62005CC0195
ĢENERĀLADVOKĀTA JANA MAZAKA [JÁN MAZÁK] SECINĀJUMI,
sniegti 2007. gada 22. martā (
1
)
Lieta C-195/05
Eiropas Kopienu Komisija
pret
Itālijas Republiku
“Valsts pienākumu neizpilde — Vide — Direktīva 75/442/EEK un Direktīva 91/156/EEK — “Atkritumu” jēdziens — Lauksaimniecības pārtikas nozarē radītās pārtikas paliekas, kas paredzētas dzīvnieku barības ražošanai — Atliekas, kas rodas virtuvēs ēdiena gatavošanas procesā un ir paredzētas mājdzīvnieku aprūpes iestādēm”
I — Ievads
1.
Ar šo prasību Komisija lūdz atzīt, ka Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek 1. panta a) punkts Padomes 1975. gada 15. jūlija Direktīvā 75/442/EEK par atkritumiem (
2
), kas grozīta ar Padomes Direktīvu 91/156/EEK (
3
) (turpmāk tekstā — “Direktīva 75/442” vai “Direktīva”):
—
pieņemot darbības pamatnostādnes ar saistošu spēku visā valsts teritorijā, kas tika jo īpaši izplatītas ar Vides ministra 1999. gada 28. jūnija apkārtrakstu un Veselības ministrijas 2002. gada 22. jūlija apkārtrakstu, kas izslēdz no atkritumu noteikumu piemērošanas jomas lauksaimniecības produktu ražošanas pārtikas paliekas, kas paredzētas dzīvnieku barības ražošanai, un
—
ar 2002. gada 31. jūlija Likuma Nr. 179 23. pantu izslēdzot no atkritumu noteikumu piemērošanas jomas atliekas, kas rodas virtuvēs jebkāda veida termiski apstrādātās vai neapstrādātās cietās barības pagatavošanas procesā un kas nav nokļuvušas pārtikas produktu izplatīšanas tīklā un ir paredzētas mājdzīvnieku aprūpes iestādēm.
2.
Šī lieta ir vēl viena no lietām Eiropas Kopienu Tiesā, kuras attiecas uz atkritumu jēdzienu Kopienā. Ņemot vērā, ka nepastāv un nevar pastāvēt visaptveroša atkritumu jēdziena definīcija, un ka attiecīgi jautājums par to, vai noteikta viela ir atkritumi, ir jānosaka atsevišķi katrā gadījumā, ievērojot visus apstākļus, Tiesai arī nākotnē noteikti būs daudz iespēju apspriest šī termina nozīmi.
3.
Izskatāmā lieta ir cieši saistīta ar lietu C-194/05, kurā es arī šodien sniedzu savus secinājumus, — abās lietās tiek aplūkots jautājums par to, cik lielā mērā un kādos apstākļos viela, kura tiek atkārtoti izmantota noteiktiem mērķiem, var tikt uzskatīta par tādu, kura neatbilst atkritumu definīcijai Direktīvā. Līdz ar to abas lietas attiecas uz atkritumu reģenerācijas nošķiršanu no normālas rūpnieciskas produkta apstrādes vai — precīzāk — blakusprodukta, kurš nav atkritumi, rūpnieciskas apstrādes.
II — Tiesību akti
A — Direktīva 75/442
4.
Direktīvas 75/442 1. panta a) punktā ir noteikts:
“a)
“atkritumi” ir jebkura viela vai priekšmets, kas ir iekļauts I pielikumā noteiktajās kategorijās, un no kā īpašnieks atbrīvojas, ir nodomājis atbrīvoties vai ir spiests atbrīvoties.
Komisija, rīkojoties saskaņā ar 18. pantā paredzēto procedūru, vēlākais, līdz 1993. gada 1. aprīlim sagatavos to atkritumu sarakstu, kuri pieder I pielikumā minētajām kategorijām. Šo sarakstu periodiski pārskatīs un vajadzības gadījumā grozīs saskaņā ar minēto procedūru.”
Direktīvas 75/442 I pielikums ar virsrakstu “Atkritumu kategorijas” Q14 kategorijā ietver “produktus, kas to īpašniekam vairs nav vajadzīgi (piem., lauksaimniecības, mājsaimniecības, biroja, uzņēmējdarbības, veikalu atkritumi u.c.)”, un Q16 kategorijā — “jebkurus materiālus, vielas vai produktus, kas nav iekļauti iepriekšminētajās kategorijās”.
5.
Šobrīd spēkā esošā atkritumu saraksta, ko Komisija ir pieņēmusi saskaņā ar Direktīvas 75/442 1. panta a) punktu (
4
), 02. nodaļā (vienā no nodaļām, kurās tiek uzskaitīti atkritumu rašanās avoti) tiek minēti “Lauksaimniecības, dārzkopības, medību, zvejniecības un akvakultūras produkcijas pirmapstrādes, pārtikas rūpniecības un pārstrādes atkritumi”.
B — Valsts tiesību akti
6.
Itālijā atkritumu apglabāšanu regulē 1997. gada 5. februāra Likumdošanas dekrēts Nr. 22 (
5
) (turpmāk tekstā — “LD 22/97”).
7.
LD 22/97 6. panta 1. punkta a) apakšpunkts definē atkritumus šādā veidā:
“Šajā dekrētā tiek izmantotas šādas definīcijas:
a)
“atkritumi” ir jebkura viela vai priekšmets, kas ir iekļauts A pielikumā noteiktajās kategorijās un no kā īpašnieks atbrīvojas, ir nodomājis atbrīvoties vai ir spiests atbrīvoties.”
8.
LD 22/97 8. panta 1. punkts no dekrēta piemērošanas jomas izslēdz noteiktas vielas vai materiālus, ja uz tiem attiecas specifiski tiesību akti, tostarp saskaņā ar c) apakšpunktu “dzīvnieku līķus un šādus lauksaimniecības atkritumus: kūtsmēslus un citas lauksaimniecībā izmantojamas nekaitīgas vielas”.
9.
2002. gada 31. jūlija Likuma Nr. 179 23. pants (turpmāk tekstā — “Likums Nr. 179”) LD 22/97 8. panta 1. punktā iekļāva jaunu c-a) apakšpunktu. Saskaņā ar to no šī dekrēta piemērošanas jomas inter alia tiek izslēgtas šādas šajā apakšpunktā uzskaitītas vielas:
“atliekas un pārpalikumi, kas rodas virtuvēs jebkāda veida termiski apstrādātās vai neapstrādātās cietās barības pagatavošanas procesā, kas nav nokļuvuši pārtikas produktu izplatīšanas sistēmā un ir paredzēti mājdzīvnieku aprūpes iestādēm, kas minētas 1991. gada 14. augusta Likumā Nr. 281 ar grozījumiem, saskaņā ar piemērojamo likumdošanu.”
10.
