62005CC0393
ĢENERĀLADVOKĀTES ELEANORAS ŠARPSTONES [ELEANOR SHARPSTON] SECINĀJUMI,
sniegti 2007. gada 12. jūlijā (
1
)
Lieta C-393/05
Eiropas Kopienu Komisija
pret
Austrijas Republiku
“Regula (EEK) Nr. 2092/91 — Lauksaimniecības produktu ekoloģiski tīra ražošana — Privātas kontroles organizācijas — Prasība, lai pakalpojumu sniegšanas dalībvalstī būtu birojs vai ilglaicīga infrastruktūra — Pamatojumi — Dalība valsts varas īstenošanā — EKL 55. pants — Patērētāju tiesību aizsardzība”
1.
Šajās paralēlajās tiesvedībās atbilstoši EKL 226. pantam Komisija apgalvo, ka Austrija un Vācija nav izpildījušas savu pienākumu nodrošināt pakalpojumu sniegšanas brīvību, nosakot, ka privātām organizācijām, kas ir apstiprinātas citā dalībvalstī kontroles pakalpojumu sniegšanai bioloģiskās [ekoloģiski tīras] lauksaimniecības jomā, to attiecīgajās teritorijās ir jābūt vismaz ilglaicīgai infrastruktūrai, lai šajās teritorijās sniegtu tādus pašus pakalpojumus.
2.
Šajās lietās rodas jautājumus, kas attiecas uz Kopienu saskaņošanas apmēru šāda veida kontroles jomā un iespējamo pamatojumu kontroles pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumiem vai nu tāpēc, ka pakalpojumi ir saistīti ar valsts varas īstenošanu, vai tāpēc, ka ierobežojumi ir saistīti ar pārākiem vispārēju interešu apsvērumiem saistībā ar patērētāju aizsardzību.
Kopienu tiesības
EK līgums
3.
EKL 49. pants aizliedz Kopienā ierobežot pakalpojumu sniegšanas brīvību dalībvalstu pilsoņiem, kas veic uzņēmējdarbību kādā Kopienas valstī, kura nav tā valsts, kuras piederīgajam tiek sniegti pakalpojumi.
4.
Atbilstoši EKL 55. pantam EKL 45. pants attiecas uz 49. pantā paredzēto pakalpojumu sniegšanas brīvību. 45. panta pirmajā daļā noteikts:
“Attiecībā uz konkrētām dalībvalstīm šo nodaļu nepiemēro tādās darbības jomās, kas attiecīgās valstīs kaut netieši ir saistītas ar valsts varas īstenošanu.”
Regula Nr. 2092/91
5.
Regulā Nr. 2092/91 (
2
) paredzēti Kopienu noteikumi par bioloģiski [ekoloģiski tīri] ražotu lauksaimniecības produktu un pārtikas produktu ražošanu, marķējumu un kontroli.
6.
Preambulā it īpaši skaidrots, ka šādiem noteikumiem jāpastāv, lai aizsargātu bioloģisko [ekoloģiski tīru] lauksaimniecību, nodrošinātu godīgu konkurenci ražotāju starpā, piešķirtu bioloģiski [ekoloģiski tīri] ražoto produktu tirgum izteiktāku profilu un vairotu šo produktu uzticamību patērētāju vidū (
3
), ka ražotāju un pircēju interesēs ir jānosaka minimālas prasības (
4
) un ka visi uzņēmēji un visi ražošanas un tirdzniecības posmi ir jāpakļauj regulārai kontrolei, ievērojot Kopienu minimālās prasības, kuru īsteno izraudzītas kontroles iestādes un/vai apstiprinātas un uzraudzītas organizācijas (
5
).
7.
Regulas 1., 2. un 4. pantā tiek uzskaitīti produkti, uz kuriem tā attiecas, un norādes, kas attiecas uz bioloģisku [ekoloģiski tīru] ražošanu, kā arī ir definēti dažādi termini. Regulas 3. pantā noteikts, ka regulu piemēro, neskarot citus Kopienu noteikumus vai valsts noteikumus, kas atbilst Kopienu noteikumiem. Regulas 5. pantā paredzēti nosacījumi, kas attiecas uz atsaucēm uz bioloģiskas [ekoloģiski tīras] ražošanas metodēm marķējumā un reklāmā, bet 6. pantā paredzēti ražošanas noteikumi (kas plašāk izklāstīti I pielikumā), ko paredz jēdziens “bioloģiska [ekoloģiski tīras] ražošanas metode”.
8.
Regulas 8. un 9. pants attiecas uz kontroles sistēmu. Īpaši 9. pantā noteikts:
“1.   Dalībvalstis izveido kontroles sistēmu, kurā darbojas viena vai vairākas izraudzītas kontroles iestādes un/vai apstiprinātas privātas organizācijas [..].
[..]
3.   Kontroles sistēma ietver vismaz tos piesardzības un kontroles pasākumus, kas minēti III pielikumā.
4.   Lai izmantotu privātu organizāciju īstenotu kontroles sistēmu, dalībvalstis izraugās iestādi, kas atbild par šādu organizāciju apstiprināšanu un uzraudzību.
5.   Lai apstiprinātu privātu kontroles organizāciju, ņem vērā šādus nosacījumus:
a)
jāievēro standarta kontroles procedūra, kas ietver sīki izstrādātu kontroles un piesardzības pasākumu aprakstu, ko organizācija apņemas piemērot tiem uzņēmējiem, kas ir pakļauti tās kontrolei;
b)
sankcijas, kādas organizācija paredz lietot, ja tiek atklāta neatbilstība noteikumiem un/vai to pārkāpumi;
c)
atbilstīgu resursu pieejamība — kvalificēts personāls, administratīvās un tehniskās iespējas, kontroles darba pieredze un uzticamība;
d)
kontroles organizācijas objektivitāte attiecībā uz uzņēmējiem, kas ir pakļauti tās kontrolei.
6.   Pēc kontroles organizācijas apstiprināšanas kompetentā iestāde:
a)
nodrošina, lai kontroles organizācijas veiktās kontroles būtu objektīvas;
b)
pārbauda tās veiktās kontroles efektivitāti;
c)
apzina visus atklātos pārkāpumus un/vai neatbilstības gadījumus un piemērotās sankcijas;
d)
anulē kontroles organizācijas apstiprinājumu, ja tā nepilda a) un b) apakšpunktos minētās prasības vai arī vairs neatbilst 5. punktā norādītajiem kritērijiem, vai neatbilst 7., 8., 9. un 11. punktā minētajām prasībām.
