Esialgne tõlge
EUROOPA KOHTU OTSUS (seitsmes koda)
12. märts 2026(*)
Eelotsusetaotlus – Maksustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Sisendkäibemaksu mahaarvamine – Direktiiv 2006/112/EÜ – Artikli 176 teine lõik – Käibemaksu mahaarvamise õiguse välistamine – Meelelahutusürituste ja ‑teenuste piletite soetamine – Käibemaksu mahaarvamise õiguse jõustumine samal päeval, kui Hispaania Kuningriik ühines Euroopa Majandusühendusega – Standstill-tingimus
Kohtuasjas C‑515/24,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Tribunal Supremo (Hispaania
kõrgeim kohus) 22. juuli 2024. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 24. juulil 2024, menetluses
Randstad España SLU
versus
Administración General del Estado,
EUROOPA KOHUS (seitsmes koda),
koosseisus: koja president F. Schalin (ettekandja), kohtunikud M. Gavalec ja Z. Csehi,
kohtujurist: J. Kokott,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–        Randstad España SLU, esindajad: abogados C. Durán Haeussler, J. M. Martínez Gimeno ja A. Villegas Viñeta,
–        Hispaania valitsus, esindaja: P. Pérez Zapico,
–        Euroopa Komisjon, esindajad: C. Calvo Langdon, M. Herold ja B. Martenczuk,
olles 23. oktoobri 2025. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1        Eelotsusetaotlusega palutakse tõlgendada nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (ELT 2006, L 347, lk 1; edaspidi „käibemaksudirektiiv“), artikli 168 punkti a ja artiklit 176.
2        Taotlus on esitatud Randstad España SLU ja Administración General del Estado (Hispaania keskvalitsus) (edaspidi „maksuhaldur“) vahelises kohtuvaidluses käibemaksu korrigeerimise üle, mille puhul maksuhaldur ei lubanud maha arvata sisendkäibemaksu, mis on tasutud meelelahutusürituste ja ‑teenuste piletite ostmisel.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Akt Hispaania Kuningriigi ja Portugali Vabariigi ühinemistingimuste ja asutamislepingutesse tehtavate muudatuste kohta
3        Hispaania Kuningriigi ja Portugali Vabariigi ühinemistingimuste ja aluslepingutesse tehtavate muudatuste akti (EÜT 1985, L 302, lk 23) artiklis 395 on sätestatud:
„Uued liikmesriigid jõustavad meetmed, mida on vaja, et järgida alates ühinemiskuupäevast direktiive ja otsuseid EMÜ asutamislepingu artikli 189 ja Euratomi asutamislepingu artikli 161 tähenduses ning soovitusi ja otsuseid ESTÜ asutamislepingu artikli 14 tähenduses, kui XXXVI lisas toodud nimekirjas ega käesoleva akti muudes sätetes ei ole ette nähtud muud tähtaega.“ [mitteametlik tõlge]
Kuues käibemaksudirektiiv 77/388/EMÜ
4        Nõukogu 17. mai 1977. aasta kuuenda direktiivi 77/388/EMÜ kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas (EÜT 1977, L 145, lk 1; ELT eriväljaanne 09/01, lk 23; edaspidi „kuues direktiiv“) artikli 17 lõikes 6 on ette nähtud:
„Hiljemalt neli aastat pärast käesoleva direktiivi jõustumist otsustab [Euroopa Ühenduste N]õukogu [Euroopa Ühenduste]
[K]omisjoni ettepaneku põhjal ühehäälselt, millised kulud ei ole kõlblikud käibemaksu mahaarvamiseks. Mingil juhul ei tohi lubada käibemaksu maha arvata kulude puhul, mis ei ole rangelt majanduskulud, näiteks kulutused luksuskaupadele, lõbustustele või meelelahutusele.
