62024TC0643
ĢENERĀLADVOKĀTA HOSĒ MARTINA I PERESA DE NANKLARESA [JOSÉ MARTÍN Y PÉREZ DE NANCLARES]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 3. decembrī (
1
)
Lieta T‑643/24
Centrul Român pentru Administrarea Drepturilor Artiștilor Interpreți (Credidam)
pret
Cristian General Serv SRL
(Curtea de Apel București (Bukarestes apelācijas tiesa, Rumānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Nodokļi – Pievienotās vērtības nodoklis (PVN) – Direktīvas 2006/112/EK 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts, 24. panta 1. punkts un 25. pants – Jēdziens “pakalpojumu sniegšana par atlīdzību” – Autortiesību kolektīvā pārvaldība – Maksa par aizsargāto muzikālo darbu izziņošanu sabiedrībai – Papildu maksa, kas tiek piemērota licences neesamības gadījumā – Direktīvas 2006/112 73. pants – Nodokļa bāze – Jēdziens “atlīdzība”
I. Ievads
1.
Taisnīga pārdošanas cena izriet no cilvēku kopīga vērtējuma, kā to Salamankā mēdza mācīt Fransisko de Vitorija [Francisco de Vitoria] (
2
). Neizslēdzu, ka šī ekonomiskās filozofijas doma ir varējusi iedvesmot Curtea de Apel Bucureşti (Bukarestes apelācijas tiesa, Rumānija), kad tā nolēma vērsties Tiesā, lai in fine noteiktu pievienotās vērtības nodokļa (PVN) bāzi, ja pastāv noteikums, kas paredz trīskāršot pakalpojuma cenu.
2.
Konkrētāk, šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir izvirzīti divi jautājumi par Direktīvas 2006/112/EK (
3
) interpretāciju, kuri iekļaujas jau iedibinātajā judikatūrā.
3.
No vienas puses, jāpārbauda, vai pastāv “pakalpojumu sniegšana par atlīdzību”, proti, būtībā savstarpēja pakalpojumu apmaiņa, ja lietotājam, kurš ir veicis aizsargātu muzikālu darbu izziņošanu sabiedrībai, iepriekš neiegūstot licenci, ir pienākums ex lege samaksāt maksu par šo izziņošanu. Atbilde noteiks, vai apsvērumi, kas izklāstīti 2021. gada 21. janvāra spriedumāUCMR – ADA (C‑501/19, turpmāk tekstā – “spriedums UCMR”, EU:C:2021:50), no kura izriet, ka tādu licenču piešķiršana, kuras, samaksājot atlīdzību, ļauj veikt šādu izziņošanu, faktiski ir ar PVN apliekams darījums, mutatis mutandis ir piemērojami licences neesamības gadījumā.
4.
No otras puses, izskatāmā lieta dod iespēju precizēt jēdziena “atlīdzība” ietvaru gadījumā, kad daļai no atlīdzības ir sodošas vai kompensējošas iezīmes. Proti, lietotājam, kurš nav iegādājies licenci, ir jāmaksā trīskārša maksas pamatsumma. Pieņemot, ka runa patiešām ir par “pakalpojumu sniegšanu par atlīdzību”, būs jānosaka, vai PVN ir jāmaksā par palielināto summu vai tikai par šīs maksas pamatsummu. Šajā ziņā ierosināšu izvērtēt kritērijus, kuri ļauj noteikt, vai saikne starp papildu maksu un sniegto pakalpojumu ir pietiekami tieša, lai secinātu, ka pastāv abpusēja izpildījuma attiecības.
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Savienības tiesības
5.
Saskaņā ar Direktīvas 2006/112 2. panta 1. punkta c) apakšpunktu pievienotās vērtības nodoklis (PVN) tiek uzlikts “pakalpojumu sniegšanai, ko par atlīdzību kādā dalībvalsts teritorijā veic nodokļa maksātājs, kas rīkojas kā tāds”.
6.
Saskaņā ar šīs direktīvas 24. panta 1. punktu ““pakalpojumu sniegšana” ir jebkurš darījums, kas nav preču piegāde”.
7.
Minētās direktīvas 25. pants noteic:
“Pakalpojumu sniegšana, inter alia, var būt viens no šādiem darījumiem:
a)
nemateriālā īpašuma nodošana [..];
b)
pienākums [..] pieļaut kādu darbību vai situāciju;
c)
pakalpojuma sniegšana, [..] pildot kādu tiesību aktu.”
8.
Šīs pašas direktīvas 73. pantā ir noteikts, ka “[..] pakalpojumu sniegšanai, uz ko neattiecas 74. līdz 77. pants, summa, kurai uzliek nodokli, ir visa summa, kas veido atlīdzību, kuru [..] pakalpojumu sniedzējs par šiem darījumiem ir saņēmis vai saņems no [..] pakalpojumu saņēmēja [..]”.
B.
Rumānijas tiesības
9.
2015. gada 8. septembraLegea nr. 227/2015 privind Codul fiscal (Likums Nr. 227/2015 par nodokļu kodeksu; 2015. gada 10. septembraMonitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 688), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, 268. un 271. pantā ir ietvertas tiesību normas, kuru mērķis ir transponēt Direktīvas 2006/112 2. panta 1. punkta c) apakšpunktu, kā arī šīs direktīvas 24. un 25. pantu.
10.
Saskaņā ar šā likuma 286. panta 4. punkta b) apakšpunktu “summa, kurai uzliek nodokli, neietver [..] soda naudas un jebkādu citu summu, ko pieprasa par līgumisku pienākumu [..] neizpildi, ja tā iekasēta, pārsniedzot nolīgtās cenas un/vai tarifus”.
11.
1996. gada 14. martaLegea nr. 8/1996 privind dreptul de autor și drepturile conexe (Likums Nr. 8/1996 par autortiesībām un blakustiesībām, turpmāk tekstā – “Likums Nr. 8/1996”) (1996. gada 26. martaMonitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 60), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, 98. un 121. pantā ir noteiktas konkrētas autortiesību vai blakustiesību īpašnieku tiesības un pienākumi. No tā it īpaši izriet, ka šiem tiesību īpašniekiem ir ekskluzīvas tiesības aizliegt sava darba pārraidīšanu un izziņošanu sabiedrībai, izņemot gadījumu, ja tas jau ir fiksēts [ierakstā] vai pārraidīts.
12.
Šajās tiesību normās turklāt ir paredzēta maksa par aizsargāto darbu izmantošanu, ko iekasē autortiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācija, kā arī noteikumi, kuri ļauj izstrādāt metodoloģiju, kas piemērojama šīs atlīdzības apmēra noteikšanai.
13.
