62004TO0136_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta T‑136/04
Rasso Freiherr von Cramer‑Klett, ar dzīvesvietu Ašavā Hīmgavā [ Aschau im Chiemgau ] (Vācija),
Rechtlerverband Pfronten, Frontena [ Pfronten ] (Vācija),
ko pārstāv T. Šēnfelds [ T. Schönfeld ] un L. Tums [ L. Thum ], advokāti,
prasītāji,
pret
Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv M. van Bēks [ M. van Beek ] un B. Šima [ B. Schima ], pārstāvji,
atbildētāja,
ko atbalsta
Somijas Republika, ko pārstāv T. Pinne [ T. Pynnä ] un A. Gimareša‑Purokoski [ A. Guimaraes‑Purokoski ], pārstāves,
persona, kas iestājusies lietā,
par prasību atcelt Komisijas 2003. gada 22. decembra Lēmumu 2004/69/EK, ar ko atbilstīgi Padomes Direktīvai 92/43/EEK pieņem Kopienas nozīmes teritoriju sarakstu Alpu bioģeogrāfiskajam reģionam (OV 2004, L 14, 21. 1pp.).
EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs R. Garsija‑Valdekasass [ R. García‑Valdecasas ], tiesneses I. Labucka un V. Trstenjaka [ V. Trstenjak ],
sekretārs: E. Kulons [ E. Coulon ],
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
Sprieduma pamatojums
Atbilstošās tiesību normas un lietas apstākļi
1. 1992. gada 21. maijā Padome pieņēma Direktīvu 92/43/EEK par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību (OV L 206, 7. lpp., turpmāk tekstā – “Dzīvotņu direktīva”).
2. Dzīvotņu direktīvas mērķis saskaņā ar tās 2. panta 1. punktu ir sekmēt bioloģisko daudzveidību, aizsargājot dabiskās dzīvotnes un savvaļas faunu un floru dalībvalstu teritorijā, uz kuru attiecas EK līgums.
3. Tās 2. panta 2. punktā precizēts, ka pasākumus, ko veic saskaņā ar šo direktīvu, izstrādā tā, lai saglabātu vai atjaunotu to dabisko dzīvotņu un savvaļas faunas un floras sugu labvēlīgu aizsardzības statusu, kas ir Kopienā nozīmīgas.
4. Saskaņā ar Dzīvotņu direktīvas preambulas sesto apsvērumu, lai nodrošinātu Kopienā nozīmīgu dabisko dzīvotņu un sugu atjaunošanos vai saglabāšanu labvēlīgā aizsardzības statusā, ir jānosaka īpaši aizsargājamas dabas teritorijas, lai pēc noteikta grafika izveidotu saskaņotu Eiropas ekoloģisko tīklu.
5. Atbilstoši Dzīvotņu direktīvas 3. panta 1. punktam šis tīkls ar nosaukumu “Natura 2000” ietver īpaši aizsargājamās teritorijas, kā arī īpaši aizsargājamās teritorijas, ko dalībvalstis klasificējušas, ievērojot 1979. gada 2. aprīļa Direktīvu 79/409/EEK par savvaļas putnu aizsardzību (OV L 103, 1. lpp.).
6. Atbilstoši Dzīvotņu direktīvas 1. panta l) apakšpunktam īpaši aizsargājama dabas teritorija ir “Kopienā nozīmīga [Kopienas nozīmes] teritorija, ko dalībvalstis nosaka ar normatīvu vai administratīvu aktu un/vai līgumu un kur piemēro vajadzīgos aizsardzības pasākumus, lai saglabātu vai atjaunotu labvēlīgu aizsardzības statusu tām dabiskajām dzīvotnēm un/vai sugu populācijai, kuru dēļ attiecīgā teritorija ir noteikta”.
7. Dzīvotņu direktīvas 4. pants paredz trīs posmu procedūru, lai noteiktu īpaši aizsargājamas dabas teritorijas. Atbilstoši šīs tiesību normas 1. punktam katra dalībvalsts piedāvā teritoriju sarakstu, tajā norādot, tajā norādot, kuri Dzīvotņu direktīvas I pielikuma dabisko dzīvotņu veidi un kuras II pielikuma sugas, kas ir vietējās sugas tās teritorijā, sastopamas minētajās teritorijās. Trīs gados pēc Dzīvotņu direktīvas izziņošanas sarakstu nosūta Komisijai, pievienojot informāciju par katru no teritorijām.
