62003CJ0499_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje C‑499/03 P,
dėl 2003 m. lapkričio 25 d. pagal Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo
Peter Biegi Nahrungsmittel GmbH, įsteigta Frankfurte prie Maino (Vokietija),
Commonfood Handelsgesellschaft für Agrar-Produkte mbH, įsteigta Langene (Vokietija),
apeliantės,
atstovaujamos advokatų K. Landry ir L. Harings,
dalyvaujant kitai proceso šaliai
Europos Bendrijų Komisijai, atstovaujamai X. Lewis ir J. Schieferer, nurodžiusiai adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
atsakovei pirmojoje instancijoje,
TEISINGUMO TEISMAS (šeštoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Borg Barthet, teisėjai J.‑P. Puissochet ir J. Malenovský (pranešėjas),
generalinis advokatas L. A. Geelhoed,
kancleris R. Grass,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. rugsėjo 16 d. posėdžiui,
susipažinęs su 2004 m. spalio 14 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį
Sprendimą
Sprendimo motyvai
1. Apeliaciniu skundu Peter Biegi Nahrungsmittel GmbH
ir Commonfood Handelsgesellschaft für Agrar-Produkte mbH
(toliau atitinkamai – Biegi
ir Commonfood, o kartu – apeliantės) prašo panaikinti 2003 m. rugsėjo 17 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą Biegi Nahrungsmittel ir Commonfood prieš Komisiją
(T‑309/01 ir T‑239/02, Rink. p. I‑0000, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo Pirmosios instancijos teismas atmetė Biegi
ieškinį dėl dalinio 2001 m. rugpjūčio 14 d. Komisijos sprendimo C(2001) 2533 (REC 4/00), nustatančio, kad paskesnis nesurinktų importo muitų už paukštienos, kurios kilmės šalis yra Tailandas, importą 1995 m. liepos 13–18 d. ir 1995 m. rugsėjo 4–22 d., įtraukimas į apskaitą yra pateisinamas, panaikinimo ir Commonfood
ieškinį dėl 2002 m. kovo 5 d. Komisijos sprendimo C(2002) (REC 4/01), nustatančio, kad paskesnis nesurinktų importo muitų už paukštienos, kurios kilmės šalis yra Tailandas, importą 1995 m. liepos 24 d., įtraukimas į apskaitą yra pateisinamas (toliau – ginčijami sprendimai), panaikinimo.
Teisinis pagrindas
2. Skundžiamo sprendimo 1 punkte Pirmosios instancijos teismas nustatė:
„1 1994 m. kovo 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 774/94, atidarančio tam tikras Bendrijos tarifines aukštos kokybės jautienos, taip pat kiaulienos, paukštienos, kviečių ir meslino bei sėlenų, išsijų ir kitų liekanų kvotas bei numatančio tokių kvotų administravimą (OL L 91, p. 1), 3 straipsnis nuo (1994 m. sausio 1 d.) įvedė bendrą (15 500) tonų metinę Bendrijos tarifinę kvotą vištienai, kuri klasifikuojama pagal KN kodus 0207 41 10, 0207 41 41 ir 0207 41 71. Šio dydžio kvotai buvo nustatytas 0 % bendrasis muito tarifas. Tokia pati bendra metinė Bendrijos tarifinė kvota buvo išlaikyta 1995 m. rugsėjo 18 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2198/95, iš dalies keičiančio Tarybos reglamentą (EB) Nr. 774/94 (OL L 221, p. 3), kuris, remiantis jo 2 straipsniu, taikomas nuo 1995 m. liepos 1 d., 1 straipsniu.“
3. 1994 m. birželio 22 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1431/94, nustatančio išsamias importo priemonių, numatytų Tarybos reglamente (EB) Nr. 774/94, taikymo paukštienos sektoriuje taisykles (OL L 156, p. 9), kuris, remiantis jo 8 straipsniu, įsigaliojo 1994 m. birželio 26 d., 1 straipsnis nustato:
„Importuojant į Bendriją I priede nurodytų grupių produktus pagal tarifines kvotas, atidarytas pagal Reglamento < ... > Nr. 774/94 3 ir 4 straipsnius, būtina pateikti importo licenciją.
Produktų kiekiai, kuriems taikoma ši tvarka, ir apmokestinimo tarifas kiekvienai grupei nurodyti I priede.“ (Pataisytas vertimas)
4. Reglamento Nr. 1431/94 I priede 5 100 tonų metiniam vištienos, klasifikuojamos pagal KN kodus 0207 41 10, 0207 41 41, 0207 41 71, kurios kilmės šalis yra Tailandas (2 grupė), kiekiui nustatomas 0 % mokestis. Toks pats apmokestinimo tarifas buvo nustatytas 7 100 tonų metiniam vištienos, klasifikuojamos pagal tuos pačius KN kodus, kurios kilmės šalis yra Brazilija (1 grupė), kiekiui ir 3 300 tonų metiniam tos pačios mėsos iš kitų trečiųjų valstybių (3 grupė) kiekiui.
5. 1987 m. liepos 23 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2658/87 dėl tarifų ir statistinės nomenklatūros bei dėl Bendrojo muitų tarifo (OL L 256, p. 1) 1 straipsnis nustatė naują prekių nomenklatūrą (toliau – Kombinuotoji nomenklatūra, arba sutrumpintai – KN). Kombinuotoji nomenklatūra pateikiama šio reglamento I priede, kuriame taip pat nustatyti taikomi muitų tarifai ir kiti būtini duomenys.
