62024CJ0137
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
2025. gada 27. novembrī (
*1
)
Apelācija – Civildienests – Eiropas Savienības Civildienesta noteikumi – Pirmstiesas procedūra – 90. pants – Jēdziens “nelabvēlīgs akts” – Eiropas Savienības labā noteikts nodoklis – Regula (ES, Euratom) Nr. 260/68 – 3. pants – Nodokļa atlaide par apgādājamu bērnu – Piešķiršanas nosacījumi – Jēdziens “apgādājams bērns” – Civildienesta noteikumu VII pielikums – 2. pants – Apgādājamā bērna pabalsts
Lietā C‑137/24 P
par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2024. gada 20. februārī iesniedzis
Michael Heßler
, ar dzīvesvietu Mannebahā [Mannebach] (Vācija), ko pārstāv I. Steuer‑Lutz, Rechtsanwältin,
apelācijas sūdzības iesniedzējs,
otra lietas dalībniece –
Eiropas Komisija, ko pārstāv T. Bohr un M. Brauhoff, pārstāvji,
atbildētāja pirmajā instancē,
TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs F. Biltšens [F. Biltgen], Tiesas priekšsēdētāja vietnieks T. fon Danvics [T. von Danwitz], kas pilda pirmās palātas tiesneša pienākumus, tiesneši I. Ziemele, A. Kumins [A. Kumin] (referents) un S. Žervazonī [S. Gervasoni],
ģenerāladvokāte: T. Čapeta [T. Ćapeta],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2025. gada 12. jūnijā tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Ar apelācijas sūdzību Michael Heβler lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2023. gada 20. decembra spriedumu Heßler/Komisija (T‑369/22, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2023:855), ar kuru tā noraidīja viņa prasību, pirmkārt, atcelt Eiropas Komisijas lēmumus, ar kuriem noraidīti viņa lūgumi par nodokļa atlaidi par apgādājamiem bērniem (turpmāk tekstā – “nodokļa atlaide”), otrkārt, noteikt Komisijai piešķirt šo nodokļa atlaidi ar atpakaļejošu spēku no 2021. gada 1. augusta un tik ilgi, kamēr ir izpildīti nosacījumi, un, treškārt, piespriest tai samaksāt procentus par nesamaksātajām summām.
Atbilstošās tiesību normas
Civildienesta noteikumi
2
Saskaņā ar Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 72. panta 1. punktu, redakcijā, kas piemērojama šajā lietā:
“Ierēdnis, tā laulātais gadījumos, ja tam nav tiesību saņemt tāda paša veida un apmēra pabalstus pēc citām tiesību aktu normām vai noteikumiem, tā bērni un citi apgādājamie VII pielikuma 2. panta nozīmē ir apdrošināti slimības gadījumiem līdz 80 % no radušos izdevumu, ievērojot noteikumus, kas izstrādāti Savienības iestāžu iecēlējinstitūcijām vienojoties pēc apspriešanās ar Civildienesta noteikumu komiteju. [..]”
3
Šo Civildienesta noteikumu 80. panta pirmajā daļā paredzēts:
“Ja ierēdnis vai persona, kura ir tiesīga uz izdienas pensiju vai invaliditātes pabalstu, nomirst un viņam nav dzīvesbiedra, kurš būtu tiesīgs uz apgādnieka zaudējuma pensiju, mirušā apgādājamie bērni VII pielikuma 2. panta nozīmē viņa nāves brīdī ir tiesīgi uz bāreņa pensiju [..].”
4
Minēto Civildienesta noteikumu 90. pantā noteikts:
“1.   Jebkura persona, uz kuru attiecas šie Civildienesta noteikumi, var iesniegt iecēlējinstitūcijai lūgumu, lai tā pieņem ar konkrēto personu saistītu lēmumu. Iecēlējinstitūcija par savu argumentētu lēmumu konkrētajai personai ziņo četru mēnešu laikā no lūguma iesniegšanas dienas. Ja minētajā termiņā atbilde uz lūgumu nav saņemta, tas uzskatāms par netiešu lēmumu par lūguma noraidīšanu, par ko var iesniegt sūdzību saskaņā ar 2. punktu.
2.   Ikviena persona, uz kuru attiecas šie Civildienesta noteikumi, var iesniegt iecēlējinstitūcijai sūdzību par jebkuru aktu, kurā ietverta sūdzība pret konkrēto personu, gadījumos, kad minētā iestāde ir pieņēmusi lēmumu, vai tā nav veikusi kādu pasākumu, ko nosaka Civildienesta noteikumi. Sūdzība ir jāiesniedz trīs mēnešu laikā. [..]
[..]
Iecēlējinstitūcija par savu argumentētu lēmumu konkrētajai personai ziņo četru mēnešu laikā no sūdzības iesniegšanas dienas. Ja minētajā termiņā atbilde uz sūdzību nav saņemta, tas uzskatāms par netiešu lēmumu par sūdzības noraidīšanu, par ko var iesniegt [prasību] saskaņā ar 91. pantu.”
