62017CC0571
ĢENERĀLADVOKĀTA MIHALA BOBEKA [MICHAL BOBEK]
SECINĀJUMI,
sniegti 2017. gada 20. decembrī (
1
) (
2
)
Lieta C‑571/17 PPU
Openbaar Ministerie
pret
Samet Ardic
(Rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa, Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Eiropas apcietināšanas orderis – Pamatlēmums 2002/584/TI – Eiropas apcietināšanas orderis, kas izsniegts, lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu – Fakultatīvās neizpildes pamati – Pamatlēmuma 4.a pants – Jēdziens “lietas izskatīšana, kurā ir pieņemts nolēmums” – Piemērošanas joma – Persona, kurai ar galīgu spriedumu piespriesta brīvības atņemšana tiesvedībā, kurā piedalījusies attiecīgā persona – Nosacīta notiesāšana, ar nosacījumu, ka brīvības atņemšanas sods ir daļēji izciests – Paredzēto noteikumu neizpilde – Turpmāka tiesvedība, kurā nolemts atcelt nosacīto notiesāšanu – Aizmuguriska tiesvedība
I. Ievads
1.
Vācijas valstspiederīgais Samet Ardic ir persona, par kuru izsniegts Eiropas apcietināšanas orderis (turpmāk tekstā – “EAO”), ko izdevusi Vācijas tiesu iestāde. Šī iestāde pieprasa nodot S. Ardic, kurš pašlaik ir apcietinājumā Nīderlandē, lai izciestu atlikušo sodu, kas piespriests ar diviem spriedumiem, kuros abos ir noteikts brīvības atņemšanas sods. Pēc tam, kad S. Ardic bija izcietis daļu šā soda, viņš tika nosacīti notiesāts. Šī nosacītā notiesāšana tika atcelta, pamatojot ar to, ka S. Ardic nav ievērojis nosacītās atbrīvošanas nosacījumus.
2.
Lai gan S. Ardic pats personīgi piedalījās lietas izskatīšanā, kurā tika pasludināti divi galīgie spriedumi, ar kuriem tika piespriesti brīvības atņemšanas sodi, viņš personīgi nepiedalījās tiesvedībā, kurā tika pieņemti lēmumi par nosacītās notiesāšanas atcelšanu.
3.
Šī lieta attiecas uz Pamatlēmuma 2002/584/TI (
3
) 4.a panta piemērošanas jomu. Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot jautājumu, vai jēdziens “lietas izskatīšana, kurā ir pieņemts nolēmums”, kas tajā minēts, attiecas uz tiesvedību, kurā ir pieņemti lēmumi par nosacītās notiesāšanas atcelšanu un piespriests izciest atlikušo brīvības atņemšanas sodu.
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
ECPAK
4.
Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (
4
) (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 6. panta 1. punktā ir noteikts:
“Ikvienam ir tiesības, nosakot civilo tiesību un pienākumu vai viņam izvirzītās apsūdzības pamatotību, uz taisnīgu un atklātu lietas savlaicīgu izskatīšanu neatkarīgā un objektīvā likumā noteiktā tiesā. [..]”
B.
Savienības tiesības
1.
Harta
5.
Saskaņā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. pantu:
“Ikvienai personai, kuras tiesības un brīvības, kas garantētas Savienības tiesībās, tikušas pārkāptas, ir tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, ievērojot nosacījumus, kuri paredzēti šajā pantā.
Ikvienai personai ir tiesības uz taisnīgu, atklātu un laikus veiktu lietas izskatīšanu neatkarīgā un objektīvā, tiesību aktos noteiktā tiesā. Ikvienai personai ir iespējas saņemt konsultāciju, aizstāvību un pārstāvību.
[..]”
6.
Saskaņā ar Hartas 48. panta 2. punktu “ikvienam apsūdzētajam tiek garantētas tiesības uz aizstāvību”.
2.
Pamatlēmums
7.
Pamatlēmuma 1. panta 2. punktā ir noteikts, ka “dalībvalstis izpilda ikvienu [EAO], pamatojoties uz savstarpējas atzīšanas principu un saskaņā ar šī pamatlēmuma noteikumiem”.
8.
1. panta 3. punktā paredzēts, ka minētais pamatlēmums “[negroza] pienākumu ievērot pamattiesības un tiesību pamatprincipus, kā tie minēti [LES] 6. pantā”.
9.
Pamatlēmuma 4.a pants tika ieviests ar Pamatlēmumu 2009/299/TI (
5
), lai precizētu fakultatīvus EAO neizpildīšanas pamatus, ja attiecīgā persona nav piedalījusies savas lietas izskatīšanā:
“1.   Tāpat izpildes tiesu iestāde drīkst atteikties izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi, kas izdots, lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu vai piemērotu ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli, ja nolēmums pieņemts aizmuguriski, izņemot gadījumus, kad Eiropas apcietināšanas orderī norādīts, ka saskaņā ar turpmākām izsniegšanas dalībvalsts tiesību aktos paredzētām procesuālajām prasībām attiecīgā persona:
a)
vai nu savlaicīgi:
i)
saņēma pavēsti un tādējādi tika informēta par tās lietas izskatīšanas plānoto dienu un vietu, kurā pieņemts spriedums, vai ar citiem līdzekļiem saņēma oficiālu informāciju par minētās lietas izskatīšanas plānoto dienu un vietu tādā veidā, ka ir nepārprotami konstatēts, ka attiecīgā persona zināja par paredzēto lietas izskatīšanu
un
ii)
tika informēta par to, ka spriedums var tikt pieņemts aizmuguriski;
vai arī
b)
zinādama par paredzēto lietas izskatīšanu, bija pilnvarojusi attiecīgās personas vai valsts ieceltu pārstāvi aizstāvēt viņu lietas izskatīšanā, un minētais pārstāvis patiešām aizstāvēja attiecīgo personu minētajā lietas izskatīšanā;
vai arī
c)
ir saņēmusi spriedumu un, būdama skaidri informēta par tiesībām uz lietas atkārtotu izskatīšanu vai pārsūdzību, kurā personai ir tiesības piedalīties un kura dod iespēju lietu, tostarp jaunus pierādījumus, atkārtoti izskatīt pēc būtības, un kuras rezultātā sākotnējais spriedums varētu tikt atcelts:
i)
ir skaidri paziņojusi, ka neapstrīd nolēmumu;
vai
ii)
attiecīgajā termiņā nav lūgusi lietas atkārtotu izskatīšanu vai pārsūdzību;
vai arī
d)
nav saņēmusi nolēmumu, bet:
i)
nolēmums personai tiks izsniegts tūlīt pēc nodošanas un persona tiks skaidri informēta par viņas tiesībām uz lietas atkārtotu izskatīšanu vai pārsūdzību, kurā viņai ir tiesības piedalīties un kura dod iespēju lietu, tostarp jaunus pierādījumus, atkārtoti izskatīt pēc būtības, un kuras rezultātā sākotnējais nolēmums varētu tikt atcelts;
un
ii)
tiks informēta par termiņu, kādā jāpieprasa šāda lietas atkārtota izskatīšana vai pārsūdzība, kā minēts atbilstīgajā Eiropas apcietināšanas orderī.
[..]”
III. Fakti, pamata tiesvedība un prejudiciālais jautājums
10.
2017. gada 13. jūnijāRechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa, Nīderlande) vērsās pie justitie bij de rechtbank (tiesas apgabala prokurors, Nīderlande) ar pieteikumu attiecībā uz 2017. gada 9. maijāStaatsanwaltschaft Stuttgart (Štutgartes prokuratūra, Vācija) izdota EAO izskatīšanu.
11.
Ar šo EAO vēlas panākt S. Ardic, Vācijas valstspiederīgā, aizturēšanu un nodošanu, lai Vācijā izpildītu divus brīvības atņemšanas sodus. Divi galīgi spriedumi par deviņiem noziedzīgiem nodarījumiem ir šā EAO pamatā. Pirmkārt, ar Amtsgericht Böblingen (Beblingenes pirmās instances tiesa, Vācija) 2009. gada 4. marta spriedumu S. Ardic ir piespriests viena gada un astoņu mēnešu brīvības atņemšanas sods. Otrkārt, ar Amtsgericht Stuttgart-Bad Cannstatt (Štutgartes–Bādkanštates pirmās instances tiesa, Vācija) 2010. gada 10. novembra spriedumu S. Ardic ir piespriests viena gada un astoņu mēnešu brīvības atņemšanas sods.
12.
Attiecīgā EAO d) daļā ir apstiprināts, ka S. Ardic personīgi ir piedalījies lietas izskatīšanā, kurā ir pasludināti šie abi spriedumi.
13.
