62024CC0144
GENERALINIO ADVOKATO
ATHANASIOS RANTOS IŠVADA,
pateikta 2025 m. balandžio 30 d. (
1
)
Byla C‑144/24
Europos Komisija
prieš
Vengriją
„Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Įsisteigimo laisvė – Nacionalinės teisės aktai, kuriuose nustatytos tam tikrų pagrindinių statybinių medžiagų kainos, mažesnės už rinkos kainas – Pareiga mokėti „papildomą gavybos mokestį“, atitinkantį 90 % skirtumo tarp referencinės kainos ir pardavimo kainos – Nacionalinės teisės aktai, kuriuose nustatytas minimalus mineralinių išteklių išgavimo kiekis – Priemonės, darančios poveikį daugiausia kitose valstybėse narėse įsteigtoms bendrovėms – Pateisinimas – Direktyva (ES) 2015/1535 – Informacijos apie techninius reglamentus ir informacinės visuomenės paslaugų taisykles teikimo tvarka – Pranešimo pareiga“
I. Įvadas
1.
Šiuo Vengrijai pareikštu ieškiniu dėl įsipareigojimų neįvykdymo Europos Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad 2021 m. priėmusi nacionalines taisykles, susijusias su papildomo gavybos mokesčio mokėjimu ir minimaliu tam tikrų mineralinių išteklių išgavimo kiekiu, ši valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų, jai tenkančių pagal SESV 49 straipsnį ir Direktyvą (ES) 2015/1535 (
2
).
2.
Konkrečiau kalbant, savo ieškiniu Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad priimdama, viena vertus, nuostatas, susijusias su papildomo gavybos mokesčio mokėjimu ir minimaliu tam tikrų mineralinių išteklių išgavimo kiekiu, išdėstytas atitinkamai Vyriausybės nutarime Nr. 404/2021 dėl papildomo gavybos mokesčio, mokėtino siekiant atgaivinti ekonomiką (toliau – Nutarimas Nr. 404/2021) (
3
), ir Vyriausybės nutarime Nr. 405/2021, kuriuo leidžiama nukrypti nuo 1993 m. Kalnakasybos įstatymo Nr. XLVIII (toliau – Nutarimas Nr. 405/2021; kartu – abu ginčijami nutarimai) (
4
), ir, kita vertus, 2021 m. Įstatymą Nr. CXXXVI, kuriuo iš dalies keičiami tam tikri įstatymai dėl energijos, transporto ir susijusių sričių (toliau – 2021 m. Įstatymas Nr. CXXXVI) (
5
), kuriuo į 1993 m. Kalnakasybos įstatymą Nr. XLVIII įterpti 27/A, 27/B ir 27/C straipsniai (toliau kartu – ginčijamos nuostatos), Vengrija neįvykdė įsipareigojimų, jai tenkančių pagal SESV 49 straipsnį, kuriame įtvirtinta įsisteigimo laisvė, nes šiomis taisyklėmis ribojama kitoje valstybėje narėje įsikūrusių asmenų ar įsisteigusių įmonių galimybė pradėti ar tęsti Vengrijoje veiklą, kuriai taikomos šios taisyklės, ir pagal Direktyvos 2015/1535 5 straipsnio 1 dalį, nes ši valstybė narė nepranešė Komisijai apie įstatymų projektus, kaip reikalaujama pagal šią nuostatą.
II. Teisinis pagrindas
A. Sąjungos teisė
3.
Direktyvos 2015/1535 1 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Šioje direktyvoje taikomos šios terminų apibrėžtys:
a)
„gaminys“ – bet kuris pramonės gaminys, taip pat žemės ūkio ir žuvininkystės produktas;
<…>
c)
„techninė specifikacija“ – dokumente pateikti reikalavimai tokioms gaminio charakteristikoms kaip kokybės lygiai, darbiniai parametrai, sauga ar matmenys, taip pat reikalavimai parduodamo gaminio pavadinimui, terminijai, simboliams, bandymams ir bandymų metodams, pakavimui, žymėjimui ar ženklinimui etiketėmis ir atitikties įvertinimo procedūroms. <…>
<…>
d)
„kiti reikalavimai“ – gaminiui keliami kiti nei techninė specifikacija reikalavimai, kuriais siekiama apsaugoti pirmiausia vartotojus ar aplinką ir kurie turi įtakos į rinką pateikto gaminio būvio ciklui, kaip antai jo naudojimo, perdirbimo, pakartotinio naudojimo ar utilizavimo sąlygos, jeigu jos gali žymiai paveikti gaminio sudėtį, esmines savybes ar jo pardavimą;
<…>
f)
„techninis reglamentas“ – techninės specifikacijos ir kiti reikalavimai arba paslaugų taisyklės, įskaitant atitinkamas administracines nuostatas, kurių būtina laikytis de jure ar de facto parduodant, teikiant paslaugą, steigiant paslaugų verslą arba naudojant valstybėje narėje ar didžiojoje jos dalyje <…>.
De facto techniniais reglamentais laikoma:
<…>
iii)
techninės specifikacijos, kiti reikalavimai arba paslaugų taisyklės, susijusios su fiskalinėmis ar finansinėmis priemonėmis, kurių reikalavimų atitiktis turi įtakos gaminių suvartojimui ar paslaugų naudojimui <…>
g)
„techninio reglamento projektas“ – techninės specifikacijos, kito reikalavimo ar paslaugų taisyklės tekstas, įskaitant administracines nuostatas, parengtas siekiant suteikti dokumentui teisinę galią arba galiausiai jį priimti kaip techninį reglamentą, esantis tokioje parengimo stadijoje, kai dar galima daryti esminius dalinius jo pakeitimus.“
4.
Šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
„1.   <…> valstybės narės nedelsdamos pateikia Komisijai kiekvieno techninio reglamento projektą, išskyrus tuos atvejus, kai jis tik perima visą tarptautinio ar Europos standarto tekstą, kuomet užtenka pateikti informaciją apie atitinkamą standartą; jos taip pat pateikia Komisijai pagrindimą, kodėl būtina priimti tokį techninį reglamentą, jei tos priežastys nėra aiškios iš projekto.
<…>“
B. Vengrijos teisė
1.
Kalnakasybos įstatymas
5.
Kalnakasybos įstatymo, iš dalies pakeisto 2021 m. Įstatymu Nr. CXXXVI (
6
) (toliau – Kalnakasybos įstatymas), 3 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad mineraliniai ir geoterminiai ištekliai gamtiniuose telkiniuose yra valstybės nuosavybė.
6.
Šio įstatymo 27/A straipsnyje nustatyta:
„(1)   Kasyklų priežiūros institucija, vykdydama mineralinių išteklių valdymo įgaliojimus, atidžiai stebi ekonominius procesus, susijusius su mineralinių žaliavų paieška, gavyba, pardavimu ir naudojimu nacionaliniu ekonominiu lygmeniu. Šiomis aplinkybėmis kasyklų priežiūros institucija patikrina, ar yra padėtis, pateisinanti rinkos priežiūros priemonę.
(2)   Jei pagrindinių statybinių medžiagų pramonės kainų indekso mėnesio vertė <…> rodo, kad statybinių medžiagų pramonės kainos padidėjo ne mažiau kaip 5 %, palyginti su tokiu pačiu praėjusių metų laikotarpiu (ne mažiau kaip du kartus per dvylikos mėnesių laikotarpį), šios institucijos vadovas gali nutarimu nustatyti situaciją, pateisinančią rinkos priežiūros priemonę.
<…>
(4)   2 dalyje minėtame nutarime turi būti nurodyta rinkos priežiūros priemonę pateisinančios situacijos trukmė, kuri negali viršyti vienų metų.“
7.
Šio įstatymo 27/B straipsnyje įtvirtinta:
„(1)   Institucijos vadovas nutarimu nurodo kasykloms, įkurtoms žaliavoms ir pagrindinėms statybinėms medžiagoms eksploatuoti ir turinčioms ne mažiau kaip 5000000 m3 išgaunamų mineralinių išteklių,
a)
išsamius reikalavimus dėl minimalaus išgautino mineralinių išteklių kiekio ir su tuo susijusio gavybos grafiko
<…>
situacijos, kuria pateisinama rinkos priežiūros priemonė, laikotarpiui.
<…>
(3)   1 dalyje numatytu atveju kasyklų priežiūros institucija <…>
a)
patvirtina naują techninį gavybos planą arba galiojančio techninio gavybos plano pakeitimą, jei kasyklos operatoriaus gavybos planas atitinka 1 dalyje nurodytame nutarime nustatytus reikalavimus,
b)
savo iniciatyva patikrina galiojantį techninio eksploatavimo planą, skirtą kasykloms, kuriose yra mineralinių išteklių, susijusių su situacija, pateisinančia rinkos priežiūros priemonę <…>
<…>“
8.
Šio įstatymo 27/C straipsnis suformuluotas taip:
„(1)   Susiklosčius situacijai, pateisinančiai rinkos priežiūros priemonę, įmonei, kaip ji suprantama pagal 2 ir 3 dalis, taikomas papildomas gavybos mokestis, kaip jis suprantamas pagal šį straipsnį.
(2)   Papildomu gavybos mokesčiu apmokestinama įmonė, kuri:
a)
privalo mokėti gavybos mokestį <…> ir
b)
vykdo pagrindinę veiklą
ba)
žaliavų ir pagrindinių statybinių medžiagų išgavimo srityje bei
bb)
gaminių, kurie naudojami kaip pagrindinės statybinės medžiagos, gamybos srityje –
ekonominę veiklą, institucijos vadovo apibrėžtą nutarime, ir kuri
c)
pasiekė 3000000000 Vengrijos forintų (HUF) arba didesnę apyvartą – neįskaitant susijusių įmonių – antraisiais mokestiniais metais iki situacijos, pateisinančios rinkos priemonę, nustatytą institucijos vadovo nutarimu. <…>“
2.
Nutarimas Nr. 404/2021
9.
Abu ginčijami nutarimai iš pradžių buvo priimti 2021 m. liepos 9 d. vien COVID‑19 pandemijos laikotarpiui. Tačiau šių nutarimų galiojimas buvo pratęstas dėl karo Ukrainoje, todėl šio ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo pareiškimo dieną jie vis dar galiojo.
10.
Nutarimo Nr. 404/2021 1 straipsnyje nustatyta:
„(1)   <…> [P]apildomas gavybos mokestis taikomas įmonei, kuri:
a)
privalo mokėti gavybos mokestį pagal [Kalnakasybos įstatymo] 20 straipsnio 2 dalies a ir b punktus,
b)
kurios pagrindinė veikla yra:
ba)
dekoratyvinio ir statybinio akmens, klinčių, gipso, kreidos ir skalūno karjerų eksploatavimas (NACE 0811),
bb)
smėlio ir žvyro karjerų eksploatavimas; molio ir kaolino kasyba (NACE 0812),
bc)
cemento gamyba (NACE 2351) arba
bd)
kalkių ir gipso gamyba (NACE 2352),
be)
degto molio plytų, plytelių ir statybinių dirbinių gamyba (NACE 2332),
bf)
keraminių apdailos plytelių gamyba (NACE 2331)
ir kurios
c)
2019 m. grynoji apyvarta – neįskaitant susijusių įmonių <…> – pasiekė arba viršijo 3000000000 HUF.
(2)   Šiuo mokesčiu apmokestinamas asmuo <…>, kuris išgauna arba perdirba kaip pagrindines statybines medžiagas:
a)
rūšiuotą smėlį, kurį jis parduoda už daugiau nei 700 HUF už toną,
b)
rūšiuotą žvyrą, kurį jis parduoda už daugiau nei 900 HUF už toną,
c)
smėlingą rūšiuotą žvyrą, kurį jis parduoda už daugiau nei 700 HUF už toną,
d)
gamtinį smėlingą žvyrą, kurį jis parduoda už daugiau nei 700 HUF už toną,
e)
cementą, kurį jis parduoda už daugiau nei 20000 HUF už toną,
f)
<…>,
– be PVM – kaip papildomą gavybos mokestį privalo mokėti 90 % skirtumo tarp savo faktinės apyvartos ir apyvartos, nustatytos pagal parduotą kiekį ir šioje dalyje nurodytą kainą.
<…>
(3)   Pardavėjas, parduodamas 2 dalyje nurodytus gaminius, jei nėra apmokestinamas papildomu gavybos mokesčiu, turi siekti pagrįstos pelno normos, atsižvelgdamas į 2 ir 2a dalyse nurodytas vertes.
<…>
(6)   Papildomas gavybos mokestis turi būti naudojamas viešiesiems statybos darbams visuomenės sveikatos tikslais finansuoti.
<…>“
3.
Nutarimas Nr. 405/2021
11.
Nutarimo Nr. 405/2021 1 straipsnio 1–3a dalyse nurodyta:
„(1)   Atsižvelgdama į išimtinę koronaviruso sukeltos pandemijos situaciją, kasyklų priežiūros institucija dėl kasyklų, įkurtų siekiant eksploatuoti žaliavas ir pagrindines statybines medžiagas, priima sprendimą, įpareigojantį kasyklos operatorių,
a)
kuris iki šio nutarimo įsigaliojimo gavo techninio eksploatavimo planą gavybai pradėti, pradėti vykdyti gavybą per vienus metus, išgaunant ne mažiau kaip 50 % didžiausio gavybos kiekio, leidžiamo pagal pirmąjį techninio eksploatavimo dėl gavybos planą iki pakeitimo;
b)
kuris iki šio nutarimo įsigaliojimo gavo techninio eksploatavimo planą gavybai pradėti, pradėti vykdyti gavybą per vienus metus, išgaunant ne mažiau kaip 100 % didžiausio gavybos kiekio, leidžiamo pagal pirmąjį techninio eksploatavimo dėl gavybos planą iki pakeitimo.
<…>
(2)   Kasyklos operatorius, pradedantis vykdyti žaliavų ir pagrindinių statybinių medžiagų gavybą, gavęs kasyklų priežiūros institucijos leidimą, gali sumažinti išgavimo kiekį. Kasyklos operatorius gali pateikti prašymą sumažinti išgavimo kiekį ne vėliau kaip 20 mėnesio, einančio po paskutinės vienų metų išgavimo laikotarpio, nustatyto 1 straipsnio 1 dalyje, dienos, dieną.
(2a)   Sumažinti išgavimo kiekį gali būti leidžiama, jei:
a)
kasyklos operatorius susidūrė su force majeure aplinkybėmis arba
b)
yra įtikinama išorinė priežastis, kurios neapima a punktas ir kuri nesusijusi su operatoriaus vykdomos veiklos sritimi <…>.