8. Saskaņā ar Dzīvotņu direktīvas 4. panta 2. punktu, pamatojoties uz šiem sarakstiem un tās III pielikumā izklāstītajiem kritērijiem, Komisija pēc vienošanās ar katru dalībvalsti sagatavo Kopienā nozīmīgo teritoriju saraksta projektu. Kopienas nozīmes teritoriju sarakstu pieņem Komisija saskaņā ar Dzīvotņu direktīvas 21. pantā paredzēto procedūru. Atbilstoši 4. panta 3. punktam šo sarakstu izveido sešos gados pēc Dzīvotņu direktīvas izziņošanas.
9. Tās 4. panta 4. punkts noteic, ka, tiklīdz Kopienas nozīmes teritorija ir apstiprināta saskaņā ar šīs tiesību normas 2. punktā paredzēto procedūru, attiecīgā dalībvalsts cik vien iespējams īsā laikā, bet ne vēlāk kā sešos gados piešķir minētajai teritorijai īpaši aizsargājamas dabas teritorijas statusu, nosakot prioritātes saskaņā ar attiecīgo teritoriju nozīmīgumu I pielikuma dabisko dzīvotņu veidu vai II pielikuma sugu saglabāšanā vai atjaunošanā tām labvēlīgā aizsardzības statusā un teritoriju nozīmīgumu Natura 2000
tīkla vienotībā, kā arī saskaņā ar noplicināšanās vai bojāejas draudiem, kam pakļautas šīs teritorijas.
10. Dzīvotņu direktīvas 4. panta 5. punktā ir precizēts, ka, tiklīdz teritoriju iekļauj Kopienas nozīmes teritoriju sarakstā, uz to attiecas Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2.–4. punkts.
11. Saskaņā ar Dzīvotņu direktīvas 6. pantu:
“1. Attiecībā uz īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dalībvalstis nosaka vajadzīgos aizsardzības pasākumus, attiecīgā gadījumā tajos iekļaujot atbilstīgus apsaimniekošanas plānus, kas izstrādāti īpaši šīm teritorijām vai iekļauti citos attīstības plānos, kā arī atbilstīgus normatīvus, administratīvus vai līgumiskus pasākumus, kuri atbilst šajās teritorijās sastopamo I pielikuma dabisko dzīvotņu veidu un II pielikuma sugu ekoloģiskajām prasībām.
2. Dalībvalstis veic attiecīgus pasākumus, lai īpaši aizsargājamās dabas teritorijās novērstu dabisko dzīvotņu un sugu dzīvotņu noplicināšanos, kā arī lai novērstu traucējumu, kas skar sugas, kuru dēļ noteikta attiecīgā teritorija, ja šāds traucējums varētu būt nozīmīgs attiecībā uz šīs direktīvas mērķiem.
3. Visos plānos vai projektos, kas nav tieši saistīti ar konkrēto teritoriju vai nav vajadzīgi tās apsaimniekošanai, bet kas atsevišķi vai kopā ar citiem plāniem vai projektiem varētu būtiski ietekmēt minēto teritoriju, attiecīgi izvērtē ietekmi uz šo teritoriju, ievērojot tās aizsardzības mērķus. Ņemot vērā novērtējuma atzinumus par ietekmi uz minēto teritoriju, un saskaņā ar 4. punkta noteikumiem kompetentā valsts iestāde piekrīt plāna vai projekta īstenošanai tikai tad, ja tā ir pārliecinājusies, ka netiks izjaukta attiecīgās teritorijas viengabalainība, un vajadzības gadījumā noskaidrojusi plašas sabiedrības viedokli.
4. Ja, neņemot vērā negatīvu vērtējumu saistībā ar ietekmi uz teritoriju, alternatīvu risinājumu trūkuma dēļ plāns vai projekts tomēr ir jāīsteno sevišķi svarīgu sabiedrības interešu labā, kas ietver arī sociāla un ekonomiska rakstura intereses, tad dalībvalsts veic visus vajadzīgos kompensācijas pasākumus, lai nodrošinātu Natura 2000
tīkla kopējās vienotības aizsardzību. Dalībvalsts informē Komisiju par pieņemtajiem kompensācijas pasākumiem.
