TIESAS SPRIEDUMS1970. gada 14. oktobrī (*)Lieta 22/70Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv tās Juridiskā dienesta ģenerāldirektora vietnieks Žerārs Olivjē [Gérard Olivier], pārstāvis, un kas norādījusi adresi Luksemburgā, Office of Emile Reuter, 4 Boulevard Royal_prasītāja_pretEiropas Kopienu Padomi, ko pārstāv Padomes juriskonsults, Padomes Ģenerālsekretariāta ģenerāldirektors Ernsts Volfārts [Ernst Wohlfart], pārstāvis, kam palīdz Padomes Ģenerālsekretariāta direktors Žans Pjērs Puisošē [Jean-Pierre Puissochet], un kas norādījusi adresi Luksemburgā, Office of J. N. Van den Houten, Eiropas Investīciju Bankas Juridiskā dienesta direktors, 2 Place de Metz_atbildētāja_par
prasību atcelt Padomes 1970. gada 20. marta lēmumu, kas
saistīts ar EEK dalībvalstu sarunām par Eiropas Līgumu par
transportlīdzekļu apkalpju darbu starptautiskajos autopārvadājumos un ar
tā noslēgšanu.TIESAšādā sastāvā: priekšsēdētājs R. Lekūrs [R. Lecourt], palātu priekšsēdētāji A. M. Donners [A. M. Donner] un A. Trabuki [A. Trabucchi], tiesneši R. Monako [R. Monaco], Ž. Mertenss de Vilmarss [J. Mertensde Wilmars], P. Peskatore [P. Pescatore] (referents) un H. Kučers [H. Kutscher]_ģenerāladvokāts A. Diteljē de Lamots [A. Dutheillet de Lamothe]_sekretārs A. van Houte [A. Van Houtte]_pasludina šo spriedumu.Spriedums1        Ar
prasības pieteikumu, kas iesniegts 1970. gada 19. maijā,
Eiropas Kopienu Komisija lūdz atcelt Padomes 1970. gada
20. marta lēmumu par ANO Eiropas Ekonomikas komisijas ietvaros
notikušajām Kopienas dalībvalstu sarunām par Eiropas Līgumu par
transportlīdzekļu apkalpju darbu starptautiskajos autopārvadājumos (AETR) un tā noslēgšanu.2        Sākotnēji
Padome norādīja, ka prasība nav pieņemama, jo apstrīdētais lēmums nav
tāds tiesību akts, kura likumību iespējams izskatīt saskaņā ar Līguma
173. panta pirmo daļu.3        Lai
izlemtu šo jautājumu, vispirms jānosaka iestāde, kurai attiecīgajā
datumā bija pilnvaras apspriest un noslēgt AETR.4        Šā
lēmuma juridiskais spēks ir atšķirīgs atkarībā no tā, vai to uzskata
par tādu, ar kuru nosaka Kopienai piešķirto pilnvaru izpildi, vai par
tādu, kas apstiprina dalībvalstu saskaņotu darbību to pilnvaru izpildē,
kuras tām jau ir piešķirtas. 5        Lai
varētu pieņemt lēmumu attiecībā uz iebildi par nepieņemamību, vispirms
jānoskaidro, vai strīdīgā lēmuma pieņemšanas dienā pilnvaras apspriest
un noslēgt AETR bija Kopienai vai dalībvalstīm. 1.     Sākotnējais jautājums6        Komisija
uzskata, ka Līguma 75. pants, ar kuru Kopienai piešķirtās
pilnvaras ir visai plašas un paredzētas kopējās transporta politikas
īstenošanai, jāpiemēro gan ārējiem sakariem, gan attiecīgās jomas
iekšzemes pasākumiem.7        Šā
noteikuma lietderīgā iedarbība tiktu apdraudēta, ja pilnvaras, kuras
tas piešķir, it īpaši pilnvaras pieņemt “jebkurus attiecīgos noteikumus”
iepriekšminētā panta 1. punkta c) apakšpunkta nozīmē, nebūtu
attiecinātas arī uz līgumu slēgšanu ar trešām valstīm.8        Lai
gan sākotnēji šīs pilnvaras neattiecās uz visu transporta nozari,
pakāpeniski tās kļuva par vispārējām un ekskluzīvām pilnvarām, jo šajā
nozarē tika īstenota kopēja politika.9        Padome
savukārt uzsvēra, ka, tā kā Kopienai ir tikai tās pilnvaras, kas tai
piešķirtas, pilnvaras slēgt līgumus ar trešām valstīm nav pieļaujamas,
