Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA RIMVĪDA NORKUS [RIMVYDAS NORKUS]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 5. februārī (1)
Lieta C‑606/24
XY u.c.
pret
Ministerul Finanţelor
(Tribunalul București (Bukarestes apgabaltiesa, Rumānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – LES 19. panta 1. punkta otrā daļa – Tiesu varas neatkarība – Tiesību aktos noteikta tiesa – Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru zemāko instanču tiesām noteikts pienākums vērsties augstākajā tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu – Lietas, kas saistītas ar darbinieku, kuri saņem darba samaksu no valsts līdzekļiem, darba samaksas prasījumu vai ar darba samaksu saistīto prasījumu noteikšanu un/vai izmaksāšanu – Pienākums lūgt prejudiciālu nolēmumu par tiesību jautājumiem, kurus augstākā tiesa iepriekš nav izskatījusi – Ietekme uz LESD 267. pantā noteikto procedūru
I.      Ievads
1.        Šajā lietā Tiesai ir lūgts atkārtoti izskatīt tiesiskuma un tiesu varas neatkarības jautājumu no tiesu varas iekšējās neatkarības perspektīvas. Neraugoties uz plašo Tiesas judikatūru par tiesu varas neatkarības principu (2), šajā lietā ir izvirzīts jauns tiesību jautājums, jo Tiesai jālemj par valsts prejudiciālā nolēmuma tiesvedības saderību ar šo principu. Valsts procedūra paredz, ka zemāko instanču tiesām, kas izskata noteiktus jautājumus, jāvēršas augstākajā tiesā, lai tā lemtu par tiesību jautājumu.
2.        Pašreizējais Tribunalul București (Bukarestes apgabaltiesa, Rumānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir saistīts ar prasību, ko šajā tiesā vairākas personas cēlušas pret Ministerul Finanțelor (Finanšu ministrija, Rumānija; turpmāk tekstā – “atbildētāja”) tostarp par darbinieku, kuri saņem darba samaksu no valsts līdzekļiem, darba samaksas prasījumiem.
3.        Lūgums attiecas uz ārkārtas rīkojumu – OUG Nr. 62/2024 (3) –, ko Rumānijas valdība pieņēma 2024. gadā un kura mērķis ir nodrošināt vienveidīgu un saskaņotu tiesu praksi. OUG Nr. 62/2024 būtībā paredz, ka tad, ja tiesvedībā, kas tostarp attiecas uz darbinieku, kuri saņem darba samaksu no valsts līdzekļiem, darba samaksas prasījumiem, tiesa, kas izskata lietu pirmajā instancē vai apelācijas instancē, konstatē, ka Înalta Curte de Casație şi Justiție (Augstākā kasācijas tiesa, Rumānija; turpmāk tekstā – “ÎCCJ”) (4) nav lēmusi par tiesību jautājumu, kura noskaidrošana ir nepieciešama lietas būtības izšķiršanai, attiecīgajai tiesai ir pienākums vērsties ÎCCJ, lai tā lemtu par šo jautājumu. Nolēmums par vēršanos ÎCCJ tiek nosūtīts citām tiesām, kuru kompetencē ir izskatīt līdzīgas lietas pirmajā instancē vai apelācijas instancē. Šīm tiesām ir jāaptur līdzīgu lietu izskatīšana, līdz ÎCCJ ir pieņēmusi nolēmumu par attiecīgo tiesību jautājumu. Šajā ziņā ÎCCJ jālemj par tiesību jautājumu 60 dienu laikā no lietas nodošanas dienas.
4.        Prasītāji prasībā iesniedzējtiesā apgalvo, ka tiesām nevar atņemt tiesības izskatīt lietas un ka tikai viena tiesu instance, proti, ÎCCJ, nevar lemt par tiesību jautājumu, kas aptver daudzus atšķirīgus gadījumus. Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai LES 2. pants, LES 19. panta 1. punkta otrā daļa un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. pants nepieļauj šādu valsts tiesisko regulējumu. Tā uzsver, ka Legea nr. 134/2010 privind Codul de procedură civilă (Likums Nr. 134/2010 par Civilprocesa kodeksu, turpmāk tekstā – “Civilprocesa kodekss”) (5) jau paredz iespēju pēdējās instances tiesām lūgt ÎCCJ nolēmumu par tiesību jautājumu, kas ir jāprecizē. Tomēr atšķirībā no OUG Nr. 62/2024 paredzētās procedūras, kura piemērojama tikai prasībām, kas tostarp attiecas uz darbinieku, kuri saņem darba samaksu no valsts līdzekļiem, darba samaksas prasījumiem un pensijas prasījumiem, Civilprocesa kodeksā paredzētā procedūra ir fakultatīva un tās materiālā piemērošanas joma ir plašāka.
5.        Ņemot vērā, ka gan tiesu varas neatkarība, gan tiesiskā drošība, kas izriet no judikatūras konsekvences vai vienveidības (6), ir tiesiskai valstij raksturīgi elementi (7), starp tiem var rasties zināma spriedze, kas Tiesai jāsaskaņo.
6.        Būtu nedaudz nepatiesi jau pašā sākumā neatzīt zināmas līdzības starp procedūru atbilstoši OUG Nr. 62/2024 un procedūru saskaņā ar LESD 267. pantu. Tāpēc Tiesai jāizvērtē, kā šīs divas prejudiciālā nolēmuma procedūras mijiedarbojas un vai valsts procedūrai atbilstoši OUG Nr. 62/2024 ir ietekme uz prejudiciālā nolēmuma procedūru saskaņā ar LESD 267. pantu un Savienības tiesību pārākumu.
II.    Juridiskais konteksts – Rumānijas tiesības
A.      OUG Nr. 62/2024
7.        OUG Nr. 62/2024 1.–4. pantā noteikts:
“1. pants
(1)      Šis ārkārtas rīkojums attiecas uz tiesvedībām, kas saistītas ar darbinieku, kuri saņem darba samaksu no valsts līdzekļiem, darba samaksas prasījumu vai ar darba samaksu saistīto prasījumu noteikšanu un/vai izmaksāšanu [..].
(2)      Šis ārkārtas rīkojums ir piemērojams arī tiesvedībām par pensijas prasījumu noteikšanu un/vai izmaksāšanu [..].
[..]
2. pants
(1)      Ja 1. pantā minētās tiesvedības gaitā iztiesāšanas sastāvs, kas izskata lietu pirmajā instancē vai apelācijas instancē, ir pārbaudījis un konstatējis, ka [ÎCCJ] nav lēmusi par tiesību jautājumu, no kura noskaidrošanas ir atkarīga attiecīgās lietas izlemšana pēc būtības, un ka šis tiesību jautājums nav arī izskatīšanā esošas apelācijas priekšmets likuma interesēs, tas lūdz [ÎCCJ] pieņemt nolēmumu, ar kuru principiāli tiek atrisināts tai iesniegtais tiesību jautājums.
(2)      Lēmuma par lietas nodošanu kopiju kopā ar paziņojumu [ÎCCJ] tiesa, kas lietu nodod, pa e‑pastu nosūta arī citām tiesām, kuru kompetencē ir izskatīt un izlemt pirmajā instancē vai apelācijas instancē tāda paša veida tiesvedību kā tiesvedība, kurā šis nolēmums ir pieņemts. [..]
(3)      Līdzīgas lietas tiesās tiek apturētas līdz brīdim, kad [ÎCCJ] pieņem prejudiciālu nolēmumu, ar kuru tiek atrisināts tiesību jautājums.
[..]
(5)      Šā panta 1. punktā minētie pieprasījumi tiek izskatīti prioritārā kārtā ne vēlāk kā 60 dienu laikā no dienas, kad lieta tika uzticēta [ÎCCJ].
(6)      Nolēmuma pamatojums jāsniedz ne vēlāk kā 15 dienu laikā pēc tā pasludināšanas dienas, un nolēmums jāpublicē Monitorul Oficial al României I daļā ne vēlāk kā piecu dienu laikā pēc pamatojuma sniegšanas.
3. pants
Šā ārkārtas rīkojuma 1. un 2. panta noteikumi ir piemērojami arī tiesvedībām, kas turpinās šā ārkārtas rīkojuma spēkā stāšanās dienā.
4. pants
Šā ārkārtas rīkojuma noteikumus papildina [Civilprocesa kodekss] [..].”
B.      Civilprocesa kodekss
8.        Civilprocesa kodeksa 519.–521. pantā par lūgumu ÎCCJ
sniegt prejudiciālu nolēmumu, lai atrisinātu vienu vai vairākus tiesību jautājumus, paredzēts:
“519. pants
Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu priekšmets
Ja tiesvedības laikā apelācijas tiesas vai apgabaltiesas pēdējās instances tiesas iztiesāšanas sastāvs konstatē, ka tiesību jautājums ir jauns, ka [ÎCCJ] par to nav lēmusi un ka šis tiesību jautājums nav arī izskatīšanā esošas apelācijas priekšmets likuma interesēs, šis iztiesāšanas sastāvs var lūgt [ÎCCJ] pieņemt nolēmumu, ar kuru principiāli tiek atrisināts tai iesniegtais tiesību jautājums.
520. pants
Procedūra
(1)      Lietu [ÎCCJ] nodod
iztiesāšanas sastāvs pēc viedokļu apmaiņas, ja ir izpildīti 519. pantā paredzētie nosacījumi, ar lēmumu, kas nav pārsūdzams. Ja lēmumā ir noteikts, ka lieta jānodod tālāk, lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iekļauj pamatojumu lūguma pieņemamībai saskaņā ar 519. panta noteikumiem, kā arī iztiesāšanas sastāva un lietas dalībnieku viedokli.
(2)      Ar 1. punktā paredzēto lēmumu tiesvedība tiek apturēta līdz brīdim, kad [ÎCCJ] pieņem prejudiciālu nolēmumu par tiesību jautājumu.
(3)      Kad lieta ir reģistrēta [ÎCCJ] reģistrā, lēmumu par lietas nodošanu publicē šīs tiesas tīmekļvietnē.
(4)      Līdzīgas lietas tiesās var tikt apturētas līdz lūguma izskatīšanai.
[..]
(7)      [..] [tiesas sastāva priekšsēdētājs] ieceļ tiesnesi, kas sagatavo ziņojumu par iesniegto tiesību jautājumu. [..]
[..]
(10)      Ziņojums tiek paziņots pusēm, un tās
15 dienu laikā pēc paziņošanas iesniedz [..] rakstveida apsvērumus par iesniegto tiesību jautājumu.
[..]
(12)      Lūgumu izskata, neuzaicinot puses, ne vēlāk kā trīs mēnešus pēc lēmuma pieņemšanas par lietas nodošanu, un risinājumu pieņem vismaz divas trešdaļas no iztiesāšanas sastāva tiesnešu skaita. Atturēšanās balsot nav atļauta.