[..]
7.   Kontroles iestāde un apstiprinātās kontroles organizācijas, kas minētas 1. punktā:
a)
nodrošina to, ka kontrolei pakļautajiem uzņēmumiem piemēro vismaz III pielikumā minētos kontroles un piesardzības pasākumus;
[..]
8.   Apstiprinātās kontroles organizācijas:
a)
kontroles nolūkā nodrošina kompetentai iestādei pieeju biroju telpām un materiāli tehniskajai bāzei, kā arī visa veida informāciju un palīdzību, kas šai kompetentajai iestādei ir vajadzīga savu pienākumu izpildei atbilstīgi šai regulai;
b)
katru gadu līdz 31. janvārim kompetentajai dalībvalsts iestādei nosūta to uzņēmēju sarakstu, kas ir bijuši pakļauti tās kontrolei [..].
9.   Šā panta 1. punktā minētā kontroles iestāde un kontroles organizācijas:
a)
nodrošina to, ka gadījumos, kad atklāj neatbilstību attiecībā uz 5., 6. un 7. pantā vai III pielikumā minēto pasākumu īstenošanu, 2. pantā paredzētos apzīmējumus par bioloģiskās [ekoloģiski tīras] ražošanas metodi noņem [..];
b)
ja tiek atklāts nepārprotams pārkāpums vai pārkāpums ar ilgstošām sekām, aizliedz attiecīgajam uzņēmējam pārdot produktus ar norādēm par bioloģiskas [ekoloģiski tīras] ražošanas metodi uz laiku, ko saskaņo ar dalībvalsts kompetento iestādi.
[..]
11.   No 1998. gada 1. janvāra un neierobežojot 5. un 6. punkta noteikumus, apstiprinātajām kontroles iestādēm [organizācijām] jāatbilst prasībām, kas izklāstītas EN 45011 standarta nosacījumos [ (
6
)].
[..]”
9.
Regulas 10. pantā noteikts, ka produktu, uz kuriem attiecas kontroles sistēma, marķējumā var parādīties norāde un/vai logotips; šajā sakarā 10. panta 3. punkts uzliek kontroles iestādēm izpildes pienākumus, kas ir līdzvērtīgi pienākumiem, kuri ir paredzēti 9. panta 9. punktā.
10.
Regulas 10.a pantā, kas attiecas uz vispārējiem izpildes pasākumiem, noteikts:
“1.   Ja dalībvalsts atklāj nelikumības vai pārkāpumus saistībā ar šīs regulas piemērošanu produktam no citas dalībvalsts, uz kura ir norādes, kā minēts 2. pantā un/vai V pielikumā, par to informē dalībvalsti, kas ir nozīmējusi kontroles organizāciju [iestādi] vai apstiprinājusi kontroles iestādi [organizāciju], un Komisiju.
2.   Dalībvalstis veic pasākumus un darbību, kāda ir vajadzīga, lai novērstu 2. pantā un/vai V pielikumā minēto norāžu negodīgu izmantošanu.”
11.
III pielikumā samērā detalizēti izklāstītas 8. un 9. pantā paredzētās kontroles sistēmas minimālās prasības un piesardzības pasākumi. V pielikumā ir uzskaitītas norādes un logotipi, kas dažādās valodās var tikt izmantoti marķējumā.
12.
Atbilstoši regulas 9. panta 1. punktam gan Austrija, gan Vācija izvēlējās izveidot kontroles sistēmu, ko īsteno privātas organizācijas.
Austrijas tiesības
13.
Šobrīd tiesību aktos nav noteikts, ka privātām kontroles organizācijām ir jābūt birojam Austrijā, lai varētu šīs valsts teritorijā veikt savas darbības. Tomēr netiek apstrīdēts, ka, lai apstiprinātu šādas organizācijas, Austrijas iestādes faktiski noteic, ka Austrijā ir jābūt vismaz filiāles birojam ar vajadzīgo personālu, kā arī administratīvai un tehniskai bāzei (
7
).
14.
Atbildot uz Tiesas rakstiskajiem jautājumiem, Austrija paskaidroja, ka Regulas 9. panta izpratnē kompetentās iestādes ir dažādo zemju priekšsēdētāji. Viņi ir atbildīgi par iespējamo privāto kontroles organizāciju pieteikumu apstiprināšanu vai noraidīšanu, viņi nodrošina, ka tiek ievērotas paziņošanas procedūras, un atbild par apstiprināto kontroles organizāciju darbības uzraudzību. Viņi ir pilnvaroti arī atsaukt apstiprinājumu.
15.
Pašām apstiprinātajām privātajām kontroles organizācijām nav pilnvaru uzlikt vai izpildīt sankcijas. Tās tikai sniedz rekomendācijas zemju priekšsēdētājiem. Tomēr tās drīkst piešķirt atsevišķas regulā paredzētas atkāpes (arī šo darbību uzrauga zemju priekšsēdētāji).
Vācijas tiesības
16.
Atbilstoši Vācijas federatīvajai sistēmai regula ir jāievieš atsevišķajām zemēm. Zemju izveidotā ad hoc darba grupa (Arbeitsgemeinschaft) 1994. gadā pieņēma pamatnostādnes, lai veicinātu kontroles sistēmas vienveidīgu piemērošanu. Kaut arī šīs pamatnostādnes bija iecerētas kā ieteikumi, daļa zemju tās pārveidoja par saistošiem administratīviem noteikumiem (
8
).
17.
Pamatnostādņu 1. un 2. punktā noteikts, ka dažādo zemju kompetentās iestādes ir atbildīgas par privātu organizāciju apstiprināšanu un uzraudzību kontroles procedūru veikšanai atbilstoši regulas 9. pantam.
18.
2. punkta 1. apakšpunktā noteikts (
9
):
“[..] Kontroles organizācija var tikt apstiprināta vienīgi tad, ja tai ES ir birojs. Kontroles organizācija, kurai nav biroja [Vācijā], var lūgt apstiprinājumu tikai tad, ja tā ir pilnvarojusi pārstāvi, kurš dzīvo [Vācijā] [..].
Ir iespējams deleģēt pilnvaras kontroles organizācijām [..].”
19.
