TEISINGUMO TEISMO SPRENDIMAS1978 m. kovo 9 d.(*)„Nacionalinio teismo netaikomas įstatymas, kuris prieštarauja Bendrijos teisei“Byloje 106/77dėl Pretore de Susa
(Italija) pagal EEB sutarties 177 straipsnį Teisingumo
Teismui pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą dėl
EEB sutarties 189 straipsnio, ypač dėl Bendrijos teisės
tiesioginio taikymo pasekmių iškilus kolizijai su galinčiomis jai
prieštarauti nacionalinio įstatymo nuostatomis, išaiškinimo šio teismo
nagrinėjamoje byloje Amministrazione delle Finanze dello StatopriešSimmenthal SpA., kurios buveinė yra Monza_TEISINGUMO TEISMAS_kurį
sudaro pirmininkas H. Kutscher, kolegijos pirmininkai
M. Sørensen ir G. Bosco, teisėjai A. M. Donner,
P. Pescatore, A. J. Mackenzie Stuart ir A. O'Keeffe_generalinis advokatas M. Reischl_kancleris A. Van Houtte_priima šįSprendimą Dėl teisės 1        1977 m.
liepos 28 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 1977 m.
rugpjūčio 29 d., Pretore de Susa pagal EEB sutarties
177 straipsnį pateikė du prejudicinius klausimus, susijusius su
Sutarties 189 straipsnyje įtvirtintu Bendrijos teisės tiesioginio
taikymo principu, siekdamas išsiaiškinti šio principo pasekmes, kai
egzistuoja prieštaravimas tarp Bendrijos teisės normos ir vėlesnės
nacionalinio įstatymo nuostatos. 2        Reikia atkreipti dėmesį į tai, jog ankstesnėje bylos stadijoje Pretore
pateikė Teisingumo Teismui prejudicinius klausimus, kad šis galėtų
įvertinti sveikatos klausimus reglamentuojančių Italijos įstatymų
„konsoliduotame tekste“ nustatytų sveikatos mokesčių importuojamai
galvijienai, kurių tarifas paskutinį kartą buvo nustatytas remiantis
1970 m. gruodžio 30 d. Įstatymo Nr. 1239 (GU Nr. 26,
1971 m. vasario 1 d.) priede pateikiama tarifų lentele,
suderinamumą su Sutarties ir kai kuriomis reglamentų, ypač 1968 m.
birželio 27 d. (EEB) Tarybos reglamento Nr. 805/68 dėl bendro
rinkos organizavimo galvijienos sektoriuje (OL L 148,
p. 24), nuostatomis.3        Atsižvelgęs
į 1976 m. gruodžio 15 d. Teisingumo Teismo
sprendime 35/76 (Rink. p. 1871) pateiktus atsakymus, Pretore,
pripažinęs apmokestinimą aptariamais mokesčiais nesuderinamą su
Bendrijos teisės nuostatomis, Valstybinė finansų administracija nurodė
grąžinti neteisėtai surinktus mokesčius kartu su palūkanomis.4        Finansų administracija pareiškė protestą dėl šio nurodymo.5        Atsižvelgęs
į argumentus, šalių pateiktus per procesą, pradėtą dėl šio protesto, Pretore
nusprendė, jog jam pateiktas klausimas susijęs su prieštaravimu tarp
kai kurių Bendrijos teisės nuostatų ir vėlesnio nacionalinio įstatymo,
t. y. Įstatymo Nr. 1239/70.6        Jis
priminė, jog remiantis nesena Italijos Konstitucinio Teismo praktika
(Sprendimai 232/75 ir 205/75 bei Nutartis 206/76) spręsti klausimą,
ar aptariamas įstatymas prieštarauja Konstitucijai, pagal jos
11 straipsnį privalo pats Konstitucinis Teismas. 7        Atsižvelgęs,
pirma, į nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką dėl Bendrijos teisės
taikymo valstybių narių teisės sistemose ir, antra, į nepatogumus,
