62016CJ0568
TEISINGUMO TEISMO (penktoji kolegija) SPRENDIMAS
2018 m. kovo 22 d. (
*1
)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Mokėjimo paslaugos – Direktyva 2007/64/EB – 3 straipsnio e ir o punktai – 4 straipsnio 3 punktas – Priedas – 2 punktas – Taikymo sritis – Daugiafunkcių terminalų, leidžiančių išsiimti grynųjų pinigų azartinių lošimų salonuose, eksploatavimas – Nacionalinių institucijų represinės praktikos nuoseklumas – Sumų, gautų vykdant neteisėtą veiklą, konfiskavimas – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija – 17 straipsnis“
Byloje C‑568/16
dėl Amtsgericht Nürtingen (Niurtingeno apylinkės teismas, Vokietija) 2016 m. lapkričio 2 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2016 m. lapkričio 10 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą baudžiamojoje byloje prieš
Faiz Rasool,
dalyvaujant
Rasool Entertainment GmbH,
TEISINGUMO TEISMAS (penktoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas J. L. da Cruz Vilaça (pranešėjas), teisėjai E. Levits, A. Borg Barthet, M. Berger ir F. Biltgen,
generalinis advokatas H. Saugmandsgaard Øe,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–
F. Rasool, atstovaujamo advokatų S. Kauder, R. Steiner ir R. Karpenstein,
–
Rasool Entertainment GmbH, atstovaujamos advokato S. Keck,
–
Belgijos vyriausybės, atstovaujamos M. Jacobs ir L. Van den Broeck, padedamų advokatų P. Vlaemminck, R. Verbeke ir J. Van den Bon,
–
Europos Komisijos, atstovaujamos T. Scharf ir H. Tserepa‑Lacombe,
atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
priima šį
Sprendimą
1
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2007 m. lapkričio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2007/64/EB dėl mokėjimo paslaugų vidaus rinkoje, iš dalies keičiančios direktyvas 97/7/EB, 2002/65/EB, 2005/60/EB ir 2006/48/EB ir panaikinančios Direktyvą 97/5/EB (OL L 319, 2007, p. 1), 3 straipsnio e ir o punktų ir 4 straipsnio 3 punkto, siejamų su šios direktyvos priedo 2 punktu, taip pat Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 17 straipsnio išaiškinimo.
2
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant baudžiamąją bylą, iškeltą Rasool Entertainment GmbH (toliau – RE) vadovui Faiz Rasool už tai, kad šios bendrovės valdomuose lošimų salonuose buvo įrengti daugiafunkciai terminalai, leidžiantys išsiimti grynųjų pinigų, nors neturėta Direktyvą 2007/64 perkeliančiuose Vokietijos teisės aktuose numatyto leidimo teikti mokėjimo paslaugas.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
3
Direktyva 2007/64 nuo 2018 m. sausio 13 d. buvo panaikinta ir pakeista 2015 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2015/2366 dėl mokėjimo paslaugų vidaus rinkoje, kuria iš dalies keičiamos direktyvos 2002/65/EB, 2009/110/EB ir 2013/36/ES bei Reglamentas (ES) Nr. 1093/2010 ir panaikinama Direktyva 2007/64/EB (OL L 337, 2015, p. 35). Tačiau atsižvelgiant į laiką, kada vyko pagrindinėje byloje nagrinėjamos aplinkybės, reikia remtis Direktyva 2007/64. Pastarosios direktyvos 6, 20, 22, 26, 36 ir 54 konstatuojamosiose dalyse buvo nustatyta:
„(6)
<…> netikslinga, kad ši teisinė struktūra būtų visa apimanti. Ji turėtų būti taikoma tik tiems mokėjimo paslaugų teikėjams, kurių pagrindinė veikla yra mokėjimo paslaugų teikimas mokėjimo paslaugų vartotojams. Taip pat netikslinga ją taikyti paslaugoms, kai mokėtojas perduoda lėšas arba jas transportuoja gavėjui tik banknotais ir monetomis arba kai tas perdavimas grindžiamas popieriniu čekiu, popieriniu vekseliu, skoliniu įsipareigojimu arba kitomis priemonėmis, popieriniais pateisinamaisiais dokumentais arba kortelėmis, skirtomis mokėjimo paslaugų teikėjui arba kitai šaliai, siekiant perduoti lėšas gavėjui. <…>
