Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA ANDREAS BJONDI [ANDREA BIONDI]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 26. martā (1)
Apvienotās lietas C‑266/24 P, C‑269/24 P un C‑289/24 P
Eiropas Komisija
pret
Ryanair DAC (C‑266/24 P)
un
Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV
pret
Ryanair DAC,
Eiropas Komisiju (C‑269/24 P)
un
Société Air France,
Air France‑KLM
pret
Ryanair DAC,
Eiropas Komisiju (C‑289/24 P)
Apelācija – Valsts atbalsts – Valsts atbalsts, ko Nīderlande piešķīrusi KLM saistībā ar Covid‑19 pandēmiju – Valsts garantija bankas aizdevumam un valsts subordinētais aizdevums – Lēmums, ar kuru atbalsts atzīts par saderīgu ar iekšējo tirgu – Atbalsta saņēmēja noteikšana sabiedrību grupas kontekstā
I.      Ievads
1.        Šīs apelācijas sūdzības ir vēl viena no (tagad diezgan liela) lietu skaita, kurās Savienības tiesas izvērtē tādu valsts pasākumu saderību ar Savienības tiesībām valsts atbalsta jomā, kuri veikti, lai mazinātu Covid‑19 pandēmijas traģiskās sekas.
2.        Šajā kontekstā Tiesa ir nepārprotami atbalstījusi dalībvalstu apgalvojumus, ka tām ir tiesības vai nu saskaņā ar LESD 107. panta 2. punkta b) apakšpunktu (2), vai arī LESD 107. panta 3. punkta b) apakšpunktu (3) atbalstīt konkrētus valsts uzņēmumus, bet ne citus, ņemot vērā to strukturāli būtiskās iezīmes attiecīgās dalībvalsts tautsaimniecībā, piemēram, savienojamības, nodarbinātības un infrastruktūras ziņā.
3.        Var būt laiks un vieta, lai atkārtoti novērtētu Tiesas nolēmumu saskaņotību attiecībā uz Savienības tiesību principu piemērošanu pasākumiem, kas veikti nopietnu ārkārtas situāciju kontekstā, un šo nolēmumu dzīvotspēju, it īpaši ņemot vērā uzkrātās un uzlabotās zināšanas par šo pasākumu ietekmi uz tirgu. Valsts atbalsta kontrole tāpat kā konkurences tiesības patiešām ir dinamisks process. Tomēr tās galvenais mērķis vienmēr ir novērst valsts norobežošanu, nepieļaut, ka ar uzņēmumu rīcību tiek apdraudēta patiesa un neizkropļota konkurence iekšējā tirgū, un sasniegt kopīgus mērķus.
4.        Tomēr šīs apelācijas sūdzības liek Tiesai koncentrēties tikai uz dažu valsts atbalsta tiesību pamatjēdzienu pareizu piemērošanu. Konkrētāk, tās izvirza jautājumu par kritērijiem, kas jāpiemēro, lai noteiktu valsts atbalsta pasākuma saņēmēju uzņēmumu grupas kontekstā. Eiropas Komisija (lieta C‑266/24 P), Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV (turpmāk tekstā – “KLM”)
(lieta C‑269/24 P) un
Air France‑KLM S.A.
(turpmāk tekstā – “Air France–KLM”) un Société Air France S.A. (turpmāk tekstā – “Air France”)
(lieta C‑289/24 P) prasa atcelt spriedumu lietā T‑146/22 (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru Vispārējā tiesa atcēla Komisijas Lēmumu C(2021) 5437 final (2021. gada 16. jūlijs) (4) (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”), ar ko tika atļauti atbalsta pasākumi par labu aviosabiedrībai KLM. Šīs apelācijas sūdzības ir daļa no septiņām apelācijas sūdzībām, kuras visas attiecas uz pasākumiem par labu Air France‑KLM grupas sabiedrībām (5).
II.    Strīda priekšvēsture, strīdīgais lēmums un pārsūdzētais spriedums
5.        KLM ietilpst Air France‑KLM grupā, ko vada Air France‑KLM (6). Air France, kas pilnībā pieder Air France‑KLM, ir vēl viena grupas meitassabiedrība un KLM māsassabiedrība (7).
6.        Nīderlandes Karaliste 2020. gada 26. jūnijā paziņoja Komisijai atbalstu KLM, kurš ietver i) valsts garantiju aizdevumam, ko tai piešķir banku konsorcijs, un ii) valsts aizdevumu (turpmāk tekstā – “attiecīgais pasākums”). Atbalsta kopējā summa bija 3,4 miljardi EUR. Attiecīgā pasākuma mērķis bija uz laiku sniegt KLM naudas līdzekļus, kas tai bija nepieciešami, lai risinātu Covid‑19 pandēmijas negatīvās sekas. Nīderlandes Karaliste uzskatīja, ka, ņemot vērā KLM nozīmi tās tautsaimniecībā
un gaisa satiksmē, šīs sabiedrības maksātnespēja vēl vairāk saasinātu jau tā smagos traucējumus tās tautsaimniecībā, ko bija izraisījusi šī pandēmija (8).
7.        2020. gada 13. jūlija lēmumā Komisija secināja, ka attiecīgais pasākums, pirmkārt, ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē un, otrkārt, ir saderīgs ar iekšējo tirgu, pamatojoties uz LESD 107. panta 3. punkta b) apakšpunktu (9). Saskaņā ar šo lēmumu KLM bija vienīgā atbalsta saņēmēja, izslēdzot citas Air France‑KLM grupas sabiedrības (10).
8.        Ar 2021. gada 19. maija spriedumu Ryanair/Komisija (KLM; Covid‑19) (11) Vispārējā tiesa atcēla sākotnējo lēmumu, jo tam trūkstot pamatojuma attiecībā uz attiecīgā pasākuma saņēmēja noteikšanu. Tā arī nolēma apturēt minētā lēmuma atcelšanas sekas līdz brīdim, kad Komisija pieņems jaunu lēmumu atbilstoši LESD 108. pantam (12).
9.        Komisija 2021. gada 16. jūlijā pieņēma strīdīgo lēmumu, kurā tā secināja, ka attiecīgais pasākums ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, taču ir saderīgs ar iekšējo tirgu, pamatojoties uz LESD 107. panta 3. punkta b) apakšpunktu, un ka KLM un tās meitassabiedrības ir vienīgās atbalsta saņēmējas, izslēdzot citas Air France‑KLM grupas sabiedrības.
10.      Ryanair DAC (turpmāk tekstā – “Ryanair”) lūdza atcelt strīdīgo lēmumu, cita starpā apgalvojot, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, par atbalsta saņēmēju nosakot vienīgi KLM. Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa apmierināja šo prasības pamatu un secināja, ka attiecīgā atbalsta pasākuma saņēmējam bija jāietver Air France, Air France‑KLM un KLM. Uz šāda pamata Vispārējā tiesa atcēla strīdīgo lēmumu pilnībā, neizvērtējot pārējos Ryanair izvirzītos prasības pamatus (13).
III. Prasījumi
11.      Komisija, KLM, Air France‑KLM un Air France savās trijās attiecīgajās apelācijas sūdzībās lūdz Tiesu – galvenokārt – atcelt pārsūdzēto spriedumu, pieņemt galīgo nolēmumu un piespriest Ryanair atlīdzināt tiesāšanās izdevumus vai – pakārtoti – nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā un atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.
12.      Gan Francijas Republika, gan Nīderlandes Karaliste lūdz Tiesu apmierināt apelācijas sūdzības un atcelt pārsūdzēto spriedumu. Turklāt Nīderlandes Karaliste lūdz Tiesu piespriest Ryanair atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
13.      Ryanair lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzības un piespriest Komisijai, KLM, Air France‑KLM un Air France atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
IV.    Par apelācijas sūdzībām
14.      Savas apelācijas sūdzības pamatošanai Komisija izvirza divus pamatus. Ar pirmo apelācijas sūdzības pamatu tā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, piemērojot kļūdainu kritēriju, lai noteiktu atbalsta saņēmēju sabiedrību grupas ietvaros. Ar otro apelācijas sūdzības pamatu tā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir aizstājusi Komisijas vērtējumu ar savējo, pietiekami nepierādot, ka Komisijas argumentācijā ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā.
15.      KLM (lietā C‑269/24 P) un Air France‑KLM un Air France (lietā C‑289/24 P) savu apelācijas sūdzību pamatojumam izvirza trīs pamatus, no kuriem pirmie divi attiecas uz tām pašām tiesību kļūdām, ko Komisija ir izvirzījusi savā apelācijas sūdzībā lietā C‑266/24 P. Ar trešo pamatu KLM, Air France‑KLM un Air France apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, kļūdaini interpretējot tiesisko regulējumu attiecībā uz jēdzienu “netiešas valsts atbalsta priekšrocības”.
A.      Par pirmo apelācijas sūdzību pamatu
16.      Ar pirmo apelācijas sūdzību pamatu, ar ko apstrīdēts pārsūdzētā sprieduma 54.–159. punkts, Komisija, KLM, Air France‑KLM un Air France (turpmāk tekstā kopā – “apelācijas sūdzības iesniedzējas”), kuras atbalsta Francijas Republika un Nīderlandes Karaliste, apgalvo, ka Vispārējā tiesa piemērojusi kļūdainu kritēriju, lai noteiktu, kurš uzņēmums ir kvalificējams par atbalsta, kas piešķirts ar attiecīgo pasākumu, saņēmēju. Precīzāk, apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka Vispārējā tiesa analīzi par to, kas veido “vienu saimniecisko vienību”, ir kļūdaini pielīdzinājusi atbalsta pasākuma “saņēmēja” analīzei sabiedrību grupas kontekstā, koncentrējoties uz elementiem, kas ļauj konstatēt šādas vienības esību, tā vietā, lai noteiktu, kurš uzņēmums faktiski gūst labumu no atbalsta pasākuma.
17.      Valsts atbalstu var piešķirt fiziskām vai juridiskām personām. Tomēr valsts atbalsta noteikumi attiecas tikai uz uzņēmumiem (14). Konkrētāk, LESD 107. panta 1. punktā tostarp ir paredzēts, ka priekšrocību piešķir uzņēmumam (15). Šie divi jēdzieni ietver trešo jēdzienu, kas, lai gan nav konkrēti minēts LESD 107. panta 1. punktā, ir būtisks valsts atbalsta tiesībās, proti, saņēmēja jēdziens. Ar jēdzienu “saņēmējs” – kuram nozīme ir ne tikai saistībā ar atbalsta atgūšanu, bet arī ar analīzi par to, vai valsts pasākums ietilpst 107. panta 1. punkta piemērošanas jomā un vai tas ir saderīgs, – apzīmē uzņēmumu, kas faktiski gūst labumu no atbalsta (16).
18.      Saskaņā ar Tiesas iedibināto kritēriju uzņēmuma jēdziens attiecas uz vienībām, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no to juridiskā statusa un finansēšanas veida (17), un jāsaprot kā tāds, ar ko apzīmē saimniecisku vienību, pat tad, ja no juridiskā viedokļa šo saimniecisko vienību veido vairākas fiziskas vai juridiskas personas (18).
19.      Uzņēmuma kā saimnieciskas vienības jēdziens, ko Tiesa attīstījusi 70. gadu sākumā saistībā ar pašreizējo LESD 101. pantu, ir pārnests uz citām cieši saistībām Savienības tiesību jomām, piemēram, valsts atbalstu (19), un jāsaka, ka pamatoti. Pārfrāzējot ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa [F. G. Jacobs] norādīto, saskaņotības un vienveidības labad parasti vienādiem jēdzieniem cieši saistītās Savienības tiesību jomās, ja tiem ir vienādi mērķi, piešķirama vienāda nozīme, ja vien nav pamatots citādi (20).
20.      Tādējādi, lai noteiktu valsts atbalsta saņēmēja tvērumu, var uzskatīt, ka vairākas juridiski neatkarīgas vienības ietilpst vienā uzņēmumā, ja tās var uzskatīt par tādām, kas kā saimnieciska vienība gūst labumu no attiecīgā pasākuma (21).
