Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
ANDREA BIONDI
esitatud 26. märtsil 2026(1)
Liidetud kohtuasjad C‑266/24 P, C‑269/24 P ja C‑289/24 P
Euroopa Komisjon
versus
Ryanair DAC (C‑266/24 P)
ja
Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV
versus
Ryanair DAC,
Euroopa Komisjon (C‑269/24 P)
ja
Société Air France,
Air France-KLM
versus
Ryanair DAC,
Euroopa Komisjon (C‑289/24 P)
Apellatsioonkaebus – Riigiabi – Madalmaade poolt KLMile COVID‑19 pandeemia raames antud abi – Riigigarantii pangalaenule ja riigi allutatud laen – Otsus, millega abi tunnistatakse siseturuga kokkusobivaks – Abisaaja kindlakstegemine äriühingute kontserni kontekstis
I.      Sissejuhatus
1.        Käesolevad apellatsioonkaebused on osa (nüüdseks üsna ulatuslikust) kohtuasjade sarjast, milles liidu kohtud on käsitlenud COVID‑19 pandeemia traagiliste tagajärgede leevendamiseks võetud liikmesriigi meetmete vastavust liidu riigiabiõiguse süsteemile.
2.        Selles kontekstis on Euroopa Kohus sõnaselgelt nõustunud liikmesriikide väidetega, et neil on õigus toetada kas ELTL artikli 107 lõike 2 punkti b(2) või ELTL artikli 107 lõike 3 punkti b(3) alusel teatavaid riigisiseseid ettevõtjaid, aga mitte teisi, tulenevalt nende struktuurilisest olulisusest selle liikmesriigi majanduse jaoks, näiteks seoses ühenduvuse, tööhõive ja taristuga.
3.        Võib osutuda vajalikuks hinnata uuesti, kui järjekindlad on need Euroopa Kohtu lahendid, mis käsitlevad liidu õiguse põhimõtete kohaldamist tõsistes hädaolukordades võetud meetmete suhtes, pidades eelkõige silmas kogunenud konkreetsemaid teadmisi nende meetmete turumõjude kohta. Nii riigiabi kontroll kui ka konkurentsiõigus on nimelt dünaamiline protsess. Selle lõppeesmärk on aga alati vältida turgude eraldamist, lubamata ettevõtjate käitumisel kahjustada tõelist ja moonutamata konkurentsi siseturul ning ühiste eesmärkide poole püüdlemist.
4.        Ent seoses käesolevates apellatsioonkaebustega on Euroopa Kohtul vaja keskenduda üksnes teatavate riigiabiõiguse alusmõistete õigele kohaldamisele. Eelkõige seisneb küsimus kriteeriumides, mida tuleb kohaldada kontserni raames riigiabimeetmest kasusaaja kindlaksmääramisel. Euroopa Komisjon (kohtuasi C‑266/24 P), Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV (edaspidi „KLM“, kohtuasi C‑269/24 P) ning Air France-KLM S.A. (edaspidi „Air-France-KLM“) ja Société Air France S.A. (edaspidi „Air France“, kohtuasi C‑289/24 P) paluvad tühistada kohtuotsuse T‑146/22 (edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“), millega Üldkohus tühistas komisjoni 16. juuli 2021. aasta otsuse C(2021) 5437 (final)(4) (edaspidi „vaidlusalune otsus“), millega kiideti heaks abimeetmed lennuettevõtja KLM kasuks. Need apellatsioonkaebused on osa seitsmest apellatsioonkaebusest, mis kõik puudutavad Air France-KLMi kontserni äriühingute kasuks võetud meetmeid.(5)
II.    Vaidluse taust, vaidlusalune otsus ja vaidlustatud kohtuotsus
5.        KLM kuulub kontserni Air France-KLM, mida juhib Air France-KLM.(6) Air France, mis kuulub 100% ulatuses Air France-KLMile, on kontserni teine tütarettevõtja ja KLMi sõsarettevõtja.(7)
6.        Madalmaade Kuningriik teatas 26. juunil 2020 komisjonile KLMile antavast riigiabist, mis seisneb i) riigi laenugarantiis pankade konsortsiumi antavale laenule ja ii) riigilaenus (edaspidi „kõnealune meede“). Abi kogusumma oli 3,4 miljardit eurot. Kõnealuse meetme eesmärk oli anda KLMile ajutiselt likviidsed vahendid, mida tal oli vaja COVID‑19 pandeemia negatiivsete tagajärgedega toimetulekuks. Madalmaade Kuningriik leidis, et arvestades KLMi tähtsust riigi majanduse ja lennuliikluse jaoks, oleks tema pankrotistumine süvendanud veelgi pandeemia tõttu riigi majandusele põhjustatud tõsist häiret.(8)
7.        Komisjon leidis 13. juuli 2020. aasta otsuses esiteks, et kõnealune meede kujutab endast riigiabi ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses, ja teiseks, et see on ELTL artikli 107 lõike 3 punkti b alusel siseturuga kokkusobiv.(9) Selle otsuse kohaselt oli ainus abisaaja KLM, mitte teised Air France-KLMi kontserni äriühingud.(10)
8.        19. mai 2021. aasta kohtuotsusega Ryanair vs. komisjon (KLM; COVID‑19)(11) tühistas Euroopa Kohus algse otsuse põhjendusel, et see ei olnud kõnealusest meetmest kasusaaja kindlaksmääramise osas piisavalt põhjendatud. Lisaks otsustas ta peatada selle otsuse tühistamise toime, kuni komisjon võtab ELTL artikli 108 alusel vastu uue otsuse.(12)
9.        Komisjon võttis 16. juulil 2021 vastu otsuse, milles ta leidis, et kõnealune meede kujutab endast riigiabi ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses, kuid on ELTL artikli 107 lõike 3 punkti b alusel siseturuga kokkusobiv, ning et ainus abisaaja on KLM, mitte teised Air France-KLMi kontserni äriühingud.
10.      Ryanair DAC (edaspidi „Ryanair“) palus vaidlusaluse otsuse tühistada, väites muu hulgas, et komisjon eksis, kui ta luges abisaajaks üksnes KLMi. Vaidlustatud kohtuotsuses nõustus Üldkohus selle väitega ja järeldas, et kõnealusest abimeetmest kasusaajaks oleks tulnud lugeda Air France, Air France-KLM ja KLM. Sel põhjusel tühistas Üldkohus vaidlusaluse otsuse tervikuna, analüüsimata muid Ryanairi esitatud väiteid.(13)
III. Poolte nõuded
11.      Komisjon, KLM, Air France-KLM ja Air France paluvad oma kolmes apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul esimese võimalusena tühistada vaidlustatud kohtuotsus, teha lõplik kohtuotsus ja mõista kohtukulud välja Ryanairilt või teise võimalusena saata kohtuasi tagasi Üldkohtusse otsustamiseks ja otsustada kohtukulude kandmine edaspidi.
12.      Prantsuse Vabariik ja Madalmaade Kuningriik paluvad mõlemad Euroopa Kohtul apellatsioonkaebused rahuldada ja vaidlustatud kohtuotsus tühistada. Lisaks palub Madalmaade Kuningriik Euroopa Kohtul mõista kohtukulud välja Ryanairilt.
13.      Ryanair palub Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebused rahuldamata ja mõista kohtukulud välja komisjonilt, KLMilt, Air France-KLMilt ja Air France’ilt.
IV.    Apellatsioonkaebused
14.      Komisjon esitab oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks kaks väidet. Esimeses väites leiab ta, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta kohaldas kontserni siseselt abisaaja määratlemisel väära kriteeriumi. Teises väites leiab ta, et Üldkohus asendas komisjoni hinnangu enda omaga, ilma et ta oleks piisavalt tõendanud, et komisjoni arutluskäigus oli tehtud ilmne hindamisviga.
15.      KLM (kohtuasjas C‑269/24 P) ning Air France-KLM ja Air France (kohtuasjas C‑289/24 P) esitavad oma apellatsioonkaebuste põhjendamiseks kolm väidet, millest kaks esimest käsitlevad samu õigusnormide rikkumisi, mille komisjon tõstatas kohtuasjas C‑266/24 P esitatud apellatsioonkaebuses. Kolmandas väites leiavad KLM, Air France-KLM ja Air France, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta tõlgendas vääralt mõistet „riigiabi kaudne eelis“ käsitlevat õigusraamistikku.
A.      Apellatsioonkaebuste esimene väide
16.      Apellatsioonkaebuste esimeses väites, millega vaidlustatakse vaidlustatud kohtuotsuse punktid 54–159, heidavad komisjon, KLM, Air France-KLM ja Air France (edaspidi koos „apellandid“), keda toetavad Prantsuse Vabariik ja Madalmaade Kuningriik, Üldkohtule ette, et viimane kohaldas väära kriteeriumi, kui ta määras kindlaks, milline ettevõtja kvalifitseerus kõnealuse meetmega antud abi saajaks. Täpsemalt samastas Üldkohus apellantide hinnangul ekslikult „ühe majandusüksuse“ analüüsi abimeetmest „abisaaja“ analüüsiga äriühingute kontserni kontekstis, keskendudes teguritele, mis võimaldavad tuvastada sellise üksuse olemasolu, selmet teha kindlaks, milline ettevõtja abimeetmest tegelikult kasu saab.
17.      Avaliku sektori toetusi võidakse anda füüsilistele või juriidilistele isikutele. Riigiabi eeskirju kohaldatakse siiski ainult ettevõtjate suhtes.(14) Täpsemalt on ELTL artikli 107 lõike 1 kohaldamise eelduseks muu hulgas ettevõtjale antud eelise olemasolu.(15) Need kaks mõistet hõlmavad kolmandat mõistet, mida ei ole küll ELTL artikli 107 lõikes 1 konkreetselt nimetatud, kuid mis on riigiabiõiguses kesksel kohal, nimelt mõistet „abisaaja“. Mõiste „abisaaja“ – mis ei ole asjakohane mitte ainult abi tagasinõudmisel, vaid ka selle analüüsimisel, kas liikmesriigi meede kuulub artikli 107 lõike 1 kohaldamisalasse ja kas see on siseturuga kokkusobiv – tähistab ettevõtjat, kes abist tegelikult kasu saab.(16)
18.      Euroopa Kohtu väljakujunenud kriteeriumi kohaselt viitab ettevõtja mõiste majandustegevusega tegelevatele üksustele, olenemata nende õiguslikust vormist ja rahastamisviisist,(17) ning seda tuleb mõista majandusüksusena isegi siis, kui juriidiliselt koosneb see majandusüksus mitmest füüsilisest või juriidilisest isikust.(18)
19.      Mõiste „ettevõtja kui majandusüksus“, mille Euroopa Kohus arendas välja 1970. aastate alguses praeguse ELTL artikli 101 kontekstis, on – ja õigustatult – üle võetud teistesse liidu õiguse tihedalt läbipõimunud valdkondadesse, nagu riigiabiõigus.(19) Kohtujurist Jacobsi parafraseerides tuleks terviklikkuse ja ühtsuse huvides anda samadele mõistetele liidu õiguse lähedastes valdkondades, mille eesmärgid on samad, üldreeglina ühesugune tähendus, kui ei ole põhjendatud teisiti.(20)
20.      Seega võib abisaaja piiritlemisel käsitada mitut õiguslikult eraldiseisvat üksust ühe ettevõtjana, kui nad saavad asjaomast meetmest kasu ühe majandusüksusena.(21)
21.      On selge, et see ei tähenda, et alati, kui riigiabi saaja kuulub kontserni, tuleb kogu kontserni automaatselt pidada tegelikuks abisaajaks. Piiritlemaks taolises kontsernis abimeetmest kasu saav ettevõtja – keda käsitatakse majandusüksusena – tuleb arvesse võtta mitut tegurit, mis võimaldavad igal üksikjuhul kindlaks teha asjaomase meetme ettenähtava majandusliku mõju ja sellest tulenevad eelised. Seega on tegemist tulevikku suunatud tegevusega.
