Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA RIMVĪDA NORKUS
[RIMVYDAS NORKUS]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 15. janvārī (1)
Lieta C‑657/24
Kyberg Pharma Vertriebs‑GmbH
pret
Schutzverband gegen Unwesen in der Wirtschaft eV
Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesību aktu tuvināšana – Pārtikas nekaitīgums – Veselīguma norādes – Īpaši izmantošanas nosacījumi – Marķēšanas pienākumi – Rakstiski reklamēts uztura bagātinātājs
1.        Šī lieta ir par to, kā interpretēt pārtikas produktu, it īpaši uztura bagātinātāju, marķēšanas un reklāmas noteikumus, kas jāievēro pārtikas apritē iesaistītajiem tirgus dalībniekiem, kuri vēlas uz saviem produktiem izvietot veselīguma norādes. Ar iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem Tiesa tiek aicināta noteikt, pirmkārt, vai šajos noteikumos prasīts, ka pienākums sniegt informāciju, kura jāpievieno šīm veselīguma norādēm, jāievēro tikai pārtikas produktu marķējumā, un, otrkārt, vai jēdziens “marķējums” ietver jēdzienu “reklāma”, it īpaši rakstisku reklāmu.
I.      Atbilstošās tiesību normas
2.        Uz šo lietu attiecas Direktīvas 2002/46/EK (2) 17. apsvērums, 2. panta a) punkts, 6. panta 2. un 3. punkts, 7. panta pirmā daļa un 8. pants, Direktīvas 2006/114/EK (3) 2. panta a) punkts, Regulas (EK) Nr. 1924/2006 (4) 1.–4., 9., 10., 19. apsvērums, 1. panta 1. un 2. punkts, 2. panta 1. punkta d) apakšpunkts, 2. punkta 1. un 5. apakšpunkts, 3.–7. pants un 10.–17. pants, Regulas (ES) Nr. 1169/2011 (5) 10. apsvērums, 1. panta 1. un 2. punkts, 2. panta 1. punkta g) apakšpunkts, 7. panta pēdējā daļa, 14. panta 1. punkts, 53. panta 1. un 2. punkts un Īstenošanas lēmuma 2013/63/ES (6) pielikuma 2. punkts.
II.    Pamatlietas fakti, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
3.        Sabiedrība Kyberg Pharma tirgo uztura bagātinātāju (turpmāk tekstā – “attiecīgais produkts”) kapsulās, kuru sastāvā citastarp ir glikomannāns (konžaka mannāns) un kam uz iepakojuma ir norāde, kas uzsver daudzveidīga un līdzsvarota uztura un veselīga dzīvesveida nozīmi.
4.        2020. gadā sabiedrība Kyberg Pharma drukātajā presē izplatīja reklāmas rakstu ar mērķi reklamēt attiecīgo produktu, kurā it īpaši izmantoja šādas norādes: “veselīgi zaudēt svaru” un “mazkaloriju diētā glikomannāns palīdz zaudēt svaru”. Pamatlietas pusēm nav strīda par to, ka šajā rakstā nebija ietverta šo secinājumu iepriekšējā punktā minētā norāde.
5.        Uzskatot, ka šīm norādēm bija jāpievieno Regulas Nr. 1924/2006 10. panta 2. punktā uzskaitītā informācija, saskaņā ar Vācijas tiesībām dibināta profesionālā apvienība Schutzverband gegen Unwesen in der Wirtschaft eV, kuras uzdevums saskaņā ar tās statūtiem ir apkarot negodīgu konkurenci, cēla prasību Landgericht München (Minhenes apgabaltiesa, Vācija), citastarp lūdzot, lai Kyberg Pharma tiktu uzdots
izbeigt komercdarbībā un reklāmas nolūkos reklamēt attiecīgo produktu, izmantojot pamatlietā aplūkotās norādes, bet neminot daudzveidīga un līdzsvarota uztura un veselīga dzīvesveida nozīmi, pretējā gadījumā tai piemērojot naudas sodu.
6.        Tā kā Landgericht München (Minhenes apgabaltiesa) šo prasību apmierināja, Kyberg Pharma spriedumu pārsūdzēja Oberlandesgericht München (Federālās zemes Augstākā tiesa Minhenē), kas to noraidīja ar 2023. gada 20. jūlija spriedumu.
7.        Kyberg Pharma par Oberlandesgericht München (Federālās zemes Augstākā tiesa Minhenē) spriedumu iesniedza revīzijas [Revision] sūdzību Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija), kas ir iesniedzējtiesa.
8.        Iesniedzējtiesa uzskata, ka tajā celtās prasības apmierināšana ir atkarīga no tā, vai Regulas Nr. 1924/2006 10. panta 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka Kyberg Pharma ir izpildījusi tai šajā tiesību normā paredzēto pienākumu sniegt informāciju, ja tā šajā tiesību normā uzskaitīto informāciju
ir norādījusi
uz attiecīgā produkta iepakojuma, vai arī Kyberg Pharma bija pienākums iekļaut šo informāciju arī sava produkta reklamēšanai paredzētajā reklāmas rakstā.
9.        Šādos apstākļos Bundesgerichtshof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Regulas [Nr. 1924/2006] 10. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “pārtikas produkta “marķējums” ietver arī rakstisku pārtikas produkta reklāmu, tādējādi veselīguma norādes izmantošana rakstiskā reklāmā nozīmē, ka reklāmā ir jāizpilda šajā tiesību normā paredzētais pienākums sniegt informāciju?
2)      Vai Regulas [Nr. 1924/2006] 10. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, izmantojot veselīguma norādes pārtikas produkta reklāmā, šajā tiesību normā noteiktais pienākums sniegt informāciju ir jāievēro pārtikas produkta reklāmā arī tad, ja pārtikas produkta marķējumā jau ir ietverta vajadzīgā informācija?”
10.      Iesniedzējtiesas 2024. gada 26. septembra nolēmums Tiesas kancelejā tika saņemts 2024. gada 9. oktobrī. Rakstveida apsvērumus iesniedza pamatlietas puses un Eiropas Komisija. Pamatojoties uz Tiesas Reglamenta 76. panta 2. punktu, Tiesa nolēma nenoturēt tiesas sēdi.
III. Juridiskā analīze
A.      Ievada apsvērumi
11.      Uzskatu, ka pirms juridiskās analīzes ir lietderīgi izteikt dažus ievada apsvērumus, lai labāk izprastu šajā lietā uzdotos jautājumus.
12.      Šajā ziņā jānorāda, ka šīs analīzes pamatā būs iesniedzējtiesas lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu izmantotā premisa, ka attiecīgais produkts ir pārtikas produkts, kas ir uztura bagātinātājs.
13.      Pirmām kārtām, ņemot vērā, ka šajā lietā piemērojamais tiesiskais regulējums būtībā ir tehnisks, īsumā jāapraksta atbilstošās tiesību normas.
14.      Saskaņā ar Regulas Nr. 1924/2006 1. panta 2. punktu to piemēro pārtikas produktu uzturvērtības un veselīguma norādēm, kas izdarītas komerciālos paziņojumos attiecībā uz pārtikas produktiem, ko piegādā galapatērētājam, tostarp – kā izriet no šīs regulas 2. panta 1. punkta b) apakšpunkta, lasot to kopsakarā ar Direktīvas 2002/46 2. panta a) punktu, – uztura bagātinātājiem.