6. 1995 m. birželio 13 d. Komisijos reglamentas (EB) Nr. 1359/95 iš dalies pakeitė Reglamento (EEB) Nr. 2658/87 I ir II priedus bei panaikino Reglamentą (EEB) Nr. 802/80 (OL L 142, p. 1). Remiantis Reglamento Nr. 1359/95 3 straipsniu, šis reglamentas įsigaliojo 1995 m. liepos 1 dieną.
7. Taip pakeistoje Kombinuotosios nomenklatūros redakcijoje jos trečios dalies „Tarifų priedai“ III skyriuje „Kvotos“ pateikiamas 7 priedas „PPO tarifinės kvotos, kurias turi atidaryti kompetentingos Bendrijos institucijos“. Šio priedo 18 eilutėje nustatyta:
>lt>4
8. 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302, p. 1, toliau – Muitinės kodeksas), 220 straipsnio 2 dalies b punktas nustato:
„2. < ... > paskesnis įtraukimas į apskaitą neatliekamas, jeigu:
< ... >
b) teisiškai privaloma sumokėti muito suma nebuvo įtraukta į apskaitą dėl muitinės padarytos klaidos, kurios asmuo, privalėjęs sumokėti muitą, negalėjo pagrįstai nustatyti, veikdamas sąžiningai ir laikydamasis visų galiojančių teisės aktų nuostatų, susijusių su muitinės deklaracijos pateikimu“. (Pataisytas vertimas)
9. 1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Tarybos reglamento Nr. 2913/92 įgyvendinimo nuostatas (OL L 253, p. 1), 871 straipsnis numato:
“ < … > kai muitinė yra tos nuomonės, kad Kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkte nurodytos sąlygos yra įvykdytos, arba kai ji abejoja, ar konkrečiam atvejui tiksliai buvo taikyti šios nuostatos kriterijai, tokį atvejį ji perduoda svarstyti Komisijai, kad būtų galima priimti sprendimą taikant procedūrą, nurodytą 872–876 straipsniuose < … > “
10. Šio reglamento 873 straipsnis numato:
„Pasitarusi su ekspertų grupe, sudaryta iš visų valstybių narių atstovų, kurie susitinka Komitete, kad aptartų atitinkamą bylą, Komisija nusprendžia, ar aptariamomis aplinkybėmis reikia atitinkamus muitus įtraukti į apskaitą. < … > “
Bylos aplinkybės
11. Aplinkybės, dėl kurių vyksta šis ginčas, skundžiamo sprendimo 8–18 punktuose pateikiamos taip:
„8 < … > Biegi < … > ir Commonfood < … > – tai tarpusavyje susijusios pagal Vokietijos teisę įsteigtos bendrovės, veikiančios paukštienos prekybos srityje. Ieškovės priskiriamos prie svarbiausių vištienos importuotojų į Vokietiją.
9 1995 m. birželio 29 d. Įsakymu Eilverteiler Zolltarif mit Sonderverteiler (toliau – Eilverteiler ) Vokietijos finansų ministerija pakeitė Vokietijos muito tarifą, be kita ko, nuo 1995 m. liepos 1 d. nustatydama K 4047 tarifinę kvotą (vištiena), kuriai taikomas nulinis muito tarifas. Ši kvota atitinka KN kodus 0207 41 10, 0207 41 41 ir 0207 41 71, nustatytus pirmiau minėtame kodekse. Eilverteiler
nenurodė būtinybės turėti importo licenciją importuojant prekes, patenkančias į šią tarifinę kvotą.
10 Nuo 1995 m. liepos 13 d. iki 18 d. ir nuo 1995 m. rugsėjo 4 d. iki 22 d. Biegi
deklaravo kelių užšaldytų vištų gabalų (KN kodas 0207 41 10), kurių kilmės šalis – Tailandas, siuntų importą. 1995 m. liepos 24 d. Commonfood
deklaravo užšaldytų vištų gabalų, klasifikuojamų pagal tą patį KN kodą, kurių kilmės šalis – Tailandas, kelių siuntų importą. Prie savo muitinės deklaracijų ieškovės nepridėjo importo licencijų.
11 Tačiau, remdamasi Vokietijos muito tarifu, pakeistu Eilverteiler, kompetentinga muitinės įstaiga pasinaudojo minėta Bendrijos tarifine kvota ir atleido ieškoves nuo muitų.
12 1995 m. rugpjūčio mėn. ieškovės, abejodamos 1995 m. liepos mėn. atliktų muitinės procedūrų metu surinktų muitų teisingumu, per savo darbuotoją, atsakingą už importo licencijų tvarkymą, telefonu susisiekė su Federaline finansų ministerija ir Centrine tarifinių kvotų priežiūros tarnyba, siekdamos gauti informacijos apie nagrinėjamų prekių importui taikomus teisės aktus. Ieškovių teigimu, iš pradžių šios institucijos telefonu teigė, kad nustatyti muitai buvo teisingi ir nepateikus importo licencijų prie muitinės deklaracijų. Tuomet ieškovės paprašė raštu patvirtinti šią informaciją.
13 Tačiau Vokietijos muitinės administracijos 1995 m. rugpjūčio 22 d. laišku išsiųstame atsakyme buvo nustatyta, kad, siekiant pasinaudoti kvota, reikia pateikti importo licenciją. Tą pačią dieną Federalinė finansų ministerija atgaline data pakeitė Vokietijos muito tarifą. Pagal šį pakeitimą nuo 1995 m. liepos 1 d., siekiant pasinaudoti tarifine kvota, reikėjo pateikti importo licenciją.
