62014CC0242
GENERALINIO ADVOKATO
NIILO JÄÄSKINEN IŠVADA,
pateikta 2015 m. kovo 5 d. (
1
)
Byla C‑242/14
Saatgut‑Treuhandverwaltungs GmbH
prieš
Gerhard und Jürgen Vogel GbR,
Jürgen Vogel,
Gerhard Vogel
(Landgericht Mannheim (Vokietija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Augalų veislių teisinė apsauga Bendrijoje — Reglamentas (EB) Nr. 2100/94 — 14 ir 94 straipsniai — Reglamentas (EB) Nr. 1768/95 — Augalinės medžiagos, gautos nuėmus saugomos augalinės veislės derlių, naudojimas, ūkininkui neturint teisės į apsaugą savininko leidimo — Nuo minėtos apsaugos nukrypti leidžianti nuostata — Ūkininkų privilegija — Pareiga sumokėti teisingą atlygį savininkui — Terminas, per kurį mokėjimas turi būti įvykdytas, kad būtų galima pasinaudoti nukrypti leidžiančia nuostata — Šio termino pradžia ir pabaiga“
I – Įžanga
1.
Landgericht Mannheim (Manheimo apygardos teismas, Vokietija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą iš esmės pateiktas dėl 1994 m. liepos 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2100/94 dėl augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje (
2
) (toliau – pagrindinis reglamentas) 14 ir 94 straipsnių ir 1995 m. liepos 24 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1768/95, įgyvendinančio Tarybos reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalyje numatytos žemės ūkio išimties taisykles (
3
) (toliau – įgyvendinimo reglamentas) (
4
), tam tikrų nuostatų išaiškinimo.
2.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Saatgut‑Treuhandverwaltungs GmbH (toliau – STV), kuri atstovauja kelių saugomų augalų veislių savininkų interesams, ir ūkį valdančios bendrovės Gerhard und Jürgen Vogel GbR bei Gerhard ir Jürgen Vogel, šios bendrovės narių, už jos prievoles atsakančių visu savo turtu (toliau – bendraatsakoviai Vogel), ginčą dėl to, kad pastarieji naudojo vienos iš minėtų veislių dauginamąją medžiagą be išankstinio šios veislės savininko leidimo.
3.
STV teigė, kad toks naudojimas yra pažeidimas, ir, remdamasi pagrindinio reglamento 94 straipsniu, pareikalavo iš atsakovų pagrindinėje byloje sumokėti visą sumą, kokia būtų mokėtina už atitinkamos saugomos veislės naudojimą pagal licenciją. Bendraatsakoviai tam prieštaravo remdamiesi to paties reglamento 14 straipsnyje nustatyta tvarka, pagal kurią ūkininkai gali nukrypti nuo augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje, jei tenkinamos tam tikros sąlygos, visų pirma – pareiga sumokėti teisės į augalų veislių apsaugą savininkui teisingą atlygį, kuris yra mažesnis nei žalos atlyginimas, mokėtinas paaiškėjus pažeidimui.
4.
Iš esmės prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo klausia, ar ūkininkas gali remtis šia nukrypti leidžiančia nuostata, jei jis minėtame 14 straipsnyje numatytą teisingą atlygį sumoka po to, kai panaudojo atitinkamą veislę, t. y. po to, kai pasėjo augalinę medžiagą, kurią gavo nuėmęs derlių, ir ar dėl to šis veiksmas laikomas teisėtu ir atitinkamai ūkininkui negali būti pareikštas minėtame 94 straipsnyje numatytas ieškinys. Jei atsakymas teigiamas, Teisingumo Teismo prašoma išaiškinti tų pačių straipsnių nuostatas ir nustatyti, iki kokios dienos atitinkamas ūkininkas gali sumokėti minėtą atlygį.
II – Ginčas pagrindinėje byloje, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
5.
STV – tai Vokietijoje įsteigta bendrovė, kuri jungia įvairių saugomų augalų veislių savininkus (
5
) ir gina, be kita ko, žieminių miežių veislės ‛Finita’ (toliau – veislė ‛Finita’), kuri remiantis pagrindiniu reglamentu yra saugoma Europos Sąjungos mastu, savininko teises.
6.
Vykdydama šią veiklą, STV savo interneto svetainėje skelbia sąrašą, kuriame nurodytos augalų veislės, saugomos pagal jos administruojamas sutartis, ir suma, mokėtina už šių veislių auginimą. Be to, STV kasmet prašo ūkininkų bendrai pranešti jai apie galimą minėtų veislių auginimą ir šiuo tikslu jiems siunčia deklaracijos formuliarus ir vadovą, kuriame nurodytos visos atitinkamais prekybos metais jos administruojamos saugomos veislės ir jų savininkai bei naudojimo licenciją turintys asmenys.
7.
Bendraatsakoviai Vogel, kurie neturi jokių sutartinių santykių su STV, neatsakė į šiuos prašymus pateikti informacijos. Tačiau 2011 m. gruodžio 16 d. STV iš perdirbimo paslaugų teikėjo (
6
) sužinojo, kad 2010–2011 prekybos metais bendraatsakoviai Vogel, be kita ko, užsakė apdoroti veislės ‛Finita’ sėklas.
8.
2012 m. gegužės 31 d. raštu STV pareikalavo, kad bendraatsakoviai Vogel patikrintų šią informaciją, rodančią, jog slapta naudota užauginus minėtą veislę gauta jos dauginamoji medžiaga, ir pateiktų jai informaciją šiuo klausimu; nurodyta atsakyti iki 2012 m. birželio 20 d. Suinteresuotieji asmenys neatsakė.
9.
2012 m. liepos 27 d. raštu STV iš bendraatsakovių Vogel pareikalavo sumokėti 262,50 EUR sumą, atitinkančią visą mokestį, mokėtiną už veislės ‛Finita’ sėklų naudojimą pagal licenciją, vadinamąjį C licencijos mokestį, kad būtų atlyginta dėl šios saugomos veislės slapto auginimo patirta žala.
10.
Negavusi mokėjimo, 2013 m. kovo 18 d. dokumentu STV pareiškė ieškinį Amtsgericht Euskirchen (Oiskircheno apylinkės teismas), siekdama, be kita ko, kad būtų sumokėtas šis žalos atlyginimas. 2013 m. rugsėjo 13 d. šis teismas nusprendė, kad neturi jurisdikcijos, ir perdavė bylą Landgericht Mannheim.
11.
Grįsdama prašymą, STV teigia, kad bendraatsakoviai Vogel pagal pagrindinio reglamento 94 straipsnio 1 dalį privalėjo jai sumokėti teisingą atlygį, kurio dydis turėjo atitikti visą C licencijos mokestį, nes jie padarė pažeidimą – augino atitinkamą veislę „neturė[dami] teisės“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą. Ji teigia, kad bendraatsakoviai Vogel negali remtis to paties reglamento 14 straipsnio 1 dalyje numatyta nukrypti leidžiančia nuostata, nes neįvykdė pareigos atitinkamos saugomos veislės savininkui sumokėti teisingą atlygį, numatytą minėto 14 straipsnio 3 dalies ketvirtoje įtraukoje. Ji teigia, kad bet koks ūkininkas šią mokėjimo pareigą iš esmės turi įvykdyti prieš sėdamas augalus ir bet kokiu atveju iki prekybos metų, kuriais juos augino, pabaigos, be to, turi tai padaryti savo iniciatyva, nesvarbu, ar savininkas jo laiku paprašė pateikti informaciją.
