62017CC0266
ĢENERĀLADVOKĀTA MANUELA KAMPOSA SANČESA BORDONAS [MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA]
SECINĀJUMI
sniegti 2018. gada 13. septembrī (
1
)
Apvienotās lietas C‑266/17 un C‑267/17
Rhein-Sieg-Kreis
pret
Verkehrsbetrieb Hüttebräucker GmbH,
BVR Busverkehr Rheinland GmbH (C‑266/17),
piedaloties
Regionalverkehr Köln GmbH,
un
Rhenus Veniro GmbH & Co. KG
pret
Kreis Heinsberg (C‑267/17),
piedaloties
WestVerkehr GmbH
(Oberlandesgericht Düsseldorf (Federālās zemes Augstākā tiesa Diseldorfā, Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Prejudiciālais jautājums – Transports – Sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumi, izmantojot autoceļus – Pakalpojumu valsts līgumu tieša piešķiršana: tieši pakļauts pakalpojumu sniedzējs – Regulas (EK) Nr. 1370/2007 piemērošanas nosacījumi – Līdzīga kontrole – Tālāka tiešā piešķiršana, ko īsteno tieši pakļauts pakalpojumu sniedzējs – Brīdis, kurā ir jāizvērtē tiešas piešķiršanas nosacījumi
1.
Šo divu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatā ir līgumi par sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumiem, ko sniedz ar autobusu, kurus Vācijas vietējās iestādes ir tieši piešķīrušas (vai kas tiek piešķirti) attiecīgiem saviem “tieši pakļautiem pakalpojumu sniedzējiem”. Iesniedzējtiesa uzsver, ka neviens no šiem līgumiem no juridiskā viedokļa nav transporta koncesijas līgums.
2.
Šī tiešas piešķiršanas mehānisma plašā izmantošana, kas notiek bez atklāta konkursa un sniedz priekšrocības pašvaldības transporta uzņēmumiem, satrauc pārējos šīs nozares privātos uzņēmumus, kuru tirgus daļa tiek samazināta, vienlaikus publiskā sektora uzņēmumu daļai saglabājoties vai palielinoties.
3.
Iesniedzējtiesa vēlas zināt, pirmkārt un galvenokārt, vai šo līgumu tiešu piešķiršanu tieši pakļautiem pakalpojumu sniedzējiem reglamentē lex specialis, kas šajā gadījumā būtu Regulas Nr. 1370/2007 (
2
) 5. pants, vispārējās direktīvas publiskā iepirkuma jomā vai LESD. Papildus šīm būtiskajām šaubām tās jautājumi attiecas uz attiecību starp vietējām iestādēm un tām tieši pakļautiem pakalpojumu sniedzējiem citiem aspektiem.
I. Savienības tiesiskais regulējums. Regula Nr. 1370/2007
4.
2. pantā ir noteikts:
“Šajā regulā:
[..]
b)
“kompetenta iestāde” ir jebkura dalībvalsts vai dalībvalstu valsts iestāde vai valsts iestāžu grupa, kam ir pilnvaras attiecīgā ģeogrāfiskajā apgabalā iesaistīties sabiedriskā pasažieru transportā, vai jebkura šādi pilnvarota struktūra;
c)
“kompetenta vietēja iestāde” ir jebkura kompetentā iestāde, kuras kompetencē ir ģeogrāfisks apgabals, kas nav valsts mēroga apgabals;
[..]
h)
“tieša piešķiršana” ir pakalpojumu valsts līguma piešķiršana noteiktam sabiedrisko pakalpojumu sniedzējam bez iepriekšējas konkursa procedūras;
i)
[..] “pakalpojumu valsts līgums” ir viens vai vairāki akti, kas uzliek juridiskas saistības un kuros ir apliecināta kādas kompetentās iestādes vienošanās ar sabiedrisko pakalpojumu sniedzēju, uzticot šim sabiedrisko pakalpojumu sniedzējam tādu sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumu apsaimniekošanu un sniegšanu, uz kuriem attiecas sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības; [..]
j)
“iekšējs pakalpojumu sniedzējs” ir juridiski patstāvīgs subjekts, ko kompetentā iestāde vai, vairāku iestāžu gadījumā, vismaz viena kompetentā vietējā iestāde kontrolē līdzīgi tam, kā tā kontrolē savas struktūrvienības;
[..].”
5.
Saskaņā ar 4. pantu:
“[..]
7.   [..] Ja slēdz apakšuzņēmuma līgumus, pakalpojumu sniedzējam, kuram saskaņā ar šo regulu uzticēta sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumu pārvaldīšana un sniegšana, ir pienākums pašam sniegt sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumu būtisku daļu, kas var būt arī mazāka par pusi.”
6.
5. pantā ir noteikts:
“1.   Pakalpojumu valsts līgumus piešķir saskaņā ar šajā regulā paredzētajiem noteikumiem. Tomēr pakalpojumu līgumus vai pakalpojumu valsts līgumus, kā noteikts [Eiropas Parlamenta un Padomes] Direktīvā 2004/17/EK [(2004. gada 31. marts), ar ko koordinē iepirkuma procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un pasta pakalpojumu nozarēs (OV 2004, L 134, 1. lpp.)] un [Eiropas Parlamenta un Padomes] Direktīvā 2004/18/EK [(2004. gada 31. marts), par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (OV 2004, L 134, 114. lpp.)] [turpmāk tekstā kopā sauktas – “Publiskā iepirkuma direktīvas”], sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumiem, ko sniedz ar autobusu vai tramvaju, piešķir saskaņā ar procedūrām, kas paredzētas saskaņā ar minētajām direktīvām, ja šādi līgumi nav pakalpojumu koncesijas līgumi, kā noteikts minētajās direktīvās. Ja līgumus piešķir saskaņā ar Direktīvu [2004/17] vai Direktīvu [2004/18], nepiemēro šā panta 2. līdz 6. punktu.
2.   Ja vien tas nav aizliegts ar attiecīgās valsts tiesību aktiem, jebkura kompetenta vietēja iestāde neatkarīgi no tā, vai tā ir individuāla iestāde vai iestāžu grupa, kas sniedz integrētus sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumus, var pieņemt lēmumu pati sniegt sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumus vai tieši piešķirt pakalpojumu valsts līgumus juridiski patstāvīgam subjektam, ko kompetentā vietējā iestāde – vai iestāžu grupas gadījumā vismaz viena kompetentā vietējā iestāde – kontrolē līdzīgi tam, kā tā kontrolē savas nodaļas. Ja kompetentā vietējā iestāde pieņem šādu lēmumu, piemēro šādus nosacījumus:
a)
lai noteiktu, vai kompetentā vietējā iestāde veic šādu kontroli, ņem vērā to, cik lielā mērā tā ir pārstāvēta administratīvās, vadības vai pārraudzības struktūrās, kādas ir statūtos ietvertās normas, kas uz to attiecas, kādas tai ir īpašumtiesības un faktiskā ietekme uz stratēģiskiem lēmumiem un individuāliem vadības lēmumiem, kā arī kontrole pār tiem. Saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem kompetentajai valsts iestādei, jo īpaši valsts un privātā sektora partnerībā, nav obligāti jābūt 100 % īpašumtiesībām, lai nodibinātu kontroli šā punkta nozīmē, ar noteikumu, ka valsts ietekme dominē un kontroli var nodibināt, pamatojoties uz citiem kritērijiem;
b)
nosacījums šā punkta piemērošanai ir tāds, ka tieši pakļauts pakalpojumu sniedzējs un jebkurš subjekts, ko minētais pakalpojumu sniedzējs kaut minimāli ietekmē, sabiedriskā pasažieru transporta darbības veic kompetentās vietējās iestādes teritorijā – neatkarīgi no jebkādām ārējām līnijām vai citiem šīs darbības palīgelementiem, kas iesniedzas kompetento vietējo kaimiņu iestāžu teritorijā, – un nepiedalās konkursos, ko attiecībā uz sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumu sniegšanu organizē ārpus minētās kompetentās vietējās iestādes teritorijas;
c)
neatkarīgi no b) apakšpunkta tieši pakļauts pakalpojumu sniedzējs var piedalīties taisnīgos konkursos, sākot ar diviem gadiem pirms šim pakalpojumu sniedzējam tieši piešķirtā pakalpojumu valsts līguma beigām, ar nosacījumu, ka ir pieņemts galīgs lēmums nodot tieši pakļautā pakalpojumu sniedzēja līgumā ietvertos sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumus taisnīgai konkursa procedūrai un ka tieši pakļautais pakalpojumu sniedzējs nav noslēdzis citu tieši piešķirtu pakalpojumu valsts līgumu;
[..]
e)
ja saskaņā ar 4. panta 7. punktu apsver apakšuzņēmuma līguma slēgšanu, iekšējam pakalpojumu sniedzējam ir pienākums pašam sniegt lielāko daļu sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumu.