Vides ministra 1999. gada 28. jūnija Apkārtraksts Nr. 3402/V/IMIN (turpmāk tekstā — “1999. gada jūnija apkārtraksts”) precīzāk definē LD 22/97 6. pantā iekļauto terminu “atkritumi” un sava pēdējā punkta b) apakšpunktā norāda:
“attiecībā uz materiāliem, vielām un priekšmetiem, kas rodas ražošanas vai pirmspatēriņa ciklos, no kuriem to īpašnieks neatbrīvojas, no kuriem viņš nav spiests atbrīvoties un no kuriem viņš nav nodomājis atbrīvoties, un kurus īpašnieks attiecīgi nenodod atkritumu savākšanas, transportēšanas vai apsaimniekošanas sistēmām reģenerēšanai vai apglabāšanai, tiek piemērotas tiesību normas par izejvielām un nevis atkritumu regulējuma režīms, ja vien tiem piemīt ministra 1998. gada 5. februāra dekrētā minētās otrreizējo izejvielu īpašības un ja tos ir tieši, objektīvi un patiesi iecerēts izmantot ražošanas ciklā.”
11.
Turklāt šis ministra apkārtraksts tā pēdējā punkta c) apakšpunktā noteic:
“attiecībā uz patēriņa precēm, no kurām to īpašnieks neatbrīvojas, no kurām viņš nav spiests atbrīvoties un no kurām viņš nav nodomājis atbrīvoties, netiek piemērots atkritumu regulējuma režīms, ja tās var izmantot to sākotnējam mērķim un tās faktiski tiek tā izmantotas.”
12.
Ar 2002. gada 8. jūlija Likumdošanas dekrēta Nr. 138 14. pantu, kas 2002. gada 8. augustā tika pārveidots par Likumu Nr. 178 (turpmāk tekstā — “Likums Nr. 178”), tika ieviesti papildu noteikumi attiecībā uz LD 22/97 iekļauto atkritumu definīciju. Turklāt Veselības ministrijas 2002. gada 22. jūlija apkārtrakstā (turpmāk tekstā — “2002. gada apkārtrakstā”) tika izklāstītas saistītas vadlīnijas.
13.
2002. gada apkārtrakstā inter alia ir noteikts:
“Ja izpildītas veselības aizsardzības un higiēnas prasības, materiāli un blakusprodukti, kas rodas, ražojot lauksaimniecības pārtikas produktus, ir “dzīvnieku barības izejvielas”, ja to ražotājs vēlas tos izmantot zootehniskajā pārtikas ciklā.
Šādos gadījumos attiecībā uz šiem materiāliem netiek piemērots tiesiskais regulējums par atkritumiem, bet gan dzīvnieku barības ražošanas un tirdzniecības noteikumi, un attiecībā uz dzīvnieku izcelsmes produktiem vai produktiem, kuri satur dzīvnieku izcelsmes sastāvdaļas — attiecīgi veselības aizsardzības likumdošana.
[..]
Ja nav pieejami [iepriekšējā rindkopā] minētie dokumentārie pierādījumi par iecerēto izmantošanu dzīvnieku barībā, tad attiecībā uz materiāliem un blakusproduktiem, kas izriet no lauksaimniecības pārtikas produktu ražošanas un komerciālā cikla, ir jāpiemēro tiesiskais regulējums par atkritumiem.”
III — Pirmstiesas procedūra un tiesvedība
14.
Itālijas iestādes ar 2001. gada 11. un 19. jūnijā, 2001. gada 28. augustā, 2001. gada 6. novembrī un 2002. gada 10. aprīlī nosūtītām vēstulēm atbildēja uz vēstuli, ko Komisija Itālijai nosūtīja 1999. gada 22. oktobrī, un uz 2001. gada 11. aprīļa argumentēto atzinumu. Šajos dokumentos Komisija bija paudusi viedokli, ka Itālijas Republika bija pārkāpusi Direktīvu 75/442, pieņemot operatīvās vadlīnijas ar saistošu spēku par Itālijas atkritumu noteikumiem, kas noteica, ka uz noteiktām pārtikas atliekām un pārpalikumiem — kas rodas lauksaimniecības pārtikas produktu ražošanas gaitā, virtuvēs un restorānos un kas ir iecerēti dzīvnieku barošanai — neattiecās valsts tiesību akti par atkritumiem.
15.
Ņemot vērā Itālijas iestāžu sniegto informāciju, Komisija uzskatīja, ka, lai Itālijas tiesību aktus padarītu atbilstošus argumentētā atzinuma prasībām, bija jāveic formāli uzlabojumi un nevis būtiski grozījumi.
16.
Šī iemesla dēļ Komisija 2002. gada 19. decembrī nosūtīja papildus vēstuli, attiecībā uz kuru Itālijas iestādes pauda savu nostāju ar 2003. gada 13. februāra vēstuli. Komisija pēc tam — 2003. gada 11. jūlijā — nosūtīja papildus argumentēto atzinumu, dodot Itālijai divu mēnešu termiņu, kura laikā izpildīt tā prasības.
17.
Tā kā Itālijas iestādes ar 2003. gada 4. novembra vēstuli turpināja apstrīdēt Komisijas argumenta pamatotību, Komisija cēla prasību pašreizējā lietā ar prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā tika iesniegts 2005. gada 2. maijā.
IV — Iespējamā pārkāpuma analīze
A — Lietas dalībnieku pamata argumenti
18.
Ar savu prasību, kurai ir divas daļas, Komisija būtībā apgalvo, ka apskatāmie Itālijas tiesību akti par atkritumiem, balstoties uz noteiktiem pieņēmumiem, no tās piemērošanas jomas a priori izslēdz noteiktus pārtikas atkritumus. Līdz ar to saskaņā ar Itālijas tiesību aktiem atsevišķi ražošanas procesā radušies materiāli netiek uzskatīti par atkritumiem, kaut gan tie būtu jāuzskata par atkritumiem, pareizi piemērojot atkritumu jēdzienu — kurš ir jāinterpretē plaši — saskaņā ar Tiesas interpretāciju.
19.
Prasībā pirmkārt norādīts uz faktu, ka noteiktas ministriju instrukcijas būtībā izslēdz no atkritumu režīma lauksaimniecības produktu ražošanas pārtikas atkritumus, kas paredzēti dzīvnieku barības ražošanai. Saskaņā ar šīm instrukcijām, lai šādas atliekas tiktu galīgi izslēgtas no atkritumus regulējošā režīma, tām ir jābūt paredzētām vienīgi dzīvnieku barības ražošanai, ko pierāda to īpašnieka skaidrs nolūks, un tām ir jāpiemīt noteiktām tehniskām īpašībām.
20.
Tomēr saskaņā ar Komisijas viedokli, fakts, ka ir iespējams bez iepriekšējas apstrādes atkārtoti izmantot ražošanas atliekas, pats par sevi nav uzskatāms par tādu, kurš galīgi liedz ražotājam/īpašniekam no šīm atliekām atbrīvoties vai nodomāt no tām atbrīvoties, vai būt spiestam no tām atbrīvoties.
21.
