62006CC0250
ĢENERĀLADVOKĀTA M. POJAREŠA MADURU [M. POIARES MADURO] SECINĀJUMI,
sniegti 2007. gada 25. oktobrī (
1
)
Lieta C-250/06
United Pan-Europe Communications Belgium SA u.c.
pret
État belge
“EKL 49. pants — Pakalpojumu sniegšanas brīvība — Valsts tiesību akti, kas kabeļtīklu operatoriem paredz pienākumu izplatīt konkrētu privātu raidorganizāciju programmas (“must carry”) — Ierobežojums — Primārs vispārējo interešu apsvērums — Plurālisma saglabāšana divvalodu apgabalā”
1.
Eiropas Kopienu Tiesai tiek lūgts sniegt prejudiciālu nolēmumu, lai ļautu Conseil d’État (Valsts Padome, Beļģija) izvērtēt to, vai ar Kopienu tiesību aktiem ir saderīgas valsts tiesību normas, saskaņā ar kurām Briseles apgabalā kabeļizplatīšanas tīkla operatoriem tiek noteikti “must carry” pienākumi. Kaut gan lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz konkurences tiesībām un uz pakalpojumu sniegšanas brīvību, es tālāk izklāstīto iemeslu dēļ pievēršos iesniedzējtiesas izvirzītajām problēmām galvenokārt EKL 49. panta kontekstā.
I — Fakti, valsts tiesību normas un lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
2.
Prasītāji pamata prāvā ir kabeļtīklu operatori. Tie ar savu kabeļtīklu palīdzību izplata televīzijas kanālus Briseles divvalodu apgabalā. Prasītāji iesniedza prasības pieteikumu iesniedzējtiesā, lūdzot atcelt divus ekonomikas un zinātnisko pētījumu ministra rīkojumus, kas bija izdoti attiecīgi 2001. gada 17. janvārī un 2002. gada 24. janvārī. Abi rīkojumi ir balstīti uz 1995. gada 30. marta likumu par pārraižu izplatīšanas tīkliem un pārraidīšanas darbību veikšanu Briseles divvalodu apgabalā (turpmāk tekstā — “Pārraižu likums”).
3.
Pārraižu likuma 13. pantā tiek paredzēts kabeļtīklu operatoriem Briseles apgabalā noteiktais “must carry” pienākums. Tajā ir noteikts:
“Izplatītājam, kuram ir licence izplatīšanas tīkla izmantošanai raidīšanai Briseles divvalodu apgabalā, to izplatīšanas brīdī ir visā pilnībā jāpārraida šādas TV programmas:
—
televīzijas programmas, kuras pārraida Franču kopienas publiskās raidorganizācijas un Flāmu kopienas publiskās raidorganizācijas;
—
televīzijas programmas, kuras izplata jebkura cita Franču kopienas vai Flāmu kopienas raidorganizācija, ko norādījis kompetentais ministrs.”
4.
Ministra 2001. gada 17. janvāra rīkojums izklāsta “must carry” noteikumu pamatojumu un piešķir “must carry” statusu astoņām raidorganizācijām. Tā teksts ir šāds:
“tā kā “must carry” sistēma ir daļa no audiovizuālās politikas, kuras mērķis ir ļaut televīzijas skatītājiem skatīties gan publisko raidorganizāciju, gan tādu privāto raidorganizāciju programmas, kuras uzņemas publiskus pienākumus;
tā kā “must carry” sistēmas mērķis ir aizsargāt programmu piedāvājuma plurālistisko un kulturālo raksturu televīzijas izplatīšanas tīklos un visiem televīzijas skatītājiem garantēt pieeju šim plurālismam;
tā kā šo sistēmu nenoliedzami pamato vispārējo interešu apsvērumi;
tā kā privātie kanāli, kuri ietilpst “must carry” sistēmā, tiek izvēlēti, rūpējoties par Beļģijas audiovizuālās vides saskaņošanu;
ņemot vērā konsultācijas ar Franču kopienu un Flāmu kopienu;
tā kā “must carry” statuss jāpiešķir norādītajām raidorganizācijām apmaiņā pret svarīgiem pienākumiem, ko tās apņemas veikt;
tā kā dažām no šīm norādītajām raidorganizācijām ir uzticēta publiska funkcija;
tā kā asbl Télé Bruxelles un vzw TV Brussel“must carry” statuss ir piešķirams ar mērķi veicināt vietējās televīzijas attīstību, pārraidot vietējās ziņas, kas paredzētas vietējiem skatītājiem;
tā kā “must carry” statusa atcelšanas rezultātā tiktu apdraudēta pati tādu televīzijas raidorganizāciju pastāvēšana, kuras nevarētu segt augstās izplatīšanas izmaksas,
Izdod šādu rīkojumu:
1. pants.Izplatītājam, kas ir licencēts televīzijas izplatīšanas tīkla operators Briseles divvalodu apgabalā, ir pienākums to izplatīšanas brīdī pilnībā pārraidīt šādu raidorganizāciju televīzijas programmas:
1.