<…>
(20)
Kadangi vartotojai ir įmonės nėra vienodoje padėtyje, nereikia ir vienodo jų apsaugos lygio. Kadangi svarbu užtikrinti vartotojų teises nuostatomis, nuo kurių negalima nukrypti sudarant sutartį, įmonėms ir organizacijoms tikslinga leisti susitarti kitaip. <…>
<…>
(22)
Vartotojai turėtų būti apsaugoti nuo nesąžiningos ir klaidinančios praktikos pagal 2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2005/29/EB dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje (OL L 149, 2005, p. 22), taip pat pagal 2000 m. birželio 8 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2000/31/EB dėl kai kurių informacinės visuomenės paslaugų, ypač elektroninės komercijos, teisinių aspektų vidaus rinkoje (direktyvą dėl elektroninės komercijos) (OL L 178, 2000, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 25 t., p. 399) bei 2002 m. rugsėjo 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2002/65/EB dėl nuotolinės prekybos vartotojams skirtomis finansinėmis paslaugomis (OL L 271, 2002, p. 16; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 4 t., p. 321), iš dalies pakeistą Direktyva 2005/29 <…>
<…>
(26)
Šioje direktyvoje turėtų būtį numatyta vartotojo teisė nemokamai gauti atitinkamą informaciją prieš įsipareigojant mokėjimo paslaugų sutartimi. Vartotojas taip pat turėtų galėti prašyti nemokamai iš anksto pateikti informaciją ir bendrąją sutartį popieriuje bet kuriuo sutartinių santykių metu, kad galėtų palyginti mokėjimo paslaugų teikėjų paslaugas ir jų sąlygas bei iškilus ginčui patikrinti savo sutartines teises ir pareigas. <…>
<…>
(36)
Šioje direktyvoje turėtų būti nustatytos grąžinimo taisyklės, kad būtų užtikrinta vartotojo apsauga tais atvejais, kai įvykdytos mokėjimo operacijos suma yra didesnė už sumą, kurios pagrįstai būtų buvę galima tikėtis. <…>
<…>
(54)
Kadangi būtina peržiūrėti šios direktyvos veiksmingumą ir stebėti, kuriant bendrą mokėjimų rinką, daromą pažangą, turėtų būti reikalaujama, kad po tr[e]jų metų nuo šios direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę Komisija pateiktų ataskaitą. Atsižvelgiant į pasaulinę finansinių paslaugų integraciją ir suderintą vartotojų apsaugą, <…> peržiūros pagrindiniai akcentai turėtų būti poreikis plėsti taikymo sritį įtraukiant ES nepriklausančių valstybių valiutas <…>“
4
Šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Šioje direktyvoje nustatomos taisyklės, pagal kurias valstybės narės nustato šias šešias mokėjimo paslaugų teikėjų kategorijas:
<…>
d)
mokėjimo įstaigos, kaip apibrėžta šioje direktyvoje;
<…>“
5
Minėtos direktyvos 3 straipsnio atitinkamai e ir o punktuose buvo numatyta, kad direktyva netaikoma nei „paslaugoms, kai grynuosius pinigus gavėjas suteikia mokėtojui vykdant dalį mokėjimo operacijos, gavus aiškų mokėjimo paslaugų vartotojo prašymą prieš pat mokėjimo operacijos įvykdymą, mokant už perkamas prekes ar paslaugas“, nei „paslaugoms, susijusioms su grynų[jų] pinigų išėmimu iš bankomatų, kurias teikia paslaugų teikėjai, veikiantys vieno ar daugiau kortelių išdavėjų vardu ir nesantys bendrosios sutarties su vartotoju, paimančiu pinigus iš mokėjimo sąskaitos, šalimi, su sąlyga, kad šie paslaugų teikėjai neteikia kitų priede išvardytų mokėjimo paslaugų“.