Šajā gadījumā piemērojamā metodoloģija ir paredzēta Oficiul Român pentru Drepturile de Autor (Rumānijas Autortiesību birojs) Lēmumā Nr. 120/2016, kas publicēts Monitorul Oficial al României. No tā izriet, ka maksas apmērā tiek ņemti vērā tādi kritēriji kā to telpu platība, kurās notiek izziņošana sabiedrībai, izmitināšanas struktūras istabu skaits, tās atrašanās vieta un telpu veids.
14.
Minētā summa ir jāsamaksā attiecīgajai autortiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācijai, pamatojoties uz neekskluzīvu licenci aizsargāto darbu izmantošanai. Saskaņā ar šīs metodoloģijas 3.12. punktu, ja šo izmantošanu licence neaptver, maksājamā summa tiek trīskāršota.
III. Tiesvedības rašanās fakti un lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
15.
Pamatlietā strīds ir starp Centrul Român pentru Administrarea Drepturilor Artiștilor Interpreți (Rumānijas mākslinieku‑izpildītāju tiesību pārvaldības centrs, turpmāk tekstā – “Credidam”), kas ir autortiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācija, un Rumānijā reģistrētu sabiedrību Cristian General Serv SRL par maksu, kas pēdējai minētajai esot jāmaksā par aizsargāto muzikālo darbu izplatīšanu.
16.
Minētā sabiedrība šādus darbus izplatīja tūristu izmitināšanas iestādē [viesu namā], lai gan Credidam tai iepriekš nebija piešķīrusi nepieciešamo licenci. Saskaņā ar Rumānijas tiesisko regulējumu šādā gadījumā maksas apmērs esot jātrīskāršo.
17.
Iesniedzējtiesa, kurā tika iesniegta apelācijas sūdzība, norāda, ka Credidam ir lūgusi iekļaut PVN pieprasītajās summās, savukārt atbildētāja pamatlietā uzskata, ka šis nodoklis nav jāmaksā (
4
).
18.
Ņemot vērā Tiesas judikatūru (
5
), iesniedzējtiesa uzskata, ka ir jāpārbauda, vai autortiesību īpašnieki veic darījumu, kas jākvalificē kā “pakalpojumu sniegšana par atlīdzību”, kura apliekama ar PVN, ja persona aizsargātos darbus izziņo sabiedrībai, neiegūstot nepieciešamo licenci no Credidam. Attiecīgā gadījumā, lai aprēķinātu maksājamo PVN, esot jānosaka, vai atlīdzība par šo pakalpojumu ietver tikai maksas pamatsummu vai arī PVN ir jāaprēķina, ņemot vērā trīskāršo summu, kas būtu jāmaksā licences neesamības gadījumā.
19.
Šādos apstākļos Curtea de Apel București (Bukarestes apelācijas tiesa, Rumānija) nolēma apturēt tiesvedību un atbilstoši LESD 267. pantā paredzētajai procedūrai uzdot šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai, interpretējot Direktīvas [2006/112] 2. panta 1. punkta c) apakšpunkta, 24. panta 1. punkta un 25. panta a) punkta tiesību normas, blakustiesību īpašnieki īsteno pakalpojuma sniegšanu par atlīdzību, kad lietotājs veic aizsargāto darbu izziņošanu sabiedrībai bez licences šim nolūkam?
2)
Vai atbilde uz pirmo jautājumu ir atkarīga no apstākļa, ka saskaņā ar valsts tiesībām šādu blakustiesību īpašniekam nav iespējas iebilst pret izmantošanām, bet ir vienīgi tiesības uz vienreizēju taisnīgu atlīdzību, vai [atkarīga] no aprēķina metodes, ko izmanto maksājamo summu noteikšanai?”
IV. Tiesvedība Tiesā un Vispārējā tiesā
20.
Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesas kancelejā tika iesniegts 2024. gada 22. novembrī. Piemērojot Eiropas Savienības Tiesas statūtu 50.b pantu, šis lūgums tika nodots Vispārējai tiesai, kura nolēma taisīt spriedumu, nerīkojot tiesas sēdi mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai.
21.
Rakstveida apsvērumus iesniedza Credidam, Rumānijas valdība un Eiropas Komisija.
V. Juridiskā analīze
A.
Ievada apsvērumi
22.
Izskatāmās lietas īpatnība ir tāda, ka iesniedzējtiesas jautājumi attiecas uz problemātiku, kas iekļaujas to problēmu, kuras tika izskatītas spriedumā UCMR (
6
), tiešā turpinājumā.
23.
Lieta, kurā taisīts šis spriedums – kas tika pasludināts saistībā ar Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Augstā kasācijas tiesa, Rumānija) iesniegto lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu –, principā attiecas uz to pašu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir aplūkojams pamatlietā, proti, Likumu Nr. 8/1996. Turklāt uzdotajos jautājumos bija prasīts interpretēt Direktīvas 2006/112 tās pašas tiesību normas, proti, it īpaši tās 2. panta 1. punkta c) apakšpunktu, no kura būtībā izriet, ka “pakalpojumu sniegšana”, kas veikta “par atlīdzību”, ir jāapliek ar PVN.
24.
Tādēļ izskatāmajā lietā uzdotie jautājumi jāizvērtē, ņemot vērā šo spriedumu.
25.
Šajā ziņā man šķiet, ka lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu teksts ļauj precizēt, kāds tieši ir tā tvērums. No vienas puses, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai šajā gadījumā autortiesību īpašnieki, kurus pārstāv kolektīvā pārvaldījuma organizācija, ir veikuši “pakalpojumu sniegšanu” un, attiecīgā gadījumā, vai jāuzskata, ka tā ir veikta “par atlīdzību”, it īpaši ņemot vērā kārtību, kas paredzēta Rumānijas tiesiskajā regulējumā, lai noteiktu maksu, kas lietotājiem jāmaksā. No otras puses, apstiprinošas atbildes gadījumā šī tiesa aicina it īpaši izvērtēt “atlīdzības” elementu saistībā ar šo pakalpojumu sniegšanu, lai noteiktu, vai PVN ir jāaprēķina, pamatojoties uz maksas pamatsummu vai tās trīskāršo summu.
26.
Tādējādi ierosinu Vispārējai tiesai uzdotos jautājumus pārformulēt šādi: pirmā jautājuma mērķis ir noskaidrot, vai Direktīvas 2006/112 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts, 24. panta 1. punkts un 25. panta b) un c) punkts jāinterpretē tādējādi, ka tiesiskajā regulējumā noteiktais pienākums pret maksu pieļaut aizsargāto darbu izziņošanu sabiedrībai, ko veic lietotājs, kurš iepriekš nav saņēmis šim nolūkam nepieciešamo licenci, ir jākvalificē kā “pakalpojumu sniegšana par atlīdzību”; un otrā jautājuma mērķis ir noteikt, vai Direktīvas 2006/112 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts, lasot to kopsakarā ar šīs direktīvas 73. pantu, jāinterpretē tādējādi, ka atlīdzību, kura maksājama par aizsargāto darbu izziņošanu sabiedrībai un kuru veido pamatmaksa un papildu maksa, kas tiek piemērota, ja pirms šīs izziņošanas nav iegūta licence, var kvalificēt kā “atlīdzību”.