15.      Ar Regulu Nr. 1924/2006, kas paredz īpašus noteikumus, kuri jāievēro, lai varētu izmantot uzturvērtības un veselīguma norādes attiecībā uz pārtikas produktiem, ko piegādā galapatērētājam, sākotnēji bija paredzēts papildināt Direktīvu 2000/13/EK (7), kurā ir ietverti galvenie marķēšanas noteikumi (8). Minētā direktīva tika atcelta ar Regulu Nr. 1169/2011 (9), ar kuru vienā tiesību aktā tika kodificētas un vienkāršotas tiesību normas par pārtikas produktu marķēšanu un vispārīgāk – par patērētāju informēšanu par šiem pārtikas produktiem (10). Tādējādi Regula Nr. 1924/2006 kā papildu juridisks instruments, ciktāl tajā minētās norādes ir informācija uz pārtikas produktiem, tostarp uztura bagātinātājiem, ir jāaplūko, ņemot vērā Regulu Nr. 1169/2011.
16.      Papildus jāpiebilst – ņemot vērā uztura bagātinātāju specifiku, uz tiem attiecas arī īpašs tiesiskais režīms, kas noteikts Direktīvā 2002/46. Šajā ziņā Regulas Nr. 1169/2011 29. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts, ka šajā regulā paredzētie noteikumi par informāciju, kas jāiekļauj paziņojumā par uzturvērtību, neattiecas uz uztura bagātinātājiem. Proti, šī informācija tiek sniegta saskaņā ar Direktīvas 2002/46 8. pantu. Tomēr šie juridiskie instrumenti tiek aplūkoti papildinošā veidā, ja vien tajos nav paredzēts skaidrs izņēmums attiecībā uz citu noteikumu piemērošanu saistībā ar pārtikas produktu marķēšanu un informācijas sniegšanu (11).
17.      Otrām kārtām, jāieskicē, kādu informāciju būtībā satur attiecīgās norādes.
18.      Vispārīgi runājot, Regulas Nr. 1924/2006 2. panta 2. punkta 1. apakšpunktā norāde ir definēta kā “jebkurš ziņojums vai atveidojums, kas nav obligāts saskaņā ar Kopienas vai valstu tiesību aktiem, tostarp ilustrēts, grafisks vai jebkāda veida simbolisks atveidojums, kurš pauž, liek domāt vai netieši norāda, ka pārtikas produktam ir sevišķas īpašības”. Lasot šo definīciju kopumā, manu uzmanību īpaši piesaistījuši šādi elementi. Norāde visupirms ir fakultatīva (vai vēl neobligāta) informācija par konkrētām pārtikas produkta īpašībām. Citiem vārdiem sakot, šo informāciju pārtikas apritē iesaistītais uzņēmējs sniedz tikai brīvprātīgi, bet tā nav prasīta Savienības tiesību aktos (12).
19.      Šajā lietā aplūkotās veselīguma norādes Regulas Nr. 1924/2006 2. panta 2. punkta 5. apakšpunktā ir definētas kā “jebkura norāde, kas pauž, liek domāt vai netieši norāda, ka pastāv saikne starp pārtikas produktu kategoriju, pārtikas produktu vai kādu tā sastāvdaļu un veselību”. Tiesa uzskata, ka tas ir plašs jēdziens (13).
20.      Kad tas ir precizēts, un lai labāk izprastu šajā lietā uzdoto jautājumu tvērumu, manuprāt, īpaši svarīgs ir vēl viens netiešs iepriekš minēto definīciju faktors, proti, kādiem mērķiem šīs norādes tiek izmantotas. Šajā ziņā jau no Regulas Nr. 1924/2006 sagatavošanas darbiem izriet, ka, lai gan Savienības likumdevējs ir atzinis norāžu izmantošanas attīstības labvēlīgo ietekmi uz informācijas nodošanu patērētājiem, tas ir ņēmis vērā, ka norādes izmantojamas arī kā pārdošanas rīks (14).
21.      Turklāt daudzos avotos novērotas tendences, kas vairākus gadus kļūst aizvien izteiktākas, ka jo īpaši pārtikas apritē iesaistītie uzņēmēji pieliek milzīgas pūles, lai pievērstu patērētāju uzmanību saviem produktiem ar to, ka tie uzlabo uzturu vai veselību, un cenšas atšķirties no konkurentiem vai pat uzsvērt savas inovācijas pārtikas jomā (15).
22.      Šajā ziņā Regulas Nr. 1924/2006 19. apsvērumā ir atzīts pozitīvais iespaids, kāds rodas par pārtikas produktiem ar uzturvērtības un veselīguma norādēm, kā arī šo produktu iespējamā ietekme uz ēšanas paradumiem un kopējo uztura patēriņu. Tiesa arī secināja, ka minētās norādes mudina patērētājus izdarīt izvēli attiecībā uz pārtiku (16).
23.      Līdz ar to ir redzams, ka Regula Nr. 1924/2006 vispirms ir svarīgs juridisks instruments, kas reglamentē, kā lietojamas norādes, tostarp veselīguma norādes, kas tiek izmantotas, lai veicinātu pārtikas produktu izplatīšanu patērētājiem. Tomēr, lai gan šī regula ir svarīgs patērētāju aizsardzības rīks, tās mērķis ir arī radīt vienlīdzīgus konkurences apstākļus pārtikas rūpniecībā (17) un tādējādi līdzsvarot šos abus atšķirīgos mērķus, ieviešot noteikumus, kas jāievēro, lai varētu izmantot šīs norādes.
24.      Lai Regulā Nr. 1924/2006 paredzētās norādes tiktu atļautas, tām jāatbilst vispārējiem nosacījumiem, kas sniegti šīs regulas II nodaļā. Šajā gadījumā mūs interesējošajām veselīguma norādēm ir jāatbilst arī minētās regulas IV nodaļā paredzētajiem īpašajiem nosacījumiem (18). Regulas Nr. 1924/2006 10. panta 2. punkts, kuru iesniedzējtiesa šajā lietā lūdz interpretēt, ir ietverts šajā pēdējā minētajā nodaļā, kas tātad jāanalizē saistībā ar prejudiciālajiem jautājumiem.
B.      Par prejudiciālajiem jautājumiem
25.      Ar pirmo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa jautā par pārtikas produkta “marķējuma” jēdziena tvērumu Regulas Nr. 1924/2006 10. panta 2. punkta izpratnē. Konkrētāk, tā kā šī tiesa jautā, vai jēdziens “marķējums” ietver arī jēdzienu rakstiska “reklāma”, jānosaka šo abu jēdzienu aprises tiesību aktos, kas reglamentē veselīguma norādes.
26.      Ar otro prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa jautā par Regulas Nr. 1924/2006 10. panta 2. punktā paredzētā informēšanas pienākuma tvērumu un it īpaši par to, vai šis pienākums jāievēro reklāmā, ja tas jau ir izpildīts attiecīgā pārtikas produkta marķējumā.
