62000CC0087_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą nacionalinis teismas pateikia Teisingumo Teismui klausimą, susijusį su bendru cukraus sektoriaus rinkos organizavimu. Šis organizavimas apima skirtingų cukraus ir cukrinių runkelių kainų regionuose, kuriuose yra deficitas, didesnių nei regionuose, kuriuose yra perteklius, nustatymą. Mūsų byloje svarbiausia yra suvartojimo sąvoka, taikoma apskaičiavimams, kuriuos kompetentingos institucijos turi atlikti, kad nuspręstų, ar regione yra cukraus deficitas, ar perteklius. Teisingumo Teismo klausiama, ar reglamentas, kuriuo 1998–1999 prekybos metais Italija nepriskirta prie Bendrijos regionų su deficitu, negalioja dėl to, kad cukrus, esantis valstybėje narėje perdirbtuose ir eksportui skirtuose produktuose, nelaikomas suvartotu būtent šioje valstybėje narėje.
I – Teisinis pagrindas, faktinės bylos aplinkybės, procesas ir prejudiciniai klausimai
2. Pagal šioje byloje taikytiną 1981 m. birželio 30 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1785/81 dėl bendro cukraus sektoriaus rinkų organizavimo(2) (toliau – pagrindinis reglamentas) trečiąją konstatuojamąją dalį šio organizavimo tikslas, be bendros žemės ūkio produktų rinkos funkcionavimo ir plėtojimo, yra „užtikrinti, kad Bendrijos cukrinių runkelių ir cukranendrių augintojai galėtų pasinaudoti reikiamomis garantijomis, susijusiomis su užimtumu bei gyvenimo lygiu“, ėmęsi „priemonių cukraus rinkai stabilizuoti“. Šios priemonės apima taisykles pirmiausia dėl kainų ir kvotų.
3. Dėl baltojo cukraus kainų pagrindinio reglamento 3 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad kasmet yra nustatomos intervencinės kainos regionuose be deficito ir išvestinės intervencinės cukraus kainos – kiekviename regione, kuriame yra deficitas. Pagal pagrindinio reglamento 4 ir 5 straipsnius kasmet nustatomos minimalios runkelių – medžiagos, iš kurios gaminamas cukrus, – kainos, kurios regionuose su deficitu didinamos suma, lygia tos teritorijos išvestinės intervencinės kainos ir intervencinės kainos skirtumui, tą sumą koreguojant koeficientu 1,30.
4. Pagrindinio reglamento 24 ir 25 straipsniuose numatyta, kad kiekvienai valstybei narei nustatomos A ir B kvotos cukraus bei izogliukozės gamybai. Šias kvotas valstybės narės įmonėms skiria pagal Bendrijos teisėje nustatytus kriterijus. Minėto reglamento 9 straipsnyje nustatyta, kad valstybių narių paskirtos intervencinės agentūros turi intervencinėmis arba išvestinėmis intervencinėmis kainomis supirkti pagamintą cukrų neviršijant kvotos, dėl to yra suteikiama realizavimo ir kainos garantija. Galiausiai pagal šio reglamento 26 straipsnį, jei yra viršyta kvota, pagamintam cukrui (C cukrus) nesuteikiamos jokios garantijos ir iš esmės jis turi būti eksportuotas be teisės į grąžinamąją išmoką arba pateiktas į Bendrijos rinką apmokestinus importuojamajam cukrui taikomais muitais.
5. Reglamento (EB) Nr. 1361/98(3), nustatančio 1998–1999 prekybos metų intervencines kainas (toliau – ginčijamas reglamentas) ir priimto taikant pagrindinį reglamentą, trečiojoje konstatuojamojoje dalyje nurodoma: „Airijos, Jungtinės Karalystės, Ispanijos, Portugalijos ir Suomijos gamybos regionus reikia laikyti regionais, kuriuose yra deficitas.“ Iš esmės ginčijamo reglamento 1 straipsnyje Italijai išvestinė intervencinė kaina nėra nustatyta.
6. Nagrinėjamu atveju Roberto Nicoli savo 1998–1999 prekybos metais išaugintą cukrinių runkelių derlių pardavė Eridania SpA
(toliau – Eridania ). Už šią produkciją Eridania
ieškovui sumokėjo sumą, kuri nebuvo padidinta, kaip būtų buvę, jei Italija būtų buvusi pripažinta regionu, kuriame yra deficitas. R. Nicoli kreipėsi į teismą su skundu prieš Eridania, kad ši sumokėtų tą skirtumą.
