62014TO0819
ОПРЕДЕЛЕНИЕ НА ОБЩИЯ СЪД (шести състав)
20 април 2016 година (
*1
)
„Жалба за отмяна — Договор относно финансова помощ от Съюза в полза на проект за повишаване на ефективността на антидискриминационните закони (проект GendeRace) — Дебитно известие — Необжалваем акт — Акт, който се вписва в контекста на чисто договорно правоотношение и е неотделим от него — Недопустимост“
По дело T‑819/14
Фондация „Международен център за изследване на малцинствата и културните взаимодействия“, установена в София (България), за която се явява Хр. Христев, адвокат,
жалбоподател,
срещу
Европейска комисия, за която се явяват L. Di Paolo и В. Соловейчик, в качеството на представители,
ответник,
с предмет искане на основание член 263 ДФЕС за отмяна, от една страна, на акта на Комисията, съдържащ се в писмо от 22 август 2014 г., с което се съобщава за приключването на одит и за спирането на събирането на обезщетение за вреди по споразумение за отпускане на безвъзмездна помощ за проект, и от друга страна, на издаденото от Комисията и приложено към това писмо дебитно известие за възстановяване на сумата 34070,16 EUR, изплатена на жалбоподателя по същия проект,
ОБЩИЯТ СЪД (шести състав),
състоящ се от: S. Frimodt Nielsen, председател, F. Dehousse и A. M. Collins (докладчик), съдии,
секретар: E. Coulon,
постанови настоящото
Определение
Договорът и обстоятелствата по спора
1
Жалбоподателят, Фондация „Международен център за изследване на малцинствата и културните взаимодействия“, е учредено по българското право юридическо лице с нестопанска цел и осъществява дейност в областта на научните изследвания.
2
На 18 декември 2006 г. Европейският парламент и Съветът на Европейския съюз приемат Решение № 1982/2006/EO относно Седмата рамкова програма на Европейската общност за научни изследвания, технологично развитие и демонстрационни дейности (2007—2013 г.) (ОВ L 412, 2006 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 59, стр. 115). В рамките на тази програма е сключено споразумение за отпускане на безвъзмездна помощ № 217237 (наричано по-нататък „споразумението за безвъзмездна помощ“) между Комисията на Европейските общности, от една страна, и от друга — консорциум, в който участва по-конкретно жалбоподателят. Проектът започва на 1 февруари 2008 г. и приключва на 31 юли 2010 г. По този проект Комисията изплаща на жалбоподателя финансова помощ от Европейския съюз общо в размер на 159570,78 EUR.
3
С писмо от 26 март 2013 г. Комисията уведомява жалбоподателя, че ще му бъде направен одит по три проекта, включително проектът GendeRace. Одитът е извършен от 27 до 31 май 2013 г.
4
На 31 май 2013 г. одиторите провеждат среща с жалбоподателя. Те представят заключенията си, по които жалбоподателят взема становище.
5
С документ от 8 август 2013 г., получен от Комисията на 13 септември 2013 г. и озаглавен „Коментари и възражения по одиторския доклад на Европейската комисия“, жалбоподателят представя пред Комисията редица критики срещу методологията на одита и заключенията в проекта на одиторския доклад.
6
На 28 ноември 2013 г. на Комисията е представен окончателният одиторски доклад. В точка 2.1 от този доклад, отнасяща се до проекта GendeRace, одиторите констатират, че са необходими корекции в размер на 45426,88 EUR в полза на Комисията.
7
С писмо от 16 декември 2013 г., към което е приложен посоченият окончателен одиторски доклад, Комисията уведомява жалбоподателя за приключването на одита, както и че споделя заключенията в доклада.
8
С писмо от 10 март 2014 г. жалбоподателят уведомява Комисията за становището си по заключенията на одита и взетите въз основа на тях решения.
9
С писмо от 27 юни 2014 г., озаглавено „Изпълнение на резултатите от одит BAEA210022 (B210‑22) и обезщетение за вреди“, Комисията посочва, че в съответствие с член II.21 от общите условия на споразумението за безвъзмездна помощ с две дебитни известия ще пристъпи към събиране, от една страна, на недължимо платената на жалбоподателя сума в размер на 34070,16 EUR, и от друга страна, на обезщетение за вреди в размер на 11967,81 EUR.