(3)   Jei gavyba nepradedama vykdyti pagal 1 dalį, išskyrus 3a dalyje numatytus atvejus kasyklų priežiūros institucija panaikina kasyklų operatoriaus kalnakasybos licenciją ir paskiria [Vengrijos nacionalinę turto valdymo įmonę] naująja kalnakasybos licencijos dėl atitinkamos kasyklos turėtoja, kad ji Vengrijos valstybės vardu galėtų naudotis nuosavybės teise.
(3a)   Kasyklų priežiūros institucija nepanaikina kasyklos operatoriaus kalnakasybos licencijos, jeigu jis įrodo, kad yra priežastis, dėl kurios negalima taikyti šios taisyklės, vadovaujantis 2a dalimi.“
III. Ikiteisminė procedūra
12.
Gavusi skundą, Komisija 2022 m. balandžio 6 d. nusiuntė Vengrijai oficialų pranešimą, kuriame nurodė, kad abejoja dėl ginčijamų nuostatų suderinamumo pirmiausia su (
7
) SESV 49 straipsniu ir Direktyvos 2015/1535 5 straipsnio 1 dalimi.
13.
Komisijos teigimu, ginčijamuose nutarimuose, viena vertus, nustatytos už rinkos kainas mažesnės oficialios tam tikrų pagrindinių statybinių medžiagų kainos ir, kita vertus, nustatyta, kad stambiausios šių medžiagų gavybos ar gamybos įmonės – kurias beveik visas kontroliuoja kitose valstybėse narėse įsisteigusios bendrovės – privalo mokėti papildomą gavybos mokestį, atitinkantį 90 % skirtumo tarp oficialios kainos ir šią kainą viršijančios pardavimo kainos. Be to, įmonės, kurioms taikomi šie nutarimai, turi išlaikyti vyriausybės nustatytą minimalų išgavimo kiekį, antraip netektų kalnakasybos licencijos. Savo ruožtu Kalnakasybos įstatymas buvo iš dalies pakeistas siekiant įgalioti kasyklų priežiūros institucijos vadovą imtis panašių priemonių.
14.
2022 m. birželio 13 d. atsakyme Vengrija ginčijo šiame oficialiame pranešime jai pareikštus priekaištus. Pirmiausia, viena vertus, dėl įsisteigimo laisvės tariamo pažeidimo Vengrijos valdžios institucijos teigė, kad papildomas gavybos mokestis yra mokestis, kad ginčijamos nuostatos pateisinamos privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais (
8
) ir kad pagal jas įsisteigimo laisvė apribojama proporcingai, nes abu ginčijami nutarimai – tai laikinos ir išimtinės priemonės. Kita vertus, dėl pranešimo pareigos pagal Direktyvą 2015/1535 neįvykdymo šios institucijos nurodė, kad iš pradžių numatytas pranešimas apie Nutarimą Nr. 404/2021 nebuvo atliktas dėl administracinių priežasčių ir teigė, kad šis nutarimas nereiškia „kitų reikalavimų“, kuriuos apima ši pranešimo pareiga. Be to, jų nuomone, nėra pareigos pranešti apie Kalnakasybos įstatymo 27/A–27/C straipsnius, nes šiose nuostatose nėra konkretaus techninio turinio.
15.
2023 m. sausio 26 d. Komisija nusiuntė Vengrijai pagrįstą nuomonę, kurioje pakartojo oficialiame pranešime išdėstytus argumentus (
9
). Pagal SESV 258 straipsnio pirmą pastraipą ji paragino šią valstybę narę per du mėnesius nuo pagrįstos nuomonės gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta.
16.
2023 m. kovo 30 d. raštu Vengrija atsakė į pagrįstą nuomonę, tvirtindama, kad tariami pažeidimai yra nepagrįsti.
IV. Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai
17.
Toks atsakymas Komisijos netenkino ir ji 2024 m. vasario 23 d. pareiškė šį ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo.
18.
Vengrija pateikė atsiliepimą į ieškinį 2024 m. gegužės 14 d.
19.
Komisija ir Vengrija pateikė dubliką ir tripliką atitinkamai 2024 m. birželio 25 d. ir rugpjūčio 6 d.
20.
Savo ieškiniu Komisija Teisingumo Teismo prašo konstatuoti, kad priimdama ginčijamas nuostatas Vengrija neįvykdė įsipareigojimų, jai tenkančių pagal SESV 49 straipsnį ir Direktyvos 2015/1535 5 straipsnio 1 dalį, ir priteisti iš Vengrijos bylinėjimosi išlaidas.
21.
Vengrija savo ruožtu Teisingumo Teismo prašo atmesti ieškinį kaip nepagrįstą ir priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
V. Analizė
22.
Grįsdama savo ieškinį Komisija nurodo du pagrindus, grindžiamus atitinkamai SESV 49 straipsnio ir Direktyvos 2015/1535 5 straipsnio 1 dalies pažeidimu.
A. Dėl pirmojo pagrindo, grindžiamo SESV 49 straipsnio pažeidimu
23.
Pirmuoju pagrindu Komisija teigia, kad pagal ginčijamus nutarimus ir Kalnakasybos įstatymo 27/A–27/C straipsnius, taikomus tiek atskirai, tiek kartu, ribojama įsisteigimo laisvė, nes kitose valstybėse narėse įsisteigusioms įmonėms trukdoma arba tampa mažiau patrauklu Vengrijoje vykdyti veiklą, kuriai taikomas Nutarimas Nr. 404/2021 (1 skirsnis), ir kad toks ribojimas negali būti pateisinamas Vengrijos nurodytais privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais (2 skirsnis).
1.
Dėl įsisteigimo laisvės ribojimo buvimo
a)
Šalių argumentai
24.
Pirma, savo ieškinyje Komisija išdėsto savo sampratą apie minėtų nuostatų turinį. Visų pirma dėl Nutarimo
Nr. 404/2021 ji pažymi, kad jo 1 straipsnio 2 dalyje nustatytos oficialios penkių pagrindinių statybinių medžiagų (rūšiuoto smėlio, rūšiuoto žvyro, smėlingo žvyro, gamtinio smėlingo žvyro ir cemento) kainos ir nurodyta, kad pardavimo už didesnę nei ši kaina atveju atitinkama įmonė turėtų kaip papildomą gavybos mokestį sumokėti sumą, atitinkančią 90 % skirtumo tarp jos faktinės apyvartos ir apyvartos, nustatytos remiantis parduotu kiekiu ir oficialia kaina. Be to, dėl Nutarimo
Nr. 405/2021 Komisija pažymi, kad pagal šio nutarimo 1 straipsnio 1, 2 ir 2a dalis kasyklų priežiūros institucija reikalauja, kad kasyklų operatoriai pradėtų vykdyti gavybą per vienerius metus ir išgautų arba ne mažiau kaip 50 % didžiausio gavybos kiekio, leistino pagal techninio eksploatavimo planą (kalbant apie planus, gautus iki šio nutarimo įsigaliojimo), arba 100 % šio gavybos kiekio (kalbant apie planus, gautus po šio nutarimo įsigaliojimo). Taikomas minimalus išgavimo kiekis gali būti sumažintas tik gavus šios institucijos leidimą, kasyklos operatoriui susidūrus su force majeure atveju arba dėl kito išorinio privalomojo pagrindo. Šio minimalaus išgavimo kiekio nesilaikantis operatorius netenka kalnakasybos licencijos, kuri suteikiama Magyar Nemzeti Vagyonkezelő Zrt. (Vengrijos nacionalinė turto valdymo įmonė), kad ji naudotųsi nuosavybės teise Vengrijos valstybės vardu. Galiausiai, kalbant apie Kalnakasybos įstatymą, pagal šio įstatymo 27/A–27/C straipsnius kasyklų priežiūros institucijos vadovas susiklosčius situacijai, kuria pateisinama rinkos priežiūros priemonė, įgaliojamas priimti priemones, panašias į numatytas abiejuose ginčijamuose nutarimuose, net pasibaigus krizei ir šių nutarimų galiojimui. Tai, kad šios institucijos vadovas nepriėmė tokių priemonių, nors buvo įvykdytos jų taikymo sąlygos, atsižvelgiant į infliacijos Vengrijoje lygį, galima paaiškinti aplinkybe, kad Vengrijos teisės aktų leidėjas pratęsė iš pradžių COVID‑19 pandemija apribotą šių nutarimų taikymo laikotarpį, siekdamas atsižvelgti į karo Ukrainoje trukmę, todėl nereikėjo taikyti Kalnakasybos įstatyme numatytos lygiagrečios procedūros.
25.
Antra, Komisija pateikia pastabų dėl šių nuostatų taikymo. Ji pirmiausia pabrėžia, kad vykstant ikiteisminei procedūrai Nutarimo Nr. 404/2021 1 straipsnio 2 dalyje nustatytos kainos vis dar buvo mažesnės nei visų joje nurodytų pagrindinių medžiagų rinkos kainos. Ji taip pat konstatavo, kad iš 340 įmonių, veikiančių Vengrijoje šiame nutarime apibrėžtuose sektoriuose, tik keturios turi mokėti papildomą gavybos mokestį ir kad visas pastarąsias įmones, išskyrus vieną, kontroliuoja kitos valstybės narės bendrovė. Tai atitinka 1,2 % visų 340 įmonių, bet šių keturių įmonių dalis pagrindinių statybinių medžiagų rinkoje sudaro apie 25 %. Įmonės, kurioms taikomas šis nutarimas, privalo parduoti savo gaminius pagal jame nustatytą kainą, kuri daug mažesnė už rinkos kainą. Priešingu atveju jos turėtų mokėti gavybos mokestį, atitinkantį 90 % skirtumo tarp šiame nutarime nustatytos kainos ir rinkos kainos. Komisijos teigimu, tai praktiškai neleidžia šioms bendrovėms, kitaip net toms, kurios neturi mokėti papildomo gavybos mokesčio, gauti teisingo pelno, priverčiant jas dirbti nuostolingai. Nutarimas Nr. 405/2021 sustiprina šį poveikį, nes įmonės, kurios privalo mokėti šį mokestį, nenorėdamos netekti kalnakasybos licencijos turi išlaikyti šiame nutarime nurodytą minimalų gamybos lygį, net jei veikia nuostolingai.
26.
Galiausiai, trečia, atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, Komisija daro išvadą, kad abiem ginčijamais nutarimais ir Kalnakasybos įstatymo 27/A–27/C straipsniais, taikomais tiek atskirai, tiek kartu, ribojama įsisteigimo laisvė, o taip yra dėl trijų priežasčių.
27.
Pirma, įmonėms, ketinančioms patekti į Vengrijos rinką, kurių buveinė yra kitoje valstybėje narėje nei Vengrija, šios taisyklės yra rimta kliūtis naudotis įsisteigimo ir veiklos laisve. Iš tikrųjų šios taisyklės apsunkina šių įmonių patekimą į šią rinką, nes jos turi per vienus metus pasiekti Nutarime Nr. 405/2021 nurodytą gamybos lygį, o dėl Nutarimo Nr. 404/2021 tampa sunku ar net neįmanoma gauti pelno.
28.
Antra, įmonėms, jau veikiančioms Vengrijos rinkoje, nustačius naujas sąlygas, susijusias su ekonominės veiklos vykdymu, naudotis įsisteigimo laisve mažiau patrauklu ar net neįmanoma, nes jų pelnas labai apribojamas, ir gali būti, kad jos turi veikti nuostolingai, o tai apsunkina ar net panaikina galimybę investuoti.
29.
Trečia, pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją naudojimasis įsisteigimo laisve iš esmės reiškia ekonominės veiklos vykdytojų laisvę nustatyti priimančiojoje valstybėje narėje vykdytinos ekonominės veiklos pobūdį ir apimtį, taip pat laisvę vėliau šios veiklos apimtį sumažinti (
10
). Tačiau taisyklė, susijusi su minimaliu gamybos lygiu, neleidžia naudotis šiuo įsisteigimo laisvės aspektu.
30.
Galiausiai aptariami teisės aktai lemia netiesioginę diskriminaciją, nes jie su viena išimtimi taikomi įmonėms, kurias kontroliuoja kitose valstybėse narėse įsisteigusios bendrovės. Šiai išvadai neturi įtakos tai, kad palankias sąlygas turinčių ekonominės veiklos vykdytojų kategorijai gali būti priskirtos ir kitose valstybėse narėse įsisteigusios įmonės.
31.
Vengrija savo ruožtu ginčija visus Komisijos argumentus, iš esmės teigdama, kad ginčijami teisės aktai nereiškia nei įsisteigimo laisvės ribojimo, nei akivaizdžios ar paslėptos diskriminacijos formos.
32.
Pirma, savo atsiliepime į ieškinį Vengrija ginčija Komisijos požiūrį, pagal kurį nagrinėjamos visos aptariamos nuostatos ir jų bendras poveikis. Vengrijos teigimu, siekiant nustatyti, ar šios nuostatos reiškia įsisteigimo laisvės ribojimą, jos turi būti nagrinėjamos atskirai, nes negali nei būti taikomos kartu, nei lemti kumuliacinio poveikio. Iš tikrųjų, viena vertus, Nutarimas Nr. 405/2021 susijęs tik su kasyklos operatoriais, kurie šio nutarimo įsigaliojimo dieną dar nebuvo pradėję vykdyti gavybos, o ne operatoriais, kurie jau vykdo gavybą ir pagal šį nutarimą privalo mokėti papildomą gavybos mokestį. Kita vertus, Kalnakasybos įstatyme ir abiejuose ginčijamuose nutarimuose nėra nurodytos lygiagrečios procedūros, nes šiuose nutarimuose įtvirtintos tiesiogiai kasyklos operatoriams taikomos nuostatos, o šio įstatymo 27/A–27/C straipsniuose numatyta tik galimybė nustatyti išimtinio ir laikino pobūdžio taisykles, kurios negali būti vertinamos iš esmės, nes dar nebuvo priimtos. Ji taip pat pabrėžia, kad šie straipsniai buvo priimti siekiant pakeisti šiuose nutarimuose nustatytas taisykles. Įsigaliojus šiems straipsniams šie nutarimai nebuvo panaikinti, nes nepaprastoji situacija tęsiasi.
33.
Antra, Vengrija atmeta visus argumentus, kuriais Komisija grindžia įsisteigimo laisvės ribojimo buvimą, vis dėlto ginčijamas nuostatas nagrinėdama atskirai.
