62018CC0778
ĢENERĀLADVOKĀTA HENRIKA SAUGMANDSGORA ĒES
[HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE]
SECINĀJUMI,
sniegti 2020. gada 27. februārī (
1
)
Lieta C‑778/18
Association française des usagers de banques
pret
Ministre de l’Économie et des Finances
(Conseil d’État (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patērētāju tiesību aizsardzība – Patērētāju kredītlīgumi saistībā ar mājokļa nekustamo īpašumu – Maksājumu konts vai krājkonts – Aizņēmēja pienākums deponēt ienākumus maksājumu kontā kredītlīgumā noteiktajā laika posmā – Individuālā priekšrocība – Direktīva 2007/64/EK – 45. panta 2. punkts – Direktīva (ES) 2015/2366 – 55. panta 2. punkts – Direktīva 2014/17/ES – 4. panta 26) un 27) punkts – Sasaistīšanas prakse – Komplektēšanas prakse – 12. panta 1. punkts – 12. panta 2. punkta a) apakšpunkts – 12. panta 3. punkts – Direktīva 2014/92/ES
I. Ievads
1.
Conseil d’État [Valsts padomes] (Francija) iesniegtais lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Direktīvas 2014/17/ES (
2
) 12. panta 2. punkta a) apakšpunktu un 3. punktu, Direktīvas 2007/64/EK (
3
) 45. panta 2. punktu, Direktīvas (ES) 2015/2366 (
4
)55. panta 2. punktu, kā arī Direktīvas 2014/92/ES (
5
) 12. panta 3. punktu. Šo noteikumu mērķis būtībā ir atvieglot banku mobilitāti.
2.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Association française des usagers de banques [Francijas Banku lietotāju asociācija] (turpmāk tekstā – “AFUB”) un ministre de l’Économie et des Finances [ekonomikas un finanšu ministru], kurā AFUB apstrīd valsts tiesisko regulējumu, ar kuru aizdevējam ir atļauts pakļaut hipotekārā kredīta piedāvājuma izsniegšanu aizņēmēja algas vai tamlīdzīgu ienākumu deponēšanai uz desmit gadiem vai, ja kredītlīguma termiņš ir īsāks – uz šo laiku, kreditora iestādes maksājumu kontā ar noteikumu, ka kreditors piešķir aizņēmējam individuālu priekšrocību kā atlīdzību.
3.
AFUB uzskata, ka šajā tiesiskajā regulējumā nav ievērots iepriekš minētajās direktīvās izvirzītais mērķis atvieglot banku mobilitāti. Šajā kontekstā Conseil d’État jautā Tiesai, vai šāds tiesiskais regulējums ir saderīgs ar turpmāk izklāstītajām Savienības tiesību normām.
4.
Šajos secinājumos es paskaidrošu, kāpēc uzskatu, ka, pieņemot, ka tāds tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais ļauj veikt sasaistīšanas praksi Direktīvas 2014/17 izpratnē, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai pamatlietā, šī direktīva neatļauj šādu sasaistīšanas praksi ne saskaņā ar tās 12. panta 2. punkta a) apakšpunktu, ne saskaņā ar tās 12. panta 3. punktu. Savukārt, ciktāl iesniedzējtiesa uzskata, ka tiesiskais regulējums pamatlietā attiecas uz komplektēšanas praksi Direktīvas 2014/17 izpratnē, Direktīvas 2007/64 45. panta 2. punktam, Direktīvas 2015/2366 55. panta 2. punktam, kā arī Direktīvas 2014/92 12. panta 3. punktam nav pretrunā tāds tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais.
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Savienības tiesības
1. Direktīva 2007/64
5.
Direktīvas 2007/64 45. panta “Līguma laušana” 2. punktā ir paredzēts:
“Par tāda pamatlīguma laušanu, kurš noslēgts uz noteiktu laiku, kas pārsniedz 12 mēnešus, vai arī uz nenoteiktu laiku, maksājumu pakalpojumu lietotājam maksu nenosaka, ja pagājuši 12 mēneši. Visos pārējos gadījumos līguma laušanas maksa ir atbilstīga un samērīga ar izdevumiem.”
2. Direktīva 2015/2366
6.
Direktīva 2007/64 no 2018. gada 13. janvāra ir atcelta ar Direktīvu 2015/2366, kuras 55. panta 2. punktā ir ietverta tiesību norma, kas būtībā ir identiska Direktīvas 2007/64 45. panta 2. punktam, vienīgi attiecīgais laikposms ir ticis samazināts no divpadsmit līdz sešiem mēnešiem.
3. Direktīva 2014/17
7.
Direktīvas 2014/17 24. un 25. apsvērums ir formulēti šādi:
“(24)
Ņemot vērā mājokļa nekustamā īpašumu kredītlīgumu īpašās iezīmes, kreditoriem ir ierasta prakse piedāvāt patērētājiem tādu produktu vai pakalpojumu kopumu, kurus var nopirkt līdz ar kredītlīgumu. Tādēļ, tā kā tādi līgumi ir svarīgi patērētājiem, ir atbilstīgi noteikt konkrētus noteikumus par sasaistīšanas darbībām. Kredītlīguma apvienošana paketē ar vienu vai vairākiem citiem finanšu pakalpojumiem vai produktiem ir veids, kā kreditori var dažādot savu piedāvājumu un viens ar otru konkurēt, ar noteikumu, ka paketes komponentus var nopirkt arī atsevišķi. Lai gan kredītlīgumu apvienošana paketēs ar vienu vai vairākiem citiem finanšu pakalpojumiem vai produktiem var sniegt ieguvumu patērētājiem, tā var negatīvi ietekmēt patērētāju mobilitāti un viņu spējas veikt uz informāciju balstītu izvēli, izņemot, ja paketes komponentus var nopirkt atsevišķi. Ir svarīgi novērst tādas darbības, piemēram, dažu produktu sasaistīšanu, kuru rezultātā patērētāji tiek mudināti noslēgt kredītlīgumus, kas neatbilst viņu interesēm, tomēr neierobežojot produktu kompleksu piedāvāšanu, kas var radīt patērētājiem priekšrocības. Tomēr dalībvalstīm būtu jāturpina cieši uzraudzīt finanšu pakalpojumu privātpersonām tirgu, lai nodrošinātu, ka komplektēšanas darbības nekropļo patērētāju izvēli un konkurenci tirgū.
(25)
Parasti sasaistīšanas darbības nebūtu jāatļauj, izņemot, ja finanšu pakalpojumu vai produktu, kas piedāvāts kopā ar kredītlīgumu, nevarētu piedāvāt atsevišķi, jo tas ir kredītā pilnīgi iekļauta daļa, piemēram, nodrošināta pārtēriņa kredīta gadījumā. Citos gadījumos tomēr var būt pamatoti tas, ka kreditori piedāvā vai pārdod kredītlīgumu vienā paketē ar maksājumu kontu, krājkontu, ieguldījumu produktu vai pensijas produktu, piemēram, ja kontā esošais kapitāls tiek izmantots, lai atmaksātu kredītu, vai ir priekšnoteikums, lai apvienotu līdzekļus kredīta saņemšanai, vai situācijās, kad, piemēram, ieguldījumu produkts vai privātās pensijas produkts kalpo kā papildu nodrošinājums kredīta nodrošināšanai. [..]”.
8.
Šīs direktīvas 4. pantā ir noteikts:
“Šajā direktīvā izmanto šādas definīcijas:
[..]
26)
“sasaistīšanas prakse” ir kredītlīguma piedāvāšana vai pārdošana vienā paketē kopā ar dažādiem citiem finanšu produktiem vai pakalpojumiem, ja kredītlīgums patērētājam nav pieejams atsevišķi;
27)
“komplektēšanas prakse” ir kredītlīguma piedāvāšana vai pārdošana vienā paketē kopā ar dažādiem citiem finanšu produktiem vai pakalpojumiem, ja kredītlīgums patērētājam ir pieejams arī atsevišķi, bet ne vienmēr ar tādiem pašiem noteikumiem vai nosacījumiem kā komplektā ar papildpakalpojumiem;
[..].”
9.
Minētās direktīvas 12. pantā ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstis atļauj izmantot komplektēšanas praksi, bet aizliedz sasaistīšanas praksi.
2.   Neatkarīgi no 1. punkta dalībvalstis var noteikt, ka kreditori var pieprasīt patērētājam vai patērētāja ģimenes loceklim vai tuvam radiniekam:
a)
atvērt vai uzturēt maksājumu kontu vai krājkontu, ja šāda konta vienīgais nolūks ir uzkrāt kapitālu, lai atmaksātu kredītu, apkalpotu kredītu, apvienotu līdzekļus kredīta saņemšanai vai lai sniegtu papildu nodrošinājumu kreditoram saistību neizpildes gadījumā;
[..]
3.   Neatkarīgi no 1. punkta dalībvalstis var atļaut sasaistīšanas praksi, ja kreditors var pierādīt savām kompetentajām iestādēm, ka sasaistītie produkti vai produktu kategorijas, kas tiek piedāvāti ar savstarpēji līdzīgiem noteikumiem un nosacījumiem un kas nav pieejami atsevišķi, ir acīmredzams ieguvums patērētājiem, pienācīgi ņemot vērā tirgū piedāvāto attiecīgo produktu pieejamību un cenas. Šis punkts attiecas tikai uz produktiem, kurus piedāvā tirgū pēc 2014. gada 20. marta.
