ĢENERĀLADVOKĀTES MAJAS BRKANAS [MAJA BRKAN]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 26. novembrī (1)
Lieta T‑589/24
A‑GmbH
pret
Hauptzollamt C
(Bundesfinanzhof (Federālā finanšu tiesa, Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Muitas savienība – Muitas kodekss – Regulas (EEK) Nr. 2913/92 un (ES) Nr. 952/2013 – Izvešanas pārstrādei procedūra – Daļējs atbrīvojums no ievedmuitas nodokļiem – Eksporta procedūras piemērošana muitas iestādē, kas nav norādīta atļaujā un atrodas citā dalībvalstī, nevis tajā, kas piešķīrusi atļauju – Neapstrādāta zemesriekstu eļļa
Ievads
1.        Starptautiskajā darba dalīšanā ekonomisku vai tehnisku iemeslu dēļ daudzi Eiropas Savienības uzņēmumi izmanto izvešanu pārstrādei, proti, preču eksportu no Savienības atkārtotai ievešanai pēc pārstrādes, apstrādes vai remonta (2).
2.        Kopienas Muitas kodeksa (3) (turpmāk tekstā – “KMK”) un Savienības Muitas kodeksa (4) (turpmāk tekstā – “SMK”) tiesību normu par izvešanas pārstrādei procedūru mērķis ir izvairīties no muitas nodokļa uzlikšanas Savienības precēm, kas eksportētas pārstrādei (5), brīdī, kad tās tiek atkārtoti ievestas Savienības teritorijā (6). Tādējādi saskaņā ar KMK 145. panta 1. punktu un SMK 259. panta 1. punktu kompensācijas/pārstrādātie produkti (7) tiek laisti brīvā apgrozībā ar pilnīgu vai daļēju atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļa.
3.        Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko iesniegusi Bundesfinanzhof (Federālā finanšu tiesa, Vācija; turpmāk tekstā – “iesniedzējtiesa”), attiecas uz KMK un tā īstenošanas regulas (8) (turpmāk tekstā – “KMKĪR” un kopā ar KMK – “agrākie muitas tiesību akti”), kā arī SMK, to papildinošās deleģētās regulas (9) (turpmāk tekstā – “SMKDR”) un īstenošanas regulas, ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus tās piemērošanai (10) (turpmāk tekstā – “SMKĪR” un kopā ar SMK un SMKDR – “jaunie muitas tiesību akti”), noteikumu interpretāciju attiecībā uz izvešanas pārstrādei procedūras īstenošanu.
4.        Šis lūgums iesniegts tiesvedībā starp Vācijas sabiedrību A‑GmbH (turpmāk tekstā – “prasītāja pamatlietā”) un Hauptzollamt C (C Galvenā muitas iestāde, turpmāk tekstā – “GMI”). Šis strīds ir par to, ka prasītāja pamatlietā ir izmantojusi izvešanas pārstrādei atļauju, ko 2014. gada 1. decembrī GMI izsniegusi izvešanas pārstrādei procedūras piemērošanai Savienības precēm iestādē, kura atrodas Nīderlandē un kura nav norādīta minētajā atļaujā.
Atbilstošās tiesību normas
5.        Šajā lietā nozīme ir it īpaši KMK 84., 85., 87. un 145. pantam un 150. panta 2. punktam, KMKĪR 500. un 501. pantam, SMK 77. pantam, 86. panta 6. punktam, 211. panta 1. punktam un 259. pantam, SMKDR 254. pantam, kā arī SMKĪR 261. panta 1. punkta c) apakšpunktam.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
6.        2014. gada 1. decembrī GMI prasītājai pamatlietā piešķīra izvešanas pārstrādei atļauju, lai Šveicē reģistrētā sabiedrībā ražotu zemesriekstu eļļu kā kompensācijas/pārstrādes produktu, kas iegūts pārstrādes ceļā. Uz laiku izvedamā prece bija neapstrādāta zemesriekstu eļļa.
7.        GMI izsniegtajā atļaujā bija norādītas divas muitas iestādes Vācijā (W muitas iestāde un Z muitas iestāde), kurās uz laiku izvedamām precēm piemērojama muitas procedūra. Muitas procedūras pabeigšana bija iespējama jebkurā Vācijas muitas iestādē. GMI bija uzraudzības muitas iestādes statuss.
8.        No 2015. gada jūnija līdz 2017. gada septembrim prasītāja Nīderlandē iegādājās neapstrādātu zemesriekstu eļļu, kas tur bija laista brīvā apgrozībā. Šī Savienības prece tika deklarēta muitas iestādē Nīderlandē (NL000xxx) tiešam eksportam uz Šveici, norādot muitas procedūras kodu 1000 (neatgriezeniska izvešana bez iepriekšējas procedūras). Pēc pārstrādes darbībām Šveicē no 2015. gada 29. jūnija līdz 2017. gada 11. septembrim prasītāja pamatlietā kompensācijas/pārstrādes produktam Šveicē piemēroja laišanas brīvā apgrozībā procedūru Savienībā ar muitas procedūras kodu 4000 (preču vienlaicīga laišana brīvā apgrozībā un izlaišana patēriņam bez iepriekšējas procedūras). Kā muitas vērtību prasītāja norādīja Šveicē veikto pārstrādes darbību izmaksas, nevis importētās pārstrādātās zemesriekstu eļļas vērtību.
9.        GMI grozīja 2014. gada 1. decembrī izsniegto izvešanas pārstrādei atļauju, no 2018. gada 16. marta pievienojot Nīderlandes muitas iestādi (NL000xxx) kā iestādi, kas uz laiku izvedamām precēm piemēro izvešanas pārstrādei procedūru.
10.      2018. gada 25. jūlijā GMI veica muitas nodokļu pēcmuitošanas piedziņu, pamatojoties uz to, ka prasītāja pamatlietā nevarēja izmantot izvešanas pārstrādei procedūru, jo tā nebija deklarējusi Savienības preces ar procedūras kodu 2100 (pagaidu izvešana pārstrādei bez iepriekšējas procedūras) atļaujā norādītajās Vācijas muitas iestādēs.
11.      Prasītāja pamatlietā iesniedza sūdzību par šo GMI veikto nodokļu piedziņu. Turklāt tā Nīderlandes muitas iestādē grozīja muitas deklarācijas par neapstrādātas zemesriekstu eļļas eksportu, lai minētajās deklarācijās norādītu ne tikai izvešanas pārstrādei muitas procedūras kodu (kodu 2100 37. ailē), bet arī norādi uz pārstrādes atļauju (44. ailē). Ar 2018. gada 5. decembra paziņojumu GMI samazināja pēcmuitošanas piedziņā iekasējamo nodokļu summu, un pārējā prasība tika noraidīta.
12.      Finanzgericht (Finanšu tiesa, Vācija), kurā prasītāja pamatlietā bija vērsusies, nolēma, ka prasītāja nevarēja ievest zemesriekstu eļļu ar daļēju atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļa, pamatojoties uz KMK 145. pantu, jo tā nebija izmantojusi GMI piešķirto atļauju un uz laiku izvedamām precēm nebija piemērojusi izvešanas pārstrādei procedūru.
13.      Iesniedzējtiesā iesniegtajā revīzijas sūdzībā (Revision) prasītāja pamatlietā būtībā apgalvo, ka jautājumam, vai deklarācija ir iesniegta muitas iestādē, kurai nav kompetences Vācijā vai Nīderlandē, nav nozīmes, vēl jo vairāk tāpēc, ka GMI rīcībā ir citi līdzekļi, lai nodrošinātu preču identifikācijas nosacījumu ievērošanu.
14.      Bundesfinanzhof (Federālā finanšu tiesa) uzskata, ka tajā iesniegtās pārsūdzības iznākums ir atkarīgs no agrāko un jauno muitas tiesību aktu interpretācijas. Tādēļ tā nolēma apturēt tiesvedību un uzdot šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai daļējs atbrīvojums no ievedmuitas nodokļa pēc izvešanas pārstrādei procedūras saskaņā ar [KMK] 145. panta 1. punktu vai attiecīgi [SMK] 259. panta 1. punktu nav pieļaujams, ja muitas deklarāciju par precēm, kas izvedamas uz laiku, ir pieņēmusi muitas iestāde, kura nav norādīta kā muitas iestāde, kas piemēro muitas procedūru, izvešanas pārstrādei atļaujā saskaņā ar [KMK] 85. pantu kopsakarā ar minētā kodeksa 84. panta 1. punkta b) apakšpunkta piekto ievilkumu vai attiecīgi [SMK] 211. panta 1. punkta a) apakšpunktu?
2)      Vai [KMK] 150. panta 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka šī norma attiecas vienīgi uz pienākumiem, kas pastāv tikai pēc tam, kad uz laiku izvedamām precēm ir piemērota izvešanas pārstrādei procedūra, vai arī šī tiesību norma attiecas arī uz pienākumiem saistībā ar muitas deklarācijas iesniegšanu, lai uz laiku izvedamām precēm piemērotu izvešanas pārstrādei procedūru?
3)      Vai [SMK] 86. panta 6. punkts ir jāpiemēro mutatis mutandis, ja muitas parāds ir radies saskaņā ar [SMK] 77. panta 1. punkta a) apakšpunktu, laižot brīvā apgrozībā pārstrādes produktus?”