6
Tos pačios direktyvos 4 straipsnio 3 punkte buvo nurodyta, kad šioje direktyvoje „mokėjimo paslauga“ – „bet kuri [šios direktyvos] priede išvardyta veiklos rūšis[, kuria užsiimama kaip verslu]“.
7
Direktyvos 2007/64 4 straipsnio 4 punkte nustatyta, kad „mokėjimo įstaiga“ – „juridinis asmuo, kuriam pagal 10 straipsnį buvo išduotas leidimas teikti ir vykdyti mokėjimo paslaugas visoje [Sąjungoje]“.
8
Šios direktyvos 4 straipsnio 14 punkte buvo numatyta, kad „mokėjimo sąskaita“ – „vieno ar kelių mokėjimo paslaugų vartotojų vardu atidaryta sąskaita, naudojama mokėjimo operacijoms vykdyti“.
9
Pagal minėtos direktyvos 10 straipsnio 1 dalį valstybės narės reikalauja, kad mokėjimo įstaigos, ketinančios teikti mokėjimo paslaugas, prieš pradėdamos teikti mokėjimo paslaugas gautų leidimą vykdyti mokėjimo įstaigos veiklą.
10
Pagal Direktyvos 2007/64 priedo 2 punktą prie „mokėjimo paslaugų“ buvo priskiriamos, be kita ko, paslaugos, „kuriomis sudaromos sąlygos grynuosius pinigus išimti iš mokėjimo sąskaitos, ir visos su mokėjimo sąskaitos tvarkymu susijusios operacijos“.
Vokietijos teisė
11
Direktyva 2007/64 į Vokietijos teisę buvo perkelta, be kita ko, 2009 m. birželio 25 d.Gesetz über die Beaufsichtigung von Zahlungsdiensten (Mokėjimo paslaugų priežiūros įstatymas; toliau – Mokėjimo paslaugų priežiūros įstatymas). Pagal šio įstatymo 1 straipsnio 1 dalį „mokėjimo paslaugų teikėjais“ laikomos kredito įstaigos, elektroninių pinigų įstaigos, federalinė valstybė, federalinės žemės, savivaldybės, taip pat Europos Centrinis Bankas, Vokietijos federalinis bankas ir kiti Europos Sąjungos centriniai bankai. Pagal šio 1 straipsnio 1 dalies 5 punktą įmonės, kurios teikia mokėjimo paslaugas užsiimdamos verslu arba tokiu mastu, kokio reikia į komerciją orientuotam verslui, yra mokėjimo paslaugų teikėjos ir tuomet, kai jos nepaminėtos tarp šių išvardytų įstaigų. Šios įmonės laikomos „mokėjimo įstaigomis“.
12
Pagal minėto įstatymo 1 straipsnio 10 dalį paslaugos, kurias teikiant „gavėjas perduoda mokėtojui grynuosius pinigus vykdant mokėjimo operaciją po to, kai gavo aiškų mokėjimo paslaugų naudotojo prašymą prieš pat mokėjimo operacijos įvykdymą, siekiant sumokėti už perkamas prekes ar paslaugas“, nėra mokėjimo paslauga. Direktyvos 2007/64 3 straipsnio o punkte numatyta išimtis, beje, suformuluota vartojant lygiaverčius terminus, figūruoja to paties įstatymo 1 straipsnio 10 dalies 14 punkte.
13
Pagal Mokėjimo paslaugų priežiūros įstatymo 8 straipsnio 1 dalies pirmą sakinį mokėjimo įstaiga privalo gauti rašytinį Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht (Federalinė finansinių paslaugų priežiūros tarnyba, Vokietija) leidimą, kad galėtų teikti mokėjimo paslaugas Vokietijos teritorijoje.
14
Pagal šio įstatymo 31 straipsnio 1 dalį asmeniui, kuris teikia mokėjimo paslaugas neturėdamas 8 straipsnio 1 dalyje numatyto leidimo, gali būti skirtos baudžiamosios sankcijos.