ja Līgumā tas nav skaidri paredzēts.10      Īpaši
75. pants attiecas tikai uz Kopienas iekšējiem pasākumiem, un to
nedrīkst interpretēt kā atļauju slēgt starptautiskus līgumus.11      Pat
ja situācija būtu citāda, nekā iepriekš izklāstīts, šīs pilnvaras
nevarētu būt vispārējas un ekskluzīvas pilnvaras, bet tām būtu pēc
iespējas jāsakrīt ar dalībvalstu pilnvarām.12      Tā
kā Līgumā nav iekļauti īpaši noteikumi attiecībā uz starptautisko
līgumu apspriešanu un noslēgšanu transporta politikas nozarē, kurai
būtībā pieder AETR, tad ir jāatsaucas uz Kopienas tiesību vispārējo sistēmu jomā, kas saistīta ar attiecībām ar trešām valstīm. 13      Līguma 210. pants noteic, ka “Kopiena ir tiesību subjekts”.14      Šis
līguma sestās daļas sākumā izklāstītais noteikums, kas attiecas uz
“Vispārīgiem un nobeiguma noteikumiem”, nozīmē, ka ārējo attiecību jomā
Kopienai ir iespēja nodibināt līgumiskas saistības ar trešām valstīm
attiecībā uz visiem Līguma pirmajā daļā izklāstītajiem un sestajā daļā
papildinātajiem mērķiem.15      Lai
konkrētā gadījumā Kopienai piešķirtu pilnvaras slēgt starptautiskus
līgumus, visa Līguma sistēma jāņem vērā tikpat lielā mērā kā tā
materiālās tiesību normas.16      Šādas
pilnvaras rodas ne tikai tad, ja tās tieši piešķirtas ar Līgumu – kā
tas ir gadījumos, ko paredz 113. un 114. pants attiecībā uz
līgumiem par tarifiem un tirdzniecību un 238. pants attiecībā uz
asociācijas līgumiem, – tās var izrietēt no citiem Līguma noteikumiem un
pasākumiem, kurus saskaņā ar minētajiem noteikumiem ir pieņēmušas
Kopienas iestādes.17      Ikreiz,
kad Kopiena, lai īstenotu Līgumā paredzēto kopējo politiku, pieņem
noteikumus, ar kuriem vienalga kādā formā ievieš kādas kopīgas normas,
dalībvalstīm vairs nav tiesību attiecībās ar trešām valstīm individuāli
vai pat kolektīvi uzņemties tādas saistības, kas ietekmētu minētās
normas.18      Tiklīdz
ir ieviestas šādas kopīgas normas, vienīgi Kopiena var uzņemties un
īstenot tādas līgumsaistības ar trešām valstīm, kas ietekmē visu
Kopienas tiesību sistēmas piemērošanas jomu.19      Attiecībā
uz Līguma noteikumu ieviešanu Kopienas iekšējo pasākumu sistēmu nevar
nodalīt no ārējo attiecību sistēmas.20      Līguma
3. panta e) punktā kopējās politikas ieviešana transporta
nozarē ir īpaši minēta kā viens no Kopienas mērķiem.21      Saskaņā
ar 5. panta noteikumiem dalībvalstīm, no vienas puses, jāveic visi
attiecīgie pasākumi, lai nodrošinātu to pienākumu izpildi, kas izriet
no šā Līguma vai ko rada iestāžu darbība, un, no otras puses, tām
jāatturas no visiem pasākumiem, kas varētu traucēt Līguma mērķu
sasniegšanu.22      Skatot
šos noteikumus kopā, jāsecina, ka tiktāl, ciktāl Kopienas normas ir
pieņemtas, lai īstenotu Līguma mērķus, dalībvalstis nevar, apejot
Kopienas iestādes, uzņemties saistības, kas varētu ietekmēt
iepriekšminētās normas vai mainīt to darbības jomu.23      Saskaņā
ar 74. panta nosacījumiem Līgumā definētie mērķi transporta jomā
īstenojami atbilstoši kopējai politikai.24      Šajā
ziņā 75. panta 1. punkts uzliek Padomei pienākumu izstrādāt
kopīgus noteikumus un turklāt pieņemt arī “citus attiecīgos noteikumus”.25      Saskaņā
ar šā paša noteikuma a) apakšpunktu šie kopīgie noteikumi ir
piemērojami “starptautiskiem pārvadājumiem uz kādu dalībvalsti vai no
