62013CC0511_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Philips Lighting Poland SA(2) ja Philips Lighting BV(3) paluvad oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu otsus Philips Lighting Poland ja Philips Lighting vs. nõukogu(4), millega Üldkohus jättis rahuldamata nende hagi, milles nad palusid tühistada nõukogu 15. oktoobri 2007. aasta määrus (EÜ) nr 1205/2007, millega kehtestatakse määruse (EÜ) nr 384/96 artikli 11 lõike 2 kohase aegumise läbivaatamise järel Hiina Rahvavabariigist pärit kompaktluminofoorlampide impordi suhtes dumpinguvastane tollimaks ning laiendatakse seda tollimaksu samale tootele, mis on saadetud Vietnami Sotsialistlikust Vabariigist, Pakistani Islamivabariigist ja Filipiini Vabariigist,(5) osas, milles määrust nr 1205/2007 kohaldatakse apellantide suhtes.
2. Käesolev kohtuasi võimaldab Euroopa Kohtul võtta seisukoha mitmes delikaatses õigusküsimuses, mis on väga tähtsad. Selleks tuleb kujundada arvamus järgmistes küsimustes:
– kas Euroopa Liidu kohtul on võimalik jätta tühistamise nõudes esitatud apellatsioonkaebus rahuldamata, võtmata eelnevalt seisukohta avalikul huvil põhineva asja läbivaatamist takistava asjaolu kohta, mis on kaebeõiguse puudumine;
– kas ELTL artikkel 263 on ajaliselt kohaldatav;
– kas ühenduse tootjal on õigus nõuda dumpinguvastase määruse tühistamist;
– kas liidu institutsioonidel on võimalik dumpinguvastast menetlust jätkata, kui kaebus ei vasta seetõttu, et toetus kaebusele on vähenenud, enam õigusnormides nõutavatele esinduslikkuse tingimustele, ning
– kuidas määratleda kahju tuvastamisel mõistet „valdav osa” ühenduse tootmisharust.
3. Teen käesolevas ettepanekus Euroopa Kohtule ettepaneku jätta see apellatsioonkaebus rahuldamata.
4. Ennekõike soovitan Euroopa Kohtul analüüsida omal algatusel, millises ulatuses võivad
apellandid nõuda vaidlusaluse määruse tühistamist.
5. Teen Euroopa Kohtule kõigepealt ettepaneku analüüsida seda küsimust, lähtudes ELTL artiklist 263, mille kohta väidan, et see on ajaliselt kohaldatav, ehkki kõnealune hagi esitati enne Lissaboni lepingu jõustumist, ning siis esitan põhjused, miks ma arvan, et vaidlusalune määrus puudutab Philips Lightingut otseselt ja isiklikult, millest ma järeldan, et tal on õigus nõuda tühistamist.
6. Seejärel näitan, miks ei rikkunud Üldkohus minu arvates õigusnormi, kui leidis, et liidu institutsioonid võisid läbivaatamise menetlust jätkata, ehkki toetus taotlusele oli uurimise jooksul langenud allapoole õigusnormides nõutud esinduslikkuse künnist.
7. Lõpuks väidan, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui leidis, et nõukogu 22. detsembri 1995. aasta määruse (EÜ) nr 384/96 kaitse kohta dumpinguhinnaga impordi eest riikidest, mis ei ole Euroopa Ühenduse liikmed,(6) (viimati muudetud nõukogu 21. detsembri 2005. aasta määrusega (EÜ) nr 2117/2005)(7), artikli 4 lõikes 1 kasutatud mõistet „põhiosa” ühenduse toodangust tuleb mõista nii, et sellega on silmas peetud algmääruse artikli 5 lõikes 4 nimetatud künnist 25% sellest toodangust, aga ei rikkunud siiski ühtegi õigusnormi, kui välistas samuti selles lõikes nimetatud künnise 50% samasuguse toote kogutoodangust kohaldamise, sest need kaks künnist – mis on kehtestatud eranditult kaebuse esinduslikkuse hindamiseks – ei ole kahju tuvastamisel mõistega „ühenduse tootmisharu” seotud. Kuna apellandid heidavad Üldkohtule ette ainult seda, et viimane ei kohaldanud neid kahte künnist kumulatiivselt, kuid ei väida samas, et ta tegi ilmse hindamisvea, kui leidis, et põhiosa ühenduse kogutoodangust võib koosneda ainult ühe ühenduse tootja toodangust, mis moodustab umbes 48% kogutoodangust, teen Euroopa Kohtule ettepaneku asuda seisukohale, et väited on vähe põhjendatud, ning jätta seega apellatsioonkaebus rahuldamata.
I. Õiguslik raamistik
A. Algmäärus
8. Õigusnormid, mis reguleerivad liidupoolset dumpinguvastaste meetmete kohaldamist ja mis kehtisid põhikohtuasja faktiliste asjaolude asetleidmise hetkel, on toodud algmääruses.
9. Algmääruse artikli 3 „Kahju tuvastamine” lõikes 1 oli sätestatud, et kui ei ole kindlaks määratud teisiti, siis tähendab mõiste „kahju” „ühenduse tootmisharule tekitatud olulist kahju, ühenduse tootmisharule olulise kahju tekitamise ohtu või ühenduse tootmisharu rajamise olulist pidurdamist”.
10. Algmääruse artikli 4 „Ühenduse tootmisharu mõiste” lõikes 1 oli nähtud ette, et mõistet „ühenduse tootmisharu” tuleb tõlgendada viitena „ühenduse samasuguste toodete tootjaile tervikuna või neile tootjaile, kelle toodang moodustab ühtekokku artikli 5 lõikes 4 määratletud põhiosa ühenduse nende toodete kogutoodangust”.
11. Algmääruse artiklis 5, mis reguleeris esialgse uurimismenetluse algatamist kaebuses väidetud mis tahes dumpingu olemasolu, määra ja mõju tuvastamiseks, oli sätestatud:
„1. Välja arvatud lõikes 6 sätestatud juhud, algatatakse uurimine, tuvastamaks mis tahes väidetava dumpingu olemasolu, määra ja mõju, füüsilise või juriidilise isiku või ühenduse tootmisharu nimel tegutseva iseseisva õigusvõimeta ühingu esitatud kirjaliku kaebuse põhjal.
[...]
4. Uurimine algatatakse vastavalt lõikele 1 ainult siis, kui samasuguse toote ühenduse tootjate poolt kaebuse suhtes väljendatud toetuse või vastuseisu ulatuse kontrollimise põhjal on tuvastatud, et kaebus on esitatud ühenduse tootmisharu poolt või selle nimel. Kaebust peetakse ühenduse tootmisharu poolt või selle nimel esitatuks, kui seda toetavad need ühenduse tootjad, kelle toodang moodustab ühtekokku enam kui 50% samasuguse toote kogutoodangust, mida toodab kaebusele kas toetust või vastuseisu väljendav osa omamaisest tootmisharust. Uurimist ei algatata, kui kaebust selgesõnaliselt toetavate ühenduse tootjate arvele langeb vähem kui 25% ühenduse tootmisharu samasuguse toote kogutoodangust.
[...]”
12. Algmääruse artiklis 9, mis käsitles uurimismenetluse lõpetamist ilma meetmeid võtmata või lõplike tollimaksude kehtestamist, oli nähtud ette:
„1. Kui kaebus võetakse tagasi, võib menetluse lõpetada, kui see ei ole vastuolus ühenduse huvidega.
[...]
4. Kui faktide põhjal tehakse lõplikult kindlaks dumpingu ja sellest tuleneva kahju esinemine ning kui ühenduse huvid nõuavad sekkumist vastavalt artiklile 21, kehtestab nõukogu komisjoni poolt pärast nõuandekomiteega konsulteerimist esitatud ettepaneku põhjal lõpliku dumpinguvastase tollimaksu. [...]
[...]”
13. Algmääruse artiklis 11 oli sätestatud:
„[...]
2. Lõplik dumpinguvastane meede aegub viie aasta möödudes selle kehtestamisest või viie aasta möödudes viimase läbivaatamise lõpetamise kuupäevast, mis hõlmas nii dumpingut kui ka kahju, kui läbivaatamisel ei otsustata, et selle kehtivuse lõppemisega võib tõenäoliselt kaasneda dumpingu või kahju jätkumine või kordumine. Aegumise läbivaatamine algatatakse komisjoni või ühenduse tootjate poolt või nende nimel tehtud taotluse põhjal ning meede jääb jõusse läbivaatamise tulemuste selgumiseni.
[...]
5. Käesoleva määruse asjakohaseid sätteid, mis käsitlevad uurimismenetlusi ja uurimiste läbiviimist, v.a tähtaegadega seotud sätted, kohaldatakse kõigi lõigete 2, 3 ja 4 kohaste läbivaatamiste suhtes. [...]
[...]”
B. Kompaktluminofoorlampe käsitlevad määrused
14. Liit võttis European Lighting Companies Federationi poolt 4. aprillil 2000 esitatud kaebuse alusel algatatud uurimismenetluse tulemusena vastu nõukogu 16. juuli 2011. aasta määruse (EÜ) nr 1470/2001, millega kehtestatakse Hiina Rahvavabariigist pärit kompaktluminofoorlampide impordi suhtes lõplik dumpinguvastane tollimaks ja nõutakse lõplikult sisse nende suhtes kehtestatud ajutine tollimaks(8) .
15. Pärast seda, kui oli algatatud uurimismenetlus, milles uuriti võimalikku kõrvalehoidmist sellest maksust, andis liit lisaks nõukogu 6. juuni 2005. aasta määruse (EÜ) nr 866/2005, millega laiendatakse määrusega (EÜ) nr 1470/2001 kehtestatud Hiina Rahvavabariigist pärit kompaktluminofoorlampide impordi suhtes kehtestatud lõplikku dumpinguvastast tollimaksu Vietnami Sotsialistlikust Vabariigist, Pakistani Islamivabariigist ja Filipiini Vabariigist lähetatud sama toote impordi suhtes(9) .
16. Määrust nr 1470/2001 ja määrust nr 866/2005 muudeti hiljem nõukogu 1. septembri 2006. aasta määrusega (EÜ) nr 1322/2006(10) .
II. Faktilised asjaolud
17. Kui avaldati teade määrusega nr 1470/2001 võetud meetmete aegumise kohta, esitas Community Federation of Lighting Industry of Compact Fluorescent Lamps Integrated, kes tegutses Osram GmbH(11) nimel, komisjonile uuesti läbivaatamise taotluse.
18. Komisjon saatis 12. juunil 2006 neljale ühenduse kompaktluminofoorlampide(12) tootjale, nimelt GE Hungary Ipari és Kereskedelmi Zrt‑le(13), Osramile, Philips Lightingule ja SLI Sylvania Lighting Internationalile(14) küsimustiku. Osram ja GE Hungary märkisid, et nad pooldavad läbivaatamismenetluse algatamist, Philips Poland teatas, et on niisuguse menetluse vastu, ja Sylvania ei vastanud küsimustikule.
19. Leides, et on piisavalt tõendeid, mis õigustavad uue läbivaatamismenetluse algatamist, algatas komisjon uurimismenetluse, mis puudutas ajavahemikku 1. juulist 2005 kuni 30. juunini 2006.
20. GE Hungary teatas 26. novembril 2006 komisjonile, et ta ei ole enam kõnesolevate dumpinguvastaste meetmete säilitamise poolt, samas kui Sylvania informeeris teda 19. detsembril 2006, et leiab, et dumpinguvastaste meetmete säilitamine ei ole enam ühenduse huvides.
21. Komisjon edastas 10. juulil 2007 teabekirja, milles ta informeeris oma kavatsusest teha ettepanek läbivaatamine lõpetada. Kirjas selgitas komisjon eelkõige, et kui läbivaatamismenetluse algatamise ajal toetas taotlust enamik ühenduse tootjatest, siis nüüd moodustab nende tootjate kogutoodang, kes avaldasid taotlusele vastuseisu, veidi üle 50% ühenduse kogutoodangust. Ta järeldas, et kõnealused dumpinguvastased meetmed tuleb kehtetuks tunnistada ja menetlus lõpetada.
22. Philips Poland ja Community Federation of Lighting Industry of Compact Fluorescent Lamps Integrated esitasid 24. ja 25. juulil 2007 selle kirja kohta oma seisukoha.
23. Komisjon informeeris asjaomaseid pooli uue, 31. augusti 2007. aasta teabekirjaga, et lõpuks on ta jõudnud järeldusele, et kõnealuste dumpinguvastaste meetmete kohaldamise perioodi tuleb ühenduse huvides pikendada aasta võrra.
24. Euroopa Liidu Nõukogu võttis 15. oktoobril 2007 vastu vaidlusaluse määruse.
III. Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
25. Hagejad palusid hagiavaldusega, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 21. septembril 2007, vaidlusalune määrus tühistada.
26. Nad põhjendasid oma hagi kolme väitega, millest kahe esimese kohaselt oli rikutud algmääruse artikli 3 lõiget 1 artikli 9 lõikeid 1 ja 4 ning artikli 11 lõiget 2.