Vlaamse Media Maatschappij n.v.
2.
TV Brussel v.z.w.
3.
Belgian business television n.v.
4.
Media ad infinitum n.v.
5.
TVi s.a.
6.
A.s.b.l. Télé Bruxelles
7.
Canal+ Belgique s.a.
8.
Satellimages s.a.
[..].”
5.
Ar 2002. gada 24. janvāra rīkojumu groza 2001. gada 17. janvāra rīkojumu un piešķir “must carry” statusu vēl divām raidorganizācijām: Event TV Vlaanderen NV un YTV SA. Es atsaukšos uz 2001. gada 17. janvāra un 2002. gada 24. janvāra rīkojumiem kopīgi kā uz “apstrīdētajiem tiesību aktiem”.
6.
Prasītāji Conseil d’État ir apgalvojuši, ka “must carry” statusa piešķiršana atsevišķām televīzijas raidorganizācijām ir īpašu tiesību piešķiršana EKL 86. panta izpratnē, kas, iespējams, var izkropļot konkurenci, pārkāpjot EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunktu, 10., 82. un 86. pantu. Turklāt prasītāji ir apgalvojuši, ka apstrīdētie tiesību akti ierobežo pakalpojumu sniegšanas brīvību, samazinot pieejamo kanālu skaitu un atbrīvojot raidorganizācijas ar “must carry” statusu no pārrunām ar kabeļtelevīzijas operatoriem. Saskaņā ar prasītāju teikto tādā veidā tiek pārkāpts EKL 49. pants.
7.
Ar 2006. gada 17. maija rīkojumu Conseil d’État Eiropas Kopienu Tiesai iesniedza lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par šādiem jautājumiem:
“1.
Vai televīzijas programmu kabeļizplatīšanas uzņēmumam noteiktais pienākums izplatīt atsevišķas iepriekš noteiktas programmas jāinterpretē tādējādi, ka šo programmu autoriem tiek piešķirtas “īpašas tiesības” EKL 86. panta izpratnē?
2.
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša — vai noteikumi, kas paredzēti EKL 86. panta 1. punkta beigās (proti, “š[is] Līgum[s], jo īpaši noteikum[i], kas ietverti 12. pantā un 81. līdz 89. pantā”), ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstīm nav atļauts televīzijas programmu kabeļizplatīšanas uzņēmumiem noteikt par pienākumu izplatīt noteiktas televīzijas programmas, kuras ir veidojušas privātas raidorganizācijas, bet uz kurām “attiecas” [Beļģijas 1995. gada 30. marta likuma par pārraižu izplatīšanas tīkliem un pārraidīšanas darbību veikšanu Briseles divvalodu apgabalā izpratnē] noteiktas šīs valsts publiskas pilnvaras, kā rezultātā citu Eiropas Savienības dalībvalstu vai trešo valstu programmu un tādu organizāciju programmu, uz kurām neattiecas šīs publiskās pilnvaras, skaits tiek samazināts par to programmu skaitu, uz kurām ir attiecināts “must carry” pienākums?
3.
