62012CC0060
ĢENERĀLADVOKĀTES
ELEANORAS ŠARPSTONES [ELEANOR SHARPSTON]
SECINĀJUMI,
sniegti 2013. gada 18. jūlijā (
1
)
Lieta C‑60/12
Marián Baláž
(Vrchní soud v Praze (Čehijas Republika) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
“Policijas un tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās — Pamatlēmums 2005/214/TI par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz finansiālām sankcijām — “Iespēja iesniegt lietu izskatīšanai tiesā, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās””
1.
Pamatlēmums 2005/214/TI (
2
) par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz finansiālām sankcijām (turpmāk tekstā – “Pamatlēmums”) attiecina savstarpējas atzīšanas principu uz finansiālām sankcijām. Tas noteic dalībvalstij pienākumu atzīt citas dalībvalsts lēmumu piemērot finansiālu sankciju, ja šādu lēmumu cita starpā ir pieņēmusi iestāde, kas nav tiesa, ar nosacījumu, ka attiecīgajai personai “ir bijusi iespēja iesniegt šo lietu izskatīšanai tiesā, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās”. Šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesai ir uzdots jautājums, kā interpretēt šo izteicienu. Atbildot uz šo jautājumu, Tiesai vajadzēs saglabāt pienācīgu līdzsvaru starp savstarpēju atzīšanu un šādu sankciju izpildi un efektīvu pamattiesību aizsardzību.
Tiesību akti
ES tiesību akti
Pamatlēmums
2.
Pamatlēmuma preambulas 1., 2., 4. un 5. apsvērumā ir noteikts:
“(1)
Eiropadome 1999. gada 15. un 16. oktobra sanāksmē Tamperē apstiprināja savstarpējas atzīšanas principu, kam Savienībā būtu jākļūst par pamatu tiesu iestāžu sadarbībai gan civillietās, gan krimināllietās.
(2)
Savstarpējas atzīšanas princips būtu jāpiemēro attiecībā uz finansiālām sankcijām, ko uzliek tiesu vai administratīvas iestādes, lai veicinātu šādu sankciju izpildi dalībvalstī, kas nav tā valsts, kurā sankcijas ir uzliktas.
[..]
(4)
Šim pamatlēmumam būtu jāattiecas arī uz finansiālām sankcijām, ko piemēro par ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumiem.
(5)
Šajā pamatlēmumā ir ievērotas pamattiesības un principi, kas atzīti Līguma 6. pantā un atspoguļoti Eiropas Savienības Pamattiesību hartā, jo īpaši tās VI nodaļā [..].”
3.
Lēmumi, kas atbilstoši Pamatlēmumam ir jāatzīst, ir definēti 1. panta a) punkta i) līdz iv) apakšpunktā. 1. panta a) punkta iii) apakšpunktā ir noteikts:
““lēmums” ir galīgais lēmums, ar ko fiziskai vai juridiskai personai prasa samaksāt finansiālu sankciju, ja šo lēmumu ir pieņēmusi:
[..]
iii)
izdevējas valsts iestāde, kas nav tiesa, attiecībā uz darbībām, kas ir sodāmas atbilstīgi izdevējas valsts tiesību aktiem, jo ir pārkāptas tiesību normas, ar nosacījumu, ka attiecīgajai personai ir bijusi iespēja iesniegt šo lietu šo lietu izskatīšanai tiesā, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās”.
4.
1. panta b) punktā ir noteikts:
““finansiāla sankcija” ir pienākums maksāt:
i)
ar lēmumu noteikto naudas summu sakarā ar notiesāšanu par nodarījumu”.
5.
“Izdevēja valsts” ir definēta 1. panta c) punktā kā “dalībvalsts, kurā šā pamatlēmuma nozīmē tika pieņemts lēmums”.
6.
“Izpildes valsts” ir definēta 1. panta d) punktā kā “dalībvalsts, kurai lēmums ir nosūtīts izpildei”.
7.
3. panta nosaukums ir “Pamattiesības”, un tajā noteikts:
“Šis pamatlēmums negroza pienākumu ievērot pamattiesības un tiesību pamatprincipus, kas noteikti Līguma 6. pantā.”
8.
4. pantā ir norma par lēmumu pārsūtīšanu kopā ar apliecību veidlapas formā (
3
)“tās dalībvalsts [kompetentajām iestādēm], kurā fiziskai vai juridiskai personai, pret kuru ir izvirzīts lēmums, ir īpašums vai ienākumi, kurā tai ir pastāvīgā dzīvesvieta vai, juridiskas personas gadījumā, juridiskā adrese”.
9.
5. pantā ar nosaukumu “Piemērošanas joma” ir uzskaitīti nodarījumi, par kuriem lēmumi atbilstoši Pamatlēmumam ir atzīstami un izpildāmi. 5. panta 1. punktā ir noteikts:
“Šādi nodarījumi, ja izdevējā valstī tie ir sodāmi un kā tos definē izdevējas valsts tiesību akti, saskaņā ar šā pamatlēmuma noteikumiem un nepārbaudot nodarījuma abpusējo sodāmību, ir pamats lēmumu atzīšanai un izpildei:
[..]
—
rīcība, kas ir ceļu satiksmes noteikumu pārkāpums,
[..].”
10.
6. pantā ar nosaukumu “Lēmumu atzīšana un izpilde” ir noteikts:
“Izpildes valsts kompetentās iestādes atzīst lēmumu, kas nosūtīts saskaņā ar 4. pantu, nepieprasot izpildīt nekādas papildu formalitātes, un tūlīt veic visus tā izpildei vajadzīgos pasākumus, ja vien kompetentā iestāde nenolemj atsaukties uz kādu no 7. pantā paredzētajiem neatzīšanas vai neizpildīšanas iemesliem.”
11.
7. pantā ir uzskaitīti neatzīšanas un neizpildīšanas iemesli. 7. panta 3. punktā attiecībā uz dažiem no šiem pamatiem ir noteikts, ka:
“[..] pirms izpildes valsts kompetentā iestāde nolemj neatzīt vai neizpildīt kādu lēmumu, tā apspriežas ar izdevējas valsts kompetento iestādi, izmantojot jebkurus piemērotus līdzekļus, un attiecīgā gadījumā lūdz tai nekavējoties sniegt jebkādu vajadzīgu informāciju.”
12.
20. panta 3. punktā ir noteikts:
“Katra dalībvalsts var nepiekrist atzīt vai izpildīt lēmumu, ja 4. pantā minētā apliecība rada aizdomas, ka varētu būt pārkāptas Līguma 6. pantā paredzētās pamattiesības vai tiesību pamatprincipi. Piemēro 7. panta 3. punktā minēto procedūru.”
Eiropas Savienības Pamattiesību harta (turpmāk tekstā – “Harta”)
13.
Hartas 47. pantā ir noteiktas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību.
14.
Hartas 48. pantā ir noteikta nevainīguma prezumpcija un tiesības uz aizstāvību. Šīm tiesībām ir tāda pati nozīme un apjoms kā Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk – “ECPAK”) 6. panta 2. un 3. punktā garantētajām tiesībām. (
4
)
15.
49. panta 3. punktā ir noteikts, ka “sodu smagums nedrīkst būt nesamērīgs ar noziedzīgā nodarījuma smagumu”.
16.
52. panta 3. punktā ir noteikts, ka tiktāl, ciktāl Hartā ir ietvertas tiesības, kuras atbilst ECPAK garantētajām tiesībām, “šo tiesību nozīme un apjoms ir tāds pats kā [ECPAK]”.
ECPAK
17.
ECPAK 6. pantā ir noteiktas tiesības uz taisnīgu lietas izskatīšanu neatkarīgā un objektīvā tiesā. Attiecībā uz “ikvienu, kas tiek apsūdzēts kriminālnoziegumā”, 6. panta 2. punktā ir noteiktas tiesības tikt uzskatītam “par nevainīgu, kamēr viņa vaina netiek pierādīta saskaņā ar likumu”, bet 6. panta 3. punktā ir uzskaitītas minimālās garantētās tiesības, proti, tiesības:
“a)
tikt nekavējoties viņam saprotamā valodā un detalizēti informētam par viņam izvirzītās apsūdzības raksturu un iemeslu;
b)
uz laiku un līdzekļiem, kas nepieciešami, lai sagatavotu savu aizstāvību;
c)
aizstāvēt sevi pašam vai saņemt paša izvēlētu juridisku palīdzību, vai, ja trūkst līdzekļu, lai segtu izdevumus par šo juridisko palīdzību, saņemt to par velti, ja tas nepieciešams taisnīguma interesēs;
d)
uz apsūdzības liecinieku nopratināšanu un nopratināt tos pašam, un pieprasīt aizstāvības liecinieku klātbūtni un nopratināšanu tajos pašos apstākļos kā apsūdzības lieciniekus;
e)
uz bezmaksas tulka pakalpojumiem, ja viņš nesaprot tiesā lietoto valodu vai nerunā tajā.”
Čehijas tiesību akti
18.
Čehijas likumi paredz citas dalībvalsts tiesā uzlikto finansiālo sankciju atzīšanu un izpildi atbilstoši Kriminālprocesa kodeksam. Attiecīgajā laikā spēkā esošās kodeksa redakcijas 460.o pantā bija noteikts:
“1)
Šīs daļas noteikumi ir jāpiemēro atzīšanas un izpildes procedūrai attiecībā uz galīgo spriedumu krimināllietā vai par citu pārkāpumu, vai arī attiecībā uz minētā sprieduma pamata pieņemtu nolēmumu, ja tas ir pieņemts saskaņā ar Eiropas Savienības tiesību aktiem,
a)
tajā paredzot finansiālas sankcijas,
[..]
ja to pieņēmusi Čehijas Republikas tiesa krimināllietā [..] vai citas Eiropas Savienības dalībvalsts tiesa krimināllietā, vai šādas valsts administratīvā iestāde, ar nosacījumu, ka administratīvās iestādes lēmumu attiecībā uz noziedzīgu nodarījumu vai citu pārkāpumu var pārsūdzēt tiesā, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās [..].”
19.
460.r panta 1. punktā bija noteikts:
“1)   Pēc tam, kad prokurors iesniedzis rakstveida paskaidrojumus, Krajský soud atklātā tiesas sēdē pieņem spriedumu, vai citas Eiropas Savienības dalībvalsts lēmums par finansiālu sankciju vai naudas sodu, ko tai iesniegusi tās valsts kompetentā iestāde, tiek atzīts un izpildīts, vai arī to tiek atteikts atzīt un izpildīt. Spriedums tiek paziņots attiecīgajai personai un prokuroram.”