27.
Šajos secinājumos analizēšu, pirmām kārtām, pakalpojumu sniegšanas esamību, kā arī atlīdzības elementu saistībā ar to (B) un, otrām kārtām, konkrēto problemātiku, kas attiecas uz šīs maksas apmēru (C).
B.
Par “pakalpojumu sniegšanas par atlīdzību” esamību
28.
No sprieduma UCMR izriet, ka atļauja, izmantojot licences piešķiršanu pret atlīdzību, aizsargāto darbu izziņošanai sabiedrībai veido “pakalpojumu sniegšanu par atlīdzību” Direktīvas 2006/112 2. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē (
7
).
29.
Savukārt šā sprieduma pamatojumā nav autonomi izskatīts jautājums, vai, ņemot vērā definīciju un neizsmeļošos piemērus, kuri ietverti Direktīvas 2006/112 24. un 25. pantā, šī darbība jākvalificē kā “pakalpojumu sniegšana”. Proti, Tiesa ir koncentrējusies uz vārdu “par atlīdzību” interpretāciju, izvērtējot lietotāju, kuri aizsargātos darbus izziņoja sabiedrībai, finansiālās saistības.
30.
Konkrētāk, spriedumā UCMR ir atgādināts, ka pakalpojums tiek sniegts par atlīdzību, ja, pastāvot tiesiskajām attiecībām, pakalpojumu sniedzējs saņem maksu, kas ir faktiska samaksa par sniegto pakalpojumu, un tā tas ir tad, ja pastāv tieša saikne starp šo maksu un šo individualizējamo pakalpojumu. Lietā, kurā taisīts šis spriedums, aplūkotais Rumānijas tiesiskais regulējums atbilda šiem kritērijiem, jo tajā bija noteiktas abpusēja izpildījuma attiecības starp autortiesību īpašniekiem, kurus pārstāv autortiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācija, un aizsargāto darbu lietotājiem. Proti, licences, ko šī organizācija piešķīra atbilstoši likumā noteiktam pienākumam, atļāva veikt šo darbu izziņošanu sabiedrībai, samaksājot atlīdzību (
8
).
31.
Iesniedzējtiesa jautā, vai spriedumā UCMR izklāstītos apsvērumus var attiecināt uz izskatāmo lietu, jo atbildētāja pamatlietā nav lūgusi licenci pirms aizsargāto darbu izziņošanas sabiedrībai.
32.
Ierosinu turpinājumā šo jautājumu izskatīt divos posmos. Vispirms pievērsīšos jēdziena “pakalpojumu sniegšana” interpretācijai (1) un pēc tam – tā kritērija interpretācijai, kurš attiecas uz atlīdzības elementu saistībā ar šādiem pakalpojumiem (2).
1. Jēdziens “pakalpojumu sniegšana”
33.
Attiecībā uz jautājumu, vai izskatāmajā lietā ir veikta “pakalpojumu sniegšana”, neskarot pārbaudes, kas jāveic iesniedzējtiesai, norādīšu, ka Likumā Nr. 8/1996 ir paredzēts, pirmkārt, ka licences neesamības gadījumā tiesību īpašniekiem ir jāpieļauj aizsargāto darbu izziņošana sabiedrībai un, otrkārt, ka apmaiņā pret to lietotājam ir jāmaksā noteikta apmēra maksa (
9
). Saskaņā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Rumānijas tiesiskajā regulējumā tādējādi ir noteikta saistība starp lietotāju tiesībām uz izziņošanu un viņu pienākumu maksāt par šo tiesību izmantošanu.
34.
Manuprāt, šādu juridisko pienākumu pieļaut kādu darbību, kas paredzēts valsts tiesībās, var viegli pielīdzināt obligātajai licencēšanai, kas minēta spriedumā UCMR. Vismaz tas atbilst diviem no trim darījumiem, kuri indikatīvi uzskaitīti Direktīvas 2006/112 25. pantā un kuri ir pakalpojumu sniegšana (
10
). Runa ir par darījumiem, kas minēti šā panta b) un c) punktā, proti, attiecīgi pienākumu pieļaut kādu darbību un pakalpojuma sniegšanu, pildot kādu tiesību aktu.
35.
Vispārīgāk runājot, darbības, kas ļauj izmantot tiesības uz aizsargātu darbu izziņošanu sabiedrībai, kvalificēšanu par “pakalpojumu sniegšanu” apstiprina PVN “kā vispārēja patēriņa nodokļa” raksturs, kura mērķis ir “ar nodokli aplikt finansiālos izdevumus, kas rodas, iegūstot patēriņa preci [..], t.i., patērējamu labumu, neatkarīgi no tā, vai tas ir materiāls īpašums, kā tas ir piegādes gadījumā, vai nemateriāls īpašums, kā tas ir pakalpojuma gadījumā” (
11
).
2. Pakalpojumu sniegšanas atlīdzības raksturs
36.
Turklāt uzskatu, ka manis tikko identificētā pakalpojumu sniegšana ir veikta par atlīdzību. Šajā ziņā pietiek konstatēt, ka Rumānijas tiesiskajā regulējumā ir noteikta tieša saikne starp šo pakalpojumu sniegšanu un maksas samaksu. Tādējādi ar šo tiesisko regulējumu ir izveidotas tiesiskas attiecības, kurās ir savstarpējs izpildījums (
12
). Līgumattiecību neesamībai starp autortiesību īpašniekiem un lietotājiem nav nozīmes šajā ziņā. Proti, saskaņā ar judikatūru tiesiskajām attiecībām starp pakalpojuma sniedzēju un saņēmēju var būt publisks raksturs, kas ir noteikts tiesību aktos, kā tas turklāt izklāstīts Direktīvas 2006/112 25. panta c) punktā. Tātad šo attiecību tiesiskais raksturs neietekmē tiešas saiknes esamību starp veikto pakalpojumu sniegšanu un saņemto atlīdzību (
13
).
37.
Ņemot vērā judikatūru, būtībā to pašu iemeslu dēļ iesniedzējtiesas jautājumi par tiesiskā regulējuma noteikumiem, kuri, pamatojoties uz iepriekš noteiktiem kritērijiem, ļauj fiksēt maksājamās maksas apmēru, man nešķiet noteicoši (
14
).
38.
Vēlos piebilst, ka judikatūrā ir apstiprināts, ka izskatāmajā lietā veiktās izziņošanas sabiedrībai, iespējams, nelikumīgais raksturs arī nav izšķirošs elements, lai izvērtētu, vai pastāv pakalpojumu sniegšana par atlīdzību. Proti, nodokļu neitralitātes princips nepieļauj vispārīgu nelikumīgu un likumīgu darījumu nošķiršanu, un tas nozīmē, ka kritērijam par tiesisko attiecību esamību ir jābūt plašai nozīmei, kas ietver arī statūtos noteiktās attiecības (
15
).