tās, vai cauri vienai vai vairākām dalībvalstīm”.26      Šis
noteikums tāpat attiecas arī uz pārvadājumiem no trešām valstīm vai uz
tām tajā brauciena daļā, kas notiek Kopienas teritorijā.27      Tādējādi
Kopienas pilnvaras attiecas arī uz attiecībām, kas izriet no
starptautiskajām tiesībām, un tādēļ konkrētajā jomā tās saistītas ar
nepieciešamību noslēgt nolīgumus ar ieinteresētajām trešām valstīm.28      Kaut
arī 74. un 75. pants patiešām Kopienai skaidri nepiešķir
pilnvaras slēgt starptautiskus nolīgumus, tomēr, stājoties spēkā Padomes
1969. gada 25. marta Regulai Nr. 543/69 par dažu
sociālās jomas tiesību aktu saskaņošanu attiecībā uz autotransportu (OV L
77, 49. lpp.), Kopienai ir piešķirtas pilnvaras slēgt jebkurus
nolīgumus ar trešām valstīm attiecībā uz nozari, kuru reglamentē minētā
regula.29      Šo
pilnvaru piešķiršanu turklāt skaidri paredz iepriekšminētās regulas
3. pants, kas noteic, ka “Kopiena uzsāks jebkāda veida sarunas ar
trešām valstīm, kuras varētu būt nepieciešamas minētās regulas
īstenošanai”.30      Tā kā AETR
priekšmets ietilpst Regulas Nr. 543/69 darbības jomā, pilnvaras
apspriest un noslēgt attiecīgo līgumu Kopienai ir piešķirtas no brīža,
kad stājusies spēkā minētā regula.31      Šīs
Kopienas pilnvaras nepieļauj iespēju, ka dalībvalstīm varētu būt tādas
pašas pilnvaras, jo jebkuri pasākumi, kas veikti, apejot Kopienas
iestādes, nebūtu saderīgi ar kopējā tirgus vienotību un Kopienas tiesību
vienādu piemērošanu.32      Jautājums par pieņemamību jārisina, ņemot vērā šo juridisko situāciju. 2.     Prasības pieņemamība33      Padome
ir apstrīdējusi prasības pieņemamību dažādu, ar strīdīgā lēmuma
kvalifikāciju saistītu iemeslu dēļ un pakārtoti – ar varbūtību, ka
Komisijai nav ieinteresētības šajā lietā, kā arī ar tās iepriekšējo
attieksmi un to, ka prasība nav iesniegta savlaicīgi. a)     Prasības pamats, kas attiecas uz 1970. gada 20. marta lēmuma kvalifikāciju34      Padome
uzskata, ka 1970. gada 20. marta lēmums nav uzskatāms par
pārsūdzamu aktu 173. panta pirmās daļas pirmā teikuma nozīmē.35      Šis
lēmums nedz pēc tā formas, nedz priekšmeta vai satura nav ne regula, ne
lēmums, ne direktīva 189. panta nozīmē.36      Faktiski
minētais lēmums bija tikai savstarpēja dalībvalstu politikas
koordinēšana Padomē un tādējādi neradīja nekādas tiesības, neuzlika
pienākumus un nekādi nemainīja tiesisko stāvokli.37      Iestāžu
savstarpēja strīda gadījumā šāda lēmuma kvalifikācija rada pienākumu
novērtēt prasības pieņemamību īpaši uzmanīgi.38      Saskaņā
ar 173. pantu Tiesas pienākums ir izskatīt jautājumus par to, cik
likumīgi ir “Padomes tiesību akti [..], izņemot ieteikumus vai
atzinumus”.39      Tā
kā dalībvalstīm un iestādēm paredzētā iespēja iesniegt prasību atcelt
kādu tiesību aktu neattiecas vienīgi uz “ieteikumiem vai atzinumiem” –
kam saskaņā ar 189. panta pēdējo daļu nav saistoša spēka –
173. pants paredz, ka akti, pret kuriem iespējams celt prasību, ir
visi tiesību akti, ko pieņēmušas iestādes un ar kuriem paredzēts radīt
tiesiskas sekas.40      Atbilstoši
164. pantam šīs prasības mērķis ir nodrošināt tiesību ievērošanu,
interpretējot un piemērojot Līgumu.41      Sašaurināta
interpretācija nosacījumiem, kas attiecas uz prasības pieņemamību,