Austrijas tiesību akti
20.
Austrijas tiesību sistēmā tiek nošķirti nodarījumi, ar ko pārkāpj “administratīvās tiesības”, un tie, ar ko pārkāpj “krimināltiesības”. Abos gadījumos nodarījumā apsūdzēto personu lietas izskata tiesā. Administratīvos pārkāpumus, kas ietver vairākus ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumus, pirmajā instancē izskata Bezirkshauptmannschaft (Rajona administratīvā iestāde). Pēc tam, kad šajā administratīvajā iestādē visi tiesību aizsardzības līdzekļi ir izsmelti, Bezirkshauptmannschaft lēmumu var pārsūdzēt Unabhängiger Verwaltungssenat (Neatkarīgā administratīvā senātā).
21.
Administratīvo pārkāpumu procesu regulē Verwaltungsstrafgesetz 1991 (1991. gada Administratīvo sodu likums). Turpretim smagus pārkāpumus izskata vienīgi tiesā. Šiem pārkāpumiem piemēro Strafprozessordnung 1975 (1975. gada Kriminālprocesa kodeksu).
Fakti, tiesvedība un uzdotie jautājumi
22.
2009. gada 22. oktobrī pulksten 4:00 netālu no Kufšteinas [Kufstein] Austrijā policija aizturēja Marianu Balažu [Marián Baláž], Čehijas Republikas iedzīvotāju, kurš vadīja Čehijas Republikā reģistrētu kravas automašīnu. Pēc tam, kad Austrijas policija nosvēra transportlīdzekli uz svaru tilta, viņam atļāva turpināt ceļu.
23.
2010. gada 25. martā Kufšteinas, Austrijas Bezirkshauptmannschaft pieņēma lēmumu (turpmāk tekstā – “lēmums”), atzīstot, ka 2009. gada 22. oktobrī M. Balažs pārkāpa ceļu satiksmes noteikumus, proti, viņš vadījis transportlīdzekli, kura svars pārsniedz 3,5 tonnas, pa ceļu, kur ceļa zīme norāda aizliegumu to darīt. Ar šo lēmumu M. Balažam tika piemērots naudas sods EUR 220 apmērā vai arī, alternatīvi, 60 stundu ieslodzījums.
24.
2010. gada 2. jūlijā Teplices [Teplice], Čehijas Republika, Okresní soud (Rajona tiesa) lēmumu paziņoja M. Balažam. No valsts lietas materiāliem izriet, ka M. Balažam (iespējams) tika izsniegta lēmuma kopija (kurā bija noteikts, ka to var pārsūdzēt divu nedēļu laikā), kas bija iztulkota čehu valodā kopā ar dokumentu, kurā izskaidrotas viņa tiesības atbilstoši Čehijas tiesību aktiem. Nav skaidrs, vai viņam tika paskaidrots vēl kas vairāk (un ja tā, tad tieši kas) par viņa tiesībām atbilstoši Austrijas tiesību aktiem lēmumu vai nu apstrīdēt, vai iesniegt lietas materiālus soda mīkstināšanai; vai ka viņam 2 nedēļu laikā no 2010. gada 2. jūlija (nevis no 2010. gada 25. marta, kas ir Bezirkshauptmannschaft lēmuma diena) ir iespēja lēmumu apstrīdēt (
5
).
25.
2011. gada 19. janvāra vēstulē, kas adresēta Krajský soud v Ústí nad Labem (Ústí nad Labem Reģionālā tiesa) (turpmāk tekstā – “Krajský soud”) Čehijas Republikā, Bezirkshauptmannschaft lūdza Čehijas Republikai atzīt un izpildīt lēmumu. Vēstulei bija pievienota apliecības veidlapa, kurā bija norādīts, ka lēmumu pieņēmusi valsts iestāde, kas nav tiesa, par nodarījumu, kas atbilstoši valsts tiesību aktiem ir sodāms kā normatīvo aktu, šajā gadījumā – ceļu satiksmes noteikumu, pārkāpums. Apliecībā bija norādīts, ka M. Balažs tika informēts par savām tiesībām pārsūdzēt lēmumu tiesā, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās, un par šādas pārsūdzības termiņu. Tālāk apliecībā bija norādīts, ka viņš nav apstrīdējis lēmumu un ka tāpēc pēc rakstveida procedūras 2010. gada 17. jūlijā lēmums kļuva galīgs.
26.
2011. gada 17. maijaKrajský soud tiesas sēdē M. Balaža advokāts norādīja, ka, tā kā atbilstoši Austrijas tiesību aktiem pārsūdzība par lēmumu tiktu izskatīta Unabhängiger Verwaltungssenat, kas nav “tiesa, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās”, lēmums nav izpildāms.
27.
Krajský soud šo argumentu noraidīja un nosprieda, ka lēmums Čehijas Republikā ir atzīstams un izpildāms. M. Balažs iesniedza apelācijas sūdzību Vrchní soud v Praze (Prāgas Augstākā tiesa). Šī tiesa uzskata par nepieciešamu izlemt, vai lēmums ietilpst Pamatlēmuma 1. panta a) punkta iii) apakšpunkta piemērošanas jomā un līdz ar to vai tas atbilst atzīšanas un izpildes nosacījumiem. Tomēr tā šaubās par jēdzienu “tiesa, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās” un “iespēja iesniegt lietu izskatīšanai” interpretāciju. Attiecīgi tā apturēja tiesvedību un uzdeva šādus jautājumus:
“1)
Vai [Pamatlēmuma] 1. panta a) punkta iii) apakšpunktā ietvertais jēdziens “tiesa, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās” ir jāinterpretē kā neatkarīgs jēdziens Eiropas tiesību izpratnē?
2.a)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, kādām vispārīgām raksturīgām iezīmēm ir jāpiemīt valsts tiesai, kura pēc attiecīgās personas ierosinājuma var izskatīt šīs personas lietu attiecībā uz lēmumu, ko pieņēmusi iestāde, kas nav tiesa (administratīva iestāde), lai to varētu uzskatīt par “tiesu, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās”, Pamatlēmuma 1. panta a) punkta iii) apakšpunkta izpratnē?
2.b)
Vai Austrijas Neatkarīgo administratīvo senātu (Unabhängiger Verwaltungssenat) var uzskatīt par “tiesu, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās”, Pamatlēmuma 1. panta a) punkta iii) apakšpunkta izpratnē?
2.c)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša, vai jēdziens “tiesa, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās” Pamatlēmuma 1. panta a) punkta iii) apakšpunkta izpratnē izpildošās valsts kompetentajai iestādei ir jāinterpretē saskaņā ar tās valsts tiesību aktiem, kuras iestāde izdeva nolēmumu Pamatlēmuma 1. panta a) punkta iii) apakšpunkta izpratnē, vai saskaņā ar tās valsts tiesību aktiem, kura lemj par šāda nolēmuma atzīšanu un izpildi?
3)
Vai “iespēja iesniegt lietu izskatīšanai”“tiesā, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās” Pamatlēmuma 1. panta a) punkta iii) apakšpunkta izpratnē tiek nodrošināta arī tad, ja attiecīgā persona nevar panākt tiešu lietas izskatīšanu “tiesā, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās”, bet tai vispirms, ceļot prasību, ir jāapstrīd iestādes, kura nav tiesa (administratīva iestāde) lēmums, lai šīs iestādes lēmumam liegtu iedarbību un šajā pašā iestādē tiktu uzsākta parastā procedūra, un tikai pēc tam šī persona var iesniegt apelācijas sūdzību par šo lēmumu šajā parastajā procedūrā “tiesā, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās”?
Attiecībā uz “iespējas iesniegt lietu izskatīšanai tiesā” nodrošināšanu – vai ir jālemj arī par jautājumu par to, vai apelācijas sūdzībai, kuru izskata “tiesa, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās”, ir tāds pats raksturs kā pārsūdzībai vispārējā kārtībā (proti, nolēmuma, kas vēl nav galīgs, pārsūdzība) vai kā ārkārtas prasībai (t.i., prasība par galīgu nolēmumu), kā arī vai “tiesai, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās”, pamatojoties uz šo sūdzību, ir tiesības pilnībā pārskatīt lietu gan no faktiskā, gan juridiskā viedokļa?”
28.
Austrijas, Čehijas, Itālijas, Nīderlandes un Zviedrijas valdība, kā arī Eiropas Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus. 2013. gada 12. marta tiesas sēdē Austrijas un Čehijas valdība un Komisija sniedza mutiskus apsvērumus un atbildēja uz Tiesas jautājumiem. M. Balažs neiesniedza rakstveida apsvērumus un tiesas sēdē netika pārstāvēts.
Analīze
Ievada apsvērumi
29.
Pamatlēmums 2005/214 ir viens no pēdējos gados pieņemtajiem pasākumiem, ar ko ar krimināllietās piemēro savstarpējas atzīšanas principu. Tā mērķis ir atvieglot finansiālo sankciju izpildi dalībvalstī, kas nav sankcijas uzlikšanas valsts. Attiecīgās personas – kas arī ir finansiālās sankcijas savstarpējas atzīšanas dalībniece – aizsardzība tiek panākta, nodrošinot (1. pants), ka vienīgi lēmumi, ko i) pieņēmusi “izdevējas valsts tiesa attiecībā uz noziedzīgu nodarījumu saskaņā ar izdevējas valsts tiesību aktiem” (1. panta a) punkta i) apakšpunkts) vai ko ii) pieņēmusi “tiesa, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās” (1. panta a) punkta iv) apakšpunkts), vai iii) par kuriem “ir bijusi iespēja iesniegt šo lietu izskatīšanai tiesā, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās” (1. panta a) punkta ii) un iii) apakšpunkts), var tikt savstarpēji atzīti un tādējādi – izpildīti saskaņā ar Pamatlēmumu.
30.
Turpmākajā daļā es ērtības labad atsaukšos uz gala lēmumu, ar ko nosaka pienākumu maksāt finansiālas sankcijas, notiesājot par nodarījumu, kas norādīts 5. pantā, kā uz “lēmumu par finansiālu sankciju”. Balstoties uz Pamatlēmumu, es definēšu dalībvalsti, kurā finansiāla sankcija tika pieņemta, kā “izdevēju valsti” un dalībvalsti, kurā šīs sankcijas izpilde tiek lūgta, kā “izpildes dalībvalsti”.