27.      Citiem vārdiem, prejudiciālie jautājumi attiecas uz informēšanas pienākuma apjomu. Tādēļ tie jāaplūko kopā. Tā kā jēdziena “marķējums” tvērums ir attiecināms, tiklīdz ir noteikts Regulas Nr. 1924/2006 10. panta 2. punktā paredzētā informēšanas pienākuma tvērums, uzskatu par lietderīgu sākt šo juridisko analīzi ar informēšanas pienākuma tvērumu.
1.      Par informēšanas pienākuma tvērumu
28.      No Regulas Nr. 1924/2006 10. panta 2. punkta teksta un gramatiskās struktūras izriet, ka tajā informēšanas pienākumu ievērošana it īpaši saistībā ar pārtikas produkta reklāmu ir pakļauta nosacījumam, ka pārtikas produktam nav marķējuma.
29.      Regulas Nr. 1924/2006 10. panta 2. punktā teikuma pirmajā daļā, proti, “[v]eselīguma norādes atļauj tikai tādā gadījumā, ja marķējumā [..] iekļauj šādu informāciju”, ir norādīts, ka informēšanas pienākums jāievēro attiecībā uz marķējumu. Tikai tad, ja marķējuma nav, informēšanas pienākums attiecas uz vietām, kas norādītas teikuma otrajā daļā, proti, “vai – ja nav marķējuma – noformējumā un reklāmā iekļauj šādu informāciju”. Tādējādi domu, ka informēšanas pienākums – it īpaši pārtikas produkta reklāmā – jāizpilda, ja nav marķējuma, izsaka frāze “ja nav marķējuma”.
30.      Sakārtojuma saiklis “vai” Regulas Nr. 1924/2006 10. panta 2. punktā pirms frāzes “ja nav marķējuma”, manuprāt, neliek interpretēt tādējādi, ka pienākums sniegt informāciju marķējumā un it īpaši reklāmā ir alternatīva, ja vien šai pēdējai minētajai frāzei netiek atņemta jebkāda loģiska nozīme. Ņemot vērā, ka šim sakārtojuma saiklim seko frāze “ja nav marķējuma”, tas jāuzskata par savstarpēji izslēdzošu, proti, ka runa ir par 10. panta 2. punktā precizētās informācijas ietveršanu vai nu marķējumā, vai arī pārtikas produktu noformējumā vai reklāmā (19).
31.      Tomēr jānorāda tas, ko atzīmējusi iesniedzējtiesa, ka Regulas Nr. 1924/2006 10. panta 2. punkta valodu versijās atšķiras sakārtojuma saikļu lietojums teikuma otrajā daļā. Tādējādi franču valodas versijā (“la présentation du produit ou de la publicité faite pour celui‑ci”) lietotssakārtojuma saiklis “vai” starp terminiem “noformēšana” un “reklāma”, kas liek domāt, ka pārtikas apritē iesaistītajiem tirgus dalībniekiem ir atstāta zināma rīcības brīvība attiecībā uz informēšanas pienākuma izpildi, ja pārtikas produktam nav marķējuma. Līdz ar to Regulas Nr. 1924/2006 10. panta 2. punktā paredzētajai informācijai būtu jābūt ietvertai vai nu šī pārtikas produkta noformējumā, vai reklāmā.
32.      Savukārt vācu (“die Aufmachung der Lebensmittel und die Lebensmittelwerbung”), angļu (“the presentation and advertising”), spāņu (“en la presentación y
la publicidad”) un lietuviešu (“pateikime ir
reklamoje”) (20) valodu versijās lietots sakārtojuma saiklis “un” starp terminiem “noformēšana” un “reklāma”. Tādējādi šis saiklis liecina, ka tad, ja nav marķējuma ar obligātajām norādēm, tām ir jābūt norādītām gan produkta noformējumā, gan reklāmā.
33.      Lai gan, protams, ir jāatzīst, ka valodu atšķirība ir acīmredzama, tā tomēr nav noteicoša, ņemot vērā, ka neatkarīgi no valodas versijas Regulas Nr. 1924/2006 10. panta 2. punkta formulējums teikuma pirmajā daļā norāda, ka pienākums sniegt informāciju attiecībā uz veselīguma norādēm visupirms ir jāievēro pārtikas produkta marķējumā. Savukārt, ja šāda marķējuma nav, šim pienākumam jābūt izpildītam konkrēti pārtikas produkta reklāmā saskaņā ar šīs tiesību normas teikuma otro daļu. Saikļa “un” vai “vai” lietojums pirms vārda “reklāma” dažādās valodu versijās neietekmē to, ka šis vārds ietilpst teikuma otrajā daļā, kas ir jāņem vērā tikai tad, ja pārtikas produktam nav marķējuma. Nav strīda par to, ka pamatlietā attiecīgajam produktam ir marķējums, kurā ir ietverts obligātais paziņojums, kas uzsver daudzveidīga un līdzsvarota uztura un veselīga dzīvesveida nozīmi. Ražotājam tiek pārmests tikai tas, ka šī norāde nav sniegta produkta reklāmā, kas attiecas uz teikuma otro daļu.
34.      Katrā ziņā saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru vienā no Savienības tiesību normas valodu versijām lietotais formulējums nevar būt vienīgais pamats šīs tiesību normas interpretācijai vai arī tam nevar tikt piešķirta prioritāra nozīme salīdzinājumā ar pārējām valodu versijām. Savienības tiesību normas ir jāinterpretē un jāpiemēro vienveidīgi, ņemot vērā visās Savienības valodās sagatavotās versijas. Gadījumā, ja Savienības tiesību teksts dažādās valodu versijās atšķiras, attiecīgā norma ir jāinterpretē atbilstoši tiesiskā regulējuma, kurā tā ietilpst, kontekstam un mērķim (21). Manuprāt, Regulas Nr. 1924/2006 konteksts un mērķis apstiprina Regulas Nr. 1924/2006 10. panta 2. punkta gramatisko interpretāciju, proti, ka pienākums sniegt informāciju vispirms jāievēro pārtikas produkta marķējumā, un, ja nav marķējuma, it īpaši šā produkta reklāmā.
35.      Attiecībā uz kontekstu, kādā iekļaujas Regulas Nr. 1924/2006 10. panta 2. punktā paredzētais pienākums sniegt informāciju, jānorāda sekojošais.
36.      Ir taisnība, kā iesniedzējtiesa uzsver lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, ka Regulas Nr. 1924/2006 4. apsvērumā ir noteikts, ka šī regula būtu “jāpiemēro visām uzturvērtības un veselīguma norādēm komerciālajā saziņā, inter alia, pārtikas vispārīgajā reklāmā un tādās tirdzniecības veicināšanas kampaņās, ko pilnībā vai daļēji atbalsta valsts iestādes”. Šajā ziņā jāpiebilst, ka minētās regulas 1. panta 2. punktā ir arī paredzēts, ka to piemēro “norādēm, kas izdarītas komerciālos paziņojumos marķējuma, noformējuma vai reklāmas veidā attiecībā uz pārtikas produktiem”.