521. pants
Nolēmuma saturs un sekas
(1)      Tiesību jautājumu izskatīšanas sastāvs pieņem nolēmumu par lūgumu tikai attiecībā uz izlemjamo tiesību jautājumu.
[..]
(3)      Jebkuri risinājumi, kas sniegti par tiesību jautājumiem, ir saistoši no nolēmuma publicēšanas dienas Monitorul Oficial al României I daļā, bet tiesai, kas lūgusi attiecīgā tiesību jautājuma atrisināšanu, – no nolēmuma pasludināšanas dienas.
[..]”
III. Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
9.        2023. gada 20. novembrī prasītāji cēla prasību Tribunalul București (Bukarestes apgabaltiesa), lai atbildētāja, pamatojoties uz diskriminācijas aizlieguma principu, citstarp pārrēķinātu un izmaksātu starpību starp faktiski iekasētajiem darba samaksas prasījumiem un darba samaksas prasījumiem, kas maksājami saskaņā ar maksimālo darba samaksas līmeni par līdzīgiem pienākumiem dažādās valsts iestādēs un institūcijās. 2024. gada 14. jūnijā, tātad šīs tiesvedības laikā, stājās spēkā OUG Nr. 62/2024. Saskaņā ar OUG Nr. 62/2024 3. pantu tā 1. un 2. pants attiecas arī uz tiesvedībām, kas ir izskatīšanā šā ārkārtas rīkojuma spēkā stāšanās dienā. 2024. gada 4. septembra tiesas sēdē iesniedzējtiesa lietas dalībniekiem jautāja, vai ir lietderīgi lūgt Tiesu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Prasītāji būtībā apgalvoja, ka tiesai, kas izskata strīdu par darba samaksas prasījumiem, “nevar atņemt tiesības izlemt lietu un ka viens iztiesāšanas sastāvs[ (8)] nevar valsts mērogā atrisināt tiesību jautājumu, kas attiecas uz vairākām atsevišķām lietām”. Atbildētāja apgalvoja, ka OUG Nr. 62/2024 tika pieņemts, lai vienveidotu atšķirīgo judikatūru un nodrošinātu tiesisko attiecību stabilitāti jomā, kas attiecas ar darbinieku, kuri saņem darba samaksu no valsts līdzekļiem, darba samaksas prasījumu jomu.
10.      Tribunalul București (Bukarestes apgabaltiesa) 2024. gada 17. septembrī vērsās Tiesā un norādīja piecus iemeslus, kuru dēļ tā lūdz sniegt prejudiciālu nolēmumu.
11.      Pirmkārt, saskaņā ar ÎCCJ judikatūru par Civilprocesa kodeksa 519. pantu šai tiesai
atbilstoši minētajai normai esot izņēmuma loma. Tā rodoties tikai tad, ja tiesību jautājums, kas ir izšķirošs lietas izlemšanai pēc būtības, nav pietiekami skaidrs un tādējādi var novest pie nevienveidīgas judikatūras. ÎCCJ prerogatīva neesot aizstāt tiesnesi(‑šus), kas izskata lietu. ÎCCJ nevarot atrisināt lietā izvirzītos tiesību jautājumus, ja vien tie nerada grūtības. Turklāt Civilprocesa kodeksa 519. pantā paredzētā procedūra esot fakultatīva un tiesneši varot brīvi izvērtēt tiesību jautājuma sarežģītību un izskatīt lietu, pamatojoties uz konkrētiem tās faktiem. Šī tiesību norma arī nodrošinot, ka tikai pēdējās instances tiesa var vērsties ÎCCJ, ja tā konstatē jaunu tiesību jautājumu, kas nav pārsūdzības priekšmets likuma interesēs saskaņā ar Civilprocesa kodeksa 514.–518. pantu. Turklāt šā
kodeksa 519. pants esot piemērojams ikvienai personai.
12.      Turpretim lietās, kas ietilpst tās piemērošanas jomā, OUG Nr. 62/2024 pārveidojot fakultatīvu procedūru par obligātu procedūru, jo tajā tiesām esot noteikts pienākums vērsties ÎCCJ, pat ja tām nav šaubu par lietas būtību. OUG Nr. 62/2024 grozot Civilprocesa kodeksa 519. pantā ietverto jēdzienu “tiesību jautājums”. Šis jēdziens neesot definēts tiesību aktos, un ÎCCJ
ir skaidrojusi tā nozīmi judikatūrā, lai nodrošinātu stingru nošķiršanu, no vienas puses, starp tiesiskā regulējuma analīzi un interpretāciju tiesu prakses vienveidošanas mehānisma ietvaros un, no otras puses, konkrētu un individuālu nolēmumu.
13.      Turklāt prasība vērsties ÎCCJ un automātiska visu līdzīgo tiesās izskatīšanā esošo lietu apturēšana pārkāpjot tiesu varas neatkarības principu, jo liedz tām iespēju izvērtēt, kā tiesību jautājums būtu jāatrisina un jāpielāgo to izskatāmajai lietai. Tas tiesās varot radīt ievērojamu neizskatīto lietu skaitu un
tādējādi
vēl vairāk apgrūtināt efektīvu lietu pārvaldību un paildzināt tiesvedības ilgumu. Tas esot pretrunā OUG Nr. 62/2024 mērķim tiesiskuma īstenošanu padarīt efektīvāku.
14.      Saskaņā ar ÎCCJ judikatūru šīs tiesas uzdevums atbilstoši Civilprocesa kodeksa 519. pantam nav piemērot tiesību normas, lai lemtu par attiecīgo lietu; tas ir tās tiesas pienākums, kurai lieta ir iesniegta. Iesniedzējtiesa uzskata, ka iepriekš minētā ÎCCJ judikatūra par šāda lūguma pieņemamību  zaudē jēgu, ja tiesām ir pienākums nodot ÎCCJ visas lietas, kas ietilpst OUG Nr. 62/2024 piemērošanas jomā.
15.      Otrkārt, iesniedzējtiesa uzskata, ka OUG Nr. 62/2024 esot pretrunā tiesiskuma un varas dalīšanas principiem. Tā esot nepieļaujama izpildvaras iejaukšanās tiesu varas darbībā. OUG Nr. 62/2024 nenorādot, kāpēc tas attiecas tikai uz noteiktām tiesvedībām, un tajā neesot noteikti skaidri un precīzi nosacījumi vai termiņi. Saskaņā ar OUG Nr. 62/2024 preambulu tā pieņemšana ir nepieciešama nevienveidīgas tiesu prakses dēļ, kas var negatīvi ietekmēt valsts vispārējo konsolidēto budžetu un sociālekonomisko stabilitāti. Tas nozīmējot, ka tiesu prakses vienveidošanas procedūrai ir labvēlīgi jāietekmē valsts budžets, un tādējādi liecinot, ka likumdevējam esot zināmas cerības attiecībā uz šīs procedūras rezultātiem.
16.      Treškārt, iesniedzējtiesa uzskata, ka OUG Nr. 62/2024 negatīvi ietekmē tiesības uz taisnīgu tiesu, kas tostarp ir garantētas Hartas 47. pantā. Tiesvedības puses varot uzskatīt, ka ārkārtas rīkojums dod priekšroku valsts pārvaldei tiesvedībās par darba samaksas prasījumiem un ka zemāko instanču tiesneši nebauda sabiedrības uzticību, kas nepieciešama, lai patstāvīgi pieņemtu lēmumus, un tas apdraudot sabiedrības uzticību tiesu sistēmai. Turklāt tas radot bīstamu precedentu pārmērīgai judikatūras centralizācijai un tiesību interpretācijas piespiedu standartizācijai noteiktās strīdu kategorijās. Mehānismi judikatūras saskaņotības nodrošināšanai nevarot ignorēt prasību par piekļuvi neatkarīgai un objektīvai, tiesību aktos noteiktai tiesai.
17.      Ceturtkārt, fakts, ka tiesās ir liels izskatāmo lietu skaits, nedrīkstot tikt jaukts ar atšķirīgas judikatūras pastāvēšanu. Katrā ziņā šāda atšķirīga judikatūra ir raksturīga jebkurai tiesu sistēmai, kas balstās uz pirmās instances un apelācijas tiesu tīklu ar teritoriāli noteiktu kompetenci (9). Rumānijas tiesību aktos (10) ir paredzēti pietiekami mehānismi tiesu prakses vienveidošanai. Tribunalul București (Bukarestes apgabaltiesa) uzskata, ka tiesu varas neatkarības princips attiecas arī uz tiesu varu. Saskaņā ar Eiropas Padomes komisijas “Demokrātija caur tiesībām” (Venēcijas komisija) viedokli “hierarhiska tiesu varas organizācija tādā nozīmē, ka tiesneši ir pakļauti tiesu priekšsēdētājiem vai augstākām instancēm to tiesas nolēmumu pieņemšanas procesā, būtu klajš šā principa pārkāpums” (11) [neoficiāls tulkojums].
18.      Piektkārt, Curtea Constituțională (Konstitucionālā tiesa, Rumānija) Hotărârea nr. 2 din 27 iunie 2019 (2019. gada 27. jūnija
Nolēmums Nr. 2, turpmāk tekstā – “Nolēmums Nr. 2/2019”) apstiprināja 2019. gada 26. maija valsts referenduma rezultātus, kurā Rumānijas tauta tostarp pauda atbalstu aizliegumam Rumānijas valdībai pieņemt ārkārtas rīkojumus tiesu sistēmas organizācijas jomā. OUG Nr. 62/2024 esot šāds rīkojums. Iesniedzējtiesas ieskatā Rumānijas valdībai būtu “jāievēro konstitucionālās lojalitātes pienākums” un jāierosina parlamentam pieņemt likumu šajā jautājumā.
19.      Ņemot vērā iepriekš minēto, Tribunalul București (Bukarestes apgabaltiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai LES 19. panta 1. punkta otrā daļa (skatot to kopā ar LES 2. pantu un [Hartas] 47. pantu) jāinterpretē tādējādi, ka tiesnešu neatkarības princips nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar ko tiesām, kuras izskata lietas, kas saistītas ar darbinieku, kuri saņem darba samaksu no valsts līdzekļiem, darba samaksas prasījumu vai ar darba samaksu saistīto prasījumu noteikšanu un/vai izmaksāšanu, ir pienākums lūgt [ÎCCJ] – visās lietās, kas tām ir jāizlemj, – pieņemt prejudiciālu nolēmumu par tiesību jautājumiem, kas vēl nav izlemti augstākās instances tiesā, un tādējādi tiek samazināta
attiecīgās lietas izskatošo
tiesnešu spēja patstāvīgi izlemt lietas, pamatojoties vienīgi uz apsvērumu, ka nevienveidīga tiesu prakse var negatīvi ietekmēt valsts vispārējo konsolidēto budžetu un sociālekonomisko stabilitāti?”