21.      Protams, tas nenozīmē, ka ikreiz, kad valsts atbalsta saņēmējs ietilpst uzņēmumu grupā, visa grupa automātiski būtu jāuzskata par faktisko atbalsta saņēmēju. Lai norobežotu jēdzienu “uzņēmums”, ar ko saprot saimniecisku vienību, kura gūst labumu no atbalsta pasākuma šādas sabiedrību grupas ietvaros, jāņem vērā vairāki elementi, kas ļauj katrā atsevišķā gadījumā noteikt šī pasākuma paredzamo ekonomisko ietekmi un ar to piešķirtās priekšrocības. Tātad nepieciešams uz nākotni vērsts skatījums.
22.      Lai noteiktu apelācijas sūdzības iesniedzēju izteiktās kritikas pamatotību, īsumā jāizvērtē argumentācijas posmi, kurus attiecīgi Komisija un Vispārējā tiesa izmantoja, lai noteiktu attiecīgā atbalsta pasākuma saņēmēju.
23.      Strīdīgā lēmuma 107.–110. apsvērumā, atsaucoties uz Vispārējās tiesas judikatūru, Komisija atgādināja, pirmkārt, ka vienā sabiedrību grupā ietilpstošās sabiedrības valsts atbalsta nolūkā var tikt uzskatītas par vienu uzņēmumu, ja tās veido vienu saimniecisku vienību, vērtējot pēc faktoriem, kuri saistīti ar saiknes esību starp šīm sabiedrībām, piemēram, vienas vienības īstenoto tiešu vai netiešu kontroli, funkcionālajām un finansiālajām saiknēm, identiskām vai paralēlām saimnieciskajām darbībām un īpašiem līguma noteikumiem (22). Otrkārt, Komisija, atsaucoties uz 2003. gada 3. jūlija spriedumu Beļģija/Komisija (23), norādīja, ka tas vien, ka vairākas sabiedrības pieder pie vienas un tās pašas grupas, vēl nenozīmē, ka tās visas ir valsts atbalsta saņēmējas ipso facto, jo atbalstu var attiecināt tikai uz konkrētām grupas vienībām. Piemērojot šos kritērijus, strīdīgā lēmuma 112.–117. apsvērumā Komisija pēc tam analizēja i) funkcionālās, saimnieciskās un organizatoriskās saiknes starp Air France, KLM un Air France‑KLM un ii) nolīgumus par attiecīgo pasākumu un atbalsta plašākas ietekmes risku starp šīm trim vienībām. Analīzes noslēgumā Komisija uzskatīja, no vienas puses, ka, lai gan pastāvēja noteiktas funkcionālas, saimnieciskas un organizatoriskas saiknes (24), KLM de facto bija ievērojama funkcionālā, finansiālā un darbības autonomija, tā savas finansējuma un likviditātes vajadzības pārvaldīja neatkarīgi (Air France‑KLM neīstenoja kontroli pār tās līdzekļiem) un veica darījumus grupas iekšienē saskaņā ar tirgus nosacījumiem (25). No otras puses, Komisija uzskatīja, ka attiecīgā pasākuma līgumiskajos mehānismos ir ietvertas vairākas garantijas (26), kas nodrošina, ka līdzekļi tiek novirzīti vienīgi un faktiski uz KLM, kam tie tiek tieši pārskaitīti, nepārsūtot tos caur holdinga sabiedrību un neradot iespējamu netiešu ietekmi uz Air France. Attiecīgi Komisija secināja, ka KLM ir saimnieciska vienība, kas ir nošķirta no tās mātessabiedrības un Air France, un ir vienīgā šī pasākuma saņēmēja.
24.      Pārsūdzētajā spriedumā, pirmkārt, Vispārējā tiesa izvērtēja kapitāla, organizatoriskās, funkcionālās un saimnieciskās saiknes starp Air France‑KLM, Air France un KLM un to attiecīgajām meitassabiedrībām un secināja, ka tās visas ir elementi, kas norāda, ka šīs vienības veido vienu saimniecisko vienību valsts atbalsta noteikumu piemērošanas nolūkā (27). It īpaši Vispārējā tiesa konstatēja, ka i) Air France‑KLM īstenoja kontroli, tieši vai netieši iejaucoties Air France un KLM pārvaldībā (28), ii) Komisijas secinājums, ka Air France un KLM ir funkcionāla autonomija, nebija pamatots (29) un iii) pastāvēja zināma ekonomiskā un finansiālā savstarpējā atkarība starp Air France‑KLM un tās meitassabiedrībām, kā arī zināma ekonomiskā integrācija un sadarbība starp Air France un KLM (30). Otrkārt, Vispārējā tiesa izvērtēja nolīgumus, uz kuru pamata tika piešķirts attiecīgais pasākums, un secināja, ka šajos nolīgumos paredzētie līgumiskie mehānismi neļauj uzskatīt, ka attiecīgā atbalsta pasākuma vienīgā saņēmēja ir KLM (31) (132. punkts). Turklāt Vispārējā tiesa izvērtēja piešķirtā pasākuma veidu un kontekstu, kādā tas piešķirts, konstatējot, ka Komisija nav ņēmusi vērā Air France‑KLM un Air France lēmumu kā daļu no šī konteksta (32).
25.      Jāatzīst, ka, manuprāt, apelācijas sūdzības iesniedzējas Vispārējās tiesas argumentāciju kritizē pārmērīgi formāli un pretēji vispārējai funkcionālajai pieejai, kas piemērojama valsts atbalsta tiesībās. Skaidrā angļu valodā (un, cerams, arī visās pārējās Savienības oficiālajās valodās) vienkārši nevaru norādīt uz reālām atšķirībām starp interpretāciju, ko Komisija ierosināja strīdīgajā lēmumā, un Vispārējās tiesas argumentāciju.
26.      Gan strīdīgais lēmums, gan pārsūdzētais spriedums ir balstīti uz individuālu un visaptverošu novērtējumu par vieniem un tiem pašiem faktoriem, kas izvērtēti tieši tādā pašā secībā. Neviena no apelācijas sūdzības iesniedzējām neapstrīd neviena šā faktora nozīmīgumu un arī neapgalvo, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā citus tikpat nozīmīgus faktorus. It īpaši tās atzīst, ka to saimniecisko, funkcionālo un organizatorisko saikņu analīze, kuras pastāv starp dažādām sabiedrību grupas vienībām, ir sākumpunkts atbalsta pasākuma saņēmēja noteikšanai šādas grupas ietvaros, jo tā it īpaši ļauj pārliecināties par šo vienību lēmumpieņemšanas autonomijas pakāpi.
27.      Gan strīdīgais lēmums, gan pārsūdzētais spriedums ir balstīti uz vienu un to pašu uzņēmuma kā saimnieciskās vienības jēdzienu un būtībā uz vienu un to pašu judikatūru, lai noteiktu šādas vienības esību vai neesību valsts atbalsta jomā (33). Apelācijas sūdzības iesniedzējas arī neapstrīd šī jēdziena vai šīs judikatūras nozīmīgumu, lai noteiktu valsts atbalsta saņēmēja tvērumu sabiedrību grupas ietvaros.
28.      Komisija, atsaucoties uz sprieduma AceaElectrabel 66. punktu (34), norāda, ka jēdziens “viena saimnieciska vienība” valsts atbalsta jomā var atšķirties no šā jēdziena, kā tas piemērojams citās konkurences tiesību jomās. Tomēr šis arguments mani nepārliecina pilnībā.
29.      Tāpat kā jēdzienam “uzņēmums”, arī jēdzienam “viena saimnieciska vienība” ir funkcionāls raksturs. Vairāku subjektu kvalificēšana par vienu saimniecisku vienību konkurences tiesību izpratnē, tostarp valsts atbalsta jomā, ir atkarīga no šīs kvalifikācijas konkrētā mērķa un aplūkotā konteksta. Attiecīgi dažādus subjektus var uzskatīt par nedalāmu kopumu, lai noteiktu valsts atbalsta saņēmēju konkrētā gadījumā, pat ja tās netiktu šādi klasificētas mērķiem, kas saistīti ar citām konkurences tiesību jomām.
30.      Apelācijas sūdzības iesniedzējas arī apgalvo, ka Vispārējā tiesa neesot ievērojusi judikatūru, saskaņā ar kuru ir iespējamas situācijas, kad valsts atbalsta saņēmējs ir tikai viena no sabiedrībām, kas ietilpst grupā, izslēdzot citas sabiedrības, un tādējādi esot balstījusies uz kļūdainu vai nepilnīgu tiesisko regulējumu. Tās it īpaši atsaucas uz spriedumu Verlipack, kurā Tiesa precizēja, ka Komisija publiska aizdevuma gadījumā ir tiesīga ņemt vērā piešķiršanas noteikumu formulējumu un secināt, ka atbalsta saņēmējs ir nevis aizņēmējs, bet gan cits subjekts, kuram aizņēmējam ir jānodod aizdotie līdzekļi. Tās būtībā apgalvo, ka no minētā sprieduma izriet, ka atbalsta piešķiršana kādam subjektam sabiedrību grupas ietvaros var tikt pakļauta ierobežojumiem attiecībā uz piekļuvi līdzekļiem vai attiecībā uz mērķiem, kādiem atbalstu var izmantot, tāpēc atkarībā no katra gadījuma apstākļiem šo subjektu var uzskatīt par autonomu vienību atbalsta saņēmēja noteikšanas nolūkā.
31.      Šajā sakarā vispirms norādu, ka tas vien, ka atšķirībā no Komisijas strīdīgajā lēmumā (35) Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 54.–61. punktā atsaucoties uz judikatūru, ko tā uzskatīja par nozīmīgu, un izklāstot kritērijus, kurus tā piemēros, nesniedza nekādu atsauci uz spriedumu Verlipack, nenozīmē, ka tā izslēdza iespēju, ka valsts atbalsta saņēmējs sabiedrību grupas ietvaros var būt tikai kāds viens subjekts.
32.      Proti, šādu iespēju var konstatēt tikai pēc novērtējuma, kurā ņemti vērā visi iepriekš minētie nozīmīgie faktori, un tā ir atkarīga no katra konkrētā gadījuma īpatnībām. Tādējādi Vispārējās tiesas argumentāciju nevar apstrīdēt, pamatojoties tikai uz pārmesto nepilnību, ja izrādās, ka tā faktiski ir veikusi šādu novērtējumu. Tālāk, Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā ne spriedumu Verlipack, ne 1998. gada 25. jūnija spriedumu
British Airways u.c./Komisija (36) un 2005. gada 11. maija spriedumu Saxonia Edelmetalle
un ZEMAG/Komisija (37), uz kuriem arī atsaucas apelācijas sūdzības iesniedzējas. Tomēr tā uzskatīja, ka lietas, kurās pasludināti šie spriedumi, nebija salīdzināmas ar lietām, kuras tai bija jāizskata, un secināja, ka atšķirībā no šiem spriedumiem attiecīgā atbalsta pasākuma saņēmējs nevar tikt uzskatīts par tādu, kas ir tikai viena sabiedrība grupā, pie kuras tā pieder (38).
33.      Komisija apgalvo, ka ne tikai tas, ka pārsūdzētā sprieduma 54.–62. punktā nav nekādas atsauces uz spriedumu Verlipack, bet arī atsauces minētā sprieduma 57. un 58. punktā uz Paziņojuma par valsts atbalsta jēdzienu (39) 11. punktu un spriedumu AceaElectrabel liecina, ka Vispārējā tiesa ir balstījusies uz kļūdainu tiesisko regulējumu. Komisija norāda, ka, lai gan tādi faktori kā kontrolpaketes esība un citas funkcionālas, saimnieciskas un organizatoriskas saiknes, kuri minēti šajā paziņojumā un spriedumā AceaElectrabel, ir piemēroti, gan lai noteiktu, vai vairāki subjekti veido daļu no viena un tā paša uzņēmuma, gan lai noteiktu atbalsta saņēmēju, šo faktoru nozīme un svarīgums mainās atkarībā no tā, vai tiek mēģināts definēt “uzņēmumu” kopumā vai “saņēmēju”. Atzīstu, ka nevaru pilnībā saprast šo kritiku.