10
С писмо от 23 юли 2014 г., получено от Комисията на 1 август 2014 г., жалбоподателят изразява несъгласие с резултата от одита и иска по-специално да бъде уведомен какви са възможностите за неговото оспорване и за опрощаване на част от претендираната сума или разсрочване на нейното плащане.
11
С писмо с дата 22 август 2014 г., изпратено на 1 септември 2014 г. (наричано по-нататък „обжалваното решение“), Комисията изпраща на жалбоподателя дебитно известие за сумата 34070,16 EUR (наричано по-нататък „дебитното известие“). С това писмо Комисията посочва, че се е запознала с възраженията на жалбоподателя и те вече са взети предвид в окончателния доклад от одита. Същевременно тя спира действията по събиране на сумата, претендирана като обезщетение за вреди, до вземането на окончателно решение по този въпрос.
12
На 30 септември 2014 г., след извършено от българските пощи отбелязване, че писмото, изпратено на 1 септември 2014 г., не е стигнало до адресата, Комисията отново изпраща на жалбоподателя това писмо и приложеното към него дебитно известие едновременно по електронна поща и препоръчано с обратна разписка (последното на 2 октомври 2014 г.). В това писмо Комисията обръща внимание на жалбоподателя какъв е срокът, в който трябва да се извърши плащане по дебитното известие, и уточнява какви действия би могла да предприеме, ако сметката ѝ не бъде заверена до изтичане на срока, и по-специално че може да прибегне до принудително изпълнение по член 299 ДФЕС. Препоръчаното писмо е получено от жалбоподателя на 6 октомври 2014 г.
13
Жалбоподателят отговаря на това писмо с писмо от 9 октомври 2014 г., в което посочва, първо, че е в положение на несъстоятелност и следователно не може да плати претендираната сума, второ, че в хода на цялото производство е възразявал срещу резултатите от одита и не е бил уведомен за възможностите за оспорване, трето, че счита, че правата му са нарушени, и четвърто, че ще сезира съда на Съюза.
14
Същият ден Комисията уведомява по електронна поща жалбоподателя, че всички искания за разсрочване на плащания трябва да се отправят до счетоводителя на генерална дирекция „Бюджет“.
15
С писмо от 13 октомври 2014 г. жалбоподателят се обръща към генерална дирекция „Бюджет“ с искане за опрощаване или разсрочване на задължението му за плащане на сумата, претендирана с дебитното известие.
16
С писмо от 24 декември 2014 г. генерална дирекция „Бюджет“ отговаря на жалбоподателя, че не е възможно опрощаване на задължението, и му предлага план за погасяване на части при условията, предвидени в член 89 от Делегиран регламент (ЕС) № 1268/2012 на Комисията от 29 октомври 2012 година относно правилата за прилагане на Регламент (ЕС, Евратом) № 966/2012 на Европейския парламент и на Съвета относно финансовите правила, приложими за общия бюджет на Съюза (ОВ L 362, 2012 г., стр. 1).
17
Член 9, първа алинея от споразумението за безвъзмездна помощ предвижда, че за това споразумение се „прилагат [собствените му] разпоредби […], актовете на Общността във връзка със [Седма рамкова програма], финансовият регламент за бюджета на Общността, правилата за прилагането му и другите разпоредби на общностното право и субсидирано — […] белгийското право“. Освен това съгласно третата алинея от същия член Общият съд, а при обжалване — Съдът, са единствените компетентни да разрешават всички спорове между Съюза, от една страна, и членовете на консорциума, от друга страна, относно валидността, прилагането или тълкуването на споразумението за безвъзмездна помощ.
18
Според единственото съображение от споразумението за безвъзмездна помощ общите условия на това споразумение са неделима част от него. Член II.21 от тези условия е озаглавен „Възстановяване“. С параграф 1, втора алинея от този член е уговорено, че „[к]огато сума, дължима на [Европейския с]ъюз от бенефициера, трябва да се възстанови след прекратяването или завършването на споразумение за безвъзмездна помощ по Седмата рамкова програма, Комисията отправя искане за възстановяване на дължимата сума, като издава разпореждане за възстановяване срещу съответния бенефициер“, както и че „[а]ко не е платено до определената дата, дължимата на [Европейския с]ъюз сума може да бъде събрана чрез прихващане със суми, които [Европейският с]ъюз дължи на съответния бенефициер“. Параграф 5 от същата разпоредба предвижда, че „[а]ко задължението за плащане не е изпълнено в срока, определен от Комисията, върху дължимата сума се начислява лихва в размер, посочен в член II.5“.