34.
Viena vertus, kalbant apie papildomą gavybos mokestį, nustatytą Nutarime Nr. 404/2021, ši valstybė narė ginčija visus Komisijos nurodytus pagrindus.
35.
Pirma, kiek tai susiję su įmonėmis, ketinančiomis patekti į Vengrijos rinką, į rinką ateinantiems naujiems operatoriams šio mokesčio mokėti nereikia, nes objektyvus apmokestinimo kriterijus yra pagrindinė veikla ir 2019 m. grynoji apyvarta.
36.
Antra, dėl įmonių, jau veikiančių Vengrijos rinkoje, Vengrija teigia, kad papildomas gavybos mokestis yra mokesčių priemonė, kurią taikant mokestinės prievolės klausimas grindžiamas neutraliais ir objektyviais kriterijais, t. y. 2019 m. grynąja apyvarta, veiklos sritimi ir referencine kaina. Taigi įsisteigimo laisvė šiuo atžvilgiu negali būti apribota. Aptariamais teisės aktais, siekiant nustatyti proporcingą mokesčių naštą, mokestinė prievolė susiejama su apyvartos dydžiu, kuris Teisingumo Teismo jurisprudencijoje pripažįstamas neutraliu atskyrimo kriterijumi ir reikšmingu apmokestinamųjų asmenų pajėgumo mokėti mokesčius rodikliu (
11
).
37.
Trečia, kalbant apie netiesioginės diskriminacijos buvimą, tai, kad įmonės, turinčios mokėti papildomą gavybos mokestį, daugiausia yra kitose valstybėse narėse įsisteigusios įmonės, lemia specifinė struktūra, būdinga Vengrijos rinkai, kurioje didžiausios atitinkamame sektoriuje veikiančios įmonės yra užsienio įmonės. Šiuo aspektu ši byla panaši į bylas, kuriose priimti sprendimai Vodafone Magyarország ir Tesco‑Global Áruházak (
12
). Iš tikrųjų Vengrija teigia, kad Nutarimas Nr. 404/2021 susijęs su operatoriais, turinčiais didžiausią įtaką žaliavų ir pagrindinių statybinių medžiagų kainų lygiui arba didžiąją dalį rinkoje, kurie turi pakankamai rinkos galios išlaikyti dirbtinai aukštą parduodamų gaminių kainų lygį.
38.
Kita vertus, dėl taisyklių, kuriomis nustatomas minimalus gamybos lygis, kylančių iš Nutarimo Nr. 405/2021, ši valstybė narė primena, kad nacionalinės teisės aktuose jau buvo nuostatų, skirtų užtikrinti, kad būtų patenkinti valstybės žaliavų poreikiai, ir kad reikalavimai, susiję su minimaliu mineralinių išteklių išgavimo kiekiu bei jų išgavimo grafiku, – tai objektyvios taisyklės, vienodai taikomos visoms įmonėms, kurios dar nepradėjo kasykloje vykdyti gavybos arba kurios turi bent 5000000 m3 išgaunamų mineralinių išteklių. Nors šios taisyklės tikrai yra griežtesnės nei galiojusios anksčiau, vis dėlto jos vienodai taikomos visoms įmonėms. Kalbant apie ekonominės veiklos vykdytojų laisvę nustatyti ar net sumažinti priimančiojoje valstybėje narėje vykdomos veiklos apimtį, Komisijos nurodytas Sprendimas AGET Iraklis susijęs su kitokiomis aplinkybėmis nei susiklosčiusios šioje byloje, todėl negalima juo remiantis daryti bendros išvados, kad valstybės narės negali neviršydamos savo įgaliojimų priimti priemonių, galinčių turėti įtakos įmonių ekonominės veiklos apimčiai. Antraip gali kilti abejonių dėl bet kurios valstybės narės mokesčių priemonės.
39.
Savo dublike Komisija iš esmės teigia, viena vertus, dėl aptariamų nuostatų poveikio analizės, kad ji nepritaria Vengrijos požiūriui, pagal kurį abiejų ginčijamų nutarimų poveikis nėra kumuliacinis. Iš tikrųjų iš Nutarimo Nr. 405/2021 1 straipsnio 2 ir 2a dalių matyti, kad įmonėms, jau vykdančioms gavybos veiklą, nustatyta minimalaus išgavimo pareiga ir jos gali sumažinti šį kiekį tik laikydamosi šiame nutarime nustatytų sąlygų. Kita vertus, dėl netiesioginės diskriminacijos buvimo ji teigia, kad sprendimai Vodafone Magyarország ir Tesco‑Global Áruházak, kuriais remiasi Vengrija, yra susiję su apyvarta grindžiamais progresiniais mokesčiais, o aptariamas papildomas gavybos mokestis nėra nei apyvartos mokestis, nei progresinis mokestis. Taigi priemonės taikymo srities nustatymas, nors ir nėra grindžiamas formaliu skyrimu pagal nacionalinę priklausomybę ar įsisteigimo vietą, aiškiai turi diskriminacinių arba protekcinių požymių, todėl yra nesuderinamas su pagrindinėmis laisvėmis.
40.
Savo triplike Vengrija, viena vertus, dėl abiejų ginčijamų nutarimų kumuliacinio poveikio teigia, kad Komisijos pateiktas 1 straipsnio 2 ir 2a dalių aiškinimas yra klaidingas, nes ši nuostata taikoma kasyklos operatoriams, kurie pradeda vykdyti gavybą. Ji pripažįsta, kad atsižvelgiant į šių nutarimų formuluotę iš esmės neatmestina galimybė, kad rinkoje jau esančiam kasyklos operatoriui, kuris pradeda vykdyti gavybą naujoje kasykloje, būtų taikomi šie nutarimai. Tačiau ši valstybė narė teigia, kad Vengrijos rinkos sąlygomis tai būtų nerealu, nes operatoriai, mokantys papildomą gavybos mokestį, šiuo metu neturėtų kasyklų, kurioms būtų taikomas Nutarimas Nr. 405/2021. Be to, net jei šį mokestį mokantis kasyklos operatorius prašytų leisti statyti naują kasyklą, minimalaus išgavimo kiekio reikalavimas jam būtų taikomas tik dėl šios naujos kasyklos.
41.
Kita vertus, Vengrija į priekaištą atsako, kad papildomas gavybos mokestis yra kintamasis išskaidytas mokestis, nes atsižvelgiant į apyvartos ribą vienos įmonės laikomos apmokestinamomis, o kitos – ne. Darant prielaidą, kad šis mokestis nėra progresinis, į kai kurias išvadas, padarytas sprendimuose Vodafone Magyarország ir Tesco‑Global Áruházakde, būtų galima atsižvelgti nagrinėjant šią bylą, pirmiausia į tai, kad apyvarta yra svarbus apmokestinamojo asmens pajėgumo mokėti mokesčius rodiklis. Kadangi pagal jokį teismo sprendimą šio rodiklio taikymas kintamojo išskaidyto mokesčio atveju neatmetamas, šis rodiklis gali būti laikomas tokio mokesčio baze. Galiausiai į papildomą gavybos mokestį panašus mokestis yra nurodytas Direktyvoje (ES) 2022/2523 (
13
); jis susijęs su operatoriais, kurių apyvarta, apskaičiuojama pagal ketverius mokestinius metus prieš atitinkamus mokestinius metus, viršija tam tikrą metinį lygį.
b)
Vertinimas
42.
Pirmuoju pagrindu Komisija iš esmės teigia, kad Vengrija, priimdama teisės normas, kuriomis ribojama kitoje valstybėje narėje įsisteigusių įmonių galimybė Vengrijoje pradėti arba tęsti veiklą, kuriai taikomos šios normos, t. y. kasybos veiklą, neįvykdė jai pagal SESV 49 straipsnį tenkančių įsipareigojimų.
43.
Konkrečiau kalbant, viena vertus, ginčijamais nutarimais, nustatant atitinkamai pareigą mokėti papildomą gavybos mokestį ir minimalaus išgavimo pareigą, Komisijos teigimu, taikomais tiek atskirai, tiek kartu, pažeidžiamas SESV 49 straipsnis, nes įmonės, turinčios mokėti šį mokestį – kurias beveik visas kontroliuoja kitose valstybėse narėse įsisteigusios bendrovės, – privalo arba parduoti savo gaminius už mažesnę kainą nei rinkos kaina, arba mokėti šį mokestį, o tai, kitaip nei kalbant apie įmones, kurios neprivalo mokėti šio mokesčio, labai sumažina jų pelną arba net verčia jas dirbti nuostolingai; šį poveikį dar labiau sustiprina minimalaus išgavimo pareiga. Kita vertus, pagal Kalnakasybos įstatymo nuostatas kasyklų priežiūros institucijos vadovui iš esmės leidžiama priimti priemones, panašias į numatytas abiejuose nutarimuose, taigi ir riboti įsisteigimo laisvę.
44.
Šiuo klausimu primintina, kad pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją „įsisteigimo laisvės apribojimais“, kaip jie suprantami pagal SESV 49 straipsnį, laikomos visos priemonės, dėl kurių naudotis šia laisve draudžiama, sunku ar mažiau patrauklu (
14
). Be to, įsisteigimo laisvė reiškia pareigą laikytis vienodo požiūrio, pagal kurią draudžiama ne tik tiesioginė diskriminacija dėl bendrovių buveinės, bet ir visos paslėptos diskriminacijos formos, kurios, taikant kitus skyrimo kriterijus, lemia tokį patį rezultatą (
15
).
45.
Atsižvelgiant į šiuos principus, reikia išnagrinėti klausimą, ar, viena vertus, ginčijamais nutarimais ir, kita vertus, Kalnakasybos įstatymo 27/A–27/C straipsniais ribojama įsisteigimo laisvė.
1) Dėl abiejų ginčijamų nutarimų
46.
Pirmiausia reikia patikrinti, ar abu ginčijami nutarimai turi būti vertinami atsižvelgiant į jų bendrą poveikį, kaip teigia Komisija, ar atskirai, kaip teigia Vengrija. Primintina, kad Komisija tvirtina, jog pareigos, susijusios su papildomo gavybos mokesčio mokėjimu ir minimaliu išgavimo kiekiu, „tiek atskirai, tiek kartu“ reiškia įsisteigimo laisvės ribojimą, ir priekaištus šiuo klausimu iš esmės reiškia atsižvelgdama į šių pareigų kumuliacinį poveikį (
16
).
47.
Nors šalys sutaria dėl to, kad abiejų nutarimų taikymo sritys ratione
materiae iš dalies sutampa (būtent kiek tai susiję su mineralinių išteklių gavyba), jų požiūriai skiriasi dėl to, ar pagal šių nutarimų taikymo sritis ratione
personae juos leidžiama kartu taikyti toms pačioms įmonėms. Taigi reikia išnagrinėti klausimą, ar šie nutarimai gali būti taikomi kartu, todėl įmonei, pagal Nutarimą Nr. 404/2021 privalančiai mokėti papildomą gavybos mokestį, gali tekti ir minimalaus išgavimo pareiga pagal Nutarimą Nr. 405/2021.
48.
Šiuo klausimu pirmiausia pažymėtina, kad iš Nutarimo Nr. 405/2021 1 straipsnio 1 dalies a ir b punktų matyti, jog šiame nutarime minimalaus išgavimo pareiga nustatyta tik tiems kasyklos operatoriams, kurie, nors ir turėjo techninį eksploatavimo planą gavybai vykdyti pradėti, šio nutarimo įsigaliojimo dieną dar nebuvo „pradėję“ to daryti. Tačiau šiems naujiems operatoriams iš esmės netaikoma pareiga mokėti papildomą gavybos mokestį, kaip tai suprantama pagal Nutarimą Nr. 404/2021, nes šis nutarimas pagal jo 1 straipsnio 1 dalį skirtas tik įmonėms, atsižvelgiant būtent į jau vykdomą pagrindinę veiklą ir jų 2019 m. apyvartą.
49.
Be to, mano nuomone, šios išvados negali paneigti Komisijos pateiktas argumentas, kad Nutarimo Nr. 405/2021 1 straipsnio 2 ir 2a dalys, kuriose nustatytos sąlygos, susijusios su gavybos apimties mažinimu, yra skirtos „kasyklos operatoriui, vykdančiam gavybą <…>“, taigi ne tik įmonėms, pradedančioms gavybos veiklą. Iš tikrųjų, kaip teigia Vengrija, toks aiškinimas prieštarautų kitoms nuostatoms, t. y. viena vertus, šio nutarimo 1 straipsnio 2 dalies antram sakiniui, kuriame nurodyta, kad „kasyklos operatorius gali pateikti prašymą sumažinti gavybos apimtį“ per terminą, nustatytą šio nutarimo 1 straipsnio 1 dalyje, susijusioje su naujos gavybos „pradėjimu“, ir, kita vertus, šio nutarimo 1 straipsnio 2 daliai, taip pat susijusiai tik su kasyklos operatoriais, kurie pradeda tokią gavybą.
50.
Šiomis aplinkybėmis manau, kad Komisija, kuriai tenka pareiga įrodyti, kad įsipareigojimai neįvykdyti, taigi pateikti Teisingumo Teismui įrodymų, būtinų tam, kad šis galėtų tai patikrinti (
17
), neįvykdė savo pareigos įrodyti, kiek tai susiję su galimybe kartu taikyti abu ginčijamus nutarimus (
18
). Taigi nagrinėjant šį ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo jie turi būti analizuojami atskirai.
i) Dėl pareigos mokėti papildomą gavybos mokestį pagal Nutarimą Nr. 404/2021
51.
Dėl pareigos mokėti papildomą gavybos mokestį pagal
Nutarimą
Nr. 404/2021 Komisija teigia (ir Vengrija tam neprieštarauja), viena vertus, kad šio nutarimo 1 straipsnio 2 dalyje nustatytos kainos visada buvo mažesnės nei visų joje nurodytų pagrindinių medžiagų rinkos kainos ir, kita vertus, kad iš 340 įmonių, veikiančių Vengrijoje atitinkamame sektoriuje, tik keturios atitinka sąlygas, pagal kurias jos privalo mokėti papildomą gavybos mokestį, o tris iš šių keturių įmonių kontroliuoja kitų valstybių narių bendrovės. Be to, šių keturių įmonių dalis šių medžiagų rinkoje sudaro apie 25 %.
52.