Ja attiecīgajā teritorijā sastopams prioritārs dabiskās dzīvotnes veids un/vai prioritāra suga, tad vienīgie pieņemamie argumenti ir tie, kas saistīti ar veselības aizsardzību vai sabiedrības drošību, videi primāri svarīgām labvēlīgām pārveidēm vai, pēc Komisijas atzinuma, citām sevišķi svarīgām sabiedrības interesēm.”
12. Komisijas 2003. gada 22. decembra Lēmums 2004/69/EK, ar ko atbilstīgi Dzīvotņu direktīvai pieņem Kopienas nozīmes teritoriju sarakstu Alpu bioģeogrāfiskajam reģionam (OV 2004, L 14, 21. lpp., turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), tika pieņemts, pamatojoties uz minētās direktīvas 4. panta 2. punkta trešo daļu. Starp sarakstā iekļautajām Kopienas nozīmes teritorijām ir šādas teritorijas:
– DE 8239304 Hochries‑Laubensteingebiet und Spitzstein ;
– DE 8429303 Kienberg mit Magerrasen im Tal der Steinacher Ach .
13. Pirmais prasītājs ir zemes īpašnieks Kopienas nozīmes teritorijā ar kodu DE 8239304. Otrais prasītājs ir civiltiesiska sabiedrība, kas apvieno zemes īpašniekus Kopienas nozīmes teritorijā ar kodu DE 8429303. Prasītāji izmanto savas meža zemes šim nolūkam dibinātu uzņēmumu ietvaros.
Tiesvedība
14. Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 8. aprīlī, prasītāji cēla šo prasību.
15. Ar dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 2. septembrī, Somijas Republika (turpmāk tekstā – “persona, kas iestājusies lietā”) lūdza atļaut iestāties šajā tiesvedībā Komisijas atbalstam. Ar 2004. gada 14. oktobra rīkojumu Pirmās instances tiesas pirmās palātas priekšsēdētājs atļāva šo iestāšanos lietā. Persona, kas iestājusies lietā, iesniedza savu procesuālo rakstu, kas attiecas tikai uz prasības pieņemamību. Prasītāji un Komisija nav iesnieguši par to savus apsvērumus noteiktajos termiņos.
16. Ar dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 28. septembrī, Komisija atbilstoši Pirmās instances tiesas reglamenta 114. panta 1. punktam cēla iebildi par prasības nepieņemamību. Prasītāji iesniedza savus apsvērumus par šo iebildumu 2004. gada 17. novembrī.
Lietas dalībnieku prasījumi
17. Iebildē par nepieņemamību Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
– noraidīt prasību kā nepieņemamu;
– piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
18. Savā iestāšanās rakstā persona, kas iestājusies lietā, lūdz Pirmās instances tiesu noraidīt prasību kā nepieņemamu.
19. Apsvērumos par iebildi par nepieņemamību prasītāju prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
– noraidīt iebildi par nepieņemamību;
– atcelt apstrīdēto lēmumu;
– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
20. Saskaņā ar Reglamenta 114. pantu, ja lietas dalībnieks vēršas Pirmās instances tiesā ar lūgumu pieņemt lēmumu par nepieņemamību, neaplūkojot lietu pēc būtības, pārējā procesa daļa notiek mutvārdos, ja vien Pirmās instances tiesa nelemj citādi. Šajā gadījumā Pirmās instances tiesa uzskata, ka lietas materiāli sniedz visu nepieciešamo informāciju un ka nav jāsāk mutvārdu process.
Lietas dalībnieku argumenti
21. Komisija galvenokārt apgalvo, ka prasītājiem nav intereses celt prasību.
22. Tā apgalvo, ka apstrīdētais lēmums ir tikai starppasākums Tiesas 1981. gada 11. novembra sprieduma lietā 60/81 IBM /Komisija ( Recueil, 2639. lpp., 10. punkts) izpratnē. Apstrīdētais lēmums nav apstrīdams tiesību akts, jo Kopienas nozīmes teritoriju saraksta izveidošana nenoslēdz Natura 2000 tīkla izveides procedūru.
23. Komisija uzsver, ka apstrīdētais lēmums tieši neietekmē prasītāju tiesisko stāvokli. Tā uzskata, ka iespējamās juridiskās sekas prasītājiem iestāsies tikai tad, ja valsts iestādes veiks pasākumus, lai piemērotu Dzīvotņu direktīvu un apstrīdēto lēmumu.