39.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uzskatu, ka Direktīvas 2006/112 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts, 24. panta 1. punkts un 25. panta b) un c) punkts jāinterpretē tādējādi, ka tiesiskajā regulējumā noteiktais pienākums pret maksu pieļaut aizsargāto darbu izziņošanu sabiedrībai, ko veic lietotājs, kurš iepriekš nav saņēmis šim nolūkam nepieciešamo licenci, ir jākvalificē kā “pakalpojumu sniegšana par atlīdzību”.
C.
Par “tiešas saiknes” esamību starp pakalpojumu un papildu maksu, ko piemēro maksas pamatsummai
40.
Tagad izvērtēšu jautājumu, vai “atlīdzība” par pamatlietā aplūkojamo pakalpojumu ietver tikai maksas pamatsummu, kas aizsargāto darbu lietotājiem jāmaksā, vai arī jāuzskata, ka PVN ir jānosaka par šīs maksas palielināto summu.
41.
Pirms šīs problemātikas izskatīšanas, atgādināšu, ka, ņemot vērā šo secinājumu 36.–38. punktu, man šķiet skaidrs, ka maksas pamatsumma jākvalificē kā “atlīdzība”. Tātad vēl ir jāpārbauda, vai šo jēdzienu var piemērot arī tam apmēram, kas pārsniedz šo summu un kas turklāt būtu maksājams, ja lietotājs pirms aizsargāto darbu izziņošanas sabiedrībai nav ieguvis licenci. Līdz ar to savā pārbaudē koncentrēšos uz šīs papildu maksas kvalificēšanu attiecībā uz PVN.
42.
Manuprāt, izšķirošais elements saistībā ar šo kvalificēšanu ir šo secinājumu 30. punktā minētā prasība par “tiešu saikni” starp sniegto pakalpojumu un saņemto atlīdzību. Šīs prasības aprises ir gan pastāvīgās, gan kazuistiskās judikatūras priekšmets (
16
). Tomēr uzskatu, ka ir iespējams izdalīt dažus vispārīgākus kritērijus, kuri ļaus Vispārējai tiesai vai drīzāk iesniedzējtiesai (
17
) noteikt, vai šajā gadījumā papildu maksa ir pietiekami tieši saistīta ar aplūkojamo pakalpojuma sniegšanu.
43.
Ņemot vērā šos apsvērumus, turpinājumā analizēšu to kritēriju atbilstību, kuri attiecīgi ir saistīti ar pakalpojuma faktisku sniegšanu (1), iekasētās maksas apmēru (2) un maksājumu pamatu un mērķiem (3).
1. Pakalpojuma faktiska sniegšana
44.
Uzskatu, ka šajā jomā atbilstošā judikatūra ļauj nošķirt divus gadījumus.
45.
No vienas puses, runa ir par tādu maksājumu gadījumu, kuri tiek veikti neatkarīgi no pakalpojuma sniegšanas, un tādējādi ar nodokli apliekams darījums nepastāv. Piemēram, tā tas ir tādas atlīdzības gadījumā, kas tiek maksāta, lai kompensētu maksājuma kavējumu (
18
). Tas pats attiecas uz lauksaimniecības atbalstu, kas izmaksāts ražošanas samazināšanai, kurš ticis izvērtēts 1996. gada 29. februāra spriedumā Mohr (C‑215/94, EU:C:1996:72, 21. un 22. punkts) un 1997. gada 18. decembra spriedumā Landboden‑Agrardienste (C‑384/95, EU:C:1997:627, 23. un 24. punkts), ja nav patērējama labuma. Sliecos uzskatīt, ka šajā kategorijā varētu ietilpt arī pašvaldības īstenota kūrorta nodokļa iekasēšana, ar nosacījumu, ka šāds nodoklis finansē nevis individualizējamu pakalpojumu, bet vispārīgi veicina pašvaldības darbību (
19
).
46.
No otras puses, ja, kā tas ir šajā gadījumā, patērējams labums (
20
) faktiski ir ticis piešķirts personai (
21
), parasti ir diezgan skaidrs, ka maksājumi, kas veikti prima facie par šo labumu, ir jākvalificē kā “atlīdzība”. Tomēr pastāv daudzas situācijas, kurās šāda noteikšana nav tik acīmredzama. Neskaidrības, kas saistītas ar “tiešas saiknes” starp sniegto pakalpojumu un pakalpojumu sniedzēja saņemtajiem maksājumiem noteikšanu, bieži izriet no valsts tiesiskā regulējuma, kas veido attiecības starp pusēm un kas ne vienmēr ļauj nepārprotami noteikt šo maksājumu pamatu un mērķi (
22
).
47.
Tieši šādās pelēkajās zonās ir judikatūra par jēdzienu “atlīdzība”, kuru līdz šim ir izstrādājusi Tiesa (
23
), tostarp it īpaši 2007. gada 18. jūlija spriedums Société thermale d’Eugénie‑les‑Bains (C‑277/05, EU:C:2007:440) un 2022. gada 20. janvāra spriedums Apcoa Parking Danmark (C‑90/20, EU:C:2022:37), kuri, manuprāt, ir īpaši nozīmīgi attiecībā uz izskatāmās lietas analīzi. Pirmajā spriedumā rokasnauda, ko samaksājis viesnīcas klients, kurš atsauca savu uzturēšanos, tika kvalificēta kā fiksēta kompensācija, kas nav apliekama ar nodokli. Otrajā spriedumā tika nospriests, ka “kontroles maksas”, kuras jāmaksā nelikumīgas stāvēšanas autostāvvietā gadījumā, ir atlīdzība par pakalpojumu sniegšanu.
48.
Manuprāt, šī judikatūra var likt domāt, ka apstāklis, ka maksājums – kuram, kā tas ir izskatāmajā lietā, šķiet, daļēji ir kompensējošs raksturs – iekļaujas pakalpojumu sniegšanas kontekstā, ir būtiska norāde, lai to kvalificētu kā “atlīdzību”. Tas tā ir vēl jo vairāk tāpēc, kā esmu atgādinājis šo secinājumu 38. punktā, ka kritērijam par tiesisko attiecību esamību, kas nozīmē savstarpēju pakalpojumu apmaiņu, ir jābūt plašai nozīmei.
49.
Šajā gadījumā tātad jānosaka, vai, lai gan pastāv pakalpojuma sniegšana, daļu no iekasētās atlīdzības, proti, papildu maksu, nevar kvalificēt kā “atlīdzību”. Tā tas būtu gadījumā, ja tā būtu jākvalificē kā “kompensācija, kurai nav tiešas saiknes ar minēto pakalpojumu”.