Tuo remdamasi Komisija teigia, viena vertus, kad įmonių, turinčių mokėti šį mokestį, pelnas, atsižvelgiant į šių nuostatų poveikį, labai apribojamas ir gali būti, kad jos turi veikti nuostolingai, o tai apsunkina ar net panaikina tiek į Vengrijos rinką ketinančių patekti, tiek joje jau veikiančių įmonių galimybę investuoti. Kita vertus, Nutarimas Nr. 404/2021 lemia netiesioginę diskriminaciją, nes – su viena išimtimi – taikomas įmonėms, kurias kontroliuoja kitose valstybėse narėse įsteigtos bendrovės.
53.
Vengrija atsako, kad įsisteigimo laisvė negali būti ribojama, nes papildomas gavybos mokestis yra mokesčių priemonė, grindžiama neutraliais kriterijais, kaip antai, be kita ko, grynąja apyvarta, ir kad aplinkybę, jog atitinkamas įmones kontroliuoja kitų valstybių narių bendrovės, lemia specifinė Vengrijos rinkos, kurioje didžiausios įmonės yra užsienio įmonės, struktūra; panašiai Teisingumo Teismas pripažino sprendimuose Vodafone Magyarország ir Tesco‑Global Áruházak.
54.
Šiuo klausimu primintina, kad bylose, kuriose priimti šie sprendimai, aptariamas mokestis buvo apyvarta grindžiamas progresinis mokestis (
19
). Tačiau, kaip savo rašytinėse pastabose pažymi Komisija, papildomas gavybos mokestis nėra progresinis mokestis, be to, jis nėra nustatomas remiantis apyvarta, į kurią atsižvelgiama siekiant nustatyti ne šio mokesčio bazę, o paprasčiausiai juo apmokestinamas įmones. Taip pat pažymėtina, kad šis mokestis, 2021 m. nustatytas iš esmės ribotam laikotarpiui, būtent COVID‑19 pandemijos laikotarpiui, yra grindžiamas „fiksuota“ apyvarta, nagrinėjamu atveju – 2019 m. apyvarta, nors šiuo mokesčiu apmokestintos įmonės turėjo ir toliau jį mokėti bent iki šio ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo pareiškimo dienos, t. y. 2024 m. vasario 23 d.
55.
Taigi papildomos gavybos mokestis taikomas ir visada bus taikomas, kol tęsis jo poveikis, visoms šioms keturioms įmonėms, iš kurių tris kontroliuoja kitų valstybių narių bendrovės, net jeigu jų atitinkama apyvarta nebesieks trijų milijardų HUF (apie 9,2 milijono EUR). Priešingai, įmonės, kurių apyvarta bus pasiekusi šią ribą, po 2019 m. neprivalės mokėti šio mokesčio. Komisija teigia (ir Vengrija to neginčija), kad dauguma įmonių, kurios jo nemoka, priklauso Vengrijos fiziniams arba juridiniams asmenims.
56.
Šiuo klausimu manau, kad papildomas gavybos mokestis, atsižvelgiant į šios išvados pirmesniuose dviejuose punktuose nurodytus ypatumus, turėtų būti laikomas netiesiogine diskriminacija, kuri draudžiama pagal SESV 49 straipsnį. Iš tikrųjų Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad privaloma rinkliava, kuri taikoma nustačius iš pirmo žvilgsnio objektyvų diferencijavimo kriterijų, tačiau daugeliu atvejų, atsižvelgiant į jos savybes, sukuria nepalankią padėtį bendrovėms, kurių buveinė kitoje valstybėje narėje ir kurios yra panašioje padėtyje, palyginti su bendrovėmis, kurių buveinė apmokestinimo valstybėje narėje, reiškia tokią diskriminaciją (
20
).
57.
Be to, kadangi šis mokestis atitinka 90 % skirtumo (taigi beveik visą skirtumą) tarp tam tikrų pagrindinių medžiagų pardavimo kainos ir referencinės kainos, kuri, kaip nustatyta, yra mažesnė už rinkos kainą, dėl jo, mano manymu, gali būti mažiau patrauklu arba net neįmanoma naudotis įsisteigimo laisve, nes jis gali trukdyti juo apmokestintoms įmonėms gauti pelno iš investicijų (
21
).
58.
Todėl, mano nuomone, Nutarimo Nr. 404/2021 nuostatos reiškia ir netiesioginę diskriminaciją, ir SESV 49 straipsniu užtikrinamos įsisteigimo laisvės ribojimą.
ii) Dėl minimalaus išgavimo pareigos pagal Nutarimą Nr. 405/2021
59.
Dėl minimalaus išgavimo pareigos pagal Nutarimą Nr. 405/2021 reikia išnagrinėti klausimą, ar, vertinama atskirai, t. y. neatsižvelgiant į poveikį kartu su papildomu gavybos mokesčiu, tokia pareiga gali būti laikoma reiškiančia įsisteigimo laisvės ribojimą.
60.
Mano manymu, nagrinėjamu atveju taip nėra.
61.
Iš tikrųjų pirmiausia pažymėtina, kad, kiek tai susiję su Vengrijos rinkoje veikiančiomis įmonėmis, Komisija kelis kartus aprašo šio nutarimo poveikį, pabrėždama, kad jis reiškia, jog įmonės, kurioms jis taikomas, privalo išlaikyti minimalų išgavimo kiekį, nors verčiamos veikti nuostolingai, vadinasi, turi mokėti papildomą gavybos mokestį. Vis dėlto, kadangi neįrodyta, kad šios abi pareigos kartu tenka tai pačiai įmonei, neatrodo, jog pastaroji aplinkybė patvirtinta.
62.
Be to, kalbant apie įmones, ketinančias pradėti vykdyti kasybos veiklą Vengrijoje, t. y. vieninteles, dėl kurių, mano manymu, aiškiai nustatyta, kad joms taikomas Nutarimas Nr. 405/2021, ši institucija apsiriboja bendro pobūdžio teiginiu, kad aptariamos taisyklės apsunkina patekimą į Vengrijos rinką. Tačiau, nors tiesa, kad šios įmonės turi per vienus metus pasiekti šiame nutarime nurodytą lygį, toks pats reikalavimas taikomas visiems naujiems į rinką ateinantiems operatoriams (tiek nacionaliniams, tiek nenacionaliniams), o taip de facto atmetamas bet koks įsisteigimo laisvės ribojimas. Bet kuriuo atveju pažymėtina, kad Komisija nepateikė jokių įrodymų, leidžiančių nustatyti, kad dauguma bendrovių, kurioms tenka minimalaus išgavimo pareiga, yra kitų valstybių narių bendrovės.
63.
Galiausiai Komisija remiasi Sprendimu AGET Iraklis, kuris, kadangi liečia laisvę sumažinti įmonės vykdomos veiklos apimtį priimančiojoje valstybėje narėje, mano manymu, daugiausia susijęs su įmonėmis, kurios jau veikia tokios valstybės narės rinkoje. Be to, šis sprendimas priimtas ypatingomis aplinkybėmis, nes buvo susijęs su nacionalinės teisės aktais, pagal kuriuos administracinei institucijai suteikiama teisė, įvertinus darbo rinkos sąlygas, įmonės situaciją ir valstybės ekonominius interesus, neleisti vykdyti kolektyvinių atleidimų iš darbo Graikijos įmonėje, kontroliuojamoje Prancūzijos tarptautinės grupės. Tačiau negalima neatsižvelgti į tai, kad Nutarimas Nr. 405/2021 priimtas esant visiškai kitokiam reglamentavimo kontekstui, nes juo tik iš dalies pakeičiamas įstatymas, kuriame jau buvo nuostatų, skirtų užtikrinti Vengrijos žaliavų poreikių tenkinimą. Antraip gali kilti abejonių dėl bet kurios mokesčių priemonės, priklausančios išimtinei valstybės narės kompetencijai, kaip antai mineralinių išteklių – kurie, būdami natūraliuose telkiniuose, priklauso išimtinei valstybės nuosavybei – valdymo, nes ji gali lemti mažesnį naudojimosi įsisteigimo laisve patrauklumą.
64.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, mano nuomone, Komisija neįrodė, kodėl minimalaus išgavimo pareiga reiškia įsisteigimo laisvės ribojimą, kaip jis suprantamas pagal SESV 49 straipsnį.
2) Dėl Kalnakasybos įstatymo 27/A–27/C straipsnių
65.
Galiausiai, dėl Kalnakasybos įstatymo 27/A–27/C straipsnių pažymėtina, kad Komisija apsiriboja teiginiu, kad juose nustatytos į ginčijamuose nutarimuose nurodytas priemones „panašios priemonės“.
66.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad 27/A–27/C straipsniuose nustatyta tik bendra sistema, sukonkretintina įvairiais nutarimais, kuriuos prireikus priima kasyklų priežiūros institucijos vadovas. Tačiau iš šalių pateiktų rašytinių dokumentų matyti, kad šie straipsniai dar niekada nebuvo įgyvendinti.
67.
Tiesa, šiuose straipsniuose nustatyta sistema apskritai analogiška tai, kuri nurodyta abiejuose ginčijamuose nutarimuose. Vis dėlto, kadangi šio įstatymo 27/C straipsnyje nenustatytos referencinės kainos, priešingai nei Nutarimo Nr. 404/2021 atveju, nėra aišku, kad jos mažesnės už rinkos kainas. Be to, Kalnakasybos įstatymo 27/C straipsnyje, kitaip nei minėtame nutarime, ne nustatyta atitinkamiems mokestiniams metams taikytina konkreti apyvarta, į kurią atsižvelgiant nustatomos papildomu gavybos mokesčiu apmokestinamos įmonės, o daroma nuoroda į „antruosius mokestinius metus iki padėties, pateisinančios rinkos priežiūros priemonę“, vadinasi, šios įmonės laikui bėgant gali keistis.
68.
Taigi, mano manymu, įsisteigimo laisvės ribojimo, konstatuoto atsižvelgiant į Nutarimą Nr. 404/2021, poveikis galbūt galėtų netiesiogiai paveikti Kalnakasybos įstatymo 27/A–27/C straipsnius, jeigu ateityje jie būtų taikomi taip, kad pakartotų ginčijamus šio nutarimo aspektus. Tačiau šiuo metu negalima konstatuoti kokio nors su šiais straipsniais susijusio pažeidimo.
69.
Tiesa, kaip primena Komisija, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad, nors praktiškai valstybės narės institucijos netaiko Sąjungos teisei prieštaraujančios nacionalinės teisės nuostatos, dėl teisinio saugumo reikalaujama, kad ši nuostata būtų pakeista (
22
). Vis dėlto pagal šią jurisprudenciją turi būti konstatuota, kad ši nuostata prieštarauja Sąjungos teisei, o 27/A–27/C straipsnių atveju taip nėra.
70.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau daryti išvadą, kad įsisteigimo laisvės ribojimo buvimą Komisija įrodė tik kiek tai susiję su papildomu gavybos mokesčiu pagal Nutarimą Nr. 404/2021. Šiomis aplinkybėmis reikia nustatyti, ar šį ribojimą vis dėlto galima pateisinti.
2.
Dėl įsisteigimo laisvės ribojimo galimo pateisinimo
a)
Šalių argumentai
71.
Savo ieškinyje Komisija pažymi, kad Vengrija, atsakydama į pagrįstą nuomonę, nurodė kelis privalomuosius bendrojo intereso pagrindus. Dėl Nutarimo Nr. 404/2021, kuris yra šios analizės dalykas, Vengrija nurodė šiuos pagrindus: ekonomikos atgaivinimas, nacionalinės ekonomikos ir pagrindinių jos sektorių apsauga (toliau visi kartu – ekonomikos atgaivinimas); tiekimo saugumas; būstų statybos programos išsaugojimas; būtinybė užkirsti kelią rinkos veikimo pažeidimams ir užtikrinti prekybos sandorių sąžiningumą; baudimas už nesąžiningą kainų nustatymo praktiką ir paslaugų gavėjų apsauga (
23
).
72.
Pirma, dėl ekonomikos atgaivinimo Komisija teigia, kad pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją tokie ekonominiai tikslai negali reikšti privalomųjų bendrojo intereso pagrindų, kuriais galima pateisinti įsisteigimo laisvės ribojimą, įskaitant išimtinę situaciją, kaip antai paramą ekonomikos atgaivinimui po COVID‑19 pandemijos.
73.
Antra, dėl trijų tikslų, t. y. būstų statybos programos išsaugojimo, būtinybės užkirsti kelią rinkos veikimo pažeidimams ir baudimo už nesąžiningą kainų nustatymo praktiką, Komisija teigia, kad nurodant šiuos tikslus vartojamos neaiškios sąvokos, kurias sunku atskirti nuo minėtų ekonominių tikslų. Iš tikrųjų, atsižvelgdama į šiuos tikslus, Vengrija tik bendrai užsiminė apie nepalankią rinkos raidą dėl COVID‑19 pandemijos ir pagrindinių statybinių medžiagų trūkumą Vengrijos rinkoje (
24
).
74.
Galiausiai, trečia, Komisija sutinka, kad teoriškai, viena vertus, tiekimo saugumas ir, kita vertus, vartotojų bei paslaugų gavėjų apsauga yra privalomieji bendrojo intereso pagrindai, pripažįstami Sąjungos teisėje. Taigi atsižvelgdama į šiuos du tikslus ji siūlo patikrinti, ar Nutarime Nr. 404/2021 nustatytas papildomas gavybos mokestis tinka šiems tikslams pasiekti ir gali būti laikomas proporcingu.
75.
Pirma, dėl tiekimo saugumo Komisija pažymi, kad nors Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog tokiu tikslu galima remtis tik realios ir pakankamai didelės grėsmės pagrindiniam visuomenės interesui atveju, jis taip pat nurodė, jog negalima teigti, kad tikslas, kuriuo siekiama užtikrinti tiekimo saugumą statybos sektoriuje, ypač vietos lygmeniu, kiek tai susiję su tam tikromis pagrindinėmis žaliavomis, t. y. žvyru, smėliu ir moliu, gaunamais iš kasybos veiklos, atitinka „pagrindinį visuomenės interesą“ (
25
).
76.
Visų pirma, Vengrija neįrodė realios ir pakankamai didelės grėsmės šioje byloje aptariamų gaminių tiekimui. Net jei gavybos lygis šioje valstybėje narėje būtų nepakankamas, niekas netrukdytų šių gaminių importuoti siekiant kompensuoti galimus gamybos Vengrijoje nuostolius (
26
). Vengrijos vyriausybė neapribojo ir šių gaminių eksporto.
77.