Ar abiem (proti, 2010. gada 4. janvāra un 2011. gada 31. maija) lēmumiem tiesas, kuras pasludināja šo secinājumu 11. punktā norādītos spriedumus, viņu notiesāja nosacīti attiecībā uz atlikušo tajos piespriesto sodu (
6
).
14.
Ar diviem Amtsgericht Stuttgart-Bad Cannstatt (Štutgartes–Bādkanštates pirmās instances tiesa) lēmumiem, kas pieņemti attiecīgi 2013. gada 18. un 4. aprīlī (turpmāk tekstā – “atcelšanas lēmumi”), šī nosacītā soda izciešana tika atcelta. Atlikušā brīvības atņemšanas soda izciešana tika piespriesta tāpēc, ka attiecīgā persona nepildīja viņa nosacītās atbrīvošanas noteikumus un, lai gan bija atgādinājumi, nepakļāvās probācijas amatpersonas norādēm, kā arī tiesas uzraudzībai. Šie atcelšanas lēmumi ir galīgi. S. Ardic lietā, kuru Amtsgericht Böblingen (Beblingenes pirmās instances tiesa) izspriedusi 2009. gada 4. martā, vēl ir jāizcieš 338 dienas brīvības atņemšanas, bet lietā, kuru Amtsgericht Stuttgart-Bad Cannstatt (Štutgartes–Bādkanštates pirmās instances tiesa, Vācija) izspriedusi 2010. gada 10. novembrī, viņam atlikušas vēl 340 dienas brīvības atņemšanas soda.
15.
No attiecīgā EAO iesniedzējtiesa secina, ka S. Ardic nebija personīgi piedalījies tiesvedībā, kuras rezultātā tika pieņemti atcelšanas lēmumi, ko S. Ardic apstiprināja. Viņš arī paziņoja, ka, ja viņš būtu zinājis minētās lietas izskatīšanas datumu un vietu, viņš būtu ieradies, lai pārliecinātu kompetento tiesu neveikt atcelšanu.
16.
EAO f) daļā (fakultatīva informācija par citiem būtiskiem apstākļiem lietā) ir norādīts, ka atcelšanas lēmumi pieprasītajai personai ir publiski paziņoti, tādējādi viņam ir tikusi nodrošināta iespēja tikt uzklausītam tiesā pēc šo lēmumu pieņemšanas, tiešā veidā neietekmējot šo lēmumu izpildāmību.
17.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka Vācijas tiesībās tiesai ir noteikts pienākums atcelt lēmumu par nosacīto notiesāšanu attiecībā uz atlikušo sodu, ja notiesātais nepakļaujas probācijas amatpersonas uzraudzībai un vadībai un/vai neievēro šīs nosacītās notiesāšanas noteikumus. Toties Vācijas tiesai ir jāatturas no šādas atcelšanas, ja pietiek ar papildu noteikumu vai instrukciju izvirzīšanu vai pārbaudes laika pagarināšanu. No tiem atcelšanas lēmumiem izriet, ka Amtsgericht Stuttgart-Bad Cannstatt (Štutgartes–Bādkanštates pirmās instances tiesa) ir konstatējusi, ka papildu noteikumu izvirzīšana un pārbaudes laika pagarinājums nebija pietiekams un ka atcelšana atbilda samērīguma principam. Iesniedzējtiesa norāda, ka tad, kad Vācijas tiesa lemj par atcelšanu, tai ir rīcības brīvība, kas tai ļauj ņemt vērā attiecīgās personas situāciju vai personību.
18.
Ņemot vērā lietā Zdziaszek pasludināto spriedumu, iesniedzējtiesa norāda, ka Tiesa Pamatlēmuma 4.a panta piemērošanas mērķī ir nošķīrusi pasākumus, kuri groza piespriestā soda apmēru, un tos, kuri attiecas uz brīvības atņemšanas soda izpildes kārtību (
7
). Iesniedzējtiesa konstatē, ka atcelšanas lēmumi pamatlietā nemaina soda apmēru. Tomēr tas noteikti nenozīmējot, ka Pamatlēmuma 4.a pants netiek piemērots atcelšanas lēmumiem, ņemot vērā Hartas garantēto augstāku aizsardzības līmeni. Iesniedzējtiesa norāda, ka ir iespējams, ka atcelšanas lēmums attiecīgajai personai ir tikpat svarīgs kā spriedums, ar ko pasludināts kopējs sods (kā lietā Zdziaszek), ja tiesai ir rīcības brīvība.
19.
Šādos apstākļos Rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Ciktāl pieprasītā persona tiesvedībā, kurā tā ir piedalījusies, ir atzīta par vainīgu un tikusi nosacīti notiesāta, piemērojot nosacījumus: vai vēlāka tiesvedība, kurā tiesa, pieprasītajai personai nepiedaloties, atceļ šo nosacīto notiesāšanu, jo pieprasītā persona nav pildījusi nosacījumus un nav pakļāvusies probācijas amatpersonas uzraudzībai un norādēm, ir uzskatāma par “lietas izskatīšanu, kurā ir pieņemts nolēmums” Pamatlēmuma [2002/584] 4.a panta izpratnē?”
IV. Par steidzamības tiesvedību Tiesā
20.
Iesniedzējtiesa šim lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu lūdza piemērot Tiesas Reglamenta 107. pantā paredzēto steidzamības tiesvedību. Lai pamatotu šo lūgumu, tā apgalvoja, ka uzdotais prejudiciālais jautājums attiecas uz Pamatlēmuma interpretāciju, kas ietilpst LESD trešās daļas V sadaļā. Tā arī norādīja, ka attiecīgā persona atrodas apcietinājumā Nīderlandē, gaidot turpmāko rīcību saistībā ar viņa nodošanu. Tiesas steidzamai atbildei esot tieša un izšķiroša ietekme uz attiecīgās personas apcietinājuma ilgumu.
21.
Tiesas piektā palāta 2017. gada 12. oktobrī nolēma apmierināt šo lūgumu.
22.
Rakstveida apsvērumus iesniedza Openbaar Ministerie (Prokuratūra, Nīderlande), S. Ardic, Vācijas un Nīderlandes valdības, kā arī Eiropas Komisija. Iepriekš minētie, kā arī Īrijas valdība ir izteikuši mutvārdu apsvērumus 2017. gada 22. novembra tiesas sēdē.
V. Vērtējums
23.
Ar prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai jēdziens “lietas izskatīšana, kurā ir pieņemts nolēmums” Pamatlēmuma 4.a panta 1. punkta ievadteikuma izpratnē nozīmē tiesvedību, kuras rezultātā ir pieņemts nolēmums atcelt nosacīto notiesāšanu [brīvības atņemšanas soda atlikušās daļas izpildes atlikšanu], kas bija galīgi pasludināts. Šī lieta attiecas arī uz Pamatlēmuma 4.a panta piemērošanas jomu.
24.
Šie secinājumi ir strukturēti šādi. Pēc dažiem ievada apsvērumiem par atbilstošajām Vācijas procesuālo tiesību normām, kā arī par Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru (A) es vispirms ieteikšu Pamatlēmuma 4.a panta interpretāciju (B). Pēc tam es izanalizēšu īpašo jautājumu par nosacītās notiesāšanas atcelšanu atbilstīgi Pamatlēmuma 4.a pantam (C). Nobeigumā es izteikšu dažas piezīmes par pamattiesībām Pamatlēmuma sistēmā (D).
A.
Ievada skaidrojumi
25.
Šajā lietā uzdotais prejudiciālais jautājums ir cieši saistīts ar tiem jautājumiem, kurus Tiesa iztirzāja lietās Tupikas (C‑270/17 PPU) un Zdziaszek (C‑271/17 PPU). Pirmajā no šīm lietām Tiesa it īpaši ir precizējusi, ka Pamatlēmuma 2002/584 4.a panta 1. punkta piemērošanas vajadzībām jēdziens “lietas izskatīšana, kurā ir pieņemts nolēmums” gadījumā, kad tiesvedība ir notikusi vairākās instancēs, ir jāsaprot kā tāds, kas attiecas uz apelācijas instanci, ciktāl šajā instancē beigās ir pieņemts nolēmums, ar ko ir galīgi nospriests par attiecīgās personas vainu un sodu (
8
). Lietā Zdziaszek Tiesa ir pamatoti nospriedusi, ka jēdziens “lietas izskatīšana, kurā ir pieņemts nolēmums” attiecas arī uz turpmākām tiesvedībām (tām, kurās pieņemts spriedums par kopējo sodu), kuru beigās ir pieņemts nolēmums galīgi grozīt sākotnēji piespriestā soda apmēru, ciktāl iestādei, kura ir pieņēmusi šos nolēmumus, ir bijusi zināma rīcības brīvība (
9
).