ierobežojot to piemērojamības jomu un attiecinot tos vienīgi uz
189. pantā paredzētajām tiesību aktu kategorijām, būtu pretrunā ar
minēto mērķi.42      Jābūt
iespējai iesniegt prasību par tiesību akta atcelšanu attiecībā uz
visiem tiem iestāžu pieņemtajiem tiesību aktiem neatkarīgi no to veida
vai formas, kuru mērķis ir radīt tiesiskas sekas.43      Strīdīgais lēmums kvalificējams, ņemot vērā visus iepriekšminētos apsvērumus.44      1970. gada
20. marta sanāksmes laikā, pēc tam, kad tās locekļi bija
apmainījušies viedokļiem ar Komisijas pārstāvi, Padome nonāca pie
vairākiem “secinājumiem” par to, kāda nostāja dalībvalstu valdībām
jāieņem izšķirošajās sarunās par AETR.45      Šis lēmums attiecas gan uz sarunu mērķi, gan uz sarunu procedūru.46      Attiecībā uz sasniedzamo mērķi Padome noteica sarunu pozīciju, kas vērsta uz to, lai AETR
pielāgotu Kopienas tiesiskā regulējuma noteikumiem, neņemot vērā dažas
atkāpes no minētā regulējuma, kuras Kopienai vajadzētu akceptēt.47      Ņemot
vērā tādējādi izvirzīto mērķi, Padome aicināja Komisiju laikus un
saskaņā ar Līguma 75. panta noteikumiem iesniegt nepieciešamos
priekšlikumus, lai izdarītu grozījumus Regulā Nr. 543/69.48      Attiecībā
uz sarunu procedūru Padome saskaņā ar darbības norisi, par kuru izlemts
iepriekšējās sanāksmēs, nolēma, ka sarunas turpinās un noslēgs sešas
dalībvalstis, kuras kļūs par AETR līgumslēdzējām pusēm.49      Visā
sarunu un līguma noslēgšanas laikā valstis rīkosies kopīgi un pastāvīgi
saskaņos savas nostājas atbilstīgi parastajai procedūrai, cieši
sadarbojoties ar Kopienas iestādēm, kā pārstāvi izmantojot dalībvalsts
delegāciju, kura pašlaik Padomē nodrošina prezidentūru.50      Protokolā nav norādīts, ka Komisija būtu iebildusi pret Padomes definēto sarunu mērķi.51      Tā
tomēr iesniedza precīzu atrunu par sarunu procedūru, kurā teikts, ka
Komisija uzskata Padomes nostāju par neatbilstošu Līgumam, it īpaši tā
228. pantam.52      No
iepriekš minētā jāsecina, ka Padomes lēmums attiecās uz jautājumu, kas
bija Kopienas kompetencē, un ka tāpēc dalībvalstis nevarēja rīkoties,
apejot kopējās iestādes.53      Saistībā
ar Padomes noteikto sarunu mērķi 1970. gada 20. marta lēmumu
nevar uzskatīt par vienkāršu brīvprātīgas koordinācijas izpausmi vai
atzīšanu, bet gan par tādu aktu, kura mērķis bija noteikt tādu darbības
norisi, kas būtu saistoša gan iestādēm, gan dalībvalstīm un ko paredzēts
atspoguļot regulas saturā.54      Sarunu
procedūras secinājumu daļā Padome pieņēma noteikumus, kurus izmantojot
atsevišķos gadījumos varētu atkāpties no Līgumā paredzētās procedūras
attiecībā uz sarunām ar trešām valstīm un līgumu slēgšanu.55      Šā
iemesla dēļ 1970. gada 20. marta lēmums radīja noteiktas
tiesiskās sekas gan attiecībās starp Kopienu un dalībvalstīm, gan
attiecībās starp iestādēm. b)     Pakārtotie prasības pamati, kas attiecas uz prasības pieņemamību56      Padome
apgalvo, ka, analizējot sekas, kādas varētu rasties, atceļot
1970. gada 20. marta lēmumu, apstiprinās fakts, ka šis lēmums
nav bijis juridiski saistošs.57      Šāda
atcelšana likvidētu koordinācijas atzīšanu dalībvalstu starpā, bet
faktiski to neietekmētu; tāpat tā neietekmētu šo valstu turpmāko darbību
sarunās par AETR.58      Līdz
ar to Padome apgalvo, ka, tā kā nav iespējams īstenot Komisijas