19
Дял 3 от част 2 от общите условия, който включва членове II.22—II.25, е озаглавен „Контрол и санкции“ и се отнася до финансовите правила, контрола, одитите, възстановяването и санкциите. Член II.22, параграф 1 предвижда, че „[в]ъв всеки момент от изпълнението на проекта и до изтичането на пет години след приключването на проекта Комисията може да организира одити, които да се извършват било от външни одитори или от службите на Комисията, включително от OLAF […] Тези одити могат да обхващат финансови, системни или други аспекти (като счетоводните принципи и принципите на управлението), свързани с надлежното изпълнение на споразумението за безвъзмездна помощ […]“.
20
Според параграф 6 от същата разпоредба „[в]ъз основа на заключенията на одита, Комисията взема всички необходими според нея мерки, включително издаване на разпореждания за цялостно или частично възстановяване на направени плащания, и налагането на приложимите санкции“.
Производството и исканията на страните
21
На 16 декември 2014 г. жалбоподателят подава настоящата жалба в секретариата на Общия съд.
22
На 14 април 2015 г. Комисията подава писмената си защита в секретариата на Общия съд.
23
На 28 май и на 17 юли 2015 г. в секретариата на Общия съд са подадени съответно реплика и дуплика.
24
В рамките на процесуално-организационните действия, предвидени в член 89, параграф 3 от Процедурния правилник на Общия съд, Общият съд (шести състав) поставя писмени въпроси на страните, които отговарят в определения срок.
25
Жалбоподателят моли Общия съд:
—
да отмени обжалваното решение и дебитното известие,
—
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски и, при условията на евентуалност, в случай че отхвърли жалбата, да осъди Комисията да заплати направените от него съдебни разноски на основание член 87, параграф 3, втора алинея от Процедурния правилник на Общия съд от 2 май 1991 г.
26
Комисията моли Общия съд:
—
да отхвърли жалбата като недопустима и във всички случаи като неоснователна,
—
да отхвърли искането на жалбоподателя, основано на член 87, параграф 3, втора алинея от Процедурния правилник на Общия съд от 2 май 1991 г.,
—
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
От правна страна
27
Според постоянната съдебна практика предпоставките за допустимост на жалбите са абсолютни процесуални предпоставки, които съдът на Съюза трябва, ако е необходимо, да провери служебно (вж. решения от 10 юли 1990 г., Automec/Комисия, T‑64/89, EU:T:1990:42, т. 41 и цитираната съдебна практика, и от 8 февруари 2011 г., Paroc/СХВП (INSULATE FOR LIFE), T‑157/08, Сб., EU:T:2011:33, т. 28 и цитираната съдебна практика).
28
Съгласно член 129 от неговия процедурен правилник Общият съд служебно може във всеки един момент, след изслушване на главните страни, да се произнесе с мотивирано определение относно липсата на абсолютни процесуални предпоставки. В случая, с оглед на доказателствата по преписката, и по-специално на отговорите на страните на поставените от Общия съд писмени въпроси относно допустимостта на настоящата жалба, Общият съд следва да се произнесе на основание на посочения член с мотивирано определение, без да продължава производството, независимо, че една от страните е поискала да се проведе съдебно заседание.
29
Жалбоподателят моли на основание член 263 ДФЕС да се отменят обжалваното решение и дебитното известие. Всъщност в точка 1 от жалбата си той недвусмислено посочва, че последната е подадена на основание на тази разпоредба. По-специално, при излагане на доводите си относно допустимостта на жалбата в точки 23—27 от нея, жалбоподателят моли Общия съд да се отклони от „досегашната си практика“ във връзка с допустимостта на жалби, подадени на основание на тази разпоредба срещу актове, свързани с договорни отношения.
