62023CJ0019
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
2025. gada 11. novembrī (
*1
)
Satura rādītājs
I. Atbilstošās tiesību normas
A. LESD
B. Apstrīdētā direktīva
II. Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā
III. Par prasību
A. Par galvenokārt izvirzītajiem prasījumiem, ar kuriem tiek prasīts atcelt apstrīdēto direktīvu
1. Par pirmo pamatu, kas attiecas uz LESD 153. panta 5. punkta neievērošanu un Savienības likumdevējam ar Līgumiem piešķirto pilnvaru nepareizu izmantošanu
a) Lietas dalībnieku argumenti
b) Tiesas vērtējums
1) Par apstrīdētās direktīvas mērķi un saturu
2) Par pirmā pamata pirmo daļu, kas attiecas uz kompetences izslēgšanas saistībā ar “darba samaksu” pārkāpumu
i) Apstrīdētās direktīvas 4. pants
ii) Apstrīdētās direktīvas 5. pants
iii) Apstrīdētās direktīvas 6. pants
3) Par pirmā pamata otro daļu, kas attiecas uz kompetences izslēgšanas saistībā ar “tiesībām apvienoties” pārkāpumu
2. Par otro pamatu, kas attiecas uz neiespējamību pieņemt apstrīdēto direktīvu, pamatojoties uz LESD 153. panta 1. punkta b) apakšpunktu
a) Lietas dalībnieku argumenti
b) Tiesas vērtējums
B. Par pakārtoti izvirzītajiem prasījumiem atcelt apstrīdētās direktīvas 4. panta 1. punkta d) apakšpunktu un/vai 4. panta 2. punktu
IV. Par tiesāšanās izdevumiem
Atcelšanas prasība – Direktīva (ES) 2022/2041 – Adekvāta minimālā alga Eiropas Savienībā – LESD 153. panta 1. punkta b) apakšpunkts – LESD 153. panta 2. punkta b) apakšpunkts – Ar Līgumiem Savienībai piešķirto kompetenču ievērošana – LESD 153. panta 5. punkts – Kompetences izslēgšana – “Darba samaksa” un “tiesības apvienoties” – Savienības tiesību tieša iejaukšanās darba samaksas noteikšanā Savienībā un tiesībās apvienoties – Daļēja atcelšana – 5. panta 1. punkts daļēji, 2. punkts un 3. punkta beigas
Lietā C‑19/23
par atcelšanas prasību atbilstoši LESD 263. pantam, ko 2023. gada 18. janvārī cēlusi
Dānijas Karaliste, ko sākotnēji pārstāvēja M. Jespersen, J. F. Kronborg un C. A.‑S. Maertens, vēlāk – M. Jespersen, C. A.‑S. Maertens un A. Skovsø Clausen, pārstāvji,
prasītāja,
ko atbalsta
Zviedrijas Karaliste, ko sākotnēji pārstāvēja H. Eklinder, H. Shev un O. Simonsson, vēlāk – H. Eklinder un O. Simonsson, pārstāvji,
persona, kas iestājusies lietā,
pret
Eiropas Parlamentu, ko pārstāv W. D. Kuzmienko, U. Spliid, A. Tamás un L. Visaggio, pārstāvji,
atbildētājs,
ko atbalsta:
Vācijas Federatīvā Republika, ko sākotnēji pārstāvēja J. Möller un A. Hoesch, pārstāvji, vēlāk – J. Möller, pārstāvis,
Grieķijas Republika, ko pārstāv V. Baroutas un M. Tassopoulou, pārstāvji,
Spānijas Karaliste, ko pārstāv A. Gavela Llopis, pārstāve,
Francijas Republika, ko sākotnēji pārstāvēja R. Bénard, J.‑L. Carré, B. Fodda un T. Lechevallier, vēlāk – B. Fodda un T. Lechevallier, pārstāvji,
Luksemburgas Lielhercogiste, ko pārstāv A. Germeaux un T. Schell, pārstāvji, kuriem palīdz V. Verdanet, advokāte,
Eiropas Komisija, ko sākotnēji pārstāvēja B.‑R. Killmann un C. Vang, pārstāvji, vēlāk – B.‑R. Killmann, pārstāvis,
personas, kas iestājušās lietā,
un
Eiropas Savienības Padomi, ko sākotnēji pārstāvēja A. F. Jensen, A. Norberg un S. Scarpa Ferraglio, vēlāk – A. Norberg un S. Scarpa Ferraglio, pārstāvji,
atbildētāja,
ko atbalsta:
Beļģijas Karaliste, ko sākotnēji pārstāvēja C. Pochet, A. Van Baelen un L. Van den Broeck, pārstāves, vēlāk – C. Pochet, pārstāve,
Vācijas Federatīvā Republika, ko sākotnēji pārstāvēja J. Möller un A. Hoesch, pārstāvji, vēlāk – J. Möller, pārstāvis,
Grieķijas Republika, ko pārstāv V. Baroutas un M. Tassopoulou, pārstāvji,
Spānijas Karaliste, ko pārstāv A. Gavela Llopis, pārstāve,
Francijas Republika, ko sākotnēji pārstāvēja R. Bénard, J.‑L. Carré, B. Fodda un T. Lechevallier, vēlāk – B. Fodda un T. Lechevallier, pārstāvji,
Luksemburgas Lielhercogiste, ko pārstāv A. Germeaux un T. Schell, pārstāvji, kuriem palīdz V. Verdanet, advokāte,
Portugāles Republika, ko pārstāv C. Alves, P. Barros da Costa, P. Estevão, S. Leite, A. Pimenta un M. Sousa, pārstāves,
Eiropas Komisija, ko sākotnēji pārstāvēja B.‑R. Killmann un C. Vang, pārstāvji, vēlāk – B.‑R. Killmann, pārstāvis,
personas, kas iestājušās lietā,
TIESA (virspalāta)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], priekšsēdētāja vietnieks T. fon Danvics [T. von Danwitz], palātu priekšsēdētāji F. Biltšens [F. Biltgen] (referents), K. Jirimēe [K. Jürimäe], K. Likurgs [C. Lycourgos], I. Jarukaitis [I. Jarukaitis], I. Ziemele, J. Pasers [J. Passer] un O. Spinjana‑Matei [O. Spineanu‑Matei], tiesneši S. Rodins [S. Rodin], J. Regans [E. Regan], A. Kumins [A. Kumin], N. Jēskinens [N. Jääskinen], M. Gavalecs [M. Gavalec] un Z. Čehi [Z. Csehi],
ģenerāladvokāts: N. Emiliu [N. Emiliou],
sekretāre: M. Krauzenbeka [M. Krausenboeck], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2024. gada 17. septembra tiesas sēdi,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2025. gada 14. janvāra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Prasības pieteikumā Dānijas Karaliste lūdz Tiesu – galvenokārt – pilnībā atcelt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu (ES) 2022/2041 (2022. gada 19. oktobris) par adekvātām minimālajām algām Eiropas Savienībā (OV 2022, L 275, 33. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētā direktīva”) un pakārtoti – atcelt apstrīdētās direktīvas 4. panta 1. punkta d) apakšpunktu un/vai 4. panta 2. punktu.
I. Atbilstošās tiesību normas
A. LESD
2
LESD trešās daļas X sadaļa “Sociālā politika” ietver LESD 151.–161. pantu.
3
LESD 151. pants izteikts šādā redakcijā:
“[Eiropas] Savienība un dalībvalstis, apzinoties sociālās pamattiesības, tostarp tās, kas izklāstītas Eiropas Sociālajā hartā, kura parakstīta Turīnā 1961. gada 18. oktobrī, un 1989. gada Kopienas Hartā par darba ņēmēju sociālajām pamattiesībām [(turpmāk tekstā – “Harta par sociālajām tiesībām”)], par saviem mērķiem izvirza nodarbinātības veicināšanu, dzīves un darba apstākļu uzlabošanu nolūkā tos saskaņot, turpinot ieviest uzlabojumus, kā arī pienācīgu sociālo aizsardzību, dialogu starp darba devējiem un darba ņēmējiem, cilvēkresursu attīstību, kas vērsta uz pastāvīgi augstas nodarbinātības uzturēšanu un cīņu pret sociālo atstumtību.
Lai to panāktu, Savienība un dalībvalstis īsteno pasākumus, kuros ņem vērā valstu atšķirīgo praksi, jo īpaši līgumattiecību jomā, kā arī vajadzību uzturēt Savienības ekonomikas konkurētspēju.
Tās uzskata, ka to nodrošinās ne tikai iekšējā tirgus darbība, kas palīdz saskaņot sociālās sistēmas, bet arī Līgumos paredzētās procedūras un normatīvu un administratīvu aktu tuvināšana.”
4
LESD 152. panta pirmajā daļā noteikts:
“Savienība atzīst un savā līmenī veicina sociālo partneru lomu, ņemot vērā valstu sistēmu dažādību; tā veicina dialogu sociālo partneru starpā, ievērojot viņu autonomiju.”
5
LESD 153. pantā paredzēts:
“1.   Lai sasniegtu 151. pantā izvirzītos mērķus, Savienība atbalsta un papildina dalībvalstu darbību šādās jomās:
[..]
b)
darba apstākļi;
[..]
f)
darba ņēmēju un darba devēju pārstāvība un kolektīva interešu aizsardzība, tostarp kopīgu lēmumu pieņemšana atbilstīgi 5. punktam;
[..].
2.   Lai to panāktu, Eiropas Parlaments un [Eiropas Savienības] Padome var:
[..]
b)
šā panta 1. punkta a) līdz i) apakšpunktā minētajās jomās ar direktīvām noteikt minimālās prasības, kas pakāpeniski jāievieš, ievērojot nosacījumus un tehniskos noteikumus katrā dalībvalstī. Ar šādām direktīvām vairās uzlikt tādus administratīvus, finansiālus un juridiskus ierobežojumus, kas traucētu veidoties un attīstīties mazajiem un vidējiem uzņēmumiem.
Eiropas Parlaments un Padome pēc apspriešanās ar [Eiropas] Ekonomikas un sociālo lietu komiteju [(EESK)] un [Eiropas] Reģionu komiteju [(RK)] pieņem lēmumus.
1. punkta c), d), f) un g) apakšpunktā minētajās jomās Padome, apspriedusies ar Eiropas Parlamentu un minētajām komitejām, lēmumu pieņem vienprātīgi un saskaņā ar īpašu likumdošanas procedūru.
[..]
5.   Šā panta noteikumi neattiecas uz darba samaksu, uz tiesībām apvienoties, uz tiesībām streikot vai uz tiesībām pieteikt lokautus.”
6
LESD 156. pants izteikts šādā redakcijā:
“Lai sasniegtu 151. pantā izvirzītos mērķus, kā arī neskarot citus Līgumu noteikumus, [Eiropas] Komisija rosina dalībvalstu sadarbību un palīdz koordinēt to rīcību visās sociālās politikas jomās, uz ko attiecas šī nodaļa, īpaši jautājumos, kas attiecas uz:
[..]
–
tiesībām apvienoties un rīkot kolektīvas sarunas starp darba devējiem un darba ņēmējiem.
[..]”
B. Apstrīdētā direktīva
7
Apstrīdētā direktīva tika pieņemta, pamatojoties uz LESD 153. panta 2. punkta b) apakšpunktu, lasot to kopsakarā ar LESD 153. panta 1. punkta b) apakšpunktu.
8
Šīs direktīvas 3., 7., 8., 12., 16., 18., 19., 22., 24., 25., 28. un 29. apsvērumā noteikts:
“(3)
Eiropas Savienības Pamattiesību hartas [..] [(turpmāk tekstā – “Harta”)] 31. pantā ir noteikts, ka ikvienam darba ņēmējam ir tiesības uz veselībai nekaitīgiem, drošiem un cilvēka cieņai atbilstīgiem darba apstākļiem. [..]
[..]
(7)
Labāki dzīves un darba apstākļi, ko cita starpā nodrošina ar adekvātām un taisnīgām minimālajām algām, dod labumu darba ņēmējiem un uzņēmumiem Savienībā, kā arī sabiedrībai un ekonomikai kopumā un ir priekšnoteikums taisnīgas, iekļaujošas un ilgtspējīgas izaugsmes sasniegšanai. Lielu atšķirību mazināšana minimālo algu aizsardzības aptvērumā un adekvātumā palīdz uzlabot Savienības darba tirgus taisnīgumu, novērst un samazināt nevienlīdzību atalgojuma un sociālajā jomā, kā arī veicināt ekonomisko un sociālo progresu un augšupēju konverģenci. [..]
(8)
Minimālās algas, kas noteiktas adekvātā un taisnīgā līmenī valsts tiesību aktos vai koplīgumos, aizsargā darba ņēmēju, jo īpaši nelabvēlīgā situācijā esošu darba ņēmēju, ienākumus un palīdz nodrošināt pienācīgu iztiku, kā to tiecas panākt Starptautiskās Darba organizācijas (SDO) Konvencija Nr. 131 (1970) par minimālo algu noteikšanu. Minimālās algas, kas nodrošina pienācīgu dzīves līmeni un tādējādi nodrošina minimālo cilvēka cieņas līmeni, var palīdzēt samazināt nabadzību valsts līmenī un uzturēt iekšzemes pieprasījumu un pirktspēju, stiprināt stimulus strādāt, samazināt algu nevienlīdzību, vīriešu un sieviešu darba samaksas atšķirības un nodarbinātu personu nabadzību, kā arī ierobežot ienākumu samazināšanos ekonomikas lejupslīdes laikā.
[..]
(12)
Lai gan minimālo algu aizsardzība pastāv visās dalībvalstīs, dažās no tām šāda aizsardzība izriet no normatīvajiem vai administratīvajiem noteikumiem un no koplīgumiem, savukārt citās to nodrošina vienīgi ar koplīgumiem. Būtu jāņem vērā dalībvalstu atšķirīgās tradīcijas.
[..]
(16)
Lai gan spēcīgas darba koplīguma slēgšanas sarunas, jo īpaši nozares vai starpnozaru līmenī, palīdz nodrošināt adekvātu minimālo algu aizsardzību, tradicionālās koplīguma slēgšanas struktūras pēdējās desmitgadēs izsīkst [..]. Turklāt laikā pēc 2008. gada finanšu krīzes dažās dalībvalstīs koplīguma sarunas nozares vai starpnozaru līmenī tika pakļautas spiedienam. Tomēr koplīguma sarunas nozares un starpnozaru līmenī ir īpaši būtisks faktors, lai panāktu adekvātu minimālo algu aizsardzību, un tādēļ tās ir jāveicina un jāstiprina.
[..]
(18)
Lai uzlabotu dzīves un darba apstākļus, kā arī veicinātu augšupēju sociālo konverģenci Savienībā, ar šo direktīvu nosaka minimālās prasības Savienības līmenī un procesuālos pienākumus attiecībā uz likumā noteiktu minimālo algu adekvātumu, kā arī uzlabo darba ņēmēju efektīvu piekļuvi minimālo algu aizsardzībai likumā noteiktas minimālās algas veidā, ja tāda pastāv, vai kas paredzēta koplīgumos, kā definēts šajā direktīvā. Šī direktīva arī veicina koplīguma sarunas par algu noteikšanu.