5
Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punktu:
“Eiropas Savienības Tiesas jurisdikcijā ir jebkurš strīds starp Savienību un jebkuru personu, uz kuru attiecas šie Civildienesta noteikumi, attiecībā uz tādu tiesību aktu likumību, kas nelabvēlīgi ietekmē šādu personu 90. panta 2. punkta izpratnē. [..]”
6
Civildienesta noteikumiem ir VII pielikums “Atalgojums un izdevumu atlīdzinājums”, kura 2. pantā paredzēts:
“1.   Ierēdnis, kuram ir viens vai vairāki apgādājami bērni saskaņā ar šā panta 2. un 3. punktu par katru apgādājamo bērnu saņem pabalstu [..] mēnesī.
2.   “Apgādājams bērns” ir laulībā dzimis, ārlaulības vai adoptēts ierēdņa vai viņa laulātā bērns, kuru ierēdnis faktiski uztur.
Tas pats attiecas uz bērnu, attiecībā uz kuru ir iesniegts adopcijas iesniegums un ir uzsākta adopcijas procedūra.
Jebkuru bērnu, kuru ierēdnim ir pienākums uzturēt atbilstoši tiesas lēmumam, kas balstīts uz dalībvalsts tiesību aktiem par mazgadīgo aizsardzību, pielīdzina apgādājamam bērnam.
3.   Pabalstu piešķir:
a)
automātiski bērniem līdz 18 gadu vecumam;
b)
pēc ierēdņa pieteikuma iesniegšanas un apstiprinošu pierādījumu uzrādīšanas bērniem vecumā no 18 līdz 26 gadiem, kuri iegūst vispārizglītojošo vai profesionālo izglītību.
4.   Jebkuru personu, par kuras uzturēšanu ierēdnis ir juridiski atbildīgs un kuras uzturēšanai ir vajadzīgi lieli izdevumi, izņēmuma gadījumos var uzskatīt par apgādājamu bērnu ar īpašu pamatotu iecēlējinstitūcijas lēmumu, kas balstīts uz apstiprinošiem dokumentiem.
5.   Pabalsta izmaksa par bērnu, kurš nopietnas slimības vai invaliditātes dēļ nespēj nopelnīt iztiku, turpinās visu šādas slimības vai invaliditātes laiku neatkarīgi no vecuma.
6.   Par jebkuru vienu apgādājamu bērnu šā panta nozīmē izmaksā ne vairāk kā vienu apgādājamā bērna pabalstu pat tad, ja vecāki strādā Eiropas Savienības divās dažādās institūcijās.
7.   Ja aizbildniecība pār 2. un 3. punkta nozīmē apgādājamu bērnu ar likumu, tiesas vai kompetentas administratīvas iestādes rīkojumu ir uzticēta kādai citai personai, apgādājamā bērna pabalstu ierēdņa vārdā izmaksā minētai personai.”
Regula (EEK, Euratom, EOTK) Nr. 260/68
7
Padomes Regula (EEK, Euratom, EOTK) Nr. 260/68 (1968. gada 29. februāris), ar ko paredz Eiropas Kopienu nodokļa piemērošanas nosacījumus un procedūru (OV 1968, L 56, 8. lpp.), 3. pantā noteikts:
“1.   Nodoklis no algām, darba samaksas un ienākumiem, ko Kopienas izmaksā katrai personai, kam ir jāmaksā nodoklis, ir jāmaksā katru mēnesi.
[..]
3.   Turpmāk uzskaitītos ģimenes un sociālos pabalstus neiekļauj pamatsummā, kurai piemēro nodokli:
a)
ģimenes pabalsti:
[..]
–
pabalsts attiecībā uz apgādājamu bērnu [apgādājamā bērna pabalsts],
[..]
[..].
4.   Ievērojot 5. panta noteikumus, summai, kas iegūta, piemērojot iepriekšējos noteikumus, piemēro 10 % samazinājumu darba un personiskiem izdevumiem.
Attiecībā uz katru bērnu, kas ir jāapgādā personai, kurai jāmaksā nodokļi, kā arī attiecībā uz katru personu, ko uzskata par apgādājamu bērnu saskaņā ar Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. panta 4. punktu, piemēro papildu samazinājumu, kas vienāds ar divkāršu pabalstu attiecībā uz apgādājamu bērnu.
[..]”
Tiesvedības priekšvēsture
8
Pārsūdzētā sprieduma 2.–11. punktā tiesvedības priekšvēsture izklāstīta šādi:
“2.
Prasītājs ir Komisijas ierēdnis. Viņš ir divu meitu, kas dzimušas attiecīgi 1993. un 1994. gadā, tēvs.
3.
Prasītājs par katru meitu saņēma apgādājamā bērna pabalstu līdz brīdim, kad tās attiecīgi 2019. un 2020. gadā sasniedza 26 gadu vecumu.
4.
Papildus apgādājamā bērna pabalsta maksājumam prasītājs līdz 2021. gada 31. jūlijam par katru meitu, kuras šajā datumā vēl bija studentes, saņēma arī Regulas [Nr. 260/68] 3. panta 4. punkta otrajā daļā paredzēto nodokļa atlaidi.