27. Philips Lighting väitis täpsemalt esiteks, et liidu institutsioonid ei saa dumpinguvastast menetlust jätkata, kui toetus kaebusele väheneb, ja teiseks, et nõukogu ei saa ühenduse tootmisharule põhjustatud kahju hinnates tugineda ainult Osrami andmetele, sest selle äriühingu toodangut, mis moodustab üksnes umbes 48% ühenduse kogutoodangust, ei saa pidada selle toodangu „põhiosaks”.
28. Kuna nõukogu väljendas kahtlust hagi vastuvõetavuse osas, vaidlustades hagejate kaebeõiguse, leidis Üldkohus, et menetlusökonoomia huvides tuleb kõigepealt uurida hagejate väiteid, ilma et eelnevalt lahendataks tühistamishagi vastuvõetavuse küsimust, sest tühistamishagi on igal juhul põhjendamata.
29. Üldkohus lükkas kaheosalise arutluskäigu tulemusena tagasi kaks esimest väidet.
30. Esiteks analüüsis Üldkohus küsimust, kas liidu institutsioonid võisid läbivaatamismenetlust jätkata hoolimata sellest, et toetus kaebusele oli langenud allapoole algmääruse artikli 5 lõikes 4 nimetatud künnist, mis on 50%.
31. Kõigepealt meenutas ta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 75‐78, et kui Osram ja GE Hungary – kes koos andsid üle 50% ühenduse CFL-ide toodangust – olid esialgu läbivaatamismenetluse algatamise taotlust toetanud, samas kui Philips Poland oli väljendanud vastuseisu ja Sylvania ei olnud seisukohta võtnud, oli olukord mõni kuu hiljem siiski teistsugune, kuna GE Hungary ja Sylvania teatasid komisjonile uurimise kestel, et nad on nüüd kõnesolevate dumpinguvastaste meetmete säilitamise vastu, mis tõi kaasa selle, et toetus läbivaatamistaotlusele ületas küll endiselt tunduvalt algmääruse artikli 5 lõikes 4 nimetatud 25% künnise, kuid jäi veidi alla samas õigusnormis nimetatud 50% künnise, sest ainus ühenduse tootja, kes seda taotlust edasi toetas, nimelt Osram, tootis 48% ühenduse kogutoodangust ja kolm ülejäänud tootjat, kes olid taotluse vastu, tootsid ülejäänud 52%.
32. Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 84, et ta on juba otsustanud, et algmääruse artikli 5 lõikes 4 ei ole nähtud komisjonile ette kohustust lõpetada käimasolev dumpinguvastane menetlus, kui kaebusele antud toetuse tase on langenud alla miinimumtaset, s.o alla 25% ühenduse toodangust, sest „see säte [puudutab] vaid kaebuse toetuse taset, mis on vajalik selleks, et komisjon saaks menetluse algatada”. Ta täpsustas, et algmääruse artikli 9 lõike 1 põhjal tehti kohtuotsus Interpipe Niko Tube ja Interpipe NTRP vs. nõukogu (T‑249/06, EU:T:2009:62), ehkki see tehti kohtuasjas, milles ei olnud kaebust tagasi võetud, vaid toetus sellele oli väidetavalt menetluse jooksul vähenenud. Üldkohus arvas, et „[s]ee lahendus on täiesti loogiline, kuna lähtudes sellest, et nimetatud sätte kohaselt ei ole komisjonil kaebuse tagasivõtmise korral kohustust menetlus lõpetada, peab see a fortiori
olema nii ka juhul, kui kaebusele antud toetuse määr lihtsalt väheneb”.
33. Tõdedes vaidlustatud kohtuotsuse punktis 86, et algmääruse artikli 5 lõige 4 ja artikli 9 lõige 1 on selle määruse artikli 11 lõike 5 alusel kohaldatavad läbivaatamismenetlusele, järeldas Üldkohus, et liidu institutsioonidel oli täielik õigus läbivaatamismenetlust jätkata vaatamata sellele, et algmääruse artikli 5 lõikes 4 nimetatud 50% künnis ei pruukinud olla enam saavutatud.
34. Lõpuks leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 88, et nõukogu ei võtnud endale algmääruse artikli 9 lõikele 1 antud tõlgendusega ühtegi uut pädevust, sest ta „otsustas […] jätkata kõnealuste dumpinguvastaste meetmete kohaldamist veel üks aasta alles pärast seda, kui ta oli nõuetekohaselt kindlaks teinud, et dumping kestis edasi, et nende meetmete aegumine võis dumpingu ja kahju jätkumist soodustada ning et meetmete jätkamine oli ühenduse huvides”. Üldkohus lisas, et see tõlgendus ei muuda sisutühjaks ka nõuet, mille kohaselt tuleb „ühenduse tootmisharule” – nagu see on määratletud sama määruse artikli 4 lõikes 1 – tekitatud kahju enne dumpinguvastase tollimaksu kehtestamist tõendada, sest nõukogu määratles kahju tuvastamisel ühenduse tootmisharu õigesti.
35. Üldkohus järeldas sellest, et käesoleval juhul ei saa tuvastada mingit algmääruse artikli 9 lõike 1 rikkumist.
36. Teiseks analüüsis Üldkohus mõistet „ühenduse tootmisharu” kahju tuvastamisel.
37. Kõigepealt meenutas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 91, et algmääruse artikli 11 lõike 2 kohaselt saab dumpinguvastase meetme säilitada selles sättes märgitud viieaastase tähtaja möödudes ainult siis, kui selle kehtivuse lõppemisega võib tõenäoliselt kaasneda dumpingu või kahju jätkumine või kordumine, kusjuures mõiste „kahju” tähendab selle määruse artikli 3 lõike 1 kohaselt ühenduse tootmisharule tekitatud olulist kahju, ühenduse tootmisharule olulise kahju tekitamise ohtu või ühenduse tootmisharu rajamise olulist pidurdamist.
38. Seejärel märkis ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 92, et algmääruse artikli 4 lõikes 1 toodud määratluse kohaselt tuleb „ühenduse tootmisharu” tõlgendada viitena „ühenduse samasuguste toodete tootjaile tervikuna” või „neile tootjaile, kelle toodang moodustab ühtekokku [selle määruse] artikli 5 lõikes 4 määratletud põhiosa ühenduse nende toodete kogutoodangust”, ning et liidu institutsioonidel on nende kahe võimaluse vahel valimisel ulatuslik kaalutlusõigus.
39. Edasi selgitas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 93 põhjuseid, miks ta arvab, et ühenduse tootmisharu, millele viidatakse kahju kindlakstegemise eesmärgil, ei pea tingimata koosnema samadest ühenduse tootjatest, millest koosneb see ühenduse tootmisharu, mida võeti arvesse selle tuvastamisel, kas esialgne kaebus või läbivaatamise taotlus on saanud algmääruse artikli 5 lõike 4 kohaselt piisava toetuse. Ta märgib, et „[e]siteks, viimati nimetatud juhul võib ühenduse tootmisharu, arvestades eespool viidatud sätte sõnastust, hõlmata üksnes neid ühenduse tootjaid, kes toetavad kaebust või taotlust, samas kui esimesena nimetatud juhul võib see hõlmata kõiki ühenduse tootjaid, sõltumata asjaolust, kas nad väljendasid sellist toetust või mitte. Teiseks, tuleb meeles pidada, et institutsioonid annavad ühenduse tootmisharu määratluse kahju kindlaksmääramiseks alles pärast menetluse algatamist”.
40. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 94 leidis Üldkohus, et algmääruse artikli 9 lõikes 1 otseselt või kaudselt märgitud olukorrad eeldavad määratluse kohaselt, et selle määruse artikli 5 lõikes 4 ette nähtud 50% künnis ei ole enam ületatud, millest ta järeldas, et „viidet selles sättes algmääruse artikli 5 lõikele 4 üldiselt, mis puudutab mõistet „põhiosa ühenduse […] kogutoodangust”, ei saa tõlgendada nii, et see viitab vähemalt 25% künnisele ja mitte 50% künnisele”. Üldkohtu meelest „sobib [selline vaatenurk] seda enam, et selle nõude eesmärk, mille kohaselt peab ühenduse tööstusharu moodustama põhiosa ühenduse kogutoodangust, on tagada, et selles tööstusharus osalevate tootjate täiendav toodang oleks piisavalt esindatud. Viimati nimetatud asjaolu sõltub pigem nende tootjate osast ühenduse kogutoodangus kui seisukohast, mille võtsid kaebuse või läbivaatamise taotluse suhtes tootjad, kes ei kuulu vastavalt algmääruse artikli 5 lõikele 4 ühenduse tootmisharusse.”
41. Lõpuks märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 95, et liidu institutsioonidelt ei saa nõuda, et nad selle kohtuotsuse punktis 94 kirjeldatud juhul määratleksid ühenduse tööstusharu üksnes algmääruse artikli 4 lõikes 1 sätestatud esimese võimaluse abil, kuna institutsioonidel on ulatuslik kaalutlusõigus selles osas, kumba nimetatud sättes ette nähtud võimalust kasutada.
42. Üldkohus järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 96, et nõukogu ei rikkunud ühtegi õigusnormi, kui otsustas kahju kindlakstegemiseks lisada üksnes Osrami ühenduse tootmisharu määratlusse.
IV. Apellatsioonkaebus
43. Apellandid põhjendavad oma apellatsioonkaebust kahe väitega.
44. Esimeses leiavad nad, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui leidis – tõlgendades pealegi algmääruse artikli 9 lõiget 1 minnes vastuollu nii selle õigusnormi sõnastuse kui ka sellega loodud korraga ‐, et komisjon võib menetlust jätkata mitte ainult kaebuse tagasivõtmise korral, vaid ka siis, kui lihtsalt toetus sellele väheneb.
45. Oma teises väites kinnitavad apellandid, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui leidis ühenduse tootmisharu kantud kahju kindlaksmääramisel, et mõistet „põhiosa ühenduse kogutoodangust” algmääruse artikli 5 lõike 4 tähenduses tuleb mõista nii, et sellega viidatakse künnisele 25% sellest toodangust, võtmata arvesse 50% künnist, mis on samuti selles õigusnormis sätestatud.
A. Apellantide kohtumenetlusõigus- ja teovõime
1. Poolte argumendid
46. Nõukogu, Osram ja komisjon väidavad, et apellatsioonkaebus tühistamise nõudes on vastuvõetamatu sel põhjusel, et vaidlusalune määrus ei puuduta apellante isiklikult.
47. Nõukogu ‐ kes ametlikult vastuväidet ei esita, aga väljendas juba Üldkohtus kahtlust, kas apellantidel on kohtumenetlusõigus- ja teovõime ‐ põhjendab seda vastuvõetamatuse vastuväidet sellega, et apellandid ei saa tugineda kohtuotsusele Timex vs. nõukogu ja komisjon(15), sest nad ei toetanud kehtivate dumpinguvastaste meetmete läbivaatamise taotlust, ja et nad ei saa tugineda ka kohtupraktikale, mis tuleneb kohtuotsusest Nachi Europe(16), kuna nende müügihindu dumpingumarginaali arvutamisel ei kasutatud. Nõukogu arvab, et Philips Lighting ei saa tugineda ka kohtuotsusest Extramet Industrie vs. nõukogu(17) tulenevale õigusteooriale, sest ta ei olnud teatud ainult talle iseloomulike tunnuste tõttu piisavalt eripärases olukorras võrreldes kõikide teiste ettevõtjatega.
48. Philips Lighting, kes meenutab, et Üldkohus otsustas menetlusökonoomiaga seotud põhjustel analüüsida kohe hagi põhjendatust, võtmata eelnevalt seisukohta selle vastuvõetavuse küsimuses, leiab, et vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artiklitele 173 ja 174 saab nõukogu esitatud kostja vastus sisaldada ainult argumente, mis puudutavad apellatsioonkaebuse rahuldamist või rahuldamata jätmist, mistõttu Euroopa Kohus ei pea arutama kostja vastuses esitatud argumente, mis käsitlevad hagi vastuvõetavust. Ta väidab pealegi, et vaidlusalune määrus puudutab teda otseselt ja isiklikult, sest ta on samal ajal nii peamine CFL‑ide liitu importija kui ka nende toodete suurtootja ühenduses. Ta lisab, et selles määruses on nõustutud, et dumpinguvastane maks avaldab tema tegevusele negatiivset mõju.