7. 2000 m. vasario 28 d. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pateikė tris prejudicinius klausimus, kuriuos Teisingumo Teismas gavo 2000 m. kovo 7 d. Savo prašyme nacionalinis teismas pirmiausia nurodė tokį argumentą: valstybė narė, kuri turi importuoti cukrų savo poreikiams patenkinti, turėtų būti laikoma regionu, kuriame yra deficitas, ir jai turi būti nustatyta intervencinė išvestinė kaina; jei Italijoje į produktus, eksportuotus į kitas valstybes nares, įterptas cukrus yra laikomas suvartotu šiose valstybėse narėse, atsižvelgiant į deficito sąvokos logiką, ginčijamo reglamento galiojimas atrodytų ginčytinas, nes Italijai galėtų prireikti importuoti cukrų, o išvestinė intervencinė kaina jai nėra nustatyta; dėl to ginčijamas reglamentas taptų negaliojantis.
8. 2000 m. balandžio 13 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Teisingumo Teismas sustabdė procesą, kol bus baigta byla Italija prieš Tarybą, kurioje nagrinėta, ar galioja ginčijamas reglamentas, kuriuo Italija priskirta prie regionų su pertekliumi. 2002 m. kovo 14 d.(4) šioje byloje priimtas sprendimas, kurį Teisingumo Teismo sekretoriatas išsiuntė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, klausdamas, ar priėmus šį sprendimą jis palieka prašymą priimti prejudicinį sprendimą. Išklausius pagrindinės bylos šalių atstovus, 2002 m. liepos 30 d. nutartimi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teisėjas nutarė, kad palieka antrąjį ir trečiąjį klausimus, bet atsiima pirmąjį. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teigia, kad Teisingumo Teismas neatsakė, kaip turi būti aiškinama sąvoka „suvartojimas tam tikrame regione“, todėl jis palieka ir reglamento galiojimo klausimą, susijusi „ne tik su (ginčijamo reglamento) motyvais, bet ypač su tuo, kad (ginčijamas) reglamentas jokiam Italijos regionui nenustato išvestinės intervencinės kainos“.
9. Taigi Teisingumo Teismui yra pateikiami tokie prejudiciniai klausimai:
„1)	Ar (pagrindinis) reglamentas aiškintinas taip, kad tam tikrą regioną laikant tokiu, kuriame yra deficitas, turi būti vadovaujamasi tokia apskaičiavimo metodika, pagal kurią suvartotu šiame regione laikomas cukrus, esantis perdirbtame produkte, net jeigu šis produktas buvo suvartotas kitoje valstybėje; ar tam tikrą regioną laikant regionu, kuriame yra deficitas, vis dėlto turi būti vadovaujamasi tokia apskaičiavimo metodika, pagal kurią suvartotu šiame regione nelaikomas cukrus, esantis perdirbtame produkte, jeigu šis produktas buvo suvartotas kitoje valstybėje?
2)	Ar (ginčijamas) reglamentas galioja, jeigu jis pagal (pagrindinio) reglamento 3 straipsnio 1 dalį, 5 straipsnio 3 dalį bei 6 straipsnio 2 dalį jokiam Italijos regionui nenustato išvestinės intervencinės kainos ir nenurodo tokio reglamentavimo motyvų?“
II – Šalių pastabos
10. Komisija, Taryba ir Eridania teigia, kad į prejudicinius klausimus buvo atsakyta minėtame Sprendime Italija prieš Tarybą . Taigi Taryba ir Eridania siūlo priimti nutartį pagal Darbo reglamento 104 straipsnio 3 dalį, nes klausimai yra tapatūs tiems, į kuriuos Teisingumo Teismas jau atsakė. Taryba taip pat paminėjo galimybę paskelbti prašymą nepriimtinu. Tačiau Italijos vyriausybė ir R. Nicoli mano, kad minėtame sprendime nėra atsakyta į prejudicinius klausimus.