IV.    Tiesvedība Tiesā
20.      Iesniedzējtiesa lūdza Tiesu šajā lietā piemērot Tiesas Reglamenta 105. pantā paredzēto paātrināto tiesvedību. Ar 2025. gada 12. februāra rīkojumu Tiesa šo lūgumu noraidīja. Tiesa tostarp konstatēja, ka nepastāv izņēmuma apstākļi, kas pamatotu šīs procedūras izmantošanu.
21.      Rumānijas valdība un Eiropas Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus.
22.      2025. gada 30. septembrī Tiesa lūdza Rumānijas valdību līdz 2025. gada 3. oktobrim iesniegt Civilprocesa kodeksa 514.–521. panta tekstu, kas piemērojams pamatlietas faktiem. Rumānijas valdība izpildīja šo lūgumu.
V.      Izvērtējums
23.      Uzdodot jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai LES 19. panta 1. punkta otrā daļa kopsakarā ar LES 2. pantu un Hartas 47. pantu, kā arī tiesu varas neatkarības princips nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas valsts tiesām, kuras izskata lietas, tostarp par darbinieku, kuri saņem darba samaksu no valsts līdzekļiem, darba samaksas prasījumiem, uzliek pienākumu lūgt augstāko tiesu sniegt prejudiciālu nolēmumu par tiesību jautājumu, kas vēl nav izlemts augstākās instances tiesā. Iesniedzējtiesas
ieskatā šis pienākums – kopā ar citu tiesu, kurās ir celtas līdzīgas prasības, pienākumu apturēt tiesvedību – apdraud zemāko instanču tiesu tiesnešu neatkarību.
24.      Vispirms ir lietderīgi uzsvērt dažus Rumānijas tiesu sistēmas elementus, kuriem ir nozīme, lai saprastu ar OUG Nr. 62/2024 ieviesto mehānismu un tā saistību ar pienākumiem, kas izriet no Savienības tiesībām. Saskaņā ar Constituția României (Rumānijas Konstitūcija) 126. panta 3. punktu ÎCCJ atbilstoši savai kompetencei nodrošina vienotu tiesību normu interpretāciju un piemērošanu citās tiesās. Daudzu dalībvalstu augstākajām tiesām ir uzticēta tā pati funkcija, ko tās parasti pilda, izskatot lietas apelācijas kārtībā. Šādas apelācijas bieži vien aprobežojas ar tiesību jautājumiem (12). Tāpēc lietas, kurās tiek izvirzīts svarīgs juridisks aspekts, principā var pārsūdzēt attiecīgās dalībvalsts augstākajā tiesā. Lai augstākās tiesas varētu koncentrēties uz fundamentālas nozīmes jautājumiem, var tikt piemēroti dažādi procesuālie noteikumi, piemēram, apelācijas sūdzību filtrēšana (13).
25.      Šajā lietā šķiet (14), ka Rumānijas tiesību sistēmā atsevišķi juridiskie jautājumi, kas rodas lietās, tostarp par darbinieku, kuri saņem darba samaksu no valsts līdzekļiem, darba samaksas prasījumu noteikšanu un/vai izmaksāšanu, ne vienmēr var tikt pārsūdzēti ÎCCJ. Šādos gadījumos tiesas, kas nav ÎCCJ, darbojas kā pēdējās instances tiesas. Tomēr OUG Nr. 62/2024 ievieš mehānismu, kas nodrošina, ka tiesību jautājums, par kuru ÎCCJ, iespējams, nevarētu lemt apelācijas kārtībā, tomēr tiks nodots šai tiesai, izmantojot obligātu prejudiciālā nolēmuma mehānismu. Manuprāt, šis mehānisms rada papildu juridisku aspektu, kuru aplūkošu šo secinājumu pēdējā iedaļā: šādos apstākļos – kura ir tā tiesa, kuras nolēmumu saskaņā ar valsts tiesību aktiem nevar pārsūdzēt saskaņā ar LESD 267. panta trešo daļu?
26.      Pirms šo jautājumu analīzes vispirms izvērtēšu Tiesas kompetenci saistībā ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Pēc tam īsumā atgādināšu būtiskos Tiesas judikatūras tiesiskuma jomā aspektus, it īpaši attiecībā uz procedūrām, kuru mērķis ir vienveidot valsts judikatūru, un pēc tam analizēšu šo judikatūru, ņemot vērā iesniedzējtiesas paustās bažas. Visbeidzot, ievērojot Komisijas apsvērumus šajā jautājumā, izvērtēšu, vai attiecīgā valsts procedūra var apdraudēt dialogu starp Rumānijas tiesām un Tiesu saskaņā ar LESD 267. pantu, kā arī Savienības tiesību pārākumu.
A.      Par Tiesas kompetenci un prejudiciālā jautājuma pieņemamību
27.      Rumānijas valdība un Komisija uzskata, ka Hartas 47. pants pamatlietā nav piemērojams.
28.      Hartas piemērošanas joma attiecībā uz dalībvalstu rīcību ir noteikta tās 51. panta 1. punktā, kurā paredzēts, ka Hartas noteikumi uz dalībvalstīm attiecas tikai tad, ja tās īsteno Savienības tiesību aktus. Tādējādi Savienības tiesību sistēmā garantētās pamattiesības ir jāpiemēro visās situācijās, kuras reglamentētas Savienības tiesībās, taču ne ārpus šādām situācijām (15). Iesniedzējtiesa nav sniegusi nekādas norādes par to, ka pamatlietā izskatāmais strīds attiektos uz tādas Savienības tiesību normas interpretāciju vai piemērošanu, kas tiktu īstenota valsts līmenī (16). Tādējādi saskaņā ar Hartas 51. panta 1. punktu tās 47. pants kā tāds šajā lietā nav piemērojams.
29.      LES 19. pantā, kurā konkretizēta LES 2. pantā paredzētā tiesiskuma vērtība, valstu tiesām un Tiesai ir uzticēts uzdevums nodrošināt pilnīgu Savienības tiesību piemērošanu visās dalībvalstīs, kā arī to tiesību aizsardzību tiesā, kuras privātpersonām izriet no Savienības tiesībām (17). Saskaņā ar LES 19. panta 1. punkta otro daļu dalībvalstīm ir jāizveido tiesiskās aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēma, kas nodrošina efektīvu pārbaudi tiesā “jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības”, neatkarīgi no tā, vai dalībvalstis īsteno Savienības tiesību aktus. Šī tiesību norma tostarp ir piemērojama visām valsts iestādēm, kuras kā tiesa var spriest par jautājumiem, kas attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju vai piemērošanu un tādējādi ietilpst jomās, uz kurām attiecas šīs tiesības (18). Tā tas ir iesniedzējtiesas gadījumā. Tiesa ir precizējusi – tas, ka vispār pastāv efektīva tiesas kontrole, kas ir paredzēta, lai nodrošinātu Savienības tiesību ievērošanu, ir nedalāmi saistīts ar pašu tiesiskuma būtību (19).
30.      Tā kā LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā visām dalībvalstīm ir noteikts pienākums nodrošināt tiesiskās aizsardzības līdzekļus, kas ir pietiekami, lai jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības, nodrošinātu efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, it īpaši Hartas 47. panta izpratnē, pēdējā minētā tiesību norma, lai gan tā nav piemērojama pamatlietā, ir pienācīgi jāņem vērā, interpretējot LES 19. panta 1. punkta otro daļu (20).
31.      Tāpēc Tiesas kompetencē ir šajā lietā interpretēt LES 2. pantu un 19. panta 1. punkta otro daļu kopsakarā ar Hartas 47. pantu.
32.      Attiecībā uz pieņemamības jautājumu, kā norādījusi Rumānijas valdība, uzskatu, ka Tiesas atbilde uz iesniedzējtiesas jautājumu, kas balstīts uz LES 19. panta 1. punkta otro daļu, var tai sniegt Savienības tiesību interpretāciju, kura ļautu atrisināt valsts tiesību procesuālos jautājumus – kas saistīti ar tās kompetenci un ÎCCJ kompetenci –, pirms tā lemj par tajā izskatāmo strīdu pēc būtības (21). Turklāt nekas neliecina, ka iesniedzējtiesa nevarētu izdarīt secinājumus par šīs interpretācijas sekām (22). Tāpēc jautājums ir pieņemams.
B.      Juridiskā analīze
33.      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tieslietu organizācija dalībvalstīs – tostarp valsts tiesu izveide, sastāvs, kompetence un darbība – ir šo dalībvalstu kompetencē. Tomēr, īstenojot šo kompetenci, dalībvalstīm ir jāievēro pienākumi, kas tām izriet no Savienības tiesībām, it īpaši no LES 2. un 19. panta (23).
34.      Tiesību, kas attiecīgajām personām izriet no Savienības tiesībām, efektīvas aizsardzības tiesā princips, uz ko ir atsauce LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā, ir vispārējs Savienības tiesību princips, kas apstiprināts Hartas 47. pantā. Kā norādīts iepriekš (24), lai gan pēdējā minētā tiesību norma šajā lietā kā tāda nav piemērojama, tā ir pienācīgi jāņem vērā, interpretējot LES 19. panta 1. punkta otro daļu. No Hartas 47. panta otrās daļas pirmā teikuma izriet, ka ikvienai personai ir tiesības uz taisnīgu, atklātu un laikus veiktu lietas izskatīšanu neatkarīgā un objektīvā, tiesību aktos noteiktā tiesā. Tiesa ir uzsvērusi, ka neatkarīgas un objektīvas, tiesību aktos noteiktas tiesas garantijas ir tiesību uz taisnīgu lietas izskatīšanu stūrakmens (25).
35.      Pastāv plaša Tiesas judikatūra par tiesu varas neatkarības iekšējiem (26) un ārējiem (27) aspektiem. Pēdējā minētā aspekta mērķis ir ne tikai saglabāt tiesu varas neatkarību no likumdošanas varas un izpildvaras atbilstoši varas dalīšanas principam, bet arī aizsargāt tiesnešus no attiecīgās tiesas (28) un a fortiori citu tiesu nepamatotas ietekmes.
36.      LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā ir arī prasīts, lai pastāvētu “tiesību aktos noteikta” tiesa, ņemot vērā nesaraujamo saikni starp piekļuvi šādai tiesai un tiesnešu neatkarības un objektivitātes garantijām. Šī prasība attiecas ne tikai uz pašas tiesas pastāvēšanas juridisko pamatu, bet arī uz katras lietas iztiesāšanas sastāvu (29) un jebkuru citu valsts tiesību normu, kuras neievērošana viena vai vairāku tiesnešu piedalīšanos lietas izskatīšanā padara prettiesisku (30). Tas tostarp nozīmē, ka vienīgi lietu izskatošais iztiesāšanas sastāvs pieņem galīgo nolēmumu. Tādējādi efektīvas tiesību aizsardzības tiesā prasības citstarp paredz, ka jāpastāv pārskatāmiem un lietas dalībniekiem zināmiem noteikumiem par iztiesāšanas sastāvu izveidi, izslēdzot jebkuru personu, kuras neietilpst lietu izskatošajā iztiesāšanas sastāvā, nepamatotu iejaukšanos ar attiecīgo lietu saistītajā lēmumpieņemšanas procesā, kurā lietas dalībniekiem nav bijis iespējas paust argumentus (31). Prasības attiecībā uz iztiesāšanas sastāvu dažkārt tiek dēvētas par “likumīga tiesneša” jēdzienu (32).