24. Līdz ar to Komisija uzskata, ka apstrīdētais lēmums nav nekādā veidā iejaucies prasītāju tiesiskajā situācijā. Tādējādi tie, nepastāvot interesei celt prasību, nav tiesīgi celt prasību atcelt šo lēmumu saskaņā ar EKL 230. panta ceturto daļu.
25. Pakārtoti, Komisija apgalvo, ka prasītāji nav skarti tieši un individuāli.
26. Attiecībā uz to, ka prasītāji ir skarti tieši, Komisija uzskata, ka Kopienas nozīmes teritoriju saraksta izveidošanas sekas, tas ir, dalībvalstu pienākums piešķirt šīm teritorijām īpaši aizsargājamu teritoriju statusu un paredzēt to aizsardzības pasākumus, neiestājas automātiski. Kaut arī izveidotais teritoriju saraksts obligātā veidā nosaka teritorijas, kā arī dabisko dzīvotņu veidus un aizsargājamās sugas, dalībvalstis saglabā zināmu rīcības brīvību attiecībā uz aizsardzības pasākumiem, kas precizēti Dzīvotņu direktīvas 6. panta 1. punktā. Tikai šie pasākumi ietekmētu prasītāju juridisko stāvokli. Tātad nevar uzskatīt, ka apstrīdētais lēmums tieši skar prasītājus.
27. Komisija piebilst, ka no Dzīvotņu direktīvas 4. panta 5. punkta, kas paredz, ka, tiklīdz teritoriju iekļauj 2. punkta trešajā daļā minētajā sarakstā, uz šo teritoriju attiecas tās 6. panta 2.–4. punkts, nekādā ziņā neizriet, ka prasītāji ir skarti tieši. Šajā sakarā tā uzskata, ka Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punkts rada pienākumu novērst teritorijas noplicināšanos un traucējumus. Šīs direktīvas 6. panta 3. un 4. punkts paredz atļauju izsniegšanu plāniem un projektiem, kas var ietekmēt teritoriju. Abos gadījumos runa ir par dalībvalstu un nevis indivīdu pienākumiem.
28. Komisija no tā secina, ka, tā kā apstrīdētais lēmums tieši neietekmē prasītāju tiesisko stāvokli, minētais lēmums tos tieši neskar un tātad viņi nav tiesīgi celt prasību atcelt tiesību aktu.
29. Attiecībā uz individuālo ietekmi Komisija uzskata, ka apstrīdētais lēmums nenoteic ne zemes īpašnieku tiesības, ne pienākumus, bet tikai izveido to teritoriju sarakstu, kurām vēlāk ir piemērojamas citas tiesību normas, kas tāpat neattiecas uz zemes īpašumiem. Šo tiesību normu mērķis ir aizsargāt teritorijas no kaitējuma nodarīšanas to aizsardzības stāvoklim, lai kāds arī nebūtu šī kaitējuma cēlonis.
30. Komisija uzskata, ka, tā kā apstrīdētais lēmums neparedz nekādus pienākumus zemes īpašniekiem, prasītāji nevar apgalvot, ka ir skartas to īpašās tiesības vai tiem būtu radušies īpaši zaudējumi, kas tos individuāli izceltu no citiem tirgus dalībniekiem. Pat pieņemot, ka lēmums var paredzēt pienākumus prasītājiem, to nosaka objektīvā situācija, proti, pielikumā iekļauto teritoriju ģeogrāfiskais stāvoklis.
31. Komisija uzskata, ka prasītājus neindividualizē arī tas, ka saskaņā ar īpašiem noteikumiem Komisijai ir jāņem vērā akta, ko tā plāno pieņemt, ietekme uz prasītāju stāvokli. Pēc Komisijas domām, procedūrā, kuras rezultātā tika pieņemts apstrīdētais lēmums, ir piemērojami tikai zinātniski un uz dabu attiecināmi kritēriji. Turklāt neviena Kopienu tiesību norma neparedz, ka Komisijai, lai pieņemtu apstrīdēto lēmumu, būtu jāveic procedūra, kuras ietvaros prasītāji varētu īstenot savas tiesības, kā, piemēram, tiesības tikt uzklausītam.
32. Komisija uzskata, ka tātad apstrīdētais lēmums neskar prasītājus individuāli. Ņemot vērā visus iepriekšējos apsvērumus, tā secina, ka prasība ir jānoraida kā nepieņemama.
