62005CJ0221_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑221/05
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
ko Supreme Court
(Īrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2005. gada 11. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2005. gada 19. maijā, tiesvedībā
Sam Mc Cauley Chemists (Blackpool) Ltd,
Mark Sadja
pret
Pharmaceutical Society of Ireland,
Minister for Health and Children,
Īriju,
Attorney General .
TIESA (trešā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [ A. Rosas ], tiesneši J. Malenovskis [ J. Malenovský ] (referents), S. fon Bārs [ S. von Bahr ], A. Borgs Bartets [ A. Borg Barthet ] un A. O'Kīfs [ A. Ó Caoimh ],
ģenerāladvokāte K. Štiksa‑Hakla [ C. Stix‑Hackl ],
sekretāre K. Štranca‑Slavičeka [ K. Sztranc‑Slawiczek ], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2006. gada 16. martā,
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
– Sam Mc Cauley Chemists (Blackpool) Ltd
un M. Sadjas [ M. Sadja ] vārdā – Dž. Hogans [ G. Hogan ] un M. Heidens [ M. Hayden ], SC, kā arī K. Magvaira [ C. Maguire ], BL,
– Minister for Health and Children
[Veselības un bērnu lietu ministrs], Īrijas un Attorney General
vārdā – D. O'Hagans [ D. O’Hagan ], pārstāvis, kam palīdz P. Srīnens [ P. Sreenan ], SC, un Dž. Heslina [ J. Heslin ], BL, kā arī E. Nīrija [ E. Neary ], solicitor,
– Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – H. Stēvlbeks [ H. Støvlbæk ] un M. Šoters [ M. Shotter ], pārstāvji,
ņemot vērā lēmumu, kas pieņemts pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas, izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz 2. panta interpretāciju Padomes 1985. gada 16. septembra Direktīvā 85/433/EEK par farmācijas diplomu, sertifikātu un citu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu savstarpēju atzīšanu, tostarp par pasākumiem, kas palīdz sekmīgi īstenot tiesības veikt uzņēmējdarbību attiecībā uz noteiktām darbībām farmācijas jomā (OV L 253, 37. lpp.).
2. Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar prāvu starp Sam Mc Cauley Chemists (Blackpool) Ltd
(turpmāk tekstā – “ Sam Mc Cauley Chemists ”), kā arī Sadju un Pharmaceutical Society of Ireland
[Īrijas Farmaceitu biedrība], Minister for Health and Children
(turpmāk tekstā – “Ministrs”), Īriju, kā arī Attorney General
par tiesību akta, ar ko Īrijas tiesību sistēmā transponē Direktīvas 85/433 2. pantu, spēkā esamību.
Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesiskais regulējums
3. Direktīvas 85/433 septītais apsvērums ir formulēts šādi:
“tā kā saskaņā ar valstu politiku veselības aizsardzības jomā, kas inter alia
tiecas visā to teritorijā nodrošināt medikamentu apmierinošu sadali, dažas dalībvalstis ierobežo jaundibināmo aptieku skaitu, kamēr citās šādi noteikumi nav pieņemti; tā kā šādos apstākļos ir pāragri noteikt, ka diplomu, sertifikātu vai citu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu savstarpēja atzīšana farmācijā jāattiecina arī uz farmaceita darbību aptiekas pārrauga amatā, kas ilgusi mazāk nekā trīs gadus; tā kā Komisijai un Padomei šī problēma noteiktā laikā jāpārskata.”
4. Minētās direktīvas 2. pantā ir paredzēts:
“1. Katra dalībvalsts atzīst 4. pantā uzskaitītos diplomus, sertifikātus un citus kvalifikāciju apliecinošus dokumentus, ko dalībvalstis piešķīrušas citu dalībvalstu pilsoņiem saskaņā ar Direktīvas 85/432/EEK 2. pantu, piešķirot šai kvalifikācijai attiecībā uz tiesībām sākt un veikt 1. pantā minētās darbības tādu pašu statusu savā teritorijā kā 4. pantā uzskaitītajiem diplomiem, sertifikātiem un citiem kvalifikāciju apliecinošiem dokumentiem, ko tā pati piešķir.
2. Tomēr dalībvalstīm nav jāsaista 1. punktā minētie diplomi, sertifikāti un citi kvalifikāciju apliecinoši dokumenti ar jaunu publisku aptieku dibināšanu. Šajā direktīvā par jaunām uzskata arī aptiekas, kas darbojušās mazāk nekā trīs gadus.