37.      Tomēr, kā izriet no minētajām Regulas Nr. 1924/2006 tiesību normām, tās attiecas uz veselīguma norādēm kā tādām. No tā nevar secināt, ka noteikumi par informāciju, kas ir jāpievieno šīm norādēm, jāskata vienādi. Proti, kā norādīts šīs regulas 10. panta 1. punktā, lai veselīguma norādes tiktu atļautas, tām ir jāatbilst II nodaļas “Vispārēji principi” vispārējām prasībām un IV nodaļas “Veselīguma norādes” īpašajām prasībām. It īpaši šīm norādēm jābūt atļautām saskaņā ar minēto regulu un jābūt ietvertām 13. un 14. pantā paredzētajā sarakstā – attiecīgi “veselīguma norādes, kas neattiecas uz slimības riska samazināšanu” un “norādes par samazinātu slimības risku”. Citiem vārdiem, runa ir par nosacījumiem, kas saistīti ar pašām veselīguma norādēm, nevis par informāciju, kas tajās jāiekļauj, nedz arī par vietu, kur šādai informācijai obligāti jābūt ietvertai. Tādējādi, manuprāt, pastāv atšķirība starp Regulas Nr. 1924/2006 10. panta 1. punktā izklāstītajiem īpašajiem noteikumiem, kas attiecas uz pašām veselīguma norādēm, no vienas puses, un šīs regulas 10. panta 2. punktā paredzētajiem īpašajiem noteikumiem, kas piemērojami šajās norādēs iekļaujamajai informācijai, lai tās tiktu atļautas, no otras puses.
38.      Turklāt Regulas Nr. 1924/2006 10. panta 4. punktā ir skaidri paredzēta iespēja pieņemt pamatnostādnes par šī panta īstenošanu. Šī iemesla dēļ uzskatu, ka Regulas Nr. 1924/2006 10. panta 2. punkta kontekstuālajā interpretācijā svarīgs elements ir Īstenošanas lēmums 2013/63.
39.      Īstenošanas lēmuma 2013/63 pielikumā ir skaidri paredzēts, ka Regulas Nr. 1924/2006 10. panta 2. punktā ir noteikts pienākums norādīt obligāto informāciju tā pārtikas produkta marķējumā, par kuru ir veselīguma norāde. Ja marķējuma nav, obligātā informācija ir jānorāda pārtikas produkta reklāmā un noformējumā (22). Tas ir skaidrojams, ņemot vērā gan pašas Regulas Nr. 1924/2006 mērķus, gan citus juridiskos instrumentus par pārtikas produktu marķēšanu, tostarp it īpaši Regulu Nr. 1169/2011, kuru Regula Nr. 1924/2006 papildina. Minētie juridiskie instrumenti nodrošina efektīvu iekšējā tirgus darbību, vienlaikus nodrošinot augstu patērētāju aizsardzības līmeni, sniedzot patērētajiem nepieciešamo informāciju par pārtiku, lai viņi varētu izdarīt informētu pirkuma izvēli (23).
40.      Iesniedzējtiesa šaubās, vai augsta aizsardzības līmeņa mērķi var sasniegt it īpaši attiecībā uz pārtikas produktiem, kas tiek tirgoti tiešsaistē, ja to reklāmā nav iekļauta obligātā informācija.
41.      Šajā ziņā jāuzsver, ka Regulā Nr. 1924/2006 nav tiesību normu, kas attiektos uz atļaujām sniegt veselīguma norādes uz pārtikas produktiem atkarībā no to tirdzniecības vietas, proti, vai tos pārdod fiziskā tirdzniecības vietā vai tālpārdošanā. Proti, noteikumi, kas attiecas uz atļaujām, ir piemērojami saistībā ar sniegto informāciju, proti, ikreiz, kad komerciālā paziņojumā par pārtikas produktu ir iekļauta uzturvērtības vai veselīguma norāde un ja šis pārtikas produkts pats par sevi ir paredzēts galapatērētājam (24). Turklāt, lai patērētājs varētu izvēlēties pārtikas produktu, pilnībā pārzinot lietas apstākļus, svarīgi, lai obligātā informācija viņam būtu pieejama pirms pirkuma veikšanas.
42.      Tādējādi šādā nozīmē ir jāinterpretē Regulas Nr. 1169/2011 12. pantā un 14. pantā minētie noteikumi par obligātās informācijas pieejamību un izvietojumu un noteikumi par tālpārdošanu, kas atgādināti Īstenošanas lēmuma 2013/63 pielikuma 2.1. punkta b) apakšpunktā. Proti, Regulas Nr. 1169/2011 12. pantā ir noteikts princips, ka pirms izvēles izdarīšanas patērētājam vienmēr ir jābūt pieejamai obligātajai informācijai par pārtikas produktu. Saskaņā ar šīs regulas 14. pantu tālpārdošanas gadījumā šī informācija jānorāda tālpārdošanai pievienotajos dokumentos vai citos atbilstīgos veidos, kurus skaidri norādījis pārtikas apritē iesaistītais uzņēmējs. Šis īpašais režīms attiecas arī uz tādu pārtikas produktu tālpārdošanu, uz kuriem ir veselīguma norādes.
43.      Šajā ziņā Īstenošanas lēmuma 2013/63 pielikuma 2.1. punkta b) apakšpunktā ir piebilde, ka tālpārdošanas gadījumā, ja ir apgrūtināta piekļuve marķējumam, kas attiecas uz pārtikas produktiem, uz kuriem ir veselīguma norādes (25), šī informācija jāiekļauj arī šo pārtikas produktu noformējumā un reklāmā. Tomēr no iepriekš minētajām tiesību normām skaidri izriet, ka tās attiecas uz īpašu tālpārdošanas gadījumu, kas pēc noklusējuma nevar attiekties uz visiem veidiem, kā tiek pārdoti pārtikas produkti, uz kuriem ir veselīguma norādes. Tādējādi ar to nevar grozīt vispārējo informācijas sniegšanas pienākumu sistēmu, kas paredzēta Regulas Nr. 1924/2006 10. panta 2. punktā.
44.      Jāatgādina, ka sabiedrība kopumā interesējas par uztura un veselības saistību un par piemērota uztura izvēli individuālām vajadzībām (26). Šajā ziņā jāuzskata, ka marķējums ir svarīgs sabiedrības informēšanas līdzeklis. Proti, “atbilstošs marķējums patiesi var veicināt patērētājus izvēlēties veselīgu diētu un vienkāršot pozitīvu un informētu izvēli” (27) viņu veselībai. Tādējādi, lai patērētājiem nodrošinātu augstāku aizsardzību uztura jomā, Savienības likumdevējs uzskatījis, ka marķējums ir nepieciešams kā līdzeklis, lai patērētājiem sniegtu ar pārtikas produktu saistītu būtisku informāciju (28). Reklāma paliek otrajā plānā, lai sniegtu informāciju pirms pirkuma gadījumā, ja nav marķējuma un būtiskas informācijas par pārtikas produktu, kurai jābūt norādītai marķējumā.