2. Kohtujuristi hinnang
49. Ma teen ettepaneku tulla esiteks tagasi kohtuliku kontrolli juurde, mida Euroopa Kohus kui apellatsioonikohus saab teostada tühistamise nõudes esitatud apellatsioonkaebuse vastuvõetavuse küsimuses enne, kui ta analüüsib täpsemalt küsimust, kas apellantidel oli kohtumenetlusõigus- ja teovõime, millele vastamiseks peame kõigepealt kindlaks tegema õigusnormi, mis on ajaliselt kohaldatav, ja seejärel vastama küsimusele, kas apellantide puhul on täidetud tingimused, mis peavad olema täidetud, et tühistamist nõuda.
a) 	Euroopa Kohtu kontroll tühistamise nõudes esitatud apellatsioonkaebuse vastuvõetavuse üle
50. Vaidlustatud kohtuotsust iseloomustab see eripära, et selles vahetati ära küsimuste arutamise tavapärane järjekord, mis eeldab, et kõigepealt analüüsitakse hagi vastuvõetavust ja siis selle põhjendatust. Hoolimata kahtlustest, mida nõukogu apellantide kohtumenetlusõigus- ja teovõime kohta väljendas, eelistas „menetlusökonoomia huvidest” juhinduv Üldkohus(18) jätta tühistamishagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata, tegemata otsust selle vastuvõetavuse küsimuses.
51. See Üldkohtu tavapärane praktika(19) langeb kokku Euroopa Kohtu praktikaga, mis tuleneb eelkõige kohtuotsustest nõukogu vs. Boehringer(20) ja Prantsusmaa vs. komisjon(21) ‐ millele on vaidlustatud kohtuotsuses viidatud ‐ ning mida on korratud kohtuotsuses Cofradía de pescadores „San Pedro” de Bermeo jt vs. nõukogu(22) .
52. Tulgem hetkeks tagasi nendes kohtuotsustes valitud lahenduste juurde.
53. Kohtuotsuses nõukogu vs. Boehringer (C‑23/00 P, EU:C:2002:118) leidis Euroopa Kohus ‐ kellele nõukogu oli esitanud apellatsioonkaebuse Üldkohtu otsuse peale, milles ei olnud analüüsitud vastuvõetamatuse vastuväidet, mille tema oli esitanud direktiivi tühistamise nõudes esitatud apellatsioonkaebuse kohta (23) ‐ enne apellatsioonkaebuse vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata jätmist põhjendusel, et see ei ole esitatud ühegi otsuse peale ‑, et „Üldkohus pidi hindama – nagu ta tegi – kas hea õigusemõistmise huvides oli käesoleva juhtumi asjaoludel vaja jätta hagi sisulistes küsimustes rahuldamata, tegemata otsust nõukogu esitatud vastuvõetamatuse vastuväite kohta”.(24)
54. Kohtuotsuses Prantsusmaa vs. komisjon (C‑233/02, EU:C:2004:173) sedastas Euroopa Kohus ‐ kellele oli esitatud apellatsioonkaebus selle otsuse tühistamise nõudes, mis puudutas suuniseid käsitleva kokkuleppe sõlmimist ‐, et vastuvõetamatuse vastuväite kohta, mille kohaselt puudus vaidlustatav akt, ei ole vaja otsust teha, sest Prantsuse Vabariigi nõuded tuleb jätta sisulistes küsimustes rahuldamata.
55. Lõpuks tuleb märkida, et kohtuotsuses Cofradía de pescadores „San Pedro” de Bermeo jt vs. nõukogu (C‑6/06 P, EU:C:2007:702) jättis Euroopa Kohus sama sõnastusega nagu kohtuasjas nõukogu vs. Boehringer (C‑23/00 P, EU:C:2002:118) rahuldamata nõukogu vastuapellatsioonkaebuse, millega paluti osaliselt tühistada Üldkohtu otsus, millega oli jäetud rahuldamata lepinguvälise kohustuse kohaldamise hagi, analüüsimata selle institutsiooni esitatud vastuvõetamatuse vastuväidet.(25)
56. Kohtupraktika ühtluse huvides näib mulle, et neid lahendusi on vaja kõrvutada Euroopa Kohtu sedastatud põhimõttega, et tühistamisnõue on vastuvõetamatu siis, kui hageja või apellandi kohtumenetlusõigus- ja teovõime puudumine kujutab endast avalikul huvil põhinevat väidet, mille liidu kohus võib ja isegi peab tõstatama omal algatusel.(26) Nagu ta väljendus kohtuotsuses Stadtwerke Schwäbisch Hall jt vs. komisjon(27), „kui Euroopa Kohtule on esitatud tema põhikirja artikli 56 alusel apellatsioonkaebus, on ta kohustatud – vajadusel omal algatusel – otsuse tegema avalikul huvil põhineva väite kohta, et on eiratud EÜ artikli 230 neljandas lõigus sätestatud tingimust, et apellant saab niisuguse otsuse tühistamist, mis ei ole talle adresseeritud, taotleda ainult siis, kui see teda otseselt ja isiklikult puudutab”.(28) Teistes otsustes on Euroopa Kohus lausa sõnaselgelt kvalifitseerinud väite, et apellatsioonkaebus, mille füüsiline või juriidiline isik on esitanud otsuse peale, mis ei ole talle adresseeritud, on vastuvõetamatu, „oluliseks avalikul huvil põhinevaks asja läbivaatamist takistavaks asjaoluks”, mida liidu kohtud peavad arutama igal hetkel, isegi omal algatusel.(29) Olulis ed avalikul huvil põhinevad asja läbivaatamist takistavad asjaolud ei ole aga samasugused väited nagu muud väited, mille võib võrdsustada sisuliste väidetega. Nagu ilmneb nii kodukorra artiklist 150 kui ka Euroopa Kohtu praktikast, kohaldatakse nende suhtes vastupidi erilist menetluskorda, mida iseloomustab eelkõige see, et neid võib analüüsida menetluse igal hetkel, isegi omal algatusel.
57. Need kaks paralleelset kohtupraktika suunda ei jäta muljet, et hästi läbimõeldud kohtusüsteemis valitseks laitmatu ühtlus. Kuidas põhjendada seda, kui liidu kohus seab endale kohustuse tõstatada omal algatusel – sh apellatsioonkaebuse raames – olulise asja läbivaatamist takistava asjaolu, et puudub õigus nõuda tühistamist, ja nõustub hiljem, et ta võib loobuda otsuse tegemisest niisuguse olulise asja läbivaatamist takistava asjaolu kohta, kui selle esitab talle kohtumenetluse pool? Kas kohustus ‐ mis on eelkõige apellatsioonikohtul ‐ kontrollida süstemaatiliselt kohtumenetlusõigus- ja teovõimet, on kooskõlas võimalusega jätta see kontrollimata, kui hagi või apellatsioonkaebuse võib jätta sisulistes küsimustes rahuldamata?
58. Ma tahan peamiselt teha kolm kriitilist märkust kohtupraktika kohta, mis lubab liidu kohtul loobuda analüüsimast niisugust olulist asja läbivaatamist takistavat asjaolu nagu kohtumenetlusõigus- ja teovõime puudumine, kui ilmneb, et hagi või apellatsioonkaebuse võib jätta sisulistes küsimustes rahuldamata.
59. Esiteks näib mulle, et see lahendus ei sobi kokku asjaoluga, et oluline asja läbivaatamist takistav asjaolu, mille kohaselt puudub kohtumenetlusõigus- ja teovõime, põhineb avalikul huvil. Kui oluline asja läbivaatamist takistav asjaolu põhineb avalikul huvil, „võib” liidu kohus küll seisukoha võtta igal hetkel ja mitte tingimata in limine litis, kuid ta „peab” seda siiski tegema oma otsuses. Teiste sõnadega puudutab õigus, mis tal on, ainult selle hetke valikut, mil täita oma kohustus kontrollida omal algatusel taotluse vastuvõetavust.
60. Teiseks arvan, et see kohtupraktika ei ole kooskõlas selle asja läbivaatamist takistava asjaolu laadi ja õigusliku regulatsiooniga. Kui füüsilise või juriidilise isiku esitatud tühistamisnõude vastuvõetavuse tingimused ei ole täidetud, ei saa Euroopa Kohus – arvestades tema niisuguste nõuete kohta otsuse tegemise pädevusele kehtestatud piire – enam analüüsida sisulisi väiteid, millega seda nõuet põhjendatakse. Nii EÜ artikli 230 teises ja kolmandas lõigus kui ka artikli 263 teises ja kolmandas lõigus kasutatud terminite kohaselt ei ole see enam tema „pädevuses”. Tühistamisnõude vastuvõetamatus hageja või apellandi kohtumenetlusõigus- ja teovõime puudumise tõttu kujutab endast seega takistust, mis ei võimalda analüüsida nõude põhjendatust.
61. Kolmandaks kahtlen, kas hea õigusemõistmise ja hea kohtupraktika poliitikaga on täiesti kooskõlas see, kui lükatakse edasi vastamine olulistele küsimustele, mis võivad tekkida teistes vaidlustes. Mulle tundub, et niisugune praktika – kantud pragmatismist, mis sobib halvasti kokku õigusnormi range kohaldamisega – on seda vaieldavam, et see ei piirdu juhtumitega, mil hagi või apellatsioonkaebus on ilmselgelt põhjendamatu, kuid selle vastuvõetamatus ei tule sama ilmselgelt esile. Seda on vastupidi kohaldatud üldiselt ja piiramatult, sh juhtudel, mil hagi või apellatsioonkaebuse põhjendatuse hindamine on olnud seotud mõne tõsise raskusega.
62. Käsitletav apellatsioonkaebus annab võimaluse kinnitada kohtupraktikat, mille uuesti läbivaatamine ei ole tarbetu ‐ arvestades asjaolu, et selles küsimuses tehtud Euroopa Kohtu otsused on varasemad kohtuotsustest, mis kohustavad esiteks liidu kohut tegema, vajaduse korral omal algatusel, otsuse väite kohta, et hagi või apellatsioonkaebus, mille on esitanud füüsiline või juriidiline isik otsuse peale, mis ei ole talle adresseeritud, on vastuvõetamatu, ning teiseks kvalifitseeritakse see väide „oluliseks avalikul huvil põhinevaks asja läbivaatamist takistavaks asjaoluks” – või loobuda sellest kohtupraktikast.
63. Kõne alla tuleb kolm lahendust.
64. Kõigepealt märgin, et kuigi ma ei arva, et see lahendus oleks põhjendatud, ei saa ma välistada, et Euroopa Kohus otsustab oma kohtupraktikat kinnitada, mille tulemusena analüüsib ta kohe apellatsioonkaebuse väiteid, arutamata kõigepealt küsimust, kas apellantide tühistamishagi oli vastuvõetav – küsimus, mille ta peab lahendama ainult siis, kui ta otsustab mitte järgida apellatsioonkaebuse rahuldamata jätmise lahendust, mille mina soovitan tal sisulistes küsimustes valida.
65. Teine võimalus on loobuda – nagu mina soovitan – sellest kohtupraktikast või vähemalt seada selle puhul tingimuseks, et peab olema tuvastatud, et tühistamisnõue oli ilmselgelt põhjendamatu, mille tulemusena peab Euroopa Kohus käesolevas kohtuasjas analüüsima kõigepealt selle vastuvõetavust.
66. Kolmas võimalus on lõpuks niisugune, et tegemata otsust selle kohtupraktika eeliste kohta, ei kohaldata seda käesolevas kohtuasjas, kusjuures tuleb täpsustada, et see annab liidu kohtule ainult võimaluse jätta otsus hagi või apellatsioonkaebuse vastuvõetavuse kohta tegemata, kui ta kavatseb jätta selle rahuldamata, kuid ei pane talle niisugust kohustust.
67. Eespool nimetatud põhjustel eelistan mina teist võimalust, mille puhul tuleb kõigepealt analüüsida tühistamise nõudes esitatud apellatsioonkaebuse vastuvõetavust ja selleks kindlaks teha ajaliselt kohaldatavad õigusnormid.
b) 	Ajaliselt kohaldatavate õigusnormide kindlaksmääramine
68. Enne kui analüüsida konkreetselt, kas hagejatel oli õigus taotleda vaidlusaluse määruse tühistamist, tekib veel üks eelnev küsimus. See on küsimus, kas ajaliselt on kohaldatav EÜ artikli 230 neljas lõik või ELTL artikli 263 neljas lõik.
69. Sellel küsimusel on käsitletava apellatsioonkaebuse analüüsimisel praktiline tähtsus, mis on pöördvõrdelises seoses selle teoreetilisusega.
70. Vastus sellele küsimusele ei otsusta nimelt sugugi ära vaidluse tulemust, sest ma arvan tagapool esitatud põhjustel, et vaidlusalune määrus puudutab apellante otseselt ja isiklikult.
71. Sellel on seevastu kindel teoreetiline tähtsus, sest Lissaboni lepinguga ei piirdutud kaugeltki sellega, et võeti samamoodi üle tingimused, mis peavad olema täidetud, et füüsilised või juriidilised isikud saaksid esitada tühistamisnõude, vaid neid hoopis leevendati, lisades ELTL artikli 263 neljandasse lõiku veel ühe viimase lauseosa, mis võimaldab esitada hagi üldkohaldatava akti vastu, mis ei sisalda rakendusmeetmeid ja puudutavad hagejat otseselt. Seega võib füüsiline või juriidiline isik, kellel ei olnud õigust pöörduda kohtusse EÜ artikli 230 alusel, teoreetiliselt teha seda ELTL artikli 263 alusel.
