62012CC0516
ĢENERĀLADVOKĀTA PEDRO KRUSA VILJALONA
[PEDRO CRUZ VILLALÓN] SECINĀJUMI,
sniegti 2014. gada 6. februārī (
1
)
Lietas C‑516/12, C‑517/12 un C‑518/12
CTP – Compagnia Trasporti Pubblici SpA
pret
Regione Campania
pret
Provincia di Napoli
(Consiglio di Stato (Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
“Transports — Regula Nr. 1191/69 — Privāto uzņēmumu tiesības saņemt kompensāciju par sabiedrisko pakalpojumu saistības izpildi — Transporta uzņēmumu pienākums prasīt izbeigt sabiedrisko pakalpojumu saistību, ja tā tiem izraisa ekonomiskus zaudējumus”
1.
Izskatāmā lieta dod Tiesai iespēju precizēt konkrētu aspektu attiecībā uz kompensācijas sistēmu par sabiedrisko pakalpojumu saistības izpildi dzelzceļa pārvadājumu, autopārvadājumu un iekšējo ūdensceļu pārvadājumu nozarē, kas paredzēta Regulā (EEK) Nr. 1191/69 (
2
), kuras grozīšana ar Regulu Nr. 1893/91 (
3
) rada abu noteikumu integrācijas problēmas.
2.
Konkrētāk, ir jānosaka, kādos gadījumos pirms pieteikuma par zaudējumu atlīdzību ekonomiski neizdevīgas situācijas dēļ, kas rodas, pildot sabiedrisko pakalpojumu saistības, ir jāiesniedz pieteikums par daļēju vai pilnīgu saistības izbeigšanu. Līdz šim Tiesai nav bijusi iespēja lemt par šo jautājumu.
I – Atbilstošās tiesību normas
A – Savienības tiesības
3.
Regulas Nr. 1191/69 1. pantā redakcijā pēc grozījumiem, kas veikti ar Regulu Nr. 1893/91, ir paredzēts:
“1.   Šo regulu piemēro transporta uzņēmumiem, kas sniedz pakalpojumus pārvadājumiem pa dzelzceļu, autoceļiem un iekšējiem ūdensceļiem.
Dalībvalstis var izslēgt no šīs regulas piemērošanas jomas visus uzņēmumus, kuru darbība ierobežojas vienīgi ar pilsētas, piepilsētas vai reģionālo pakalpojumu sniegšanu.
2.   Šajā regulā piemēro šādas definīcijas:
—
“pilsētas un piepilsētas pakalpojumi” nozīmē pārvadājumu pakalpojumus, kas apmierinātu pilsētu centra vai konurbācijas, kā arī pārvadājumu vajadzībām starp šo centru un perifēriju aglomerācijā;
—
“reģionālie pakalpojumi” nozīmē pārvadājumu pakalpojumus, ko sniedz, lai apmierinātu reģiona pārvadājumu vajadzības.
3.   Dalībvalstu kompetentas iestādes izbeidz visus pārvadājumiem pa dzelzceļiem, autoceļiem un iekšējiem ūdensceļiem uzliktās saistības, kuras parasti uzskata par sabiedriskajiem pakalpojumiem, kā definēts šajā regulā.
4.   Lai nodrošinātu pietiekamus transporta pakalpojumus, ko sniedz, lai īpaši ievērotu sociālus faktorus, vides faktorus un pilsētu un lauku teritoriju plānošanu, vai arī lai dažām pasažieru kategorijām piedāvātu īpašas braukšanas likmes, dalībvalstu kompetentas iestādes var slēgt sabiedrisko pakalpojumu līgumus ar transporta uzņēmumu. Šādu līgumu īstenošanas noteikumi un cita ar tiem saistīta informācija sīki izklāstīti V iedaļā.
5.   Dalībvalstu kompetentas iestādes tomēr var saglabāt vai uzlikt 2. pantā minētās sabiedrisko pakalpojumu saistības pilsētas, piepilsētas un reģionālajiem pasažieru pārvadājumu pakalpojumiem. Šo pakalpojumu sniegšanas nosacījumi un cita ar tiem saistīta informācija, ieskaitot kompensēšanas metodes, sīki izklāstīta II, III un IV iedaļā.
[..]”
4.
Saskaņā ar Regulas 2. panta 1. punktu “valsts pasūtījuma [publiskā iepirkuma] nodrošināšanas pienākums” ir definēts kā “saistības, kuras attiecīgais [..] īpašnieks neuzņemtos vai neuzņemtos tādā pašā apjomā vai ar tādiem pašiem nosacījumiem, ja viņš ņemtu vērā savas komerciālās intereses”.
5.
Šīs regulas 4. panta redakcija ir šāda:
“1.   Transporta uzņēmumi iesniedz dalībvalstu kompetentās iestādēs pieteikumus par jebkuras sabiedrisko pakalpojumu saistības pilnīgu vai daļēju izbeigšanu, ja šāda saistība tiem izraisa ekonomiskus zaudējumus.