34.      Kā norādīts iepriekš, jēdziens “uzņēmums”, kā arī jēdziens “saimnieciska vienība” ir atkarīgi no konkrētā izvirzītā mērķa. Tas nozīmē, ka, nosakot, vai sabiedrības grupas ietvaros atbalsta pasākuma saņēmējs ir tikai viens no grupā ietilpstošajiem subjektiem
vai vienība, ko veido vairāki no šiem subjektiem, vai arī grupa kopumā, jāņem vērā visi būtiskie faktori, kas katrā konkrētajā gadījumā var atšķirties. Tādējādi vieni un tie paši subjekti varētu tikt uzskatīti par saimniecisku vienību saistībā ar konkrētu atbalsta pasākumu, bet ne saistībā ar citu (40).
35.      Tāpēc tādos apstākļos, kādi ir šajās apvienotajās lietās, jautājums ir nevis par to, kāda nozīme vai svarīgums jāpiedēvē saimnieciskajām, organizatoriskajām un funkcionālajām saiknēm, kas pastāv starp grupu veidojošajiem subjektiem, – tas jāizvērtē padziļināti un objektīvi –, bet gan par to, vai, ņemot vērā lietas īpatnības, viens vai vairāki no šiem subjektiem, neraugoties uz šīm saiknēm, var tikt uzskatīti par neatkarīgu uzņēmumu un par vienīgo attiecīgā atbalsta saņēmēju. Man šķiet, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā ir vadījusies tieši no šādas argumentācijas.
36.      Apelācijas sūdzības iesniedzējas ar argumentiem, kas pārklājas, arī apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot izslēgusi iespēju dalībvalstij izmantot līgumiskas garantijas, lai ierobežotu atbalsta priekšrocības tādējādi, ka tās tiktu piešķirtas tikai atsevišķiem subjektiem sabiedrību grupā. Manuprāt, šis iebildums ir nepamatots.
37.      Vispārējā tiesa ne tikai skaidri atzina, ka “līgumi, uz kuru pamata tika piešķirts atbalsta pasākums”, ir viens no vairākiem faktoriem, kas jāņem vērā, veicot visaptverošu novērtējumu, lai noteiktu, vai atsevišķus tiesību subjektus var uzskatīt par tādiem, kas veido vienu saimniecisku vienību valsts atbalsta noteikumu piemērošanas nolūkā (41), bet arī rūpīgi pārbaudīja to līgumisko mehānismu saturu, kas iedibināti ar līgumiem, uz kuru pamata piešķirts attiecīgais atbalsta pasākums, un konstatēja, ka Komisija nav pierādījusi, ka šie mehānismi ir pietiekami, lai novērstu to, ka KML piešķirtie līdzekļi tieši vai netieši tiek nodoti citiem grupas dalībniekiem.
38.      Šajā ziņā, manuprāt, nav apstrīdams, kā Vispārējā tiesa ir precizējusi pārsūdzētā sprieduma 134. punktā, ka šāda veida līgumisko mehānismu piemērotība, lai [atbalsts] tiktu piešķirts tikai konkrētam subjektam sabiedrību grupā, ir atkarīga no to faktiskā satura, kā arī no lietas īpatnībām. Citāds secinājums, ko pašas apelācijas sūdzības iesniedzējas neierosina, padarītu atbalsta pasākuma faktiskā saņēmēja noteikšanu tādā kontekstā kā šajās apvienotajās lietās par tīri formālu.
39.      To faktiski apstiprina spriedums Verlipack, kas nebūt nepadara šādu kazuistisku pieeju par nederīgu. Minētajā spriedumā Tiesa atzina, ka ir tikai “iespējams”, ka attiecīgo piešķiršanas noteikumu analīzes rezultātā var tikt secināts, ka attiecīgo aizdevumu saņēmējs ir subjekts, kas nav aizņēmējs. Plašākā nozīmē, lai gan spriedumu Verlipack noteikti var interpretēt tādējādi, ka ar to tiek atzīta to nosacījumu nozīmīgums, ar kādiem dalībvalsts piešķir konkrētu atbalstu, lai identificētu uzņēmumu, kas to faktiski saņem, manuprāt, tā tvērums nebūtu jāpārspīlē (42). It īpaši to nevar interpretēt tādējādi, ka tas bez nosacījumiem dod priekšroku līgumiskajiem mehānismiem pār ekonomisko realitāti un valsts atbalsta kontroles efektivitāti.
40.      Turklāt atgādināšu, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru vienīgais izšķirošais faktors, lai noteiktu, vai pasākums ir kvalificējams par valsts atbalstu, ir šī pasākuma radītās sekas (43). Šis valsts atbalsta tiesību pamatprincips sniedz arī vadlīnijas valsts atbalsta saņēmēja noteikšanai. Lietā, kurā pasludināts spriedums Verlipack, ir uz sekām balstītas pieejas piemērošana, kas ir valsts atbalsta tiesību pamatā, un uz to nevar atsaukties, lai apstiprinātu metodi, kas piešķir pārmērīgu nozīmi līgumiskajiem mehānismiem, kuri piemērojami saistībā ar atbalsta piešķiršanu, neveicot to satura un seku padziļinātu analīzi.
41.      Visbeidzot, man šķiet, ka tas, ko apelācijas sūdzības iesniedzējas kvalificē kā kļūdaina vai nepilnīga tiesiskā regulējuma piemērošanu un attiecīgās judikatūras vai piemērojamo kritēriju “svara” kļūdainu piemērošanu vai interpretāciju, nav nekas vairāk kā atšķirība Komisijas un Vispārējās tiesas secinājumos, kas izdarīti, pamatojoties uz atbilstošajiem faktiem un pierādījumiem. Gan Vispārējā tiesa, gan Komisija, manuprāt, ir piemērojušas vienu un to pašu juridisko kritēriju.
42.      Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, iesaku noraidīt pirmo apelācijas sūdzības pamatu visās šajās apvienotajās lietās.
B.      Par otro apelācijas sūdzību pamatu
43.      Apelācijas sūdzības iesniedzējas, ko atbalsta Francijas Republika un Nīderlandes Karaliste, apgalvo, ka, pārbaudot strīdīgajā lēmumā veikto attiecīgā pasākuma saņēmēja analīzi, Vispārējā tiesa ir pārsniegusi ierobežotas tiesas kontroles apjomu, kāds tai atzīstams ekonomiskos jautājumos, un ir aizstājusi Komisijas veikto faktu un pierādījumu vērtējumu ar savējo, pietiekami nepierādot nekādu acīmredzamu kļūdu vērtējumā Komisijas argumentācijā. Galvenokārt tās apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir nonākusi pie secinājuma, kas ir pretējs Komisijas strīdīgajā lēmumā izdarītajam secinājumam, nekonstatējot acīmredzamu kļūdu vērtējumā nevienā no Komisijas analīzes posmiem. Šāds apgalvojums, kas pretēji tam, ko apgalvo Ryanair, ir pieņemams kopumā, ir balstīts uz četriem galvenajiem argumentiem, kurus izskatīšu atsevišķi. Pirms sāku analīzi, var būt lietderīgi īsumā atgādināt principus, kas reglamentē šo apvienoto lietu apstākļos piemērojamo tiesas kontroles kritēriju.
44.      Tiesa ir atzinusi, ka Komisijai ir plaša rīcības brīvība, lai noskaidrotu, vai valsts atbalsta saņēmēja noteikšanas vajadzībām atsevišķi subjekti veido saimniecisku vienību (44). Valsts atbalsta saņēmēja noteikšana sabiedrību grupas kontekstā patiešām var prasīt sarežģītus ekonomiskus vērtējumus, un saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru šo vērtējumu pārbaude ir ierobežota. Proti, šajā pārbaudē
vienīgi noskaidrojams, vai tikušas ievērotas procesuālās normas un noteikumi par pienākumu norādīt pamatojumu, vai attiecīgie fakti ir saturiski pareizi un vai nav pieļauta tiesību kļūda, acīmredzama kļūda faktu vērtējumā vai pilnvaru nepareiza izmantošana. Savienības tiesām Komisijas vērtējums par ekonomikas aspektiem nav jāaizstāj ar savu vērtējumu.
45.      Tomēr Tiesa ir precizējusi – tas, ka Komisijai ir plaša rīcības brīvība sarežģītu ekonomisku vērtējumu veikšanā, it īpaši valsts atbalsta jomā, nenozīmē, ka Savienības tiesai nav jāpārbauda Komisijas sniegtā ekonomikas datu interpretācija (45). Savienības tiesām ne tikai jāpārbauda izvirzīto pierādījumu saturiskā pareizība, uzticamība un saskaņotība, bet arī jāpārbauda, vai šie pierādījumi ietver visu nozīmīgo datu kopumu, kas jāņem vērā, izvērtējot kompleksu situāciju, un vai šo pierādījumu raksturs ļauj pamatot no tiem izdarītos secinājumus (46). Kā jau esmu norādījis, tiesas kontroles intensitāte attiecībā uz ekonomiskiem vērtējumiem faktiski ir atkarīga no šo vērtējumu sarežģītības pakāpes, kā arī no tā, vai tie ietver rīcībpolitikas vai objektīvas izvēles. Attiecīgi kritērijam “sarežģīta ekonomiskā vērtējuma ierobežota pārbaude” nevajadzētu kļūt par vispārējo formulu, kas nepamatoti ierobežotu Savienības tiesu spēju veikt pietiekami intensīvu tiesas kontroli attiecībā uz veselām vērtējumu kategorijām (47). Tas tā vēl jo vairāk ir tādu vērtējumu gadījumā, kas veikti, nosakot faktorus, kuri var palīdzēt konstatēt valsts atbalsta esību LESD 107. panta 1. punkta izpratnē un definēt tā tvērumu, piemēram, nosakot atbalsta saņēmēju uzņēmumu.
46.      Kā atzīst pašas apelācijas sūdzības iesniedzējas, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 59. un 60. punktā ir pareizi iezīmējusi savas tiesas kontroles robežas izskatāmajās lietās, atsaucoties uz iepriekš atgādināto judikatūru.
a)      Pirmais arguments: Vispārējā tiesa esot pārsniegusi savas tiesas kontroles robežas attiecībā uz kapitāla, organizatoriskajām un funkcionālajām saiknēm
47.      Apelācijas sūdzības iesniedzējas būtībā apgalvo, ka Vispārējās tiesas secinājumi par kapitāla, organizatoriskām un funkcionālām saiknēm nav pretrunā tiem, kurus Komisija izdarījusi strīdīgajā lēmumā, un ka pārsūdzētajā spriedumā nav identificēta acīmredzama kļūda vērtējumā, ko Komisija sniegusi attiecībā uz šīm saiknēm.
48.      Šo argumentu, kas ietver vairākus iebildumus, no kuriem daži ir nepieņemami, kā to izklāstīšu turpmāk, manuprāt, nepamato minētā sprieduma rūpīga analīze.
49.      Pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējas, no argumentācijas, kas ir pārsūdzētā sprieduma 63.–107. punkta pamatā (48), izriet, ka Vispārējā tiesa nav piekritusi Komisijas secinājumam, ka, neraugoties uz “zināmām funkcionālām, ekonomiskām un organizatoriskām saiknēm starp Air France, KLM un [Air France‑KLM]” (strīdīgā lēmuma 112. apsvērums), “KLM un Air France de facto ir ievērojama funkcionālā, ekonomiskā un organizatoriskā autonomija gan savā starpā, gan attiecībā pret to mātessabiedrību” (strīdīgā lēmuma 113. apsvērums). Vispārējā tiesa, gluži pretēji, secināja, ka šīs saiknes neatkarīgi no tā, vai tās tiek izvērtētas atsevišķi vai kopā, ir faktori, kas norāda, ka šos trīs subjektus nevar uzskatīt par neatkarīgiem attiecīgā atbalsta pasākuma nolūkā (49).