(19)
Saskaņā ar LESD 153. panta 5. punktu šīs direktīvas mērķis nav nedz saskaņot minimālo algu līmeni visā Savienībā, nedz izveidot vienotu mehānismu minimālo algu noteikšanai. Tā neiejaucas dalībvalstu brīvībā paredzēt likumā noteiktas minimālās algas vai veicināt piekļuvi minimālo algu aizsardzībai, kas paredzēta koplīgumos, saskaņā ar katras dalībvalsts tiesību aktiem un praksi un katras dalībvalsts īpatnībām un pilnībā ievērojot valstu kompetences un sociālo partneru tiesības slēgt koplīgumus. Šī direktīva neuzliek par pienākumu ieviest likumā noteiktu minimālo algu dalībvalstīs, kurās algu veidošanu nodrošina vienīgi koplīgumi, vai pasludināt koplīgumus par vispārēji piemērojamiem, un šo direktīvu nevajadzētu šādi interpretēt. Tāpat šī direktīva nenosaka atalgojuma līmeni, kas ietilpst sociālo partneru tiesībās slēgt koplīgumus valsts līmenī un attiecīgajā dalībvalstu kompetencē.
[..]
(22)
Labi darbojošās koplīguma sarunas par algu noteikšanu ir svarīgs līdzeklis, ar ko nodrošināt, ka darba ņēmēji tiek aizsargāti ar adekvātām minimālajām algām, kas tādējādi nodrošina pienācīgu dzīves līmeni. Dalībvalstīs, kurās ir likumā noteiktas minimālās algas, koplīguma sarunas atbalsta vispārējo attīstību algu jomā un tādējādi palīdz uzlabot minimālo algu adekvātumu, kā arī darba ņēmēju dzīves un darba apstākļus. Dalībvalstīs, kurās minimālo algu aizsardzību nodrošina tikai un vienīgi koplīguma sarunas, to līmeni, kā arī aizsargāto darba ņēmēju īpatsvaru tieši nosaka koplīguma sarunu sistēmas darbība un koplīguma sarunu aptvērums. Stabilas un labi darbojošās koplīguma sarunas kopā ar nozares vai starpnozaru koplīgumu plašu aptvērumu stiprina minimālo algu adekvātumu un aptvērumu.
[..]
(24)
Saistībā ar koplīguma sarunu aptvēruma samazināšanos ir būtiski, lai dalībvalstis veicinātu koplīguma sarunas, atvieglotu tiesību uz koplīguma sarunām par algu noteikšanu īstenošanu un tādējādi stiprinātu koplīgumos paredzēto algu noteikšanu nolūkā palielināt darba ņēmēju minimālo algu aizsardzību. Dalībvalstis ir ratificējušas [Sanfrancisko 1948. gada 9. jūlijā pieņemto] SDO Konvenciju Nr. 87 [..] par biedrošanās brīvību un tiesību apvienoties organizācijās aizsardzību un [Ženēvā 1949. gada 1. jūlijā pieņemto] SDO Konvenciju Nr. 98 [..] par tiesībām apvienoties organizācijās un slēgt koplīgumus. Tiesības uz koplīguma sarunām ir atzītas minētajās SDO konvencijās, [Ženēvā 1978. gada 27. jūnijā pieņemtajā] SDO Konvencijā Nr. 151 [..] par kolektīvajām darba attiecībām (sabiedriskie pakalpojumi) un [Ženēvā 1981. gada 19. jūnijā pieņemtajā] SDO Konvencijā Nr. 154 [..] par koplīguma sarunām, kā arī [Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītajā Eiropas] Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijā un [Eiropas Sociālajā hartā]. Hartas 12. un 28. pants attiecīgi garantē pulcēšanās un biedrošanās brīvību un tiesības uz koplīguma sarunām un rīcību. Saskaņā ar Hartas preambulu minētās tiesības ir atkārtoti apstiprinātas, jo īpaši pamatojoties uz [Eiropas] Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvenciju un sociālajām hartām, ko pieņēmusi Savienība un Eiropas Padome. Dalībvalstīm attiecīgā gadījumā un saskaņā ar valsts tiesību aktiem un praksi būtu jāveic pasākumi, kuru mērķis ir veicināt koplīguma sarunas par algu noteikšanu. Šādi pasākumi cita starpā varētu ietvert pasākumus, kas atvieglo arodbiedrību pārstāvju piekļuvi darba ņēmējiem.
(25)
Dalībvalstīs, kurās ir augsts koplīguma sarunu aptvērums, parasti ir neliels zemi atalgotu darba ņēmēju īpatsvars un augstas minimālās algas. [..] Katrai dalībvalstij, kurā koplīguma sarunu aptvērums ir zemāks par 80 % slieksni, būtu jānodrošina koplīguma sarunu sekmējošu nosacījumu sistēma un jāizveido rīcības plāns, lai veicinātu koplīguma sarunas nolūkā pakāpeniski palielināt to aptvērumu. Lai ņemtu vērā sociālo partneru autonomiju, kas ietver to tiesības uz koplīguma sarunām un izslēdz jebkādu pienākumu slēgt koplīgumus, koplīguma sarunu aptvēruma 80 % slieksnis būtu jāinterpretē tikai kā rādītājs, kas rada pienākumu izstrādāt rīcības plānu.
[..] Koplīguma sarunu aptvēruma rādītāji dalībvalstīs ievērojami atšķiras vairāku faktoru, tostarp valstu tradīciju un prakses, kā arī vēsturiskā konteksta dēļ. Tas būtu jāņem vērā, analizējot progresu virzībā uz lielāku koplīguma sarunu aptvērumu, jo īpaši attiecībā uz šajā direktīvā paredzēto rīcības plānu.
[..]
(28)
Minimālās algas uzskata par adekvātām, ja tās ir taisnīgas attiecībā pret algu sadalījumu attiecīgajā dalībvalstī un ja tās nodrošina pienācīgu dzīves līmeni darba ņēmējiem, kas ir pilna laika darba tiesiskajās attiecībās. Likumā noteiktu minimālo algu adekvātumu nosaka un novērtē katra dalībvalsts, ņemot vērā attiecīgās valsts sociālekonomiskos apstākļus, tostarp nodarbinātības pieaugumu, konkurētspēju un reģionu un nozaru attīstību. Minētās noteikšanas nolūkā dalībvalstīm būtu jāņem vērā pirktspēja, ilgtermiņa produktivitātes līmeņi un attīstība valstī, kā arī algu līmeņi, algu sadalījums un algu pieaugums.
[..]
(29)
Neskarot dalībvalstu kompetenci paredzēt likumā noteiktu minimālo algu un atļaut diferencēšanu un atskaitījumus, ir svarīgi izvairīties no diferencēšanas un atskaitījumu plašas izmantošanas, jo pastāv risks, ka tie var negatīvi ietekmēt minimālo algu adekvātumu. [..]”
9
Apstrīdētajā direktīvā ietvertas četras nodaļas. Šīs direktīvas I nodaļu “Vispārīgie noteikumi” veido tās 1.–4. pants. Minētās direktīvas II nodaļā “Likumā noteiktas minimālās algas” ietilpst tās 5.–8. pants. Šīs direktīvas III nodaļā “Horizontālie pasākumi” ietilpst tās 9.–13. pants. Apstrīdētās direktīvas IV nodaļu “Nobeiguma noteikumi” veido tās 14.–19. pants.
10
Apstrīdētās direktīvas 1. panta “Priekšmets” 1.–4. punktā paredzēts:
“1.   Šī direktīva, ar mērķi Savienībā uzlabot dzīves un darba apstākļus darba ņēmējiem, jo īpaši minimālo algu adekvātumu, lai veicinātu augšupēju sociālo konverģenci un samazinātu algu nevienlīdzību, izveido regulējumu attiecībā uz:
a)
likumā noteiktu minimālo algu adekvātumu nolūkā nodrošināt pienācīgus dzīves un darba apstākļus;
b)
koplīguma sarunu par algu noteikšanu veicināšanu;
c)
darba ņēmēju efektīvas piekļuves tiesībām uz minimālo algu aizsardzību, ja to paredz valsts tiesību akti un/vai koplīgumi, veicināšanu.
2.   Šī direktīva neskar sociālo partneru autonomijas pilnīgu ievērošanu, kā arī to tiesības apspriest un slēgt koplīgumus.
3.   Saskaņā ar LESD 153. panta 5. punktu šī direktīva neskar dalībvalstu kompetenci noteikt minimālo algu līmeni, kā arī dalībvalstu izvēli noteikt likumā noteiktas minimālās algas, veicināt piekļuvi koplīgumos noteiktu minimālo algu aizsardzībai, vai abus.
4.   Šo direktīvu piemēro, pilnībā ievērojot tiesības uz koplīguma sarunām. Šajā direktīvā neko neinterpretē kā pienākumu nevienai no dalībvalstīm:
a)
kurās algu noteikšana notiek vienīgi ar koplīgumu starpniecību – ieviest likumā noteiktu minimālo algu; vai
b)
pasludināt jebkuru koplīgumu par vispārēji piemērojamu.”
11
Šīs direktīvas 2. pantā “Darbības joma” paredzēts, ka to “piemēro darba ņēmējiem Savienībā, kuriem ir darba līgums vai darba tiesiskās attiecības, kā noteikts katrā dalībvalstī spēkā esošajos tiesību aktos, koplīgumos vai praksē, ņemot vērā Tiesas judikatūru”.
12
Minētās direktīvas 3. pants “Definīcijas” izteikts šādā redakcijā:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
1)
“minimālā alga” ir tiesību aktos vai koplīgumos noteikts minimālais atalgojums, kas darba devējam, tostarp publiskajā sektorā, ir jāmaksā darba ņēmējiem par darbu, kurš tiek veikts konkrētā laikposmā;
2)
“likumā noteikta minimālā alga” ir minimālā alga, kas noteikta tiesību aktos vai citos saistošos juridiskos noteikumos, izņemot minimālās algas, kas noteiktas koplīgumos, kuri pasludināti par vispārēji piemērojamiem bez pasludinošās iestādes rīcības brīvības attiecībā uz piemērojamo noteikumu saturu;
3)
“koplīguma sarunas” ir visas sarunas, kas norit saskaņā ar katras dalībvalsts tiesību aktiem un praksi starp darba devēju, darba devēju grupu vai vienu vai vairākām darba devēju organizācijām, no vienas puses, un vienu vai vairākām arodbiedrībām, no otras puses, par darba nosacījumu un nodarbinātības noteikumu noteikšanu;
4)
“koplīgums” ir rakstiska vienošanās, kas ietver noteikumus par darba apstākļiem un nodarbinātības nosacījumiem un kas noslēgta starp sociālajiem partneriem, kuriem piemīt spēja risināt koplīguma sarunas attiecīgi darba ņēmēju un darba devēju vārdā saskaņā ar valsts tiesību aktiem un praksi, ieskaitot koplīgumus, kuri pasludināti par vispārēji piemērojamiem;
5)
“koplīgumu aptvērums” ir to darba ņēmēju īpatsvars valsts līmenī, uz kuriem attiecas koplīgums un ko aprēķina kā attiecību starp to darba ņēmēju skaitu, uz kuriem attiecas koplīgumi, un to darba ņēmēju skaitu, kuru darba apstākļus var reglamentēt ar koplīgumiem saskaņā ar valsts tiesību aktiem un praksi.”
13
Šīs direktīvas 4. pantā “Koplīguma sarunu par algu noteikšanu veicināšana” paredzēts:
“1.   Lai palielinātu koplīguma sarunu aptvērumu un veicinātu to, ka tiek īstenotas tiesības uz koplīguma sarunām par algu noteikšanu, dalībvalstis, iesaistot sociālos partnerus, saskaņā ar valsts tiesību aktiem un praksi:
[..]
c)
vajadzības gadījumā veic pasākumus, lai aizsargātu tiesību īstenošanu uz koplīguma sarunām par algu noteikšanu un lai aizsargātu darba ņēmējus un arodbiedrību pārstāvjus pret darbībām, kas viņus diskriminē attiecībā uz viņu nodarbinātību, pamatojoties uz to, ka viņi piedalās vai vēlas piedalīties koplīguma sarunās par algu noteikšanu;
d)
nolūkā veicināt koplīguma sarunas par algu noteikšanu vajadzības gadījumā veic pasākumus, lai arodbiedrības un darba devēju organizācijas, kas piedalās vai vēlas piedalīties koplīguma sarunās, aizsargātu pret jebkādu otras puses vai tās pārstāvju vai biedru iejaukšanos to arodbiedrību vai darba devēju [organizāciju] izveidē, darbībā vai pārvaldībā.
2.   Turklāt katra dalībvalsts, kurā koplīguma slēgšanas aptvēruma rādītājs ir zemāks par 80 % slieksni, nodrošina koplīguma sarunu veicinošu nosacījumu satvaru vai nu ar tiesību aktiem pēc apspriešanās ar sociālajiem partneriem, vai arī vienojoties ar tiem. Šāda dalībvalsts arī izstrādā rīcības plānu, lai veicinātu koplīguma sarunas. Dalībvalsts izstrādā šādu rīcības plānu pēc apspriešanās ar sociālajiem partneriem vai vienojoties ar sociālajiem partneriem, vai – pēc sociālo partneru kopīga pieprasījuma – kā sociālie partneri savstarpēji vienojušies. Rīcības plānā nosaka skaidru grafiku un konkrētus pasākumus, lai pakāpeniski palielinātu koplīguma sarunu aptvērumu, pilnībā ievērojot sociālo partneru autonomiju. Dalībvalsts rīcības plānu regulāri pārskata un vajadzības gadījumā atjaunina. Ja dalībvalsts atjaunina savu rīcības plānu, tā to dara pēc apspriešanās ar sociālajiem partneriem vai vienojoties ar tiem, vai – pēc sociālo partneru kopīga pieprasījuma – kā sociālie partneri savstarpēji vienojušies. Jebkurā gadījumā šādu rīcības plānu pārskata vismaz reizi piecos gados. Rīcības plānu un jebkurus tā atjauninājumus publisko un dara zināmus Komisijai.”
14
Apstrīdētās direktīvas 5. pants “Likumā noteiktu minimālo algu noteikšanas procedūra” izteikts šādā redakcijā:
“1.   Dalībvalstis, kurās ir likumā noteiktas minimālās algas, izveido procedūras, kas vajadzīgas, lai noteiktu un atjauninātu likumā noteiktas minimālās algas. Šādas noteikšanas un atjaunināšanas pamatā ir kritēriji, kas paredzēti, lai veicinātu minimālo algu adekvātumu nolūkā panākt pienācīgu dzīves standartu, samazināt nodarbinātu personu nabadzību, kā arī veicināt sociālo kohēziju un augšupēju sociālo konverģenci un ierobežot vīriešu un sieviešu darba samaksas atšķirības. Dalībvalstis minētos kritērijus nosaka saskaņā ar savu praksi attiecīgajos valsts tiesību aktos, kompetento iestāžu lēmumos vai trīspusējās vienošanās. Kritērijus nosaka skaidrā veidā. Dalībvalstis var lemt par minētajiem kritērijiem, tostarp par 2. punktā minēto elementu, salīdzinošo nozīmi, ņemot vērā valsts sociālekonomiskos apstākļus.