Vai EKL 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka pakalpojumu sniegšanas brīvībai ir radīts aizliegts šķērslis no brīža, kad dalībvalsts veikts pasākums, šajā gadījumā — pienākums pārraidīt televīzijas programmas kabeļizplatīšanas tīklos, var tieši vai netieši, tagad vai, iespējams, nākotnē traucēt sniegt pakalpojumus no citas dalībvalsts šo pakalpojumu saņēmējiem pirmajā minētajā dalībvalstī, kā tas būtu gadījumā, ja šī pasākuma dēļ pakalpojumu sniedzējs būtu nelabvēlīgā stāvoklī sarunās par pieeju šiem pašiem tīkliem?
4.
Vai EKL 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka pastāv aizliegts [pakalpojumu sniegšanas brīvības] šķērslis, jo dalībvalsts pasākums, šajā gadījumā — pienākums pārraidīt televīzijas programmas kabeļizplatīšanas tīklos, tiek noteikts tikai attiecībā uz šajā dalībvalstī dibinātiem uzņēmumiem galvenokārt tādēļ, ka šī pasākuma adresāti ir dibināti šajā dalībvalstī vai arī tiem ir kāda cita saikne ar šo dalībvalsti, lai gan šāds šķērslis nav attaisnojams, pamatojoties uz primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, ievērojot samērīguma principu?”
II — Vērtējums
A — Trešais un ceturtais jautājums
8.
Es vispirms pievērsīšos iesniedzējtiesas izvirzītajiem trešajam un ceturtajam jautājumiem. Ar šiem jautājumiem būtībā tiek vaicāts, vai tādi valsts pasākumi, kādi tiek apskatīti pamata tiesvedībā, ar kuriem kabeļtīklu operatoriem tiek noteikts “must carry” pienākums attiecībā uz noteiktām raidorganizācijām, ierobežo pakalpojumu sniegšanas brīvību un, ja tā ir, vai šādi pasākumi tomēr ir saderīgi ar Kopienu tiesību aktiem.
9.
Ir skaidrs, ka aplūkojamie pakalpojumi — televīzijas signālu raidīšana pa kabeli — atbilst “pakalpojumu” jēdzienam EKL 49. panta izpratnē (
2
). Lai sniegtu šos pakalpojumus, raidorganizācijām un kabeļtīklu operatoriem ir jāstrādā kopā. Šajā kontekstā, lai apstrīdētu valsts pasākumus, kas pret pakalpojumu sniegšanu valsts iekšienē attiecas labvēlīgāk nekā pret pakalpojumu sniegšanu starp dalībvalstīm, tie var atsaukties uz EKL 49. pantu (
3
). Šādus pasākumus var atzīt par likumīgiem vienīgi tad, ja tie ir piemēroti un nepieciešami leģitīmu vispārēju interešu aizsardzībai un ja atšķirīgā ietekme uz pakalpojumu sniegšanu valsts iekšienē un pakalpojumu sniegšanu starp dalībvalstīm ir samērīga ar objektīvām atšķirībām starp šiem pakalpojumiem (
4
).
Vai pastāv ierobežojums?
10.
Tāda “must carry” politika, kāda tiek aplūkota šajā lietā, atvieglo kanālu sadali raidorganizācijām, kurām ir “must carry” statuss, bet arī kaitē raidorganizācijām, kurām šis statuss nav piešķirts. Netiek apstrīdēts, ka apskatāmajiem kabeļtelevīzijas izplatīšanas tīkliem ir ierobežots frekvenču joslas platums. Līdz ar to, piešķirot vairākus kanālus raidorganizācijām ar “must carry” statusu, kopējais tīklos pieejamais kanālu daudzums tiek attiecīgi samazināts. No apsvērumiem, kas ir iesniegti šajā Tiesā, izriet, ka šajā lietā apskatāmo analogo izplatīšanas tīklu kapacitāte ir aptuveni 40 kanāli, no kuriem aptuveni 20 ir tikuši rezervēti to raidorganizāciju kanāliem, kurām ir “must carry” statuss. Tā rezultātā ir iespējams, ka kabeļtīklu operatori nevar izplatīt atsevišķus kanālus, kurus tie būtu izplatījuši, ja nebūtu “must carry” noteikumu. Piemēram, prasītāji pamata tiesvedībā ir apgalvojuši, ka “must carry” noteikumu rezultātā Coditel no sava analogā tīkla ir bijis jāizslēdz kanāli Arte, RAI Uno un La Cinquième. Būtībā “must carry” statusa saņēmējiem ir konkurences priekšrocības, jo tiem nav jāveic pārrunas ar kabeļtīklu operatoriem un nav jākonkurē ar citām raidorganizācijām, lai nodrošinātu savu kanālu izplatīšanu kabeļtelevīzijas izplatīšanas tīklos.