15.      Tiesvedībā Tiesā apsvērumus iesniedza Beļģijas valdība, Komisija un prasītāja pamatlietā. Komisija un prasītāja pamatlietā piedalījās 2025. gada 8. septembra tiesas sēdē un atbildēja uz Vispārējās tiesas uzdotajiem rakstveida un mutvārdu jautājumiem.
Juridiskā analīze
Ievada apsvērumi
16.      Izvešanas pārstrādei muitas procedūra ļauj Savienības uzņēmējiem uz laiku izvest Savienības preces uz trešo valsti, lai tās pārstrādātu un pēc tam atkārtoti ievestu Savienībā ar pilnīgu vai daļēju atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļiem. Šī muitas procedūra notiek vairākos posmos. Pirmkārt, lai izmantotu šo procedūru, jāsaņem atļauja (11), kurā precizēti nosacījumi, ar kādiem tā var tikt izmantota (12). Otrkārt, Savienības preces, uz kurām attiecas pārstrādes darbības trešā valstī, uz laiku jāizved saskaņā ar izvešanas pārstrādei procedūru (13). Treškārt, preces, kurām piemērota izvešanas pārstrādei procedūra, tiek pārstrādātas trešā valstī. Ceturtkārt, pēc šīm trešā valstī veiktajām darbībām saskaņā ar KMK 150. panta 1. punktu un SMK 259. panta 1. punktu, lai saņemtu pilnīgu vai daļēju atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļa, uz laiku izvedamām precēm, kas atkārtoti ievestas kā kompensācijas/pārstrādāti produkti, jāpiemēro procedūra laišanai brīvā apgrozībā.
17.      Pamatlietā galvenā problemātika ir saistīta ar to, ka Savienības preces, kas uz laiku izvestas pārstrādes darbību veikšanai Šveicē, tika nodotas izvešanai muitas iestādē, kas atrodas Nīderlandē. Taču šī Nīderlandes muitas iestāde, kas atradās citā dalībvalstī, nevis tajā, kura piešķīra atļauju, nebija norādīta atļaujā, ko 2014. gada 1. decembrī izsniedza Vācijas muitas dienests, proti, GMI. Turklāt papildus lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir minētas arī kļūdas eksporta deklarācijās, kā arī deklarācijās par ievesto preču laišanu brīvā apgrozībā, ņemot vērā precizējumu, ka Nīderlandes muitas iestāde ir piekritusi a posteriori grozīt eksporta deklarācijas, lai labotu tajās pieļautās kļūdas. Konkrētāk, šajās deklarācijās bija minēti kļūdaini muitas procedūras kodi, kas vēlāk tika grozīti (14).
18.      Jāuzsver, ka atļauju, ko GMI piešķīra 2014. gada 1. decembrī, prasītāja pamatlietā izmantoja darījumiem, kas notika no 2015. gada jūnija līdz 2017. gada septembrim. Taču saskaņā ar SMK 288. panta 2. punktu ar labojumiem (15), izņemot noteikumus par deleģēto vai īstenošanas aktu pieņemšanu, SMK noteikumi stājās spēkā 2016. gada 1. maijā. Turklāt saskaņā ar SMKDR 251. panta 1. punkta a) apakšpunktu atļaujas, kas piešķirtas, pamatojoties uz KMK un KMKĪR noteikumiem, paliek spēkā līdz to derīguma termiņa beigām ar nosacījumu, ka šis termiņš nepārsniedz 2019. gada 1. maiju (16). Tādējādi pamatlietas īpatnība ir tāda, ka GMI atļaujas izmantošanu secīgi reglamentēja agrāko muitas tiesību aktu normas un pēc tam – jauno muitas tiesību aktu normas. Tā kā ar jaunajiem muitas tiesību aktiem tika izdarīti grozījumi dažās normās, kas piemērojamas pamatlietā, atsevišķi izskatīšu iesniedzējtiesas uzdotos jautājumus, ciktāl tie attiecas uz agrākajiem muitas tiesību aktiem un ciktāl – uz jaunajiem muitas tiesību aktiem.
Par jautājumiem, kas saistīti ar agrākajiem muitas tiesību aktiem
Par pirmo jautājumu, ciktāl tas attiecas uz agrākajiem tiesību aktiem
19.      Lēmumā iesniedzējtiesa precizē, ka prasītājai pamatlietā nebija vienotas atļaujas, proti, atļaujas, kurā būtu iesaistītas vairāku dalībvalstu muitas administrācijas, lai īstenotu muitas procedūru ar saimniecisku nozīmi (17). Šāda veida atļauja tiek piešķirta, pamatojoties uz KMKĪR 500. panta normām. Pamatlietā GMI izsniegtajā atļaujā bija norādītas tikai Vācijas muitas iestādes, lai uz laiku izvedamām precēm piemērotu izvešanas pārstrādei procedūru, lai pabeigtu procedūru, kā arī kontrolētu šīs muitas procedūras izmantošanu.
20.      Tā kā no lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu sniegtās informācijas izriet, ka prasītājai pamatlietā nebija vienotas atļaujas, lai gan vienotas atļaujas neesība pati par sevi rada jautājumu, vai eksportētajām precēm tika piemērota izvešanas pārstrādei procedūra, ierosinu pirmo jautājumu pārformulēt (18). Būtībā iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai – situācijā, kurā līdz 2016. gada 30. aprīlim Savienības precēm izvešanai uz trešo valsti, lai tur veiktu to pārstrādi, muitas procedūra tika piemērota tādas dalībvalsts piemērošanas muitas iestādē, kuras muitas dienests nav devis iepriekšēju piekrišanu, lai izsniegtu vienotu atļauju izmantot izvešanas pārstrādei procedūru, – KMK 85. pants, lasot to kopsakarā ar KMK 84. panta 1. punkta b) apakšpunkta piekto ievilkumu, kā arī KMKĪR 500. panta 1. punkts nepieļauj KMK 145. panta 1. punktā paredzēto daļējo atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļa saistībā ar izvešanu pārstrādei.
21.      Lai atbildētu uz šo jautājumu, pirmkārt, jānorāda, ka saskaņā ar KMK 85. pantu, lasot to kopsakarā ar šā kodeksa 84. panta 1. punkta b) apakšpunkta piekto ievilkumu, izvešanas pārstrādei procedūras izmantošana ir atkarīga no tā, vai muitas dienests ir izdevis atļauju. Tā kā šīs muitas procedūras izmantošana var kaitēt Savienības pārstrādātājiem, jo tā atvieglo noteiktu darbību pārcelšanu ārpus Savienības (19), saskaņā ar KMK 148. panta c) punktu, lasot to kopsakarā ar KMKĪR 502. un 585. pantu, šī muitas procedūra nebūtu jāizmanto, ja atļauju izsniegt kompetentā muitas dienesta rīcībā ir pierādījumi, ka tiek nodarīts būtisks kaitējums Savienības pārstrādātāju būtiskajām interesēm (20). Turklāt no KMK 87. panta 1. punkta izriet, ka atļaujai izmantot muitas procedūru jāietver tās izmantošanas nosacījumi. Attiecībā uz izvešanu pārstrādei saskaņā ar KMK 148. panta b) punktu atļauja izmantot šo procedūru principā tiek piešķirta tikai tad, ja iespējams pierādīt, ka kompensācijas produkti tiks iegūti, pārstrādājot uz laiku izvedamās preces. Līdz ar to KMKĪR 586. panta 1. punktā paredzēts, ka atļaujā ir jāprecizē līdzekļi un metodes, kas vajadzīgas šādas pārbaudes veikšanai. Atļaujā arī jānorāda termiņš, kādā procedūra ir jāpabeidz (21), un attiecīgā gadījumā ieguves norma vai šīs normas noteikšanas veids (22).
22.      Tas, cik svarīga ir atļauja izmantot izvešanas pārstrādei procedūru, ir apstiprināts ar KMKĪR 505. panta b) punktu, kurā prasīts, lai kompetentās muitas iestādes piešķirtu atļauju, tostarp dažos gadījumos, kad pieteikumu atļaujai izmantot šo procedūru var iesniegt ar muitas deklarāciju tā vietā, lai iesniegtu atļaujas pieteikumu, kas sagatavots rakstveidā atbilstoši KMKĪR 67. pielikumā iekļautajam paraugam (23). Tāpat no šīs regulas 505. panta c) punkta izriet, ka kompetentajām muitas iestādēm jādokumentē arī lūgumi grozīt atļauju.
23.      Otrkārt, saskaņā ar KMKĪR 500. panta 1. punktu, lasot to kopsakarā ar šīs regulas 1. panta 13. punkta trešo ievilkumu, kas bija piemērojami GMI lēmuma pieņemšanas brīdī, ja muitas procedūras ar saimniecisku nozīmi īstenošana skar vairākas dalībvalstis, vienotas atļaujas piešķiršana ir atkarīga no attiecīgo dalībvalstu muitas iestāžu iepriekšējas piekrišanas.