2. Iekasētās maksas apmērs
50.
Attiecībā uz pamatlietā aplūkojamā maksājuma summu no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka iesniedzējtiesa piešķir konkrētu nozīmi tam, ka papildu maksa ievērojami pārsniedz pamatmaksu. Tādējādi tai, šķiet, ir šaubas par maksājamās cenas apmēra atbilstību, lai noteiktu atlīdzības esamību.
51.
Lai atbildētu uz šiem jautājumiem, man šķiet lietderīgi atgādināt, ka jēdziens “atlīdzība”, kas izmantots Direktīvas 2006/112 73. pantā, lai noteiktu nodokļa bāzi, ir izšķirošs arī attiecībā uz jautājumu, vai pakalpojumu sniegšana tiek veikta “par atlīdzību” šīs direktīvas 2. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē. Proti, ja nav atlīdzības, nodokļa bāze nepastāv un PVN sistēma nav piemērojama (
24
).
52.
Šai “atlīdzībai” ir subjektīva vērtība, proti, tā ir faktiski saņemtā summa, nevis summa, ko aprēķina saskaņā ar objektīviem kritērijiem. Šādos apstākļos, kā to būtībā norādījis ģenerāladvokāts D. Ruiss‑Harabo Kolomers [D. Ruiz‑Jarabo Colomer] (
25
), tās apmēram nav nozīmes. Proti, apstāklis, ka šis apmērs ir vienāds, lielāks vai mazāks par izdevumiem, kas pakalpojumu sniedzējam radušies, nevar ietekmēt tiešo saikni starp pakalpojumu sniegšanu un saņemto atlīdzību (
26
).
53.
Protams, zināmā mērā var būt nepieciešams ņemt vērā summu, kuru ir saņēmis pakalpojuma sniedzējs. Tā tas it īpaši ir gadījumā, ja atlīdzība ir tik maza, ka tā sedz tikai minimālu radušos izdevumu daļu. Tomēr judikatūra, kas izstrādāta laika gaitā, tostarp it īpaši 2023. gada 30. marta spriedums Gmina O. (C‑612/21, EU:C:2023:279) un tajā pašā dienā pasludinātais spriedums Gmina L. (C‑616/21, EU:C:2023:280), manuprāt, parāda, ka šis atlīdzības pietiekamības vērtējums neietilpst atlīdzības esamības pārbaudē, kā to varēja domāt, lasot 2016. gada 2. jūnija sprieduma Lajvér (C‑263/15, EU:C:2016:392) 49. punkta otrajā teikumā ietverto pirmo priekšlikumu (
27
). Proti, uzskatu, ka pakalpojumu sniedzēja saņemto maksājumu summa patiesībā ir tikai elements, kas ir būtisks, lai novērtētu saimnieciskās darbības esamību (
28
).
54.
Man šķiet, ka šie apsvērumi ir norāde, ka šajā gadījumā nav jānošķir papildu maksa no attiecīgās maksas pamatsummas, jo faktiski abas summas ir maksājamas autortiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācijai. Katrā ziņā lielas papildu maksas apmērs nav būtisks elements, lai atbildētu uz jautājumu, vai tā ir daļa no saņemtās atlīdzības.
3. Maksājumu pamats un mērķis
55.
2016. gada 2. jūnija sprieduma Lajvér (C‑263/15, EU:C:2016:392) 49. punkta otrais teikums ir interesants arī citādi, jo tajā norādītais otrais priekšlikums (
29
) liek domāt, ka var būt “faktori”, kuri, ja tie tiek ņemti vērā, lai noteiktu atlīdzības apmēru par pakalpojumu, varētu likt apšaubīt tiešo saikni starp abiem. Sliecos uzskatīt, ka šo formulējumu varētu saprast kā atsauci uz to maksājumu mērķiem, kuri pakalpojuma saņēmējam jāveic, kādi tie var tikt izsecināti no atbilstošajām valsts tiesību normām, kurās tie ir ietverti.
56.
Šajā ziņā vispirms vēlos atgādināt, ka nav nozīmes tam, vai valsts tiesībās pakalpojuma sniedzējam izmaksājamās summas ir kvalificētas kā atlīdzība, kompensācija vai soda nauda. Vērtējums par to, vai maksājums tiek veikts kā atlīdzība par pakalpojumu sniegšanu, ir Savienības tiesību jautājums (
30
).
57.
Savukārt maksājumu juridiskais pamats vai drīzāk tiesiskais pamatojums tiešām ir elements, kas jāņem vērā, lai noteiktu atlīdzības esamību (
31
). Tas pats attiecas uz izvirzīto mērķi, pat ja šis mērķis, manuprāt, ir tikai papildu norāde, kura pati par sevi nevar būt izšķiroša. Lai novērtētu šos abus elementus, turklāt jāņem vērā darījumu ekonomiskā realitāte (
32
).
58.
Maksājumu mērķim bija būtiska nozīme Tiesas argumentācijā lietā, kurā tika pasludināts spriedums Tolsma (
33
), no kura izriet, ka garāmgājēju brīvprātīgi maksātie ziedojumi mūziķim, kas spēlē uz ielas, nav atlīdzība par pakalpojumu. Tomēr šis mērķis pats par sevi nebija izšķirošs – to apstiprina minētā sprieduma 17. punkts, kurā ir uzsvērts, ka starp šo mūziķi un viņa publiku nepastāvēja tiesiskas attiecības (
34
).
59.
Manuprāt, šis konstatējums attiecas arī uz lietu, kurā tika pasludināts spriedums Société thermale d’Eugénie‑les‑Bains (
35
). Proti, no šī sprieduma izriet, ka saskaņā ar pamatlietā piemērojamām valsts tiesību normām rokasnauda nebija līguma par izmitināšanu, kas noslēgts starp klientu un viesnīcas īpašnieku, neatņemama daļa. Pēdējam minētajam bija pienākums rezervēt uzturēšanos neatkarīgi no tās iemaksas, un tas apstiprināja to, ka rokasnauda ir nevis atlīdzība par pakalpojumu, bet gan fiksēta kompensācija (
36
).
60.
Cits tāda paša veida piemērs ir lieta, kurā pasludināts spriedums MEO – Serviços de Comunicações e Multimédia (
37
) un kurā tika aplūkots uz noteiktu laiku noslēgta līguma noteikums, kas līguma priekšlaicīgas izbeigšanas gadījumā paredzēja tūlītēju atlikušo ikmēneša maksājumu samaksu. Tā mērķis, kas bija atturēt klientu no minimālā saistību laikposma neievērošanas, nevarēja ietekmēt šādu maksājumu juridisko pamatu. Proti, šie maksājumi bija minimālā līgumiskā atlīdzība, kas jākvalificē kā “atlīdzība” (
38
).
61.