prasības mērķi, tā ir zaudējusi nozīmi.59      Līguma
174. pants noteic, ka tad, “ja prasība ir pamatota, Tiesa
attiecīgo tiesību aktu pasludina par spēkā neesošu”.60      Šādā
gadījumā būtu jāuzskata, ka Padomes lēmums nav pastāvējis tikmēr, kamēr
tiesa to atceltu. Tad strīda dalībnieki atkal atrastos sākotnējā
situācijā un pārskatītu strīdīgos jautājumus tā, lai tos atrisinātu
atbilstoši Kopienu tiesībām.61      Tātad Komisijas ieinteresētība turpināt prasības uzturēšanu nav apstrīdama.62      Padome
turklāt uzskata, ka Komisija nebija tiesīga celt prasību, jo tā pati ir
atbildīga par strīda situāciju, tāpēc ka laikus nav iesniegusi Padomei
atbilstošus priekšlikumus, tādējādi neveicot nepieciešamos pasākumus,
lai īstenotu Kopienas pilnvaras.63      Ņemot
vērā, ka Tiesai iesniegtie Komisijas jautājumi attiecas uz Kopienas
institucionālo struktūru, prasības pieņemamība nevar būt atkarīga no
prasītāja iepriekš pieļautajām kļūdām vai bezdarbības.64      Turklāt Padomes celto iebildumu izvērtēšanu var veikt, tikai izskatot strīdu pēc būtības.65      Visbeidzot,
Padome iebilst arī pret to, ka prasība ir iesniegta ar nokavēšanos, jo
1970. gada 20. marta lēmumā bija tikai atkārtoti izklāstīti
principi, kas bija izstrādāti Padomes iepriekšējo sanāksmju laikā, no
kurām pēdējā notika 1969. gada 17. un 18. martā.66      1970. gada
20. marta lēmumu tomēr nevar uzskatīt tikai par iepriekšējo lēmumu
apstiprinājumu, jo 1969. gada 25. marta Regula
Nr. 543/69 ir būtiski mainījusi pilnvaru sadalījumu starp Kopienu
un dalībvalstīm jautājumos, kas skar sarunu priekšmetu.67      No visiem šiem apsvērumiem izriet, ka prasība ir pieņemama. 3.     Par lietas būtību68      Komisija
galvenokārt apstrīd 1970. gada 20. marta lēmuma spēkā
esamību, pamatojoties uz to, ka šajā lēmumā nav ievēroti Līguma
noteikumi, it īpaši 75., 228. un 235. pants attiecībā uz
pilnvaru sadalījumu starp Padomi un Komisiju un tātad uz tiesībām, kuras
Komisijai bija pienākums īstenot sarunās par AETR. a)     Prasības pamats, kas attiecas uz 75. un 228. panta pārkāpumu69      Komisija
uzsver, ka, ņemot vērā Komisijai saskaņā ar 75. pantu piešķirtās
pilnvaras, Kopienai bija jāpārrunā un jānoslēdz AETR saskaņā ar 228. panta 1. punktā noteikto Kopienas procedūru.70      Lai
gan, pamatojoties uz šiem noteikumiem, Padome katrā atsevišķā gadījumā
var izlemt, vai ir lietderīgi noslēgt līgumu ar trešām valstīm, tai
tomēr nav tiesību izlemt, vai to noslēgt starpvaldību līmenī vai
Kopienas līmenī.71      Nolemjot
līgumu noslēgt starpvaldību līmenī, Padome liedza iespēju Komisijai
veikt uzdevumu, ko sarunu ar trešām valstīm jomā tai paredz Līgums.72      Tā
kā Līgumā nav iekļauti īpaši noteikumi, kas piemērojami sarunām par
konkrēto līgumu un tā īstenošanai, piemērojamās normas jāatvasina no
visu to Līguma pantu satura, kuri attiecas uz uzsāktajām sarunām par AETR.73      Katras Kopienas iestādes pilnvaru pārrunāt un īstenot AETR
sadalījums ir nosakāms, ievērojot noteikumus par kopējo transporta
politiku, kā arī noteikumus, kas reglamentē Kopienas veikto līgumu
noslēgšanu.74      Saskaņā
ar 75. panta 1. punktu Padomei, lemjot par Komisijas
priekšlikumu un pēc apspriešanās ar Ekonomikas un sociālo lietu komiteju
un Asambleju, ir jāpieņem atbilstoši noteikumi regulas vai cita