24.      Lai pieņemtu vienotu atļauju, KMKĪR 500. panta 3. punkta pirmajā daļā ir noteikts, ka muitas dienestam, kuram iesniegts pieteikums par izvešanas pārstrādei procedūras izmantošanu, atļaujas projekts ir jāpaziņo citas dalībvalsts muitas dienestiem, lai tie varētu izteikt iespējamos iebildumus. Šīs tiesību normas otrajā daļā ir precizēts, ka iebildumu gadījumā un tad, ja vienošanās netiek panākta, pieteikumu noraida attiecībā uz informāciju, par kuru izteikti iebildumi. Savukārt KMKĪR 500. panta 4. punkta pirmajā daļā ir noteikts, ka vienoto atļauju var piešķirt, ja nav iesniegti iebildumi pret atļaujas projektu. Tādējādi vienotas atļaujas pieteikums tiek apmierināts, ja citas dalībvalsts muitas iestādes nav cēlušas nekādus iebildumus (24). Šādā gadījumā šīs tiesību normas otrajā daļā ir precizēts, ka vienotās atļaujas kopija tiek nosūtīta visām attiecīgajām muitas iestādēm.
25.      Līdz ar to no KMKĪR 500. panta gramatiskās interpretācijas izriet, ka vienotu atļauju izmantot muitas procedūru nevar piešķirt bez iepriekšējas to dalībvalstu muitas iestāžu piekrišanas, kuras ir iesaistītas šīs procedūras īstenošanā.
26.      Šo gramatisko interpretāciju, manuprāt, apstiprina konteksts, kurā saistībā ar vienotas atļaujas pieņemšanu iekļaujas prasība par to dalībvalstu muitas iestāžu iepriekšēju piekrišanu, uz kurām attiecas muitas procedūra. Saskaņā ar KMKĪR 501. pantu tikai tad, ja par vienotas atļaujas piešķiršanas kritērijiem un nosacījumiem ir panākta vispārēja vienošanās starp dažādu dalībvalstu muitas administrācijām, tās var arī vienoties KMKĪR 500. panta 1. punktā paredzēto iepriekšējo piekrišanu un 500. panta 4. punkta otrajā daļā paredzēto atļaujas nosūtīšanu aizstāt ar vienkāršu paziņojumu. Ja šāda vispārēja vienošanās pastāv, KMKĪR 501. panta 3. punkta a) apakšpunktā ir precizēts, ka it īpaši izvešanas pārstrādei ietvaros paziņošana nav nepieciešama, ja vienīgais elements, kas iesaista dažādas muitas pārvaldes, ir trīsstūrveida satiksme, proti, ja muitas procedūras pabeigšanas iestāde nav ievešanas muitas iestāde (25). Tādējādi tikai tad, ja pastāv vispārēja vienošanās starp dažādu dalībvalstu muitas administrācijām par vienotas atļaujas piešķiršanas kritērijiem un nosacījumiem, šādu atļauju var piešķirt bez citu dalībvalstu muitas iestāžu iepriekšējas piekrišanas. Tomēr lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav norādīts, ka starp Vācijas un Nīderlandes muitas iestādēm būtu šāda vispārēja vienošanās par izvešanu pārstrādei.
27.      Attiecībā uz noteikumu par vienoto atļauju mērķi jānorāda, ka prasība par to dalībvalstu muitas iestāžu iepriekšēju piekrišanu, uz kurām attiecas pieteikums izmantot muitas procedūru ar saimniecisku nozīmi, kas noteikta KMKĪR 500. panta 1. punktā, ir vērsta uz to, lai nodrošinātu, ka minētās iestādes vienojas par konstatējumu, ka atļaujas piešķiršanas nosacījumi ir ievēroti, un piekrīt tam, ka attiecīgā muitas procedūra tiek izmantota to teritorijā. Izvešanas pārstrādei procedūrā prasībai par iepriekšēju vienošanos ir īpaša nozīme, jo starp šīs muitas procedūras piemērošanas nosacījumiem, kas minēti KMK 148. pantā, ir saimniecisks nosacījums, saskaņā ar kuru nedrīkst būt norāžu, kas pierāda būtisku kaitējumu Savienības pārstrādātāju būtiskajām interesēm.
28.      Tāpat, lai pieņemtu vienotu atļauju izmantot izvešanas pārstrādei procedūru, KMKĪR 500. panta 3. punktā paredzētās procedūras mērķis ir ļaut muitas dienestiem, uz kuriem attiecas vienotās atļaujas pieteikums, vienoties par izvešanas pārstrādei procedūras īstenošanas kārtību, it īpaši attiecībā uz līdzekļiem un metodēm, lai noteiktu, ka kompensācijas produkti ir radušies pagaidu izvešanas preču pārstrādē (26), par termiņu, kurā procedūra ir jāpabeidz (27), kā arī – attiecīgā gadījumā – par ieguves normu vai šīs normas noteikšanas metodi (28).
29.      Tādējādi no noteikumu par vienoto atļauju gramatiskās, sistēmiskās un teleoloģiskās interpretācijas izriet, ka tad, ja muitas dienests, kuram iesniegts pieteikums par izvešanu pārstrādei, nepaziņo citas dalībvalsts, uz kuru attiecas šīs procedūras īstenošana, muitas dienestiem atļaujas projektu, jo ar tiem nav notikusi apspriešanās KMKĪR 500. panta 2. un 3. punktā paredzētajā procedūrā, tās nav varējušas dot iepriekšēju piekrišanu minētajam atļaujas projektam. Līdz ar to uzskatu, ka vienas dalībvalsts piešķirta atļauja nav piemērojama ratione loci citu dalībvalstu teritorijā, kuras nav iepriekš devušas piekrišanu minētajai atļaujai (29). No tā izriet, ka šādas atļaujas turētājs, lai uz laiku izvedamām precēm piemērotu izvešanas pārstrādei procedūru, nevar uz to atsaukties muitas iestādē, kas atrodas dalībvalstī, kura nav devusi iepriekšēju piekrišanu. Tāpēc nevar uzskatīt, ka Savienības precēm, kuras tiek eksportētas dalībvalstī, kurā atļauja nav piemērojama ratione loci, ir piemērota izvešanas pārstrādei procedūra, un uz tām nevar attiecināt KMK 145. panta 1. punktā paredzēto daļējo atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļa. Proti, procedūras piemērošana pagaidu kārtā izvedamām precēm muitas iestādē dalībvalstī, kas nav devusi iepriekšēju piekrišanu, var tikt pielīdzināta procedūras piemērošanai bez atļaujas, kas paredzēta KMK 85. pantā, lasot to kopsakarā ar šā kodeksa 84. panta 1. punkta b) apakšpunkta piekto ievilkumu.
30.      Šajā gadījumā nav notikusi apspriešanās ar Nīderlandes muitas dienestiem un tie nav snieguši iepriekšēju piekrišanu GMI 2014. gada 1. decembrī izsniegtajai izvešanas pārstrādei atļaujai. Turklāt iesniedzējtiesa nav minējusi nekādu vispārēju vienošanos starp Vācijas un Nīderlandes iestādēm KMKĪR 501. panta izpratnē. Tādējādi GMI izsniegtā atļauja nebija piemērojama Nīderlandes teritorijā, lai uz laiku izvedamām precēm piemērotu izvešanas pārstrādei procedūru. Līdz ar to uzskatu, ka no 2015. gada jūnija līdz 2016. gada 30. aprīlim uz Šveici eksportētajai neapstrādātajai zemesriekstu eļļai muitas iestādē (NL000xxx) nebija piemērota izvešanas pārstrādei procedūra. Tādējādi pārstrādātai un no Šveices ievestai zemesriekstu eļļai, laižot to brīvā apgrozībā Vācijā, nevarēja piemērot daļēju atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļa, kas paredzēts šajā muitas procedūrā.
31.      Protams, muitas iestāde (NL000xxx) piekrita grozīt eksporta deklarācijas, lai tajās (44. ailē) iekļautu atsauci uz GMI izsniegto 2014. gada 1. decembra atļauju. Tomēr otras attiecīgās dalībvalsts kompetento muitas iestāžu piekrišana, kas paredzēta KMKĪR 500. panta 1. punktā, ir iepriekšēja piekrišana. Minētā piekrišana bija jāsniedz Nīderlandes kompetentajai iestādei 500. panta 2. un 3. punktā paredzētajā procedūrā pirms preču izvešanas uz Šveici. Taču iepriekšējas piekrišanas neesību, lai gan tā būtu bijusi jāsniedz 2014. gadā, nevar novērst, vienkārši vēlāk – 2018. gadā – grozot eksporta deklarācijas.
32.      Iesniedzējtiesa šaubās arī par to, vai SMK 26. pants nozīmē, ka GMI būs saistoši eksporta deklarāciju grozījumi, ko 2018. gadā veica Nīderlandes muitas iestāde (NL000xxx). Saskaņā ar šo tiesību normu, kas ratione temporis ir piemērojama muitas iestāžu lēmumiem, kuri pieņemti no 2016. gada 1. maija, lēmumi par tiesību aktu muitas jomā piemērošanu ir spēkā visā Savienības muitas teritorijā, izņemot gadījumus, kad lēmuma sekas attiecas tikai uz vienu vai vairākām dalībvalstīm. Tomēr, kā tas izriet no šo secinājumu 30. punkta, tā kā nebija iepriekšējas Nīderlandes kompetento iestāžu piekrišanas, kas paredzēta KMKĪR 500. panta 1. punktā, GMI atļauja līdz 2016. gada 30. aprīlim bija piemērojama tikai Vācijas teritorijā. Tādējādi tas, ka muitas iestādes grozītajās eksporta deklarācijās (NL000xxx) tika pievienota vienkārša atsauce uz atļauju, nevar aizstāt Nīderlandes iestāžu piekrišanu, kas nepieciešama vienotās atļaujas pieņemšanas posmā. Proti, iespēja muitas iestādei, kas atrodas vienā dalībvalstī, grozīt muitas deklarāciju, kas nozīmētu citas dalībvalsts muitas dienestu piešķirtās atļaujas grozīšanu, pievienojot atļaujā neparedzētu piemērošanas muitas iestādi, būtu pretrunā SMK 26. panta formulējumam, ņemot vērā, ka šī tiesību norma nav piemērojama, ja lēmums ir spēkā tikai vienas dalībvalsts teritorijā. Tāpēc, ņemot vērā to, ka GMI atļaujas spēkā esība bija ierobežota ar Vācijas teritoriju, uzskatu, ka uz GMI neattiecas izmaiņas muitas deklarācijās, kas attiecas uz izvešanu, kura notika no 2015. gada jūnija līdz 2016. gada 30. aprīlim un kuru veica muitas iestāde (NL000xxx).
