh sklepnih predlogov.
(
22
)	V zvezi s tem ugotavljam tudi, da iz poročila iz januarja 2019 o prejemanju dohodkov na račun pri posojilodajalcu, ki ga je na zahtevo ministra za gospodarstvo in finance pripravila predsednica posvetovalnega odbora za finančni sektor ter na katerega se predložitveno sodišče sklicuje v svojem odgovoru na zahtevo po pojasnilih, izhaja, da „lahko prejemanje dohodkov na račun pri posojilodajalcu zlasti pomeni dodatno zavarovanje, koristno pri preučitvi prošnje za posojilo“. Na podlagi te pripombe ni mogoče ugotoviti, ali se obravnavana ureditev nanaša na enega od namenov iz člena 12(2)(a) Direktive 2014/17.
(
23
)	Glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 10. septembra 2014, Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, točka 77).
(
24
)	Člen 1(6) Direktive 2014/92 v povezavi z uvodno izjavo 12 te direktive.
(
25
)	Glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 4. junija 2009, SALIX Grundstücks-Vermietungsgesellschaft (C‑102/08, EU:C:2009:345, točke od 40 do 42 in navedena sodna praksa). Poudarjam, da se ta sodna praksa uporablja tudi v primeru prenosa neobveznega odstopanja, kot je člen 12(3) Direktive 2014/17. Glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 21. oktobra 2010, Accardo in drugi (C‑227/09, EU:C:2010:624, točka 55).
(
26
)	Dejstvo, da ureditev iz postopka v glavni stvari zahteva, da mora biti iz ponudbe razvidna posamična ugodnost, pri čemer se navedejo pogoji, obrestna mera ali drugi elementi, glede na katere je ta ugodnost vzpostavljena in ki bi jih posojilodajalec uporabil, če posojilojemalec ne bi več izpolnjeval zahteve po prejemanju dohodkov na račun pri posojilodajalcu (člen L. 313-25 zakonika o varstvu potrošnikov), te ugotovitve ne more izpodbiti.
(
27
)	Glej v zvezi s tem opombo 22 teh sklepnih predlogov.
(
28
)	Glej točko 36 teh sklepnih predlogov.
(
29
)	Namreč, ker zaprtje računa, ki ga je posojilojemalec odprl pri posojilodajalcu, da bi nanj prejemal svoje dohodke v zameno za posamično ugodnost, povzroči le zaprtje tega računa, gre po mojem mnenju za paketno prodajo v smislu Direktive 2014/17; glej opombo 13 teh sklepnih predlogov.
(
30
)	Poleg tega, ker iz mojega odgovora na prvo vprašanje za predhodno odločanje izhaja, da je zadevna ureditev iz postopka v glavni stvari na podlagi Direktive 2014/17 prepovedana, saj ta ureditev dovoljuje vezano prodajo v smislu navedene direktive, je odveč preučiti tudi skladnost take ureditve z določbami, na katere se nanaša drugo vprašanje za predhodno odločanje.
(
31
)	Direktiva 2007/64 se v skladu s svojim členom 2(1) uporablja za „plačilne storitve“, zagotovljene v Evropski uniji. Pojem „plačilne storitve“ je opredeljen v členu 4, točka 3, te direktive kot katera koli poslovna dejavnost, našteta v Prilogi. V točki 1 Priloge so navedene „[s]toritve, ki omogočajo gotovinske pologe na plačilni račun, ter vse dejavnosti, ki so potrebne za upravljanje plačilnega računa“.
(
32
)	Člen 40 Direktive 2007/64. Okvirna pogodba je v členu 4, točka 12, navedene direktive opredeljena kot pogodba o plačilnih storitvah, ki ureja izvršitev enkratne plačilne transakcije ali več zaporednih plačilnih transakcij v prihodnosti ter lahko vsebuje obveznost in pogoje za odprtje plačilnega računa.
(
33
)	Glej uvodno izjavo 29 Direktive 2007/64.
(
34
)	Glej člen 2(1) Direktive 2015/2366 v povezavi s členom 4, točka 3, te direktive.
(
35
)	Glej uvodno izjavo 2 Direktive 2014/92 in člen 1 te direktive.
(
36
)	Glej opombo 6 teh sklepnih predlogov.
(
37
)	Naj namreč spomnim, da pojem „plačilni račun“ v smislu člena L. 313-25-1 zakonika o varstvu potrošnikov vključuje tudi račune, ki jih posojilojemalci uporabljajo za izvajanje dnevnih plačilnih transakcij. V zvezi s tem je v uvodni izjavi 12 Direktive 2014/92, navedeni v točki 10 teh sklepnih predlogov, opredeljeno področje uporabe direktive iz člena 1(6). Iz te opredelitve v bistvu izhaja, da se direktiva uporablja za plačilni račun, namenjen izključno odplačevanju hipotekarnega posojila, kadar se ta račun uporablja tudi za izvajanje dnevnih plačilnih transakcij.