50.      Tāpat apelācijas sūdzības iesniedzējas kļūdaini apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav konstatējusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā Komisijas argumentācijā vai tās secinājumos. Vispārējā tiesa izvērtēja strīdīgā lēmuma 112. un 113. apsvērumu un, ņemot vērā minētajā lēmumā ietverto informāciju, kā arī tiesvedībā šajā tiesā izvirzītos argumentus un tai iesniegtos pierādījumus, kuru pieejamību Komisijai strīdīgā lēmuma pieņemšanas brīdī un kuru nozīmīgumu apelācijas sūdzības iesniedzējas nav apstrīdējušas (50), uzskatīja, ka Komisijas konstatējumi par to funkcionālo, ekonomisko un organizatorisko saikņu intensitāti, kas pastāvēja starp Air France un KLM un starp šīm sabiedrībām un to mātessabiedrību, nav pietiekami pamatoti. Tādējādi, kā izriet no šo secinājumu 45. punktā atgādinātās judikatūras, Vispārējā tiesa ir ievērojusi savas tiesas kontroles robežas attiecībā uz Komisijas sarežģītiem ekonomiskiem vērtējumiem valsts atbalsta jomā.
51.      Apelācijas sūdzības iesniedzēju uzsvērtais fakts, ka Vispārējā tiesa nav skaidri minējusi “acīmredzamas kļūdas vērtējumā” kategoriju, izņemot vēlāk pārsūdzētajā spriedumā (51) – tikai vienreiz –, neliek apšaubīt šo secinājumu, jo citādi Vispārējās tiesas leksikoloģiskajām izvēlēm tiktu dota priekšroka pār tās argumentācijas būtību.
52.      To pašu iemeslu dēļ, kas izklāstīti iepriekš, manuprāt, nevar piekrist apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvojumam, ka Vispārējā tiesa esot aizstājusi Komisijas vērtējumu ar savējo.
53.      Vispārējā tiesa savā pārbaudē koncentrējās uz Komisijas vērtējumu par ekonomiskajām, organizatoriskajām un funkcionālajām saiknēm starp Air France‑KLM, Air France un KLM, ņemot vērā Vispārējai tiesai
iesniegtos argumentus un pierādījumus, un secināja, ka Komisijas secinājumiem nevar piekrist. Ciktāl šis arguments ir balstīts uz Vispārējās tiesas analīzes it kā pārmērīgi detalizēto raksturu, tas ir pārāk vienkāršots un ir balstīts uz kļūdainu un ierobežojošu izpratni par Savienības tiesu lomu Komisijas ekonomisko vērtējumu pārbaudē. Tas, ka tiesas kontrolei var būt ierobežots tvērums, nenozīmē, ka šīm tiesām nav tiesību vai pat pienākuma to veikt padziļināti.
54.      It īpaši pretēji tam, ko apgalvo Air France‑KLM un Air France, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 82. punktā minēto Komisijas vērtējumu attiecībā uz Transavia France un Transavia Netherlands sadarbību nav aizstājusi ar savējo. Lai secinātu, ka pastāvēja zināma funkcionāla un komerciāla sadarbība starp šīm sabiedrībām, neraugoties uz to, ka katrai no tām bija savas licences, sertifikāti, satiksmes tiesības, laika nišas, aktīvi, personāls un vadība, Vispārējā tiesa nebalstījās tikai uz apstākli, ka tām abām bija kopīga preču zīme un tīmekļvietne. Tā uzsvēra, ka Transavia parādījās tirgū, kā arī Air France‑KLM grupas dokumentos, it īpaši 2019. un 2020. gada vispārējās reģistrācijas dokumentos, kā vienots operators – šīs grupas komercdarbības “zemo izmaksu” segmentā (52). Šajā ziņā jāatgādina, ka rīcības tirgū vienotība parasti liek vairākus juridiski neatkarīgus subjektus raksturot
kā vienu “saimniecisku vienību” (53).
55.      Pārējie apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītie argumenti, manuprāt, ir vai nu nepamatoti, vai nepieņemami, ciktāl ar tiem mēģināts panākt, lai Tiesa no jauna izvērtētu Vispārējās tiesas pārbaudītos faktus vai pierādījumus, bet tas, nepastāvot pierādījumiem par sagrozīšanu, neietilpst Tiesas kompetencē (54).
56.      Pirmkārt, ir taisnība, kā uzsver KLM, ka pārsūdzētā sprieduma 89. punktā Vispārējā tiesa ir kļūdaini balstījusies uz strīdīgā lēmuma 41. apsvērumu, kurā ir sīki izklāstīts Nīderlandes Karalistes
sniegtais paskaidrojums par funkcionālajām saiknēm Air France‑KLM grupas iekšienē, un tas nav daļa no Komisijas vērtējuma. Tomēr Nīderlandes Karalistes apgalvojumu, ka KLM un Air France bija “funkcionāli autonomas”, ir apstiprinājusi Komisija (55), kura savā vērtējumā ļoti plaši atsaucas uz šiem paskaidrojumiem (56).
57.      Otrkārt, KLM arguments, ka sabiedrības grupas ietvaros ir sagaidāms noteikts funkcionālo saikņu līmenis un ka, neraugoties uz noteiktu koordinācijas pakāpi, meitassabiedrības joprojām var darboties autonomi pat vienas saimnieciskas vienības ietvaros, ir neiedarbīgs, jo Vispārējā tiesa par nepamatotu uzskatīja tieši secinājumu, ka KLM bija šāda darbības autonomija.
58.      Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvojums, ka Air France‑KLM veto un apstiprinājuma tiesības nepārsniedz parastās prerogatīvas, kas ir ikvienai mātessabiedrībai, kura kontrolē savas meitassabiedrības, pat ja tas ir saturiski precīzs, manuprāt, nav izšķirošs, lai noskaidrotu, kurš subjekts Air France‑KLM grupā varētu tikt uzskatīts par tādu, kas tieši vai netieši faktiski gūst labumu no attiecīgā pasākuma.
59.      Ceturtkārt, pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējas, pārsūdzētā sprieduma 104. punktā Vispārējā tiesa nav nospriedusi, ka apstāklim, ka komerciālās attiecības starp Air France un KLM, kā arī starp šīm meitassabiedrībām un to mātessabiedrību tika īstenotas “parastos tirgus apstākļos”, ir nozīme tikai saistībā ar aplikšanu ar nodokli. Vispārējā tiesa drīzāk uzskatīja, ka ar šādu apstākli nepietiek, lai pierādītu, ka šiem subjektiem ir ekonomiska autonomija Air France‑KLM grupā, ņemot vērā faktorus, kurus tā iepriekš bija izklāstījusi minētā sprieduma 100.–103. punktā (57). Turklāt, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 105. punkta, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka attiecīgā pasākuma sekas bija tādas, ka tika nostiprināts Air France‑KLM grupas finansiālais stāvoklis kopumā, nodrošinot ievērojamas līdzekļu summas, kas nebūtu pieejamas parastos tirgus apstākļos, un novēršot KLM maksātnespēju. Tātad šāda priekšrocība bija vairāk saistīta ar labvēlīgo ietekmi, kāda KLM likviditātes un dzīvotspējas atjaunošanai būtu bijusi uz Air France‑KLM un Air France, nevis ar risku, ka atbalsts tiks pārnests, veicot darījumus starp šīm sabiedrībām ar ārpustirgus nosacījumiem. Tādējādi Vispārējās tiesas argumentācijā nebija būtiski, ka šādi darījumi tika veikti parastos tirgus apstākļos.
60.      Piektkārt, KLM, Air France‑KLM un Air France argumenti, kuru mērķis ir apstrīdēt iepriekš minēto pārsūdzētā sprieduma 105. punktā ietverto apgalvojumu par attiecīgā pasākuma ietekmi uz Air France‑KLM grupu kopumā, nav pamatoti un katrā ziņā ir nepieņemami, ciktāl ar tiem Tiesai faktiski tiek lūgts pārbaudīt Vispārējās tiesas veikto faktu un pierādījumu vērtējumu, neatsaucoties uz to sagrozīšanu (58). Attiecībā uz minētā sprieduma 106. punktā ietverto apgalvojumu, ka “KLM,
visticamāk,
nebūtu varējusi turpināt savu darbību un tādā veidā būtu apdraudējusi kopīgi ar Air France veikto darbību turpināšanu”, ko arī apstrīd apelācijas sūdzības iesniedzējas, vienkārši norādīšu, ka saskaņā ar strīdīgo lēmumu attiecīgais pasākums bija paredzēts un atļauts, lai novērstu būtisku KLM likviditātes deficītu un novērstu tās bankrotu (59). Tātad Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu, konstatējot, ka, ja šī pasākuma nebūtu, KLM,
visticamāk,
nebūtu varējusi veikt savas darbības, tostarp tās, ko veic koordinācijā ar Air France (60).
61.      No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka, manuprāt, pirmais apelācijas sūdzības iesniedzēju arguments par organizatoriskajām, funkcionālajām un ekonomiskajām saiknēm Air France‑KLM grupā ir jānoraida.
b)      Otrais arguments: Vispārējā tiesa esot pārsniegusi savas tiesas kontroles robežas attiecībā uz nolīgumiem, uz kuru pamata piešķirts attiecīgais pasākums
62.      Apelācijas sūdzības iesniedzējas, kuras atbalsta Francijas Republika un Nīderlandes Karaliste, apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav pierādījusi, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, strīdīgā lēmuma 114. apsvērumā secinot, ka garantijas, kas ietvertas nolīgumos, uz kuru pamata piešķirts attiecīgais pasākums (61), ļāva šī pasākuma faktisko labumu efektīvi un vienīgi virzīt KLM, tāpat kā piešķiršanas noteikums. Otrais arguments, kas ietver vairākus dažādus iebildumus, ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 108.–132. punktu.
63.      Kā minēts iepriekš, tas, ka pastāv piešķiršanas noteikumi vai līgumiskas vienošanās, kas saistītas ar valsts atbalsta piešķiršanu kādam sabiedrību grupā ietilpstošam subjektam, var ļaut Komisijai ierobežot saņēmēja tvērumu, attiecinot to tikai uz šo subjektu, kas šā atbalsta vajadzībām ir raksturots kā atsevišķs uzņēmums. Tomēr ir svarīgi atcerēties, kā esmu norādījis iepriekš, ka šis rezultāts ir atkarīgs no šādu noteikumu vai līgumisku vienošanos satura un no šīs lietas vispārējiem apstākļiem.
64.      Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 112.–118. punktā esot nepamatoti kļūdaini koncentrējusies uz Air France‑KLM lomu un prerogatīvām atbilstoši pamatnolīgumam un esot nepareizi interpretējusi šādas iesaistīšanās raksturu. Apelācijas sūdzības iesniedzējas uzsver, ka Air France‑KLM bija šā nolīguma puse tikai kā KLM akcionāre un tikai lai nodrošinātu KLM pienākumu izpildi saskaņā ar atbalsta pasākumu. Šis apgalvojums, manuprāt, ir balstīts uz kļūdainu izpratni par Vispārējās tiesas argumentāciju (62).
65.      Pretēji tam, ko, šķiet, uzskata apelācijas sūdzības iesniedzējas, pārsūdzētā sprieduma 112.–118. punktā Vispārējā tiesa nav mēģinājusi pierādīt, ka Air France‑KLM kā pamatnolīguma puses statuss tai ļāva tieši gūt labumu no attiecīgā atbalsta, tādējādi kavējot Nīderlandes iestāžu centienus novirzīt šo atbalstu tikai KLM. Vispārējā tiesa drīzāk uzskatīja, ka Air France‑KLM iesaistīšanās attiecīgā pasākuma piešķiršanā un īstenošanā pierāda, ka šai sabiedrībai bija ne tikai starpnieka loma, bet arī aktīvas līgumslēdzējas puses loma (63).