5.
Prasītājs 2021. gada 28. jūnijā nosūtīja Komisijas Atalgojuma un individuālo tiesību birojam (turpmāk tekstā – “PMO”) izziņu par vecākās meitas studijām, lai varētu turpināt izmantot nodokļa atlaidi par šo meitu.
6.
Ar pirmo 2021. gada 29. jūnija elektroniskā pasta vēstuli PMO Tiesību un pienākumu nodaļas administrators atbildēja prasītājam, ka, “pamatojoties uz [..] 2020. gada 12. marta spriedumu [XB/ECB (T‑484/18 [..] EU:T:2020:90) (turpmāk tekstā – “spriedums XB/ECB”)], jebkurš pieteikums piešķirt vai pagarināt nodokļa atlaidi, ja nav piešķirts apgādājamā bērna pabalsts, kas tiek maksāts saskaņā ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. pantu, ir apturēts”. Atbildot uz prasītāja jautājumu pēc šīs elektroniskā pasta vēstules, administrators pēc tam tajā pašā dienā nosūtītajā otrajā elektroniskā pasta vēstulē piebilda, ka “nodokļa atlaides piešķiršana vairs nav iespējama, jo, pamatojoties uz spriedumu [XB/ECB], t[ā tika] atcelta” (turpmāk tekstā kopā – “2021. gada 29. jūnija elektroniskā pasta vēstules”). Katras šīs elektroniskā pasta vēstules beigās pie lietu administratora paraksta turklāt bija ietverta piezīme, saskaņā ar kuru attiecīgā elektroniskā pasta vēstule ir nosūtīta informatīvos nolūkos un nav “iecēlējinstitūcijas/IPNL” lēmums, par kuru var iesniegt sūdzību saskaņā ar [Civildienesta noteikumu] 90. pantu.
7.
Prasītājs 2021. gada 15. jūlijā nosūtīja paziņojumu PMO dienesta, kas atbildīgs par viņa lietu, nodaļas vadītājai, kurā apstrīdēja 2021. gada 29. jūnija elektroniskā pasta vēstulēs sniegto informāciju un lūdza PMO viņam piešķirt nodokļa atlaidi par meitu. Prasītājs nav saņēmis tiešu atbildi uz šo paziņojumu.
8.
2021. gada 18. augustā prasītājs lūdza PMO piešķirt viņam nodokļa atlaidi saistībā ar otru meitu.
9.
Ar 2021. gada 27. augusta elektroniskā pasta vēstuli PMO Tiesību un pienākumu nodaļas administrators atbildēja prasītājam, ka “viņi diemžēl informē [viņu] par to, ka, pamatojoties uz sprieduma [XB/ECB] 103. punktu, vairs nevar pieņemt pieteikumu par nodokļu atlaides piešķiršanu vai pagarināšanu, ja nav tiesību uz apgādājamā bērna pabalstu saskaņā ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. pantu, jo tas ir atcelts” (turpmāk tekstā – “2021. gada 27. augusta elektroniskā pasta vēstule”). Tāpat kā 2021. gada 29. jūnija elektroniskā pasta vēstulēs, arī šīs elektroniskā pasta vēstules beigās pie lietu administratora paraksta bija ietverta piezīme, ka attiecīgā elektroniskā pasta vēstule ir nosūtīta informatīvos nolūkos un nav “iecēlējinstitūcijas/IPNL” lēmums, par kuru var iesniegt sūdzību saskaņā ar [Civildienesta noteikumu] 90. pantu.
10.
Prasītājs 2021. gada 24. novembrī iesniedza sūdzību par PMO atteikumu, kas izrietēja no tā “noklusētas atbildes” turpināt piešķirt pieprasīto nodokļa atlaidi saistībā ar viņa abām meitām (turpmāk tekstā – “sūdzība”).
11.
2022. gada 25. martā Komisijas Cilvēkresursu un drošības ģenerāldirektorāta (ĢD) Finanšu, juridisko un partnerības lietu direktorāta direktors, kas pildīja [iecēlējinstitūcijas] funkcijas, noraidīja prasītāja sūdzību (turpmāk tekstā – “lēmums par sūdzības noraidīšanu”).”
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
9
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2022. gada 24. jūnijā, apelācijas sūdzības iesniedzējs cēla prasību, lūdzot, pirmkārt, atcelt lēmumu par sūdzības noraidīšanu, otrkārt, noteikt Komisijai pienākumu viņam “ar atpakaļejošu spēku no 2021. gada 1. augusta un kamēr ir izpildīti nosacījumi” piešķirt nodokļa atlaidi un, treškārt, piespriest Komisijai samaksāt procentus par nesamaksātajām summām.