45.      Tas, ka informācija jāsniedz marķējumā, un tikai tad, ja marķējuma nav, tā jāsniedz reklāmā, ir izskaidrojams arī no praktiskā viedokļa. Lai gan, protams, reklāma var parādīties pārtikas produktu tirdzniecības vietās un tātad zināmā mērā to tuvumā (29), parasti pārtikas produktu tuvumā tā netiek uztverta kā informācijas sniegšanas līdzeklis. Reklāmas mērķis, protams, ir pievērst uzmanību konkrētajam produktam, bet tā ir paredzēta arī kā līdzeklis, lai ietekmētu patērētāju attieksmi un izvēli, vēl pirms viņi ir saskārušies ar pašu pārtikas produktu. Tāpat saskaņā ar šo loģiku, proti, ļaut reklāmai sasniegt mērķi veicināt pirkšanu, un atbilstoši Regulas Nr. 1924/2006 mērķim ne tikai nodrošināt augstu patērētāju aizsardzības līmeni, bet arī saglabāt efektīvu iekšējā tirgus darbību, man šķiet pilnīgi saprotams, ka pārtikas apritē iesaistītie uzņēmēji tiek atbrīvoti no minētās regulas 10. panta 2. punktā paredzēto informēšanas pienākumu ievērošanas reklāmā, ja prasītā informācija ir norādīta marķējumā, kas principā atrodas pārtikas produkta tuvumā (30).
46.      Tāpēc uzskatu, ka informēšanas pienākumi Regulas Nr. 1924/2006 10. panta 2. punkta izpratnē jāievēro pārtikas produktu marķējumā, un tikai tad, ja marķējuma nav, tie jāievēro it īpaši pārtikas produktu reklāmā.
47.      Tā kā ir noteikts Regulas Nr. 1924/2006 10. panta 2. punktā paredzēto informēšanas pienākumu apjoms, tagad jāanalizē, vai pārtikas produktu “marķējuma” jēdziens šī panta izpratnē ietver jēdzienu “reklāma”, it īpaši rakstisku reklāmu, tādējādi, ka pienākums sniegt informāciju marķējumā nozīmē, ka šajā pantā minētā informācija jānorāda arī šajā reklāmā.
2.      Par jēdzienu “marķējums” un “reklāma” nošķiršanu
48.      Šajā ziņā jāatzīmē, ka Regulas Nr. 1924/2006 10. panta 2. punktā, kurā, kā rāda tā nosaukums, ir paredzēti īpaši nosacījumi attiecībā uz veselīguma norāžu izmantošanu, nav definēti jēdzieni “marķējums” un “reklāma”. Saskaņā ar šo pantu, kurā ir uzskaitīti nosacījumi, kas jāievēro, lai varētu sniegt veselīguma norādes, šādas norādes nav atļautas, ja marķējumā vai, ja tā nav, it īpaši produkta reklāmā, nav norādīta minētajā pantā minētā informācija. Tādējādi frāzes “ja nav” izmantošana ļauj saprast, ka starp minētajiem jēdzieniem pastāv pakārtotas attiecības (31).
49.      Tādējādi Regulas Nr. 1924/2006 10. panta 2. punkts ir jālasa kopsakarā ar tās 2. panta 1. punkta d) apakšpunktu. Šajā tiesību normā ir atsauce uz termina “marķējums” definīciju, kas noteikta Direktīvā 2000/13, un tagad tā ir jāsaprot kā atsauce uz definīciju Regulā Nr. 1169/2011. Saskaņā ar šo definīciju marķējums ir “teksti, ziņas, preču zīmes, zīmolvārdi, attēls vai simbols, kas ir saistīti ar pārtikas produktu, atrodas uz jebkura iepakojuma, dokumenta, uzraksta, etiķetes, aptveres vai uzlīmes, kura pievienota šādam produktam vai attiecas uz to” (32). Tā ir plaša definīcija, kas iekļauj daudzus vizuālos elementus, kuri var sniegt informāciju par pārtikas produktu un kuru klātbūtne dažādos informācijas nesējos vai nu kopā ar pārtikas produktu, vai attiecībā uz pārtikas produktu ir nosacījums, lai to kvalificētu Regulas Nr. 1924/2006 2. panta 1. punkta d) apakšpunkta, lasot kopā ar Regulas Nr. 1169/2011 2. panta 2. punkta j) apakšpunktu, izpratnē.
50.      Savukārt Regulā Nr. 1924/2006 nav ietverta nekāda “reklāmas” definīcija un nav arī sniegta atsauce uz šādu definīciju, kas būtu ietverta citā juridiskā instrumentā. Tomēr, tā kā šī regula papildina Regulu Nr. 1169/2011, uzskatu, ka jēdziens “reklāma”, uz kuru tajā ir atsauce, ir Regulas Nr. 1924/2006 10. panta 2. punkta gramatiskās interpretācijas elements (33).
51.      Saskaņā ar Regulas Nr. 1169/2011 2. panta 1. punkta g) apakšpunktu “reklāmas” definīcija, uz kuru jāatsaucas saistībā ar noteikumiem par pārtikas produktu informācijas sniegšanu patērētājiem, ir ietverta Direktīvā 2006/114, proti, “priekšstata veidošana jebkādā veidā saistībā ar tirdzniecību, uzņēmējdarbību, amatniecību vai brīvām profesijām, lai veicinātu preču vai pakalpojumu noietu, ietverot nekustamo īpašumu, tiesības un pienākumus” (34). Šajā ziņā Tiesa jau ir norādījusi, ka, ņemot vērā šo īpaši plašo definīciju, reklāma var izpausties ļoti dažādos veidos un tātad nekādā gadījumā nav sašaurināta līdz klasiskām reklāmas formām (35).
52.      Tomēr rodas jautājums, vai, ņemot vērā divas tik plašas “marķējuma” un “reklāmas” definīcijas, pastāv iespēja attiecībā kaut vai tikai uz viena veida reklāmu, proti, rakstveida reklāmu, ka tā var daļēji pārklāties ar marķējumu? Šajā ziņā gramatiskā interpretācija, kas veikta Regulas Nr. 1924/2006 10. panta 2. punktam, lasot to kopā ar šīs regulas 2. panta 1. punkta d) apakšpunktu un Regulas Nr. 1169/2011
2. panta 1. punkta g) apakšpunktu, manuprāt, ir pretrunā šādam secinājumam. Proti, jānorāda, ka, pirmkārt, iepriekšējā punktā minētā jēdziena “reklāma” definīcija aptver visus izziņošanas veidus, tostarp it īpaši rakstisku reklāmu. Citiem vārdiem, iepriekš minēto pantu formulējumā nekas neliek domāt, ka pret kāda konkrēta veida reklāmu pieeja varētu būt citāda nekā pret citām, piemēram, tā iemesla dēļ, ka tās definīcija, iespējams, pārklājas ar citām šajā regulā sniegtajām definīcijām.
53.      No otras puses, uzskats, ka reklāmas rakstveida forma ietilpst jēdzienā “marķējums”, nozīmētu, ka netiek ņemti vērā šo divu jēdzienu definīciju būtiskie elementi. Marķējuma juridiskajā definīcijā tiek uzsvērta ar pārtikas produktu saistītu dažādu elementu būtība un to atrašanās vieta. Savukārt “reklāmas” juridiskajā definīcijā ir uzsvērta reklāmas mērķa nozīme.