Eespool nimetatud eeskirjade jõustumiseni võivad liikmesriigid säilitada erandid, mis sisalduvad käesoleva direktiivi jõustumise ajal nende siseriiklikes õigusaktides.“
5        Kuues direktiiv tunnistati kehtetuks ja asendati käibemaksudirektiiviga, mis jõustus 1. jaanuaril 2007.
Käibemaksudirektiiv
6        Käibemaksudirektiivi artikli 168 punktis a on sätestatud:
„Kui kaupu ja teenuseid kasutatakse maksukohustuslase maksustatavate tehingute tarbeks, on maksukohustuslasel õigus selles liikmesriigis, kus ta neid tehinguid teeb, käibemaksust, mida ta on kohustatud tasuma, maha arvata:
a)      käibemaks, mis kuulub tasumisele või on tasutud selle liikmesriigi territooriumil kaupade või teenuste eest, mille talle on tarninud või osutanud või tarnib või osutab mõni teine maksukohustuslane“.
7        Käibemaksudirektiivi artikkel 176 on sõnastatud nii:
„[Euroopa Liidu]
Nõukogu otsustab [Euroopa
K]omisjoni ettepaneku põhjal ühehäälselt, milliste kulude puhul ei ole õigust käibemaksu maha arvata. Mingil juhul ei tohi lubada käibemaksu maha arvata kulude puhul, mis ei ole rangelt ettevõtluskulud, näiteks kulutused luksuskaupadele, lõbustustele või meelelahutusele.
Kuni esimeses lõigus nimetatud sätete jõustumiseni võivad liikmesriigid säilitada kõik erandid, mis sisalduvad nende 1. jaanuaril 1979 kehtinud siseriiklikes õigusaktides või [Euroopa
Ü]hendusega pärast seda kuupäeva ühinenud liikmesriikide puhul nende ühinemiskuupäeval kehtinud õigusaktides.“
8        Käesoleva kohtuotsuse tegemise kuupäevaks ei ole nõukogu koostanud nende kulude loetelu, mille puhul ei ole õigust käibemaksu maha arvata.
Hispaania õigus
Seadus 30/1985
9        2. augusti 1985. aasta käibemaksuseaduse 30/1985 (Ley 30/1985 del Impuesto sobre el Valor Añadido; BOE
nr 190, 9.8.1985, lk 25214) artikli 33 lõike 1 punktides 3 ja 5 oli ette nähtud:
„1.      Maha ei või arvata:
[…]
3.      Sisendkäibemaksu toidu või jookide ostult või impordilt või majutus-, toitlustus- või meelelahutusteenustelt, välja arvatud juhul, kui need on mõeldud töötajatele või kolmandatele isikutele tasu eest kasutamiseks või tarbimiseks.
[…]
5.      Käibemaks, mis on tasutud klientide, töötajate või kolmandate isikute tänamiseks mõeldud kauba või teenuste soetamiselt.“
10      Käibemaksuseadus 30/1985 jõustus 1. jaanuaril 1986 ja tunnistati kehtetuks 28. detsembri 1992. aasta käibemaksuseadusega 37/1992 (Ley 37/1992 del Impuesto sobre el Valor Añadido; BOE
nr 312, 29.12.1992, lk 44247).
Seadus 37/1992
11      Seaduse 37/1992 artikli 96 lõike 1 käesolevas kohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis on sätestatud:
„1.      Mis tahes ulatuses ei saa maha arvata sisendkäibemaksu, mis on tasutud allpool osutatud kaupade ja teenuste ning nendega kaasnevate ja neid täiendavate kaupade ja teenuste ostmise, sh isiklikuks tarbeks, impordi, rentimise, töötlemise, parandamise, hooldamise või kasutamise tõttu:
[…]
4.      Etendused ja meelelahutusteenused.
5.      Klientide, töötajate või kolmandate isikute tänamiseks mõeldud kaup või teenused.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
12      Randstad España ostis aastatel 2009, 2010 ja 2011 Real Madrid C. F.‑i ja F. C. Barcelona jalgpallivõistluste pileteid, Paddock Clubi kutseid Hispaania vormel 1 grand prix’l ja kutseid ekskursioonidele laevaga Clipper Stad Amsterdam. Piletid olid mõeldud klientidele kingituseks ning nende ostuga seotud käibemaksu arvas ta maha.