11.
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu nav skaidrs, vai Pārraižu likuma 13. pants noteic, ka, lai raidorganizācijas varētu saņemt “must carry” statusu, tām ir jābūt reģistrētām Beļģijā. Kaut gan Beļģijas valdība ir apgalvojusi, ka raidorganizāciju reģistrācija Beļģijā nav obligāts priekšnoteikums “must carry” statusa piešķiršanai, visas apstrīdētajos tiesību aktos minētās raidorganizācijas ar “must carry” statusu ir Beļģijas raidorganizācijas. Turklāt tiesas sēdē Beļģijas valdība minēja, ka fakts, ka viena no šīm raidorganizācijām nesen ir mainījusi savu reģistrācijas vietu uz Luksemburgu, tiks ņemts vērā turpmākajā tās “must carry” statusa izvērtēšanā, kaut gan tās programmu saturs nebija mainījies. Katrā ziņā, tā kā saskaņā ar Beļģijas valdības teikto ar “must carry” politiku ir iecerēts, ka “Beļģijas pilsoņiem tiek garantēta pieeja vietējai un valsts mēroga informācijai un viņu kultūras mantojumam”, ir mazāk ticams, ka “must carry” statusu saņems ārvalstu un nevis Beļģijas raidorganizācijas. Tādēļ praksē tādi “must carry” noteikumi, kādi tiek aplūkoti šajā tiesvedībā, pieeju televīzijas izplatīšanas tīkliem padara grūtāku raidorganizācijām no citām dalībvalstīm nekā Beļģijas raidorganizācijām. Kaut gan tajos netiek tieši pieprasīta reģistrācija dalībvalstī, šādi noteikumi faktiski pret apraides pakalpojumu sniegšanu valsts iekšienē izturas labvēlīgāk nekā pret pārrobežu apraides pakalpojumu sniegšanu. Šī iemesla dēļ tie ir pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums.
Vai ierobežojums ir pamatots?
12.
Beļģijas valdība ir uzsvērusi, ka “must carry” politikas mērķis ir aizsargāt Briseles apgabalā televīzijas izplatīšanas tīklos raidīto programmu plurālistisko un kulturālo raksturu un nodrošināt to, lai visi televīzijas skatītāji šajā apgabalā varētu baudīt plurālistisku un dažādu televīzijas programmu kopumu. Tiesa jau ir atzinusi, ka audiovizuālā politika, kas ir iecerēta, lai izveidotu plurālistisku raidīšanas sistēmu, kas cenšas aizsargāt izpausmes brīvību, sociālos, kulturālos, reliģiskos, filozofiskos vai lingvistiskos elementus sabiedrībā, patiešām var attaisnot pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu (
5
). Tomēr, lai apskatāmie valsts pasākumi būtu pieļaujami saskaņā ar EKL 49. pantu, tiem vispirms ir jābūt adekvātiem līdzekļiem, lai nodrošinātu pluralitātes nodrošināšanas intereses sasniegšanu (
6
).
13.
Man šķiet, ka šobrīd apskatāmā “must carry” politika lielā mērā ir jāsaprot, ņemot vērā Briseles kā divvalodu apgabala specifisko raksturu. Šajā reģionā katrs kabeļtīklu operators apkalpo no vairākām pašvaldībām veidotu teritoriju, kurā tas ir vienīgais analogās kabeļtelevīzijas izplatītājs. “Must carry” noteikumi var tikt piemēroti, lai nodrošinātu, ka skatītājiem katrā pašvaldībā ir pieejami kanāli, kam ir lingvistiska un kulturāla saistība ar Franču kopienu, kā arī kanāli, kam ir lingvistiska un kulturāla saistība ar Flāmu kopienu. Šādos apstākļos “must carry” noteikumi ir adekvāts līdzeklis, lai nodrošinātu, ka televīzijas skatītājiem noteiktā apgabalā viņu valodā ir pieejama vietējā un valsts mēroga informācija un programmas, kas veicina viņu kultūras mantojumu.