10
Attiecībā uz atcelšanas prasījumiem Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 24. punktā norādīja, ka šajā lietā apelācijas sūdzības iesniedzēja sūdzības priekšmets bija Komisijas “neatbildēšana” uz viņa lūgumiem piešķirt vai pagarināt nodokļa atlaidi. Turklāt Vispārējā tiesa uzskatīja, ka lēmumā par sūdzības noraidīšanu nebija precīzi identificēts datums, kurā pieņemti lēmumi par atteikumu piešķirt šo atlaidi, un tajā nebija norādīts, vai šie lēmumi 2021. gada 29. jūnija elektroniskā pasta vēstulēs un 2021. gada 27. augusta elektroniskā pasta vēstulē ir tikuši pieņemti tieši vai netieši. Šādos apstākļos, lai noteiktu šo prasījumu priekšmetu, Vispārējā tiesa, pirmām kārtām, minētā sprieduma 25.–39. punktā identificēja sākotnējo nelabvēlīgo aktu, pret kuru attiecīgā gadījumā bija jāuzskata par vērstiem minētie prasījumi, ciktāl tie attiecas uz lēmumu par sūdzības noraidīšanu.
11
Šajā ziņā Vispārējā tiesa minētā sprieduma 35. punktā vispirms uzskatīja, ka šīs lietas apstākļos 2021. gada 29. jūnija elektroniskā pasta vēstules un 2021. gada 27. augusta elektroniskā pasta vēstule nevar tikt analizētas kā iecēlējinstitūcijas galīgie lēmumi, ar kuriem tā bija atteikusies prasītājam piešķirt nodokļu atvieglojumu. Vispārējā tiesa uzskatīja, ka tie tātad nav sākotnējie akti, kas nelabvēlīgi ietekmē apelācijas sūdzības iesniedzēju.
12
Pēc tam Vispārējā tiesa šī paša sprieduma 37. punktā norādīja, ka, tā kā iecēlējinstitūcija nesniedza atbildi četru mēnešu laikā pēc apelācijas sūdzības iesniedzēja 2021. gada 28. jūnija un 18. augusta elektroniskā pasta vēstulēs ietvertajiem lūgumiem, jāuzskata, ka attiecīgi 2021. gada 28. oktobrī un 18. decembrī ir pieņemti netieši lēmumi par šo lūgumu noraidīšanu (turpmāk tekstā – “netiešie noraidošie lēmumi”). Tādējādi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 39. punktā uzskatīja, ka netiešie noraidošie lēmumi ir apelācijas sūdzības iesniedzējam nelabvēlīgi sākotnējie akti.
13
Visbeidzot Vispārējā tiesa minētā sprieduma 40. punktā konstatēja, ka lēmums par sūdzības noraidīšanu tikai apstiprināja netiešos noraidošos lēmumus un tajā netika veikta apelācijas sūdzības iesniedzēja situācijas pārskatīšana, ņemot vērā jaunus tiesiskos apstākļus vai faktus.
14
Vispārējā tiesa minētā sprieduma 41. punktā no tā secināja, ka šādos apstākļos atcelšanas prasības, pat ja tā formāli ir vērsta tikai pret lēmumu par sūdzības noraidīšanu, sekas ir tādas, ka tā ir iesniegta par netiešajiem noraidošajiem lēmumiem, kuru tiesiskums ir jāpārbauda, ņemot vērā lēmumā par sūdzības noraidīšanu ietverto pamatojumu.
15
Otrām kārtām, Vispārējā tiesa tā paša sprieduma 42.–45. punktā lēma par pirmstiesas procedūras termiņu ievērošanu šajā lietā.
16
Šajā ziņā viņš norādīja, ka trīs mēnešu termiņš sūdzības iesniegšanai par pirmo netiešo noraidošo lēmumu, kas pieņemts 2021. gada 28. oktobrī, saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu ir beidzies 2022. gada 28. janvārī. Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējs sūdzību par Komisijas “lēmumiem par atteikumu” bija iesniedzis 2021. gada 24. novembrī, šajā tiesību normā paredzētais sūdzības iesniegšanas termiņš bija ievērots attiecībā uz pirmo lēmumu.
17
Savukārt Vispārējās tiesas ieskatā apelācijas sūdzības iesniedzējs sūdzību par otro netiešo noraidošo lēmumu bija iesniedzis pirms datuma, kurā šis lēmums tika pieņemts, proti, 2021. gada 18. decembra. Turklāt tā konstatēja, ka pēc šī datuma prasītājs nav iesniedzis sūdzību par šo netiešo lēmumu, uz kuru iecēlējinstitūcija esot atbildējusi lēmumā par sūdzības noraidīšanu. Līdz ar to Vispārējā tiesa uzskatīja, ka pirmstiesas procedūra attiecībā uz minēto netiešo lēmumu nav norisinājusies likumīgi.
18
Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 45. punktā no tā secināja, ka atcelšanas prasība ir jāatzīst par nepieņemamu, ciktāl tā būtībā attiecas uz 2021. gada 18. decembra netiešo noraidošo lēmumu.