Visbeidzot, lietā, kurā tika pasludināts spriedums Apcoa Parking Danmark (
39
), “kontroles maksas” noteikšana autostāvvietas lietotājam nebija iespējama bez stāvvietas nodošanas lietošanā. Turklāt Tiesa uzsvēra, ka autostāvvietas pienācīgai darbībai faktiski ir nepieciešama prettiesiskas stāvēšanas kontrole un ka lietotājs, kurš novieto savu transportlīdzekli, neievērojot parastos izmantošanas nosacījumus, apņemas samaksāt šīs maksas. Tajās tika ņemti vērā lielāki autostāvvietu apsaimniekošanas izdevumi, kurus rada šāda rīcība (
40
).
62.
Sliecos uzskatīt, ka šajā gadījumā runa ir par situāciju, kas ir līdzīga nevis situācijai, kas tika aplūkota lietā, kurā pasludināts spriedums Société thermale d’Eugénie‑les‑Bains (
41
), bet gan situācijai, kas norādīta lietā, kurā pasludināts spriedums Apcoa Parking Danmark (
42
). Proti, kā es saprotu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, piemērotā papildu maksa vienkārši izriet no atlīdzības, kas maksājama par aizsargāto darbu izziņošanu sabiedrībai, aprēķināšanas kārtības izmaiņām, pamatojoties uz likumā paredzētiem nosacījumiem, kuri darīti zināmi lietotājiem. Attiecīgā gadījumā būtu jāuzskata, ka gadījumos, kad licence nav tikusi saņemta pirms izziņošanas, papildu maksa ir šīs atlīdzības neatņemama sastāvdaļa.
63.
Vēl viena norāde šajā ziņā varētu būt apstāklis, ka, ekonomiskās realitātes ziņā, šķiet, ka papildu maksā tiek ņemtas vērā augstākas izmaksas, kuras jāuzņemas autortiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācijai lietotāju likumā noteiktā pienākuma iegādāties nepieciešamās licences neizpildes dēļ, no vienas puses, un lai nodrošinātu šā pienākuma ievērošanu, no otras puses (
43
).
64.
Galu galā to elementu pārbaude, kuri varētu apstiprināt “tiešas saiknes” esamību starp sniegto pakalpojumu un saņemto “atlīdzību”, tostarp pamatlietā aplūkojamās papildu maksas pārbaude, ir jāveic iesniedzējtiesai. Tai ir jāizvērtē valsts tiesības un juridiskais un ekonomiskais konteksts, kurā iekļaujas darījums starp autortiesību kolektīvā pārvaldījuma organizāciju un lietotāju, kurš ir izziņojis aizsargātos darbus, iepriekš neiegūstot nepieciešamo licenci (
44
).
65.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uzskatu, ka Direktīvas 2006/112 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts, lasot to kopsakarā ar šīs direktīvas 73. pantu, jāinterpretē tādējādi, ka atlīdzību, kura maksājama par aizsargāto darbu izziņošanu sabiedrībai un kuru veido pamatmaksa un papildu maksa, kas tiek piemērota, ja pirms šīs izziņošanas nav iegūta licence, var kvalificēt kā “atlīdzību”, bet tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, it īpaši ņemot vērā šīs atlīdzības juridisko pamatu un mērķus.
VI. Secinājumi
66.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ierosinu Curtea de Apel București (Bukarestes apelācijas tiesa, Rumānija) atbildēt šādi:
1)
Padomes Direktīvas 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts, 24. panta 1. punkts un 25. panta b) un c) punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
tiesiskajā regulējumā noteiktais pienākums pret maksu pieļaut aizsargāto darbu izziņošanu sabiedrībai, ko veic lietotājs, kurš iepriekš nav saņēmis šim nolūkam nepieciešamo licenci, ir jākvalificē kā “pakalpojumu sniegšana par atlīdzību”.
2)
Direktīvas 2006/112 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts, lasot to kopsakarā ar šīs direktīvas 73. pantu,
jāinterpretē tādējādi, ka
atlīdzību, kura maksājama par aizsargāto darbu izziņošanu sabiedrībai [un] kuru veido pamatmaksa un papildu maksa, kas tiek piemērota, ja pirms šīs izziņošanas nav iegūta licence, var kvalificēt kā “atlīdzību”, bet tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, it īpaši ņemot vērā šīs atlīdzības juridisko pamatu un mērķus.
José Martín y Pérez de Nanclares
Secinājumi sniegti atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2025. gada 3. decembrī.
[Paraksti]
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Skat. apsvērumus De Iustitia par “pārdošanu” (77. jautājums), kuri izklāstīti darbā Beltrán de Heredia, V., Francisco de Vitoria. Comentarios a la Secunda secundae de Santo Tomás, I‑VI sējums, Biblioteca de Teólogos Españoles, Salamanka, 1932–1952. Francisco de Vitoria ekonomiskās filozofijas doma tika attīstīta 1527.–1528. un 1535.–1536. gada akadēmisko kursu laikā Salamankas Universitātē. Lai gan viņš pats nav publicējis nevienu no savām lekcijām, viņa plašo doktrīnu varēja atjaunot, pamatojoties uz viņa skolēnu piezīmēm, kuras bija pierakstījis Beltrán de Heredia. Šajā ziņā skat. tā paša autora darbu “Hacia un inventario analítico de manuscritos teológicos de la Escuela Salmantina, siglos XV‑XVII, conservados en España y en el extranjero”, Revista Española de Teología, 1943, 59.–88. lpp.
(
3
)	Padomes Direktīva (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV 2006, L 347, 1. lpp.).
(
4
)	Norādīšu, ka Vispārējai tiesai iesniegtajos rakstveida apsvērumos Credidam uzskata, ka PVN nav jāmaksā.
(
5
)	Skat. it īpaši spriedumu UCMR, 34. un 35. punkts.
(
6
)	Attiecībā uz pirmo šā sprieduma pārskatu skat. Simon, D., “Fiscalité – Gestion collective des droits d’auteur”, Revue Europe, 2021, Nr. 3, komentārs Nr. 101, un saistībā ar detalizētu analīzi skat. Finken, B., “Nutzung von Urheberrechten unter Einschaltung einer Verwertungsgesellschaft als Dienstleistungskommission. Anmerkungen zu EuGH v. 21.1.2021 – C‑501/19, UCMR‑ADA”, Mehrwertsteuerrecht, 2024, Nr. 10, 414.–417. lpp., kā arī, vispārīgāk, Aliaga Agullo, E., “Impuesto sobre el Valor Añadido y derecho de participación de los creadores visuales (“Droit de Suite”)”, Revista española de derecho financiero, 2023, Nr. 199, 37.–77. lpp.
(
7
)	Spriedums UCMR, 30.–37. punkts un 39. punkts.
(
8
)	Spriedums UCMR, 30.–37. un 39. punkts.