[..]”
4. Direktīva 2014/92
10.
Direktīvas 2014/92 12. apsvērums ir formulēts šādi:
“[..] Visi šīs direktīvas noteikumi būtu jāpiemēro maksājumu kontiem, ar kuru starpniecību patērētāji var veikt šādus darījumus: iemaksāt līdzekļus, izņemt naudu, veikt maksājumus trešām personām un saņemt maksājumus no tām, tostarp veikt kredīta pārvedumus. [..] Tā rezultātā konti ar lielākiem funkciju ierobežojumiem būtu jāizslēdz. Piemēram, tādi konti kā krājkonti, kredītkaršu konti, kur līdzekļi parasti tiek iemaksāti tikai, lai atmaksātu kredītkartes parādu, norēķinu konta hipotēkas vai e‑naudas konti principā būtu jāizslēdz no šīs direktīvas darbības jomas. Tomēr, ja minētos kontus izmantotu ikdienas maksājumu darījumiem un tiem būtu visas iepriekš uzskaitītās funkcijas, tie būs direktīvas darbības jomā. [..]”
11.
Šīs direktīvas 1. panta “Mērķis un darbības joma” 6. punktā ir noteikts:
“Šo direktīvu piemēro maksājumu kontiem, ar kuru starpniecību patērētāji var vismaz:
a)
izvietot līdzekļus maksājuma kontā;
b)
izņemt naudu no maksājumu konta;
c)
veikt un saņemt maksājumus, tostarp kredīta pārvedumus, trešām personām un no tām.
[..]”
12.
Saskaņā ar minētās direktīvas 12. panta “Ar maiņas pakalpojumu saistītie tarifi” 3. punktu:
“3.   Dalībvalstis nodrošina, ka tarifi, ja tādi ir, ko patērētājam saistībā ar maksājumu konta slēgšanu piemēro nododošais maksājumu pakalpojumu sniedzējs, tiek noteikti saskaņā ar Direktīvas 2007/64/EK (
6
) 45. panta 2., 4. un 6. punktu.”
B.
Francijas tiesības
1. Likums par pārskatāmību, korupcijas apkarošanu un ekonomiskās dzīves modernizāciju
13.
Saskaņā ar 2016. gada 9. decembraloi no
2016‑1691 relative à la transparence, à la lutte contre la corruption et à la modernisation de la vie économique [Likuma Nr. 2016‑1691 par pārskatāmību, korupcijas apkarošanu un ekonomiskās dzīves modernizāciju] 67. panta II daļu par pārskatāmību, korupcijas apkarošanu un ekonomiskās dzīves modernizāciju:
“Konstitūcijas 38. pantā paredzētajos apstākļos valdība ar rīkojumu ir tiesīga sešu mēnešu laikā, skaitot no šī likuma pasludināšanas, veikt visus tiesību aktos paredzētos pasākumus, kas ļauj, ievērojot Monetārā un finanšu kodeksa L. 312‑1‑2. pantu, noteikt nosacījumus, kādos patērētāja noslēgtā hipotekārā kredīta līguma noslēgšana, kā arī procentu likmes apmērs ir saistīts ar to, ka tiek atvērts noguldījumu konts un tiek deponēti viņa ienākumi, neatkarīgi no to dabas vai izcelsmes, kredītlīguma termiņa laikā [..]”.
2. Monetārais un finanšu kodekss
14.
Le code monétaire et financier [Monetārā un finanšu kodeksa] L. 312‑1‑2. pantā ir noteikts:
“I.‑l. Ir aizliegts pārdot vai piedāvāt pārdot komplektētas preces vai pakalpojumus, izņemot gadījumus, kad komplektētajā piedāvājumā iekļautās preces vai pakalpojumus var iegādāties atsevišķi vai arī ja tās nav atdalāmas.
2. Ir aizliegts pārdot vai piedāvāt pārdošanai klientam preces vai pakalpojumus, kas dod tiesības nekavējoties vai ilgtermiņā saņemt finansiālu vai faktisku atlīdzību par precēm vai pakalpojumiem, kuru vērtība pārsniedz noteikto robežvērtību atkarībā no tā, kāda veida prece vai pakalpojums tiek piedāvāts klientiem, ar noteikumiem, kas pieņemti ar ekonomikas ministra rīkojumu un kas pieņemti pēc L. 614‑1. pantā paredzētās padomdevējas komitejas atzinuma saņemšanas.
Šie noteikumi ir piemērojami arī maksājumu pakalpojumiem, kas minēti L. 314‑1. panta II punktā.”
3. Patērētāju kodekss
15.
Saskaņā ar code de la consommation [Patērētāju kodeksa], kas grozīts ar 2017. gada 1. jūnijaordonnance no 2017‑1090, du 1er juin 2017, relative aux offres de prêt immobilier conditionnées à la domiciliation des salaires ou revenus assimilés de l’emprunteur sur un compte de paiement [Rīkojumu Nr. 2017‑1090 par hipotekārā aizdevuma piedāvājumiem, kas ir atkarīgi no aizņēmēja algas vai tamlīdzīgu ienākumu deponēšanas maksājumu kontā], redakcijā, kas piemērojama pamatlietas faktiem, L. 313‑25. pantu:
“L. 313‑24. pantā minētajā piedāvājumā:
[..]
10°
ir norādīts, vai aizdevumam ir izvirzīts L. 313‑25‑1. pantā minētais deponēšanas nosacījums. Ja tas tā ir, tad tiek minēts tā ilgums, vajadzības gadījumā – izmaksas, kas saistītas ar tā konta atvēršanu un uzturēšanu, kurā deponēta alga vai tamlīdzīgi ienākumi, kā arī individuālās priekšrocības, kuras apmaiņā piešķir aizdevējs. Piedāvājumam ir jāļauj skaidri noteikt šo priekšrocību, norādot likmes vai citus nosacījumus, attiecībā uz kuriem tas ir izteikts un kurus kreditors piemērotu, ja aizņēmējs vairs neievērotu deponēšanas prasību.
[..]”
16.
Šī kodeksa L. 313‑25‑1. pantā, kas ir iekļauts ar iepriekš minēto 2017. gada 1. jūnija Rīkojumu Nr. 2017‑1090, redakcijā, kas piemērojama pamatlietas faktiem, ir paredzēts:
“Kreditors var pakārtot L. 313‑24. pantā minēto aizdevuma piedāvājumu nosacījumam, ka aizņēmējs deponē algu vai tamlīdzīgus ienākumus maksājumu kontā, kas minēts Monetārā un finanšu kodeksa L. 314‑1. pantā, ar noteikumu, ka kreditors apmaiņā piešķir aizņēmējam individuālu priekšrocību.
Šis nosacījums aizņēmējam nevar tikt noteikts ilgāk par Conseil d’État dekrētā noteikto maksimālo termiņu. Beidzoties kredītlīgumā paredzētajam termiņam, aizņēmējam tiek piešķirta individuālā priekšrocība līdz aizdevuma termiņa beigām.
Ja pirms šī termiņa beigām aizņēmējs beidz izpildīt iepriekš minēto deponēšanas nosacījumu, kreditors attiecībā uz termiņiem, kas palikuši līdz aizdevuma termiņa beigām, var izbeigt pirmajā daļā minēto individuālo priekšrocību un piemērot L. 313‑25. panta 10. punktā minētos likmju vai citus nosacījumus. [..]”
17.
R. 313‑21‑1. pantā, kas minētajā kodeksā ir iekļauts ar 2017. gada 14. jūnijadécret no 2017‑1099, fixant la durée pendant laquelle le prêteur peut imposer à l’emprunteur la domiciliation de salaires ou revenus assimilés sur un compte de paiement [Dekrēts Nr. 2017‑1099 par termiņu, kurā aizdevējs var likt aizņēmējam deponēt algu vai tamlīdzīgus ienākumus maksājumu kontā], ir noteikts:
“Maksimālais termiņš algu vai tamlīdzīgu ienākumu deponēšanai kontā, kā minēts L. 313‑25-1. pantā, ir desmit gadi pēc kredītlīguma vai attiecīgā gadījumā pēc papildu vienošanās pie sākotnējā kredītlīguma noslēgšanas.
Šis termiņš nekādā gadījumā nedrīkst pārsniegt kredītlīguma termiņu.”
III. Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
18.
Ar 2016. gada 9. decembra Likumu Nr. 2016‑1691 par pārskatāmību, korupcijas apkarošanu un ekonomiskās dzīves modernizāciju Francijas Parlaments pilnvaroja šīs dalībvalsts valdību ar rīkojumu veikt visus tiesību aktos paredzētos pasākumus, kas, ievērojot Monetārā un finanšu kodeksa L. 312‑1‑2. pantu (
7
), ļauj regulēt nosacījumus, saskaņā ar kādiem patērētāja hipotekārā kredīta līguma noslēgšana, kā arī procentu likmes apmērs var tikt saistīti ar noguldījumu konta atvēršanu un patērētāja ienākumu deponēšanu.
19.
No šīs pilnvaras izriet 2017. gada 1. jūnijaordonnance no 2017‑1090 relative aux offres de prêt immobilier conditionnées à la domiciliation des salaires ou revenus assimilés de l’emprunteur sur un compte de paiement [Rīkojuma Nr. 2017‑1090 par nekustamā īpašuma aizdevuma piedāvājumiem, kas ir pakārtoti aizņēmēja algas vai tamlīdzīgu ienākumu deponēšanai maksājumu kontā] pieņemšana.