11. Dėl bylos esmės R. Nicoli ir Italijos vyriausybė palaiko 7 punkte minėtą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo argumentą. Pasak R. Nicoli, jei skaičiuojant būtų taikoma suvartojimo sąvoka, apimanti cukrų, esantį vienoje valstybėje narėje perdirbtuose produktuose, kurie yra skirti kitai valstybei narei, Italija būtų laikoma regionu, kuriame yra deficitas. Komisijos ir Italijos žemės ūkio bei miško išteklių ministerijos pateiktais duomenimis, tarp cukraus, esančio Italijoje perdirbtuose ir vėliau eksportuotuose produktuose (326 210 tonų), ir cukraus, esančio kitose šalyse perdirbtuose ir vėliau į Italiją importuotuose produktuose (190 860 tonų), būtų 135 360 tonų skirtumas. Jei šis skirtumas (135 360 tonų) būtų pridėtas prie suvartoto kiekio, Italija 1998–1999 metais būtų laikoma regionu, kuriame yra deficitas, nes suvartojimas būtų didesnis nei gamyba. Taigi Italijai turėtų būti numatyta išvestinė intervencinė kaina. Taikoma suvartojimo sąvoka būtų svarbi šaliai, kuri, kaip Italija, yra didelė perdirbtų produktų gamintoja bei eksportuotoja.
12. Be to, pasak R. Nicoli, cukraus įterpimas į perdirbtus produktus – tai vienas iš suvartojimo būdų, kurio negalima nepaisyti vertinant valstybės narės galimybes patenkinti savo cukraus poreikį, apimantį ir perdirbamosios pramonės poreikius. Italijos vyriausybė palaiko šią nuomonę. Jos manymu, vienintelis svarbus kriterijus nustatant, ar šalis yra regionas, kuriame yra deficitas, yra tai, kad jai dėl bendro nacionalinio poreikio, apimančio ir eksportuojančios pramonės poreikius, iš šalių, kuriose yra perteklius, gali prireikti pirkti baltąjį cukrų. Kompetentingų institucijų taikoma suvartojimo sąvoka prieštarauja pagrindinio reglamento tikslui. Pripažinti tokią suvartojimo sąvoką būtų akivaizdi vertinimo klaida, dėl kurios ginčijamas reglamentas taptų negaliojantis.
13. Eridania
manymu, atsakymas į prejudicinį klausimą pateikiamas 1996 m. balandžio 29 d. Komisijos reglamente (EB) Nr. 779/96, nustatančiame išsamias Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1785/81 nuostatų dėl keitimosi informacija cukraus sektoriuje taikymo taisykles(5) . Pagal šio reglamento II priedą cukrus, esantis produktuose, perdirbtuose vienoje šalyje, bet eksportuotuose į kitas šalis, nepriskiriamas šioje šalyje suvartoto cukraus kategorijai.
14. Dėl bylos esmės Taryba ir Komisija pateikia panašias pastabas. Komisija aiškina, kad regionuose su deficitu nustatant didesnes išvestines intervencines kainas yra siekiama sudaryti galimybę aprūpinti šiuos regionus cukrumi iš regionų, kuriuose nėra deficito. Išvestinė intervencinė kaina apima dalinę transporto sąnaudų kompensaciją. Be to, nustatant išvestines kainas yra siekiama neleisti sumažinti cukrinių runkelių auginimo, nes dėl to ateinančiais metais deficitas dar padidėtų.
15. Komisija tvirtina, kad Bendrijos institucijos šiame sektoriuje turi didelę diskreciją. Yra daug metodų, kuriais gali būti įvertintas numatomas cukraus deficitas tam tikrame geografiniame regione, kiekvienas iš jų turi privalumų ir trūkumų. Pasak Komisijos, tai, kad Reglamentas (EB) Nr. 1260/2001(6), pakeitęs pagrindinį reglamentą, nepakeitė ir nepatikslino suvartojimo sąvokos, patvirtina institucijų sukauptą šios sąvokos aiškinimo praktiką. Ši sąvoka atitinka kitų bendro cukraus rinkų organizavimo mechanizmų taikomą sąvoką, inter alia
minėtame Reglamente Nr. 779/96 numatytų duomenų, naudojamų skaičiuojant gamybos mokesčius bei valdant eksporto grąžinamąsias išmokas, perdavimo atveju. Galiausiai Taryba ir Komisija mano, kad pripažinti R. Nicoli siūlomą vertinimo metodą reikštų peržengti institucijų diskreciją bei viršyti įgaliojimus. Toks pakeitimas, padarytas iš dalies nepakeitus reglamento, reikštų, jog yra įgyvendinama galia nustatyti išvestinę intervencinę kainą kitais tikslais nei siekiamieji teisės aktų leidėjo vien tam, kad būtų padidintos Italijos cukrinių runkelių augintojų pajamos.