14 Dviem 1996 m. rugpjūčio 12 ir 13 d. sprendimais dėl mokesčio pakeitimo kompetentinga muitinės įstaiga, t. y. Hauptzollamt Bremen-Freihafen, nurodė už Commonfood
importuotas prekes papildomai sumokėti iš viso 222 116,06 Vokietijos markių (DEM) importo muitą (1996 m. rugpjūčio 12 d. sprendimas), o už Biegi
importuotas prekes – iš viso 259 270,23 DEM importo muitą, iš kurių 218 605,64 DEM mokestis buvo nustatytas už 1995 m. liepos mėn. importuotas prekes ir 40 664,59 DEM – už 1995 m. rugsėjo mėn. importuotas prekes (1996 m. rugpjūčio 13 d. sprendimas).
15 Remdamosi tuo, kad veikė sąžiningai, taip pat Vokietijos institucijų klaida ir aplinkybe, kad negalėjo jos nustatyti, ieškovės paprašė neįtraukti importo muitų į apskaitą atgaline data.
16 Kompetentingai muitinės įstaigai atmetus jų prašymus 1997 m. liepos 30 d., ieškovės kreipėsi į Finanzgericht Bremen
(Bremeno finansų teismas) (Vokietija). Kaip matyti iš 1999 m. gruodžio 14 d. teismo posėdžio protokolo, susipažinęs su byla, šis teismas manė, kad tiek, kiek ieškinys buvo susijęs su 1995 m. rugsėjo mėn. Biegi deklaracijomis, jis nėra perspektyvus, nes ši bendrovė minėtu Vokietijos muitinės administracijos 1995 m. rugpjūčio 22 d. raštu buvo tinkamai informuota apie teisingą teisinę padėtį. Todėl Finanzgericht Bremen
rekomendavo Biegi
apsvarstyti galimybę atsiimti savo ieškinio dalį, susijusią su šiomis deklaracijomis. Tačiau 1995 m. liepos mėn. deklaracijų atveju teismas laikėsi preliminarios nuomonės, kad įmanoma pripažinti teisėtų ieškovių lūkesčių apsaugą pagal Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalį, ir pasiūlė kompetentingai muitinės įstaigai patikrinti, ar minėti 1996 m. rugpjūčio 12 ir 13 d. sprendimai dėl mokesčio pakeitimo galėtų būti pakeisti tiek, kiek jie yra susiję su nagrinėjamomis deklaracijomis.
17 Remdamasi Reglamento (EEB) Nr. 2454/93 < … > 871 straipsniu, Vokietijos Federacinė Respublika 2000 m. rugpjūčio 2 d. ir 2001 m. balandžio 17 d. laiškais paprašė Komisijos priimti sprendimą, nustatantį, ar atsisakymas vėliau įtraukti į apskaitą importo muitus ginčuose tarp muitinės administracijos ir Biegi
bei Commonfood
pagal Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktą būtų pateisinamas.
18 Manydama, kad bylos aplinkybės neparodo muitinės įstaigų klaidos, kurios nebūtų galėjęs nustatyti sąžiningai Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto prasme veikiantis asmuo, Komisija 2001 m. rugpjūčio 14 d. (byla T‑309/01) ir 2002 m. kovo 5 d. (byla T‑239/02) priimtais sprendimais < … > nusprendė, kad importo muitai, dėl kurių Vokietijos Federacinė Respublika buvo pateikusi užklausas, turi būti įtraukti į apskaitą.“
Ieškiniai Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
12. Ieškiniais, kurie Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje buvo užregistruoti 2001 m. gruodžio 12 d. ir 2002 m. rugpjūčio 8 d., ieškovės pradėjo bylą dėl ginčijamų sprendimų panaikinimo.
13. Pagrįsdamos savo ieškinius ieškovės pateikė tris pagrindus, susijusius su Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto pažeidimu, proporcingumo pricipo ir gero administravimo bei vienodo požiūrio principų pažeidimu.
14. Skundžiamu sprendimu, sujungęs bylas T‑309/01 ir T‑239/02, Pirmosios instancijos teismas atmetė visus jam pateiktus ieškinius, pripažinęs nepagrįstais visus ieškovių pateiktus ieškinių pagrindus.
15. Dėl pirmojo pagrindo Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 83 punkte nustatė, jog Komisija teisingai nusprendė, kad antra iš kartu taikomų Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkte numatytų sąlygų, susijusi su patyrusių ūkio subjektų negalėjimu nustatyti muitinės įstaigų klaidos, nagrinėjamu atveju nebuvo įgyvendinta ir kad paskesnis importo muitų už nagrinėjamą prekių importą įtraukimas į apskaitą yra pagrįstas.
16. Prieš prieidamas prie šios išvados, Pirmosios instancijos teismas, priminęs atitinkamą teismų praktiką, skundžiamo sprendimo 56 punkte konstatavo, kad neginčytina, jog Vokietijos muitinės įstaigos padarė dvi klaidas, t. y. priėmė neteisingą Eilverteiler versiją ir 1995 m. liepos mėn. muitinės procedūros dėl ieškovių importuotų prekių metu suteikė tarifo lengvatą nepateikus importo licencijos.
17. Kartu Pirmosios instancijos teismas atmetė kitą ieškovių pateiktą teiginį dėl klaidos, kurios esmė ta, kad iki 1995 m. liepos 13 d., t. y. dar pieš nagrinėjamą prekių importą, Centrinės tarifinių kvotų priežiūros tarnybos tarnautojas telefonu suteikė jų darbuotojui Steiner klaidingos informacijos. Skundžiamo sprendimo 58 ir 59 punktuose Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad, nepaisant to, jog ši aplinkybė buvo nurodyta pavėluotai, o jos reikšmingumą ginčija Komisija, šios telefonu gautos informacijos niekaip nepatvirtina bylos dokumentai.