2.   Valsts kritēriji, kas minēti 1. punktā, ietver vismaz šādus elementus:
a)
likumā noteiktu minimālo algu pirktspēju, ņemot vērā dzīvošanas izmaksas;
b)
vispārējo algu līmeni un to sadalījumu;
c)
algu pieauguma tempu;
d)
ilgtermiņa valsts ražīguma līmeņus un attīstību.
3.   Neskarot šajā pantā noteiktos pienākumus, dalībvalstis var papildus izmantot automātisku mehānismu likumā noteiktu minimālo algu indeksācijai, pamatojoties uz jebkādiem atbilstīgiem kritērijiem un saskaņā ar valsts tiesību aktiem un praksi, ar noteikumu, ka minētā mehānisma piemērošanas rezultātā netiek samazināta likumā noteikta minimālā alga.
4.   Dalībvalstis izmanto indikatīvās atsauces vērtības, lai novērtētu likumā noteiktu minimālo algu adekvātumu. Šajā nolūkā tās var izmantot indikatīvās atsauces vērtības, ko parasti izmanto starptautiskā līmenī, piemēram, 60 % no mediānās bruto algas un 50 % no vidējās bruto algas, un/vai valsts līmenī izmantotās indikatīvās atsauces vērtības.
5.   Dalībvalstis nodrošina, ka likumā noteiktu minimālo algu regulāra un savlaicīga atjaunināšana notiek vismaz reizi divos gados vai – dalībvalstīm, kuras izmanto 3. punktā minēto automātisko indeksācijas mehānismu, – vismaz reizi četros gados.
6.   Katra dalībvalsts izraugās vai izveido vienu vai vairākas padomdevējas struktūras, kas konsultē kompetentās iestādes jautājumos, kuri saistīti ar likumā noteiktām minimālajām algām, un nodrošina minēto struktūru darbību.”
15
Šīs direktīvas 6. pantā “Diferencēšana un atskaitījumi” noteikts:
“1.   Ja dalībvalstis pieļauj atšķirīgas likumā noteiktas minimālās algas likmes konkrētām darba ņēmēju grupām vai atskaitījumus, kas samazina izmaksāto atalgojumu līdz līmenim, kurš ir zemāks par attiecīgo likumā noteiktu minimālo algu, tās nodrošina, ka minēto diferencēšanu un atskaitījumus veic atbilstīgi nediskriminēšanas un samērīguma principiem un ka atskaitījumus veic, īstenojot likumīgu mērķi.
2.   Neko šajā direktīvā neinterpretē tā, ka dalībvalstīm ir uzlikts pienākums ieviest diferencētas minimālās algas vai atskaitījumus no tām.”
16
Minētās direktīvas 7. un 8. pantu nosaukumi attiecīgi ir “Sociālo partneru iesaistīšana likumā noteiktu minimālos algu noteikšanā un atjaunināšanā” un “Darba ņēmēju efektīva piekļuve likumā noteiktām minimālajam algām”.
17
Šīs direktīvas 9.–11. pantu nosaukumi attiecīgi ir “Publiskais iepirkums”, “Uzraudzība un datu vākšana” un “Informācija par minimālo algu aizsardzību”.
18
Apstrīdētās direktīvas 12. pantā “Tiesības uz tiesisko aizsardzību un aizsardzību pret nelabvēlīgu attieksmi vai nelabvēlīgām sekām” noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka, neskarot īpašos tiesiskās aizsardzības un strīdu izšķiršanas veidus, kas attiecīgā gadījumā paredzēti koplīgumos, darba ņēmējiem, tostarp tiem, kuru darba tiesiskās attiecības ir beigušās, ir pieejama efektīva, savlaicīga un objektīva strīdu izšķiršana un tiesības uz tiesisko aizsardzību gadījumos, kad ir pārkāptas tiesības saistībā ar likumā noteiktām minimālajām algām vai minimālo algu aizsardzību, ja šādas tiesības ir paredzētas valsts tiesību aktos vai koplīgumos.
2.   Dalībvalstis veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai aizsargātu darba ņēmējus un darba ņēmēju pārstāvjus, tostarp tos, kuri ir arodbiedrību locekļi vai pārstāvji, pret jebkādu nelabvēlīgu attieksmi no darba devēja puses un pret nelabvēlīgām sekām, kas izriet no darba devējam iesniegtas sūdzības vai no tiesvedības, kura sākta ar mērķi panākt atbilstību gadījumos, kad ir pārkāptas tiesības saistībā ar minimālo algu aizsardzību, ja šādas tiesības ir paredzētas valsts tiesību aktos vai koplīgumos.”
19
Šīs direktīvas 13. pantā “Sodi” paredzēts:
“Dalībvalstis paredz noteikumus par sodiem, ko piemēro par šīs direktīvas darbības jomā esošu tiesību un pienākumu pārkāpumiem, ja minētās tiesības un pienākumi ir paredzēti valsts tiesību aktos vai koplīgumos. Dalībvalstīs, kurās nav likumā noteiktu minimālo algu, minētie noteikumi var ietvert atsauci uz kompensāciju un/vai līgumsodiem, kas attiecīgā gadījumā paredzēti noteikumos par koplīgumu izpildi, vai aprobežoties ar šādu atsauci. Paredzētie sodi ir efektīvi, samērīgi un atturoši.”
20
Minētās direktīvas 16. panta “Aizsardzības līmeņa saglabāšana un labvēlīgāki noteikumi” 1. punktā noteikts:
“Šī direktīva nav pamats tam, lai samazinātu vispārējo aizsardzības līmeni, kāds darba ņēmējiem jau ir paredzēts dalībvalstīs, jo īpaši attiecībā uz minimālo algu pazemināšanu vai atcelšanu.”
II. Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā
21
Dānijas Karaliste lūdz Tiesu:
–
atcelt apstrīdēto direktīvu;
–
pakārtoti – atcelt apstrīdētās direktīvas 4. panta 1. punkta d) apakšpunktu un/vai 4. panta 2. punktu un
–
piespriest Parlamentam un Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
22
Parlaments lūdz Tiesu:
–
noraidīt prasību un
–
piespriest Dānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
23
Padome lūdz Tiesu:
–
noraidīt galvenokārt izvirzītos prasījumus kā nepamatotus;
–
noraidīt pakārtoti izvirzītos prasījumus kā nepieņemamus vai – pakārtoti – kā nepamatotus un
–
piespriest Dānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
24
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2023. gada 26. aprīļa un 25. maija lēmumiem attiecīgi Beļģijas Karalistei un Portugāles Republikai tika atļauts iestāties lietā, lai atbalstītu Padomes prasījumus.
25
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2023. gada 8. un 26. maija un 5. un 7. jūnija lēmumiem attiecīgi Komisijai, Spānijas Karalistei, Vācijas Federatīvajai Republikai, Grieķijas Republikai un Luksemburgas Lielhercogistei, kā arī Francijas Republikai tika atļauts iestāties lietā, lai atbalstītu Parlamenta un Padomes prasījumus.
26
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2023. gada 26. maija lēmumu Zviedrijas Karalistei tika atļauts iestāties lietā, lai atbalstītu Dānijas Karalistes prasījumus.
III. Par prasību
27
Ar celto prasību Dānijas Karaliste, kuru atbalsta Zviedrijas Karaliste, lūdz – galvenokārt – atcelt apstrīdēto direktīvu kopumā un pakārtoti – atcelt šīs direktīvas 4. panta 1. punkta d) apakšpunktu un/vai 4. panta 2. punktu.
28
Galvenokārt izvirzīto prasījumu pamatojumam Dānijas Karaliste izvirza divus pamatus, pirmais no kuriem attiecas uz LESD 153. panta 5. punkta neievērošanu un Savienības likumdevējam ar Līgumiem piešķirto pilnvaru nepareizu izmantošanu un otrais – uz neiespējamību pieņemt apstrīdēto direktīvu, pamatojoties uz LESD 153. panta 1. punkta b) apakšpunktu, jo šī direktīva ir vērsta uz vairāku atšķirīgu mērķu sasniegšanu.
29
Pakārtoti izvirzīto prasījumu pamatojumam Dānijas Karaliste izvirza vienu pamatu, kas izriet no tā, ka, pieņemot apstrīdētās direktīvas 4. panta 1. punkta d) apakšpunktu un 2. punktu, Parlaments un Padome nav ievērojuši kompetences piešķiršanas principu un ir rīkojušies, pārkāpjot LESD 153. panta 5. punktu.
A. Par galvenokārt izvirzītajiem prasījumiem, ar kuriem tiek prasīts atcelt apstrīdēto direktīvu
1.
Par pirmo pamatu, kas attiecas uz LESD 153. panta 5. punkta neievērošanu un Savienības likumdevējam ar Līgumiem piešķirto pilnvaru nepareizu izmantošanu
a)
Lietas dalībnieku argumenti
30
Pirmā pamata pirmajā daļā Dānijas Karaliste norāda, ka apstrīdētā direktīva, ņemot vērā tās priekšmetu, ar to izveidoto satvaru un tās sekas, aplūkojot šos elementus kopumā, ietver Savienības tiesību tiešu iejaukšanos darba samaksas noteikšanā dalībvalstīs, neievērojot LESD 153. panta 5. punktu, kā arī šajā pantā paredzēto kompetenču sadalījumu starp Savienību un dalībvalstīm.
31
Vispirms – apstrīdētās direktīvas priekšmets esot minimālā darba samaksa. Tomēr saskaņā ar Tiesas judikatūru minimālā darba samaksa esot piederīga LESD 153. panta 5. punkta būtībai. Turpinot – saskaņā ar šajā direktīvā noteikto satvaru dalībvalstīm esot jāīsteno dažādas procedūras un jāpieņem dažādi pasākumi, kuru tiešais mērķis ir radīt ietekmi uz minimālo darba samaksas līmeni Savienībā un tādējādi nodrošināt tās adekvātumu. Visbeidzot – minētā direktīva acīmredzami esot vērsta uz to, lai ietekmētu darba samaksas līmeni dalībvalstīs, izraisot tā palielināšanu.
32
Šo analīzi apstiprinot vairākas tiesību normas.
33
Proti, no apstrīdētās direktīvas 1. panta 1. punkta izrietot, ka tās mērķis ir uzlabot dzīves un darba apstākļus Savienībā, it īpaši minimālās algas adekvātumu darba ņēmējiem. Tas nozīmējot, ka šīs direktīvas tiesību normas rada ietekmi uz darba samaksas līmeni dalībvalstīs un izraisa tās pieaugumu, kas arī atbilst Komisijas nodomam. Šajā tiesību normā ietvertais regulējums, lai nodrošinātu šo ietekmi, iekļaujot, no vienas puses, minētās direktīvas 4. pantā paredzētos pasākumus, kuru mērķis ir palielināt kolektīvo sarunu aptvērumu, un, no otras puses, tās 5. un 6. pantā paredzētos pasākumus, kuru mērķis ir nodrošināt adekvātu likumā noteikto minimālo algu.
34
Pirmkārt, apstrīdētās direktīvas 4. panta 1. punktā ir paredzēti gan pasākumi, kas līdzinās “programmas paziņojumiem”, gan arī pasākumi, kas dalībvalstīm ir jāpieņem.
35
Turklāt apstrīdētās direktīvas 4. panta 2. punktā dalībvalstīm, kurās koplīguma slēgšanas aptvēruma rādītājs ir zemāks par 80 % slieksni, ir noteikts pienākums vai nu ar tiesību aktiem, vai arī vienojoties ar sociālajiem partneriem paredzēt koplīguma sarunu veicinošu nosacījumu satvaru, kā arī rīcības plānu, lai veicinātu koplīguma slēgšanas sarunas. Šim satvaram, kas nodrošina koplīguma sarunas “veicinošus nosacījumus”, dalībvalstī esot jābūt juridiski saistošam vismaz attiecībā uz iesaistītajiem partneriem.
36
Gadījumā, ja darba koplīguma slēgšanas sarunu aptvēruma līmenis kādā dalībvalstī noslīd zem 80 % sliekšņa, tas varot ietekmēt tiesisko regulējumu, kas faktiski piemērojams sociālajiem partneriem koplīguma slēgšanas sarunu turpināšanai, jo īpaši attiecībā uz darba samaksu. Dalībvalstīm, kurās darba koplīguma slēgšanas sarunu aptvērums ir zemāks par šo slieksni, esot jāpieņem pasākumi un jāizstrādā rīcības plāns, lai efektīvi veicinātu koplīguma slēgšanas sarunas. Tādējādi šīm dalībvalstīm esot jāiejaucas jomās, kuras, kā tas ir, piemēram, Dānijā, ietilpst sociālo partneru kompetencē.
37
Tātad apstrīdētās direktīvas 4. panta 2. punkts ietverot tiešu Savienības tiesību iejaukšanos [attiecībās], kas ietilpst “Dānijas modeļa pašā būtībā”, saskaņā ar kuru vienīgi sociālajiem partneriem pilnīgi autonomi ir jāapspriež un jānosaka darba samaksas līmenis.
38
Otrkārt, apstrīdētās direktīvas 5. pants, ar kuru ieviesta likumā paredzētu adekvātu minimālo algu noteikšanas procedūra, faktiski nozīmējot ar Savienības tiesībām veiktu iejaukšanos darba samaksas noteikšanā dalībvalstīs neatkarīgi no tā, ka nav precīzi noteikts, kas jāsaprot ar “adekvātu” likumā noteiktu minimālo algu raksturu, lai ļautu sasniegt “pienācīgu dzīves līmeni”, un pat tad, ja šajā pantā nav noteikts konkrēts līmenis, zem kura likumā noteikta minimālā alga var tikt uzskatīta par neadekvātu.
39
Saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 5. panta 1. punktu dalībvalstīm ir jānosaka procedūras, lai noteiktu un atjauninātu likumā noteiktas minimālās algas, pamatojoties uz juridiski saistošiem kritērijiem, tostarp tiem, kas minēti šī panta 2. punkta a)–d) apakšpunktā. Ņemot vērā šo elementu apjomu, esot iespējams, ka šīs direktīvas 5. pantā dalībvalstīm nav atstāta reāla brīvība noteikt papildu kritērijus, pat ja tās var brīvi lemt par šādi noteikto kritēriju relatīvo nozīmi. Jebkurā gadījumā tas, ka dalībvalstīm, nosakot un atjauninot likumā noteiktas minimālās algas, ir pienākums iekļaut minētās direktīvas 5. panta 2. punktā noteiktos kritērijus, esot Savienības tiesību iejaukšanās darba samaksas noteikšanā dalībvalstīs. Šo analīzi turklāt pamatojot šīs direktīvas 5. panta 3. punkts, ar kuru ir aizliegts piemērot automātisku indeksācijas mehānismu, kas izraisa “likumā noteiktu minimālo algu samazinājumu”, un tās 5. panta 5. punkts, saskaņā ar kuru likumā noteiktu minimālo algu regulārai un savlaicīgai atjaunināšanai – atkarībā no situācijas – jānotiek vismaz reizi divos vai četros gados.