19
Trešām kārtām, Vispārējā tiesa minētā sprieduma 46.–96. punktā pārbaudīja, vai ir pamatoti abi apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītie pamati, no kuriem pirmais attiecas uz to, ka nav tieša lēmuma, ar kuru viņš tiktu informēts par viņa tiesībām iesniegt sūdzību, kā arī uz pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi, un otrais – uz viņa tiesību saņemt atalgojumu, kas paredzētas Civildienesta noteikumu 62. pantā, pārkāpumu. Tā šos abus pamatus noraidīja kā daļēji nepieņemamus un daļēji nepamatotus.
20
Visbeidzot Vispārējā tiesa minētā sprieduma 97.–105. punktā noraidīja tai iesniegto otro un trešo prasījumu, kuru mērķis būtībā bija likt Komisijai prasītājam piešķirt nodokļa atlaidi un piespriest tai samaksāt procentus par nesamaksātajām summām.
21
Tādējādi ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa noraidīja prasību kopumā.
Lietas dalībnieku prasījumi
22
Apelācijas sūdzības iesniedzējs lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu,
–
atcelt lēmumu par sūdzības noraidīšanu,
–
piespriest Komisijai ar atpakaļejošu spēku, proti, no 2021. gada 1. augusta, un kamēr ir izpildīti tā nosacījumi, samaksāt Regulas Nr. 260/68 3. panta 4. punkta otrajā daļā paredzēto nodokļa atlaidi, kas noteikta Administrācijas vadītāju kolēģijas 2004. gada 7. aprīļa Atzinumā Nr. 222/04 (SEC(2004) 411) (turpmāk tekstā – “Administrācijas vadītāju kolēģijas Atzinums Nr. 222/04),
–
pieskaitīt maksājamām summām procentus saskaņā ar Finanšu regulu, redakcijā, kas bija piemērojama prasītāja pieteikumu par nodokļa atlaidi iesniegšanas dienā, un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
23
Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
–
apelācijas sūdzību noraidīt un
–
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
24
Apelācijas sūdzības pamatojumam tās iesniedzējs izvirza trīs pamatus, no kuriem pirmais attiecas uz jēdziena “nelabvēlīgs akts” Civildienesta noteikumu 90. panta izpratnē pārkāpumu, otrais – uz pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 41. panta 2. punktā viņam garantēto tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu un trešais – uz Regulas Nr. 260/68 3. panta, lasot to kopsakarā ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. pantu, pārkāpumu, kā arī uz Komisijas iekšējo aktu saistošā rakstura neievērošanu.
Par pirmo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
25
Ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 44. un 45. punktā esot kļūdaini nospriedusi, ka viņa atcelšanas prasība ir nepieņemama, ciktāl tā attiecas uz viņa otro meitu. Viņš uzskata, ka PMO2021. gada 27. augusta elektroniskā pasta vēstulē skaidri izteiktais atteikums apmierināt jebkādu lūgumu piešķirt nodokļu atlaidi situācijās, kas ir salīdzināmas ar viņa situāciju, ir viņam nelabvēlīgs lēmums. Tādējādi pēc šīs elektroniskā pasta vēstules, ar kuru šī atlaide, kas viņam līdz šim bija piešķirta abu bērnu uzturēšanai, viņam de facto tika atteikta, apelācijas sūdzības iesniedzējam neesot bijis nekāda iemesla gaidīt iecēlējinstitūcijas klusējot izteiktu atteikumu. Turklāt viņš uzskata, ka minētā elektroniskā pasta vēstule bija jāsaprot tādējādi, ka viņš uz lūgumu piešķirt minēto atlaidi nesaņems arī pozitīvu iecēlējinstitūcijas lēmumu.
26
Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka viņam nebija jāgaida, kad beigsies Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punktā paredzētais četru mēnešu termiņš, kura beigās administrācijas atbildes nesniegšana ir uzskatāma par netiešu noraidošu lēmumu. Proti, pēc 2021. gada 27. augusta elektroniskā pasta vēstules saņemšanas esot sācies Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktā paredzētais trīs mēnešu termiņš sūdzības iesniegšanai. Tātad, iesniegdams sūdzību 2021. gada 24. novembrī, viņš esot ievērojis pirmstiesas procedūras termiņus.
27
Komisija uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs neapstrīd pārsūdzētā sprieduma 33., 37. un 39. punktu, kas attiecas uz nelabvēlīga akta noteikšanu šajā lietā. Tā kā noteikšana esot būtisks iepriekšējs jautājums, lai noskaidrotu, vai pirmstiesas procedūra ir norisinājusies likumīgi, pirmais pamats esot jānoraida kā neefektīvs. Katrā ziņā Komisija uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentācija nav pamatota.