(
9
)	Šīs maksas aprēķināšanas kārtība un apstāklis, ka tās apmērs tiek trīskāršots licences neesamības gadījumā, tiks aplūkoti attiecīgi šo secinājumu B daļas 2. iedaļā un C daļā.
(
10
)	Attiecībā uz Direktīvas 2006/112 25. pantu skat. spriedumu, 2024. gada 4. jūlijs, Credidam (C‑179/23, EU:C:2024:571, 34. punkts).
(
11
)	Ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumi lietā Financial Bulgaria (C‑744/23, EU:C:2025:332, 39. punkts).
(
12
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 4. jūlijs, Credidam (C‑179/23, EU:C:2024:571, 39. un 40. punkts) par tiesiskajām attiecībām starp autortiesību īpašniekiem un šo tiesību kolektīvā pārvaldījuma organizāciju, kas paredzēta Likumā Nr. 8/1996. Šajā ziņā skat. arī Pollaud‑Dulian, F., “TVA, droit d’auteur et gestion collective, un point sur la jurisprudence de la CJUE”, Revue trimestrielle de droit commercial, 2024, Nr. 3, 642.–647. lpp.
(
13
)	Spriedumi, 2015. gada 29. oktobris, Saudaçor (C‑174/14, EU:C:2015:733, 39. punkts), 2016. gada 2. jūnijs, Lajvér (C‑263/15, EU:C:2016:392, 42. punkts), un 2021. gada 15. aprīlis, Administration de l’Enregistrement, des Domaines et de la TVA (C‑846/19, EU:C:2021:277, 39. punkts). Skat. arī ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumus lietā Financial Bulgaria (C‑744/23, EU:C:2025:332, 40. punkts): “PVN nav nedz juridisko darījumu nodoklis, nedz pat līgumu nodoklis [..].”
(
14
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 2. jūnijs, Lajvér (C‑263/15, EU:C:2016:392, 46. un 49. punkts), un 2021. gada 15. aprīlis, Administration de l’Enregistrement, des Domaines et de la TVA (C‑846/19, EU:C:2021:277, 43. punkts).
(
15
)	Spriedums, 2023. gada 27. aprīlis, Fluvius Antwerpen (C‑677/21, EU:C:2023:348, 28.–33. punkts). Skat. tomēr spriedumu, 2005. gada 14. jūlijs, British American Tobacco un Newman Shipping (C‑435/03, EU:C:2005:464, 42. punkts): “Preču zādzība nav “preču piegāde par atlīdzību””. Attiecībā uz problemātikas par nelikumīgu patēriņu padziļinātu analīzi skat. Beretta, G., “Taxable and Non‑Taxable Transactions”, no: Kofler, G., un citi (red.), Recent Developments in Value Added Tax 2023, Linde, Vīne, 2024, 113.–162. lpp. (131.–136. lpp.).
(
16
)	Šajā ziņā atbilstošās judikatūras pārskatu un analīzi skat. Tumpel, J., “Mehrwertsteuer und Schadenersatz. Neue Entwicklungen in Rechtsprechung und Praxis”, no: Kirchmayr, S., Mayr, G., Hirschler, K. (red.), Schriftenreihe zum Konzern- und Unternehmenssteuerrecht, Linde, Vīne, 2023, 45.–55. un 72.–81. lpp.
(
17
)	Spriedums, 2015. gada 29. oktobris, Saudaçor (C‑174/14, EU:C:2015:733, 34. punkts).
(
18
)	Spriedums, 1982. gada 1. jūlijs, BAZ Bausystem (222/81, EU:C:1982:256, 8. punkts). Tomēr attiecībā uz procentu, kas samaksāti piegādātājam, lai tas piekristu atlikt samaksas brīdi, aplikšanu ar nodokli skat. spriedumu, 1993. gada 27. oktobris, Muys’en De Winter’s Bouw- en Aannemingsbedrijf (C‑281/91, EU:C:1993:855, 18. punkts).
(
19
)	Skat. spriedumu, 2023. gada 13. jūlijs, Gemeinde A (C‑344/22, EU:C:2023:580, 33.–39. punkts), kurā tomēr tika identificēts individualizējams pakalpojums, kā arī komentāru par šo spriedumu Pezet, F., “Quand le contribuable n’en a pas pour son argent, une taxe, même affectée, n’emporte pas qualification d’une contrepartie”, Droit fiscal, 2023, Nr. 37, komentārs Nr. 285.
(
20
)	Skat. šo secinājumu 35. punktu, kurā esmu atgādinājis, ka PVN ir patēriņa nodoklis.
(
21
)	Skat. spriedumus, 2022. gada 20. janvāris, Apcoa Parking Danmark (C‑90/20, EU:C:2022:37, 43. punkts), un 2024. gada 28. novembris, rhtb (C‑622/23, EU:C:2024:994, 25. punkts).
(
22
)	Šajā nozīmē skat. Lamouroux, G., “Les indemnités dues en raison de la résiliation unilatérale d’un contrat d’entreprise sont‑elles soumises à la TVA?”, Revue de droit fiscal, 2025, Nr. 9, 44‑49.–44‑53. lpp. (44‑51. un 44‑52. lpp.).
(
23
)	Skat. attiecībā uz to, ka par “atlīdzību” ir kvalificēti: (1) pakalpojuma cena, lai gan pakalpojuma saņēmējs ir atteicies no pakalpojuma faktiskās sniegšanas, priekšlaicīgi izbeidzot līgumu, spriedumus, 2018. gada 22. novembris, MEO – Serviços de Comunicações e Multimédia (C‑295/17, EU:C:2018:942, 50., 51., 61. un 62. punkts), 2019. gada 3. jūlijs, UniCredit Leasing (C‑242/18, EU:C:2019:558, 70.–76. punkts), un 2020. gada 11. jūnijs, Vodafone Portugal (C‑43/19, EU:C:2020:465, 33.–40. punkts); (2) neizmantotās lidmašīnas biļetes cena – spriedumu, 2015. gada 23. decembris, Air France‑KLM un Hop!Brit‑Air (C‑250/14 un C‑289/14, EU:C:2015:841, 28., 30. un 34. punkts); (3) maksājumi elektroenerģijas zādzības gadījumā – spriedumu, 2023. gada 27. aprīlis, Fluvius Antwerpen (C‑677/21, EU:C:2023:348, 28.–33. punkts); (4) subsīdijas veco ļaužu aprūpes iestādēs dzīvojošajām personām piedāvātajai aprūpei – spriedumu, 2014. gada 27. marts, Le Rayon d’Or (C‑151/13, EU:C:2014:185, 32. punkts); un (5) honorāri, kurus saņēmis lietas dalībnieka, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, advokāts, lai gan viņš savu klientu ir pārstāvējis bez maksas, spriedums, 2025. gada 23. oktobris, Financial Bulgaria (C‑744/23, EU:C:2025:816, 33. un 35. punkts). Savukārt par “atlīdzības” neesamību (1) gadījumā, kad balva tiek piešķirta kā atlīdzība zirgu skriešanās sacīkšu uzvarētājam, skat. spriedumu, 2016. gada 10. novembris, Baštová (C‑432/15, EU:C:2016:855, 36.–39. punkts); un (2) vienotas likmes subsīdiju sabiedriskā transporta pakalpojumam gadījumā – spriedumu, 2025. gada 8. maijs, Dyrektor Krajowej Informacji Skarbowej (Sabiedriskā transporta pakalpojumi) (C‑615/23, EU:C:2025:320, 23.–30. punkts).