37.      Tiesa ir precizējusi, ka dalībvalsts noteiktos apstākļos vienai vienīgai vai vairākām decentralizētām struktūrām var piešķirt ekskluzīvu kompetenci izskatīt noteiktus Savienības tiesībās paredzētus jautājumus pēc būtības. Ekskluzīvas jurisdikcijas piešķiršana vienai tiesai varētu ļaut tai attīstīt īpašas profesionālās prasmes, lai ierobežotu vidējo lietas izskatīšanas ilgumu vai nodrošinātu vienotu praksi valsts teritorijā, tādējādi veicinot tiesisko drošību. Tāpat augstāka līmeņa tiesu noteikšana, kuru tiesnešiem ir lielāka profesionālā pieredze, var veicināt vienveidīgāku un specializētāku tiesas spriešanu attiecīgajā Savienības materiālo tiesību jomā, kā arī efektīvāk aizsargātas tiesības, kādas tiesību subjektiem izriet no šīm tiesībām (33). Tomēr dalībvalstīm katrā atsevišķā gadījumā ir jānodrošina efektīva to tiesību aizsardzība, kuras tiesību subjektiem ir noteiktas Savienības tiesībās (34).
38.      Konkrēti attiecībā uz valsts pasākumiem valsts judikatūras vienveidošanai Tiesa spriedumā Hann‑Invest ir precizējusi, ka jebkuram valsts pasākumam vai praksei, kuras mērķis ir novērst vai atrisināt judikatūras konfliktus, tādējādi nodrošinot tiesisko drošību, ir jāatbilst LES 19. panta 1. punkta otrajai daļai (35). Šajā spriedumā Tiesa ir arī norādījusi (36), ka procesuālais mehānisms, kas ļauj valsts tiesas tiesnesim, kurš neietilpst kompetentajā iztiesāšanas sastāvā, nodot lietu izskatīšanai paplašinātam šīs tiesas iztiesāšanas sastāvam, nav pretrunā LES 19. panta 1. punkta otrās daļas prasībām, ja ir izpildīti trīs nosacījumi: i) sākotnēji norīkotais iztiesāšanas sastāvs vēl nav izskatījis lietu; ii) apstākļi, kādos var nodot lietu, ir skaidri norādīti piemērojamos tiesību aktos (37); un iii) šāda lietas nodošana neliedz attiecīgajām personām iespēju piedalīties šajā paplašinātajā iztiesāšanas sastāvā notiekošajā tiesvedībā (38). Kā norādīja Komisija, šīs lietas fakti atšķiras no spriedumā Hann‑Invest izklāstītajiem faktiem. Ar OUG Nr. 62/2024 ir noteikta obligāta procedūra judikatūras vienveidošanai, ko veic augstākas instances tiesa, proti, ÎCCJ, nevis iekšējs mehānisms vai prakse, kas ļauj
citām personām, kuras pilda funkcijas attiecīgajā tiesā, iejaukties iztiesāšanas sastāva darbībā. Turklāt, lai gan atsevišķos gadījumos vēršanās ÎCCJ ir obligāta, atšķirībā no spriedumā Hann‑Invest norādītajiem faktiem
tas izriet no paša lietu izskatošā iztiesāšanas sastāva. Neraugoties uz šīm atšķirībām, tomēr uzskatu, ka Tiesas spriedums šajā lietā ir īpaši pamācošs šīs tiesvedības kontekstā. Manuprāt, šajā spriedumā noteiktie trīs nosacījumi ir vispārīgi un mutatis mutandis piemērojami arī šajā lietā.
39.      Lai gan Tribunalul București (Bukarestes apgabaltiesa) vairāku iemeslu dēļ apšauba OUG Nr. 62/2024 tiesiskumu, jāuzsver, ka šī tiesa neapšauba ne sava, ne ÎCCJ iztiesāšanas sastāva tiesiskumu. Turklāt, kā norādījusi Komisija, atšķirībā no situācijas, kas pastāvēja Polijas Republikā brīdī, kad tika pasludināts 2023. gada 5. jūnija spriedums Komisija/Polija (Tiesnešu neatkarība un privātā dzīve) (39), šajā lietā netiek apgalvots, ka OUG Nr. 62/2024 paredzētā procedūra liegtu valsts tiesām, kurām jāpiemēro Savienības tiesības, pārbaudīt, vai tās esošajā sastāvā ir neatkarīgas un objektīvas, tiesību aktos noteiktas tiesas (40). Tribunalul București (Bukarestes apgabaltiesa) arī neapgalvo, ka OUG Nr. 62/2024 paredzētās procedūras ietvaros šīm tiesām trūktu objektivitātes (41). Tādējādi iesniedzējtiesa nav paudusi šaubas par savu noturību pret ārējiem faktoriem un neitralitāti attiecībā uz tās izskatāmajām interesēm, kā arī nav paudusi šādas šaubas attiecībā uz ÎCCJ (42). Turklāt šajā lietā apgalvotā iejaukšanās tiesu varas neatkarībā neizriet ne no Rumānijas zemāko instanču tiesām, ne no pašas ÎCCJ, bet gan no ÎCCJ “obligātās” iesaistīšanās zemāko instanču tiesās izskatāmo lietu izskatīšanā saskaņā ar OUG Nr. 62/2024.
40.      Tribunalul București (Bukarestes apgabaltiesa) tomēr uzskata, ka, pieņemot OUG Nr. 62/2024, Rumānijas izpildvara ir nepienācīgi iejaukusies tiesu varas darbībā un apdraudējusi zemāko instanču tiesu neatkarību, nosakot pienākumu vērsties ÎCCJ. Iesniedzējtiesa jo īpaši uzsvēra, ka papildus šim ārkārtas rīkojumam Rumānijā jau pastāv vairākas procedūras, lai izvairītos no atšķirībām valsts judikatūrā un nodrošinātu tiesisko drošību (43). Piemēram, Civilprocesa kodeksa 514.–518. pantā esot noteikta judikatūras vienādošanas procedūra likuma interesēs (44), savukārt šā kodeksa 519.–521. pantā esot paredzēta “vispārīga” procedūra tiesību jautājumu nodošanai ÎCCJ prejudiciāla nolēmuma sniegšanai. Tribunalul București (Bukarestes apgabaltiesa) plaši atsaucas uz pēdējo minēto procedūru un norāda, ka OUG Nr. 62/2024 vismaz zināmā mērā ir lieks un ka tā pieņemšana tādēļ nav pamatota. Iesniedzējtiesa arī uzsver un kritizē atšķirības starp Civilprocesa kodeksa 519.–521. pantā paredzēto procedūru un OUG Nr. 62/2024 noteikto procedūru. Tādējādi tā kritizē OUG Nr. 62/2024 obligāto raksturu un to, ka tas ir piemērojams visām zemāko instanču tiesām, nevis pēdējās instances tiesām, un liek šīm tiesām vērsties ÎCCJ, pat ja tām nav šaubu par lietas būtību. Būtībā iesniedzējtiesa uzskata, ka tas noved pie zemāko instanču tiesu jurisdikcijas pārņemšanas no ÎCCJ puses.
41.      Tomēr Rumānijas valdība norāda, ka OUG Nr. 62/2024 neparedz “mehānisku” vai “automātisku” procedūru jebkura jauna tiesību jautājuma nodošanai izskatīšanai ÎCCJ. Saskaņā ar Civilprocesa kodeksa 519. un 520. pantu (45), kas papildina OUG Nr. 62/2024, jauniem tiesību jautājumiem nav nepieciešams lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ÎCCJ. Tikai par sarežģītiem tiesību jautājumiem, kas var novest pie atšķirīgiem nolēmumiem, var lūgt ÎCCJ sniegt prejudiciālu nolēmumu. Zemāko instanču tiesām pirms tiesību jautājuma nodošanas ÎCCJ jāizvērtē, vai ir izpildīti visi pieņemamības nosacījumi, un lēmumā par nodošanu jānorāda iemesli, kas pamato šādu nodošanu (46). Rumānijas valdība arī norādīja – lai nesamazinātu vispārējās jurisdikcijas tiesu lomu, ÎCCJ loma saskaņā ar OUG Nr. 62/2024 ir izņēmuma rakstura. Turklāt, lai gan ÎCCJ sniegtā tiesību jautājuma interpretācija ir saistoša saskaņā ar Civilprocesa kodeksa 521. panta 3. punktu un Rumānijas Konstitūcijas 126. panta 3. punktu, ÎCCJ nevar piemērot savu tiesību jautājuma interpretāciju konkrētajiem lietas apstākļiem. Šī loma ir vienīgi iesniedzējtiesai. Tādējādi ÎCCJ prejudiciālais nolēmums sniedz tikai abstraktu atbildi uz sarežģītu tiesību jautājumu.
42.      Jau pašā sākumā jāuzsver, ka principā Rumānijas likumdevēja vai izpildvaras kompetencē ir izvērtēt, vai ir nepieciešams pieņemt papildu mehānismu judikatūras vienveidošanai (47). Uzskatu, kā to ir norādījusi Eiropas Komisija, ka citu procedūru ar līdzīgiem mērķiem un mehānismiem esība valsts tiesībās pati par sevi neapšauba OUG Nr. 62/2024  tiesiskumu saskaņā ar LES 19. panta 1. punkta otro daļu. Šķiet, ka ārkārtas rīkojums ir lex specialis, kas noteiktos gadījumos atkāpjas no Civilprocesa kodeksa 519.–521. panta. OUG Nr. 62/2024 paredzētā procedūra ir papildināta ar Civilprocesa kodeksa noteikumiem un lielā mērā balstās uz tiem. Turklāt šķiet, ka ÎCCJ judikatūra par Civilprocesa kodeksa 519.–521. pantu un it īpaši no tiem izrietošā ÎCCJ kompetence mutatis mutandis ir piemērojama OUG Nr. 62/2024 procedūras ietvaros. Pietiek ar konstatējumu, ka iesniedzējtiesa neapšauba ne šo Civilprocesa kodeksa normu tiesiskumu, ne arī kādu citu judikatūras vienveidošanas procedūru Rumānijā. Turklāt no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem neizriet, ka šādu procedūru līdzāspastāvēšana tostarp radītu tiesisko nedrošību, tādējādi apdraudot tiesiskumu.