31.
Pamatlēmums balstās uz savstarpējas atzīšanas principu (1. apsvērums), ievērojot pamattiesības un principus, kas atzīti LES 6. pantā un atspoguļoti Pamattiesību hartā (5. apsvērums). Turklāt 3. pantā skaidri ir noteikts: “Šis pamatlēmums negroza pienākumu ievērot pamattiesības un tiesību pamatprincipus, kas noteikti Līguma 6. pantā.” Tādējādi likumdevējs ir noteikti vēlējies atvieglot finansiālo sankciju pārrobežu izpildi, vienlaikus saglabājot personām, pret kurām šīs sankcijas izpildāmas, pienācīgas garantijas.
32.
Aiz šī ārēji mierinošā apgalvojuma ir virkne citu ne tik mierinošu jautājumu, kas jāaplūko. Pirmkārt, vai ir kāda īpaša loģika, kas pamato šo finansiālo sankciju lēmumu sarakstu, kuriem piemērojams Pamatlēmums? Otrkārt, kādu tieši aizsardzību likumdevējs bija domājis piešķirt privātpersonai? Treškārt, un ņemot vērā diezgan acīmredzamu faktu, ka faktiskā ekonomiskā sankcija, kas izriet no finansiālās sankcijas piemērošanas, ir atkarīga no apstākļiem, kādos atrodas perona, kurai to piemēro, kur sistēmā ir tas sankcijas samērīgums, kas būtu jānovērtē?
33.
5. pantā uzskaitīto nodarījumu saraksts, attiecībā uz kuriem var izpildīt lēmumus par finansiālo sankciju, ir neviendabīgs apkopojums, kuru visdrīzāk sākumā ir iedvesmojuši Pamatlēmuma 2002/584/TI par Eiropas apcietināšanas orderi (
6
) 2. pantā uzskaitītie nodarījumi. Tomēr šim sarakstam ir pievienota virkne papildu nodarījumu: kontrabanda, intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumi, draudi un vardarbība pret cilvēkiem, zaudējumu noziedzīga nodarīšana, zādzība un – visatbilstošāk šīs tiesvedības mērķiem – “rīcība, kas ir ceļu satiksmes noteikumu pārkāpums”.
34.
Es atzīstu, ka pastāv zināmas grūtības saprast pamatā esošo likumdevēja loģiku, iekļaujot Pamatlēmumā, kas citādi (būtībā) regulē to, ko varētu nosaukt par “krimināltiesību galveno virzienu”, arī šo pēdējo elementu (nerunājot par acīmredzamo lietderīgumu dalībvalstīm nodrošināt, ka šādas sankcijas var tikt izpildītas pret no citām dalībvalstīm iebraukušiem autovadītājiem). Ja tas tā būtu, tad ir skaidrs, ka Pamatlēmumā paredzētā procedūra ietver plašas atsauces uz krimināltiesību koncepcijām (
7
) un tā ir izveidota, lai nodrošinātu to, ka pilnīgi un piemēroti drošības līdzekļi – tāda veida, kas pareizi tiek pieprasīti kriminālprocesā – jāievēro, pirms finansiālās sankcijas lēmumu var izpildīt izpildes dalībvalstī. Tā kā “rīcība, kas ir ceļu satiksmes noteikumu pārkāpums”, arī ir uzskaitītais nodarījums, no tā izriet, ka tad, kad jāizpilda finansiālas sankcijas lēmums par ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumu, ir jābūt pieejamiem tādiem pat aizsardzības līdzekļiem, kādi ir, piemēram, attiecībā uz lēmumu par finansiālu sankciju, kas pieņemts korupcijas, narkotisku un psihotropu vielu nelikumīgas tirdzniecības vai kontrabandas kontekstā.
35.
Citiem vārdiem: ar Pamatlēmumu ieviestā lēmumu par finansiālo sankciju savstarpējas atzīšanas sistēma nozīmē dalībvalstu augsta līmeņa savstarpēju uzticēšanos. Tomēr, kā Eiropas Padome atzīmēja Stokholmas programmā, “aizdomās turēto un apsūdzēto personu tiesību aizsardzība kriminālprocesā ir Savienības pamatvērtība, kas ir svarīga, lai saglabātu dalībvalstu savstarpēju uzticēšanos un sabiedrības paļāvību uz Savienību” (
8
). Tāpēc personai piešķirtā aizsardzība, sniedzot “iespēju iesniegt šo lietu izskatīšanai tiesā, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās” (kā noteikts Pamatlēmuma 1. panta a) punkta ii) un iii) apakšpunktā), visdrīzāk paredzēta kā tāda, kurai jālīdzinās aizsardzībai, kas pieejama “izdevējas valsts tiesā attiecībā uz noziedzīgu nodarījumu saskaņā ar izdevējas valsts tiesību aktiem” (1. panta a) punkta i) apakšpunkts), vai paredzēta kā fakts, ka lēmums izdots “tiesā, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās” (1. panta a) punkta iv) apakšpunkts).
36.
Tā laikam ir vilinoši domāt tādēļ, ka “rīcība, kas ir ceļu satiksmes noteikumu pārkāpums”, būtībā ir mazāk nosodāma nekā terorisms vai slepkavība; personai, kurai ir pienākums maksāt finansiālu sankciju par pirmo nodarījumu, ir mazāka nepieciešamība pēc pilna aizsardzības komplekta atbilstoši krimināltiesībām nekā personai, kas notiesāta par pēdējo minēto noziegumu. Manuprāt, vajadzētu atturēties no šādas pieejas. Pamatlēmumā, lai gan ar ļoti nelielām atšķirībām 1. panta a) punktā izmantotos formulējumos, ir precizēts, ka aizsardzība, nodrošinot pieeju “izdevējas valsts tiesai attiecībā uz noziedzīgu nodarījumu” vai “tiesai, kurai ir īpaša jurisdikcija krimināllietās”, ir izpildes priekšnoteikums. Es sākšu ar to, ka šīs divas formulas ir faktiski vienādas un ka atbilstoši vienam un tam pašam tiesību instrumentam (Pamatlēmumam) nevar pastāvēt būtiski atšķirīgi aizsardzības standarti atkarībā no tā, vai kāds uzskata uzskaitīto nodarījumu, par ko ir pieņemts lēmums par finansiālu sankciju, par vairāk vai mazāk nopietnu. Kā ir norādīts Stokholmas programmā – “ir ārkārtīgi svarīgi, lai tiesībaizsardzības pasākumi, no vienas puses, un individuālo tiesību aizsardzības pasākumi, tiesiskums un starptautiskas aizsardzības noteikumi, no otras puses, būtu virzīti uz saskaņotu mērķi un viens otru pastiprinātu” (
9
).
37.
Būtībā Vrchní soud uzdotajos jautājumos tiek vaicāts, kā interpretējams Pamatlēmums, lai nodrošinātu efektīvu tiesisko aizsardzību Savienības pilsoņiem, kuriem, tāpat kā M. Balažam, īstenojot savu pārvietošanās brīvību Savienībā, tikušas uzliktas finansiālas sankcijas dalībvalstīs, kas nav viņu parastās dzīves vietas valsts (
10
).
38.
Pārbaudot šajā lietā uzdotos jautājumus, es paturu prātā, ka M. Balažs nav iesniedzis rakstveida apsvērumus un nebija pārstāvēts tiesas sēdē. Ņemot vērā degsmi, ar kādu viņš apstrīdēja valsts izpildu procedūras, izklāstot notikumu versiju (ko atbalsta vismaz viena liecinieka liecība), kas pilnīgi atšķīrās (
11
) no tā, kas bija pamatā Bezirkshauptmannschaft administratīvajai procedūrai par ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumu un finansiālās sankcijas noteikšanu viņa prombūtnē, tas, ka viņš nav pārstāvēts šajā Tiesā, rada bažas. Lai gan finansiālā sankcija tika uzlikta administratīvi, lēmuma izpilde notiek krimināltiesību kontekstā. Es neizslēdzu iespēju, ka M. Balažs, kurš ir kravas automašīnas vadītājs ar Čehijas algu (kuram iespējamība, ka būs jāmaksā EUR 220 liela soda nauda, jau šķiet diezgan biedējoša), baidījās, ka viņam nav pa spēkam segt turpmākos izdevumus par advokātu, kas viņu pārstāvētu Tiesā. Es arī nepavisam neesmu pārliecināta, ka viņš noteikti zināja par (ierobežotajām) iespējām lūgt Tiesai juridisko palīdzību.
39.
Šo iemeslu dēļ man šķiet, ka vismaz ir jāidentificē vairāki elementi, kas varētu būt nozīmīgi jautājumā, vai M. Balažam patiešām bija (vai nebija) “iespēja iesniegt šo lietu izskatīšanai tiesā, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās” (priekšnoteikums atbilstoši Pamatlēmuma 1. panta a) punkta iii) apakšpunktam, lai pret viņu vērstu lēmumu par finansiālu sankciju varētu izpildīt). To es darīšu tālāk savos secinājumos, pieminot tos tikai kā principiālus punktus (
12
). Šie ir praktiski elementi – parastie pamatelementi aizstāvības darbam krimināllietās. Tie variē no tādas informācijas esamības personas rīcībā, kas nepieciešama, lai izmantotu tiesības iesniegt apelācijas sūdzību krimināltiesai, līdz jautājumam par piemērotās sankcijas samērīguma novērtēšanu. Valsts tiesai kā fakta vienīgajai vērtētājai vajadzēs veikt visas nepieciešamās pārbaudes, kad lieta tiks tai nosūtīta atpakaļ.
1. jautājums
40.
Pirmajā jautājumā iesniedzējtiesa vaicā, vai Pamatlēmuma 1. panta a) punkta iii) apakšpunktā izmantotais jēdziens “tiesa, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās”, interpretējams kā Eiropas Savienības tiesību neatkarīga koncepcija.
41.
Nīderlandes un Zviedrijas valdība uzskata, ka šīs normas nozīme nosakāma atbilstoši izdevējas valsts tiesību aktiem. Turpretim iesniedzējtiesa un Austrijas, Čehijas un Itālijas valdība kopā ar Komisiju uzskata, ka tas ir neatkarīgs jēdziens Eiropas Savienības tiesībās, kas jāinterpretē vienveidīgi.