2002. gada 10. jūlijā Vācija pieņēma Bioloģiskās [Ekoloģiski tīras] lauksaimniecības likumu (
10
) (turpmāk tekstā — “ÖLG”), lai inter alia ieviestu Regulu Nr. 2092/91. Atbilstoši ÖLG 15. pantam atsevišķas tiesību normas stājās spēkā nākamajā dienā pēc likuma publicēšanas, t.i., 2002. gada 16. jūlijā, bet pārējās — 2003. gada 1. aprīlī.
20.
No tām tiesību normām, kuras tādējādi bija spēkā laikā, kas ir jāņem vērā šajā lietā (
11
), 2. panta 3. punkts atļāva zemēm pilnībā vai daļēji deleģēt kontroles organizācijām vai citiem fiziskiem vai juridiskiem privāto tiesību subjektiem uzraudzību pār to, vai ražotāji un uzņēmēji ievēro regulas noteikumus, vai arī saistībā ar šādiem pienākumiem piešķirt tiem sadarbības (līdzdalības) lomu.
21.
Attiecībā uz pārējo likuma tekstu var atzīmēt, ka saskaņā ar 3. panta 1. punktu gadījumos, kad zemes nav deleģējušas uzraudzību, kontroles organizācijām ir jāveic regulā paredzētā kontrole, “ciktāl pienākumu izpilde neiekļauj administratīvā procesa īstenošanu”, un ka 4. panta 1. punkta 4. apakšpunkts padara agrāko pamatnostādņu ietekmi vēl skaidrāku un stingrāku, nosakot, ka biroja vieta Vācijā ir viens no nosacījumiem, lai tiktu apstiprināta kontroles organizācija.
Lieta C-393/05
22.
1999. gadā Komisija saņēma sūdzību no Vācijā reģistrētas un apstiprinātas kontroles organizācijas. Acīmredzami šī organizācija sākotnēji tika apstiprināta saistībā ar pakalpojumu sniegšanu Austrijā, bet šis apstiprinājums bija ticis atcelts, jo Austrijā nebija tās biroja.
23.
Pēc divu lūgumu sniegt informāciju nosūtīšanas 2000. gada 8. novembrī Komisija Austrijai nosūtīja brīdinājuma vēstuli, izklāstot savu viedokli, ka prasība, lai privātai kontroles organizācijai, kas atrodas un ir apstiprināta citā dalībvalstī, Austrijā būtu birojs vai ilglaicīga infrastruktūra, lai tā varētu veikt kontroli Austrijā, ir pretrunā EKL 49. pantam. Austrija atbildēja ar 2001. gada 25. aprīļa vēstuli. 2002. gada 16. oktobrī Komisija izdeva argumentētu atzinumu.
24.
Pēc tam, kad Komisija bija izskatījusi Austrijas 2002. gada 23. decembra atbildi, tā 2005. gada 4. novembrī cēla prasību šajā lietā, lūdzot Tiesu atzīt, ka, “bioloģiskās [ekoloģiski tīras] lauksaimniecības nozares privātajām kontroles organizācijām, kas atrodas un ir apstiprinātas citā dalībvalstī, uzliekot pienākumu uzturēt biroju vai citu ilglaicīgu infrastruktūru Austrijā savu aktivitāšu veikšanai tajā, Austrijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 49. pants”, un piespriest Austrijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
25.
Austrija sākumā lūdza organizēt tiesas sēdi, bet vēlāk atsauca šo lūgumu. Tādēļ tiesas sēde netika organizēta.
Lieta C-404/05
26.
Ar 2000. gada 8. novembra brīdinājuma vēstuli Komisija paziņoja Vācijai par savu viedokli, ka prasība privātai kontroles iestādei, kas atrodas un ir apstiprināta citā dalībvalstī, uzturēt biroju vai ilglaicīgu infrastruktūru Vācijā, lai tur veiktu kontroles, ir pretrunā EKL 49. pantam. Vācija atbildēja ar 2001. gada 19. februāra vēstuli. 2002. gada 16. oktobrī Komisija izdeva argumentētu atzinumu.
27.
Pēc tam, kad Komisija bija izskatījusi Vācijas 2003. gada 13. februāra atbildi, tā 2005. gada 17. novembrī cēla prasību šajā lietā, lūdzot Tiesu attiecībā uz Vācijas Federatīvo Republiku pieņemt tādu pašu atzinumu, kāds tika lūgts attiecībā uz Austriju, un piespriest Vācijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
28.
Tiesas sēde netika lūgta, nedz arī tika organizēta.
Vērtējums
29.
Netiek apstrīdēts, ka Austrijā un Vācijā pastāvošā kārtība faktiski apgrūtina pakalpojumu sniegšanu saskaņā ar regulu kontroles organizācijām, kas ir reģistrētas un apstiprinātas citās dalībvalstīs, bet kurām nav biroja attiecīgi Austrijā vai Vācijā. Komisija apgalvo, ka prasība, ka šādai organizācijai ir jābūt birojam uzņemošajā dalībvalstī, liedz tai izmantot EKL 49. pantā paredzēto pakalpojumu sniegšanas brīvību.
30.
Sākotnējs jautājums attiecas uz atbilstoši regulai ieviesto saskaņošanas apmēru. Vācija apgalvo, ka regula pilnībā saskaņo atbilstoši tai ieviesto kontroles sistēmu un līdz ar to Līguma pamatbrīvības vairs nav kritērijs, atbilstoši kuram pārbauda dalībvalsts tiesību aktu likumību. Pretstatā tam, Austrija uzskata, ka regula nesaskaņo visus privāto kontroles organizāciju apstiprināšanas un uzraudzības aspektus un tādēļ uz nesaskaņotajiem aspektiem ir jāattiecina gan Līguma noteikumi par pakalpojumu sniegšanas brīvību, gan arī pamatojumi atkāpēm no šiem noteikumiem.
31.
Turpinājumā Austrija un Vācija būtībā izvirza divus pamatus.
32.
Pirmkārt, tās apgalvo, ka privāto kontroles organizāciju darbība ir saistīta ar valsts varas īstenošanu EKL 45. panta pirmās daļas izpratnē.
33.
Otrkārt (un — Vācijas gadījumā — pakārtoti), tās atsaucas uz pārākiem vispārējo interešu apsvērumiem (
12
), lai pamatotu prasību, ka kontroles organizācijai, kas darbojas šo valstu teritorijā, tajā arī ir jābūt birojam.
No regulas izrietošais saskaņošanas apmērs
34.