12.
Bendraatsakoviai Vogel nesutinka su šiais reikalavimais. Jie mano, kad daugiausia, ką turėtų sumokėti, – tai sumą, kuri turi būti sumažinta dėl „leidžiamo“ auginimo, taikant pagrindinio reglamento 14 straipsnio 1 dalyje numatytą nukrypti leidžiančią nuostatą. Be to, jie teigia, jog tam, kad būtų galima laikyti įvykdytomis šio reglamento 94 straipsnyje numatytos teisės į žalos atlyginimą atsiradimo sąlygas, reikia, kad būtų pažeista pareiga pateikti informaciją teisės į Sąjungos teisėje numatytą augalų veislių apsaugą savininkui, o šioje byloje, jų teigimu, to nebuvo (
7
).
13.
Šiomis aplinkybėmis 2014 m. gegužės 9 d. nutartimi (ją Teisingumo Teismas gavo 2014 m. gegužės 19 d.) Landgericht Mannheim nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar ūkininkas, kuris, nesudaręs sutarties su saugomos veislės savininku, naudojo auginant gautą saugomos augalų veislės dauginamąją medžiagą, privalo pagal [pagrindinio reglamento] 94 straipsnio 1 dalį sumokėti tinkamą atlyginimą ir – tyčios ar neatsargumo atveju – pagal šio reglamento 94 straipsnio 2 dalį atlyginti visą tolesnę dėl augalų veislių apsaugos pažeidimo patirtą žalą dėl to, kad tuo momentu, kai dauginimo tikslu faktiškai panaudojo augalinius produktus savo lauke, jis dar nebuvo įvykdęs šio reglamento 14 straipsnio 3 dalies ketvirtoje įtraukoje kartu su [įgyvendinimo] reglamento 5 ir paskesniais straipsniais numatytos pareigos sumokėti teisingą atlygį (auginimo mokestis)?
2.
Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta taip, kad ūkininkas savo pareigą sumokėti teisingą atlygį už auginimą gali įvykdyti ir po to, kai dauginimo tikslu jau faktiškai naudojo augalinius produktus savo lauke, ar minėtąsias nuostatas reikia aiškinti taip, kad jose yra nustatytas terminas, per kurį ūkininkas, naudojęs auginant gautą saugomos augalų veislės dauginamąją medžiagą, privalo įvykdyti savo pareigą sumokėti teisingą atlygį tam, kad auginimas galėtų būti laikomas teisėtu, kaip tai suprantama pagal [pagrindinio] reglamento 94 straipsnio 1 dalį kartu su šio reglamento 14 straipsniu?“
14.
Pastabas raštu Teisingumo Teismui pateikė STV, bendraatsakoviai Vogel, Ispanijos ir Nyderlandų vyriausybės, Europos Komisija. Teismo posėdis rengiamas nebuvo.
III – Vertinimas
A – Dėl Teisingumo Teismui pateiktos problemos apibrėžimo
15.
Visų pirma reikia priminti tam tikrus dalykus, susijusius su šioje byloje nagrinėjama teisine tvarka, kurie arba yra žinomi iš atitinkamų aktų ar su jais susijusios teismo praktikos, arba lieka neapibrėžti pagal dabartinę Sąjungos teisę. Atsižvelgiant į šias aplinkybes, Teisingumo Teismui pateiktų klausimų turinys turi būti patikslintas.
16.
Pagal pagrindinio reglamento 11 straipsnio 1 dalį augalų veislių teisine apsauga Bendrijoje galintis naudotis asmuo, vadinamas „selekcininku“, – tai „tą veislę sukūręs arba atradęs ir išskyręs asmuo, arba jo teisių perėmėjas“. Šio reglamento 13 straipsnio 1 dalyje patikslinama, kad ši apsauga pasireiškia savininko ar savininkų išimtine teise atlikti tam tikrus nustatytus veiksmus, kurie išvardyti šio straipsnio 2 dalyje.
17.
Minėtoje 2 dalyje iš esmės nustatyta, kad trečiasis asmuo gali atlikti joje išvardytus veiksmus, be kita ko, „dauginti (veisti)“ ir „paruošti dauginimui“ saugomos augalų veislės augalinę medžiagą, gautą nuėmus derlių, tik gavęs teisės į augalų veislių apsaugą Bendrijoje savininko (toliau – savininkas) leidimą. Šis reikalavimas užtikrinamas savininkui suteikta galimybe pareikšti civilinį ieškinį pagal šio reglamento 94 straipsnį, jei paaiškėja, kad naudojant tokią veislę padarytas pažeidimas.
18.
Tačiau „visuomenės labui“ (
8
) ir ypač „siekiant užtikrinti žemės ūkio gamybą“ (
9
) pagrindinio reglamento 14 straipsnyje nustatytas „nukrypimas“ nuo šio principo, paprastai vadinamas „ūkininkų privilegija“ (
10
). Jei tenkinamos visos šiame straipsnyje nustatytos sąlygos, ūkininkai turi teisę dauginimo tikslais lauke savo ūkyje be savininko leidimo naudoti augalinę medžiagą, gautą nuėmus vienos iš savo užaugintų saugomų veislių derlių (
11
), – šis veiksmas vadinamas „ūkyje užaugintų sėklų“ (
12
) naudojimu. Sąlygų, būtinų norint naudotis šia nukrypti leidžiančia tvarka, įgyvendinimo taisyklės apibrėžtos įgyvendinimo reglamente, kuriame ši tvarka apibūdinama kaip „atleidimas nuo žemės ūkio mokesčio [žemės ūkiui taikoma išimtis]“ (
13
).
19.
Konkrečiai kalbant, minėto 14 straipsnio 3 dalies ketvirtoje įtraukoje nustatyta, kad norėdamas pasinaudoti tokia privilegija ūkininkas už tokį naudojimą (
14
) turi sumokėti savininkui „teisėtą selekcinį mokestį [teisingą atlygį]“ (
15
). Įgyvendinimo reglamento 6 straipsnio 1 dalyje apibrėžiama, kokiomis aplinkybėmis atsiranda ir tampa vykdytina „individuali pareiga mokėti“ minėtą mokestį, tačiau neapibrėžtas konkretus terminas arba tikslus momentas, kada turi būti įvykdytas reikalaujamas mokėjimas. Tarptautinėje naujų augalų veislių apsaugos konvencijoje (
16
) (toliau – UPOV konvencija), su kuria buvo derinamos pagrindinio reglamento nuostatos (
17
), numatyta panaši nukrypti leidžianti nuostata, bet ir joje nėra tikslesnio šio termino apibrėžimo (
18
). Būtent dėl šio netikrumo laiko atžvilgiu, kurį aptarsiu toliau, buvo pateiktas šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą.
20.
Laiku neįvykdęs individualios pareigos mokėti ūkininkas laikomas neteisėtai naudojusiu saugomą augalų veislę (
19
). Taip pat yra ir tuo atveju, jei nedeklaravęs dalies augalinės medžiagos, gautos nuėmus derlių, ūkininkas nesumokėjo teisingo atlygio (
20
). Tokiais atvejais suinteresuotasis asmuo praranda teisę pasinaudoti ūkininkų privilegija ir jam turi būti taikoma ne pagrindinio reglamento 14 straipsnyje numatyta nukrypti leidžianti tvarka, o jo 13 straipsnio 2 dalyje numatyta bendra taisyklė, kuria STV remiasi pagrindinėje byloje (
21
).