16. Prieš posėdį Teisingumo Teismas pateikė Tarybai ir Komisijai klausimą, prašydamas pateikti atsakymą raštu. Šios institucijos turėjo Teisingumo Teismui pranešti, ar, jų manymu, Italija turėtų būti laikoma regionu, kuriame 1998–1999 prekybos metais buvo deficitas, jei suvartojimas būtų skaičiuojamas cukrų, esantį perdirbtame ir vėliau eksportuotame produkte, laikant tam tikrame regione suvartotuoju.
17. Šios dvi institucijos pripažino, kad taip aiškinant suvartojimo sąvoką Italija būtų laikoma regionu, kuriame 1998–1999 prekybos metais buvo deficitas. Komisijos pateiktais duomenimis, Italijai numatytas deficitas būtų 47 800 tonų cukraus, jei į suvartotą kiekį būtų įtrauktas cukrus, esantis eksportui skirtuose produktuose, ir atimtas cukrus, esantis kituose regionuose perdirbtuose bei vėliau į Italiją importuotuose produktuose, o tai atrodo logiška, jei būtų pripažinta R. Nicoli siūloma suvartojimo sąvoka.
18. R. Nicoli, Eridania, Italijos vyriausybės, Tarybos ir Komisijos rašytinės pastabos per 2004 m. kovo 25 d. posėdį buvo papildytos jų pastabomis, į kurias bus atsižvelgta vertinant bylą.
III – Vertinimas
19. Iš pradžių būtina iš naujo suformuluoti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus. Atrodo, jis pateikia du atskirus klausimus, iš kurių pirmasis yra dėl aiškinimo, o antrasis – dėl galiojimo. Tačiau pirmasis klausimas nėra savarankiškas, nes prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo neprašo paaiškinti Bendrijos teisės nuostatos, kurią jis turi taikyti pagrindinėje byloje. Pirmasis klausimas iš tikrųjų yra tik vienas iš dviejų motyvų, dėl kurių ginčijamas reglamentas gali būti pripažintas negaliojančiu. Taigi pateikti klausimai turi būti laikomi vienu klausimu, kuriuo Teisingumo Teismo yra prašoma priimti sprendimą dėl ginčijamo reglamento galiojimo tiek, kiek jame, atsižvelgiant į reglamento priėmimo motyvus bei jame taikomą suvartojimo sąvoką, jokiam Italijos regionui nenustatomos išvestinės intervencinės kainos.
20. Taip suformulavus klausimus reikia apibrėžti minėto Sprendimo Italija prieš Tarybą
poveikį šiam galiojimo klausimui. Šiuo atžvilgiu Komisijos, Tarybos ir Eridania
argumentas, kad šiame sprendime buvo atsakyta į klausimus, mums atrodo pagrįstas tik dėl ginčijamo reglamento motyvų. Iš esmės iš minėto Sprendimo Italija prieš Tarybą
56–63 punktų matyti, jog Teisingumo Teismas nutarė, kad reglamento motyvavimas atitinka EB 253 straipsnį. Todėl šio reglamento galiojimas nebegali būti ginčijamas dėl reikalavimų motyvuoti sprendimą nenustatyti Italijai išvestinės intervencinės kainos pažeidimo. Taigi tas šių išvadų klausimas gali būti išspręstas tiesiog darant nuorodą į minėtą sprendimą.
21. Kitaip yra kalbant apie motyvą dėl galiojimo, susijusio su suvartojimo sąvoka, kuris minėtame Sprendime Italija prieš Tarybą
nebuvo nagrinėtas. Kaip tvirtina prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, šiuo sprendimu nebuvo atsakyta į klausimą, ar perdirbtuose eksportui skirtuose produktuose esantis cukrus turi būti laikomas suvartotu ir ar ginčijamas reglamentas dėl taikomos suvartojimo sąvokos turi būti panaikintas.