13      Pärast kontrolli- ja uurimismenetlust, mille viis läbi Dependencia de Control Tributario y Aduanero de la Delegación Central de Grandes Contribuyentes de la Agencia Tributaria (suurte maksumaksjate keskdelegatsiooni maksu- ja tollikontrolli osakond, Hispaania), tegi Hispaania maksuhaldur maksuotsused, millega ta keelas Randstad Españal arvata maha käibemaks, mis oli seotud meelelahutusürituste ja -teenuste piletite ostuga aastatel 2009, 2010 ja 2011 ning korrigeeris vastavat käibemaksusummat seaduse 37/1992 artikli 96 lõike 1 alusel.
14      Randstad España esitas nende maksuotsuste peale vaide, mille Tribunal Económico-Administrativo Central (üleriigiline maksu- ja haldusasjade komisjon, Hispaania) jättis 22. novembril 2017 rahuldamata. Rahuldamata jätmise otsuse vaidlustas ta Audiencia Nacionali (üleriigiline kohus, Hispaania) halduskolleegiumis.
15      Viimane jättis 17. jaanuari 2022. aasta kohtuotsusega rahuldamata jätmise otsuse jõusse osas, milles see puudutas spordiürituste ja meelelahutusteenuste piletite ostuga seotud maksu korrigeerimist. Audiencia Nacional (üleriigiline kohus) tugines standstill-tingimuse kohaldamisele, mis tuleneb kõigepealt kuuenda direktiivi artikli 17 lõike 6 teise lõigu ja hiljem käibemaksudirektiivi artikli 176 teise lõigu rakendamisest liikmesriigi tasandil.
16      Randstad España esitas selle kohtuotsuse peale kassatsioonkaebuse Tribunal Supremole (Hispaania kõrgeim kohus), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus.
17      Randstad España väidab, et käibemaksu neutraalsuse põhimõtte kohaselt peab maksukohustuslasel olema lubatud maha arvata tema kutsetegevusega seotud ostudelt tasutud käibemaks. See hõlmab tema klientidele kingituseks mõeldud piletite ostmist spordi- või meelelahutusüritustel osalemiseks. Standstill-tingimus võimaldab säilitada liikmesriigi õigusnormid, mis kehtisid Euroopa Liiduga ühinemise ajal ja piirasid käibemaksu mahaarvamist. Käesolevas asjas ei ole see aga nii. Hispaania õigusnormid, mille kohaselt on selliste ostudega seotud sisendkäibemaksu mahaarvamine välistatud, ei kehtinud enne Hispaania Kuningriigi ühinemist Euroopa Majandusühendusega.
18      Hispaania valitsus on seisukohal, et kuigi need õigusnormid jõustusid samal päeval, kui Hispaania Kuningriik ühines Euroopa Ühendusega, võeti need vastu 2. augustil 1985, st enne ühinemist, ning need võib standstill-tingimuse alusel kehtima jätta.
19      Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib omalt poolt, et käibemaksudirektiivi artiklis 176 ette nähtud erandit mahaarvamisõigusest, eelkõige mis puudutab selle õiguse piiranguid, on Euroopa Kohus juba tõlgendanud muu hulgas 30. septembri 2010. aasta kohtuotsuses Oasis East (C‑395/09, EU:C:2010:570) ja 18. juuli 2013. aasta kohtuotsuses AES‑3C Maritza East 1 (C‑124/12, EU:C:2013:488). Nendest kohtuotsustest nähtub, et üldjuhul ei peaks mahaarvamisõiguse piirangud olema enne liiduga ühinemist mitte ainult ette nähtud, vaid ka jõustunud ja tegelikult kohaldatavad. Hispaania käibemaksuõiguse kontekst on siiski eriline. Enne Hispaania Kuningriigi ühinemist Euroopa Ühendusega puudus selles liikmesriigis käibemaks. Niisiis ei olnud ükski tollal kehtinud maks, eeskätt ettevõtjate üldine käibemaks ja luksusmaks, käibemaksusüsteemiga võrreldav. Eelkõige ei näinud ükski neist maksudest ette sisendkäibemaksu mahaarvamist.