22.      Tegemaks kindlaks, kas apellantide kriitika on põhjendatud, tuleb seega lühidalt analüüsida selle arutluskäigu etappe, mida vastavalt komisjon ja Üldkohus järgisid tegemaks kindlaks asjaomasest abimeetmest kasusaaja.
23.      Vaidlusaluse otsuse punktides 107–110 tuletas komisjon Üldkohtu praktikale tuginedes esiteks meelde, et kontserni kuuluvaid äriühinguid võib riigiabi seisukohast käsitada ühe ettevõtjana, kui nad moodustavad ühe majandusüksuse, mida hinnatakse selliste tegurite alusel, mis on seotud selliste nende äriühingute vaheliste sidemete olemasoluga, nagu ühe üksuse teostatav otsene või kaudne kontroll, funktsionaalsed ja finantssidemed, identne või paralleelne majandustegevus ja spetsiifilised lepingutingimused.(22) Teiseks märkis komisjon 3. juuli 2003. aasta kohtuotsusele Belgia vs. komisjon viidates,(23) et ainuüksi asjaolu, et mitu äriühingut kuuluvad samasse kontserni, ei tähenda tingimata, et nad kõik on ipso facto riigiabi saajad, kuna abi võib piirduda kontserni konkreetsete üksustega. Neid kriteeriume kohaldades analüüsis komisjon vaidlusaluse otsuse punktides 112–117 seejärel i) funktsionaalseid, majanduslikke ja orgaanilisi sidemeid Air France’i, KLMi ja Air France-KLMi vahel ning ii) asjaomase meetmega seotud kokkuleppeid ja abi ülekandumise ohtu nende kolme üksuse vahel. Oma analüüsi tulemusel leidis komisjon ühelt poolt, et kuigi esinesid teatavad funktsionaalsed, majanduslikud ja orgaanilised sidemed,(24) oli KLMil de facto märkimisväärne funktsionaalne, rahaline ja tegevuslik sõltumatus, ta haldas oma rahastamis- ja likviidsusvajadusi sõltumatult (kusjuures Air France-KLMil puudus kontroll tema rahaliste vahendite üle) ning tegi kontsernisiseseid tehinguid turutingimustel.(25) Teisest küljest leidis komisjon, et asjaomase meetme lepingulised mehhanismid sisaldasid mitut kaitsemeedet,(26) millega tagati, et rahalised vahendid suunatakse eranditult ja tõhusalt KLMile, kellele need kantakse otse üle ilma valdusettevõtjat läbimata ja ilma et need võiksid üle kanduda Air France’ile. Seetõttu järeldas komisjon, et KLM moodustas oma emaettevõtjast ja Air France’ist eraldiseisva majandusüksuse ning oli sellest meetmest ainus abisaaja.
24.      Vaidlustatud kohtuotsuses analüüsis Üldkohus esiteks kapitali-, orgaanilisi, funktsionaalseid ja majanduslikke sidemeid Air France-KLMi, Air France’i ja KLMi ning nende vastavate tütarettevõtjate vahel ning järeldas, et need kõik on asjaolud, mis viitavad sellele, et need üksused moodustavad riigiabi eeskirjade kohaldamisel ühe majandusüksuse.(27) Sealhulgas leidis Üldkohus, et i) Air France-KLM teostas kontrolli, sekkudes otseselt või kaudselt Air France’i ja KLMi juhtimisse,(28) ii) komisjoni järeldus, et Air France ja KLM olid funktsionaalselt sõltumatud, ei olnud põhjendatud,(29) iii) Air France-KLMi ja tema tütarettevõtjate vahel esines teatav majanduslik ja rahaline sõltuvus ning Air France’i ja KLMi vahel teatav teatud majandusintegratsioon ja -koostöö.(30) Teiseks analüüsis Üldkohus lepinguid, mille alusel asjaomane meede võeti, ja järeldas, et neis ette nähtud lepingulised mehhanismid ei toeta järeldust, et ainus asjaomasest abimeetmest kasusaaja oli KLM(31) (punkt 132). Lisaks analüüsis Üldkohus võetud meetme liiki ja riigiabi andmise konteksti, leides, et komisjon ei olnud selles kontekstis arvesse võtnud Air France-KLMi ja Air France’i riigiabiotsust.(32)
25.      Pean tunnistama, et leian, et apellantide kriitika Üldkohtu arutluskäigu kohta on liiga formalistlik ja vastuolus riigiabiõiguses kohaldatava üldise funktsionaalsuse lähenemisviisiga. Selges inglise keeles (ja loodetavasti ka kõigis teistes liidu ametlikes keeltes) ei näe ma lihtsalt sisulisi erinevusi komisjoni poolt vaidlusaluses otsuses välja pakutud rekonstruktsiooni ja Üldkohtu arutluskäigu vahel.
26.      Nii vaidlusalune otsus kui ka vaidlustatud kohtuotsus põhinevad samade tegurite individuaalsel ja igakülgsel hindamisel, mida analüüsitakse täpselt samas järjekorras. Ükski apellantidest ei vaidle vastu ühegi nimetatud teguri asjakohasusele ega väida, et Üldkohus ei võtnud arvesse teisi sama olulisi tegureid. Eelkõige möönavad nad, et kontserni eri äriühingute vaheliste majanduslike, funktsionaalsete ja orgaaniliste sidemete analüüs on lähtepunkt selle tuvastamisel, kes on sellises kontsernis abimeetmest kasu saaja, kuna see võimaldab eelkõige kindlaks teha nende üksuste otsustusliku sõltumatuse määra.
27.      Vaidlusalune otsus ja vaidlustatud kohtuotsus tuginevad mõlemad samale ettevõtja kui majandusüksuse mõistele ning sisuliselt samale kohtupraktikale, mida kohaldatakse riigiabi valdkonnas taolise üksuse olemasolu või puudumine tuvastamiseks.(33) Jällegi ei vaidle apellandid vastu selle mõiste või selle kohtupraktika asjakohasusele riigiabi saaja piiritlemiseks kontserni sees.
28.      Komisjon märgib kohtuotsuse AceaElectrabel punktile 66 viidates,(34) et riigiabi valdkonnas võib mõiste „üks majandusüksus“ erineda selle mõiste kohaldamisest teistes konkurentsiõiguse valdkondades. See argumentatsioon mind siiski ei veena.
29.      Nagu mõiste „ettevõtja“ on ka mõiste „üks majandusüksus“ oma olemuselt funktsionaalne. Konkurentsiõiguses, sealhulgas riigiabiõiguses sõltub mitme üksuse kvalifitseerimine üheks majandusüksuseks sellise kvalifitseerimise konkreetsest eesmärgist ja vaadelavast kontekstist. Sellest tulenevalt võib erinevaid üksusi pidada konkreetsel juhtumil riigiabi saaja kindlakstegemisel jagamatuks tervikuks, isegi kui neid ei käsitataks muude konkurentsiõiguse valdkondadega seotud eesmärkidel jagamatu tervikuna.
30.      Apellandid väidavad samuti, et Üldkohus eiras kohtupraktikat, mille kohaselt võib riigiabi saaja piirduda ühega kontserni kuuluvatest äriühingutest, välistades teised, ning tugines seega väärale või ebatäielikule õiguslikule raamistikule. Nad viitavad eelkõige kohtuotsusele Verlipack, milles Euroopa Kohus selgitas, et komisjonil on õigus võtta avaliku sektori laenu puhul arvesse sihtotstarbe määramise tingimuste sõnastust ja järeldada, et abisaaja ei ole laenuvõtja, vaid muu üksus, kellele esimene on kohustatud laenatud vahendid üle andma. Nad väidavad sisuliselt, et sellest kohtuotsusest tuleneb, et kontserni kuuluvale üksusele riigiabi andmise suhtes võivad kehtida rahalistele vahenditele juurdepääsu või riigiabi kasutamise eesmärgi piirangud, mistõttu võib seda üksust olenevalt konkreetse juhtumi asjaoludest pidada abisaaja kindlakstegemisel sõltumatuks üksuseks.
31.      Sellega seoses täheldan kõigepealt, et pelk asjaolu, et erinevalt komisjonist vaidlusaluses otsuses(35) ei viidanud Üldkohus kohtuotsusele Verlipack, kui ta osutas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 54–61 tema hinnangul asjakohasele kohtupraktikale ja piiritles tema poolt kohaldatavad kriteeriumid, ei tähenda, et ta oleks välistanud võimaluse, et riigiabi saaja võib kontserni sees piirduda ühe üksusega.
32.      Sellise võimaluse saab tõepoolest tuvastada alles pärast hindamist, milles võetakse arvesse kõiki eespool viidatud asjakohaseid tegureid ja mis sõltub iga juhtumi konkreetsetest asjaoludest. Seega ei saa Üldkohtu arutluskäiku vaidlustada üksnes etteheidetava viite puudumise alusel, kui Üldkohus on taolise hindamise tegelikult läbi viinud. Lisaks ei võtnud Üldkohus arvesse kohtuotsust Verlipack ega 25. juuni 1998. aasta kohtuotsust British Airways jt vs. komisjon(36) ega 11. mai 2005. aasta kohtuotsust Saxonia Edelmetalle vs. komisjon,(37) millele apellandid samuti viitavad. Samas aga leidis ta, et kohtuasjad, milles need kohtuotsused tehti, ei olnud tema menetluses olevate kohtuasjadega võrreldavad, ning järeldas, et erinevalt nendest kohtuotsustest ei saa kõnealusest abimeetmest kasusaajat pidada piiratuks üheainsa äriühinguga kontsernis, kuhu ta kuulus.(38)
33.      Komisjon väidab, et mitte ainult asjaolu, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 54–62 ei ole viidatud kohtuotsusele Verlipack, vaid ka viited riigiabi mõiste teatise(39) punktile 11 ja kohtuotsusele AceaElectrabel selle kohtuotsuse punktides 57 ja 58 näitavad, et Üldkohus tugines väärale õiguslikule raamistikule. Komisjon väidab, et kuigi sellised tegurid nagu kontrolliva osaluse olemasolu ning muud funktsionaalsed, majanduslikud ja orgaanilised sidemed, millele selles teatises ja kohtuotsuses AceaElectrabel viidatakse, sobivad nii selleks, et teha kindlaks, kas mitu üksust moodustavad ühe ettevõtja, kui ka selleks, et teha kindlaks abisaaja, muutuvad nende tegurite kaal ja tähtsus sõltuvalt sellest, kas soovitakse määratleda „ettevõtjat“ tervikuna või „abisaajat“. Möönan, et ma ei saa neist etteheidetest täielikult aru.