30
Най-напред следва да се припомни, че когато спорът е с договорен характер, е възможна промяна на правната квалификация, като жалбата по член 263 ДФЕС се квалифицира като иск по член 272 ДФЕС предвид наличието на арбитражна клауза в разглеждания договор, каквато в случая е член 9 от споразумението за безвъзмездна помощ (вж. в този смисъл определение от 12 октомври 2011 г., Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Комисия, T‑353/10, EU:T:2011:589, т. 33 и 34). Общият съд обаче счита, че не може да променя правната квалификация на такава жалба, по-специално когато изричната воля на жалбоподателя да не основе искането си на член 272 ДФЕС не допуска такава промяна на квалификацията (вж. решение от 17 юни 2010 г.CEVA/Комисия, T‑428/07 и T‑455/07, EU:T:2010:240, т. 59 и цитираната съдебна практика; решение от 24 октомври 2014 г., Technische Universität Dresden/Комисия, T‑29/11, EU:T:2014:912, т. 44). В случая следва да се посочи, че изричната воля на жалбоподателя да основе искането си на член 263 ДФЕС не допуска Общият съд евентуално да промени правната квалификация на жалбата и да я квалифицира като иск на договорно основание. Така, доколкото не са налице предпоставките за промяна на правната квалификация, искането на жалбоподателя следва да бъде разгледано като жалба за отмяна.
31
Следователно трябва да се прецени дали обжалваните в случая актове са такива, срещу които може да бъде подадена жалба за отмяна по член 263 ДФЕС.
32
Следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика жалбата за отмяна на основание член 263 ДФЕС може да се подава срещу всички приети от институциите актове, независимо от техния характер или форма, чиято цел е да породят задължително правно действие, което може да засегне интересите на жалбоподателя, като измени съществено неговото правно положение (определение от 6 октомври 2008 г., Austrian Relief Program/Комисия, T‑235/06, непубликувано, EU:T:2008:411, т. 34 и решение от 10 април 2013 г., GRP Security/Сметна палата, T‑87/11, непубликувано, EU:T:2013:161, т. 29).
33
Жалбата за отмяна цели да осигури спазването на правото при тълкуването и прилагането на Договора за функционирането на Европейския съюз и при това положение би било в противоречие с тази цел условията за допустимост на жалбата да се тълкуват дотолкова ограничително, че в обхвата ѝ да попадат само актове от категориите, посочени в член 288 ДФЕС (вж. решение от 9 септември 2015 г., Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Commission, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, т. 17 и цитираната съдебна практика).
34
Въпреки това тази компетентност за тълкуване и прилагане на разпоредбите на Договора от съда на Съюза не важи за случаите, в които правното положение на жалбоподателя се вписва в контекста на договорни отношения, чийто правен режим е уреден от националния закон, посочен от договарящите страни (решение от 9 септември 2015 г., Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Комисия, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, т. 18; в този смисъл вж. също решения от 17 юни 2010 г., CEVA/Комисия, T‑428/07 и T‑455/07, EU:T:2010:240, т. 52, и от 10 април 2013 г., GRP Security/Сметна палата, T‑87/11, непубликувано, EU:T:2013:161, т. 29).
35
Всъщност, ако приеме, че е компетентен да отменя актове, които се вписват в контекста на чисто договорни отношения, съдът на Съюза би рискувал не само да обезсмисли член 272 ДФЕС, съгласно който на Съюза може с арбитражна клауза да се възложи правораздавателна компетентност, но освен това, в случай че договорът не съдържа подобна клауза, да разшири правораздавателната си компетентност отвъд границите, установени в член 274 ДФЕС, който възлага на националните юрисдикции общата компетентност по спорове, по които Съюзът е страна (вж. решение от 9 септември 2015 г., Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Комисия, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, т. 19 и цитираната съдебна практика).
36
Следователно при наличието на договор между жалбоподателя и една от институциите юрисдикциите на Съюза могат да бъдат сезирани с жалба на основание член 263 ДФЕС само ако обжалваният акт цели да произведе задължителни правни последици, излизащи извън договорното правоотношение между страните и предполагащи упражняването на публичноправните властнически правомощия, възложени на институцията, която е страна по договора, в качеството ѝ на административен орган (решение от 9 септември 2015 г., Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Комисия, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, т. 20).