Komisija īpaši uzsver, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru materiāli vai izejvielas, kuras tiek radītas tāda ražošanas vai ieguves procesa rezultātā, kura primārais mērķis nav šo materiālu vai izejvielu radīšana, var tikt uzskatīti nevis par atkritumiem, bet gan par blakusproduktiem, kuru īpašnieks nevēlas no tiem atbrīvoties Direktīvas 75/442 izpratnē, tikai tad, ja to atkārtota izmantošana bez iepriekšējas apstrādes ir noteikta un tā ir šī ražošanas procesa neatņemama sastāvdaļa (
6
).
22.
Līdz ar to ir jāizvērtē, kāda ir iespēja, ka šis materiāls tiks atkārtoti izmantots, bet vissvarīgāk ir noteikt, vai tas tiks atkārtoti izmantots tajā pašā ražošanas procesā. Ja pārtikas ražotājs pārtikas atliekas nodod šo atlieku izmantotājam, pieņem, ka ir veikta virkne darījumu, kas pierāda to, ka pastāv vairāki atšķirīgi procesi, kurus Direktīva specifiski cenšas kontrolēt.
23.
Komisija šajā sakarā norāda, ka Likums Nr. 178 no Itālijas atkritumu regulējuma režīma izslēdz ražošanas atliekas arī tad, ja tās tiek vai var tikt atkārtoti izmantotas tajā pašā vai citā ražošanas ciklā.
24.
Atbildot uz Itālijas valdības argumentu, ka uz apskatāmajiem pārtikas produktiem attiecas daudzi Itālijas tiesību akti pārtikas jomā, Komisija norāda, ka neviena no šiem aktiem mērķis nav vides aizsardzība, jo tie atsaucas vienīgi uz sabiedrības veselības aizsardzību. Tāpat šie tiesību akti neatbilst nosacījumiem, kas ir jāizpilda, lai tie tiktu uzskatīti par “citiem normatīviem aktiem” Direktīvas 2. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē.
25.
Turklāt Komisija kritizē faktu, ka Likuma Nr. 179 23. panta piemērošanas rezultātā no Itālijas tiesiskā regulējuma par atkritumiem, kuru satur LD 22/97, piemērošanas jomas tiek izslēgtas atliekas un pārpalikumi, kas rodas virtuvēs jebkāda veida termiski apstrādātās vai neapstrādātās cietās barības pagatavošanas procesā, kas nav nokļuvuši pārtikas produktu izplatīšanas tīklā un ir paredzēti mājdzīvnieku aprūpes iestādēm. Komisija apgalvo, ka tādējādi Likuma Nr. 179 23. pants izslēdz arī tādus materiālus, kurus nedrīkst automātiski izslēgt no Direktīvā paredzētās atkritumu definīcijas.
26.
Komisija noraida Itālijas valdības apgalvojumu, ka, ja tiktu piemērota Komisijas ieteiktā interpretācija, tad palielinātos saražoto un atkritumos nodoto pārtikas produktu apjoms, jo tiktu aizliegta minētās pārtikas atkārtota izmantošana. Komisija apgalvo, ka problēmu, kas ir saistīta ar faktu, ka šī pārtika būtu jāpārvadā transportlīdzeklī, kuram ir licence pārvadāt atkritumus, ir radījušas Itālijas tiesību normas.
27.
Itālijas valdība apgalvo, ka, ja izpildītas attiecīgās veselības aizsardzības un higiēnas prasības, materiāli un blakusprodukti, kas rodas, ražojot lauksaimniecības pārtikas produktus, ir “dzīvnieku barības izejvielas”, ja to ražotājs ir iecerējis tos izmantot zootehniskajā pārtikas ciklā. Šāds nolūks un noteiktība, ka šie blakusprodukti tiks izmantoti bez nepieciešamības tos iepriekš apstrādāt — vai arī tos apstrādājot vienīgi tādā veidā, kāds ir noteikts piemērojamajās Kopienas vai valsts tiesību normās, ir pietiekams pierādījums tam, ka ražotājs vai īpašnieks nav iecerējis atbrīvoties no attiecīgajiem materiāliem.
28.
Pēc Itālijas valdības domām, šajā lietā nav jautājuma par “a priori” izslēgšanu, jo izslēgšana ir atkarīga ne tikai no acīmredzama nolūka izmantot attiecīgās izejvielas zootehniskajā pārtikas ciklā, bet arī no šo blakusproduktu noteiktas izmantošanas.
29.
Itālijas valdība norāda, ka uz attiecīgajiem materiāliem neattiecas vis tiesiskais regulējums par atkritumiem, bet gan tiesību normas par dzīvnieku barības ražošanu un tirdzniecību. Šajā sakarā Itālijas valdība atsaucas uz vairākiem Kopienas un valsts tiesību aktiem (
7
). Tāpat kā Direktīva, šie tiesību akti par pārtiku ir iecerēti, lai kontrolētu uzglabāšanas, pārstrādes un transportēšanas darbības, un tādēļ, ka tie nodrošina adekvātu veselības aizsardzību, ir ticams, ka tie arī aizsargās vidi. It īpaši saskaņā ar valsts likumdošanu, kas attiecas uz pārtiku un dzīvnieku barību, ir iespējams izsekot visus dzīvnieku barības produktus un izejvielas no to ražošanas vietas caur visām transportēšanas stadijām.
30.
Itālijas valdība turklāt uzsver, ka, pretstatā Komisijas sniegtajai atkritumu jēdziena interpretācijai, pareizais viedoklis ir tāds, ka apskatāmā ražošanas ķēde ir vienots ražošanas process. Tā šajā sakarā atsaucas uz Tiesas neseno judikatūru, saskaņā ar kuru ir iespējams vielu neuzskatīt par atkritumiem Direktīvas 75/442 izpratnē, ja to noteikti izmantos arī citu uzņēmumu vajadzībām, nevis tikai tā uzņēmuma vajadzībām, kurā tā radusies (
8
).
31.
Itālijas valdība apgalvo, ka paradoksālā kārtā Komisijas ieteiktās pieejas piemērošanas rezultātā tiktu aizliegta pārtikas blakusproduktu izmantošana dzīvnieku barības ražošanā, jo saskaņā ar Itālijas tiesību aktiem šos blakusproduktus nebūtu iespējams nogādāt telpās, kuras tiek izmantotas dzīvnieku barības ražošanai, tieši tāpēc, ka tās būtu jāpārvadā transporta līdzeklī, kas ir licenzēts atkritumu pārvadāšanai. Tā rezultātā Komisijas ieteiktās interpretācijas rezultātā palielinātos saražoto pārtikas atkritumu apjoms, no kuriem būtu jāatbrīvojas, jo tiktu liegta to atkārtota izmantošana barībā.
32.
Attiecībā uz Komisijas sūdzības otro daļu Itālijas valdība norāda, ka atkritumu īpašniekam vai ražotājam ir jāpierāda iestādēm, — sniedzot pierādījumus par iecerētu izmantošanu, kā, piemēram, līgumu starp attiecīgo materiālu īpašnieku un lietotāju vai attiecīgos gadījumos finansiālus dokumentus — ka viņa nolūks nav atbrīvoties no ēdienu atliekām vai pārtikas pārpalikuma, bet gan tos atkārtoti izmantot valsts likumdošanā atļautā veidā. Turklāt pārtikas blakusproduktu patieso izmantošanu regulē noteikumi par pārtikas un dzīvnieku barības nekaitīgumu.