20      Neil asjaoludel otsustas Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas käibemaksudirektiivi artikli 168 punkti a ja artikli 176 esimese lõiguga on kooskõlas sellised õigusnormid nagu [seaduse 37/1992] artikli 96 lõike 1 punktid 4 ja 5, mille kohaselt ei saa ükskõik millises ulatuses maha arvata sisendkäibemaksu, mis on tasutud selliste kaupade ja teenuste ostmisel nagu spordiüritus[te piletid] ning klientide, töötajate või kolmandate isikute tänamiseks mõeldud kaup ja teenused, kuigi maksukohustuslane tõendab, et nimetatud kulu on otseselt tema majandus- või kutsetegevusega seotud, selle eesmärk oli eranditult majandus- või kutsetegevusega seotud ning kaupu ja teenuseid kasutati maksukohustuslase maksustavate tehingute tegemiseks ning kuigi kulu ise on tulumaksu (füüsilise või juriidilise isiku tulumaks) seisukohast maksustatavast tulust mahaarvatav kulu?
2.      Kas käibemaksudirektiivi artikli 176 teise lõiguga
on kooskõlas sellised õigusnormid nagu [seaduse 37/1992] artikli 96 lõike 1
punktid 4 ja 5, millega kehtestatakse mahaarvamisõigust piirav tingimus, mis jõustus samal päeval, kui Hispaania Kuningriik ühines [Euroopa Ühendusega] ehk 1. jaanuaril 1986, ning sellist piirangut ei sisaldanud ükski enne ühinemiskuupäeva kehtinud õigusnorm?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Teine küsimus
21      Käesoleval juhul tuleb eelotsusetaotlusele vastamisel alustada teise küsimuse analüüsimisest. Nagu nähtub eelotsusetaotlusest, põhjendas Hispaania maksuhaldur nimelt Randstad España suhtes kohaldatud sisendkäibemaksu mahaarvamise õiguse piirangut üksnes standstill-tingimusega.
22      Selle küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas käibemaksudirektiivi artikli 176 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis jõustuvad samal päeval, kui asjaomane liikmesriik ühineb Euroopa Liiduga, ning mis välistavad sisendkäibemaksu mahaarvamise õiguse selliste kaupade ja teenuste puhul nagu spordiürituste piletid, mis on mõeldud klientide, töötajate või kolmandate isikute tänamiseks.
23      Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on käibemaksudirektiivi artikli 168 punktis a ette nähtud mahaarvamisõigus käibemaksusüsteemi lahutamatu osa ja seda ei või üldjuhul piirata. Seda õigust rakendatakse kohe kogu sisendkäibemaksuga koormatud tehingutelt tasutud maksu puhul (vt 2. mai 2019. aasta kohtuotsus Grupa Lotos, C‑225/18, EU:C:2019:349, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika).
24      Samuti tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et erandid käibemaksu mahaarvamise õigusest on lubatud üksnes seda maksu reguleerivates direktiivides sõnaselgelt sätestatud juhtudel ja neid tuleb tõlgendada kitsalt (vt 2. mai 2019. aasta kohtuotsus Grupa Lotos, C‑225/18, EU:C:2019:349, punkt 28 ja seal viidatud kohtupraktika).
25      Nende erandite hulgas on käibemaksudirektiivi artikli 176 teine lõik, mis on sisuliselt identne kuuenda direktiivi artikli 17 lõike 6 teise lõiguga ja mille vastuvõtmine ei ole mõjutanud viimati nimetatud sätte tõlgendamist käsitlevat kohtupraktikat (vt 2. mai 2019. aasta kohtuotsus Grupa Lotos, C‑225/18, EU:C:2019:349, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika).