33.      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Vispārējai tiesai uz pirmo jautājumu, ciktāl tas attiecas uz agrākajiem tiesību aktiem, atbildēt tādējādi, ka – situācijā, kurā līdz 2016. gada 30. aprīlim Savienības precēm izvešanai uz trešo valsti, lai tur veiktu to pārstrādi, muitas procedūra tika piemērota tādas dalībvalsts piemērošanas muitas iestādē, kuras muitas dienests nav devis iepriekšēju piekrišanu, lai izsniegtu vienotu atļauju izmantot izvešanas pārstrādei procedūru, – KMK 85. pants, lasot to kopsakarā ar šā kodeksa 84. panta 1. punkta b) apakšpunkta piekto ievilkumu, kā arī KMKĪR 500. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj KMK 145. panta 1. punktā paredzēto daļējo atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļa saistībā ar izvešanu pārstrādei.
Par otro jautājumu
34.      Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa vaicā, vai KMK 150. panta 2. punkts ir piemērojams pienākumu neizpildei, kas rodas, uz laiku izvedamām precēm piemērojot izvešanas pārstrādei procedūru, vai tikai pārkāpumiem, kas notikuši pēc šīs piemērošanas. Tāpat kā pirmajā jautājumā, ņemot vērā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ietverto informāciju par vienotas atļaujas neesību, uzskatu, ka otrais jautājums būtu jāpārformulē. Būtībā iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai KMK 150. panta 2. punkts ir piemērojams situācijā, kurā līdz 2016. gada 30. aprīlim Savienības precēm izvešanai uz trešo valsti, lai tur veiktu to pārstrādi, muitas procedūra tika piemērota tādas dalībvalsts piemērošanas muitas iestādē, kuras muitas dienests nav devis iepriekšēju piekrišanu, lai izsniegtu vienotu atļauju izmantot izvešanas pārstrādei procedūru.
35.      KMK 150. panta 2. punktā ir noteikts, ka daļēju atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļa kompensācijas produktiem, kas laisti brīvā apgrozībā, nepiešķir, ja nav izpildīts kāds no nosacījumiem vai pienākumiem, kas saistīti ar izvešanas pārstrādei procedūru, ja vien netiek pierādīts, ka neizpilde nav būtiski ietekmējusi pareizu minētās procedūras norisi.
36.      KMK 150. panta 2. punkta formulējums, it īpaši angļu, vācu, horvātu, spāņu, franču, itāļu, holandiešu, rumāņu un slovēņu valodā, būtībā attiecas uz nosacījumiem un pienākumiem saistībā ar izvešanas pārstrādei procedūru. Man šķiet, šis formulējums nozīmē, ka šī tiesību norma ir piemērojama izvešanas pārstrādei procedūras ietvaros. Citiem vārdiem, lai varētu atsaukties uz šo tiesību normu, uzņēmējam iepriekš ir jānodod muitas iestādē uz laiku izvedamās preces minētās procedūras ietvaros. Taču, kā izriet no šo secinājumu 29. un 30. punkta, ja nav vienotas atļaujas, preces, kas nodotas izvešanai pārstrādei trešā valstī muitas iestādē, kas atrodas citā dalībvalstī, nevis tajā, kura ir izsniegusi atļauju izmantot izvešana pārstrādei procedūru, nevar uzskatīt par tādām, kam faktiski ir piemērota izvešanas pārstrādei procedūra, jo minētā atļauja nav piemērojama to dalībvalstu teritorijā, kuras nav sniegušas iepriekšēju piekrišanu atbilstoši tam, kas prasīts KMKĪR 500. panta 1. punktā.
37.      Man šķiet, ka KMK 150. panta 2. punkta gramatisko interpretāciju apstiprina šīs tiesību normas konteksts, kā arī tās mērķis. Pirmkārt, kā norādīts šo secinājumu 21. punktā, KMK 85. pantā, lasot to kopsakarā ar šā kodeksa 84. panta 1. punkta b) apakšpunkta piekto ievilkumu, izvešanas pārstrādei procedūras izmantošana ir pakārtota atļaujas piešķiršanai. Ņemot vērā šo prasību, jāuzskata, ka KMK 150. panta 2. punkts nav piemērojams, ja nav atļaujas izmantot šo procedūru (30) vai ja nav attiecīgo dalībvalstu muitas dienestu izsniegtas vienotas atļaujas. Proti, saskaņā ar agrākajiem muitas tiesību aktiem vienīgā iespēja labot atļaujas neesību vai vienotas atļaujas neesību, lai saņemtu pilnīgu vai daļēju atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļa saskaņā ar KMK 145. panta 1. punktu, būtu bijusi izņēmuma kārtā saņemt atļauju ar atpakaļejošu spēku, ja tiek ievēroti KMKĪR 508. panta 3. punktā paredzētie nosacījumi.
38.      Otrkārt, tā kā KMK 150. panta 2. punktā ir atļauts piešķirt daļēju atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļa kompensācijas precēm, kas laistas brīvā apgrozībā pienākumu neizpildes gadījumā, neietekmējot pareizu izvešanas pārstrādei procedūras norisi, KMK 150. panta 2. punkta mērķis ir panākt to, lai šī muitas procedūra pienācīgi darbotos pēc būtības, nevis formāli vai no procedūras viedokļa. Šajā ziņā Tiesa, protams, ir nospriedusi, ka var pierādīt, ka kļūda neietekmē pareizu procedūras darbību, ja uzņēmējs var nepārprotami pierādīt, ka kompensācijas produkti ir iegūti no precēm, kas uz laiku izvestas (31). Tomēr, ņemot vērā, ka šī tiesību norma attiecas tikai uz nosacījumiem un pienākumiem saistībā ar izvešanas pārstrādei procedūru, 150. panta 2. punkta mērķis nevar būt pārvarēt KMK 85. pantā, lasot to kopsakarā ar šā kodeksa 84. panta 1. punkta b) apakšpunkta piekto ievilkumu, prasītās atļaujas neesību, kas ir obligāta iepriekšēja prasība izvešanas pārstrādei procedūras izmantošanai saskaņā ar nosacījumiem, kurus minētajā atļaujā ir noteicis muitas dienests, kas izsniedzis atļauju. Vēl jo vairāk, šī tiesību norma nevar arī pieļaut to, ka tiek apiets KMKĪR 500. panta 1. punktā paredzētais pienākums saņemt vienotu atļauju, ko iepriekš ir apstiprinājuši attiecīgie muitas dienesti, lai varētu izmantot muitas procedūru ar saimniecisku nozīmi, ja tās īstenošanā ir iesaistītas vairākas dalībvalstis.
39.      Šajā gadījumā, ņemot vērā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ietverto informāciju par vienotas atļaujas neesību, tā kā attiecīgā pienākumu neizpilde izpaužas kā eksporta procedūras piemērošana precēm muitas iestādē, kas atrodas tādas dalībvalsts teritorijā, kurā vienotas atļaujas neesības dēļ GMI atļauja nebija piemērojama, uzskatu, ka KMK 150. panta 2. punkts neattiecas uz šādu pienākumu neizpildi, kas ir pielīdzināma atļaujas neesībai.
40.      Iesniedzējtiesa norāda – ja uz laiku izvedamās preces būtu tikušas nogādātas Vācijas muitas iestādē, kas nav norādīta atļaujā, 150. panta 2. punkts būtu piemērojams saskaņā ar Vācijas iestāžu 2012. gada 17. februāra dienesta instrukciju par izvešanu pārstrādei. Es uzskatu, ka agrākie muitas tiesību akti pieļauj šo administratīvo praksi attiecībā uz KMK 150. panta 2. punkta piemērojamību. Proti, šādā gadījumā uz laiku izvedamās preces tiek nodotas izvešanas pārstrādei procedūrā muitas iestādē, kas atrodas dalībvalsts teritorijā, uz kuru attiecas atļauja izmantot šo procedūru. Līdzvērtīga situācija būtu iespējama, ja Vācijas Federatīvā Republika un Nīderlandes Karaliste būtu noslēgušas vispārēju vienošanos par izvešanu pārstrādei KMKĪR 501. panta 1. punkta izpratnē (32). Proti, šāds nolīgums nozīmētu, ka GMI atļauja būtu piemērojama arī Nīderlandes teritorijā. Līdz ar to abos šajos gadījumos pienākumu neizpilde nav uzskatāma par KMK 84. pantā paredzētās atļaujas neesību, bet gan jāsaprot tādējādi, ka uz laiku izvedamām precēm izvešanas pārstrādei procedūra ir piemērota muitas iestādē, kas nav norādīta atļaujā. Taču uzskatu, ka 150. panta 2. punkts būtu piemērojams šādai pienākumu neizpildei.