54.      Turklāt Regulas Nr. 1924/2006 10. panta 2. punkta konteksts un šīs regulas mērķi arī liecina, ka par abu attiecīgo jēdzienu iespējamo pārklāšanos būtu jāatbild noliedzoši.
55.      Regulas Nr. 1924/2006 10. panta 2. punkta konteksts apstiprina jēdzienu “marķējums” un “reklāma” nošķīrumu. Proti, no regulas kopumā izriet, ka tajā jo īpaši jēdzieni “marķējums” un “reklāma” ir nošķirti. Lai arī minētajā regulā nav ietverta jēdziena “reklāma” definīcija un ir atsauce uz jēdzienu “marķējums”, vairākos tās pantos šie divi jēdzieni ir lietoti atšķirīgi. Regulas Nr. 1924/2006 1. panta “Temats un darbības joma” 2. punktā ir skaidri noteikts, ka šo regulu piemēro “pārtikas produktu uzturvērtības un veselīguma norādēm, kas sniegtas tirdzniecības informācijā marķējuma, noformējuma vai reklāmas veidā attiecībā uz pārtikas produktiem”. Minētās regulas 3. pantā “Visu norāžu vispārēji principi” šie trīs jēdzieni ir sniegti arī atsevišķi, nosakot, ka veselīguma norādes “Kopienas tirgū laisto pārtikas produktu marķēšanai, noformēšanai un reklāmai var izmantot tikai tad, ja tās atbilst šīs regulas noteikumiem”. Turklāt, tā kā Regula Nr. 1924/2006 papildina Regulu Nr. 1169/2011, tas, ka tajā jēdzieni “marķējums” un “reklāma” ir definēti atšķirīgi, manuprāt, liecina par to, ka būtu uzskatāms, ka tiem ir atšķirīga piemērošanas joma (36).
56.      Turklāt uzskatu, ka Īstenošanas lēmums 2013/63, ar kuru Komisija ir pieņēmusi pamatnostādnes, lai piemērotu Regulas Nr. 1924/2006 10. pantā paredzētos īpašos nosacījumus attiecībā uz veselīguma norādēm (37), sniedz noderīgu vielu pārdomām. Proti, tā pielikuma 2. punktā “Obligāta informācija, kas jāpievieno atļautām veselīguma norādēm”, jēdzieni “marķējums” un “reklāma” ir nošķirti, ņemot vērā to mērķus. Saskaņā ar šo pielikuma punktu marķējuma mērķis ir informēt galapatērētāju, savukārt reklāmu pārtikas apritē iesaistītais uzņēmējs izmanto, lai veicinātu pārtikas produktu tirdzniecību.
57.      No iepriekš minētā izriet, ka marķējumā patērētājam ir sniegta informācija par pārtikas produktu, lai patērētājs, iegādājoties šo pārtikas produktu, varētu izdarīt informētu izvēli. Citiem vārdiem, marķējums ir paredzēts, lai patērētājam sniegtu būtisku informāciju par pārtikas produktu, kas ļautu viņam pieņemt informētu lēmumu par šo pārtikas produktu (38).
58.      Savukārt reklāmas mērķis ir veicināt pārtikas produkta pārdošanu un stimulēt pirkšanu. Šajā ziņā jānorāda, ka pārtikas produkta reklāma var izpausties ļoti dažādos veidos, tostarp atkarībā no tās izplatīšanas veida (39), raidītā vēstījuma (40), mērķauditorijas un mērķa, kas būtībā ir veicināt pārtikas produkta noietu, rosināt interesi par piedāvājumu un iedrošināt patērētājus veikt pirkumu. Protams, nav izslēgts, ka, ņemot vērā reklāmas veidu dažādību, var pastāvēt zināma saikne starp marķējumu un reklāmu, it īpaši attiecībā uz sniegto informāciju un formu, kādā tā tiek nodota patērētājiem. Tomēr no iepriekš minētā konteksta skaidri izriet, ka šiem jēdzieniem ir divas atšķirīgas informācijas sniegšanas loģikas – viena ir informatīva, bet otra ir noieta veicināšanas loģika. Līdz ar to, manuprāt, būtu mākslīgi tuvināt abus jēdzienus, pamatojoties uz izmantoto informāciju (informācija par pārtikas produktu), un tās sniegšanas veidu (šajā gadījumā sniegta rakstveidā).
59.      Šis secinājums, manuprāt, atbilst arī Regulas Nr. 1924/2006 mērķim, kas turklāt ir transversāls mērķis un ir paredzēts ne tikai šajā regulā, kuras interpretācija tiek lūgta šajā lietā, bet arī citos tiesību instrumentos, kurus minētā regula papildina, it īpaši Regulā Nr. 1169/2011 (41).
60.      Kā noteikts Regulas Nr. 1924/2006 1. panta 1. punktā, lasot kopā ar tās 1. apsvērumu, tās mērķis ir nodrošināt efektīvu iekšējā tirgus darbību, vienlaikus nodrošinot augstu patērētāju aizsardzības līmeni un atvieglojot viņu izvēli, laižot tirgū drošus un pienācīgi marķētus produktus. Turklāt saskaņā ar judikatūru veselības aizsardzība ir viens no galvenajiem minētās regulas mērķiem (42). Tas, manuprāt, jāsaprot tādējādi, ka mērķis ir nodrošināt patērētāju aizsardzību, šajā gadījumā attiecībā uz veselīguma norādēm, kas ir neprecīzas, nav zinātniski pierādītas vai pat maldinošas, ja tās var ietekmēt patērētāja ēšanas paradumus un kopējo uzņemto uzturvielu daudzumu (43). Tomēr šis mērķis nevar paplašināt marķēšanas noteikumu piemērošanas jomu, attiecinot tos arī uz reklāmu, izņemot, ja to dara pretēji Savienības likumdevēja gribai šos abus jēdzienus nošķirt. Ja Savienības likumdevējs būtu uzskatījis, ka šie divi jēdzieni pārklājas kaut vai tikai attiecībā uz marķējumu un reklāmu rakstveida formā, tas būtu parūpējies tos apzīmēt vienādi, nevis nošķirt, kā tas darīts Regulā Nr. 1924/2006.
61.      Turklāt jāatgādina, ka Regulas Nr. 1924/2006 mērķim ir divas daļas, proti, nodrošināt efektīvu iekšējā tirgus darbību, vienlaikus nodrošinot augstu patērētāju aizsardzības līmeni (44). Ja jēdziena “marķējums” piemērošanas jomu paplašinātu, attiecinot to uz jēdzienu “reklāma” rakstveida formā, manuprāt, pastāvētu risks, ka mērķa pirmā daļa tiktu aizēnota vai pat apdraudēta (45). Vispārīgāk, tas varētu izraisīt tiesisko nedrošību šajā jomā vai pat nonākt līdz absurdam, proti, ja rakstiska reklāma tagad ietilptu “marķējuma” jēdzienā, vai varētu teikt arī otrādi, proti, ka “reklāmas” jēdzienā ietilpst marķējums? It īpaši – kāpēc lai jēdziens “marķējums” būtu prioritārs un ietvertu jēdzienu “reklāma”, bet ne otrādi (46)? Manuprāt, tas ir vēl viens iemesls, ka šī pārklāšanās ir mākslīga vai pat ka tiek izmantoti Regulā Nr. 1924/2006 paredzētie noteikumi.