26.
Šajā pēdējā spriedumā Tiesa arī, atsaucoties uz ECT spriedumu lietā Boulois (
10
), precizēja, ka “ir jānošķir pasākumi, kas [groza piespriestā soda vai piespriesto sodu apmēru,] no tiem, kas saistīti ar brīvības atņemšanas soda izpildes kārtību. Turklāt no Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras izriet, ka ECPAK 6. panta 1. punkts nav piemērojams saistībā ar jautājumiem par brīvības atņemšanas soda izpildes kārtību, tostarp saistībā ar tiem, kas attiecas uz provizorisku atbrīvošanu” (
11
).
27.
Šajā kontekstā iesniedzējtiesas uzdotais jautājums šajā lietā ir saistīts ar nolēmumu nošķiršanu, kas, pirmkārt, ir nolēmumi, ar kuriem tiek noteikta personas vaina un sods, un, otrkārt, nolēmumi par “brīvības atņemšanas soda izpildes kārtību”. Atbilstīgi spriedumam Zdziaszek ECPAK 6. panta 1. punkts nav piemērojams pēdējiem minētajiem nolēmumiem (
12
), ko pēc tam varētu interpretēt kā tādus, ar kuriem šāda “izpildes kārtība” tiek izslēgta no Pamatlēmuma 4.a panta piemērošanas jomas.
28.
Lai šajā lietā sniegtu lietderīgu atbildi iesniedzējtiesai, ir nepieciešami divi sākotnēji precizējumi. Pirmkārt, jānoskaidro, kāds Vācijas tiesībās ir precīzs tās procedūras raksturs, kurā ir pieņemts nolēmums atcelt nosacīto notiesāšanu (1). Otrkārt, ir nepieciešams arī pievērsties jēdzienam “brīvības atņemšanas soda izpildes kārtība” ECT judikatūrā (2).
1.
Par nosacītās notiesāšanas atcelšanas procedūru Vācijas tiesībās
29.
Tiesa lūdza Vācijas valdību precizēt to Vācijas tiesisko regulējumu, kas reglamentē nosacītās notiesāšanas atcelšanu. Šī valdība iesniedza šādus paskaidrojumus.
30.
Pirmkārt, Strafgesetzbuch (Kriminālkodekss, turpmāk tekstā – “StGB”) 57. pantā ir atļauts atcelt nosacīto notiesāšanu, nosakot pārbaudes laiku (
13
). Kad ir izciestas divas trešdaļas, ne mazāk kā divi mēneši, no piespriestā soda, tiesa pārtrauc atlikušā brīvības atņemšanas soda izpildi, notiesātajai personai tam piekrītot, un pēc tam, kad ir noteikts, vai to var pamatot ar sabiedriskās drošības interesēm (
14
). Kad ir izciesta puse no brīvības atņemšanas soda ilguma, kas tomēr ir vismaz seši mēneši, tiesa var notiesāt nosacīti, nosakot pārbaudes laiku, ievērojot stingrākus noteikumus (
15
).
31.
Kompetentā tiesa atsauc nosacīto notiesāšanu, ja notiesātais rupji un pastāvīgi neievēro norādes vai noteikumus vai turpina nepakļauties probācijas amatpersonas uzraudzībai un norādei, tādējādi radot bažas par recidīvu (
16
). Savukārt tiesa neatceļ nosacīto notiesāšanu, ja pietiek ar papildu noteikumu vai norāžu noteikšanu, it īpaši ar to, ka notiesātā persona tiek nodota probācijas amatpersonas uzraudzībai vai tiek pagarināts pārbaudes laiks vai uzraudzība (
17
). Ja šie nosacījumi netiek ievēroti, tiesai ir obligāti jāatceļ nosacītā notiesāšana.
32.
Otrkārt, turpmākos lēmumus par nosacīto notiesāšanu, piemērojot pārbaudes laiku, reglamentē Strafprozessordnung (Kriminālprocesa kodekss, turpmāk tekstā – “StPO”) 453. pants. Kad tiek plānota atcelšana, tiesa notiesātajai personai dod iespēju tikt uzklausītai (
18
). Kad atcelšanas lēmums ir pieņemts, notiesātā persona var steidzamības kārtā apstrīdēt nolēmumu, prasība jāiesniedz nedēļu pēc atcelšanas rīkojuma paziņošanas notiesātajai personai (
19
). Ja notiesātās personas dzīvesvieta nav zināma un ja paziņošana nevar notikt prasītajā veidā, ir atļauts publiski paziņot šo rīkojumu, izmantojot informāciju uz tiesas ziņojumu dēļa. Paziņojums tiek uzskatīts par izpildītu pēc vienu mēnesi ilgas paziņojuma atrašanās uz ziņojumu dēļa. Iepriekš minētais termiņš viena nedēļa, lai iesniegtu prasību steidzamības kārtā, tiek uzskaitīts, sākot no šī brīža. Termiņam beidzoties, atcelšanas rīkojums iegūst res judicata spēku (
20
).
33.
Vācijas valdība tiesas sēdē paskaidroja, ka notiesātajai personai noteikti jādod iespēja tikt uzklausītai, pat ja persona faktiski par publiski paziņoto atcelšanu uzzina tikai pēc tam, kad pagājis termiņš viena nedēļa. No valsts judikatūras par StPO 33.a pantu izriet, ka šādā situācijā notiesātā persona jāuzklausa, lai dotu viņai iespēju izteikt savus iebildumus pret atcelšanu un izklāstīt jaunus faktu elementus. Pēc šīs noklausīšanās oficiāli vai pēc pieprasījuma var atjaunot tiesvedību tajā stāvoklī, kādā tā bija pirms attiecīgā atcelšanas nolēmuma pieņemšanas.
2.
Par “brīvības atņemšanas soda izpildes kārtību” ECT judikatūrā
34.
Kā norādīja Tiesa lietā Zdziaszek (
21
), no ECT judikatūras izriet, ka ECPAK 6. panta 1. punkta sniegtās garantijas ir piemērojamas ne tikai atzīšanai par vainīgu, bet arī soda noteikšanai (
22
).
35.
Tomēr atbilstīgi ECT judikatūrai uz jautājumiem par brīvības atņemšanas soda izpildes kārtību neattiecas ECPAK 6. panta 1. punkts (
23
). It īpaši ECT ir nospriedusi, ka ECPAK 6. panta 1. punkta krimināltiesiskā daļa nav piemērojama strīdam par brīvības atņemšanu, kas principā neattiecas uz “apsūdzības krimināllietā” pamatotību (
24
).
36.
ECT un agrākā ECT komisija uzskatīja, ka ECPAK 6. panta 1. punktā paredzēto aizsardzību nepiemēro procedūrām saistībā ar ieslodzītai personai piešķiramo iespēju uz laiku pamest ieslodzījuma vietu (
25
), amnestiju (
26
), nosacītas atbrīvošanas piešķiršanu (
27
), pagaidu atbrīvošanu saistībā ar preventīvu ieslodzījumu (
28
) vai notiesāto personu pārvietošanu (
29
). Tas pats attiecas uz soda atlikšanas atcelšanas tiesvedībām, vismaz atbilstīgi agrākajai ECT komisijas judikatūrai (
30
).
37.
Kā norāda iesniedzējtiesa, šī pieeja atbilst ECT judikatūrai par jēdzienu “sods” ECPAK 7. panta izpratnē (
31
).
38.
Tomēr ECT arī ir atzinusi, it īpaši atbilstīgi ECPAK 7. pantam, ka atšķirība starp “sodu” un ar “izpildi” saistītu pasākumu praksē vēl joprojām nav skaidra (
32
). ECT ir pieļāvusi ECPAK 6. panta 1. punkta piemērošanu pasākumiem, kas cieši saistīti ar kriminālprocesu un ar soda galīgo noteikšanu (
33
).
39.
Turklāt joprojām ir šaubas par to, vai uz pasākumiem, kas saistīti ar soda izpildi konkrētos apstākļos, var attiekties ECPAK 6. panta 1. punkta daļa attiecībā uz civiltiesībām (
34
). Lai gan lietā Boulois ECT Lielā palāta nav uzskatījusi ECPAK 6. panta 1. punktu daļu attiecībā uz civiltiesībām par piemērojamu, šī atbilde ir saistīta ar to, ka “ieslodzījuma vietas pamešana uz laiku” nav tiesības, jo tā, kas ir “tiesības”, noteikšana ir cieši saistīta ar to modeli valsts tiesību sistēmā (
35
).
40.