66.      Šajā kontekstā ir saprotams, ka Vispārējā tiesa, lai gan apelācijas sūdzības iesniedzējas šajā ziņā to kritizē, nav sīkāk precizējusi to tiesību raksturu, kuras Air France‑KLM būtu ieguvusi no tās dalības pamatnolīgumā un kuras, šķiet, galvenokārt ir apstiprināšanas tiesības, ievērojot Nīderlandes iestāžu noteiktos nosacījumus attiecīgā pasākuma piešķiršanai. Šāds precizējums nebija nepieciešams Vispārējās tiesas argumentācijai, saskaņā ar kuru Komisija, nosakot attiecīgā pasākuma saņēmēju, nav ņēmusi vērā vai nav pienācīgi ņēmusi vērā Air‑France‑KLM aktīvu iesaisti (64) šī pasākuma piešķiršanā un īstenošanā (65).
67.      Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka nolīgumos, uz kuru pamata piešķirts attiecīgais pasākums, ietvertie līguma noteikumi, proti, noteikumi, kuros paredzēts, ka atbalsts jāizmanto tikai KLM korporatīvajām vajadzībām, ka pastarpināti aizdevumi citiem Air France‑KLM grupas dalībniekiem ir aizliegti, ka pasākuma ieņēmumi nevar tikt izmantoti Air France‑KLM tiešam labumam un ka ir jāieceļ valsts pārstāvis, lai nodrošinātu šo pienākumu izpildi, liedza subjektiem, kas nav KLM, gūt tiešu labumu no atbalsta un arī nepieļāva jebkādu netiešu KLM atbalsta novirzīšanu uz citām grupas sabiedrībām. Izdarot atšķirīgu secinājumu, Vispārējā tiesa esot aizstājusi Komisijas vērtējumu ar savējo.
68.      Pirmkārt, Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, analizējot šos noteikumus izolēti un neizvērtējot attiecīgā pasākuma ietekmi kopumā. Manuprāt, šāds apgalvojums ir nepamatots. Vispārējā tiesa izvērtēja strīdīgajā lēmumā minētos līgumiskos mehānismus gan individuāli (skat. pārsūdzētā sprieduma 120., 122., 128. un 130. punktu), gan kopumā un konstatēja, ka tie neļauj secināt, ka vienīgā attiecīgā pasākuma saņēmēja ir KLM (skat. pārsūdzētā sprieduma 132. punktu).
69.      Otrkārt, Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot noraidījusi šos līgumiskos mehānismus tikai tādēļ, ka tie nevarēja liegt Air‑France‑KLM un Air France gūt labumu no netiešām priekšrocībām, kas nav netiešs atbalsts, bet labākajā gadījumā ir sekundāras ekonomiskas sekas. Tāpat KLM apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav nedz konkretizējusi šo netiešo priekšrocību raksturu, nedz pamatojusi iemeslus, kuru dēļ Komisijai savā ex ante vērtējumā bija jāuzskata, ka ir ticams vai pietiekami ticams, ka šīs priekšrocības īstenosies, tādējādi pamatojoties uz hipotētiskiem scenārijiem. Šie iebildumi tiks izvērtēti sīkāk, analizējot trešo apelācijas sūdzību pamatu lietās C‑269/24 P un C‑289/24 P.
70.      Treškārt, Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav izvērtējusi iepriekš minēto līgumisko mehānismu kopējo ietekmi, ņemot vērā Air France‑KLM grupas korporatīvo un pārvaldības struktūru. Komisija atsaucas uz strīdīgā lēmuma 116. apsvērumu, kurā tā paskaidroja, ka šāda struktūra novērš risku, ka KLM saņemtais atbalsts tiktu nodots Air France, izmantojot finansiālās vai komerciālās sadarbības nolīgumus ar izdevīgiem nosacījumiem. Tomēr, kā norādīts šo secinājumu 59. punktā, Vispārējās tiesas ieskatā attiecīgā pasākuma ietekme uz Air France‑KLM un KLM nebija atkarīga no iespējas, ka atbalsts varētu tikt pārnests tālāk, izmantojot darījumus pēc ārpustirgus nosacījumiem. Tādējādi arī šāds iebildums ir jānoraida.
71.      Ceturtkārt, Air France‑KLM un Air France apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā strīdīgā lēmuma 2.5.3. iedaļā Komisijas veikto diskrecionāro komplekso ekonomisko vērtējumu, kas pierāda līgumisko garantiju nozīmīgumu. Šajā ziņā norādīšu, no vienas puses, ka strīdīgā lēmuma 48.–53. apsvērumā, kas iekļauti iepriekš minētajā iedaļā, ir ietverti tikai Nīderlandes iestāžu sniegtie paskaidrojumi par šiem garantiju pasākumiem un tajos nav ietverts nekāds Komisijas veikts vērtējums (66).
No otras puses, kā izklāstīts šo secinājumu 68. punktā, Vispārējā tiesa ņēma vērā strīdīgajā lēmumā minētos līgumiskos mehānismus un konstatēja, ka tie nav pietiekami, lai pamatotu Komisijas secinājumus par attiecīgā pasākuma saņēmēja tvērumu.
72.      Ņemot vērā iepriekš minēto, arī otrais apelācijas sūdzības iesniedzēju arguments, manuprāt, ir jānoraida.
c)      Trešais arguments: Vispārējā tiesa esot pieļāvusi vairākas tiesību kļūdas, kad tā izvērtējusi piešķirtā atbalsta pasākuma veidu un tā piešķiršanas kontekstu
73.      Apelācijas sūdzības iesniedzējas, kuras atbalsta Francijas Republika un Nīderlandes Karaliste, apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir nepamatoti kritizējusi Komisiju, ka tā, novērtējot attiecīgo pasākumu, nav ņēmusi vērā Air France lēmumu un Air France‑KLM un Air France lēmumu (67). Šis trešais arguments ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 140.–146. punktu.
74.      Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdījusies un nonākusi pretrunās, pārmezdama Komisijai, ka tā nav sīkāk izvērtējusi Air France lēmumu, vienlaikus pārsūdzētā sprieduma 141. punktā skaidri atzīdama, ka Komisija ir uzskatījusi, ka šim lēmumam nav nozīmes, izvērtējot attiecīgo pasākumu.
75.      Šajā ziņā norādīšu, ka no minētā sprieduma 144. punkta izriet, ka, Vispārējās tiesas ieskatā, lai gan Komisija bija minējusi Air France lēmumu, tā nebija pārbaudījusi attiecīgā pasākuma un pasākumu, kas ir Air France lēmuma un Air France‑KLM un Air France lēmuma priekšmets, kumulatīvo ietekmi, ņemot vērā, ka starp tiem pastāvēja hronoloģiska, strukturāla un ekonomiska saikne. Nesaskatu nekādas pretrunas šajā argumentācijā.
76.      Turklāt tas vien, ka Komisija ir secinājusi, ka trim iepriekš minētajiem pasākumiem bija dažādi saņēmēji – kas atbilst dažādiem vienā un tajā pašā grupā ietilpstošiem subjektiem vai šo subjektu kombinācijām –, pats par sevi neliek apšaubīt tās pienākumu pārbaudīt to ietekmi uz grupas stāvokli kopumā. Ja vairāki subjekti, kas gūst labumu no valsts atbalsta, darbojas tirgū kā viena vienība, būtu mākslīgi un pretēji valsts atbalsta kontroles efektivitātei uzskatīt, neveicot papildu analīzi, ka, tā kā šis atbalsts bija paredzēts individuāli šiem subjektiem, tas neietekmēja vienību kopumā (68).
77.      Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdījusies, pārmezdama Komisijai, ka tā nav izvērtējusi Air France‑KLM un Air France lēmumu, kas pieņemts pēc sākotnējā lēmuma, kurš atcelts ar 2021. gada 19. maija spriedumu. Ņemot vērā, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru pēc šādas atcelšanas Komisijai bija jāatrodas situācijā, kādā tā bija sākotnējā lēmuma pieņemšanas laikā, Komisija pamatoti neesot ņēmusi vērā atbalstu, uz kuru attiecas Air France‑KLM un Air France lēmumi, kas pieņemti pēc datuma, kuram ir nozīme saistībā ar strīdīgo lēmumu.
78.      Šajā ziņā, protams, ir taisnība, ka Tiesa ir vairākkārt apstiprinājusi, ka atcelta pasākuma aizstāšanas procedūra var tikt atsākta tieši no tā brīža, kad noticis prettiesiskums (69). Tomēr šim konstatējumam, manuprāt, galvenokārt ir procesuālas sekas un tas nevar attaisnot to, ka, atkārtoti novērtējot valsts atbalsta saderību pēc tās iepriekšējā lēmuma atcelšanas, Komisija neņem vērā pasākumu, kuram, lai gan atceltā lēmuma pieņemšanas brīdī tas vēl nebija paziņots, ir ļoti cieša saikne ar šo atbalstu un kurš ir adresēts subjektiem, kas ietilpst tajā pašā sabiedrību grupā.
79.      Turklāt Tiesa ir arī precizējusi, ka, lai izpildītu spriedumu, ar kuru atcelts pasākums, un to pilnībā īstenotu, attiecīgajai iestādei jāievēro ne tikai sprieduma rezolutīvā daļa, bet arī pamatojums, kurā norādīti precīzi rezolutīvajā daļā konstatētā prettiesiskuma iemesli un kurš iestādei ir jāņem vērā, aizstājot atcelto pasākumu (70). 2021. gada 19. maija spriedumā, ar kuru atcelts sākotnējais lēmums, Vispārējā tiesa, lai gan neminot nesen pieņemto Air France‑KLM lēmumu, uzsvēra īpašo modrību, kas Komisijai ir jāīsteno, pārbaudot saiknes starp vienā un tajā pašā grupā ietilpstošām sabiedrībām, ja ir pamats bažām par valsts atbalsta kumulācijas vienā un tajā pašā grupā ietekmi uz konkurenci (71), un pārmeta Komisijai, ka tā nav pamatojusi iespēju, ka atbalsts, kas iepriekš piešķirts Air France un atļauts Air France lēmumā, varētu kaut vai tikai daļēji tikt izmantots KLM vajadzībām (72). Šajā saistībā Vispārējā tiesa noraidīja to pašu argumentāciju, kuru Komisija aizstāvēja savā apelācijas sūdzībā, proti, ka, tā kā KLM nav viena no Air France un Air France‑KLM piešķirtā valsts atbalsta saņēmējām, tai nebija jāsniedz nekāds paskaidrojums par šo dažādo pasākumu kumulatīvo ietekmi uz France‑KLM grupas stāvokli kopumā (73).
80.      Tāpēc uzskatu, ka šo lietu konkrētajos apstākļos Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, secinādama, ka Komisijai bija jāņem vērā Air France lēmums un Air France‑KLM un Air France lēmums kā attiecīgā pasākuma konteksts.
d)      Ceturtais arguments: Vispārējā tiesa nav pārsniegusi savas tiesas kontroles robežas attiecībā uz faktoru izsvēršanu, ko veikusi Komisija
81.      Apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka neviens no Vispārējās tiesas norādītajiem elementiem neattiecas uz strīdīgā lēmuma 117. apsvērumā veikto vērtējumu, kurā Komisija, īstenojot savu plašo rīcības brīvību sarežģītu ekonomisku jautājumu izvērtēšanā, izsvēra iepriekš šajā lēmumā identificētos atbilstošos faktorus, lai izlemtu, vai funkcionālo, ekonomisko un organizatorisko saikņu starp KLM, Air France‑KLM un Air France dēļ šīs divas pēdējās minētās sabiedrības arī ir guvušas labumu no atbalsta pasākuma, neraugoties uz grupas struktūru un pārvaldību un līgumiskajiem pasākumiem, kas ietverti nolīgumos, uz kuru pamata atbalsts tika piešķirts un īstenots. Apelācijas sūdzības iesniedzēju ieskatā Vispārējai tiesai
nav izdevies atrast acīmredzamu kļūdu vērtējumā, kas būtu pieļauta šajā izvēršanas analīzē, un tādējādi tā ir aizstājusi Komisijas vērtējumu ar savējo.