34.      Nagu eespool mainitud, sõltuvad mõisted „ettevõtja“ ja „majandusüksus“ konkreetsest taotletavast eesmärgist. See tähendab, et selle kindlakstegemisel, kas kontsernis on abimeetmest kasusaajaks ainult üks kontserni kuuluvatest üksustest, mitmest üksusest koosnev kogum või kontsern tervikuna, tuleb arvesse võtta kõiki asjakohaseid tegureid, mis võivad juhtumiti erineda. Selle tulemusena võib samu üksusi pidada majandusüksuseks seoses mõne konkreetse abimeetmega, aga mitte seoses mõne teise abimeetmega.(40)
35.      Seega ei ole sellistel asjaoludel nagu käesolevates liidetud kohtuasjades küsimus mitte selles, kui kaalukaks või tähtsaks tuleb pidada kontserni kuuluvate üksuste vahelisi majanduslikke, orgaanilisi ja funktsionaalseid sidemeid – mida tuleb hinnata põhjalikult ja objektiivselt –, vaid selles, kas juhtumi eripärasid arvestades võib ühte või mitut neist üksustest vaatamata nendele sidemetele pidada sõltumatuks ettevõtjaks ja ainsaks kõnealuse abi saajaks. Mulle näib, et Üldkohus järgis vaidlustatud kohtuotsuses täpselt seda arutluskäiku.
36.      Apellandid väidavad ka – kattuvate argumentidega –, et Üldkohus välistas liikmesriigi võimaluse kasutada lepingulisi kaitsemeetmeid, mille abil piirata riigiabist saadavat kasu kontserni teatavate üksustega. See väide on minu arvates põhjendamatu.
37.      Üldkohus mitte ainult ei tunnistanud sõnaselgelt, et „lepingud, mille alusel abi anti“, on üks mitmest tegurist, mida tuleb arvesse võtta igakülgsel hindamisel, et teha kindlaks, kas erinevaid juriidilisi isikuid võib riigiabi eeskirjade kohaldamisel pidada üheks majandusüksuseks.(41) Ta uuris ka põhjalikult nende lepingutega, mille alusel abi anti, paika pandud mehhanisme ning leidis, et komisjon ei ole tõendanud, et need mehhanismid olid piisavad takistamaks KLMile antud vahendite otsest või kaudset jõudmist kontserni teiste liikmeteni.
38.      Sellega seoses on minu arvates vaieldamatu, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 134 selgitas, et seda liiki lepinguliste mehhanismide sobivus selleks, et abimeede piirduks kontserni ühe üksusega, sõltub nende tegelikust sisust ja juhtumi eripärast. Teistsugune järeldus, mida apellandid ise ei toeta, muudaks sellises kontekstis nagu käesolevates liidetud kohtuasjades abimeetmest tegelikult kasusaaja tuvastamise puhtformaalseks.
39.      Kohtuotsus Verlipack ei tühista kaugeltki sellist kasuistlikku lähenemisviisi, vaid hoopis kinnitab seda. Selles kohtuotsuses möönis Euroopa Kohus, et oli üksnes „võimalik“, et asjaomaste sihtotstarbe määramise tingimuste analüüs viis järelduseni, et vaidlusaluste laenude saaja oli laenuvõtjast erinev üksus. Laiemas plaanis, kuigi kohtuotsust Verlipack võib kindlasti tõlgendada nii, et selles tunnistatakse, et tingimused, mille alusel liikmesriik konkreetset abi annab, on asjakohased selleks, et teha kindlaks ettevõtja, kes sellest tegelikult kasu saab, ei tohiks selle ulatust minu arvates käsitada liiga laialt.(42) Eelkõige ei saa seda tõlgendada nii, et lepingutingimused on majandusliku tegelikkuse ja riigiabi kontrolli tõhususe suhtes tingimusteta esimuslikud.
40.      Tuletan veel lisaks meelde, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt omab ainult meetme toime tähtsust selle hindamisel, kas tegemist võib olla riigiabiga.(43) Taoline riigiabiõiguse aluspõhimõte on juhiseks ka abi saaja kindlakstegemisel. Kohtuasjas Verlipack kasutati riigiabiõiguses läbivat toimepõhist lähenemisviisi ning sellest lähtudes ei saa toetada meetodit, mis omistab ülemäärase kaalu abi andmisega kaasnevatele lepingulistele mehhanismidele, ilma et oleks põhjalikult analüüsitud nende sisu ja mõju.
41.      Kokkuvõttes näib mulle, et see, mida apellandid kirjeldavad ebaõige või mittetäieliku õigusliku raamistiku kohaldamisena ning asjakohase kohtupraktika või kohaldatavate kriteeriumide „kaalu“ väära kohaldamise või tõlgendamisena, ei ole midagi muud kui erinevus järeldustes, millele komisjon ja Üldkohus asjakohaste faktide ja tõendite põhjal jõudsid. Nii Üldkohus kui ka komisjon on minu arvates kohaldanud sama õiguslikku standardit.
42.      Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades teen ettepaneku lükata kõigis käesolevates liidetud kohtuasjades apellatsioonkaebuse esimene väide tagasi.
B.      Apellatsioonkaebuste teine väide
43.      Apellandid, keda toetavad Prantsuse Vabariik ja Madalmaade Kuningriik, väidavad, et kontrollides vaidlusaluses otsuses kõnealusest meetmest kasusaaja analüüsi, ületas Üldkohus selle marginaalse kontrolli piire, mis tal on majandusasjades, ning asendas komisjoni hinnangu faktilistele asjaoludele ja tõenditele enda omaga, ilma et ta oleks enne kohaselt tuvastanud ilmse hindamisvea olemasolu komisjoni arutluskäigus. Eelkõige väidavad nad, et Üldkohus jõudis vaidlusaluses otsuses komisjoni omale vastupidisele järeldusele, ilma et ta oleks üheski komisjoni analüüsi etapis tuvastanud ilmset hindamisviga. Selline väide, mis on vaatamata Ryanairi väitele tervikuna vastuvõetav, jaguneb neljaks peamiseks argumendiks, mida ma käsitlen eraldi. Enne analüüsi juurde asumist võib olla kasulik lühidalt meenutada põhimõtteid, millel põhineb käesolevate liidetud kohtuasjade asjaoludel kohaldatav kohtuliku kontrolli standard.
44.      Euroopa Kohus on tunnistanud, et komisjonil on riigiabi saaja määratlemisel laiaulatuslik kaalutlusõigus selle üle otsustamisel, kas eraldiseisvad üksused moodustavad ühe majandusüksuse.(44) Kontserni raames riigiabi saaja tuvastamiseks võib tõepoolest olla vaja keerulisi majanduslikke hinnanguid ja Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on nende hinnangute kontroll piiratud. See piirdub menetlusnormide järgimise, põhjendamiskohustuse täitmise ja esitatud faktiliste asjaolude sisulise õigsuse kontrollimisega ning selle tuvastamisega, et ei ole rikutud õigusnorme, et ei ole tehtud ilmset viga faktiliste asjaolude hindamisel ega ole võimu kuritarvitatud. Liidu kohus ei saa asendada komisjoni majanduslikku hinnangut enda omaga.
45.      Euroopa Kohus on siiski täpsustanud, et kaalutlusruum, mis on komisjonil keeruliste majanduslike hinnangute andmisel, eelkõige riigiabi valdkonnas, ei tähenda, et liidu kohus peab hoiduma kontrollimast, kuidas komisjon majanduslikke andmeid tõlgendas.(45) Liidu kohus ei pea mitte ainult tegema kindlaks, kas esitatud tõendid vastavad tegelikkusele, on usaldatavad ja sidusad, vaid kontrollima ka seda, kas need tõendid sisaldavad kogu asjakohast teavet, mida keerulise olukorra hindamisel tuleb arvesse võtta, ning kas kõnealused tõendid võivad toetada järeldusi, mis nende pinnalt on tehtud.(46) Nagu mul on juba olnud võimalus märkida, sõltub majanduslike hinnangute kohtuliku kontrolli põhjalikkus nii nende keerukuse astmest kui ka asjaolust, kas need eeldavad poliitilisi või objektiivseid valikuid. Seetõttu tuleb erilise tähelepanuga vältida ohtu, et automaatne tuginemine „keeruliste majanduslike hinnangute“ marginaalsele kontrollimisele ei muutuks dogmaatiliseks valemiks, viies olukorrani, kus terved hinnangute kategooriad jäävad liidu kohtute piisavalt põhjaliku kontrolli alt välja.(47) See kehtib veelgi enam hinnangute puhul, mis on antud nii ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses riigiabi olemasolu tuvastamisel kui ka selle ulatuse kindlaksmääramisel kaasa aitavate tegurite, näiteks abi saava ettevõtja kindlakstegemise etapis.
46.      Nagu apellandid ise möönavad, on Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 59 ja 60 õigesti kirjeldanud oma kohtuliku kontrolli piire tema menetluses olevates kohtuasjades, viidates eespool osundatud kohtupraktikale.
a)      Esimene väide: Üldkohus ületas oma kohtuliku kontrolli piire seoses kapitali-, orgaaniliste ja funktsionaalsete sidemetega
47.      Apellandid väidavad sisuliselt, et Üldkohtu järeldused kapitali-, orgaaniliste ja funktsionaalsete sidemete kohta ei ole vastuolus järeldustega, mille komisjon tegi vaidlusaluses otsuses, ning et vaidlustatud kohtuotsuses ei ole tuvastatud ilmset viga komisjoni hinnangutes nende sidemete kohta.
48.      Käesolevat väidet – mis hõlmab mitut etteheidet, millest mõned on vastuvõetamatud, nagu ma allpool näitan – selle kohtuotsuse hoolikas lugemine minu arvates ei toeta.