43.      Šķiet (48), ka ÎCCJ kompetence un to tiesu kompetence, kuras tai uzdod tiesību jautājumus saskaņā ar OUG Nr. 62/2024, ir skaidri un precīzi definēta valsts tiesību aktos un judikatūrā (49). ÎCCJ kompetence aprobežojas tikai ar tādu sarežģītu un abstraktu tiesību jautājumu interpretāciju, kas var novest pie atšķirīgas judikatūras lietās, kas tostarp attiecas uz darbinieku, kuri saņem darba samaksu no valsts līdzekļiem, darba samaksas prasījumiem. No tā izriet, ka, neraugoties uz zemāko instanču tiesu pienākumu iesniegt šādus tiesību jautājumus ÎCCJ interpretācijai, pēdējās minētās tiesas loma saskaņā ar OUG Nr. 62/2024 rodas tikai ierobežotos, noteiktos apstākļos un tādējādi ir izņēmuma rakstura. Tas it īpaši izriet no noteikumiem par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību saskaņā ar Civilprocesa kodeksa 519. pantu, kas ir piemērojams
šādiem lūgumiem saskaņā ar OUG Nr. 62/2024 (50). Vēl svarīgāk ir tas, ka ÎCCJ kompetencē nav piemērot savu attiecīgā tiesību jautājuma interpretāciju konkrētās lietas faktiem un pieņemt tajā spriedumu. Saskaņā ar Civilprocesa kodeksa 521. panta 1. punktu, un jo īpaši termina “tikai” lietojumu tajā, šķiet, ka šī kompetence ir stingri rezervēta zemākas instances tiesai, kas tiesību jautājumu nodevusi
ÎCCJ interpretācijai, vai zemākas instances tiesai, kas līdz ÎCCJ nolēmumam par tiesību jautājumu apturējusi līdzīgu lietu saskaņā ar OUG Nr. 62/2024 2. panta 3. punktu. Procedūra saskaņā ar ārkārtas rīkojumu, kas papildināta ar Civilprocesa kodeksa 519.–521. pantu, tādējādi nodrošina, ka ÎCCJ neuzurpē konkrēto zemāko instanču tiesu kompetenci lemt par attiecīgās lietas konkrētajiem faktiem.
44.      Neizslēdzu, ka zemāko instanču tiesu iespējas lemt par tiesību jautājumu atņemšana un pienākums nodot šo uzdevumu ÎCCJ varētu tikt uztverts kā zināma neuzticēšanās zemāko instanču tiesām. Tomēr uzskatu, ka OUG Nr. 62/2024 paredzēto procedūru var attaisnot ar mērķi nepieļaut pretrunīgas judikatūras rašanos zemāko instanču tiesu līmenī, kuras novēršana parastās pārsūdzības procedūras ietvaros varētu prasīt ievērojamu laiku (51). Tādējādi Rumānijas politikas veidotājiem jāizvērtē iesaistītās intereses un jāatrod atbilstošs līdzsvars starp mērķi preventīvi nodrošināt judikatūras vienveidību un zemāko instanču tiesu pilnīgas kompetences saglabāšanu lietas izskatīšanā. Šīs darbības gaitā jānodrošina atbilstība LES 19. panta 1. punktā noteiktajām prasībām.
45.      Šķiet (52), ka ÎCCJ jurisdikcija rodas un tās nolēmums par tiesību jautājumu tiek pieņemts pirms lietas galīgās (53) apspriešanas sākotnēji norīkotajā tiesas sastāvā. Tādējādi par lietu atbildīgās zemākas instances tiesas iztiesāšanas sastāvs pieņem lēmumu izbeigt tiesvedību, nodrošinot, ka ir izpildīts spriedumā Hann‑Invest norādītais pirmais nosacījums (54). Šo secinājumu neatspēko pienākums apturēt citas līdzīgas lietas, kamēr ÎCCJ nav izlēmusi tiesību jautājumu, pat ja šīs lietas ir
tiesvedības apspriešanas stadijā. Zemāko instanču tiesās obligāta izskatāmo lietu apturēšana līdz brīdim, kad augstākās, konstitucionālās vai pat starptautiskās tiesas būs atrisinājušas juridisku jautājumu, ir raksturīga dažādu valstu procesuālo sistēmu iezīme. To skaidri pamato mērķis novērst zemāko instanču tiesu nolēmumu pieņemšanu, kas var būt pretrunā augstāko, konstitucionālo vai starptautisko tiesu (gaidāmajai) tiesību jautājuma interpretācijai (55).
46.      Turklāt procesuālās prasības attiecībā uz vēršanos ÎCCJ saskaņā ar OUG Nr. 62/2024, it īpaši prasības attiecībā uz pieņemamību un jēdzienu “tiesību jautājums”, šķiet, ir noteiktas valsts tiesību aktos un/vai judikatūrā un tādējādi atbilst otrajam pārredzamības nosacījumam, kas izklāstīts spriedumā Hann‑Invest (56).  Saskaņā ar Rumānijas valdības un Komisijas viedokli, lai nodrošinātu sacīkstes principa (57) ievērošanu, lieta tiek nodota ÎCCJ pēc pušu viedokļu apmaiņas. Turklāt lietas dalībnieki ÎCCJ var iesniegt rakstveida apsvērumus par izskatāmo tiesību jautājumu. Ņemot vērā Civilprocesa kodeksa 520. panta 7. un 10. punktu, šķiet, ka sacīkstes princips, kas ir tiesību uz taisnīgu lietas izskatīšanu un efektīvu tiesību aizsardzību tiesā neatņemama sastāvdaļa (58), un tādējādi it īpaši trešais nosacījums spriedumā Hann‑Invest, šķiet, ir izpildīts (59).
47.      Lai gan iesniedzējtiesa ir norādījusi, ka OUG Nr. 62/2024 var radīt lietu izskatīšanas kavēšanos, tā nav konstatējusi, ka šāda kavēšanās faktiski ir radusies. Turklāt saskaņā ar OUG Nr. 62/2024 2. panta 5. punktu lūgumi saskaņā ar minētā ārkārtas rīkojuma 2. panta 1. punktu jāizskata prioritārā kārtā un ne vēlāk kā 60 dienu laikā no dienas, kad lieta ir nodota ÎCCJ. Šī procedūra un atbilstošā prasība apturēt citas līdzīgas lietas (60) ir skaidra un precīza, un nešķiet, ka tā varētu izraisīt nepamatotu tiesvedības kavēšanos, it īpaši, ņemot vērā procesuālās priekšrocības, kas izriet no ÎCCJ prejudiciālajiem nolēmumiem, kuros ir interpretēti sarežģīti tiesību jautājumi, un attiecīgo objektīvi īso laikposmu. Turklāt  procedūra saskaņā ar OUG Nr. 62/2024 ir ātrāka nekā Civilprocesa kodeksa 519.–521. pantā paredzētā procedūra. Šajā ziņā šā kodeksa 520. panta 12. punktā ÎCCJ
ir noteikts triju mēnešu termiņš lemšanai. Tādējādi šķiet, ka OUG Nr. 62/2024 uzlabo, nevis apdraud lietu efektīvu pārvaldību (61).
48.      Trešā prejudiciālā jautājuma pamatojumā Tribunalul București (Bukarestes apgabaltiesa) it īpaši uzskata, ka OUG Nr. 62/2024 preambulas apsvērumi var radīt priekšstatu par tiesu neobjektivitāti un graut sabiedrības uzticību tiesu sistēmai (62). Tādējādi tā būtībā balstās uz teicienu, ka “tiesiskums ir ne tikai jānodrošina, bet arī ir jāpanāk tā atklātums” (63).
49.      No OUG Nr. 62/2024 preambulas ir skaidrs, ka Rumānijas izpildvara uzskata, ka “pastāv plaši izplatīta un arvien vairāk iesakņojusies parādība, ka tiesu prakse lietās par darba samaksas prasījumu noteikšanu un/vai izmaksāšanu ir nevienveidīga”, un ka “šīs strīdu kategorijas tieši un ievērojami ietekmē konsolidēto vispārējo budžetu un šo ietekmi pastiprina nepieciešamība garantēt vienlīdzīgu tiesisko attieksmi”. Preambulā arī norādīts, ka OUG Nr. 62/2024 tika pieņemts, lai risinātu un novērstu negatīvās sekas, kas izriet no šīs atšķirīgo tiesu nolēmumu parādības.
50.      Jāuzsver, ka Tribunalul București (Bukarestes apgabaltiesa) neapšauba OUG Nr. 62/2024 preambulas satura patiesumu vai objektīvo raksturu. Ir skaidrs, ka ārkārtas rīkojuma pieņemšanu pamatojusi zemāko instanču tiesu nevienveidīgu nolēmumu parādība konkrētā jomā un vispārējā nepieciešamība nodrošināt stabilas tiesiskās attiecības un it īpaši vienlīdzību likuma priekšā lietās šajā jomā. Tas, ka vienota judikatūra var veicināt budžeta izdevumu lielāku paredzamību, pats par sevi neapdraud tiesiskumu, kā tas noteikts LES 2. pantā un 19. panta 1. punkta otrajā daļā. Vienota judikatūra var stiprināt tiesiskumu, samazinot tiesisko nedrošību un nodrošinot vienlīdzību likuma priekšā.
51.      Vēl svarīgāk, neraugoties uz OUG Nr. 62/2024 preambulā ietverto atsauci uz attiecīgās atšķirīgās judikatūras ekonomisko un sociālo ietekmi, nekas ne preambulā, ne arī pašā ārkārtas rīkojumā neliek ÎCCJ pieņemt īpašu lēmumu vai saprātīgai personai šaubīties par to, ka ÎCCJ lemtu citādi nekā objektīvi. Tādējādi šķiet –
OUG Nr. 62/2024 un tā preambula nevedina uzskatīt, ka ÎCCJ prejudiciālie nolēmumi, kas balstīti uz šo tiesību aktu, varētu būt nepamatoti neobjektīvi par labu valstij un/vai valsts budžetam. Pilnības labad jānorāda arī, ka Rumānijas valdības ieskatā šādu lietu objektīvu izskatīšanu ÎCCJ apstiprina nolēmumi, kas līdz šim pieņemti šādās lietās. Galu galā šie jautājumi ir jāizvērtē iesniedzējtiesai.
52.      Attiecībā uz Tribunalul București (Bukarestes apgabaltiesa) piekto pamatu jautājuma uzdošanai Tiesai (64) uzskatu, ka, neraugoties uz šīs tiesas atsauci uz Curtea Constituțională (Konstitucionālā tiesa, Rumānija) Lēmumu Nr. 2/2019 un 2019. gada 26. maija valsts referenduma rezultātiem, nešķiet, ka OUG Nr. 62/2024 būtu pieņemts, pārkāpjot valsts tiesības, jo īpaši valsts konstitucionālās tiesības. Pati iesniedzējtiesa uzsvēra, ka attiecīgais referendums ir tikai konsultatīvs un ka tā ietekme ir drīzāk politiska, nevis juridiska. Turklāt OUG Nr. 62/2024, šķiet, stiprina ÎCCJ konstitucionālo lomu, kas noteikta Rumānijas Konstitūcijas 126. panta 3. punktā, nodrošināt tiesību aktu vienveidīgu piemērošanu un interpretāciju visās tiesās.