Saskaņā ar Tiesas judikatūru, ja Kopienu tiesību akti izsmeļoši reglamentē kādu darbības jomu, tad valstu tiesību normas ir jāizvērtē, ņemot vērā šo Kopienu tiesību aktu atbilstošās normas, nevis Līguma pantus (
13
).
35.
Šī principa pamatā ir (saprātīgs) pieņēmums, ka Padome, ieviešot pilnīgu saskaņošanu noteiktā jomā, būs to darījusi tādā veidā, kas atbilst Līgumā paredzētajām pamatbrīvībām. Šī iemesla dēļ, tā kā pilnīga saskaņošana jau ir tikusi sasniegta, šādos gadījumos valsts tiesību akti ir jāizvērtē, ņemot vērā saskaņošanas regulu, nevis pašu Līgumu.
36.
Otrādi, kaut gan jomu, uz kurām neattiecas Kopienu saskaņošana, reglamentēšana joprojām ir dalībvalstu kompetencē, to īstenojot, tām ir jāievēro Līgumā noteiktās pamatbrīvības (
14
). Tiesa šo principu jau ir piemērojusi situācijā, kurā Kopienu tiesību akti saskaņo noteiktus kontroles procedūru aspektus, bet ne kontroles organizāciju biroju, atzīstot, ka tas, ka dalībvalsts nosaka prasību, ka, lai uzņēmums tiktu apstiprināts kā kontroles organizācija, tam ir jābūt birojam šīs dalībvalsts teritorijā, ir pretrunā EKL 49. pantam (
15
).
37.
Šajā lietā man šķiet skaidrs, ka kontroles darbību saskaņošana nav pilnīga (
16
).
38.
Tas, ka preambulā tiek izmantoti tādi termini kā “minimāls” un “pamata”, jau norāda uz to, ka izsmeļoša saskaņošana nav notikusi. Līdzīgi 9. panta 3. punkts un 7. punkta a) apakšpunkts atsaucas uz to, ka jānodrošina “vismaz” tie piesardzības un kontroles pasākumi, kas minēti III pielikumā.
39.
Tomēr visbūtiskāk, kā 3. pantā skaidri noteikts, ir tas, ka regulu attiecībā uz tās priekšmetu piemēro, “neskarot citus Kopienu noteikumus vai valsts noteikumus, kas atbilst Kopienu noteikumiem”.
40.
Regula nereglamentē, kā privāta organizācija, kas ir reģistrēta un apstiprināta vienā dalībvalstī, sniedz pakalpojumus citā dalībvalstī. Man ir grūti interpretēt 3. pantu, izslēdzot šādus pakalpojumus no EKL 49. panta piemērošanas jomas. Līdz ar to Austrijas un Vācijas prasība, ka kontroles organizācijām to attiecīgajās teritorijās ir jābūt arī birojam, pēc manām domām, ir jāizvērtē, ņemot vērā šo pantu un no Līguma vai Tiesas judikatūras izrietošos pamatojumus atkāpēm no šī panta.
Regulas izvirzītā problēma
41.
Ņemot vērā, ka regula nereglamentē pārrobežu pakalpojumu sniegšanu, šādos apstākļos varētu būt noderīgi noteikt tiesisko stāvokli.
42.
Regulā Nr. 2092/91 ir paredzētas dažas minimālas prasības attiecībā uz produktiem, kuros ir Kopienu norāde vai logotips, kas apliecina bioloģiskas [ekoloģiski tīras] ražošanas metodes. Tajā noteikts, ka dalībvalstīm ir jāizveido šādu preču ražošanas un marķēšanas uzraudzības sistēma. Dalībvalstis var izvēlēties uzticēt šo sistēmu vienai vai vairākām valsts kontroles iestādēm un/vai privātām kontroles organizācijām, ko apstiprina un uzrauga valsts iestāde. Pašai kontroles sistēmai ir jānodrošina noteiktu minimālu pasākumu veikšana.
43.
Gadījumā, ja dalībvalstis izvēlas uzticēt kontroli tikai vienai vai vairākām valsts iestādēm, nerodas jautājumi par pārrobežu pakalpojumu sniegšanu. Ņemot vērā šo lēmumu, privātas organizācijas šādās dalībvalstīs nedrīkst veikt kontroles neatkarīgi no to izcelsmes valsts un biroja vietas vai vietām. Pašas valsts iestādes jau pēc būtības nevarēs veikt kontroles ārpus savas teritorijas.
44.
Attiecībā uz gadījumu, kad privātās kontroles organizācijas, kas apstiprinātas vienā dalībvalstī, vēlas piedāvāt savus pakalpojumus citā dalībvalstī, kura ir izvēlējusies uzticēt atbildību pār kontroli šādām organizācijām, regulā nav paredzēti noteikumi un nav sniegtas norādes. Principā šādām organizācijām tomēr ir jābūt tiesībām sniegt savus pakalpojumus, ņemot vērā EKL 49. pantu un šādu tiesību ierobežojumus, ko pieļauj Līgums vai Tiesas judikatūra.
45.
Tomēr rodas praktiskas grūtības, un ir saprotams, ka dalībvalstīm būtu jāmēģina tās atrisināt.
46.
Apstiprinātām kontroles organizācijām inter alia ir jānodrošina kontroles iestādei pieeja savām biroju telpām un materiāli tehniskajai bāzei (Regulas 9. panta 8. punkts). Kontroles iestādei inter alia ir jānodrošina, lai veiktās kontroles būtu objektīvas, un jāpārbauda to efektivitāte (9. panta 6. punkts).
47.
Šo pienākumu izpilde rada jautājumus, ja kontroles iestāde un kontroles organizācija atrodas atšķirīgās dalībvalstīs. Vai kontroles iestāde savā teritorijā var pārbaudīt kontroles, ko veic organizācija, kuru apstiprinājusi citas dalībvalsts iestāde? Vai tā drīkst pieprasīt pieeju kontroles organizācijas biroju telpām un materiāli tehniskajai bāzei citā dalībvalstī vai nu tad, kad tā pati ir apstiprinājusi šo organizāciju, vai kad šī organizācija ir tikusi apstiprināta citā dalībvalstī? Vai tā var pārbaudīt kontroles, ko citā dalībvalstī veikusi organizācija, ko tā pati ir apstiprinājusi? Vai pastāv risks, ka kontroles organizācija varētu izvairīties no uzraudzības attiecībā uz pakalpojumiem, ko tā sniedz dalībvalstī, kas nav tā, kurā šī organizācija ir tikusi apstiprināta?