2.   Savos pieteikumos transporta uzņēmumi var ierosināt izmantojamo pārvadājumu veidu aizstāt ar kādu citu veidu. Aprēķinot ietaupījumu apmēru, kas varētu būt panākts, lai uzlabotu to finansiālo stāvokli, uzņēmumi piemēro 5. panta noteikumus.”
6.
Regulas 5. pantā ir noteikts:
“1.   Jebkuru saistību veikt darbību vai veikt pārvadājumus uzskata par tādu, kas rada ekonomiskus zaudējumus, ja finansiālā apgrūtinājuma samazinājums, kas būtu iespējams, pilnīgi vai daļēji izbeidzot šo saistību attiecībā uz darbību vai darbību grupu, ko skar šī saistība, pārsniedz ieņēmumu samazinājumu šīs izbeigšanas dēļ.
[..]
Ekonomiskos zaudējumus aprēķina, ņemot vērā šīs saistības sekas uzņēmuma darbībai kopumā.
2.   Saistību ievērot likmes uzskata par tādu, kas rada ekonomiskus zaudējumus, ja pārvadājumu, uz ko šī saistība attiecas, ieņēmumu un šo pārvadājumu finansiālā apgrūtinājuma starpība ir mazāka par ieņēmumu, kas varētu būt iegūts no šiem pārvadājumiem, un to finansiālā apgrūtinājuma starpību, ja darbība tiktu veikta uz komerciāliem pamatiem – ņemot vērā kā izmaksas saistībā ar darbību, uz kuru attiecas šī saistība, tā arī pārvadājumu tirgus stāvokli.”
7.
Regulas 6. pantā ir noteikts šādi:
“1.   Viena gada laikā no šīs regulas stāšanās spēkā transporta uzņēmumi iesniedz dalībvalstu kompetentās iestādēs 4. pantā minētos pieteikumus.
Transporta uzņēmumi drīkst iesniegt šos pieteikumus pēc iepriekš minētā laikposma izbeigšanās, ja tie konstatē, ka ir ievēroti 4. panta 1. punkta noteikumi.
2.   Lēmumos par sabiedrisko pakalpojumu saistības [pienākuma] vai tās daļas saglabāšanu vai izbeigšanu noteiktā laikposma beigās paredz kompensācijas piešķiršanu par finansiālajiem apgrūtinājumiem, kas rodas šīs saistības dēļ; šīs kompensācijas apmēru nosaka saskaņā ar 10. līdz 13. pantā noteiktajām kopējām procedūrām [metodēm].
3.   Viena gada laikā no pieteikuma iesniegšanas dienas dalībvalstu kompetentas iestādes pieņem lēmumus attiecībā uz saistībām veikt darbību vai veikt pārvadājumus, un sešu mēnešu laikā attiecībā uz saistībām ievērot likmes.
Tiesības uz kompensāciju rodas kompetentās iestādes lēmuma pieņemšanas dienā, bet jebkādā gadījumā ne agrāk par 1971. gada 1. janvāri.
4.   Ja dalībvalstu kompetentās iestādes katra uzņēmuma iesniegto apelāciju skaita un svarīguma dēļ uzskata par vajadzīgu, tās tomēr var pagarināt 3. punkta pirmajā daļā noteikto termiņu vēlākais līdz 1972. gada 1. janvārim. Šādā gadījumā tiesības uz kompensāciju rodas minētajā dienā.
Ja dalībvalstu kompetentās iestādes plāno izmantot šīs tiesības uz termiņa pagarināšanu, tās par to paziņo attiecīgiem uzņēmumiem sešu mēnešu laikā pēc pieteikumu iesniegšanas.
Ja kādai dalībvalstij rodas īpašas grūtības, Padome var pēc šīs valsts pieprasījuma, pamatojoties uz Komisijas priekšlikumu, atļaut attiecīgajai valstij šā punkta pirmajā daļā norādīto termiņu pagarināt līdz 1973. gada 1. janvārim.
5.   Ja kompetentās iestādes noteiktajās laika robežās nav pieņēmušas lēmumu, saistība, attiecībā uz kuru saskaņā ar 4. panta 1. punktu iesniegts pieteikums par izbeigšanu, tiek izbeigta.
6.   Pamatojoties uz ziņojumu, ko Komisija iesniedz līdz 1972. gada 31. decembrim, Padome pētī situāciju katrā dalībvalstī saistībā ar šīs regulas īstenošanu.”
8.
Saskaņā ar Regulas 9. panta 1. un 2. punktu:
“1.   Kompensācijas apmēru par finansiālajiem apgrūtinājumiem, kas uzņēmumiem rodas tādēļ, ka pasažieru pārvadājumiem piemēro vienas vai vairāku atsevišķu pasažieru kategoriju interesēs uzliktas pārvadājumu likmes un nosacījumus, nosaka saskaņā ar 11. līdz 13. pantā izklāstītajām kopējām procedūrām.
2.   Kompensāciju izmaksā, sākot no 1971. gada 1. janvāra.
Ja kādai dalībvalstij rodas īpašas grūtības, Padome var pēc šīs valsts pieprasījuma, pamatojoties uz Komisijas priekšlikumu, atļaut šai valstij mainīt šo datumu uz 1972. gada 1. janvāri.”