18. Pirmosios instancijos teismas taip pat paneigė taikomų teisės aktų sudėtingumą ir skundžiamo sprendimo 63 punkte pažymėjo, kad iš Reglamento Nr. 1431/94 1 straipsnio aiškiai matyti, jog importuojant prekes pagal nagrinėjamas daugiametes tarifines kvotas turi būti pateikiama importo licencija.
19. Be to, skundžiamo sprendimo 65–67 punktuose Pirmosios instancijos teismas pažymėjo, kad Reglamentas Nr. 1359/95, kuriame yra nauja nuo 1995 m. liepos 1 d. taikoma Kombinuotosios prekių nomenklatūros redakcija, pateikia savo 7 priede Pasaulinės prekybos organizacijos tarifines kvotas, kurias turi atidaryti kompetentingos Bendrijos institucijos, ir kad ten pateikiamos nuorodos į kitus muitų teisės aktus yra tik deklaratyvaus pobūdžio. Taigi Reglamentu Nr. 1359/95 nuo 1995 m. liepos 1 d. nebuvo atidaryta nauja preferencinė tarifinė kvota, kuri tariamai skiriasi nuo Reglamento Nr. 774/94, pakeisto Reglamentu Nr. 2198/95, kvotos.
20. Pirmosios instancijos teismas taip pat atsižvelgė į aplinkybę, kad kompetentingos muitinės įstaigos netvirtino nepadariusios klaidos ir ištaisė ją per labai trumpą laiką, t. y. per mėnesį.
21. Skundžiamo sprendimo 70 ir 71 punktuose Pirmosios instancijos teismas taip pat pažymėjo, kad ieškovės priklauso patyrusių ūkio subjektų kategorijai ir žinojo apie importo licencijos svarbą, siekiant pasinaudoti daugiamete tarifine kvota.
22. Galiausiai, konstatuodamas, kad ieškovės neparodė joms privalomo apdairumo, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 75 punkte nustatė, kad ūkio subjektas, daugiausia veikiantis importo ir eksporto versle bei jau turintis atitinkamos patirties, privalo, remdamasis atitinkamais oficialiais leidiniais, gauti informacijos apie jo veiklai taikomą Bendrijos teisę. Todėl toks ūkio subjektas, apskaičiuodamas taikytiną muito tarifą, negali remtis vien nacionaliniame muito tarife pateikiama informacija. Be to, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 76–81 punktuose teigė, kad ieškovės negali remtis nei paprasčiausia telefonu gauta informacija, nei teigti, kad neturėjo laiko raštu paprašyti kompetentingų institucijų išaiškinti teisinę padėtį.
23. Antrą ieškinių pagrindą Pirmosios instancijos teismas atmetė skundžiamo sprendimo 88 punkte nuspręsdamas, kad nagrinėjamoje byloje neįvykdžius Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto taikymo sąlygų, paskesnis muitų už nagrinėjamus importus įtraukimas į apskaitą savaime negali pažeisti proporcingumo principo.
24. Trečias ieškinių pagrindas Pirmosios instancijos teismo buvo atmestas skundžiamo sprendimo 93 ir 96 punktuose, nusprendus, kad kaltinimas, susijęs su tariamu gero administravimo principo pažeidimu, visiškai nepagrįstas, o kaltinimas dėl vienodo požiūrio principo pažeidimo, atsižvelgiant į ieškovių, siekiant pagrįsti šį kaltinimą, nurodytų situacijų skirtumus, nereikšmingas.
Šalių reikalavimai
25. Biegi
ir Commonfood
Teisingumo Teismo prašo:
– panaikinti skundžiamą sprendimą,
– iš dalies panaikinti 2001 m. rugpjūčio 14 d. Komisijos sprendimą C(2001) 2533 (REC 4/00), t. y. tiek, kiek jame konstatuojama, kad paskesnis 218 605,64 DEM dydžio importo muito įtraukimas į apskaitą yra pagrįstas,
– panaikinti 2002 m. kovo 5 d. Komisijos sprendimą C(2002) 857 (REC 4/01) tiek, kiek jame konstatuojama, kad paskesnis 222 116,06 DEM dydžio importo muito įtraukimas į apskaitą yra pagrįstas,
– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
26. Komisija Teisingumo Teismo prašo:
– atmesti apeliacinį skundą,
– priteisti iš apeliančių bylinėjimosi išlaidas.
Dėl apeliacinio skundo
27. Grįsdamos savo apeliacinį skundą, apeliantės pateikia du skundo pagrindus, susijusius su Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto pažeidimu ir proceso trūkumais.
28. Komisija pirmiausia teigia, kad šie skundo pagrindai nepriimtini. Papildomai ji nurodo, kad jie nėra pagrįsti.
Dėl skundo pagrindo, susijusio su Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto pažeidimu
Šalių argumentai
29. Apeliantės kaltina Pirmosios instancijos teismą, jog jis atmetė ieškinį motyvuodamas tuo, kad jos galėjo nustatyti muitinės įstaigų klaidą, ir taip per daug išplėtė ūkio subjekto apdairumo reikalavimą bei netinkamai įvertino taikytinų teisės aktų sudėtingumą.