48.
Austrija un Vācija, kas abas ir izvēlējušās kontroles sistēmu, ko īsteno apstiprinātas privātas organizācijas, ir atbildējušas uz šiem jautājumiem, nosakot, ka ir jābūt pastāvīgam birojam (vai, Vācijas gadījumā — vismaz saskaņā ar pamatnostādnēm — pārstāvniecībai, ko var pielīdzināt birojam (
17
)) to teritorijā, lai tajā atļautu kontroles pakalpojumu sniegšanu.
49.
Tomēr, šķiet, ir iespējams (un ir samērīgi) jebkādas grūtības risināt, sadarbojoties dalībvalstu iestādēm. Tiesas uzdevums nav noteikt attiecīgos līdzekļus — tas ir Kopienu likumdevēja uzdevums, bet abu izskatāmo lietu pirmstiesas stadijā Komisija šajā nolūkā piedāvāja iespēju izmantot saīsinātu apstiprināšanas procedūru (
18
).
50.
Līdz ar to vispārēja prasība, kādu piemēro Austrija un Vācija, šķiet, ir pretrunā EKL 49. pantam, ja vien to neattaisno pieļaujami pamati. Austrija un Vācija ir izvirzījušas divus šādus pamatus.
Valsts varas īstenošana
51.
Saskaņā ar EKL 45. pantu (skatīts kopā ar EKL 55. pantu) EKL 49. pantu nepiemēro darbībām, kas attiecīgā dalībvalstī kaut netieši ir saistītas ar valsts varas īstenošanu.
52.
EKL 45. pants kā atkāpe no Līguma pamatbrīvības ir jāinterpretē tā, lai tas būtu piemērojams tikai absolūtas nepieciešamības gadījumā to interešu aizsardzībai, ko tas ļauj aizstāvēt dalībvalstīm (
19
). Līdz ar to EKL 49. pants ir piemērojams tikai darbībām, kas pašas ir tieši un īpaši saistītas ar valsts varas īstenošanu (
20
). Tas izslēdz funkcijas, kas ir vienīgi organizācijas, kura īsteno valsts varu, pieņemot galīgo lēmumu, palīgdarbības un sagatavošanas darbības (
21
). Kritērijs, ko Tiesa piemēro, lai noteiktu, vai darbība ir valsts varas īstenošana atbilstoši 45. pantam, ir tas, vai personas vai iestādes, kura veic šo darbību, lēmumi ir saistoši (
22
).
53.
Šajās lietās uz apstiprinātajām privātajām kontroles organizācijām attiecas kompetentās iestādes uzraudzība un kontrole to izcelsmes dalībvalstī. Pašas privātās organizācijas veic saskaņā ar regulu vajadzīgās kontroles. Par uzņēmēju pārkāpumiem tās var uzlikt sankcijas, ieskaitot tās, kas ir paredzētas 9. panta 9. punktā un 10. panta 3. punktā. Kā norāda Vācija, tās var piešķirt arī noteiktas atkāpes.
54.
Tādējādi saskaņā ar regulu izveidotā sistēma ir tāda, kurā kontroles organizācijas galvenokārt īsteno produktu sertifikācijas sistēmu kompetentās iestādes uzraudzībā (
23
). Šķiet, ka Tiesas judikatūrā attiecībā uz EKL 45. pantu var saskatīt noderīgu paralēli ar pienākumiem, ko lietā Thijssen (
24
) izpilda apdrošināšanas komisāri. Šajā lietā komisārus apstiprināja un uzraudzīja Beļģijas Apdrošināšanas inspektorāts, kas ir valsts organizācija. Apdrošināšanas uzņēmumam bija jānozīmē apstiprināts komisārs, kuram bija jāiesniedz inspektorātam ziņojums par uzņēmumu un jāpaziņo tam par pārkāpumiem un citiem jautājumiem, kas varētu skart attiecīgā uzņēmuma finansiālo stāvokli. Komisārs bija pilnvarots astoņu dienu laikā apturēt tāda lēmuma īstenošanu, ko varētu uzskatīt par pārkāpumu (
25
).
55.
Tiesa atzina, ka komisāru pienākumi bija tā inspektorāta funkciju papildu un sagatavošanas darbības, kurš pieņēma galīgos lēmumus. Līdz ar to tiem nebija tiešas un konkrētas saistības ar valsts varas īstenošanu. Tas bija attiecināms arī uz īslaicīgā veto pilnvarām, jo galīgo lēmumu pieņēma inspektorāts, kuram komisāra veto nebija saistošs (
26
).
56.
To ņemot vērā, pati regula tieši vai netieši nenorāda, ka apstiprināto privāto kontroles organizāciju izpildāmie pienākumi būtu saistīti ar tādu valsts varas īstenošanu, kā to izprot Tiesa.
57.
Bet kā ir ar veidu, kādā Austrija un Vācija īstenoja regulu praksē?
58.
Šķiet, ka Vācijā šī prakse ir atšķirīga katrā zemē. Dažas zemes ir izvēlējušās deleģēt pilnvaras privātām kontroles organizācijām vai tām piešķirt līdzdalības lomu. Citās zemēs privātās kontroles organizācijas darbojas tikai privāttiesību ietvaros. Tomēr visos gadījumos kontroles organizācijas ir pakļautas attiecīgajai kompetentajai iestādei.
59.
Dažādās zemēs kontroles organizāciju pilnvaras piemērot sankcijas ievērojami atšķiras. Dažas kontroles organizācijas — pašas vai sadarbībā ar kompetento iestādi — drīkst noteikt dažus vai visus regulas 9. panta 9. punktā un 10. panta 3. punktā paredzētos pasākumus. Citos gadījumos šos pasākumus nosaka zemju iestādes. Ja pilnvaras ir tikušas deleģētas, tad šādas kompetences ir administratīvas. Tomēr pasākumi var tikt paredzēti arī līgumā starp kontroles organizācijām un ražotājiem, līdz ar to tie ietilpst privāttiesībās. Sankciju izpildīšanas pilnvaras (tāpat kā pilnvaras uzlikt sankcijas par noteiktiem pārkāpumiem) ar retiem izņēmumiem ir rezervētas kompetentajām iestādēm.
60.