49.      Vastupidi sellele, mida väidavad apellandid, nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktides 63–107 esitatud arutluskäigust,(48) et Üldkohus ei nõustunud komisjoni järeldusega, et vaatamata sellele, et esinevad „teatud funktsionaalsed, majanduslikud ja orgaanilised sidemed Air France’i, KLMi ja Air France-KLMi vahel“ (vaidlusaluse otsuse punkt 112), „on KLMil ja Air France’il de facto suur funktsionaalne, majanduslik ja orgaaniline sõltumatus nii üksteise kui ka oma emaettevõtja suhtes“ (vaidlusaluse otsuse punkt 113). Üldkohus järeldas vastupidi, et need sidemed eraldi või koos vaadelduna on asjaolud, mis viitavad sellele, et neid kolme üksust ei saa pidada asjaomase abimeetme seisukohast sõltumatuteks.(49)
50.      Samuti eksivad apellandid, kui nad väidavad, et Üldkohus ei tuvastanud ilmset hindamisviga komisjoni arutluskäigus ega tema järeldustes. Üldkohus analüüsis vaidlusaluse otsuse punkte 112 ja 113 ning leidis, võttes arvesse selles otsuses sisalduvaid asjaolusid ning talle esitatud argumente ja tõendeid, mille kättesaadavus komisjonile oli vaidlusaluse otsuse vastuvõtmise ajal teada ja mille asjakohasust apellandid ei ole vaidlustanud,(50) et komisjoni järeldused Air France’i ja KLMi omavaheliste ning nende ja emaettevõtja vaheliste funktsionaalsete, majanduslike ja orgaaniliste sidemete intensiivsuse kohta ei olnud piisavalt põhjendatud. Seega jäi ta komisjoni poolt riigiabi valdkonnas antud keeruliste majanduslike hinnangute kohtuliku kontrolli piiridesse, nagu seda kirjeldatud käesoleva ettepaneku punktis 45 meenutatud kohtupraktikas.
51.      Apellantide rõhutatud asjaolu, et Üldkohus mainis vaidlustatud kohtuotsuses „ilmse hindamisvea“ kategooriat sõnaselgelt alles selle lõpus(51) ja ainult korra, ei sea seda järeldust kahtluse alla, vastasel korral tekiks oht, et Üldkohtu leksikaalsetele valikutele hakataks omistama suuremat tähtsust kui tema arutluskäigu sisule.
52.      Samadel põhjustel olen seisukohal, et apellandi väitega, et Üldkohus asendas komisjoni hinnangu enda omaga, ei saa nõustuda.
53.      Üldkohus keskendus sellele, et kontrollida komisjoni hinnangut Air France-KLMi, Air France’i ja KLMi vahelistele majanduslikele, orgaanilistele ja funktsionaalsetele sidemetele, võttes arvesse talle esitatud argumente ja tõendeid, ning leidis, et komisjoni järeldused ei saa paika pidada. Osas, milles selle väitega heidetakse Üldkohtule ette liiga üksikasjalikku analüüsi, on see argument liiga lihtsustatud ning põhineb ekslikul ja piiratud käsitlusel liidu kohtu rollist komisjoni majanduslike hinnangute kontrollimisel. Asjaolu, et selle kontrolli ulatus võib olla piiratud, ei tähenda, et nendel kohtutel ei ole pädevust või isegi kohustust teha seda põhjalikult.
54.      Täpsemalt, vastupidi sellele, mida väidavad Air France-KLM ja Air France, ei asendanud Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 82 viidatud komisjoni hinnangut Transavia France’i ja Transavia Netherlandsi vahelise koostöö kohta enda omaga. Asumaks seisukohale, et nende äriühingute vahel esines teataval määral funktsionaalset ja ärilist koostööd hoolimata asjaolust, et kummalgi neist olid oma tegevusload, sertifikaadid, liiklusõigused, teenindusajad, vara, töötajad ja juhtkonnad, ei tuginenud Üldkohus üksnes asjaolule, et neil mõlemal oli ühine kaubamärk ja üks veebisait. Ta rõhutas asjaolu, et „Transavia“ ilmus turule ning kontserni Air France-KLMi dokumentidesse, eelkõige 2019. ja 2020. aasta universaalsetesse registreerimisdokumentidesse ühe ettevõtjana, nimetatud kontserni äritegevuse low cost segmendina.(52) Sellega seoses tuleb meenutada, et turul tegutsemise ühtsus on see, mis tavaliselt kvalifitseerib mitu õiguslikult sõltumatut üksust üheks „majandusüksuseks“.(53)
55.      Apellantide ülejäänud argumendid on minu arvates kas põhjendamatud või vastuvõetamatud, kuna nende eesmärk on saada Euroopa Kohtult uus hinnang Üldkohtu analüüsitud faktilistele asjaoludele või tõenditele, mis ei kuulu aga Euroopa Kohtu pädevusse, kui ei ole tõendatud nende moonutamist.(54)
56.      Esiteks on tõsi, nagu rõhutab KLM, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 89 tugines Üldkohus ekslikult vaidlusaluse otsuse punktile 41, milles kirjeldatakse Madalmaade Kuningriigi selgitusi funktsionaalsete sidemete kohta kontsernis Air France-KLM, ning see ei ole osa komisjoni hinnangust. Ent komisjon nõustus Madalmaade Kuningriigi väitega, et KLM ja Air France olid „funktsionaalselt sõltumatud“,(55) ja viitas oma hinnangus ulatuslikult nendele selgitustele.(56)
57.      Teiseks on tulemusetu KLMi argument, et kontsernis on teatav funktsionaalsete sidemete tase ootuspärane ja et vaatamata mõningale kooskõlastamisele võivad tütarettevõtjad ikkagi tegutseda sõltumatult, isegi kui nad tegutsevad ühes majandusüksuses, kuna Üldkohus pidaski põhjendamatuks just nimelt seda järeldust, et KLMil oli selline tegevuslik sõltumatus.
58.      Kolmandaks ei ole apellantide väide, et Air France-KLMi veto- ja kooskõlastusõigused ei ületa tavapäraseid õigusi, mis on igal oma tütarettevõtjaid kontrollival emaettevõtjal, isegi kui see väide vastab tegelikkusele, minu arvates otsustava tähtsusega küsimuse puhul, millist üksust Air France-KLMi kontsernis võib pidada kõnealusest meetmest tegelikult otseselt või kaudselt kasu saavaks.
59.      Neljandaks, vastupidi sellele, mida väidavad apellandid, ei leidnud Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 104, et asjaolu, et ärisuhted Air France’i ja KLMi ning nende tütarettevõtjate ja nende emaettevõtja vahel toimusid „tavapärastel turutingimustel“, on asjakohane üksnes maksustamisel. Ta leidis hoopis, et selline asjaolu ei ole piisav, et tõendada nende üksuste majanduslikku sõltumatust kontsernis Air France-KLM, arvestades asjaolusid, mida ta oli varem selle kohtuotsuse punktides 100–103 esitanud.(57) Lisaks, nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 105, leidis Üldkohus, et kõnealune meede tugevdas Air France-KLMi kontserni kui terviku finantsseisundit, pakkudes märkimisväärses mahus likviidsust, mis ei oleks olnud tavapärastel turutingimustel kättesaadav, ja aitas vältida KLMi maksejõuetust. Selline eelis oli seega seotud pigem positiivse mõjuga, mida KLMi likviidsuse ja jätkusuutlikkuse taastamine Air France-KLMile ja Air France’ile avaldas, ja mitte niivõrd ohuga, et abi antakse edasi nende äriühingute vaheliste tehingute kaudu turutingimustest erinevatel tingimustel. Seega ei olnud Üldkohtu arutluskäigus oluline, et sellised tehingud tehti tavapärastel turutingimustel.
60.      Viiendaks on KLMi ja Air France-KLMi ning Air France’i argumendid, millega vaidlustatakse vaidlustatud kohtuotsuse punktis 105 esitatud väide kõnealuse meetme mõju kohta Air France-KLMi kontsernile tervikuna, põhjendamata ja igal juhul vastuvõetamatud, kuna nendega palutakse Euroopa Kohtul kontrollida Üldkohtu poolt faktidele ja tõenditele antud hinnangut, tuginemata nende moonutamisele.(58) Mis puudutab selle kohtuotsuse punktis 106 esitatud sedastust, mille kohaselt „ei oleks KLM ilma kõnealuse meetmeta saanud oma tegevust jätkata ning oleks sellega ohustanud ka ühistegevuse jätkamist Air France’iga“, millele apellandid samuti vastu vaidlevad, siis piirdun märkimisega, et vaidlusaluse otsuse kohaselt oli asjaomane meede kavandatud ja heaks kiidetud selleks, et lahendada KLMi terav likviidsuspuudujääk ja vältida tema pankrotti.(59) Seega ei teinud Üldkohus viga, kui ta leidis, et ilma selle meetmeta ei oleks KLM tõenäoliselt saanud oma tegevust jätkata, sealhulgas Air France’iga kooskõlastatult.(60)
61.      Kõigist eeltoodud kaalutlustest järeldub, et apellantide esimene argument, mis käsitleb Air France-KLMi kontserni orgaanilisi, funktsionaalseid ja majanduslikke sidemeid, tuleb tagasi lükata.
b)      Teine väide: Üldkohus ületas oma kohtuliku kontrolli piire seoses lepingutega, mille alusel asjaomane meede võeti
62.      Apellandid, keda toetavad Prantsuse Vabariik ja Madalmaade Kuningriik, väidavad, et Üldkohus ei ole tõendanud, et komisjon tegi ilmse hindamisvea, kui ta järeldas vaidlusaluse otsuse punktis 114, et lepingutes, mille alusel asjaomane meede võeti,(61) sisalduvad kaitsemeetmed võimaldasid samamoodi nagu sihtotstarbe määramise tingimus suunata selle meetme tegeliku kasu tõhusalt ja ainuliselt KLMile. See teine väide, mis koosneb mitmest erinevast etteheitest, on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 108–132 vastu.
63.      Nagu eespool märgitud, võivad kontserni kuuluvale üksusele riigiabi andmisega kaasnevad sihtotstarbe määramise tingimused või lepingulised kokkulepped võimaldada komisjonil piiritleda abisaaja ulatuse selle ainsa üksusega, kes on selle abi andmisel määratletud eraldiseisvaks ettevõtjaks. Siiski on oluline meeles pidada, et nagu ma samuti eespool märkisin, sõltub see tulemus taoliste sihtotstarbe määramise tingimuste või lepingutingimuste tegelikust sisust ja asjaomased juhtumi asjaoludest kogumis.
64.      Esiteks väidavad apellandid, et Üldkohus keskendus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 112–118 ekslikult Air France-KLMi rollile ja eelisõigustele raamlepingu raames ning tõlgendas vääralt sellise osalemise laadi. Nad rõhutavad, et Air France-KLM oli selle lepingu pool üksnes KLMi aktsionärina ja selleks, et tagada abimeetmest tulenevate kohustuste täitmine KLMi poolt. See väide põhineb minu arvates Üldkohtu arutluskäigu vääral mõistmisel.(62)
65.      Vastupidi sellele, mida näivad väitvat apellandid, ei olnud Üldkohtu mõtteks vaidlustatud kohtuotsuse punktides 112–118 tõendada, et Air France-KLMi staatus raamlepingu poolena võimaldas tal kõnealusest abist otseselt kasu saada, nurjates nii Madalmaade ametiasutuste jõupingutused suunata see abi üksnes KLMile. Pigem leidis ta, et Air France-KLMi osalemine asjaomase meetme andmises ja rakendamises näitab, et selle äriühingu roll ei olnud mitte ainult vahendaja, vaid ka aktiivse lepingupoole oma.(63)
66.      Selles kontekstis on mõistetav, et Üldkohus ei täpsustanud – kuigi apellandid talle seda samuti ette heidavad – üksikasjalikumalt nende õiguste laadi, mida Air France-KLM oleks saanud raamlepingus osalemisest – mis on peamiselt heakskiitmisõigused seoses Madalmaade Kuningriigi ametiasutuste poolt asjaomase meetme võtmiseks kehtestatud tingimuste täitmisega. Üldkohtu arutluskäigus ei olnud sellist täpsustust vaja, kuivõrd selle kohaselt ei võtnud komisjon kõnealuse meetme abisaaja kindlaksmääramisel üldse arvesse või ei võtnud kohaselt arvesse Air-France-KLMi aktiivset osalemist(64) asjaomase meetme võtmises ja rakendamises.(65)
67.      Teiseks väidavad apellandid, et lepingutes, mille alusel asjaomane meede võeti, sisalduvad lepingutingimused – nimelt tingimused, mis nägid ette, et abi kasutatakse üksnes KLMi ärivajadusteks, et edasilaenamine Air France-KLMi kontserni teistele osadele on keelatud, et meetmest saadavat tulu ei saa kasutada Air France-KLMi otseseks kasuks ja et nende kohustuste täitmise tagamiseks tuleb määrata riigi esindaja – takistasid teistel üksustel peale KLMi abist otseselt kasu saamast ja takistasid ka abi kaudse ülekandumise KLMilt kontserni teistele äriühingutele. Seega asendas Üldkohus, jõudes teistsugusele järeldusele, komisjoni hinnangu enda omaga.