40
No tā izrietot, ka apstrīdētās direktīvas 5. pantā faktiski ir noteikts pienākums piemērot minimālos kritērijus, kā arī izmantot indikatīvās atsauces vērtības, kas ir tieši saistītas ar likumā noteiktām minimālajām algām dalībvalstīs un kas ir tieši paredzētas, lai panāktu šo algu līmeņa paaugstināšanu.
41
Treškārt, apstrīdētās direktīvas 6. pants, ņemot vērā tā saturu, ierobežojot dalībvalstu iespēju paredzēt likumā noteiktu minimālo algu diferencēšanu un atskaitījumus, un tas liecinot par nopietnu dalībvalstu autonomijas ierobežojumu likumā noteiktu minimālo algu noteikšanas jomā un līdz ar to par tiešu ietekmi uz darba samaksas noteikšanu. Dalībvalstīm, kuras ir ieviesušas likumā noteiktas minimālās algas un kuras plāno atļaut atšķirīgas likmes konkrētām darba ņēmēju kategorijām, faktiski esot jāievēro samērīguma princips un jāpamato šāda diferenciācija ar “likumīgu mērķi”.
42
Līdz ar to ar apstrīdētās direktīvas 4.–6. pantu izveidotajam vispārējam satvaram esot tieša un tūlītēja saikne ar atalgojumu, ar ko tiekot pārkāpts LESD 153. panta 5. punkts.
43
Dānijas Karaliste arī norāda, ka Tiesas judikatūra par LESD 153. panta 5. punkta interpretāciju nav noteicoša, lai izvērtētu jautājumu, vai apstrīdētā direktīva ietver Savienības tiesību tiešu iejaukšanos darba samaksas noteikšanā dalībvalstīs.
44
Pirmā pamata otrajā daļā Dānijas Karaliste norāda, ka apstrīdētajā direktīvā ir reglamentētas jomas, uz kurām attiecas jēdziens “tiesības apvienoties”, un tādējādi ar to nav ievērota LESD 153. panta 5. punktā paredzētā kompetences izslēgšana attiecībā uz tiesībām apvienoties.
45
Dānijas Karaliste apgalvo, ka LESD 153. panta 5. punkta mērķis ir aizsargāt sociālo partneru līgumisko autonomiju no iespējamas iejaukšanās. Līdz ar to pasākumi, kas saistīti ar tiesībām apvienoties, saskaņā ar LESD 153. panta 1. punktu varot tikt pieņemti tikai, ciktāl netiek tieši ietekmētas valsts tiesības, kuras regulē šīs tiesības apvienoties. Ņemot vērā nozīmi, kāda 153. panta 5. punktā minētajam jēdzienam “tiesības apvienoties” ir piešķirta it īpaši Sociālo tiesību hartā, šis jēdziens esot jāsaprot kā tāds, kas attiecas uz katra darba ņēmēja un katra darba devēja tiesībām iestāties organizācijā vai arodbiedrībā vai neiestāties tajā un brīvi piedalīties darba koplīguma slēgšanas sarunās.
46
Šajā ziņā Dānijas Karaliste uzskata, ka, tā kā ar apstrīdētās direktīvas 4. panta 1. punkta d) apakšpunktu dalībvalstīm ir noteikts pienākums veikt pasākumus, lai aizsargātu arodbiedrības un darba devēju organizācijas, kas piedalās koplīguma sarunās, pret iejaukšanos to izveidē, darbībā vai pārvaldībā, šī tiesību norma ietver Savienības tiesību tiešu iejaukšanos “tiesībās apvienoties”, neievērojot ar tām saistīto kompetences izslēgšanu, kura paredzēta LESD 153. panta 5. punktā.
47
Turklāt Dānijas Karaliste norāda, ka apstrīdētās direktīvas 4. panta 2. punkts ietekmē arī tiesisko regulējumu par dalību arodbiedrībā vai organizācijā un līdz ar to skar pašu tiesību apvienoties, kuru ietvaros darbojas Dānijas sociālie partneri, būtību. Proti, šajā tiesību normā paredzētajam pienākumam, lai tam varētu būt jebkāda iedarbība, noteikti esot jābūt vērstam uz to, lai koplīgums attiektos uz lielāku skaitu darba ņēmēju, tiem pievienojoties arodbiedrībai.
48
Savukārt Parlaments, Padome, Komisija un dalībvalstis, kas iestājušās lietā, lai atbalstītu atbildētāju iestāžu prasījumus, attiecībā uz pirmā pamata pirmo daļu apgalvo, ka apstrīdētā direktīva, kuras vienīgais mērķis ir uzlabot darba apstākļus, izmantojot pasākumus attiecībā uz minimālo algu adekvātumu un to veicināšanu, kā arī darba koplīgumu slēgšanas sarunu veicināšanu algu noteikšanas jomā, varēja tikt pieņemta, pilnībā ievērojot LESD 153. panta 5. punktu.
49
Apstrīdētajā direktīvā, izmantojot minimālās prasības Savienības mērogā, esot vienīgi definēti procesuālie pienākumi attiecībā uz likumā paredzētu minimālo algu adekvātuma noteikšanu un ar to tiekot veicinātas sarunas, lai noteiktu šīs algas. Tā šajā direktīvā esot paredzēti procesuālie pienākumi attiecībā uz līdzekļiem, nevis pienākumi sasniegt rezultātu, pilnībā ievērojot sociālo partneru autonomiju un dažādās darba samaksas noteikšanas sistēmas dalībvalstīs. Tādējādi minētajā direktīvā neesot paredzēti atalgojuma līmeņi vai tā īpašas sastāvdaļas, kas dalībvalstīm būtu jānodrošina saskaņotā veidā, un tāpēc ar to pašu par sevi nevarot tieši noteikt darba samaksu Savienībā.
50
Attiecībā uz pirmā pamata otro daļu Parlaments, Padome, Komisija un dalībvalstis, kas iestājušās lietā, lai atbalstītu atbildētāju iestāžu prasījumus, norāda, ka, lai gan tiesības apvienoties ir tiesību uz kolektīvām sarunām priekšnosacījums, šie abi tiesību [kopumi] tomēr ir atšķirīgi.
51
Šajā lietā apstrīdētajā direktīvā un it īpaši tās 4. pantā nav paredzēti nekādi noteikumi attiecībā uz tiesībām apvienoties. Šī direktīva tikai izveidojot satvaru, lai atvieglotu tiesību uz koplīguma sarunām īstenošanu, neuzliekot pienākumus ne attiecībā uz iestāšanos arodbiedrībās vai apvienībās, ne arī attiecībā uz izstāšanos no šīm arodbiedrībām vai apvienībām vai to izbeigšanu. Tā arī nenosakot nekādus nosacījumus attiecībā uz minēto arodbiedrību vai apvienību darbību, ne arī ietverot kādu iejaukšanos attiecībā uz tām.
b)
Tiesas vērtējums
52
Saskaņā ar kompetences piešķiršanas principu, kas noteikts LES 4. panta 1. punktā un 5. panta 1. un 2. punktā, Savienība darbojas tikai to kompetenču robežās, ko tai Līgumos piešķīrušas dalībvalstis, lai sasniegtu tajos paredzētos mērķus, un kompetence, kas Līgumos nav piešķirta Savienībai, paliek dalībvalstīm.
53
Pieņemot apstrīdēto direktīvu, Savienības likumdevējs ir balstījies uz LESD 153. panta 2. punkta b) apakšpunktu, lasot kopsakarā ar 153. panta 1. punkta b) apakšpunktu, kas pilnvaro Parlamentu un Padomi ar direktīvām noteikt minimālās prasības “darba apstākļu” jomā.
54
Tomēr saskaņā ar LESD 153. panta 5. punktu šī panta noteikumi “neattiecas uz darba samaksu, uz tiesībām apvienoties, uz tiesībām streikot vai uz tiesībām pieteikt lokautus”. Tātad minētā panta 1.–4. punkta noteikumi nevar tikt izmantoti kā juridiskais pamats, lai apietu 153. panta 5. punktā tieši paredzēto jebkādas kompetences izslēgšanu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2000. gada 5. oktobris, Vācija/Parlaments un Padome, C‑376/98, EU:C:2000:544, 79. punkts).
55
Tādējādi jāpārbauda, vai, pieņemdams apstrīdēto direktīvu uz LESD 153. panta 1. un 2. punkta noteikumu pamata, Savienības likumdevējs ir pārkāpis šī panta 5. punktā paredzēto kompetences izslēgšanu attiecībā uz “darba samaksu” un “tiesībām apvienoties” un līdz ar to nav ievērojis Savienībai ar Līgumiem piešķirtās kompetences.
56
Šajā ziņā jāņem vērā pastāvīgā judikatūra, saskaņā ar kuru Savienības tiesību akta juridiskā pamata izvēlei ir jābalstās uz objektīviem faktoriem, attiecībā uz kuriem var veikt tiesas pārbaudi, tostarp uz šī tiesību akta mērķi un saturu (spriedumi, 1996. gada 12. novembris, Apvienotā Karaliste/Padome, C‑84/94, EU:C:1996:431, 25. punkts, kā arī 2020. gada 8. decembris_Ungārija/Parlaments un Padome, C‑620/18, EU:C:2020:1001, 38. punkts). Proti, tas, vai uz Savienības tiesību aktu pilnībā vai daļēji attiecas Līgumos paredzētā Savienības kompetences izslēgšana, jāpārbauda, ņemot vērā šos objektīvos faktorus.
1) Par apstrīdētās direktīvas mērķi un saturu
57
Pirmām kārtām, apstrīdētās direktīvas mērķis, kā izriet no tās 1. panta 1. punkta, ir uzlabot dzīves un darba apstākļus darba ņēmējiem Savienībā, jo īpaši minimālo algu adekvātumu, lai veicinātu augšupēju sociālo konverģenci un samazinātu algu nevienlīdzību.
58
Šajā ziņā šīs direktīvas 7. apsvērumā noteikts, ka “labāki dzīves un darba apstākļi, ko cita starpā nodrošina ar adekvātām un taisnīgām minimālajām algām, dod labumu darba ņēmējiem un uzņēmumiem Savienībā, kā arī sabiedrībai un ekonomikai kopumā un ir priekšnoteikums taisnīgas, iekļaujošas un ilgtspējīgas izaugsmes sasniegšanai”. Šajā apsvērumā turklāt precizēts, ka “lielu atšķirību mazināšana minimālo algu aizsardzības aptvērumā un adekvātumā palīdz uzlabot Savienības darba tirgus taisnīgumu, novērst un samazināt nevienlīdzību atalgojuma un sociālajā jomā, kā arī veicināt ekonomisko un sociālo progresu un augšupēju konverģenci”. Minētās direktīvas 8. apsvērumā piebilsts, ka “minimālās algas, kas noteiktas adekvātā un taisnīgā līmenī valsts tiesību aktos vai koplīgumos, aizsargā darba ņēmēju, jo īpaši nelabvēlīgā situācijā esošu darba ņēmēju, ienākumus un palīdz nodrošināt pienācīgu iztiku”.
59
Otrām kārtām, runājot par apstrīdētās direktīvas saturu, tajā ir ietverti 19 panti. Šīs direktīvas 1. un 2. pantā attiecīgi ir definēts tās priekšmets un darbības joma, savukārt minētās direktīvas 3. pantā ir sniegta saskaņota jēdzienu “minimālā alga”, “likumā noteikta minimālā alga”, “koplīguma sarunas”, “koplīgums” un “koplīgumu aptvērums” definīcija.
60
Lai sasniegtu šā sprieduma 57. un 58. punktā izklāstītos mērķus, ar apstrīdēto direktīvu saskaņā ar tās 1. panta 1. punktu, lasot to kopsakarā ar tās 18. apsvērumu, ir izveidots satvars, kas balstās uz trim galvenajiem virzieniem, kuri minēti šīs tiesību normas a)–c) apakšpunktā. Pirmais virziens attiecas uz likumā noteiktu minimālo algu adekvātumu nolūkā nodrošināt pienācīgus dzīves un darba apstākļus. Otrais virziens ir saistīts ar koplīguma sarunu par algu noteikšanu veicināšanu. Visbeidzot – trešais virziens attiecas uz darba ņēmēju efektīvas piekļuves tiesībām uz minimālo algu aizsardzību, ja to paredz valsts tiesību akti un/vai koplīgumi.
61
Runājot par pirmo virzienu, apstrīdētās direktīvas 5. panta 1. punktā dalībvalstīm, kurās ir likumā noteiktas minimālās algas, tiek prasīts izveidot procedūras, kas vajadzīgas, lai noteiktu un atjauninātu šīs algas, kurām jābalstās uz kritērijiem, kas paredzēti, lai veicinātu to adekvātumu, un tā 2. punktā ir paredzēti kritēriji, kas dalībvalstīm šajā nolūkā ir obligāti jāņem vērā. Šīs direktīvas 5. panta 3. punktā ir tieši apstiprināta dalībvalstu iespēja izmantot automātisku likumā noteiktu minimālo algu indeksācijas mehānismu, ievērojot tajā noteiktos pienākumus un nosacījumu. Turklāt minētās direktīvas 5. panta 4. punktā ir paredzēts, ka likumā noteiktu minimālo algu adekvātuma novērtēšanai ir jābalstās uz indikatīvajām atsauces vērtībām. Bez tam šīs pašas direktīvas 5. panta 5. un 6. punkts attiecas respektīvi uz likumā noteiktu minimālo algu atjaunināšanas biežumu un to padomdevēju struktūru izraudzīšanu vai izveidi, kuru uzdevums ir konsultēt kompetentās iestādes jautājumos, kas saistīti ar likumā noteiktām minimālajām algām.
62
Apstrīdētās direktīvas 6.–8. pants attiecas respektīvi uz diferencēšanu un atskaitījumiem no likumā noteiktās minimālās algas, sociālo partneru iesaistīšanu šo algu noteikšanā un atjaunināšanā un darba ņēmēju efektīvu piekļuvi minētajām algām.
63
Attiecībā uz otro virzienu, pirmkārt, apstrīdētās direktīvas 4. panta 1. punktā, lai palielinātu koplīguma sarunu aptvērumu un veicinātu to, ka tiek īstenotas tiesības uz koplīguma sarunām par algu noteikšanu, tostarp ir paredzēts, ka dalībvalstis vajadzības gadījumā veic c) un d) apakšpunktā minētos pasākumus, lai aizsargātu darba ņēmējus un arodbiedrību pārstāvjus, kā arī arodbiedrības un darba devēju organizācijas, ja tie piedalās vai vēlas piedalīties šādās darba koplīguma slēgšanas sarunās.
64
Otrkārt, šīs direktīvas 4. panta 2. punktā dalībvalstīm, kurās koplīguma slēgšanas aptvēruma rādītājs ir zemāks par 80 % slieksni, ir noteikts pienākums paredzēt satvaru koplīguma sarunu veicināšanai vai nu ar tiesību aktiem pēc apspriešanās ar sociālajiem partneriem, vai arī vienojoties ar tiem, un šim nolūkam izstrādāt rīcības plānu, kurā būtu noteikts skaidrs grafiks un konkrēti pasākumi, lai pakāpeniski palielinātu koplīguma sarunu aptvērumu, un šis plāns būtu regulāri jāpārskata un vajadzības gadījumā jāatjaunina. No minētās direktīvas 16. un 22. apsvēruma izriet, ka Savienības likumdevējs šajā ziņā ir balstījies uz pieņēmumu, ka pastāv korelācija starp augstu darba koplīgumu aptvēruma līmeni un minimālo algu adekvātumu.