3.   Jebkura kompetentā iestāde, kas uztic pakalpojumus trešai personai, kura nav tieši pakļauts pakalpojumu sniedzējs, piešķir pakalpojumu valsts līgumus, izsludinot konkursu, izņemot 4., 5. un 6. punktā paredzētos gadījumus. Konkursam pieņemtā procedūra ir atvērta visiem pakalpojumu sniedzējiem, un tajā ievēro pārredzamības, taisnīguma un nediskriminācijas principu[s]. Pēc piedāvājumu iesniegšanas un varbūtējas iepriekšējas atlases procedūrā var ietvert sarunas saskaņā ar šiem principiem, lai noteiktu, kā vislabāk izpildīt īpašas vai sarežģītas prasības.
[..]”
7.
7. pantā ir noteikts:
“[..]
2.   Katra kompetentā iestāde pieņem vajadzīgos pasākumus, lai vēlākais gadu pirms konkursa procedūras sākšanas vai gadu pirms tiešās piešķiršanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī publicētu vismaz šādu informāciju:
a)
kompetentās iestādes nosaukumu un adresi;
b)
paredzētās piešķiršanas veidu;
c)
iespējamus ar piešķiršanu saistītus pakalpojumus un teritorijas.
[..]”
8.
8. pantā ir paredzēts:
“[..]
2.   Neskarot 3. punktu, pakalpojumu valsts līgumu piešķiršana pārvadājumiem pa dzelzceļu un autoceļiem atbilst 5. panta prasībām no 2019. gada 3. decembra. Šajā pārejas laikā dalībvalstis veic pasākumus, lai pakāpeniski izpildītu 5. panta prasības nolūkā novērst nopietnas strukturālas problēmas, jo īpaši attiecībā uz transporta jaudu.
Sešos mēnešos pēc pārejas laika pirmās puses beigām dalībvalstis sniedz Komisijai progresa ziņojumu, īpaši norādot, kā īsteno pakalpojumu valsts līgumu pakāpenisku piešķiršanu saskaņā ar 5. pantu. Pamatojoties uz dalībvalstu progresa ziņojumiem, Komisija var ierosināt attiecīgus dalībvalstīm adresētus pasākumus.
3.   Piemērojot 2. punktu, neņem vērā pakalpojumu valsts līgumus, kas saskaņā ar Kopienas un valsts tiesību aktiem piešķirti:
a)
pirms 2000. gada 26. jūlija saskaņā ar taisnīgu konkursa procedūru;
b)
pirms 2000. gada 26. jūlija saskaņā ar procedūru, kas nav taisnīga konkursa procedūra;
c)
no 2000. gada 26. jūlija un pirms 2009. gada 3. decembra saskaņā ar taisnīgu konkursa procedūru;
d)
no 2000. gada 26. jūlija un pirms 2009. gada 3. decembra saskaņā ar procedūru, kas nav taisnīga konkursa procedūra.
Līgumi, kas minēti a) apakšpunktā, var palikt spēkā līdz to darbības termiņa beigām. Līgumi, kas minēti b) un c) apakšpunktā, var palikt spēkā līdz to darbības termiņa beigām, bet ne ilgāk par 30 gadiem. Līgumi, kas minēti d) apakšpunktā, var palikt spēkā līdz to darbības termiņa beigām, ja vien tie ir termiņa līgumi un ja to termiņi ir salīdzināmi ar 4. pantā paredzētajiem termiņiem.
Pakalpojumu valsts līgumi var palikt spēkā līdz to darbības termiņa beigām, ja to pārtraukšana radītu nesamērīgas juridiskas vai ekonomiskas sekas un ja Komisija ir devusi atļauju.
[..]”
II. Lietas fakti un prejudiciālie jautājumi
A.
Lieta C‑266/17
9.
Rhein-Sieg-Kreis (Reinas-Zīges rajons) ir Ziemeļreinas-Vestfālenes vietējā pašvaldība, kas atbilstoši valsts tiesiskajam regulējumam ir kompetentā iestāde savā ģeogrāfiskajā apgabalā Regulas izpratnē.
10.
Reinas-Zīges rajonam ir tieši pakļauts pakalpojumu sniedzējs (Regionalverkehr Köln GmbH, turpmāk tekstā – “RV Köln”), kas ir atsevišķa juridiskā persona (
3
). Kā ir norādīts lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, šis Kreis (rajons) īsteno pār RV Köln kontroli, kas ir “līdzīga tai, ko tas īsteno pret savām nodaļām, kopējas kontroles kopā ar citiem pieaicinātās personas dalībniekiem formā” (
4
).
11.
Turklāt kopā ar citām pašvaldībām Reinas-Zīges rajons ir nodibinājis mērķapvienību (Verkehrsverbund Rhein-Sieg), kas nodarbojas tostarp ar tarifu noteikšanu, bet neīsteno transporta pakalpojumus.
12.
Rajons paziņoja (
5
), ka saskaņā ar Regulas 5. panta 2. punktu plāno līguma par sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumu sniegšanu tiešu piešķiršanu “tā rajona teritorijā ar ārējām līnijām kaimiņu teritorijās” (
6
).
13.
RV Köln sniedz piešķirto sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumu rajona teritorijā ar ārējām līnijām kaimiņu teritorijās vai citiem šīs darbības palīgelementiem, kas iesniedzas kompetento vietējo kaimiņu iestāžu teritorijā (
7
).
14.
Piešķiršanas paziņojumu Verkehrsbetrieb Hüttebräucker GmbH un BVR Busverkehr Rheinland GmbH apstrīdēja Vergabekammer Rheinland (Reinzemes Publisko iepirkumu palāta, Vācija), kas aizliedza tiešu līguma piešķiršanu tieši pakļautam pakalpojumu sniedzējam, jo nebija izpildīti Regulas 5. panta 2. punkta piemērošanas nosacījumi: pašvaldība neīstenoja kontroli pār pakalpojuma sniedzēju un sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumu sniegšana notika teritorijā, kas nav līgumslēdzējas iestādes teritorija.
15.
Reinzemes Publisko iepirkumu palātas lēmums tika pārsūdzēts iesniedzējtiesā. Iesniedzējtiesa uzsver, ka Vācijā pastāv atšķirīgi tiesu viedokļi par līgumiem par sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumu, izmantojot autoceļus, kam nav pakalpojumu koncesijas formas:
–
Dažas tiesas uzskata, ka tikai koncesija ir pamats tam, lai tiktu piemērota Regula. Ja nepastāv koncesija, tiek piemērots Publiskā iepirkuma direktīvu vispārējais [tiesiskais] režīms.
–
Citas tiesas uzskata, ka Regulas 5. panta 2. punktā ir noteikts speciālais [tiesiskais] režīms, kas prevalē pār vispārējām normām. 5. panta 1. punkta atsauce uz Publiskā iepirkuma direktīvām šādos gadījumos, kā konkrētajās lietās, nav pamatota, jo tās neattiecas uz iekšējām [tiešām] piešķiršanām.
16.
Šajos apstākļos Oberlandesgericht Düsseldorf (Federālās zemes Augstākā tiesa Diseldorfā) uzdod Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“1)
Vai Regulas (EK) Nr. 1370/2007 5. panta 2. punkts ir jāpiemēro līgumiem, kuru gadījumā nav runa par līgumiem, kuri minētās regulas 5. panta 1. punkta pirmā teikuma izpratnē ir pakalpojumu koncesijas līgumi Direktīvu 2004/17/EK vai 2004/18/EK izpratnē?