68.      Esiteks väidab komisjon, et Üldkohus eksis, kui ta analüüsis neid sätteid eraldi ega uurinud asjaomase meetme kui terviku mõju. Niisugune väide on minu arvates põhjendamatu. Üldkohus analüüsis vaidlusaluses otsuses nimetatud lepingulisi mehhanisme nii individuaalselt (vt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 120, 122, 128 ja 130) kui ka üldiselt ning asus seisukohale, et need ei võimalda järeldada, et vaidlusalusest meetmest sai kasu ainult KLM (vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 132).
69.      Teiseks väidab komisjon, et Üldkohus jättis need lepingulised mehhanismid kõrvale üksnes põhjusel, et need ei saanud takistada Air-France-KLMil ja Air France’il saamast kaudseid eeliseid, mille näol ei ole aga samas tegemist kaudse riigiabiga, vaid äärmisel juhul teisejärguliste majanduslike mõjudega. Samuti väidab KLM, et Üldkohus ei selgitanud selliste kaudsete eeliste laadi ega põhjendanud, miks komisjon oleks pidanud oma ex ante hinnangus  pidama tõenäoliseks või piisavalt usutavaks, et need eelised realiseeruvad, tuginedes seega hüpoteetilistele stsenaariumidele. Neid etteheiteid käsitletakse põhjalikumalt kohtuasjade C‑269/24 P ja C‑289/24 P apellatsioonkaebuse kolmanda väite analüüsis.
70.      Kolmandaks väidab komisjon, et Üldkohus ei hinnanud eelnimetatud lepinguliste mehhanismide koosmõju Air France-KLMi kontserni korporatiivse ja juhtimisstruktuuri seisukohast. Komisjon viitab vaidlusaluse otsuse punktile 116, milles ta selgitas, et selline struktuur väldib riski, et KLMi saadud abi võidakse finants- või ärikoostöö lepingute kaudu Air France’ile soodsatel tingimustel üle kanda. Ent nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktis 59, leidis Üldkohus, et asjaomase meetme mõju Air France-KLMile ja KLMile ei sõltunud võimalusest, et abi kantakse üle turutingimustele mittevastavate tehingute kaudu. Seega tuleb ka selline etteheide tagasi lükata.
71.      Neljandaks väidavad Air France-KLM ja Air France, et Üldkohus jättis tähelepanuta „kaalutlusõigusel põhineva keerulise majandusliku hinnangu“, mille komisjon andis vaidlusaluse otsuse jaotises 2.5.3 ja mis näitab lepinguliste kaitsemeetmete tähtsust. Sellega seoses märgin ühelt poolt, et nimetatud jaotisse kuuluvad punktid 48–53 sisaldavad üksnes Madalmaade ametiasutuste selgitusi nende kaitsemeetmete kohta ega sisalda komisjoni hinnangut.(66) Teiselt poolt, nagu on selgitatud käesoleva ettepaneku punktis 68, võttis Üldkohus arvesse vaidlusaluses otsuses viidatud lepingulisi mehhanisme ja leidis, et sellest ei piisa, et põhjendada komisjoni järeldusi kõnealusest meetmest kasusaaja ulatuse kohta.
72.      Eeltoodut arvestades tuleb apellantide teine väide samuti tagasi lükata.
c)      Kolmas väide: Üldkohus rikkus mitut õigusnormi, kui ta analüüsis antud abimeetme liiki ja selle andmise konteksti
73.      Apellandid, keda toetavad Prantsuse Vabariik ja Madalmaade Kuningriik, väidavad, et Üldkohus heitis komisjonile ekslikult ette, et viimane ei võtnud kõnealuse meetme hindamisel arvesse Air France’i riigiabiotsust ning Air France-KLMi ja Air France’i riigiabiotsust.(67) See kolmas väide on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 140–146 vastu.
74.      Esiteks väidavad apellandid, et Üldkohus eksis ja rääkis iseendale vastu, kui ta heitis komisjonile ette, et viimane ei analüüsinud Air France’i otsust põhjalikumalt, tunnistades samas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 141 sõnaselgelt, et komisjon leidis, et see otsus ei ole kõnealuse meetme hindamisel asjakohane.
75.      Sellega seoses märgin, et selle kohtuotsuse punktist 144 nähtub selgelt, et kuigi komisjon mainis Air France’i riigiabiotsust, ei võtnud ta arvesse kõnealuse meetme ning Air France’i riigiabiotsuses ning Air France-KLMi ja Air France’i riigiabiotsuses käsitletud meetmete kumulatiivset mõju, ehkki nende vahel oli ajaline, struktuuriline ja majanduslik seos. Ma ei näe selles põhjenduses midagi vastuolulist.
76.      Lisaks ei sea pelk asjaolu, et komisjon järeldas, et eelnimetatud kolmel meetmel on erinevad abisaajad – mis vastavad samasse kontserni kuuluvatele erinevatele üksustele või üksuste konfiguratsioonidele –, iseenesest kahtluse alla komisjoni kohustust uurida nende mõju kontserni positsioonile tervikuna. Kui mitu riigiabist kasu saavat üksust tegutsevad turul ühe majandusüksusena, oleks kunstlik ja riigiabi kontrolli tõhususega vastuolus asuda ilma täiendava analüüsita seisukohale, et kuna see riigiabi olid suunatud nendele üksustele individuaalselt, siis ei mõjuta see asjaomast majandusüksust tervikuna.(68)
77.      Teiseks heitis Üldkohus apellantide väitel komisjonile ekslikult ette, et viimane ei võtnud arvesse Air France-KLMi ja Air France’i riigiabiotsust, mis võeti vastu pärast algse, hiljem 19. mai 2021. aasta kohtuotsusega tühistatud otsuse vastuvõtmist. Arvestades, et vastavalt Euroopa Kohtu praktikale pidi komisjon pärast sellist tühistamist naasma olukorda, milles ta oli algse otsuse vastuvõtmise ajal, jättis komisjon õigesti arvesse võtmata Air France-KLMi ja Air France’i riigiabiotsuses käsitletud abi, mis oli vaidlusaluse otsuse seisukohast asjakohasest ajast hilisem.
78.      Sellega seoses on muidugi tõsi, et Euroopa Kohus on korduvalt kinnitanud, et tühistatud akti asendamise menetlust võib jätkata täpselt sellest punktist, kus õigusvastasus tekkis.(69) Sellel sedastusel on minu arvates aga peamiselt menetluslikud tagajärjed ja see ei saa õigustada seda, et hinnates uuesti riigiabi kokkusobivust pärast oma varasema otsuse tühistamist, ei peaks komisjon arvesse võtma meedet, millest ei ole tühistatud otsuse vastuvõtmise ajal veel teatatud, kuid millel on selle abiga väga tihe seos ja mis on suunatud samasse kontserni kuuluvatele üksustele.
79.      Pealegi on Euroopa Kohus samuti täpsustanud, et tühistava kohtuotsuse täitmiseks ja selle täielikuks rakendamiseks peab asjaomane institutsioon järgima mitte ainult kohtuotsuse resolutsiooni, vaid ka põhjendusi, milles on märgitud resolutsioonis tuvastatud õigusvastasuse konkreetsed põhjused, mida see institutsioon peab tühistatud akti asendamisel arvesse võtma.(70) Üldkohus ei viidanud küll algse otsuse tühistanud 19. mai 2021. aasta kohtuotsuses vahetult enne seda vastu võetud Air France-KLMi riigiabiotsusele, kuid rõhutas, et komisjon peab erilise hoolsusega kontrollima samasse kontserni kuuluvate äriühingute vahelisi sidemeid, kui on karta sama kontserni piires riigiabi kumuleerumise mõju konkurentsile,(71) ning heitis komisjonile ette, et ta ei põhjendanud võimalust, et varem Air France’ile antud ja Air France’i riigiabiotsuses heaks kiidetud abi kasutatakse kas või osaliselt KLMi vajadusteks.(72) Sellega seoses lükkas Üldkohus tagasi sama arutluskäigu, mida komisjon oma apellatsioonkaebuses kaitseb, nimelt et kuna KLM ei olnud üks Air France’ile ja Air France-KLMile antud riigiabi saajatest, ei olnud ta kohustatud esitama ühtegi selgitust nende eri meetmete kumulatiivse mõju kohta Air France-KLMi kontserni olukorrale tervikuna.(73)
80.      Kaldun seega arvama, et käesolevate kohtuasjade konkreetsetel asjaoludel ei teinud Üldkohus õiguslikku viga, kui ta järeldas, et komisjon oli kohustatud seoses kõnealuse meetmega arvesse võtma Air France’i riigiabiotsust ning Air France-KLMi ja Air France’i riigiabiotsust.
d)      Neljas väide: Üldkohus ei ületanud oma kohtuliku kontrolli piire seoses arvesse võetud tegurite kaalumisega komisjoni poolt
81.      Apellandid väidavad, et ükski asjaolu, millele Üldkohus tugines, ei puuduta hinnangut vaidlusaluse otsuse punktis 117, milles komisjon kaalus – kasutades oma ulatuslikku kaalutlusõigust keeruliste majanduslike küsimuste hindamisel – selles otsuses eelnevalt tuvastatud asjakohaseid tegureid, et otsustada, kas KLMi, Air France-KLMi ja Air France’i vaheliste kontrolli- ning funktsionaalsete, majanduslike ja orgaaniliste sidemete olemasolu tähendas, et abimeetmest said kasu ka need kaks äriühingut, olenemata kontserni struktuurist ja juhtimisest ning lepingutes, mille alusel abi anti ja rakendati, kokku lepitud meetmetest. Apellantide sõnul ei tuvastanud Üldkohus sellise kaalumise käigus ilmset hindamisviga, kuid ikkagi asendas komisjoni hinnangu enda omaga.