30. Apeliančių nuomone, remiantis Teisingumo Teismo praktika, Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktas turi būti aiškinamas atsižvelgiant į šios nuostatos tikslus apsaugoti teisėtus mokesčio mokėtojo lūkesčius, kad visi aspektai, kuriais yra pagrįstas sprendimas dėl muitų išieškojimo arba neišieškojimo išleidus prekes, yra teisingi (2002 m. lapkričio 14 d. Sprendimas Ilumitrónica, C‑251/00, Rink. p. I‑10433, 39 punktas). Nors pagal teismų praktiką klaidos pobūdis vertintinas atsižvelgiant į nagrinėjamų teisės aktų sudėtingumą ir laikotarpį, per kurį institucijos darė klaidą, šis laikotarpis yra paprasčiausias įrodymas, o ne savarankiška sąlyga, leidžianti pripažinti, kad šios klaidos nebuvo įmanoma nustatyti. Nagrinėjamu atveju dvi kompetentingos Vokietijos institucijos klydo nuolat ir daug kartų. Teisės aktų sudėtingumas matomas iš kelių teisės aktų, kurie siejasi tarpusavyje to nedetalizuodami, taikymo, o Europos Bendrijų oficialiojo leidinio skaitymo nepakanka, siekiant nustatyti, kurie teisės aktai turi būti taikomi.
31. Apeliantės tvirtina, kad tuo metu, kai jos priėmė savo sprendimus, Eilverteiler
nenumatė pareigos pateikti importo licenciją ir darė nuorodą į Reglamentą Nr. 1359/95, kurio priedo, susijusio su nagrinėjamomis naujomis PPO tarifinėmis kvotomis, 18 eilutės šeštame stulpelyje nebuvo jokių įrašų, o beveik visų kitų tarifinių kvotų atveju tame pačiame stulpelyje buvo nuoroda, kad šios kvotos taikomos pagal šiuo klausimu priimtų Bendrijos nuostatų sąlygas. Būtent dėl tokios nuorodos 18 eilutėje nebuvimo kompetentingos Vokietijos institucijos ir ieškovės padarė išvadą, kad dvi tarifinės kvotos paukštienai, nustatytos pagal Urugvajaus raundo (1986–1994 m.) daugiašalių derybų metu sudarytus susitarimus, Europos Bendrijos vardu ir pagal jos kompetenciją patvirtintus 1994 m. gruodžio 22 d. Tarybos sprendimu 94/800/EB (OL L 336, p. 1), yra tarifinės kvotos, nepriklausančios nuo importo licencijų pateikimo.
32. Apeliančių nuomone, Pirmosios instancijos teismas, nuspręsdamas, kad beveik dviejų mėnesių laikotarpis, per kurį daugelis aukštų Vokietijos muitinės įstaigų klydo leisdamos teisės aktus, yra trumpas, klaidingai įvertino faktines aplinkybes. Pačios aplinkybės, kad tokios institucijos padarė klaidą, pakanka konstatuoti, jog jos negalėjo nustatyti patyrę ūkio subjektai, juo labiau, kad ji buvo susijusi su naujomis tarifinėmis kvotomis, kurių nereglamentavo ankstesnės Bendrijos nuostatos.
33. Kalbėdamos apie savo apdairumo pareigą, apeliantės teigia, kad būtent jų skirtingoms atsakingoms tarnyboms pakartotinai pateikti klausimai, susiję vien su būtinybe pateikti importo licenciją, lėmė tai, jog muitinės įstaigos ištaisė Eilverteiler
padarytą klaidą. Dėl Pirmosios instancijos teismo tvirtinimo, kad apeliantės turėjo pakankamai laiko raštu kreiptis į Komisiją, jos daro nuorodą į pirmojoje instancijoje pateikto dubliko argumentus. Jos papildo, kad muitinės teisę turi įgyvendinti valstybių narių muitinės įstaigos ir Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalis neturėtų reikšmės, jei įmonės turėtų atsiklausti Komisijos.
34. Komisija mano, kad pirmas skundo pagrindas nepriimtinas, nes iš esmės jame tik pakartojami Pirmosios instancijos teisme pateikti ieškinio pagrindai ir argumentai arba jis susijęs tik su faktinėmis aplinkybėmis. Tiek, kiek apeliaciniame skunde siūlomi įrodymai, kurių Pirmosios instancijos teismas nemanė esant reikalinga nagrinėti, jis susijęs su faktų klausimu, ir todėl iš tikrųjų tik pakartoja ieškinį. Taip pat pakartojami ir apeliacinio skundo argumentai dėl teisės aktų sudėtingumo dėl to, kad muitinės įstaigų klaidos tam tikrais atvejais buvo neįmanoma nustatyti, ir dėl įmonių apdairumo pareigos. Kaltinimas dėl to, kad Pirmosios instancijos teismas klaidingai įvertino faktines aplinkybes, ir todėl nusprendė, kad laikotarpis, per kurį egzistavo klaida, yra trumpas, susijęs su faktinių aplinkybių vertinimu.
35. Komisija papildomai teigia, kad apeliacinio skundo pagrindas dėl Bendrijos teisės pažeidimo nėra pagrįstas. Ji tvirtina, kad sprendimas Ilumitrónica, kuriuo remiasi apeliantės, susijęs su klaida, kurią Turkijos institucijos darė ilgiau nei dvidešimt metų, su sudėtingesne, nesusisteminta teise iki Muitinės kodekso priėmimo. Jis taip pat susijęs su Sutartimi, steigiančia asociaciją tarp Europos ekonominės bendrijos ir Turkijos, kurią 1963 m. rugsėjo 12 d. Ankaroje pasirašė Turkijos Respublika ir Europos ekonominės bendrijos valstybės narės bei Bendrija ir kuri Bendrijos vardu buvo sudaryta, aprobuota ir patvirtinta 1963 m. gruodžio 23 d. Tarybos sprendimu 64/732/EEB (OL 217, 1964, p. 3685), kai nagrinėti šia sutartimi sukurtos Asociacijos tarybos sprendimai nebuvo skelbiami Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje . Tos bylos sudėtingumas negali būti lyginamas su nagrinėjamos bylos sudėtingumu.