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša:
2)
Ja individuāla kompetenta iestāde atbilstoši Regulas (EK) Nr. 1370/2007 5. panta 2. punktam tieši piešķir pakalpojumu valsts līgumu tieši pakļautam pakalpojumu sniedzējam, vai uz jautājumu par šīs iestādes kopā ar citu tieši pakļautā pakalpojumu sniedzēja dalībnieku kopējo kontroli ir jāatbild noliedzoši, ja pilnvaras iesaistīties sabiedriskā pasažieru transportā attiecīgā ģeogrāfiskajā apgabalā (Regulas (EK) Nr. 1370/2007 2. panta b) un c) punkts) ir sadalītas starp individuālo kompetento iestādi un iestāžu grupu, kas sniedz integrētus sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumus, piemēram, individuālajai kompetentai iestādei saglabājot pilnvaras piešķirt pakalpojumu valsts līgumus tieši pakļautam pakalpojumu sniedzējam, taču tarifu noteikšanas uzdevumu nododot pašvaldību transporta mērķapvienībai, kurā līdz ar individuālām iestādēm ietilpst citas to ģeogrāfiskajā apgabalā kompetentas iestādes?
3)
Ja individuāla kompetentā iestāde atbilstoši Regulas (EK) Nr. 1370/2007 5. panta 2. punktam tieši piešķir pakalpojumu valsts līgumu tieši pakļautam pakalpojumu sniedzējam, vai uz jautājumu par šīs iestādes kopā ar citu tieši pakļautā pakalpojumu sniedzēja dalībnieku kopējo kontroli ir jāatbild noliedzoši, ja saskaņā ar tā sabiedrības līgumu, pieņemot lēmumus par pakalpojumu valsts līguma saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1370/2007 5. panta 2. punktu stāšanos spēkā, tā grozīšanu vai izbeigšanu, balsstiesības ir tikai dalībniekam, kurš pats vai kura netiešais vai tiešais īpašnieks piešķir pakalpojumu valsts līgumu saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1370/2007 5. panta 2. punktu tieši pakļautam pakalpojumu sniedzējam?
4)
Vai Regulas (EK) Nr. 1370/2007 5. panta 2. punkta otrā teikuma b) apakšpunkts pieļauj situāciju, kad tieši pakļauts pakalpojumu sniedzējs arī citām kompetentām vietējām iestādēm sniedz to teritorijā sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumus (ieskaitot jebkādas ārējās līnijas vai citus pakalpojumu elementus, kas iesniedzas kompetento vietējo kaimiņu iestāžu teritorijā), ja līgumu slēgšanas tiesības par tiem netiek piešķirtas organizētā konkursa procedūrā?
5)
Vai Regulas (EK) Nr. 1370/2007 5. panta 2. punkta otrā teikuma b) apakšpunkts pieļauj situāciju, kad tieši pakļauts pakalpojumu sniedzējs sniedz sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumus ārpus iestādes, kas tam ir piešķīrusi pilnvarojumu, teritorijas citām iestādēm, kas ir pilnvarotas sniegt pakalpojumus, pamatojoties uz pakalpojumu līgumiem, kuriem ir piemērojams Regulas (EK) Nr. 1370/2007 8. panta 3. punktā paredzētais pārejas tiesiskais regulējums?
6)
Kurā brīdī ir jābūt izpildītām Regulas (EK) Nr. 1370/2007 5. panta 2. punktā izvirzītajām prasībām?”
B.
Lieta C‑267/17
17.
Kreis Heinsberg (Heinsbergas rajons) ir Ziemeļreinas-Vestfālenes pašvaldība. Kopā ar Āhenes [Aachen] pilsētu, Āhenes pilsētu reģionu un Dīrenes [Düren] rajonu tas ir pašvaldību mērķapvienības Aachener Verkehrsverbund, kas ir izveidota, lai veicinātu un atbalstītu tās biedru pilsētas sabiedriskā pasažieru transportu, biedrs (
8
).
18.
2016. gada 15. martā Heinsbergas rajons paziņoja (
9
), ka tas saskaņā ar Regulas 5. panta 2. punktu plāno sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumu, ko sniedz ar autobusu un citiem transportlīdzekļiem, tiešu piešķiršanu, nerīkojot konkursu.
19.
Tieši pakļautais pakalpojumu sniedzējs (
10
), kuram rajons plānoja piešķirt šo pakalpojumu no 2018. gada 1. janvāra uz 120 mēnešiem, bija WestVerkehr GmbH, sabiedrība, kas savu darbību galvenokārt veica ar sava pilnībā piederoša meitasuzņēmuma Kreisverkehrsgesellschaft Heinsberg mbH starpniecību un kam bija nodoms to šādi īstenot arī pēc tiešās piešķiršanas.
20.
Rhenus Veniro GmbH apstrīdēja līguma piešķiršanu Reinzemes Publisko iepirkumu palātā, kas 2016. gada 11. novembrī tās pārsūdzību noraidīja, tādēļ šī sabiedrība ir vērsusies Oberlandesgericht Düsseldorf (Federālās zemes Augstākā tiesa Diseldorfā), apgalvojot, ka: a) Regulas 5. panta 2. punkts nav piemērojams un b) pakārtoti, Heinsbergas rajonam kā Aachener Verkehrsverbund biedram nav kompetences līguma tiešai piešķiršanai, jo šī kompetence piemīt individuālai iestādei vai iestāžu grupai, nevis vienai iestādei kā grupas biedrei.
21.
Šādos apstākļos Oberlandesgericht Düsseldorf (Federālās zemes Augstākā tiesa Diseldorfā) uzdod Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“1)
Vai Regulas (EK) Nr. 1370/2007 5. panta 2. punkts ir jāpiemēro tādiem tieši piešķiramiem pakalpojumu valsts līgumiem Regulas 2. panta i) punkta izpratnē, kuri regulas 5. panta 1. punkta otrā teikuma izpratnē nav pakalpojumu koncesijas līgumi saskaņā ar Direktīvām 2004/17/EK vai 2004/18/EK?
2)
Vai Regulas (EK) Nr. 1370/2007 2. panta b) punktā un 5. panta 2. punktā, izmantojot vārdu “vai”, tiek pieņemta vai nu individuālas iestādes, vai arī iestāžu grupas ekskluzīvā kompetence, vai arī saskaņā ar šīm tiesību normām individuāla iestāde var būt arī iestāžu grupas biedre un nodot grupai atsevišķus uzdevumus, taču vienlaikus atbilstoši 2. panta b) punktam saglabāt iesaistīšanās tiesības un būt kompetentā vietējā iestāde regulas 5. panta 2. punkta izpratnē?
3)
Vai Regulas (EK) Nr. 1370/2007 5. panta 2. punkta otrā teikuma e) apakšpunkts, nosakot tieši pakļautam pakalpojumu sniedzējam pienākumu pašam sniegt lielāko daļu sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumu, izslēdz, ka tas šo lielāko daļu pakalpojumu sniedz ar tam pilnībā piederoša meitasuzņēmuma starpniecību?
4)
Kurā brīdī – jau plānotās tiešas piešķiršanas saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1370/2007 7. pantu publicēšanas brīdī vai tikai pašas tiešās piešķiršanas brīdī – ir jābūt izpildītiem Regulas (EK) Nr. 1370/2007 5. panta 2. punktā izvirzītajiem nosacījumiem?”
III. Tiesvedība Tiesā
22.
Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesas kancelejā tika iesniegti 2017. gada 17. maijā, un tika pieņemts lēmums tos apvienot.
23.
Rakstveida apsvērumus ir iesniegušas Verkehrsbetrieb Hüttebräucker GmbH, Rhenus Veniro GmbH, Reinas-Zīges un Heinsbergas rajoni, Austrijas valdība un Eiropas Komisija.
24.
Verkehrsbetrieb Hüttebräucker GmbH, Rhenus Veniro GmbH, BVR Busverkher Rheinland Gmbh, Reinas-Zīges un Heinsbergas rajoni, kā arī Eiropas Komisija piedalījās 2018. gada 31. maija tiesas sēdē.
IV. Analīze
A.
Regulas piemērošana (pirmais prejudiciālais jautājums lietās C‑266/17 un C‑267/17)
25.
Ir jāsāk ar to, ka šajās divās tiesvedībās juridiskās attiecības starp iestādi, kas piešķir pilnvarojumu, un pakalpojumu sniedzēju, kas sniedz sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumu, kā uzskata iesniedzējtiesa, atbilst nevis sabiedrisko pakalpojumu koncesijai, bet gan pakalpojumu valsts līgumam.