41.      Proti, no KMK 87. panta 2. punkta, lasot to kopsakarā ar KMKĪR 510. pantu (33) un 496. panta f) punktu (34), izriet, ka procedūras piemērošana uz laiku izvedamām precēm atļaujā norādītajā piemērošanas muitas iestādē ir ar izvešanas pārstrādei procedūru saistīts pienākums. Šajā ziņā uzskatu – apstāklis, ka pienākumu neizpilde ir notikusi brīdī, kad uz laiku izvedamām precēm tiek piemērota izvešanas pārstrādei procedūra, nepadara KMK 150. panta 2. punktu par nepiemērojamu. Proti, ja uz laiku izvedamās preces tiek uzskatītas par nodotām izvešanas pārstrādei procedūrā, šī tiesību norma ir piemērojama. Turklāt 150. panta 2. punkta teikuma pirmajā daļā ir noteikts, ka principā muitas dienesti nedrīkst piešķirt atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļa, ja nav izpildīts kāds no nosacījumiem vai pienākumiem, kas saistīti ar šo procedūru. Līdz ar to, ja tāda nosacījuma vai pienākuma neizpilde, kas attiecas uz izvešanas pārstrādei procedūras piemērošanu precēm, netiktu uzskatīta par tādu, uz kuru attiecas 150. panta 2. punkts, muitas dienesti nevarētu atteikt atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļa, ja nav izpildīts kāds no minētajiem nosacījumiem vai pienākumiem (35). Turklāt, kā izriet no šo secinājumu 38. punkta, 150. panta 2. punktu veidojošā teikuma otrās daļas mērķis ir ļaut uzņēmējam pievērst uzmanību pareizai izvešanas pārstrādei procedūras darbībai pēc būtības, nevis formāli vai no procedūras viedokļa. Līdz ar to, ja uzņēmējs uz laiku izvedamām precēm piemēro izvešanas pārstrādei procedūru tās dalībvalsts teritorijā, kurā ir piemērojama atļauja izmantot šo procedūru, tam ir jābūt iespējai atsaukties uz KMK 150. panta 2. punktu. Tādējādi tādu pienākumu neizpildes gadījumā kā procedūras piemērošana uz laiku izvedamām precēm atļaujā nenorādītā muitas iestādē vai pagaidu eksporta deklarācijās pieļauto kļūdu dēļ šim uzņēmējam ir jābūt iespējai pierādīt, ka šādi trūkumi nav ietekmējuši pareizu procedūras norisi. Lai to izdarītu, tam būtu jāiesniedz pierādījumi, kas nepārprotami apliecina, ka kompensācijas preces ir radušās, izmantojot uz laiku izvedamās preces.
42.      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Vispārējai tiesai uz otro jautājumu atbildēt, ka KMK 150. panta 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tas nav piemērojams situācijā, kurā līdz 2016. gada 30. aprīlim Savienības precēm izvešanai uz trešo valsti, lai tur veiktu to pārstrādi, muitas procedūra tika piemērota tādas dalībvalsts piemērošanas muitas iestādē, kuras muitas dienests nav devis iepriekšēju piekrišanu, lai izsniegtu vienotu atļauju izmantot izvešanas pārstrādei procedūru.
Par jautājumiem, kas saistīti ar jaunajiem muitas tiesību aktiem
43.      Ar pirmo jautājumu, ciktāl tas attiecas uz jaunajiem muitas tiesību aktiem, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai pienākumu neizpilde, kas izpaužas kā izvešanas pārstrādei procedūras piemērošana uz laiku izvedamām precēm tādā muitas iestādē, kas nav norādīta SMK 211. panta 1. punkta pirmās daļas a) apakšpunktā paredzētajā atļaujā, ir šķērslis daļējam atbrīvojumam no ievedmuitas nodokļa saskaņā ar šā kodeksa 259. panta 1. punktu. Šis jautājums ir saistīts ar trešo jautājumu, ar kuru iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai ir iespējams novērst šo pienākumu neizpildi, pēc analoģijas piemērojot SMK 86. panta 6. punktu muitas parāda rašanās gadījumā, pamatojoties uz šā kodeksa 77. panta 1. punkta a) apakšpunktu. Tāpēc uzskatu, ka abi jautājumi jāskata kopā.
44.      Iesniedzējtiesa norāda, ka jaunajos muitas tiesību aktos vairs nav prasīta vienota atļauja ar otras attiecīgās dalībvalsts muitas iestāžu iepriekšēju piekrišanu. Proti, SMKĪR 261. panta 1. punkta c) apakšpunktā ir noteikts, ka apspriešanās procedūra, lai saņemtu iepriekšēju piekrišanu no dalībvalstīm, uz kurām attiecas šīs regulas 260. pantā paredzētais atļaujas pieteikums, nav nepieciešama, ja pieteikums atļaujas saņemšanai, kurā iesaistītas dažādas dalībvalstis, ir darbība, attiecībā uz kuru piemērošanas muitas iestāde un noslēgšanas muitas iestāde nav viena un tā pati iestāde. Tomēr, ņemot vērā, ka atļauja šajā lietā tika izsniegta laikā, kad spēkā bija agrākie muitas tiesību akti, proti, 2014. gada 1. decembrī, rodas jautājums, vai uz izvešanas procedūru, kas šīm Savienības precēm, pamatojoties uz šo atļauju, piemērota no 2016. gada 1. maija, attiecas jaunie vai agrākie muitas tiesību akti.
45.      Tāpēc vispirms jāizvērtē noteikumi, kas GMI atļaujas izmantošanai ratione temporis ir piemērojami no 2016. gada 1. maija.
Par jauno tiesību aktu par atļaujām gadījumos, kad iesaistītas vairākas dalībvalstis, piemērošanu “ratione temporis”
46.      Kā izriet no šo secinājumu 18. punkta, saskaņā ar SMKDR 251. panta 1. punkta a) apakšpunktu GMI 2014. gada 1. decembrī izsniegtā atļauja pēc 2016. gada 1. maija palika spēkā. Tādēļ ir jānosaka, kādi noteikumi no šā datuma ir piemērojami GMI atļaujas izmantošanai.
47.      Šajā ziņā attiecībā uz jauno Savienības tiesību normu piemērojamību laikā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru (36) ir jānošķir, vai tās ir procesuālās vai materiālās tiesību normas. Pirmās parasti ir piemērojamas visām tiesvedībām, kas norisinās brīdī, kad šīs normas stājas spēkā, atšķirībā no otrajām, kuras parasti tiek interpretētas tādējādi, ka tās attiecas uz tādu situāciju sekām nākotnē, kuras ir radušās agrāka likuma spēkā esības laikā, kā arī jaunām tiesiskām situācijām, bet ne attiecībā uz situācijām, kas radušās pirms šo normu stāšanās spēkā, ja vien no minēto normu teksta, mērķa vai sistēmas skaidri neizriet, ka tām ir jāpiešķir šāda iedarbība.
48.      Attiecībā uz noteikumiem par to, vai ir nepieciešama visu to dalībvalstu iepriekšēja piekrišana, uz kurām attiecas muitas procedūras īstenošana, ņemot vērā, ka no šiem noteikumiem ir atkarīga iespēja izmantot vai neizmantot atbrīvojumu, kas paredzēts muitas procedūrā, kura tiek īstenota minēto valstu teritorijā, šādi noteikumi būtu jāuzskata par materiālo tiesību normām (37). Lai gan ir taisnība, ka var rasties jautājumi par to, vai attiecīgā 2014. gada 1. decembrī GMI piešķirtā atļauja ir iepriekš radusies tiesiskā situācija (38), jākonstatē, ka jaunajos muitas tiesību aktos ir paredzēti pārejas noteikumi, it īpaši attiecībā uz jaunajiem noteikumiem par atļaujām, kurās iesaistītas vairākas dalībvalstis.
49.      Proti, SMKDR 254. pantā ir noteikts, ka nosacījumi, ar kādiem atļaujas, kas izsniegtas, pamatojoties uz agrākajiem tiesību aktiem, ir jāpiemēro no 2016. gada 1. maija, ir tie, kas paredzēti atbilstošajās SMK, SMKDR un SMKĪR tiesību normās. Protams, ciktāl šī pārejas tiesību norma attiecas uz nosacījumiem, ar kādiem tiek piemērota 2016. gada 1. maijā jau spēkā esoša atļauja, nešķiet acīmredzami, ka jauno tiesību aktu normas par atļaujas piešķiršanas nosacījumiem būtu piemērojamas minētajām atļaujām. Tomēr SMKDR 90. pielikumā ir ietverta atbilstības tabula, kurā ir minēti jauno muitas tiesību aktu noteikumi, kas piemērojami atļaujām, kuras piešķirtas saskaņā ar agrākajiem tiesību aktiem (39). Starp šajā pielikumā minētajām tiesību normām it īpaši ir, pirmkārt, SMKĪR 260. pants, kura 3. punktā ir paredzēts, ka atļauju attiecībā uz vairākām dalībvalstīm neizsniedz bez iepriekšējas to muitas iestāžu piekrišanas, uz kurām attiecas atļaujas projekts. Otrkārt, 90. pielikumā ir atsauce arī uz SMKĪR 261. pantu, kura 1. punkta c) apakšpunktā ir paredzēts izņēmums no iepriekšējas piekrišanas prasības, ja vienīgais elements, kurā iesaistīta cita dalībvalsts, ir tas, ka piemērošanas muitas iestāde un noslēgšanas muitas iestāde nav tā pati iestāde.