36. Komisijos nuomone, visiškai nebuvo įrodyta tai, kad buvo neįmanoma nustatyti klaidos, nes apeliantės neįrodė savo teiginių, jog Vokietijos muitinės įstaigos kelis kartus telefonu patvirtino, kad importo licencijos nėra būtinos. Nagrinėjamu atveju negalima kalbėti apie teisės aktų sudėtingumą, nes, išleidus Reglamentą Nr. 1359/95, susijusį tik su tarifine ir statistine nomenklatūra, negalėjo kilti abejonių dėl daugiau nei metus iki nagrinėjamų importų egzistavusios pareigos pateikti importo licenciją, siekiant pasinaudoti tarifinėmis kvotomis. Šiame reglamente pateikiamos nuorodos į kitus muitinės teisės aktus yra tik deklaratyvios ir tokių nuorodų nebuvimas nelemia to, kad šie teisės aktai nėra taikomi. Vokietijos muitų tarifas yra tik žinynas darbui palengvinti.
Teisingumo Teismo vertinimas
– Dėl pirmo apeliacinio skundo pagrindo priimtinumo
37. Kalbant apie šio skundo pagrindo priimtinumą, pažymėtina, jog, remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, iš EB 225 straipsnio, Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmosios pastraipos ir Teisingumo Teismo procedūros reglamento 112 straipsnio 1 dalies c punkto išplaukia, kad apeliaciniame skunde turi būti tiksliai nurodytos skundžiamos sprendimo, kurį prašoma panaikinti, dalys ir teisiniai argumentai, kuriais paremtas šis prašymas (žr., be kita ko, 2003 m. kovo 6 d. Sprendimo Interporc prieš Komisiją, C‑41/00 P, Rink. p. I‑2125, 15 punktą ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Komisija prieš CAS Succhi di Frutta, C‑496/99 P, Rink. p. I‑0000, 48 punktą).
38. Apeliacinis skundas, kuris tik atkartoja ar pažodžiui atpasakoja Pirmosios instancijos teisme pateiktus ieškinio pagrindus ir argumentus, įskaitant paremtuosius Pirmosios instancijos teismo aiškiai atmestomis aplinkybėmis, neatitinka iš šių nuostatų kylančių pagrindimo reikalavimų (žr., be kita ko, minėtų sprendimų Interporc prieš Komisiją
16 punktą ir Komisija prieš CAS Succhi di Frutta
49 punktą).
39. Vis dėlto, jeigu apeliantas ginčija tai, kaip Pirmosios instancijos teismas išaiškino ar taikė Bendrijos teisę, pirmojoje instancijoje nagrinėti teisės klausimai gali būti iš naujo keliami apeliaciniame procese. Iš tikrųjų, jeigu apeliantas negalėtų grįsti savo skundo Pirmosios instancijos teisme pateiktais ieškinio pagrindais ir argumentais, taip būtų apribota apeliacinio proceso reikšmė (žr., be kita ko, minėtų sprendimų Interporc prieš Komisiją
17 punktą ir Komisija prieš CAS Succhi di Frutta
50 punktą).
40. Antra, pažymėtina, jog iš EB 225 straipsnio ir Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio išplaukia, kad apeliacinis skundas gali būti paduodamas tik teisės klausimais. Todėl, remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, tik Pirmosios instancijos teismas kompetentingas konstatuoti faktines aplinkybes, išskyrus atvejus, kai iš jam pateiktų bylos dokumentų matyti, kad jo konstatavimai yra faktiškai neteisingi, ir vertinti faktines aplinkybes. Taigi faktinių aplinkybių vertinimas, jeigu Pirmosios instancijos teismui pateikti įrodymai nebuvo iškraipyti, nėra teisės klausimas, kurį gali patikrinti Teisingumo Teismas nagrinėdamas apeliacinį skundą (žr., be kita ko, 1994 m. birželio 1 d. Sprendimo Komisija prieš Brazzelli Lualdi ir kt., C‑136/92 P, Rink. p. I‑1981, 47–49 punktus ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Parlamentas prieš Ripa di Meana ir kt., C‑470/00 P, Rink. p. I‑0000, 40 punktą).
41. Tačiau Pirmosios instancijos teismui konstatavus ar įvertinus faktines aplinkybes, remiantis EB 225 straipsniu Teisingumo Teismas yra kompetentingas patikrinti šių faktinių aplinkybių teisinę kvalifikaciją ir teisines išvadas, kurias Pirmosios instancijos teismas padarė jomis remdamasis. Kaip Teisingumo Teismas yra ne kartą nusprendęs, toks kvalifikavimas iš tikrųjų yra teisės klausimas, kurį jis gali patikrinti nagrinėdamas apeliacinį skundą (žr., be kita ko, 1995 m. spalio 19 d. Sprendimo Rendo ir kt. prieš Komisiją, C‑19/93 P, Rink. p. I‑3319, 26 punktą ir minėto sprendimo Parlamentas prieš Ripa di Meana ir kt.
41 punktą).
42. Nagrinėjamoje byloje Biegi
ir Commonfood
teigia, kad, nuspręsdamas, jog apeliantės galėjo nustatyti Vokietijos muitinės įstaigų padarytą klaidą, Pirmosios instancijos teismas pažeidė Bendrijos teisę. Pirmiausia jos kaltina Pirmosi os instancijos teismą tuo, kad taikydamas Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktą taip, kaip jį aiškina Teisingumo Teismas, jis per daug išplėtė atitinkamų ūkio subjekto apdairumo reikalavimą ir netinkamai įvertino taikytinų teisės aktų sudėtingumą.
43. Taigi apeliantės ginčija Pirmosios instancijos teismo atsakymą į klausimą dėl teisinio faktinių aplinkybių vertinimo, ir todėl pateikia Teisingumo Teismo kontrolei teisinį klausimą.