Piecus gadus pēc 19. panta 1. punktā noteiktā datuma Komisija iesniedz Padomei ziņojumu par to, kādā veidā dalībvalstis ir īstenojušas iepriekšējo daļu un par iespēju paplašināt 1. punktā minētās diplomu, sertifikātu un citu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu savstarpējās atzīšanas pielietojumu. Tā iesniedz jebkādus piemērotus priekšlikumus.”
Valsts tiesiskais regulējums
5. Īrijas Konstitūcijas 15. panta 2. punkta 1. apakšpunktā ir paredzēts:
“Izņēmuma tiesības pieņemt likumus valsts vārdā piekrīt Oireachtas
[Īrijas Parlamentam]; citai likumdevējai iestādei nav tiesību pieņemt likumus valsts vārdā.”
6. Atbilstoši minētās konstitūcijas 29. panta 4. punkta 10. apakšpunktam:
“Neviena šīs konstitūcijas norma nepadara par spēkā neesošiem valsts pieņemtos likumus vai aktus, vai veiktos pasākumus, kas nepieciešami, lai izpildītu pienākumus, kas saistīti ar piederību Eiropas Savienībai vai Kopienām [..]”.
7. 1972. gada likums par Eiropas Kopienām ( European Communities Act 1972 ) tika pieņemts, lai īstenotu minēto konstitucionālo normu. Pirmkārt, šī likuma 2. nodaļā ir noteikts, ka “Eiropas Kopienas reglamentējošie līgumi un minēto Kopienu iestāžu pastāvošie tiesību akti un tiesību akti, kurus tās vēl pieņems, ir saistoši valstij un ir neatņemama valsts tiesību daļa atbilstoši šajos līgumos paredzētajiem nosacījumiem”. Otrkārt, minētā likuma 3. nodaļa Minister of State piešķir pilnvaras “pieņemt noteikumus, lai pilnībā īstenotu šī likuma 2. nodaļu”. Šajos noteikumos drīkst ietvert “normas, ar ko atceļ, groza vai ar grozījumiem vai bez tiem piemēro citu likumu [..]”.
8. Atbilstoši 1962. gada Farmācijas likuma ( Pharmacy Act 1962 ) 2. nodaļai:
“1. Persona var uzturēt aptieku zāļu izplatīšanai vai izgatavošanai tikai tad, ja:
a) tā ir saņēmusi šādas tiesības un aptieku, kā arī zāļu izplatīšanu un sagatavošanu tajā pārrauga šī persona vai tam pilnvarota persona [..].
[..]
3. Šajā nodaļā minētā “pilnvarotā persona” nozīmē atzītu farmaceitu (“reģistrētu farmācijas ķīmiķi”) [..].
3.A Šajā nodaļā minētie jēdzieni “pilnvarotā persona” un “atzīts farmaceits” neietver personas, kas atzītas, piemērojot 22.A nodaļu 1875. gada Farmācijas likumā [ Pharmacy Act
(Īrija) 1875 ], kas uztur aptieku zāļu izplatīšanai vai izgatavošanai, vai lai pārdotu indīgas vielas, ja šī aptieka darbojas mazāk nekā trīs gadus.
[..]”
9. 1875. gada Farmācijas likuma 22.A nodaļā ir paredzēts, ka par farmaceitu atzīst personu, kurai ir diploms, sertifikāts vai cits kvalifikāciju apliecinošs dokuments, ko cita dalībvalsts ir izsniegusi atbilstoši 2. pantam Padomes 1985. gada 16. septembra Direktīvā 85/432/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu attiecībā uz noteiktām darbībām farmācijas jomā (OV L 253, 34. lpp.).
10. Gan 1962. gada Farmācijas likuma 2. nodaļas 3.A punkts, gan 1875. gada Farmācijas likuma 22.A nodaļa redakcijā, kas piemērojama apstākļiem pamata prāvā, tika ieviesta Īrijas tiesību sistēmā ar 1991. gada noteikumiem par kvalifikācijas atzīšanu farmācijā [ European Communities
( Recognition of Qualifications in Pharmacy ) Regulations 1991, turpmāk tekstā – “1991. gada noteikumi”], kurus pieņēmis ministrs, lai Īrijas tiesībās transponētu Direktīvu 85/433. Šie noteikumi ir balstīti uz 1972. gada likuma par Eiropas Kopienām 3. nodaļu.
Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
11. Sam Mc Cauley Chemists
pieder aptieka Korkā [ Cork ] (Īrija), kas tika atvērta 2000. gada oktobrī un pamata prāvā aplūkotajā laika posmā bija aptieka, kas darbojās mazāk nekā trīs gadus.
12. Sadja ieguva farmācijas diplomu Apvienotajā Karalistē. Viņš tika iecelts par “pilnvaroto personu”, kas vadītu minēto aptieku. Kad Pharmaceutical Society of Ireland, kas reģistrē farmaceitus Īrijā un kas šajā dalībvalstī ir arī farmaceitu uzraudzības iestāde, pēc pārbaudes kļuva zināms par šo iecelšanu, tā norādīja, ka Sadja atbilstoši 1962. gada Farmācijas likuma 2. nodaļas 3.A punkta normām nav pilnvarota persona šī likuma nozīmē un ka viņam nav tiesību pārraudzīt minēto aptieku. Pharmaceutical Society of Ireland
pieprasīja atrisināt šo situāciju, jo farmaceita darbības veikšana bez atļaujas Īrijā ir likuma pārkāpums.
13. Lai apstrīdētu šo interpretāciju Sam Mc Cauley Chemists
un Sadja cēla prasību High Court, kas to noraidīja. Tad tie iesniedza sūdzību Supreme Court, lūdzot tai, atsaucoties uz pamatiem, kas izriet no Īrijas konstitucionālajām tiesībām, atzīt par spēkā neesošiem 1991. gada noteikumus, ciktāl 2. nodaļas 3.A punkts ar tiem ietverts 1962. gada Farmācijas likumā.
14. Iesniedzējtiesā nav apstrīdēts, ka valsts tikai tad valsts tiesībās var transponēt direktīvas ar noteikumiem, kas groza valsts tiesību aktus, ja tas vajadzīgs dalībai Eiropas Kopienās. Tiesību aktu grozījumu, kas pārsniedz direktīvas izpildei nepieciešamās robežas, var veikt tikai Oireachtas .
15. Šajā sakarā Sam Mc Cauley Chemists
un Sadja norādīja, ka ciktāl 1991. gada noteikumos ir paredzēts tos nepiemērot atzītam farmaceitam, kas profesionālo darbību veic aptiekā, kas darbojas mazāk nekā trīs gadus, valsts izmanto diskrecionāro varu, kas dalībvalstīm piešķirta ar Direktīvu 85/433. Ņemot vērā direktīvas kontekstu, no tās skaidri izriet, ka šī diskrecionārā vara ir saistīta tikai ar valsts tiesību apsvērumiem.
16. Valsts tādējādi ir izmantojusi 1972. gada likuma par Eiropas Kopienām 3. nodaļā paredzēto iespēju. Tā bija paredzējusi transponēt minēto direktīvu ar tiesību aktu, ar ko izdara grozījumus Oireachtas
pieņemtajā likumā. Tomēr tai nebija tiesību to darīt, jo minētās diskrecionārās varas īstenošana nebija nepieciešama, lai izpildītu Kopienu tiesībās noteiktu pienākumu Īrijas Konstitūcijas 29. panta 4. punkta 10. apakšpunkta nozīmē.
17. Līdz ar to izņēmuma tiesības pieņemt likumus valsts vārdā, kuras ar šīs konstitūcijas 15. panta 2. punkta 1. apakšpunktu piešķirtas Oireachtas, ir izmantotas nelikumīgi. Tikai Oireachtas
ir tiesības izdarīt grozījumus paša pieņemtā likumā.
18. Ministrs turpretī apgalvo, ka 1991. gada noteikumi bija jāpieņem, lai izpildītu pienākumus, kas saistīti ar Īrijas dalību Kopienās minētās konstitūcijas 29. panta 4. punkta 10. apakšpunkta nozīmē. Ar šiem noteikumiem, pievienojot 2. nodaļas 3.A punktu, valsts nav izmantojusi savu diskrecionāro varu. Minētā pievienošana atspoguļo Direktīvā 85/433 noteiktā dalībvalsts pienākuma ierobežoto apjomu.
19. Iesniedzējtiesa uzskata – pamatojoties uz varbūtību, ka tiesību akts, ar kuru transponēta Direktīva 85/433, ciktāl to nepiemēro atsevišķu farmaceitu darbībai, ir pieņemts, izmantojot diskrecionāro varu, tai būtu jānospriež, ka, ņemot vērā Īrijas Konstitūcijas 15. pantu, 1962. gada Farmācijas likumā nedrīkstēja izdarīt grozījumus ar tiesību aktu. Tādējādi 1991. gada noteikumi ir spēkā neesoši.