33. Persona, kas iestājusies lietā, atbalsta Komisijas argumentāciju un tāpat uzskata, ka šī prasība ir nepieņemama.
34. Attiecībā uz to, ka prasītāji ir tieši skarti, tā piebilst, ka apstrīdētais lēmums acīmredzami atstāj iespēju veikt vai neveikt noteiktus pasākumus. Tātad apstrīdētā lēmuma sekas būs atkarīgas no veida, kādā valsts iestādes īstenos savu diskrecionāro varu.
35. Attiecībā uz to, ka prasītāji ir individuāli skarti, persona, kas iestājās lietā, uzskata, ka apstrīdētais lēmums tiem netraucē izmantot to izņēmuma tiesības un neatņem to tiesības. Šis lēmums tiešām nereglamentē prasītāju tiesības un pienākumus, bet tikai nosaka ģeogrāfiski noteiktu teritoriju sarakstu. Iespējamās negatīvās sekas, kas minētas prasībā, ir tikai netiešas apstrīdētā lēmuma sekas.
36. Persona, kas iestājās lietā, uzskata, ka turklāt ir jākonstatē, ka apstrīdētais lēmums neattiecas uz prasītājiem kā izņēmuma tiesību īpašniekiem. Pat ja lēmums tos skartu, tad – vienīgi kā zemes īpašniekus, tāpat kā tas skar visu pielikumā uzskaitīto zemes īpašnieku tiesisko stāvokli.
37. Persona, kas iestājusies lietā, uzsver arī, ka pat tad, ja apstrīdētais lēmums ļauj vajadzības gadījumā noteikt zemes īpašniekus, kas minēti tā I pielikumā, tas neparedz, ka prasītāji būtu jāuzskata par individuāli skartiem, jo šis lēmums tik un tā ir jāpiemēro, ņemot vērā tajā noteikto objektīvo stāvokli, proti, attiecīgo zemju dabisko vērtību (skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 6. septembra rīkojumu lietā T‑213/02 SNF /Komisija, Krājums, II‑3047. lpp., 59. punkts un tajā minētā judikatūra).
38. Prasītāji uzskata, ka apstrīdētais lēmums tos skar tieši un individuāli.
39. Attiecībā uz tiešu ietekmi – prasītāji atsaucas uz Dzīvotņu direktīvas 4. panta 5. punktu, kas paredz, ka pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas uz tajā norādītajām teritorijām attiecas noplicināšanas aizliegums, kas paredzēts Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punktā, un plāniem un projektiem piemērojamā atļauju piešķiršanas procedūra tā paša panta 3. un 4. punkta nozīmē. Tie uzskata, ka pat tad, ja pienākumi attiecas uz dalībvalstīm, tomēr iepriekš minētie pienākumi tos skar individuāli, jo 6. pants rada tiem tiešus pienākumus rīkoties. Prasītāji uzskata, ka Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2.–4. pants neatstāj dalībvalstīm nekādu izvērtēšanas brīvību.
40. Attiecībā uz individuālu ietekmi prasītāji uzskata, ka nav apstrīdams, ka nelabvēlīgā situācija, kurā tie atrodas, galvenokārt neatšķiras no tās, kādā atrodas citi zemes, kas atrodas apstrīdētajā lēmumā iekļautajās teritorijās, īpašnieki. Tātad par skarto grupu ir jāuzskata visi Kopienas zemes īpašnieki.
41. Tie piebilst, ka Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2.–4. punkts ierobežo to īpašuma izmantošanu. Zemes ģeogrāfiskais stāvoklis apstrīdētajā lēmumā ir piesaistes kritērijs, jo direktīvas sistēma atsaucas tikai uz šo kritēriju. Nav apstrīdams tas, ka prasītājiem nav nekādas iespējas celt prasību pret šo direktīvu, jo tā tos neskar tieši un individuāli.
42. Rezultātā prasītāji uzskata, ka tiesiskās aizsardzības prasības zaudētu savu jēgu, ja neuzskatītu, ka apstrīdētais lēmums skar īpašniekus individuāli tāpēc, ka direktīva uz tiem attiecas tikai to īpašumā esošo zemju ģeogrāfiskā stāvokļa dēļ.
Pirmās instances tiesas vērtējums
43. Saskaņā ar EKL 230. panta ceturtās daļas noteikumiem “jebkura fiziska vai juridiska persona var vērsties Tiesā par lēmumu, kas adresēts šai personai, vai par lēmumu, kas – kaut arī regulas vai lēmuma formā – adresēts citai personai – tomēr šo personu skar tieši un individuāli”.