20.
Ar šo rīkojumu Patērētāju kodeksa tika iekļauts jauns L. 313‑2‑1. pants, kurā būtībā ir noteikts, ka aizdevējs var pakārtot aizdevuma piedāvājumu aizņēmēja algas vai tamlīdzīgu ienākumu deponēšanai maksājumu kontā ar nosacījumu, ka šis aizdevējs apmaiņā aizņēmējam piešķir individuālu priekšrocību. Turklāt nosacījums par deponēšanu bankā aizņēmējam nevar tikt noteikts ilgāk par maksimālo termiņu, kura beigās aizņēmējam tiek piešķirtas individuālās priekšrocības līdz aizdevuma termiņa beigām.
21.
Atbildot uz Tiesas lūgumu sniegt paskaidrojumus (
8
), iesniedzējtiesa precizēja, ka maksājumu konta jēdziens Patērētāju kodeksa L. 313‑25‑1. panta izpratnē neattiecas tikai uz maksājumu kontiem, kas paredzēti vienīgi hipotekārā kredīta atmaksai, bet ietver kontus, kurus aizņēmēji izmanto, lai veiktu tādus ikdienas maksājumus kā naudas līdzekļu izmaksu, pārskaitījumus un izņemšanu.
22.
Ar 2017. gada 14. jūnija Dekrētu Nr. 2017‑1099, kas pieņemts, pamatojoties uz šo secinājumu 19. punktā minēto rīkojumu, Patērētāju kodeksā tika iekļauts jauns R‑313‑21‑1. pants, kas piemērojams aizdevuma piedāvājumiem, kuri izsniegti pēc 2018. gada 1. janvāra, paredzot, ka nosacījuma par deponēšanu bankā ilgums nepārsniedz desmit gadus vai aizdevuma ilgumu, ja tas ir mazāks par desmit gadiem.
23.
AFUB lūdz Conseil d’État atcelt šo dekrētu pilnvaru pārsniegšanas dēļ.
24.
Šajā ziņā AFUB apgalvo, pirmkārt, ka 2017. gada 1. jūnija Rīkojumā Nr. 2017‑1090, kura piemērošanas rezultātā tika pieņemts apstrīdētais dekrēts, nav ievērots Direktīvās 2007/64, 2015/2366, 2014/92 un 2014/17 izvirzītais mērķis atvieglot banku mobilitāti. Proti, ar to kredītiestādēm ir atļauts deponēšanai bankā pakārtot priekšrocības, un atteikšanās no šīm priekšrocībām gadījumā aizņēmējiem rodas pārmērīgi dārgas izmaksas, kas ir pretrunā banku mobilitātei. Otrkārt, AFUB norāda, ka apstrīdētajā dekrētā šis pats mērķis nav ievērots, jo tajā ir noteikts maksimālais desmit gadu termiņš, kurā kredītiestādes šīs priekšrocības var padarīt atkarīgas no aizņēmēju algu vai tamlīdzīgu ienākumu deponēšanas.
25.
Ekonomikas un finanšu ministrs uzskata, ka šie pamati nav pamatoti.
26.
Izskatot lūgumu atcelt Dekrētu, kura juridiskais pamats ir 2017. gada 1. jūnija Rīkojums Nr. 2017‑1090, Conseil d’État šaubās par šajos abos tiesību aktos ietverto tiesību normu saderību ar iepriekš minētajām direktīvām (
9
).
27.
Atbilde uz AFUB izvirzītajiem pamatiem ir atkarīga, pirmkārt, no tā, vai Direktīvas 2014/17 12. panta 2. punkta a) apakšpunkta noteikumi, tostarp ņemot vērā mērķi, ko tie piešķir maksājuma kontam vai krājkontam, kuru tie atļauj atvērt vai uzturēt, vai arī 12. panta 3. punkta noteikumi ļauj pirmām kārtām kreditoram pieprasīt aizņēmējam kā atlīdzību par individuālu priekšrocību deponēt visu savu algu vai tamlīdzīgus ienākumus maksājumu kontā kredītlīgumā noteiktajā laikposmā neatkarīgi no summas, periodiskajiem maksājumiem un aizdevuma ilguma, un otrām kārtām šādi noteiktajam termiņam ilgt līdz desmit gadiem vai, ja tas ir īsāks, līguma darbības laiku.
28.
Otrkārt, atbilde ir atkarīga no tā, vai pirmām kārtām Direktīvas 2007/64 45. pants, kas attiecīgajā laikā bija piemērojams un tagad ir pārņemts Direktīvas 2015/2366 55. pantā un Direktīvas 2014/92 9.–14. pantā, kuri attiecas uz banku mobilitātes atvieglošanu un maksājumiem par maksājumu konta slēgšanu, nepieļauj, ka konta, ko aizņēmējs ir atvēris pie kreditora, lai tur noguldītu savus ienākumus apmaiņā pret individuālu priekšrocību saskaņā ar kredītlīgumu, slēgšana, ja tā notiek pirms šajā līgumā noteiktā termiņa beigām, izraisa šīs priekšrocības zaudēšanu, tostarp vairāk nekā gadu pēc konta atvēršanas, un otrām kārtām – vai šie paši noteikumi nepieļauj, ka šī perioda ilgums var sasniegt desmit gadus vai kopējo aizdevuma ilgumu, ja tas ir īsāks par desmit gadiem.
29.
Šādos apstākļos ar 2018. gada 5. decembra lēmumu, kas Tiesā iesniegts 2018. gada 11. decembrī, Conseil d’État nolēma apturēt tiesvedību un uzdot šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Direktīvas [2014/17] [12. panta 2. punkta a) apakšpunkta] noteikumi, ņemot vērā tostarp mērķi, ko tie piešķir maksājumu kontam vai krājkontam, kuru tie atļauj atvērt vai uzturēt, vai šī paša panta 3. punkta noteikumi ļauj, pirmkārt, kreditoram pieprasīt aizņēmējam kā atlīdzību par individuālu priekšrocību deponēt visu algu vai tamlīdzīgus ienākumus maksājumu kontā kredītlīgumā noteiktajā laikposmā neatkarīgi no summas, periodiskajiem maksājumiem un aizdevuma ilguma, un, otrkārt, šādi noteiktajam termiņam ilgt līdz desmit gadiem vai, ja tas ir īsāks, līguma darbības laiku?
2)
Vai Direktīvas [2007/64] 45. pants, kas attiecīgajā laikā bija piemērojams un tagad ir pārņemts Direktīvas [2015/2366] 55. pantā un Direktīvas [2014/92] 9.–14. pantā, kuri attiecas uz banku mobilitātes atvieglošanu un maksājumiem par maksājumu konta slēgšanu, nepieļauj, ka konta, ko aizņēmējs ir atvēris pie kreditora, lai tur noguldītu savus ienākumus apmaiņā pret individuālu priekšrocību saskaņā ar kredītlīgumu, slēgšana, ja tā notiek pirms šajā līgumā noteiktā termiņa beigām, izraisa šīs priekšrocības zaudēšanu, tostarp vairāk nekā gadu pēc konta atvēršanas, un vai šie paši noteikumi nepieļauj, ka šī perioda ilgums var sasniegt desmit gadus vai kopējo aizdevuma ilgumu?”
30.
Francijas valdība, Čehijas valdība, kā arī Eiropas Komisija iesniedza Tiesai rakstveida apsvērumus. Francijas valdība un Komisija piedalījās tiesas sēdē mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai, kas notika 2019. gada 18. decembrī.
IV. Vērtējums
A.
Par Direktīvas 2014/17 12. panta 2. punkta a) apakšpunkta interpretācija (pirmais jautājums)
31.
Ar pirmo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2014/17 12. panta 2. punkta a) apakšpunkta noteikumi vai šī paša panta 3. punkta noteikumi pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir aplūkots pamatlietā, kas ļauj kreditoram pieprasīt aizņēmējam kā atlīdzību par individuālu priekšrocību deponēt visu savu algu vai tamlīdzīgus ienākumus maksājumu kontā kredītlīgumā noteiktajā laikposmā neatkarīgi no summas, periodiskajiem maksājumiem un aizdevuma ilguma, un ļauj šādi noteiktajam termiņam ilgt līdz desmit gadiem vai, ja tas ir īsāks, līguma darbības laiku.
32.
Direktīvā 2014/17 ir noteikta kopēja sistēma konkrētiem dalībvalstu tiesību normu aspektiem attiecībā uz līgumiem, kas attiecas uz patēriņa kredītu, kurš nodrošināts ar hipotēku, vai citu kredītu attiecībā uz mājokļu nekustamo īpašumu (
10
), un tās mērķis ir nodrošināt, lai patērētāji, kas noslēdz kredītlīgumus par nekustamo īpašumu, saņemtu augstu aizsardzības līmeni (
11
).
33.
Šajā kontekstā Direktīvas 2014/17 12. panta 1. punktā ir noteikts, ka dalībvalstis atļauj komplektēšanas praksi, bet aizliedz sasaistīšanas praksi (
12
).
34.