21.
Šiais atvejais atitinkamos augalinės veislės savininkas gali be jo leidimo ją naudojusiam ūkininkui (
22
) pareikšti ieškinį remdamasis pagrindinio reglamento 94 straipsniu (
23
). Įgyvendinimo reglamento 17 straipsnyje patvirtinama, kad suinteresuotasis asmuo turi teisę remtis „pažeidimu“ prieš bet kokį asmenį, kuris nesilaikė visų nukrypti leidžiančios tvarkos taikymo sąlygų, nustatytų pagrindinio reglamento 14 straipsnyje. Pagal pagrindinio reglamento 94 straipsnio 1 dalį savininkas gali reikalauti nurodyti nutraukti pažeidimą ar sumokėti teisingą atlygį arba gali būti priimti abu šie sprendimai. Minėto 94 straipsnio 2 dalyje priduriama, kad jei pažeidimu kaltinamas ūkininkas veiksmą, dėl kurio kaltinamas, padarė tyčia arba dėl neatsargumo, šis pažeidėjas taip pat turi atlyginti šiuo veiksmu savininkui padarytą žalą (
24
).
22.
Siekiant išvengti bet kokio pavojaus suklaidinti šiuo klausimu, reikia pabrėžti, kad teisingas atlygis, mokėtinas pagal minėto 14 straipsnio 3 dalies ketvirtą įtrauką, kurį tiesiogiai savininkui kaip teisėtą kompensaciją turi sumokėti bet koks asmuo, pasinaudojęs ūkininkų privilegija, skiriasi nuo teisingo atlygio, mokėtino pagal minėto 94 straipsnio 1 dalį, kurį gali tekti sumokėti ūkininkui, kuriam pareiškiamas ieškinys teisme, jei savininkas įrodys inkriminuojamas pažeidimo aplinkybes (
25
). Šis skirtumas aiškus iš kriterijų, kuriais remiantis apskaičiuojami minėti atlygiai. Pirmuoju atveju atlygis labiau ribotas, nes jis turi būti „gerokai mažesnis už tos pačios veislės dauginamosios medžiagos, auginamos tame pačiame plote, licencinį mokestį“ (
26
), o antruoju atveju „reikia remtis mokesčio už gamybą pagal C licenciją dydžiu“ (
27
). Bendraatsakoviai Vogel teigia, kad jų padėtis gali būti priskirta prie pirmojo atvejo, kuris finansiškai jiems palankesnis, bet jokių būdu ne prie antrojo.
23.
Taip apibrėžtomis aplinkybėmis Teisingumo Teismo prašoma nustatyti, nuo kada ir iki kokio momento ūkininkas, kuris naudojo auginant gautą saugomos augalų veislės dauginamąją medžiagą nesudaręs atitinkamos sutarties su šios saugomos veislės savininku, turi šiam sumokėti teisingą atlygį, mokėtiną pagal pagrindinio reglamento 14 straipsnio 3 dalies ketvirtą įtrauką, kad galėtų pasinaudoti nuo pareigos gauti šiame straipsnyje numatytą minėto savininko leidimą nukrypti leidžiančia nuostata ir taip išvengti to paties reglamento 94 straipsnyje numatytų ieškinių teisme.
24.
Kadangi pačios šios nuostatos nesuteikia atsakymo į šiuos du klausimus, reikia pagrindinio reglamento 14 ir 94 straipsnių turinį išnagrinėti ne tik siejant su įgyvendinimo reglamento 5 ir paskesniais straipsniais, bet ir atsižvelgiant į aiškinimo taisykles, kurias Teisingumo Teismas yra ne kartą priminęs ir taikęs. Taigi reikia atsižvelgti į įprastus kriterijus, kaip antai nuostatų kilmę (
28
), jų bendrą struktūrą, jomis siekiamą tikslą, jų formulavimą minėtų reglamentų versijose skirtingomis kalbomis (
29
) ir, ypač jei teisės aktuose nėra atsakymo arba esama teisės spragos, į bendresnę sistemą, į kurią patenka šios nuostatos.
25.
Nors galiausiai į abu užduotus klausimus bus galima pateikti bendrą atsakymą, nes ir vienu, ir kitu siekiama nustatyti terminą, per kurį ūkininkas turi įvykdyti pareigą sumokėti teisingą atlygį pagrindinio reglamento 14 straipsnyje numatytomis aplinkybėmis, manau, kad juos reikia nagrinėti atskirai, nes šie klausimai susiję su visiškai priešingomis minėto termino ribomis, todėl skiriasi kiekvienos iš šių ribų aiškinimui svarbūs elementai. Toks atskiras nagrinėjimas man atrodo juo labiau būtinas, nes skiriasi atsakymui į šiuos du klausimus pateikti naudojami aiškinimo metodai ir tinkami teisiniai pagrindai: šio termino pradžios apibrėžimas iš esmės grindžiamas reikšminga įgyvendinimo reglamento nuostata, o šio termino pabaigos apibrėžimas labiau grindžiamas pagrindiniais principais, kuriais vadovaujantis buvo parengtas pagrindinis reglamentas.
B – Dėl termino, per kurį ūkininkas turi sumokėti teisingą atlygį, mokėtiną pagal pagrindinio reglamento 14 straipsnį, pradžios
26.
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės prašo Teisingumo Teismo apibrėžti momentą, nuo kurio ūkininkas, norintis pasinaudoti pagrindinio reglamento 14 straipsnyje numatyta nukrypti leidžiančia tvarka, turi pareigą mokėti šiuo tikslu norimos naudoti saugomos augalų veislės savininkui teisingą atlygį, kuris nustatytas minėto straipsnio 3 dalies ketvirtoje įtraukoje ir kurio nesumokėjus jam gali būti pareikštas šio reglamento 94 straipsnyje numatytas ieškinys dėl pažeidimo. Konkrečiau kalbant, jis klausia, ar šia nukrypti leidžiančia nuostata galima pasinaudoti, tik jei reikalaujamas mokėjimas atliekamas prieš pradedant auginti šios veislės augalinę medžiagą, gautą nuėmus derlių, ar ir jei jis atliekamas vėliau.
27.
STV teigia, kad suinteresuotasis ūkininkas visas šios nukrypti leidžiančios tvarkos sąlygas privalo įvykdyti iki saugomos veislės augalinės medžiagos, gautos nuėmus derlių, faktinio panaudojimo, t. y. iki tos dienos, kurią minėta augalinė medžiaga siekiant ją padauginti buvo faktiškai pasėta lauke. Visų pirma, šis ūkininkas savo pareigą sumokėti teisingą atlygį turėtų įvykdyti savo iniciatyva (
30
), dar nepradėjęs auginti saugomos augalų veislės, t. y. tuo momentu, kai nusprendžia pasinaudoti minėtame 14 straipsnyje numatyta ūkininkų privilegija. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla rimtų abejonių dėl šio požiūrio. Visos pastabas Teisingumo Teisme pateikusios šalys mano priešingai nei ieškovė pagrindinėje byloje.
28.