44. Tā kā nav apstrīdēts tas, ka prasītāji nebija apstrīdētā lēmuma adresāti, ir jāpārbauda, vai šis lēmums tos skar tieši un individuāli.
45. Attiecībā uz prasītāju tiešu ietekmēšanu ir jāatgādina, ka šajā gadījumā šis nosacījums prasa, lai apstrīdētais lēmums tieši ietekmētu prasītāja tiesisko stāvokli un nepieļautu nekādu rīcības brīvību par šī akta ieviešanu atbildīgajiem adresātiem, jo šī ieviešana ir automātiska un izriet tikai no Kopienu tiesiskā regulējuma, nepiemērojot citus starpnoteikumus (skat. Tiesas 1998. gada 5. maija spriedumu lietā C‑386/96 P Dreyfus /Komisija, Recueil, I‑2309. lpp., 43. punkts un tajā minētā judikatūra, un Pirmās instances tiesas 2000. gada 27. jūnija spriedumu apvienotajās lietās T‑172/98, no T‑175/98 līdz T‑177/98 Salamander
u.c./Parlaments un Padome, Recueil, II‑2487. lpp., 52. punkts).
46. Tas nozīmē, ka gadījumā, ja iestāde Kopienu aktu ir adresējusi dalībvalstij un darbībai, kas dalībvalstij jāveic šī akta izpildei, ir automātisks raksturs vai ja vienā vai otrā veidā šim aktam ir nepārprotami obligātas sekas, tātad šis akts tieši skar ikvienu personu, kuru skar šī rīcība. Savukārt, ja akts dalībvalstij atstāj iespēju rīkoties vai nerīkoties vai neliek tai rīkoties kādā noteiktā veidā, tā ir šīs dalībvalsts darbība vai bezdarbība, kas tieši skar ietekmēto personu, un nevis pats tiesību akts (skat. šajā sakarā Pirmās instances tiesas 2002. gada 10. septembra rīkojumu lietā T‑223/01 Japan Tobacco
un JT International /Parlaments un Padome, Recueil, II‑3259. lpp., 46. punkts).
47. Pirmās instances tiesa uzskata, ka nevar uzskatīt, ka pats apstrīdētais lēmums, kurā par Kopienas nozīmes teritorijām ir noteiktas Vācijas teritorijas, kurās prasītājiem pieder zeme, ietekmē prasītāju tiesisko stāvokli. Apstrīdētajā lēmumā nav noteikumu attiecībā uz Kopienas nozīmes teritoriju aizsardzības režīmu, kā, piemēram, aizsardzības vai atļaujas saņemšanas procedūras pasākumi. Tas tādējādi neietekmē nedz zemes gabalu īpašnieku tiesības un pienākumus, nedz šo tiesību īstenošanu. Pretēji prasītāju apgalvotajam, šo teritoriju iekļaušana Kopienas nozīmes teritoriju sarakstā neuzliek nekādus pienākumus saimnieciskās darbības subjektiem vai privātpersonām.
48. Dzīvotņu direktīvas 4. panta 4. punktā ir precizēts, ka, tiklīdz Komisija apstiprina Kopienas nozīmes teritoriju, attiecīgā dalībvalsts maksimālā sešu gadu termiņā piešķir šai teritorijai “īpaši aizsargājamas dabas teritorijas” statusu. Šajā sakarā Dzīvotņu direktīvas 6. panta 1. punkts norāda, ka attiecībā uz īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dalībvalstis nosaka vajadzīgos aizsardzības pasākumus, lai izpildītu šajās teritorijās sastopamo dabisko dzīvotņu veidu un sugu ekoloģiskās prasības.
49. Dzīvotņu direktīvas 4. panta 5. punkts tāpat norāda, ka, tiklīdz teritoriju iekļauj Kopienas nozīmes teritoriju sarakstā, uz to attiecas 6. panta 2.–4. punkta noteikumi.
50. Tātad Dzīvotņu direktīvas 4. panta 6. punkts paredz, ka dalībvalstis veic attiecīgus pasākumus, lai īpaši aizsargājamās dabas teritorijās novērstu dabisko dzīvotņu un sugu dzīvotņu noplicināšanos, kā arī lai novērstu traucējumu, kas skar sugas, kuru dēļ noteikta attiecīgā teritorija, ja šāds traucējums varētu būt nozīmīgs attiecībā uz šīs direktīvas mērķiem.