Visbeidzot, garantijas, kas attiecas uz specifiskākām apsūdzētās personas tiesībām piedalīties savas lietas izskatīšanā, speciāli nav minētas ECPAK 6. panta 1. punktā. Tās sākotnēji ECT noteikusi īpašā tās tiesību normas daļas kontekstā, kas saistīta ar krimināltiesībām (
36
), pirms tās nesen tika paplašinātas, attiecinot arī uz daļu, kas attiecas uz civiltiesībām (
37
).
B.
Pamatlēmuma 4.a panta interpretācija
41.
Attiecībā uz jautājumu par to, vai tiesvedība, kurā pieņemts atcelšanas nolēmums, attiecas uz Pamatlēmuma 4.a panta piemērošanas jomu un vai šāds nolēmums līdzinās soda izciešanas kārtībai, ieinteresēto pušu interpretācijas atšķiras.
42.
S. Ardic uzsver, ka 4.a pants attiecas uz tādu atcelšanas tiesvedību, kāda ir pamatlietā. Vispirms viņš norāda argumentu, saskaņā ar kuru ECPAK 6. pants ir piemērojams atcelšanas lēmumiem. Attiecībā uz ECPAK 6. panta “krimināltiesību daļu”S. Ardic norāda, ka atcelšanas tiesvedībās var tikt grozīts sods un ka atcelšanas tiesai, kad tā pieņem nolēmumu, ir rīcības brīvība. ECPAK 6. panta daļu, kas attiecas uz civiltiesībām, arī varētu piemērot, ņemot vērā to, ka atcelšanas tiesvedībā iekļautas “tiesības uz brīvību”. Katrā gadījumā, pat ja vajadzētu pieņemt, ka ECPAK 6. pantu nepiemēro atcelšanas tiesvedībai, ar Hartas 47. un 48. pantu tiekot piešķirta plašāka aizsardzība. It īpaši 47. pantam esot plašāka piemērošanas joma, kas var attiekties uz tādu atcelšanas tiesvedību, kāda ir pamatlietā. Ņemot vērā šīs tiesību normas, esot jāinterpretē Pamatlēmuma 4.a pants.
43.
Īrijas valdība norāda, ka apstākļos, kad atcelšana nav automātiska un kad tiesai ir noteikta rīcības brīvība, persona ir jāuzskata par tādu, kas vienmēr ir kriminālprocesa priekšmets tiesas sēdē par nosacīto notiesāšanu. Šādos apstākļos tā esot lietas izskatīšana, kurā pieņemts tiesas nolēmums, par personas, kuras nodošana tiek lūgta, galīgu notiesāšanu (pārņemot terminus, ko Tiesa ir izmantojusi 2017. gada 10. augusta sprieduma Tupikas, C‑270/17 PPU, EU:C:2017:628) 74. pantā. Atsaucoties uz 2017. gada 10. augusta sprieduma lietā Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:629) 91. punktu, Īrijas valdība uzskata, ka runa esot par nolēmumu, ar kuru nosaka soda apmēru. Apsvērumi, kurus Tiesa ir norādījusi sprieduma Tupikas 84. punktā, tādējādi šajos apstākļos esot jāpiemēro pēc analoģijas, jo tiesas sēdes par nosacītu notiesāšanu sekas varot būt brīvības atņemšana. Ņemot vērā iespējamās sekas indivīdam, šāda lietas izskatīšana attiecoties uz apsūdzības krimināllietā pamatojumu ECPAK 6. panta 1. punkta izpratnē. Katrā gadījumā augstāku aizsardzības līmeni varētu piešķirt atbilstīgi Hartas 47. pantam saskaņā ar tās 53. panta 2. punktu.
44.
Turpretī Nīderlandes prokuratūrai, kā arī Nīderlandes un Vācijas valdībām un Komisijai būtībā ir vienāda nostāja, atbilstīgi kurai Pamatlēmuma 4.a pants neattiecas uz atcelšanas lēmumiem, kādi ir pamatlietā. Pirmkārt, tas it īpaši izrietot no 2017. gada 10. augusta sprieduma Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:629), 85. punkta. Šīs ieinteresētās puses uzskata, ka atbilstoša izvērtēšana 4.a panta izpratnē attiecoties tikai uz jautājumiem par vainu un sodu. Tādēļ būtu jānošķir vainas noteikšana/sods un turpmākas tiesvedības, kas attiecas uz piespriestā soda izpildes kārtību. Tā kā atcelšanas nolēmumi ir izpildes kārtība, tie neattiecoties uz Pamatlēmuma 4.a pantu. Otrkārt, sods šajā lietā ir noteikts un galīgs, pretēji tam, kāds ir lietā Zdziaszek, kurā soda apmērs nebija noteikts. Turpmākie nolēmumi par nosacītās notiesāšanas atcelšanu nekādā ziņā neesot grozījuši divus galīgos notiesājošos spriedumus par diviem brīvības atņemšanas sodiem, kuru ilgums ir viens gads un astoņi mēneši. Atcelšanas nolēmumi norādot to, kas ir jāizpilda: sākotnēji piespriesto sodu atlikums. Treškārt, tiesas rīcības brīvībai esot nozīme tikai soda noteikšanas kontekstā. Tas, ka pamatlietā notiekošā tiesvedībā tiesai ir rīcības brīvība, lai atceltu soda atlikšanu, neietekmējot soda apjomu.
45.
Izklāstītie argumenti parāda, ka jautājums par ECPAK 6. panta garantiju piemērošanas jomu un tā, kas veido soda izpildes kārtību, noteikšana norāda uz sarežģītām problēmām. Protams, ņemot vērā ECT judikatūru, jēdziens “izpildes kārtība” un tā ietekme, ņemot vērā ar krimināltiesībām un civiltiesībām saistītās ECPAK 6. panta daļas, nav pilnīgi skaidri, it īpaši attiecībā uz atcelšanas nolēmumiem, kādi ir pamatlietā un kādi paredzēti Vācijas tiesībās.
46.
Tomēr, manuprāt, šai diskusijai ir ierobežota nozīme šajā lietā. Izpildes kārtību veidojošo elementu identificēšana ECPAK 6. panta izpratnē nav noteicošā, lai atbildētu uz iesniedzējtiesas uzdoto prejudiciālo jautājumu tajā ziņā, ka tā īpaši attiecas uz Pamatlēmuma 4.a panta interpretāciju. Tas, kas tādējādi ir svarīgi, lai iesniedzējtiesai sniegtu lietderīgu atbildi, ir Pamatlēmuma 4.a panta interpretācija. Šajā nolūkā jāatgriežas pie šīs tiesību normas sistēmas (1), vēstures (2) un mērķa (3).
1.
Par tekstu un sistēmu
47.
Jēdziens “lietas izskatīšana, kurā ir pieņemts tiesas nolēmums”, kas iekļauts Pamatlēmuma 4.a panta 1. punkta formulējumā, ir jāsaprot kā autonoms Savienības tiesību jēdziens (
38
). Tomēr šīs tiesību normas formulējums pats par sevi neļauj precīzāk noteikt īpašo jēdziena “lietas izskatīšana, kurā ir pieņemts nolēmums” saturu. Tas pats attiecas uz Pamatlēmuma 4.a panta nosaukumu, kurā ir tikai atsauce uz “aizmuguriskiem lēmumiem” (
39
).
48.
Šādos apstākļos nepieciešams izmantot visu 4.a panta sistēmu un tekstu, kā arī citas šā pamatlēmuma tiesību normas.
49.
Pirmkārt, 4.a pants ir piemērojams Eiropas apcietināšanas orderiem, lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu vai drošības pasākumu. Ir acīmredzams, ka šāda tiesību norma tiek ņemta vērā tikai, ja ir nolēmums par notiesāšanu (
40
). Pastāv arī skaidra sakarība starp šīs tiesību normas piemērošanas jomu un izpildāmo nolēmumu.
50.
Šajā ziņā vairākas Pamatlēmuma tiesību normas skaidro jēdzienu “nolēmums”, kas jāpieņem lietas izskatīšanā Pamatlēmuma 4.a panta izpratnē. Pamatlēmuma 8. panta 1. punkta c) un f) apakšpunktā saistībā ar informāciju, kurai jābūt norādītai EAO, ir atsauce uz “izpildāmu tiesas lēmumu” vai uz “jebkuru citu izpildāmu tiesas lēmumu ar tādu pašu spēku”, kā arī uz “piespriesto sodu”“galīgajā spriedumā”. Tāpat arī Pamatlēmuma pielikuma (b) 2. punktā ir minēts “izpildāms [notiesājošs] spriedums”. Šie elementi parāda, ka 4.a panta mērķis nepārprotami ir tādas lietas izskatīšana, kurā pieņemts notiesājošs spriedums, kuram, pēc Tiesas domām, turklāt ir jābūt galīgam (
41
).
51.