72. Enne kui ma esitan oma arvamuse selle viimase õigusnormi ajalise kohaldamise kohta, tuleb kõigepealt meenutada Üldkohtu praktika hetkeseisu selles küsimuses.
73. Üldkohus on küsimuse, kas ELTL artikli 263 neljas lõik on kohaldatav kohtumenetluste suhtes, mis olid 1. detsembri 2009. aasta seisuga pooleli, lahendanud oma määrustes Norilsk Nickel Harjavalta ja Umicore vs. komisjon(30) ning Etimine ja Etiproducts vs. komisjon(31) .
74. Nendes kahes kohtumääruses meenutas Üldkohus kõigepealt, et Lissaboni lepingus ei ole sätestatud ühtegi konkreetset üleminekunormi, ning märkis, et „väljakujunenud kohtupraktikast [nähtub], et esiteks vastavalt tempus regit actum
põhimõttele […] tuleb hagi vastuvõetavuse küsimust käsitleda nende normide alusel, mis olid jõus hagi esitamise kuupäeval […], ning teiseks on hagi vastuvõetavuse tingimuste hindamisel määrav hagi esitamise aeg, st aeg, mil esitati hagiavaldus […], mille puuduste kõrvaldamine on võimalik ainult siis, kui see toimub enne hagi esitamise tähtaja möödumist”.(32)
75. Üldkohus lisab, et „[v]astupidine lahendus tooks […] kaasa meelvaldsuse ohu õigusemõistmisel, kuna hagi vastuvõetavus sõltuks muu hulgas juhuslikust kuupäevast, mil kuulutatakse Üldkohtu lõplik kohtuotsus”,(33) ning et isegi kui eeldada, et ELTL artikli 263 neljanda lõigu, eriti selle lause lõpuosa alusel oleks käesolevas asjas võinud hagejatel olla hagi esitamise õigus, mida neil EÜ artikli 230 neljanda lõigu alusel ei ole, siis ei oleks saanud seda võtta arvesse käsitletava hagi vastuvõetavuse hindamisel, kuna hagi esitamise tähtaeg nii EÜ artikli 230 viienda lõigu kui ka ELTL artikli 263 kuuenda lõigu alusel oli juba möödunud 1. detsembril 2009, mil jõustus ELTL artikkel 263.(34)
76. Lõpuks märkis Üldkohus, et „[s]eda hinnangut ei mõjuta väide, et ELTL artikkel 263 kuulub menetlusnormide hulka, mille kohta kohtupraktikas on tunnistatud, et erinevalt materiaalõigusnormidest kohaldatakse menetlusnorme üldiselt nende jõustumise hetkel kõikide pooleliolevate vaidluste suhtes[, sest i]segi kui asuda seisukohale, et kohtu pädevuse küsimused kuuluvad menetlusnormide valdkonda […], tuleb tõdeda, […], et tegemaks kindlaks kohaldatavad sätted, mille alusel tuleb hinnata liidu akti peale esitatud tühistamishagi vastuvõetavust, tuleb kohaldada tempus regit actum
põhimõtet”.(35)
77. Kas seda kohtupraktikat tuleb kinnitada või see tuleb ära muuta?
78. Esimese hooga tahaksin ehk teha ettepaneku seda kinnitada, sest põhjendused, mille Üldkohus on oma lahenduse toetuseks esitanud, näivad esmapilgul veenvad. Hinnates, kas hagejal oli õigus esitada liidu kohtutele hagi, on loogiline lähtuda hagi esitamise kuupäevast. On ka õiguspärane üritada vältida võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist tulenevalt sellest, kui kaua liidu kohus asja läbi vaatab.
79. Mulle turgatab aga pähe vähemalt kolm vastupidist argumenti ja näib, et need peaksid olema ülimuslikud.
80. Esimene põhjus võib seisneda traditsioonilistes nõuetes, mida tuleb liidu õiguse ajalise kohaldatavuse küsimuses järgida. Seisukoht, et lähtuda tuleb pigem põhimõttest tempus regit actum kui menetlusnormide kohesest kohaldamisest, näib tulenevat sellele sententsile liiga suure tähtsuse omistamisest, mis ei ole minu meelest kooskõlas selles valdkonnas kohaldatavate põhimõtetega.
81. Ajaliste kollisioonide lahendamisel tehakse traditsiooniliselt vahet materiaalõigusnormide ja menetlusnormide vahel.
82. Materiaalõigusnorme tõlgendatakse tavaliselt nii, et need on kohe kohaldatavad, mis tähendab, et need reguleerivad „alles tekkivaid” olukordi ning „juba tekkinud” olukordade nii „praegusi”(36) kui ka „tulevasi”(37) tagajärgi, ehkki need olukorrad ei kujunenud täielikult välja varasema õigusnormi kehtivusajal. Et tagada, et järgitaks õiguskindluse ja õiguspärase ootuse põhimõtteid, mille kohaselt peavad liidu õigusaktid olema õigussubjektidele selged ja etteaimatavad, ei tohi neid õigusnorme seevastu kohaldada tagasiulatuvalt – ükskõik kas see toob asjaomastele isikutele kaasa soodsad või ebasoodsad tagajärjed – ning uusi õigusnorme ei tohi seega kohaldada enne nende jõustumist „väljakujunenud” olukordade suhtes, v.a juhul, kui niisugune toime ei ilmne selgelt nende sõnastusest, eesmärkidest või ülesehitusest.(38)
83. Menetlusnormide puhul kehtib teistsugune kord, mida iseloomustab uute õigusnormide kohese mõju põhimõtte veelgi rangem kohaldamine. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt kohaldatakse menetlusnorme üldiselt kõikide nende jõustumise hetkel pooleliolevate vaidluste suhtes.(39) Selles kontekstis selgitas Euroopa Kohus kahte olulist asjaolu. Esiteks leidis ta, et kohtu pädevuse küsimus kuulub menetlusnormide valdkonda.(40) Seejärel välistas ta materiaalõigusnormide ja menetlusnormide eristuse kohaldamise juhul, kui viimased õigusnormid – mis on liidu õigusaktidesse lisatud – moodustavad materiaalõigusnormidega lahutamatu terviku ja neid ei saa vaadelda eraldi
nende ajalise kehtivuse seisukohast lähtudes.(41)
84. Tuleb märkida, et kohtupraktikas on seda põhimõtet kohaldatud väga laialdaselt, tegemata vahet uuest seadusest varasemate või hilisemate menetlusnormide või poolte ja kohtu tegevust reguleerivate seaduste, näiteks kohtualluvusseaduste vahel.(42)
85. ELTL artiklis 263 sätestatud õigusnorme tuleb pigem pidada menetlusnormideks, sest nendes on kindlaks määratud isikud, kellel on õigus nõuda tühistamist, ehkki nendes on sätestatud sisulised, mitte puhtalt formaalsed tingimused. Menetlusnormide kohese mõju põhimõte eeldab seega, et neid kohaldatakse nende jõustumise hetkel pooleliolevate vaidluste suhtes.
86. Isegi eeldusel, et uue õigusnormi kohese mõju põhimõtet käsitatakse nii, et see ei võimalda seda õigusnormi kohaldada menetlustoimingu, käesoleval juhul tühistamisnõude suhtes, mis on selle normi jõustumise kuupäevast varasem, tuleb märkida, et ELTL artikli 263 sätetel on lisaks üldisele „menetlusnormi” aspektile ‐ mis on seotud sellega, et need määravad kindlaks, kellel on õigus esitada tühistamisnõue ‐ ka „kohtualluvusnormi” eriaspekt, sest nendes on sätestatud liidu kohtu pädevus teha otsuseid füüsiliste või juriidiliste isikute esitatud tühistamishagide ja apellatsioonkaebuste kohta.
87. Nagu ma juba eespool rõhutasin, tundub mulle tähenduslik, kuidas on ELTL artikli 263 teises lõigus sõnastatud see, missugustel tingimustel on Euroopa Kohtu „ pädevuses hagid”,(43) millele on viidatud selle artikli neljandas lõigus. Sellest aspektist ei saa põhimõte tempus regit actum õigustada uue seaduse kohaldamata jätmist, sest nii kaua, kuni vaidlust ei ole kohtuotsusega lahendatud, ei ole lõpuleviidud menetlustoimingut, mis puudutab kohtualluvusnormi, vaid on hoopis kestev olukord, mida peab reguleerima uus kohtualluvusnorm. Saanud seega 1. detsembril 2009 pädevuse teha otsuseid tühistamishagide kohta, mille on esitanud füüsilised või juriidilised isikud üldkohaldatava akti peale, mis neid otseselt puudutab, kuid ei sisalda rakendusmeedet, peab Euroopa Kohus alates sellest kuupäevast saama teha otsuse niisuguste hagide ja apellatsioonkaebuste kohta, sealhulgas need, mille arutamine on selles kohtus pooleli. Lisan, et ehkki menetluslik kontekst on teistsugune, kujutab kohtuotsus Weryński(44) ‐ milles kohaldati enne Lissaboni lepingu jõustumist esitatud eelotsusetaotluse suhtes uusi õigusnorme, mis kaotasid varasema EÜ artikli 68 lõikes 1 ette nähtud kohtu poole pöördumise õiguse piirangu(45) – endast näidet Euroopa Kohtu kalduvusest kohaldada otsekohe uusi õigusnorme, mis tema pädevust reguleerivad.
88. Veel teinegi ‐ minu arvates tähtsam ‐ põhjus kõneleb selle kasuks, et pooleliolevate vaidluste suhtes tuleb kohaldada ELTL artiklit 263. Selle artikli ajalise kohaldatavuse kord tuleb kindlaks määrata lähtudes selle eesmärgist, mis on aidata tagada eraõiguslikele isikutele vajalikud õiguskaitsevahendid, et tagada neile tõhus kohtulik kaitse, vältides olukorda, kus isik peab käituma õigusvastaselt, et saada seejärel võimalus kohtusse pöörduda.(46) Kuna see, et igale eraõiguslikule isikule tagatakse õigus vaidlustada ükskõik missuguse tema õiguslikku olukorda mõjutava akti õiguspärasus, on osa Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 47 sätestatud tõhusa kohtuliku kaitse nõudest ja moodustab seega õigusriigi väärtustel põhineva liidu ühe alustala, on liidu kohus minu meelest kohustatud tegema viivitamata lõpu olukorrale, mis võib viia niisuguse põhiõiguse piiramiseni nagu õigus õiguskaitsevahendile, ning selleks kohaldama uut õigusnormi pooleliolevate kohtuasjade suhtes.
89. Kolmas põhjus võib olla see, et ei õiguskindluse ega õiguspärase ootuse põhimõte ei takista ELTL artikli 263 kohaldamist vaidluste suhtes, mis olid selle jõustumise hetkel pooleli. Selles küsimuses tuleb märkida, et see, kui pooleliolevate vaidluste suhtes kohaldatakse uut õigusnormi, mille eesmärk on täita tühimik liidu kohtuliku kaitse süsteemis, ei ole õiguskindlusega vastuolus. ELTL artiklitega 263 ja 264 loodud liidu institutsioonide aktide tühistamise kohtuvaidlus on objektiivne kohtuvaidlus, mille eesmärk on eeskätt õiguspärasuse taastamine. Sellega, kui pooleliolevate vaidluste suhtes kohaldatakse vahetult õigusnormi, mis pehmendab tühistamisnõude vastuvõetavuse tingimusi, ei soosita ühe poole subjektiivseid õigusi teise kahjuks, nagu võib juhtuda materiaalõigusnormi tagasiulatuva kohaldamise korral. See ei kahjusta ka õigussubjektide õiguspärast ootust, tugevdades vastupidi nende kaitset sellega, et lihtsustatakse nende võimalust liidu kohtusse pöörduda.
90. Lisan, et asjaolu, et Euroopa Kohtu poolne mõiste „üldkohaldatav akt”(47) ja eriti rakendusmeetmete puudumise tingimuse kitsendav tõlgendus(48) on piiranud otse liidu kohtusse pöördumise tingimuste pehmendamise ulatust, ei kujuta endast argumenti, mis kõneleb vastupidise lahenduse kasuks, sest mitte miski ei õigusta seda, et selle õigusnormi materiaalõigusliku sisu kadumisega kaasneb ajalise sisu kadumine.
91. Nendel põhjustel teengi Euroopa Kohtule ettepaneku otsustada, et ELTL artikkel 263 on kohaldatav käesoleva tühistamise nõudes esitatud apellatsioonkaebuse suhtes, mille vastuvõetavust tuleb seega analüüsida sellest artiklist lähtudes.
c) 	Apellantide kohtumenetlusõigus- ja teovõime
92. ELTL artikli 263 neljandas lõigus on nähtud ette kaks juhtumit, mil füüsiline või juriidiline isik võib esitada hagi otsuse peale, mis ei ole talle adresseeritud. Esiteks võib hagi esitada tingimusel, et see akt puudutab isikut otseselt ja isiklikult. Teiseks võib nimetatud isik esitada hagi üldkohaldatava akti peale, mis ei sisalda rakendusmeetmeid, kui see akt puudutab teda otseselt.