Tiesas vērtējums
28
Vispirms jānorāda, ka, lai gan ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd pārsūdzētā sprieduma 44. un 45. punktu, ar kuriem viņa prasība atcelt lēmumu par nodokļa atlaides pagarinājuma atteikšanu attiecībā uz viņa otro meitu ir atzīta par nepieņemamu, šis paziņojums bija balstīts uz Vispārējās tiesas vērtējumiem, kas ietverti minētā sprieduma 33.–39. punktā un saskaņā ar ko 2021. gada 27. augusta elektroniskā pasta vēstule nav iecēlējinstitūcijas lēmums, ar kuru apelācijas sūdzības iesniedzējam ir atteikts sniegt nodokļa atlaidi, un līdz ar to sākotnējais viņam nelabvēlīgais akts bija 2021. gada 18. decembrī pieņemtais netiešais noraidošais lēmums. No argumentiem, kurus viņš ir izklāstījis pirmā pamata atbalstam un kuri apkopoti šī sprieduma 25. un 26. punktā, nepārprotami izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd tikai šos Vispārējās tiesas vērtējumus par sākotnējā nelabvēlīgā akta noteikšanu, uz kuriem Vispārējā tiesa ir balstījusi konstatējumu par nepieņemamību.
29
Šādos apstākļos konkrētais pamats nevar tikt noraidīts kā neefektīvs. Līdz ar to ir jāanalizē šī pamata pamatotība.
30
Šajā ziņā jāatgādina, ka atbilstoši Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktam ikviena persona, uz kuru attiecas Civildienesta noteikumu piemērojamība personām, var iesniegt iecēlējinstitūcijai sūdzību par tai nelabvēlīgu aktu. Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punktā precizēts, ka Tiesas jurisdikcijā ir jebkurš strīds starp Savienību un jebkuru personu, uz kuru attiecas šie Civildienesta noteikumi, attiecībā uz tādu tiesību aktu likumību, kas nelabvēlīgi ietekmē šādu personu minētā 90. panta 2. punkta izpratnē. Šie noteikumi pēc analoģijas ir piemērojami citu darbinieku prasībām saskaņā ar Eiropas Savienības Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 117. pantu (spriedums, 2024. gada 12. decembris, DD/FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, 71. punkts un tajā minētā judikatūra).
31
Tādējādi, kā Vispārējā tiesa norādījusi pārsūdzētā sprieduma 29. punktā, saskaņā ar Tiesas judikatūru Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta izpratnē vienīgi tādi akti vai pasākumi var būt nelabvēlīgi, kuri rada saistošas tiesiskās sekas, kas var tieši un nekavējoties ietekmēt prasītāja intereses, būtiski mainot viņa juridisko stāvokli (spriedums, 2024. gada 12. decembris, DD/FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, 72. punkts un tajā minētā judikatūra).
32
Turklāt Tiesa jau ir nospriedusi, ka jēdziens “nelabvēlīgs akts” Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta izpratnē jāinterpretē plaši un jāsaprot kā jebkurš akts, kas var tieši ietekmēt noteiktu tiesisko stāvokli (spriedums, 2024. gada 12. decembrī, DD/FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, 74. punkts un tajā minētā judikatūra).
33
Kā Vispārējā tiesa atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 30. punktā, lai noteiktu, vai tiesību akts rada šādas sekas, jāņem vērā šā akta būtība un jāizvērtē tā ietekme atbilstoši tādiem objektīviem kritērijiem kā minētā akta saturs, attiecīgā gadījumā ievērojot tā pieņemšanas kontekstu, kā arī tā izdevējas iestādes pilnvaras (spriedums, 2024. gada 12. decembris, DD/FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, 73. punkts un tajā minētā judikatūra).
34
Tādējādi akta spēja tieši radīt sekas attiecībā uz fiziskas vai juridiskas personas tiesisko stāvokli nevar tikt izvērtēta, ņemot vērā tikai to, ka šim aktam ir elektroniskās vēstules forma, jo tas nozīmētu, ka prasības pamatā esošā akta forma būtu pārāka par pašu šī akta būtību (spriedums, 2022. gada 15. decembris, Picard/Komisija, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, 97. punkts un tajā minētā judikatūra).
35
Līdz ar to saskaņā ar šī sprieduma 33. punktā atgādināto judikatūru jāpārbauda, vai, ņemot vērā 2021. gada 27. augusta elektroniskā pasta vēstules saturu, kontekstu, kurā tā iekļaujas, kā arī tās izdevējiestādes pilnvaras, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 33. un 35. punktā varēja pamatoti nospriest, ka šo elektroniskā pasta vēstuli nevar kvalificēt kā “nelabvēlīgu aktu” Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta izpratnē.
36
Šajā ziņā jāatgādina, kā minēts pārsūdzētā sprieduma 8. punktā, ka 2021. gada 18. augustā apelācijas sūdzības iesniedzējs lūdza PMO kompetentajam dienestam pagarināt nodokļa atlaides piemērošanu par viņa otro meitu. Šī sprieduma 9. punktā ir norādīts, ka ar 2021. gada 27. augusta elektroniskā pasta vēstuli PMO Tiesību un pienākumu nodaļas administrators atbildēja prasītājam, ka “[viņu] informē par to, ka diemžēl, pamatojoties uz sprieduma [XB/ECB] 103. punktu, vairs nevar pieņemt pieteikumu par nodokļu atlaides piešķiršanu vai pagarināšanu, ja viņam nav tiesību uz apgādājamā bērna pabalstu saskaņā ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. pantu, tā kā tas ir ticis atcelts”. Turklāt, tāpat kā 2021. gada 29. jūnija elektroniskā pasta vēstulēs, arī šīs elektroniskā pasta vēstules beigās pie lietu administratora paraksta bija ietverta piezīme, ka attiecīgā elektroniskā pasta vēstule ir nosūtīta informatīvos nolūkos un nav “iecēlējinstitūcijas/IPNL” lēmums, par kuru var iesniegt sūdzību saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. pantu.