44. Iš to išplaukia, kad pirmas apeliacinio skundo pagrindas yra priimtinas.
– Dėl pirmo apeliacinio skundo pagrindo pagrįstumo
45. Pirmiausia primintina, kad, kaip skundžiamo sprendimo 56 punkte konstatavo Pirmosios instancijos teismas, neginčytina, jog Vokietijos muitinės įstaigos padarė dvi klaidas, t. y. priėmė neteisingą Eilverteiler
versiją ir 1995 m. liepos mėnesio muitinės procedūros dėl ieškovių importuotų prekių metu suteikė tarifo lengvatą nepateikus importo licencijos.
46. Pagal Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktą kompetentingos valdžios institucijos neatlieka paskesnio įtraukimo į apskaitą, jei įvykdomos trys kumuliacinės sąlygos. Pirmiausia muitai turi būti nesurinkti dėl kompetentingų įstaigų klaidos, antra, jų padaryta klaida turi būti tokia, kad jos negalėtų pagrįstai nustatyti sąžiningai veikiantis privalantis sumokėti muitą asmuo ir šis asmuo turi laikytis visų galiojančių teisės aktų nuostatų, susijusių su savo muitinės deklaracijos pateikimu (žr. pagal analogiją 1989 m. liepos 12 d. Sprendimo Binder, 161/88, Rink. p. 2415, 15 ir 16 punktus; 1996 m. gegužės 14 d. Sprendimo Faroe Seafood ir kt., C‑153/94 ir C‑204/94, Rink. p. I‑2465, 83 punktą; 1999 m. gruodžio 9 d. Nutarties CPL Imperial 2 ir Unifrigo prieš Komisiją, C‑299/98 P, Rink. p. I‑8683, 22 punktą ir 2001 m. spalio 11 d. Nutarties William Hinton & Sons, C‑30/00, Rink. p. I‑7511, 68, 69, 71 bei 72 punktus).
47. Dėl antros sąlygos, apie kurią kalbama šiame apeliaciniame procese, pažymėtina, kad, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, galimybė nustatyti kompetentingų muitinės įstaigų klaidą turi būti vertinama atsižvelgiant į jos pobūdį, suinteresuotų ūkio subjektų profesinę patirtį ir jų parodytą apdairumą (minėtų sprendimų Faroe Seafood ir kt.
99 punktas ir Ilumitrónica
54 punktas).
48. Klaidos pobūdis turi būti vertinamas atsižvelgiant į nagrinėjamų teisės aktų sudėtingumą ar, priešingai, jų paprastumą (žr. 1992 m. liepos 16 d. Sprendimo Belovo, C‑187/91, Rink. p. I‑4937, 18 punktą ir minėto sprendimo Faroe Seafood ir kt. 100 punktą) ir į laikotarpį, per kurį valdžios institucijos darė klaidą (žr. 1996 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Foods Import, C‑38/95, Rink. p. I‑6543, 30 punktą ir minėto sprendimo Ilumitrónica
56 punktą).
49. Šios bylos atveju Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 63 punkte atmetė nagrinėjamų teisės aktų sudėtingumą motyvuodamas tuo, kad pasinaudojimo ginčijamomis tarifinėmis kvotomis taisyklės įtvirtintos teisės aktuose dėl šių kvotų atidarymo ir administravimo, t. y. Reglamente Nr. 774/94, iš dalies pakeistame Reglamentu Nr. 2198/95, ir Reglamente Nr. 1431/94, kurio 1 straipsnis aiškiai numato, kad importui į Bendriją pagal šią daugiametę tarifinę kvotą turi būti pateikta importo licencija.
50. Tačiau primintina, kad, priimdama Reglamentą Nr. 1359/95, Komisija paskelbė naują Kombinuotosios prekių nomenklatūros versiją, įsigaliojusią nuo 1995 m. liepos 1 d., kurios 7 priede buvo pateiktas PPO tarifinių kvotų, kurias turi atidaryti kompetentingos Bendrijos institucijos, sąrašas. Šio priedo, pateikto šio sprendimo 7 punkte, 6 stulpelio „Kitos sąlygos“ 18 eilutėje, susijusioje su šioje byloje nagrinėjama Kombinuotąja prekių nomenklatūra, nėra jokių įrašų, o kitų prekių atveju šiame stulpelyje nurodyta, kad „šios kvotos taikymui galioja šiuo klausimu priimtos Bendrijos teisės normos“.
51. Iš to, viena vertus, išplaukia, kad Reglamente Nr. 1359/95 pateikta Kombinuotoji nomenklatūra pirmą kartą nuo 1995 m. liepos 1 d. nurodė PPO tarifines kvotas, kurias turi atidaryti kompetentingos Bendrijos institucijos. Taip pat galėtų atrodyti, kad šis reglamentas, kurio trečioje konstatuojamoje dalyje nurodyta, jog nuo 1995 m. liepos 1 d. reikia taikyti tam tikras tarifų priemones, ypač žemės ūkio produktams, kaip nustatyta pagal Urugvajaus daugiašalių derybų raundą, nuo šios datos atidaro naujas tarifines kvotas, kurios skiriasi nuo tarifinių kvotų, kurios nuo 1994 m. sausio 1 d. buvo atidarytos Reglamentu Nr. 774/94. Be to, prekėms, kurios buvo įvežtos per nagrinėjamas importo operacijas, šios tarifinės kvotos atgaline data nuo 1995 m. liepos 1 d. buvo atidarytos tik 1995 m. rugsėjo 18 d. Reglamentu Nr. 2198/95, t. y. po įvežimo.