Kaip prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir minėtos šalys, manau, kad nors pagrindinio reglamento 14 straipsnio 3 dalis tikrai nėra aiški šiuo klausimu, svarbių atsakymo elementų yra įgyvendinimo reglamento nuostatose, kurių tikslas būtent ir yra apibrėžti minėtame 14 straipsnyje įtvirtintos nukrypti leidžiančios nuostatos įgyvendinimo taisykles.
29.
Manau, jog reikalavimas, kad ūkininkas sumokėtų minėtą atlygį iš anksto, t. y. net nepasėjęs atitinkamų sėklų, prieštarautų įgyvendinimo reglamento 6 straipsnio 1 dalies formuluotei.
30.
Iš minėtos 1 dalies pirmos pastraipos matyti, kad ūkininko pareiga mokėti teisingą atlygį, mokėtiną pagal pagrindinio reglamento 14 straipsnio 3 dalies ketvirtą įtrauką, „atsiranda tuomet, kai jis dauginimo tikslu faktiškai pasinaudoja augaliniais produktais savo lauke“, savo ūkyje (
31
), ir tik nuo šio tikslaus momento (
32
).
31.
STV teigia, jog iš šios pirmos pastraipos gali būti daroma išvada, kad pareiga mokėti šį atlygį atsiranda nuo to momento, kai ūkininkas nusprendžia be atitinkamo savininko leidimo pakartotinai pasėti saugomos augalų veislės dauginamąją medžiagą, kurią gavo iš savo derliaus, ir kad nuo to momento mokėjimas yra nedelsiant vykdytinas.
32.
Tačiau, mano nuomone, toks vertinimas prieštarauja minėto 6 straipsnio 1 dalies tęsiniui. Pagal minėto 6 straipsnio 1 dalies antros pastraipos pirmą sakinį „savininkas gali nustatyti“ teisingo atlygio mokėjimo „datą ir būdą“, ypač jei yra sudaręs sutartį su ūkininku, o pagrindinėje byloje taip nebuvo. Kad ir kaip būtų, šios pastraipos antrame sakinyje patikslinama: „tačiau jis negali nustatyti ankstesnės apmokėjimo datos negu data, kai atsiranda pareiga“ (
33
). Iš šios nuostatos, analizuojamos kartu su pirmiau cituota pirma pastraipa, matyti, kad savininkas negali reikalauti mokėti iš anksto, t. y. anksčiau, nei augalinė medžiaga, gauta nuėmus derlių, buvo konkrečiai panaudota auginant minėto dauginimo tikslais.
33.
Be to, manau, kad šis pagrindinio reglamento 14 straipsnio 3 dalies ketvirtos įtraukos aiškinimas atitinka šios nukrypti leidžiančios tvarkos, kuri buvo nustatyta „dėl visuomenės intereso apsaugoti žemės ūkio gamybą“, tikslą, kaip jis suformuluotas Teisingumo Teismo praktikoje (
34
), ir būtinybę pasirūpinti, kad būtų išsaugota derama teisėtų ūkininko ir savininko interesų pusiausvyra (
35
), kaip numatyta įgyvendinimo reglamento 2 konstatuojamojoje dalyje ir 2 straipsnyje (
36
).
34.
Manau, būtų per daug reikalauti, kad ūkininkas, norėdamas pasinaudoti nagrinėjama nukrypti leidžiančia nuostata, mokėjimo pareigą jau būtų įvykdęs prieš pasėdamas augalinę medžiagą, kurią gavo nuėmęs saugomos augalinės veislės derlių, nors dar net nebuvo konkrečiai pažeistos savininko teisės ir todėl šiam už tai neturi būti mokamas teisingas atlygis. Dėl tokio reikalavimo ūkininkas gali atsisakyti minties pasinaudoti ūkininkų privilegija ir atitinkamai atsisakyti gaminti žemės ūkio produkciją, kuriai taikoma ši tvarka (
37
).
35.
Todėl siūlau į pirmąjį prejudicinį klausimą atsakyti neigiamai, t. y. atsakyti, kad ūkininkas privalo sumokėti savininkui teisingą atlygį, mokėtiną pagal pagrindinio reglamento 14 straipsnio 3 dalies ketvirtą pastraipą, tik nuo to momento, kai jis dauginimo tikslais lauke faktiškai panaudojo augalinę medžiagą, kurią gavo nuėmęs derlių, ir todėl šiam ūkininkui negali būti pareikštas ieškinys pagal minėto reglamento 94 straipsnį, jei šio faktinio panaudojimo dieną jis dar nėra įvykdęs savo pareigos mokėti.
C – Dėl termino, per kurį ūkininkas turi sumokėti teisingą atlygį, mokėtiną pagal pagrindinio reglamento 14 straipsnį, pabaigos
36.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas papildomai pateikia antrąjį prejudicinį klausimą, į kurį reikia atsakyti, jei, kaip siūlau, Teisingumo Teismas nuspręs, kad, norėdamas pasinaudoti pagrindinio reglamento 14 straipsnyje numatyta nukrypti leidžiančia tvarka, ūkininkas neprivalo mokėti teisingo atlygio saugomos augalų veislės, kurią nori naudoti, savininkui, kol neatlieka šiame straipsnyje numatytų veiksmų. Iš esmės jis Teisingumo Teismo klausia, ar, nesant sutarties su minėtu savininku, pasinaudoti ūkininkų privilegija galima, tik jei laikomasi atitinkamose Sąjungos nuostatose apibrėžto riboto mokėjimo termino, ir, jei taip, kokie yra šio termino nustatymo kriterijai. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad toks terminas neturi aiškaus teisinio pagrindo nei šioje byloje taikytinuose aktuose, nei Teisingumo Teismo praktikoje.
37.
Šiuo klausimu bendraatsakoviai Vogel ir Ispanijos vyriausybė teigia, kad Sąjungos teisėje nėra apibrėžta jokio termino, per kurį tokiomis aplinkybėmis ūkininkas turi sumokėti teisingą atlygį savininkui. Nyderlandų vyriausybė mano, kad jei savininkas nepateikė ūkininkui prašymo sumokėti minėtą atlygį, suinteresuotasis asmuo, kad galėtų pasinaudoti nukrypti leidžiančia tvarka, privalo sumokėti šį atlygį „per protingą terminą“. STV ir Komisija siūlo atsakyti, kad mokėjimas privalo būti atliktas vėliausiai iki prekybos metų, kuriais šis ūkininkas pasėjo augalinę medžiagą, gautą nuėmus derlių, pabaigos, nebent savininkas ir ūkininkas būtų aiškiai susitarę kitaip. Aš pritariu pastarajai nuomonei.
38.
Žinoma, tiesa, kad, kaip pažymi bendraatsakoviai Vogel ir Ispanijos vyriausybė, nei pagrindinio reglamento 14 straipsnyje, nei įgyvendinimo reglamento 6 straipsnyje galutinis terminas, iki kurio turi būti įvykdyta pareiga sumokėti minėtą atlygį, nėra aiškiai numatytas, turint mintyje, kad minėtame 6 straipsnyje reglamentuojamas tik šios pareigos atsiradimo, bet ne jos vykdymo pabaigos momentas.
39.