Otrkārt, dažādie Pamatlēmuma 4.a panta 1. punktā norādītie gadījumi, kas ir tie izņēmuma gadījumi, kad var atteikties izpildīt EAO, apliecina faktu, ka attiecīgā lietas izskatīšana ir tā, kurā pieņemts nolēmums par vainas noteikšanu un/vai sodu, citiem vārdiem, pieņemts nolēmums, kurā ir fakti notiesājošam spriedumam krimināllietās.
52.
It īpaši Pamatlēmuma 4.a panta 1. punkta b) apakšpunktā ir atsauce uz efektīvu juriskonsulta veiktu aizstāvēšanu lietas izskatīšanā. Pamatlēmuma 4. panta 1. punkta c) apakšpunktā ir norāde uz situāciju, kad attiecīgā persona, būdama informēta par tiesībām uz atkārtotu lietas izskatīšanu vai pārsūdzību pēc būtības, neapstrīd nolēmumu un nelūdz lietas atkārtotu iztiesāšanu. Pamatlēmuma 4.a panta 1. punkta d) apakšpunkts attiecas uz situāciju, kad personai nolēmums tiek izsniegts pēc nodošanas un persona tiks skaidri informēta par viņas tiesībām uz lietas atkārtotu iztiesāšanu vai pārsūdzību, kura dod iespēju lietu atkārtoti izskatīt pēc būtības, ņemot vērā jaunus pierādījumus, un sākotnējais lēmums varētu tikt atcelts.
53.
No tā izriet, ka 4.a panta izpratnē “nolēmums, kas jāpieņem lietas izskatīšanā” ir “tiesas nolēmums par personas, kuras nodošana tiek lūgta Eiropas apcietināšanas ordera ietvaros, galīgu notiesāšanu” (
42
). Tiesa šajā kontekstā atgādināja, ka termins “notiesāšana” attiecas gan uz nolēmumu par vainas atzīšanu, gan uz soda vai cita brīvības atņemšanas pasākuma noteikšanu (
43
).
54.
Lietā Zdziaszek Tiesa ir precizējusi, ka jēdzienā “lietas izskatīšana, kurā ir pieņemts nolēmums” ir iekļauta arī turpmāka tiesvedība, kuras rezultātā ir pieņemts spriedums, ar kuru ir piespriests kopējais sods. Šajā gadījumā noteicošais elements ir tieši tas, ka šādā tiesvedībā tiek pieņemts nolēmums, ar ko groza sākotnēji piespriestā soda apmēru, šā nolēmuma autoram šajā ziņā ir bijusi zināma rīcības brīvība (
44
). Jēdziens “lietas izskatīšana, kurā ir pieņemts nolēmums”, interpretējot īpašajā Pamatlēmuma 4.a panta kontekstā, ir vērsts uz procesuālo posmu attiecībā uz lietas izskatīšanu pēc būtības, kas ir noteicoša attiecīgās personas notiesāšanai (
45
).
55.
Iepriekš tekstā analizētie elementi ļauj secināt, ka jēdzienā “lietas izskatīšana, kurā ir pieņemts nolēmums” nav iekļautas turpmākas tiesvedības pēc tās lietas izskatīšanas, kurā ir pieņemts galīgs nolēmums par notiesāšanu, jo šie procesi neskar vainas un soda līmeni.
2.
Par 4.a panta vēsturi
56.
Pamatlēmuma 2009/299 vēsture apstiprina, ka Pamatlēmuma 4.a pants attiecas tikai uz īpašajām tiesībām piedalīties kriminālprocesā, to saprotot kā procesu, kas galīgi nosaka notiesāšanu (vainu un sodu).
57.
Pirmkārt, Pamatlēmums 2009/299, ar kuru ieviests 4.a punkts, nosaka kopīgus noteikumus, lai atzītu un/vai izpildītu tiesu nolēmumus, kuri “pieņemti aizmuguriski” (
46
). Šis instruments ir vajadzīgs, lai nostiprinātu ECPAK paredzētās apsūdzēto tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu, kas it īpaši iekļauj attiecīgās personas “tiesības personiski piedalīties lietas izskatīšanā tiesā” (
47
). Pamatlēmums 2009/299, it īpaši tā 4.a pants, attiecas uz vienu no elementiem, kas iekļauti tiesībās uz lietas taisnīgu izskatīšanu, kuras paredzētas ECPAK 6. pantā, kā izriet no šā punkta priekšmeta un mērķa: apsūdzētās personas tiesības personiski piedalīties lietas izskatīšanā tiesā, kā tās ir interpretējusi ECT (
48
). Ar šo judikatūru sasaucas 4.a pantā norādītie gadījumi (
49
).
58.
Pamatlēmuma 4.a pants kā fakultatīvs pamats EAO neizpildei, kas pats vērsts uz izpildāma sprieduma izpildi, ņemot vērā Pamatlēmuma 2009/299 mērķi un saturu, īpaši aptver garantijas, kuras saistītas ar īpašajām attiecīgās personas tiesībām personiski piedalīties savas krimināllietas izskatīšanā. 4.a panta mērķis nav iekļaut visas procesuālās garantijas, kuras izriet no ECPAK 6. panta (ne pēc analoģijas tās, kuras eventuāli plašākas un kuras izriet no Hartas 47. un 48. panta) kā elementi, kuri var pamatot atteikšanos izpildīt EAO. 4.a pants attiecas tikai uz tām garantijām, kas saistītas ar piedalīšanos krimināllietas izskatīšanā.
59.
Otrkārt, to, ka Pamatlēmuma 4.a panta vienīgais mērķis ir lietas izskatīšana tiesā, kas spriež pēc būtības par notiesājošo spriedumu, apstiprina sagatavošanas darbi. Šā punkta sākotnējais formulējums, kāds izriet no Dalībvalstu ierosmes, kuras rezultātā pieņemts Pamatlēmums 2009/299, kurā ir atsauce uz plašu terminu “tiesvedība”, galu galā tika aizstāts ar precīzāko terminu “lietas izskatīšana” (
50
).
60.
Tas, ka tiesvedībā pēc lietas izskatīšanas, piemēram, nosacītas notiesāšanas atcelšanas, nav notikusi uzklausīšana, izpildāmu spriedumu, kas pieņemts saistībā ar kriminālprocesu, nepadara par spriedumu in absentia vai aizmugurisku spriedumu Pamatlēmuma 4.a panta izpratnē.
3.
Par teleoloģisko interpretāciju
61.
Attiecībā uz teleoloģisko interpretāciju Pamatlēmuma 4.a pants ir jāinterpretē, ņemot vērā tā, kā arī Pamatlēmuma 2009/229 vispārējos mērķus.
62.
Ar Pamatlēmumu 2009/299 ieviesto grozījumu mērķis ir bijis dubults. Tas ir bijis nostiprināt to personu, pret kurām ierosināta krimināllieta, procesuālās tiesības, vienlaikus veicinot tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās, it īpaši, uzlabojot tiesu nolēmumu savstarpēju atzīšanu (
51
).
63.
Attiecībā uz tiesu iestāžu sadarbību no Pamatlēmuma 2009/299 preambulas 3. apsvēruma izriet, ka Savienības likumdevējs ir vēlējies izbeigt situāciju, kas paredzēta Pamatlēmuma sākotnējās redakcijas 5. pantā, saskaņā ar kuru izpildes iestādei bija jāizvērtē, vai garantijas, kas sniegtas attiecībā uz iespēju lūgt lietas atkārtotu izskatīšanu, bija pietiekamas (
52
).
64.
Līdzsvaru starp šo mērķi un mērķi nostiprināt personu procesuālās tiesības it īpaši nodrošina, piemērojot 4.a pantā paredzētās prasības saistībā tikai ar tiem elementiem, kuri attiecas uz pašu krimināllietas būtību, proti, vainu un sodu. Tieši attiecībā uz šiem elementiem pastiprinātā aizsardzība tiek piemērota aizmuguriski pasludināta notiesājoša sprieduma pasludināšanas gadījumā.
65.
Šo prasību paplašināta interpretācija, neattiecinot tikai uz kriminālprocesu Pamatlēmuma 4.a panta izpratnē, varētu izjaukt šo trauslo līdzsvaru, kādu vēlas sasniegt ar Pamatlēmumu, gan kopumā ņemot, gan ar 2009. gada grozījumiem. Šāda pieeja varētu pakļaut izpildes tiesu iestāžu pārbaudei visus sekundāros kriminālprocesa faktus, kas saistīti ar krimināllietu, tostarp arī tad, ja šie fakti attiecas uz laikposmu pēc galīgā lēmuma, pat pirms lietas izskatīšanas sākuma.
66.