42.
Es piekrītu pēdējam uzskatam.
43.
Kā Tiesa pastāvīgi ir lēmusi, no ES tiesību vienveidīgas piemērošanas prasības un no vienlīdzības principa izriet, ka ES tiesību norma, kurā tās satura un piemērošanas jomas noskaidrošanai nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, visā Eiropas Savienībā ir jāinterpretē autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā šīs tiesību normas kontekstu un attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi (
13
).
44.
Pamatlēmuma izvirzītais mērķis jau ir noteikts: savstarpējas atzīšanas veidā izpildīt lēmumus par finansiālām sankcijām (
14
). Nosakot Pamatlēmuma piemērošanas jomu, 1. panta a) punkta iii) apakšpunktā lietotajam jēdzienam “tiesa, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās” ir būtiska loma, jo tas definē to lēmumu par finansiālām sankcijām kategoriju, kurus var savstarpēji atzīt un tādējādi izpildīt. Lai gan pārējās Pamatlēmuma daļās patiešām ir atsauces uz valsts tiesību aktiem, (
15
) te tas netiks pieminēts.
45.
Tāpēc es iesaku, ka, lai sasniegtu Pamatlēmuma noteikto mērķi un piemērošanas jomu, Tiesai būtu jāizmanto tā pati pieeja, kādu tā apstiprināja attiecībā uz Pamatlēmuma par Eiropas apcietināšanas orderi (
16
) interpretāciju, kas arī ir par juridisku lēmumu krimināllietās savstarpēju atzīšanu. Spriedumos lietā Mantello (
17
) un lietā Kozłowski (
18
) Tiesa secināja, ka šī Pamatlēmuma piemērošanas jomā noteicošie jēdzieni ir interpretējami vienveidīgi (
19
); to nozīmi nevar atstāt katras dalībvalsts tiesas iestāžu ziņā, balstoties uz valsts tiesību aktiem.
46.
Nepieciešamība vienveidīgi interpretēt ir īpaši nozīmīga, ja (kā šajā lietā) attiecīgajā normā ir paredzēta personas aizsardzība. Pieeja “tiesai, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās”, garantē pienācīgu un efektīvu tiesību aizsardzību, pirms šai personai var piemērot lēmumu par finansiālu sankciju, ko pret viņu varētu izpildīt ikvienā Eiropas Savienības dalībvalstī. Tas neļauj aizsardzības līdzekļiem būtiski atšķirties starp dalībvalstīm. Patiesībā kopīga paļāvība uz aizsardzības līdzekļiem, kas pieejami [noziedzīgos] nodarījumos apsūdzētajiem, ir pamatā krimināllietu lēmumu savstarpējas atzīšanas principam. Vienveidīga jēdziena “tiesa, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās” interpretācija rada savstarpēju uzticēšanos un paļāvību, uz kā jābalstās savstarpējai atzīšanai.
47.
Manuprāt, grūtības, kas saistītas ar šīs normas definīcijas vienveidīgas interpretācijas izvēli, nevis paļaušanos uz valsts tiesību aktiem, ir vairāk teorētiskas nekā praktiskas. Protams, katrā dalībvalstī ir sava īpaša tiesu struktūra; un ne ar šo Pamatlēmumu, ne ar kādu citu tiesību aktu līdz šim nav mēģināts šajā jomā nekādi vienādot līmeņus. Tomēr vēlos atzīmēt, ka no praktiskā viedokļa tas, vai jēdziens “tiesa, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās” ir interpretējams kā neatkarīgs jēdziens vai atsaucoties uz izdevējas valsts tiesību aktiem, izpildes valsts tiesā nerada nekādas atšķirības. Tā joprojām saskaras ar pamatproblēmu, ka tā (iespējams) nezina izdevējas valsts tiesu sistēmu. Tāpēc tā var nespēt, neveicot tālāku izpēti, noteikt, vai izdevējas valsts tiesa atbilst šai definīcijai.
48.
Tāpēc es iesaku atbildē uz 1. jautājumu Tiesai nospriest, ka Pamatlēmuma 1. panta a) punkta iii) apakšpunktā esošais jēdziens “tiesa, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās” ir neatkarīgs jēdziens Eiropas Savienības tiesībās.
2.a jautājums
49.
2.a jautājumā iesniedzējtiesa vaicā, kādām raksturiezīmēm ir jāpiemīt tiesai, lai to varētu uzskatīt par “tiesu, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās”, 1. panta a) punkta iii) apakšpunkta izpratnē.
50.
Iesniedzējtiesa un Čehijas valdība uzskata, ka šis jēdziens interpretējams kā iestāde (kurai jābūt tiesai), kas piemēro krimināltiesiska rakstura procedūru. Austrijas un Itālijas valdība ieteic, ka tiesai jābūt tādai, kurā attiecīgajai personai ir pieejamas ECPAK 6. pantā noteiktās tiesības. Zviedrijas valdība uzskata, ka (ja šis jautājums ir par Savienības tiesību aktiem, nevis valsts tiesību aktiem) to, vai attiecīgā tiesa ir tā, kurai “ir īpaša jurisdikcija krimināllietās”, nosakāms atbilstoši būtiskajām, nevis formālajām pazīmēm. Nīderlandes valdība uzskata, ka izdevējai valstij jānovērtē, vai tiesa atbilst šai definīcijai. Komisija uzskata, ka 1. panta a) punkta iii) apakšpunkts attiecas uz tiesu, kurai ir jurisdikcija lietās, kas formāli kvalificētas kā krimināllietas izdevējā valstī. Šai tiesai var būt arī jurisdikcija citās lietās, kas nav krimināllietas. Tomēr, lai izpildītu 1. panta a) punkta iii) apakšpunkta prasības, tiesā jābūt krimināllietu nodaļai, kas pārbaudītu lēmumus par finansiālām sankcijām.
51.
Es piekrītu iesniedzējtiesai un tām valdībām, kuras uzskata, ka “tiesas, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās”, galvenā raksturiezīme ir tā, ka tā ir tiesa, kas piemēro kriminālprocesu un garantijas, neatkarīgi no tā, vai tai ir vai nav jurisdikcija arī lietās, kas nav krimināllietas.
52.
Kā esmu jau norādījusi (
20
), Pamatlēmuma 5. pantā uzskaitītie nodarījumi, kuri ir savstarpēji atzīstami un izpildāmi, ietver nodarījumus, kas tiek uzskatīti par krimināltiesiskiem pārkāpumiem visās dalībvalstīs, piemēram, “terorisms”, kā arī nodarījumus, kas atzīti par krimināltiesiskiem pārkāpumiem vienā dalībvalstī, bet ne citās (kurās tie ir regulēti administratīvajos tiesību aktos, nevis krimināltiesībās). “Rīcība, kas ir ceļu satiksmes noteikumu pārkāpums”, ietilpst pēdējā kategorijā. Tāpēc likumdevēja nodoms bija atvieglot lēmumu par finansiālām sankcijām, kas uzliktas par šiem nodarījumiem, savstarpēju atzīšanu, nevienādojot “krimināltiesiska” pārkāpuma jēdzienu. Ja pārkāpums ir iekļauts 5. pantā, tas var būt par pamatu savstarpējai atzīšanai neatkarīgi no tā, vai izdevējas valsts vai izpildes valsts tiesību aktos pārkāpums ir atzīts par “krimināltiesisku”.
53.
Tā kā jēdziens “krimināltiesisks” nav vienādots, tad jēdziens “tiesa, kam ir jurisdikcija krimināllietās” nevar tikt vienādi interpretēts attiecībā uz to, kas ir “krimināllieta”.
54.
Tāpēc es nedomāju, ka varētu piekrist Komisijas piedāvātajai interpretācijai. Ja tikai tās tiesas, kas izskata “krimināllietas”, kas kā tādas definētas izdevējas valsts tiesību aktos, būtu ietvertas jēdziena “tiesa, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās” definīcijā, tas radītu neparedzētus ierobežojumus Pamatlēmuma piemērošanas apjomam. Dalībvalstis, kuras dažus no 5. pantā uzskaitītajiem nodarījumiem nekvalificē kā “krimināltiesiskus” un kuru tiesu struktūra ir tāda, ka administratīvie lēmumi par šiem nodarījumiem tiek izskatīti tiesās, kas ir atsevišķas no krimināllietas izskatošajām tiesām, kā tās definētas valsts tiesību aktos, nevarētu izmantot savstarpējas atzīšanas procedūru attiecībā uz lēmumiem par finansiālām sankcijām, kas uzliktas par šiem nodarījumiem. Manuprāt, tas ir pretrunā likumdevēja atzītajam nolūkam ietvert šādus nodarījumus 5. panta sarakstā un tādējādi pretrunā Pamatlēmuma mērķim.
55.
Tomēr, atvieglojot lēmumu par finansiālo sankciju piemērošanu savstarpējo atzīšanu, likumdevējs arī tieši nodrošināja, ka tiks ievērotas attiecīgās personas pamattiesības (skat. Pamatlēmuma preambulas 5. apsvērumu un 3. pantu).
56.
Aplūkojot šos mērķus kopā, manuprāt, 1. panta a) punkta iii) apakšpunkts ir interpretējams kā tāds, kas nozīmē, ka administratīvās valsts pārvaldes iestādes pieņemtais lēmums par finansiālo sankciju būs savstarpēji atzīstams un attiecīgi izpildāms ar nosacījumu, ka attiecīgajai personai ir bijušas pienācīgas iespējas apstrīdēt šo lēmumu tiesā, kura nodrošinās, ka tās pamattiesības tiek ievērotas. Tas savukārt nozīmē, ka tiesai, kam ir piešķirta jurisdikcija attiecībā uz šādiem lēmumiem par finansiālo sankciju izdevējā valstī, ir jābūt tai, kuras uzbūve, procedūras un pārbaudes apjoms nodrošina minimālās garantijas, kas piemērojamas atbilstoši Hartas 47. un 48. pantam, kad personu apsūdz noziedzīgā nodarījumā. Citiem vārdiem, lai gan kompetentajai tiesai nav obligāti jābūt izdevējas valsts tiesai, kura izskata lietas, kas atbilstoši dalībvalsts tiesību aktiem formāli ir apzīmētas kā “krimināllietas”, tomēr tām jāpiešķir tās pašas procesuālās un materiālās garantijas.
57.