82.      Šajā sakarā vienkārši norādīšu, pirmkārt, ka strīdīgā lēmuma 117. apsvērums ir drīzāk Komisijas secinājums, kas izdarīts, pamatojoties uz tās iepriekšējiem novērtējumiem, kuri izklāstīti 112.–116. apsvērumā, nevis dažādu būtisko faktoru pamatots izsvērums (74), un, otrkārt, ka Vispārējā tiesa nonāca pie secinājuma, ka Komisijas analīze par šiem faktoriem bija kļūdaina katrā posmā, un tas neizbēgami lika apšaubīt šo faktoru izsvēršanu.
e)      Secinājumi par otro apelācijas sūdzību pamatu
83.      Iepriekš izklāstīto iemeslu dēļ otrais apelācijas sūdzības pamats katrā no šīm apvienotajām lietām, manuprāt, ir jānoraida.
C.      Trešais apelācijas sūdzību pamats lietās C‑269/24 P un C‑289/24 P
84.      Air France‑KLM un Air France, kā arī KLM apgalvo, ka Vispārējā tiesa neesot pareizi nošķīrusi netiešās priekšrocības un sekundārās ekonomiskās sekas. Lai gan to argumenti nav strukturēti kā atsevišķs apelācijas sūdzības pamats, tie pārklājas ar Komisijas izvirzītajiem argumentiem, kas izklāstīti šo secinājumu 69. punktā. Apelācijas sūdzību iesniedzēju iebildumi ir vērsti pret pārsūdzētā sprieduma 147.–158. punktu, kuros Vispārējā tiesa noraidīja Komisijas argumentu, ka attiecīgajam pasākumam labākajā gadījumā attiecībā uz Air France‑KLM un Air France
bija tikai “vienkārša sekundāra ietekme uz ekonomiku”, kuru nevarēja kvalificēt kā tiešu vai netiešu priekšrocību šīm sabiedrībām.
85.      Netiešo priekšrocību jēdziens patiešām ir samērā nekonkrēts. Judikatūra šajā ziņā ir skopa (75). Turpretim Paziņojuma par valsts atbalsta jēdzienu 116. punktā ir paskaidrots, ka ir jānošķir netiešās priekšrocības no vienkāršas sekundārās ietekmes uz ekonomiku, kas raksturīga gandrīz visiem valsts atbalsta pasākumiem. Šajā nolūkā pasākuma paredzamā ietekme ir jāizvērtē no ex ante skatupunkta. Netieša priekšrocība tādējādi ir konstatējama, ja pasākums ir izstrādāts tādā veidā, lai tā sekundāro ietekmi novirzītu uz “nosakāmiem uzņēmumiem vai uzņēmumu grupām”. Šī paziņojuma 181. zemsvītras piezīmē savukārt ir skaidrots, ka vienkārša sekundārā saimnieciskā ietekme, kas izpaužas kā izlaides pieaugums, ko neuzskata par netiešo atbalstu, ir konstatējama tad, ja atbalstu vienkārši novirza caur uzņēmumu, piemēram, finanšu starpnieku, kurš to pilnībā nodod atbalsta saņēmējam.
86.      Jāatzīst, ka Paziņojums par valsts atbalsta jēdzienu man vienmēr ir šķitis praktiski lietderīgs, bet konstitucionāli delikāts instruments, jo tas pieņemts saistībā ar LESD 107. panta 1. punktu, kurā ir definēts objektīvs jēdziens, kura interpretācija ir Savienības tiesu ziņā, savukārt ieteikuma tiesības būtu jāattiecina tikai uz citiem LESD 107. panta punktiem, kuru piemērošana konkrēti ietilpst Komisijas kompetencē.
87.      Lai cik delikāts tas arī nebūtu, Savienības tiesas cenšas balstīties uz šo paziņojumu, tostarp pārsūdzētajā spriedumā (76), un ir uzskatījušas, ka tas, tāpat kā jebkurš ieteikuma tiesību instruments, kura mērķis ir precizēt kritērijus, ko Komisija plāno piemērot, īstenojot savu rīcības brīvību, ir saistošs šai iestādei (77). Nesen Tiesa īpaši atsaucās uz minētajā Paziņojuma par valsts atbalsta jēdzienu 116. punktā sniegto definīciju, secinot, ka Komisijai ir pienākums papildus tiešajām priekšrocībām pārbaudīt netiešās priekšrocības un tādējādi tā nevar izmantot konkrētu argumentu, lai atspēkotu tiešas priekšrocības esību, vienlaikus nepārbaudot, vai tā ir radījusi netiešu priekšrocību citur (78).
88.      Tāpēc ir skaidrs, ka netiešās priekšrocības prasa sava veida de novo analīzi, lai noteiktu, vai 107. panta 1. punktā uzskaitītie kritēriji ir izpildīti attiecībā uz atsevišķiem atbalsta saņēmējiem salīdzinājumā ar tiešajiem saņēmējiem. Tomēr, ja valsts atbalsta pasākums piešķir priekšrocību vienai saimnieciskajai vienībai, analīze, kas jāveic, tātad pēc definīcijas attiecas tikai uz šādu vienību un nav jāizvērtē netiešās priekšrocības atsevišķiem subjektiem, kas veido šo vienību.
89.      Šajās apvienotajās lietās Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, izslēdzot Air France‑KLM un Air France no attiecīgā pasākuma saņēmēja tvēruma, jo pārbaudītie atbilstošie faktori liecināja, ka attiecīgā pasākuma nolūkā tās veido vienu saimniecisku vienību ar KLM un ka šī pasākuma piešķiršanu papildinošie nolīgumi nebija pietiekami, it īpaši ņemot vērā integrācijas līmeni Air France‑KLM grupā, lai izslēgtu šos trīs subjektus kā labuma guvējus no pasākuma kopumā. Vispārējā tiesa piebilda, ka Air France‑KLM un Air France ir vismaz guvušas netiešas priekšrocības (79). Tāpēc apelācijas sūdzības iesniedzēju trešā pamata ietvaros izvirzītie argumenti ir jāatzīst par neiedarbīgiem.
90.      Katrā ziņā, manuprāt, šiem argumentiem nevar piekrist. Vispārējās tiesas norādītās priekšrocības – proti, “ex ante
paredzamās sekas”, kas izpaužas kā i) Air France‑KLM un visas grupas, tostarp Air France, finansiālās situācijas un finanšu stabilitātes uzlabošanās; ii) Air France‑KLM spējas piesaistīt līdzekļus finanšu tirgos tās meitassabiedrību, tostarp Air France, vajadzībām uzlabošanās un iii) KLM, kas ir viena no grupas galvenajām meitassabiedrībām, darbības nepārtrauktības nodrošināšana un izvairīšanās no tā, ka tās maksātnespējas risks varētu pāriet uz Air France‑KLM un visu grupu kopumā (80) –, kas konkrēti attiecas uz Air France‑KLM grupu, kā arī tās holdinga sabiedrību un tās meitassabiedrību Air France, ņemot vērā visus lietas apstākļus, nevar tikt uzskatītas par vienkāršu sekundāro ietekmi uz ekonomiku, kas būtu pielīdzināma tai, kura var rasties valsts atbalsta saņēmēja darījumu partneriem.
91.      Tāpēc uzskatu, ka trešais apelācijas sūdzību pamats lietās C‑269/24 un C‑289/24 arī ir jānoraida.
D.      Secinājumi par apelācijas sūdzībām
92.      Iepriekš izklāstīto iemeslu dēļ šīs apelācijas sūdzības, manuprāt, ir jānoraida. Attiecīgi iesaku Tiesai piespriest Komisijai, KLM, Air France‑KLM un Air France atlīdzināt Ryanair tiesāšanās izdevumus šajās apelācijas tiesvedībās, kā arī piespriest Francijas Republikai, Nīderlandes Karalistei un Komisijai segt savus tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktu un 140. panta 1. punktu, kuri saskaņā ar minētā reglamenta 184. panta 1. punktu ir piemērojami apelācijas tiesvedībā.
V.      Secinājumi
93.      Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, iesaku Tiesai apelācijas sūdzības noraidīt, piespriest Eiropas Komisijai, Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV, Air France‑KLM S.A. un Société Air France S.A. atlīdzināt Ryanair DAC tiesāšanās izdevumus saistībā ar šīm apelācijas sūdzībām, kā arī piespriest Francijas Republikai, Nīderlandes Karalistei un Eiropas Komisijai segt savus tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktu un 140. panta 1. punktu, kuri saskaņā ar minētā reglamenta 184. panta 1. punktu ir piemērojami apelācijas tiesvedībā.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
2      Skat. spriedumu, 2023. gada 28. septembris, Ryanair/Komisija (C‑321/21 P, EU:C:2023:713, 23. punkts).
3      Skat. spriedumu, 2024. gada 30. maijs, Ryanair/Komisija (C‑353/21 P, EU:C:2024:437, 29. un 30. punkts).
4      Valsts atbalsts SA.57116 (2020/N) – Nīderlande – Covid‑19: Valsts garantija aizdevumam un valsts aizdevums KLM.
5      Papildus šajās apelācijas sūdzībās aplūkotajam pasākumam tiek apstrīdēti arī divi citi pasākumi. Pirmais ir individuāls atbalsts, ko Francijas Republika piešķīra Air France kā i) valsts garantiju 90 % apmērā 4 miljardu EUR aizdevumam no banku konsorcija un ii) akcionāra aizdevumu 3 miljardu EUR maksimālajā apmērā, kas apstiprināti 2020. gada 4. maijā ar Komisijas Lēmumu C(2020) 2983 final par valsts atbalstu SA.57082 (2020/N) – Francija – Covid‑19 – Pagaidu regulējums, [LESD] 107. panta 3. punkta b) apakšpunkts – Garantija un akcionāra aizdevums Air France (turpmāk tekstā – “Air France lēmums”). Vispārējā tiesa ir atcēlusi minēto lēmumu ar
2023. gada 20. decembra spriedumu
Ryanair un Malta Air/Komisija (Air France; Covid‑19) (T‑216/21, EU:T:2023:822). Apelācijas sūdzību, ko iesniedza Komisija (C‑166/24 P) un Air France‑KLM un Air France (C‑192/24 P), izskatīšana ir apturēta. Otrais pasākums ir individuāls atbalsts, ko Francijas Republika piešķīrusi Air France un Air France‑KLM SA (turpmāk tekstā – “Air France‑KLM”) un kas apstiprināts 2021. gada 5. aprīlī ar Komisijas Lēmumu C(2021) 2488 final par valsts atbalstu SA.59913 – Francija – Covid‑19 – Air France un Air France‑KLM holdinga rekapitalizācija (turpmāk tekstā – “Air France‑KLM un Air France lēmums”), kuru Vispārējā tiesa atcēla ar
2023. gada 20. decembra spriedumu
Ryanair un Malta Air/Komisija (Air France‑KLM un Air France; Covid‑19) (T‑494/21, EU:T:2023:831). Apelācijas sūdzību, ko iesniegusi Komisija (lieta C‑167/24 P), kā arī Air France‑KLM un Air France (lieta C‑193/24 P), izskatīšana arī ir apturēta.
6      Air France‑KLM tieši vai netieši pieder 93,84 % KLM pamatkapitāla, kas veido 99,7 % no ekonomiskajām tiesībām, proti, tiesībām uz dividendēm, un 49 % balsstiesību. Lēmuma C(2020) 4871 final par valsts atbalstu SA.57116 (2020/N) – Nīderlande – Covid‑19: Valsts garantija aizdevumam un valsts aizdevums KLM (turpmāk tekstā – “sākotnējais lēmums”) pieņemšanas brīdī Francijas Republikai piederēja 14,3 % pamatkapitāla Air France‑KLM un Nīderlandes Karalistei piederēja 14 %.