37
В това отношение е важно да се подчертае, че когато институция, и по-конкретно Комисията, избере да предостави финансова помощ посредством договор, за който се прилага член 272 ДФЕС, тя е длъжна да се придържа към тази разпоредба. Така в отношенията си със своите съдоговорители тя по-специално следва да избягва използването на двусмислени формулировки, които те могат да възприемат като израз на правомощията за едностранно вземане на решения извън уговореното с договора (решение от 9 септември 2015 г., Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Комисия, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, т. 21).
38
Именно в светлината на тези принципи следва да се прецени допустимостта на настоящата жалба.
39
Следва да се посочи, че между страните е безспорно, че контекстът на настоящата жалба и обстоятелствата, довели да подаването ѝ, са свързани с договор. Всъщност жалбоподателят счита, че независимо от договорния характер на спора, разполага с жалба за отмяна като средство за защита и че обжалваното дебитно известие има административен характер.
40
Видно от доказателствата по преписката, дебитното известие се вписва в контекста на споразумение между Комисията и жалбоподателя, тъй като предметът му е събирането на вземане — което Комисията счита, че има — за сума, изплатена в полза на жалбоподателя и съответстваща на разходи, които според Комисията не са допустими съгласно споразумението за безвъзмездна помощ и които поради това тя не е приела. По-специално следва да се отбележат следните обстоятелства:
—
първо, въз основа на споразумението за безвъзмездна помощ Комисията е изплатила на жалбоподателя сумата от 159570,78 EUR,
—
второ, в съответствие с член II.22 от общите условия на това споразумение е поискан одиторски доклад,
—
трето, с член II.21 от посочените условия Комисията си е запазила правото да поиска от член на консорциума възстановяването на всяка недължимо платена сума или на всяка сума, подлежаща на възстановяване в съответствие със споразумението за безвъзмездна помощ, и е упражнила това си право с писмо от 27 юни 2014 г. за предварително уведомяване, като е поискала от жалбоподателя да възстанови сумата 34070,16 EUR (вж. т. 9 по-горе). В това писмо Комисията изрично се позовава на посочения член и обяснява как е изчислила спорната сума,
—
четвърто, дебитното известие, озаглавено „Изпълнение на резултатите от одит BAEA210022 (B210‑22) [на] проект [№] 217237 GendeRace“ препраща към писмото от 27 юни 2014 г. за предварително уведомяване и писмото от 16 декември 2013 г. за приключване на одита (вж. т. 7 по-горе). Така в текста на дебитното известие се напомня, че то е за събиране на вземане, произтичащо от споразумението за безвъзмездна помощ.
41
Като се има предвид всичко това, следва да се констатира, че Комисията не е излязла извън рамките на договорното правоотношение и се е основала по-специално на член II.22, параграфи 1 и 6 от общите условия на споразумението за безвъзмездна помощ.
42
Освен това нищо не позволява да се заключи, че Комисията е действала при упражняване на своите публичноправни властнически правомощия. Както следва от точки 40 и 41 по-горе, дебитното известие се вписва в контекста на споразумението между Комисията и жалбоподателя, тъй като е за събиране на вземане, което произтича от уговореното в споразумението, и тъй като с него Комисията предявява правата си по споразумението. То обаче няма за цел да породи по отношение на жалбоподателя правните последици, присъщи за упражняването на предоставените на Комисията с правото на Съюза публичноправни властнически правомощия. При това положение дебитното известие следва да се разглежда като неразделно свързано с договорните отношения между Комисията и жалбоподателя.
43
Следователно нито позоваването на правото на Съюза в член 9, първа алинея от споразумението за безвъзмездна помощ, нито изтъкнатото от жалбоподателя евентуално сходство между разпоредбите на споразумението за безвъзмездна помощ и на определени незаконодателни актове позволяват обжалваните в случая актове да се квалифицират като актове, приети от Комисията, действаща като орган на публична власт. При всички положения е уместно да се припомни, че клаузите на договора, наред с правото, приложимо към договора, и под егидата на това право, определят правилата на договорното отношение и че тълкуването на договор с оглед на разпоредбите на приложимото право е оправдано само при съмнения относно съдържанието на договора или значението на определени негови клаузи (вж. по аналогия решение от 19 ноември 2008 г., Комисия/Premium, T‑316/06, непубликувано, EU:T:2008:514, т. 53 и цитираната съдебна практика).