50.      Tādējādi uzskatu, ka, pieņemot SMKDR paredzētos pārejas pasākumus, Komisijas vēlme bija nodrošināt, lai no 2016. gada 1. maija jaunie noteikumi par atļaujām, kuru izsniegšanā iesaistītas vairākas dalībvalstis, būtu piemērojami atļaujām, kas bija piešķirtas, pamatojoties uz agrākajiem tiesību aktiem.
51.      Līdz ar to no SMKDR 254. pantā paredzētā pārejas noteikuma, lasot to kopsakarā ar šīs regulas 90. pielikumu, izriet, ka no 2016. gada 1. maija SMKĪR 261. panta 3. punkts ir piemērojams GMI piešķirtās atļaujas izmantošanai. Man šķiet svarīgi precizēt, ka šāds risinājums neradītu šai tiesību normai atpakaļejošu spēku, jo tas nepadara GMI atļauju piemērojamu Nīderlandes teritorijā pirms 2016. gada 1. maija.
Par lietas būtību
52.      Jānorāda, ka SMK 211. panta 1. punkta pirmās daļas a) apakšpunkts (40) ir līdzīgs KMK 85. pantam, lasot to kopsakarā ar šā kodeksa 84. panta 1. punkta b) apakšpunkta piekto ievilkumu, jo tajā ir prasīta arī muitas dienestu atļauja, lai varētu izmantot izvešanas pārstrādei procedūru. Līdz ar to no 2016. gada 1. maija, tāpat kā tas bija paredzēts agrākajos muitas tiesību aktos, uzņēmējs nevar uz laiku izvedamām precēm piemērot šo muitas procedūru un saņemt SMK 259. panta 1. punktā paredzēto atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļa saskaņā ar šo procedūru, ja tam nav muitas dienestu izsniegtas atļaujas.
53.      Šajā gadījumā, ņemot vērā, ka SMKĪR 261. panta 1. punkta c) apakšpunkts no 2016. gada 1. maija ir piemērojams attiecīgajai GMI piešķirtajai atļaujai, minētā atļauja no šā datuma tātad bija piemērojama Nīderlandes teritorijā, pat ja šīs dalībvalsts muitas dienesti nebija devuši iepriekšēju piekrišanu. Tādējādi, tā kā uz to attiecas GMI piešķirtā atļauja, neapstrādātas zemesriekstu eļļas eksports uz Šveici no 2016. gada 1. maija būtu uzskatāms par precēm, kuras izvestas uz laiku un kurām piemērota izvešanas pārstrādei procedūra muitas iestādē (NL000xxx).
54.      Tomēr izvešanas pārstrādei procedūras minētajām precēm tika piemērota muitas iestādē, kas nav norādīta SMK 211. panta 1. punkta pirmās daļas a) apakšpunktā paredzētajā atļaujā. Tādēļ jānoskaidro, vai procedūras piemērošana uz laiku izvedamām precēm atļaujā norādītajās piemērošanas iestādēs joprojām ir pienākums, kas izriet no jaunajiem muitas tiesību aktiem. Šajā ziņā jānorāda – SMK 211. panta 1. punkta otrajā daļā ir noteikts, ka atļauja izmantot muitas procedūru ietver nosacījumus, ar kādiem tā ir jāizmanto. No SMKDR A pielikuma izriet, ka atļaujā ir jābūt norādītai piemērošanas muitas iestādei vai iestādēm, kurās ir jānodod uz laiku izvedamās preces (41). Turklāt SMKDR 1. panta 17. punktā “piemērošanas muitas iestāde” ir definēta kā iestāde, kas norādīta atļaujā izmantot SMK 211. panta 1. punkta pirmās daļas a) apakšpunktā paredzēto īpašo procedūru un kas ir pilnvarota izlaist preces īpašajai procedūrai. Bez tam SMKĪR 263. pantā ir noteikts, ka izņēmuma gadījumos kompetentais muitas dienests var atļaut iesniegt muitas deklarāciju muitas iestādē, kas nav norādīta atļaujā. Tādējādi saskaņā ar jaunajiem tiesību aktiem procedūras piemērošana uz laiku izvedamām precēm piemērošanas muitas iestādē, kas norādīta SMK 211. panta 1. punkta pirmās daļas a) apakšpunktā paredzētajā atļaujā, ir pienākums, kas jāievēro, īstenojot izvešanas pārstrādei procedūru.
55.      No tā izriet, ka procedūras piemērošana uz laiku izvedamām precēm muitas iestādē, kas nav norādīta atļaujā, ir šā pienākuma neizpilde. Lai gan ir taisnība, ka, lai piešķirtu atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļa, SMK 259. panta 1. punktā nav skaidri prasīts ievērot nosacījumus un pienākumus saistībā ar izvešanas pārstrādei procedūru, šāda prasība tomēr būtībā izriet no šīs tiesību normas, neraugoties uz šā kodeksa 211. panta 1. punkta otrās daļas neviennozīmīgo formulējumu (42). Proti, pretējā gadījumā būtu iespējams izmantot šādu atbrīvojumu, lai gan minētie nosacījumi un pienākumi nav ievēroti, un tas nozīmētu to lietderīgās iedarbības zaudēšanu.
56.      Līdz ar to rodas jautājums, vai pienākumu neizpilde var tikt novērsta, lai saglabātu tiesības uz daļēju atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļa, laižot pārstrādātos produktus brīvā apgrozībā. Šajā ziņā, tā kā jaunajos tiesību aktos nav ietverta KMK 150. panta 2. punktam līdzīga tiesību norma, iesniedzējtiesa jautā, vai SMK 86. panta 6. punkts pēc analoģijas ir piemērojams muitas parāda rašanās gadījumā, pamatojoties uz 77. panta 1. punkta a) apakšpunktu, ņemot vērā pārstrādes produktu laišanu brīvā apgrozībā.
57.      SMK 86. panta 6. punktā tostarp ir noteikts – ja tiesību aktos muitas jomā ir paredzēts pilnīgs vai daļējs atbrīvojums no ievedmuitas nodokļa saskaņā ar šā kodeksa noteikumiem par izvešanu pārstrādei, šo atbrīvojumu piemēro arī tad, ja ir radies muitas parāds saskaņā ar SMK 79. vai 82. pantu, ar nosacījumu, ka muitas parāda rašanās iemesls nav mēģinājums izvairīties no nodokļu maksāšanas. No šīs tiesību normas gramatiskās interpretācijas izriet, ka tā nav piemērojama muitas parāda rašanās gadījumā sakarā ar laišanu brīvā apgrozībā, pamatojoties uz šā kodeksa 77. panta 1. punkta a) apakšpunktu.
58.      Šo gramatisko interpretāciju atbalsta konteksts, kurā šis noteikums ietilpst. Proti, SMK 79. un 82. pants attiecas tikai uz muitas parādiem, kas radušies muitas tiesību aktos paredzēto pienākumu neizpildes vai noteiktu nosacījumu neievērošanas dēļ. Taču ārpussavienības preču laišana brīvā apgrozībā nav viens no SMK 79. un 82. pantā minētajiem gadījumiem.
59.      Turklāt attiecībā uz SMK 86. panta 6. punkta mērķi jānorāda, ka šī tiesību norma aizstāj KMK 212.a pantu, kas tika ieviests ar Regulu (EK) Nr. 82/97 (43) un paplašināts, attiecinot to arī uz izvešanas pārstrādei preferenciālo aplikšanu ar nodokli, pieņemot Regulu (EK) Nr. 2700/2000 (44). No pēdējās minētās regulas 9. apsvēruma izriet, ka likumdevējs ir vēlējies šo paplašināšanu “arī tad, ja muitas parāds radies tādu iemeslu dēļ, kas nav preču laišana brīvā apgrozībā”. Tādēļ KMK 212.a pants, kas grozīts ar Regulu Nr. 2700/2000, attiecās tikai uz gadījumiem, kad muitas parāds radies sakarā ar noteiktu muitas noteikumu pārkāpumiem, pamatojoties uz KMK 202.–205., 210. vai 211. pantu, nevis sakarā ar laišanu brīvā apgrozībā, pamatojoties uz šā kodeksa 201. panta 1. punkta a) apakšpunktu. Tātad arī šā iemesla dēļ SMK 86. panta 6. punkts attiecas tikai uz gadījumiem, kad muitas parāds rodas, neievērojot 79. vai 82. pantu, nevis sakarā ar laišanu brīvā apgrozībā saskaņā ar šā kodeksa 77. panta 1. punkta a) apakšpunktu.
60.      Prasītāja pamatlietā apgalvo, ka 86. panta 6. punkts pēc analoģijas būtu jāpiemēro gadījumā, ja muitas parāds rodas no laišanas brīvā apgrozībā, pamatojoties uz SMK 77. panta 1. punkta a) apakšpunktu, jo muitas tiesību aktos ir nepilnības. Saskaņā ar judikatūru tāda noteikuma piemērošana pēc analoģijas attiecībā uz tirgus dalībnieku ir iespējama, ja tiesiskais režīms, no kura tas izriet, pirmkārt, ir ļoti līdzīgs tam režīmam, kuru ir lūgts piemērot pēc analoģijas, un, otrkārt, ja tajā ir trūkums, kas nav saderīgs ar Savienības tiesību vispārēju principu un ko šī piemērošana pēc analoģijas ļauj novērst (45).