kurių gali atsirasti, jei nacionalinis teismas, užuot pats paskelbęs
netaikytinu įstatymą, kuris trukdo visiškai įsigalioti ir veikti
Bendrijos teisei, būtų priverstas kelti jo konstitucingumo klausimą, Pretore Teisingumo Teismui pateikė du klausimus, suformuluotus taip:1.      Atsižvelgiant
į tai, kad remiantis EEB sutarties 189 straipsniu ir
nusistovėjusia Europos Bendrijų Teisingumo Teismo praktika tiesiogiai
taikomos Bendrijos teisės nuostatos, nepaisant jokios valstybių narių
vidaus taisyklės arba praktikos, jų teisinėse sistemose privalo veikti
visapusiškai ir turi būti taikomos vienodai, kad būtų garantuotos
subjektinės privačių asmenų teisės, ar nagrinėjamos nuostatos turi būti
aiškinamos taip, kad bet kurios vėliau priimtos nacionalinės teisės
normos, prieštaraujančios šioms Bendrijos nuostatoms, turi būti laikomos
automatiškai netaikomomis nelaukiant, kol jas pašalins (panaikins) pats
tos valstybės teisės aktų leidėjas arba kitos konstitucinės
institucijos (paskelbs antikonstitucinėmis), ypač jeigu antruoju atveju
būtų laikoma, kad iki minėto paskelbimo nacionalinis įstatymas turi
veikti visapusiškai, netaikant Bendrijos nuostatų, todėl neužtikrinant
jų visapusiško bei vienodo taikymo bei jose įtvirtintų privačių asmenų
subjektinių teisių apsaugos? 2.      Atsižvelgiant
į pirmesnį klausimą ir darant prielaidą, kad Bendrijos teisė
pripažįsta, jog subjektinių teisių, kylančių iš „tiesiogiai taikomų“
Bendrijos teisės nuostatų, apsauga gali būti laikinai sustabdyta, kol
kompetentingos nacionalinės institucijos panaikins šiuos Bendrijos
teisės normoms prieštaraujančius nacionalinės teisės aktus, ar toks
panaikinimas visais atvejais galios atgaline data, kad būtų išvengta bet
kokios žalos subjektinėms teisėms? Dėl kreipimosi į Teisingumo Teismą 8        Išsakydamas
savo žodines pastabas Italijos vyriausybės atstovas atkreipė Teisingumo
Teismo dėmesį į 1977 m. gruodžio 22 d. Italijos Konstitucinio
Teismo sprendimą Nr. 163/77, priimtą atsakant į Milano ir Romos
teismų pateiktus klausimus dėl konstitucingumo, kuriame buvo nuspręsta,
jog tam tikros 1970 m. gruodžio 30 d. Įstatymo Nr. 1239
nuostatos, įskaitant tas, dėl kurių sprendžiama Pretore de Susa nagrinėjamoje byloje, prieštarauja Konstitucijai.9        Kadangi
ginčijamos nuostatos buvo panaikintos jas paskelbus prieštaraujančiomis
Konstitucijai, Pretore de Susa iškelti klausimai netenka prasmės, todėl į juos atsakyti nebereikia.10      Šiuo
klausimu reikia priminti, jog remdamasis savo nusistovėjusia praktika
Teisingumo Teismas pripažįsta gavęs pagal Sutarties 177 straipsnį
prašymą priimti prejudicinį sprendimą, kol tokį prašymą pateikęs teismas
jo neatsiima ar dėl pateikto skundo jo nepanaikina aukštesnės
instancijos teismas.11      Tokia
pasekmė negali kilti iš nurodyto sprendimo, priimto procesuose,
nesusijusiuose su byla, kurioje buvo kreiptasi į Teisingumo Teismą, ir
kurio poveikio tretiesiems asmenims jis negali įvertinti.12      Todėl reikia atmesti Italijos vyriausybės pateiktą preliminarų prieštaravimą. Dėl esmės13      Pirmuoju