Kā norāda iesniedzējtiesa, protams, ir iespējams apgalvot, ka nolēmums par nosacītās notiesāšanas atcelšanu rada būtiskas sekas attiecīgajai personai. Tomēr no praktiskā viedokļa nodošanas pakļaušana tiesībām tikt uzklausītam saistībā ar tiesvedību, kurā pieņemti lēmumi par atcelšanu, kā pamatlietā varētu apgrūtināt Pamatlēmuma sistēmas darbību visos gadījumos, kad notiesātais, vairs neatrodoties notiesāšanas dalībvalsts teritorijā (un neinformējot iestādes par dzīvesvietas maiņu), neievērotu probācijas pasākumus.
67.
Turklāt praktisku iemeslu dēļ var norādīt, ka Savienības tiesības paredz īpašu veidu, lai nodrošinātu to personu, uz kurām attiecas probācijas pasākumi, iespēju pārcelties uz citām dalībvalstīm, vienlaikus ievērojot šos pasākumus (
53
).
C.
Par tiesvedību attiecībā uz nolēmumu par nosacītas notiesāšanas atcelšanu
68.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka jēdziens “lietas izskatīšana, kurā ir pieņemts nolēmums” Pamatlēmuma 4.a panta izpratnē attiecas uz lietas izskatīšanu (pirmajā instancē vai apelācijā), kurā pieņemts izpildāms spriedums, kurā pasludināta notiesāšana (vaina un sods), jo šis spriedums ir brīvības atņemšanas soda pamats, uz kura izpildi attiecas EAO. Šādas interpretācijas rezultāts ir secinājums, ka Pamatlēmuma 4.a pants nav piemērojams tiesvedībai pēc lietas izskatīšanas, kurā pieņemts galīgs nolēmums par notiesāšanu, ja šāda tiesvedība nevar ietekmēt vainas un soda līmeņa noteikšanu.
69.
Ņemot vērā šos elementus, varētu uzskatīt, ka uz nosacītās notiesāšanas atcelšanas nolēmumu, kādu izklāstīja iesniedzējtiesa un izskaidroja Vācijas valdība, Pamatlēmuma 4.a pants neattiecas.
70.
Pirmkārt, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka attiecīgie atcelšanas nolēmumi nav grozījuši ar galīgajiem spriedumiem piespriesto sodu apmēru, kas ir attiecīgā EAO pamats. Vienīgais izpildāmais spriedums, kas ir EAO pamatā, paliek spriedums par notiesāšanu. Atcelšanas nolēmumus nevar skatīt neatkarīgi no spriedumiem, kuros ir ar vainu un sodu saistīti elementi, kas ir galīgi pasludināti un kuru izpilde joprojām notiek (
54
).
71.
Otrkārt, atcelšanas nolēmumi atjauno sodus, kas galīgi noteikti notiesāšanas brīdī, pat ja pēc tam tie ar nosacījumiem ir atlikti. Pēc tam ir veikts to dienu, kas vēl jāizcieš attiecībā pret jau izciesto sodu, aritmētisks aprēķins. Tā rīcības brīvība, kura šajā ziņā ir izsniegšanas dalībvalstij, nav saistīta ar notiesāšanas elementiem – vaina un sods.
72.
Treškārt, šādas atcelšanas tiesvedības priekšmets atšķiras no kriminālprocesa, kurā pieņemts spriedums par vainu un sodu. Atcelšanas tiesvedība, kā arī rīcības brīvība, kāda ir tiesai šajā īpašajā situācijā, attiecas uz nosacītās notiesāšanas noteikumu ievērošanas izvērtējumu, kā arī uz citu papildu noteikumu noteikšanas nozīmi. Šie noteikumi neattiecas uz vainu un sodu, kas galīgi pasludināti kriminālprocesā (
55
).
D.
Par pamattiesību ievērošanu papildus 4.a pantam
73.
Tas, ka tiesvedības pēc kriminālprocesa Pamatlēmuma izpratnē atcelšanas tiesvedības, kādas ir pamatlietā, neiekļaujas šā pamatlēmuma 4.a panta piemērošanas jomā, tomēr neizraisa procesuālo garantiju neesamību šajā posmā.
74.
Lai gan Pamatlēmuma sistēmas pamatā ir savstarpēja uzticība, ir kļuvis aizvien skaidrāks tas, ka tā nav akla uzticēšanās. Uzticība, kas ir savstarpējās atzīšanas pamatā, ir droša konstrukcija, kas balstīta uz līdzvērtīgiem standartiem un dalītu atbildību.
75.
Šajā kontekstā un it īpaši lietās, kuras iesniegtas šajā Tiesā, diskusijas centrā izvirzās izpildes tiesu iestādes loma un it īpaši iespējas, kuras ir tās rīcībā, lai atteiktu EAO izpildi, ja tas rada risku pārkāpt pamattiesības izsniegšanas dalībvalstī. Tomēr būtisko tās pienākumu nozīmi nevar novērtēt par zemu.
76.
Pirmkārt, līdzvērtīgas (bet ne vienādas) aizsardzības prezumpcijas, uz ko balstīta savstarpējā uzticība, juridiskais pamats ir stingrs. Visas dalībvalstis ir ECPAK dalībvalstis, un tām efektīvi jānodrošina visu to garantiju ievērošana, kas no tās izriet, un neatkarīgi no tā, ka kāda īpaša tiesvedība attiecas vai neattiecas uz EAO izpildi.
77.
Šādos apstākļos, lai gan nenotikusi iepriekšēja uzklausīšana saistībā ar nosacītās notiesāšanas atcelšanas tiesvedību nav pamats atteikties izpildīt EAO atbilstīgi Pamatlēmuma 4.a pantam, tas nekādā veidā nenozīmē, ka tiesības tikt uzklausītam nav jāievēro. Šis pienākums attiecas uz pienākumiem, kādi ir izsniegšanas dalībvalstij. Tieši saistībā ar tās pienākumiem procesuālās pamattiesības, tostarp tiesības tikt uzklausītam, jāsaglabā saistībā ar iekšējo procedūru un tiesību aizsardzības līdzekļu īstenošanu.
78.
EAO sistēmas satvarā ar Pamatlēmuma 2009/299 1. panta 2. punktu priekšplānā tiek izvirzīta izsniegšanas dalībvalsts galvenā loma procesuālo tiesību jomā, atbilstīgi kuram ar šo pamatlēmumu “nemaina pienākumu ievērot pamattiesības un tiesību pamatprincipus, kas noteikti Līguma 6. pantā, tostarp personu, pret kurām ierosināta krimināllieta, tiesības uz aizstāvību, un tas neskar nekādus [dalībvalstu] tiesu iestāžu pienākumus šajā sakarā”. Šī tiesību norma, kuras piemērošanas joma ir līdzvērtīga Pamatlēmuma 1. panta 3. punkta piemērošanas jomai, attiecas gan uz izsniegšanas dalībvalsti, gan uz izpildes dalībvalsti (
56
). Tādējādi, lai gan iepriekš minētās tiesību normas nenozīmē, ka jebkurš pamattiesību neievērošanas risks izraisa atteikšanos izpildīt, tās tomēr nodrošina, lai tiktu garantēts, ka pamattiesību aizsardzības līmeni neietekmētu tas, ka attiecīgā persona ir bijusi EAO priekšmets.
79.
Tieši šādā veidā Vācijas tiesībās – kā to paskaidroja Vācijas valdība – garantē tiesības tikt uzklausītam saistībā ar attiecīgo atcelšanas tiesvedību, tostarp pēc nodošanas, ja attiecīgā persona šīs tiesvedības laikā nav tikusi uzklausīta.
80.
Otrkārt, ir svarīgi uzsvērt, ka, lai gan savstarpējā uzticība nozīmē, ka dalībvalstīm jāprezumē, ka citas dalībvalstis ievēro pamattiesības (
57
), tā nav absolūta prezumpcija. Pamatlēmums iekļaujas Savienības tiesību sistēmā kā tiesību Savienībā, kurā tiek ievērotas pamattiesības, kuru pīlārs ir Tiesas judikatūra, kāda it īpaši izriet no lietām Aranyosi un Căldăraru (
58
). Šajā judikatūrā ir atzīts izpildes dalībvalsts pienākums atlikt nolēmumu par nodošanu – pat izbeigt nodošanas tiesvedību – pēc konkrēta un precīza nopietnu un pierādītu pamatu izvērtējuma, kas norāda uz reālu smagu pamattiesību pārkāpumu (
59
). Tomēr šīs lietas faktiskajā un tiesiskajā kontekstā šāda situācija šeit ir tīri hipotētiska (
60
).
81.