26.
Ja tā ir, tad ir piemērojams Regulas 5. panta 1. punkts, tādējādi principā attiecīgā pakalpojumu valsts līguma piešķiršana ir īstenojama saskaņā ar Direktīvām 2004/17 un 2004/18 (
11
).
27.
Problēma ir tajā, ka šīs divas direktīvas – atšķirībā no vēlākajām 2014. gada direktīvām (
12
) – neregulē tiešu šo līgumu piešķiršanu tieši pakļautiem pakalpojumu sniedzējiem (ko dēvē arī par in house pakalpojumu sniedzējiem). Šajā situācijā izvēle ir šāda:
–
atsaucoties uz judikatūru (
13
), kas atbilstoši tiesiskajam regulējumam pirms 2014. gada iepirkumu direktīvu spēkā stāšanās noteica pretendentu tiešās atlases formu, ja bija runa tikai par iekšēju līgumslēdzējai iestādei, kas to kontrolē, noderīgu mehānismu. Judikatūra lietā Teckal, kura ir izstrādāta tieši kā izņēmums Direktīvu 2004/17 un 2004/18 piemērošanai, sniedz tiesas vadlīnijas šāda veida piešķiršanām, ko īsteno valsts iestādes attiecībā pret savām struktūrvienībām;
–
piemērot speciālās normas, kas Regulā paredzētas šāda veida piešķiršanām tieši pakļautiem pakalpojumu sniedzējiem.
28.
Kā to atspoguļo Vācijas tiesu atšķirīgie viedokļi, kas ir minēti lūgumos sniegt prejudiciālus nolēmumus, problēmas risinājums nav acīmredzams un tiesisko režīmu atšķirība, kas izriet no atšķirīgajiem viedokļiem, ir būtiska. Citādi būtu, ja tiesvedībās, kas ir šo prejudiciālo jautājumu pamatā, varētu piemērot 2014. gada direktīvas, jo ar nelielām atšķirībām par to būtībā ir runa judikatūras lietā Teckal (
14
) formulējumā.
29.
Tādā gadījumā nebūtu grūti atzīt, ka atsauce uz 2004. gada direktīvām, kas ir ietverta Regulas 5. panta 1. punktā, būtu jāsaprot kā atsauce uz 2014. gada direktīvām, kad tās stājas spēkā (
15
). Un, tā kā šīs direktīvas jau tieši ietver noteikumus pakalpojumu valsts līgumu piešķiršanai in house pakalpojumu sniedzējiem, būtu jāizlemj, vai tās prevalē pār Regulas 5. panta 2. punkta noteikumiem (
16
). Tomēr 2014. gada direktīvu piemērošana ratione temporis nav īstenojama šajās lietās (
17
).
30.
Tiesa ir atzinusi, ka ir “jāpiemēro direktīva, kura ir spēkā brīdī, kad līgumslēdzēja iestāde izvēlas, kādu procedūru tā īstenos, un pilnīgi noskaidro, vai pastāv pienākums veikt iepirkuma procedūras iepriekšēju izsludināšanu publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanai (spriedums, [2013. gada 11. jūlijs], Komisija/Nīderlande, C‑576/10, EU:C:2013:510, 52. punkts un tajā minētā judikatūra). Turpretī nav piemērojamas tādas direktīvas normas, kuras pārejas noteikumi vairs nav spēkā brīdī, kad notiek šī izvēle (šajā nozīmē skat. spriedumu, [2000. gada 5. oktobris], Komisija/Francija, C‑337/98, EU:C:2000:543, 41. un 42. punkts)” (
18
).
31.
Abos lūgumos sniegt prejudiciālu nolēmumu ir konstatēts, ka tiešās piešķiršanas paziņojumi tika publicēti pirms 2014. gada direktīvu transponēšanas termiņa (
19
). Turklāt nav neviena objektīva apstākļa, no kura izrietētu, ka iestādes, kas piešķir pilnvarojumu, izvēle būtu mainījusies attiecībā uz to, kas tika publicēts attiecīgajos ziņojumos.
32.
Tādējādi, tā kā nepastāv iespēja izmantot 2014. gada direktīvu noteikumus par tiešu piešķiršanu tieši pakļautiem pakalpojumu sniedzējiem, uzmanība atkal ir jāpievērš alternatīvai, ko es izklāstīju iepriekš.
33.
Procedūras, kas ir noteiktas Direktīvā 2004/17 un Direktīvā 2004/18, nav piemērojamas šāda veida in house līgumu piešķiršanām. Kā ir noteikts citos secinājumos, “in house režīmā līgumslēdzēja iestāde, no funkcionālā viedokļa raugoties, slēdz līgumu nevis ar kādu citu patstāvīgu uzņēmumu, bet gan – ņemot vērā tās un šā formāli patstāvīgā uzņēmuma starpā pastāvošo saikni – patiesībā pati ar sevi. Patiesu savrupības attiecību neesamības dēļ līgumslēdzējai iestādei nav pienākuma piemērot publiskā iepirkuma procedūras, ja savu uzdevumu izpildei tā izmanto savus resursus [..]” (
20
).
34.
Tāpēc līguma piešķiršana tieši pakļautiem pakalpojumu sniedzējiem būtu regulējama vai nu saskaņā ar judikatūru lietā Teckal, vai saskaņā ar Regulas 5. panta 2. punkta (ja ir runa par sauszemes pārvadājumu pakalpojumiem) speciālajām normām.
35.
Lai arī es atzīstu pretējo viedokļu nozīmīgumu, es sliecos par labu tam, ka Regulas 5. panta 2. punkts prevalē. Manuprāt, ir vairāki argumenti, kas to pamato.
36.
Pirmais arguments ir tā paša 5. panta 1. punkta trešā teikuma gramatiska interpretācija, ja tas tiek interpretēts a sensu contrario [no pretējā viedokļa]. Ja šī panta 2. līdz 5. punkts nav piemērojams tikai izņēmuma gadījumā un ierobežoti (
21
) tad, ja pakalpojumu līgumus “piešķir saskaņā ar Direktīvu 2004/17/EK vai Direktīvu 2004/18/EK”, tie, ja šajās direktīvās nav ietverts regulējums par tiešo piešķiršanu tieši pakļautiem pakalpojumu sniedzējiem, ir pilnībā spēkā, kā tas ir šajā gadījumā. Es jau esmu uzsvēris, ka Tiesa uzskata, ka šīs divas direktīvas neattiecas uz in house piešķiršanām.
37.
Šo gramatisko interpretāciju apstiprina 5. panta 1. punkta redakcija, – līgumus par sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumu, ko sniedz ar autobusu, “piešķir saskaņā ar procedūrām, kas paredzētas saskaņā ar minētajām direktīvām [2004/17 un 2004/18]”, ja šādi līgumi nav pakalpojumu koncesijas līgumi. Ja šajās pēdējās minētajās direktīvās nav ietvertas nekādas procedūras līgumu piešķiršanai tieši pakļautiem pakalpojumu sniedzējiem, kas drīzāk ir valsts iestāžu uzdevumu izpildes ar saviem spēkiem mehānisms, kā tas arī ir, atsaucei nav pamatojuma un jēgas.
38.
Tā nenotiktu, ja būtu runa par piešķiršanām, kas ir atvērtas konkurences tirgum (proti, piešķiršanām citiem komersantiem, kas nav tieši pakļautie pakalpojumu sniedzēji), uz kurām atsauce pilnībā attiecas. Ja valsts iestāde vēlas piešķirt trešajām personām šāda veida līgumu, kas nav pakalpojumu koncesijas līgums, tas ir jādara atbilstoši konkurences procedūrām, un tās ir noteiktas Direktīvās 2004/17 un 2004/18.
39.
Otrais arguments attiecas uz piemērojamo normu sistēmisku vērtējumu saistībā ar speciālo tiesību normu. Ja Savienības likumdevējs 2007. gadā mēģināja (proti, pieņemot 2004. gada direktīvas) ieviest īpašu regulējumu sauszemes transporta pakalpojumu in house līgumu piešķiršanai, es uzskatu, ka šaubu gadījumā šis regulējums, kāds tas ir noteikts Regulas 5. panta 2. punktā, būtu saprotams prioritāri kā (vispārējā) norma, kas izriet no judikatūras lietā Teckal.