26      Nagu varasem kuuenda direktiivi artikli 17 lõike 6 teine lõik, sisaldab ka käibemaksudirektiivi artikli 176 teine lõik standstill-tingimust, mis näeb ette, et Euroopa Liiduga ühinevad riigid säilitavad käibemaksu mahaarvamise õiguse erandid riigisiseses õiguses, mida kohaldati enne nende ühinemiskuupäeva, kuni nõukogu on vastu võtnud artikli 176 esimeses lõigus nimetatud sätted, mida ta aga tänase päevani teinud ei ole (vt 2. mai 2019. aasta kohtuotsus Grupa Lotos, C‑225/18, EU:C:2019:349, punkt 30 ja seal viidatud kohtupraktika).
27      Euroopa Kohus on täpsustanud, et liikmesriikidele jääv valikuõigus jätta jõusse käibemaksu mahaarvamise õiguse riigisisesed erandid kooskõlas käibemaksudirektiivi artikli 176 teise lõiguga ei ole siiski absoluutne. Seega ei ole standstill-tingimuse eesmärk lubada uuel liikmesriigil Euroopa Liiduga ühinemisel muuta oma riigisiseseid õigusnorme, kui see toob kaasa olemasolevate erandite kohaldamisala laiendamise nii, et kaugenetakse käibemaksudirektiivi eesmärkidest, mis oleks vastuolus selle tingimuse mõtte endaga (vt 2. mai 2019. aasta kohtuotsus Grupa Lotos, C‑225/18, EU:C:2019:349, punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika).
28      Põhikohtuasjas nähtub eelotsusetaotlusest, et enne Hispaania Kuningriigi ühinemist Euroopa Ühendusega 1. jaanuaril 1986 ei olnud Hispaanias olemas tarbimismaksu, mille struktuur oleks olnud sarnane sel ajal ühenduses kehtinud käibemaksuga. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu andmetel ei näinud käibemaksuga asendatud maksud, eelkõige ja peamiselt ettevõtjate üldine käibemaks ja luksusmaks, ette üldist mahaarvamismehhanismi.
29      Seega kehtestati kuuenda direktiivi jõustumisega Hispaanias käibemaksu mahaarvamise üldine süsteem.
30      Käibemaksudirektiivi artikli 176 teises lõigus ette nähtud standstill-tingimuse ulatuse analüüs võimaldab siiski tõdeda, et sellega ei ole vastuolus säte, mille kohaselt liikmesriigi õiguses säilib erand, mis kehtis enne Euroopa Liiduga ühinemist, kui selle sätte ulatus jääb samaks.
31      Ent kõigepealt tuleb märkida, et kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu kontrolli tulemusel ei ilmne vastupidist, siis näib, et käibemaksuseaduse 30/1985 artikli 33 lõike 1 punktid 3 ja 5, mis on sisuliselt üle võetud käibemaksuseaduse 37/1992 artikli 96 lõike 1 punktidega 4 ja 5, ei ole laiendanud põhikohtuasjas kõne all oleva mahaarvamisõiguse erandi kohaldamisala ega eiranud nii käibemaksudirektiivi artikli 176 teises lõigus ette nähtud standstill-tingimuse eesmärke.
32      Seega tuleb tõdeda, et nende riigisiseste sätete jõustumine ei toonud kaasa tegelikke muutusi ettevõtjate jaoks, kellel ei olnud enne seda jõustumist käibemaksusüsteemi puudumisel pealegi võimalik kõnealustelt kuludelt tasutud sisendkäibemaksu maha arvata.
33      Järgmiseks tuleb sedastada, nagu märgib ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 42, et meelelahutus- ja esinduskulude puhul käibemaksu mahaarvamise välistamine on kooskõlas liidu seadusandja tahtega. Arvestades nende kulude tihedat seost eraviisiliste vajaduste rahuldamisega, on see välistamine kooskõlas käibemaksusüsteemi loogikaga.