15
Strafgesetzbuch (Baudžiamasis kodeksas) 73 straipsnyje numatyta:
„1.   Jeigu padaryta neteisėta veika ir ją padaręs asmuo ar bendrininkas ką nors gavo siekdamas ją padaryti ar ją darydamas, teismas nurodo tai konfiskuoti. Tai netaikoma, jeigu dėl šios veikos nukentėjusiajam atsirado teisė, kurios įgyvendinimas iš neteisėtą veiką padariusio asmens ar bendrininko atimtų tai, ką jis gavo darydamas šią veiką.
2.   Nurodymas konfiskuoti apima faktiškai gautą naudą. Jis taip pat gali apimti daiktus, kuriuos neteisėtą veiką padaręs asmuo ar bendrininkas įgijo perleisdamas gautą daiktą arba pakeisdamas jį dėl to, kad jis buvo sunaikintas, sugadintas ar jo buvo netekta, arba dėl įgytos teisės.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
16
F. Rasool vadovauja bendrovei RE, kurios veikla – Vokietijoje esančių dviejų lošimų salonų, kuriuose įrengti lošimo automatai, valdymas. Iki 2012 m. pabaigos RE suteikdavo lošimų salonų klientams galimybę naudotis daugiafunkciais terminalais, leidžiančiais išsikeisti banknotus į monetas ir išsiimti grynųjų pinigų naudojant savo banko kortelę ir su jomis susietą Personal Identification Number (PIN kodas), išduotus jų banko.
17
Naudojant šiuos terminalus atliekamų operacijų ir transakcijų valdymą užtikrino bendrovė Telecash, veikianti kaip išorės paslaugų teikėja (toliau – tinklo operatorius). Tinklo operatorius buvo daugiafunkcių terminalų savininkas ir buvo išnuomojęs juos bendrovei RE.
18
Iki 2011 m. gegužės mėn. grynųjų pinigų išėmimo paslaugos teikimo sąlygos buvo tokios. Tinklo operatorius, įvedęs PIN kodą, patikrindavo, ar kliento banko sąskaitoje yra pakankamai pinigų, ir, jeigu taip, leisdavo išsiimti grynųjų pinigų. Tinklo operatorius taip pat užtikrindavo, kad bendrovei RE kiekvieną kartą būtų grąžintos sumos, atitinkančios klientų išsigrynintas sumas. RE negaudavo jokio atlygio už leidimą naudotis daugiafunkciais terminalais ir mokėdavo tinklo operatoriui po 0,13 EUR už transakciją ir fiksuotą mėnesinį 48 EUR atlygį. Galiausiai vienintelė RE veikla buvo aprūpinti daugiafunkcius terminalus grynaisiais pinigais.
19
Pasikeitus nacionalinės teisės aktams, kad galėtų ir toliau teikti pinigų išėmimo paslaugą neturėdama mokėjimo paslaugų teikėjo leidimo, nuo 2011 m. birželio mėn. RE iš dalies pakeitė lošimų salonuose įrengtų daugiafunkcių terminalų veikimo sąlygas taip, kad jie siūlo vadinamąją cash back galimybę. Pagal šią sąlygą klientai galėjo išsiimti pinigų iš daugiafunkcių terminalų tik tuo atveju, jei tuo pat metu užsisakydavo 20 EUR čekį, leidžiantį įmesti monetas į lošimo automatus. Šią sumą ir grynaisiais išduotą sumą iš klientų sąskaitų nurašydavo jų bankas.