51. Turklāt Dzīvotņu direktīvas 6. panta 3. punkts paredz, ka atbilstoši ir jāizvērtē visu projektu, kas nav tieši saistīti ar teritorijas pārvaldi, bet varētu būtiski ietekmēt šo teritoriju, ietekme uz teritoriju, ievērojot tās aizsardzības mērķus. Ņemot vērā novērtējuma atzinumus par ietekmi uz minēto teritoriju, kompetentās valsts iestādes piekrīt šī projekta īstenošanai tikai tad, ja tās ir pārliecinājušās, ka netiks izjaukta attiecīgās teritorijas viengabalainība. Šajā sakarā Dzīvotņu direktīvas 6. panta 4. punkts precizē, ka, ja šāds projekts ir jāīsteno svarīgu sabiedrības interešu labā, dalībvalsts veic visus vajadzīgos kompensācijas pasākumus, lai nodrošinātu Natura 2000 tīkla kopējās vienotības aizsardzību.
52. Interpretējot iepriekš minētos attiecīgo dalībvalstu pienākumus, kas ir saistoši, tiklīdz ar apstrīdēto lēmumu ir noteiktas Kopienas nozīmes teritorijas, ir jākonstatē, ka neviens no pienākumiem nav tieši piemērojams prasītājiem. Visiem šiem pasākumiem ir nepieciešama akta pieņemšana no attiecīgās dalībvalsts puses, lai precizētu, kādā veidā tā paredz īstenot attiecīgo pienākumu, neatkarīgi no tā, vai jautājums ir par vajadzīgajiem aizsardzības pasākumiem (Dzīvotņu direktīvas 6. panta 1. punkts), attiecīgiem pasākumiem, lai novērstu teritorijas noplicināšanos (Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punkts), vai kompetento valsts iestāžu piekrišanu tādam projektam, kas var būtiski ietekmēt attiecīgo teritoriju (Dzīvotņu direktīvas 6. panta 3. un 4. punkts).
53. Tādējādi no Dzīvotņu direktīvas, kas ir pamatā apstrīdētā lēmuma pieņemšanai, izriet, ka tā dalībvalstīm uzliek saistības attiecībā uz sasniedzamo rezultātu, bet ļauj kompetentajām valsts iestādēm lemt par veicamajiem aizsardzības pasākumiem un apstiprināšanas procedūrām. Tas, ka dalībvalstīm šādi atzīta rīcības brīvība izmantojama atbilstoši Dzīvotņu direktīvas mērķiem, šo secinājumu neatspēko.
54. No visa iepriekš minētā izriet, ka prasītāji nav tieši skarti ar apstrīdēto lēmumu EKL 230. panta ceturtās daļas nozīmē un, tātad, ka prasība ir jānoraida kā nepieņemama, neaplūkojot jautājumu par to, vai apstrīdētais lēmums prasītājus skar individuāli.
55. Tomēr, lai arī prasītāji nevar prasīt apstrīdētā lēmuma atcelšanu, tie var apstrīdēt saskaņā ar Dzīvotņu direktīvas 6. pantu veiktos pasākumus, kas tos skar, šajā kontekstā tiem ir iespēja atsaukties uz [lēmuma] prettiesiskumu valsts tiesās, kas lemj, ievērojot EKL 234. pantu (Tiesas 1998. gada 17. novembra spriedums lietā C‑70/97 P Kruidvat /Komisija, Recueil, I‑7183. lpp., 48. un 49. punkts, un Pirmās instances tiesas 2000. gada 12. jūlija rīkojums lietā T‑45/00 Conseil national des professions de l’automobile u.c./Komisija, Recueil, II‑2927. lpp., 26. punkts).
Par tiesāšanās izdevumiem
56. Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja tiek lemts par šo jautājumu. Tā kā prasītājiem spriedums ir nelabvēlīgs, tiem jāpiespriež atlīdzināt Komisijas izdevumus saskaņā ar tās prasījumiem.
57. Atbilstoši Reglamenta 87. panta 4. punkta pirmajai daļai dalībvalstis, kas ir iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas. Šajā gadījumā Somijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA (pirmā palāta)
izdod rīkojumu:
1) prasību noraidīt kā nepieņemamu;
2) prasītāji sedz paši savus, kā arī atlīdzina Komisijas tiesāšanās izdevumus;
3) Somijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Luksemburgā, 2006. gada 22. jūnijā.