Vis dėlto manau, kad būtų prieštaraujama atitinkamų šios srities nuostatų bendrai struktūrai ir veiksmingumui, jei būtų pripažinta, kad nėra jokių laiko, susijusio su šios pareigos įvykdymo terminu, ribų. Konkrečiai kalbant, neliktų pagrindinio reglamento 94 straipsnyje numatytos galimybės pareikšti ieškinį dalyko, jei laikas, per kurį asmuo, norintis pasinaudoti ūkininkų privilegija, turėtų sumokėtų teisingą atlygį, mokėtiną savininkui pagal minėto reglamento 14 straipsnį, būtų neribotas. Tik tuomet, jei suinteresuotajam ūkininkui nustatytas laikotarpis yra apibrėžtas, gali būti pareikštas ieškinys tariamiems pažeidėjams ir atitinkamai užtikrintas šios pareigos laikymasis.
40.
Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad pagrindiniu reglamentu įtvirtinta apsaugos tvarka, kuri turi būti vienodai taikoma visoje Sąjungos teritorijoje, ypač taisyklės, kurių laikydamasis ūkininkas turi teisę augalinę medžiagą, gautą nuėmus derlių, naudoti dauginimo tikslais (
38
), o to nebūtų pasiekta, jei ši teisinė priemonė būtų aiškinama taip, kad ja nėra netiesiogiai įpareigojama laikytis bendro mokėjimo termino. Be to, pažymėtina, kad šiuo atveju kalbama ne apie procesinės teisės terminą, t. y. terminų kategoriją, kurios atžvilgiu valstybės narės naudojasi teisine autonomija, jei nėra šios srities Sąjungos reglamentavimo (
39
), bet apie materialinės teisės terminą, kuris leidžia neprarasti galimybės pasinaudoti svarbia teise, kaip antai ūkininkų privilegija.
41.
Be to, primintina, kad reikia užtikrinti deramą pusiausvyrą tarp atitinkamų teisėtų susijusių ūkininko ir savininko interesų, atsižvelgiant į įgyvendinimo reglamento 2 straipsnyje įtvirtintą tikslą. Jei nebūtų griežtai apibrėžto termino, nesąžiningas ūkininkas galėtų be didelės rizikos delsti neribotą laiką, tikėdamasis išvengti mokėjimo (
40
), taigi ūkininkus reikia skatinti laikytis jiems tenkančių pareigų teisės į augalų veislių apsaugą Bendrijoje savininkų atžvilgiu (
41
). Kaip nurodo STV, jei ūkininkas galėtų pašalinti pažeidimą net po to, kai savininkas atskleidžia slaptą naudojimą, savininko interesai nebūtų pakankamai apsaugoti (
42
). Be to, jei toks pažeidimo pašalinimas būtų leidžiamas, tai prieštarautų Sąjungos teisės aktų leidėjo ketinimams, nes jis pasirūpino, kad pagrindinio reglamento 94 straipsnyje būtų numatyta galimybė pareikšti ieškinį, paaiškėjus pareigos sumokėti teisingą atlygį, kaip jis suprantamas pagal minėto reglamento 14 straipsnį, pažeidimui. Taigi reikia sutikti, jog logiška, kad ūkininkui, kuris pasinaudoja minėtame straipsnyje numatyta nukrypti leidžiančia nuostata, būtų nustatytas mokėjimo terminas.
42.
Siekiant sustiprinti teisinį saugumą – pagrindinį Sąjungos teisės principą, kurio ypač privaloma laikytis finansinių įsipareigojimų srityje (
43
), man atrodo, nereikėtų pritarti pagrindiniam Nyderlandų vyriausybės pasiūlymui, kuriuo siekiama pripažinti, jog „protingo termino“ kriterijus yra pakankamas tam, kad būtų nustatytos minėto atlygio mokėjimo termino ribos. Manau, kad geriau nustatyti terminą, kurio pabaiga būtų aiškiau apibrėžta, taigi, nuspėjama.
43.
Kaip ir STV bei Komisijai, man atrodo, kad tinkamiausia termino pabaiga – tai prekybos metų, kuriais ūkininkas faktiškai naudojo saugomos veislės dauginamąją medžiagą, pabaiga. Iš tiesų, įgyvendinimo reglamento 7 straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad teisingas atlygis, numatytas pagrindinio reglamento 3 dalyje, turi būti sumokėtas „prekybos metais“, kurie apibrėžiami taip, kad jie „prasideda liepos 1 d., o baigiasi vėlesnių kalendorinių metų birželio 30 d.“. Pritariu Komisijos nuomonei, kad net jei ši nuostata yra susijusi su kitokia sritimi nei ūkininkų privilegija (
44
), ji vis dėlto parodo, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas suvokė prekybos metus kaip atitinkamą laikotarpį, per kurį turi būti sumokėtas pagrindinio reglamento 14 straipsnyje numatytas teisingas atlygis.
44.
Galiausiai šiam požiūriui pritaria Nyderlandų vyriausybė, nes ji patikslina, kad jos siūlomas „protingas terminas“ bet kuriuo atveju turėtų pasibaigti iki sėjos laikotarpio, einančio po prekybos metų, kuriais buvo pasėta augalinė medžiaga, gauta nuėmus derlių, pradžios, remdamasi tuo, – manau, pagrįstai, – kad logiška reikalauti iš ūkininko įvykdyti savo finansinę pareigą vėliausiai iki šios dienos, nes jis iš esmės jau yra gavęs produktą iš augalinės medžiagos, gautos nuėmus derlių.
45.
Galiausiai, kalbant apie teisingo atlygio, mokėtino pagal pagrindinio reglamento 14 straipsnio 3 dalies ketvirtą įtrauką, mokėjimo taisykles, klausimas, ar jis turi būti atliktas ūkininko iniciatyva, ar savininko prašymu, iš tikrųjų nėra aiškiai keliamas prejudiciniuose klausimuose, vis dėlto jis ryškėja iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvų. Šiuo atžvilgiu STV teigia, kad, kitaip, nei nurodo bendraatsakoviai Vogel ir Ispanijos vyriausybė (
45
), pareiga sumokėti minėtą atlygį nesietina su prašymo sumokėti arba net išankstinės savininko parengtos sąskaitos pateikimu, nes atitinkami ūkininkai gali patys nustatyti šio atlygio dydį, kad jį sumokėtų atitinkamam savininkui (
46
).
46.
Minėtos ketvirtos įtraukos formuluotė, atrodo, patvirtina SVT teiginį, nes joje imperatyviai nurodyta, kad „iš <...> ūkininkų reikalaujama mokėti savininkui teisėtą selekcinį mokestį [teisingą atlygį]“, o tos pačios 3 dalies šeštoje įtraukoje pasakyta: „reikalingą informaciją savininkams jų prašymu teikia ūkininkai“ (
47
). Be to, jei nesąžiningam ūkininkui pakaktų nepateikti informacijos, nors jis atliko pagrindinio reglamento 14 straipsnyje nurodytus veiksmus, jam būtų itin paprasta išvengti mokėjimo pareigos, kol jo atžvilgiu bus atliktas hipotetinis patikrinimas; pažymėtina, kad nuogąstauti dėl tokio patikrinimo reikia dar mažiau, jei kalbama apie žemės ūkio augalus, kaip antai bulves, su kuriais neatliekami perdirbimo veiksmai.
47.