Be to, aptariami teisės aktai akivaizdžiai netinkami tiekimo saugumui užtikrinti, nes įpareigojant gamintojus parduoti savo gaminius mažesnėmis nei rinkos kainomis (taigi net nuostolingai) kenkiama ilgalaikiam atitinkamų įmonių finansiniam stabilumui ir jos skatinamos nutraukti veiklą Vengrijos rinkoje. Net darant prielaidą, kad oficialios kainos nustatymas padidina tiekimo saugumą, vis dėlto 75 % produkcijos šis reikalavimas nebūtų taikomas, o tai papildomas įrodymas, kad šie teisės aktai nėra tinkami nurodytam tikslui pasiekti.
78.
Atsakydama į pagrįstą nuomonę Vengrija, viena vertus, patikslino, kad šie teisės aktai leido stabilizuoti žaliavų ir pagrindinių statybinių medžiagų kainų lygį ar net apie 10 % sumažinti šias kainas iki 2021 m. rudens. Tačiau Vengrijos valdžios institucijos nepagrindė šio teiginio, be to, remiantis Centrinės statistikos tarnybos duomenimis, atitinkamų gaminių kainų indeksai iki 2023 m. rodo gana pastovų augimą. Komisijos teigimu, Nutarimo Nr. 404/2021 poveikio pagrindinių statybinių medžiagų kainų lygiui neįmanoma nustatyti, nes šis nutarimas apima tik 25 % atitinkamų gaminių rinkos. Kita vertus, Vengrija tvirtina, kad šių žaliavų ir medžiagų gavyba per pirmąjį 2020 m. pusmetį labai sumažėjo, o per 2021 m. antrąjį pusmetį gamyba padidėjo, ir tai lėmė tų pačių teisės aktų poveikis. Vis dėlto, Komisijos teigimu, atsižvelgiant į Centrinės statistikos tarnybos duomenis, nebuvo nustatyta, kad priėmus aptariamus Vengrijos teisės aktus padidėjo gamyba statybos sektoriuje ar šių medžiagų gavyba.
79.
Galiausiai dėl proporcingumo Vengrija nepaaiškino, kodėl tiekimo saugumo negalima užtikrinti įsisteigimo laisvę mažiau ribojančiomis priemonėmis, pavyzdžiui, stebint situaciją rinkoje arba sudarant rezervus valstybės ar atskirų įmonių lygmeniu.
80.
Antra, dėl paslaugų gavėjų apsaugos Komisija savo ieškinyje nurodo, jog Vengrija teigė, kad įmonių, kurioms taikomas papildomas gavybos mokestis, rinkos galia buvo svarbus veiksnys vertinant aptariamų priemonių tinkamumą ir proporcingumą ir kad šio mokesčio taikymo sąlygos, kaip antai grynosios apyvartos riba, nustatytos įmonėms, turinčioms pakankamai didelę rinkos galią, kad išlaikytų gamybą ir dirbtinai aukštas pardavimo kainas.
81.
Šiuo klausimu Komisija visų pirma pažymi, kad, jei tikrasis papildomo gavybos mokesčio tikslas – užkirsti kelią nenumatytam dideliam pelnui, sunku suprasti, kodėl jis taikomas tik labai mažam šiame sektoriuje veikiančių įmonių skaičiui.
82.
Be to, Vengrija neįrodė, kad „didelės įmonės“ turi tokią rinkos galią, kad gali iškraipyti rinkos sąlygas. Rinką iškraipantis poveikis, kurį aprašo ši valstybė narė, kaip antai nesąžininga kainų nustatymo praktika, panašus į piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi, kaip tai suprantama pagal SESV 102 straipsnį, ir prireikus turi būti reguliuojamas taikant konkurencijos teisę. Įmonės apyvarta nėra pakankamas dominuojančios padėties ar didelio pelno įrodymas. Šiuo klausimu Vengrijos konkurencijos institucijoje nagrinėjami skundai, pateikti prieš atitinkamo sektoriaus įmones. Kadangi ši institucija gali imtis priemonių prieš įmones, kurios taiko pernelyg dideles kainas vartotojų nenaudai, dėl šioje byloje aptariamų teisės aktų būtinumo, tinkamumo ir proporcingumo, Komisijos nuomone, aiškiai abejotina.
83.
Galiausiai Komisija pabrėžia, kad Nutarimas Nr. 404/2021 taikomas ne vien kelioms įmonėms, turinčioms mokėti šį mokestį, nes pagal jo 1 straipsnio 3 dalį reikalaujama, kad visi ekonominės veiklos vykdytojai pasiektų „pagrįstą pelno normą“. Pagal šio nutarimo 1 straipsnio 4 dalį, jei pardavėjas, neprivalantis mokėti šio mokesčio, taiko kainų nustatymo praktiką, kuria siekiama gauti nepagrįsto pelno, valstybinė mokesčių ir muitų administracija gali pradėti administracinę mokestinę procedūrą. Taigi šioje nuostatoje, siekiant užkirsti kelią nepagrįstam pelnui, numatyta mažiau ribojanti priemonė nei apmokestinimas šiuo mokesčiu. Vengrijos valdžios institucijos nepaaiškino, kodėl nepakaktų šios priemonės taikyti visiems rinkos dalyviams. Atrodo, kad pelno apmokestinimas yra mažiau ribojanti priemonė nei reikalavimas, kad kainos būtų gerokai mažesnės nei rinkos kainos ir gamybos sąnaudos.
84.
Savo ruožtu Vengrija, nors ir ginčija, kad Nutarimas Nr. 404/2021 lemia įsisteigimo laisvės ribojimą, priduria, jog darant prielaidą, kad esama tokio ribojimo, tai pateisinama teisėtais bendrojo intereso tikslais. Konkrečiau kalbant, atsiliepime į ieškinį ji prieštarauja Komisijos vertinimui, pagal kurį nurodytais pagrindais siekiama vien ekonominio tikslo, taigi jie nereiškia privalomųjų bendrojo intereso pagrindų. Priešingai, jais kaip tik siekiama ginti gyventojų, vartotojų ir paslaugų gavėjų interesus, užtikrinant, viena vertus, pakankamai žaliavų statybų pramonei ir, kita vertus, taikant sąžiningą, be piktnaudžiavimo, kainų nustatymo praktiką – priimtinas kainas.
85.
COVID‑19 pandemijos nulemtas neigiamas ekonominis poveikis 2020–2021 m. padidėjo dėl kai kurių rinkos dalyvių prekybos politikos. Kasybos gaminių kainos per pastaruosius penkerius metus padidėjo vidutiniškai 20 %. Per tą patį laikotarpį gerokai padidėjo ne tik didžiausių smėlingo žvyro gavybos sektoriaus operatorių apyvarta, bet ir pelnas atskaičius mokesčius. Taigi jie gavo papildomo pelno pasinaudoję itin padidėjusia kitų statybos grandinės dalyvių paklausa.
86.
Šiomis aplinkybėmis, kiek tai susiję su Nutarimu Nr. 404/2021, Vengrija teigia, kad apyvartos kriterijaus pasirinkimas reiškia, jog papildomu gavybos mokesčiu apmokestinamos įmonės, turinčios pakankamą rinkos galią, kad išlaikytų dirbtinai aukštą parduodamų gaminių kainą. Šiuo teisės aktu siekiama, be kita ko, dviejų tikslų, susijusių pirmiausia su tiekimo saugumu ir paslaugų gavėjų apsauga.
87.
Pirma, dėl tiekimo saugumo Vengrija teigia, kad tiekimo saugumas statybų sektoriuje gali reikšti pagrindinį visuomenės interesą (
27
). Tačiau nereikia, kaip prašė Komisija, pateikti įrodymų, kad Vengrijos rinkoje trūksta atitinkamų gaminių, nes grėsmės tiekimo saugumui tikimybė taip pat gali būti laikoma teisėtu tikslu, kadangi yra požymių, jog tiekimo saugumui statybos pramonėje gali kilti pavojus. Valstybės narės turi turėti galimybę priimti tinkamas ir proporcingas prevencines priemones.
88.
Dėl Komisijos argumentų, susijusių su akivaizdžiai netinkamu Nutarimo Nr. 404/2021 pobūdžiu siekiant užtikrinti tiekimo saugumą, Vengrija pažymi, kad pagal šio nutarimo 1 straipsnio 3 dalį net įmonės, kurioms netaikomas papildomas gavybos mokestis (atsakingos už 75 % gamybos), privalo atsižvelgti į šiame nutarime nustatytą kainų lygį ir siekti „pagrįstos pelno normos“.
89.
Antra, dėl paslaugų gavėjų apsaugos Vengrija pabrėžia, kad kiek tai susiję su rinkos kainomis, reguliavimo priemonė didelėms įmonėms – tai pareiga mokėti papildomą gavybos mokestį, o mažoms įmonėms – pareiga siekti pagrįstos pelno normos. Taigi visiems operatoriams nustatyta pareiga taikyti sąžiningą kainų nustatymo praktiką, o reguliavimas skiriasi atsižvelgiant į šių įmonių rinkos galią. Šis mokestis pateisinamas valstybių narių autonomijos mokesčių srityje principu, kurį pripažįsta ir Teisingumo Teismas (
28
). Be to, proporcingumas būtų pažeistas kaip tik tuo atveju, jei pareiga mokėti papildomą gavybos mokestį būtų taikoma visiems operatoriams, o ne tik tiems, kurių ekonominė galia leidžia prisiimti pareigos naštą. Galiausiai Vengrija atsako, kad konkurencijos srities procedūros leidžia nagrinėti konkurencijos teisės pažeidimus, kurie jau padaryti, bet būtų tik ribotai naudingos siekiant užkirsti jiems kelią. Be to, net darant prielaidą, kad konkurencijos teisė gali padėti rasti sprendimą dėl nesąžiningos kainų nustatymo praktikos, ji vis dėlto negalėtų užtikrinti pakankamo pagrindinių statybinių medžiagų kiekio.
b)
Vertinimas
90.
Pirmiausia primintina, kad, kaip matyti iš Teisingumo Teismo suformuotos jurisprudencijos, SESV užtikrinamos pagrindinės laisvės apribojimas gali būti leidžiamas tik su sąlyga, kad atitinkama nacionalinė priemonė atitinka privalomąjį bendrojo intereso pagrindą, yra tinkama ja siekiamam tikslui įgyvendinti ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti (
29
). Iš tikrųjų nacionalinės teisės aktai, kurie nevienodai taikomi paslaugų teikėjams, kad ir kokia būtų tokių aktų kilmė, ir kurie dėl to lemia diskriminaciją, gali būti pateisinami tik remiantis nukrypti leidžiančiomis nuostatomis arba Sutartyje nurodytais bendrojo intereso pagrindais (
30
). Šiomis aplinkybėmis nacionalinės teisės aktai yra tinkami užtikrinti, kad bus pasiektas nurodytas tikslas, tik jeigu jais iš tikrųjų nuosekliai ir sistemiškai siekiama šio tikslo (
31
). Atitinkama valstybė narė turi įrodyti, kad ši sąlyga įvykdyta (
32
). Pateisinamos priežastys, kuriomis valstybė narė gali remtis, turi būti papildytos šios valstybės narės priimtos priemonės tinkamumo ir proporcingumo analize bei konkrečiais įrodymais, pagrindžiančiais jos argumentus (
33
).
91.
Nagrinėjamu atveju, kalbant apie privalomojo bendrojo intereso pagrindo, kuriuo galima pateisinti Nutarime Nr. 404/2021 nustatytą įsisteigimo laisvės ribojimą, buvimą, reikia konstatuoti, pirma, kad iš Vengrijos pastabų matyti, jog šiuo teisės aktu iš esmės siekiama apsaugoti arba atgaivinti ekonomiką, o šis tikslas atsispindi pačiame šio nutarimo pavadinime, t. y. „dėl papildomo gavybos mokesčio, mokėtino siekiant atgaivinti ekonomiką“. Konkrečiau kalbant, šis nutarimas priimtas dėl priežasčių, susijusių su tiekimo saugumu ir vartotojų apsauga, užtikrinant, kad pakaktų pagrindinių statybinių medžiagų ir nebūtų piktnaudžiaujama kainomis. Šios priežastys galiausiai grindžiamos tariamais neigiamais rinkos pokyčiais dėl COVID‑19 pandemijos ir šių medžiagų trūkumu, kurį, bent iš dalies, sukėlė arba kuriuo pasinaudojo didžiausios šio sektoriaus įmonės, taip gaudamos nepagrįsto pelno.
92.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad SESV 52 straipsnio 1 dalyje nurodyta, jog įsisteigimo laisvės ribojimas gali būti pateisinamas viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ir jos sveikatos sumetimais. Vis dėlto pagal suformuotą jurisprudenciją vien ekonominiai motyvai, susiję su nacionalinės ekonomikos skatinimu ar tinkamu jos veikimu, negali pateisinti kurios nors iš Sutartimis užtikrinamų pagrindinių laisvių ribojimo (
34
). Tai reiškia, kad nagrinėjamu atveju įvairūs, palyginti abstraktūs tikslai, kuriais remiasi Vengrija (kaip nurodyta šios išvados 71 punkte), yra vien ekonominio pobūdžio ir negali būti laikomi pagrindais, galinčiais pateisinti aptariamą įsisteigimo laisvės ribojimą.
93.
Antra, patikslintina, kad Teisingumo Teismas yra pripažinęs, jog ekonominės priežastys, kuriomis siekiama bendrojo intereso tikslo arba užtikrinama bendrojo intereso paslauga, gali būti privalomasis bendrojo intereso pagrindas, galintis pateisinti kurios nors iš pagrindinių laisvių ribojimą. Vis dėlto nors valstybės narės, atsižvelgdamos į savo nacionalinius poreikius, iš esmės gali laisvai nustatyti viešosios tvarkos ir visuomenės saugumo reikalavimus, kaip pagrindinės laisvės išimtis šie motyvai turi būti suprantami siaurai, kad kiekviena valstybė narė be Sąjungos institucijų kontrolės negalėtų vienašališkai nustatyti jų apimties. Taigi viešąja tarka ir visuomenės saugumu galima remtis tik realios ir pakankamai didelės grėsmės pagrindiniam visuomenės interesui atveju. Be to, šie motyvai neturi – nepaisant jų tikrosios funkcijos – faktiškai būti naudojami vien ekonominiams tikslams pasiekti (
35
).
94.
Atsižvelgiant į šiuos kriterijus reikia išnagrinėti Nutarimu Nr. 404/2021 siekiamus tikslus, t. y. viena vertus, tiekimo saugumą ir, kita vertus, paslaugų gavėjų apsaugą.
95.