33.
Itālijas valdība turklāt norāda, ka pašreizējā lieta faktiski attiecas uz pārtikas pārpalikumiem un nevis uz pārtikas ražošanas “atliekām”.
B — Izvērtējums
34.
Komisijas iebildums pret Itālijas tiesību aktiem par atkritumiem — saskaņā ar tās interpretāciju atbilstoši vairākām ministriju instrukcijām — būtībā ir tas, ka tā paredz pārāk vispārīgu atbrīvojumu no šo tiesību aktu piemērošanas jomas attiecībā uz noteiktām vielām, proti — attiecībā uz lauksaimniecības produktu ražošanas pārtikas atkritumiem un atliekām/pārpalikumiem no barības sagatavošanas virtuvēs, kas nav nokļuvuši pārtikas produktu izplatīšanas tīklā un ir paredzēti dzīvnieku barības ražošanai vai tieši dzīvnieku barošanai mājdzīvnieku aprūpes iestādēs.
35.
Komisijas un Itālijas valdības strīds ir par “atkritumu” jēdziena pareizu interpretāciju pašā Direktīvā un arī par jautājumu, vai attiecībā uz pašreizējā lietā apskatāmajām vielām Itālijas tiesību akti atbilst šai definīcijai. Tāpēc es vispirms vispārīgāk pievērsīšos jautājumam par termina “atkritumi” interpretāciju, lai pēc tam noskaidrotu, vai ir pamatota Komisijas sūdzība šajā tiesvedībā par Direktīvas pārkāpumu.
1) Ievada apsvērumi par atkritumu definīciju Direktīvā 75/442 atbilstoši precizējumiem Tiesas judikatūrā
36.
Jebkādi centieni definēt terminu “atkritumi” sastopas ar problēmu, kura rodas no tā, ka tas ir ļoti relatīvs jēdziens. Parasti mēs par “atkritumiem” uzskatām vielas vai materiālus, kurus mēs vairs negribam paturēt, jo tie ir zaudējuši noderīgumu vai — vispārīgāk — vērtību, vai arī kāda iemesla dēļ tiem priekš mums nekad nav bijis nekādas vērtības. Jebkurā gadījumā, materiālu vai priekšmetu vērtība nav tiem “raksturīga”, bet gan var teikt, ka to vērtība ir to vērtētāja acīs, un tāpat arī praktiski nav nevienas vielas, kuru vispārīgi un jebkuros apstākļos var uzskatīt par atkritumiem.
37.
Šī termina subjektivitāte ir acīmredzama arī ņemot vērā veidu, kā Direktīvā 75/442 ir definēts “atkritumu” jēdziens, jo tajā sniegtā atkritumu definīcija ir “jebkura viela vai priekšmets, kas ir iekļauts I pielikumā noteiktajās kategorijās un no kā īpašnieks atbrīvojas, ir nodomājis atbrīvoties vai ir spiests atbrīvoties” (uzsvars mans).
38.
Līdz ar to fakts, ka vielu vai priekšmetu īpašnieks no tiem atbrīvojas, ir nodomājis atbrīvoties vai ir spiests atbrīvoties, ir tas, kas šādas vielas vai priekšmetus izdala kā atkritumus, saprotot, ka neviens materiāls nav tāds, kurš vienmēr ir atkritumi. Tādēļ Tiesa jau ir konstatējusi, ka Direktīvas I pielikums un Eiropas Atkritumu katalogs paskaidro šo definīciju un sniedz tās piemērus, sastādot tādu vielu un priekšmetu sarakstus, ko var klasificēt kā atkritumus, tomēr šie saraksti nav uzskatāmi par galīgu atzinumu, ka attiecīgā viela ir atkritumi Direktīvas izpratnē (
9
).
39.
Tiesa tāpat ir atzinusi — tas, ka tiek veiktas Direktīvas II A pielikumā vai II B pielikumā minētās darbības, pats par sevi neļauj klasificēt vielu vai priekšmetu kā atkritumus un, pretēji, ka atkritumu jēdziens neizslēdz vielas un priekšmetus, kam ir komerciāla vērtība vai kurus vēlāk var būt iespējams ekonomiski izmantot (
10
).
40.
Līdz ar to termina “atkritumi” piemērošanas joma vienmēr būs atkarīga no termina “atbrīvoties” nozīmes (
11
), kurš ir jāinterpretē, ņemot vērā Direktīvas mērķi, kas ir cilvēku veselības un vides aizsardzība pret kaitējumiem, ko rada atkritumu savākšana, pārvadāšana, apstrāde, uzglabāšana un noglabāšana, un EKL 174. panta 2. punktu, kas noteic, ka Kopienas politika attiecībā uz vidi tiecas panākt augsta līmeņa aizsardzību un tā it sevišķi jābalsta uz piesardzības principu un principu, ka jāveic preventīvas darbības. Turklāt no šiem mērķiem izriet, ka atkritumu jēdzienu nedrīkst interpretēt sašaurināti (
12
).
41.
Ir samērā skaidrs, ka, lai konstatētu, ka atkritumu īpašnieks no tiem ir atbrīvojies vai ka viņš ir nodomājis no tiem atbrīvoties, juridiski nav iespējams ņemt vērā šī īpašnieka “patieso gribu” vai balstīties uz viņa apgalvojumiem par viņa nolūkiem (
13
). Tā vietā jautājumu par to, vai noteikta viela ir atkritums, ir jāizlemj, ņemot vērā visus apstākļus, kā arī iepriekš minēto Direktīvas mērķi un nepieciešamību nodrošināt, ka netiek apdraudēta tās efektivitāte (
14
).
42.
Tiesa šī jautājuma izlemšanai ir noteikusi vairākus kritērijus un norādes, no kurām var būt iespējams izsecināt īpašnieka nolūku (
15
). Tomēr, to darot, Tiesa ir tālāk atklājusi atkritumu jēdziena patiesi sholastisko raksturu tādā izpratnē, ka, lai gan Tiesas minētie apstākļi var norādīt, ka vielas vai priekšmeta īpašnieks ir no tā atbrīvojies, ir nodomājis atbrīvoties vai ir spiests atbrīvoties Direktīvas izpratnē, tomēr tas pats par sevi nav izšķirošs pierādījums (
16
).
43.
Tādēļ galu galā tas, vai viela vai priekšmets tiek klasificēts kā atkritumi, ir atkarīgs no netiešiem pierādījumiem. Līdz ar to Tiesa savā judikatūrā ir centusies aprakstīt apstākļus, kuros var pamatoti pieņemt, ka īpašnieks ir nodomājis atbrīvoties no šīs vielas vai priekšmeta.
44.