Lai gan sasaistīšanas prakse ir aizliegta, Direktīvas 2014/17 12. panta 2. punkta a) apakšpunktā un 3. punktā ar noteiktiem nosacījumiem tā tomēr ir atļauta. Ar pirmo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai uz tādu tiesisko regulējumu kā pamatlietā aplūkotais var attiekties viens no šiem diviem izņēmumiem.
35.
Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, ka Direktīva 2014/17 ir piemērojama situācijām, kuras ir paredzētas tādā tiesiskajā regulējumā par hipotekārā aizdevuma līgumiem kā pamatlietā aplūkotais tiesiskais regulējums. Proti, saskaņā ar šīs direktīvas 3. panta 1. punkta b) apakšpunktu šo direktīvu piemēro kredītlīgumiem, kuru mērķis ir iegūt vai saglabāt īpašumtiesības uz zemi vai esošu vai plānotu ēku.
36.
Turpinājumā norādīšu, ka prejudiciālais jautājums ir balstīts uz premisu, saskaņā ar kuru pamatlietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums ļauj veikt sasaistīšanas praksi, jo Direktīvas 2014/17 12. panta 2. punkta a) apakšpunktā un 3. punktā paredzētie izņēmumi attiecas tikai uz sasaistīšanas praksi.
37.
Taču Francijas valdība norāda, ka strīdīgais tiesiskais regulējums attiecas uz komplektēšanas praksi Direktīvas 2014/17 izpratnē, nevis uz sasaistīšanas praksi un ka līdz ar to šis valsts tiesiskais regulējums ir atļauts saskaņā ar šīs direktīvas 12. panta 1. punktu. Minētā Francijas valdība apgalvo, ka aizdevējam ir pienākums vienlaicīgi piedāvāt patērētājam hipotekāros kredītus ar deponēšanas bankā noteikumu, apmaiņā saņemot individuālu priekšrocību, kas var izpausties, piemēram, kā izdevīgāka procentu likme, samazinātas izmaksas, kas saistītas ar maksājumu konta pārvaldību vai bankas kartes izdevumiem, un hipotekāros kredītus bez deponēšanas bankā noteikuma. Citiem vārdiem, hipotekāro kredītu un maksājumu kontu varot iegādāties atsevišķi (
13
).
38.
Atbildot uz šo jautājumu, Conseil d’État uz Tiesas lūgumu sniegt paskaidrojumus (
14
) norādīja, ka jautājums par to, vai Patērētāju kodeksa L. 313‑25‑1. pantā paredzētā iespēja pakļaut aizdevumu nosacījumam, ka ienākumi jādeponē kontā, kas atvērts kreditora iestādē, ir jāinterpretē kā atļauja izmantot sasaistīšanas praksi vai komplektēšanas praksi Direktīvas 2014/17 izpratnē, ir jautājums, uz ko “Conseil d’État būs jāatbild pēc Tiesas atbildes uz prejudiciālo jautājumu”, un ka “tas ir sarežģīts jautājums, jo līdz šim tas nekad nav ticis skatīts judikatūrā, tostarp Tiesas judikatūrā attiecībā uz sasaistīšanas prakses un komplektēšanas prakses jēdzienu darbības jomu Savienības tiesību izpratnē, kā arī ņemot vērā konkrēto novēroto praksi, kas attiecas uz valsts tiesu”.
39.
Tādējādi šķiet, ka Conseil d’État ir šaubas par pamatlietā aplūkotā tiesiskā regulējuma piemērojamību (
15
).
40.
Šajā ziņā uzsvēršu pamatlietā aplūkotā tiesiskā regulējuma piemērojamības ietekmi uz atbildi, kāda jāsniedz uz prejudiciālo jautājumu.
41.
Proti, pieņemot, ka iesniedzējtiesa uzskata, ka tiesiskais regulējums pamatlietā atļauj sasaistīšanas praksi Direktīvas 2014/17 izpratnē, šāds tiesiskais regulējums saskaņā ar šo direktīvu var tikt atļauts tikai tad, ja tas atbilst tajā paredzētajiem nosacījumiem vai nu tās 12. panta 2. punkta a) apakšpunktā, vai tās 12. panta 3. punktā. Šādā situācijā, protams, ir jāpārbauda šo divu tiesību normu piemērojamība pamatlietā. Savukārt, ja iesniedzējtiesa uzskata, ka pamatlietā aplūkotais tiesiskais regulējums attiecas uz komplektēšanas praksi minētās direktīvas 4. panta 27) punkta izpratnē, tad šis tiesiskais regulējums var tikt atļauts saskaņā ar šīs pašas direktīvas 12. panta 1. punktu (
16
), kurā, atgādināšu, ir atļauta komplektēšanas prakse (
17
).
42.
Turpinājumā es izvērtēšu izņēmumu, kas ietverti Direktīvas 2014/17 12. panta 2. punkta a) apakšpunktā (1. iedaļa) un šīs pašas direktīvas 12. panta 3. punktā (2. iedaļa), piemērojamību, pieņemot, ka pamatlietā aplūkotais tiesiskais regulējums ļauj veikt sasaistīšanas praksi minētās direktīvas 4. panta 26) punkta izpratnē (
18
).
1. Par Direktīvas 2014/17 12. panta 2. punkta a) apakšpunkta piemērojamību
43.
Tiesa, cik man zināms, vēl nav izvērtējusi Direktīvas 2014/17 12. panta 2. punkta a) apakšpunktu (
19
).
44.
Saskaņā ar šo normu dalībvalstis var noteikt, ka kreditori var pieprasīt patērētājiem atvērt vai uzturēt maksājumu kontu vai krājkontu, ja šāda konta vienīgais nolūks ir uzkrāt kapitālu, lai atmaksātu kredītu un kredītprocentus, apvienotu līdzekļus kredīta saņemšanai vai lai sniegtu papildu nodrošinājumu kreditoram saistību neizpildes gadījumā.
45.
Šajā lietā līdz ar to ir jāpārbauda, vai Patērētāju kodeksa L. 313‑25‑1. pantā paredzētais maksājumu konts attiecas uz vienu no šiem trim alternatīvajiem mērķiem, un attiecīgā gadījumā – vai tas ir arī tā vienīgais mērķis Direktīvas 2014/17 12. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē.
46.
Kā to izklāstīšu vēlāk, uzskatu, ka tas tā nav: pirmkārt, es šaubos par Patērētāju kodeksa L. 313‑25‑1. pantā paredzētā maksājumu konta mērķa atbilstību Direktīvas 2014/17 12. panta 2. punkta a) apakšpunktā atļautajiem konta mērķiem (a) iedaļa). Otrkārt, katrā ziņā no lietas materiāliem izriet, ka Patērētāju kodeksa L. 313‑25‑1. pantā paredzētajam maksājumu kontam ir citas funkcijas, nevis minētās direktīvas 12. panta 2. punkta a) apakšpunktā atļautās funkcijas, kas, manuprāt, ir šķērslis šīs tiesību normas piemērošanai (b) iedaļa).
a) Par pamatlietā aplūkotā maksājumu konta mērķi
47.
Attiecībā uz maksājumu konta mērķi Patērētāju kodeksa L. 313‑25‑1. panta izpratnē, ņemot vērā Tiesas rīcībā esošos lietas materiālus, man šķiet, ka ieinteresētajām personām ir atšķirīgi viedokļi.
48.
Proti, vispirms jākonstatē, ka Francijas valdība tiesas sēdē pakārtoti norādīja (
20
), ka, ļaujot patērētājam noteikt noteikumu par viņa ienākumu deponēšanu uz aizdevēja atvērtā maksājumu kontā, valsts tiesiskais regulējums tikai atļauj kreditoram pieprasīt tāda konta atvēršanu, kura vienīgais mērķis ir iegūt papildu garantijas maksājuma saistību neizpildes gadījumā. Pamatlietā aplūkotais tiesiskais regulējums, citiem vārdiem sakot, attiecoties uz pēdējo no trim Direktīvas 2014/17 12. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzētajiem mērķiem.
49.
Turpinājumā jāatgādina, ka iesniedzējtiesa ir precizējusi, ka maksājumu konta jēdziens Patērētāju kodeksa L. 313‑25‑1. panta izpratnē attiecas ne tikai uz maksājumu kontiem, kas paredzēti vienīgi nekustamā īpašuma kredīta atmaksai, bet ietver arī kontus, kurus aizņēmēji izmanto, lai veiktu ikdienas maksājumu darījumus, piemēram, naudas līdzekļu izmaksu, pārskaitīšanu un izņemšanu (
21
).
50.
Šis iesniedzējtiesas sniegtais precizējums ļauj noprast, ka maksājumu konta mērķis Patērētāju kodeksa L. 313‑25‑1. panta izpratnē ir sasniegt vairākus mērķus, no kuriem tikai viens ir paredzēts Direktīvas 2014/17 12. panta 2. punkta a) apakšpunktā, proti, kapitāla uzkrāšana, lai nodrošinātu aizdevuma atmaksu.
51.
Visbeidzot jānorāda, ka Komisija ir uzsvērusi, ka Patērētāju kodeksa L. 313‑25‑1. panta mērķis un piedāvājuma pakārtošana aizņēmēja ienākumu deponēšanas mērķis ir aizsargāt aizņēmēju no negodīgiem ienākumu deponēšanas noteikumiem hipotekārā kredīta jomā saskaņā ar rekomendāciju, ko sniegusi Valsts komisijas negodīgu noteikumu lietās, kas uzskatīja, ka šādi noteikumi var šķist nesamērīgi, ja šis pienākums nav saistīts ar kādu individuālu atlīdzību.