82.      Sellega seoses märgin lihtsalt, et esiteks kujutab vaidlusaluse otsuse punkt 117 endast pigem järeldust, mille komisjon tegi oma eelnevate hinnangute põhjal punktides 112–116, mitte erinevate asjakohaste tegurite põhjendatud kaalumist,(74) ning et teiseks jõudis Üldkohus järeldusele, et komisjoni analüüs nende tegurite kohta oli igas etapis puudulik, mis paratamatult kahjustas nende tegurite omavahelist kaalumist.
e)      Järeldus apellatsioonkaebuste teise väite kohta
83.      Eespool esitatud põhjustel tuleb apellatsioonkaebuse teine väide kõigis käesolevates liidetud kohtuasjades minu arvates tagasi lükata.
C.      Kolmas apellatsioonkaebuste väide kohtuasjades C‑269/24 P ja C‑289/24 P
84.      Air France-KLM ja Air France ning KLM väidavad, et Üldkohus ei eristanud õigesti kaudset kasu ja teiseseid majanduslikke mõjusid. Kuigi nende argumendid ei ole struktureeritud eraldi väitena, kattuvad need komisjoni argumentidega, mis on ära toodud käesoleva ettepaneku punktis 69. Apellantide väited on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 147–158 vastu, milles Üldkohus lükkas tagasi komisjoni argumendi, et asjaomasel meetmel oli Air France-KLMi ja Air France’i suhtes kõige enam „üksnes teisesed majanduslikud mõjud“, mida ei saa pidada neile antud otseseks või kaudseks eeliseks.
85.      Kaudsete eeliste mõiste on tõepoolest üsna raskestiadutav. Seda aspekti käsitlev kohtupraktika on napp.(75) Samas riigiabi mõiste teatise punktis 116 selgitatakse, et selliseid kaudseid eeliseid tuleb eristada üksnes teisestest majanduslikest mõjudest, mis kaasnevad peaaegu kõikide riigiabi meetmetega. Selleks tuleb meetme ettenähtavaid mõjusid uurida ex ante. Seega on kaudse eelisega tegemist siis, kui meede on kavandatud nii, et selle teisesed mõjud suunatakse „tuvastatavatele ettevõtjatele või ettevõtjate gruppidele“. Selle teatise joonealuses märkuses 181 on selgitatud, et seevastu võib esineda üksnes teisest majanduslikku mõju suurenenud toodangu vormis, mis ei kujuta endast kaudset abi, kui abi lihtsalt suunatakse abisaajani, kasutades selleks teist ettevõtjat (nt finantsvahendajat) ja kui see ettevõtja annab selle abi tervikuna edasi.
86.      Pean tunnistama, et olen alati pidanud teatist riigiabi mõiste kohta praktikas kasulikuks, kuid alusõiguslikult probleemseks instrumendiks, kuna tegemist on ELTL artikli 107 lõike 1 kohaldamisalas antud aktiga, mis määratleb objektiivse mõiste, mille tõlgendamine on liidu kohtute ülesanne, samas kui pehme õigus peaks piirduma ELTL artikli 107 teiste lõigetega, mille kohaldamine kuulub komisjoni eripädevusse.
87.      Samas kalduvad liidu kohtud vaatamata nimetatud teatise probleemsusele sellele tuginema, mida on tehtud ka vaidlustatud kohtuotsuses,(76) ning nad on otsustanud, et see on komisjonile siduv nagu iga pehme õiguse akt, mille eesmärk on täpsustada kriteeriumid, mida see institutsioon kavatseb oma kaalutlusõigust teostades kasutada.(77) Viimati viitas Euroopa Kohus konkreetselt riigiabi mõiste teatise punktis 116 esitatud määratlusele, leides, et komisjonil on kohustus uurida lisaks otsestele eelistele ka kaudseid eeliseid ning et ta ei või kasutada konkreetset argumenti otsese eelise ümberlükkamiseks, uurimata samas, ega see tekita kaudset eelist mujal.(78)
88.      Seetõttu on selge, et kaudsed eelised nõuavad teatavat de novo analüüsi selle kohta, kas artikli 107 lõikes 1 loetletud kriteeriumid on otsestest abisaajatest eraldiseisvate abisaajate puhul täidetud. Kui aga riigiabimeede annab eelise ühele majandusüksusele, siis piirdub vajalik analüüs juba oma määratluse kohaselt sellise üksusega ega ole vaja läbi viia kaudsete eeliste uurimist selle majandusüksuse moodustavate üksikute üksuste lõikes.
89.      Käesolevates liidetud kohtuasjades leidis Üldkohus, et komisjon tegi vea, kui ta jättis Air France-KLMi ja Air France’i asjaomase meetme abisaaja hulgast välja, kuna analüüsitud asjasse puutuvad asjaolud näitasid, et nad moodustasid KLMiga kõnealuse meetme kontekstis ühe majandusüksuse ning et selle meetme võtmisega kaasnenud lepingud ei olnud eelkõige Air France-KLMi kontserni integreerituse taset arvestades piisavad, et oleks välistatud kasu saamine nende kolme üksuse poolt tervikuna. Üldkohus lisas, et Air France-KLM ja Air France said vähemalt kaudseid eeliseid.(79) Seega tuleb apellantide kolmanda väite raames esitatud argumendid tunnistada tulemusetuks.
90.      Igal juhul ei saa minu arvates nende argumentidega nõustuda. Üldkohtu viidatud eelised, nimelt „ex ante prognoositav mõju“, milleks on i) Air France-KLMi ja kogu kontserni, sealhulgas Air France’i finantsolukorra ja finantsstabiilsuse parandamine; ii) Air France-KLMi suutlikkuse tugevdamine kaasata finantsturgudelt vahendeid oma tütarettevõtjate, sealhulgas Air France’i vajaduste rahuldamiseks; iii) kontserni ühe peamise tütarettevõtja KLMi tegevuse jätkuvuse tagamine ja selle vältimine, et KLMi maksejõuetuse oht kanduks üle Air France-KLMile ja kontsernile tervikuna,(80) mis on konkreetselt suunatud Air France-KLMi kontsernile ning tema valdusühingule ja tütarettevõtjale Air France, ei saa juhtumi kõiki asjaolusid arvestades pidada selliseks üksnes teiseseks majanduslikuks mõjuks, mis on samaväärne riigiabi saaja äripartneritele avalduva mõjuga.
91.      Seetõttu olen seisukohal, et ka apellatsioonkaebuste kolmas väide kohtuasjades C‑269/24 ja C‑289/24 tuleb tagasi lükata.
D.      Kokkuvõte apellatsioonkaebuste kohta
92.      Eeltoodud põhjustel tuleb käesolevad apellatsioonkaebused minu arvates rahuldamata jätta. Seetõttu teen vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõikele 1 ja artikli 140 lõikele 1, mida apellatsioonimenetluses kohaldatakse kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel, Euroopa Kohtule ettepaneku mõista Ryanairi kohtukulud käesolevates apellatsiooniasjades välja komisjonilt, KLMilt, Air France-KLMilt ja Air France’ilt ning jätta Prantsuse Vabariigi, Madalmaade Kuningriigi ja komisjoni kohtukulud nende endi kanda.
V.      Ettepanek
93.      Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades teen vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõikele 1 ja artikli 140 lõikele 1, mida apellatsioonimenetluses kohaldatakse kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel, Euroopa Kohtule ettepaneku jätta apellatsioonkaebused rahuldamata ning mõista Ryanair DAC kohtukulud käesolevates apellatsiooniasjades välja Euroopa Komisjonilt, Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV-lt, Air France-KLM S.A-lt ja Société Air France S.A-lt ning jätta Prantsuse Vabariigi, Madalmaade Kuningriigi ja Euroopa Komisjoni kohtukulud nende endi kanda.
1      Algkeel: inglise.
2      Vt 28. septembri 2023. aasta kohtuotsus Ryanair vs. komisjon (C‑321/21 P, EU:C:2023:713, punkt 23).
3      Vt 30. mai 2024. aasta kohtuotsus Ryanair vs. komisjon (C‑353/21 P, EU:C:2024:437, punktid 29 ja 30).
4      Riigiabi SA.57116 (2020/N) kohta – Madalmaad – COVID‑19: riigi laenugarantii ja riigilaen KLMile.
5      Lisaks käesolevates apellatsioonkaebustes käsitletavale meetmele puudutavad need veel kahte meedet. Esimene on Prantsuse Vabariigi poolt Air France’ile antud individuaalne abi, mis seisnes i) riigi laenugarantiis 90% ulatuses pankade konsortsiumi antavale 4 miljardi euro suurusele laenule ja ii) kuni 3 miljardi euro suuruses aktsionärilaenus, mis kiideti heaks 4. mail 2020 komisjoni otsusega C(2020) 2983 (final) riigiabi SA.57082 (2020/N) kohta – Prantsusmaa – COVID‑19: ajutine raamistik (ELTL artikli 107 lõike 3 punkt b) – Garantii ja aktsionärilaen Air France’ile (edaspidi „Air France’i riigiabiotsus“). Üldkohus tühistas selle otsuse 20. detsembri 2023. aasta kohtuotsusega Ryanair ja Malta Air vs. komisjon (Air France; COVID-19) (T‑216/21, EU:T:2023:822). Komisjoni (C‑166/24 P) ning Air France-KLMi ja Air France’i (C‑192/24 P) apellatsioonkaebuste menetlemine on peatatud. Teine meede on Prantsuse Vabariigi antud individuaalne abi Air France’ile ja Air France-KLM SA-le (edaspidi „Air France-KLM“) rekapitaliseerimise vormis, mis kiideti heaks 5. aprillil 2021 komisjoni otsusega C(2021) 2488 (final) riigiabi SA.59913 kohta – Prantsusmaa – COVID‑19 – Air France’i ja valdusühingu Air France-KLM rekapitaliseerimine (edaspidi „Air France-KLMi ja Air France’i riigiabiotsus“), mille Üldkohus tühistas 20. detsembri 2023. aasta kohtuotsusega Ryanair ja Malta Air vs. komisjon (Air France-KLM ja Air France; COVID‑19) (T‑494/21, EU:T:2023:831). Selle kohtuotsuse peale komisjoni ning Air France-KLMi ja Air France’i esitatud apellatsioonkaebuste (vastavalt kohtuasjad C‑167/24 P ja C‑193/24 P) menetlemine on samuti peatatud.
6      Air France-KLMile kuulub otseselt või kaudselt 93,84% KLMi aktsiakapitalist, mis moodustab 99,7% majanduslikest õigustest, st dividendiõigustest, ja 49% hääleõigustest. Otsuse C(2020) 4871 (final) riigiabi SA.57116 (2020/N) kohta – Madalmaad – COVID‑19: riigi laenugarantii ja riigilaen KLMile (edaspidi „algne otsus“) vastuvõtmise ajal oli Prantsuse Vabariigi osalus Air France-KLMis 14,3% ja Madalmaade Kuningriigi osalus 14%.
7      Edaspidi tuleb viiteid KLMile ja Air France’ile käsitada viidetena vastavalt KLMile ja tema tütarettevõtjatele ning Air France’ile ja tema tütarettevõtjatele.