65
Attiecībā uz trešo virzienu šīs direktīvas 9.–13. pantā ir paredzēti horizontālie pasākumi saistībā ar par publisko iepirkumu, uzraudzību un datu vākšanu, informāciju par minimālo algu aizsardzību, tiesībām uz tiesisko aizsardzību pret nelabvēlīgu attieksmi vai nelabvēlīgām sekām, kā arī sankciju režīmu.
66
Šajos apstākļos no apstrīdētās direktīvas mērķa un satura pārbaudes izriet, ka ar to tostarp ir izveidots satvars adekvātu minimālo algu noteikšanai, lai uzlabotu dzīves un darba apstākļus Savienībā. Tādējādi šī direktīva pirmšķietami ietilpst vienā vai vairākās LESD 153. panta 1. punktā uzskaitītajās jomās, starp kurām ir šīs tiesību normas b) apakšpunktā minētie “darba apstākļi”, un vienlaikus atsaucas uz “darba samaksas” jomu, tātad uz to varētu attiekties LESD 153. panta 5. punktā paredzētā kompetences izslēgšana attiecībā uz “darba samaksu”.
2) Par pirmā pamata pirmo daļu, kas attiecas uz kompetences izslēgšanas saistībā ar “darba samaksu” pārkāpumu
67
Ņemot vērā šā sprieduma 52.–56. punktā izklāstīto analīzes shēmu, jāatgādina, ka Tiesa vairākkārt ir nospriedusi, ka LESD 153. panta 5. punktā paredzētās izslēgšanas saistībā ar “darba samaksu” esības pamats ir tas, ka darba samaksas noteikšana ietilpst sociālo partneru līgumiskajā autonomijā valsts līmenī, kā arī dalībvalstu kompetencē šajā jomā. Šajos apstākļos tā atzinusi, ka Savienības tiesību pašreizējā stadijā ir piemēroti izslēgt darba samaksas līmeņa noteikšanu no saskaņošanas atbilstoši LESD 151. un nākamajiem pantiem (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2007. gada 13. septembris, Del Cerro Alonso, C‑307/05, EU:C:2007:509, 40. un 46. punkts, kā arī 2022. gada 7. jūlijs, Coca‑Cola European Partners Deutschland, C‑257/21 un C‑258/21, EU:C:2022:529, 47. punkts).
68
Līdz ar to šī kompetences izslēgšana ir jāsaprot tādējādi, ka tā aptver pasākumus, kuri – līdzīgi kā visu vai daļas atalgojuma veidojošo elementu un/vai atalgojuma līmeņa dalībvalstīs vienādošana vai minimālās algas ieviešana Savienības līmenī – nozīmētu Savienības tiesību tiešu iejaukšanos darba samaksas noteikšanā Savienībā. Tomēr minēto izslēgšanu nedrīkst paplašināt, attiecinot uz jebkuru jautājumu, kuram ir jebkāda saikne ar atalgojumu, jo pretējā gadījumā dažām no LESD 153. panta 1. punktā minētajām jomām lielā mērā tiktu atņemta to būtība (spriedumi, 2008. gada 15. aprīlis, Impact, C‑268/06, EU:C:2008:223, 124. un 125. punkts, kā arī 2022. gada 24. februāris, Glavna direktsia Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto, C‑262/20, EU:C:2022:117, 30. punkts).
69
Protams, kā uzsvērusi Dānijas Karaliste un Zviedrijas Karaliste, lietās, kurās pasludināti šā sprieduma iepriekšējā punktā minētie spriedumi, Tiesai tika lūgts izvērtēt kompetenču norobežošanu starp Savienību un dalībvalstīm LESD 153. pantā minētajās jomās attiecībā uz tiesību aktiem, kuri neattiecas uz darba samaksu, bet reglamentē citus darba apstākļus, vai kuriem ir cits mērķis un kuru tiesību normām var būt zināma ietekme vai sekas attiecībā uz darba samaksas noteikšanu. Tomēr šajos spriedumos Tiesa šī panta 5. punktā paredzētās izslēgšanas attiecībā uz “darba samaksu” tvērumu ir interpretējusi vispārīgi, nepievēršoties aktu, kuru interpretācija tika lūgta, vairāk vai mazāk ciešajai saiknei ar darba samaksas jautājumu.
70
Līdz ar to, ņemot vērā tiesiskās drošības, skaidrības un turpinātības prasības to kritēriju piemērošanā, kas reglamentē kompetenču sadalījumu starp Savienību un dalībvalstīm, šā sprieduma 68. punktā minētais kritērijs par “Savienības tiesību tiešu iejaukšanos darba samaksas noteikšanā Savienībā” ir jāizmanto par mērauklu pārbaudei, vai ir ievērota LESD 153. panta 5. punktā paredzētā kompetences izslēgšana saistībā ar “darba samaksu”, neatkarīgi no tā, vai attiecīgajam tiesību aktam ir vairāk vai mazāk cieša saikne ar “darba samaksas” jomu. Tas nozīmē, ka Savienības kompetenci nevar uzskatīt par automātiski izslēgtu, ja šis akts attiecas uz šo jomu.
71
Turklāt, ja Savienības likumdevējam tiktu liegts pieņemt pasākumus, kuri praksē rada pozitīvu ietekmi vai sekas uz darba samaksas līmeni, un tas tā būtu pat tad, ja šajā nolūkā tas rīkotos, pilnībā ievērojot dalībvalstu prakses dažādību un sociālo partneru autonomiju atbilstoši LESD 151. panta otrajai daļai un 152. panta pirmajai daļai, šī Savienības likumdevēja spēja īstenot LESD 151. panta pirmajā daļā noteiktos sociālās politikas mērķus un – vispārīgāk – konkretizēt integrācijas Eiropas Savienībā sociālo dimensiju tiktu būtiski apdraudēta.
72
Šis konstatējums ir vēl jo vairāk piemērojams attiecībā uz “darba apstākļiem” – tie iekļauti starp jomām, kurās ar LESD 153. panta 1. punktu Savienībai ir piešķirta kompetence atbalstīt un papildināt dalībvalstu darbību, un to tvērums daļēji pārklājas ar LESD 153. panta 5. punktā paredzētās izslēgšanas attiecībā uz “darba samaksu” piemērošanas jomu, jo darba samaksa ir neatņemama darba apstākļu sastāvdaļa (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2004. gada 11. novembris, Delahaye, C‑425/02, EU:C:2004:706, 33. punkts, kā arī 2010. gada 22. decembris, Gavieiro un Iglesias Torres, C‑444/09 un C‑456/09, EU:C:2010:819, 58. punkts).
73
Turklāt Parlamenta norādītajam apstāklim, atbilstoši kuram Savienības likumdevējam jau bija jāpieņem citi tiesību akti attiecībā uz darba samaksu, pamatojoties uz LESD 153. pantā ietvertajiem juridiskajiem pamatiem, nav nozīmes jautājumā par to, vai apstrīdētā direktīva varēja likumīgi tikt pieņemta, pamatojoties uz šajā pantā iekļauto juridisko pamatu un nepārkāpjot tā 5. punktā paredzēto kompetences izslēgšanu attiecībā uz “darba samaksu”. Saskaņā ar judikatūru tiesību akta juridiskais pamats jānosaka, ņemot vērā šī akta mērķi un saturu, nevis juridisko pamatu, kas izmantots, lai pieņemtu citus Savienības tiesību aktus, kuriem attiecīgā gadījumā ir līdzīgas iezīmes (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1994. gada 28. jūnijs, Parlaments/Padome, C‑187/93, EU:C:1994:265, 28. punkts, un 2015. gada 12. februāris, Parlaments/Padome, C‑48/14, EU:C:2015:91, 30. punkts).
74
Šajos apstākļos, pat ja no šā sprieduma 57.–66. punktā veiktās pārbaudes izriet, ka apstrīdētā direktīva attiecas uz darba samaksas jomu un var ietekmēt darba samaksas līmeni, šie apstākļi vien nevar automātiski likt secināt, ka, pieņemot šo direktīvu, Savienības likumdevējs būtu pārkāpis LESD 153. panta 5. punktā paredzēto kompetences izslēgšanu attiecībā uz “darba samaksu”.
75
Šajā nolūkā vēl jāpārbauda, vai apstrīdētās direktīvas 4.–6. pants, uz kuriem būtībā attiecas Dānijas Karalistes un Zviedrijas Karalistes kritika, ietver Savienības tiesību tiešu iejaukšanos darba samaksas noteikšanā Savienībā šā sprieduma 67. un 68. punktā minētās judikatūras izpratnē.
i) Apstrīdētās direktīvas 4. pants
76
Kā norāda Dānijas Karaliste un Zviedrijas Karaliste, apstrīdētās direktīvas 4. pantā ir paredzētas dažas prasības, kas formulētas gan vispārīgi, gan tādā ziņā, ka tiek prasīts pieņemt konkrētus veicamus pasākumus, lai veicinātu koplīguma sarunas par algu noteikšanu. Konkrētāk, šī panta 2. punktā ir noteikts, ka dalībvalstīm, kurās koplīguma slēgšanas aptvēruma rādītājs ir zemāks par 80 % slieksni, ir jānodrošina koplīguma sarunu veicinošu nosacījumu satvars vai nu ar “tiesību aktiem” pēc apspriešanās ar sociālajiem partneriem, vai arī “vienojoties” ar tiem. Šīm dalībvalstīm ir arī jāizstrādā “rīcības plāns”, kurā noteikts skaidrs grafiks un “konkrēti pasākumi”, lai pakāpeniski palielinātu koplīguma sarunu aptvērumu, kurš tām ir regulāri jāpārskata, jāpublisko un jādara zināms Komisijai. Turklāt jāprecizē, ka šajā tiesību normā minētie jēdzieni “kolektīvās sarunas”, “koplīgums” un “koplīgumu aptvērums” ir saskaņoti definēti šīs direktīvas 3. panta 3.–5. punktā.
77
Lai gan ar apstrīdētās direktīvas 4. pantu tādējādi tiek ieviesta zināma veida valsts iejaukšanās kārtībā, kādā tiek veiktas darba koplīguma slēgšanas sarunas algu noteikšanās vajadzībām, no tā tomēr neizriet, ka tā noteikumi ietvertu tiešu Savienības tiesību iejaukšanos darba samaksas noteikšanā Savienībā šā sprieduma 67. un 68. punktā minētās judikatūras izpratnē.
78
Pirmkārt, 4. pants neietekmē dalībvalstu izvēli attiecībā uz algu noteikšanas modeli, proti, tās nosakāmas vai nu likumdošanas ceļā, vai ar koplīgumu sarunām, vai arī ar abu šo veidu apvienojumu. Apstrīdētās direktīvas 12. apsvērumā turklāt ir precizēts, ka “būtu jāņem vērā dalībvalstu atšķirīgās tradīcijas”.
79
Otrkārt, minētais 4. pants neregulē ne darba koplīguma slēgšanas sarunu saturu, ne arī nosaka to iznākumu. Kā norāda Parlaments un Padome, dažādie 4. pantā dalībvalstīm paredzētie pasākumi uzliek nevis pienākumus sasniegt rezultātu, bet gan, augstākais, pienākumus attiecībā uz līdzekļiem. Tādējādi apstrīdētās direktīvas 4. panta 2. punktā ir paredzēts, ka dalībvalstīm ir nevis jāsasniedz šajā tiesību normā paredzētais koplīguma slēgšanas aptvēruma 80 % slieksnis, bet gan jāievieš koplīguma sarunām labvēlīgu nosacījumu “satvars” un jāizstrādā “rīcības plāns”, lai tās veicinātu. Turklāt šī tiesību norma ir jāinterpretē, ņemot vērā apstrīdētās direktīvas 25. apsvērumu, kurā šajā ziņā precizēts, ka “koplīguma sarunu aptvēruma 80 % slieksnis būtu jāinterpretē tikai kā rādītājs, kas rada pienākumu izstrādāt rīcības plānu”, un ka, analizējot progresu virzībā uz lielāku koplīguma sarunu aptvērumu, jo īpaši attiecībā uz šajā direktīvā paredzēto rīcības plānu, jāņem vērā tas, ka “koplīguma sarunu aptvēruma rādītāji dalībvalstīs ievērojami atšķiras vairāku faktoru, tostarp valstu tradīciju un prakses, kā arī vēsturiskā konteksta dēļ”.
80
Tātad tas, ka dalībvalsts nesasniedz minētās direktīvas 4. panta 2. punktā paredzēto koplīguma sarunu aptvēruma līmeni 80 % apmērā, pats par sevi nav uzskatāms par šīs dalībvalsts pienākuma neizpildi.
81
Jāpiebilst, ka apstrīdētās direktīvas 4. panta 2. punkts ir formulēts tā, lai pilnībā garantētu sociālo partneru autonomiju. Saskaņā ar šo tiesību normu dalībvalstīm, uz kurām attiecas tās piemērošanas joma, ir jāiesaista sociālie partneri tāda satvara izveidē, kas nodrošina labvēlīgus nosacījumus minētajā tiesību normā paredzēto koplīguma sarunu rīkošanai, neatkarīgi no tā, vai šis “satvars” ir pieņemts tiesību akta vai vienošanās formā, kā arī šajā tiesību normā minētā rīcības plāna izstrādē, atjaunināšanā un pārskatīšanā. Tāpat šīs direktīvas 1. panta 2. punktā ir paredzēts, ka tā “neskar sociālo partneru autonomijas pilnīgu ievērošanu, kā arī to tiesības apspriest un slēgt koplīgumus”, un tā 4. punktā ir paredzēts, ka “[minēto] direktīvu piemēro, pilnībā ievērojot tiesības uz koplīguma sarunām”.
82
Minētais 4. pants jāaplūko kopsakarā ar apstrīdētās direktīvas 19. apsvērumu, kurā precizēts, ka šī direktīva neiejaucas dalībvalstu brīvībā tostarp veicināt piekļuvi minimālo algu aizsardzībai, kas paredzēta koplīgumos, “saskaņā ar katras dalībvalsts tiesību aktiem un praksi un katras dalībvalsts īpatnībām un pilnībā ievērojot valstu kompetences un sociālo partneru tiesības slēgt koplīgumus”.
83
No tā izriet, ka ar minēto 4. pantu ir ievērota plašā rīcības brīvība, kas sociālajiem partneriem ir saistībā ar koplīgumu apspriešanu un noslēgšanu.
84
Turklāt apstrīdētās direktīvas 4. pants jālasa, ņemot vērā LESD 152. pantu, kurš ieviests ar Lisabonas līgumu un kura pirmajā daļā ir tieši nostiprināta sociālo partneru autonomijas ievērošana. Līdz ar to šīs direktīvas 4. panta 2. punktu nevar interpretēt tādējādi, ka tas dalībvalstīm uzliktu pienākumu īstenot lielāka darba ņēmēju skaita pievienošanos arodbiedrībai. Kā tieši atgādināts minētās direktīvas 1. panta 4. punktā, to nevar interpretēt arī kā tādu, kas nozīmētu, ka dalībvalstīm koplīgums jāatzīst par vispārēji piemērojamu.