22. Tam, kad tai būtų įrodyta, pakanka perskaityti šio sprendimo 71–78 punktus. Italijos vyriausybės nuomone, situacijos vertinimas turi būti pagrįstas importuoto žaliavinio cukraus kiekiu, atimant eksportuotą kiekį (vadinamasis itališkasis metodas), o ne metodu, pagal kurį yra palyginama gamyba ir suvartojimas kiekviename regione (vadinamasis Bendrijos metodas). Kompetentingos institucijos Bendrijos metodą taikė nuo 1998–1999 prekybos metų, nemotyvuodamos metodo pakeitimo. Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas nutarė, jog „Italijos vyriausybė pakankamai pagrįstai neįrodė, kad metodas buvo pakeistas“ (72 punktas). Paskui jis nustatė, kad dvejus prekybos metus iki 1998–1999 prekybos metų Komisija ir Taryba taikė tą patį metodą kaip ir byloje nagrinėjamais prekybos metais, „palygindamos gamybą ir suvartojimą ateinančiais prekybos metais“ (76 punktas). Todėl jis atmetė „ieškinio pagrindą dėl tariamo vertinimo metodo pakeitimo motyvavimo stokos“ (78 punktas). Taigi atrodo aišku, kad šiame sprendime suvartojimo sąvoka nenagrinėjama. Todėl nacionalinis teismas teisingai paliko savo klausimą, kurį dabar reikia išnagrinėti.
23. Pirmiausia primintina, kad pagrindinis reglamentas suvartojimo sąvokos neapibrėžia. Iš tikrųjų jis net neapibrėžia, kas yra „regionai, kuriuose yra deficitas“, ir kas – „regionai, kuriuose yra perteklius“; teisės aktų leidėjas paliko šiuos dalykus spręsti administracinėje praktikoje. Tik reglamento dėl keitimosi informacija cukraus sektoriuje(7), taikytino, kai atsirado faktinės bylos aplinkybės, II priede, atrodo, yra nurodyta, kad cukrus, esantis perdirbtuose produktuose, kurie eksportuojami į kitas valstybes nares arba į trečiąsias valstybes, nėra suvartojamas tam tikrame regione. Minėto reglamento II priedu siekiama ne apibrėžti suvartojimo sąvoką, kurią reikia taikyti tam tikro regiono deficitui arba pertekliui nustatyti, o tik nustatyti bendrą pasikeitimo duomenimis, kurie yra naudojami daugelyje bendro cukraus rinkų organizavimo mechanizmų, modelį. Taigi pateiktam klausimui jis neturi reikšmės.
24. Nesant apibrėžimo, būtų galima manyti, kaip per posėdį teigė Taryba, kad tokios administracinės praktikos teismų kontrolė būtų labai ribota ir net neįmanoma. Tačiau man atrodo, kad jei taikant konkretų reglamentą yra padarytas toks pasirinkimas, tai turi atitikti šio reglamento tikslus. Taigi mūs ų byloje kompetentingos institucijos turi laikytis pagrindinio reglamento tikslų, pasirinkdamos, kokia suvartojimo sąvoka remsis atlikdamos apskaičiavimus, kad būtų pritaikytas ginčijamas reglamentas. Teisingumo Teismas turi tai patikrinti.
25. Šiuo atžvilgiu reikia patikslinti atitinkamos teismų kontrolės mastą. Kaip matyti iš nusistovėjusios teismų praktikos, jei tai, kad kompetentingos institucijos įgyvendina žemės ūkio politiką, inter alia, cukraus sektoriuje reiškia, jog būtina įvertinti kompleksinę ekonominę situaciją, joms suteikta diskrecija priimti sprendimą ne tik dėl nuostatų pobūdžio ir galiojimo, bet ir tam tikra dalimi apima pagrindinių duomenų nustatymą. Atlikdamas šios kompetencijos kontrolę, teisėjas turi apsiriboti patikrinimu, ar ginčijamame sprendime nėra akivaizdžios vertinimo klaidos arba nėra viršyti įgaliojimai(8) .