34      Sellega seoses tuleneb käibemaksudirektiivi artikli 176 esimesest lõigust, et kuigi nõukogu ülesanne on otsustada, milliste kulude puhul ei ole õigust käibemaksu maha arvata, „ei tohi [mingil juhul] lubada käibemaksu maha arvata kulude puhul, mis ei ole rangelt ettevõtluskulud, näiteks kulutused luksuskaupadele, lõbustustele või meelelahutusele“.
35      Neil asjaoludel võib käibemaksudirektiivi eesmärkidega vastuollu sattuda pigem võimalus arvata sisendkäibemaks maha sellistelt kuludelt nagu meelelahutus- või esinduskulud.
36      Lisaks saaks sellise tõlgenduse korral avalduda käibemaksudirektiivi artikli 176 teise lõigu soovitav toime kõigis liikmesriikides, olenemata sellest, milline oli seal enne Euroopa Liiduga ühinemist kehtinud kaudsete tarbimismaksude süsteem. Siinkohal võib vastupidine tõlgendus, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 4 ja 46–48 sisuliselt märkis, kahjustada neid liikmesriike, kelle õiguses ei olnud enne Euroopa Liiduga ühinemist käibemaksuga samaväärset või identset maksu.
37      Lõpuks on põhikohtuasjas kõne all olevates riigisisestes õigusnormides piisava täpsusega määratletud nende kaupade või teenuste laad või ese, mille puhul sisendkäibemaksu mahaarvamine ei ole lubatud, tagamaks, et liikmesriikidele antud võimalust ei kasutataks mahaarvamissüsteemist üldiste erandite tegemiseks (vt 2. mai 2019. aasta kohtuotsus Grupa Lotos, C‑225/18, EU:C:2019:349, punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika).
38      Nimelt on need õigusnormid, mille kohaselt on klientidele, töötajatele või kolmandatele isikutele mõeldud kaupade või teenuste soetamisel sisendkäibemaksu mahaarvamine välistatud, piisavalt täpsed, mitte üldised.
39      Igal juhul on ebaoluline eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt eelotsuse küsimuses mainitud asjaolu, et kõnealused kulud saab Hispaanias tulumaksuga maksustamisel maha arvata. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 35 rõhutab, ei ole esiteks tulumaks liidu tasandil ühtlustatud, mistõttu on liikmesriikidel vabadus säilitada või kehtestada eri eeskirju, mis käsitlevad kulude mahaarvamise keeldu maksustatavast summast. Teiseks on tulumaksu reguleerivatel õigusnormidel muud eesmärgid, milleks on üldjuhul maksustada majandustegevusest või kaupadest saadud tulu, samas kui käibemaksuõiguses maksutatakse tarbekauba maksumus.
40      Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et käibemaksudirektiivi artikli 176 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis jõustuvad samal päeval, kui asjaomane liikmesriik ühineb Euroopa Liiduga, ning mis välistavad sisendkäibemaksu mahaarvamise õiguse selliste kaupade ja teenuste soetamiskulude puhul nagu spordiürituste piletid, mis on mõeldud klientide, töötajate või kolmandate isikute tänamiseks.
Esimene küsimus
41      Arvestades teisele küsimusele antud vastust, ei ole vaja esimesele küsimusele vastata.
Kohtukulud
42      Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse sama kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (seitsmes koda) otsustab:
Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 176 teist lõiku
tuleb tõlgendada nii, et
sellega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis jõustuvad samal päeval, kui asjaomane liikmesriik ühineb Euroopa Liiduga, ning mis välistavad sisendkäibemaksu mahaarvamise õiguse selliste kaupade ja teenuste soetamiskulude puhul nagu spordiürituste piletid, mis on mõeldud klientide, töötajate või kolmandate isikute tänamiseks.
Allkirjad
*      Kohtumenetluse keel: hispaania.