Iš tiesų, kaip ir apskritai naudojantis intelektinės nuosavybės teisėmis, asmenys, kurie jomis naudojasi, turi patys pasidomėti informacija apie šių teisių savininkus ir naudojimosi šiomis teisėmis sąlygas, taip pat ir finansines. Tai matyti iš pagrindinio reglamento 94 straipsnio 1 dalies, kurioje numatyta pareiga sumokėti teisingą atlygį kompensaciniais tikslais, net jei pažeidimas nebuvo padarytas tyčia, taigi ieškinio pareiškimas atitinkamam ūkininkui siejamas su objektyviais pagrindais (
48
).
48.
Tačiau manau, jog tam, kad būtų išlaikyta derama pusiausvyra tarp teisėtų ūkininko ir savininko interesų, apie kurią kalbama įgyvendinimo reglamento 2 straipsnyje, ūkininkas iš esmės turėtų imtis iniciatyvos sumokėti teisingą atlygį per terminą, kurį nustatys Teisingumo Teismas, o jei kiltų abejonių dėl mokėtinos sumos, nes kartais jam gali būti sunku pačiam ją apskaičiuoti (
49
), jis turėtų kreiptis į savininką, kad su jo pagalba nustatytų jam mokėtiną sumą (
50
). Tiesa, Teisingumo Teismas nusprendė, kad pareiga teikti informaciją savininkui, numatyta pagrindinio reglamento 14 straipsnio 3 dalies šeštoje įtraukoje, negali būti laikoma nustatyta bendrai visiems ūkininkams (
51
), bet ši teismų praktika anaiptol nereiškia, kad ūkininkas, kuris sąmoningai nusprendė pasinaudoti pagrindinio reglamento 14 straipsnyje numatyta nukrypti leidžiančia nuostata, neprivalo savo iniciatyva informuoti atitinkamo savininko (
52
).
49.
Todėl manau, kad reikia pateikti bendrą atsakymą į abu Teisingumo Teismui pateiktus klausimus ir nuspręsti, jog pagrindinio reglamento 14 ir 94 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad, jei atitinkamos šalys nėra susitarusios kitaip, ūkininko, kuris naudojasi minėtame 14 straipsnyje įtvirtinta nukrypti leidžiančia nuostata, pareiga sumokėti saugomos augalų veislės savininkui teisėtą atlygį atsiranda tik nuo faktinio šios veislės panaudojimo momento ir turi būti įvykdyta iki prekybos metų, kuriais ši veislė buvo naudota, pabaigos, t. y. vėliausiai iki birželio 30 d., einančios po nuėmus derlių gautos augalinės medžiagos sėjimo.
50.
Kad patvirtinčiau savo siūlomą prašyme priimti prejudicinį sprendimą nurodytų nuostatų aiškinimą, pažymiu, jog šis požiūris atitinka intelektinės nuosavybės teisės srityje įprastą taisyklę, pagal kurią, jei nėra numatytas išankstinis apmokėjimas, kuris, kaip manau, nagrinėjamu atveju negalimas, pareiga sumokėti mokestį, paprastai išmokų nuo pelno forma, yra siejama su faktiniu nagrinėjamos teisės panaudojimu. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad šis požiūris taip pat atitinka augalų veislių apsaugos srityje paprastai, taip pat ir SVT, taikomą praktiką.
IV – Išvada
51.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į Landgericht Mannheim (Vokietija) pateiktus du prejudicinius klausimus atsakyti taip:
1994 m. liepos 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2100/94 dėl augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje 14 ir 94 straipsniai kartu su 1995 m. liepos 24 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1768/95, įgyvendinančio Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalyje numatytos žemės ūkio išimties taisykles, 5 ir paskesniais straipsniais turi būti aiškinami taip, kad ūkininkas gali naudoti augalinę medžiagą, kurią gavo savo lauke užauginęs derlių iš saugomos augalų veislės dauginamosios medžiagos, be teisės į minėtą apsaugą savininko leidimo, jeigu per laikotarpį, kuris prasideda tą dieną, kai ūkininkas faktiškai pasėjo augalinę medžiagą, kurią gavo nuėmęs derlių, ir baigiasi pasibaigus prekybos metams, kuriais ši medžiaga buvo naudota, sumoka teisingą atlygį, kaip jis suprantamas pagal minėtą 14 straipsnį.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	OL L 227, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 16 t., p. 390.
(
3
)	OL L 173, p. 14; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 18 t., p. 63.
(
4
)	Vėlesni nagrinėjamų reglamentų pakeitimai neturi tiesioginio poveikio šiai bylai.
(
5
)	Dėl STV veiklos tikslų ir tokios savininkų organizacijos teisėtumo žr. Sprendimą Saatgut‑Treuhandverwaltungsgesellschaft (C‑182/01, EU:C:2004:135, 17, 51 ir 58 punktai).
(
6
)	Dėl perdirbimo paslaugų teikėjo pareigos informuoti teisės į augalų veislių apsaugą Bendrijoje savininką pagal pagrindinio reglamento 14 straipsnį žr. sprendimus Brangewitz (C‑336/02, EU:C:2004:622, 54 ir 66 punktai) ir Raiffeisen‑Waren‑Zentrale Rhein‑Main (C‑56/11, EU:C:2012:713, 42 punktas ).
(
7
)	Bendraatsakoviai Vogel nurodo, kad jie neprivalėjo atsakyti į 2012 m. gegužės 31 d. prašymą pateikti informacijos, nes šis prašymas nebuvo susijęs su einamaisiais prekybos metais, kaip numatyta įgyvendinimo reglamento 8 straipsnio 3 dalyje. Šis straipsnis reglamentuoja informaciją, kurią pagal pagrindinio reglamento 14 straipsnio 3 dalies šeštą įtrauką ūkininkas turi pateikti teisės į augalų veislių apsaugą savininkui šio prašymu. Šiuo klausimu žr. sprendimus Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, ypač 59–72 punktai) ir Saatgut‑Treuhandverwaltungsgesellschaft (C‑182/01, EU:C:2004:135, 59–62 punktai).
(
8
)	Pagal pagrindinio reglamento 17 konstatuojamąją dalį „naudojimasis augalų veislių teisine apsauga Bendrijoje turi būti sąlygojamas apribojimų, nusakomų nuostatose, priimtose visuomenės labui“.
(
9
)	Žr. pagrindinio reglamento 18 konstatuojamąją dalį ir 14 straipsnio 1 dalį.
(
10
)	Žr., be kita ko, Sprendimą Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, 7 ir 47 punktai).
(
11
)	Nukrypti leidžianti nuostata taikoma tik augalų rūšims, kurios išsamiai išvardytos minėto 14 straipsnio 2 dalyje ir tarp kurių yra „Hordeum vulgare L. – paprastasis miežis“ – grūdinė kultūra, kurios nuslėptas naudojimas nagrinėjamas pagrindinėje byloje.
(
12
)	Ūkininkas, kuris teisėtai įgijo saugomos augalų veislės sėklų, turi savininko leidimą atlikti pirmąją šios veislės reprodukciją arba dauginimą. Ir atvirkščiai, derliaus panaudojimas – tai veiksmas, kuriam savininkas paprastai nesuteikia leidimo ir kuris gali sudaryti pažeidimą. Tačiau pagal minėtame 14 straipsnyje numatytą nukrypti leidžiančią nuostatą ūkininkui leidžiama savo ūkyje naudoti visą augalinę medžiagą, gautą nuėmus derlių, arba jos dalį veislei užauginti antrą kartą, t. y. ją pakartotinai pasėti (žr., be kita ko, N. Bouche „Protection communautaire des obtentions végétales“, JurisClasseur Droit international, 572‑200 sąsiuvinis, 2014, 150 ir paskesni punktai).