93. Apellatsioonkaebuse vastuvõetavust tuleb kõigepealt analüüsida esimesest tingimusest lähtudes. Et seda, kas vaidlusalune määrus puudutab apellante otseselt, ei ole vaidlustatud, tuleb kohe välja selgitada, kas on täidetud tingimus, et see puudutab neid isiklikult.
94. Kohtuotsusest Plaumann vs. komisjon(49) tulenevast väljakujunenud kohtupraktikast ilmneb, et teised isikud, kes ei ole otsuse adressaadid, saavad väita, et see puudutab neid isiklikult, ainult siis, kui see mõjutab neid mingi neile omase tunnuse või neid iseloomustava faktilise olukorra tõttu, mis neid kõigist teistest isikutest eristab, ning seega individualiseerib neid sarnaselt otsuse adressaadiga.(50)
95. Mis puudutab konkreetselt dumpinguvastaste meetmete kohta tehtud otsuseid, siis Euroopa Kohus on mitmel korral asunud seisukohale, et dumpinguvastaseid tollimakse kehtestavad määrused võivad vaatamata sellele, et need on oma olemuselt ja ulatuselt normatiivset laadi, puudutada otseselt ja isiklikult vaatlusaluse toote teatud tootjaid ja eksportijaid,(51) kellel on seega õigus esitada tühistamise nõue. Esitades seega nende aktide „hübriidsuse” teooria, on kohtupraktikas üldiselt üsna palju pooldatud selle tunnustamist, et asjaomastel ettevõtjatel on kaebeõigus.
96. See arengusuund ilmneb erineval määral kõikide asjaomaste ettevõtjate puhul – olgu siis tegemist tootjate, eksportijate, importijate, teatud tarnijate või ühenduse tootjatega.
97. Võttes esiteks arvesse asjaolu, et dumpinguvastane tollimaks kehtestatakse selle põhjal, mida tuvastati konkreetsete ettevõtjate omahindu ja ekspordihindu uurides, on Euroopa Kohus leidnud, et dumpinguvastaseid tollimakse kehtestavad määrused puudutavad otseselt ja isiklikult neid „vaatlusaluse toote tootjaid ja eksportijaid”, kes nende äritegevust käsitlevate andmete alusel vastutavad
dumpingu kasutamise eest ja kes saavad seega tõendada, et nad on komisjoni või nõukogu aktides kindlaks määratud või ettevalmistavad uurimised puudutasid neid.(52)
98. Teiseks on Euroopa Kohus ka leidnud, et akt puudutab dumpingu olemasolu tuvastamise tõttu isiklikult neid „importijaid”, kes on seotud kolmandate riikide eksportijatega, kelle tooteid maksustatakse dumpinguvastase tollimaksuga, sest ekspordihind(53) või dumpinguvastane tollimaks ise(54) arvutati kõnesolevate toodete edasimüügihindade põhjal, mida need importijad liidu turul kasutavad. Seevastu on leitud, et kaebeõigust ei ole liidus asuval sõltumatul importijal, keda ei olnud komisjoni ja nõukogu aktides nimetatud ning keda dumpinguvastase tollimaksu kehtestav määrus puudutas üksnes seetõttu, et ta kuulus objektiivselt selle kohaldamisalasse.(55) Sellest erandist tehti erand kohtuotsuses Extramet Industrie vs. nõukogu(56), milles nõustuti, et kaebeõigus on sõltumatul importijal, kes tõendas niisuguste asjaolude kogumi olemasolu, mis moodustavad teda kõnesoleva meetme osas igast teisest ettevõtjast eristava konkreetse olukorra.(57)
99. Kolmandaks on kohtupraktikas nõustutud, et kaebeõigus
on piiratud arvul institutsioonide poolt tuvastatud ettevõtjatel ‐ näiteks konkreetset päritolu seadmete tootjal, kes tarnib oma kaubamärgi all teatud tootja tooteid ‐, kellel on oma ärisuhete osas asjaomaste toodete tootjaga erisused, mida võeti arvesse, tehes kindlaks selle tavapärase väärtuse ja arvutades välja kaalutud dumpingumarginaali, mille põhjal kehtestati see dumpinguvastane tollimaks.(58)
100. Neljandaks on liidu kohus leidnud, et kaebeõigus on „ühenduse tootjal”, kui dumpinguvastase tollimaksu kehtestav määrus põhineb selle tootja isiklikul olukorral, kes on asjaomase toote põhitootja liidus. Euroopa Kohus järeldas seda sellest, et nimetatud tootja kriitika oli aluseks kaebusele, mille alusel algatati uurimismenetlus, et tema seisukohad kuulati ära selle menetluse käigus, mille kulgu need seisukohad tugevasti mõjutasid, ning et dumpinguvastane tollimaks oli kehtestatud tagajärgede põhjal, mille tuvastatud dumping oli talle kaasa toonud.(59)
101. Karistusõigusest laenatud terminoloogia kohaselt võiks öelda, et kohtupraktikas on kaebeõigust lõpuks tunnustatud nii dumpingu kasutajate ja nende mõne kaasosalise kui ka nende ohvrite puhul, kuid erinevatel tingimustel, mille tõttu on raske kindlaks teha kasutatud kriteeriume. Välja arvatud importijad ja teatud tarnijad ‐ kelle puhul on välja töötatud üks vaieldav kriteerium,(60) mille kohaselt võetakse dumpinguvastase tollimaksu arvutamise lähteandmete kindlakstegemisel arvesse nende majandusnäitajaid ‐ on põhikriteerium hageja osalemine akti andmise protsessis.
102. Minu arvates viib selle kriteeriumi kohaldamine selleni, et käesoleval juhul nõustutakse, et vaidlusalune määrus puudutab apellante teatud neile omaste tunnuste tõttu. Veelgi enam, nad võivad väita, et tegemist on faktilise olukorraga, mis neid kõigist teistest isikutest eristab, ning seega individualiseerib neid sarnaselt otsuse adressaadiga.
103. Esiteks ei puuduta vaidlusalune määrus Philips Lightingut ainult kui ühenduse tootjat, kes dumpingu all kannatab ja kuulub objektiivselt selle määruse kohaldamisalasse. Tal on ka eriline roll menetluses, sest ei ole vaidlustatud, et vaidlusaluse määruse põhjenduse 13 punktis g ning põhjendustes 47‐49, 98 ja 99 on viidatud sellele tootjale, keda on nimetatud „ühenduse tootjaks”, ega ka seda, et ta tegi menetluses koostööd. Veelgi enam, uurimise käigus algmääruse artikli 5 lõikest 4 lähtudes läbi viidud analüüsis mainiti Philips Lightingut kui isikut, kes oli läbivaatamistaotluse „vastu”. Ta võib seega väita mitte ainult seda, et osales dumpinguvastaste meetmete võtmisele eelnenud menetluses, vaid ka seda, et asjaolu, et ta oli läbivaatamistaotluse „vastu”, võeti arvesse, kui selgitati välja toetus sellele taotlusele. Kujutlegem, et seda taotlust oleks juba alguses pooldanud ainult niisugune protsent ühenduse tootjaid, mis jääb alla algmääruse artikli 5 lõikes 4 nõutava 50% künnise, ning et komisjon oleks siiski otsustanud algatada selle kaebuse alusel uurimismenetluse, ilma et tal oleks samas olnud piisavalt tõendeid, mis võimaldavad vastavalt selle määruse artikli 5 lõikele 6 algatada uurimismenetluse omal algatusel. Kas ühenduse tootjatel, kes tegid uurimises koostööd ja avaldasid oma vastuseisu, võib keelata liidu õiguse rikkumise peale kaebamise ettekäändel, et selle õigusvastaselt läbi viidud menetluse tulemusena antud määrus ei puuduta neid isiklikult? Minu arvates individualiseeris Philips Lightingu konkreetne staatus menetluses ta sarnaselt määruse adressaadiga.
104. Teiseks on vaidlusaluses määruses arvesse võetud konkreetset faktilist olukorda, mis apellante kõigist teistest asjaomastest ettevõtjatest eristab. Peale selle, et nende konkreetset majanduslikku olukorda analüüsiti ja selle analüüsi üksikasjalikud tulemused on toodud vaidlusaluse määruse lisas, märkis nõukogu seoses huviga säilitada dumpinguvastased meetmed teiste ühenduse tootjate kasuks kui Osram vaidlusaluse määruse põhjenduses 98, et arvestades, et ühenduse tootjad tegelevad ka impordiga, on tollimaksude olemasolu avaldanud nende üldisele tegevusele negatiivset mõju ning et peale kulude, mis tulenevad impordiga seotud dumpinguvastastest meetmetest, ei ole meetmed lasknud neil oma tootevalikut, müügiportfelli ja sellest tulenevalt kasumlikkust optimeerida; see mõjutab ka investeeringuid, tootmist, teadus- ja arendustegevust ning muid strateegilisi otsuseid. Järgmiseks järeldas nõukogu vaidlusaluse määruse põhjenduses 99, et võttes arvesse Philips Lightingu hankestrateegiat, ei oleks meetmete taaskehtestamine selle tootja huvides.
105. Seega tuleb asuda seisukohale, et apellatsioonkaebus on vastuvõetav osas, milles selle on esitanud apellandid, sest nad on nõukogu ja komisjoni vastavates dumpinguvastaste tollimaksude kehtestamise aktides identifitseeritud nii ühenduste tootjate kui ka importijatena ning ettevalmistavad uurimised puudutasid neid ja nende kohta on vaidlusaluses määruses märgitud, et nad olid läbivaatamistaotluse vastu.
106. Mulle näib muide õiguspärane, kui apellantide olukorras ühenduse tootjad saavad vaidlustada iseäranis asjaolu, et nende olukorda ei võetud arvesse, kui selgitati välja ühenduse tootmisharule tekitatud kahju algmääruse artikli 4 lõike 1 tähenduses.
107. Kuna ma arvan, et vaidlusalune määrus puudutab Philips Lightingut otseselt ja isiklikult, ei ole tühistamise nõudes esitatud apellatsioonkaebuse vastuvõetavust vaja analüüsida, lähtudes ELTL artikli 263 neljandas lõigus nimetatud teisest tingimusest, et füüsiline või juriidiline isik võib esitada hagi üldkohaldatava akti vastu, mis ei sisalda rakendusmeetmeid, kui see akt puudutab teda otseselt.
B. Apellatsioonkaebuse põhjendatus
1. Esimene väide, et algmääruse artikli 9 lõiget 1 on tõlgendatud valesti
a) 	Poolte argumendid
108. Apellandid väidavad sisuliselt, et Üldkohus tugines algmääruse artikli 9 lõike 1 väärale tõlgendusele, kui nõustus, et komisjon võib uurimismenetlust jätkata, kui kaebust ei võetud mitte tagasi, vaid toetus kaebusele on vähenenud.
109. Nad kinnitavad, et see laiendav tõlgendus ei ole põhjendatud, arvestades kohtuotsust Interpipe Niko Tube ja Interpipe NTRP vs. nõukogu(61), millele Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 84 viitab ‐ sest käesoleva kohtuasja ja selle kohtuasja faktilise konteksti vahel, milles tehti see kohtuotsus, on erinevusi ‐, et niisuguseks tõlgenduseks ei anna alust ka algmääruse artikli 9 lõike 1 sõnastus või sellega loodud kord ning et seda ei õigusta ka liidu institutsioonide praktika viimase 25 aasta jooksul.
110. Meenutades, et läbivaatamismenetluse algatamise taotlust toetasid esialgu Osram ja GE Hungary, kelle toodang moodustas 50% kogu ühenduse CFL‑ide toodangust, enne kui GE Hungary teatas komisjonile, kui uurimismenetlus oli juba algatatud, et ta on olemasolevate dumpinguvastaste meetmete vastu, väidab nõukogu – keda toetavad Osram ja komisjon –, et kui algmäärus sisaldab selgeid sätteid ainult osas, mis puudutab kaebeõigusega
seotud nõudeid uurimismenetluse algatamise ajal, siis seda seepärast, et kaebeõigus etendab rolli ainult selles etapis, samas kui toetuse tase uurimise käigus on hoopis teine küsimus, mis tuleb asetada selle teabe konteksti, mille ühenduse tootmisharu peab komisjonile edastama, et komisjon saaks eelkõige teha otsuse võimaliku kantud kahju kohta.