8      Vaidlustatud kohtuotsus, punkt 5.
9      Vt eespool 6. joonealuses märkuses viidatud algne otsus.
10      Vaidlustatud kohtuotsus, punkt 7.
11      T‑643/20, EU:T:2021:286 (edaspidi „19. mai 2021. aasta kohtuotsus“).
12      Vaidlustatud kohtuotsus, punkt 9.
13      Ryanair põhjendas oma hagi veel nelja väitega, mille kohaselt – sisuliselt – i) on rikutud EL toimimise lepingu sätteid ning diskrimineerimiskeeldu, teenuste osutamise vabadust ja asutamisvabadust käsitlevaid õiguse üldpõhimõtteid, ii) on vääralt kohaldatud ELTL artikli 107 lõike 3 punkti b ning iii) on rikutud tema menetluslikke õigusi ja põhjendamiskohustust.
14      Vt selle kohta 23. märtsi 2006. aasta kohtuotsus Enirisorse (C‑237/04, EU:C:2006:197, punktid 26, 27 ja 36) ning 20. novembri 2025. aasta kohtuotsus Staten genom Sjöfartsverket (C‑401/24, EU:C:2025:902, punkt 21).
15      Vt 20. novembri 2025. aasta kohtuotsus Staten genom Sjöfartsverket (C‑401/24, EU:C:2025:902, punkt 21).
16      Vt muu hulgas 21. märtsi 1991. aasta kohtuotsus Itaalia vs. komisjon (C‑303/88, EU:C:1991:136, punkt 57) ja 29. juuli 2024. aasta kohtuotsus Koiviston Auto Helsinki vs. komisjon (C‑697/22 P, EU:C:2024:641, punkt 79).
17      Vt muu hulgas 20. novembri 2025. aasta kohtuotsus Staten genom Sjöfartsverket (C‑401/24, EU:C:2025:902, punkt 21, ja seal viidatud kohtupraktika).
18      Vt 12. juuli 1984. aasta kohtuotsus Hydrotherm Gerätebau (170/83, EU:C:1984:271, punkt 11) ja hiljutine 13. veebruari 2025. aasta kohtuotsus ILVA (trahv IKÜMi rikkumise eest) (C‑383/23, EU:C:2025:84, punkt 22 ja seal viidatud kohtupraktika).
19      Vt 14. novembri 1984. aasta kohtuotsus Intermills vs. komisjon (323/82, EU:C:1984:345, punkt 11), 10. jaanuari 2006. aasta kohtuotsus Cassa di Risparmio di Firenze jt (C‑222/04, EU:C:2006:8, punktid 112–114) ja 16. detsembri 2010. aasta kohtuotsus AceaElectrabel Produzione vs. komisjon (C‑480/09 P, edaspidi „kohtuotsus AceaElectrabel“, EU:C:2010:787, punktid 47–51). Vaata ka 22. juuni 2006. aasta kohtuotsus Belgia ja Forum 187 vs. komisjon (C‑182/03 ja C‑217/03, EU:C:2006:416, punkt 102). Üldkohtu praktika kohta vt muu hulgas 17. märtsi 2015. aasta kohtuotsus Pollmeier Massivholz vs. komisjon (T‑89/09, EU:T:2015:153, punkt 122 ja seal viidatud kohtupraktika). Subsiidiumide valdkonnas vt 28. novembri 2024. aasta kohtuotsus Hengshi Egypt Fiberglass Fabrics ja Jushi Egypt for Fiberglass Industry vs. komisjon (C‑269/23 P ja C‑272/23 P, EU:C:2024:984, punkt 156).
20      Kohtujurist Jacobsi ettepanek kohtuasjas Cassa di Risparmio di Firenze jt (C‑222/04, EU:C:2005:655, 26. joonealune märkus).
21      Ka komisjoni praktika kinnitab seda lähenemist. Vt näiteks komisjoni 30. augusti 2016. aasta otsus (EL) 2017/1283 riigiabi SA.38373 (2014/C) (ex 2014/NN) (ex 2014/CP) kohta, mida Iirimaa andis Apple’ile (teatavaks tehtud numbri C(2017) 5605 all) (ELT 2017, L 187, lk 1, punktid 416–418), ja komisjoni 11. jaanuari 2016. aasta otsus (EL) 2016/1699 ülemäärase kasumi maksuvabastust käsitleva riigiabikava SA.37667 (2015/C) (ex 2015/NN) kohta, mida rakendas Belgia (teatavaks tehtud numbri C(2015) 9837 all) (ELT 2016, L 260, lk 61, punktid 183–186). Üldkohtu otsused, millega kinnitati viimati nimetatud otsust muu hulgas majandusüksuse mõiste kasutamise kohta riigiabi saaja määratlemisel, on praegu Euroopa Kohtus vaidlustatud (vt 20. septembri 2023. aasta kohtuotsus Dow Silicones jt vs. komisjon (T‑858/16 ja T‑867/16, EU:T:2023:570, punktid 111–119) ning 20. septembri 2023. aasta kohtuotsus Magnetrol International jt vs. komisjon (T‑263/16 RENV, T‑265/16, T‑311/16, T‑319/16, T‑321/16, T‑343/16, T‑350/16, T‑444/16, T‑800/16 ja T‑832/16, EU:T:2023:565, punktid 141–156).
22      Komisjon viitas 14. oktoobri 2004. aasta kohtuotsusele Pollmeier Malchow vs. komisjon (T‑137/02, EU:T:2004:304, punktid 50 ja 51), 8. septembri 2009. aasta kohtuotsusele AceaElectrabel vs. komisjon (T‑303/05, EU:T:2009:312, punkt 101) ja 19. mai 2021. aasta kohtuotsusele, punkt 47.
23      C‑457/00, edaspidi „kohtuotsus Verlipack“, EU:C:2003:387.
24      Komisjon mainis järgmisi sidemeid: i) Air France ja KLM kuuluvad samasse kontserni, mida kontrollib Air France-KLM; ii) Air France-KLMi kontserni äriühingud tegelevad paralleelse majandustegevusega (st reisijate ja kaupade lennutranspordiga seotud tegevus); iii) Air France-KLM aitab oma tütarettevõtjatel koordineerida osa oma tegevusest, eelkõige müügi ning hindade ja tulude haldamise valdkonnas; iv) Air France-KLM osutab oma tütarettevõtjatele üldisi kapitalihalduse tugifunktsioone mõnes, kuid piiratud valdkonnas; v) Air France-KLM osutab oma tütarettevõtjatele teatavaid finantsteenuseid ja võib (ebaregulaarselt) kaasata turgudelt kapitali oma tütarettevõtjate kasuks; vi) Air-France-KLMil on teatav vetoõigus KLMi äriplaanide, eelarvete ning kõrgema juhtkonna tasustamise, ametisse nimetamise ja ametist vabastamise suhtes; vii) Air-France-KLMil on õigus kiita heaks KLMi finantstehinguid, mis ületavad 150 miljonit eurot.
25      Komisjon märkis, et Air France-KLM ei andnud KLMile rahalist toetust ning tema poolt oma tütarettevõtjate kasuks tehtud rahastamis- ja tegevuskulud hüvitati reaalturuväärtusele vastavate maksete ja tasudega.
26      Need kaitsemeetmed on loetletud vaidlusaluse otsuse punktis 53.
27      Vaidlustatud kohtuotsus, punktid 63–107.
28      Vaidlustatud kohtuotsus, punkt 76.
29      Vaidlustatud kohtuotsus, punkt 96.
30      Vaidlustatud kohtuotsus, punktid 100–104.
31      Vaidlustatud kohtuotsus, punktid 108–132.
32      Vaidlustatud kohtuotsus, punktid 140–146.
33      Vt vaidlusaluse otsuse punktid 107 ja 108 ning vaidlustatud kohtuotsuse punkt 55. Kohtuotsusele Verlipack viitamise kohta vt täpsemalt käesoleva ettepaneku punktid 28–32.
34      Kohtuotsuse AceaElectrabel punktis 66 lükkas Euroopa Kohus tagasi selle kohtuotsuse aluseks olnud kohtuasjas apellantide esitatud argumendid, mille kohaselt ei oleks komisjon konkurentsi piirava tegevuse ja koondumiste suhtes kohaldatavate õigusnormide alusel asunud seisukohale, et neid tuleb pidada üheks majandusüksuseks.
35      Vt vaidlusaluse otsuse punktid 109 ja 110.
36      T‑371/94 ja T‑394/94, EU:T:1998:140.
37      T‑111/01 ja T‑133/01, EU:T:2005:166.
38      Vaidlustatud kohtuotsus, punktid 137 ja 138.
39      Komisjoni teatis riigiabi mõiste kohta [ELTL] artikli 107 lõike 1 tähenduses (ELT 2016, C 262, lk 1). Selle teatise punktis 11 on meenutatud Euroopa Kohtu otsuseid, milles kohaldatakse riigiabi valdkonnas mõistet „ühtne majandusüksus“. Viidatakse kohtuotsusele AceaElectrabel, punktid 47–55, ja 10. jaanuari 2006. aasta kohtuotsusele Cassa di Risparmio di Firenze jt (C‑222/04, EU:C:2006:8, punkt 112).
40      Vt analoogia alusel 6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, punkt 47), milles Euroopa Kohus täpsustas, et seega võib „üks ja sama emaettevõtja kuuluda mitmesse majandusüksusse, mis vastavalt asjaomasele majandustegevusele koosnevad temast endast ja samasse kontserni kuuluvate tütarettevõtjate erinevatest kombinatsioonidest“.
41      Vaidlustatud kohtuotsus, punktid 56 ja 134.
42      Lisaks tuleb märkida, et kohtuasja, milles tehti kohtuotsus Verlipack, asjaolud on eripärased ja väga erinevad käesolevate liidetud kohtuasjade asjaoludest. Selles kohtuasjas vaidluse all olnud kaks laenu anti selleks, et rahastada Saksamaa kontserni Heye investeeringut Belgia kontserni Verlipack. Näib, et Heye, kes oli nende laenude laenuvõtja, ja Verlipack, kes oli nende tegelik kasusaaja, ei kuulunud abimeetme andmise ajal samasse kontserni, kuna nende suhe piirdus tehnilise abiga; vt komisjoni 4. oktoobri 2000. aasta otsuse 2001/856/EÜ, mis käsitleb Verlipackile, Belgia, antud riigiabi, punktid 12 ja 107 (ELT 2001, L 320, lk 28).
43      Vt 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus komisjon vs. Aer Lingus ja Ryanair Designated Activity (C‑164/15 P ja C‑165/15 P, EU:C:2016:990, punkt 68).
44      Vt kohtuotsus AceaElectrabel, punkt 63. Kuni sellise kohtuotsuse tegemiseni sisaldus see seisukoht üksnes Üldkohtu praktikas; vt 8. septembri 2009. aasta kohtuotsus AceaElectrabel vs. komisjon (T‑303/05, EU:T:2009:312, punkt 101 ja seal viidatud kohtupraktika).