20
Manydama, kad ir taip veikdama RE turėjo būti laikoma „mokėjimo įstaiga“, Staatsanwaltschaft Stuttgart (Štutgarto prokuratūra, Vokietija) pradėjo F. Rasool, kaip RE vadovo, baudžiamąjį persekiojimą už tai, kad jis sąmoningai ir neturėdamas leidimo, pažeisdamas Mokėjimo paslaugų priežiūros įstatymo 8 straipsnį, teikė mokėjimo paslaugas. Remdamasi Baudžiamojo kodekso 73 straipsniu, prokuratūra pareikalavo konfiskuoti visas sumas, kurias įvairūs klientų, išsiėmusių pinigus, bankai pervedė bendrovei RE. Ši suma sudarė 1096290 EUR. 2015 m. kovo 11 d. sprendimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas – Amtsgericht Nürtingen (Niurtingeno apylinkės teismas, Vokietija) išteisino F. Rasool nusprendęs, kad jis neteikė mokėjimo paslaugų, kaip jos suprantamos pagal Mokėjimo paslaugų priežiūros įstatymą.
21
Dėl to sprendimo Štutgarto prokuratūra pateikė kasacinį skundą Oberlandesgericht Stuttgart (Štutgarto aukštesnysis apygardos teismas, Vokietija); šis teismas 2016 m. kovo 18 d. sprendimu panaikino 2015 m. kovo 11 d. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimą motyvuodamas, be kita ko, tuo, kad net jeigu daugiafunkcių terminalų eksploatavimas nebuvo pagrindinė RE veikla, ši bendrovė negalėjo nesilaikyti pareigos gauti leidimą pagal Mokėjimo paslaugų priežiūros įstatymo 8 straipsnio 1 dalį. Todėl byla buvo grąžinta prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
22
Šiomis aplinkybėmis tas teismas mano, pirma, kad bendrovės RE vykdomai veiklai taikoma Direktyvos 2007/64 3 straipsnio o punkte numatyta išimtis, be kita ko, dėl to, kad ši bendrovė, viena vertus, nebuvo „bendrosios sutarties su vartotoju, paimančiu pinigus iš mokėjimo sąskaitos, šalimi“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, ir nebuvo sudariusi jokios sutarties su savo klientų, išsiimančių pinigus naudojantis daugiafunkciais terminalais, bankais. Kita vertus, minėtas teismas mano, kad, atrodo, nė vienas su vartotojų apsauga susijęs reikalavimas nepateisina bendrovės RE pareigos gauti leidimą teikti mokėjimo paslaugas, nes vienintelis jos įsikišimas buvo skirtas tam, kad užpildytų daugiafunkcius terminalus grynaisiais pinigais.
23
Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad bet kuriuo atveju bendrovės RE veikla, perėjus prie cash back sistemos, patenka į Direktyvos 2007/64 3 straipsnio e punkto taikymo sritį ir todėl šiai veiklai leidimas nereikalingas.
24
Trečia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo klausia, ar bendrovės RE siūloma paslauga gali būti laikoma „mokėjimo paslauga“, jeigu šios bendrovės paslaugos sudaro sąlygas iš mokėjimo sąskaitos išsiimti grynųjų pinigų, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2007/64 priedo 2 punktą.
25
Šiuo klausimu jis konstatuoja, kad bendrovės RE atliekamas daugiafunkcių terminalų užpildymas grynaisiais pinigais suteikia lošimų salonų klientams realią galimybę išsiimti grynųjų pinigų. Tačiau, kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Direktyvos 2007/64 priedo 2 punkte esantys žodžiai „sudaromos sąlygos“ neapima veiklos, kaip antai nagrinėjamu atveju bendrovės RE vykdomos veiklos, kuri yra tik papildoma, palyginti su banko teikiamomis mokėjimo paslaugomis, t. y. tomis, kurios sudaro sąlygas atidaryti sąskaitą ir naudojant banko kortelę vykdyti su ja operacijas, ir bendrovės, kaip antai tinklo, kuris sujungia daugiafunkcius terminalus su klientų bankų sąskaitomis, operatoriaus, teikiamomis mokėjimo paslaugomis.
26
Tam teismui taip pat kyla klausimas dėl galimybės veiklą, kuria kaltinama RE, laikyti „mokėjimo paslauga“, jeigu tai būtų lošimų salonų klientams neatlygintinai teikiama paslauga. Tokia neatlygintinė paslauga būtų tik papildoma, palyginti su pagrindine RE veikla, t. y. lošimų salonų valdymu, todėl neatitiktų Direktyvos 2007/64 4 straipsnio 3 punkte numatytos sąlygos, kad paslaugų teikėjo veikla turi būti užsiimama kaip verslu.