Hartas 47. un 48. pantā nodrošinātās tiesības skaidri ietver tiesības uz taisnīgu tiesu neatkarīgā un objektīvā, tiesību aktos noteiktā tiesā, iespējas saņemt konsultāciju, aizstāvību un pārstāvību, ierobežotas tiesības uz juridisko palīdzību un vispārēju normu, kas noteic, ka “[..] tiek garantētas tiesības uz aizstāvību”. Pēc tam Hartas 52. panta 3. punktā ir skaidri norādīts, ka, “ciktāl Hartā ir ietvertas tiesības, kuras atbilst [ECPAK] garantētajām tiesībām, šo tiesību nozīme un apjoms ir tāds pats kā [ECPAK] noteiktajām tiesībām”. Hartas 47. un 48. panta paskaidrojošās piezīmēs ir apstiprināta šī atsauce uz ECPAK 6. pantu (
21
).
58.
ECPAK 6. panta pirmajos trīs apakšpunktos ir ietvertas nozīmīgas noziedzīgā nodarījumā apsūdzēto personu garantijas. Tāpēc pārbaudes iestādei jābūt izveidotai likumā noteiktajā kārtībā, neatkarīgai un objektīvai. Tai jānodrošina, ka šīs garantijas tiek ievērotas. Aizdomās turētajam ir tiesības: tikt uzskatītam par nevainīgu līdz brīdim, kamēr viņa vaina nav pierādīta atbilstoši likumam; tikt nekavējoties viņam saprotamā valodā un detalizēti informētam par viņam izvirzītās apsūdzības raksturu un iemeslu; uz laiku un līdzekļiem, kas nepieciešami, lai sagatavotu savu aizstāvību; aizstāvēt sevi pašam vai saņemt paša izvēlētu juridisku palīdzību, vai, ja trūkst līdzekļu, lai segtu izdevumus par šo juridisko palīdzību, saņemt to par velti, ja tas nepieciešams taisnīguma interesēs; lūgt nopratināt apsūdzības lieciniekus vai nopratināt tos pašam un pieprasīt aizstāvības liecinieku klātbūtni un nopratināšanu tajos pašos apstākļos, kā tas tika darīts attiecībā uz apsūdzības lieciniekiem, un saņemt bezmaksas tulka pakalpojumus, ja viņš nesaprot tiesā izmantoto valodu vai nerunā tajā.
59.
Ciktāl noziedzīgā nodarījumā apsūdzēto personu pamattiesību aizsardzība arī uzskatāma par nepieciešamu tiem, kuru nodarījums atbilstoši valsts tiesību aktiem kvalificēts kā administratīvs pārkāpums, nevis kriminālnoziegums, bet kuru vienīgā aizsardzība pret gandrīz automātisku lēmuma, ar ko uzliek finansiālu sankciju, atzīšanu un izpildi (
22
) ir Pamatlēmuma 1. panta a) punkta iii) apakšpunktā noteiktais drošības līdzeklis: vai tiem bija jābūt “iespējai iesniegt šo lietu izskatīšanai tiesā, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās”?
60.
Manuprāt, vairāku iemeslu dēļ nebūtu pieņemama šaura interpretācija, kā dēļ tiktu liegta atsauce uz ECPAK 6. panta 1., 2. un 3. punktā esošajām garantijām “kriminālprocesā”.
61.
Pirmkārt, pret šādu interpretāciju iestājas pats Pamatlēmuma teksts. 1. panta a) punkta iii) apakšpunkta teksts ir tieši par tiesu, kurai ir jurisdikcija krimināllietās. Kāda būtu šo vārdu nozīme, ja šai tiesai nebūtu pienākuma īstenot jurisdikciju, nodrošinot personai tādus tiesību aizsardzības līdzekļus, kādu šāds kriminālprocess nozīmē?
62.
Otrkārt, pārskatīšanas iespējas šādā tiesā ir personas vienīgā aizsardzība pret tālāko lēmuma par finansiālo sankciju savstarpējo atzīšanu un izpildi. Tas runā par labu plašai, nevis šaurai piedāvātās aizsardzības interpretācijai.
63.
Treškārt, iespējams, ka personai, kurai piemērota finansiālā sankcija, ir atšķirīgs viedoklis par notikumiem, uz kuriem balstīta finansiālā sankcija. Ja viņa versija tiek pieņemta, rezultātā sankcijas var vispār nebūt vai arī var būt jāmaksā ievērojami mazāks sods. Lai neietekmētu savstarpējo uzticēšanos, uz kā balstās savstarpēja atzīšana (un ievērojami neiedragātu sabiedrības uzticēšanos šādai savstarpējai atzīšanai un izpildei, un tās pieņemšanai), ir būtiski, lai pastāvētu iespēja lēmumu par finansiālo sankciju pienācīgi pārbaudīt tiesā (kurā vajadzēs pārbaudīt ne tikai tiesību aktus, bet arī faktus, un var ietvert piedalīšanos tiesas sēdē un liecinieku nopratināšanu).
64.
Ceturtkārt, manuprāt, lingvistiskās prasības ir īpaši nozīmīgas garantijas [tiesībām] uz taisnīgu tiesu brīdī, kad lēmumi par finansiālo sankciju tiek savstarpēja atzīti un izpildīti pārrobežu situācijā. Atbilstoši definīcijai lēmumu par finansiālo sankciju atbilstoši Pamatlēmumam var atzīt un izpildīt tikai tad, ja attiecīgā persona nodarījuma izdarīšanas brīdī bija vienā dalībvalstī (izdevējā valstī), bet šobrīd ir citā dalībvalstī (izpildes dalībvalstī). Savienība nule kā ir ieguvusi vēl vienu oficiālo valodu – horvātu (
23
), ko pievieno 23 oficiālajām valodām, kas jau atspoguļo tās tautu dažādību un kultūru bagātību (
24
). Savienības, kura ietver personu pārvietošanās brīvību un brīvību veikt uzņēmējdarbību, kontekstā īpaši nozīmīga ir personu lingvistisko tiesību un privilēģiju aizsardzība, kā Tiesa to jau atzina spriedumā lietā Bickel un Franz (
25
).
65.
Pati vienotā tirgus veiksme nozīmē, ka Lietuvas kravas automašīnas vadītāju var apturēt policija, kad viņš brauc caur Poliju vai Vāciju, nogādājot preces Beļģijā. Ja rastos notikumi, kā rezultātā kravas automašīnas vadītājam piemērotu finansiālu sankciju, no dalībvalsts perspektīvas būtu saprotami un svarīgi, ka sankcija pret viņu būtu izpildāma Viļņā. Tikpat svarīgi, lai kravas automašīnas vadītāja pamattiesības būtu pienācīgi aizsargātas.
66.
Līdz ar to es uzskatu, ka “tiesas, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās”, būtiskās raksturiezīmes Pamatlēmuma 1. panta a) punkta iii) apakšpunkta nozīmē ir, ka a) pārskatīšanas iestādei ir jābūt tiesai un b) ka tai jānodrošina, ka tiek ievērotas ECPAK 6. panta 1., 2. un 3. punktā noteiktās minimālās garantijas.
67.
Attiecībā uz vārdu “īpaša”, ņemot vērā tiesu struktūru vienādošanas trūkumu Eiropas Savienībā un lai Pamatlēmums pilnībā būtu spēkā, šis vārds interpretējams kā tāds, kas nozīmē, ka, ja tiesai ir jurisdikcija lietās, kas nav krimināllietas, papildus jurisdikcijai, kurā tā piemēro kriminālprocesu, tā nav izslēgta no 1. panta a) punkta iii) apakšpunkta definīcijas piemērošanas jomas. Tomēr būtiski ir tas, ka, pārskatot lēmumu par finansiālu sankciju, tiesai jāpiemēro procedūra, kurā ievērotas ECPAK 6. panta 1., 2. un 3. punktā noteiktās minimālās garantijas.
68.
Varētu teikt, ka manis piedāvātā definīcija ierobežos savstarpējas atzīšanas principu, ko 1999. gadā Tamperes sanāksmē apstiprināja Eiropas Padome un kas bija paredzēts pamatā tiesiskajai sadarbībai kā civillietās, tā krimināllietās. Tomēr krimināllietu lēmumu savstarpējas atzīšanas priekšnosacījums ir tas, ka dalībvalstis uzticas viena otras kriminālās tiesvedības sistēmām un, it īpaši, ka atbilstoši kopējiem minimālajiem standartiem tiek nodrošinātas aizdomās turēto vai apsūdzēto personu tiesības. Tāpēc jāatzīmē, ka Tamperē panāktajos secinājumos bija norādīts, ka “būtu arī jāuzsāk darbs pie šiem procesuālo tiesību aspektiem, attiecībā uz kuriem ir jāizstrādā vienoti minimālie standarti, lai veicinātu savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu, ņemot vērā dalībvalstu tiesiskos pamatprincipus” (
26
).
69.
Lai gan ar vairākiem no ieviestajiem pasākumiem tiek noteikta tiesas lēmumu savstarpējā atzīšana un izpilde, tai skaitā ar šo Pamatlēmumu, līdz pat šodienai nav daudz sasniegts attiecībā uz procesuālo garantiju vienotiem minimālajiem standartiem. 2009. gadā [Eiropas] Padome pieņēma ceļvedi (
27
) personu tiesību stiprināšanai kriminālprocesā, kuru Eiropas Padome atbalstīja un atzina par Stokholmas programmas sastāvdaļu. Tagad ir pieņemti divi šī ceļveža pasākumi: Direktīva 2010/64/ES, (
28
) kas nosaka tiesības uz mutisko un rakstisko tulkojumu kriminālprocesā, un Direktīva 2012/13/ES (
29
) par tiesībām uz informāciju kriminālprocesā. Pastāv arī priekšlikums direktīvai par tiesībām piekļūt advokātam kriminālprocesa ietvaros un tiesībām sazināties pēc aizturēšanas (
30
).
70.
Abas pieņemtās Direktīvas ir paredzētas, lai tās piemērotu procesā “tiesā, kam ir jurisdikcija krimināllietās”, kas izskata pārsūdzības par valsts iestāžu, kas nav tiesas, lēmumiem par piemērotajām sankcijām maznozīmīgu nodarījumu lietā: skat. Direktīvas 2010/64 preambulas 16. apsvērumu un Direktīvas 2012/13 preambulas 17. apsvērumu. Attiecīgi, pienākot šo direktīvu ieviešanas termiņam (attiecīgi 2013. gada 27. oktobrim un 2014. gada 2. jūnijam), “tiesai, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās” 1. panta a) punkta iii) apakšpunkta izpratnē, jāpiemēro šajās direktīvās noteiktie kopējie minimālie standarti, īstenojot jurisdikciju krimināllietās, pārsūdzības kārtībā pārskatot administratīvo sodu (
31
).