dokumenta formā kopējās transporta politikas īstenošanai.75      Saskaņā
ar 228. panta 1. punktu gadījumos, kad līgumi jānoslēdz ar
vienu vai vairākām trešām valstīm vai starptautisku organizāciju, šie
līgumi jāapspriež Komisijā, bet jānoslēdz Padomē, ievērojot plašākas
pilnvaras, kuras varētu būt piešķirtas Komisijai.76      Tā
kā sarunas notika ANO Eiropas Ekonomikas komisijas ietvaros, jāņem vērā
arī 116. panta pirmā daļa, saskaņā ar kuru, sākot no pārejas
perioda beigām, dalībvalstīm “starptautiskās ekonomiskās organizācijās
pieļaujama tikai kopīga rīcība”, jo šādas kopīgas rīcības īstenošana ir
Padomes kompetencē, kura lēmumus pieņem, pamatojoties uz Komisijas
priekšlikumu.77      Skatot
šos dažādos noteikumus kopā, ir skaidrs, ka tad, ja runa ir par
jautājumu, kas saistīts ar kopējo politiku, dalībvalstīm katrā ziņā
jādarbojas vienoti, lai aizstāvētu Kopienas intereses.78      Šī
vienotas rīcības prasība 1970. gada 20. marta lēmumā tika
ievērota, un tādēļ šajā jomā nevar rasties nekādas pretenzijas.79      No
šo noteikumu kopuma un it īpaši no 228. panta 1. punkta
izriet, ka tiesības noslēgt konkrēto līgumu bija piešķirtas Padomei.80      Komisijai
bija jādarbojas divējādi, pirmkārt, īstenojot tiesības iesniegt
priekšlikumus, kā tas izriet no 75. panta 1. punkta un
116. panta pirmās daļas, un, otrkārt, kā sarunu dalībniekam saskaņā
ar 228. panta 1. punkta pirmo daļu.81      Tomēr
šis pilnvaru sadalījums starp iestādēm būtu vajadzīgs tikai tad, ja
sarunas būtu sāktas laikā, kad Kopienai piešķirtās pilnvaras jau bija
stājušās spēkā vai nu saskaņā ar pašu Līgumu vai saskaņā ar iestāžu
pieņemtajiem noteikumiem.82      Šajā sakarībā jāpiemin, ka pirmā AETR
versija tika izstrādāta 1962. gadā – laikā, kad nepietiekami
attīstītās kopējās transporta politikas dēļ pilnvaras noslēgt šo līgumu
bija piešķirtas dalībvalstīm.83      Sarunu
stadija, kuras laikā ir radies apstrīdētais lēmums, nebija vērsta uz
jauna līguma izstrādi, bet gan tikai uz tādu grozījumu izdarīšanu
1962. gadā izstrādātajā versijā, kas nepieciešami, lai līgumu
varētu ratificēt visas līgumslēdzējas puses.84      Šajā ziņā sarunas par AETR
raksturīgas ar to, ka tās tika sāktas un ievērojama daļa ar Eiropas
Ekonomikas komisijas gādību veiktā darba notika pirms tam, kad ar Regulu
Nr. 543/69 Kopienai tika piešķirtas pilnvaras.85      Tātad
ir skaidrs, ka 1970. gada 20. martā Padome rīkojās tādā
situācijā, kurā tai vairs nebija pilnīgas rīcības brīvības attiecībās ar
trešām valstīm, kuras iesaistītas šajās pašās sarunās.86      Kā
to Padomes apspriedes laikā atzina Komisijas pārstāvis, ja šajā sarunu
stadijā ieinteresētās trešās valstis tiktu informētas par jaunu pilnvaru
sadalījumu Kopienā, tas varētu apdraudēt veiksmīgu sarunu rezultātu.87      Šādos
apstākļos divām iestādēm – Padomei un Komisijai – kuru pilnvaras bija
tieši skartas, bija jāvienojas par piemērotām sadarbības metodēm saskaņā
ar 15. pantu 1965. gada 8. aprīļa Līgumā par vienotas
Eiropas Kopienu Padomes un vienotas Eiropas Kopienu Komisijas izveidi,
lai, cik vien iespējams, efektīvi nodrošinātu Kopienas interešu
aizsardzību.88      No
1970. gada 20. marta sanāksmes protokola izriet, ka Komisija
oficiāli neizmantoja tiesības iesniegt priekšlikumus, kuras tai bija
noteiktas 75. un 116. pantā.89      Tā