Ražošanas vai ieguves procesa rezultātā radušos priekšmetu, vielu vai izejvielu īpašnieka nodomu no tiem atbrīvoties ir īpaši grūti noteikt, ja tie vienā vai otrā veidā tiek izmantoti vēlākā procesā. Šādus materiālus principā varētu uzskatīt vai nu par ražošanas atliekām, kuras vēlāk tiek reģenerētas kā atkritumi, tās atkārtoti izmantojot Direktīvas 3. panta 1. punkta b) apakšpunkta un II B pielikuma izpratnē, vai arī par patiesiem produktiem, kuri nav atkritumi, un kurus tādēļ var pakļaut parastai rūpnieciskai apstrādei (
17
).
45.
Tiesa šajā sakarā ir nospriedusi, ka apstāklis, ka izmantotā viela ir ražošanas atliekas — tas ir, produkts, kuru ražotājs necenšas iegūt primāri un pašu par sevi, — principā ir pierādījums tam, ka šīs vielas īpašnieks no tās ir atbrīvojies vai arī ir iecerējis no tās atbrīvoties (
18
). Tāds pats vērtējums attiecas arī uz patēriņa atliekām (
19
).
46.
Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vēl ir iespējams spriest arī tādējādi, ka lietas, vielas vai izejvielas, kas rodas ražošanas vai ieguves procesā, kura galvenais mērķis nav tās saražot, var būt nevis atlikumi, bet gan blakusprodukti, no kuriem uzņēmums nevēlas “atbrīvoties” Direktīvas 75/442 1. panta a) punkta pirmās daļas nozīmē, bet gan kurus tas ir paredzējis izmantot vai laist tirdzniecībā tam izdevīgos apstākļos vēlākā procesā, neveicot iepriekšēju pārstrādi (
20
).
47.
Paturot prātā pienākumu atkritumu jēdzienu interpretēt plaši, lai ierobežotu tiem piemītošos trūkumus vai kaitīgumu, Tiesa ir aprobežojusi šīs ar blakusproduktiem saistītās argumentācijas izmantošanu ar situācijām, kurās lietas, materiāla vai izejvielas atkārtota izmantošana ražošanas procesa turpinājumā bez iepriekšējas apstrādes ir ne tikai iespējama, bet arī noteikta. Līdz ar to Tiesa ir uzskatījusi, ka attiecīgās vielas atkārtotas izmantošanas iespējamības pakāpe ir kritērijs, kam ir nozīme, vērtējot to, vai šī viela ir vai nav atkritumi (
21
).
48.
Lai ilustrētu šīs pieejas sekas, var atgādināt šajā jomā visnozīmīgākos spriedumus.
49.
Spriedumā lietā AvestaPolarit Tiesa nošķīra šahtas izmantošanas atliekas, kas bez iepriekšējas apstrādes tiek izmantotas šahtas horizontālo eju nepieciešamai paaugstināšanai, no vienas puses, un citus atlikumus, no otras puses. Klasificējot pirmos minētos atlikumus kā blakusproduktus, no kuriem to īpašnieks neatbrīvojas vai nav nodomājis atbrīvoties, Tiesa uzsvēra tā fakta nozīmi, ka šahtas horizontālo eju paaugstināšana bija nepieciešams solis pašā profesionālajā kalnrūpniecībā un ka attiecīgi šo atlieku īpašniekam tās bija nepieciešamas viņa galvenā darbības veida veikšanai (
22
).
50.
Rīkojumā lietā Saetti un Frediani Tiesa norādīja, ka Direktīvas nozīmē par atkritumiem nav uzskatāms naftas kokss, kas saražots ar nolūku vai kas radies vienlaicīgi, ražojot citas degvielas naftas pārstrādes uzņēmumā, un ko noteikti izmanto kā degvielu enerģijas ražošanai pārstrādes uzņēmumā un citos uzņēmumos (
23
). Tiesa uzsvēra, ka kokss tiek ražots tehniskas izvēles rezultātā, ar specifisku nolūku to izmantot kā degvielu (
24
).
51.
Visbeidzot, spriedumos lietās C-416/02 un C-121/03 Tiesa piekrita, ka kūtsmēsli varētu netikt klasificēti kā atkritumi, ja tos izmanto kā augsnes mēslojumu atbilstoši atļautai mēslošanas praksei skaidri noteiktās teritorijās un ja to krājumi tiek veidoti tikai šīm mēslošanas vajadzībām (
25
). Šajos spriedumos Tiesa līdz ar to secināja, ka, tā kā no lietas materiāliem izriet, ka vircu izmanto kā lauksaimniecības mēslojumu, tad persona, kura vada attiecīgo saimniecību, nemēģina no tās atbrīvoties (
26
).
52.
Šo lietu kopējā iezīme būtībā ir tā, ka pamata apstākļos ir kāda norāde, kas liek domāt, ka attiecīgie materiāli to īpašnieka skatījumā viņam drīzāk dod priekšrocības vai ekonomisku vērtību un nevis apgrūtinājumu, no kura viņš censtos atbrīvoties, ņemot vērā šī produkta nepieciešamību vai vismaz noderīgumu viņa galvenā darbības veida veikšanai, vienalga, vai šis produkts ir materiāls šahtas horizontālo eju paaugstināšanai, mēslojums vai degviela, kas apmierina naftas pārstrādes uzņēmuma degvielas vajadzības (
27
).
53.
Šajā kontekstā ir jāatzīmē, ka judikatūra noteic, ka blakusproduktus ir otrreizēji jāizmanto nepārtrauktā ražošanas vai izmantošanas procesā (
28
).
54.
Rīkojumā lietā Saetti un Frediani, kā arī spriedumos lietās C-416/02 un C-121/03 Tiesa, apstiprinot šo nosacījumu, tomēr lēma, ka ir iespējams vielu neuzskatīt par atkritumu, ja to noteikti izmanto arī citu uzņēmumu vajadzībām, nevis tikai tā uzņēmuma vajadzībām, kurā tā radusies (
29
). Līdz ar to šķiet, ka, lai konstatētu nepieciešamo atkārtotās izmantošanas noteiktību, ir būtiski, lai īpašnieks vielu izmantotu nepārtrauktā ražošanas procesā, bet nav obligāti, lai tā tiktu izmantota — kā, piemēram, spriedumā lietā AvestaPolarit (
30
). lai apmierinātu paša ražotāja vajadzības.
55.
Jāatzīst, ka katrā atsevišķā lietā var izrādīties sarežģīti noteikt ražošanas vai izmantošanas “nepārtrauktā procesa” robežas. Es tomēr uzsveru, ka šo jēdzienu pamatā ir jautājums par to, vai pastāv norādes par to, ka īpašnieks ir paredzējis vielu izmantot vai laist tirdzniecībā tam izdevīgos apstākļos procesā pēc šīs vielas saražošanas tādējādi, ka tai viņa skatījumā drīzāk ir ekonomiska vērtība un tā nav apgrūtinājums, no kura viņš censtos atbrīvoties.
2) Izvirzītā pārkāpuma pastāvēšana
56.