111. Nõukogu arvates on Üldkohtu a fortiori esitatud arutluskäik ühtlane, loogiline ja vastavuses tavapäraste tõlgendamismeetoditega ning seda toetab varasem kohtupraktika, mis tuleneb nii kohtuotsusest Interpipe Niko Tube ja Interpipe NTRP vs. nõukogu (T‑249/06, EU:T:2009:62) kui ka kohtuotsusest Gem-Year ja Jinn-Well Auto-Parts (Zhejiang) vs. nõukogu (T‑172/09, EU:T:2012:532), millest ilmneb, et algmääruse artikli 5 lõikes 4 nimetatud kaebeõigusega seotud nõuded peavad olema täidetud ainult uurimismenetluse algatamise hetkel, aga mitte tingimata selle kestel. Selle institutsiooni meelest ajavad apellandid segi mõiste „ühenduse tootmisharu”
kaebeõiguse kontrollimisel ja selle mõiste „ühenduse tootmisharu” määratluse kahju kindlakstegemisel.
112. Nõukogu lisab, et isegi eeldusel, et on tõendatud, et liidu institutsioonid, kellel on ulatuslik kaalutlusõigus selle üle otsustamisel, kas menetlus tuleb kaebuse tagasivõtmise tõttu lõpetada, pigem lõpetasid oma minevikus menetluse pärast niisugust tagasivõtmist kui jätkasid seda, ei saa sellest järeldada, et nad oleksid pidanud lõpetama ka uurimismenetluse, mille tulemusena anti vaidlusalune määrus, sest ühenduse tootmisharu toetus uurimismenetlusele oli vähenenud.
b) 	Kohtujuristi analüüs
113. Esimene väide tekitab küsimuse, kui asjakohane on a fortiori
esitatud arutluskäik, mille Üldkohus arendas välja algmääruse artikli 9 lõike 1 alusel, leides vaidlustatud kohtuotsuse punktides 85 ja 86, et kuna lähtudes sellest, et nimetatud sätte kohaselt ei ole komisjonil kaebuse või läbivaatamistaotluse tagasivõtmise korral kohustust uurimis‑ või läbivaatamismenetlus lõpetada, peab see a fortiori
olema nii ka juhul, kui kaebusele või läbivaatamistaotlusele antud toetuse määr lihtsalt väheneb.
114. Mitmest argumendist lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku valida Üldkohtu esitatud lahendus.
115. Esimene on seotud sõnastusega. Esiteks ilmneb algmääruse artikli 5 lõike 4 sõnastusest endast, et kaebuse esinduslikkuse nõudest, st nõudest, et kaebuse peab esitama ühenduse tootmisharu või see tuleb esitada selle nimel, sõltub ainult „uurimismenetluse algatamine”, mitte „menetluse jätkamine”, kui see on juba algatatud. Teiseks ei sisalda algmäärus – nagu Üldkohus kohtuotsuse Interpipe Niko Tube ja Interpipe NTRP vs. nõukogu (T‑249/06, EU:T:2009:62) punktis 139 ja kohtuotsuse Gem-Year ja Jinn-Well Auto-Parts (Zhejiang) vs. nõukogu (T‑172/09, EU:T:2012:532) punktis 42 ning vaidlustatud kohtuotsuse punktis 84 õigesti märkis – ühtegi sätet, mis kohustaks komisjoni lõpetama käimasoleva dumpinguvastase menetluse, kui kaebusele antud toetuse tase on langenud alla miinimumtaset, s.o alla 25% ühenduse toodangust. See ei sisalda ka sätet, mis kohustaks komisjoni menetluse lõpetama siis, kui kaebusele antud toetus langeb alla 50% samasuguse toote kogutoodangust, mida toodab kaebusele kas toetust või vastuseisu väljendanud osa omamaisest tootmisharust. Väidet, et algmääruse artikli 5 lõikes 4 nõutav esinduslikkuse tase peaks kogu uurimismenetluse ja isegi dumpingumenetluse jooksul säilima, ei toeta seega miski selle määruse tekstis, milles on niisugune nõue kehtestatud vastupidi ainult kaebuse esitamise hetkeks ja uurimismenetluse algatamiseks.
116. Teine argument põhineb algmääruse artikli 9 lõike 1 tõlgendamisel selle kontekstis ja eesmärgist lähtudes. Seda lõiget, mis annab liidu institutsioonidele õiguse menetlust jätkata, kui kaebus pärast uurimismenetluse algatamist tagasi võetakse,(62) tuleb – nagu nõukogu ja komisjon õigesti väidavad – võrrelda selle määruse artikli 5 lõikega 6, mis annab komisjonile algatusõiguse, mis võimaldab tal erilistel asjaoludel alustada uurimismenetlust omal algatusel, kui tal on piisavalt tõendeid dumpingu, kahju ja põhjusliku seose kohta. Samamoodi lubab algmääruse artikli 11 lõike 2 esimene lõik komisjonil dumpinguvastased meetmed läbi vaadata omal algatusel, kui need aeguvad. Nendele menetlusnormidele, mis jätavad komisjonile kaalutlusruumi dumpingu ja kahju olemasolu tuvastamise algetapis – kaalutlusruumi, mis võimaldab tal otsustada, kas algatada esialgne uurimismenetlus või läbivaatamismenetlus või seda jätkata, ning seda sõltumata ühenduse tootmisharu käitumisest või tegevusetusest, lisanduvad sisulised sätted, milles on hilisemas etapis, pärast dumpingu ja ühenduse tööstusharule põhjustatud kahju tuvastamist jällegi jäetud liidu institutsioonidele kaalutlusruum dumpinguvastaste meetmete võtmisel. Näiteks vastavalt algmääruse artikli 21 lõikele 1 võimaldab „kõigi huvide”, sealhulgas kasutajate ja tarbijate huvide hindamine „tervikuna” liidu institutsioonidel jätta dumpinguvastased meetmed võtmata isegi siis, kui dumpingu ja sellega ühenduse tootmisharule põhjustatud kahju olemasolu on tuvastatud. Kokkuvõttes on komisjonil ‐ nagu Euroopa Kohus tuvastas kohtuotsuses Fediol vs. komisjon (191/82, EU:C:1983:259) – „väga ulatuslik kaalutlusõigus” nende meetmete kindlaksmääramisel ühenduse huvidest lähtudes, mis tuleb võtta, et tuvastatud olukord lahendada.(63)
117. Need erinevad õigusnormid – nii menetlusnormid kui ka materiaalõigusnormid – väljendavad mõtet, et dumpinguvastase tegevuse eesmärk on kaitsta mitte ainult erahuve, käesoleval juhul asjaomase toote tootjate kategooria huve, vaid ka liidu huve üldiselt. Ehkki menetluse algatamise normaalne viis on ühenduse tootmisharu esitatud kaebus, ei tähenda „kaebeõigus”,(64) mis kaebajatel on, et neil oleks ka õigus uurimismenetlus lõpetada nii, et nad võtavad tagasi oma kaebuse või oma toetuse sellele. Kuigi dumpinguvastase meetme võtmisega seonduvad menetluslikud tagatised, ei ole dumpinguvastane menetlus siiski ühenduse tootjate või nendest ühe „asi”, nii et nad saaksid selle lõpetada, millal heaks arvavad.
118. Üldkohtu valitud lahenduse kasuks kõneleb minu arvates veel kolmaski, praktilist laadi argument. Dumpinguvastase menetluse jooksul võib kaebajate ja kaebusele toetust või vastuseisu avaldanud ühenduse tootjate seisukoht mitu korda erinevatel hetkedel ja vastupidistes suundades muutuda. Üks ühenduse tootja, kes kaebust toetas, võib toetamisest loobuda ja jääda erapooletuks või olla edaspidi selle vastu, samas kui teine, kes oli vastu, võib otsustada kaebust toetada, ilma et need suunamuutused oleksid tingimata seotud kantud kahjuga.(65)
119. Kõikide nende argumentide tõttu teen ettepaneku lükata tagasi esimene väide, mis ei tundu mulle põhjendatud.
2. Teine väide, et tõlgendati valesti algmääruse artikli 4 lõiget 1 ja artikli 5 lõiget 4
a) 	Poolte argumendid
120. Apellandid väidavad sisuliselt, et Üldkohus tõlgendas algmääruse artikli 4 lõiget 1 ja artikli 5 lõiget 4 ühenduse tootmisharu määratlemisel valesti, sest ta ei võtnud arvesse „põhiosa” kindlaksmääramise teist kumulatiivset kriteeriumi, mille kohaselt peab taotlust toetavate tootjate toodang moodustama vähemalt 50% selle kohta seisukoha võtnud tootjatest. Rõhutades, et ühenduse tootmisharu määratlus kujutab endast ühte põhietappi, mis peab võimaldama kahju hinnata, arvavad nad, et Üldkohtu valitud lahendus on vastuolus nii algmääruse artikli 5 lõike 4 sõnastuse kui ka praktikaga, mida liidu institutsioonid on siiani järginud. Euroopa Kohus peaks seega vaidlustatud kohtuotsuse tühistama ja tegema asja suhtes lõpliku otsuse, millega ta tühistab vaidlusaluse määruse.
121. Nõukogu, Osram ja komisjon väidavad, et apellandid ajavad segi kaks erinevat probleemi, millest üks on kaebeõigus kaebuse või läbivaatamistaotluse esitamise hetkel ning teine kahju tuvastamine menetluse kestel. Algmääruse artikli 5 lõikes 4 ette nähtud 50% künnist kohaldatakse nende sõnul ainult küsimuses, kellel on kaebeõigus uurimismenetluse algatamise hetkel. Nõukogu ja komisjoni meelest tegi Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 93 õigesti niisugust vahet, mis on kooskõlas tema kohtupraktika ja liidu institutsioonide praktikaga, ning järeldas sellest õigesti, et tehes kindlaks „valdava osa” ühenduse tootmisharust kahju hindamise eesmärgil, tuleb arvesse võtta ainult minimaalset 25% künnist, mis on seotud kogu ühenduse tootmisharuga, mitte 50% künnist, mis kujutab endast teistsugust suhtarvu, st nende ühenduse tootjate protsenti, kes olid kaebuse poolt.
b) Kohtujuristi hinnang
122. Vastavalt algmääruse artikli 1 lõikele 1 võib dumpinguvastast tollimaksu dumpingtoote suhtes kohaldada vaid siis, kui selle toote vabasse ringlusse lubamine ühenduses tekitab kahju, kusjuures mõiste „kahju” tähendab sama määruse artikli 3 lõike 1 kohaselt ühenduse tootmisharule tekitatud olulist kahju, ühenduse tootmisharule olulise kahju tekitamise ohtu või ühenduse tootmisharu rajamise olulist pidurdamist.
123. Lisaks tuleb mõistet „ühenduse tootmisharu” vastavalt algmääruse artikli 4 lõikele 1 tõlgendada – eelkõige kahju olemasolu tuvastamisel – viitena ühenduse samasuguste toodete tootjaile tervikuna või neile tootjaile, kelle toodang moodustab ühtekokku artikli 5 lõikes 4 määratletud põhiosa ühenduse nende toodete kogutoodangust. Nähes ette, et ühenduse tootmisharu hõlmab põhimõtteliselt kõiki samasuguste toodete tootjaid, annab see määrus ‐ milles on võetud arvesse kõikide tootjate väljaselgitamise raskusi, eelkõige väga killustunud tootmisharu korral, millesse kuulub väga palju väiketootjaid – seega ka võimaluse võtta arvesse ainult ühte osa nendest, kui nende toodang moodustab „põhiosa” ühenduse toodangust.
124. Eelnevast ilmneb, et selleks, et teha kindlaks ühenduse tootmisharu, mille suhtes kahju kindlaks määratakse, on kaks võimalust ja algmääruses ei ole need muide asetatud hierarhiasse.
125. Mõiste „põhiosa ” on niisiis dumpinguvastaste õigusnormide põhimõiste. Et algmäärus lubab dumpingu eest karistada üksnes tingimusel, et see põhjustab kahju, lihtsustab „põhiosale” tuginemise võimalus siiski komisjoni kahju olemasolu tuvastamise ülesannet, võimaldades tal lähtuda oma analüüsis ainult ühe osa ühenduse tootjate olukorrast.
126. Algmääruse artikli 4 lõikes 1 on mõistet „põhiosa” ühenduse kogutoodangust määratletud ainult viitega selle määruse artikli 5 lõikele 4. Ma ei saa aga täpselt aru selle viite ulatusest.
127. Ehkki liidu seadusandja soovis selle viitega ilmselt luua seost dumpinguvastase uurimismenetluse algatamiseks vajaliku kaebuse esinduslikkuse künnise ja kahju olemasolu väljaselgitamisel asjakohase kodumaise toodangu kindlakstegemise vahel, ei ole algmääruse artikli 5 lõike 4 eesmärk siiski mõiste „põhiosa ” määratlemine ja seda mõistet ei ole selles isegi nimetatud.
128. Lisaks on selles õigusnormis kindlaks määratud kaebuse esinduslikkuse presumptsioon, viidates kahele kriteeriumile. Kui 25% arvutatakse samasuguse toote kogutoodangu põhjal, siis 50% arvutatakse ainult kaebuse kohta – pooldavat või mittepooldavat – arvamust avaldanud tootjate toodangu põhjal. Algmääruse artikli 4 lõike 1 sõnastusest ilmneb siiski selgelt, et põhiosa tuleb kindlaks määrata eranditult samasuguse toote „ühenduse […] kogutoodangu” põhjal, võtmata arvesse kaebusele toetust või vastuseisu avaldanud ühenduse tootmisharu osa toodangut.