27
Ketvirta, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar Štutgarto prokuratūros iškelta byla nepažeidžia Teisingumo Teismo jurisprudencijoje suformuotų principų, pagal kuriuos valstybės įsikišimas azartinių lošimų srityje nepateisinamas, jeigu atitinkama valstybė narė nevykdo sistemingos ir nuoseklios politikos, atitinkančios tokį imperatyvų reikalavimą kaip vartotojų apsauga. Be to, šis persekiojimas yra savavališkas, nes baudžiamasis persekiojimas dėl pinigų išėmimo paslaugos, kokią siūlė bendrovė RE, neteisėto teikimo vykdomas labai retai.
28
Galiausiai, penkta, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar, atsižvelgiant į Sąjungos teisėje garantuojamą teisinio saugumo principą, Štutgarto prokuratūra, remdamasi Baudžiamojo kodekso 73 straipsniu, galėjo reikalauti konfiskuoti visas sumas, kurios buvo pervestos lošimų salonų klientams naudojant daugiafunkcius terminalus.
29
Šiomis aplinkybėmis Amtsgericht Nürtingen (Niurtingeno apylinkės teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar [Direktyvos 2007/64] 3 straipsnio o punktą reikia aiškinti taip, kad valstybės licencijuojamoje lošimo salėje teikiama galimybė iš bankomato, kuris kartu yra pinigų keitimo automatas, naudojant [banko] kortelę ir PIN kodą, išsiimti grynųjų pinigų, kai technines banko ir sąskaitos operacijas atlieka išorės paslaugų teikėjas[, kaip antai tinklo operatorius,] ir pinigai klientui išmokami tik po to, kai tinklo operatorius, patikrinęs, ar sąskaitoje yra lėšų, į bankomatą nusiunčia autorizavimo kodą, lošimų salono valdytojas tik pripildo daugiafunkcį pinigų keitimo automatą grynųjų pinigų, o pinigų išsiimančio kliento sąskaitą tvarkantis bankas į lošimų salono valdytojo sąskaitą įskaito išimtą sumą, yra šios direktyvos 3 straipsnio o punkte numatyta veikla ir leidimas ją vykdyti nereikalingas?
2.
Jei pirmajame klausime apibūdinta veikla nėra tokia veikla, kokia numatyta [Direktyvos 2007/64] 3 straipsnio o punkte:
Ar [Direktyvos 2007/64] 3 straipsnio e punktą reikia aiškinti taip, kad pirmajame klausime apibūdinta galimybė naudojant PIN kodą išsiimti grynųjų pinigų yra šioje nuostatoje numatyta veikla, jei išsiimant grynųjų pinigų kartu sugeneruojamas 20 EUR vertės čekis, kurį reikia pateikti lošimų salono prižiūrėtojui tam, kad šis į lošimo automatus įmestų monetų?
Jei pirmajame ir antrajame klausimuose apibūdinta veikla nėra veikla, kuriai pagal 3 straipsnio o ir (arba) e punktus direktyva netaikoma:
3.
a)
Ar [Direktyvos 2007/64] priedo 2 punktą reikia aiškinti taip, kad pirmajame ir antrajame klausimuose apibūdinta lošimų salono valdytojo veikla yra mokėjimo paslauga, kuriai teikti reikalingas leidimas, nors lošimų salono valdytojas netvarko pinigų išsiimančio kliento sąskaitos?
3.
b)
Ar [Direktyvos 2007/64] 4 straipsnio 3 punktą reikia aiškinti taip, kad pirmajame ir antrajame klausimuose apibūdinta lošimų salono valdytojo veikla yra mokėjimo paslauga, kaip ji suprantama pagal šią nuostatą, kai lošimų salono valdytojas šią paslaugą teikia neatlygintinai?