Attiecībā uz materiāliem, kuri tiek aplūkoti šajā lietā, man vispirms liekas, ka, veicot sīkāku analīzi, ne visus attiecīgos pārtikas produktus var uzskatīt par “ražošanas atliekām”. Ir skaidrs, ka lauksaimniecības produktu ražošanas, ēdnīcu vai restorānu pārtikas atliekas vismaz daļēji ir patēriņa atliekas, tas ir, atliekas, kuras pašas par sevi nerodas ražošanas vai izgatavošanas procesa rezultātā, bet gan tā rezultātā, ka pamata produkts nav ticis pilnībā patērēts. Šī argumentācija it īpaši ir piemērojama tāpēc, ka Likuma Nr. 179 23. pants atsaucas uz “pārpalikumiem”, kas rodas virtuvēs pārtikas sagatavošanas procesā.
57.
Šajā sakarā Tiesa spriedumā lietā Niselli norādīja, ka secinājums par blakusproduktiem, no kuriem to īpašnieks nevēlas atbrīvoties, “nav spēkā attiecībā uz patēriņa atliekām, ko nevar uzskatīt par ražošanas vai ieguves procesa “blakusproduktiem”, ko var izmantot atkārtoti ražošanas procesa turpinājumā” (
31
).
58.
Līdz ar to man no paša sākuma ir grūti uzskatīt šādus materiālus par ražošanas vai ieguves procesa “blakusproduktiem”.
59.
Jebkurā gadījumā, neatkarīgi no tā, vai attiecīgās pārtikas atliekas ir patēriņa atliekas vai attiecīgi “klasiskas” virtuves atliekas, no lietas materiāliem tomēr šķietami izriet, ka šīs atliekas rodas, gatavojot pārtiku cilvēku patēriņam, vai no cilvēku patēriņam sagatavotas pārtikas. Šīs atliekas vēlāk tiek izmantotas, lai ražotu dzīvnieku barību vai lai tieši barotu dzīvniekus mājdzīvnieku aprūpes iestādēs.
60.
Es piekrītu Komisijai, ka šī situācija ir jānošķir no iepriekš aprakstītajām situācijām (
32
), kurās Tiesa piekrita argumentācijai, ka materiāls, kas rodas ražošanas vai ieguves procesā, ir blakusprodukts, no kura tā īpašnieks neplāno atbrīvoties.
61.
Protams, principā nav iespējams apgalvot, ka attiecīgās pārtikas atliekas būtu bijušas iecerētas, vismaz kā blakusprodukts, vai ka tās būtu kādā veidā nepieciešamas vai noderīgas pamata darbības veikšanai, par ko ir skaidrs, ka tā ir pārtikas cilvēku patēriņam ražošana un sagatavošana.
62.
Turklāt, pēc manām domām, no fakta, ka apskatāmajos Itālijas tiesību aktos paredzētie izņēmumi atsaucas uz pārtikas atliekām vai pārpalikumiem, kuri — pat saskaņā ar līgumiem — tiek izmantoti kā dzīvnieku barība vai ražojot dzīvnieku barību, nevar automātiski secināt, ka to īpašnieks šīs vielas laiž tirdzniecībā tam izdevīgos apstākļos kā “dzīvnieku barības izejvielas”. Faktiski no šīm valsts tiesību normām vai lietas materiāliem skaidri neizriet, ka priekšrocība, ko attiecīgo vielu īpašnieks gūst no atkārtotas izmantošanas, ir kas vairāk nekā tikai tas, ka viņš no tām var atbrīvoties.
63.
Tādēļ, pēc manām domām, reālistiski raugoties, piemērotāka analīze ir tā, ka tādos apstākļos, kādi ir radušies šajā lietā, pārtikas atlieku īpašnieks parasti no tām atbrīvojas vai paredz no tām atbrīvoties un tās vēlāk tiek reģenerētas kā atkritumi, tās atkārtoti izmantojot vai atkārtoti pārstrādājot Direktīvas 75/442 3. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē. Var piebilst, ka Direktīvas II B pielikums, kurā tiek uzskaitītas atkritumu reģenerācijas darbības, inter alia min organisku vielu atkārtotu pārstrādi un reģenerāciju.
64.
Šāda argumentācija šķiet arī precīzāk atbilstoša pienākumam plaši interpretēt Direktīvā ietverto atkritumu jēdzienu (
33
).
65.
Jebkurā gadījumā, pat ja noteiktās situācijās pārtikas atliekas, uz kurām attiecas Itālijas ministriju instrukcijas un Likuma Nr. 179 23. pants, tiktu uzskatītas par blakusproduktiem un nevis par vielām, no kurām to īpašnieks atbrīvojas vai ir paredzējis atbrīvoties, tad, kā norādīja Komisija, tomēr nevar vispārīgi un a priori pieņemt, ka tas tā ir.
66.
Līdz ar to ir jāsecina, ka Itālijas atkritumu likumdošanas piemērošanas rezultātā kā atkritumi netiek klasificētas ražošanas vai patēriņa atliekas, kuras tomēr atbilst “atkritumu” jēdziena definīcijai Direktīvā 75/442.
67.
Ciktāl Itālijas tiesībās noteiktais izņēmums attiecībā uz pārtikas atliekām, kas ir paredzētas atkārtotai izmantošanai, faktiski rada pieņēmumu, ka šie materiāli nav atkritumi Direktīvas izpratnē, ir jāatzīmē, ka, ja valsts likumdevējs izmantotu tādas pierādījumu metodes kā, piemēram, juridiskas prezumpcijas, kuru rezultātā Direktīvas piemērošanas joma tiktu ierobežota tādā veidā, ka tā neattiektos uz materiāliem, vielām vai produktiem, kuri skaidri atbilst Direktīvā noteiktajai atkritumu definīcijai, tad tiktu apdraudēta Līguma 174. panta un Direktīvas efektivitāte (
34
).
68.
Itālijas valdība turklāt ir apgalvojusi, ka uz pārtikas atliekām, kuras ir paredzētas dzīvnieku barības ražošanai vai sagatavošanai, jau attiecas vairākas valsts un Kopienas tiesību normas par pārtikas nekaitīgumu un dzīvnieku barības ražošanu un tirdzniecību (
35
).
69.
Šajā sakarā, pirmkārt, ir jāatzīmē, ka šādas atliekas neietilptu Direktīvas piemērošanas jomā tikai tad, ja tās atbilstu vienai no Direktīvas 2. panta 1. punktā minētajām atkritumu kategorijām.
70.
Pēc manām domām, tās šīm kategorijām neatbilst. No šajā tiesību normā minētajiem materiāliem, apskatāmās pārtikas atliekas visvairāk atgādina b) apakšpunkta iii) daļā minētos “dzīvnieku līķus”. Tomēr, pat ja attiecīgajās pārtikas atliekās ietilpst dzīvnieku izcelsmes vielas, nevarētu nopietni apgalvot, ka tās ir “līķi” šīs tiesību normas izpratnē.
71.
Otrkārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jēdziens “citi normatīvie akti” Direktīvas 2. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē var nozīmēt Kopienas vai valsts tiesību aktus, ar nosacījumu, ka šie tiesību akti reglamentē atkritumu apsaimniekošanu un nodrošina tādu vides aizsardzības līmeni, kas ir vismaz līdzvērtīgs Direktīvā noteiktajam (
36
).
72.
Pretstatā tam ir skaidrs, ka dažādie Itālijas valdības minētie tiesību akti nereglamentē atkritumu apsaimniekošanu, bet gan pārtikas nekaitīgumu un it sevišķi nodrošina noteiktus veselības aizsardzības un higiēnas standartus dzīvnieku barības ražošanā un tirdzniecībā. Tādēļ, kaut gan ir iespējams, ka šo tiesību aktu mērķi un to aizsargātās tiesiskās intereses daļēji pārklājas ar Direktīvas mērķiem un tās aizsargātajām tiesiskajām interesēm, tie tomēr ir būtiski atšķirīgi.
73.
Piedevām un tā paša iemesla dēļ, pēc manām domām, Direktīvā 75/442 paredzētās kontroles un aizsardzības sistēmas piemērošana un tiesību aktu par pārtikas nekaitīgumu un dzīvnieku barību piemērošana parasti nav savstarpēji izslēdzoši: gluži pretēji, principā tos var piemērot kumulatīvā veidā.
74.
Attiecībā uz Itālijas valdības argumentu šajā sakarā, ka pārtikas atlieku atkārtota izmantošana dzīvnieku barībā tiktu liegta tāpēc, ka šīs atliekas būtu jāpārvadā atkritumu pārvadāšanai licenzētos transporta līdzekļos, kuri neatbilst nepieciešamajiem higiēnas standartiem, Komisija pareizi norādīja, ka šī problēma izriet no Itālijas tiesību aktiem un nevis no Direktīvas.
75.
Direktīva nenoteic, ka visi atkritumi ir jāpārvadā vienos un tajos pašos transporta līdzekļos; tā noteic, ka iestādēm vai uzņēmumiem, kuri savāc un pārvadā atkritumus, ir jāsaņem atļauja un tie ir jāreģistrē, kā arī, ka atkritumu apglabāšanas un reģenerēšanas darbības ir jāveic saskaņā ar Direktīvas noteikumiem. It sevišķi pārtikas atliekas var pārvadāt to iepriekšējais īpašnieks vai ražotājs, vai uzņēmums, kas reģenerē šos atkritumus, ja attiecīgais pārvadātājs reģistrējas vai attiecīgos gadījumos saņem atļauju (
37
).
76.
Ņemot vērā iepriekš minēto, es secinu, ka Komisijas prasība ir pamatota.
V — Secinājumi
77.
Tādēļ es iesaku Tiesai:
1)
atzīt, ka, Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Direktīvas 75/442/EEK par atkritumiem, kas grozīta ar Padomes Direktīvu 91/156/EEK, 1. panta a) punkts, pieņemot operatīvās vadlīnijas ar saistošu spēku visā valsts teritorijā, kas tika jo īpaši izplatītas ar Vides ministrijas 1999. gada 28. jūnija apkārtrakstu un Veselības ministrijas 2002. gada 22. jūlija apkārtrakstu, kas izslēdz no atkritumu noteikumu piemērošanas jomas lauksaimniecības produktu ražošanas pārtikas atkritumus, kas paredzēti dzīvnieku barības ražošanai, un ar 2002. gada 31. jūlija Likuma Nr. 179 23. pantu izslēdzot no atkritumu noteikumu piemērošanas jomas atkritumus, kas rodas virtuvēs jebkāda veida termiski apstrādātās vai neapstrādātās cietās barības pagatavošanas procesā un kas nav nokļuvuši pārtikas produktu izplatīšanas tīklā un ir paredzēti mājdzīvnieku aprūpes iestādēm, un
2)
piespriest Itālijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
(
1
)	Oriģinālvaloda — angļu.
(
2
)	OV L 194, 39. lpp.
(
3
)	OV L 78, 32. lpp.
(
4
)	Komisijas 2000. gada 3. maija Lēmums 2000/532/EK, ar ko aizstāj Lēmumu 94/3/EK, ar kuru izveidots atkritumu saraksts saskaņā ar 1. pantu a) punktu Padomes Direktīvā 75/442/EEK par atkritumiem, un Padomes Lēmumu 94/904/EK, ar kuru izveidots bīstamo atkritumu saraksts saskaņā ar 1. panta 4. punktu Padomes Direktīvā 91/689/EEK par bīstamajiem atkritumiem (OV L 226, 3. lpp.) (turpmāk tekstā — “Eiropas Atkritumu katalogs” vai “EAK”).
(
5
)	1997. gada 15. februāraGURI Nr. 38, kārtējais pielikums Nr. 33.
(
6
)	It sevišķi 2002. gada 18. aprīļa spriedums lietā C-9/00 Palin Granit (Recueil, I-3533. lpp.) un 2004. gada 11. novembra spriedums lietā C-457/02 Niselli (Krājums, I-10853. lpp.).
(
7
)	It sevišķi uz Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 28. janvāra Regulu (EK) Nr. 178/2002, ar ko paredz pārtikas aprites tiesību aktu vispārīgos principus un prasības, izveido Eiropas Pārtikas nekaitīguma iestādi un paredz procedūras saistībā ar pārtikas nekaitīgumu (OV L 31, 1. lpp.); Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 3. oktobra Regulu (EK) Nr. 1774/2002, ar ko nosaka veselības aizsardzības noteikumus attiecībā uz dzīvnieku izcelsmes blakusproduktiem, kuri nav paredzēti cilvēku uzturam (OV L 273, 1. lpp.), un uz HACCP (“hazard analysis and critical control points” — riska analīzes un kritisko kontrolpunktu noteikšanas) noteikumiem, kas ir noteikti: Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Regulā (EK) Nr. 852/2004 par pārtikas produktu higiēnu (OV L 139, 1. lpp.); Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Regulā (EK) Nr. 853/2004, ar ko nosaka īpašus higiēnas noteikumus attiecībā uz dzīvnieku izcelsmes pārtiku (OV L 139, 55. lpp.), un Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Regulā (EK) Nr. 854/2004, ar ko paredz īpašus noteikumus par lietošanai pārtikā paredzētu dzīvnieku izcelsmes produktu oficiālās kontroles organizēšanu (OV L 139, 206. lpp.); uz Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 12. janvāra Regulu (EK) Nr. 183/2005, ar ko paredz barības higiēnas prasības (OV L 35, 1. lpp.), un uz Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Regulu (EK) Nr. 882/2004 par oficiālo kontroli, ko veic, lai nodrošinātu atbilstības pārbaudi saistībā ar dzīvnieku barības un pārtikas aprites tiesību aktiem un dzīvnieku veselības un dzīvnieku labturības noteikumiem (OV L 165, 1. lpp.).