Nobeigumā ir nepieciešams atgādināt izpildes iestāžu un izsniegšanas iestāžu komunikācijas nozīmi, kas paredzēta Pamatlēmuma 15. panta 2. punktā. Kā Tiesa vairākkārt ir uzsvērusi, šis noteikums, kas ļauj izpildes tiesu iestādei lūgt papildu informāciju, ir ļoti svarīgs tiesu iestāžu sadarbības elements, kas ir savstarpējās atzīšanas pamatā (
61
). Šādos apstākļos izpildes dalībvalsts tiesai ir iespēja, izmantojot ar šo noteikumu piedāvātos kanālus, iegūt informāciju, pirms atteikt EAO izpildi (
62
).
VI. Secinājumi
82.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa, Nīderlande) prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
Jēdziens “lietas izskatīšana, kurā ir pieņemts nolēmums” Padomes 2002. gada 13. jūnija Pamatlēmuma 2002/584/TI par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm, kas grozīts ar Padomes 2009. gada 26. februāra Pamatlēmuma 2009/299/TI, 4.a panta 1. punkta ievadteikuma izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neietver nosacītas notiesāšanas atcelšanu nosacītas notiesāšanas noteikumu neievērošanas dēļ, ciktāl šāda atcelšana neskar nolēmumu par vainu vai par sodu, kas ir izdotā Eiropas apcietināšanas ordera pamatā.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Teksta 10. punktā pēc sākotnējās elektroniskās publikācijas ir labota pārrakstīšanās kļūda. Datuma “2015. gada 13. jūnijā” vietā ir izlabots “2017. gada 13. jūnijā”.
(
3
)	Padomes 2002. gada 13. jūnija Pamatlēmums par Eiropas apcietināšanas orderi un nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm (OV 2002, L 190, 1. lpp.) ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 2009. gada 26. februāra Pamatlēmumu 2009/299/TI (OV 2009, L 81, 24. lpp.) (turpmāk tekstā – “Pamatlēmums).
(
4
)	Parakstīta 1950. gada 4. novembrī Romā.
(
5
)	Padomes 2009. gada 26. februāra Pamatlēmums, ar ko groza Pamatlēmumus 2002/584/TI, 2005/214/TI, 2006/783/TI, 2008/909/TI un 2008/947/TI, tādējādi stiprinot personu procesuālās tiesības un veicinot savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz aizmuguriskiem nolēmumiem (OV 2009, L 81, 24. lpp.).
(
6
)	Atbilstīgi Vācijas tiesībām tas ir pasākums, kura nosaukums ir “Aussetzung des Strafrestes bei zeitiger Freiheitsstrafe” (atlikušās soda daļas izciešanas apturēšana apcietināšanas gadījumā). Šis pasākums nozīmē nosacītu atbrīvošanu tad, kad viena daļa brīvības atņemšanas soda jau ir izciesta. Skat. arī šo secinājumu 30. punktu.
(
7
)	Spriedums, 2017. gada 10. augusts, Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:629, 85. punkts).
(
8
)	Spriedums, 2017. gada 10. augusts, Tupikas (C‑270/17 PPU, EU:C:2017:628, 81., 90. un 98. punkts).
(
9
)	Spriedums, 2017. gada 17. augusts, Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:629, 90. un 96. punkts).
(
10
)	ECT, 2012. gada 3. aprīlis, Boulois pret Luksemburgu (CE:ECHR:2012:0403JUD003757504, 87. punkts).
(
11
)	Spriedums, 2017. gada 10. augusts, Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:629, 85. punkts).
(
12
)	Spriedums, 2017. gada 10. augusts, Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:629, 85. punkts).
(
13
)	“Aussetzung des Strafrestes bei zeitiger Freiheitsstrafe”.
(
14
)	StGB 57. panta 1. punkts.
(
15
)	StGB 57. panta 2. punkts.
(
16
)	StGB 56.f panta 1. punkts.
(
17
)	StGB 56.f panta 2. punkts.
(
18
)	StPO 453. panta 1. punkta ceturtais teikums.
(
19
)	StPO 453. panta 2. punkta trešais teikums un StPO 311. panta 2. punkts.
(
20
)	StPO 40. panta 1. punkts un 37. panta 1. un 2. punkts, kā arī Zivilprozessordnung (Civilprocesa kodekss) 186. un 188. pants.
(
21
)	Spriedums, 2017. gada 10. augusts, Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:629, 87. punkts).
(
22
)	Šīs garantijas attiecas uz “visu attiecīgo tiesvedību, tostarp uz tiesību aizsardzības līdzekļiem un soda noteikšanu”. Šajā ziņā skat. ECT, 2013. gada 28. novembris, Aleksandr Dementyev pret Krieviju (CE:ECHR:2013:1128JUD004309505, 23. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
23
)	ECT, 2012. gada 3. aprīlis, Boulois pret Luksemburgu (CE:ECHR:2012:0403JUD003757504, 87. punkts).
(
24
)	ECT, 2012. gada 3. aprīlis, Boulois pret Luksemburgu (CE:ECHR:2012:0403JUD003757504, 85. punkts), un ECT, 2009. gada 17. septembris, Enea pret Itāliju (CE:ECHR:2009:0917JUD007491201, 97. punkts).
(
25
)	ECT, 2012. gada 3. aprīlis, Boulois pret Luksemburgu (CE:ECHR:2012:0403JUD003757504, 104. punkts).
(
26
)	ECT, 2003. gada 13. maijs, Montcornet de Caumont pret Franciju (CE:ECHR:2003:0513DEC005929000).
(
27
)	Eiropas Cilvēktiesību komisija, 1990. gada 7. maijs, A. pret Austriju (CE:ECHR:1990:0507DEC001626690, 2. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
28
)	ECT, 1968. gada 27. jūnijs, Neumeister pret Austriju (CE:ECHR:1968:0627JUD000193663, 22. un 23. punkts).
(
29
)	ECT, 2006. gada 6. jūnijs, Szabó pret Zviedriju (CE:ECHR:2006:0627DEC002857803).
(
30
)	Eiropas Cilvēktiesību komisija, 1967. gada 5. oktobris, X pret Vācijas Federatīvo Republiku (CE:ECHR:1967:1005DEC000242865).
(
31
)	ECT, 2005. gada 29. novembris, Uttley pret Apvienoto Karalisti (CE:ECHR:2005:1129DEC003694603); ECT, 2003. gada 10. jūlijs, Grava pret Itāliju (CE:ECHR:2003:0710JUD004352298, 51. punkts); ECT, 2012. gada 23. oktobris, Ciok pret Poliju (CE:ECHR:2012:1023DEC000049810, 33. punkts); ECT, 2008. gada 12. februāris, Kafkaris pret Kipru (CE:ECHR:2008:0212JUD002190604, 142. un nākamie punkti). It īpaši attiecībā uz dažādiem noteikumiem dalībvalstīs attiecībā uz nosacītu atbrīvošanu, kas piemērojami atbilstīgi Pamatlēmumam, ECT, 2012. gada 23. oktobris, Giza pret Poliju (CE:ECHR:2012:1023DEC000199711, 31.–33. punkts).
(
32
)	Skat. ECT, 2013. gada 21. oktobris, Del Río Prada pret Spāniju (CE:ECHR:2013:1021JUD004275009, 85. un nākamie punkti), tostarp minot ECT, 2008. gada 12. februāris, Kafkaris pret Kipru (CE:ECHR:2008:0212JUD002190604, 142. punkts).
(
33
)	ECT, 2010. gada 1. aprīlis, Buijen pret Vāciju (CE:ECHR:2010:0401JUD002780405, 42. punkts, par notiesāto personu nodošanu). Skat. arī ECT, 2009. gada 15. decembris, Gurguchiani pret Spāniju (CE:ECHR:2009:1215JUD001601206, 40., 47. un 48. punkts, par cietumsoda aizstāšanu ar izraidīšanu no valsts teritorijas). Tāpat arī ECT ir atzinusi ECPAK 6. panta 1. punktu par piemērojamu procedūrām, kas noteiktas par izdarītu pārkāpumu soda izpildes laikā un kuru dēļ tiek pagarināts apcietinājuma ilgums (ECT, 2003. gada 9. oktobris, Ezeh un Connors pret Apvienoto Karalisti, CE:ECHR:2003:1009JUD003966598).
(
34
)	Atbilstīgi kuram “ikvienam ir tiesības uz [..] lietas izskatīšanu [..] tiesā, kas izskatīs strīdu par viņa civilajām tiesībām un pienākumiem [..]”.
(
35
)	ECT, 2012. gada 3. aprīlis, Boulois pret Luksemburgu (CE:ECHR:2012:0403JUD003757504, 89. un 101. punkts).