14.
Ir neizbēgami, ka šim mērķim īstenota “must carry” politika dod priekšroku raidorganizācijām, kuru programmām ir īpaša kultūras saikne ar skatītājiem attiecīgajā apgabalā. Tomēr, kaut gan Līgums neaizliedz veikt pasākumus, lai aizsargātu un veicinātu dalībvalsts kultūras un valodas mantojumu, šādi pasākumi nekādā gadījumā nedrīkst būt nesamērīgi ar sasniedzamo mērķi un veids, kādā tie tiek piemēroti, nedrīkst patvaļīgi diskriminēt citās dalībvalstīs reģistrētus pakalpojumu sniedzējus. Citiem vārdiem sakot, valsts kultūras un valodas mantojuma veicināšanas politika neļauj dalībvalstij brīvi veikt pasākumus, kas sniedz konkurences priekšrocības pašas dalībvalsts uzņēmējiem (
7
).
15.
Prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā galīgais samērīguma izvērtējums bieži tiek uzticēts iesniedzējtiesai (
8
). Tomēr ir būtiski, lai Eiropas Kopienu Tiesa pievērstu uzmanību specifiskajiem jautājumiem, uz kuriem iesniedzējtiesai var būt jāatbild, lai veiktu tai uzticēto samērīguma izvērtējumu. Pēc manām domām, šajā lietā ir trīs aspekti, par kuriem it īpaši jāpārliecinās iesniedzējtiesai.
16.
Pirmkārt, iesniedzējtiesai ir jāpārliecinās par to, ka, ciktāl “must carry” statusa piešķiršana ir atkarīga no nosacījumiem, par kuriem attiecībā uz citās dalībvalstīs reģistrētām raidorganizācijām ir mazāk ticams, ka tās tos varēs izpildīt, salīdzinot ar valsts raidorganizācijām, šie nosacījumi patiešām ir nepieciešami, lai aizsargātu plurālismu un pieeju vietējai un valsts mēroga informācijai (
9
). Vissvarīgāk, kā pierāda spriedums lietā VT4, ir ļoti iespējams, ka raidorganizācija var raidīt televīzijas programmas, tai skaitā ziņu programmas, kuru saturs ir paredzēts publikai vienā dalībvalstī, kamēr pati organizācija ir reģistrēta citā dalībvalstī (
10
). Tādēļ iesniedzējtiesai ir jāpārliecinās, ka praksē fakts, ka raidorganizācija ir reģistrēta Beļģijā, pats par sevi nav faktors, kas tiek ņemts vērā, piešķirot “must carry” statusu.
17.
Otrkārt, iesniedzējtiesai ir jāpārliecinās par to, vai, ņemot vērā kopējo pieejamo kanālu skaitu, to kanālu skaits, kas ir jārezervē raidorganizācijām ar “must carry” statusu, acīmredzami nepārsniedz to kanālu skaitu, kas ir nepieciešami, lai aizsargātu pluralitāti un pieeju vietējai un valsts mēroga informācijai. Šajā kontekstā iesniedzējtiesai ir jānodrošina, ka “must carry” statuss netiek piešķirts bez izņēmuma visiem noteiktas raidorganizācijas kanāliem, bet gan ka tas tiek piešķirts tikai tiem kanāliem, kas patiešām palīdz sasniegt šo mērķi.
18.
Treškārt, iesniedzējtiesai ir jānoskaidro, vai pastāv pamata procesuālas garantijas, lai novērstu to, ka “must carry” statusa piešķiršana rada patvaļīgu diskrimināciju. Ja dalībvalsts piešķir “must carry” statusu vairākām raidorganizācijām, tai tas jādara atbilstoši pārskatāmām un nediskriminējošām procedūrām, pamatojoties uz iepriekš uzzināmiem skaidri noteiktiem kritērijiem.