71.
Tāpēc es iesaku Tiesai atbildēt uz 2.a jautājumu, nospriežot, ka Pamatlēmuma 1. panta a) punkta iii) apakšpunkts interpretējams kā tāds, ka “tiesa, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās”, ir tiesa, kurā attiecīgā persona lietas iztiesāšanas gaitā gūst labumu no ECPAK 6. panta 1., 2. un 3. punktā garantētajām tiesībām.
2.b jautājums
72.
2.b jautājumā iesniedzējtiesa vaicā, vai Austrijas Unabhängiger Verwaltungssenat var uzskatīt par “tiesu, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās”, 1. panta a) punkta iii) apakšpunkta nozīmē.
73.
Kompetentā valsts iestāde izpildes dalībvalstī saskaņā ar Pamatlēmuma 4. pantu pārbaudīs, sākotnēji pamatojoties uz lēmuma par finansiālo sankciju tekstu un ar šo dokumentu pārsūtīto apliecību, vai lēmums par finansiālo sankciju ir tāds, kurš ir savstarpēji atzīstams un attiecīgi izpildāms atbilstoši 6. pantam (ja vien nav piemērojami 7. pantā uzskaitītie neatzīšanas un neizpildes pamati). Atbilstoši 11. panta 2. punktam izpildes valsts var lēmumu vai nu atzīt un izpildīt, vai neatzīt un neizpildīt. Tā nevar to pārskatīt: pieteikumu pārskatīt var pieņemt vienīgi izdevēja valsts. Tāpēc pārbaudes process ir izšķirošs, lai saglabātu līdzsvaru starp savstarpēju atzīšanu un izpildi, no vienas puses, un pamattiesību aizsardzību, no otras puses.
74.
Pamatlēmuma 7. panta 1. un 2. punktā ir uzskaitīta virkne apstākļu, kuros izpildes valsts kompetentās valsts iestādes var atteikt lēmuma atzīšanu un izpildi. Attiecībā uz dažiem no šiem pamatiem 7. panta 3. punktā ir noteikts, ka pirms lēmuma pieņemšanas vai nu pilnīgi, vai daļēji neatzīt vai neizpildīt kādu lēmumu “izpildes valsts kompetentā iestāde [..] apspriežas ar izdevējas valsts kompetento iestādi, izmantojot jebkurus piemērotus līdzekļus, un attiecīgā gadījumā lūdz tai nekavējoties sniegt jebkādu vajadzīgu informāciju”.
75.
Tomēr svarīgāk ir tas, ka vienīgi “lēmums” atbilst nosacījumiem, kas noteikti vienā no četrām 1. panta a) punktā izsmeļoši uzskaitītajām kategorijām, kas izriet no viena no 5. pantā izsmeļoši uzskaitīto nodarījumu izdarīšanas, kas ietilpst Pamatlēmuma piemērošanas jomā. Vienīgi šāds lēmums ir savstarpēji atzīstams un izpildāms. Ja kompetentā valsts pārvaldes iestāde nav par to pārliecināta (tāpēc, ka tai, piemēram, rodas šaubas, vai “attiecīgajai personai ir bijusi iespēja iesniegt šo lietu izskatīšanai tiesā, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās” atbilstoši 1. panta a) punkta iii) apakšpunktam), manuprāt, tai vajadzētu līdzīgi (proti, tieši pēc analoģijas ar 7. panta 3. punktu) sazināties ar izdevējas valsts kompetento valsts pārvaldes iestādi un lūgt jebkuru nepieciešamo informāciju. Pēc šīs informācijas saņemšanas kompetentajai valsts pārvaldes iestādei jāizdara attiecīgi secinājumi, ņemot vērā šīs Tiesas sniegto skaidrojumu, atbildot uz 2.a jautājumu, lai noteiktu, vai attiecīgā valsts pārvaldes iestāde ir “tiesa, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās” (
32
). Vajadzības gadījumā var vērsties arī Eiropas Tiesiskās sadarbības tīkla kontaktpunktos (
33
).
76.
Austrijas valdība savos Tiesā iesniegtajos rakstveida apsvērumos ir norādījusi dažus elementus, kas ļauj Tiesai palīdzēt iesniedzējtiesai izdarīt secinājumus. It īpaši Austrijas valdība apstiprina, ka Unabhängiger Verwaltungssenat ir jāpiemēro Austrijas Administratīvo pārkāpumu kodekss (Verwaltungsstrafgesetz 1991) un ka tai ir pienākums nodrošināt ECPAK 6. pantā noteiktās tiesības, tai skaitā garantijas, ko piemēro noziedzīgā nodarījumā apsūdzētai personai (6. panta 2. un 3. punkts). Pati iesniedzējtiesa atzīmē, ka Eiropas Cilvēktiesību tiesa (turpmāk tekstā – “Strasbūras tiesa”) ir secinājusi, ka Unabhängiger Verwaltungssenat ir tiesa (
34
) ECPAK 6. panta 1. punkta nozīmē un ka tā piemēro nevainīguma prezumpciju (
35
). Iesniedzējtiesa arī atzīmē, ka spriedumā lietā Kammerer (
36
) Strasbūras tiesa secināja, ka tiesības tikt personīgi uzklausītam ne vienmēr tiek nodrošinātas. Šajā sakarā Austrijas valdība norāda, ka Strasbūras tiesas secinājums šajā lietā neparāda to, ka Unabhängiger Verwaltungssenat vispār nepiemērotu šīs tiesības.
77.
Tas, ka atsevišķā gadījumā tiesa nav ievērojusi kādu procesuālo garantiju, ko tai vajadzēja ievērot, nenozīmē to, ka tiesa neatbilst definīcijai “tiesa, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās”. Tomēr šādas garantijas neievērošana konkrētajā lietā par finansiālas sankcijas lēmumu, manuprāt, nozīmē, ka izpildes valsts kompetentajai valsts pārvaldes iestādei atbilstoši Pamatlēmumam nav jāatzīst un jāizpilda šis lēmums. Atzīstot un izpildot šādus lēmumus, kompetentā valsts pārvaldes iestāde īsteno ES tiesību aktus un tāpēc tai jāievēro Hartas 47. un 48. pantā garantētās tiesības, kas atspoguļo ECPAK 6. pantā nostiprinātās tiesības (
37
). Ja kādas no šīm tiesībām ir pārkāptas, kompetentā valsts pārvaldes iestāde, ievērojot 7. panta 3. punktā noteikto procedūru informācijas saņemšanai no izdevējas valsts, saskaņā ar Pamatlēmuma 20. panta 3. punktu var atteikties atzīt un izpildīt lēmumu (
38
).
78.
Tāpēc es iesaku Tiesai atbildēt uz 2.b jautājumu, nospriežot, ka valsts tiesai, ņemot vērā tai pieejamo informāciju, jānosaka, vai Unabhängiger Verwaltungssenat ir “tiesa, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās”, Pamatlēmuma 1. panta a) punkta iii) apakšpunkta nozīmē.
2.c jautājums
79.
Ņemot vērā manu piedāvāto atbildi uz pirmo jautājumu, uz 2.c jautājumu nav jāatbild.
3. jautājums
80.
Ar savu trešo jautājumu valsts tiesa vaicā, pirmkārt, vai Pamatlēmuma 1. panta a) punkta iii) apakšpunkts interpretējams kā tāds, kas nozīmē, ka “iespēja lietu izskatīt” tiek piešķirta apstākļos, ja attiecīgā persona vispirms ir apstrīdējusi administratīvās iestādes lēmumu šajā pašā iestādē; un tikai tad, kad šī iestāde ir pieņēmusi nākamo lēmumu, to var pārsūdzēt “tiesā, kurai ir īpaša jurisdikcija krimināllietās”. Otrkārt, tā vaicā, vai tiesai, kas izskata pārsūdzību, tā jāizskata, pirms lēmums ir kļuvis galīgs, un vai tiesai ir jābūt iespējai pārskatīt lietu pilnībā gan no faktu, gan juridiskā viedokļa.
81.
Iesniedzējtiesa un visi trīs lietas dalībnieki, kas iesnieguši apsvērumus par šo jautājumu, uzskata, ka nav iebildumu, ka pieeja tiesai ir garantēta tikai pēc nākamā administratīvā posma. Čehijas un Itālijas valdība, kā arī Komisija papildināja, ka tiesai jābūt pilnīgai jurisdikcijai izlemt strīdus gan par faktiem, gan par juridiskiem apstākļiem. Čehijas valdība tālāk norāda, ka lēmums nevar kļūt galīgs, pirms tiek sniegta pieeja tiesai. Turpretim Itālijas valdība neuzskata, ka attiecīgās personas efektīvai tiesību aizsardzībai šim lēmumam būtu jākļūst par galīgu jau administratīvajā posmā.
82.
Es piekrītu iesniedzējtiesai un tām valdībām, kuras par šo jautājumu iesniegušas apsvērumus, ka nosacījums par “iespēju iesniegt lietu izskatīšanai” ir izpildīts, ja šī iespēja rodas vienīgi pēc tam, kad attiecīgā persona ir izsmēlusi pārējos administratīvā procesa posmus. Tomēr “iespēja lietu izskatīt” tiesā nav pakļaujama nosacījumiem, kuru izpilde nav iespējama vai ir pārmērīgi apgrūtināta. Ja tā būtu, tad attiecīgajai personai nebūtu nodrošināta efektīva tiesību aizsardzība tiesā (
39
).
83.
Te jāatceras, ka LES 6. pantā un Hartas 47. un 48. pantā nodrošinātās pamattiesības nav abstraktas tiesības uz tiesu. Tās ir par individuālā pilsoņa efektīvu aizsardzību. Tikpat svarīgi kā noteikt “tiesu, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās”, tā, lai nodrošinātu pienācīgu un efektīvu aizsardzību, tikpat būtiski ir interpretēt “iespēju iesniegt lietu izskatīšanai” tā, lai nodrošinātu, ka garantija nav nenozīmīga un lai tiesības nebūtu teorētiskas vai šķietamas (
40
).