85
Ņemot vērā iepriekš minēto, jāsecina, ka apstrīdētās direktīvas 4. pants neietver Savienības tiesību tiešu iejaukšanos darba samaksas noteikšanā Savienībā šā sprieduma 67. un 68. punktā minētās judikatūras izpratnē.
ii) Apstrīdētās direktīvas 5. pants
86
Vispirms jāuzsver, ka apstrīdētās direktīvas 5. pants “Likumā noteiktu minimālo algu noteikšanas procedūra”, kā izriet no tā 1. punkta, ir piemērojams dalībvalstīm, kurās ir ar likumu noteiktas minimālās algas. Šīs direktīvas 1. panta 4. punkta a) apakšpunktā, lasot to kopsakarā ar tās 19. apsvērumu, šajā ziņā paredzēts, ka nevienu minētās direktīvas tiesību normu nevar interpretēt tādējādi, ka ar to dalībvalstij, kurā algu noteikšana notiek vienīgi ar koplīgumu starpniecību, ir noteikts pienākums ieviest likumā noteiktu minimālo algu. Līdz ar to, kā atzīst Dānijas Karaliste un Zviedrijas Karaliste, šīs direktīvas 5. pantā ir ievērota dalībvalstu kompetence izvēlēties algu noteikšanas modeli.
87
Tomēr jāpārbauda, vai 5. panta īpašie noteikumi ietver tiešu Savienības tiesību iejaukšanos darba samaksas noteikšanā Savienībā šā sprieduma 67. un 68. punktā minētās judikatūras izpratnē.
88
Pirmkārt, runājot par apstrīdētās direktīvas 5. panta 1. punktu, šīs tiesību normas pirmajā un otrajā teikumā norādīts, ka dalībvalstīm, kurās ir likumā noteiktas minimālās algas, ir jāizveido “procedūras, kas vajadzīgas, lai noteiktu un atjauninātu [šīs] algas”. Turklāt šīm procedūrām ir jābalstās uz kritērijiem, kas definēti “skaidrā veidā” un “kas paredzēti, lai veicinātu [likumā noteiktu] minimālo algu adekvātumu nolūkā panākt pienācīgu dzīves standartu, samazināt nodarbinātu personu nabadzību, kā arī veicināt sociālo kohēziju un augšupēju sociālo konverģenci un ierobežot vīriešu un sieviešu darba samaksas atšķirības”.
89
Tomēr, kā Parlaments, Padome un Francijas Republika pamatoti apgalvo Tiesā, ne apstrīdētās direktīvas 5. pantā, ne kādā citā tās normā nav definēts likumā noteiktu minimālo algu “adekvātuma” jēdziens. Gluži pretēji, ņemot vērā šīs direktīvas 5. panta 1. punktā izmantotos plašos formulējumus, ar to dalībvalstīm ir atstāta ievērojama rīcības brīvība, lai definētu šo jēdzienu un noteiktu tā precīzu tvērumu. Likumā noteiktu minimālo algu adekvātums – augstākais – ir indikatīva vērtība, uz kuru dalībvalstīm būtu jātiecas, nosakot un atjauninot likumā noteiktas minimālās algas. Šādu interpretāciju apstiprina gan šīs direktīvas 5. panta 1. punkta trešais teikums, kurā, lai definētu šīs tiesību normas otrajā teikumā minētos kritērijus, ir atsauce uz dalībvalstu praksi, to kompetento iestāžu lēmumiem un trīspusējiem nolīgumiem, gan tā piektais teikums, kas ļauj dalībvalstīm lemt par šo kritēriju relatīvo nozīmi, ņemot vērā valstu sociālekonomiskos apstākļus.
90
Līdz ar to, ņemot vērā minētajā tiesību normā ietverto tiešo atsauci tostarp uz valsts tiesībās definēto valsts praksi, likumā noteiktu minimālo algu “adekvātuma” jēdziens nevar tikt uzskatīts par autonomu Savienības tiesību jēdzienu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 29. jūlijs, CU un ND (Sociālā palīdzība – netieša diskriminācija), C‑112/22 un C‑223/22, EU:C:2024:636, 35. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra) un tam piekrīt arī Parlaments un Padome.
91
Turklāt apstrīdētās direktīvas 5. panta 1. punktā ir reglamentēta likumā noteiktu minimālo algu noteikšanas un atjaunināšanas “procedūra”, nosakot attiecīgajām dalībvalstīm pienākumu izveidot procedūras, kuru pamatā ir kritēriji, kas tām jāizstrādā valsts līmenī, lai veicinātu šo algu adekvātumu, kā arī to atjaunināšanu, un kuru relatīvo nozīmi tās var noteikt. Tādējādi šī vispārīgi formulētā un uz procesuālu pieeju balstītā tiesību norma darba ņēmējiem nepiešķir nedz tiesības uz adekvātu likumā noteiktu minimālo algu, nedz arī tiesības uz minētās algas aktualizēšanu, kas izrietētu no Savienības tiesībām. Šādu šīs tiesību normas interpretāciju apstiprina šīs direktīvas 12. un 13. pants, jo tajos – pirmajā minētajā – ir noteikts, ka piekļuve tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, kas tajā paredzēti gadījumam, ja ir pārkāptas “tiesības saistībā ar likumā noteiktām minimālajām algām vai minimālo algu aizsardzību”, ir pakārtota šādu tiesību esībai valsts tiesību aktos vai koplīgumos, un – otrajā minētajā pantā – ir prasīts, lai dalībvalstis paredzētu noteikumus par sodiem, kas piemērojami par “[minētās] direktīvas darbības jomā esošu tiesību un pienākumu pārkāpumiem”, “ja minētās tiesības un pienākumi ir paredzēti valsts tiesību aktos vai koplīgumos”.
92
Šajos apstākļos jāsecina, ka apstrīdētās direktīvas 5. panta 1. punkts neietver Savienības tiesību tiešu iejaukšanos darba samaksas noteikšanā Savienībā šā sprieduma 67. un 68. punktā minētās judikatūras izpratnē.
93
Jāpiebilst, ka, ņemot vērā LESD 153. panta 5. punktā paredzēto kompetences izslēgšanu attiecībā uz “darba samaksu”, no Savienības tiesībām izrietošās tiesības uz likumā noteiktām minimālajām algām, kas būtu “adekvātas” vai “taisnīgas”, nevar izsecināt arī no apstrīdētās direktīvas 5. panta 1. punkta, lasot to kopsakarā ar Hartas 31. panta 1. punktu. Proti, atbilstoši Hartas 51. panta 2. punktam ar Hartu netiek paplašināta Savienības tiesību piemērošanas joma, paplašinot Savienības kompetences, un Savienībai netiek nedz noteiktas jaunas kompetences vai uzdevumi, nedz grozītas kompetences un uzdevumi, kā tie noteikti Līgumos.
94
Otrkārt, apstrīdētās direktīvas 5. panta 2. punkta a)–d) apakšpunktā ir uzskaitīti četri elementi, respektīvi, “likumā noteiktu minimālo algu pirktspēja, ņemot vērā dzīvošanas izmaksas”, “vispārējo algu līmenis un to sadalījums”, “algu pieauguma temps”, kā arī “ilgtermiņa valsts ražīguma līmeņi un attīstība”, un šī panta 1. punktā minētajos valsts kritērijos ir jāietver vismaz šie elementi.
95
Protams, kā apliecina 5. panta 2. punktā lietotais vārds “vismaz”, šis uzskaitījums nav izsmeļošs, jo dalībvalstis var tam brīvi pievienot citus elementus. Turklāt, kā atgādināts šā sprieduma 89. punktā, no apstrīdētās direktīvas 5. panta 1. punkta trešā teikuma izriet, ka dalībvalstis otrajā tiesību normā minētos valsts kritērijus nosaka tostarp saskaņā ar savu valsts praksi, un no šī paša punkta piektā teikuma izriet, ka dalībvalstis var arī lemt par dažādu valsts kritēriju, tostarp 5. panta 2. punktā minēto elementu, relatīvo nozīmi. Bez tam šo dažādo valsts kritēriju atskaites punkts ir katrā dalībvalstī dominējošie sociālekonomiskie apstākļi. Tomēr, kā pamatoti norāda Dānijas Karaliste, 5. panta 2. punktā dalībvalstīm, kurās pastāv likumā noteiktas minimālās algas, ir noteikts pienākums nodrošināt, lai minētajos kritērijos būtu iekļauti vismaz četri tajā uzskaitītie elementi. Tātad, nosakot pienākumu izmantot šos elementus likumā noteiktu minimālo algu noteikšanas un atjaunināšanas procedūrās, Savienības likumdevējs ir paredzējis prasību, kas attiecas uz šo algu veidojošajiem elementiem; šai prasībai ir tieša ietekme uz minēto algu līmeni un tādējādi tā ir pretēja tam, kas norādīts apstrīdētās direktīvas 5. panta 1. punkta pēdējā teikumā neatkarīgi no minēto elementu nozīmīguma valsts līmenī, ņemot vērā dalībvalstīs pastāvošos sociālekonomiskos apstākļus.
96
Tā apstrīdētās direktīvas 5. panta 2. punktā ir ietverta daļas no minētās algas veidojošajiem elementiem saskaņošana un līdz ar to tas ietver Savienības tiesību tiešu iejaukšanos darba samaksas noteikšanā Savienībā šā sprieduma 67. un 68. punktā minētās judikatūras izpratnē.
97
Treškārt, runājot par apstrīdētās direktīvas 5. panta 3. punktu, lai gan ar šo tiesību normu dalībvalstīm ir vienīgi atļauts izmantot likumā noteiktu minimālo algu indeksācijas automātisku mehānismu un tajā saistībā ar atbilstošiem kritērijiem, uz kuriem šim mehānismam ir jābalstās, ir atsauce uz valsts tiesību aktiem un praksi, tomēr atbilstoši šīs tiesību normas teikuma pēdējai daļai automātiska indeksācijas mehānisma izmantošana no dalībvalstu puses ar to ir pakārtota “[nosacījumam], ka minētā mehānisma piemērošanas rezultātā netiek samazināta likumā noteikta minimālā alga”.
98
No tā izriet, ka minētā tiesību norma, ciktāl ar to dalībvalstīm, kuras izmanto likumā noteiktu minimālo algu indeksācijas automātisku mehānismu, ir paredzēts noteikums par likumā noteiktu minimālo algu līmeņa nepazemināšanu, ietver – kā pamatoti norāda Dānijas Karaliste – Savienības tiesību tiešu iejaukšanos darba samaksas noteikšanā Savienībā šā sprieduma 67. un 68. punktā minētās judikatūras izpratnē.
99
Ceturtkārt, runājot par apstrīdētās direktīvas 5. panta 4. punktu, tajā paredzēts, ka dalībvalstis, lai novērtētu likumā noteiktu minimālo algu adekvātumu, var izmantot “indikatīvās atsauces vērtības”, ko parasti izmanto starptautiskā līmenī, piemēram, 60 % no mediānās bruto algas slieksni un/vai valsts līmenī izmantotās indikatīvās atsauces vērtības. Kā būtībā norāda Vācijas Federatīvā Republika, šīs indikatīvās atsauces vērtības atšķiras no elementiem, kuri ir obligāti jāņem vērā kā šīs direktīvas 5. panta 2. punktā paredzētajās valsts likumā noteiktu minimālo algu noteikšanas un atjaunināšanas procedūrās izmantojamais kritērijs, jo šīs vērtības ir vienkārši atsauces parametri, lai novērtētu likumā noteiktu minimālo algu adekvāto raksturu, un dalībvalstis turklāt tos var brīvi izvēlēties. Tādējādi dalībvalstis var izmantot vai nu indikatīvās atsauces vērtības, kas tiek izmantotas valsts līmenī, vai starptautiski izmantojamās indikatīvās atsauces vērtības, vai arī abu šo vērtību kombināciju. Tādējādi ar to minētās direktīvas 5. panta 4. punktā nav noteikti obligātie elementi attiecībā uz likumā noteiktu minimālo algu līmeņiem, ne arī saskaņoti visi vai daļa no šīs algas veidojošajiem elementiem, līdz ar to šis punkts neietver Savienības tiesību tiešu iejaukšanos darba samaksas noteikšanā Savienībā šā sprieduma 67. un 68. punktā minētās judikatūras izpratnē.
100
Piektkārt, ar apstrīdētās direktīvas 5. panta 5. punktu dalībvalstīm ir noteikts pienākums regulāri, savlaicīgi un vismaz reizi divos gados vai – attiecībā uz dalībvalstīm, kuras izmanto automātisku indeksācijas mehānismu, – vismaz reizi četros gados atjaunināt likumā noteiktās minimālās algas, savukārt šīs direktīvas 5. panta 6. punktā tām ir paredzēts pienākums izveidot vienu vai vairākas padomdevējas struktūras, kuru uzdevums ir konsultēt kompetentās iestādes jautājumos, kas saistīti ar likumā noteiktām minimālajām algām. Tomēr šajos punktos ir tikai norādīta likumā paredzētu minimālo algu noteikšanas un atjaunināšanas procesuālā kārtība, nenosakot dalībvalstīm materiālus obligātus elementus attiecībā uz likumā noteiktu minimālo algu līmeni un nesaskaņojot visus vai daļu no likumā noteiktās minimālās algas veidojošajiem elementiem. Tādējādi pretēji tam, ko apgalvo Dānijas Karaliste, 5. panta 5. un 6. punkts neietver Savienības tiesību tiešu iejaukšanos darba samaksas noteikšanā Savienībā šā sprieduma 67. un 68. punktā minētās judikatūras izpratnē.
101
No iepriekš minētā izriet, ka apstrīdētās direktīvas 5. panta 2. punkts un tā 3. punktā ietvertā teikuma daļa “ar noteikumu, ka minētā mehānisma piemērošanas rezultātā netiek samazināta likumā noteikta minimālā alga” ietver Savienības tiesību tiešu iejaukšanos darba samaksas noteikšanā Savienībā šā sprieduma 67. un 68. punktā minētās judikatūras izpratnē un tādējādi ar to ir pārkāpta LESD 153. panta 5. punktā paredzētā izslēgšana attiecībā uz “darba samaksu”.
iii) Apstrīdētās direktīvas 6. pants
102
Apstrīdētās direktīvas 6. panta “Diferencēšana un atskaitījumi” 1. punktā paredzēts, ka dalībvalstīm, ja tās pieļauj atšķirīgas likumā noteiktas minimālās algas likmes konkrētām darba ņēmēju grupām vai atskaitījumus, kas samazina izmaksāto atalgojumu līdz līmenim, kurš ir zemāks par attiecīgo likumā noteiktu minimālo algu, ir jānodrošina nediskriminēšanas un samērīguma principu ievērošana, ieskaitot principu, ka tiek sasniegts likumīgs mērķis. 6. panta 2. punktā ir ietverta piebilde, ka neko šajā direktīvā neinterpretē tā, ka dalībvalstīm ir uzlikts pienākums ieviest diferencētas minimālās algas vai atskaitījumus no tām. Šīs tiesību normas jāinterpretē, ņemot vērā minētās direktīvas 29. apsvērumu, kurā noteikts, ka ir svarīgi izvairīties no diferencēšanas un atskaitījumu “plašas izmantošanas”, jo pastāv risks, ka tie var negatīvi ietekmēt likumā noteiktu minimālo algu adekvātumu.