7      Turpmāk tekstā atsauces uz KLM un Air France ir jāsaprot kā atsauces attiecīgi uz KLM un tās meitassabiedrībām, kā arī uz Air France un tās meitassabiedrībām.
8      Pārsūdzētais spriedums, 5. punkts.
9      Skat. sākotnējo lēmumu, kas minēts 6. zemsvītras piezīmē.
10      Pārsūdzētais spriedums, 7. punkts.
11      T‑643/20, EU:T:2021:286 (turpmāk tekstā – “2021. gada 19. maija spriedums”).
12      Pārsūdzētais spriedums, 9. punkts.
13      Prasības pamatojumam Ryanair izvirzīja četrus citus pamatus, kas būtībā attiecās uz i) LESD noteikumu un vispārējo tiesību principu par diskriminācijas aizliegumu, pakalpojumu sniegšanas brīvību un brīvību veikt uzņēmējdarbību pārkāpumu, ii) LESD 107. panta 3. punkta b) apakšpunkta nepareizu piemērošanu, iii) tās procesuālo tiesību pārkāpumu un iv) pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu.
14      Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2006. gada 23. marts, Enirisorse (C‑237/04, EU:C:2006:197, 26., 27. un 36. punkts), un 2025. gada 20. novembris, Staten genom Sjöfartsverket (C‑401/24, EU:C:2025:902, 21. punkts).
15      Skat. spriedumu, 2025. gada 20. novembris, Staten genom Sjöfartsverket (C‑401/24, EU:C:2025:902, 21. punkts).
16      Skat. it īpaši spriedumus, 1991. gada 21. marts, Itālija/Komisija (C‑303/88, EU:C:1991:136, 57. punkts), un 2024. gada 29. jūlijs, Koiviston Auto Helsinki/Komisija (C‑697/22 P, EU:C:2024:641, 79. punkts).
17      Skat. it īpaši spriedumu, 2025. gada 20. novembris, Staten genom Sjöfartsverket (C‑401/24, EU:C:2025:902, 21. punkts un tajā minētā judikatūra).
18      Skat. spriedumu, 1984. gada 12. jūlijs, Hydrotherm Gerätebau (170/83, EU:C:1984:271, 11. punkts), un neseno spriedumu, 2025. gada 13. februāris, ILVA (Naudas sods par VDAR pārkāpumu) (C‑383/23, EU:C:2025:84, 22. punkts un tajā minētā judikatūra).
19      Skat. spriedumus, 1984. gada 14. novembris, Intermills/Komisija (323/82, EU:C:1984:345, 11. punkts), 2006. gada 10. janvāris, Cassa di Risparmio di Firenze u.c. (C‑222/04, EU:C:2006:8, 112.–114. punkts), un 2010. gada 16. decembris, AceaElectrabel Produzione/Komisija (C‑480/09 P,
turpmāk tekstā – “spriedums AceaElectrabel”, EU:C:2010:787, 47.–51. punkts). Skat. arī spriedumu, 2006. gada 22. jūnijs, Beļģija un Forum 187/Komisija (C‑182/03 un C‑217/03, EU:C:2006:416, 102. punkts). Attiecībā uz Vispārējās tiesas judikatūru skat. it īpaši spriedumu, 2015. gada 17. marts, Pollmeier Massivholz/Komisija (T‑89/09, EU:T:2015:153, 122. punkts un tajā minētā judikatūra). Subsīdiju jomā skat. spriedumu, 2024. gada 28. novembris, Hengshi Egypt Fiberglass Fabrics un Jushi Egypt for Fiberglass Industry/Komisija (C‑269/23 P un C‑272/23 P, EU:C:2024:984, 156. punkts).
20      Ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa secinājumi lietā Cassa di Risparmio di Firenze u.c. (C‑222/04, EU:C:2005:655, 26. zemsvītras piezīme).
21      To apstiprina arī Komisijas prakse. Skat., piemēram, Komisijas Lēmuma (ES) 2017/1283 (2016. gada 30. augusts) par valsts atbalstu SA.38373 (2014/C) (ex 2014/NN) (ex 2014/CP), ko Īrija ir sniegusi Apple
(izziņots ar dokumenta numuru C(2016) 5605) (OV 2017, L 187, 1. lpp.), 416.–418. apsvērumu un Komisijas Lēmuma (ES) 2016/1699 (2016. gada 11. janvāris) par valsts atbalsta shēmu attiecībā uz atbrīvojumu no nodokļa par virspeļņu
SA.37667 (2015/C) (ex 2015/NN), ko īsteno Beļģija (izziņots ar dokumenta numuru C(2015) 9837) (OV 2016, L 260, 61. lpp.), 183.–186. apsvērumu. Vispārējās tiesas spriedumi, ar kuriem šis pēdējais minētais lēmums ir apstiprināts tostarp par saimnieciskās vienības jēdziena izmantošanu, lai noteiktu valsts atbalsta saņēmēja tvērumu, pašlaik ir pārsūdzēti Tiesā (skat. spriedumus, 2023. gada 20. septembris, Dow Silicones u.c./Komisija (T‑858/16 un T‑867/16, EU:T:2023:570, 111.–119. punkts), un 2023. gada 20. septembris,
Magnetrol International u.c./Komisija (T‑263/16 RENV, T‑265/16, T‑311/16, T‑319/16, T‑321/16, T‑343/16, T‑350/16, T‑444/16, T‑800/16 un T‑832/16, EU:T:2023:565, 141.–156. punkts).
22      Komisija atsaucās uz spriedumiem, 2004. gada 14. oktobris, Pollmeier Malchow/Komisija (T‑137/02, EU:T:2004:304, 50. un 51. punkts), 2009. gada 8. septembris, AceaElectrabel/Komisija (T‑303/05, EU:T:2009:312, 101. punkts) un 2021. gada 19. maija spriedumu, 47. punkts.
23      C‑457/00, turpmāk tekstā – “spriedums Verlipack”, EU:C:2003:387.
24      Komisija minēja šādas saiknes i) Air France un KLM ietilpst vienā un tajā pašā sabiedrību grupā, kuru kontrolē Air France‑KLM; ii) Air France‑KLM grupas sabiedrības veic paralēlu saimniecisko darbību (proti, darbības, kas saistītas ar pasažieru un preču gaisa pārvadājumiem); iii) Air France‑KLM palīdz savām meitassabiedrībām koordinēt dažas no to darbībām, it īpaši pārdošanas un cenu un ieņēmumu pārvaldības jomā; iv) Air‑France‑KLM sniedz vispārīgas holdinga atbalsta funkcijas savām meitassabiedrībām noteiktās jomās, lai gan tās ir ierobežotas; v) Air France‑KLM sniedz noteiktus finanšu pakalpojumus savām meitassabiedrībām un var (neregulāri) piesaistīt kapitālu tirgos par labu savām meitassabiedrībām; vi) Air France‑KLM ir noteiktas veto tiesības attiecībā uz KLM uzņēmējdarbības plāniem, budžetu un augstākās vadības atalgojumu, iecelšanu amatā un atbrīvošanu no amata; vii) Air France‑KLM ir tiesības apstiprināt KLM finansēšanas darījumus, kas pārsniedz 150 miljonus EUR.
25      Komisija norādīja, ka Air France‑KLM nesniedza finansiālu atbalstu KLM un ka finansēšanas un darbības izmaksas par labu tās meitassabiedrībām tika kompensētas ar maksājumiem un komisijas maksām apstākļos, kas atbilst nesaistītu pušu darījuma principam.
26      Šīs garantijas ir uzskaitītas strīdīgā lēmuma 53. apsvērumā.
27      Pārsūdzētais spriedums, 63.–107. punkts.
28      Pārsūdzētais spriedums, 76. punkts.
29      Pārsūdzētais spriedums, 96. punkts.
30      Pārsūdzētais spriedums, 100.–104. punkts.
31      Pārsūdzētais spriedums, 108.–132. punkts.
32      Pārsūdzētais spriedums, 140.–146. punkts.
33      Skat. strīdīgā lēmuma 107. un 108. apsvērumu un pārsūdzētā sprieduma 55. punktu. Attiecībā uz atsauci uz spriedumu Verlipack skat. sīkāk šo secinājumu 28.–32. punktu.
34      Sprieduma AceaElectrabel 66. punktā Tiesa noraidīja argumentus, ko apelācijas sūdzības iesniedzējas bija izvirzījušas lietā, kurā taisīts minētais spriedums, proti, ka Komisija neesot secinājusi, ka tās būtu jāuzskata par vienu saimniecisku vienību saskaņā ar noteikumiem, kas piemērojami aizliegtu vienošanos vai koncentrācijas jomā.
35      Skat. strīdīgā lēmuma 109. un 110. apsvērumu.
36      T‑371/94 un T‑394/94, EU:T:1998:140.
37      T‑111/01 un T‑133/01, EU:T:2005:166.
38      Pārsūdzētais spriedums, 137. un 138. punkts.
39      Komisijas Paziņojums par [LESD] 107. panta 1. punktā minēto valsts atbalsta jēdzienu (OV 2016, C 262, 1. lpp.). Minētā paziņojuma 11. punktā ir atgādināti Tiesas spriedumi, ar kuriem jēdzienu “viena saimnieciska vienība” piemēro valsts atbalsta jomā. Atsauce ir sniegta uz spriedumu AceaElectrabel, 47.–55. punkts, un 2006. gada 10. janvāra spriedumu
Cassa di Risparmio di Firenze u.c. (C‑222/04, EU:C:2006:8, 112. punkts).
40      Pēc analoģijas skat. 2021. gada 6. oktobra spriedumu
Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, 47. punkts), kurā Tiesa precizēja, ka “viens un tas pats mātesuzņēmums var ietilpt vairākās ekonomiskajās [saimnieciskajās] vienībās, ko atkarībā no attiecīgās saimnieciskās darbības var veidot pats mātesuzņēmums un tā meitasuzņēmumi, kas visi pieder vienai un tai pašai uzņēmumu grupai, dažādās kombinācijās”.
41      Pārsūdzētais spriedums, 56. un 134. punkts.
42      Turklāt ir jānorāda, ka fakti lietā, kurā pasludināts spriedums Verlipack, ir īpaši un ļoti atšķirīgi no šo apvienoto lietu faktiem. Abi minētajā lietā aplūkotie aizdevumi tika piešķirti, lai finansētu Vācijas Heye grupas investīcijas Beļģijas Verlipack grupā. Šķiet, ka Heye, kas ir šādu aizdevumu aizņēmēja, un to faktiskā saņēmēja Verlipack neietilpa vienā un tajā pašā uzņēmumu grupā atbalsta piešķiršanas laikā, jo to attiecības aprobežojas ar tehnisko palīdzību; skat. 12. un 107. apsvērumu Komisijas Lēmumā 2001/856/EK (2000. gada 4. oktobris) par valsts atbalstu Verlipack (Beļģija) (OV 2001, L 320, 28. lpp.).
43      Skat. spriedumu, 2016. gada 21. decembris, Komisija/Aer Lingus un Ryanair Designated Activity (C‑164/15 P un C‑165/15 P, EU:C:2016:990, 68. punkts).
44      Skat. sprieduma AceaElectrabel 63. punktu. Pirms minētā sprieduma šāda atziņa parādījās tikai Vispārējās tiesas judikatūrā; skat. spriedumu, 2009. gada 8. septembris, AceaElectrabel/Komisija (T‑303/05, EU:T:2009:312, 101. punkts un tajā minētā judikatūra).