19.
Šie trīs aspekti tiek atspoguļoti arī Direktīvā 2002/22/EK (
11
), kuru dalībvalstīm bija pienākums ieviest līdz 2003. gada 25. jūlijam. Šīs direktīvas 31. panta 1. punkts, kas būtībā pauž no Līguma izrietošos principus, noteic, ka “dalībvalstis var noteikt [pamatotus “must carry” pienākumus]”. Turpinājumā tas noteic, ka šādus pienākumus “nosaka tikai tad, ja [tie ir vajadzīgi], lai sasniegtu skaidri noteiktus vispārējo interešu mērķus, un tie ir samērīgi un pārskatāmi”, un ka tie “ir [pakļauti] periodiskai pārskatīšanai”.
20.
Līdz ar to EKL 49. pants neaizliedz valsts tiesību normas, kas kabeļtīklu operatoriem konkrētā apgabalā uzliek “must carry” pienākumu, lai nodrošinātu, ka skatītājiem šajā apgabalā ir pieeja vietējai un valsts mēroga informācijai un programmām, kas veicina viņu kultūras mantojumu, ja šādi pasākumi ir samērīgi ar šo mērķi un veids, kādā tie tiek piemēroti, nerada patvaļīgu diskrimināciju pret citās dalībvalstīs reģistrētiem pakalpojumu sniedzējiem.
B — Pirmais un otrais jautājums
21.
Es nesniedzu atbildi uz pirmo un otro jautājumu. Ar šiem jautājumiem iesniedzējtiesa vaicā, vai “must carry” statuss ir jāuzskata par “īpašām tiesībām” EKL 86. panta izpratnē un, ja tas tā ir, vai tādā gadījumā šī tiesību norma saistībā ar citiem Līguma pantiem liedz piešķirt “must carry” statusu. Prasītāji pamata prāvā ir apgalvojuši, ka “must carry” noteikumi izkropļo konkurenci starp kabeļtelevīzijas izplatīšanas tīklu operatoriem un citu veidu izplatīšanas tīklu operatoriem. Tie ir arī apgalvojuši, ka, piešķirot “must carry” statusu noteiktiem uzņēmumiem, Beļģijas valsts būtībā rada šiem uzņēmumiem dominējošu stāvokli, kuru tie var ļaunprātīgi izmantot.
22.
Tomēr lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav sniegtas nekādas norādes par, it īpaši, attiecīgā tirgus noteikšanu, šajā tirgū darbojošos dažādo uzņēmumu tirgus daļu aprēķināšanu un iespējamo dominējošā stāvokļa ļaunprātīgo izmantošanu. Šādos apstākļos ir jāsecina, ka iesniedzējtiesas iesniegtie jautājumi par Līguma konkurences noteikumiem ir jāatzīst par nepieņemamiem (
12
).
III — Secinājumi
23.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai uz Conseil d’État iesniegtajiem jautājumiem sniegt šādu atbildi:
EKL 49. pants neaizliedz valsts pasākumus, kas kabeļtīklu operatoriem konkrētā apgabalā uzliek “must carry” pienākumu, lai nodrošinātu, ka skatītājiem šajā reģionā ir pieeja vietējai un valsts mēroga informācijai un programmām, kas veicina viņu kultūras mantojumu, ja šādi pasākumi ir samērīgi ar šo mērķi un veids, kādā tie tiek piemēroti, nerada patvaļīgu diskrimināciju pret citās dalībvalstīs reģistrētiem pakalpojumu sniedzējiem.