(
13
)	Žr. įgyvendinimo reglamento 1 ir 2 konstatuojamąsias dalis.
(
14
)	Tikslas gauti „teisėtą kompensaciją“ šiuo pagrindu minimas įgyvendinimo reglamento 5 straipsnio 3 dalyje, susijusioje su minėtame 14 straipsnyje numatytu „selekcinio mokesčio [teisingo atlygio] dydžiu“.
(
15
)	Vis dėlto šios 3 dalies trečioje įtraukoje numatyta, kad „smulkūs ūkininkai“, kaip jie apibrėžiami pagal šią nuostatą, atleidžiami nuo minėto atlygio mokėjimo savininkui.
(
16
)	1961 m. gruodžio 2 d. Paryžiuje pasirašyta konvencija, daug kartų peržiūrėta, paskutinį kartą –1991 m. kovo 19 d.; jos tekstą galima rasti šiuo interneto adresu: http://www.upov.int / fr / publications / conventions/1991/act1991.htm. Europos Sąjunga tapo UPOV nare 2005 m. liepos 29 d.
(
17
)	Žr. pagrindinio reglamento 29 konstatuojamąją dalį.
(
18
)	UPOV konvencijos 15 straipsnio antroje pastraipoje numatyta tokia „fakultatyvi išimtis“: „nukrypstant nuo 14 straipsnio [susijusio su „Selekcininko teisių apimtimi“] nuostatų, kiekviena iš Susitariančiųjų Šalių gali, paisydama protingumo ribų ir nepažeisdama teisėtų selekcininko interesų, apriboti selekcininko teisę visos veislės atžvilgiu tam, kad ūkininkai savo pačių ūkyje reprodukcijos arba dauginimo tikslais galėtų naudoti augalinę medžiagą, gautą nuėmus jų išaugintą saugomos veislės derlių <...>“. Dėl šios nuostatos kilmės ir ypatumų, palyginti su atitinkamomis Sąjungos teisės nuostatomis, žr. G. Würtenberger ir kt. „European Community Plant Variety Protection“, Oksfordas, Oxford University Press, 2009, p. 131.
(
19
)	Sprendimas Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, 71 punktas).
(
20
)	Sprendimas Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, 13, 23 ir 24 punktai).
(
21
)	Ten pat, 34 ir 35 punktai.
(
22
)	Iš Sprendimo Greenstar‑Kanzi Europe (C‑140/10, EU:C:2011:677, 44 ir 49 punktai) matyti, kad savininkas arba licencijos turėtojas gali pareikšti ieškinį dėl pažeidimo trečiajam asmeniui, kuris įsigijo augalinės medžiagos, gautos nuėmus derlių, iš kito naudojimo teises turinčio asmens, pažeidusio licencinėje sutartyje, kurią pastarasis licencijos turėtojas prieš tai sudarė su savininku, esančias sąlygas arba apribojimus, nesvarbu, ar tas trečiasis asmuo buvo informuotas apie šias sutarties sąlygas.
(
23
)	Žr. sprendimus Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, 71 punktas) ir Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, 25 punktas), pastarajame sprendime Teisingumo Teismas yra pažymėjęs, kad nedeklaruotų sėklų auginimas sudaro „pažeidimą“, kaip jis suprantamas pagal pagrindinio reglamento 94 straipsnį.
(
24
)	Minėtoje 2 dalyje patikslinama, kad „nedidelio neatsargumo atvejais tokie reikalavimai gali būti sumažinti pagal tokio nedidelio neatsargumo laipsnį, bet jokiu būdu ne tokiu mastu, kad jie būtų mažesni už pažeidimą padariusio asmens iš to gautą naudą“.
(
25
)	Dėl šio skirtumo žr. mano išvadą byloje Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:187, 41 ir paskesni punktai) ir Sprendimą Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, 28 punktas).
(
26
)	Išskirta mano. Dėl šios nuostatos, esančios minėto 14 straipsnio 3 dalies ketvirtoje įtraukoje, žr. Sprendimą Saatgut‑Treuhandverwaltung (C‑7/05–C‑9/05, EU:C:2006:376), susijusį su įgyvendinimo reglamento, iš dalies pakeisto 1998 m. gruodžio 3 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 2605/98 (OL L 328, p. 6; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 24 t., p. 162), 5 straipsnio 2, 4 ir 5 dalių aiškinimu, kuriame apibrėžiami kriterijai, leidžiantys nustatyti tikslų šiuo pagrindu savininkui mokėtino atlygio dydį, jei nėra sudaryta jokia sutartis arba ji nėra šalių tinkamai taikoma.
(
27
)	Išskirta mano. Sprendimas Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, 43 punktas).
(
28
)	Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad pagrindinio reglamento 14 straipsnyje numatyta nukrypti leidžianti nuostata – tai kompromiso rezultatas, nes dėl šios nuostatos priėmimo buvo ilgai ginčijamasi, kadangi skyrėsi selekcininkų ir ūkininkų ginamos koncepcijos, taip pat dėl to, kad valstybių narių pozicijos nesutapo, kaip teigia B. Kiewiet „Régime de protection communautaire des obtentions végétales“, Comptes rendus de l’Académie d’agriculture de France, Nr. 2, 1997, 83 t., p. 5 ir paskesni, 2.3 punktas.
(
29
)	Pavyzdžiui, tam tikri netikslumai, esantys pagrindinio reglamento ir įgyvendinimo reglamento versijoje prancūzų kalba, sprendimuose Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, 28 punktas) ir Raiffeisen‑Waren‑Zentrale Rhein‑Main (C‑56/11, EU:C:2012:713, 27 punktas) Teisingumo Teismo buvo ištaisyti, atsižvelgus į kitas šių priemonių kalbines versijas.
(
30
)	Šiuo klausimu žr. šios išvados 45 ir paskesnius punktus.
(
31
)	Išskirta mano.
(
32
)	Suprasti, kada nedelsiant atsiranda mokėjimo pareiga, aiškiau iš versijų kitomis, ne prancūzų, kalbomis, kaip antai ispanų, italų, portugalų ir suomių.
(
33
)	Išskirta mano.
(
34
)	Žr., be kita ko, Sprendimą Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, 47 punktas).
(
35
)	Dėl atitinkamų interesų žr. generalinio advokato D. Ruiz‑Jarabo Colomer išvadą sujungtose bylose Saatgut‑Treuhandverwaltung (C‑7/05–C‑9/05, EU:C:2006:97, 22 ir 23 punktai).
(
36
)	Minėto 2 straipsnio „Interesų apsauga“ pirmoje pastraipoje nustatyta, kad sąlygas, kuriomis leidžiama taikyti pagrindinio reglamento 14 straipsnyje numatytą nukrypti leidžiančią nuostatą, „įgyvendina tiek turėtojas [savininkas], <...> tiek ūkininkas taip, kad apsaugotų teisėtus vienas kito interesus“, o tai pagal jo antrą pastraipą reiškia, kad reikia „[atsižvelgti] į poreikį išlaikyti deramą pusiausvyrą tarp jų visų arba į poreikį išlaikyti proporcingumą tarp atitinkamų sąlygų tikslo ir faktiško tų sąlygų įgyvendinimo poveikio“.