Jei Teisingumo Teismas apibūdintą veiklą laikytų mokėjimo paslauga, kuriai teikti reikalingas leidimas:
4.
Ar Sąjungos teisės aktus ir [Direktyvą 2007/64] reikia aiškinti taip, kad pagal juos tokiomis kaip pagrindinėje byloje nagrinėjamomis aplinkybėmis draudžiama už daugiafunkcio grynųjų pinigų išėmimo terminalo eksploatavimą taikyti baudžiamąją sankciją, jeigu analogiški terminalai be leidimo buvo arba yra eksploatuojami daugelyje valstybės licencijuojamų lošimų salonų ir valstybės licencijuojamų ir iš dalies taip pat valstybės valdomų lošimo namų ir kompetentinga leidimų suteikimo ir priežiūros institucija dėl to nereiškia jokių priekaištų?
Jei į ketvirtąjį klausimą taip pat būtų atsakyta neigiamai:
5.
Ar [Direktyvą 2007/64], Sąjungos teisėje įtvirtintus teisinio saugumo ir teisinio aiškumo principus ir Pagrindinių teisių chartijos 17 straipsnį reikia aiškinti taip, kad tokiomis kaip pagrindinėje byloje nagrinėjamomis aplinkybėmis jiems prieštarauja institucijų ir teismų praktika, pagal kurią reikalaujama, kad valstybės iždui atitektų (konfiskavimas) tos pinigų sumos, kurias lošimų salono valdytojas per tinklo operatoriaus teikiamą paslaugą gavo iš banko klientų, kurie, naudodami banko kortelę ir PIN kodą ir siekdami lošti lošimo automatais, išsiėmė lošimų salono valdytojo pripildytų grynųjų pinigų ir (arba) čekių, nors įskaitytos sumos atitinka tik tas sumas, kurias klientai grynaisiais pinigais ir čekiais lošimo tikslu išsiėmė naudodami šiuos terminalus?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl trečiojo klausimo
30
Trečiuoju klausimu, kurį reikia išnagrinėti pirmiausia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2007/64 4 straipsnio 3 punktas, siejamas su jos priedo 2 punktu, turi būti aiškinamas taip, kad grynųjų pinigų išėmimo paslauga, kurią savo klientams siūlo lošimų salonų valdytojas per šiuose salonuose įrengtus daugiafunkcius terminalus, yra „mokėjimo paslauga“, kaip ji suprantama pagal šią direktyvą, jeigu valdytojas šią paslaugą teikia neatlygintinai, jis neatlieka jokių operacijų su minėtų klientų mokėjimo sąskaitomis, o su tuo susijusi jo veikla apsiriboja tuo, kad suteikiami šie terminalai ir jie pripildomi grynųjų pinigų.
31
Pagal Direktyvos 2007/64 4 straipsnio 3 punktą, siejamą su jos priedo 2 punktu, prie „mokėjimo paslaugų“ priskiriama veikla, kuria užsiimama kaip verslu ir kuria sudaromos sąlygos grynuosius pinigus išimti iš mokėjimo sąskaitos, taip pat visos su mokėjimo sąskaitos tvarkymu susijusios operacijos.
32
Nagrinėjamu atveju, nesant būtinumo nustatyti, ar pagrindinėje byloje aptariama paslauga dėl numanomo jos neatlygintinumo buvo veikla, kuria RE užsiėmė kaip verslu, pažymėtina, kad, kaip nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, ši bendrovė lošimų salonuose tik nuomojo ir įrenginėjo daugiafunkcius terminalus, taip pat pripildydavo juos grynųjų pinigų.
33
Nors šie aktai buvo išankstiniai veiksmai, susiję su operacijomis, atliekamomis su lošimų salonų klientų mokėjimo sąskaitomis, iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad šias operacijas atlikdavo išorės paslaugų teikėjas, būtent tinklo operatorius. Kaip tik pastarasis, atpažinęs šių klientų banko kortelę ir PIN kodą, užtikrindavo ryšį tarp daugiafunkcių terminalų ir kliento banko sąskaitos, taip sudarydamas galimybę išsiimti grynųjų pinigų.