C.      Ietekme uz dialogu starp valstu tiesām un Tiesu saskaņā ar LESD 267. pantu
53.      Komisija uzskata, ka jebkuram procesuālajam mehānismam, kura mērķis ir novērst atšķirības judikatūrā, jānodrošina LESD 267. pantā paredzētās prejudiciālā nolēmuma tiesvedības efektivitāte un Savienības tiesību pārākuma ievērošana. Saskaņā ar Civilprocesa kodeksa 412. panta 1. punkta 7. apakšpunktu lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniegšana Tiesā aptur tiesvedību. Nav skaidrs, vai šī tiesību norma attiecas arī uz OUG Nr. 62/2024 2. panta 5. punktā noteikto 60 dienu termiņu. Ja ÎCCJ pieņemtu nolēmumu 60 dienu laikā, pat ja tā uzskatītu par nepieciešamu uzdot Tiesai prejudiciālu jautājumu, šis ārkārtas rīkojums būtu pretrunā tostarp LESD 267. pantam. Turklāt, ja ÎCCJ pieņemtu nolēmumu, nesagaidot Tiesas atbildi, prejudiciālā nolēmuma procedūra de facto zaudētu savu lietderīgo iedarbību un ÎCCJ tiktu liegts nodrošināt Savienības tiesību efektīvu piemērošanu.
54.      Kā jau iepriekš norādīts, lai gan tiesu sistēmas organizācija dalībvalstīs ietilpst šo valstu kompetencē, tām, īstenojot šo kompetenci, jāievēro Savienības tiesībās noteiktie pienākumi (65). No atbildes, ko ierosinu iesniedzējtiesai, izriet, ka, lai gan Savienības tiesībām principā nav pretrunā tas, ka dalībvalstis izveido procedūras valsts judikatūras vienveidošanai, piemēram, procedūru saskaņā ar OUG Nr. 62/2024, šādu procedūru īstenošanai jāatbilst prasībām, kas izriet no Savienības tiesībām, it īpaši no LESD 267. panta (66).
55.      Lai garantētu Savienības tiesību sistēmas īpašo iezīmju un autonomijas saglabāšanu, ar Līgumiem ir izveidota tiesu sistēma, kuras mērķis ir nodrošināt Savienības tiesību vienveidīgu un vienotu interpretāciju, un tās stūrakmens ir LESD 267. pantā paredzētā prejudiciālā nolēmuma procedūra (67). Tādas dalībvalsts tiesai kā ÎCCJ, kuras nolēmumi saskaņā ar valsts tiesību aktiem nav pārsūdzami, ir pienākums vērsties Tiesā saskaņā ar LESD 267. panta trešo daļu, ja tajā ir izvirzīts jautājums par Savienības tiesību interpretāciju vai atvasināto tiesību akta spēkā esību.  Šā pienākuma mērķis ir tostarp novērst, ka kādā dalībvalstī rodas valsts judikatūra, kas nav saderīga ar Savienības tiesību normām (68). Attiecīgā tiesa var tikt atbrīvota no šā pienākuma (69) tikai tad, ja tā konstatē, ka uzdotais jautājums nav atbilstīgs vai ka Tiesa jau ir interpretējusi attiecīgo Savienības tiesību normu, vai arī ka pareiza Savienības tiesību interpretācija ir tik acīmredzama, ka nerada nekādas pamatotas šaubas (70). Turpretī citu valsts tiesu nolēmumi, kurus lietas dalībnieki var apstrīdēt augstākas instances tiesā, nav nolēmumi LESD 267. panta trešās daļas izpratnē. Lai gan šīm tiesām ir visplašākās tiesības vērsties Tiesā (71), tām nav pienākuma to darīt (72).
56.      Tiesas prejudiciāls nolēmums ir saistošs valsts tiesai, kura ir izmantojusi savu rīcības brīvību vai izpildījusi savu pienākumu vērsties Tiesā, attiecībā uz Savienības tiesību interpretāciju tajā izskatāmās lietas atrisināšanai (73). Pretējā gadījumā tiktu apdraudēta LESD 267. panta lietderīgā iedarbība (74).
57.      Īsumā jāuzsver, ka, ieviešot valsts mehānismu lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu augstākajai tiesai, dažos gadījumos atkarībā no valsts tiesvedības stadijas var rasties papildu jautājumi par tās tiesas noteikšanu, kuras nolēmumi nav pārsūdzami tiesā LESD 267. panta trešās daļas izpratnē. Šis jautājums šajā lietā netika izvirzīts. Tomēr tas ir jāaplūko, lai izvērtētu tādas obligātas valsts prejudiciālā nolēmuma procedūras kā šajā lietā mijiedarbību ar Savienības tiesībās paredzēto tiesiskās aizsardzības sistēmu. OUG Nr. 62/2024 procedūras kontekstā
nav šaubu, ka ÎCCJ rīkojas kā tiesa, kuras nolēmumi nav pārsūdzami LESD 267. panta trešās daļas izpratnē, lemjot par zemākas instances tiesas lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu un sniedzot saistošu juridisko interpretāciju par uzdoto jautājumu (75). Ja šāds lūgums nav iesniegts vai ja ÎCCJ to atzīst par nepieņemamu, Rumānijas tiesas, kas pieņem spriedumus, kuri nav pārsūdzami, rīkojas kā tiesas LESD 267. panta trešās daļas izpratnē (76). Tas attiecas arī uz gadījumiem, kad šīs tiesas lemj par citiem tiesību jautājumiem, kas nav nodoti ÎCCJ. Tādējādi tādas tiesas kvalifikācija, kuras nolēmumi nav pārsūdzami tiesā LESD 267. panta trešās daļas izpratnē, ir atkarīga no tā, vai tiesību jautājums ir vai nav uzdots ÎCCJ. Jebkurā gadījumā visas tiesas saglabā tiesības vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar LESD 267. panta otro daļu.
58.      Attiecībā uz 60 dienu termiņu, kas noteikts OUG Nr. 62/2024 2. panta 5. punktā, šā termiņa piemērošanai, kas, šķiet, attiecas tikai uz ÎCCJ (77), jāatbilst prasībām, kas izriet no Savienības tiesībām, it īpaši no LESD 267. panta trešās daļas (78). Šajā ziņā no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem neizriet, ka šis termiņš būtu saistošs Rumānijas zemākajām tiesām, tostarp Tribunalul București (Bukarestes apgabaltiesa). Turklāt šķiet, ka šīs zemāko instanču tiesas var vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par jebkuru jautājumu, ko tās uzskata par vajadzīgu, jebkurā tiesvedības stadijā, kuru tās uzskata par piemērotu, pat pēc tam, kad ÎCCJ ir pieņēmusi lēmumu par tiesību jautājumu saskaņā ar OUG Nr. 62/2024 procedūru (79). Tādējādi šķiet, ka Komisijas apsvērumiem par 60 dienu termiņu un LESD 267. pantu šajā tiesvedībā vismaz zināmā mērā nav nozīmes. Tomēr pilnīguma labad īsumā pievērsīšos 60 dienu termiņam, kas attiecas uz ÎCCJ.
59.      Savienības tiesību pārākuma princips, kas nosaka Savienības tiesību pārākumu pār dalībvalstu tiesībām, uzliek pienākumu visām dalībvalstu struktūrām, tostarp valsts tiesām, nodrošināt dažādo Savienības normu pilnīgu iedarbību, un dalībvalstu tiesības nevar ietekmēt iedarbību, kura šīm dažādajām normām ir atzīta minēto valstu teritorijā (80). No šā principa izriet, ka valsts tiesām tostarp, cik vien iespējams, jāinterpretē savas valsts tiesības atbilstoši Savienības tiesībām, it īpaši šajā gadījumā – LESD 267. panta trešajai daļai. Šis pienākums nevar būt par pamatu valsts tiesību interpretācijai contra legem. Ņemot vērā, ka tikai valsts tiesām ir kompetence interpretēt valsts tiesības, tām ir jānosaka, vai pamatlietā aplūkoto valsts tiesisko regulējumu ir iespējams interpretēt atbilstoši LESD 267. panta prasībām. Tomēr Tiesai jāsniedz lietderīgas norādes, pamatojoties uz lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ietverto informāciju, kā arī iesniegtajiem apsvērumiem (81).
60.      Tā kā OUG Nr. 62/2024, šķiet (82), nav nevienas normas, kas skaidri liegtu apturēt attiecīgo 60 dienu termiņu, tostarp saskaņā ar Civilprocesa kodeksa 412. panta 1. punkta 7. apakšpunktu, uzskatu, ka attiecīgo valsts tiesisko regulējumu ir iespējams interpretēt atbilstoši LESD 267. pantam. Tādējādi, ja ÎCCJ vēršas Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar LESD 267. pantu, tai, lai nodrošinātu šīs normas lietderīgo iedarbību, ievērojot pārākuma principu, ir jāaptur tās izskatāmā tiesvedība līdz Tiesas prejudiciālā nolēmuma pieņemšanai, tā novēršot attiecīgā termiņa izbeigšanos vai izbeigšanās risku. Turklāt ÎCCJ pēc tam jāpiemēro šis nolēmums, lai izšķirtu tai izskatīšanai nodoto lietu (83). Šāda Savienības tiesībām atbilstoša valsts tiesību interpretācija, manuprāt, nenozīmētu valsts tiesību interpretāciju contra legem.
VI.    Secinājumi
61.      Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Tribunalul București (Bukarestes apgabaltiesa, Rumānija) uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
LES 2. pants, LES 19. panta 1. punkta otrā daļa un LESD 267. pants
jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tas, ka valsts tiesiskajā regulējumā tiek ieviests mehānisms, ar ko valsts tiesām, kuras izskata un izlemj lietas, kas saistītas ar darbinieku, kuri saņem darba samaksu no valsts līdzekļiem, darba samaksas prasījumu vai ar darba samaksu saistīto prasījumu noteikšanu un/vai izmaksāšanu, tiek noteikts pienākums lūgt valsts augstāko tiesu pieņemt prejudiciālu nolēmumu par tiesību jautājumiem, kas vēl nav izlemti augstākās instances tiesā, ar nosacījumu, ka i) apstākļi, kādos šādu lietu var nodot, ir skaidri noteikti piemērojamos tiesību aktos, ii) šī nodošana neliedz ieinteresētajām personām iespēju piedalīties tiesvedībā valsts augstākajā tiesā un iii)  valsts tiesības neliedz augstākajai tiesai vai jebkurai citai tiesai, kuras nolēmumi saskaņā ar valsts tiesībām nav pārsūdzami, izpildīt LESD 267. panta trešajā daļā paredzēto pienākumu vai neatņem zemāko instanču tiesām rīcības brīvību, kas tām piešķirta ar LESD 267. panta otro daļu.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
2      Kopš 2018. gada 27. februāra sprieduma Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117) Tiesa ir lēmusi par tiesu varas neatkarību vairāk nekā 30 lietās.