9.
Regulas 14. pantā redakcijā, kas pašlaik ir spēkā, ir paredzēts:
“1.   “Sabiedrisko pakalpojumu līgums” nozīmē līgumu, kas noslēgts starp dalībvalsts kompetentām iestādēm un transporta uzņēmumu, lai iedzīvotājus nodrošinātu ar pietiekamiem transporta pakalpojumiem.
Sabiedrisko pakalpojumu līgums var īpaši attiekties uz:
—
pārvadāšanas pakalpojumiem, kas atbilst noteiktiem nepārtrauktības, sistemātiskuma, pārvadājumu jaudas un kvalitātes standartiem,
—
papildu pārvadāšanas pakalpojumiem,
—
transporta pakalpojumiem par noteiktām likmēm un ar noteiktajiem nosacījumiem, jo īpaši dažām pasažieru kategorijām vai uz dažiem maršrutiem,
—
pakalpojumu pielāgošanu faktiskajām prasībām.
2.   Sabiedrisko pakalpojumu līgums nosaka, cita starpā, šādus punktus:
a)
sniedzamā pakalpojuma raksturu, īpaši atzīmējot nepārtrauktības, regularitātes, pārvadājumu jaudas un kvalitātes standartus;
b)
to pakalpojumu cena, uz ko attiecas šis līgums, kura vai nu jāpieliek tarifa ieņēmumiem vai tajā jāiekļauj šie ieņēmumi, un abu pušu finansiālo attiecību sīks apraksts;
c)
līguma grozīšanas un pielāgojumu noteikumi, jo īpaši neparedzētu pārmaiņu gadījumos;
d)
līguma derīguma termiņš;
e)
sankcijas par līguma neizpildīšanu.
3.   Aktīvi, ko izmanto to transporta pakalpojumu sniegšanai, uz kuriem attiecas sabiedrisko pakalpojumu līgums, var būt uzņēmuma īpašumā vai arī nodoti tā rīcībā.
4.   Katrs uzņēmums, kas plāno pārtraukt sabiedrībai nepārtraukti un regulāri sniegtus transporta pakalpojumus, kuri nav paredzēti līgumā vai sabiedrisko pakalpojumu saistībā, vai ieviest būtiskas pārmaiņas šajos pakalpojumos, par to paziņo attiecīgās dalībvalsts kompetentām iestādēm vēlākais trīs mēnešus iepriekš.
Kompetentas iestādes var izlemt atteikties no šāda paziņojuma pieprasīšanas.
Šis noteikums neskar citas attiecīgajā valstī pieņemtas procedūras attiecībā uz transporta pakalpojumu pārtraukšanas vai pārmaiņu tiesību piešķiršanu.
5.   Pēc 4. punktā minētās informācijas saņemšanas kompetentas iestādes var iestāties par attiecīgā pakalpojuma saglabāšanu līdz vienam gadam no paziņojuma dienas, un dara to zināmu uzņēmumam, vēlākais, vienu mēnesi pirms paziņojuma termiņa izbeigšanās.
Šīs iestādes var arī uzņemties iniciatīvu par šādu transporta pakalpojuma ieviešanas vai pārmaiņu apspriešanu.
6.   Izdevumus, kas transporta uzņēmumiem rodas 5. punktā minēto saistību pildīšanas dēļ, atlīdzina saskaņā ar II, III un IV iedaļā izklāstītajām kopējām procedūrām.”
10.
14. panta sākotnējā redakcijā bija noteikts šādi:
“1.   Izņemot gadījumus, uz ko attiecas 1. panta 3. punkts, pēc šīs regulas spēkā stāšanās dienas dalībvalstis drīkst uzlikt transporta uzņēmumam sabiedrisko pakalpojumu saistības tikai tiktāl, cik šīs saistības ir būtiski svarīgas, lai nodrošinātu pietiekamu transporta pakalpojumu sniegšanu.
2.   Ja šādā veidā uzliktās saistības izraisa transporta uzņēmumiem ekonomiskus zaudējumus 5. panta 1. un 2. punkta nozīmē vai finansiālos apgrūtinājumus 9. panta nozīmē, dalībvalstu kompetentas iestādes, lemjot par šādu saistību uzlikšanu, paredz kompensāciju piešķiršanu par finansiālajiem apgrūtinājumiem, kas rodas šo saistību dēļ. Piemēro 10. līdz 13. panta prasības.”
B – Valsts tiesības
11.