Austrijā situācija ir vienkāršāka. Zemju priekšsēdētāji uzrauga apstiprinātās privātās kontroles organizācijas un, rīkojoties atbilstoši to (nesaistošajiem) ieteikumiem, uzliek sankcijas par pārkāpumiem.
61.
Privātu kontroles organizāciju darbība, kas visvairāk līdzinās oficiālajai darbībai, ir sertifikātu izsniegšana. Pēc manām domām, šāda darbība nav uzskatāma par valsts varas īstenošanu EKL 45. panta izpratnē (
27
).
62.
Turklāt izskatāmajās lietās nekas neliek domāt, ka pilnīgs ierobežojums brīvībai sniegt pārrobežu privātus kontroles pakalpojumus tai uzņemošajai dalībvalstij, kura ir izvēlējusies atļaut sniegt šādus kontroles pakalpojumus apstiprinātām privātām organizācijām, kas ir reģistrētas tās teritorijā, ir “absolūti vajadzīgs”, lai aizsargātu kādas no attiecīgo dalībvalstu interesēm (
28
).
63.
Regula neaizliedz dalībvalstīm deleģēt administratīvās pilnvaras kontroles organizācijām, un līdz ar to Austrijai un Vācijai, protams, ir tiesības to darīt. Tomēr tās nedrīkst tādējādi ierobežot pamatbrīvības.
64.
Austrija lielā mērā balstās uz spriedumu lietā Van Schaik (
29
) (kas attiecās uz tehniskās kontroles apliecību izsniegšanu automašīnām). Ģenerāladvokāts Džeikobss [Jacobs] uzskatīja, ka šāda darbība nebija saistīta ar valsts varas īstenošanu (
30
). Tiesa atzina, ka “tas, ka Nīderlande atzīst darbnīcas, kas ir reģistrētas citās dalībvalstīs, ir saistīts ar to, ka tiesības un pilnvaras, kas ir saistītas ar valsts varas īstenošanu, ir spēkā arī ārpus valsts teritorijas, un līdz ar to tās neietilpst Līguma [49]. panta piemērošanas jomā” (
31
).
65.
Tomēr nav skaidrs, vai valsts varas īstenošana, uz ko Tiesa atsaucās šajā spriedumā, bija tas, ka Nīderlande atzīst darbnīcas citās dalībvalstīs, vai konkrētā automašīnu apliecību izsniegšanas darbība. Ja tā bija šī pēdējā minētā darbība, tad ir pārsteidzoši, ka Tiesa nepamatoja savu secinājumu (ne arī minēja tiesību normu, kas tagad ir EKL 45. pants), ņemot vērā, pirmkārt, tās judikatūru, kas ierobežo šī izņēmuma piemērošanas jomu, un, otrkārt, ģenerāladvokāta izteikto pretējo viedokli. Līdz ar to, pēc manām domām, spriedums lietā Van Schaik nav noderīgs izskatāmo lietu izspriešanai.
66.
Secinu, ka apstiprinātu privātu kontroles organizāciju darbības nav valsts varas īstenošana EKL 45. panta izpratnē.
Pārāki vispārējo interešu apsvērumi
67.
Kā alternatīvu 45. pantā paredzētajai atkāpei abas dalībvalstis par pārākām interesēm sauc patērētāju aizsardzību. Tās uzskata, ka prasība privātai kontroles organizācijai uzturēt biroju valsts teritorijā ir samērīga ar šo mērķi, jo tas ir vajadzīgs, lai nodrošinātu objektivitāti un augstu uzraudzības standartu. Uzraudzības iestādes pienākumi atbilstoši regulas 9. panta 6. punktam ir nepārtraukti. Efektīvi tos ir iespējams veikt vienīgi tad, ja kontroles organizācijas atrodas vienā valstī ar kompetento iestādi. Atbilstoši 10.a pantam, saskaņā ar kuru citām dalībvalstīm un Komisijai tiek paziņots par pārkāpumiem attiecībā uz precēm, procedūru pēc analoģijas nav iespējams piemērot attiecībā uz kontroles organizācijām. Kontroles organizācijas uzņemas dažādus uzdevumus saskaņā ar pienākumiem, ko tām uzliek viņu izcelsmes dalībvalsts. Līdz ar to atšķiras arī uzraudzības līmenis. Tādējādi vienkāršota apstiprināšanas procedūra, ko ir atbalstījusi Komisija, nebūtu efektīva.
68.
Saskaņā ar Tiesas judikatūru pārāki vispārējo interešu apsvērumi var pamatot ierobežojumu, ko ar valsts tiesību aktu piemēro pakalpojumu sniegšanas brīvībai, ja šīs intereses jau neaizsargā Kopienu saskaņošanas pasākumi (
32
) vai tiesību normas, kuras ir piemērojamas pakalpojumu sniedzējam tā biroja dalībvalstī (
33
). Tomēr šādam ierobežojošam pasākumam ir jāattiecas uz visām personām vai uzņēmumiem, kas veic darbības galamērķa dalībvalstī, un tas var tikt pamatots tikai tad, ja tas ir vajadzīgs to interešu aizsardzībai, kuras ar šo ierobežojošo pasākumu cenšas aizsargāt, un ja šo mērķi nav iespējams aizsargāt, izmantojot mazāk ierobežojošus līdzekļus (
34
).
69.
Patērētāju aizsardzība var būt pārāks apsvērums, kas attiecas uz vispārējām interesēm (
35
), un prasība uzturēt biroju Austrijā un Vācijā ir attiecināma uz visām privātām kontroles organizācijām, kas vēlas sniegt pakalpojumus.
70.
Tomēr, kaut arī regula pilnīgi nesaskaņo noteikumus bioloģiskās [ekoloģiski tīras] lauksaimniecības jomā (
36
), tā paredz saskaņotus kritērijus, pamatojoties uz kuriem, uzraudzība visā Kopienā atbildīs vieniem un tiem pašiem minimālajiem standartiem. Līdz ar to, ja kontroles organizācija tiek reģistrēta citā dalībvalstī, kurā tās biroju telpas un materiāli tehnisko bāzi uzrauga kompetentā valsts iestāde, tad ar to pietiek, lai attiecīgi Austrijai vai Vācijai nebūtu jādublē tā pati uzraudzība, kā tas var notikt, un lai izslēgtu jebkādu pamatojumu prasībai reģistrēties uzņemošajā valstī (
37
).
71.