52.
Ar šo piezīmi Komisija, šķiet, norāda, ka maksājumu kontam Patērētāju kodeksa L. 313‑25‑1. panta izpratnē ir cits mērķis, nevis Direktīvas 2014/17 12. panta 2. punkta a) apakšpunktā minētie mērķi (
22
).
53.
Ņemot to vērā, es katrā ziņā šaubos par to, kā maksājumu konts Patērētāju kodeksa L. 313‑25‑1. panta izpratnē var attiekties uz kādu no Direktīvas 2014/17 12. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzētajiem mērķiem, lai gan aizņēmēji var to izmantot maksājumu darījumu veikšanai, tostarp līdzekļu izņemšanai, kā to ir precizējusi iesniedzējtiesa. Tā kā aizņēmēji pilnībā pārvalda maksājumu kontu, proti, bez īpašiem ierobežojumiem, viņu ienākumu turēšana šādā kontā nesniedz kreditoriem nekādu garantiju attiecībā uz aizdevuma, kas saistīts ar šo kontu, atmaksu.
54.
Šis apsvērums izraisa prasību, ka kontam ir tikai viens mērķis Direktīvas 2014/17 12. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē.
b) Par “vienīgā mērķa” prasību Direktīvas 2014/17 12. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē
55.
Vai apstāklis, ka aizņēmēji var izmantot maksājumu kontu Patērētāju kodeksa L. 313‑25‑1. panta izpratnē, lai veiktu maksājumu darījumus, neliedz piemērot Direktīvas 2014/17 12. panta 2. punkta a) apakšpunktu, kurā ir prasīts, lai šādam kontam būtu tikai viens no trim šajā tiesību normā minētajiem mērķiem?
56.
Direktīvas 2014/17 12. panta 2. punkta a) apakšpunkta gramatiskā, teleoloģiskā, kā arī kontekstuālā interpretācija man, tāpat kā Komisijai, liek uzskatīt, ka tas tā ir.
57.
Vispirms šīs direktīvas 12. panta 2. punkta a) apakšpunkta formulējums nosaka, ka konta vienīgajam mērķis jābūt vienam no trim šajā tiesību normā minētajiem mērķiem.
58.
Šajā ziņā no pirmo divu mērķu formulējuma skaidri izriet, ka maksājumu kontu var izmantot tikai, lai uzkrātu vai apvienotu resursus, kas izslēdz līdzekļu izņemšanu no aprites un darījumu izpildi. Pēdējais Direktīvas 2014/17 12. panta 2. punkta a) apakšpunktā minētais mērķis ir saistīts ar tādu pašu izslēgšanu, ciktāl tas attiecas uz kreditoru “[..] garantijām saistību neizpildes gadījumā”. Pēc definīcijas kontu, kas ir kā garantija nemaksāšanas gadījumā, aizņēmēji nevar izmantot citiem mērķiem.
59.
Turpinājumā, kā esmu norādījis šo secinājumu 53. punktā, maksājumu konta izmantošana maksājumu darījumu izpildei var apdraudēt Direktīvas 2014/17 12. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzētos maksājumu konta mērķus, kas pamato izņēmumu no sasaistīšanas prakses aizlieguma.
60.
Kā izriet no Direktīvas 2014/17 24. un 25. apsvēruma, sasaistīšanas prakse var kaitēt patērētāju mobilitātei un viņu spējai izdarīt izvēli, pilnībā apzinoties apstākļus. Šī iemesla dēļ ar šo direktīvu kopumā ir aizliegta sasaistīšanas prakse, un tā ir atļauta tikai dažās ļoti ierobežotās situācijās, kurās Eiropas likumdevējs ir uzskatījis, ka šāds risks nepastāv. Pieļaujot tādus citus maksājumu konta izmantošanas veidus kā pamatlietā aplūkotajā tiesiskajā regulējumā paredzētie, ir iespējams apdraudēt Direktīvas 2014/17 12. panta 2. punkta a) apakšpunkta mērķi.
61.
Līdz ar to es nevaru piekrist nostājai, kādu tiesas sēdē izteica Francijas valdība, proti, ka atsevišķu tādu norēķinu konta lietojumu izslēgšana, kādi ir paredzēti pamatlietā aplūkotajā tiesiskajā regulējumā, bez iemesla liktu kreditoram ierobežot patērētājam sava konta lietošanu, neievērojot viņa paša intereses.
62.
Šajā ziņā es uzsveru, ka praksē mana interpretācija liek domāt, ka kreditoriem deponējamie ienākumi ir jāierobežo ar to ienākumu daļu, kas atbilst aizdevuma atmaksai nepieciešamajām summām, lai saņemtu aizdevumu vai sniegtu kreditoram papildu nodrošinājumu nesamaksāšanas gadījumā. Šis ierobežojums labvēlīgi ietekmē patērētāju banku mobilitāti, jo tas ļauj pārējos ienākumus ieguldīt kredītiestādēs, kas nav nekustamā īpašuma kredīta aizdevēja iestāde.
63.
Visbeidzot manis piedāvāto interpretāciju apstiprina Direktīvas 2014/17 12. panta 2. punkta a) apakšpunkta kontekstuāla interpretācija.
64.
Proti, jāatgādina, pirmkārt, ka šīs direktīvas 12. panta 2. punkta a) apakšpunkts ir izņēmums sasaistīšanas prakses aizliegumam, kas paredzēts minētās direktīvas 12. panta 1. punktā, un ka tādējādi tas ir jāinterpretē šauri (
23
).
65.
Otrkārt, par maksājumu kontu tarifu salīdzināmību, maksājumu kontu maiņu un piekļuvi maksājumu kontiem ar pamatfunkcijām manis piedāvāto interpretāciju apstiprina veids, kādā Direktīva 2014/17 ir saistīta ar Direktīvu 2014/92 par maksājumu kontu tarifu salīdzināmību, maksājumu kontu maiņu un piekļuvi maksājumu kontiem ar pamatfunkcijām.
66.
Kā Komisija norādīja tiesas sēdē, ciktāl maksājumu kontu var izmantot līdzekļu izņemšanai, uz šo kontu attiecas Direktīvas 2014/92 noteikumi par konta maiņu. Savukārt konts, kas ir paredzēts vienīgi aizdevuma atmaksai, ir skaidri izslēgts no šī tiesiskā regulējuma piemērošanas jomas (
24
), es pieņemu, ar iemeslu, ka šāds konts var tikt atļauts kā sasaistīšanas prakse saskaņā ar Direktīvas 2014/17 12. panta 2. punkta a) apakšpunktu.
67.
No iepriekš minētā izriet, ka Direktīvas 2014/17 12. panta 2. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to nav atļauts tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, ciktāl ar šo tiesisko regulējumu ir atļauta sasaistīšanas prakse šīs pašas direktīvas 4. panta 26) punkta izpratnē, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai pamatlietā.
2. Par Direktīvas 2014/17 12. panta 3. punkta piemērojamību
68.
Savukārt Direktīvas 2014/17 12. panta 3. punktā ir prasīts, lai kreditors varētu pierādīt savai kompetentajai iestādei, ka sasaistīšanas prakse patērētājam sniedz acīmredzamas priekšrocības. Turklāt tiesību normā ir noteikts veids, kā jāpārbauda, vai tas tā ir: veicot šo izvērtējumu, ir pienācīgi jāņem vērā tirgū piedāvāto attiecīgo produktu pieejamība un cenas.
69.
Šajā ziņā norādīšu, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru direktīvas normas transponēšanai valsts tiesībās nav obligāti nepieciešams formāli un tekstuāli pārņemt šo tiesību normu skaidrā un specifiskā tiesību normā un var būt pietiekami ar vispārēju juridisko kontekstu. Tomēr tai ir efektīvi jānodrošina direktīvas pilnīga piemērošana pietiekami skaidri un precīzi. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru katrai dalībvalstij ir pienākums direktīvu izpildīt tādā veidā, kas pilnībā atbilst Eiropas likumdevēja noteiktajām prasībām par tiesisko situāciju skaidrību un noteiktību, ņemot vērā attiecīgo dalībvalstīs esošo personu intereses. Šajā nolūkā direktīvas normas ir jāievieš tā, lai tās būtu neapstrīdami saistošas un lai tām piemistu paredzētais specifiskums, precizitāte un skaidrība (
25
).
70.
Attiecībā uz pamatlietā aplūkoto tiesisko regulējumu jākonstatē, ka no tā neizriet, ka būtu jāizvērtē individuālā priekšrocība, ņemot vērā citu tirgū piedāvāto produktu pieejamību un cenas. Turklāt no Francijas valdības apsvērumiem izriet, ka hipotekārā kredīta līgumā ietvertais noteikums par deponēšanu bankā izriet no brīvām sarunām starp kreditoru un patērētāju.
71.
No šāda viedokļa es uzskatu, kā to tiesas sēdē norādīja Komisija, ka šis tiesiskais regulējums negarantē ar prasīto specifiskumu, precizitāti un skaidrību, ka individuālā priekšrocība patērētājam sniedz acīmredzamas priekšrocības attiecībā uz citu tirgū piedāvāto produktu cenām (
26
). Tas tā ir vēl jo vairāk tāpēc, ka Direktīvas 2014/17 12. panta 3. punkts ir izņēmums no sasaistīšanas prakses aizlieguma un līdz ar to ir jāinterpretē šauri (
27
).