45      Vt 2. septembri 2010. aasta kohtuotsus komisjon vs. Scott (C‑290/07 P, EU:C:2010:480, punkt 64).
46      Vt riigiabi valdkonnas muu hulgas 2. septembri 2010. aasta kohtuotsus komisjon vs. Scott (C‑290/07 P, EU:C:2010:480, punkt 65) ja 20. septembri 2018. aasta kohtuotsus Hispaania vs. komisjon (C‑114/17 P, EU:C:2018:753, punkt 104).
47      Vt minu ettepanek kohtuasjas Deutsche Lufthansa vs. Ryanair jt (C‑457/23 P, EU:C:2025:802, punktid 18 ja 19).
48      Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 63–77 on põhjalikult hinnatud komisjoni analüüsi, võttes arvesse selle analüüsi aluseks olnud andmeid ning Ryanairi esitatud argumente ja tõendeid. Üldkohus järeldas sellest, et need sidemed näitasid esiteks, et Air France-KLM omas tegelikku kontrolli, sekkudes otseselt või kaudselt Air France’i ja KLMi juhtimisse ning osaledes nii nende majandustegevuses, ning teiseks, et selle kontserni tasandil eksisteeris tsentraliseeritud otsustamismenetlus ja teatav kooskõlastamine, vähemalt osas, mis puudutas teatavate oluliste otsuste tegemise viisi. Mis puudutab funktsionaalseid sidemeid Air France-KLMi, Air France’i ja KLMi vahel, siis leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 78–97 sisalduva sama põhjaliku analüüsi tulemusel, et komisjoni järelduse, mille kohaselt Air France ja KLM olid funktsionaalselt sõltumatud, seadsid kahtluse alla mitu asjaolu, nimelt i) Air France-KLMi vetoõigus oma tütarettevõtjate juhtide tasustamisel, ametisse nimetamisel ja ametist vabastamisel, ii) tema osalemine oluliste või strateegiliste otsuste tegemises rahastamise, investeeringute ja lennukipargi käitamise kohta ning iii) Air France’i ja KLMi ning nende vastavate tütarettevõtjate teatav funktsionaalne seotus ja koostöö. Lõpuks, mis puudutab majanduslikke sidemeid Air France-KLMi, Air France’i ja KLMi vahel, siis tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 98–107, et komisjoni järeldusele, et need kolm üksust olid de facto majanduslikult sõltumatud, räägivad vastu ka mitu asjaolu, mis tulenevad vaidlusalusest otsusest ja talle esitatud tõenditest.
49      Vt vastavalt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 77, 97 ja 107.
50      Nimelt Air France-KLMi 2019. ja 2020. aasta universaalne registreerimisdokument, mis esitati Autorité des marchés financiers’le (finantsturgude järelevalveamet, Prantsusmaa) vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. juuni 2017. aasta määrusele (EL) 2017/1129, mis käsitleb väärtpaberite avalikul pakkumisel või reguleeritud turul kauplemisele võtmisel avaldatavat prospekti ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2003/71/EÜ (ELT 2017, L 168, lk 12) (edaspidi „2019. aasta universaalne registreerimisdokument“ ja „2020. aasta universaalne registreerimisdokument“). Apellandid vaidlevad vastu Üldkohtu poolt nendele dokumentidele omistatud tähtsusele. Sellega seoses tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ainult Üldkohus pädev tuvastama ja hindama fakte ning üldjuhul uurima tõendeid, millele ta nende faktide tuvastamisel tugineb (vt eelkõige 9. juuni 2016. aasta kohtuotsus PROAS vs. komisjon (C‑616/13 P, EU:C:2016:415, punkt 52). Kui asjaomased tõendid on kogutud nõuetekohaselt ning kui on järgitud õiguse üldpõhimõtteid ning tõendamiskoormist ja tõendite kogumist puudutavaid menetlusnorme, on üksnes Üldkohus pädev hindama talle esitatud tõendite tõendusjõudu. Sellise hinnangu andmine ei ole seega iseenesest õigusküsimus, mida Euroopa Kohus saaks kontrollida, välja arvatud juhul, kui tegemist on tõendite moonutamisega (vt eelkõige kohtuotsus C‑551/03, EU:C:2006:229, punkt 52).
51      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 159, milles Üldkohus tegi oma järelduse asjaomasest abimeetmest kasusaaja kohta.
52      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 82. Selle kohtuotsuse punktis 102 rõhutas Üldkohus samuti, et komisjon tunnistas menetlust korraldava meetme raames, et Air France-KLM oli KLMi, Transavia Netherlandsi ja Transavia France’i nimel pidanud läbirääkimisi lennukite ühise tellimuse üle.
53      Vt muu hulgas 22. jaanuari 2026. aasta kohtuotsus Semural Waste & Energy (C‑812/24, EU:C:2026:38, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika).
54      Vt muu hulgas 23. novembri 2023. aasta kohtuotsus Ryanair ja Airport Marketing Services (C‑758/21 P, EU:C:2023:917, punkt 124).
55      Vaidlusaluse otsuse punktis 113 kinnitatakse, et KLMil ja Air France’il on „de facto suur funktsionaalne […] sõltumatus“.
56      („on de facto suur funktsionaalne […] sõltumatus“).
57      Nimelt asjaolu, et i) Air France-KLM sai oma tulu üksnes oma tütarettevõtjatelt, ii) asjaolu, et see valdusühing tegutses oma tütarettevõtjate huvides, hankides finantsturgudelt rahalisi vahendeid nende vajadusteks, lähtudes Air France-KLMi kontserni kui terviku finantsseisundist, ning iii) asjaolu, et Air France ja KLM on sõlminud kulude jagamise kokkuleppeid ning läbi viinud ka ühistegevusi.
58      Üldkohus rajas oma järeldused asjaomase meetme mõju kohta Air France-KLMi kontserni tasandil peamiselt talle esitatud 2019. ja 2020. aasta universaalsetele registreerimisdokumentidele.
59      Vt vaidlusaluse otsuse punktid 12 ja 13 ning vaidlustatud kohtuotsuse punkt 105.
60      Sama kehtib järelduse kohta, mille Üldkohus tegi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 126.
61      Kõnealune meede tuli võtta eelkõige järgmiste lepingute alusel, mida on kirjeldatud vaidlusaluse otsuse punktis 18: i) Madalmaade riigi, KLMi ja Air France-KLMi vahel sõlmitud raamleping (edaspidi „raamleping“), ii) KLMi ja pangakonsortsiumi vaheline uuendatava krediidiliiniga leping ning iii) Madalmaade riigi ja KLMi vahel sõlmitud riigilaenuleping.
62      Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 112–118 märkis Üldkohus, et Air France-KLM oli raamlepingu pool ning et sellises rollis võttis ta endale „lepingulisi õigusi ja kohustusi“ oma lepingupartnerite ees kõnealuse meetme võtmise ja rakendamise kontekstis. Lisaks vaidlusaluse meetme alusel rahastamise heakskiitmisele (punkt 113) mainis Üldkohus kokkulepet KLMi ümberkorralduskava kohta, Madalmaade Kuningriigi, Air France-KLMi ja KLMi vahel 2004. aastal Air France’i ja KLMi ühinemise heakskiitmise ajal sõlmitud lepingute teatavate sätete muutmist ning selliste muude tingimuste rakendamist, mis puudutavad eelkõige tööõigust, võrgustiku kvaliteeti ja jätkusuutlikkust (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 114–117).
63      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 153, kus Üldkohtu mõte oli eristada käesolevat kohtuasja ja kohtuotsusega Verlipack päädinud kohtuasja.
64      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 118 ja 119.
65      Air France-KLM ja Air France näivad vaidlustavat Üldkohtu järelduse – et Air France-KLM etendas kõnealuse meetme rakendamisel üldse mingit rolli – õigsuse, väitmata siiski, et asjaomaste lepingutingimuste tõlgendamisel on tehtud viga, rääkimata nende sisu moonutamisest.
66      Selline hinnang on esitatud vaidlusaluse otsuse punktides 114–117.
67      Vt käesoleva ettepaneku 5. joonealune märkus.
68      Mis puudutab riigiabi andmist mitmes liikmesriigis tegutsevasse kontserni kuuluvatele äriühingutele, siis tuletas Üldkohus igaks juhuks samuti meelde, et komisjonil ja liikmesriikidel on vastastikune lojaalse koostöö kohustus ning nad peavad tegema heas usus koostööd, et tagada EL toimimise lepingu sätete täielik järgimine (vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 164).
69      Vt muu hulgas 3. oktoobri 2000. aasta kohtuotsus Industrie des poudres sphériques vs. nõukogu (C‑458/98 P, EU:C:2000:531, punkt 82), millele komisjon oma menetlusdokumentides viitab.
70      Vt 3. oktoobri 2000. aasta kohtuotsus Industrie des poudres sphériques vs. nõukogu (C‑458/98 P, EU:C:2000:531, punkt 81).
71      Vt 19. mai 2021. aasta kohtuotsus, punkt 48.
72      Vt 19. mai 2021. aasta kohtuotsus, punktid 42, 43 ja 72.
73      Vt 19. mai 2021. aasta kohtuotsus, punkt 37.
74      Vaidlusaluse otsuse punktis 117 on märgitud: „Olenemata KLMi, Air France’i ja [Air France-KLMi] vahelistest sidemetest, leiab komisjon jaotises 2.5 esitatud ja punktides 112–116 hinnatud tõendite kogumi põhjal, et kokkuvõttes on tütarettevõtja KLM õiguslikult ja rahaliselt piisavalt sõltumatu, et teda saaks pidada [Air France-KLMist] ja Air France’ist eraldiseisvaks majandusüksuseks teatatud abimeetme suhtes riigiabi eeskirjade kohaldamisel“.
75      Vt eelkõige 19. septembri 2000. aasta kohtuotsus Saksamaa vs. komisjon (C‑156/98, EU:C:2000:467, punktid 26 ja 27), 13. juuni 2002. aasta kohtuotsus Madalmaad vs. komisjon (C‑382/99, EU:C:2002:363, punktid 55–69) ja 28. juuli 2011. aasta kohtuotsus Mediaset vs. komisjon (C‑403/10 P, EU:C:2011:533, punktid 73–83).
76      Vaidlustatud kohtuotsus, punkt 152.
77      Vt 10. aprilli 2024. aasta kohtuotsus Danske Slagtermestre vs. komisjon (T‑486/18 RENV, EU:T:2024:217, punkt 73).
78      Vt 16. oktoobri 2025. aasta kohtuotsus Madalmaad vs. komisjon (C‑59/24 P, EU:C:2025:798, punktid 91 ja 92).
79      See nähtub Üldkohtu üldisest arutluskäigust, eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 125–127 ja punktist 153, milles Üldkohus lükkas tagasi komisjoni argumendi üksnes teisese majandusliku mõju esinemise kohta, tuginedes selleks kohtuotsusele AceaElectrabel ning Air France-KLMi kontrollile oma tütarettevõtjate üle, ning punktidest 154–156.
80      Vaidlustatud kohtuotsus, punktid 125–127, 155 ja 156.