Līdz ar to, pēc manām domām, ir jānoraida atbildētāju dalībvalstu arguments, kas ir balstīts uz pārākiem vispārējo interešu apsvērumiem.
Prasījumi
72.
Visbeidzot, es pievēršos detaļai, kas nav mazsvarīga.
73.
Komisijas prasījums abās lietās attiecas uz to, ka dalībvalsts nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 49. pants, jo tā privātajām kontroles organizācijām, kas atrodas un ir apstiprinātas citā dalībvalstī, ir uzlikusi pienākumu vismaz uzturēt ilglaicīgu infrastruktūru šīs dalībvalsts teritorijā savu aktivitāšu veikšanai tajā.
74.
Tomēr iesniegtajos apsvērumos aprakstītā prakse (
38
) Austrijā un Vācijā ir tāda, ka šādām organizācijām ir pienākums vismaz uzturēt ilglaicīgu infrastruktūru valsts teritorijā, lai tajā tās tiktu apstiprinātas, un ka tās šajā teritorijā drīkst veikt kontroles darbības tikai tad, ja ir saņēmušas valsts iestāžu apstiprinājumu.
75.
Tādējādi lietas materiāli atklāj daudz sarežģītāku situāciju nekā ir aprakstīts Komisijas prasījumā. Tā kā rakstos izklāstītā situācija ietver situāciju, kas ir aprakstīta prasījumā, nav šķēršļu tam, lai apmierinātu Komisijas prasības abās lietās. Tomēr šai atšķirībai ir ietekme attiecībā uz pasākumiem, kas dalībvalstīm jāveic, lai labotu situāciju.
76.
Būtībā, ja kontroles organizācijai, kas ir apstiprināta vienā dalībvalstī, citā dalībvalstī ir jāatļauj brīvi, bet ar pienācīgu uzraudzību, sniegt savus pakalpojumus, tad citai dalībvalstij ir divas iespējas. Tā var vai nu pati apstiprināt šo organizāciju, pamatojoties uz sākotnējo apstiprinājumu, un pēc tam uzraudzīt šīs organizācijas darbības tās teritorijā, vai arī pieņemt kontroles organizāciju bez papildu apstiprinājuma un uzraudzīt tās darbības sadarbībā ar uzraudzības organizāciju izcelsmes dalībvalstī. Kaut gan Tiesai nav jānosaka konkrēts darbības plāns, un diemžēl to nav izdarījis arī likumdevējs, šķiet, ka jebkura no šīm pieejām būtu pieņemama saistībā ar EKL 49. pantu.
Tiesāšanās izdevumi
77.
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Uzskatu, ka prasības abās lietās ir jāapmierina, un Komisija ir prasījusi piespriest Vācijai un Austrijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Secinājumi
78.
Tādējādi iesaku Tiesai:
lietā C-393/05
—
atzīt, ka, uzliekot ekoloģiski tīras lauksaimniecības nozares privātajām kontroles organizācijām, kas atrodas un ir apstiprinātas citā dalībvalstī, pienākumu uzturēt biroju vai citu ilglaicīgu infrastruktūru Austrijā savu aktivitāšu veikšanai tajā, Austrijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 49. pants;
—
piespriest Austrijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;
un lietā C-404/05
—
atzīt, ka, uzliekot ekoloģiski tīras lauksaimniecības nozares privātajām kontroles organizācijām, kas atrodas un ir apstiprinātas citā dalībvalstī, pienākumu uzturēt biroju vai citu ilglaicīgu infrastruktūru Vācijā savu aktivitāšu veikšanai tajā, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 49. pants;
—
piespriest Vācijas Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
(
1
)	Oriģinālvaloda — angļu.
(
2
)	Padomes 1991. gada 24. jūnija Regula (EEK) Nr. 2092/91 par lauksaimniecības produktu bioloģisku [ekoloģiski tīru] ražošanu un norādēm par to uz lauksaimniecības produktiem un pārtikas produktiem (OV L 198, 1. lpp.) ar grozījumiem (turpmāk tekstā — “Regula”). Ar piemērojamo konsolidēto redakciju [angļu valodā] var iepazīties interneta vietnē: http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/site/en/consleg/1991/R/01991R2092-20020323-en.pdf.
(
3
)	Skat. preambulas piekto apsvērumu.
(
4
)	Skat. preambulas astoto apsvērumu.
(
5
)	Skat. preambulas divpadsmito un trīspadsmito apsvērumu.
(
6
)	Kuri paredz prasības attiecībā uz organizācijām, kas darbojas ar produktu sertifikācijas sistēmām.
(
7
)	Komisija atzīmē, ka pašreizējā likumprojektā ir paredzēta tieša prasība, ka, lai kontroles organizācijas tiktu apstiprinātas, tām ir jābūt birojam Austrijā.
(
8
)	Skat. Forschungsinstitut für biologischen Landbau, Berlīne, 2002. gada 4. oktobraSchlussbericht, 3.3.1. punkts.
(
9
)	Citēju 2001. gada 6. aprīļa redakciju. Komisija savā paziņojuma vēstulē atsaucas uz agrāku redakciju ar atšķirīgu numerāciju.
(
10
)	2002. gada 10. jūlijaGesetz zur Durchführung der Rechtsakte der Europäischen Gemeinschaft auf dem Gebiet des ökologischen Landbaus — ÖLG (Öko-Landbaugesetz) (2002. gada 15. jūlijaBGBl. I 2002 47, 2558. lpp.).
(
11
)	Saskaņā ar EKL 226. pantu laiks, kas ir jāņem vērā prasībā, izvērtējot to, vai valsts tiesību normas ir saderīgas ar dalībvalsts pienākumiem, kas izriet no Kopienu tiesībām, ir Komisijas argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigas (skat. visnesenāko 2007. gada 7. jūnija spriedumu lietā C-50/06 Komisija/Nīderlande (Krājums, I-4383. lpp., 48. punkts). Šajā lietā šis termiņš bija divi mēneši kopš 2002. gada 16. oktobra argumentētā atzinuma nosūtīšanas.
(
12
)	Kā Tiesas judikatūrā izklāstītu pamatojumu skat., piemēram, 1995. gada 30. novembra spriedumu lietā C-55/94 Gebhard (Recueil, I-4165. lpp., 37. punkts).