40.
Trešajā un pēdējā argumentā ir ņemts vērā Regulas 5. panta 2. punkta mērķis. Savienības likumdevējs ir vēlējies, ņemot vērā sauszemes pasažieru pārvadājumu pakalpojumu īpatnības, ka “jebkura valsts iestāde saskaņā ar atbilstīgiem attiecīgās valsts tiesību aktiem var izvēlēties pati sniegt sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumus teritorijā, ko tā pārvalda, vai bez konkursa uzticēt tos tieši pakļautam pakalpojumu sniedzējam”. Nosacījumi, lai varētu piemērot šo pēdējo procedūru [bez konkursa], ir diezgan precīzi un atspoguļo līdzsvaru starp šo mērķi un mērķi “nodrošināt [..] vienādu konkurences nosacījumu ievērošanu” (
22
).
41.
Šim nolūkam atbilstošāk ir piešķirt prioritāti regulas speciālajām normām, kas ir pielāgotas sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumu, ko sniedz ar autobusu, vajadzībām nekā ievērot judikatūras lietā Teckal kritērijus, kas ir spēkā attiecībā uz jebkuru pakalpojumu nozari. Starp šīm normām ir uzsverama norma, kas atļauj (un zināmā mērā veicina) vietējo iestāžu apvienošanos, lai piešķirtu šos līgumus tieši pakļautam pakalpojumu sniedzējam, ko tās kontrolē līdzīgi tam, kā tās kontrolē savas struktūrvienības.
42.
Apkopojot iepriekšminēto, vietējai iestādei, kas vēlas tieši piešķirt tieši pakļautam pakalpojumu sniedzējam līgumu par sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumu, ko sniedz ar autobusu, tas jādara, ievērojot Regulas 5. panta 2. punktā noteiktās prasības.
B.
Vietējās iestādes iesaistīšanās līguma piešķiršanā un kontrole pār tieši pakļautu pakalpojumu sniedzēju (lietu C‑266/17 un C‑267/17 otrais prejudiciālais jautājums un lietas C‑266/17 trešais prejudiciālais jautājums)
43.
Pašvaldības (rajoni), kas šajās divās lietās piešķīra (vai piedāvāja piešķirt) līgumu slēgšanas tiesības saviem tieši pakļautajiem pakalpojumu sniedzējiem, kopā ar citām līdzīgām iestādēm bija izveidojušas mērķapvienības (Verkehrsverbund) ar plašāku teritoriālo tvērumu. Viena no kompetencēm, kas ir piešķirta šīm mērķapvienībām, ir pasažieru transporta pakalpojumu tarifu noteikšana to atbilstošajās teritorijās (
23
).
44.
Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai šis apstāklis nav pretrunā tam, ka katra no divām vietējām iestādēm (rajoniem), kas ir mērķapvienības sastāvā, piešķir savus attiecīgos līgumus.
45.
Kā jau esmu izklāstījis, Regulas 5. panta 2. punkta pirmajā daļā vietējām iestādēm ir atļauts vienām pašām vai kopā ar citām iestādēm tieši piešķirt līgumus tieši pakļautiem pakalpojumu sniedzējiem, “[ja vien tos] kontrolē līdzīgi tam, kā tās kontrolē savas nodaļas”.
46.
Teorētiski es nesaskatu, kādēļ tarifu noteikšanas pilnvaru piešķiršana mērķapvienībai varētu mazināt individuālu iestāžu “līdzīgu kontroli” pār tieši pakļautu pakalpojumu sniedzēju. Šajā jautājumā es piekrītu iesniedzējtiesas viedoklim. Vienota tarifa noteikšana, par kuru lemj mērķapvienība, sekmē, ka pasažieri iegūst integrētu transporta pakalpojumu, nopērkot tikai vienu biļeti, neatkarīgi no tā, kurš no tieši pakļautajiem pakalpojumu sniedzējiem to īsteno un ar kuru vietējo iestādi tas ir saistīts.
47.
Šajā jautājumā ir būtiski, vai pastāv katras vietējās iestādes īstenota “līdzīga kontrole” (vai attiecīgajā gadījumā – kopēja grupas kontrole) pār tieši pakļautu pakalpojumu sniedzēju. Tiek pieļauts, ka pilnvaru piešķiršana mērķapvienībai varētu atņemt kompetenci vietējai iestādei tādā mērā, ka tā nekontrolētu tieši pakļauto pakalpojumu sniedzēju līdzīgi tam, kā tā kontrolē savas struktūrvienības.
48.
Tā kā prejudiciālais jautājums attiecas uz tarifu noteikšanas pilnvaru piešķiršanu mērķapvienībai, man nešķiet, ka šis fakts obligāti nenozīmē atteikšanos no kontroles pār tieši pakļauto pakalpojumu sniedzēju. Turklāt, tā kā vietējā iestāde ir mērķapvienības daļa, katrs rajons piedalās lēmumu par mērķapvienības tarifiem pieņemšanā, un tas pierāda, ka tas saglabā – lai arī dalītu – kontroli tostarp par šo pakalpojuma aspektu.
49.
Galīgs novērtējums par to, vai konkrētajos abu lietu apstākļos pastāv rajonu individuāla vai kopēja [grupas] kontrole pār tieši pakļauto pakalpojumu sniedzēju, protams, ir jāsniedz valsts tiesai, kurai vienīgajai ir pieejami attiecīgi pierādījumi, lai izspriestu lietu (
24
). Patiesībā lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu nav pietiekami detalizēti, lai gūtu uzticamu un pilnīgu priekšstatu par attiecībām starp vietējām iestādēm un tieši pakļauto pakalpojumu sniedzēju.
50.
Šajā pašā kontekstā lietas C‑266/17 trešajā prejudiciālajā jautājumā ir minēti 2015. gada 21. augustā dalībnieku kopsapulcē pieņemtie RV Köln statūtu grozījumi, ar kuriem balsstiesības ir ierobežotas tādējādi, ka tās būtu tikai tiem dalībniekiem, kuriem tiek piešķirts līgums saskaņā ar regulas 5. panta 2. punktu. Iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai šie statūtu grozījumi varētu ietekmēt kontroli, kuru īsteno vietējā līgumslēdzēja iestāde.
51.
Šajā sadaļā lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir grūti lasāms. Katrā ziņā tā 21. punktā ir norādīts, ka “šobrīd nav secināms, vai pieaicinātās personas sabiedrības līgums būs spēkā tā līdzšinējā redakcijā vai jaunajā 2015. gada 21. augusta redakcijā”. Taču iepriekš (6. punktā) ir skaidrots, ka 2015. gada 21. augusta lēmums par grozījumiem ir apstrīdēts un “nav saistošs līdz galīgam tiesas lēmumam”.
52.
Ja tā ir (
25
), iespējams, ka tas varētu tikt uzskatīts par hipotētisku jautājumu, jo tas ir par faktu (statūtu grozījumi), ko pati iesniedzējtiesa neuzskata par būtisku sprieduma pieņemšanai, jo tas nav spēkā esošs.
53.
Katrā ziņā RV Köln statūtu jaunās redakcijas rezultāts šajā lietā nebūtu tāds, ka rajonam tieši tādēļ, ka tas piešķīra šo līgumu minētajam komersantam, ir balsstiesības dalībnieku kopsapulcē, proti, tas var attiecīgi kontrolēt mērķapvienību. Kā uzsver iesniedzējtiesa, statūtu 17. panta 1. panta trešā teikuma grozījumi “palielina tā dalībnieka ietekmi, kas piešķir pakalpojumu valsts līgumu un kura teritorijā ir jāsniedz pasažieru transporta pakalpojumi”.
C.
Par teritoriju, kurā tieši pakļautais pakalpojumu sniedzējs var sniegt transporta pakalpojumus (lietas C‑266/17 ceturtais un piektais prejudiciālais jautājums)
54.
Ar ceturto prejudiciālo jautājumu lietā C‑266/17 iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai tieši pakļauts pakalpojumu sniedzējs, kam ir tieši piešķirts līgums, var sniegt sauszemes pasažieru transporta pakalpojumus ne tikai vietējās līgumslēdzējas iestādes teritorijā, bet arī citu vietējo iestāžu grupas teritorijā.