37
Lai gan 2021. gada 27. augusta elektroniskā pasta vēstulē ir ietvertas norādes par PMO kompetentā dienesta vēlmi tai piešķirt tikai informatīvu raksturu, tajā ir arī norādes, kas prasītājam ļauj domāt, ka viņš nesaņems nodokļu atlaidi. Proti, kā izriet no šī sprieduma iepriekšējā punkta, PMO Tiesību un pienākumu nodaļas vadītājs tajā būtībā ir norādījis, ka neviens pieteikums par nodokļa atlaides saņemšanu vai pagarināšanu vairs nevar tikt pieņemts, ja nav tiesību uz apgādājamā bērna pabalstu – atbilstoši spriedumam XB/ECB. Turklāt attiecībā uz kontekstu, kādā šī elektroniskā pasta vēstule adresēta apelācijas sūdzības iesniedzējam, jāuzsver, ka šajā vēstulē tika atkārtota nostāja, ko administrācija tādā pašā nozīmē bija paudusi 2021. gada 29. jūnija elektroniskā pasta vēstulēs, atbildot uz prasītāja lūgumu par viņa tiesībām uz nodokļa atlaidi par viņa pirmo meitu.
38
Tādējādi norāde 2021. gada 27. augusta elektroniskā pasta vēstulē, ka “neviens pieteikums”, kas attiecas it īpaši uz nodokļu atlaides pagarināšanu, vairs nevar tikt pieņemts, PMO atteikums attiecībā uz šādiem lūgumiem noteikti ietvēra atteikumu apelācijas sūdzības iesniedzējam. Līdz ar to šajā elektroniskā pasta vēstulē prasītājam nebija sniegta vienkārša informācija, bet viņam bija norādīts, ka, pamatojoties uz sprieduma XB/ECB 103. punktu, viņam nav jāpiešķir nodokļa atlaides pagarinājums.
39
Turklāt, kā Vispārējā tiesa ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 32. punktā, no 2022. gada 15. decembra sprieduma Picard/Komisija (C‑366/21 P, EU:C:2022:984) 100.–105. punkta izriet, ka norāde tādās PMO elektroniskā pasta vēstulēs kā 2021. gada 27. augusta elektroniskā pasta vēstule, saskaņā ar kuru PMO sniegtā atbilde ir tikai informācija, nevis iecēlējinstitūcijas/IPNL lēmums, par kuru var iesniegt sūdzību saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. pantu, neliedz šīs elektroniskā pasta vēstules kvalificēt kā “nelabvēlīgus aktus”.
40
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka, tā kā 2021. gada 27. augusta elektroniskā pasta vēstulē ietvertā atbilde varēja tieši un tūlītēji ietekmēt apelācijas sūdzības iesniedzēja intereses, būtiski mainot viņa tiesisko stāvokli attiecībā uz nodokļa, kas jāmaksā par viņa ikmēneša atalgojumu, summas noteikšanu, Vispārējai tiesai šī atbilde bija jākvalificē kā “nelabvēlīgs akts” Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta izpratnē.
41
No tā arī izriet, ka trīs mēnešu termiņš, kas bija apelācijas sūdzības iesniedzēja rīcībā sūdzības iesniegšanai saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu, sākās dienā, kad tika paziņots lēmums, kurš bija ietverts 2021. gada 27. augusta elektroniskā pasta vēstulē un ar kuru PMO atteicās piešķirt nodokļa atlaides, ko apelācijas sūdzības iesniedzējs bija lūdzis attiecībā uz otro meitu, pagarināšanu. Līdz ar to, 2021. gada 24. novembrī iesniedzot sūdzību, apelācijas sūdzības iesniedzējs ir ievērojis 90. panta 2. punktā paredzēto trīs mēnešu termiņu.
42
No tā izriet, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 33., 35., 37. un 39. punktā būtībā uzskatīdama, ka 2021. gada 27. augusta elektroniskā pasta vēstule nav nelabvēlīgs akts un ka 2021. gada 18. decembra netiešais noraidošais lēmums ir apelācijas sūdzības iesniedzējam nelabvēlīgs sākotnējais akts, un šī sprieduma 45. punktā tā ir kļūdaini secinājusi, ka atcelšanas prasība ir nepieņemama, ciktāl tā attiecas uz šo netiešo lēmumu.
43
Tādējādi pirmais pamats ir jāapmierina.