(
24
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 1981. gada 5. februāris, Coöperatieve Aardappelenbewaarplaats (154/80, EU:C:1981:38, 11. punkts), un 1982. gada 1. aprīlis, Hong‑Kong Trade Development Council (89/81, EU:C:1982:121, 10. un 11. punkts).
(
25
)	Secinājumi lietā Hotel Scandic Gåsabäck (C‑412/03, EU:C:2004:746, 35. punkts).
(
26
)	Runa ir par pastāvīgo judikatūru. Skat. spriedumus, 1981. gada 5. februāris, Coöperatieve Aardappelenbewaarplaats (154/80, EU:C:1981:38, 13. punkts), 2022. gada 20. janvāris, Apcoa Parking Danmark (C‑90/20, EU:C:2022:37, 45. punkts), un 2025. gada 1. augusts, Határ Diszkont (C‑427/23, EU:C:2025:596, 92. punkts).
(
27
)	Šis priekšlikums formulēts šādi: “[Iesniedzējtiesai] konkrēti [..] būs jāpārliecinās, vai ar pieteicēju pamatlietā paredzēto maksu tikai daļēji tiek dota atlīdzība par sniegtajiem vai sniedzamajiem pakalpojumiem [..].”
(
28
)	Spriedums, 2023. gada 30. marts, Gmina O. (C‑612/21, EU:C:2023:279, 31., 32., 38. un 40. punkts) un tajā pašā dienā pasludinātais spriedums Gmina L. (C‑616/21, EU:C:2023:280, 37., 40., 46. un 49. punkts).
(
29
)	Šis priekšlikums formulēts šādi: “[Iesniedzējtiesai] konkrēti būs jāpārliecinās [..], vai [atlīdzības] apmērs nav noteikts tādu citu iespējamu faktoru dēļ, kas attiecīgajā gadījumā varētu likt apšaubīt šo pakalpojumu tiešo saistību ar atlīdzību par tiem.”
(
30
)	Spriedums, 2022. gada 20. janvāris, Apcoa Parking Danmark (C‑90/20, EU:C:2022:37, 46. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
31
)	Skat. jau šajā nozīmē Deboissy, F., “Indemnités contractuelles et TVA: suite”, Revue trimestrielle de droit commercial, 2001, Nr. 16, 807. un 808. lpp. Skat. arī Beiser, R., “Entgelt oder Schadenersatz in der Umsatzsteuer?”, Österreichisches Recht der Wirtschaft, 2025, Nr. 168, 214.–217. lpp. (217. lpp.); šie autori būtībā uzskata, ka Tiesa jēdzienu “atlīdzība” Direktīvas 2006/112 73. panta izpratnē saista ar valsts civiltiesībām.
(
32
)	Spriedums, 2018. gada 22. novembris, MEO – Serviços de Comunicações e Multimédia (C‑295/17, EU:C:2018:942, 41.–45. punkts).
(
33
)	Spriedums, 1994. gada 3. marts (C‑16/93, EU:C:1994:80, 16.–19. punkts).
(
34
)	Attiecībā uz autentisku interpretāciju skat. spriedumu, 2025. gada 23. oktobris, Financial Bulgaria (C‑744/23, EU:C:2025:816, 30. punkts). Skat. arī von Streit, G., Streit, T., “Entgelt oder Schadensersatz? Oder: Die Mehrwertsteuer auf dem Weg zur Verkehrssteuer? Eine Darstellung am Beispiel von Zahlungen bei Auflösung und Nichterfüllung von Verträgen”, UmsatzsteuerRundschau, 2020, Nr. 4, 525.–535. lpp. (526. lpp.), kuri uzskata, ka lietā Tolsma pakalpojumu sniegšana nebija notikusi.
(
35
)	Spriedums, 2007. gada 18. jūlijs (C‑277/05, EU:C:2007:440, 19.–32. punkts).
(
36
)	Skat. šā sprieduma autentisko interpretāciju 2024. gada 28. novembra sprieduma rhtb (C‑622/23, EU:C:2024:994) 24. punktā. Par jautājumu, vai ir jānošķir rokasnauda no “rezervācijas garantijas” un vai pēdējo minēto var uzskatīt par “atlīdzību par pakalpojumu”, skat. Bédier, J.‑L., “La somme prélevée par l’hôtelier lorsque le client n’honore pas une réservation est soumise à la TVA”, Revue de droit fiscal, 2024, Nr. 45, 370‑23.–370‑27. lpp. (370‑27. lpp.).
(
37
)	Spriedums, 2018. gada 22. novembris (C‑295/17, EU:C:2018:942, 61. un 62. punkts).
(
38
)	Attiecībā uz līdzīgu piemēru skat. spriedumu, 2019. gada 3. jūlijs, UniCredit Leasing (C‑242/18, EU:C:2019:558, 75. un 76. punkts).
(
39
)	Skat. spriedumu, 2022. gada 20. janvāris (C‑90/20, EU:C:2022:37, 33. un 34. punkts), kā arī ģenerāladvokāta Ž. Rišāra Delatūra [J. Richard de la Tour] secinājumus šajā lietā (EU:C:2021:449, 61. punkts).
(
40
)	Skat. kritiku Dodos, P., “EuGH: Kontrollgebühren bei Verstoß gegen Parkplatz‑Nutzungsbedingungen als steuerbares Entgelt”, Mehrwertsteuerrecht, 2022, Nr. 6, 240.–244. lpp. (243. un 244. lpp.).
(
41
)	Spriedums, 2007. gada 18. jūlijs (C‑277/05, EU:C:2007:440).
(
42
)	Spriedums, 2022. gada 20. janvāris (C‑90/20, EU:C:2022:37).
(
43
)	Norādīšu, ka Vispārējās tiesas rīcībā esošajos lietas materiālos šajā ziņā nav informācijas.
(
44
)	Par valsts tiesas kompetenci interpretēt savas tiesības skat. spriedumus, 2019. gada 3. jūlijs, UniCredit Leasing (C‑242/18, EU:C:2019:558, 47. punkts), un 2015. gada 29. oktobris, Saudaçor (C‑174/14, EU:C:2015:733, 34. punkts), kas jau minēts šo secinājumu 42. punktā.