Taigi, viena vertus, konkrečiai dėl teikimo saugumo Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad tokiu tikslu galima remtis tik realios ir pakankamai didelės grėsmės pagrindiniam visuomenės interesui atveju (
36
). Dėl įmonių, vykdančių veiklą ir teikiančių viešąsias pasaugas naftos, telekomunikacijų ir energetikos sektoriuose, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad tikslas užtikrinti aprūpinimo tokiais produktais ar tokių paslaugų teikimo atitinkamos valstybės narės teritorijoje saugumą esant krizei gali būti visuomenės saugumo priežastis, todėl gali pateisinti galimą pagrindinės laisvės ribojimą. Vis dėlto, Teisingumo Teismo teigimu, taip nėra, kai priemonė, kuria „siekiama užtikrinti tiekimo saugumą statybų sektoriuje, ypač vietos lygmeniu, kiek tai susiję su tam tikromis pagrindinėmis žaliavomis, t. y. žvyru, smėliu ir moliu, gaunamomis iš kasybos veiklos, atitinka – kaip ir tikslas, susijęs su aprūpinimu naftos, telekomunikacijų ir energetikos sektoriuose saugumu, – „pagrindinį visuomenės interesą““ (
37
). Reikia konstatuoti, kad Sprendimo Xella Magyarország, susijusio būtent su Vengrijos statybų sektoriumi, išvadas galima lengvai pritaikyti šioje byloje.
96.
Be to, kadangi toks pagrindinių statybinių medžiagų trūkumas yra visų Komisijos ginčijamų priemonių pateisinimo pagrindas, Vengrija negali atsisakyti pateikti tokio trūkumo įrodymų, nors iš esmės taip daro. Iš tikrųjų įsisteigimo laisvės apribojimas leidžiamas tik su sąlyga, kad jis atitinka privalomuosius bendrojo intereso pagrindus, laikantis proporcingumo principo, o tai reiškia, kad juo turi būti nuosekliai ir sistemiškai užtikrinamas siekiamo tikslo įgyvendinimas ir neviršijama tai, kas būtina tam tikslui pasiekti. Atitinkama valstybė narė turi įrodyti, kad visos šios sąlygos yra įvykdytos (
38
). Būtent dėl pirmosios iš šių sąlygų pažymėtina, kad valstybė narė, atsižvelgdama į atitinkamo atvejo aplinkybes, turi konkrečiai įrodyti, kad aptariamos nuostatos yra pateisinamos (
39
). Tačiau Vengrijos teiginiai šiuo klausimu, kuriuos Komisija ginčija remdamasi Vengrijos centrinės statistikos tarnybos arba kasyklų priežiūros institucijos duomenimis, mano nuomone, nepatvirtina tokio trūkumo. Kadangi Vengrija teigia, jog esant vien pavojaus tiekimo saugumui tikimybei valstybės narės turi turėti galimybę priimti prevencines priemones, pabrėžtina, kad iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, jog viešosios tvarkos ir visuomenės saugumo pagrindais gali būti remiamasi tik jei kyla reali, tuo metu esanti ir pakankamai didelė grėsmė pagrindiniam visuomenės interesui (
40
).
97.
Bet kuriuo atveju, darydamas prielaidą, kad toks pagrindinių statybinių medžiagų trūkumas buvo, kaip ir Komisija, manau, kad toks papildomas gavybos mokestis nėra tinkamas nuosekliai ir sistemiškai užtikrinti, kad bus pasiekti su teikimo saugumu ir vartotojų apsauga susiję tikslai, nes jis taikomas tik 25 % šių medžiagų rinkos, o likusieji 75 % medžiagų gali būti parduodami didesnėmis kainomis nei nustatytos Nutarime Nr. 404/2021. Pareiga siekti pagrįstos pelno normos, kuri pagal šio nutarimo 1 straipsnio 3 ir 4 dalis nustatyta įmonėms, parduodančioms šiuos 75 % medžiagų, mano manymu, yra pernelyg netiksli, kad būtų galima paneigti šią išvadą.
98.
Be to, kaip pažymi Komisija, pareiga mokėti papildomą gavybos mokestį galėtų paskatinti susijusias įmones perkelti šias papildomas išlaidas vartotojams, o tai galiausiai padidintų šių mokamas kainas.
99.
Taip pat pažymėtina, jog net jei šis mokestis galėtų padėti išspręsti klausimą, susijusį su tariamai pernelyg didelėmis kainomis, jis vis dėlto negalėtų užtikrinti apsirūpinimo pakankamu šių medžiagų kiekiu.
100.
Galiausiai, kaip ir Komisija, manau, kad Vengrija nepateikė konkrečių argumentų dėl to, kaip tam tikro minimalaus pagrindinių statybinių medžiagų išgavimo lygio išlaikymas padėtų užtikrinti tikslo apsaugoti aplinką įgyvendinimą.
101.
Tad nemanau, kad Vengrijos nurodytais motyvais galima pateisinti įsisteigimo laisvės ribojimą, konstatuotą šios išvados 70 punkte.
102.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui iš dalies pritarti pirmajam ieškinio pagrindui ir konstatuoti, kad Vengrija, Nutarimu Nr. 404/2021 priimdama nuostatas, susijusias su papildomo gavybos mokesčio mokėjimu, neįvykdė įsipareigojimų, jai tenkančių pagal SESV 49 straipsnį.
B. Dėl antrojo pagrindo, grindžiamo Direktyvos 2015/1535 5 straipsnio 1 dalies pažeidimu
103.
Antruoju pagrindu Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad Vengrija neįvykdė įsipareigojimų, jai tenkančių pagal Direktyvos 2015/1535 5 straipsnio 1 dalį, nes projektų etape jai nepranešė apie Nutarimą Nr. 404/2021 ir Kalnakasybos įstatymo 27/A–27/C straipsnius.
1.
Šalių argumentai
104.
Komisija savo ieškinyje teigia, kad ir Nutarimas Nr. 404/2021, ir Kalnakasybos įstatymo 27/A–27/C straipsniai patenka į Direktyvos 2015/1535 taikymo sritį, todėl pagal šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalį apie juos turėjo būti pranešta projektų etape. Konkrečiai kalbant, ši institucija mano, kad minėtos nacionalinės taisyklės yra „techniniai reglamentai“, apibrėžti šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalies f punkte, ir kad jos atitinka sąvoką „kiti reikalavimai“, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalies d punktą. Iš tikrųjų ji mano, kad šis nutarimas ir šios teisės aktų nuostatos yra privalomos teisinės formos ir daro poveikį žaliavų ir pagrindinių statybinių medžiagų pateikimui rinkai, viena vertus, nustatydamos oficialias šių gaminių kainas ir, kita vertus, įpareigodamos šiais gaminiais prekiaujančias įmones mokėti papildomą gavybos mokestį, jeigu šios parduoda juos didesne nei oficiali kaina. Taigi šis mokestis daro didelį poveikį šiems gaminiams ir jų pateikimui rinkai.
105.
Grįsdama savo aiškinimą Komisija remiasi savo Informacijos teikimo tvarkos vadovu, susijusiu su Direktyva 2015/1535 (toliau – Informacijos teikimo vadovas (
41
)), pagal kurį sąvoka „kiti reikalavimai“ apima sąlygas, „turinč[ias] įtakos gaminio gyvavimo ciklui nuo pardavimo laikotarpio iki dėl jo susidarančių atliekų tvarkymo ir šalinimo“, ir šios sąlygos turi galėti žymiai paveikti gaminio sudėtį, esmines savybes ar jo pardavimą.
106.
Be to, Vengrijos nurodyti bendrojo intereso tikslai negali paveikti Direktyvos 2015/1535, kuria kaip tik siekiama leisti Komisijai ir valstybėms narėms laiku, prieš priimant nacionalinę taisyklę, reaguoti į techninio reglamento, galinčio sutrikdyti vidaus rinkos veikimą, projektą, taikymo.
107.
Vengrija pirmiausia pakartoja požiūrį, kurį išdėstė atsakyme į pagrįstą nuomonę, pagal kurį Nutarimo Nr. 404/2021 nuostatų neapima sąvoka „kiti reikalavimai“, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2015/1535, nes, viena vertus, jos nesusijusios su gaminio gyvavimo ciklu po jo pateikimo rinkai ir, kita vertus, jose nėra šiam gaminiui taikomų reikalavimų, susijusių su jo naudojimo etapu. Iš tikrųjų pareiga mokėti papildomą gavybos mokestį – tai mokestinio pobūdžio reikalavimas, kurio neapima sąvoka „techninis reglamentas“, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalies f punkto antros pastraipos iii papunktį ir 5 straipsnio 1 dalies paskutinę pastraipą. Šiuo klausimu ji primena, kad pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją, be kita ko, pagal Sprendimą Admiral Sportwetten, mokesčių teisės akto, prie kurio nepridėta jokios techninės specifikacijos ar kitų reikalavimų, negalima pripažinti „de facto techniniu reglamentu“ (
42
).
108.
Be to, dėl Kalnakasybos įstatymo 27/A–27/C straipsnių Vengrija mano, kad jie sudaro paprastą priemonių, kurios gali būti priimtos tik susidarius situacijai, galinčiai pateisinti rinkos priežiūros priemonę, reguliavimo sistemą. Iš tikrųjų šie straipsniai negali būti taikomi atskirai, nes siekiant juos įgyvendinti reikia priimti kitus įgyvendinimo aktus. Kadangi šiuose straipsniuose nėra konkretaus techninio turinio, šiai valstybei narei negali tekti pranešimo pareiga.
109.
Galiausiai Vengrija ginčija Komisijos išvadą dėl oficialių kainų nustatymo ginčijamuose nacionalinės teisės aktuose, pateiktą jos ieškinyje. Šiuo klausimu ji pabrėžia, kad Nutarimo Nr. 404/2021 1 straipsnyje nustatytos pardavimo kainos nėra oficialios kainos. Priešingai, kalbama apie atskaitos tašką siekiant nustatyti pareigą mokėti mokestį.
110.
Dublike Komisija patikslina šį savo argumento aspektą, susijusį su oficialių kainų nustatymu, teigdama, kad nors pagal Nutarimą Nr. 404/2021 atitinkamos įmonės neįpareigojamos parduoti savo gaminių jame nustatytomis kainomis, skirtumas, kurį jos privalo sumokėti kaip papildomą gavybos mokestį, jei šios kainos viršijamos, turi lemiamą įtaką nustatant pardavimo kainas, todėl šiame nutarime nustatytos kainos faktiškai atitinka oficialias kainas.
111.
Dėl Sprendimo Admiral Sportwetten, kurį Vengrija mini savo atsiliepime į ieškinį, grįsdama savo argumentą, susijusį su mokestiniu ginčijamų taisyklių pobūdžiu, šiai institucijai kyla abejonių dėl jo taikymo nagrinėjamu atveju, nes toje byloje kalbama apie mokestį, o papildomas gavybos mokestis negali būti tokiu laikomas.
112.
Be to, kalbant apie Kalnakasybos įstatymo 27/A–27/C straipsnius, tai, kad šios nuostatos taikomos tik tam tikromis sąlygomis arba remiantis oficialiu sprendimu, nepanaikina galimybės, kad jos gali reikšti „kitus reikalavimus“, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2015/1535.
2.
Vertinimas
113.
Antruoju ieškinio pagrindu Komisija teigia, kad pagal Direktyvos 2015/1535 5 straipsnio 1 dalį jai turėjo būti pranešta apie Nutarimą Nr. 404/2021 ir Kalnakasybos įstatymo 27/A–27/C straipsnius.
114.
Taigi reikia iš esmės išnagrinėti šios institucijos pateiktus argumentus, siekiant įvertinti, ar šį nutarimą ir šias teisės akto nuostatas iš tikrųjų apima sąvoka „kiti reikalavimai“, kaip tai suprantama pagal šią direktyvą.
a)
Dėl pareigos pranešti apie Nutarimą Nr. 404/2021
115.
Pirma, dėl Nutarimo Nr. 404/2021 Komisija tvirtina, kad jį apima sąvoka „kiti reikalavimai“, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2015/1535, todėl jam taikoma šioje direktyvoje nustatyta pranešimo pareiga.
116.
Pirmiausia primintina, kad pagal šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą valstybėms narėms iš esmės tenka pareiga nedelsiant pranešti apie bet kurio techninio reglamento projektą. Be to, pagal šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalies f punktą techninis reglamentas – tai, be kita ko, „techninės specifikacijos ir kiti reikalavimai arba paslaugų taisyklės <…>, kurių būtina laikytis de jure ar de facto parduodant <…> valstybėje narėje ar didžiojoje jos dalyje, taip pat valstybių narių įstatymai ir kiti teisės aktai <…>, draudžiantys gaminį gaminti, įvežti, parduoti ar naudoti <…>“. Kitaip tariant, iš šio straipsnio matyti, kad jame skiriamos keturios kategorijos priemonių, kurios gali būti laikomos „techniniais reglamentais“, kaip tai suprantama pagal šią direktyvą, įskaitant „kitus reikalavimus“ (
43
).
117.
Sąvoka „kiti reikalavimai“ apibrėžta Direktyvos 2015/1535 1 straipsnio 1 dalies d punkte kaip „gaminiui keliami kiti nei techninė specifikacija reikalavimai, kuriais siekiama apsaugoti pirmiausia vartotojus ar aplinką ir kurie turi įtakos į rinką pateikto gaminio būvio ciklui, kaip antai jo naudojimo, perdirbimo, pakartotinio naudojimo ar utilizavimo sąlygos, jeigu jos gali žymiai paveikti gaminio sudėtį, esmines savybes ar jo pardavimą“.
118.
Šiame straipsnyje nurodytos penkios kumuliacinės sąlygos, t. y. reikalavimas yra nustatytas (pirmoji sąlyga) gaminiui (antroji sąlyga), be kita ko, siekiant apsaugoti vartotojus ar aplinką (trečioji sąlyga) ir yra susijęs su gaminio gyvavimo ciklu po jo pateikimo rinkai (ketvirtoji sąlyga), jei šios sąlygos gali žymiai paveikti šio gaminio pardavimą (penktoji sąlyga).
119.
Taigi reikia patikrinti, ar nagrinėjamu atveju šios sąlygos yra įvykdytos.
120.