26. Ši teismų praktika nagrinėjamu atveju turi reikšmės, nes suvartojimo sąvoka, taikoma nustatant, ar regione yra perteklius arba deficitas, yra vienas iš sudėtingo ekonominio vertinimo rezultatų. Taigi Teisingumo Teismas turi gerbti kompetentingų institucijų ekonominį pasirinkimą, jų vertinimo nekeisti savo vertinimu bei apriboti savo kišimąsi pirmiau nurodytais klausimais.
27. Jei, kaip savo pastabose teigia Komisija, regionuose, kuriuose yra deficitas, nustatant didesnes išvestines intervencines kainas siekiama, viena vertus, sudaryti galimybę aprūpinti šiuos regionus cukrumi iš regionų, kuriuose nėra deficito, tam tikra dalimi atsižvelgiant į transporto sąnaudas, kita vertus, neleisti sumažinti cukrinių runkelių auginimo, kad ateinančiais metais deficitas dar nepadidėtų, byloje iš pirmo žvilgsnio atrodo, kad kompetentingų institucijų taikoma suvartojimo sąvoka prieštarauja šiam tikslui.
28. Iš esmės taikoma suvartojimo sąvoka yra svarbi tuo, kad regionas gali būti palaikytas tokiu, kuriame yra perteklius, net jeigu jis iš tikrųjų cukrų turi pirkti kituose Bendrijos regionuose. Taigi šiam regionui nebūtų nustatyta aukštesnė išvestinė intervencinė kaina, o tai prieštarautų tokios kainos nustatymu siekiamam tikslui. Toks akivaizdus neatitikimas tarp šio bendro cukraus rinkų organizavimo elemento tikslų bei pasirinktų įgyvendinimo būdų yra akivaizdi vertinimo klaida, nebent kompetentingos institucijos galėtų paaiškinti savo pasirinkimo motyvus.
29. Savo pastabose Komisija nurodė, kad suvartojimo sąvoka, taikoma nustatant, ar regione yra perteklius, ar deficitas, yra taikoma skaičiuojant gamybos mokesčius ir valdant eksporto gražinamąsias išmokas, bet nenurodė priežasčių, kodėl buvo padarytas toks pasirinkimas ir kodėl tą pačią suvartojimo sąvoką reikia taikyti byloje nagrinėjamam mechanizmui. Per posėdį ji pridūrė, kad R. Nicoli pasiūlytos suvartojimo sąvokos taikymas nustatant, ar regione yra deficitas, ar perteklius, gali turėti neigiamų pasekmių eksporto grąžinamųjų išmokų mechanizmui, kuris yra finansuojamas iš cukraus gamintojų mokamų mokesčių. Pasak Komisijos, jei Italija būtų regionas, kuriame yra deficitas, jos indėlis į šių grąžinamųjų išmokų finansavimą būtų mažesnis, o ji gautų daugiau eksporto grąžinamųjų išmokų.
30. Šių argumentų nepakanka tokiam prieštaravimui tarp pagrindinio reglamento tikslų ir jo įgyvendinimo pateisinti. Tai, kad tam tikra suvartojimo sąvoka taikoma kituose bendro cukraus rinkų organizavimo sektoriuose, neturi automatiškai reikšti, kad ir nustatant išvestines intervencines kainas turi būti taikoma ta pati šių kainų nustatymo tikslui prieštaraujanti sąvoka. Čia tinkama suvartojimo sąvoka nebūtinai turi būti ta, kurios reikia taikant kitas pagrindinio reglamento nuostatas. Taigi tik atrodo, kad, taikant R. Nicoli siūlomą suvartojimo sąvoką, atsirastų neatitikimas tarp skirtingų bendro cukraus rinkų organizavimo mechanizmų, kaip teigia Komisija.
31. Taip pat neatrodo, kad tokia išvestinių intervencinių kainų nustatymui regionuose, kuriuose yra deficitas, geriau pritaikyta sąvoka turi Komisijos minėtų negatyvių pasekmių gamybos mokesčių ir grąžinamųjų eksporto išmokų mechanizmams. Labai techniškas ir neaiškus Komisijos argumentas mūsų neįtikina. Iš esmės ji neįrodė, kad yra tiesioginė sąsaja tarp išvestinės intervencinės kainos nustatymo regionuose, kuriuose yra deficitas, tikslų ir minėtų mechanizmų tikslų. Tuo labiau ji deramai nepaaiškino, kodėl suvartojimo sąvokos, labiau tinkamos tam tikro regiono pertekliui arba deficitui nustatyti, taikymas būtų nesuderinamas su kitais bendro cukraus rinkų organizavimo mechanizmais. Pagaliau Taryba ir Komisija padarė prielaidą, kad būtų visiškai galima sutikti su R. Nicoli siūloma sąvoka, nurodžius didelę diskreciją, šių institucijų turimą šioje srityje.