52. Kita vertus, nesant jokios nuorodos į pasinaudojimo šiomis kvotomis šioje byloje nagrinėjamų prekių atveju sąlygas naujoje Kombinuotojoje nomenklatūroje, atsižvelgiant į prie kitų prekių pateikiamus duomenis, taip pat galėjo kilti įspūdis, kad šių kvotų taikymui nekeliamos jokios sąlygos.
53. Galiausiai Reglamente Nr. 1359/95 nebuvo jokių nuorodų, kuriomis remdamiesi ūkio subjektai galėjo daryti prielaidą, kad reglamento prieduose pateikiami duomenys yra tik deklaratyvaus pobūdžio.
54. Iš to darytina išvada, kad kalbant apie tikrąją Reglamento Nr. 1359/95 dalių, susijusių su PPO tarifinėmis kvotomis, reikšmę, šis reglamentas buvo daugiaprasmis, ypač toje srityje, kurioje kalbama apie KN kodus 0207 41 10, 0207 41 41 ir 0207 41 71. 7 priedo 6 stulpelio pavadinimo ir įvairių jame pateikiamų duomenų kombinacija sukūrė situaciją, kuri nebuvo pakankamai paprasta, kad jų nagrinėjimas leistų nesunkiai suprasti, jog nuo 1995 m. liepos 1 d. pasinaudojimui tarifinėmis kvotomis minėtų prekių atveju vis dar taikomas Reglamente Nr. 1431/94 nustatytas reikalavimas pateikti importo licenciją. Todėl nagrinėjamu atveju taikytini teisės aktai gali būti objektyviai kvalifikuojami kaip sudėtingi (žr. pvz., minėto sprendimo Ilumitrónica
57 punktą).
55. Toks kvalifikavimas taip pat tiesiogiai išplaukia iš Reglamento Nr. 1359/95 7 priedo, kuris likus tik kelioms dienoms iki nagrinėjamo importo pirmą kartą Kombinuotojoje nomenklatūroje išskyrė PPO tarifines kvotas, turinio. Todėl šioje byloje, siekiant įrodyti, kad nagrinėjamomis prekėmis prekiaujantys ūkio subjektai galėjo nesunkiai nustatyti Eilverteiler klaidą, negalima remtis jų profesine patirtimi. Pažymėtina, kad tokią klaidą padarė aukščiausios Vokietijos muitinės įstaigos, kurios keisdamos įprastą muitų tarifą pagal Reglamentą Nr. 1359/95 nenurodė, jog minėtų kodų prekių importui keliamas importo licencijos reikalavimas. Be to, ši klaida buvo ištaisyta praėjus tik kelioms savaitėms po šio dokumento paskelbimo, kai ūkio subjektai tinkamai kreipėsi į šias tarnybas, siekdami įsitikinti, kad jų importo operacijos yra teisingos. Šiuo atžvilgiu jų negalima kaltinti nepakankamu apdairumu dėl to, kad jie raštu nesikreipė į kompetentingas institucijas prieš atlikdami ginčijamas importo operacijas.
56. Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad Pirmosios instancijos teismas neteisingai darė prielaidą, jog muitinės įstaigų klaida nebuvo tokia, kad jos negalėjo nustatyti apeliantės. Todėl jos teisingai teigė, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą taip kvalifikuodamas faktus, ir dėl to nuspręsdamas, jog šiuo atveju nebuvo įvykdyta antra iš kartu taikomų Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto sąlygų. Dėl to skundžiamas sprendimas naikintinas nesant reikalo nagrinėti kitų apeliančių pateiktų apeliacinio skundo pagrindų.
Dėl bylos esmės
57. Kadangi šioje byloje galima priimti galutinį sprendimą, remiantis Teisingumo Teismo statuto 61 straipsniu reikia išspręsti apeliančių prašymų dėl ginčijamų sprendimų panaikinimo klausimą.
58. Remiantis pirmiau pateiktais argumentais, konstatuotina, kad Komisija neteisingai pagrindė ginčijamus sprendimus dėl paskesnio įtraukimo į apskaitą importo muitų teisiniuose ginčuose tarp apeliančių ir Vokietijos muitinės įstaigų tuo, jog bylos aplinkybės neparodė muitinės įstaigų klaidos, kurios nebūtų galėjęs nustatyti sąžiningai Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto prasme veikiantis asmuo.
59. Iš to išplaukia, kad apeliacinio skundo pagrindą, kuriuo apeliantės teigė, kad buvo pažeistas šis straipsnis, reikia priimti. Todėl reikia panaikinti skundžiamus sprendimus, nesant reikalo nagrinėti kitų apeliacinio skundo pagrindų.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
60. Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Biegi
ir Commonfood
prašė priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas, o pastaroji bylą pralaimėjo, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais Teisingumo Teismas (šeštoji kolegija) nusprendžia:
1. Panaikinti 2003 m. rugsėjo 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Biegi Nahrungsmittel ir Commonfood prieš Komisiją
(T‑309/01 ir T‑239/02).
2. Panaikinti 2001 m. rugpjūčio 14 d. Komisijos sprendimą C(2001) 2533 (REC 4/00) tiek, kiek jame nurodoma atlikti paskesnį Peter Biegi Nahrungsmittel GmbH mokėtino 218 605,64 DEM dydžio importo muito įtraukimą į apskaitą.
3. Panaikinti 2002 m. kovo 5 d. Komisijos sprendimą C(2002) 857 (REC 4/01) tiek, kiek jame nurodoma atlikti paskesnį Commonfood Handelsgesellschaft für Agrar-Produkte mbH
mokėtino 222 116,06 DEM dydžio importo muito įtraukimą į apskaitą.
4. Priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.