Šiuo klausimu, pirma, manau, kad pirmoji sąlyga įvykdyta, nes iš Teisingumo Teismui pateiktų procesinių dokumentų matyti, kad Nutarimas Nr. 404/2021 neginčijamai yra privalomos teisinės formos. Iš tikrųjų šio nutarimo 1 straipsnyje, viena vertus, nustatyta jo 2 dalyje išvardytų pagrindinių statybinių medžiagų referencinė pardavimo kaina ir, kita vertus, jo 1 dalyje nurodytos įmonės įpareigojamos mokėti papildomą gavybos mokestį, jeigu jos taiko savo gaminių pardavimo kainą, viršijančią šio straipsnio 2 dalyje nustatytą kainą.
121.
Antra, dėl antrosios sąlygos, pagal kurią aiškiai reikalaujama, kad atitinkamas reikalavimas būtų „nustatytas gaminiui“, pažymėtina, jog tam, kad nacionalinę priemonę būtų galima laikyti „kitais reikalavimais“, reikia, kad joje būtų nustatyta sąlyga, galinti žymiai paveikti atitinkamo gaminio pardavimą. Tačiau sąlygos, kuri taikoma ne atitinkamam gaminiui, o potencialiems pirkėjams ar ekonominės veiklos vykdytojams, parduodantiems šį gaminį, ši sąvoka apimti negali (
44
).
122.
Vadinasi, nagrinėjamu atveju pritariant siauram Direktyvos 2015/1535 1 straipsnio 1 dalies d punkto aiškinimui Nutarimas Nr. 404/2021 negalėtų būti laikomas „kitais reikalavimais“, nes jame nustatomos referencinės pagrindinių statybinių medžiagų kainos, tačiau neprivaloma jų taikyti. Papildomas gavybos mokestis, kuris privalomas viršijus šias kainas, reiškia pareigą, tenkančią įmonėms, kurioms taikomas šis nutarimas, ir nėra tiesiogiai privalomas atitinkamo gaminio atžvilgiu.
123.
Vis dėlto manau, kad šiuo konkrečiu, išimtiniu atveju šį reikalavimą reikia aiškinti plačiau, siekiant atsižvelgti ir į nacionalinės teisės aktų poveikį atitinkamiems gaminiams. Kaip ir Komisija, manau, kad šio nutarimo 1 straipsnio 2 dalyje nustatytos referencinės pagrindinių statybinių medžiagų pardavimo kainos, net jei techniniu požiūriu nėra oficialios kainos, de facto tokios yra. Iš tikrųjų papildomas gavybos mokestis, kurį šio straipsnio 1 dalyje nurodytos įmonės turėtų mokėti, jei nuspręstų parduoti savo gaminius aukštesnėmis kainomis nei nustatytos šiame nutarime, de facto yra tam tikra sankcijos forma. Kadangi šis mokestis reiškia pareigą mokėti 90 % skirtumo tarp šių įmonių faktinės apyvartos ir apyvartos, apskaičiuotos remiantis parduotu kiekiu bei referencine kaina, šios įmonės praktiškai labai mažai suinteresuotos taikyti savo pačių kainas. Priešingai, jos skatinamos taikyti referencines kainas, kad nebūtų „nubaustos“, taigi faktiškai šios referencinės kainos yra lygiavertės oficialioms kainoms. Tai reiškia, kad, nors iš Nutarimo Nr. 404/2021 formuluotės nematyti, kad šios kainos yra oficialios, faktiškai jos nustatytos minėtų gaminių pardavimui, todėl turi būti laikomos „sąlygomis, nustatytomis“ pagrindinėms statybinėms medžiagoms, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2015/1535.
124.
Be to, siūlomą aiškinimą pavirtina šios direktyvos tikslai. Kaip yra nurodęs Teisingumo Teismas, pagal suformuotą jurisprudenciją šia Direktyva 2015/1535, taikant prevencinę kontrolę, siekiama apsaugoti laisvą prekių judėjimą, kuris yra vienas iš Sąjungos pagrindų, ir ši kontrolė yra naudinga, nes techniniai reglamentai, kuriems taikoma ši direktyva, valstybių narių prekybai gali sudaryti kliūčių, kurios gali būti pateisinamos tik tuomet, kai yra būtinos bendrojo intereso tikslu grindžiamiems imperatyviems reikalavimams patenkinti (
45
). Tačiau, jei sąlyga, kad reikalavimas turi būti „nustatytas gaminiui“, būtų aiškinama siaurai, todėl Nutarimas Nr. 404/2021 nepatektų į šios direktyvos taikymo sritį, tai reikštų pernelyg didelį formalumą. Be to, laikantis tokio požiūrio kiltų Direktyvos 2015/1535 apėjimo pavojus, nes pakaktų, kad reikalavimai gaminiams nebūtų nustatyti techniškai, t. y. tai aiškiai nekiltų iš įstatymo formuluotės, tam, kad jie galėtų nepatekti į jo taikymo sritį. Akivaizdu, kad dėl tokio formalumo ši direktyva netektų veiksmingumo.
125.
Trečia, dėl trečiosios sąlygos, susijusios su apsaugos, pirmiausia vartotojų ir aplinkos, dėl kurių nustatytas „reikalavimas“, priežastimis, konstatuotina, kad nors Komisija savo ieškinyje šio klausimo nekelia, Vengrija kaip galimą jai pareikšto priekaišto dėl įsisteigimo laisvės ribojimo pateisinimą nurodo paslaugų gavėjų apsaugą. Neatsižvelgiant į vertinimą, atliktą nagrinėjant pirmąjį ieškinio pagrindą, svarbu tai, kad ši valstybė narė dėl minėtų apsaugos priežasčių priėmė Nutarimą Nr. 404/2021, todėl šiame straipsnyje nustatytas trečiasis reikalavimas šiuo atveju gali būti laikomas įvykdytu. Tokį aiškinimą patvirtina Direktyva 2015/1535 siekiami tikslai, kurie dėl šios išvados 122 punkte minėtų priežasčių suteikia pagrindą plačiam jos aiškinimui.
126.
Ketvirta, kalbant apie ketvirtąją sąlygą, iš Direktyvos 2015/1535 1 straipsnio 1 dalies d punkto formuluotės matyti, kad „kiti reikalavimai“ turi būti susiję su gaminio gyvavimo ciklu po jo pateikimo rinkai. Kaip pavyzdžiai, be kita ko, nurodomos gaminio naudojimo, perdirbimo, pakartotinio naudojimo ar utilizavimo sąlygos.
127.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad Vengrija laikosi nuomonės, jog ginčijamos nuostatos nesusijusios su gaminio gyvavimo ciklu po jo pateikimo rinkai, be to, jose nenustatytas reikalavimas dėl jo naudojimo etapo. Komisija savo ruožtu šio klausimo nenagrinėja. Iš tikrųjų ji apie tai neužsimena nei savo ieškinyje, nei oficialiame pranešime, nei pagrįstoje nuomonėje.
128.
Šiuo klausimu primintina, kad pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją vykstant procesui dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal SESV 258 straipsnį Komisija turi įrodyti įsipareigojimų neįvykdymą, dėl kurio priekaištauja. Būtent ši institucija turi pateikti Teisingumo Teismui įrodymų, kad šis galėtų patikrinti, ar įsipareigojimai neįvykdyti, nesiremdamas jokia prezumpcija (
46
). Konkrečiai kalbant, Komisijos ieškinyje turi būti nuosekliai ir išsamiai išdėstytos priežastys, dėl kurių ji įsitikinusi, kad atitinkama valstybė narė neįvykdė kurio nors iš įsipareigojimų pagal Sąjungos teisę (
47
).
129.
Vis dėlto nagrinėjamu atveju, kalbant apie sąlygą, susijusią su gaminio gyvavimo ciklu po jo pateikimo rinkai, atsakymas į klausimą, ar ginčijamos nuostatos atitinka šią sąlygą, iš pirmo žvilgsnio nėra akivaizdus. Tiesa, šios nuostatos, susijusios su atitinkamų gaminių kainų nustatymu, neatitinka kategorijų, kurios kaip pavyzdžiai aiškiai nurodytos Direktyvos 2015/1535 1 straipsnio 1 dalies d punkte, įskaitant perdirbimą, pakartotinį naudojimą arba pašalinimą ir utilizavimą, kurie pagal Informacijos teikimo vadovą yra svarbiausi konkretūs atvejai. Dėl pastarojo pavyzdžio, t. y. atitinkamo gaminio utilizavimo sąlygos, neaišku, ar sąlyga, susijusi su kainų nustatymu, yra lygintina ar bent jau susijusi su sąvoka gaminio „naudojimas“. Taip pat neaišku, ar tokia nuostata dėl kainų nustatymo daro poveikį gaminio gyvavimo ciklui, kuris pagal Informacijos teikimo vadovą atitinka laikotarpį nuo pardavimo iki dėl jo susidarančių atliekų tvarkymo ir šalinimo. Be to, pabrėžtina, kad, mano nuomone, gaminio kainą būtina nustatyti veikiau jo pateikimo rinkai metu, o ne vėliau, vis dėlto neatmetant, kad ši kaina gali turėti įtakos pardavimui po jo pateikimo rinkai. Tai reiškia, kad Direktyvos 2015/1535 tekste nėra aiškiai nurodytos nei tokios kainų nustatymo priemonės kaip aptariamos priemonės, nei į jas panašios priemonės. Taip pat pažymėtina, kad Informacijos teikimo vadove nepateikta analogiškų šioms priemonėms pavydžių (
48
), todėl nėra akivaizdu, kad Teisingumo Teismas turi pateikti sąvokos „kiti reikalavimai“ išaiškinimą.
130.
Iš tikrųjų, viena vertus, Komisija turi paaiškinti, kodėl ginčijamos nuostatos yra susijusios su atitinkamų gaminių gyvavimo ciklu po jų pateikimo rinkai, ir, kita vertus, Teisingumo Teismas, remdamasis šios institucijos jam nurodytomis teisinėmis ir faktinėmis aplinkybėmis, turi nuspręsti dėl galimo įsipareigojimų neįvykdymo. Taigi Teisingumo Teismas negali pakeisti šios institucijos vertinimo savuoju ar panaikinti jos argumentavimo spragų. Todėl, mano nuomone, ieškinys neatitinka reikalavimų, kylančių iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos, nurodytos šios išvados 129 punkte.
131.
Penkta, jei Teisingumo Teismas nuspręstų, kad Komisija teisiškai tinkamai įrodė, jog ketvirtoji sąlyga vis dėlto yra įvykdyta, subsidiariai norėčiau priminti, kad, kalbant apie penktąją sąlygą, iš Direktyvos (ES) 2015/1535 1 straipsnio 1 dalies d punkto formuluotės matyti, kad šie „kiti reikalavimai“ turi nustatyti sąlygas, kurios daro didelę įtaką, visų pirma, aptariamo produkto „prekybai“. Šiuo klausimu esu linkęs manyti, kad nagrinėjamu atveju iš tikrųjų Nutarime Nr. 404/2021 nustatytos sąlygos daro poveikį pagrindinių statybinių medžiagų pardavimui, be to, šis poveikis yra pakankamai tiesioginis ir didelis (
49
). Iš tikrųjų neabejotina, kad gaminio kaina ir jo pardavimas – tai sąvokos, kurios yra glaudžiai susijusios. Konkrečiau kalbant, Vengrijos priimtos nuostatos, būtent referencinių kainų nustatymas ir papildomo gavybos mokesčio taikymas, jei šių kainų nepaisoma, labai apriboja įmonių, kurioms taikomas šis nutarimas, galimybę koreguoti savo sąnaudas ir pelno normą, kad išliktų pelningos. Be to, gaminio kainos nustatymo būdas turi tiesioginės įtakos pokyčiams rinkoje, taip pirmiausia veikiamas potencialių pirkėjų, kurių paklausa didėja arba, priešingai, mažėja, atsižvelgiant į kainų svyravimą, elgesį. Tai reiškia, jog akivaizdu, kad yra labai glaudus ryšys tarp priemonių, susijusių su gaminių kainų nustatymu, kaip antai aptariamų šioje byloje, ir jų pardavimo.
b)
Dėl pareigos pranešti apie Kalnakasybos įstatymo 27/A–27/C straipsnius
132.
Komisija teigia, kad Kalnakasybos įstatymo 27/A–27/C straipsniai reiškia „kitus reikalavimus“, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2015/1535, todėl jai turėjo būti apie juos pranešta. Tačiau šiame įstatyme nenustatyta referencinė kaina, o tai dar labiau silpnina Komisijos argumentą, be to, ji ir vėl apsiriboja bendro pobūdžio, gana trumpais, menkai pagrįstais teiginiais ir nepaaiškina, kodėl mano, kad šias nuostatas apima sąvoka „kiti reikalavimai“, kaip tai suprantama pagal šią direktyvą.
133.
Kaip matyti iš šios išvados 129, 130 ir 132 punktų, laikydamasis nuomonės, kad Komisija tinkamai neįrodė, jog Nutarime Nr. 404/2021 ir Kalnakasybos įstatymo 27/A-27/C straipsniuose yra įtvirtintos taisyklės, patenkančios į „kitų reikalavimų“ sąvoką, kaip apibrėžta Direktyvos (ES) 2015/1535 1 straipsnio 1 dalies d punkte, siūlau atmesti visą antrą pagrindą.
134.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui konstatuoti, kad priimdama Nutarimą Nr. 404/2021 Vengrija neįvykdė įsipareigojimų, jai tenkančių pagal SESV 49 straipsnį ir atmesti likusią ieškinio dalį.
VI. Dėl bylinėjimosi išlaidų
135.
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Pagal Procedūros reglamento 138 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama, kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas. Šioje byloje Komisija ir Vengrija atitinkamai reikalavo priteisti iš kitos šalies bylinėjimosi išlaidas. Pagal siūlomą išvadą Komisija iš dalies laimėjo bylą, kiek tai susiję su pirmuoju ieškinio pagrindu, o Vengrija – kiek tai susiję su antruoju ieškinio pagrindu. Todėl atrodo pagrįsta nurodyti kiekvienai šaliai pačiai padengti savo bylinėjimosi išlaidas.
VII. Išvada
136.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui:
–
konstatuoti, kad priimdama Vyriausybės nutarimą Nr. 404/2021 dėl papildomo gavybos mokesčio, mokėtino siekiant atgaivinti ekonomiką, Vengrija neįvykdė įsipareigojimų, jai tenkančių pagal SESV 49 straipsnį;
–
atmesti likusią ieškinio dalį;
–
nurodyti Europos Komisijai ir Vengrijai padengti savo bylinėjimosi išlaidas.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	2015 m. rugsėjo 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva, kuria nustatoma informacijos apie techninius reglamentus ir informacinės visuomenės paslaugų taisykles teikimo tvarka (OL L 241, 2015, p. 1).