45      Skat. spriedumu, 2010. gada 2. septembris, Komisija/Scott (C‑290/07 P, EU:C:2010:480, 64. punkts).
46      Valsts atbalsta jomā cita starpā skat. spriedumus, 2010. gada 2. septembris, Komisija/Scott (C‑290/07 P, EU:C:2010:480, 65. punkts), un 2018. gada 20. septembris, Spānija/Komisija (C‑114/17 P, EU:C:2018:753, 104. punkts).
47      Skat. manus secinājumus lietā Deutsche Lufthansa/Ryanair u.c. (C‑457/23 P, EU:C:2025:802, 18. un 19. punkts).
48      Pārsūdzētā sprieduma 63.–77. punktā veikta Komisijas analīzes padziļināta pārbaude, ņemot vērā datus, uz kuriem balstījās šī iestāde, kā arī Ryanair iesniegtos argumentus un pierādījumus. Vispārējā tiesa secināja, ka šīs saiknes liecina, pirmkārt, ka Air France‑KLM faktiski īsteno kontroli, tieši vai netieši iejaucoties Air France un KLM pārvaldībā un piedaloties to veiktajā saimnieciskajā darbībā, un, otrkārt, ka šīs grupas līmenī pastāv centralizēta lēmumu pieņemšanas procedūra un zināma koordinācija, vismaz attiecībā uz veidu, kādā tiek pieņemti noteikti svarīgi lēmumi. Attiecībā uz funkcionālajām saiknēm starp Air France‑KLM, Air France un KLM pēc tikpat padziļinātas analīzes, kas veikta pārsūdzētā sprieduma 78.–97. punktā, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisijas secinājumu, ka Air France un KLM ir funkcionāla autonomija, atspēko vairāki elementi, proti, i) Air France‑KLM veto tiesības attiecībā uz tās meitassabiedrību vadītāju atalgojumu, iecelšanu amatā un atstādināšanu no amata, ii) tās iesaistīšanās svarīgos vai stratēģiskos lēmumos finansēšanas, investīciju un flotes ekspluatācijas jomā un iii) zināmas pakāpes funkcionālā integrācija un sadarbība starp Air France un KLM un to attiecīgajām meitassabiedrībām. Visbeidzot, attiecībā uz ekonomiskajām saiknēm starp Air France‑KLM, Air France un KLM Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 98.–107. punktā konstatēja, ka Komisijas secinājums, ka šiem trim subjektiem ir de facto ekonomiskā autonomija, ir pretrunā arī vairākiem elementiem, kas izriet no strīdīgā lēmuma un tai iesniegtajiem pierādījumiem.
49      Skat. attiecīgi pārsūdzētā sprieduma 77., 97. un 107. punktu.
50      Konkrēti, 2019. un 2020. gada vispārējie reģistrācijas dokumenti par Air France‑KLM, kas iesniegti
Autorité des marchés financiers (Finanšu tirgu iestāde, Francija) atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes Regulai (ES) 2017/1129 (2017. gada 14. jūnijs) par prospektu, kurš jāpublicē, publiski piedāvājot vērtspapīrus vai atļaujot to tirdzniecību regulētā tirgū, un ar ko atceļ Direktīvu 2003/71/EK (OV 2017, L 168, 12. lpp.) (turpmāk tekstā – “2019. un 2020. gada vispārējie reģistrācijas dokumenti”). Apelācijas sūdzības iesniedzējas apstrīd nozīmīgumu, kādu Vispārējā tiesa piedēvējusi šiem dokumentiem. Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienīgi Vispārējās tiesas kompetencē ir konstatēt un novērtēt faktus un principā pārbaudīt pierādījumus, kurus tā pieļauj šo faktu pamatošanai (skat. it īpaši spriedumu, 2016. gada 9. jūnijs, PROAS/Komisija (C‑616/13 P, EU:C:2016:415, 52. punkts). Ja šie pierādījumi ir pienācīgi iegūti un ir ievēroti vispārējie tiesību principi un procesuālās normas, kas piemērojamas attiecībā uz pierādīšanas pienākumu un pierādījumu iegūšanu, vienīgi Vispārējai tiesai ir jāvērtē, kāda vērtība piešķirama tai iesniegtajiem pierādījumiem. Tādēļ šis izvērtējums, ja vien nav sagrozīta pati pierādījumu jēga, nav tiesību jautājums, kas būtu pakļauts kontrolei Tiesā (skat. it īpaši spriedumu, 2006. gada 6. aprīlis, General Motors/Komisija, C‑551/03, EU:C:2006:229, 52. punkts).
51      Skat. pārsūdzētā sprieduma 159. punktu, kurā Vispārējā tiesa izdarīja savu secinājumu par attiecīgā atbalsta pasākuma saņēmēju.
52      Skat. pārsūdzētā sprieduma 82. punktu. Minētā sprieduma 102. punktā Vispārējā tiesa arī uzsvēra, ka Komisija procesa organizatorisko pasākumu kontekstā bija atzinusi, ka Air France‑KLM bija vienojusies par kopīgu gaisa kuģu pasūtījumu KLM, Transavia Netherlands un Transavia France vārdā.
53      Skat. it īpaši spriedumu, 2026. gada 22. janvāris, Semural Waste & Energy (C‑812/24, EU:C:2026:38, 44. punkts un tajā minētā judikatūra).
54      Skat. it īpaši spriedumu, 2023. gada 23. novembris, Ryanair un Airport Marketing Services (C‑758/21 P, EU:C:2023:917, 124. punkts).
55      Strīdīgā lēmuma 113. apsvērumā ir apstiprināts, ka KLM un Air France “de facto ir ievērojama funkcionālā [..] autonomija”.
56      (“[tām] de facto ir ievērojama funkcionālā [..] autonomija”).
57      Proti, i) tas, ka Air France‑KLM savus ienākumus guva tikai no savām meitassabiedrībām, ii) tas, ka šī holdinga sabiedrība rīkojās savu meitassabiedrību interesēs, piesaistot līdzekļus, lai apmierinātu to vajadzības finanšu tirgos, pamatojoties uz Air France‑KLM grupas finansiālo stāvokli kopumā, un iii) izmaksu dalīšanas līgumu esība starp Air France un KLM, kā arī to kopīgi veiktās darbības.
58      Vispārējā tiesa savus apgalvojumus par attiecīgā pasākuma sekām Air France‑KLM grupas līmenī galvenokārt pamatoja ar
tai iesniegto 2019. un 2020. gada vispārējo reģistrācijas dokumentu.
59      Skat. strīdīgā lēmuma 12. un 13. apsvērumu un pārsūdzētā sprieduma 105. punktu.
60      Tas pats attiecas uz secinājumu, ko Vispārējā tiesa izdarījusi pārsūdzētā sprieduma 126. punktā.
61      Attiecīgais pasākums bija piešķirams, pamatojoties tostarp uz šādiem strīdīgā lēmuma 18. apsvērumā aprakstītiem līgumiem: i) pamatlīgums starp Nīderlandes valsti, KLM un holdingu Air France‑KLM (turpmāk tekstā – “pamatlīgums”), ii) līgums par atjaunojamu kredītlīniju starp KLM un banku konsorciju un iii) līgums par valsts aizdevumu starp Nīderlandes valsti un KLM.
62      Pārsūdzētā sprieduma 112.–118. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka Air France‑KLM ir pamatnolīguma līgumslēdzēja puse un ka šajā statusā tā uzņēmās “līgumiskas tiesības un pienākumus” attiecībā pret saviem līgumpartneriem saistībā ar attiecīgā pasākuma piešķiršanu un īstenošanu. Papildus finansējuma apstiprināšanai saskaņā ar attiecīgo pasākumu (113. punkts) Vispārējā tiesa minēja piekrišanu KLM pārstrukturēšanas plānam, dažu noteikumu grozīšanu nolīgumos, kas noslēgti starp Nīderlandes Karalisti, Air France‑KLM un KLM laikā, kad 2004. gadā tika apstiprināta koncentrācija starp Air France un KLM, un citu nosacījumu īstenošanu, it īpaši attiecībā uz nodarbinātības nosacījumiem, tīkla kvalitāti un ilgtspēju (pārsūdzētā sprieduma 114.–117. punkts).
63      Skat. pārsūdzētā sprieduma 153. punktu, kurā Vispārējā tiesa vēlējās apzināti nošķirt šo lietu no lietas, kurā pasludināts spriedums Verlipack.
64      Skat. pārsūdzētā sprieduma 118. un 119. punktu.
65      Air France‑KLM un Air France, šķiet, apstrīd Tiesas apgalvojuma, ka Air France‑KLM ir bijusi jebkāda loma attiecīgā pasākuma īstenošanā, pareizību, tomēr neatsaucas uz kļūdu attiecīgo līguma noteikumu interpretācijā, nemaz nerunājot par to satura sagrozīšanu.
66      Šāds vērtējums ir atrodams strīdīgā lēmuma 114.–117. apsvērumā.
67      Skat. šo secinājumu 5. zemsvītras piezīmi.
68      Attiecībā uz valsts atbalsta piešķiršanu subjektiem, kas pieder pie sabiedrību grupām, kuras darbojas vairākās dalībvalstīs, Vispārējā tiesa arī atgādināja, ka Komisijai un dalībvalstīm ir abpusējs lojālas sadarbības pienākums un ka tām ir labticīgi jāsadarbojas, lai nodrošinātu LESD normu pilnīgu ievērošanu (skat. pārsūdzētā sprieduma 164. punktu).
69      Skat. it īpaši spriedumu, 2000. gada 3. oktobris, Industrie des poudres sphériques/Padome (C‑458/98 P, EU:C:2000:531, 82. punkts), kuru Komisija minējusi savos rakstveida apsvērumos.
70      Skat. spriedumu, 2000. gada 3. oktobris, Industrie des poudres sphériques/Padome (C‑458/98 P, EU:C:2000:531, 81. punkts).
71      Skat. 2021. gada 19. maija spriedumu, 48. punkts.
72      Skat. 2021. gada 19. maija spriedumu, 42., 43. un 72. punkts.
73      Skat. 2021. gada 19. maija spriedumu, 37. punkts.
74      Strīdīgā lēmuma 117. apsvērumā teikts: “Izsvērumā, neraugoties uz saiknēm starp KLM, Air France un [Air France‑KLM], Komisija uzskata, ka kopumā, ņemot vērā 2.5. iedaļā izklāstītos un [..] 112.–116. apsvērumā novērtētos pierādījumus, KLM meitassabiedrība ir pietiekami juridiski un finansiāli autonoma, lai to uzskatītu par atsevišķu saimniecisku vienību no [Air France‑KLM] un Air France, piemērojot valsts atbalsta noteikumus paziņotajam atbalsta pasākumam [..]”.
75      Skat. it īpaši spriedumus, 2000. gada 19. septembris, Vācija/Komisija (C‑156/98, EU:C:2000:467, 26. un 27. punkts), 2002. gada 13. jūnijs, Nīderlande/Komisija (C‑382/99, EU:C:2002:363, 55.–69. punkts), un 2011. gada 28. jūlijs, Mediaset/Komisija (C‑403/10 P, EU:C:2011:533, 73.–83. punkts).
76      Pārsūdzētais spriedums, 152. punkts.
77      Skat. spriedumu, 2024. gada 10. aprīlis, Danske Slagtermestre/Komisija (T‑486/18 RENV, EU:T:2024:217, 73. punkts).
78      Skat. spriedumu, 2025. gada 16. oktobris, Nīderlande/Komisija (C‑59/24 P, EU:C:2025:798, 91. un 92. punkts).
79      Tas acīmredzami izriet no Vispārējās tiesas vispārējās argumentācijas, it īpaši no pārsūdzētā sprieduma 125.–127. punkta un 153. punkta, kuros Vispārīgā tiesa noraidīja Komisijas argumentu par vienkāršas sekundārās ietekmes uz ekonomiku esību, atsaucoties uz spriedumu AceaElectrabel un Air France‑KLM kontroli pār tās meitassabiedrībām, kā arī no 154.–156.punkta.
80      Pārsūdzētais spriedums, 125.–127., 155. un 156. punkts.