3      2024. gada 13. jūnija OUG nr. 62/2024 privind unele măsuri pentru soluționarea proceselor privind salarizarea personalului plătit din fonduri publice, precum și a proceselor privind prestații de asigurări sociale (Valdības ārkārtas rīkojums Nr. 62/2024 par konkrētiem pasākumiem, lai atrisinātu tiesvedības saistībā ar darba samaksu darbiniekiem, kuri saņem darba samaksu no valsts līdzekļiem, un tiesvedības saistībā ar sociālā nodrošinājuma pabalstiem), publicēts 2024. gada 14. jūnija Monitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 559 (turpmāk tekstā – “OUG Nr. 62/2024”).
4      Šī tiesa ir augstākā tiesa vai augstākā vispārējās jurisdikcijas tiesa Rumānijā.
5      Tribunalul București (Bukarestes apgabaltiesa) arī īsi atsaucas uz Codul de procedură penală (Kriminālprocesa kodekss).
6      Skat. spriedumu, 2023. gada 24. jūlijs, Lin (C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, 114. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī Eiropas Cilvēktiesību tiesas (turpmāk tekstā – “ECT”) spriedumus, 2011. gada 20. oktobris, Nejdet Şahin un Perihan Şahin pret Turciju  (CE:ECHR:2011:1020JUD001327905, 56.–58. punkts), un 2016. gada 29. novembris, Lupeni Greek Catholic Parish u.c. pret Rumāniju (CE:ECHR:2016:1129JUD007694311, 128., 134. un 135. punkts).
7      Skat. Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES, Euratom) 2020/2092 (2020. gada 16. decembris) par vispārēju nosacītības režīmu Savienības budžeta aizsardzībai (OV 2020, L 433 I, 1. lpp.) 3. apsvērumu.
8      ÎCCJ.
9      ECT spriedums, 2013. gada 4. jūnijs, Tudor pret Rumāniju (ECLI:CE:ECHR:2009:0324JUD002191103, 29. punkts).
10      Skat. Civilprocesa kodeksu un Kriminālprocesa kodeksu.
11      Skat. Ziņojumu par tiesu sistēmas neatkarību, I daļa. Tiesnešu neatkarība (Report on the Independence of the Judicial System –
Part I:
The Independence of Judges), ko Venēcijas komisija pieņēma 82. plenārsēdē (Venēcija (Itālija), 2010. gada 12. un 13. marts), CDL‑AD(2010)004, 68. punkts; pieejams https://www.venice.coe.int/webforms/documents/?pdf=CDL-AD(2010)004-e.
12      Skat., piemēram, Galič, A., “A civil law perspective on the Supreme Court and its functions”, Studia Iuridica, 81. sēj., Varšava, 2019, 44.–86. lpp.
13      Skat. ģenerāladvokāta N. Emiliu [N. Emiliou] secinājumus lietā KUBERA (C‑144/23, EU:C:2024:522, 3. punkts), kuros viņš norādīja, ka pēdējos gadu desmitos visās Eiropas Savienības dalībvalstīs ir vērojama tendence izveidot filtrēšanas mehānismus kasācijas sūdzībām augstākajās tiesās. Lai gan vairākās dalībvalstīs pašlaik pastāv daži filtrēšanas mehānismu veidi, citu dalībvalstu augstākajām tiesām šādi mehānismi ne vienmēr ir. Turklāt, ja šādi mehānismi ir, to darbība dalībvalstīs var atšķirties.
14      Tas jāpārbauda iesniedzējtiesai.
15      Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2024. gada 14. novembris, S. (Iztiesāšanas sastāva izmaiņas) (C‑197/23, EU:C:2024:956, 35.–39. punkts), un 2025. gada 4. septembris, AW “T” (C‑225/22, EU:C:2025:649, 31.–33. punkts un tajos minētā judikatūra).
16      Rumānijas valdība apgalvo, ka pamatlieta attiecas tikai uz valsts tiesību normu.
17      Spriedums, 2024. gada 8. maijs, Asociaţia “Forumul Judecătorilor din România” (Tiesnešu apvienība) (C‑53/23, EU:C:2024:388, 34. punkts).
18      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 11. jūlijs, Hann‑Invest u.c. (C‑554/21, C‑622/21 un C‑727/21, turpmāk tekstā – “spriedums Hann‑Invest”,
EU:C:2024:594, 34.–36. punkts).
19      Spriedums, 2018. gada 27. februāris, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, 36. punkts).
20      Gan Hartas 47. pantam, gan LES 19. panta 1. punkta otrajai daļai ir tieša iedarbība (spriedums, 2021. gada 2. marts, A.B. u.c. (Augstākās tiesas tiesnešu iecelšana – Pārsūdzība), C‑824/18, EU:C:2021:153, 143.–145. punkts).
21      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2020. gada 26. marts, Miasto Łowicz un Prokurator Generalny (C‑558/18 un C‑563/18, EU:C:2020:234, 51. punkts).
22      Skat. spriedumu, 2024. gada 9. janvāris, G. u.c. (Vispārējās jurisdikcijas tiesu tiesnešu iecelšana Polijā) (C‑181/21 un C‑269/21, EU:C:2024:1, 69. punkts).
23      Spriedumi, 2023. gada 5. jūnijs, Komisija/Polija (Tiesnešu neatkarība un privātā dzīve) (C‑204/21, EU:C:2023:442, 63. punkts), un 2024. gada 14. novembris, S. (Iztiesāšanas sastāva izmaiņas) (C‑197/23, EU:C:2024:956, 31. punkts).
24      Skat. šo secinājumu 28., 30. un 31. punktu.
25      Spriedums, 2023. gada 5. jūnijs, Komisija/Polija (Tiesnešu neatkarība un privātā dzīve) (C‑204/21, EU:C:2023:442, 71. punkts un tajā minētā judikatūra).
26      Iekšējā neatkarība, kas ir saistīta ar neitralitāti, prasa saglabāt vienādu attieksmi pret strīda dalībniekiem un to attiecīgajām interesēm saistībā ar strīda priekšmetu. Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 21. janvāris, Banco de Santander (C‑274/14, EU:C:2020:17, 61. punkts). Šajā spriedumā Tiesa kā nepieņemamu noraidīja Tribunal Económico‑Administrativo Central (Centrālā nodokļu pārsūdzības iestāde, Spānija) lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Tiesa it īpaši uzskatīja, ka dažas ārkārtas pārsūdzības procedūras, kas notiek
Tribunal Económico‑Administrativo Central (Centrālā nodokļu pārsūdzības iestāde)
Sala Especial para la Unificación de Doctrina (Īpaša palāta doktrīnas apvienošanai, Spānija), rada šaubas, vai pēdējai minētajai ir “trešās personas” statuss attiecībā pret interesēm, kas tai jāizvērtē, ņemot vērā organizatoriskās un funkcionālās saiknes starp šo iestādi
un Spānijas Ekonomikas un finanšu ministriju.
27      Ārējā neatkarība prasa, lai attiecīgā tiesa pildītu savas funkcijas absolūtā autonomijā, ne ar vienu nebūdama nedz hierarhiskās, nedz padotības attiecībās, un nesaņemtu nekādas izcelsmes norādījumus vai instrukcijas. Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 27. februāris, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, 44. punkts
un tajā minētā judikatūra).
28      Spriedums, 2024. gada 14. novembris, S. (Iztiesāšanas sastāva izmaiņas) (C‑197/23, EU:C:2024:956, 54. un 61. punkts un tur minētā judikatūra).
29      Skat. spriedumu, 2025. gada 6. marts, D. K.
(Tiesneša atsaukšana) (C‑647/21 un C‑648/21, EU:C:2025:143, 71.–74. punkts un tajos minētā judikatūra).
30      Spriedums, 2024. gada 14. novembris, S. (Iztiesāšanas sastāva izmaiņas) (C‑197/23, EU:C:2024:956, 63. un 64. punkts un tajos minētā judikatūra). Skat. arī spriedumu, 2023. gada 21. decembris, Krajowa Rada Sądownictwa (Tiesneša atstāšana amatā) (C‑718/21, EU:C:2023:1015, 47.–53. punkts), kurā plaši minēta ECT judikatūra par tiesiskumu un ECPAK 6. panta 1. punkta pārkāpumiem Polijas Republikā.
31      Spriedums Hann‑Invest, 55. un 59. punkts.
32      Skat., piemēram, 1949. gada 23. maija Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland (Vācijas Federatīvās Republikas Pamatlikums; BGBl., 1. lpp.), kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar Gesetz vom 19.12.2022 (2022. gada 19. decembra likums, BGBl. I, 2478. lpp.), 101. pantu, kurā noteikts: “(1) [..] Nevienam nedrīkst atņemt viņa tiesības uz likumisko tiesnesi. [..]” (Mans izcēlums.) Skat. arī Dero‑Bugny, D., “Le principe du juge légal en droit de l’Union européenne”, Journal du droit européen, 2022, 154. lpp.
33      Spriedums, 2023. gada 5. jūnijs, Komisija/Polija (Tiesnešu neatkarība un privātā dzīve) (C‑204/21, EU:C:2023:442, 264.–266. un 279. punkts un tajos minētā judikatūra). Ņemot vērā zemāko instanču tiesu pienākumu saskaņā ar OUG Nr. 62/2024 noteiktos gadījumos nodot tiesību jautājumus ÎCCJ, uzskatu, ka šī judikatūra ir piemērojama pēc analoģijas. OUG Nr. 62/2024
procedūras mērķis, šķiet, ir nodrošināt vienotu praksi Rumānijā konkrētā tiesību jomā, tādējādi veicinot tiesisko noteiktību.
34      Tiesa ir arī precizējusi, ka LES 2. pantam un 19. panta 1. punkta otrajai daļai nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums vai prakse, saskaņā ar kuru konstitucionālās tiesas nolēmumi ir saistoši vispārējās jurisdikcijas tiesām, ar nosacījumu, ka valsts tiesībās tiek garantēta minētās konstitucionālās tiesas neatkarība tostarp no likumdošanas varas un izpildvaras, kā tas prasīts šajās tiesību normās (spriedums, 2022. gada 22. februāris, RS (Konstitucionālās tiesas spriedumu iedarbība), C‑430/21, EU:C:2022:99, 44. punkts un tajā minētā judikatūra).