32. Jei išvestinės intervencinės kainos nustatymo regione su deficitu tikslas yra toks, kaip buvo nurodyta, ir jei tam tikro regiono deficitas arba perteklius turi būti nustatyti „palyginant numatomus gamybą ir suvartojimą ateinantiems prekybos metams“(9), būtų nelogiška nelaikyti suvartotu tam tikrame regione cukraus, esančio eksportui skirtuose produktuose. Sistemos, ypač išvestinės intervencinės kainos nustatymo, kuria siekiama stabilizuoti cukraus rinkas, logika(10) prieštarauja tokiam pasirinkimui. Atsižvelgus į Teisingumo Teismui pateiktus paaiškinimus manytina, kad R. Nicoli nuomonei turi būti pritarta. Nustatant tam tikro regiono perteklių ar deficitą turi būti įskaičiuojamas šiame regione perdirbtuose eksportui skirtuose produktuose esantis cukrus, išskyrus kituose valstybėse narėse perdirbtuose, importuotuose ir šiame regione suvartotuose produktuose esantį cukrų.
33. Metodas, Komisijos taikytas atsakant į 16–17 punktuose minėtą klausimą, rodo, kad toks apskaičiavimas gali būti atliktas remiantis duomenimis, kuriuos valstybės narės pateikia pagal minėtą Reglamentą Nr. 779/96 dėl keitimosi informacija cukraus sektoriuje. Atsakant į Teisingumo Teismo suformuluotą klausimą Komisijos pateikti duomenys rodo, kad ginčijamas reglamentas turi būti panaikintas, jei Teisingumo Teismas nuspręs laikytis šioje išvadoje siūlomo požiūrio. Galiausiai Eridania ginčijo Komisijos dėl Teisingumo Teismo suformuluoto klausimo pateiktus duomenis, tačiau ši institucija paaiškino, kad tai yra duomenys, kurie būtų naudojami taikant ginčijamą reglamentą, jei būtų pripažinta R. Nicoli siūloma suvartojimo sąvoka.
34. Per posėdį Taryba ir Komisija pabrėžė, kad R. Nicoli ginčijama suvartojimo sąvoka buvo taikoma praeityje ir kad Italijos Respublika tam neprieštaravo. Šis priekaištas man neatrodo pagrįstas. Net jei taip ir buvo, tai netrukdo R. Nicoli ginčyti priemonės, kuri jam taikoma ir kurią jis laiko prieštaraujančia pagrindiniam reglamentui. Teisingumo Teismo neprašoma išspręsti ginčo tarp valstybės narės ir institucijos. Kad ir kaip būtų, asmenų teisės negali būti pažeidžiamos galimu valstybės narės sutikimu su konkrečiu politiniu sprendimu. Taip pat primintina, kad byloje Van Gend & Loos
Teisingumo Teismas paskelbė, kad „asmenų, siekiančių apsaugoti savo teises, budrumas yra veiksminga kontrolė, papildanti kontrolę, kurią 169 ir 170 straipsniai (EB sutarties, dabar – EB 226 ir 227 straipsniai) numato Komisijai ir valstybėms narėms“(11) .