61.      Pirmām kārtām, nešķiet, ka tiesiskajā regulējumā būtu izlaidums, kas pamatotu SMK 86. panta 6. punkta piemērošanu pēc analoģijas muitas parāda rašanās gadījumā, pamatojoties uz šā kodeksa 77. panta 1. punkta a) apakšpunktu. Proti, ja likumdevējs būtu vēlējies SMK 86. panta 6. punktu attiecināt arī uz muitas parādiem, kas radušies sakarā ar laišanu brīvā apgrozībā, tas nebūtu skaidri attiecinājis šo tiesību normu tikai uz muitas parādiem, kas nav radušies sakarā ar laišanu brīvā apgrozībā. Šajā ziņā no SMK 32. apsvēruma izriet, ka likumdevējs ir vēlējies nošķirt, pirmkārt, gadījumus, kad ievedmuitas parāds rodas, iesniedzot muitas deklarāciju laišanai brīvā apgrozībā vai pagaidu ievešanai (proti, SMK 77. panta 1. punktā minētos gadījumus), un, otrkārt, visus pārējos ievedmuitas parāda rašanās gadījumus (proti, SMK 79. panta 1. punktā minētos gadījumus). Turklāt, ciktāl 86. panta 6. punkts attiecas tikai uz ievedmuitas parādiem, kas radušies, pamatojoties uz SMK 79. pantu, izmantojot izvešanas pārstrādei procedūru, šī tiesību norma attiecas tikai uz pienākumu neizpildi, kas notikusi laikā starp pārstrādāto produktu atkārtotu ievešanu Savienībā un to laišanu brīvā apgrozībā. Tādējādi SMK 86. panta 6. punkts būtu piemērojams it īpaši pārstrādātiem produktiem, kuriem pēc to atpakaļievešanas Savienībā piemēro tranzīta procedūru un šī procedūra netiek pareizi piemērota (46).
62.      Otrām kārtām, prasītāja uzskata, ka SMK 86. panta 6. punkta piemērošana pēc analoģijas esot pamatota ar to, ka pastāv atšķirīga attieksme salīdzinājumā ar uzņēmējiem, kuri izmanto ievešanas pārstrādei procedūru un kuru pārkāpumi, īstenojot šo procedūru, var tikt novērsti, piemērojot SMK 124. panta 1. punkta h) apakšpunktu. Taču iepriekšminētā tiesību norma par tādu muitas parādu dzēšanu, kas radušies pārkāpumu dēļ, man šķiet piemērojama arī izvešanas pārstrādei procedūras izmantošanas gadījumā. Proti, pienākumu neizpilde brīdī, kad precei tiek piemērota izvešanas pārstrādei procedūra, teorētiski (47) varētu radīt izvedmuitas parādu, pamatojoties uz SMK 82. panta 1. punkta a) apakšpunktu, jo nav izpildīts kāds no pienākumiem, kas ir noteikts muitas tiesību aktos, kuri piemērojami preču izvešanai. Tādējādi šāda muitas parāda dzēšanas nolūkā uzņēmējs, kas izmanto izvešanas pārstrādei procedūru, gadījumos, kad ir paredzēti izvedmuitas nodokļi, varētu atsaukties uz SMK 124. panta 1. punkta h) apakšpunktu.
63.      Protams, kā norāda prasītāja pamatlietā, SMK 38. apsvērumā ir prasīts ņemt vērā attiecīgās personas godprātību gadījumos, kad muitas parāds ir radies saistībā ar tiesību aktu muitas jomā neievērošanu. Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai gan Savienības tiesību akta preambula var precizēt šā akta tiesību normu saturu un sniedz interpretācijas elementus, kas var izskaidrot minētā akta autora gribu, tai nav juridiski saistoša spēka un uz to nevar atsaukties, lai atkāptos no pašām attiecīgā akta normām vai lai šīs normas interpretētu acīmredzami pretēji to formulējumam (48).
64.      Tāpēc uzskatu, ka SMK 86. panta 6. punkts nav jāpiemēro pēc analoģijas muitas parāda rašanās gadījumā, pamatojoties uz šā kodeksa 77. panta 1. punkta a) apakšpunktu.
65.      Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, iesaku Vispārējai tiesai uz jautājumiem par jaunajiem muitas tiesību aktiem atbildēt, ka SMK 211. panta 1. punkta pirmās daļas a) apakšpunkts, lasot to kopsakarā ar šīs tiesību normas otro daļu, jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj SMK 259. panta 1. punktā paredzēto daļējo atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļa, ja no 2016. gada 1. maija izvešanas pārstrādei procedūra uz laiku izvedamām precēm tiek piemērota piemērošanas muitas iestādē, kas nav norādīta atļaujā izmantot šo īpašo muitas procedūru. Turklāt SMK 86. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas pēc analoģijas nav piemērojams gadījumā, kad muitas parāds rodas, pamatojoties uz SMK 77. panta 1. punkta a) apakšpunktu.
Secinājumi
66.      Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, iesaku Vispārējai tiesai uz Bundesfinanzhof (Federālā finanšu tiesa, Vācija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)      Situācijā, kurā līdz 2016. gada 30. aprīlim Savienības precēm izvešanai uz trešo valsti, lai tur veiktu to pārstrādi, muitas procedūra tika piemērota tādas dalībvalsts piemērošanas muitas iestādē, kuras muitas dienests nav devis iepriekšēju piekrišanu, lai izsniegtu vienotu atļauju izmantot izvešanas pārstrādei procedūru:
–        Padomes Regulas (EEK) Nr. 2913/92 (1992. gada 12. oktobris) par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 85. pants, lasot to kopsakarā ar šīs regulas 84. panta 1. punkta b) apakšpunkta piekto ievilkumu, kā arī Komisijas Regulas (EEK) Nr. 2454/93 (1993. gada 2. jūlijs), ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Komisijas 2001. gada 4. maija Regulu (EK) Nr. 993/2001, 500. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj Regulas Nr. 2913/92
145. panta 1. punktā paredzēto daļējo atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļa saistībā ar izvešanu pārstrādei;
–        Regulas Nr. 2913/92
150. panta 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tas nav piemērojams.
2)      Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 952/2013 (2013. gada 9. oktobris), ar ko izveido Savienības Muitas kodeksu, 211. panta 1. punkta pirmās daļas a) apakšpunkts, lasot to kopsakarā ar šīs tiesību normas otro daļu,
jāinterpretē tādējādi, ka
tas nepieļauj minētās regulas 259. panta 1. punktā paredzēto daļējo atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļa, ja no 2016. gada 1. maija izvešanas pārstrādei procedūra uz laiku izvedamām precēm tiek piemērota piemērošanas muitas iestādē, kas nav norādīta atļaujā izmantot šo īpašo muitas procedūru.
Regulas Nr. 952/2013 86. panta 6. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
tas pēc analoģijas nav piemērojams gadījumā, kad muitas parāds rodas, pamatojoties uz šīs regulas 77. panta 1. punkta a) apakšpunktu.
M. Brkan
Sniegti atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2025. gada 26. novembrī.
[Paraksti]
1      Oriģinālvaloda – franču.
2      Skat. it īpaši Padomes Regulas (EEK) Nr. 2473/86 (1986. gada 24. jūlijs) par izvešanas pārstrādei procedūru un standarta apmaiņas sistēmu (OV 1986, L 212, 1. lpp.) pirmo apsvērumu. Skat. arī Fabio, M., Customs law of the European Union, Wolters Kluwer, 2012, it īpaši 14‑5. punkts; Lyons, T., EU Customs Law, 3. izd., Oxford University Press, 2018, it īpaši 436. un 453. lpp.
3      Padomes Regula (EEK) Nr. 2913/92 (1992. gada 12. oktobris) par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV 1992, L 302, 1. lpp.).
4      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 952/2013 (2013. gada 9. oktobris), ar ko izveido Savienības Muitas kodeksu (OV 2013, L 269, 1. lpp.).
5      KMK darbības, ko veic ar precēm, kuras eksportē uz trešo valsti, [franču valodas versijā] tiek sauktas par “perfectionnement” [pārstrādi] (skat. 145. panta 3. punkta b) apakšpunktu), savukārt SMK [franču valodas versijā] tās tiek sauktas par “transformation” [pārstrādi] (skat. 5. panta 37. punktu).
6      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 21. jūlijs, Argos Supply Trading (C‑4/15, EU:C:2016:580, 39. punkts un tajā minētā judikatūra).
7      KMK produktus, kam veiktas pārstrādes darbības, sauc par “kompensācijas produktiem” (skat. 145. panta 3. punkta c) apakšpunktu), savukārt SMK tos sauc par “pārstrādātiem produktiem” (skat. 5. panta 30. punktu).
8      Komisijas Regula (EEK) Nr. 2454/93 (1993. gada 2. jūlijs), ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK)
Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV 1993, L 253, 1. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Komisijas 2001. gada 4. maija Regulu (EK) Nr. 993/2001 (OV 2001, L 141, 1. lpp.).
9      Komisijas Deleģētā regula (ES) 2015/2446 (2015. gada 28. jūlijs), ar ko papildina Regulu Nr. 952/2013 (OV 2015, L 343, 1. lpp.).