Iesniedzējtiesai ir jānoteic, vai attiecīgie pasākumi atbilst samērīguma principam. It īpaši iesniedzējtiesai ir jāpārliecinās, ka:
—
ciktāl “must carry” statusa piešķiršana ir atkarīga no nosacījumiem, par kuriem attiecībā uz citās dalībvalstīs reģistrētām raidorganizācijām ir mazāk ticams, ka tās tos varēs izpildīt, salīdzinot ar valsts raidorganizācijām, šie nosacījumi ir nepieciešami, lai sasniegtu iepriekš minēto mērķi;
—
to kanālu skaits, kas ir jārezervē raidorganizācijām ar “must carry” statusu, acīmredzami nepārsniedz to kanālu skaitu, kas ir nepieciešami, lai sasniegtu šo mērķi;
—
“must carry” statuss ir jāpiešķir atbilstoši pārskatāmām un nediskriminējošām procedūrām, pamatojoties uz iepriekš uzzināmiem skaidri noteiktiem kritērijiem.
(
1
)	Oriģinālvaloda — angļu.
(
2
)	Skat., piemēram, 1974. gada 30. aprīļa spriedumu lietā 155/73 Sacchi (Recueil, 409. lpp., 6. punkts); 1980. gada 18. marta spriedumu lietā 52/79 Debauve (Recueil, 833. lpp., 8. punkts); 1992. gada 16. decembra spriedumu lietā C-211/91 Komisija/Beļģija (Recueil, I-6757. lpp., 5. punkts) un 1994. gada 5. oktobra spriedumu lietā C-23/93 TV10 (Recueil, I-4795. lpp., 13. un 16. punkts).
(
3
)	Šajā pašā sakarā skat. 2005. gada 8. septembra spriedumu apvienotajās lietās C-544/03 un C-545/03 Mobistar un Belgacom Mobile (Krājums, I-7723. lpp., 31.–33. punkts); 2001. gada 20. februāra spriedumu lietā C-205/99 Analir u.c. (Recueil, I-1271. lpp., 21. punkts) un 2006. gada 15. jūnija spriedumu lietā C-255/04 Komisija/Francija (Krājums, I-5251. lpp., 37. punkts).
(
4
)	Šajā pašā sakarā skat. 2003. gada 11. decembra spriedumu lietā C-322/01 Deutscher Apothekerverband (Recueil, I-14887. lpp.) un manus 2006. gada 13. jūlija secinājumus lietā C-434/04 Ahokainen un Leppik (2006. gada 28. septembra spriedums, Krājums, I-9171. lpp.).
(
5
)	1991. gada 25. jūlija spriedums lietā C-288/89 Collectieve Antennevoorziening Gouda (Recueil, I-4007. lpp., 22. un 23. punkts); 1991. gada 25. jūlija spriedums lietā C-353/89 Komisija/Nīderlande (Recueil, I-4069. lpp., 3., 29. un 30. punkts) un 1993. gada 3. februāra spriedums lietā C-148/91 Veronica Omroep Organisatie (Recueil, I-487. lpp., 9. punkts).
(
6
)	Spriedums lietā Collectieve Antennevoorziening Gouda, minēts iepriekš 5. zemsvītras piezīmē, 24. punkts.
(
7
)	Atšķirīgā kontekstā, bet ar tādu pašu iznākumu skat. 1989. gada 28. novembra spriedumu lietā C-379/87 Groener (Recueil, I-3967. lpp., 19. punkts) un 1991. gada 26. februāra spriedumu lietā C-180/89 Komisija/Itālija (Recueil, I-709. lpp., 20. punkts).
(
8
)	Skat., piemēram, 2005. gada 26. maija spriedumu lietā C-20/03 Burmanjer (Krājums, I-4133. lpp.) un 2006. gada 23. februāra spriedumu lietā C-441/04 A-Punkt Schmuckhandel (Krājums, I-2093. lpp.).
(
9
)	Skat., piemēram, spriedumu lietā Collectieve Antennevoorziening Gouda, minēts iepriekš 5. zemsvītras piezīmē, 24. punkts.
(
10
)	1997. gada 5. jūnija spriedums lietā C-56/96 VT4 (Recueil, I-3143. lpp., 8. un 22. punkts).
(
11
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīva 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (OV L 108, 51. lpp.).
(
12
)	Skat., piemēram, 2005. gada 17. februāra spriedumu lietā C-134/03 Viacom Outdoor (Krājums, I-1167. lpp., 25.–29. punkts).