35      Skat. minētā sprieduma 48. punktu.
36      Skat. minētā sprieduma 80. un turpmākos punktu.
37      Tas atspoguļo tostarp pārredzamības un tiesiskās drošības principus.
38      Tas atspoguļo principu, ka lietas dalībnieki ir pienācīgi jāuzklausa, jeb sacīkstes principu.
39      C‑204/21, EU:C:2023:442.
40      Turpat, 276.–279. punkts.
41      Tomēr skat. šo secinājumu 15. un 48.–51. punktu.
42      Skat. spriedumu, 2019. gada 19. novembris, A. K. u.c. (Augstākās tiesas Disciplinārlietu palātas neatkarība) (C‑585/18, C‑624/18 un C‑625/18, EU:C:2019:982, 123. punkts).
43      Skat. pirmo, otro un ceturto pamatojumu, kas iesniedzējtiesai lika uzdot Tiesai šo secinājumu 11.–15. un 17. punktā izklāstīto jautājumu. Ērtības labad šos iemeslus aplūkošu kopā.
44      Procurorul General al României (Rumānijas ģenerālprokurors) tostarp var lūgt ÎCCJ lemt par tiesību jautājumiem, kas ir izraisījuši judikatūras atšķirības.
ÎCCJ nolēmums tiek pieņemts vienīgi likuma interesēs un neietekmē ne izskatāmos tiesas nolēmumus, ne arī šo tiesvedību pušu situāciju.
45      Un ÎCCJ judikatūru šajā jautājumā.
46      Skat. Civilprocesa kodeksa 520. pantu.
47      Šajā nozīmē skat. šo secinājumu 33. punktu. Vairākas dalībvalstis savā augstākajā tiesā ir ieviesušas iekšējos lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu mehānismus, kuru mērķis ir noskaidrot svarīgus tiesību jautājumus strīdos, kas tiek izskatīti zemāko instanču tiesās.
Skat., piemēram, Kodeks postępowania cywilnego
(Polijas Civilprocesa kodekss) 390. pantu, kurā paredzēts: “§ 1. Ja apelācijas izskatīšanas laikā rodas juridisks jautājums, kas rada nopietnas šaubas, tiesa var atlikt tiesas sēdi un iesniegt šo jautājumu izskatīšanai Augstākajā tiesā. Augstākā tiesa ir kompetenta vai nu pati izskatīt lietu, vai arī nodot jautājumu izskatīšanai tās paplašinātajam sastāvam. § 2. Augstākās tiesas nolēmums par juridisko jautājumu ir saistošs lietā.” Oficiālo versiju poļu valodā skat. https://isap.sejm.gov.pl/isap.nsf/download.xsp/WDU19640430296/U/D19640296Lj.pdf. Skat. arī Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering
(Nīderlandes Civilprocesa kodekss), kas
pieejams https://www.rechtspraak.nl/SiteCollectionDocuments/dutch-code-of-civil-procedure-2025.pdf,
392.–395. pantu.
Tomēr ar OUG Nr. 62/2024 ieviestās Rumānijas procedūras unikalitāte izriet no tās obligātā rakstura noteiktos gadījumos, tādējādi ierobežojot zemāko instanču tiesu rīcības brīvību.
48      Tas jāpārbauda iesniedzējtiesai.
49      Līdzīgi kā Civilprocesa kodeksa 519. un 520. pantā noteiktajai procedūrai.
50      It īpaši prasība par to, lai pastāvētu “tiesību jautājums, kas jāprecizē, lai izspriestu lietu pēc būtības”.
51      Ņemot vērā, ka OUG Nr. 62/2024, šķiet, saglabā zemāko instanču tiesu kompetenci faktu konstatēšanā un ÎCCJ abstraktā nolēmuma par tiesību jautājumu piemērošanā konkrētās lietas faktiem, tas nodrošina, ka judikatūra netiek pakļauta pārmērīgai centralizācijai. Skat. iesniedzējtiesas apsvērumus, kas apkopoti šo secinājumu 16. punktā.
52      Tas jāpārbauda iesniedzējtiesai.
53      Esmu iekļāvis vārdu “galīgās”, kas spriedumā Hann‑Invest netika lietots, jo uzskatu, ka Rumānijas zemāko instanču tiesas var vērsties ÎCCJ saskaņā ar OUG Nr. 62/2024, pat ja tās jau ir sākušas lietas apspriešanu, jo nepieciešamība iesniegt šādu lūgumu var atklāties tikai šo apspriežu gaitā, – ar nosacījumu, ka iesniedzējtiesa to pārbaudīs. Turklāt citām zemāko instanču tiesām var būt pienākums apturēt uzsāktās apspriedes, ja tiesību jautājums, kas attiecas uz tajās notiekošo tiesvedību, ir nodots ÎCCJ.
54      Skat. šo secinājumu 38. punktu. Līdzīgu pieeju pieņēma arī Eiropas Padomes Ministru komiteja, kas ieteica, ka “hierarhiskai tiesu organizācijai nevajadzētu apdraudēt individuālo neatkarību” un ka “augstākās instances tiesām nevajadzētu dot norādījumus tiesnešiem par to, kā viņiem jāizlemj atsevišķas lietas, izņemot prejudiciālus nolēmumus [..]” (mans izcēlums). Ieteikums par tiesnešu neatkarību, efektivitāti un pienākumiem (ko Ministru komiteja pieņēma 2010. gada 17. novembrī Ministru vietnieku 1098. sanāksmē, CM/Rec(2010) 12, 22. un 23. punkts.
55      Skat., piemēram, Civilinio Proceso Kodekso
(Lietuvas Civilprocesa kodekss) 163. pantu, kas paredz, ka tiesai ir pienākums apturēt lietas izskatīšanu, ja tā iesniedz Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismas
(Lietuvas Republikas Konstitucionālā tiesa) vai Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas
(Lietuvas Augstākā administratīvā tiesa) jautājumu par lietā piemērojamā tiesību akta konstitucionalitāti vai likumību vai iesniedz prejudiciālu jautājumu Tiesai saskaņā ar LESD 267. pantu. Apturēšanas pienākums ir piemērojams arī tad, ja citas tiesas jau ir uzdevušas šo pašu jautājumu; pieejams https://e-seimas.lrs.lt/portal/legalAct/lt/TAD/TAIS.162435/asr.
56      Skat. šo secinājumu 38. punktu.
57      Dažkārt saukts par sacīkstes tiesvedības principu.
58      Skat. spriedumu Hann‑Invest, 58. punkts.
59      Skat. šo secinājumu 38. punktu. Atbilstība šiem trim nosacījumiem jāpārbauda iesniedzējtiesai.
60      Skat. OUG Nr. 62/2024
2. panta 3. punktu.
61      Tas, kā procedūra faktiski darbojas, jāpārbauda iesniedzējtiesai.
62      Skat. šo secinājumu 16. punktu.
63      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 15. jūlijs, Komisija/Polija (Disciplinārie pasākumi pret tiesnešiem) (C‑791/19, EU:C:2021:596, 59. punkts).
64      Skat. šo secinājumu 18. punktu.
65      Skat. šo secinājumu 33. punktu.
66      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 15. oktobris, KUBERA (C‑144/23, EU:C:2024:881, 32. punkts).
67      Spriedums, 2023. gada 5. jūnijs, Komisija/Polija (Tiesnešu neatkarība un privātā dzīve) (C‑204/21, EU:C:2023:442, 274. un 275. punkts), un Atzinums 2/13 (Savienības pievienošanās ECPAK), 2014. gada 18. decembris (EU:C:2014:2454, 198. punkts).
68      Spriedums, 2024. gada 15. oktobris, KUBERA (C‑144/23, EU:C:2024:881, 35. punkts).
69      Attiecībā uz šīs tiesas pienākumu pamatot nevēršanos Tiesā skat. spriedumu, 2024. gada 15. oktobris, KUBERA (C‑144/23, EU:C:2024:881, 61.–65. punkts). Skat. arī ģenerāladvokātes T. Čapetas [T. Ćapeta] secinājumus lietā Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, 62.–85. punkts). Attiecībā uz dalībvalsts atbildību par zaudējumu atlīdzību, ja valsts pēdējās instances tiesa nav vērsusies Tiesā saskaņā ar LESD 267. panta trešo daļu, kā arī it īpaši par pamatojuma nozīmi šajā kontekstā skat. ģenerāladvokātes T. Čapetas secinājumus lietā Ferreira da Silva e Brito u.c.
(C‑293/24, EU:C:2025:850).
70      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 15. oktobris, KUBERA (C‑144/23, EU:C:2024:881, 34. un 36. punkts). Skat. arī 2021. gada 6. oktobra spriedumu Consorzio Italian Management un Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, 40.–51. punkts), kurā Tiesa ir noteikusi detalizētus kritērijus, lai izvērtētu, vai tiesa, kuras nolēmumi saskaņā ar valsts tiesībām nav pārsūdzami, ir atbrīvota no pienākuma vērsties Tiesā saskaņā ar LESD 267. panta trešo daļu. Minētajā spriedumā Tiesa precizēja un pilnveidoja savu iepriekšējo judikatūru, tostarp nozīmīgajā 1982. gada 6. oktobra spriedumā Cilfit (283/81, EU:C:1982:335).
71      Šī rīcības brīvība ir piešķirta ar LESD 267. panta otro daļu.
72      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2005. gada 15. septembris, Intermodal Transports (C‑495/03, EU:C:2005:552, 31. punkts).
73      Spriedums, 2022. gada 22. februāris, RS (Konstitucionālās tiesas spriedumu iedarbība) (C‑430/21, EU:C:2022:99, 74. punkts).
74      Spriedums, 2023. gada 24. jūlijs, Lin (C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, 134. punkts
un tajā minētā judikatūra).
75      Saskaņā ar Civilprocesa kodeksa 521. panta 3. punktu jebkurš risinājums tiesību jautājumos ir saistošs no nolēmuma publicēšanas dienas.
76      1964. gada 15. jūlija spriedumā Costa (6/64, EU:C:1964:66) Tiesa ir atzinusi, ka Giudice conciliatore di Milano (samierināšanas tiesnesis, Milāna,
Itālija) ir valsts tiesa, kuras nolēmumus nevar pārsūdzēt, un ka tai tādēļ ir pienākums uzdot Tiesai jautājumus par Līguma interpretāciju.
77      Tas jāpārbauda iesniedzējtiesai.
78      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2024. gada 15. oktobris, KUBERA (C‑144/23, EU:C:2024:881, 32. punkts).
79      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2010. gada 22. jūnijs, Melki
un Abdeli (C‑188/10 un C‑189/10, EU:C:2010:363, 52. punkts). Tas jāpārbauda iesniedzējtiesai.
80      Spriedums, 2023. gada 24. jūlijs, Lin (C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, 128. un 129. punkts un tajos minētā judikatūra).
81      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2024. gada 15. oktobris, KUBERA (C‑144/23, EU:C:2024:881, 51.–53. punkts).
82      Tas jāpārbauda iesniedzējtiesai.
83      Spriedums, 2023. gada 24. jūlijs, Lin (C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, 132. punkts un tajā minētā judikatūra).