35. Norėčiau patikslinti, kad dėl nurodytų priežasčių panaikindamas ginčijamą reglamentą Teisingumo Teismas savo vertinimu nepakeistų kompetentingų institucijų vertinimo. Nors jos šioje srityje turi didelę diskreciją, byloje padarytas vertinimas yra pagrįstas akivaizdžia klaida. Teisingumo Teismas neperžengtų savo funkcijų ribų, nes taikoma suvartojimo sąvoka galėtų būti ir toliau taikoma, jei pagrindinis reglamentas būtų iš dalies pakeistas taip, kad neliktų nustatytų prieštaravimų. Iš esmės, net jei iš tiesų šios srities reglamentavimas nėra nei itin skaidrus, nei aiškus, Teisingumo Teismas Bendrijos teisės aktų galiojimo kontrolę turi vykdyti savo turimomis priemonėmis. Byloje pasirinkta suvartojimo sąvoka neatitinka išvestinės intervencinės kainos nustatymo tikslo. Nėra racionalaus ryšio tarp priemonės ir tikslo, ir prieštaravimas negali būti pagrįstas kitais įtikinamais motyvais. Taigi siūlomas sprendimas apsiriboja tuo, kad nustatoma, jog taikoma suvartojimo sąvoka yra nesuderinama su iš pagrindinio reglamento kylančiu tikslu nustatyti išvestinę intervencinę kainą.
36. Racionalaus ryšio tarp pagrindinio reglamento tikslo ir pasirinktų priemonių šiam tikslui pasiekti buvimas yra būtina galiojimo sąlyga. Iš esmės toks reikalavimas leidžia Teisingumo Teismui tikrinti, ar yra pakankamas santykis tarp nurodytų tikslų ir pasirinktų priemonių. Jei nereikėtų nustatyti tokio ryšio, asmenys netektų apsaugos tuo atveju, kai pasirinktos priemonės prieštarautų tikslui, nes jie negalėtų patikrinti santykio tarp patvirtintų priemonių ir siekiamų tikslų. Teisingumo Teismo paskirtis šioje srityje taip pat yra užtikrinti, kad politiniai institucijų pasirinkimai būtų aiškūs ir skaidrūs ir kad asmenys galėtų juos užginčyti arba jie galėtų būti asmenų prašymu patikrinti. Be to, tokiomis aplinkybėmis teisės aktų leidėjas gali priimti naują teisės aktą, kuriame jo tikslai ir jų įgyvendinimo priemonės būtų aiškesni. Savo įsikišimu Teisingumo Teismas netiesiogiai skatina didesnį teisės aktų, susijusių su bendra žemės ūkio politika, skaidrumą, kuris yra būtinas gamybai ir ūkininkams, taip pat vartotojams ir piliečiams. Šioje srityje ir kitose srityse šis įsikišimas yra esminis tinkamam demokratinio režimo politinės atsakomybės mechanizmų funkcionavimui užtikrinti.
IV – Išvada
37. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, Teisingumo Teismui siūlytina Giudice di Pace di Genova
atsakyti taip:
„1998 m. birželio 26 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1361/98 dėl išvestinių baltojo cukraus intervencinių kainų, žaliavinio cukraus intervencinių kainų, minimalių A ir B cukrinių runkelių kainų ir kompensacijų saugojimo sąnaudoms padengti 1998–1999 prekybos metais negalioja tiek, kiek jame jokiam Italijos regionui nenustatomos išvestinės intervencinės kainos.“
(1) .
(2)
–							OL L 177, p. 4.
(3)
–							1998 m. birželio 26 d. Tarybos reglamentas dėl išvestinių baltojo cukraus intervencinių kainų, žaliavinio cukraus intervencinių kainų, minimalių A ir B cukrinių runkelių kainų ir kompensacijų saugojimo sąnaudoms padengti 1998–1999 prekybos metais (OL L 185, p. 3).
(4)
–							C‑340/98, Rink. p. I‑2663.
(5)
–							OL L 106, p. 9.
(6)
–							2001 m. birželio 19 d. Tarybos reglamentas dėl bendro cukraus sektoriaus rinkų organizavimo (OL L 178, p. 1).
(7)
–							Reglamentas Nr. 779/96.
(8)
–							Žr., inter alia, 2000 m. liepos 6 d. Sprendimą Eridania
(C‑289/97, Rink. p. I‑5409, 48 punktas) ir 1980 m. spalio 29 d. Sprendimą Roquette Frères prieš Tarybą
(138/79, Rink. p. 3333, 25 punktas).
(9)
–							Minėto 2002 m. kovo 14 d. Sprendimo Italija prieš Tarybą
76 punktas.
(10)
–							Žr. pagrindinio reglamento trečiąją konstatuojamąją dalį, pateiktą šios išvados 2 punkte.
(11)
–							1963 m. vasario 5 d. Sprendimas (26/62, Rink. p. 1, p. 25).