72.
No iepriekš minētā izriet, ka Direktīvas 2014/17 12. panta 3. punkta apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to nav atļauts tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, ciktāl ar šo tiesisko regulējumu ir atļauta sasaistīšanas prakse šīs pašas direktīvas 4. panta 26) punkta izpratnē, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai pamatlietā.
B.
Par Direktīvas 2007/64 45. panta 2. punkta, Direktīvas 2015/2366 55. panta 2. punkta un Direktīvas 2014/92 12. panta 3. punkta interpretāciju (otrais jautājums)
73.
Ar otro prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai, pirmkārt, Direktīvas 2007/64 45. pants un Direktīvas 2015/2366 55. pants, ar kuru šī pirmā tiesību norma tika aizstāta no 2018. gada 13. janvāra, un, otrkārt, Direktīvas 2014/92 9.–14. pants nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā ir paredzēts, ka konta, ko aizņēmējs ir atvēris pie kreditora, lai tur deponētu savus ienākumus apmaiņā pret individuālu priekšrocību saskaņā ar kredītlīgumu, slēgšana, ja tā notiek pirms šajā līgumā noteiktā termiņa beigām, izraisa šīs priekšrocības zaudēšanu, tostarp vairāk nekā gadu pēc konta atvēršanas, un saskaņā ar kuru šī perioda ilgums var sasniegt desmit gadus vai kopējo aizdevuma ilgumu.
74.
Iesniedzējtiesa nav precizējusi, kādi iepriekš minēto tiesību normu aspekti tai ir likuši šaubīties par to interpretāciju.
75.
Ņemot vērā prejudiciālā jautājuma formulējumu, tomēr ir jākonstatē, pirmkārt, ka ir precizēts, ka attiecīgās Savienības tiesību normas attiecas uz “maksājumu konta slēgšanas izmaksām” un ka, otrkārt, ir norādīts, ka aplūkotais valsts tiesiskais regulējums ar zināmiem nosacījumiem ļauj zaudēt individuālu priekšrocību konta slēgšanas gadījumā.
76.
Līdz ar to es saprotu prejudiciālo jautājumu tādējādi, ka Conseil d’État būtībā vēlas noskaidrot, vai šāds individuālās priekšrocības zaudējums ir izmaksas par maksājumu konta slēgšanu Direktīvas 2007/64, 2015/2366 un 2014/92 izpratnē un vai attiecīgā gadījumā šīs zaudēšanas kārtība atbilst šajās direktīvās šajā ziņā paredzētajiem nosacījumiem
77.
Šī iemesla dēļ, pat ja prejudiciālais jautājums, kā tas ir formulēts, attiecas uz Direktīvas 2007/64 45. pantu un Direktīvas 2015/2366 55. pantu kopumā, kā arī uz visām Direktīvas 2014/92 9.–14. pantā paredzētajām tiesību normām, es to saprotu tādējādi, ka patiesībā tas attiecas uz Direktīvas 2007/64 45. panta 2. punktu, kas aizstāts ar Direktīvas 2015/2366 55. panta 2. punktu, kā arī uz Direktīvas 2015/2366 12. panta 3. punktu, kas attiecas uz maksājumu konta slēgšanas izdevumiem.
78.
Līdz ar to ir jāpārbauda, vai šīs tiesību normas nepieļauj tādu tiesisko regulējumu, kāds ir minēts prejudiciālajā jautājumā.
79.
Šajā ziņā norādīšu, ka atšķirībā no pirmā prejudiciālā jautājuma, kas ir balstīts uz pieņēmumu, ka pamatlietā aplūkotais tiesiskais regulējums pieļauj saistīto pārdošanu Direktīvas 2014/17 izpratnē (
28
), otrajā jautājumā nav norādīts ar tādu pašu skaidrību, vai šis jautājums ir balstīts arī uz šo pieņēmumu. Tomēr, ņemot vērā otrā jautājuma formulējumu, man šķiet, ka aplūkotais tiesiskais regulējums attiecas uz komplektēšanas praksi Direktīvas 2014/17 izpratnē (
29
). Tāpēc es izskatīšu otro jautājumu no šī viedokļa (
30
).
80.
Pirmkārt, attiecībā uz Direktīvu 2007/64, ar kuru tiek saskaņoti maksājumu pakalpojumi iekšējā tirgū, man šķiet, ka tā šajā lietā ir piemērojama (
31
).
81.
Direktīvas 2007/64 45. pants ietilpst šīs direktīvas 3. nodaļā “Pamatlīgumi”, kas piemērojama maksājumu darījumiem, uz kuriem attiecas pamatlīgums (
32
).
82.
Šajā kontekstā 45. panta “Līguma laušana” 1. punktā ir noteikts, ka maksājumu pakalpojumu lietotājs var lauzt pamatlīgumu jebkurā laikā, izņemot, ja puses ir vienojušās par iepriekšējas paziņošanas termiņu, kurš nevar būt ilgāks par vienu mēnesi. 2. punktā ir piebilsts, ka par šāda līguma laušanu, kurš noslēgts uz noteiktu laiku, kas pārsniedz 12 mēnešus, vai arī uz nenoteiktu laiku, maksājumu pakalpojumu lietotājam maksu nenosaka, ja pagājuši 12 mēneši. Šīs tiesību normas mērķis ir atvieglot klientu mobilitāti (
33
).
83.
Šajā lietā ir jākonstatē, ka pamatlietā aplūkotajā tiesiskajā regulējumā, ja ar to ir atļauta komplektēšanas prakse Direktīvas 2014/17 izpratnē, ir paredzēti nosacījumi individuālām priekšrocībām saistībā ar aizdevuma saņemšanu.
84.
Līdz ar to priekšrocības zaudēšana ir tāda aizdevuma līguma noteikuma piemērošanas rezultāts, kurā individuālās priekšrocības piešķiršana ir pakārtota kreditora veiktai aizņēmēja algu un ienākumu deponēšanai.
85.
Kā to šajā ziņā apgalvo Francijas un Čehijas valdības, kā arī Komisija, šīs priekšrocības zaudēšana ir tikai ienākumu deponēšanas beigu sekas un tātad neparedz pamatlīguma laušanas maksu Direktīvas 2007/64 45. panta 2. punkta izpratnē.
86.
Iepriekš izklāstītie apsvērumi ir spēkā arī attiecībā uz Direktīvas 2015/2366 55. panta 2. punktu, kura piemērošanas joma pamata lietā ir identiska Direktīvas 2007/64 (
34
) piemērošanas jomai; šī tiesību norma būtībā ir identiska Direktīvas 2007/64 45. panta 2. punktam, vienīgi attiecīgais laikposms ir ticis samazināts no divpadsmit līdz sešiem mēnešiem.
87.
Otrkārt, Direktīva 2014/92 papildina Direktīvu 2007/64 un Direktīvu 2015/2366, jo tajā tostarp ir paredzēti noteikumi par maksājumu konta maiņu dalībvalstī un noteikumi par maksājumu konta pārrobežu atvēršanas patērētājiem atvieglošanu (
35
).
88.
Šajā ziņā saskaņā ar Direktīvas 2014/92 12. panta 3. punktu dalībvalstis nodrošina, ka tarifi, ja tādi ir, ko patērētājam saistībā ar maksājumu konta slēgšanu piemēro nododošais maksājumu pakalpojumu sniedzējs, tiek noteikti saskaņā ar Direktīvas 2007/64 45. panta 2. punktu un Direktīvas 2015/2366 55. panta 2. punktu (
36
).
89.
Attiecībā uz Direktīvu 2014/92 tā ir piemērojama tādam tiesiskajam regulējumam kā pamatlietā aplūkotais saskaņā ar tās 1. panta 6. punktu, interpretējot to 12. apsvēruma gaismā (
37
).
90.
Tomēr, ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus par Direktīvas 2014/92 55. panta 2. punktu un Direktīvas 2007/64 45. panta 2. punktu, ir jākonstatē, ka priekšrocības zaudēšana nerada izmaksas par maksājumu konta slēgšanu Direktīvas 2014/92 izpratnē.
91.
No iepriekš minētā izriet, ka Direktīvas 2007/64 45. panta 2. punktam, Direktīvas 2015/2366 55. panta 2. punktam, kā arī Direktīvas 2014/92 12. panta 3. punktam nav pretrunā tāds tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, uz kuru attiecas prejudiciālais jautājums.
V. Secinājumi
92.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai uz Conseil d’État (Francija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/17/ES (2014. gada 4. februāris) par patērētāju kredītlīgumiem saistībā ar mājokļa nekustamo īpašumu un ar ko groza Direktīvas 2008/48/EK un 2013/36/ES un Regulu (ES) Nr. 1093/2010, 12. panta 2. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to nav atļauts valsts tiesiskais regulējums, kas ļauj īstenot sasaistīšanas praksi šīs direktīvas 4. panta 26) punkta izpratnē, saskaņā ar kuru kreditors var pieprasīt aizņēmējam kā atlīdzību par individuālu priekšrocību deponēt visu algu vai tamlīdzīgus ienākumus maksājumu kontā kredītlīgumā noteiktajā laikposmā, ciktāl šo kontu aizņēmējs var izmantot, lai veiktu ikdienas maksājumu darījumus, kā, piemēram, naudas līdzekļu izmaksu, pārskaitīšanu un izņemšanu.