(
36
)	ECT uzsvēra, ka šīs tiesības izriet no 6. panta priekšmeta un mērķa, skatītiem kopā, atsaucoties uz šā panta 3. punkta c), d) un e) apakšpunktu, ar kuriem tiek atzītas “katra apsūdzētā” tiesības “aizstāvēt sevi pašam”, “nopratināt pašam vai panākt liecinieku nopratināšanu” un “uz bezmaksas tulka pakalpojumiem, ja viņš nesaprot tiesā lietoto valodu un nerunā tajā”, “kas nav iedomājams bez viņa klātbūtnes”. Skat. it īpaši ECT, 1985. gada 12. februāris, Colozza pret Itāliju (CE:ECHR:1985:0212JUD000902480, 27. punkts), ECT, 2006. gada 1. marts, Sejdovic pret Itāliju (CE:ECHR:2006:0301JUD005658100, 81. un nākamie punkti).
(
37
)	Skat. ECT, 2014. gada 14. marts, Dilipak un Karakaya pret Turciju (CE:ECHR:2014:0304JUD000794205, 76.–80. punkts), kā arī ECT, 2015. gada 8. oktobris, Aždajić pret Slovēniju (CE:ECHR:2015:1008JUD007187212, 50. punkts).
(
38
)	Spriedums, 2017. gada 10. augusts, Tupikas (C‑270/17 PPU, EU:C:2017:628, 66. un 67. punkts).
(
39
)	Spriedums, 2017. gada 10. augusts, Tupikas (C‑270/17 PPU, EU:C:2017:628, 69. punkts).
(
40
)	Tātad šīs garantijas nevarot piemērot saistībā ar EAO, kas izdots kriminālvajāšanas veikšanai. Šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 29. janvāris, Radu (C‑396/11, EU:C:2013:39, 39. un 40. punkts).
(
41
)	Spriedums, 2017. gada 10. augusts, Tupikas (C‑270/17 PPU, EU:C:2017:628, 71. un 72. punkts).
(
42
)	Spriedums, 2017. gada 10. augusts, Tupikas (C‑270/17 PPU, EU:C:2017:628, 74. punkts).
(
43
)	Spriedums, 2017. gada 10. augusts, Tupikas (C‑270/17 PPU, EU:C:2017:628, 78. punkts, kurā ir atsauce uz ECT spriedumu, 2013. gada 21. oktobris, Del Río Prada pret Spāniju, CE:ECHR:2013:1021JUD004275009, 123. punkts).
(
44
)	Spriedums, 2017. gada 10. augusts, Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:629, 96. punkts).
(
45
)	Šajā ziņā skat. spriedumus, 2017. gada 10. augusts, Tupikas (C‑270/17 PPU, EU:C:2017:628, 87. un 89. punkts), kā arī 2017. gada 10. augusts, Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:629, 98. punkts).
(
46
)	Pamatlēmuma 2009/299 1. panta 3. punkts.
(
47
)	Pamatlēmuma 2009/299 preambulas 8. apsvērums.
(
48
)	Tas izriet arī no Pamatlēmuma 2009/299 nosaukuma “ar ko groza Pamatlēmumus [..], tādējādi stiprinot personu procesuālās tiesības un veicinot savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz aizmuguriskiem nolēmumiem”.
(
49
)	Skat. manus secinājumus lietā Dworzecki (C‑108/16 PPU, EU:C:2016:333, 69. un nākamie punkti, kā arī minētā ECT judikatūra).
(
50
)	Termini “proceedings” (angļu valoda), “procédure” (franču valoda), “proceso” (spāņu valoda), “Verfahren” (vācu valoda), “procedimento” (itāļu valoda) [..] parādās Slovēnijas Republikas, Francijas Republikas, Čehijas Republikas, Zviedrijas Karalistes, Slovākijas Republikas, Apvienotās Karalistes un Vācijas Federatīvās Republikas ierosmē, lai pieņemtu Pamatlēmumu 2008/…/TI par aizmuguriski pieņemtu nolēmumu izpildi un grozījumiem Pamatlēmumā 2002/584/TI par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm, Pamatlēmumā 2005/214/TI par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz finansiālām sankcijām, Pamatlēmumā 2006/783/TI par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu konfiskācijas rīkojumiem un Pamatlēmumā 2008/…/TI par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz spriedumiem krimināllietās, ar kuriem piespriesti brīvības atņemšanas sodi vai ar brīvības atņemšanu saistīti pasākumi, lai tos izpildītu Eiropas Savienībā (OV 2008, C 52, 1. lpp.). Pēc dalībvalstu reakcijas (skat. Padomes dokumentu 6501/08, 21. piezīmi) šie termini tika aizstāti ar daudz šaurāku jēdzienu (attiecīgi ar terminiem “trial”, “procès”, “juicio”, “Verhandlung, processo” [..], kuri parādās Pamatlēmuma 2009/299 tekstā.
(
51
)	Pamatlēmuma 2009/299 preambulas 15. apsvērums un 1. pants. Skat. it īpaši spriedumu, 2015. gada 16. jūlijs, Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
52
)	Šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 26. februāris, Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, 41. punkts).
(
53
)	Padomes 2008. gada 27. novembra Pamatlēmums 2008/947/TI par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu tādiem spriedumiem un probācijas lēmumiem, kuri paredzēti probācijas pasākumu un alternatīvu sankciju uzraudzībai (OV 2008, L 337, 102. lpp.), it īpaši tā preambulas 14. apsvērums un 5. panta 2. punkts.
(
54
)	Kontekstā, kas atšķiras no principa ne bis in idem piemērošanas, skat. 2007. gada 18. jūlija spriedumu Kretzinger (C‑288/05, EU:C:2007:441, 42. punkts), atbilstīgi kuram “brīvības atņemšanas sods, kas ir piespriests nosacīti [..] no brīža, kad notiesājošais spriedums kļūst izpildāms, un pārbaudes laikā minētais sods uzskatāms par tādu, ko “izcieš”[..]”.
(
55
)	Skat. manus secinājumus lietā Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:612, 53., 67. un 68. punkts).
(
56
)	Spriedumi, 2015. gada 16. jūlijs, Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, 53. punkts), un 2013. gada 30. maijs, F (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, 40. punkts).
(
57
)	Šajā ziņā skat. atzinumu 2/13, 2014. gada 18. decembris (EU:C:2014:2454, 191. punkts).
(
58
)	Spriedums, 2016. gada 5. aprīlis (C‑404/15 un C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198). Skat. pēc analoģijas patvēruma tiesību kontekstā spriedumu, 2011. gada 21. decembris, N. S. u.c. (C‑411/10 un C‑493/10, EU:C:2011:865), un nesenāku spriedumu, 2017. gada 16. februāris, C. K. u.c. (C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127).
(
59
)	Šāda iespēja pagaidām ir atzīta tikai attiecībā uz (absolūtām) tiesībām, kas paredzētas Hartas 4. pantā. Skat. arī ECT, 2016. gada 23. maijs, Avotiņš pret Latviju (CE:ECHR:2016:0523JUD001750207, 116. punkts). Par šādas pieejas piemērošanu tiesībām, kuras garantētas ar ECPAK 6. pantu, skat. ģenerāladvokātes E. Šarpstones [E. Sharpston] secinājumus lietā Radu (C‑396/11, EU:C:2012:648).
(
60
)	Jāatgādina, ka, ņemot vērā ECPAK 6. panta 1. punktu, ECT “neizslēdz, ka lēmums par izdošanu izņēmuma kārtā varētu radīt problēmu saistībā ar šo tekstu, gadījumā, kad bēglim esot vai varot tikt liegts aizstāvēt savas tiesības” (1989. gada 7. jūlijs, Soering pret Apvienoto Karalisti CE:ECHR:1989:0707JUD001403888, 113. punkts) (mans izcēlums). ECT ir apstiprinājusi šo pieeju Pamatlēmumam 2010. gada 4. maija nolēmumā Stapleton pret Īriju, (CE:ECHR:2010:0504DEC005658807, 25. punkts) un ir ņēmusi vērā to, ka šajā kontekstā izsniegšanas dalībvalsts ir apņēmusies pildīt ECPAK 6. pantā norādītos pienākumus.
(
61
)	Spriedumi, 2016. gada 5. aprīlis, Aranyosi un Căldăraru (C‑404/15 un C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, 95.–98. punkts); 2016. gada 24. maijs, Dworzecki (C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346, 53. punkts); 2016. gada 1. jūnijs, Bob-Dogi (C‑241/15, EU:C:2016:385, 65.–66. punkts), un 2017. gada 10. augusts, Tupikas (C‑270/17 PPU, EU:C:2017:628, 91. punkts).
(
62
)	Vēl detalizētākam izklāstam skat. manus secinājumus lietā Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:612, 88.–113. punkts).