34
Šiomis aplinkybėmis negali būti manoma, kad tokia paslauga, kokią siūlo bendrovė RE per daugiafunkcius terminalus, sudarė sąlygas „grynuosius pinigus išimti iš mokėjimo sąskaitos“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2007/64 priedo 2 punktą. Be to, Teisingumo Teismas neturi jokios informacijos, įrodančios, kad ši bendrovė, teikdama šią paslaugą, būtų vykdžiusi „vis[a]s su mokėjimo sąskaitos tvarkymu susijusi[a]s operacij[a]s“, kaip tai suprantama pagal tą patį punktą.
35
Pirma, šią išvadą patvirtina Direktyvos 2007/64 4 straipsnio 3 punkto ir jos priedo 2 punkto konteksto aiškinimas.
36
Iš šios direktyvos 6 konstatuojamosios dalies matyti, kad visiškas mokėjimo paslaugų srities suderinimas šia direktyva neatliekamas. Pagal šią konstatuojamąją dalį Direktyva 2007/64 turėtų būti taikoma tik tiems mokėjimo paslaugų teikėjams, kurių „pagrindinė veikla“ yra mokėjimo paslaugų teikimas šių paslaugų vartotojams.
37
Su sąlyga, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šiuo klausimu gali atlikti savo vertinimą, iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad pagrindinė RE veikla buvo lošimų salonų valdymas ir su daugiafunkciais terminalais susijusios operacijos šiomis aplinkybėmis buvo tik papildoma paslauga prie minėtos veiklos.
38
Antra, kadangi RE nevykdė jokių operacijų, susijusių su lošimų salonų klientų sąskaitomis, su vartotojų kaip mokėjimo paslaugų adresatų apsauga susiję reikalavimai, kaip matyti iš Direktyvos 2007/64 20, 22, 26, 36 ir 54 konstatuojamųjų dalių, nepateisina to, kad grynųjų pinigų išėmimo paslauga, kaip ta, kurią teikė bendrovė RE, būtų laikoma „mokėjimo paslauga“, kaip ji suprantama pagal šią direktyvą.
39
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 2007/64 4 straipsnio 3 punktas, siejamas su jos priedo 2 punktu, turi būti aiškinamas taip, kad grynųjų pinigų išėmimo paslauga, kurią savo klientams siūlo lošimų salonų valdytojas per šiuose salonuose įrengtus daugiafunkcius terminalus, nėra „mokėjimo paslauga“, kaip ji suprantama pagal šią direktyvą, jeigu valdytojas neatlieka jokių operacijų su minėtų klientų mokėjimo sąskaitomis, o su tuo susijusi jo veikla apsiriboja tuo, kad suteikiami šie terminalai ir jie pripildomi grynųjų pinigų.
Dėl pirmojo, antrojo, ketvirtojo ir penktojo klausimų
40
Atsižvelgiant į atsakymą, pateiktą į trečiąjį klausimą, į pirmąjį, antrąjį, ketvirtąjį ir penktąjį prejudicinius klausimus atsakyti nereikia.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
41
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:
2007 m. lapkričio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2007/64/EB dėl mokėjimo paslaugų vidaus rinkoje, iš dalies keičiančios direktyvas 97/7/EB, 2002/65/EB, 2005/60/EB ir 2006/48/EB ir panaikinančios Direktyvą 97/5/EB, 4 straipsnio 3 punktas, siejamas su jos priedo 2 punktu, turi būti aiškinamas taip, kad grynųjų pinigų išėmimo paslauga, kurią savo klientams siūlo lošimų salonų valdytojas per šiuose salonuose įrengtus daugiafunkcius terminalus, nėra„mokėjimo paslauga“, kaip ji suprantama pagal šią direktyvą, jeigu valdytojas neatlieka jokių operacijų su minėtų klientų mokėjimo sąskaitomis, o su tuo susijusi jo veikla apsiriboja tuo, kad suteikiami šie terminalai ir jie pripildomi grynųjų pinigų.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.