20. Šādos apstākļos Supreme Court
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai 2. pants Direktīvā [85/433]:
a) nosaka dalībvalstīm tikai vienu pienākumu, proti, atzīt Direktīvas 2. panta 1. punktā minēto kvalifikāciju, ko neattiecina uz jaunu aptieku dibināšanu saskaņā ar [minētās direktīvas] 2. panta 2. punktu, vai
b) tas skaidri nosaka dalībvalstīm pienākumu atzīt 2. panta 1. punktā minēto kvalifikāciju, bet papildus piešķir dalībvalstij diskrecionāru varu atzīt arī personas ar šādu kvalifikāciju, kas dibina jaunas publiskas aptiekas saskaņā ar 2. panta 2. punktu?”
Par prejudiciālo jautājumu
21. Ar uzdoto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2. pants tikai uzliek dalībvalstīm pienākumu atzīt diplomus, sertifikātus vai citus kvalifikāciju apliecinošus dokumentus (turpmāk tekstā – “diplomi”) darbībai aptiekās, kas darbojas vismaz trīs gadus, vai arī tas turklāt tām piešķir diskrecionāro varu atzīt diplomus saistībā ar tādu jaunu publisku aptieku atvēršanu, kas definētas minētās direktīvas 2. panta 2. punktā.
22. Atbilstoši EKL 43. pantam saistībā ar EK līguma noteikumiem par brīvību veikt uzņēmējdarbību ierobežojumi kādas dalībvalsts pilsoņu brīvībai veikt uzņēmējdarbību citā dalībvalstī ir aizliegti.
23. Minēto noteikumu vidū ir EKL 47. pants, kas Padomei dod tiesības pieņemt direktīvas, kas nosaka diplomu savstarpēju atzīšanu, tai skaitā arī farmācijas profesijās.
24. Dalībvalsts iestādēm, ja tās izskata citas dalībvalsts pilsoņa lūgumu atļaut darboties reglamentētā profesijā, ir jāņem vērā arī ieinteresētās personas profesionālā kvalifikācija, salīdzinot viņa diplomos norādīto kvalifikāciju, kā arī attiecīgo profesionālo pieredzi, no vienas puses, ar valsts tiesību aktos noteikto profesionālo kvalifikāciju, kas nepieciešama darbībai attiecīgajā profesijā, no otras puses, neatkarīgi no tā, vai ir pieņemta direktīva, ar kuru paredz attiecīgo diplomu savstarpējās atzīšanas īpašu kārtību (šajā sakarā skat. 2000. gada 14. septembra spriedumu lietā C‑238/98 Hocsman, Recueil, I‑6623. lpp., 23. un 31. punkts, un 2003. gada 13. novembra spriedumu lietā C‑313/01 Morgenbesser, Recueil, I‑13467. lpp., 57. un 58. punkts).
25. Kā izriet no EKL 47. panta 1. punkta, minēto direktīvu mērķis ir atvieglot diplomu savstarpējo atzīšanu, pieņemot normas un kopējus kritērijus, saskaņā ar kuriem, ciktāl vien tas ir iespējams, attiecīgos diplomus atzīst automātiski (2002. gada 22. janvāra spriedums lietā C‑31/00 Dreessen, Recueil, I‑663. lpp., 26. punkts).
26. Attiecībā uz minēto direktīvu piemērojamību ir jānorāda, ka EKL 47. pants Kopienu likumdevējam piešķir tiesības vajadzības gadījumā veikt attiecīgo diplomu pilnīgu saskaņošanu, atstājot tam iespēju izvēlēties veidu, kādā saskaņošanu veic, lai sasniegtu šo mērķi. Tādēļ likumdevējs var saskaņošanu veikt posmos, ņemot vērā, ka parasti ir grūti īstenot saskaņošanas pasākumus, jo kompetentām Kopienu iestādēm, pamatojoties uz dažādiem un sarežģītiem valstu noteikumiem, ir jāizstrādā kopējas normas, kas atbilst Līgumā noteiktajiem mērķiem un kuras apstiprinājuši Padomes locekļi ar kvalificētu balsu vairākumu vai pat vienbalsīgi (šajā sakarā skat. 1997. gada 13. maija spriedumu lietā C‑233/94 Vācija/Parlaments un Padome, Recueil, I‑2405. lpp., 43. punkts, un 1999. gada 17. jūnija spriedumu lietā C‑166/98 Socridis, Recueil, I‑3791. lpp., 26. punkts).