84.
Nepieciešamības gadījumā (
41
) valsts tiesai izpildes valstī būs jāveic pienācīga izmeklēšana par ievēroto procedūru, lai pārliecinātos, ka tas tā bija. Manuprāt, kā minimums valsts tiesai jāpārbauda, ka lēmums par finansiālas sankcijas piemērošanu tika paziņots tā adresātam viņam saprotamā valodā; ka bija skaidras norādes par to, kā un kādā termiņā tas pārsūdzams; ka bija skaidra norāde par datumu, kurā sākas pārsūdzības termiņš (
42
); ka adresātam tika paziņots, vai viņam jābūt pārstāvētam vai viņš var pats sevi pārstāvēt; ka viņam tika paziņots, vai pieejama juridiskā palīdzība (un ja jā, tad atbilstoši kādiem noteikumiem) (
43
) un ka jautājumi par valodu (saziņas valoda ar tiesu; oficiālo rakstveida un/vai mutvārdu paskaidrojumu iesniegšanai) tika risināti skaidri un izpalīdzīgi (
44
).
85.
Turklāt es piekrītu iesniedzējtiesai un tām dalībvalstīm, kā arī Komisijai, kas norādīja, ka tiesai, kura izskata lietu, jābūt pilnai jurisdikcijai lemt par faktiem un juridiskiem jautājumiem, kas rodas lietā. Vienīgi tad, ja tiesai ir pilnīga jurisdikcija, tā spēj nodrošināt, ka attiecīgo personu ECPAK 6. panta 1., 2. un 3. punktā nodrošinātās tiesības tiek pilnībā ievērotas. Ja ir nodrošināta iespēja šādai lietas izskatīšanai, tad apstāklis, ka lēmums kļūst “galīgs” procesa administratīvajā posmā (saglabājoties iespējai, ka šāda pārsūdzība vēlāk tiks iesniegta tiesā), nepasliktina attiecīgās personas efektīvu tiesību aizsardzību tiesā. Ņemot vērā šo nosacījumu, es neuzskatu, ka lēmums, kurš kļūst galīgs procesa administratīvajā stadijā, būtu ārpus Pamatlēmuma piemērošanas jomas.
86.
Attiecīgi es ierosinu Pamatlēmuma 1. panta a) punkta iii) apakšpunktu interpretēt tā, ka “iespēja iesniegt lietu izskatīt” pastāv, ja attiecīgajai personai vispirms jāizsmeļ administratīvā procedūra, ja vien nepastāv tādi nosacījumi, kas piekļūšanu tiesai padara par neiespējamu vai to pārmērīgi apgrūtina. Otrkārt, tiesai, kas izskata lietu, jābūt pilnīgai jurisdikcijai noteikt gan faktus, gan juridiskos apstākļus. Treškārt, Pamatlēmuma 1. panta a) punkta iii) apakšpunkts neizslēdz iespēju, ka administratīvās iestādes pieņemtais lēmums par finansiālo sankciju kļūst galīgs pirms lietas iztiesāšanas.
Piebilde: uzliktās sankcijas samērīgums
87.
1. panta a) punkta iii) apakšpunktā norādītā personu pamattiesību aizsardzības netiešā daļa, ka jābūt “iespējai iesniegt lietu izskatīšanai tiesā, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās”, attiecas uz uzliktās sankcijas samērīgumu. Tas ir īpaši svarīgi tiktāl, ciktāl Pamatlēmuma 11. panta 2. punktā ir izskaidrots, ka izpildes valsts nevar pārskatīt lēmumu par finansiālo sankciju. Tāpēc šāda lēmuma adresātam nav iespējas vērsties “vietējā” tiesā, lai izvirzītu argumentus pārkāpuma mīkstināšanai vai lūgtu samazināt piemēroto sodu.
88.
Vienkāršs novērojums liecina, ka vidējie ienākumi Eiropas Savienībā ievērojami atšķiras. Soda nauda, kas noteikti ir nepatīkama, bet tomēr ir paciešama, ja to piemēro kādai personai (iespējams, salīdzinoši augstu ienākumu dalībvalsts iedzīvotājam), var būt dramatisks un diezgan nesamērīgs sods, ja to piemēro personai ar daudz zemākiem ikmēneša ienākumiem, kas saņem finansiālas sankcijas lēmumu tāda notikuma rezultātā, kas radies, viņam braucot cauri šai dalībvalstij uz vai no viņa paša dzīves vai darba vietas dalībvalsti. Manuprāt, tāpēc vārdi “iespēja iesniegt lietu izskatīšanai tiesā, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās” netieši nozīmē to, ka jābūt iespējai apstrīdēt administratīvās iestādes piemērotās sankcijas apmēru tādā tiesā, pirms tiek apstiprināta lēmuma par finansiālo sankciju savstarpēja atzīšana un izpilde.
89.
To sakot, es uzsveru, ka mans ieteikums nav, ka administratīvajai iestādei, kura nosaka administratīvo sodu, tas būtu jānosaka atšķirīgi atkarībā no tā, no kurienes ir iesaistītā persona. Tas līdzinātos diskriminācijai pilsonības dēļ, kas (acīmredzami) ir pretēji ES tiesību aktiem. Es tikai atgādinu, ka krimināltiesību pamatprincips – kas piemērojams, ciktāl man zināms, visu dalībvalstu tiesību sistēmās – ir tas, ka tiesai ar jurisdikciju krimināllietā, izskatot sankciju piemērotību, jāņem vērā gan pārkāpuma, gan pārkāpēja apstākļi.
Secinājumi
90.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, es iesaku Tiesai, atbildot uz Vrchní soud v Praze (Prāgas Augstākā tiesa) uzdotajiem jautājumiem, Padomes 2005. gada 24. februāra Pamatlēmumu 2005/214/TI par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz finansiālām sankcijām interpretēt šādi:
1.
Pamatlēmuma 1. panta a) punkta iii) apakšpunktā esošais jēdziens “tiesa, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās”, ir Eiropas Savienības tiesību neatkarīgs jēdziens;
2.a)
Pamatlēmuma 1. panta a) punkta iii) apakšpunkts interpretējams kā tāds, ka “tiesa, kurai ir īpaša jurisdikcija krimināllietās”, ir tiesa, kurā attiecīgā persona lietas iztiesāšanas gaitā gūst labumu no Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 6. panta 1., 2. un 3. punktā garantētajām tiesībām;
2.b)
izpildes valsts kompetentajai iestādei jānosaka, vai Austrijas neatkarīgais administratīvais senāts (Unabhängiger Verwaltungssenat) ir uzskatāms par “tiesu, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās”, Pamatlēmuma 1. panta a) punkta iii) apakšpunkta nozīmē;
3.
“iespēja iesniegt lietu izskatīšanai” pastāv, ja attiecīgajai personai vispirms jāizsmeļ administratīvā procedūra, ja vien nepastāv tādi nosacījumi, kas piekļūšanu tiesai padara par neiespējamu vai to pārmērīgi apgrūtina. Tiesai, kas izskata lietu, jābūt pilnīgai jurisdikcijai noteikt gan faktus, gan juridiskos apstākļus. Pamatlēmuma 1. panta a) punkta iii) apakšpunktā netiek izslēgta iespēja, ka administratīvās iestādes pieņemtais lēmums par finansiālo sankciju kļūst galīgs pirms lietas iztiesāšanas.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	Padomes 2005. gada 24. februāra Pamatlēmums 2005/214/TI par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz finansiālām sankcijām (OV L 76, 16. lpp.), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 2009. gada 26. februāra Pamatlēmumu 2009/299/TI, ar ko groza Pamatlēmumus 2002/584/TI, 2005/214/TI, 2006/783/TI, 2008/909/TI un 2008/947/TI, tādējādi stiprinot personu procesuālās tiesības un veicinot savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz aizmuguriskiem nolēmumiem (OV L 81, 24. lpp.).
(
3
)	Pamatlēmuma pielikumā ir 4. pantā minētā apliecības veidlapa.
(
4
)	Skat. Hartas 52. panta 3. punktu un Paskaidrojumus par Hartu (OV 2007, C 303, 30. lpp.).
(
5
)	Tā kā M. Balažs nebija pārstāvēts šajā Tiesā, nebija iespējams tālāk noskaidrot šos (diezgan svarīgos) jautājumus.
(
6
)	Padomes Pamatlēmums 2002/584/TI par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm (OV 2002, L 190, 1. lpp.).
(
7
)	Skat., piemēram, apgalvojumu 1. panta b) punktā, ka “finansiāla sankcija neietver [..] civiltiesiskus lēmumus [..]”; to, kas netiek pārbaudīta nodarījuma abpusēja sodāmība par sarakstā esošajiem nodarījumiem (5. panta 1. punkts); to, ka “finansiālu sankciju, kas uzlikta juridiskai personai, izpilda, pat ja izpildes valsts neatzīst juridisku personu kriminālatbildības principu (9. panta 3. punkts); iespēju piemērot alternatīvas sankcijas, tostarp brīvības atņemšanas sodus, ja nav iespējams izpildīt lēmumu (10. pants) un jurisdikcijas sadali starp izdevēju valsti un izpildes valsti amnestijas, apžēlošanas un sprieduma pārskatīšanas gadījumā (11. pants).
(
8
)	OV 2010, C 115, 1. lpp., 2.4. punkts 10. lapā.
(
9
)	Minēta iepriekš 8. zemsvītras piezīmē, 4. lapā 1.1. punkts: “Politiskās prioritātes”.
(
10
)	Skat. 4. panta 1. punktu. Šis ir pirmais gadījums, kurā Tiesai jālemj par Pamatlēmuma 2005/214 interpretāciju. Agrākā atsauce (2012. gada 7. jūnija spriedums lietā C‑27/11 Vinkov ir atzīta par nepieņemamu.
(
11
)	Tas ir skaidri ierakstīts lūgumā. Īsumā, M. Balaža gadījumā viņu uz šī ceļa apturēja Austrijas policijas darbinieki, tālāk liekot aizbraukt uz svaru tiltu, lai pārbaudītu viņa vadīto kravas automašīnu.
(
12
)	Skat. tālāk 84. punktu.