Direktīvas 2014/17 12. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to nav atļauts valsts tiesiskais regulējums, kas ļauj īstenot sasaistīšanas praksi šīs direktīvas 4. panta 26) punkta izpratnē, ciktāl ar šo tiesisko regulējumu netiek nodrošināts, pirmkārt, ne tas, ka sasaistīšanas prakse patērētājam sniedz acīmredzamas priekšrocības, ne, otrkārt, tas, ka šo novērtējumu veic, pienācīgi ņemot vērā tirgū piedāvāto attiecīgo produktu pieejamību un cenu.
2)
Eiropas Padomes un Parlamenta Direktīvas 2007/64/EK (2007. gada 13. novembris) par maksājumu pakalpojumiem iekšējā tirgū, ar ko groza Direktīvas 97/7/EK, 2002/65/EK, 2005/60/EK un 2006/48/EK un atceļ Direktīvu 97/5/EK, 45. panta 2. punkts, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2015/2366 (2015. gada 25. novembris) par maksājumu pakalpojumiem iekšējā tirgū, ar ko groza Direktīvas 2002/65/EK, 2009/110/EK un 2013/36/ES un Regulu (ES) Nr. 1093/2010 un atceļ Direktīvu 2007/64/EK, 55. panta 2. punkts, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/92/ES (2014. gada 23. jūlijs) par maksājumu kontu tarifu salīdzināmību, maksājumu kontu maiņu un piekļuvi maksājumu kontiem ar pamatfunkcijām 12. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru konta, ko aizņēmējs ir atvēris pie kreditora, lai tur deponētu savus ienākumus apmaiņā pret individuālu priekšrocību saskaņā ar kredītlīgumu, slēgšana, ja tā notiek pirms šajā līgumā noteiktā termiņa beigām, izraisa šīs priekšrocības zaudēšanu, tostarp vairāk nekā gadu pēc konta atvēršanas, un saskaņā ar kuru šī perioda ilgums var sasniegt desmit gadus vai kopējo aizdevuma ilgumu.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2014/17/ES (2014. gada 4. februāris) par patērētāju kredītlīgumiem saistībā ar mājokļa nekustamo īpašumu un ar ko groza Direktīvas 2008/48/EK un 2013/36/ES un Regulu (ES) Nr. 1093/2010 (OV 2014, L 60, 34. lpp., un labojumi – OV 2015, L 246, 11. lpp., kā arī OV 2017, L 166, 82. lpp.).
(
3
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2007/64/EK (2007. gada 13. novembris) par maksājumu pakalpojumiem iekšējā tirgū, ar ko groza Direktīvas 97/7/EK, 2002/65/EK, 2005/60/EK un 2006/48/EK un atceļ Direktīvu 97/5/EK (OV 2007, L 319, 1. lpp., un labojums – OV 2009, L 187, 5. lpp.).
(
4
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2015/2366 (2015. gada 25. novembris) par maksājumu pakalpojumiem iekšējā tirgū, ar ko groza Direktīvas 2002/65/EK, 2009/110/EK un 2013/36/ES un Regulu (ES) Nr. 1093/2010 un atceļ Direktīvu 2007/64/EK (OV 2015, L 337, 35. lpp., un labojums – OV 2018, L 102, 97. lpp.).
(
5
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2014/92/ES (2014. gada 23. jūlijs) par maksājumu kontu tarifu salīdzināmību, maksājumu kontu maiņu un piekļuvi maksājumu kontiem ar pamatfunkcijām (OV 2014, L 257, 214. lpp.).
(
6
)	Saskaņā ar Direktīvas 2015/2366 114. pantu jebkura atsauce uz Direktīvu 2007/64 ir jāsaprot kā atsauce uz Direktīvu 2015/2366. Tādējādi Direktīvas 2014/92 12. panta 3. punktā no 2018. gada 13. janvāra ir atsauce uz Direktīvas 2015/2366 55. panta 2., 4. un 6. punktu, ar kuriem tika aizstāts Direktīvas 2007/64 45. panta 2., 4. un 6. punkts.
(
7
)	Šo secinājumu 14. punktā minētā Monetārā un finanšu kodeksa L. 312‑1‑2. pantā būtībā ir ietverts sasaistīšanas prakses aizliegums Direktīvas 2014/17 4. panta 26) punkta izpratnē un komplektēšanas prakses atļauja šīs pašas direktīvas 4. panta 27) punkta izpratnē. Šajā ziņā skat. šo secinājumu 15. zemsvītras piezīmi.
(
8
)	2019. gada 23. oktobra atbilde uz Tiesas 2019. gada 26. septembra lūgumu sniegt paskaidrojumus.
(
9
)	Atbildē uz Tiesas lūgumu sniegt paskaidrojumus iesniedzējtiesa precizēja (skat. šo secinājumu 8. zemsvītras piezīmi), ka 2017. gada 1. jūnija Rīkojums Nr. 2017‑1090 tika atcelts ar 2019. gada 22. maijaloi no 2019‑486 relative à la croissance et à la transformation des entreprises [Likums Nr. 2019‑486 par uzņēmumu izaugsmi un reorganizāciju] 206. panta XV punktu, tomēr pamatlietā aplūkotais dekrēts tika piemērots, tāpēc Tiesai uzdotie jautājumi joprojām ir atbilstīgi.
(
10
)	Direktīvas 2014/17 1. pants.
(
11
)	Direktīvas 2014/17 15. apsvērums.
(
12
)	“Sasaistīšanas prakses” un “komplektēšanas prakses” jēdzieni ir definēti attiecīgi Direktīvas 2014/17 4. panta 26) un 27) punktā; skat. šīs definīcijas šo secinājumu 8. punktā.
(
13
)	Kaut arī pamatlietā aplūkoto tiesību aktu tvērums attiecas uz valsts tiesību interpretāciju un ir valsts tiesas kompetencē (skat. it īpaši spriedumus, 2000. gada 26. septembris, Mayeur, C‑175/99, EU:C:2000:505, 22. punkts; 2006. gada 1. jūnijs, innoventif, C‑453/04, EU:C:2006:361, 29. punkts, kā arī 2010. gada 8. jūlijs, Sjöberg un Gerdin, C‑447/08 un C‑448/08, EU:C:2010:415, 54. punkts), tomēr, ņemot vērā Tiesas rīcībā esošos lietas materiālus, atzīstu, ka sākotnēji Francijas valdības nostāja man šķiet pārliecinoša. It īpaši no Patērētāju kodeksa L. 313‑25‑1. panta formulējuma izriet, ka kredītiestādes var pakārtot aizdevuma piedāvājumu aizņēmēja algas vai līdzīgu ienākumu deponēšanai maksājumu kontā apmaiņā pret individuālu priekšrocību. Šajā ziņā es norādu, ka, tā kā ienākumu deponēšanas un līdz ar to maksājumu konts nav nosacījums aizdevuma saņemšanai, bet gan tikai individuālas priekšrocības iegūšanai, manuprāt, runa ir par komplektēšanas praksi Direktīvas 2014/17 4. panta 27) punkta izpratnē. Proti, šajā gadījumā aizdevums ir kredītlīgums, savukārt maksājumu konts ir otrs finanšu produkts Direktīvas 2014/17 4. panta 27) punkta izpratnē un apmaiņā pret ienākumu deponēšanu kredītlīgums tiek piedāvāts “ar citiem nosacījumiem” šīs tiesību normas izpratnē, proti, individuālas priekšrocības veidā.
(
14
)	Skat. šo secinājumu 8. zemsvītras piezīmi.
(
15
)	Šajā kontekstā jāprecizē, pirmkārt, ka no atbildes uz Tiesas lūgumu sniegt paskaidrojumus (skat. šo secinājumu 8. zemsvītras piezīmi) izriet, ka iesniedzējtiesai šajā ziņā ir šaubas, lai gan valsts tiesību normas, ar kurām ir pamatots apstrīdētais rīkojums, proti, 2016. gada 9. decembraloi no 2016‑1691 relative à la transparence, à la lutte contre la corruption et à la modernisation de la vie économique 67. pants, prasa, lai tiktu ievērots komplektēšanas prakses aizliegums Direktīvas 2014/17 4. panta 26) punkta izpratnē. Tādējādi Conseil d’État precizēja, ka ar Monetārā un finanšu kodeksa L. 312‑1‑2. pantu ir atļauta komplektēšanas prakse Direktīvas 2014/17 4. panta 27) punkta izpratnē un ir aizliegta sasaistīšanas prakse šīs direktīvas 4. panta 26) punkta izpratnē. Šajā ziņā es konstatēju, otrkārt, ka iesniedzējtiesas šaubas par pamatlietā aplūkotā valsts tiesiskā regulējuma piemērojamību, šķiet, izriet tostarp no tā, ka ir iespējams, ka kredītiestādes aizdevuma saņemšana praksē ir pakārtota nosacījumam par deponēšanu bankā, un līdz ar to no tā, ka tiek iegūts maksājumu konts, kas veido sasaistīšanas praksi. Proti, atbildot uz Tiesas iesniegto lūgumu sniegt paskaidrojumus, Conseil d’État, atsaucoties uz 2019. gada ziņojumu par ienākumu deponēšanu, ko pēc Ekonomikas un finanšu ministrijas pieprasījuma izveidojusi Finanšu nozares padomdevējas komitejas priekšsēdētāja, citē divas ieinteresētās puses, kurām šajā ziņā ir viedoklis: starpnieku pārstāvji uzskata, ka “patiesībā tā nav apmaiņa, jo šobrīd novērotie gadījumi praksē nozīmē to, ka standarta piedāvājums tiek pārdēvēts par piedāvājumu “ar deponēšanu”, to papildinot ar daudz neizdevīgāku piedāvājumu “bez deponēšanas” vai sodoša rakstura uzcenojumu”. Tāpat arī privātpersonu klientu pārstāvji apgalvo, ka “bankas konta atvēršana un parakstīšanās uz dažādām precēm (pakete, automašīnas un mājokļa apdrošināšana) bieži ir hipotekārā kredīta piešķiršanas priekšnosacījums”. Jāpiebilst, ka turpretī kredītiestādes norāda, ka klients vienmēr var izvēlēties nedeponēt savus ienākumus un tādējādi nesaņem individuālās priekšrocības. Manuprāt, tomēr ir jānošķir jautājums par pamatlietā aplūkotā tiesiskā regulējuma iespējamo neievērošanu no jautājuma par šī tiesiskā regulējuma saderību ar Savienības tiesībām.