(
37
)	Papildomai galima pažymėti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, jog nustačius, kad ūkininkui tenkanti mokėjimo pareiga atsiranda po pakartotinio sėjimo dienos ir atitinkamu atveju – po teisės į augalų veislų apsaugą Bendrijoje savininko prašymo pateikimo, būtų laikomasi šioje srityje dažnai taikomos praktikos.
(
38
)	Žr. minėto reglamento 3 ir 19 konstatuojamąsias dalis – pastarojoje nuostatoje pažymima, jog „reikia užtikrinti, kad tos sąlygos būtų nustatomos Bendrijos lygmeniu“.
(
39
)	Žr., be kita ko, Sprendimą Kone ir kt. (C‑557/12, EU:C:2014:1317, 24 ir paskesni punktai).
(
40
)	Šiuo klausimu Komisija pažymi, jog reikia atsižvelgti į tai, kad pagal pagrindinio reglamento 14 straipsnio 3 dalies penktą įtrauką kontroliuoti ir prižiūrėti, kaip naudojamos saugomos veislės, kurios teisėtai pagal šį straipsnį auginamos, yra savininkų išimtinė atsakomybė, taigi jie yra priklausomi nuo atitinkamų ūkininkų sąžiningumo ir bendradarbiavimo (žr. Sprendimo Geistbeck, C‑509/10, EU:C:2012:416, 42 punktą).
(
41
)	Žr. ten pat ir mano išvadą byloje Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:187, 54 punktas).
(
42
)	Pagal analogiją žr. Sprendimą Raiffeisen‑Waren‑Zentrale Rhein‑Main (C‑56/11, EU:C:2012:713, 26–28 punktai), kuriame Teisingumo Teismas yra pažymėjęs, kad įgyvendinimo reglamento tikslui apsaugoti teisėtus selekcininko ir ūkininko interesus išlaikant jų pusiausvyrą prieštarautų nuomonė, kad nėra jokio perdirbėjo pareigos suteikti informaciją apribojimo laiko atžvilgiu.
(
43
)	Teisinio saugumo principas yra Sąjungos teisės sistemos dalis ir jo turi paisyti ne tik Sąjungos institucijos, bet ir valstybės narės, naudodamosi Sąjungos teisės aktų suteiktais įgaliojimais. Pagal jį reikalaujama, kad, pirma, teisės normos būtų aiškios ir tikslios ir, antra, teisės subjektai numatytų jų taikymą. Jis itin griežtai taikomas tuomet, kai teisės nuostatos gali turėti finansinių pasekmių, kad suinteresuotieji asmenys galėtų tiksliai žinoti jiems pagal šias teisės nuostatas nustatytų pareigų apimtį. Žr., be kita ko, sprendimus Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, 58 punktas), „Goed Wonen“ (C‑376/02, EU:C:2005:251, 32 punktas) ir Traum (C‑492/13, EU:C:2014:2267, 27–29 punktai).
(
44
)	Kaip nurodyta įgyvendinimo reglamento 5 konstatuojamojoje dalyje, jo 7 straipsnis „Smulkūs ūkininkai“ papildo pagrindinio reglamento 14 straipsnio 3 dalies trečioje įtraukoje nurodytus kriterijus, leidžiančius apibrėžti šią ūkininkų, aiškiai atleistų nuo pareigos mokėti teisingą atlygį, kategoriją. Minėto 7 straipsnio 2 dalyje patikslinama, kad ūkio plotai, kurie yra užleista žemė, „prekybos metais, <....> kuriais reikėtų sumokėti atlygį“, laikomi plotais, į kuriuos turi būti atsižvelgta nustatant, ar ūkininkas priklauso šiai kategorijai, jeigu Sąjunga arba atitinkama valstybė narė teikia subsidijas arba kompensacines išmokas už tą užleistą žemę (išskirta mano).
(
45
)	Ispanijos vyriausybė mano, jog, kadangi Sąjungos teisėje nėra nustatyto konkretaus termino šiam atlygiui sumokėti, savininkas turėtų paprašyti sumokėti jį iki senaties termino, jo nacionalinės teisės nuostatose numatyto šios rūšies ieškiniams, pabaigos, parengtoje sąskaitoje nurodyti mokėtiną sumą ir mokėjimo terminą, taip pat ji mano, kad to nepadarius pareiga sumokėti minėtą atlygį, net jei ji yra atsiradusi, negali būti laikoma vykdytina, todėl ūkininkas negali padaryti pažeidimo, kuriam taikomas pagrindinio reglamento 94 straipsnis.
(
46
)	STV mano, kad šioje byloje jos administruojamų saugomų veislių vadovas, kurį ji kasmet siųsdavo ūkininkams, ir jos interneto svetainėje pateikta papildoma informacija (žr. šios išvados 6 punktą) leistų suinteresuotiesiems asmenims lengvai apskaičiuoti šiuo pagrindu mokėtiną sumą.
(
47
)	Išskirta mano.
(
48
)	Pareiga atlyginti žalą, kurią patyrė nuo pažeidimo nukentėjęs savininkas, – tai minėtu 94 straipsniu siekiamas tikslas (žr. Sprendimo Geistbeck, C‑509/10, EU:C:2012:416, 36 punktą), tačiau šio straipsnio 2 dalyje nurodytomis aplinkybėmis ji siejama su tyčios elementu.
(
49
)	Teisingo atlygio lygio nustatymo kriterijus, apibrėžtus 5 straipsnio 2 ir paskesnėse dalyse, iš esmės taikyti sunku. Be to, pagrindinio reglamento 14 straipsnio 3 dalies šeštos įtraukos pabaigoje nurodyta, kad „faktiškas selekcinio mokesčio [teisingo atlygio] dydis laikui bėgant gali svyruoti“.
(
50
)	Iš tiesų, įgyvendinimo reglamento 10 straipsnyje patikslinama, kad savininkas privalo pateikti ūkininkui informacijos, kuri būtų naudinga apskaičiuojant teisingo atlygio, mokėtino pagal pagrindinio reglamento 14 straipsnio 3 dalies ketvirtą įtrauką, dydį.
(
51
)	Sprendimuose Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, 69 ir paskesni punktai), Brangewitz (C‑336/02, EU:C:2004:104, 53 ir paskesni punktai) ir Saatgut‑Treuhandverwaltungsgesellschaft (C‑182/01, EU:C:2004:135, 62 punktas) Teisingumo Teismas yra pažymėjęs, kad nei pagrindiniame reglamente, nei įgyvendinimo reglamente nenumatyta savininko galimybė, jei jis neturi įrodymų, kad tam tikras asmuo galėjo pasinaudoti ūkininkų privilegija, prašyti, kad šis asmuo pateiktų jam informaciją, ar jis šia teise pasinaudojo arba ketina pasinaudoti.
(
52
)	Vokietijos doktrinoje buvo konstatuota, kad nėra jokios priežasties, dėl kurios asmuo, pasinaudojęs ūkininkų privilegija, neturėtų būti įpareigojamas tiesiogiai pateikti šiuo klausimu reikalaujamą informaciją (žr. G. Würtenberger „Nachbauvergütungen: eine kritische Bestandsaufnahme“, A. Metzger (leid.) Rechtsschutz von Pflanzenzüchtungen, Tiubingenas, Mohr Siebeck, 2014, p. 111).