1997. gada 19. novembra Dekrētlikuma Nr. 422 17. pantā par funkciju un pienākumu vietējā sabiedriskā transporta jomā nodošanu reģioniem un vietējām iestādēm saskaņā ar [1997. gada] 15. marta Likuma Nr. 59 4. panta 4. punktu (
4
) ir noteikts šādi:
“Lai nodrošinātu mobilitāti lietotājiem, reģioni, provinces un komūnas, piemērojot Regulas (EEK) Nr. 1191/69, kas ir grozīta ar Regulu (EEK) Nr. 1893/91, 2. pantu, nosaka sabiedrisko pakalpojumu saistības un pakalpojumu līgumos, uz kuriem attiecas 19. pants, paredz attiecīgas ekonomiskas kompensācijas uzņēmumiem, kas sniedz šos pakalpojumus, saskaņā ar minēto Kopienu tiesību normu, ņemot vērā tarifa ieņēmumus, kā arī vajadzības gadījumā pārvalda papildu mobilitātes pakalpojumus.”
II – Fakti
12.
Compagnia Trasporti Pubblici SpA (turpmāk tekstā – “CTP”) sniedz vietējā sabiedriskā transporta pakalpojumus Neapoles provincē, un tā vairākkārt bija nesekmīgi prasījusi kompensāciju reģionālajām un vietējām iestādēm par ekonomiskiem zaudējumiem, kas tai radās sakarā ar minēto pakalpojumu sniegšanu.
13.
CTP par noraidošiem lēmumiem cēla prasību Tribunal Administrativo Regional de Campania [Kampānijas Administratīvajā apgabaltiesā], kas tās prasību noraidīja ar pamatojumu, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1191/69 4. pantu kompensāciju var prasīt tikai tad, ja iepriekš ir bijusi interese par sabiedriskā pakalpojuma saistības izbeigšanu un ja kompetentā iestāde to ir noraidījusi – tas tā nebija šajā lietā.
14.
Consiglio di Stato, kurā iesniegta apelācijas sūdzība, uzdod šādus apvienotus prejudiciālus jautājumus.
III – Uzdotais prejudiciālais jautājums
15.
Consiglio di Stato trīs uzdotie jautājumi ir formulēti identiski:
“Vai saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1191/69 4. pantu tiesības uz kompensāciju rodas tikai tad, ja pēc attiecīga pieteikuma iesniegšanas kompetentās iestādes neizbeidz tāda pakalpojuma saistību, kas izraisa ekonomiskos zaudējumus uzņēmumam, kurš ir iesniedzis pieteikumu, vai arī šī tiesību norma attiecas tikai uz pakalpojumu sniegšanas saistībām, attiecībā uz kurām Regulā ir paredzēta saistību izbeigšana un nav atļauta to saglabāšana?”
16.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka Regulas Nr. 1191/69 1., 4. un 6. pantam par tiesībām uz kompensāciju ir divas atšķirīgas interpretācijas.
17.
Saskaņā ar vienu interpretāciju, kura ir kvalificēta kā “teleoloģiska” un kuru esot pieņēmusi Administratīvā tiesa, tiesības uz kompensāciju var rasties tikai tad, ja iepriekš ir noraidīts pieteikums par pakalpojuma sniegšanas saistības izbeigšanu.
18.
Saskaņā ar tā saukto “sistemātisko” interpretāciju tiesības uz kompensāciju var rasties, iepriekš neiesniedzot pieteikumu par pakalpojuma izbeigšanu, ciktāl tā ir saistība, kuras saglabāšanu var noteikt saskaņā ar Regulas Nr. 1191/69 1. pantu.
IV – Tiesvedība Tiesā
19.
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2012. gada 29. novembra rīkojumu Consiglio di Stato uzdotie trīs prejudiciālie jautājumi tika apvienoti.
20.
Tiesvedībā līdzās CTP iestājās arī Kampānijas reģions, Neapoles province, Itālijas valdība un Komisija.
21.
Tiesas sēdē, kas notika 2013. gada 20. novembrī, piedalījās CTP, Kampānijas reģiona, Itālijas valdības un Komisijas pārstāvji.
V – Argumenti
22.
CTP noliedz, ka līgums ir abpusējs, kvalificē to kā “tilta līgumu”, kurā esot pārņemti tādi paši kompensācijas piešķiršanas nosacījumi, kādi tika noteikti agrāk. Šādus nosacījumus reģioni uzspiežot visiem transporta uzņēmumiem, lai arī attiecīgie pakalpojumi neesot bijuši publisko iepirkumu priekšmets.
23.
Savukārt Kampānijas reģions apgalvo, ka CTP saistības izriet no abpusēji saistoša līguma, kas ir spēkā kopš 2003. gada februāra.
24.
CTP atbalsta iepriekš minēto, tā saukto “sistemātisko” interpretāciju. Turklāt tā arī norāda, ka Itālijas valsts nav izveidojusi procedūru, kas ļautu izskatīt pieteikumus par sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistību izbeigšanu, tādējādi pārkāpjot Regulas Nr. 1191/69 18. pantu.
25.
Visbeidzot CTP apgalvo, ka Regulas Nr. 1191/69 4. un 6. pantā paredzētā procedūra ir pārejoša, paredzot termiņu pieteikumu par sabiedrisko pakalpojumu saistību izbeigšanu iesniegšanai līdz pat 1973. gada 1. janvārim. Tā uzskata, ka būtu absurdi kompensāciju padarīt atkarīgu no minētā pieteikuma iesniegšanas, jo tas nozīmētu, ka tiesības saņemt kompensāciju tiktu liegtas visiem tiem uzņēmumiem, kuriem kopš 1973. gada 1. janvāra ir uzliktas sabiedrisko pakalpojumu saistības.