27. Šajā gadījumā Direktīvas 85/433 2. panta 1. punkts dalībvalstij uzliek pienākumu atzīt tās 4. pantā minētos diplomus, ko dalībvalstis piešķīrušas citu dalībvalstu pilsoņiem saskaņā ar Direktīvas 85/432/EEK 2. pantu, piešķirot šiem diplomiem tādu pašu statusu savā teritorijā kā 4. pantā uzskaitītajiem diplomiem, ko tā pati piešķir.
28. Tomēr Direktīvas 85/433 2. panta 2. punkta pirmā daļa noteic, ka dalībvalstīm nav jāsaista šī panta 1. punktā minētie diplomi ar jaunu publisku aptieku dibināšanu, ar to par jaunām uzskatot arī aptiekas, kas darbojušās mazāk nekā trīs gadus.
29. Šis noteikums tādējādi ierobežo Direktīvas 85/433 2. panta 1. punktā dalībvalstij paredzēto pienākumu tā iemesla dēļ, kas minēts tās septītajā apsvērumā, saskaņā ar kuru dažas dalībvalstis valsts veselības jomā ierobežo jaundibināmo aptieku skaitu, kamēr citās šādi noteikumi nav pieņemti, un ka šādos apstākļos ir pāragri noteikt, ka diplomu savstarpēja atzīšana farmācijā jāattiecina arī uz farmaceita darbību jaunas aptiekas pārrauga amatā.
30. Turklāt atbilstoši šim apsvērumam Komisijai un Padomei šī problēma noteiktā laikā jāpārskata. Šajā sakarā Direktīvas 85/433 2. panta 2. punkta otrajā daļā ir paredzēts, ka Komisijai ir jāiesniedz Padomei ziņojums par iespēju paplašināt šī panta 1. punktā minētās diplomu savstarpējās atzīšanas pielietojumu, lai izveidotu jaunas aptiekas, un tas uzliek tai pienākumu vajadzības gadījumā iesniegt atbilstošus priekšlikumus.
31. No visiem šiem apsvērumiem izriet, ka attiecībā uz farmācijas diplomu atzīšanu Kopienu likumdevējs, pieņemot Direktīvu 85/433, ir paredzējis veikt tikai daļēju saskaņošanu, nodrošinot minēto diplomu atzīšanas minimumu, proti, tādu atzīšanu, kas ļauj strādāt aptiekās, kuras atvērtas vismaz trīs gadus, paredzot dalībvalstīm iespēju veikt plašāku atzīšanu, kas pārsniedz Direktīvā noteiktās minimālās prasības.
32. Ņemot vērā EKL 249. panta trešās daļas formulējumu, dalībvalstīm ir jāpanāk šis minimālais diplomu atzīšanas līmenis, to paredzot it īpaši valsts tiesību noteikumos, un tām nav tiesību grozīt šo mērķi. Kopienu likumdevējs, izmantojot Līgumā noteiktās tiesības, ir pieņēmis precīzu un beznosacījumu lēmumu par to, uz kuriem farmācijas diplomiem attiecina Direktīvā 85/433 paredzēto savstarpējās atzīšanas kārtību.
33. No Direktīvas 85/433 2. panta kopumā izriet, ka šis noteikums savstarpējas atzīšanas pienākumu uzliek tikai saistībā ar aptiekām, kas darbojas vismaz trīs gadus. Tādēļ tad, kad dalībvalsts izpilda diplomu atzīšanas minimumu, tā neizmanto Direktīvas 85/433 2. pantā paredzēto rīcības brīvību.
34. Tādēļ uz uzdoto jautājumu ir jāatbild – Direktīvas 85/433 2. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts, kas tikai izpilda šajā direktīvā paredzēto diplomu atzīšanas minimumu, neizmanto tai piešķirto rīcības brīvību.
Par tiesāšanās izdevumiem
35. Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, izņemot minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumus, nav atlīdzināmi.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
2. pants Padomes 1985. gada 16. septembra Direktīvā 85/433/EEK par farmācijas diplomu, sertifikātu un citu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu savstarpēju atzīšanu, tostarp par pasākumiem, kas palīdz sekmīgi īstenot tiesības veikt uzņēmējdarbību attiecībā uz noteiktām darbībām farmācijas jomā, ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts, kas tikai izpilda šajā direktīvā paredzēto diplomu atzīšanas minimumu, neizmanto tai piešķirto rīcības brīvību.