44
В подкрепа на довода си, че дебитното известие поражда задължителни за него правни последици, жалбоподателят се позовава на съдържащите се в него указания под заглавието „Условия за плащане“, които са формулирани, както следва:
„1.
Всички банкови разходи са за ваша сметка […]
2.
Комисията си запазва правото след предварително уведомяване на другата страна да си възстанови дължимите от последната суми чрез прихващане при наличие на насрещни безспорни, ликвидни и изискуеми вземания.
3.
Ако сметката на Комисията не бъде заверена до изтичане на срока, върху установеното от Съюза вземане се начислява лихва при прилагане на публикувания в Официален вестник на Европейския съюз и действащ към първия календарен ден от месеца, в който изтича срокът, а именно октомври 2014 г., лихвен процент, прилаган от Европейската централна банка за основните ѝ операции по рефинансиране, увеличен с 3,5 пункта.
4.
Ако сметката на Комисията не бъде заверена до изтичане на срока, Комисията ще:
—
изтегли всякаква предварително внесена парична гаранция,
—
потърси принудително плащане, като издаде изпълняемо решение по член 299 [от ДФЕС] или като заведе дело,
—
регистрира неплащането в база данни, достъпна за всички разпоредители с бюджетни средства на Европейския съюз до получаването на пълното плащане,
—
публикува името на всеки длъжник, който е бил принуден по съдебен ред да плати“.
45
Следва да се констатира, че съдържащите се в дебитното известие указания са, така да се каже, идентични с обсъдените от Съда в решение от 9 септември 2015 г., Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Комисия (C‑506/13 P, EU:C:2015:562), което е постановено след образуването на настоящото производство и във връзка с което в рамките на процесуално организационните действия Общият съд е отправил въпроси до страните. Всъщност, след като от Съда е било поискано да се произнесе по довод, по същество идентичен с изтъкнатия по настоящото дело, той е установил, че такива указания не позволяват дебитното известие да се квалифицира като окончателен акт (решение от 9 септември 2015 г., Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Комисия, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, т. 25 и 26).
46
Вярно е, както посочва жалбоподателят в отговора си на писмените въпроси на Общия съд, че в решение от 9 септември 2015 г., Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Комисия (C‑506/13 P, EU:C:2015:562), Съдът упреква Комисията в използването на двусмислени формулировки в дебитното известие. Както обаче е отбелязал Общият съд, такива указания относно лихвите, които ще бъдат начислени върху установеното вземане при неплащане в срок, относно възможността за събиране чрез прихващане или чрез изтегляне на евентуално предварително внесената гаранция, както и относно възможността за принудително изпълнение и за вписване в база данни, достъпна за разпоредителите с бюджетни средства на Съюза, дори да са формулирани по начин, който създава впечатление, че става дума за окончателен акт на Комисията, във всички случаи по естеството си могат да са само подготвителни по отношение на акта на Комисията за събиране на установеното вземане, след като в дебитното известие Комисията не взема отношение по способите, които възнамерява да използва, за да събере вземането и лихвите за забава, считано от посочената в дебитното известие крайна дата за плащане (вж. в този смисъл решение от 17 април 2008 г., Cestas/Комисия, T‑260/04, EU:T:2008:115, т. 74—76 и определение от 12 октомври 2011, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Комисия, T‑353/10, EU:T:2011:589, т. 30).
47
Същото важи за указанията относно възможните способи за възстановяване, съдържащи се в последния параграф от писмото на Комисията от 27 юни 2014 г. (вж. т. 9 по-горе). В отговора си на писмените въпроси на Общия съд жалбоподателят изтъква, че предприемането на всички подробно описани в това писмо действия не е обусловено от изпълнението на никакво друго условие освен неплащането на спорната сума в указания срок. Следва да се установи, че в това писмо Комисията не изразява окончателно становище, а само споменава възможността да събере вземането си чрез прихващане или принудително изпълнение. Аналогични съображения са приложими за писмото от 30 септември 2014 г. (вж. т. 12 по-горе), което също е посочено от жалбоподателя в отговора на поставените от Общия съд писмени въпроси.