62.      Tādējādi uzskatu, ka jēdziens “marķējums” neietver jēdzienu “reklāma” neatkarīgi no tās veida Regulas Nr. 1924/2006 10. panta 2. punkta izpratnē, lasot to kopsakarā ar Regulas Nr. 1924/2006 2. panta 1. punkta d) apakšpunktu un Regulas Nr. 1169/2011 2. panta 1. punkta g) apakšpunktu.
63.      Visu šo iemeslu dēļ ierosinu uz pirmo un otro prejudiciālo jautājumu atbildēt, ka Regulas Nr. 1924/2006 10. panta 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tajā ir noteikts pienākums marķējumā sniegt informāciju par pārtikas produktu. Šajā pantā minētais jēdziens “marķējums” neietver jēdzienu “reklāma” neatkarīgi no tās veida. Ja marķējuma nav, informēšanas pienākums jāievēro it īpaši pārtikas reklāmā.
IV.    Secinājumi
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija) uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:
10. panta 2. punkts Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (2006. gada 20. decembris) par uzturvērtības un veselīguma norādēm uz pārtikas produktiem, redakcijā ar grozījumi, kas izdarīti ar Komisijas 2012. gada 8. novembra Regulu (ES) Nr. 1047/2012,
jāinterpretē tādējādi, ka
tas uzliek pienākumu sniegt informāciju pārtikas produktu marķējumā. Šajā pantā minētais jēdziens “marķējums” neietver jēdzienu “reklāma” neatkarīgi no tās veida. Ja nav marķējuma, pienākums sniegt informāciju jāievēro it īpaši pārtikas reklāmā.
1      Oriģinālvaloda – franču.
2      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2002. gada 10. jūnijs) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz uztura bagātinātājiem (OV 2002, L 183, 51. lpp.).
3      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2006. gada 12. decembris) par maldinošu un salīdzinošu reklāmu (OV 2006, L 376, 21. lpp.).
4      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2006. gada 20. decembris) par uzturvērtības un veselīguma norādēm uz pārtikas produktiem (OV 2006, L 404, 9. lpp., labojums – OV 2007, L 12, 3. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas Regulu (ES) Nr. 1047/2012 (2012. gada 8. novembris) (OV 2012, L 310, 36. lpp.).
5      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula Nr. 1169/2011 (2011. gada 25. oktobris) par pārtikas produktu informācijas sniegšanu patērētājiem un par grozījumiem Eiropas Parlamenta un Padomes Regulās (EK) Nr. 1924/2006 un (EK) Nr. 1925/2006, un par Komisijas Direktīvas 87/250/EEK, Padomes Direktīvas 90/496/EEK, Komisijas Direktīvas 1999/10/EK, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/13/EK, Komisijas Direktīvu 2002/67/EK un 2008/5/EK un Komisijas Regulas (EK) Nr. 608/2004 atcelšanu (OV 2011, L 304, 18. lpp.), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2015/2283 (2015. gada 25. novembris) (OV 2015, L 327, 1. lpp.).
6      Komisijas Īstenošanas lēmums (2013. gada 24. janvāris), ar ko pieņem pamatnostādnes par to, kā īstenojami īpaši nosacījumi attiecībā uz veselīguma norādēm, kas izklāstīti Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1924/2006 10. pantā (OV 2013, L 22, 25. lpp.).
7      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2000/13/EK (2000. gada 20. marts) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz pārtikas produktu marķēšanu, noformēšanu un reklāmu (OV 2000, L 109, 29. lpp.).
8      Regulas Nr. 1924/2006 3. apsvērums.
9      Tādējādi jebkura atsauce Regulā Nr. 1924/2006 uz Direktīvu 2000/13 ir jāuzskata par atsauci uz Regulu Nr. 1169/2011 saskaņā ar pēdējās minētās regulas 53. pantu.
10      Regulas Nr. 1169/2011 1. panta 2. punkts.
11      Šajā ziņā Direktīvas 2002/46 17. apsvērumā ir norādīts, ka tajā jānosaka vajadzīgie papildu noteikumi, jo vispārīgie noteikumi un definīcijas ir noteiktas Direktīvā 2000/13 un tagad arī Regulā Nr. 1169/2011.
12      Tomēr, sniedzot šo fakultatīvo informāciju, līdztekus obligāti jānorāda arī cita informācija, kā tas paredzēts Regulas Nr. 1924/2006 10. panta 2. punktā.
13      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 6. septembris, Deutsches Weintor, C‑544/10 (turpmāk tekstā – “spriedums Deutsches Weintor”), EU:C:2012:526, 35. un 36. punkts.
14      Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes Regulai par uzturvērtības un veselīguma norādēm uz pārtikas produktiem [COM(2003)424 final], 9. punkts.
15      Šajā nozīmē skat. Nihoul, P., Van Nieuwenhuyze, E.,
“L'étiquetage des denrées alimentaires: une pondération réussie entre intérêts contradictoires?”,
Journal de droit européen. 20. gads
(2012), Nr. 192, 237.–243. lpp. Skatīt arī nesenāko Revīzijas palātas 2024. gada 28. novembrī pieņemto Īpašo ziņojumu Nr. 23/2024 “Pārtikas produktu marķēšana Eiropas Savienībā: marķējumu labirintā patērētāji var viegli apmaldīties” (OV C, C/2024/7194), it īpaši 7. un 47. punkts, kuros konstatēts, ka pārtikas apritē iesaistīto uzņēmumu marķēšanas prakse pastāvīgi mainās, un tie meklē jaunus veidus, kā piesaistīt patērētājus.
16      Spriedums Deutsches Weintor, 37. punkts.
17      Regulas Nr. 1924/2006 2. apsvērums.
18      Manuprāt, šajā lietā jāsniedz sīkāks apraksts tikai par tiem vispārējiem un īpašajiem nosacījumiem, kas minēti Regulas Nr. 1924/2006 10. panta 2. punktā.
19      Manuprāt, šo izpratni var apstiprināt arī citu valodu versijas, piemēram, angļu valodā (“[h]ealth claims shall only be permitted if the following information is included in the labelling, or if no such labelling exists, in the presentation and advertising [..]”) vai lietuviešu valodā (“[t]eiginiai apie sveikatingumą leidžiami tik tuo atveju, jei toliau nurodyta informacija yra pateikta etiketėje, o jei etiketės nėra – pateikime ir reklamoje [..]”).
20      Mans izcēlums.
21      Skat. spriedumu, 2019. gada 12. septembris, A u.c. (C‑347/17, EU:C:2019:720, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
22      Īstenošanas lēmuma 2013/63 pielikuma 2.1. punkta a) un b) apakšpunkts.