nepieprasīja arī 228. panta 1. punkta piemērošanu attiecībā
uz savām tiesībām piedalīties sarunās.90      Tātad
var uzskatīt, ka, vienlaikus risinot sarunas un slēdzot līgumu saskaņā
ar Padomes pieņemtajiem noteikumiem, dalībvalstis rīkojās un turpina
rīkoties Kopienas interesēs un tās vārdā, ievērojot pienākumus, kurus
tām uzliek Līguma 5. pants.91      Tāpēc
šajos apstākļos, lemjot par dalībvalstu vienotu rīcību, Padome nav
pārkāpusi pienākumus, kas tai izriet no 75. un 228. panta.92      Šādos apstākļos prasības pamats ir jānoraida. b)     Citi Komisijas izvirzītie prasības pamati (235. pants; pamatojuma trūkums)93      Komisija
papildus uzsver, ka, ņemot vērā prasības, kas jāpilda saistībā ar
kopējas transporta politikas īstenošanu, Padomei, ja tā nerīkojās
saskaņā ar 75. pantu, vajadzēja izmantot vismaz 235. pantā
paredzētās pilnvaras.94      Padome
savukārt norāda, ka, tā kā bija iespējama dalībvalstu vienota rīcība,
nebija vajadzības atsaukties uz šo noteikumu un ka Komisija turklāt ne
reizi neuzņēmās iniciatīvu iesniegt kādu priekšlikumu šajā sakarā, kā
tas ir prasīts apstrīdētajā noteikumā.95      Kaut
gan 235. pants piešķir Padomei pilnvaras veikt jebkādus
“atbilstošus pasākumus” arī ārējo attiecību jomā, tas neuzliek
pienākumu, bet dod iespēju Padomei šīs pilnvaras izmantot, un šo
pilnvaru neizmantošana nevar ietekmēt lēmuma spēkā esamību.96      Tāpēc šis prasības pamats ir jānoraida.97      Tāpat
Komisija norāda, ka apstrīdētajā lēmumā nebija atsauces uz tiesisko
pamatu un tajā nebija norādīts nekāds pamatojums.98      Šīs
prasības, ko 190. pants nosaka attiecībā uz regulām, direktīvām un
lēmumiem, nevar attiecināt arī uz īpašiem pasākumiem, tādiem kā
1970. gada 20. marta lēmums.99      Piedalīšanās
Padomes faktiskajā darbā sniedza Komisijai visas tiesiskās garantijas,
ko 190. pants paredz nodrošināt trešām personām, uz kurām attiecas
tajā minētie tiesību akti.100    Līdz ar to prasība ir jānoraida. Par tiesāšanās izdevumiem101    Saskaņā
ar Reglamenta 69. panta 2. punkta nosacījumiem lietas
dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt
tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram
spriedums ir labvēlīgs.102    Šajā gadījumā neviens lietas dalībnieks nav prasījis atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.103    Tāpēc katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.Ar šādu pamatojumu Tiesa_ņemot vērā tiesas sēdes protokolu_noklausījusies tiesneša referenta ziņojumu_noklausījusies lietas dalībnieku apsvērumus_noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus_ņemot
vērā Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līgumu un it īpaši tā 3.,
5., 6., 74., 75., 111., 113., 114., 116., 164., 173., 174., 189., 190.,
210., 228., 235. un 238. pantu, kā arī 15. pantu
1965. gada 8. aprīļa Līgumā par vienotas Eiropas Kopienu
Padomes un vienotas Eiropas Kopienu Komisijas izveidi_ņemot vērā Eiropas Kopienu Tiesas Reglamentu_nospriež:1)      prasību noraidīt;2)      katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.LecourtDonnerTrabucchiMonacoMertens de WilmarsPescatore       Kutscher Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 1971. gada 31. martā.Sekretārs       PriekšsēdētājsA. Van Houtte       R. Lecourt* Tiesvedības valoda – franču.