10      Komisijas Īstenošanas regula (ES) 2015/2447 (2015. gada 24. novembris), ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus, kas vajadzīgi, lai īstenotu konkrētus noteikumus Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) Nr. 952/2013, ar ko izveido Savienības Muitas kodeksu (OV 2015, L 343, 558. lpp.).
11      KMK 85. pants, pēc tam – SMK 211. panta 1. punkta pirmās daļas a) apakšpunkts.
12      KMK 87. panta 1. punkts, pēc tam – SMK 211. panta 1. punkta otrā daļa.
13      KMKĪR 277. pants un 589. panta 1. punkts un SMK 269. panta 3. punkts.
14      Nīderlandes muitas iestāde piekrita grozījumiem eksporta deklarācijās, konkrētāk, attiecībā uz muitas procedūras kodiem.
15      Labojums Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) Nr. 952/2013 (2013. gada 9. oktobris), ar ko izveido Savienības Muitas kodeksu (OV 2013, L 287, 90. lpp.).
16      Lai gan lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav precizēts GMI 2014. gada 1. decembrī piešķirtās atļaujas termiņš, tai noteikti bija ierobežots termiņš. Proti, KMKĪR 507. panta 3. punktā bija paredzēts, ka tad, ja tiek izmantota izvešana pārstrādei, principā atļaujas derīguma termiņam nevajadzētu pārsniegt trīs gadus.
17      KMKĪR, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Komisijas 2008. gada 17. novembra Regulu (EK) Nr. 1192/2008 (OV 2008, L 329, 1. lpp.), 1. panta 13. punkta trešais ievilkums.
18      Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru apstāklis, ka valsts tiesa, formāli izsakoties, prejudiciālo jautājumu ir formulējusi, atsaucoties uz atsevišķām Savienības tiesību normām, neliedz Vispārējai tiesai sniegt šai tiesai visus interpretācijas elementus, kas tai var būt noderīgi, izspriežot izskatāmo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa savu jautājumu formulējumā uz tiem ir atsaukusies. Šajā ziņā Vispārējai tiesai no visas valsts tiesas sniegtās informācijas un tostarp no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatojuma ir jānošķir tie Savienības tiesību elementi, kuriem ir nepieciešama interpretācija, ņemot vērā strīda priekšmetu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 19. marts, “Agro In 2001”, C‑234/18, EU:C:2020:221, 46. punkts un tajā minētā judikatūra).
19      Šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta H. Saugmandsgora Ēes [H. Saugmandsgaard Øe] secinājumus lietā Argos Supply Trading (C‑4/15, EU:C:2016:223, 70. punkts). Skat. arī Giffoni, M., Le réglementation douanière de l’Union européenne, L.G.D.J., 2012, it īpaši 247. lpp.
20      Jānorāda – Tiesa ir nospriedusi, ka jēdziens “pārstrādātāji” KMK 148. panta c) punkta izpratnē jāinterpretē plaši un tajā jāiekļauj ne tikai kompensācijas produktiem analogu produktu Savienības ražotāji, bet arī dažādi tāda produkta Savienības ražotāji, kas ir analogs izejvielām vai ārpussavienības produktiem, kurus paredzēts iekļaut pārstrādes darbībās Savienības uz laiku izvedamām precēm (spriedums,
2016. gada 21. jūlijs, Argos Supply Trading, C‑4/15, EU:C:2016:580, 45. punkts).
21      KMKĪR 588. panta 1. punkts.
22      KMKĪR 517. panta 1. punkts.
23      Tas attiecas uz četriem gadījumiem, kas minēti KMKĪR 497. panta 3. punkta d) apakšpunktā.
24      Sīku vienotas atļaujas pieņemšanas procedūras aprakstu skat. Henke, R., “Artikel 85”, Zollkodex, C. H. Beck, 6. izd., 2013, 21.–24. punkts.
25      KMKĪR 496. panta h) punkts.
26      KMKĪR 586. panta 1. punkts.
27      KMKĪR 588. panta 1. punkts.
28      KMKĪR 517. panta 1. punkts.
29      Atļaujas izmantot izvešanas pārstrādei procedūru ierobežotā piemērojamība to dalībvalstu teritorijā, kuras ir devušas piekrišanu, bija skaidri minēta KMKĪR 751. panta 2. punkta otrās daļas sākotnējā redakcijā. Lai gan šī tiesību norma tika atcelta 2001. gada 1. jūlijā saistībā ar Regulā Nr. 993/2001 paredzēto KMKĪR noteikumu racionalizāciju, man šķiet, ka KMKĪR 500. panta 1. punktā paredzētās prasības par iepriekšēju piekrišanu saglabāšana nozīmē, ka atļaujas teritoriālā piemērošanas joma attiecas tikai uz to dalībvalstu teritoriju, kuras ir devušas piekrišanu.
30      Šajā nozīmē skat., piemēram, Diemel, K., “Heilung von Verfehlungen im Zusammenhang mit der passiven Veredelung nach Art. 150 Abs. 2 ZK”, Zeitschrift für Zölle und Verbrauchsteuern, 2011, Nr. 4, it īpaši 93. lpp.
31      Spriedums, 2003. gada 2. oktobris, GEFCO (C‑411/01, EU:C:2003:536, 52. un 55. punkts).
32      Ja šāda vienošanās būtu pastāvējusi, būtu bijis iespējams vai nu aizstāt vienoto atļauju ar vienkāršu paziņojumu saskaņā ar šīs tiesību normas 1. punktu, vai pat atteikties no šāda paziņojuma, ja vienīgais elements, kas iesaista citu dalībvalsti, ir trīsstūrveida satiksme izvešanas pārstrādei ietvaros.
33      Saskaņā ar šo tiesību normu tikai kontroles muitas iestāde, proti, iestāde, kas atļaujā norādīta kā pilnvarota kontrolēt muitas procedūru, var atļaut muitas deklarācijas iesniegšanu citā iestādē, kas nav norādīta atļaujā.
34      Šajā tiesību normā “piemērošanas muitas iestāde” ir definēta kā muitas iestāde vai iestādes, kas atļaujā uzrādītas kā tādas, kam ir tiesības pieņemt deklarācijas, nododot preces kādai no procedūrām.
35      Lietā, kas bija par pamatu 2003. gada 2. oktobra spriedumam GEFCO (C‑411/01, EU:C:2003:536), Tiesa uzskatīja, ka KDK 150. panta 2. punkts ir piemērojams kļūdas gadījumā pagaidu izvešanas deklarācijās, proti, ja kļūda pieļauta, precēm piemērojot izvešanas pārstrādei procedūru.
36      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 21. oktobris, Beeren-, Wild-, Feinfrucht (C‑825/19, EU:C:2021:869, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
37      Muitas jomā tiesību normas, kas ir noteicošas muitas parāda pastāvēšanai, ir materiālās tiesību normas. Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 21. oktobris, Beeren-, Wild-, Feinfrucht (C‑825/19, EU:C:2021:869, 33. punkts). Skat. arī judikatūras kopsavilkumu, kas izklāstīts ģenerāladvokāta J. Tančeva [E. Tanchev] secinājumos lietā Beeren-, Wild-, Feinfrucht (C‑825/19, EU:C:2021:453, 22.–27. punkts).
38      Tiesa nesen uzskatīja, ka individuālu radiofrekvenču izmantošanas tiesību piešķiršana ar atļauju uz 15 gadiem ir radusies un galīgi nostabilizējusies situācija. Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 27. februāris, T ‑ 2 (C‑562/23, EU:C:2025:126, 45. punkts).
39      Jauno tiesību aktu noteikumi, kas piemērojami izvešanas pārstrādei procedūrai, ir iekļauti SMKDR 90. pielikuma 27. ailē.
40      SMK 211. pants ir iekļauts to noteikumu sarakstā, kas minēti SMKDR 90. pielikumā un kas ir piemērojami izvešanai pārstrādei no 2016. gada 1. maija.
41      Saskaņā ar SMKDR A pielikumu norāde uz piemērošanas muitas iestādi vai iestādēm (t.i., identifikācijas elements 4/10) ir kopēja datu prasība attiecībā uz pieteikumiem un lēmumiem, kas tostarp ir jāiekļauj izvešanas pārstrādei atļaujās (8.b sleja).
42      SMK 259. panta 1. punkta otrais teikums, kā tas ir formulēts, varētu likt domāt, ka atļaujas nosacījumu ievērošana būtu nepieciešama tikai tad, ja persona, kas nav atļaujas turētājs, iesniedz pieteikumu atbrīvojuma saņemšanai, laižot pārstrādātos produktus brīvā apgrozībā.
43      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (1996. gada 19. decembris), ar ko groza Regulu Nr. 2913/92 (OV 1997, L 17, 1. lpp.).
44      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2000. gada 16. novembris), ar ko groza Regulu Nr. 2913/92 (OV 2000, L 311, 17. lpp.).
45      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 11. novembris, Grootes (C‑152/09, EU:C:2010:671, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
46      Šajā nozīmē skat. Traub, T., “Artikel 86”, UZK, Zollkodex der Union, 9. izd., C. H. Beck, 2025, 73. punkts.
47      Praksē preces, uz kurām attiecas izvedmuitas nodoklis, ir reti sastopamas. Šajā nozīmē skat. Böhne, M., “Art. 267”, UZK, Zollkodex der Union, 9. izd., C. H. Beck, 2025, 10. punkts.
48      Spriedums, 2024. gada 21. marts, LEA (C‑10/22, EU:C:2024:254, 51. punkts un tajā minētā judikatūra).