23      Regulas Nr. 1924/2006 1. panta 1. punkts un Regulas Nr. 1169/2011 1. panta 1. punkts.
24      Regulas Nr. 1924/2006 1. panta 2. punkts.
25      Šajā ziņā jānorāda, ka formulējums franču valodas versijā, protams, ir nedaudz neskaidrs, jo tajā ir lietota frāze “le consommateur ayant difficilement accès à l’“étiquetage””. Tomēr Īstenošanas lēmuma 2013/63 pielikuma 2.1. punkta b) apakšpunkta citu valodu versijas ļauj apstiprināt, ka tad, ja piekļuve marķējumam ir ierobežota, Regulas Nr. 1924/2006 10. panta 2. punktā paredzētā obligātā informācija jāsniedz, izmantojot citus informācijas nesējus (skat., piemēram, angļu valodā: “[m]andatory information shall be available to the consumer before purchase and in the cases of distance selling where access to the ‘labelling’ is restricted, mandatory information must be included in the presentation and advertising of the food, in the material supporting the distance selling whether this is a website, a catalogue, a leaflet, a letter, etc.”, spāņu valodā: “[l]a información obligatoria estará a disposición del consumidor antes de que se realice la compra y, en el caso de las ventas a distancia en las que el acceso al „etiquetado“ está limitado, la información obligatoria deberá incluirse, en la presentación y la publicidad de los alimentos, en el soporte de la venta a distancia, ya se trate de un sitio web, de un catálogo, de un folleto, de una carta, etc.” un lietuviešu valodā: “[p]rivaloma informacija pateikiama vartotojui prieš perkant, o tais nuotolinės prekybos atvejais, kai prieiga prie “ženklinimo” yra ribota, privaloma informacija turi būti nurodyta “pateikime” bei “reklamoje” ir informacinėje medžiagoje, kuria naudojamasi prekiaujant nuotoliniu būdu, kaip antai, tinklalapyje, kataloge, informaciniame lapelyje, rašte ir t. t.”).
26      Regulas Nr. 1169/2011 10. apsvērums.
27      COM(2006)368 final.
28      Regulas Nr. 1169/2011 9. panta 1. punkts.
29      Jo īpaši te domāti, piemēram, reklāmas plakāti pie lielveikalu ieejas vai reklāma katalogos, kas tiek izplatīti šajos lielveikalos.
30      Tas neierobežo iespēju, ka pārtikas apritē iesaistītie uzņēmēji var šo informāciju norādīt reklāmā, lai gan tiem nav pienākuma to darīt.
31      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2016. gada 7. jūlijs, Ambisig, C‑46/15, EU:C:2016:530, 33. punkts.
32      Regulas Nr. 1169/2011 2. panta 2. punkta j) apakšpunkts.
33      Manuprāt, šis secinājums produktu marķēšanas jomā ir izdarāms tiesiskās drošības un konsekvences apsvērumu dēļ.
34      Direktīvas 2006/114 2. panta a) punkts.
35      Spriedums, 2013. gada 11. jūlijs, Belgian Electronic Sorting Technology, C‑657/11, EU:C:2013:516, 35. punkts.
36      Turklāt jānorāda, ka par jēdzienu “marķējums” un “reklāma” nošķīrumu, šķiet, var netieši izsecināt jau no Direktīvas 2000/13, kuru papildināja Regula Nr. 1924/2006, līdz šī direktīva tika atcelta ar Regulu Nr. 1169/2011. Minētajā direktīvā noteikumi, kas ir piemērojami katram no šiem jēdzieniem, atšķiras (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2004. gada 15. jūlijs, Douwe Egberts, C‑239/02, EU:C:2004:445, 34. punkts).
37      Skat. Regulas Nr. 1924/2006 37. apsvērumu un 10. panta 4. punktu.
38      Tas neskar to, ka marķējumā var būt arī informācija, kuru var uzskatīt par nebūtisku. Ar to domāju tādu neobligātu informāciju kā, piemēram, veselīguma norādes, kas, kā paskaidrots iepriekš, protams, sniedz informāciju patērētājam, tomēr to galvenais mērķis ir vērst patērētāja uzmanību un galu galā viņu mudināt veikt pirkumu. Tieši šī pēdējā minētā iemesla dēļ pārtikas produkta marķējumā sniegtajai norādei jābūt ne tikai pamatotai ar zinātniskiem datiem (skat. Regulas Nr. 1924/2006 5. panta 1. punkta a) apakšpunktu), bet arī, ņemot vērā to, ka tai ir veicināšanas funkcija, jābūt pievienotai Regulas Nr. 1924/2006 10. panta 2. punktā paredzētajai papildu informācijai, lai aizsargātu patērētājus no maldinošas un nepamatotas informācijas.
39      Piemēram, rakstiska reklāma laikrakstu sludinājumos vai reklāmas stendos, audiovizuāla reklāma televīzijā vai radio vai digitālā reklāma, piemēram, kas bieži vien parādās sociālajos tīklos.
40      Piemēram, atkarībā no vēstījuma toņa un nodoma tas var būt informatīvs attiecībā uz produkta īpašībām, pārliecinošs, lai uzsvērtu preces priekšrocības ar nolūku pārliecināt patērētāju pirkt, vai arī emocionāls, lai radītu emocijas, kas var ietekmēt pirkumu.
41      Saskaņā ar Regulas Nr. 1169/2011 1. panta 1. punktu tās mērķis saistībā ar pārtikas produktu informāciju ir nodrošināt augstu patērētāju tiesību aizsardzības līmeni, ņemot vērā patērētāju uztveres atšķirības un viņu vajadzības pēc informācijas, vienlaikus nodrošinot netraucētu iekšējā tirgus darbību.
42      Spriedums, 2020. gada 30. janvāris, Dr. Willmar Schwabe, C‑524/18, EU:C:2020:60, 35. un 55. punkts un tajos minētā judikatūra.
43      Regulas Nr. 1924/2006 14. un 19. apsvērums.
44      Regulas Nr. 1924/2006 1. panta 1. punkts.
45      Šajā ziņā reklāma, bez šaubām, ir līdzeklis, lai atvērtu preču un pakalpojumu noietu iekšējā tirgū, no kā gan patērētājiem, gan tirgotājiem ir jābūt iespējai gūt maksimālu labumu. Ja pārtikas apritē iesaistītam uzņēmējam liktu atteikties no reklāmas paņēmiena, kuru tas uzskata par īpaši efektīvu, šajā gadījumā vienīgi veselīguma norādes pieminēšana, jēdzienu “marķējums” un “reklāma” pārklāšanās rezultātā tiktu traucēti šie noieta tirgi un līdz ar to tiktu apdraudēta iekšējā tirgus efektīva darbība.
46      Turklāt, vai pārtikas apritē iesaistītajiem uzņēmējiem ir iespēja izvēlēties piemērojamo tiesisko režīmu? Kā šāda pārklāšanās varētu ietekmēt citus juridiskos instrumentus, kuros ir izmantotas tās pašas definīcijas? Šie ir tikai daži piemēri, kas parāda, kādas praktiskas grūtības rastos, ja tiktu atzīta jēdzienu “marķējums” un rakstveida “reklāma” pārklāšanās.