55.
Jau atkal lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu šajā jautājumā nav ļoti skaidrs. No tā redakcijas atkal varētu izrietēt, ka jautājums ir hipotētisks, jo:
–
paziņojumā par līguma piešķiršanu vietējā iestāde ir norādījusi, ka pakalpojums tiks sniegts “tā rajona teritorijā ar ārējām līnijām kaimiņu teritorijās” (lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 10. punkts);
–
pati iesniedzējtiesa apstiprina šīs ziņas, norādot, ka “šos pasažieru transporta pakalpojumus – neņemot vērā jebkādas ārējās līnijas vai citus šīs darbības palīgelementus, kas iesniedzas kompetento vietējo kaimiņu iestāžu teritorijā – sniedz tās iestādes teritorijā, kura to pilnvaro” (lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 22. punkts).
56.
Tomēr nevar izslēgt, ka jautājuma jēga būtu noskaidrot, vai, neņemot vērā, ka līguma piešķiršanā RV Köln ir izpildīts šis noteikums, šai sabiedrībai ir aizliegts sniegt savus pakalpojumus citām vietējām iestādēm, proti, veikt savu darbību vietējo iestāžu teritorijās.
57.
Saskaņā ar Regulas 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu tieši pakļautais pakalpojumu sniedzējs var īstenot savas sabiedriskā pasažieru transporta darbības tikai kompetentās vietējās iestādes teritorijā. Tomēr tā var būt gan atsevišķa vietējā iestāde, gan vietējo iestāžu grupa (
26
). Nekas neliedz kādai vai kādām no vietējo iestāžu grupām uzticēt pakalpojuma sniegšanu vienam, tām visām kopējam pakalpojumu sniedzējam, pār kuru tās īsteno kontroli, kas ir līdzīga tam, kā tās kontrolē savas struktūrvienības. Šādos apstākļos tieši pakļautais pakalpojumu sniedzējs var veikt savas darbības katras iestādes (grupas) teritorijā, kas tam ir uzticējušas minēto pakalpojumu.
58.
Turklāt šī iespēja nav jaunums, kas ir paredzēts tikai šajā regulā. Tiesa, radot judikatūru lietā Teckal, ir atzinusi, ka valsts iestādes izpilda savus sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas pienākumus, sadarbojoties ar citām iestādēm, tam izmantojot mērķapvienību, ko tās kopīgi kontrolē, līdzīgi (ne vienādi) tam, kā tās kontrolē savas struktūrvienības (
27
).
59.
Spriedums Coditel Brabant (
28
) ir par gadījumu, kad vietējā iestāde, lai īstenotu savus uzdevumus, “vēlas pievienoties grupējumam, kura sastāvā ir citas valsts iestādes, kā, piemēram, starpkomūnu kooperatīvā sabiedrība”. Tiesa atzina valsts iestāžu kopēju kontroli, kam nebija noteikti jābūt individuālai (
29
).
60.
Rezumējot, ja tieši pakļautais pakalpojumu sniedzējs ir vairāku vietējo iestāžu kopēja mērķapvienība, ko tās kontrolē (kopīgi) līdzīgi tam, kā tās kontrolē savas struktūrvienības, ir jāsaprot, ka teritorija, kas ir minēta Regulas 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā, ir katras šīs iestādes teritorija.
61.
Piektajā prejudiciālajā jautājumā iesniedzējtiesa, šķiet, vairs nemin vietējo iestāžu grupas teritoriju, bet gan citas tādas “iestādes, kas piešķir pilnvarojumu”, teritoriju, kura hipotētiski pirms 2003. gada 3. decembra ar RV Köln būtu noslēgusi transporta pakalpojumu līgumus, proti, līgumus, uz kuriem attiecas pārejas režīms saskaņā ar Regulas 8. pantu.
62.
Šajā pantā bija paredzēti vairāki pasākumi, kas ietvēra pakāpenisku Regulā noteikto [tiešās] piešķiršanas normu ieviešanu. Tā kā šobrīd nav jāiedziļinās tā saturā, ir pietiekami pateikt, ka saskaņā ar Kopienu tiesībām vai valsts tiesībām piešķirtie pakalpojumu valsts līgumi saskaņā ar 8. panta 3. punktā noteiktajiem detalizētajiem noteikumiem un laika posmiem ar noteiktiem ierobežojumiem var palikt spēkā līdz to darbības termiņa beigām.
63.
Tā kā lūgumā sniegt prejudiciālu nav sīkāka detalizējuma, es uzskatu, ka minētie agrākie līgumi saskaņā ar jautājumā norādītajiem 8. panta pārejas noteikumiem ir spēkā. Tādējādi, tā kā Regulā ir tiešs apstiprinājums šo līgumu spēkā esamības saglabāšanai, interpretācija ir tāda, ka minētās regulas 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā minētais teritoriālais ierobežojums uz tiem neattiecas.
D.
Brīdis, kurā ir jābūt izpildītām Regulas 5. panta 2. punkta prasībām (lietas C‑266/17 sestais prejudiciālais jautājums un lietas C‑267/17 ceturtais jautājums)
64.
Iesniedzējtiesai ir šaubas, vai prasības, kas ir noteiktas saskaņā ar Regulas 5. panta 2. punktu, ir jāizpilda: a) tiešās piešķiršanas brīdī vai b) brīdī, kad kompetentajai iestādei saskaņā ar minētās regulas 7. panta 2. punktu Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī ir jāpublicē informācija par plānoto tiešo piešķiršanu.
65.
Regulas 7. panta 2. punktā, precizējot ziņas, kas kompetentajai iestādei ir jāiekļauj savā paziņojumā (vismaz gadu pirms tiešās piešķiršanas), nav prasīts norādīt nākamā pretendenta identitāti. Nekas neliedz laikposmā no paziņojuma līdz piešķiršanai vietējai iestādei veidot savas struktūrvienības jebkādā veidā: būtiski ir tas, lai beigās izvēlētais tieši pakļautais pakalpojumu sniedzējs atbilstu juridiskajiem nosacījumiem (konkrēti, ka to kontrolē iestāde, kas tam uztic sniegt pakalpojumu).
66.
Lasot kopā Regulas 5. panta 2. punktu un 7. panta 2. punktu, es secinu, ka brīdis, kurā ir jābūt izpildītām pirmās no šīm divām tiesību normām prasībām, ir tieši tas brīdis, kad tiek veikta tieša piešķiršana. Tikai tad būs zināma izvēlētā pretendenta identitāte, kas ir būtiskas ziņas, lai izlemtu, vai šajos apstākļos kompetentā iestāde to kontrolē līdzīgi tam, kā tā kontrolē savas struktūrvienības, un vai šis komersants nav kādā no situācijām, kas ir minētas Regulas 5. panta 2. punkta b) un c) apakšpunktā.
E.
Tieši pakļauta pakalpojumu sniedzēja pakalpojuma sniegšana ar meitasuzņēmuma starpniecību (lietas C‑267/17 trešais jautājums)
67.
Tieši pakļautais pakalpojumu sniedzējs WestVerkehr GmbH faktiski sniedz sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumu ar tam pilnībā piederoša meitasuzņēmuma starpniecību. Ņemot to vērā un saskaņā ar Regulas 5. panta 2. punkta e) apakšpunktu (“ja [..] apsver apakšuzņēmuma līguma slēgšanu, iekšējam pakalpojumu sniedzējam ir pienākums pašam sniegt lielāko daļu sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumu”), iesniedzējtiesa jautā, vai šī tiesību norma pieļauj uzticēt pakalpojuma sniegšanu meitasuzņēmumam.
68.
Regulā apakšuzņēmuma līgumu slēgšana ir noteikta kā [tirgus] atvēršanas mehānisms uzņēmumiem, kas nav izvēlētais pretendents, kurus ar to [pretendentu] saista līgumattiecības. Apakšuzņēmēji tomēr nedrīkst sniegt vairāk kā ierobežotu pakalpojuma daļu:
–
ja pretendents ir neatkarīgs uzņēmums, proti, tas nav tieši pakļauts pakalpojumu sniedzējs, tam “ir pienākums pašam sniegt sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumu būtisku daļu” [4. panta 7. punkts] (
30
);
–
turpretī, ja pretendents ir tieši pakļauts pakalpojumu sniedzējs, tam “ir pienākums pašam sniegt lielāko daļu pakalpojuma” [Regulas 5. panta 2. punkta e) apakšpunkts].