26.
Kampānijas reģions, Neapoles province un Itālijas valdība atbalsta tā saukto “teleoloģisko” interpretāciju, uzskatot, ka pieteikuma neiesniegšana par pakalpojuma sniegšanas izbeigšanu norāda uz uzņēmuma nodomu uzņemties šo saistību, tas, savukārt, nozīmē ekonomisku zaudējumu neesamību un tādējādi arī tiesību uz kompensāciju neesamību.
27.
It īpaši Itālijas valdība norāda, ka, lai arī sākotnēji Regula Nr. 1191/69 prasīja tikai izbeigt sabiedriskā pakalpojuma saistības, kas bija spēkā pirms šīs regulas stāšanās spēkā, situācija esot būtiski mainījusies pēc grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 1893/91, to rezultātā 1. pantam ir jauns formulējums, iekļaujot 5. punktu, kas ļauj dalībvalstīm saglabāt vai uzlikt sabiedriskā pakalpojuma saistības saskaņā ar noteikumiem un nosacījumiem (tostarp kompensācijas metodes), kas izklāstīti Regulas Nr. 1191/69 II, III un IV iedaļā, kur atrodams 4. pants, proti, tiesību norma par to, ka iepriekš ir jāiesniedz pieteikums par sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistību izbeigšanu.
28.
Visbeidzot Komisija uzskata, ka Regula Nr. 1191/69 nosaka dažādus pienākumus attiecībā uz sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistībām (1. panta 5. punkts un IV iedaļa) un sabiedrisko pakalpojumu līgumiem (1. panta 4. punkts un V iedaļa). Ja CTP saistības izrietētu no sabiedrisko pakalpojumu līguma, minētajā līgumā būtu paredzētas pakalpojumu cenas un nebūtu piemērojama prasība iesniegt pieteikumu par [saistības] izbeigšanu saskaņā ar Regulas 4. pantu.
29.
Tomēr Komisija uzskata, ka no lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu nav skaidrs, vai CTP sniegtie transporta pakalpojumi ir sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistība, kuru ir vienpusēji uzlikusi publiska iestāde, vai arī tie izriet no pakalpojuma līguma.
30.
Turklāt Komisija norāda, ka pienākums iesniegt pieteikumu par pakalpojumu sniegšanas izbeigšanu attiecas tikai uz sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistībām, kas pastāvēja laikā, kad stājās spēkā Regula Nr. 1191/69, proti, 1969. gada 1. jūlijā. Šajā ziņā tā atgādina, ka Regulas 14. pantā pirms tā grozīšanas ar Regulu Nr. 1893/91 bija atļauts dalībvalstīm vienpusēji uzlikt sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības pēc Regulas Nr. 1191/69 stāšanās spēkā, neparedzot, ka tiesības uz kompensāciju ir atkarīgas no pieteikuma par pakalpojumu sniegšanas izbeigšanu iesnieguma brīža. Pēc Regulas Nr. 1893/91 pieņemšanas Regulas Nr. 1191/69 14. pantā ir paredzēts slēgt sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas līgumus, nemainot kārtību, kas piemērojama sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistībām, kas ir vienpusēji uzliktas, stājoties spēkā regulai.
31.
Visbeidzot Komisija piebilst, ka Regulas Nr. 1191/69 preambulas 5. apsvērumā lietotie sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistību “saglabāšanas” un “izbeigšanas” jēdzieni attiecas uz situācijām, kas pastāvēja regulas spēkā stāšanās dienā.
VI – Novērtējums
32.
Papildus stingrajiem nosacījumiem, ar kuriem tā ir formulējusi prejudiciālo jautājumu, tā mērķis, kā to ir apstiprinājušas debates starp lietas dalībniekiem, ir noteikt, kādos gadījumos pirms kompensācijas par saimnieciski neizdevīgo situāciju, kas rodas, īstenojot sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistību, ir jāiesniedz pieteikums par minētās saistības pilnīgu vai daļēju beigšanu.
A – Apstrīdēto attiecību juridiskā būtība
33.
Pirmais jautājums, uz kuru ir jāatbild, lai atrisinātu strīdu, kas rodas a quo procesā, ir jautājums par CTP un vietējās pašvaldības tiesisko attiecību būtību.
34.
Ja runa būtu par “sabiedrisko pakalpojumu līgumu”, būtu jāpiemēro Regulas Nr. 1191/69 14. panta 2. punkts, kurā saskaņā ar šāda veida līgumu inter alia ir jāiekļauj “c) līguma grozīšanas un pielāgojumu noteikumi, jo īpaši neparedzētu pārmaiņu gadījumos”. Iespējamie grozījumi līgumā saskaņā ar šī paša 14. panta 4.–6. punktu jāveic, ievērojot šādu kārtību: 1) uzņēmuma paziņojums (3 mēnešus iepriekš) kompetentajām iestādēm par nodomu lauzt vai grozīt līgumu, 2) vienu mēnesi [pirms paziņojuma termiņa izbeigšanās] kompetentas iestādes var noteikt pienākumu saglabāt pakalpojumus uz laiku līdz vienam gadam, tostarp šīs iestādes var arī uzņemties iniciatīvu par [šādu pakalpojumu] apspriešanu, 3) izdevumu, kas rodas saistībā ar saistību saglabāt pakalpojumu vienu gadu, kompensācija.