(
3
)	A gazdaság újraindítása érdekében fizetendő kiegészítő bányajáradékról szóló 404/2021. (VII. 8.) Korm. rendeletet.
(
4
)	A bányászatról szóló 1993. évi XLVIII. törvény eltérő alkalmazásáról szóló 405/2021. (VII. 8.) Korm. rendelet.
(
5
)	Az egyes energetikai és közlekedési tárgyú, valamint kapcsolódó törvények módosításáról 2021. évi CXXXVI. törvény.
(
6
)	2021 m. Įstatymu Nr. CXXXVI nuo 2021 m. gruodžio 18 d. į Kalnakasybos įstatymą buvo įtraukti 27/A–27/C straipsniai, t. y. šiame ieškinyje dėl įsipareigojimų neįvykdomo nurodytos nuostatos.
(
7
)	Savo oficialiame pranešime Komisija nurodė, kad Vengrija taip pat neįvykdė įsipareigojimų, jai tenkančių pagal 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/123/EB dėl paslaugų vidaus rinkoje 15 straipsnio 2 dalies a ir g punktus bei 6 ir 7 dalis (OL L 376, 2006, p. 36).
(
8
)	T. y. atgaivinti ekonomiką, apsaugoti šalies ūkį ir pagrindinius jo sektorius, užtikrinti tiekimo saugumą, išsaugoti būstų statybos programą, užkirsti kelią rinkos veikimo pažeidimams, užtikrinti prekybos sandorių sąžiningumą, bausti už nesąžiningą kainų nustatymo praktiką, taip pat apsaugoti paslaugų gavėjus po COVID‑19 pandemijos sukeltų žaliavų ir pagrindinių statybinių medžiagų rinkos sutrikdymų.
(
9
)	Savo pagrįstoje nuomonėje Komisija vis dėlto nebenurodė Direktyvos 2006/123 nuostatų pažeidimo.
(
10
)	Žr. 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimą AGET Iraklis (C‑201/15, toliau – Sprendimas AGET Iraklis, EU:C:2016:972, 53 punktas).
(
11
)	Žr. 2020 m. kovo 3 d. Sprendimą Vodafone Magyarország (C‑75/18, toliau – Sprendimas Vodafone Magyarország, EU:C:2020:139, 50 punktas).
(
12
)	Žr. Sprendimą Vodafone Magyarország (52 punktas) ir 2020 m. kovo 3 d. Sprendimą Tesco‑Global Áruházak (C‑323/18, toliau – Sprendimas Tesco‑Global Áruházak, EU:C:2020:140, 72 punktas). Šiose bylose Teisingumo Teismas nurodė, jog vien aplinkybė, kad didžiąją specialiojo mokesčio dalį moka kitų valstybių narių fizinių ar juridinių asmenų turimi apmokestinamieji asmenys, negali reikšti diskriminacijos. Iš tikrųjų tokia aplinkybė paaiškinama tuo, kad atitinkamoje rinkoje dominuoja tokie apmokestinamieji asmenys, kurie joje gauna didžiausią apyvartą. Taigi tai yra sąlyginis ar net atsitiktinis rodiklis, kuris gali būti tenkinamas kiekvieną kartą, kai atitinkamoje rinkoje dominuoja kitų valstybių narių ar trečiųjų valstybių įmonės arba kitų valstybių narių ar trečiųjų valstybių fizinių ar juridinių asmenų turimos nacionalinės įmonės.
(
13
)	2022 m. gruodžio 14 d. Tarybos direktyva dėl visuotinio minimalaus tarptautinių įmonių grupių ir didelių vietos subjektų grupių apmokestinimo lygio užtikrinimo Sąjungoje (OL L 328, 2022, p. 1).
(
14
)	Žr. 2023 m. liepos 13 d. Sprendimą Xella Magyarország (C‑106/22, toliau – Sprendimas Xella Magyarország, EU:C:2023:568, 58 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
15
)	Šiuo klausimu žr. 2014 m. vasario 5 d. Sprendimą Hervis Sport‑ és Divatkereskedelmi (C‑385/12, EU:C:2014:47, 30 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija), 2015 m. birželio 11 d. Sprendimą Berlington Hungary ir kt. (C‑98/14, EU:C:2015:386, 38 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija), 2018 m. lapkričio 22 d. Sprendimą Vorarlberger Landes- und Hypothekenbank (C‑625/17, EU:C:2018:939, 39 ir 42 punktai bei juose nurodyta jurisprudencija), Sprendimą Vodafone Magyarország (42 ir 43 punktai bei juose nurodyta jurisprudencija), 2023 m. vasario 2 d. Sprendimą Freikirche der Siebenten-Tags-Adventisten in Deutschland (C‑372/21, EU:C:2023:59, 29 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir Sprendimą Xella Magyarország (62 ir 63 punktai).
(
16
)	Šiuo klausimu žr. šios išvados 25, 27 ir 28 punktus.
(
17
)	Žr. 2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Komisija / Danija (Maksimalus stovėjimo laikas) (C‑167/22, EU:C:2023:1020, 47 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
18
)	Be to, reikia konstatuoti, kad pareiga pateikti tokį įrodymą neatrodo neįvykdoma, nes įmonių, susijusių su papildomo gavybos mokesčio, nustatyto Nutarime Nr. 404/2021, mokėjimu, yra tik keturios. Taigi, mano manymu, nėra neįmanoma konkrečiai ir tiksliai nustatyti, kad šioms keturioms įmonėms ar bent kai kurioms iš jų buvo nustatyta minimalaus išgavimo pareiga pagal Nutarimą Nr. 405/2021. Tačiau Komisija nepateikė tokių įrodymų, be to, Vengrija savo triplike, remdamasi institucijos, kompetentingos priimti sprendimus dėl kasybos priežiūros, pateikta informacija, tvirtina, kad šiuo klausimu nebuvo priimtas joks sprendimas. Tiesa, ši valstybė narė taip pat pripažįsta, kad, jei kasyklos operatorius paprašytų leisti statyti naują kasyklą, minimalaus išgavimo pareiga jam būtų taikoma tik dėl šios naujos kasyklos. Vis dėlto šis galimas taikymas, atsižvelgiant į Teisingumo Teismui pateiktą bylos medžiagą, lieka vien hipotetinis ir bet kuriuo atveju daug ribotesnis nei Komisijos ieškinyje nurodytas ginčijamų nutarimų kumuliacinis ir apibendrintas taikymas.
(
19
)	Žr. sprendimus Vodafone Magyarország (46 punktas) ir Tesco‑Global Áruházak (66 punktas).
(
20
)	Šiuo klausimu žr. 2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Cofidis (C‑340/22, EU:C:2023:1019, 42 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
21
)	Šiuo klausimu žr. 2017 m. gruodžio 20 d. Sprendimą Global Starnet (C‑322/16, EU:C:2017:985, 36 punktas).
(
22
)	Žr. 2019 m. birželio 26 d. Sprendimą Komisija / Graikija (C‑729/17, EU:C:2019:534, 102 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
23
)	Dėl Kalnakasybos įstatymo pakeitimo Vengrija taip pat nurodė aplinkos apsaugą vykdant kasybos veiklą, nes šią apsaugą galima užtikrinti nuolat vykdant gavybą.
(
24
)	Šiuo klausimu Komisija taip pat atkreipia dėmesį į Vengrijos nacionalinės ekonomikos ministro interviu spaudai, kuriame jis paaiškino, kad vyriausybė iš esmės siekė padaryti taip, kad strateginius sektorius valdytų Vengrija, o tai įrodo, kad ši vyriausybė iš tikrųjų siekė ekonominių tikslų ir norėjo, kad į užsienio įmones būtų laikomasi nepalankesnio požiūrio.
(
25
)	Žr. Sprendimą Xella Magyarország (67–69 punktai).
(
26
)	Pavyzdžiui, 2021–2023 m. cemento importas padidėtų nuo 40 % iki 60 %, o smėlio ir žvyro importas iš esmės nepasikeistų.
(
27
)	Šiuo klausimu Vengrija remiasi generalinės advokatės T. Ćapeta išvada, pateikta byloje Xella Magyarország (C‑106/22, EU:C:2023:267, 82 punktas).
(
28
)	Žr. 2019 m. gruodžio 19 d. Sprendimą Brussels Securities (C‑389/18, EU:C:2019:1132, 48 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
29
)	Žr. Sprendimą Xella Magyarország (60 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
30
)	Šiuo klausimu žr. 1991 m. liepos 25 d. Sprendimą Collectieve Antennevoorziening Gouda (C‑288/89, EU:C:1991:323, 11 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija), 1995 m. lapkričio 14 d. Sprendimą Svensson ir Gustavsson (C‑484/93, EU:C:1995:379, 15 punktas) ir 1999 m. balandžio 29 d. Sprendimą Ciola (C‑224/97, EU:C:1999:212, 16 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
31
)	Šiuo klausimu žr. 2015 m. birželio 11 d. Sprendimą Berlington Hungary ir kt. (C‑98/14, EU:C:2015:386, 64 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir 2016 m. birželio 22 d. Sprendimą Mennens (C‑255/15, EU:C:2016:472, 44 punktas).
(
32
)	Žr., pavyzdžiui, 2018 m. kovo 6 d. Sprendimą SEGRO ir Horváth (C‑52/16 ir C‑113/16, EU:C:2018:157, 85 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija), 2019 m. vasario 14 d. Sprendimą Milivojević (C‑630/17, EU:C:2019:123, 72 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir 2020 m. birželio 18 d. Sprendimą Komisija / Vengrija (Asociacijų skaidrumas) (C‑78/18, EU:C:2020:476, toliau – Sprendimas Asociacijų skaidrumas, 77 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
33
)	Šiuo klausimu žr. 2015 m. gruodžio 23 d. Sprendimą Scotch Whisky Association ir kt. (C‑333/14, EU:C:2015:845, 54 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
34
)	Žr. Sprendimą Xella Magyarország (23 ir 64 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija), kuriame Vengrija taip pat nurodė neigiamus COVID‑19 pandemijos padarinius nacionalinei ekonomikai.
(
35
)	Žr. Sprendimą Xella Magyarország (63–66 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija). Taip pat žr. 2018 m. rugsėjo 26 d. Sprendimą Van Gennip ir kt. (C‑137/17, EU:C:2018:771, 56 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
36
)	Žr. Sprendimą Xella Magyarország (67 ir 68 punktai).
(
37
)	Žr. Sprendimą Xella Magyarország (69 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
38
)	Žr. 2020 m. spalio 6 d. Sprendimą Komisija / Vengrija (Aukštasis mokslas) (C‑66/18, EU:C:2020:792, 178 ir 179 punktai bei juose nurodyta jurisprudencija).
(
39
)	Šiuo klausimu žr. Sprendimą Asociacijų skaidrumas (77 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
40
)	Šiuo klausimu žr. Sprendimą Asociacijų skaidrumas (91 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
41
)	Informacijos apie techninius reglamentus ir informacinės visuomenės paslaugų taisykles teikimo tvarkos vadovas (p. 15), pateikiamas Komisijos interneto svetainėje adresu https://technical-regulation-information-system.ec.europa.eu/fr/the-20151535-and-you/being-informed/guidances/vademecum.
(
42
)	Žr. 2020 m. spalio 8 d. Sprendimą Admiral Sportwetten ir kt. (C‑711/19, toliau – Sprendimas Admiral Sportwetten, EU:C:2020:812, 38 punktas).
(
43
)	Kitos techninių reglamentų kategorijos yra šios: i) „techninės specifikacijos“, ii) „paslaugų taisyklės“ ir iii) valstybių narių įstatymai ir kiti teisės aktai <…>, draudžiantys gaminį gaminti, įvežti, parduoti ar naudoti“. Žr. 2020 m. gegužės 28 d. Sprendimą ECO‑WIND Construction (C‑727/17, EU:C:2020:393, 32 punktas) ir 2025 m. kovo 13 d. Sprendimą Unigames (C‑120/24, EU:C:2025:174, 31 punktas).
(
44
)	Šiuo klausimu žr. 2018 m. rugsėjo 26 d. Sprendimą Van Gennip ir kt. (C‑137/17, EU:C:2018:771, 39–41 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija) ir 2022 m. lapkričio 24 d. Sprendimą Belplant (C‑658/21, EU:C:2022:925, 37–39 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
(
45
)	Be to, iš šios direktyvos 3 ir 9 konstatuojamųjų dalių matyti, kad ja pirmiausia siekiama užtikrinti kuo didesnį nacionalinių iniciatyvų dėl techninių reglamentų rengimo skaidrumą. Šiuo klausimu šios direktyvos 7 konstatuojamojoje dalyje priduriama, kad ja siekiama sudaryti sąlygas ekonominės veiklos vykdytojams geriau pasinaudoti vidaus rinkos pranašumais, užtikrinant geresnį informacijos pateikimą, kai reguliariai skelbiami valstybių narių pasiūlytų techninių reglamentų projektai, šiems veiklos vykdytojams suteikiant galimybę sužinoti, kaip valstybės narės vertina šių reglamentų poveikį. Šiuo klausimu žr. 2016 m. vasario 4 d. Sprendimą Ince (C‑336/14, EU:C:2016:72, 82 punktas), 2023 m. kovo 9 d. Sprendimą Vapo Atlantic (C‑604/21, EU:C:2023:175, 41 punktas) ir 2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Papier Mettler Italia (C‑86/22, EU:C:2023:1023, 43 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Šiuo klausimu taip pat žr. Direktyvos 2015/1535 4 konstatuojamąją dalį.
(
46
)	Žr. 2021 m. spalio 6 d. Sprendimą Komisija / Italija (Miesto nuotekų surinkimo ir valymo sistema) (C‑668/19, EU:C:2021:815, 27 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir 2024 m. liepos 29 d. Sprendimą Komisija / Portugalija (Statybos inžinieriai) (C‑768/22, EU:C:2024:643, 79 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
47
)	Žr. 2024 m. lapkričio 19 d. Sprendimą Komisija / Lenkija (Teisė būti kandidatu ir narystė politinėje partijoje) (C‑814/21, EU:C:2024:963, 61 ir 62 punktai).
(
48
)	Žr. Informacijos teikimo vadovą, p. 15.
(
49
)	Žr. 2012 m. liepos 19 d. Sprendimą Fortuna ir kt. (C‑213/11, C‑214/11 ir C‑217/11, EU:C:2012:495, 35 punktas).