129. Kokkuvõttes tuleb märkida, et asjaolu, et mõistet „põhiosa” ei ole algmääruse artikli 5 lõikes 4 määratletud ja selles lõikes on viidatud kahele esinduslikkuse kriteeriumile, samas kui selle määruse artikli 4 lõikes 1 on ette nähtud ainult üks kriteerium, võtab mõiste „põhiosa artikli 5 lõike 4 tähenduses” tõlgenduselt ilmselge mõtte või isegi kogu mõtte.
130. Et algmääruse artikli 4 lõike 1 ja artikli 5 lõike 4 sõnasõnaline tõlgendus ei anna esitatud küsimusele ühest vastust, tuleb neid lõikeid tõlgendada esiteks nende eesmärkidest ning algmääruse süsteemist ja üldisest ülesehitusest lähtudes ning teiseks kooskõlas 1994. aasta üldise tolli- ja kaubanduskokkuleppe (GATT) VI artikli rakendamise lepinguga(66) .
131. Esiteks tuleb märkida, et kuigi algmääruses on esitatud ainult üks mõiste „ühenduse tootmisharu” määratlus, kujutavad algmääruse artikli 4 lõige 1 ja artikli 5 lõige 4 siiski kaht teineteisest eraldiseisvat õigusnormi, mis asetuvad dumpinguvastase menetluse kahte erinevasse etappi ja alluvad erinevale loogikale. Nagu nõukogu ja komisjon õigesti märgivad, on selle määruse artikli 5 lõikes 4 kindlaks määratud kaebuse esinduslikkuse künnis uurimismenetluse algatamise hetkel, et tagada see, et seda toetab piisavalt suur arv ühenduse tootjaid, selle määruse artikli 4 lõige 1 käsitleb aga koostoimes selle artikli 3 lõikega 1 dumpinguga ühenduse tootmisharule põhjustatud kahju tuvastamist. Viimaste sätete eesmärk on teistsugune: võimaldada liidu institutsioonidel analüüsida kahju hoolimata sellest, et on raske ja isegi võimatu koguda objektiivset hindamisteavet kõikide ühenduse tootjate kohta, eelkõige siis, kui asjaomase toote turg on väga killustatud turg, millel tegutseb palju tootjaid.
132. Teiseks tuleb meenutada, et ehkki väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei kuulu WTO asutamisleping ja selle lepingu lisades 1, 2 ja 3 toodud lepingud põhimõtteliselt nende normide hulka, millest lähtudes Euroopa Kohus liidu institutsioonide aktide õiguspärasust kontrollib,(67) on väljakujunenud kohtupraktikas sellegipoolest leitud, et liidu sõlmitud rahvusvaheliste lepingute ülimuslikkuse tõttu tuleb liidu teisese õiguse aktide suhtes neid akte siiski tõlgendada võimaluste piires kooskõlas nende lepingutega,(68) eelkõige siis, kui niisuguste õigusaktidega viiaksegi just ellu liidu sõlmitud rahvusvaheline leping.(69) Seega sõltumata küsimusest, kas käesoleva juhtumi asjaolud vastavad ühele nendest kahest juhtumist, mida Euroopa Kohus on kirjeldanud oma otsustes Fediol vs. komisjon (70/87, EU:C:1989:254) ja Nakajima vs. nõukogu (C‑69/89, EU:C:1991:186), milles liidu kohus pidi kontrollima liidu õigusaktide õiguspärasust WTO asutamislepingu sätetest lähtudes, kohustab kooskõlalise tõlgendamise põhimõte ‐ millega kaasneb liidu sõlmitud rahvusvaheliste lepingute ülimuslikkus teiseste õigusaktide üle – võtma dumpinguvastast lepingut algmääruse vastavate sätete tõlgendamisel arvesse. Sellest järeldub, et selle määruse artikli 4 lõiget 1, mida võib – nagu ma näitasin – selle mitmetimõistetavuse tõttu tõlgendada mitmel viisil, tuleb võimaluste piires tõlgendada kooskõlas dumpinguvastase lepingu artikliga 4.1, milles on samuti viidatud mõistele „põhiosa ”, et määratleda selles lepingus väljend „omamaine tootmisharu”.
133. Selles küsimuses annavad 22. aprillil 2003 vastu võetud WTO erirühma aruande „Argentiina. Lõplik dumpinguvastane tollimaks Brasiiliast pärit linnuliha suhtes”(70) ja 15. juulil 2011 vastu võetud WTO apellatsioonikogu aruanne „Euroopa ühendused. Lõplikud dumpinguvastased meetmed teatud Hiinast pärit rauast või terasest kinnitusdetailide suhtes”(71) kasulikku teavet mõiste „põhiosa” tõlgendamise kohta.
134. WTO erirühm leidis oma 22. aprilli 2003. aasta aruandes, et mõistet „põhiosa” tuleb omamaise toodangu kindlakstegemisel mõista nii, et see on „oluline, tõsine ja märkimisväärne” kogu omamaisest toodangust, ning et dumpinguvastase lepingu artiklis 4.1 ei ole nõutud, et omamaine tootmisharu koosneks kodumaistest tootjatest, kelle toodang moodustab 50% omamaisest kogutoodangust.(72) Talle hindamiseks esitatud juhul nõustus WTO erirühm seega, et omamaine tootmisharu on määratletud nii, et see koosneb kodumaistest tootjatest, kelle toodang moodustab ainult 46% kogu omamaisest tootmisharust.(73)
135. WTO apellatsioonikogu tuvastas oma 15. juuli 2011. aasta aruandes, et dumpinguvastase lepingu artiklis 4.1 ei ole näidatud konkreetset suhet, mis võimaldab hinnata, kas teatud protsent kujutab endast „põhiosa”,(74) ja märkis siis, et konteksti arvestades tuleb seda väljendit tõlgendada nii, et see on „üsna suur” osa omamaisest kogutoodangust, mis „peegeldab tavaliselt omamaist kogutoodangut väga suurel määral”.(75)
136. Rõhutades kahju täpse kindlaksmääramise tähtsust, täpsustas WTO apellatsioonikogu seejärel, et kuigi mõiste „põhiosa” kasutamine võimaldab – eelkõige paljude tootjate vahel killustatud turu korral – leevendada kogu toodangu kohta teabe saamise praktilisi takistusi, võttes vajaduse korral arvesse väiksemat osa, kui on tavaliselt kombeks vähem killustunud turul, tuli siiski tagada, et omamaine tootmisharu „suudaks esitada arvukalt andmeid, mis tagavad kahju täpse analüüsi” ega kujutaks seega endast ohtu, et majandusandmed ei ole tõepärased ja et esineb moonutusi kahju olemasolu tuvastamisel.(76)
137. Lõpuks tuleb märkida, et analüüsides liidu argumenti, et mõiste „põhiosa” määratlemisel dumpinguvastase lepingu artikli 4.1 tähenduses tuleb arvesse võtta sama lepingu artiklis 5.4 nimetatud künniseid ning et seega võis asuda seisukohale, et tootjad, kelle toodang moodustab 25% või enam omamaisest toodangust, võivad kujutada endast õiguspäraselt valdavat osa kogu tootmisharust, leidis WTO apellatsioonikogu, et „seda väidet ei kinnita miski tekstis” ning et isegi kui liit kinnitab, et arutelud põhiosa ja esinduslikkuse üle toimusid läbirääkimiste ajal paralleelselt, ei muuda see tõsiasja, et ei jõutud mingile kokkuleppele selle konkreetse osa küsimuses, mis võimaldab teha kindlaks, mis on teoreetiliselt „põhiosa”. Tema sõnul käsitlevad dumpinguvastase lepingu artiklid 4.1 ja 5.4 dumpinguvastase menetluse erinevaid aspekte, sest esimeses on määratud kindlaks kahju olemasolu tuvastamisel asjakohane omamaine tootmisharu, samas kui teises on sõltumata sellest, kuidas tuleb määratleda omamaine tootmisharu, kehtestatud uurimismenetluse algatamise taotlusele avaldatud toetuse künnis.(77)
138. Lõpuks asus WTO apellatsioonikogu – ehkki ta võttis arvesse asjaomase turu killustatust – selles erimeelsuses seisukohale, et 27% künnis, mille komisjon valis „[o]rientiiri [25%] kohaldamise tulemusena, ilma mingi seoseta väljendi „põhiosa” õige tõlgendusega”, kujutab endast liiga madalat protsenti, mis ei saa kujutada endast niisugust osa.(78)
139. Minu analüüsist tuleneb, et nüüdsest on võimalik ainult üks mõiste „põhiosa” tõlgendus. See tõlgendus on niisugune, et nimetatud mõistet tuleb mõista nii, et see tähistab ühenduse toodangu osa, mis on piisavalt märkimisväärne, et peegeldada seda teatud mõttes üsna tõetruult. Teiste sõnadega on sõnastuslik seos algmääruse artikli 4 lõike 1 ja artikli 9 lõike 4 vahel – mida komisjon nimetas kohtuistungil muide „õnnetuks” – vastuolus nii dumpinguvastast lepingut arvesse võttes tõlgendatud liidu dumpinguvastaste õigusnormide mõtte kui ka loogika ja eesmärkidega, ning seega tuleb asuda seisukohale, et sellel seosel ei ole mingit normatiivset sisu.
140. Kui me nõustume – nagu leidis Üldkohus –, et põhiosa võib olla võrdne ainult veerandiga ühenduse kogutoodangust, loome võimaluse dumpinguvastastes õigusnormides sätestatud nõuete tõeliseks moonutamiseks, võimaldades võtta meetmeid ainult ühenduse t ootmisharust väikese osa kasuks, isegi kui kolm neljandikku sellest tootmisharust kahju ei kanna.
141. Tuleb siiski märkida, et apellandid ei heidagi oma väitega Üldkohtule ette seda, et viimane kohaldas nimetatud 25% künnist. Nad heidavad talle ette ainult seda, et ta ei kohaldanud kumulatiivselt seda künnist ja algmääruse artikli 5 lõikes 4 sätestatud 50% künnist.
142. See, kui viidet algmääruse artikli 4 lõikes 1 selle artikli 5 lõikele 4 käsitatakse tingimusteta nõudena, mille kohaselt tuleb selle määruse artikli 5 lõikes 4 kaebuse esinduslikkuse kindlaksmääramiseks ette nähtud kahte künnist kohaldada kumulatiivselt, näib mulle põhinevat sama määruse artikli 4 lõike 1 ekslikul tõlgendusel, sest selles lõikes on täpsustatud, et põhiosa tuleb kindlaks määrata „kogu ühenduse tootmisharu” põhjal, mitte selle osa põhjal omamaisest tootmisharust, kes avaldas kaebuse kohta oma arvamust.
143. Ma arvan seega, et apellatsioonkaebuse teine väide, milles on vaidlustatud kohtuotsust kritiseeritud ainult seepärast, et selles ei kohaldatud kumulatiivselt kahte algmääruse artikli 5 lõikes 4 ette nähtud künnist, ei ole põhjendatud.
144. Järelikult võib apellatsioonkaebuse jätta rahuldamata, ilma et oleks vaja pikemalt analüüsida küsimust, kas liidu institutsioonid tegid ilmse hindamisvea, kui leidsid, et kahju jätkumise või kordumise analüüsi võib läbi viia ainult ühte tootja andmete põhjal, kelle toodang moodustab 48% ühenduse kogutoodangust.
145. Märgin ainult, et kuna asjaomane turg on väga eripärane ja jaguneb nelja ühenduse tootja vahel, kes tegelevad oma tootmistegevusega paralleelselt ka importimisega, näib mulle, et see, et liidu institutsioonid võtsid arvesse kahju, mida põhjustati sellele tootjale, kes oma müügimahust tootis liidus kõige enam ja importis kõige vähem, ei ole dumpinguvastaste õigusnormide loogikaga vastuolus.
146. Nendel põhjustel arvangi, et teine väide tuleb tagasi lükata.
V. Ettepanek
147. Eeltoodud kaalutlustele tuginedes teen Euroopa Kohtule ettepaneku langetada järgmine otsus:
1. Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2. Mõista kohtukulud välja Philips Lighting Poland SA‑lt ja Philips Lighting BV‑lt.
(1) .
(2)  –	Edaspidi „Philips Poland”.
(3)  –	Edaspidi koos „Philips Lighting”.
(4)  –	T‑469/07, EU:T:2013:370, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”.
(5)  –	ELT L 272, lk 1, edaspidi „vaidlusalune määrus”.
(6)  –	EÜT 1996 L 56, lk 1; ELT eriväljaanne 11/10, lk 45.
(7)  –	ELT L 340, lk 17; edaspidi „algmäärus”.