35.
Ja, gluži pretēji, tās ir “sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības”, tad saskaņā ar lietas dalībnieku pieeju, iespējams, būtu jāpiemēro Regulas Nr. 1191/69 4. pants, kurā ir paredzēts, ka iespēja saņemt kompensāciju ir atkarīga no tā, ka iepriekš ir prasīts pilnīgi vai daļēji izbeigt sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības.
36.
Lietas materiālos kopumā nav skaidri norādīta atbilde uz šo jautājumu. Ir norādes, ka runa ir par līgumu, no vienas puses, bet ir arī apgalvots, ka runa esot par administratīvu koncesiju ar sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistību elementiem, no otras puses.
37.
Arī tiesas sēdē šajā jautājumā netika ieviesta skaidrība.
38.
Manuprāt, ir pamats uzskatīt, ka uz CTP darbību var attiecināt jēdzienu “sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības” Regulas Nr. 1191/69 2. panta 1. punkta izpratnē, proti, “saistības, kuras attiecīgs transporta uzņēmums, ja tas būtu ievērojis savas komerciālās intereses, neuzņemtos vispār vai neuzņemtos tādā pašā mērogā, vai ar tādiem pašiem nosacījumiem”. Katrā ziņā, manuprāt, iesniedzējtiesai beigu beigās ir jākvalificē attiecīgā gadījuma juridiskā būtība.
39.
Ja Consiglio di Stato secinātu, ka pārbaudītās attiecības atbilst līgumam, 34. punktā minēto iemeslu dēļ nekādā gadījumā nebūtu piemērojams Regulas Nr. 1191/69 4. pants, kas ir šajā tiesvedībā uzdotā jautājuma priekšmets.
40.
Kā uzskata Consiglio di Stato, atbilde uz jautājumu, vai iepriekš iesniegts pieteikums par sabiedrisko sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistību izbeigšanu ir obligāts priekšnosacījums prasībai saņemt kompensāciju, Tiesai būs jāsniedz tikai tad, ja pārbaudītā saikne atbilst sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistību veidam. Šī pieņēmuma nolūkos ir jāņem vērā turpmāk izklāstītie apsvērumi.
B – Kompensācija par sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības izpildi saskaņā ar Regulu Nr. 1191/69
41.
Saskaņā ar iepriekš minēto personas, kas iestājušās šajā lietā, ir pretrunīgi interpretējušas kārtību, kādā tiek piešķirta kompensācija par sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības izpildi.
42.
Kampānijas reģions, Neapoles province un Itālijas valdība pieņem interpretāciju, kas ir kvalificējama kā “teleoloģiska”, secinot, ka tiesības uz kompensāciju rodas tikai tad, ja iepriekš ir noraidīts pieteikums par pakalpojumu sniegšanas saistības izbeigšanu.
43.
Savukārt CTP aizstāv “sistemātisku” interpretāciju, atbilstoši tai vienpusēji uzliktas saistības gadījumā tiesības uz kompensāciju rodas bez nepieciešamības iepriekš iesniegt pieteikumu par pakalpojuma sniegšanas saistības izbeigšanu.
44.
Visbeidzot Komisija atbalsta trešo interpretāciju, kas nozīmē, ka iepriekšējs pieteikums par pakalpojumu sniegšanas saistību izbeigšanu ir jāiesniedz tikai par tām saistībām, kas pastāvēja Regulas Nr. 1191/69 spēkā stāšanās dienā, t.i., 1969. gada 1. jūlijā.
45.
Šī trešā interpretācija, manuprāt, vislabāk atbilst Regulā Nr. 1191/69 ietvertajām tiesību normām.
46.
Saskaņā ar Regulas Nr. 1191/69 1. panta 1. punktu tā sākotnējā redakcijā dalībvalstīm bija jāatceļ sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības pārvadājumu pa dzelzceļu, autoceļiem un iekšējiem ūdensceļiem nozarē. Tomēr saskaņā ar šīs tiesību normas 2. punktu šādas saistības vajadzības gadījumā varēja tikt saglabātas, lai nodrošinātu pietiekamu transporta pakalpojumu sniegšanu.
47.