klausimu iš esmės siekiama išsiaiškinti Bendrijos teisės nuostatos
tiesioginio taikymo pasekmes, kai egzistuoja nesuderinamumas su vėlesne
valstybės narės teisės akto nuostata.14      Tiesioginis
taikymas tokiomis aplinkybėmis reiškia, jog Bendrijos teisės normos
turi būti taikomos visapusiškai ir vienodai visose valstybėse narėse nuo
pat jų įsigaliojimo dienos ir visą jų galiojimo laikotarpį.15      Be
to, šios nuostatos yra tiesioginis teisių ir pareigų šaltinis tiems,
kam jos skirtos, nesvarbu, ar tai būtų valstybės narės, ar privatūs
asmenys, kurie yra teisinių santykių, patenkančių į Bendrijos teisės
taikymo sritį, subjektai.16      Šis
poveikis taip pat svarbus kiekvienam nacionaliniam teismui, kurio, kaip
valstybės narės institucijos, užduotis yra jo jurisdikcijai
priklausančioje byloje apsaugoti privačių asmenų teises, kurias jiems
suteikia Bendrijos teisė.17      Be
to, remiantis Bendrijos teisės viršenybės principu, kalbant apie
tiesiogiai taikomų Sutarties nuostatų ir institucijų aktų bei valstybių
narių nacionalinės teisės santykį, reikia pažymėti, kad tokios
įsigaliojusios Bendrijos nuostatos bei aktai ne tik lemia automatišką
bet kokių joms prieštaraujančių galiojančių nacionalinės teisės aktų
netaikymą, tačiau taip pat tiek, kiek tos nuostatos yra kiekvienos iš
valstybių narių teritorijoje galiojančios teisinės sistemos sudedamoji
dalis bei yra viršesnės, jos užkerta kelią priimti naujus nacionalinės
teisės aktus, kurie būtų nesuderinami su Bendrijos teisės nuostatomis.18      Iš
tiesų bet koks pripažinimas, kad nacionalinės teisės aktai,
įsiterpiantys į tą sritį, kurioje Bendrija įgyvendina savo teisės aktų
leidybos kompetenciją, arba kitaip nesuderinami su Bendrijos teisės
nuostatomis, sukelia teisines pasekmes, paneigtų veiksmingumą tų
įsipareigojimų, kuriuos pagal Sutarties nuostatas besąlygiškai ir
neatšaukiamai prisiėmė valstybės narės, ir dėl to tektų suabejoti
pačiais Bendrijos pagrindais.19      Tokia
pat išvada išplaukia iš Sutarties 177 straipsnio, pagal kurį bet
koks valstybės narės teismas turi teisę kreiptis į Teisingumo Teismą
kiekvieną kartą, kai mano, jog sprendimui priimti reikia prejudicinio
sprendimo dėl Bendrijos teisės aiškinimo ar galiojimo.20      Šios
nuostatos veiksmingumas sumažėtų, jei nacionaliniam teismui būtų
sutrukdyta nedelsiant taikyti Bendrijos teisę remiantis Teisingumo
Teismo sprendimu ar praktika.21      Iš
to, kas pasakyta, matyti, jog kiekvienas nacionalinis teismas,
spręsdamas jo jurisdikcijai priklausančią bylą, privalo visapusiškai
taikyti Bendrijos teisę bei apsaugoti teises, kurias ji suteikia
privatiems asmenims, atitinkamai netaikydamas jokios nacionalinės teisės
nuostatos, galinčios prieštarauti Bendrijos teisei, neatsižvelgiant į
tai, ar ji priimta anksčiau, ar vėliau už Bendrijos teisės nuostatą.22      Taigi
su Bendrijos teisės pagrindą sudarančiais reikalavimais yra
nesuderinama bet kokia nacionalinės teisės sistemos nuostata ar bet
kokia teisės aktų, administracinė ar teisminė praktika, galinti
susilpninti Bendrijos teisės veiksmingumą, atimant iš turinčio