(
16
)	Tomēr jānorāda, ka Komisija tiesas sēdē uzsvēra, ka Direktīvas 2014/17 24. apsvērumā ir ietverts precizējums attiecībā uz Direktīvas 2014/17 12. panta 1. punktā paredzētās komplektēšanas prakses atļaujas apjomu. Šajā apsvērumā ir precizēts, ka nav jāievieš preču komplektēšanas prakses, kas varētu būt izdevīga patērētājiem, ierobežojumi, bet ka dalībvalstīm tomēr būtu jāturpina rūpīgi sekot mazumtirdzniecības finanšu tirgiem, lai nodrošinātu, ka komplektēšanas prakse netraucē patērētāju izvēlei vai konkurencei tirgū. Līdz ar to šādas prakses atļaujai vienmēr būtu jābūt dotai patērētāja un brīvas konkurences interesēs, un likumdevējam šajā kontekstā būtu jānovērš patērētāja interesēm pretējas situācijas.
(
17
)	Tā kā prejudiciālajam jautājumam šī iemesla dēļ nebūtu nozīmes, pilnības labad es uzsveru, ka uzdotais jautājums tomēr ir pieņemams. Proti, ņemot vērā sevišķi to, ka pamatlietā aplūkotā tiesiskā regulējuma kvalifikācija par sasaistīšanas praksi nevar tikt izslēgta, ir jāuzskata, ka atbilde uz uzdoto jautājumu iesniedzējtiesai ir noderīga, lai atrisinātu strīdu pamatlietā, un līdz ar to šis jautājums ir pieņemams. Šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumus, 1993. gada 27. oktobris, Enderby (C‑127/92, EU:C:1993:859, 11. un 12. punkts); 2010. gada 7. decembris, VEBIC (C‑439/08, EU:C:2010:739, 44.–48. punkts), kā arī 2019. gada 2. maijs, A‑Fonds (C‑598/17, EU:C:2019:352, 34.–40. punkts).
(
18
)	Saskaņā ar sasaistīšanas prakses definīciju Direktīvas 2014/17 4. panta 26) punktā tas nozīmē, ka kredītlīgums patērētājam netiek piedāvāts atsevišķi no maksājumu konta un tādējādi pienākums deponēt ienākumus šajā kontā ir nosacījums pašai kredīta saņemšanai.
(
19
)	Jānorāda, ka Direktīvas 2014/17 12. pantā paredzētā tiesību norma nebija daļa no Komisijas iesniegtā direktīvas priekšlikuma (COM(2011) 142 final), bet tā tika iekļauta pirmajā Eiropas Parlamenta lasījumā.
(
20
)	Jāatgādina, ka Francijas valdība primāri apgalvo, ka pamatlietā aplūkotais tiesiskais regulējums ļauj izmantot komplektēšanas praksi (skat. šo secinājumu 37. punktu).
(
21
)	Skat. šo secinājumu 21. punktu.
(
22
)	Šajā ziņā tāpat norādīšu, ka no 2019. gada janvāra ziņojuma par ienākumu deponēšanu, ko sastādījusi Finanšu nozares Padomdevējas komitejas priekšsēdētāja pēc Ekonomikas un finanšu ministrijas lūguma, uz kuru iesniedzējtiesa atsaucas savā atbildē uz lūgumu sniegt paskaidrojumus, izriet, ka “it īpaši ienākumu deponēšana var būt papildu garantija, izskatot aizdevuma pieteikumu”. Šī piezīme neļauj izdarīt secinājumus par to, vai attiecīgais tiesiskais regulējums attiecas uz kādu no Direktīvas 2014/17 12. panta 2. punkta a) apakšpunktā minētajiem mērķiem.
(
23
)	Šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumu, 2014. gada 10. septembris, Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, 77. punkts).
(
24
)	Direktīvas 2014/92 1. panta 6. punkts, lasot to kopā ar šīs direktīvas 12. apsvērumu.
(
25
)	Šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumu, 2009. gada 4. jūnijs, SALIX Grundstücks-Vermietungsgesellschaft (C‑102/08, EU:C:2009:345, 40.–42. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra). Es uzsveru, ka šī judikatūra ir piemērojama arī tad, ja runa ir par tādas fakultatīvās atkāpes kā Direktīvas 2014/17 12. panta 3. punkts transponēšanu. Šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumu, 2010. gada 21. oktobris, Accardo u.c. (C‑227/09, EU:C:2010:624, 55. punkts).
(
26
)	Tas, ka pamatlietā aplūkotajā tiesiskajā regulējumā ir prasīts, lai piedāvājums ļautu identificēt individuālo priekšrocību, norādot likmju vai citus nosacījumus, attiecībā uz kuriem tas ir noteikts un kurus kreditors piemērotu, ja aizņēmējs vairs neievērotu deponēšanas prasību (Patērētāju kodeksa L. 313‑25. pants), nevar atspēkot šo konstatējumu.
(
27
)	Šajā ziņā skat. šo secinājumu 23. zemsvītras piezīmi.
(
28
)	Skat. šo secinājumu 36. punktu.
(
29
)	Ciktāl konta slēgšana, ko aizņēmējs atver pie aizdevēja, lai tur domicilētu savus ienākumus apmaiņā pret individualizētu priekšrocību, nozīmē tikai šīs priekšrocības zaudēšanu, manuprāt, runa ir par komplektēšanas praksi Direktīvas 2014/17 izpratnē, skat. šo secinājumu 13. zemsvītras piezīmi.
(
30
)	Turklāt, tā kā no manas atbildes uz pirmo jautājumu izriet, ka pamatlietā aplūkotie tiesību akti ir aizliegti ar Direktīvu 2014/17, ciktāl šis tiesiskais regulējums atļauj sasaistīšanas praksi šīs direktīvas izpratnē, nav lietderīgi pārbaudīt arī šāda tiesiskā regulējuma saderību ar otrajā jautājumā minētajām normām.
(
31
)	Saskaņā ar Direktīvas 2007/64 2. panta 1. punktu minētā direktīva ir piemērojama “maksājumu pakalpojumiem”, kas tiek sniegti Eiropas Savienībā. Jēdziens “maksājumu pakalpojumi” šīs pašas direktīvas 4. panta 3. punktā ir definēts kā viena no pielikumā minētajām uzņēmējdarbībām. Pielikuma 1. punktā ir minēti “pakalpojumi, kas ļauj ieskaitīt skaidru naudu maksājumu kontā, un visas operācijas, kas vajadzīgas maksājumu konta pārvaldībai”.
(
32
)	Direktīvas 2007/64 40. pants. Direktīvas 2007/64 mērķiem “pamatlīgums” šīs direktīvas 4. panta 12. punktā ir definēts kā maksājumu pakalpojumu līgums, ar kuru reglamentē atsevišķu un secīgu maksājumu darījumu veikšanu nākotnē un kurā var būt iekļautas saistības un nosacījumi maksājumu konta atvēršanai.
(
33
)	Skat. Direktīvas 2007/64 29. apsvērumu.
(
34
)	Skat. Direktīvas 2015/2366 2. panta 1. punktu, lasot to kopā ar šīs direktīvas 4. panta 3. punktu un pielikumu.
(
35
)	Skat. Direktīvas 2014/92 2. apsvērumu un šīs direktīvas 1. pantu.
(
36
)	Skat. šo secinājumu 6. zemsvītras piezīmi.
(
37
)	Proti, jāatgādina, ka maksājumu konta jēdziens Patērētāju kodeksa L. 313‑25‑1. panta izpratnē ietver arī kontus, kurus aizņēmēji izmanto ikdienas maksājumu darījumiem. Šajā ziņā Direktīvas 2014/92 12. apsvērumā, kas minēts šo secinājumu 10. punktā, ir precizēta direktīvas piemērošanas joma, kas paredzēta 1. panta 6. punktā. No šī precizējuma būtībā izriet, ka direktīva ir piemērojama maksājumu kontam, kas ir paredzēts vienīgi hipotekārā kredīta atmaksai, ja šis konts tiek izmantots arī ikdienas maksājumu darījumiem.