69.
Tomēr es nedomāju, ka tādā gadījumā kā šis būtu pareizi runāt par apakšuzņēmuma līgumu. Es piekrītu Heinsbergas rajona viedoklim tā rakstveida apsvērumos, kuros tas ir uzsvēris, ka attiecības starp meitasuzņēmumu, kura kapitāldaļas pilnībā pieder tieši pakļautam pakalpojumu sniedzējam, kas to kontrolē, un pašu tieši pakļauto pakalpojumu sniedzēju nav apakšuzņēmuma līguma attiecības. Lai varētu runāt par apakšuzņēmuma līgumu, ir nepieciešami divi neatkarīgi uzņēmumi (
31
), kas, “pamatojoties uz vienlīdzības, nevis atkarības vai hierarhiskās pakļautības attiecībām” (
32
), savstarpēji vienojas par savu līgumattiecību noteikumiem.
70.
Apakšuzņēmuma līguma slēgšana, kas ir aplūkota minētās regulas pantos, notiek, ja tieši pakļautais pakalpojumu sniedzējs pakalpojuma sniegšanai nolemj izmantot trešo personu, kas nav piederīga tā uzņēmuma struktūrai (
33
). Bet ja pakalpojuma sniegšanai tiek izmantots pilnībā piederošs meitasuzņēmums, kuru tas [tieši pakļautais pakalpojumu sniedzējs] pilnībā kontrolē pat tiktāl, ka lemj par tā saimnieciskajiem jautājumiem, no funkcionālā viedokļa minēto pakalpojumu patiešām sniedz tā pati saimnieciskā un operatīvā vienība. Jo nav tādas reālas trešās personas, ar kuru slēgt apakšuzņēmuma līgumu.
71.
Šajos apstākļos in house saikne starp Heinsbergas rajonu un tam tieši pakļautu pakalpojumu sniedzēju (WestVerkehr GmbH) tiek paplašināta uz pēdējai minētajai pilnībā piederošu meitasuzņēmumu, kuru vietējā iestāde arī kontrolē (otrajā pakāpē) līdzīgi tam, kā tā kontrolē (pārējās) savas struktūrvienības.
72.
Tādējādi Regulas 5. panta 2. punkta otrā teikuma e) apakšpunkts neizslēdz, ka tieši pakļauts pakalpojumu sniedzējs uztic [sniegt pakalpojumu] meitasuzņēmumam, kura visas kapitāldaļas tam pieder un kurš pilnībā kontrolē lielākās piešķirto pakalpojumu daļas sniegšanu.
V. Secinājumi
73.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, es ierosinu Tiesai uz Oberlandesgericht Düsseldorf (Federālās zemes Augstākā tiesa Diseldorfā) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
“1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1370/2007 (2007. gada 23. oktobris) par sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumiem, izmantojot dzelzceļu un autoceļus, un ar ko atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 1191/69 un Padomes Regulu (EEK) Nr. 1107/70, 5. panta 2. punkts:
–
Ir piemērojams tiešai piešķiršanai, ko īsteno kompetentās vietējās iestādes attiecībā uz tieši pakļautu pakalpojumu sniedzēju, kuru tās kontrolē līdzīgi tam, kā tās kontrolē savas struktūrvienības, ja runa ir par sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumu līgumiem, kas nav pakalpojumu koncesijas līgumi Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/17/EK (2004. gada 31. marts), ar ko koordinē iepirkuma procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un pasta pakalpojumu nozarēs, vai Direktīvas 2004/18/EK (2004. gada 31. marts) par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, izpratnē.
–
Neaizliedz vietējām iestādēm uzticēt vietējo iestāžu mērķapvienībai, kuras dalībnieki tās ir, pilnvaras noteikt kopējos pakalpojumu tarifus, ja vien šāda piešķiršana neliedz minētajām iestādēm kontrolēt tieši pakļauto pakalpojumu sniedzēju līdzīgi tam, kā tā kontrolē savas struktūrvienības, bet tas ir jāizlemj iesniedzējtiesai.
–
Neizslēdz, ka tieši pakļauts pakalpojumu sniedzējs, kam kompetentā vietējā iestāde ir piešķīrusi tiesības sniegt pakalpojumus, to īsteno ar tā pilnīgi kontrolēta meitasuzņēmuma, par kuru tas var pieņemt lēmumus un kura kapitāldaļas tam pieder pilnībā, starpniecību.
–
Pieļauj, ka tieši pakļauts pakalpojumu sniedzējs kā visu vietējo iestāžu grupas struktūrvienība sniedz sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumus katras šīs iestādes teritorijā.
–
Atļauj tieši pakļautam pakalpojumu sniedzējam turpināt sniegt savus pakalpojumus arī ārpus vietējās līgumslēdzējas iestādes teritoriālās kompetences, ja vien tas tiek īstenots saskaņā ar līgumiem, uz kuriem attiecas Regulas Nr. 1370/2007 8. panta 3. punkta pārejas posms.
2)
Prasībām tiešai piešķiršanai tieši pakļautam pakalpojumu sniedzējam saskaņā ar Regulas Nr. 1370/2007 5. panta 2. punktu ir jābūt izpildītām pašā tiešas piešķiršanas brīdī.”
(
1
)	Oriģinālvaloda – spāņu.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) (2007. gada 23. oktobris) par sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumiem, izmantojot dzelzceļu un autoceļus, un ar ko atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 1191/69 un Padomes Regulu (EEK) Nr. 1107/70 (OV 2007, L 315, 1. lpp.) (turpmāk tekstā – “Regula”).
(
3
)	Šeit ir runa par sabiedrību ar ierobežotu atbildību, kuras kapitāldaļas pieder dažādām valsts iestādēm un Reinas-Zīges rajonam (kam kapitāldaļas pieder netieši ar tam pilnībā piederoša meitasuzņēmuma starpniecību).
(
4
)	Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 20. punkts.
(
5
)	Paziņojums tika publicēts 2015. gada 30. septembraEiropas Savienības Oficiālā Vēstneša pielikumā.
(
6
)	Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 10. punkts.
(
7
)	Turpat, 22. punkts.
(
8
)	Mērķapvienības statūtu 10. pantā “Iestāžu grupas izveidošana” ir noteikts, ka “apvienības biedri veido iestāžu grupu [Regulas] 5. panta 2. punkta pirmā teikuma izpratnē. Tās biedriem ir tiesības tieši piešķirt pakalpojumu valsts līgumus tieši pakļautiem pakalpojumu sniedzējiem. Tieši pakļautie pakalpojumu sniedzēji sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumus drīkst sniegt visu apvienības biedru teritorijās, kas sniedzas ārpus ārējām līnijām. Šajā ziņā konkrētā gadījumā ir jāsaņem atļauja no apvienības biedra, kas nav tieši pakļautā pakalpojuma sniedzēja dalībnieks, saistībā ar tajā paredzētajiem pilsētas sabiedriskā pasažieru transporta apvienības sauszemes pārvadājumiem. Tieša piešķiršana iepriekš izklāstītajā izpratnē ir jāuzskata par tādu, par ko ir vienojušies visi apvienības biedri”. Papildus ir norādīts, ka, “izpildot līgumslēdzējas iestādes funkciju, publiskā iepirkuma procedūras atbilstoši [Regulas] 5. panta 2. punktam parasti veic biedrs, kas kontrolē tieši pakļauto pakalpojumu sniedzēju [minētās tiesību normas] izpratnē”.
(
9
)	Šis lēmums 2016. gada 15. martā tika publicēts Eiropas Savienības Oficiālā Vēstneša pielikumā.
(
10
)	Tiesas sēdē kāds no lietas dalībniekiem pauda savas šaubas par to, vai uzņēmums, kam ir piešķirtas līguma slēgšanas tiesības, varētu tikt uzskatīts par tieši pakļautu pakalpojumu sniedzēju. Tomēr iesniedzējtiesa uzskata, ka šis statuss nav apspriežams.