48
Като се има предвид подготвителният характер на дебитното известие, не следва да се разглежда доводът на жалбоподателя, че в конкретния случай на практика са осъществими само две от четирите възможности, изброени в параграф 4 от посоченото известие под заглавието „Условия за плащане“, и по-специално заплахата за принудително изпълнение (вж. т. 44 по-горе).
49
От изложеното следва, че Общият съд не може да бъде надлежно сезиран с настоящата жалба, подадена на основание член 263 ДФЕС, тъй като дебитното известие се вписва в контекста на чисто договорни отношения, от който не може да бъде отделено, и не поражда задължителни правни последици извън произтичащите от споразумението за безвъзмездна помощ, които да предполагат упражняване на публичноправните властнически правомощия, предоставени на Комисията в качеството ѝ на административен орган.
50
Същото важи за обжалваното решение, което се вписва в същия контекст и чиято основна функция е изпращане на дебитното известие. Що се отнася до успоредното производство по събиране на обезщетение за вреди, с обжалваното решение се съобщава, че то всъщност се спира до приемането на бъдещо окончателно решение. Така, като се имат предвид принципите, които са изведени в съдебната практика, цитирана в точки 32 и 35 по-горе, не може да се иска отмяна на обжалваното решение на основание член 263 ДФЕС.
51
Следователно жалбата за отмяна трябва да се отхвърли като изцяло недопустима.
52
Недопустимостта на настоящата жалба за отмяна като такава при всяко положение не лишава жалбоподателя от ефективни правни средства за защита, тъй като той би могъл да предяви иск на договорно основание по член 272 ДФЕС, ако счита, че са налице основанията за това.
53
При тези обстоятелства Общият съд не следва да се произнася по възражението за недопустимост, направено от Комисията в писмената ѝ защита.
По съдебните разноски
54
Жалбоподателят моли Общия съд да осъди Комисията на основание член 87, параграф 3, втора алинея от Процедурния правилник от 2 май 1991 г. да заплати съдебните разноски дори и при отхвърляне на жалбата. Той твърди, че е бил принуден да подаде жалба поради неяснотата и двусмислеността на издаденото от Комисията дебитно известие, от една страна, и от друга страна, поради това че не получил от нея никаква информация относно реда за обжалване на решението за събиране на спорната сума. Комисията умишлено му причинила съдебните разноски във връзка с настоящата жалба.
55
Комисията възразява, че не е причинила необосновано или злонамерено разходи на жалбоподателя, поради което молбата му следва да се отхвърли. Твърди, че му е давала разяснения по всички процедурни въпроси. Освен това от писмените изявления на жалбоподателя личало, че той познава достатъчно добре съдебната практика относно допустимостта на жалбите за отмяна на дебитни известия. Следователно с подаването на настоящата жалба той бил поел съзнателен риск.
56
Съгласно член 134, параграф 1 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Въпреки това съгласно член 135, параграф 1 от същия правилник Общият съд може при изключителни обстоятелства да разпредели съдебните разноски.
57
В случая жалбоподателят е загубил делото. Освен това той не е доказал, че Комисията му е причинила разходи необосновано или злонамерено по смисъла на член 135, параграф 2 от Процедурния правилник.
58
Следва все пак да се отчете поведението на Комисията, която е включила в дебитното известие указания, за които по други дела Общият съд вече е приел, че са двусмислени (вж. в този смисъл определение от 12 октомври 2011 г., Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Комисия, T‑353/10, EU:T:2011:589, т. 30 и решение от 9 юли 2013 г., Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Комисия, T‑552/11, непубликувано, EU:T:2013:349, т. 29). Поради това Общият съд счита за справедливо с оглед на обстоятелствата по делото всяка от страните да поеме направените от нея съдебни разноски.
По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (шести състав),
определи:
1)
Отхвърля жалбата като недопустима.
2)
Всяка страна понася направените от нея съдебни разноски.
Съставено в Люксембург на 20 април 2016 година.
Секретар
E. Coulon
Председател
S. Frimodt Nielsen
(
*1
)	Език на производството: български.