(
13
)	Skat. 2003. gada 23. janvāra spriedumu lietā C-221/00 Komisija/Austrija (Recueil, I-1007. lpp., 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
14
)	Skat. 2001. gada 1. februāra spriedumu lietā C-108/96 Mac Quen u.c. (Recueil, I-837. lpp., 24. punkts un tajā minētā judikatūra) un 2002. gada 11. jūlija spriedumu lietā C-294/00 Gräbner (Recueil, I-6515. lpp., 26. punkts).
(
15
)	2006. gada 14. decembra spriedums lietā C-257/05 Komisija/Austrija (Krājums, I-134. lpp., 18. punkts un rezolutīvā daļa). Kopienu tiesību akts, kas tika apskatīts, bija Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 29. maija Direktīva 97/23/EK par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz spiediena iekārtām (OV L 181, 1. lpp.).
(
16
)	Var piebilst, kā atzīmē Komisija, ka Regula Nr. 2092/91 nav balstīta uz EKL 45. panta otro daļu, kas Padomei ļauj noteikt, ka tiesību normas nodaļā par pakalpojumu sniegšanas brīvību nav piemērojamas dažām darbībām.
(
17
)	Skat. 1986. gada 4. decembra spriedumu lietā 205/84 Komisija/Vācija (Recueil, 3755. lpp., 21. punkts). Citā jomā skat. arī 3. pantu Padomes 1988. gada 22. jūnija Otrajā Direktīvā 88/357/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz tiešo apdrošināšanu, kas nav dzīvības apdrošināšana, par noteikumiem pakalpojumu sniegšanas brīvības efektīvākai izmantošanai, ar kuru groza Direktīvu 73/239/EEK (OV L 172, 1. lpp.).
(
18
)	Tās ieteiktā procedūra ņemtu vērā elementus, kas jau ir pienācīgi pārbaudīti izcelsmes dalībvalstī, bet uzņemošajai dalībvalstij attiecībā uz kontroles organizāciju būtu tiesības pārliecināties par to, ka: i) tai ir kvalificēts personāls, administratīvā un tehniskā bāze, lai veiktu kontroli tās teritorijā, un tā var sniegt garantijas par savu pieredzi, uzticamību un objektivitāti; ii) tā veiks pienācīgu uzraudzību saskaņā ar 9. panta 6. punktu un it īpaši sistemātiski un efektīvi informēs kompetento iestādi par jebkādām nelikumībām un pārkāpumiem; iii) tā pareizi piemēros kontroles sistēmas kritērijus.
(
19
)	1988. gada 15. marta spriedums lietā 147/86 Komisija/Grieķija (Recueil, 1637. lpp., 7. punkts), 1998. gada 29. oktobra spriedums lietā C-114/97 Komisija/Spānija (Recueil, I-6717. lpp., 34. punkts) un 2006. gada 30. marta spriedums lietā C-451/03 Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti (Krājums, I-2941. lpp., 45. punkts).
(
20
)	1974. gada 21. jūnija spriedums lietā 2/74 Reyners (Recueil, 631. lpp., 45. punkts) un iepriekš minētais spriedums lietā Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, 46. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
21
)	1993. gada 13. jūlija spriedums lietā C-42/92 Thijssen (Recueil, I-4047. lpp., 22. punkts).
(
22
)	Skat. spriedumu lietā Reyners, 52. un 53. punkts, spriedumu lietā Thijssen, 21. punkts, un 1991. gada 10. decembra spriedumu lietā C-306/89 Komisija/Grieķija (Recueil, I-5863. lpp., 7. punkts).
(
23
)	Patiešām, saskaņā ar regulas 9. panta 11. punktu tām ir jāatbilst EN 45011, kas ietver prasības attiecībā uz organizācijām, kas īsteno preču sertifikācijas sistēmas.
(
24
)	Spriedums lietā Thijssen, iepriekš minēts 21. zemsvītras piezīmē.
(
25
)	Idem, 11. un 16.–19. punkts. Skat. arī tiesas sēdes ziņojumu.
(
26
)	Idem, 21. un 22. punkts.
(
27
)	Skat. spriedumu lietā Thijssen, iepriekš minēts 54. un 55. punktā.
(
28
)	Skat. šo secinājumu 52. punktu.
(
29
)	1994. gada 5. oktobra spriedums lietā C-55/93 (Recueil, I-4837. lpp.).
(
30
)	Skat. viņa secinājumu 17. punktu.
(
31
)	Sprieduma 16. punktā.
(
32
)	1991. gada 25. jūlija spriedums lietā C-288/89 Collectieve Antennevoorziening Gouda (Recueil, I-4007. lpp., 12. punkts) un spriedums lietā Komisija/Austrija, iepriekš minēts 15. zemsvītras piezīmē, 23. punkts.
(
33
)	1981. gada 17. decembra spriedums lietā 279/80 Webb (Recueil, 3305. lpp., 17. punkts), spriedums lietā Gebhard, iepriekš minēts 12. zemsvītras piezīmē, 38. punkts, un 1997. gada 9. jūlija spriedums lietā C-222/95 Parodi (Recueil, I-3899. lpp., 21. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
34
)	Iepriekš minētie spriedumi lietā Collectieve Antennevoorziening Gouda, 12. un 15. punkts un tajos minētā judikatūra, un lietā Parodi, 21. punkts.
(
35
)	Iepriekš minētais spriedums lietā Collectieve Antennevoorziening Gouda, 14. punkts.
(
36
)	Skat. šo secinājumu 40. punktu.
(
37
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu lietā Komisija/Austrija, iepriekš minēts 15. zemsvītras piezīmē, 26. un 27. punkts, kas ir lieta, kura attiecas uz boileru inspektoru pakalpojumu sniegšanas brīvību. Tomēr Regula Nr. 2092/91 ir diezgan atšķirīga no Kopienu tiesību aktiem, kas tika aplūkoti 1992. gada 20. maija spriedumā lietā C-106/91 Ramrath (Recueil, I-3351. lpp.), uz ko Austrija atsaucas savā aizstāvības rakstā. Šajos tiesību aktos tieši noteikts, ka dalībvalstīm ir jāveic atbilstoši novērtējumi saskaņā ar valsts tiesībām. Skat. spriedumu lietā Ramrath, 34. punkts.
(
38
)	Jāatgādina, ka vismaz laikā, kas ir jāņem vērā, izvērtējot valsts tiesību aktu atbilstību, šie noteikumi galvenokārt bija iekļauti administratīvajā praksē, nevis tiesību aktos.