(
11
)	Saskaņā ar šo noteikumu “pakalpojumu līgumus vai pakalpojumu valsts līgumus, kā noteikts Direktīvās 2004/17/EK [un] 2004/18/EK, sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumiem, ko sniedz ar autobusu vai tramvaju, piešķir saskaņā ar procedūrām, kas paredzētas saskaņā ar minētajām direktīvām, ja šādi līgumi nav pakalpojumu koncesijas līgumi, kā noteikts minētajās direktīvās. Ja līgumus piešķir saskaņā ar Direktīvu 2004/17/EK vai Direktīvu 2004/18/EK, nepiemēro šā panta 2. līdz 6. punktu”. Mans izcēlums.
(
12
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2014/24/ES (2014. gada 26. februāris) par publisko iepirkumu un ar ko atceļ Direktīvu 2004/18/EK (OV 2014, L 94, 65. lpp.) un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2014/25/ES (2014. gada 26. februāris) par iepirkumu, ko īsteno subjekti, kuri darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un pasta pakalpojumu nozarēs, un ar ko atceļ Direktīvu 2004/17/EK (OV 2014, L 94, 243. lpp.) (turpmāk tekstā – “2014. gada direktīvas”).
(
13
)	Spriedums, 1999. gada 18. novembris, Teckal (C‑107/98, EU:C:1999:562; turpmāk tekstā – “judikatūra lietā Teckal”).
(
14
)	Direktīvas 2014/24 12. pantā ir regulēti “publiskie līgumi starp publiskā sektora subjektiem”. Direktīvas 2014/25 28. pants regulē “starp līgumslēdzējām iestādēm noslēgtus līgumus”.
(
15
)	Komisijas paziņojumā par interpretējošām vadlīnijām attiecībā uz Regulu (EK) Nr. 1370/2007 par sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumiem, izmantojot dzelzceļu un autoceļus (OV 2014, C 92, 1. lpp.), ir norādīts, ka, “tā kā Regulā (EK) Nr. 1370/2007 minētās direktīvas (Direktīva 2004/17/EK un Direktīva 2004/18/EK) ir atceltas un aizstātas ar iepriekš minētajām direktīvām [2014/24 un 2014/25], atsauces Regulā (EK) Nr. 1370/2007 būtu jāsaprot kā atsauces uz jaunajām direktīvām” (2.1.1. punkts).
(
16
)	Tiesas sēdē tika apspriests, vai vienlaicīgi un paralēli būtu piemērojami abi noteikumi. Tomēr es uzskatu, ka šis nav īstais brīdis iesaistīties šajā diskusijā; citādi būtu, ja runa būtu par in house piešķiršanām pēc 2016. gada 18. aprīļa.
(
17
)	Komisija uzskata, ka Regulas 5. panta 2. punktā nav regulēti šie gadījumi, jo tas attiecas uz koncesijām. Patiesībā saskaņā ar tās viedokli ir atbalstāma 2014. gada direktīvu in house noteikumu piemērošana faktiem, uz kuriem attiecas 2004. gada direktīvas. Paradoksāli, ka Komisija, detalizēti analizējot lietas C‑267/17 otro un nākamos prejudiciālos jautājumus, savu argumentu pamatošanai atsaucas uz šīs tiesību normas saturu.
(
18
)	Spriedums, 2014. gada 10. jūlijs, Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067), 31. pants. Skat. arī spriedumu, 2016. gada 27. oktobris, Hörmann Reisen (C‑292/15, EU:C:2016:817), 32. punkts, kur minēts 2016. gada 7. aprīļa spriedums Partner Apelski Dariusz (C‑324/14, EU:C:2016:214), 83. punkts.
(
19
)	Tās bija jātransponē ne vēlāk kā līdz 2016. gada 18. aprīlim, bet pamatlietu piešķiršanas paziņojumi tika publicēti 2015. gada 30. septembrī un 2016. gada 16. martā.
(
20
)	Secinājumi lietā LitSpecMet (C‑567/15, EU:C:2017:319), 70. un 71. punkts.
(
21
)	Skat. spriedumu 2016. gada 27. oktobris, Hörmann Reisen (C‑292/15, EU:C:2016:817), 39. punkts.
(
22
)	Regulas 18. apsvērums.
(
23
)	Lūgumos sniegt prejudiciālu nolēmumu nav detalizēti aprakstīts šo kompetenču tvērums. Iesniedzējtiesa min tikai tarifu noteikšanu.
(
24
)	Tas, kas ir jāizvērtē, “lai noteiktu, ka [..] veic šādu kontroli”, ir noteikts Regulas 5. panta 2. punkta a) apakšpunktā.
(
25
)	Savos rakstveida apsvērumos lietā C‑266/17 Reinas-Zīges rajons apstiprina, ka – “pretēji iesniedzējtiesas apgalvotajam – 2015. gada 21. augusta jaunā statūtu redakcija [..] ir pilnībā piemērojama” (29. punkts).
(
26
)	Tas ir skaidri norādīts šī paša panta 2. punkta pirmajā daļā.
(
27
)	Spriedums, 2007. gada 29. aprīlis, Asemfo (C‑295/05, EU:C:2007:227), 62. punkts: “no judikatūras izriet, ka gadījumā, kad uzņēmuma kapitāldaļas pieder vairākām šādām iestādēm, minētais nosacījums [veikt lielāko darbības daļu kopā ar vienu vai vairākām publiskajām iestādēm, kurām pieder šī sabiedrība,] ir izpildīts, ja šis uzņēmums lielāko savas darbības daļu veic nevis vienas vai otras iestādes, bet gan visu iestāžu labā (iepriekš minētais [2006. gada 11. maija] spriedums lietā Carbotermo un Consorzio Alisei [C‑340/04, EU:C:2006:308], 70. punkts)”.
(
28
)	Spriedums, 2008. gada 13. novembris (C‑324/07, EU:C:2008:621).
(
29
)	Turpat, 54. punkts un rezolutīvā daļa: “Gadījumā, kad valsts iestāde pievienojas starpkomūnu kooperatīvajai sabiedrībai, kuras visi biedri ir valsts iestādes, lai tai nodotu sabiedriskā pakalpojuma izpildi, kontroli, kuru iestādes, kas ir sabiedrības biedri, īsteno pār to, lai šo kontroli kvalificētu par tādu pašu, kādu tās īsteno pār saviem dienestiem, šīs iestādes var īstenot kopā, attiecīgajā gadījumā lēmumu pieņemot ar balsu vairākumu”.
(
30
)	2016. gada 27. oktobra spriedumā Hörmann Reisen (C‑292/15, EU:C:2016:817) bija paredzēta šī panta piemērošana konkursa procedūrai, uz kuru attiecas Direktīva 2004/18, un paredzēts, ka 70 % apmēra noteikšana pakalpojuma sniegšanai, kas jāveic pašam komersantam, nav pretrunā Regulas 7. panta 4. punktam.
(
31
)	Regulas 19. apsvērumā, minot apakšuzņēmuma līguma slēgšanu, ir minēta tādu uzņēmumu dalība, “kas nav sabiedrisko pakalpojumu sniedzēji”. Mans izcēlums.
(
32
)	Atsaucos uz saviem secinājumiem lietā LitSpecMet (C‑567/15, EU:C:2017:319), 71. un nākamie punkti.
(
33
)	Manos secinājumos lietā LitSpec Met (C‑567/15, EU:C:2017:319), 79. punktā, es atbalstīju šo pašu argumentu: “līgumslēdzēja iestāde iepriekš izklāstīto nosacījumu ietvaros var izmantot palīgstruktūras, lai uzticētu tām uzdevumus, attiecībā uz kuriem principā būtu jāveic publiskā iepirkuma procedūras, bet kuri no šīm iepirkuma procedūrām tiek atbrīvoti. [..] Tomēr, ja palīgstruktūrām savukārt trūkst resursu, lai tās pašas spētu izpildīt līgumslēdzējas iestādes doto uzdevumu, un, lai to izdarītu, tām ir jāizmanto trešās personas, in‑house izņēmumu pamatojošie iemesli izgaist un patiesībā gaismā nāk slēpts publiskais (apakš)iepirkums, pamatojoties uz kuru līgumslēdzēja iestāde, izmantojot starpnieku (savu palīgstruktūru), iepērk preces un pakalpojumus no trešām personām, neievērojot direktīvas, saskaņā ar kurām šim iepirkumam būtu jābūt veiktam”.