103
Šajā ziņā jānorāda, ka apstrīdētās direktīvas 6. pants ļauj dalībvalstīm brīvi ieviest diferencēšanu vai atskaitījumus no likumā noteiktām minimālajām algām, kas samazina izmaksāto atalgojumu līdz līmenim, kas ir zemāks par attiecīgo likumā noteikto minimālo algu. Attiecībā uz pārējiem aspektiem apstrīdētās direktīvas 6. pants, ar kuru ir vienīgi prasīts, lai dalībvalstis, ja tās pieļauj atšķirīgas likumā noteiktas minimālās algas likmes konkrētām darba ņēmēju grupām vai atskaitījumus, kas samazina izmaksāto atalgojumu līdz līmenim, kurš ir zemāks par attiecīgo likumā noteiktu minimālo algu, ievērotu diskriminācijas aizlieguma un samērīguma principus, neietver Savienības tiesību tiešu iejaukšanos darba samaksas noteikšanā Savienībā šā sprieduma 67. un 68. punktā minētās judikatūras izpratnē.
104
Tātad pirmā pamata pirmā daļa ir jāapmierina, ciktāl tā attiecas uz apstrīdētās direktīvas 5. panta 2. punktu un līdz ar to šīs direktīvas 5. panta 1. punkta piektajā teikumā ietverto teikuma daļu “tostarp par 2. punktā minēto elementu”, kā arī, ciktāl tā attiecas uz minētās direktīvas 5. panta 3. punktā ietverto teikuma daļu “ar noteikumu, ka minētā mehānisma piemērošanas rezultātā netiek samazināta likumā noteikta minimālā alga”. Pirmā pamata pirmā daļa pārējā daļā ir jānoraida.
3) Par pirmā pamata otro daļu, kas attiecas uz kompetences izslēgšanas saistībā ar “tiesībām apvienoties” pārkāpumu
105
LESD 153. panta 5. punktā paredzēts, ka šī panta noteikumi neattiecas tostarp uz “tiesībām apvienoties”.
106
Lai gan LESD 153. panta 5. punktā minētais jēdziens “tiesības apvienoties” LESD nav definēts, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, jāņem vērā ne tikai tās formulējums un mērķi, bet arī tās konteksts, kā arī visas Savienības tiesību normas, jo šādas tiesību normas rašanās vēsture arī var ietvert tās interpretācijai nozīmīgus elementus (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 10. decembris, Wightman u.c., C‑621/18, EU:C:2018:999, 47. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra, un 2024. gada 19. novembris, Komisija/Čehijas Republika (Politiskas partijas biedra tiesības kandidēt vēlēšanās un dalība politiskā partijā), C‑808/21, EU:C:2024:962, 91. punkts).
107
Šajā ziņā jānorāda, ka ar LESD 153. panta 5. punktu četras jomas, proti, “darba samaksa”, “tiesības apvienoties”, “tiesības streikot” un tiesības “pieteikt lokautus”, ir izslēgtas no Savienībai ar šī panta 1.–4. punktu piešķirtās kompetences sociālās politikas jomā un, kā ģenerāladvokāts precizējis secinājumu 67. punktā, šīs jomas ir saistītas, jo tās visas vismaz daļēji attiecas uz sociālo partneru prerogatīvām. Jāpiebilst, kā izriet no LESD 152. panta pirmās daļas, ka īpašajā sociālās politikas jomā sociālo partneru lomas atbalstīšana un dialoga veicināšana starp tiem, ievērojot to autonomiju, iekļaujas LESD trešās daļas X sadaļas mērķos (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 2. septembris, EPSU/Komisija, C‑928/19 P, EU:C:2021:656, 60. un 61. punkts). No tā var secināt, ka izslēgšanas attiecībā uz “tiesībām apvienoties” – tāpat kā izslēgšanas attiecībā uz “darba samaksu” – galvenais mērķis ir saglabāt sociālo partneru autonomiju valsts līmenī (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2007. gada 13. septembris, Del Cerro Alonso, C‑307/05, EU:C:2007:509, 40. punkts, kā arī 2022. gada 7. jūlijs, Coca‑Cola European Partners Deutschland, C‑257/21 un C‑258/21, EU:C:2022:529, 47. punkts).
108
Runājot par saistību starp tiesībām brīvi piedalīties koplīguma sarunās un LESD 153. panta 5. punktā paredzētajām “tiesībām apvienoties”, pirmās minētās, protams, nav tieši norādītas starp jomām, kurās ar LESD 153. pantu Savienībai ir piešķirta saskaņošanas kompetence, lai sasniegtu LESD 151. pantā paredzētos mērķus. Turklāt, kā pamatoti norāda Dānijas Karaliste, starp šīm tiesībām ir saikne, jo tiesības apvienoties ir priekšnosacījums tiesību uz koplīguma sarunām īstenošanai. Tomēr no tā nevar secināt, ka tiesības brīvi piedalīties koplīguma sarunās kā “tiesību apvienoties” neatņemama sastāvdaļa uz šī pamata būtu izslēgtas no Savienības kompetences saskaņā ar LESD 153. panta 5. punktu.
109
Vispirms – ar LESD 153. panta 1. punkta f) apakšpunktu Savienības likumdevējam ir tieši piešķirta kompetence pieņemt pasākumus attiecībā uz “darba ņēmēju un darba devēju pārstāvību un kolektīvu interešu aizsardzību, tostarp kopīgu lēmumu pieņemšanu”. Šīs tiesību normas formulējums piešķir tai pietiekami plašu piemērošanas jomu, lai aptvertu pasākumus, kas reglamentē tiesības uz koplīguma sarunām, neraugoties uz LESD 153. panta 5. punktā paredzēto izslēgšanu saistībā ar tiesībām apvienoties.
110
Turpinot – no LESD 156. panta pirmās daļas septītajā ievilkumā iekļauto jēdzienu “tiesības apvienoties” un “kolektīvas sarunas starp darba devējiem un darba ņēmējiem” norādīšanas līdzās var secināt, ka šī panta un, vispārīgāk, LESD trešās daļas X sadaļas tiesību normu vajadzībām Līgumu autori ir vēlējušies nošķirt jomas, uz kurām attiecas katrs no šiem diviem jēdzieniem.
111
Visbeidzot – Hartā par sociālajām pamattiesībām un Eiropas Sociālajā hartā kā instrumentos, kas tieši minēti LESD 151. panta pirmajā daļā, kā arī Hartā, tiesības apvienoties un tiesības uz koplīguma sarunām ir aplūkotas atsevišķi.
112
Runājot konkrētāk par Hartu, pirmkārt, tās 12. pantā paredzētās biedrošanās tiesības tostarp attiecas uz “tiesībām ikvienam veidot arodbiedrības un stāties tajās savu interešu aizstāvībai”. Šīs tiesības ietver arī tiesības neveidot organizāciju, tostarp arodbiedrību, un nepievienoties tai. Šajā ziņā tās attiecas arī uz apvienības iespēju veikt darbību un darboties bez neattaisnojamas iejaukšanās no valsts puses (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2006. gada 9. marts, Werhof, C‑499/04, EU:C:2006:168, 33. punkts, un 2020. gada 18. jūnijs, Komisija/Ungārija (Biedrošanās pārskatāmība), C‑78/18, EU:C:2020:476, 113. punkts).
113
Otrkārt, Hartas 28. pantā paredzētās tiesības uz kolektīvām sarunām tostarp ietver darba ņēmēju un darba devēju vai to attiecīgo organizāciju tiesības “iesaistīties sarunās un slēgt koplīgumus attiecīgajos līmeņos”.
114
Šajā ziņā, protams, ir taisnība, kā apgalvo Dānijas Karaliste, ka LESD 153. panta 5. punktā paredzētās atkāpes pamatā ir Nolīguma par sociālo politiku, kas noslēgts starp Eiropas Kopienas dalībvalstīm, izņemot Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti (OV 1992, C 191, 91. lpp.), un kas pievienots EK līgumam pievienotajam 14. protokolam par sociālo politiku, 2. panta 6. punkts, un tādējādi tā ir bijusi jau pirms Hartas pieņemšanas. Tomēr Dānijas Karalistes tēze, atbilstoši kurai Līgumu autori saskaņā ar LESD 153. panta 5. punktu ir vēlējušies no Savienības kompetences izslēgt jautājumu par brīvu dalību koplīguma sarunās kā tiesību apvienoties neatņemamu elementu, nerod atbalstu ne tikai Hartā, bet arī Eiropas Sociālās hartas un Hartas par sociālajām pamattiesībām, kuras savukārt ir agrākas par Nolīguma par sociālo politiku pieņemšanu, normās. Proti, arī Eiropas Sociālajā hartā un Hartā par sociālajām pamattiesībām tiesības apvienoties un tiesības uz koplīguma sarunām ir aplūkotas kā atšķirīgas tiesības, tas ir, pirmajā tiesību aktā – 5. un 6. pantā, bet otrajā – 11. un 12. pantā.
115
Līdz ar to LESD 153. panta 5. punktā minētais jēdziens “tiesības apvienoties” jāinterpretē tādējādi, ka tas norāda uz darba ņēmēju un darba devēju brīvību dibināt vai likvidēt organizācijas, tostarp arodbiedrības, vai pievienoties tām, tomēr neietverot pasākumus, kas reglamentē tiesības uz koplīguma sarunām starp darba devējiem un darba ņēmējiem.
116
Attiecībā uz juridisko kritēriju, kas piemērojams, pārbaudot, vai ir ievērota LESD 153. panta 5. punktā paredzētā izslēgšana saistībā ar “tiesībām apvienoties”, jāuzskata, kā ģenerāladvokāts to darījis secinājumu 107. punktā, ka kompetences saistībā ar “tiesībām apvienoties”, kā tās definētas šā sprieduma iepriekšējā punktā, izslēgšana attiecas nevis uz visiem pasākumiem, kuriem ir saikne ar tiesībām apvienoties, bet tikai uz pasākumiem, kas ietver tiešu Savienības tiesību iejaukšanos šajās tiesībās vai to īstenošanā. Savukārt izslēgšana neattiecas uz pasākumiem, kuri, lai gan tie ir saistīti ar tiesībām apvienoties, tieši neregulē šīs tiesības, bet regulē tiesības uz koplīguma sarunām.
117
Tādējādi pretēji tam, ko apgalvo Dānijas Karaliste, apstāklis, ka apstrīdētās direktīvas 4. pantam var būt saikne ar jomām, uz kurām attiecas tiesības uz koplīguma sarunām, pats par sevi neļauj secināt, ka Savienības likumdevējs būtu rīkojies, neievērojot LESD 153. panta 5. punktā paredzēto kompetences izslēgšanu saistībā ar tiesībām apvienoties. Tomēr šajā ziņā jāpārbauda, vai apstrīdētās direktīvas 4. panta 1. punkta d) apakšpunkta un 4. panta 2. punkta noteikumi, kas konkrētāk minēti Dānijas Karalistes argumentācijā, ietver Savienības tiesību “tiešu iejaukšanos” tiesībās apvienoties.
118
Pirmkārt, jānorāda, no vienas puses, ka, lai gan Dānijas Karalistes argumenti neattiecas konkrēti uz šo tiesību normu, apstrīdētās direktīvas 4. panta 1. punkta c) apakšpunkta mērķis ir aizsargāt tiesību īstenošanu uz koplīguma sarunām par algu noteikšanu, kā arī aizsargāt darba ņēmējus un to pārstāvjus pret darbībām, kas viņus diskriminē attiecībā uz viņu nodarbinātību, pamatojoties uz to, ka viņi piedalās vai vēlas piedalīties koplīguma sarunās par algu noteikšanu. Šī tiesību norma neregulē darba ņēmēju un darba devēju brīvību dibināt vai likvidēt organizācijas, tostarp arodbiedrības, vai pievienoties tām, bet reglamentē jautājumus, uz kuriem attiecas tiesības uz koplīguma sarunām.
119
No otras puses, šīs direktīvas 4. panta 1. punkta d) apakšpunkta mērķis ir aizsargāt arodbiedrības un darba devēju organizācijas, kas piedalās vai vēlas piedalīties koplīguma sarunās, pret jebkādu otras puses vai tās pārstāvju vai biedru iejaukšanos to arodbiedrību vai darba devēju organizāciju izveidē, darbībā vai pārvaldībā. Saskaņā ar šiem noteikumiem dalībvalstis šajos nolūkos “veic pasākumus”. Šajā tiesību normā paredzētā aizsardzība pret iejaukšanās darbībām attiecas uz arodbiedrību, kā arī uz darba devēju organizāciju “izveidi”, “darbību” un “pārvaldību” – jautājumiem, uz kuriem attiecas tiesības apvienoties, turklāt gan pozitīvā, gan negatīvā izpausmē, proti, tiesības veidot organizācijas, tostarp arodbiedrības, kā arī tās organizēt.
120
LESD 153. panta 5. punktā paredzētās kompetences saistībā ar “asociācijas tiesībām” izslēgšanas ievērošanas priekšnoteikums ir tas, ka nedz apstrīdētās direktīvas 4. panta 1. punkta d) apakšpunkts, nedz dalībvalstu šīs tiesību normas transponēšanas valsts tiesībās nodrošināšanai veiktie pasākumi neietver tiešu iejaukšanos apvienību veidošanā, darbībā un administrācijā.
121
Šajā ziņā jau no Apstrīdētās direktīvas 4. panta 1. punkta d) apakšpunkta formulējuma izriet, ka, lai gan tas ir saistīts ar tiesībām apvienoties, tā mērķis ir veicināt tiesības brīvi piedalīties koplīguma sarunās.
122
Līdz ar to apstrīdētās direktīvas 4. panta 1. punkta d) apakšpunkts neskar dalībvalstīm paredzēto kompetenci pieņemt pasākumus, kas tieši reglamentē tiesības apvienoties. Šo konstatējumu apstiprina fakts – kā izriet gan no šīs direktīvas 4. panta 1. punkta formulējumā ietvertās atsauces uz “valsts tiesību aktiem” un “praksi”, gan no tā d) apakšpunktā ietvertās frāzes “vajadzības gadījumā” –, ka dalībvalstīm nav obligāti jāveic “pasākumi” saskaņā ar šo d) apakšpunktu un katrā ziņā tām tas ir jādara tikai, ciktāl to atļauj valsts tiesības un prakse. Šajā ziņā ir arī jānorāda, ka ar šīm tiesību normām nav saskaņots noteikto pasākumu saturs. Papildus jānorāda, kā izriet no šā sprieduma 84. punkta, ka 4. panta noteikumi jāinterpretē, ņemot vērā LESD 152. panta pirmo daļu, kurā kopš Lisabonas līguma stāšanās spēkā ir tieši nostiprināta sociālo partneru autonomijas ievērošana.
123
No iepriekš minētā izriet, ka apstrīdētās direktīvas 4. panta 1. punkta d) apakšpunkts neietver Savienības tiesību tiešu iejaukšanos tiesībās apvienoties.