Regulas 4. pantā, kas 1991. gadā netika grozīts, bija un joprojām ir paredzēts, ka transporta uzņēmumiem ir jāiesniedz pieteikumi par pakalpojuma sniegšanas saistības izbeigšanu, ja tie radīja tiem ekonomiskus zaudējumus. Saskaņā ar 6. panta 1. punktu, kas arī netika grozīts, šādi pieteikumi jāiesniedz “viena gada laikā no šīs regulas stāšanās spēkā”, t.i., no 1969. gada 1. jūlija. Tādējādi ir skaidrs, ka 4. pantā tikai bija paredzēts – un arī ir paredzēts –, ka saistības, kas tika noteiktas līdz 1969. gadam, tiek saglabātas pēc šī datuma.
48.
6. panta 1. punkta otrajā daļā ir paredzēts, ka [transporta uzņēmumi] “drīkst iesniegt šos pieteikumus pēc iepriekš minētā laikposma izbeigšanās, ja tie konstatē, ka ir ievēroti 4. panta 1. punkta noteikumi”, t.i., ja saistība tiem rada ekonomiskus zaudējumus. Tomēr tas nenozīmē, ka šos pieteikumus var iesniegt uzņēmumi, kuriem uzliktas saistības pēc 1969. gada 1. jūlija, bet gan tikai to, ka uzņēmumi, kas viena gada laikā nebija prasījuši to saistību izbeigšanu, kas pastāvēja, stājoties spēkā Regulai Nr. 1191/69, var prasīt to vēlāk, tas ir jāsaprot tādējādi, ka tikai vēlāk bija izpildīti 4. panta 1. punkta nosacījumi. Citiem vārdiem sakot, Regulas Nr. 1191/69 1. pants tā sākotnējā redakcijā un šīs pašas regulas 4. un 6. pants attiecas tikai uz sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistībām, kas tika pildītas 1969. gada 1. jūlijā.
49.
Lai arī Regulas Nr. 1191/69 mērķis bija izbeigt sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības transporta jomā attiecībā uz pārvadājumiem pa dzelzceļu, autoceļiem un iekšējiem ūdensceļiem, kas tika pildītas 1969. gada 1. jūlijā, ir skaidrs, kā tas jau tika minēts, ka regula pati atļāva šo saistību saglabāšanu konkrētos apstākļos un – vissvarīgākais šajā gadījumā – atļāva arī turpmāk uzlikt jaunas saistības.
50.
Tātad saskaņā ar 14. panta 1. punktu tā sākotnējā redakcijā dalībvalstis varēja noteikt pakalpojumu sniegšanas saistības pēc Regulas Nr. 1191/69 stāšanās spēkā, bet vajadzības gadījumā vienmēr paredzēt “kompensāciju piešķiršanu par finansiālajiem apgrūtinājumiem, kas rodas šo saistību dēļ”. Šādas kompensācijas piešķiršana neuzlika pienākumu iepriekš iesniegt pieteikumu par pakalpojuma sniegšanas izbeigšanu, ņemot vērā, ka 14. panta 2. punktā tikai tika noteikts, ka dalībvalstīm bija jāparedz “savos lēmumos [par sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistībām] kompensācijas piešķiršana”, t.i., uz to neattiecās 4. un 6. pantā noteiktā kārtība. Un tas ir pilnībā konsekventi, jo, kā tika norādīts, šīs tiesību normas attiecās uz tādu saistību izbeigšanu, kas pastāvēja pirms Regulas Nr. 1191/69 pieņemšanas, nevis uz saistībām, kas tieši tika uzliktas saskaņā ar minēto regulu.
51.
Ņemot to vērā, pieteikuma par sabiedrisko pakalpojumu saistību sniegšanas izbeigšanu iesniegšana bija obligāts nosacījums tikai gadījumā, ja tika prasīta kompensācija par apgrūtinājumiem, kas radās, pildot pirms 1969. gada 1. jūlija uzliktās saistības. Savukārt kompensācija par zaudējumiem, kas rodas, pildot vēlāk noteiktās saistības, bija jāparedz lēmumā, ar kuru tika noteikta saistība, un tādējādi minētajā lēmumā bija jāparedz arī tās piešķiršanas nosacījumi un, iespējams, satura grozījumi.
52.
Šo apsvērumu neatspēko Itālijas valdības arguments, ka pēc 1991. gadā veiktajiem grozījumiem 14. panta piemērošanas joma esot mainījusies. Tās argumenta loģika ir tāda, ka, ja pirms tam 14. pantā bija atļauts dalībvalstīm noteikt jaunas sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības, tagad šī iespēja ir ietverta Regulas Nr. 1191/69 jaunajā 1. pantā, veicot tajā grozījumus ar Regulu Nr. 1893/91, kuras jaunajā 5. punktā ir noteikts, ka kompetentās iestādes “var saglabāt vai uzlikt [noteiktas] sabiedrisko pakalpojumu saistības”, kuru “sniegšanas nosacījumi un cita ar tiem saistīta informācija, ieskaitot kompensēšanas metodes, sīki izklāstīta II, III un IV iedaļā”. Tieši II iedaļā esot ietverts 4. pants, proti, tiesību norma, ka kompensācija piešķirama, ja iepriekš ir iesniegts pieteikums par sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības izbeigšanu. 1. panta sistemātiska interpretācija ļauj atspēkot šo argumentu.
53.