jurisdikciją taikyti šią teisę nacionalinio teismo galią daryti viską,
kas ją taikant reikalinga tam, jog nebūtų taikomos nacionalinės teisės
aktų nuostatos, galinčios sudaryti kliūtį visapusiškam Bendrijos teisės
normų veiksmingumui.23      Taip
būtų, jei kilus prieštaravimui tarp Bendrijos teisės nuostatos ir
vėlesnio nacionalinio įstatymo, tokį neatitikimą būtų įgaliota savo
nuožiūra išspręsti kita institucija, o ne teismas, kuriam patikėta
užtikrinti Bendrijos teisės taikymą, net jeigu tai sudarytų tik laikiną
kliūtį visapusiškam šios teisės veiksmingumui.24      Taigi
į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: nacionalinis teismas,
įgaliotas savo jurisdikcijos ribose taikyti Bendrijos teisės nuostatas,
turi pareigą užtikrinti visapusišką šių nuostatų veikimą, ir prireikus
savo iniciatyva privalo atsisakyti taikyti bet kokią prieštaraujančią
nacionalinės teisės akto nuostatą, net jei ši priimta vėliau; ir toks
teismas neprivalo prašyti arba laukti, kol tokia nuostata iš pradžių bus
panaikinta teisės aktų leidybos arba kitomis konstitucinėmis
priemonėmis.25      Antruoju
klausimu iš esmės klausiama, ar darant prielaidą, kad Bendrijos teisės
nuostatose numatytų teisių apsauga gali būti laikinai sustabdoma, kol
nacionalinės teisės nuostatas, galinčias prieštarauti pirmosioms,
faktiškai panaikina kompetentingos nacionalinės institucijos – toks
panaikinimas kiekvienu atveju privalo turėti neribotą atgalinį poveikį,
kad aptariamos teisės nebūtų pažeistos.26      Iš
atsakymo į pirmąjį klausimą matyti, jog nacionalinis teismas turi
pareigą apsaugoti teises, kurias suteikia Bendrijos teisės sistemos
nuostatos, ir kad jis neprivalo prašyti ar laukti, kol įgaliotos
nacionalinės institucijos faktiškai panaikins atitinkamas nacionalines
priemones, galinčias sudaryti kliūtį tiesiogiai ir nedelsiant taikyti
Bendrijos taisykles.27      Taigi nėra prasmės atsakyti į antrąjį klausimą. Dėl bylinėjimosi išlaidų28      Išlaidos,
kurias patyrė Italijos Respublikos vyriausybė ir Europos Bendrijų
Komisija, pateikdamos Teisingumo Teismui savo pastabas, nėra
atlygintinos.29      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas etapų Pretore de Susa nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas.Remdamasis šiais motyvais, TEISINGUMO TEISMAS_atsakydamas į 1977 m. birželio 28 d. Pretore de Susa nutartimi pateiktus klausimus, nusprendžia:Nacionalinis
teismas, įgaliotas savo jurisdikcijos ribose taikyti Bendrijos teisės
nuostatas, turi pareigą užtikrinti visapusišką šių nuostatų veikimą, ir
prireikus savo iniciatyva privalo atsisakyti taikyti bet kokią
prieštaraujančią nacionalinės teisės akto nuostatą, net jei ši priimta
vėliau; ir toks teismas neprivalo prašyti arba laukti, kol tokia
nuostata iš pradžių bus panaikinta teisės aktų leidybos ar kitomis
konstitucinėmis priemonėmis.KutscherSørensenBoscoDonnerisPescatore      Mackenzie StuartO’KeeffePaskelbta 1978 m. kovo 9 d. viešame posėdyje Liuksemburge.Kancleris        PirmininkasA. Van Houtte       H. Kutscher* Proceso kalba: italų.