(
13
)	Skat. 2008. gada 17. jūlija spriedumu lietā C-66/08 Kozłowski (Krājums, I-6041. lpp., 42. punkts), 2010. gada 16. novembra spriedumu lietā C-261/09 Mantello (Krājums, I-11477. lpp., 38. punkts) un 2007. gada 18. oktobra spriedumu lietā C-195/06 Österreichischer Rundfunk (Krājums, I-8817. lpp., 24. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
14
)	Skat. iepriekš 31. punktu.
(
15
)	Skat., piemēram, 2. panta 1. punktu (kompetento iestāžu noteikšana), 5. pantu (katra uzskaitītā nodarījuma definīcija) un dažas 7. panta daļas (neatzīšanas un neizpildīšanas iemesli).
(
16
)	Minēts iepriekš 6. zemsvītras piezīmē.
(
17
)	Minēts iepriekš 13. zemsvītras piezīmē.
(
18
)	Minēts iepriekš 13. zemsvītras piezīmē.
(
19
)	Spriedums lietā Kozłowski bija par jēdzienu “paliek” un “rezidents” interpretāciju šī lēmuma 4. panta 6. punkta nozīmē (skat. 43. punktu). Spriedums lietā Mantello bija par jēdzienu “tas pats nodarījums” lēmuma 3. panta 2. punktā (skat. 38. punktu).
(
20
)	Skat. iepriekš 33. punktu.
(
21
)	Skat. iepriekš 14. punktu. 47. pants daļā par tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību atkārto ECPAK 13. pantu; tomēr, ciktāl man zināms no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, tam nav tiešas nozīmes šajā tiesvedībā un tāpēc es to šeit neaplūkošu.
(
22
)	Daži neatzīšanas un neizpildes pamati ir noteikti Pamatlēmuma 7. pantā.
(
23
)	Horvātija pievienojās Eiropas Savienībai 2013. gada 1. jūlijā.
(
24
)	Protams, tas ir, neuzskaitot virkni pārējo valodu, kurām, kaut gan tās nav “oficiālās ES valodas”, ir svarīga loma pilsoņu dzīvē un viņu darbībās ar administratīvajiem un tiesību aizsardzības darbiniekiem visā Savienībā – piemēram: basku, katalāņu, velsiešu un luksemburgiešu.
(
25
)	Tiesas 1998. gada 24. novembra spriedums lietā C‑274 (Recueil, I‑7637. lpp.).
(
26
)	37. punkts.
(
27
)	Padomes Rezolūcija par ceļvedi aizdomās turētu vai apsūdzētu personu procesuālo tiesību stiprināšanai kriminālprocesā (OV C 295, 1. lpp.)
(
28
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2010. gada 20. oktobra Direktīva 2010/64/ES par tiesībām uz mutisko un rakstisko tulkojumu kriminālprocesā (OV L 280, 1. lpp.).
(
29
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 22. maija Direktīva 2012/13/ES par tiesībām uz informāciju kriminālprocesā (OV L 142, 1. lpp.).
(
30
)	COM(2011) 326, galīgā redakcija.
(
31
)	Skat. Direktīvas 2010/64 1. panta 3. punktu un Direktīvas 2012/13 2. panta 2. punktu.
(
32
)	Pēc analoģijas skat., kā kompetentā tiesu iestāde izpildes valstī nosaka, vai Eiropas apcietinājuma orderis ir par “to pašu rīcību” kā iepriekšējā kriminālvajāšana: spriedums lietā Mantello, minēts 13. zemsvītras piezīmē, 50. punkts.
(
33
)	Skat. Padomes 1998. gada 29. jūnija Vienoto rīcību 98/428/TI par Eiropas tiesiskās sadarbības tīkla izveidi (OV L 191, 4. lpp.).
(
34
)	Skat. Eiropas Cilvēktiesību tiesas 1999. gada 31. augusta spriedumu lietā Hubner pret Austriju, pieteikums Nr. 34311/96, un Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2001. gada 20. decembra spriedumu lietā Baischer pret Austriju, pieteikums Nr. 32381/96. Austrijas valdība arī atsaucas uz šādiem spriedumiem: Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2004. gada 27. maija spriedumu lietā Yavus pret Austriju, pieteikums Nr. 46549/99; Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2005. gada 5. decembra spriedumu lietā Liedermann pret Austriju, pieteikums Nr. 54272/00; Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2005. gada 3. februāra spriedumu lietā Blum pret Austriju, pieteikums Nr. 31655/02; Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2006. gada 8. jūnija spriedumu lietā Kaya pret Austriju, pieteikums Nr. 54698/00; Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2006. gada 5. oktobra spriedumu lietā Müller pret Austriju, pieteikums Nr. 12555/03; Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2006. gada 7. decembra spriedumu lietā Hauser-Sporn pret Austriju, pieteikums Nr. 37301/03, un Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2007. gada 26. jūlija spriedumu lietā Stempfer pret Austriju, pieteikums Nr. 18294/03.
(
35
)	Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2010. gada 18. marta spriedums lietā Krumpholz pret Austriju, pieteikums Nr. 13201/05. Tomēr šajā lietā Strasbūras tiesa nosprieda, ka Unabhängiger Verwaltungssenat ir pārkāpusi ECPAK 6. panta 1. un 2. punktu, nospriežot, ka “secinājumu izdarīšana situācijā, kurā no prasītāja skaidri netika pieprasīti paskaidrojumi un nebija piemērotas pienācīgas procesuālas garantijas, pārkāpa pieteicēja tiesības klusēt un nevainīguma prezumpciju” (42. punkts).
(
36
)	Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2010. gada 12. maija spriedums lietā Kammerer pret Austriju, pieteikums Nr. 32435/06. Strasbūras tiesa konstatēja, ka lietā nav bijis ECPAK 6. panta 1. un 3. punkta pārkāpuma.
(
37
)	Skat. Pamatlēmuma 3. pantu, 1989. gada 13. jūlija spriedumu lietā 5/88 Wachauf (Recueil, 2609. lpp., 19. punkts) un 2009. gada 4. jūnija spriedumu lietā C-241/07 JK Otsa Talu (Krājums, I-4323. lpp., 46. punkts un tajā minētā judikatūra), skat. arī ģenerāladvokāta Ī. Bota [Bot] 2010. gada 7. septembra secinājumus lietā Mantello (minēta iepriekš 13. zemsvītras piezīmē, 88. punkts).
(
38
)	Skat. arī ģenerāladvokāta Ī. Bota secinājumus lietā Mantello (minēta iepriekš 13. zemsvītras piezīmē, 77. un 78. punkts), kurā viņš izsaka viedokli, ka Eiropas apcietināšanas ordera kontekstā izdevējai iestādei ir jānodrošina, ka tiek ievērotas personas, kurai piemērojams apcietināšanas orderis, tiesības (tajā lietā, piemērojot ne bis in idem principu), bet ka arī izdevējai iestādei jānodrošina šo tiesību aizsardzība.
(
39
)	Skat. 2010. gada 22. decembra spriedumu lietā C-279/09 DEB (Krājums, I-13849. lpp., 28. punkts un tajā minētā judikatūra), 2011. gada 28. jūlija spriedumu lietā C-69/10 Samba Diouf (Krājums, I-7151. lpp., 57. punkts) un 2006. gada 19. septembra spriedumu lietā C-506/04 Wilson (Krājums, I-8613. lpp., 60.–62. punkts).
(
40
)	Par ECPAK 6. pantu skat. Eiropas Cilvēktiesību tiesas 1980. gada 13. maija spriedumu lietā Artico pret Itāliju, pieteikums Nr. 6649/74.
(
41
)	Daudzos gadījumos attiecībā uz lēmumiem par pārrobežu finansiālām sankcijām var nebūt – vai nebūt ticamas – problēmas izpildīt šo lēmumu. Tomēr ir svarīgi, lai gadījumos, kad ir radušās ticamas problēmas par pamattiesību pamatiem, izpildes valsts tiesa nopietni izturētos pret šo problēmu, veiktu vajadzīgos pieprasījumus un, pamatojoties uz saņemto informāciju, tad izlemtu, vai lēmums ir izpildāms.
(
42
)	Tāpēc ilustratīvi šajā lietā valsts tiesai vajadzēs pārliecināties par to, vai tad, kad 2010. gada 25. marta lēmums par finansiālo sankciju, ar kuru piemēro sankciju, 2010. gada 2. jūlijā tika paziņots M. Balažam, viņam tika izskaidrots, ka viņam bija divas nedēļas laika no paziņošanas brīža (nevis divas nedēļas no lēmuma pieņemšanas dienas), kurās to pārsūdzēt Unabhängiger Verwaltungssenat. Pārrobežu pārsūdzībai ļoti īss termiņš var būt nepietiekams. Vienīgi tad, kad termiņš ir praktiski pietiekams, lai ļautu attiecīgajai personai sagatavot un faktiski iesniegt šī lēmuma pārsūdzību, un ir saprātīgs un samērīgs aizskartajām tiesībām un interesēm, tas atbildīs principam par efektīvu tiesību aizsardzību tiesā: skat. spriedumu lietā Samba Diouf (minēts iepriekš 39. zemsvītras piezīmē, 66.–68. punkts).
(
43
)	Attiecībā uz normu par juridisko palīdzību cita starpā skat. Eiropas Cilvēktiesību tiesas 1996. gada 10. jūnija spriedumu lietā Benham pret Apvienoto Karalisti, pieteikums Nr. 19380/92, un Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedumu lietā Artico pret Itāliju (minēts iepriekš 40. zemsvītras piezīmē). Man nav zināmi nekādi jaunākie priekšlikumi vienādot pieeju juridiskās palīdzības saņemšanai tiesās, kuras īsteno jurisdikciju krimināllietās (tomēr tas ir uzskaitīts Ceļveža C pasākumā, minēts iepriekš 27. zemsvītras piezīmē).
(
44
)	Skat. spriedumu lietā Bickel un Franz (minēts iepriekš 25. zemsvītras piezīmē), un attiecībā uz ECPAK 6. panta 1. punktu skat. plašas diskusijas par mutiskās un rakstiskās tulkošanas jautājumiem Eiropas Cilvēktiesību tiesas 1989. gada 19. decembra spriedumā lietā Kamasinski pret Austriju, pieteikums Nr. 9783/82. Skat. arī Direktīvu 2010/64 un Direktīvu 2012/13 (minētas iepriekš 69. punktā un iepriekš 28. un 29. zemsvītras piezīmē) un Komisijas Priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai par tiesībām uz advokātu krimināllietās un uz tiesībām sazināties pēc aizturēšanas (minēts iepriekš 30. zemsvītras piezīmē).