Saskaņā ar iepriekš minēto 6. pantā ir noteikts viena gada termiņš no Regulas Nr. 1191/69 spēkā stāšanās dienas, lai varētu iesniegt 4. pantā minētos pieteikumus par [saistību] izbeigšanu. Šis noteikums nekad netika grozīts, un tāpēc atsauces datums joprojām ir 1969. gada 1. jūlijs. Tādējādi šajā gadījumā 1991. gadā veiktie grozījumi neradīja nekādas izmaiņas tādā nozīmē, ka tagad tāpat kā agrāk pieteikums ir jāiesniedz tikai par tādu saistību izbeigšanu, kas pastāvēja Regulas Nr. 1191/69 spēkā stāšanās dienā.
54.
Ņemot vērā šo konstatējumu, noteikti ir jāsaprot, ka norādēs uz Regulas Nr. 1191/69 II, III un IV iedaļā noteiktajiem nosacījumiem ir jāņem vērā dažādas jaunajā 1. panta 5. punktā minētās pakalpojumu sniegšanas saistības.
55.
Šī jaunā tiesību norma ļauj dalībvalstīm burtiski “saglabāt” vai “uzlikt” sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības. “Saglabāšanas” gadījumā tiks pildītas saistības, kas bija spēkā līdz 1969. gada 1. jūlijam, kuras kopumā reglamentē katra no tiesību normām, kas iekļauta II, III un IV iedaļā, tostarp 4. un 6. pantā, kas it īpaši attiecas uz šāda veida saistībām. Savukārt jaunu saistību “uzlikšanas” gadījumā norādes uz II, III un IV iedaļu var būt tikai norādes uz tām tiesību normām, kas ir dabiski piemērojamas, proti, precīzāk, uz visām tiesību normām, izņemot 4. un 6. pantu, kuru vienīgais pamatojums ir izskaidrojams attiecībā uz saistībām, kas bija uzliktas iepriekš.
56.
Visbeidzot, manuprāt, uzdotā jautājuma risinājums ir atkarīgs, pirmkārt, no tā, vai apstrīdētās tiesiskās attiecības ir jāklasificē kā pakalpojumu sniegšanas līgums vai sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības, kas savukārt ir jāizvērtē iesniedzējtiesai. Ja tā secina, ka runa ir par sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas līgumu, tad būtu jāatsaucas uz attiecīgā līguma nosacījumiem. Ja savukārt runa būs par sabiedriskā pakalpojuma sniegšanas saistību, būtu jānosaka, vai tā pastāvēja pirms vai pēc Regulas Nr. 1191/69 stāšanās spēkā, tādējādi tikai pirmajā gadījumā būtu jāiesniedz pieteikums par saistības izbeigšanu, lai saņemtu kompensāciju par radīto ekonomiski neizdevīgo situāciju.
57.
Tāpēc es uzskatu, ka Regulas Nr. 1191/69 4. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tikai attiecībā uz sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistībām, kas ir sniegtas pirms minētās regulas stāšanās spēkā, ir piemērojams nosacījums, ka tiesības uz kompensāciju rodas tikai tad, ja, iesniedzot attiecīgo pieteikumu, kompetentās iestādes neizbeidz sabiedriskā pakalpojuma sniegšanas saistības, kuras rada ekonomiskus zaudējumus uzņēmumam, kas iesniedza pieteikumu.
VII – Secinājumi
58.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, es iesaku Tiesai uz uzdoto jautājumu atbildēt šādi:
Padomes 1969. gada 26. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1191/69 par dalībvalstu darbību sakarā ar saistībām, kuras parasti uzskata par sabiedriskajiem pakalpojumiem, dzelzceļa pārvadājumu, autopārvadājumu un iekšējo ūdensceļu pārvadājumu nozarē, kas ir grozīta ar Padomes 1991. gada 20. jūnija Regulu (EEK) Nr. 1893/91, ir jāinterpretē tādējādi, ka tikai attiecībā uz sabiedriskā pakalpojuma saistībām, kas pastāvēja pirms minētās regulas stāšanās spēkā, ir piemērojams nosacījums, ka tiesības uz kompensāciju rodas tikai tad, ja, iesniedzot attiecīgo pieteikumu, kompetentās iestādes neizbeidz sabiedriskā pakalpojuma saistības, kuras rada ekonomiskus zaudējumus uzņēmumam, kas iesniedza pieteikumu.
(
1
)	Oriģinālvaloda – spāņu.
(
2
)	Padomes 1969. gada 26. jūnija Regula (EEK) Nr. 1191/69 par dalībvalstu darbību sakarā ar saistībām, kuras parasti uzskata par sabiedriskajiem pakalpojumiem, dzelzceļa pārvadājumu, autopārvadājumu un iekšējo ūdensceļu pārvadājumu nozarē (OV L 156, 1. lpp.).
(
3
)	Padomes 1991. gada 20. jūnija Regula (EEK) Nr. 1893/91 (OV L 169, 1. lpp.).
(
4
)	1997. gada 10. decembraGURI Nr. 287, 4. lpp.