124
Otrkārt, attiecībā uz to, vai apstrīdētās direktīvas 4. panta 2. punktā ir ievērota LESD 153. panta 5. punktā paredzētā izslēgšana saistībā ar tiesībām apvienoties, Dānijas Karaliste norāda, ka 4. panta 2. punkts ietver arī iejaukšanos tiesībās apvienoties, skatot tās arodbiedrību ietvaros, jo šajā tiesību normā paredzētais mērķis palielināt to darba ņēmēju skaitu, uz kuriem attiecas koplīgums, varot tikt sasniegts, tikai palielinot darba ņēmēju dalības arodbiedrībās aptvērumu.
125
Tomēr šim argumentam nevar piekrist. Kā izriet no šā sprieduma 84. punkta, apstrīdētās direktīvas 4. panta 2. punktu nevar interpretēt tādējādi, ka tas uzliek dalībvalstīm pienākumu īstenot lielāka darba ņēmēju skaita pievienošanos arodbiedrībai.
126
No tā izriet, ka apstrīdētās direktīvas 4. panta 2. punkts neietver Savienības tiesību tiešu iejaukšanos tiesībās apvienoties.
127
Tādējādi pirmā pamata otrā daļa jānoraida kā nepamatota.
128
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, pirmais pamats ir jāapmierina daļā attiecībā uz apstrīdētās direktīvas 5. panta 2. punktu un līdz ar to šīs direktīvas 5. panta 1. punkta piektajā teikumā ietverto teikuma daļu “tostarp par 2. punktā minēto elementu”, kā arī daļā attiecībā uz minētās direktīvas 5. panta 3. punktā ietverto teikuma daļu “ar noteikumu, ka minētā mehānisma piemērošanas rezultātā netiek samazināta likumā noteikta minimālā alga”; pārējā daļā šis pamats ir jānoraida.
2.
Par otro pamatu, kas attiecas uz neiespējamību pieņemt apstrīdēto direktīvu, pamatojoties uz LESD 153. panta 1. punkta b) apakšpunktu
a)
Lietas dalībnieku argumenti
129
Ar otro pamatu Dānijas Karaliste, kuru atbalsta Zviedrijas Karaliste, norāda, ka, pat pieņemot, ka ar apstrīdēto direktīvu nav pārkāpta LESD 153. panta 5. punktā paredzētā kompetences izslēgšana attiecībā uz “darba samaksu” un “tiesībām apvienoties”, Parlaments un Padome nevarēja to likumīgi pieņemt, pamatojoties uz LESD 153. panta 1. punkta b) apakšpunktu un saskaņā ar šajā jomā LESD 153. panta 2. punktā paredzēto lēmumpieņemšanas procedūru.
130
Proti, ar apstrīdēto direktīvu tiekot īstenoti divi vienlīdz svarīgi mērķi tādā ziņā, ka ar to paredzēts reglamentēt ne tikai LESD 153. panta 1. punkta b) apakšpunktā minētos “darba apstākļus”, bet arī LESD 153. panta 1. punkta f) apakšpunktā minēto “darba ņēmēju un darba devēju pārstāvību un kolektīvo interešu aizsardzību”. Taču katrs no šiem juridiskajiem pamatiem prasot ievērot atšķirīgu likumdošanas procedūru, un šīs procedūras esot nesaderīgas. Atšķirībā no LESD 153. panta 1. punkta b) apakšpunkta, kurš prasa kvalificētu balsu vairākumu Padomē, LESD 153. panta 1. punkta f) apakšpunktam prasa vienprātību Padomē.
131
Parlaments un Padome, Komisija, kā arī dalībvalstis, kas iestājušās lietā atbildētāju iestāžu prasījumu atbalstam, apstrīd Dānijas Karalistes saistībā ar otro pamatu izvirzīto argumentāciju.
b)
Tiesas vērtējums
132
Kā atgādināts šā sprieduma 56. punktā, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības tiesību akta juridiskā pamata izvēlei ir jābalstās uz objektīviem faktoriem, attiecībā uz kuriem var veikt tiesas pārbaudi, tostarp uz šī tiesību akta mērķi un saturu. Ja no Savienības tiesību akta pārbaudes izriet, ka tam ir vairāki mērķi vai ka tam ir vairākas sastāvdaļas, un ja vienu no šiem mērķiem vai sastāvdaļām var atzīt par galveno vai dominējošo, bet pārējām ir tikai blakus raksturs vai ļoti ierobežota darbības joma, juridiskais pamats šā tiesību akta pieņemšanai jānosaka saskaņā ar šo galveno mērķi vai sastāvdaļu. Tikai izņēmuma gadījumos tiesību akts vienlaicīgi ir jābalsta uz vairākiem juridiskiem pamatiem, proti, tad, ja tam ir vairāki mērķi vai tas ietver vairākas sastāvdaļas, kas ir nesaraujami saistītas un kam attiecībā vienai pret otru nav blakus rakstura (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2012. gada 19. jūlijs, Parlaments/Padome, C‑130/10, EU:C:2012:472, 43. un 44. punkts, kā arī 2018. gada 20. novembris, Komisija/Padome (Antarktikas AJT), C‑626/15 un C‑659/16, EU:C:2018:925, 77. un 78. punkts).
133
Taču divējāda juridiskā pamata izmantošana nav pieļaujama, ja procedūras, kas paredzētas vienam un otram no šiem pamatiem, nav saderīgas (spriedums, 1991. gada 11. jūnijs, Komisija/Padome, C‑300/89, EU:C:1991:244, 21. punkts, un atzinums 1/15 (PDR Nolīgums starp Kanādu un Eiropas Savienību), 2017. gada 26. jūlijs, EU:C:2017:592, 78. punkts).
134
Attiecībā uz LESD 153. panta 1. punkta b) un f) apakšpunkta attiecīgajām piemērošanas jomām no šā sprieduma 72. un 109. punktā izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka, pirmkārt, LESD 153. panta 1. punkta b) apakšpunkts, kas attiecas uz “darba apstākļiem”, var ietvert pasākumus saistībā ar minimālās algas adekvātuma uzlabošanu un tādējādi dzīves un darba apstākļu uzlabošanu Savienībā un, otrkārt, LESD 153. panta 1. punkta f) apakšpunkts, kas attiecas uz “darba ņēmēju un darba devēju pārstāvību un kolektīvu interešu aizsardzību, tostarp kopīgu lēmumu pieņemšanu”, var ietvert pasākumus attiecībā uz koplīguma slēgšanas sarunu veicināšanu, ciktāl šādi veiktie pasākumi atbilst LESD 153. panta 5. punktam.
135
Lai gan katrā no šīm abām jomām Parlaments un Padome saskaņā ar LESD 153. panta 2. punkta b) apakšpunktu var noteikt “minimālās prasības”, pirmajā tie lemšanā izmanto parasto likumdošanas procedūru, kur Padome lemj ar kvalificētu balsu vairākumu, un otrajā – īpašu likumdošanas procedūru, kurai nepieciešama vienprātība Padomē.
136
Šajā lietā, runājot par apstrīdētās direktīvas galvenajām tiesību normām, kas ietvertas tās 4.–8. pantā – vispirms –, tās 4. pantā, kā izriet no šā sprieduma 63. un 64. punkta, ir paredzēti pasākumi, kas attiecas uz koplīguma sarunu par algu noteikšanu veicināšanu. Šādi pasākumi, protams, var ietilpt LESD 153. panta 1. punkta f) apakšpunktā minētajā “darba ņēmēju un darba devēju pārstāvības un kolektīvas interešu aizsardzības, tostarp kopīgu lēmumu pieņemšanas” jomā. Tomēr, kā ģenerāladvokāts būtībā norādījis secinājumu 119. punktā, jāņem vērā saikne, kas šīs direktīvas 1. panta 1. punktā, lasot to kopsakarā ar tās 16. un 22. apsvērumu, noteikta starp koplīguma sarunu par algu noteikšanu veicināšanu un minētās direktīvas galveno mērķi uzlabot dzīves un darba apstākļus Savienībā un it īpaši minimālās algas adekvātumu darba ņēmējiem. Šajā kontekstā šīs direktīvas 4. pants ir tikai līdzeklis, lai sasniegtu šīs direktīvas galveno mērķi, nevis tās mērķis vai autonoma un atsevišķa sastāvdaļa. Tātad arī 4. pants ietilpst LESD 153. panta 1. punkta b) apakšpunktā minētajā “darba nosacījumu” jomā. Jebkurā gadījumā minētais 4. pants – augstākais – ir atsevišķs mērķis vai sastāvdaļa “darba ņēmēju un darba devēju pārstāvības un kolektīvas interešu aizsardzības” jomā, kurai ir vienīgi blakus raksturs, salīdzinot ar galveno mērķi vai sastāvdaļu, kas ietilpst “darba nosacījumu” jomā.
137
Turpinot – no pirmā pamata izskatīšanas izriet, ka apstrīdētajā direktīvā ir ietverta viena tiesību norma un divas teikuma daļas, kas saskaņā ar LESD 153. panta 5. punktu ir izslēgtas no Savienības kompetences, proti, 5. panta 2. punkts un līdz ar to 5. panta 1. punkta piektajā teikumā ietvertā teikuma daļa “tostarp par 2. punktā minēto elementu”, kā arī šīs direktīvas 5. panta 3. punktā ietvertā teikuma daļa “ar noteikumu, ka minētā mehānisma piemērošanas rezultātā netiek samazināta likumā noteikta minimālā alga”. Tātad šī tiesību norma un šīs divas teikuma daļas neietilpst Savienības likumdošanas kompetencē LESD 153. panta 1. punkta b) un f) apakšpunktā minētajās jomās.
138
Visbeidzot – citās apstrīdētās direktīvas 5. panta tiesību normās, kā arī tās 6.–8. pantā, kā izriet no šā sprieduma 57. un 66. punkta, ir paredzēti pasākumi, ar ko izveido satvaru adekvātas minimālās algas noteikšanai, lai uzlabotu dzīves un darba apstākļus Savienībā. Tādējādi šīs normas ir saistītas ar LESD 153. panta 1. punkta b) apakšpunktā minēto “darba apstākļu” jomu.
139
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka, ņemot vērā apstrīdētās direktīvas galvenās tiesību normas, ko veido tās 4.–8. pants, tā ietilpst LESD 153. panta 1. punkta b) apakšpunktā, nevis LESD 153. panta 1. punkta f) apakšpunktā paredzētajā kompetences jomā.
140
Šajos apstākļos otrais pamats jānoraida kā nepamatots.
141
Ņemot vērā iepriekš minēto, Dānijas Karalistes galvenokārt izvirzītie prasījumi ir daļēji pamatoti, ciktāl ar tiem tiek lūgts atcelt apstrīdētās direktīvas 5. panta 2. punktu un tās 5. panta 3. punktā ietverto teikuma daļu “ar noteikumu, ka minētā mehānisma piemērošanas rezultātā netiek samazināta likumā noteikta minimālā alga”, pamatojoties uz to, ka šīs tiesību normas ietilpst jomās, kas ir izslēgtas no Savienības kompetences saskaņā ar LESD 153. panta 5. punktu. Minētā 5. panta 2. punkta atcelšana nozīmē, ka jāatceļ šīs direktīvas 5. panta 1. punkta piektajā teikumā ietvertā teikuma daļa “tostarp par 2. punktā minēto elementu”.
B. Par pakārtoti izvirzītajiem prasījumiem atcelt apstrīdētās direktīvas 4. panta 1. punkta d) apakšpunktu un/vai 4. panta 2. punktu
142
Vienīgais pamats, ko Dānijas Karaliste ir izvirzījusi, lai atbalstītu savus pakārtoti celtos prasījumus, ir vērsts pret apstrīdētās direktīvas 4. panta 1. punkta d) apakšpunktu un/vai 4. panta 2. punktu, un tas ir balstīts uz tiem pašiem argumentiem kā tie, kas izteikti, lai pamatotu pirmo pamatu, kas izvirzīts galvenokārt celto prasījumu atbalstam. Tā kā pirmā pamata izvērtēšanas gaitā pēdējie minētie argumenti tikuši noraidīti, arī vienīgais pamats, nelemjot par tā pieņemamību, katrā ziņā jānoraida kā nepamatots, līdz ar to šie pakārtoti izvirzītie prasījumi ir jānoraida.
143
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, apstrīdētās direktīvas 5. panta 1. punkta piektajā teikumā ietvertā teikuma daļa “tostarp par 2. punktā minēto elementu”, šīs direktīvas 5. panta 2. punkts, kā arī tās 5. panta 3. punktā ietvertā teikuma daļa “ar noteikumu, ka minētā mehānisma piemērošanas rezultātā netiek samazināta likumā noteikta minimālā alga”, ir jāatceļ. Pārējā daļā prasība ir jānoraida.
IV. Par tiesāšanās izdevumiem
144
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
145
Atbilstoši Reglamenta 138. panta 3. punktam, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, lietas dalībnieki savus tiesāšanās izdevumus sedz paši. Tomēr Tiesa, ja to pamato lietas apstākļi, var nolemt, ka lietas dalībnieks papildus saviem tiesāšanās izdevumiem atlīdzina daļu no pretējās puses tiesāšanās izdevumiem.
146
Tā kā šajā lietā Dānijas Karalistei spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt divas trešdaļas no Parlamenta un Padomes tiesāšanās izdevumiem, kā arī pašai segt divas trešdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem. Parlamentam un Padomei jāpiespriež atlīdzināt vienu trešdaļu no Dānijas Karalistes tiesāšanās izdevumiem un pašiem segt vienu trešdaļu no saviem tiesāšanās izdevumiem.
147
Saskaņā ar minētā reglamenta 140. panta 1. punktu Beļģijas Karaliste, Vācijas Federatīvā Republika, Grieķijas Republika, Spānijas Karaliste, Francijas Republika, Luksemburgas Lielhercogiste, Portugāles Republika, Zviedrijas Karaliste un Komisija – kas ir personas, kas iestājušās lietā, – savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
1)
Atcelt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2022/2041 (2022. gada 19. oktobris) par adekvātām minimālajām algām Eiropas Savienībā 5. panta 1. punkta piektajā teikumā ietverto teikuma daļu “tostarp par 2. punktā minēto elementu”, šīs direktīvas 5. panta 2. punktu, kā arī tās 5. panta 3. punktā ietverto teikuma daļu “ar noteikumu, ka minētā mehānisma piemērošanas rezultātā netiek samazināta likumā noteikta minimālā alga”.
2)
Pārējā daļā prasību noraidīt.
3)
Dānijas Karaliste atlīdzina divas trešdaļas no Eiropas Parlamenta un Eiropas Savienības Padomes tiesāšanās izdevumiem, kā arī pati sedz divas trešdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem.
4)
Eiropas Parlaments un Eiropas Savienības Padome atlīdzina vienu trešdaļu no Dānijas Karalistes tiesāšanās izdevumiem un paši sedz vienu trešdaļu no saviem tiesāšanās izdevumiem.
5)
Beļģijas Karaliste, Vācijas Federatīvā Republika, Grieķijas Republika, Spānijas Karaliste, Francijas Republika, Luksemburgas Lielhercogiste, Portugāles Republika, Zviedrijas Karaliste un Eiropas Komisija savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – dāņu.