(8)
–	EÜT L 195, lk 8; ELT eriväljaanne 11/38, lk 43 (muudetud nõukogu 1. septembri 2006. aasta määrusega (EÜ) nr 1322/2006 (ELT L 244, lk 1)).
(9)
–	ELT L 145, lk 1.
(10)
–	ELT L 244, lk 1.
(11)
– Edaspidi „Osram”.
(12)  –	Edaspidi „CFL‑id”.
(13)  –	Edaspidi „GE Hungary”.
(14)  –	Edaspidi „Sylvania”.
(15)  –	264/82, EU:C:1985:119.
(16)  –	C‑239/99, EU:C:2001:101.
(17)  –	C‑358/89, EU:C:1991:214.
(18)  – Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 62.
(19)  –	Vt eelkõige kohtuotsus Mebrom vs. komisjon (T‑216/05, EU:T:2007:148), kohtumäärus Charron Inox ja Almet vs. komisjon ja nõukogu (T‑445/11 ja T‑88/12, EU:T:2013:4), kohtuotsused Marchiani vs. parlament (T‑479/13, EU:T:2014:866) ja Club Hotel Loutraki jt vs. komisjon (T‑58/13, EU:T:2015:1) ning kohtumäärus Istituto di vigilanza dell’urbe vs. komisjon (T‑579/13, EU:T:2015:27).
(20)  –	C‑23/00 P, EU:C:2002:118.
(21)  –	C‑233/02, EU:C:2004:173.
(22)  –	C‑6/06 P, EU:C:2007:702.
(23)  –	Nagu ilmneb kohtuotsuse nõukogu vs. Boehringer (C‑23/00 P, EU:C:2002:118) punktist 37 ja kohtujurist Ruiz-Jarabo Colomeri kohtuasjas nõukogu vs. Boehringer (C‑23/00 P, EU:C:2001:511) esitatud ettepaneku punktist 28, väideti seda, et hagi on vastuvõetamatu, seetõttu et apellantidel ei olnud õigus esitada EÜ artikli 230 neljanda lõigu alusel hagi.
(24)  – Selle kohtuotsuse punkt 52.
(25)  –	Kohtuotsuse Cofradía de pescadores „San Pedro” de Bermeo jt vs. nõukogu (C‑6/06 P, EU:C:2007:702) punkt 21.
(26)  –	Vt kohtuotsus Itaalia vs. komisjon (C‑298/00 P, EU:C:2004:240, punkt 35) ja kohtumäärus Cheminova jt vs. komisjon (C‑60/08 P(R), EU:C:2009:181, punkt 31).
(27)  –	C‑176/06 P, EU:C:2007:730.
(28)  –	Punkt 18. Vt selle kohta ka kohtumäärused Complejo Agrícola vs. komisjon (C‑415/08 P, EU:C:2009:574, punkt 22) ja Calebus vs. komisjon (C‑421/08 P, EU:C:2009:575, punkt 22). Nende kahe määruse kohaselt tuleneb põhimõte, et tühistamise taotleja kohtumenetlusõigus- ja teovõime analüüsimine kujutab endast Euroopa Kohtu kui apellatsioonikohtu „kohustust”, ühest teisest põhimõttest, mille kohaselt kujutab EÜ artikli 230 neljandas lõigus kehtestatud tingimus endast olulist avalikul huvil põhinevat asja läbivaatamist takistavat asjaolu, mida liidu kohtud „võivad” arutada igal hetkel, isegi omal algatusel (vt nende kohtuotsuste punkt 21). Peale selle, et viimase põhimõtte puhul on ekslikult viidatud kohtuotsuse Stadtwerke Schwäbisch Hall jt vs. komisjon (C‑176/06 P, EU:C:2007:730) punktile 18, milles seda mainitud ei ole, tuleb märkida, et nende kahe kohtuotsuse punktide 21 ja 22 võrdlusest ilmneb teatud ebakindlus küsimuses, kas niisuguse avalikul huvil põhineva väite tõstatamine, et puudub
kohtumenetlusõigus- ja teovõime, kujutab endast liidu kohtu kohustust või lihtsalt õigust.
(29)  –	Vt kohtuotsus Stichting Woonlinie jt vs. komisjon (C‑133/12 P, EU:C:2014:105, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika).
(30)  –	T‑532/08, EU:T:2010:353.
(31)  –	T‑539/08, EU:T:2010:354.
(32)  –	Kohtumäärused Norilsk Nickel Harjavalta ja Umicore vs. komisjon (T‑532/08, EU:T:2010:353, punktid 69 ja 70) ning Etimine ja Etiproducts vs. komisjon (T‑539/08, EU:T:2010:354, punktid 75 ja 76).
(33)  –	Ibidem
(vastavalt punktid 71 ja 77).
(34)  –	Ibidem
(vastavalt punktid 72 ja 78).
(35)  –	Ibidem
(vastavalt punktid 73 ja 79).
(36)  –	Vt liidu kodakondsust käsitlevate õigusnormide kohaldamise kohta kohtuotsused D’Hoop (C‑224/98, EU:C:2002:432, punkt 25), Lassal (C‑162/09, EU:C:2010:592, punkt 39), Runevič-Vardyn ja Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, punkt 55) ning Ziolkowski ja Szeja (C‑424/10 ja C‑425/10, EU:C:2011:866, punkt 58).
(37)  –	Vt selle kohta kohtotsus Westzucker (1/73, EU:C:1973:78), milles on märgitud, et „üldiselt tunnustatud põhimõtte kohaselt kohaldatakse õigusnormi muutvaid seadusi – v.a erandi korral – varasema seaduse kehtimise ajal tekkinud olukordade suhtes” (punkt 5). Minu teada on tegemist esimese kohtuotsusega, milles Euroopa Kohus tunnistas kohese mõju „üldiselt tunnustatud põhimõtteks”. Vt selle kohta ka kohtuotsused Gemeinde Altrip jt (C‑72/12, EU:C:2013:712, punkt 22 ja seal viidatud kohtupraktika) ning Balazs ja Casa Judeţeană de Pensii Cluj (C‑401/13 ja C‑432/13, EU:C:2015:26, punkt 30 ja seal viidatud kohtupraktika).
(38)  –	Vt selle kohta eelkõige kohtuotsused Bureau national interprofessionnel du Cognac (C‑4/10 ja C‑27/10, EU:C:2011:484, punkt 26 ja seal viidatud kohtupraktika), Toshiba Corporation jt (C‑17/10, EU:C:2012:72, punkt 51) ja Kuso (C‑614/11, EU:C:2013:544, punkt 24 ja seal viidatud kohtupraktika).
(39)  –	Vt kohtuotsused Conserchimica (C‑261/96, EU:C:1997:524, punkt 17), Beemsterboer Coldstore Services (C‑293/04, EU:C:2006:162, punkt 19 ja seal viidatud kohtupraktika), Dell’Orto (C‑467/05, EU:C:2007:395, punkt 48), komisjon vs. Itaalia (C‑334/08, EU:C:2010:414, punkt 60 ja seal viidatud kohtupraktika), Toshiba Corporation jt (C‑17/10, EU:C:2012:72, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika), komisjon vs. Hispaania (C‑610/10, EU:C:2012:781, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika) ning Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika).
(40)  –	Kohtuotsus Dell’Orto (C‑467/05, EU:C:2007:395, punkt 49).
(41)  –	Kohtuotsused Meridionale Industria Salumi jt (212/80‐217/80, EU:C:1981:270, punkt 11) ja Reichelt (113/81, EU:C:1982:206, punkt 13). Vt ka kohtuotsus Conserchimica (C‑261/96, EU:C:1997:524, punkt 17) ja selle erandi ulatuse kohta kohtuotsus Molenbergnatie (C‑201/04, EU:C:2006:136, punktid 31‐34).
(42)  –	Vt selle vahetegemise kohta õigusteoorias Roubier, P., Le droit transitoire (conflits des lois dans le temps),
2 e
éd., Dalloz et Sirey, Paris, 1960, lk 545 jj.
(43)  – Kohtujuristi kursiiv.
(44)  ‐	C‑283/09, EU:C:2011:85.
(45)  ‐	Punkt 28.
(46)  –	Vt kohtuotsus Telefónica vs. komisjon (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, punkt 27).
(47)  –	Vt kohtuotsus Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu (C‑583/11 P, EU:C:2013:625).
(48)  –	Vt kohtuotsus Telefónica vs. komisjon (C‑274/12 P, EU:C:2013:852).
(49)  –	25/62, EU:C:1963:17.
(50)  –	Lk 223. Vt viimasena kohtumäärus Banco Bilbao Vizcaya Argentaria ja Telefónica vs. komisjon (C‑587/13 P ja C‑588/13 P, EU:C:2015:18, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).
(51)  –	Vt viimasena kohtumäärus Gesamtverband der deutschen Textil- und Modeindustrie jt vs. nõukogu jt (C‑3/11 P(I), EU:C:2011:665, punkt 13 ja seal viidatud kohtupraktika) ja kohtuotsus Valimar (C‑374/12, EU:C:2014:2231, punkt 30 ja seal viidatud kohtupraktika).
(52)  –	Vt kohtuotsus Valimar (C‑374/12, EU:C:2014:2231, punkt 30 ja seal viidatud kohtupraktika).
(53)  –	Ibidem
(punkt 32).
(54)  –	Vt kohtuotsus Neotype Techmashexport vs. komisjon ja nõukogu (C‑305/86 ja C‑160/87, EU:C:1990:295, punktid 19 ja 20).
(55)  –	Vt selle kohta eelkõige kohtuotsus Allied Corporation jt vs . komisjon (239/82 ja 275/82, EU:C:1984:68, punktid 15 ja 16). Vt selle kohta ka kriitika, mida on teinud Van Ginderachter, E., „Recevabilité des recours en matière de dumping”, Cahiers de droit européen,
1987, nr 1 ja 2, lk 623.
(56)  ‐	C‑358/89, EU:C:1991:214.
(57)  ‐	Punkt 17.
(58)  –	Kohtuotsus Neotype Techmashexport vs. komisjon ja nõukogu (C‑305/86 ja C‑160/87, EU:C:1990:295).
(59)  –	Kohtuotsus Timex vs. nõukogu ja komisjon (264/82, EU:C:1985:119, punktid 14 ja 15).
(60)  –	Vt eelkõige selle kriteeriumi kriitika, mida on teinud Van Ginderachter, E., op. cit .
(61)  –	T‑249/06, EU:T:2009:62.
(62)  –	Vastavalt algmääruse artikli 5 lõikele 8 loetakse juhul, kui kaebus võetakse enne uurimismenetluse algatamist tagasi, et seda ei esitatudki.
(63)  –	Selle kohtuotsuse punkt 26.
(64)  – Selle kohtuotsuse punkt 11.
(65)  –	Vt Didier, P., „Le code anti-dumping du cycle de l’Uruguay: impact dans la Communauté”, Cahiers de droit européen,
1994, nr 3 ja 4, lk 251, milles on märgitud, et toetus või vastuseis kaebusele võib olla tingitud mitmest põhjusest ning et näiteks paljud kodumaised tootjad võivad toetada kaebust senikaua, kuni niisugune toetus „ei eelda nende poolt mingit rahalist ega intellektuaalset koormust” (lk 291).
(66)  –	EÜT L 336, lk 103; ELT eriväljaanne 11/21, lk 189, edaspidi „dumpinguvastane leping”. See leping on toodud 15. aprillil 1994 Marrakechis allkirjastatud Maailma Kaubandusorganisatsiooni (WTO) asutamislepingu lisas 1 A, kiideti heaks nõukogu 22. detsembri 1994. aasta otsusega 94/800/EÜ, mis käsitleb Euroopa Ühenduse nimel sõlmitavaid tema pädevusse kuuluvaid küsimusi puudutavaid kokkuleppeid, mis saavutati mitmepoolsete kaubandusläbirääkimiste Uruguay voorus (1986–1994) (EÜT 1994, L 336, lk 1; ELT eriväljaanne 11/21, lk 80).
(67)  –	Kohtuotsus LVP (C‑306/13, EU:C:2014:2465, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika).
(68)  –	Vt kohtuotsused Z. (C‑363/12, EU:C:2014:159, punkt 72 ja seal viidatud kohtupraktika) ja Glatzel (C‑356/12, EU:C:2014:350, punkt 70 ja seal viidatud kohtupraktika).
(69)  –	Vt kohtuotsus Petrotub ja Republica vs. nõukogu (C‑76/00 P, EU:C:2003:4, punkt 57 ja seal viidatud kohtupraktika).
(70)  –	WT/DS241/R.
(71)  –	WT/DS397/AB/R.
(72)  –	WT/DS241/R (punkt 7.341).
(73)  –	Ibidem
(punkt 7.344).
(74)  –	WT/DS397/AB/R (punkt 7.411).
(75)  – Ibidem
(punkt 412).
(76)  –	Ibidem
(punktid 413‐416).
(77)  –	Ibidem
(punktid 417 ja 418).
(78)  – Ibidem
(punkt 425).