(
8
)	2005. gada 8. septembra spriedums lietā C-416/02 Komisija/Spānija (Krājums, I-7487. lpp.) un 2005. gada 8. septembra spriedums lietā C-121/03 Komisija/Spānija (Krājums, I-7569. lpp.).
(
9
)	Skat. cita starpā spriedumu lietā Palin Granit, iepriekš minēts 6. zemsvītras piezīmē, 22. punkts.
(
10
)	Skat. cita starpā spriedumu lietā Palin Granit, iepriekš minēts 6. zemsvītras piezīmē, 27. un 29. punkts.
(
11
)	Šajā sakarā skat. spriedumu lietā Palin Granit, iepriekš minēts 6. zemsvītras piezīmē, 22. punkts, un spriedumu lietā C-121/03 Komisija/Spānija, iepriekš minēts 8. zemsvītras piezīmē, 57. punkts.
(
12
)	Skat. cita starpā spriedumu lietā Palin Granit, iepriekš minēts 6. zemsvītras piezīmē, 22. un 23. punkts, un spriedumu lietā Niselli, iepriekš minēts 6. zemsvītras piezīmē, 33. punkts.
(
13
)	Šajā sakarā skat. ģenerāladvokāta Albēra [Alber] 1999. gada 8. jūnija secinājumus apvienotajās lietās C-418/97 un C-419/97 ARCO Chemie Nederland u.c. (2000. gada 15. jūnija spriedums, Recueil, I-4475. lpp., 59. punkts).
(
14
)	Skat. cita starpā spriedumu lietā Palin Granit, iepriekš minēts 6. zemsvītras piezīmē, 24. punkts.
(
15
)	Šajā sakarā cita starpā skat. spriedumu lietā Palin Granit, iepriekš minēts 6. zemsvītras piezīmē, 25. punkts.
(
16
)	Šajā sakarā cita starpā skat. 2004. gada 15. janvāra rīkojumu lietā C-235/02 Saetti un Frediani (Recueil, I-1005. lpp., 40. punkts).
(
17
)	Šajā sakarā skat. jau 1997. gada 18. decembra spriedumu lietā C-129/96 Inter-Environnement Wallonie (Recueil, I-7411. lpp., 33. punkts).
(
18
)	Cita starpā spriedums apvienotajās lietās ARCO Chemie, iepriekš minēts 13. zemsvītras piezīmē, 83. un 84. punkts, un spriedums lietā Palin Granit, iepriekš minēts 6. zemsvītras piezīmē, 32. punkts.
(
19
)	Skat. spriedumu lietā Niselli, iepriekš minēts 6. zemsvītras piezīmē, 43. punkts.
(
20
)	Cita starpā spriedums lietā C-121/03 Komisija/Spānija, iepriekš minēts 8. zemsvītras piezīmē, 58. punkts.
(
21
)	Skat. cita starpā rīkojumu lietā Saetti un Frediani, iepriekš minēts 16. zemsvītras piezīmē, 36. punkts, un spriedumu lietā Niselli, iepriekš minēts 6. zemsvītras piezīmē, 45. un 46. punkts.
(
22
)	2003. gada 11. septembra spriedums lietā C-114/01 (Recueil, I-8725. lpp., 35.–37. punkts).
(
23
)	Rīkojums lietā Saetti un Frediani, iepriekš minēts 16. zemsvītras piezīmē, 47. punkts.
(
24
)	Rīkojums lietā Saetti un Frediani, iepriekš minēts 16. zemsvītras piezīmē, 45. punkts.
(
25
)	Spriedums lietā C-416/02 Komisija/Spānija, iepriekš minēts 8. zemsvītras piezīmē, 89. punkts, un spriedums lietā C-121/03 Komisija/Spānija, iepriekš minēts 8. zemsvītras piezīmē, 60. punkts.
(
26
)	Spriedums lietā C-416/02 Komisija/Spānija, iepriekš minēts 8. zemsvītras piezīmē, 94. punkts, un spriedums lietā C-121/03 Komisija/Spānija, iepriekš minēts 8. zemsvītras piezīmē, 65. punkts.
(
27
)	Pretstatā tam spriedumā lietā Palin Granit, kurā Tiesa klasificēja karjeru apsaimniekošanas rezultātā atlikušos akmeņus kā ieguves atliekas un tātad kā atkritumus, tā norādīja, ka ilgtermiņa uzglabāšana apgrūtina īpašnieku un potenciāli var radīt tieši tādu vides piesārņojumu, kuru Direktīva cenšas samazināt. Skat. spriedumu lietā Palin Granit, iepriekš minēts 6. zemsvītras piezīmē, sprieduma 38. un 39. punkts.
(
28
)	Attiecībā uz to cita starpā skat. spriedumu lietā Niselli, iepriekš minēts 6. zemsvītras piezīmē, 47. un 52. punkts, un spriedumu lietā C-416/02 Komisija/Spānija, iepriekš minēts 8. zemsvītras piezīmē, 87. punkts.
(
29
)	Rīkojums lietā Saetti un Frediani, iepriekš minēts 16. zemsvītras piezīmē; spriedums lietā C-416/02 Komisija/Spānija, iepriekš minēts 8. zemsvītras piezīmē, 90. punkts, un spriedums lietā C-121/03 Komisija/Spānija, iepriekš minēts 8. zemsvītras piezīmē, 61. punkts. Lietā Saetti un Frediani kokss tika izmantots kā degviela ražošanas procesā, lai ražotu enerģiju, un visa pārpalikusī elektrība tika pārdota citām ražotnēm vai elektroenerģijas sabiedrībai. Divās pēdējās lietās lauksaimnieks ar kūtsmēsliem mēsloja laukus, kuri nepiederēja tai pašai lauku saimniecībai, kurā šie kūtsmēsli radās.
(
30
)	Iepriekš minēts 22. zemsvītras piezīmē.
(
31
)	Skat. spriedumu lietā Niselli, iepriekš minēts 6. zemsvītras piezīmē, 48. punkts.
(
32
)	Skat. iepriekš 49.–52. punktu.
(
33
)	Skat. cita starpā spriedumu lietā Niselli, iepriekš minēts 6. zemsvītras piezīmē, 45. punkts.
(
34
)	Šajā sakarā skat. spriedumu apvienotajās lietās ACRO Chemie, iepriekš minēts 13. zemsvītras piezīmē, 42. punkts.
(
35
)	Skat. iepriekš 29. punktu un 7. zemsvītras piezīmi.
(
36
)	Cita starpā spriedums lietā AvestaPolarit, iepriekš minēts 22. zemsvītras piezīmē, 61. punkts. Attiecībā uz dzīvnieka līķa jēdziena šauru interpretāciju Direktīvas 2. panta 1. punkta b) apakšpunkta iii) daļas izpratnē turklāt skat. 2007. gada 1. marta spriedumu lietā C-176/05 KVZ retec (Krājums, I-1721. lpp., it īpaši 46. punkts).
(
37
)	Attiecībā uz reģistrācijas pienākumu skat. 2005. gada 9. jūnija spriedumu lietā C-270/03 Komisija/Itālija (Krājums, I-5233. lpp.).