44
Šī sprieduma 42. punktā minētā Vispārējās tiesas pieļautā tiesību kļūda attiecas uz atcelšanas prasījumu priekšmetu, kā arī pieņemamību, ko – Vispārējās tiesas ieskatā – apelācijas sūdzības iesniedzējs ir izvirzījis pret 2021. gada 18. decembra netiešo noraidošo lēmumu.
45
Tomēr otrais un trešais apelācijas sūdzības pamats attiecas uz šī apelācijas sūdzības iesniedzēja Vispārējā tiesā celtās prasības noraidīšanu pēc būtības, ciktāl tika uzskatīts, ka šī prasība ir vērsta pret 2021. gada 28. oktobra netiešo noraidošo lēmumu. Tāpēc ir jāizskata šie pamati.
Par otro pamatu
46
Otrais pamats sastāv no divām daļām.
Par otrā pamata pirmo daļu
– Lietas dalībnieku argumenti
47
Ar otrā pamata pirmo daļu, kas vērsta pret pārsūdzētā sprieduma 50. punktu, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa neesot izpildījusi Hartas 41. panta 2. punkta c) apakšpunktā administrācijai noteikto pienākumu pamatot savus lēmumus.
48
Apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka no Civildienesta noteikumu 90. panta kopsakarā ar Hartas 41. pantu izriet, ka Komisijai bija pienākums attiecībā uz viņu pieņemt lēmumu. Viņš uzskata, ka administrācijas bezdarbība ir labas pārvaldības principa, uz kuru viņš var atsaukties, pārkāpums.
49
Komisija uzskata, ka otrā pamata pirmā daļa jānoraida kā nepamatota.
– Tiesas vērtējums
50
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru apelācijas sūdzības ietvaros iebildumi, kas vērsti pret Vispārējās tiesas sprieduma ad abundantiam pamatojumu, uzreiz jānoraida kā neefektīvi, jo tie nevar izraisīt šī sprieduma atcelšanu (spriedums, 2023. gada 22. jūnijs, DI/ECB, C‑513/21 P, EU:C:2023:500, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).
51
Pārsūdzētā sprieduma 50. punktā minētajam kritizētajam pārsūdzētā sprieduma pamatojumam ir ad abundantiam raksturs. Proti, apelācijas sūdzības iesniedzēja argumenti par to, ka Komisija nav pieņēmusi tiešu lēmumu par atteikumu, informējot viņu par viņa tiesībām iesniegt sūdzību, pārsūdzētā sprieduma 49. punktā tika noraidīti kā neefektīvi, pirms Vispārējā tiesa šos argumentus pilnības labad it īpaši 50. punktā bija noraidījusi kā “katrā ziņā” nepamatotus.
52
Līdz ar to otrā pamata pirmā daļa jānoraida kā neefektīva.
Par otrā pamata otro daļu
– Lietas dalībnieku argumenti
53
Ar otrā pamata otro daļu apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Komisija neesot ievērojusi viņa tiesības tikt uzklausītam, kas nostiprinātas Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunktā, jo šī iestāde pat sūdzības procedūras stadijā pilnībā ir ignorējusi pārsūdzētā sprieduma 7. punktā minēto paziņojumu, kuru viņš 2021. gada 15. jūlijā bija nosūtījis PMO Tiesību un pienākumu nodaļas vadītājai un uz kuru viņš nebija saņēmis nekādu atbildi.
54
Komisija uzskata, ka otrā pamata otrā daļa jānoraida kā nepieņemama un katrā ziņā kā nepamatota.
– Tiesas vērtējums
55
Jāatgādina, ka apelācijas sūdzības argumenti, kuros tiek kritizēts nevis Vispārējās tiesas pasludinātais spriedums saistībā ar prasību par lēmuma atcelšanu, bet lēmums, kura atcelšana tiek lūgta Vispārējā tiesā, nav pieņemami (spriedums, 2023. gada 27. aprīlis, PL/Komisija, C‑537/21 P, EU:C:2023:363, 108. punkts un tajā minētā judikatūra).
56
Ar argumentāciju, kas izklāstīta otrā pamata otrās daļas pamatojumam, apelācijas sūdzības iesniedzējs – tā vietā, lai kritizētu pārsūdzētā sprieduma pamatojumu, – pārmet Komisijai, ka tā ir pārkāpusi viņa tiesības tikt uzklausītam, kas nostiprinātas Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunktā, vienlaikus pamatojoties uz šī sprieduma 7. punktā minēto piezīmi.
57
Līdz ar to saskaņā ar šī sprieduma 55. punktā minēto judikatūru otrā pamata otrā daļa jānoraida kā nepieņemama.
58
Tātad otrais pamats jānoraida kā daļēji neefektīvs un daļēji nepamatots.
Par trešo pamatu
59
Trešais pamats sastāv no četrām daļām.
Par pirmā pamata pirmo līdz trešo daļu
– Lietas dalībnieku argumenti
60
Ar trešā pamata pirmo līdz trešo daļu, kas jāizskata kopā, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, pirmām kārtām, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 93. punktā uzskatīdama, ka Regulas Nr. 260/68 3. panta 4. punktā paredzētā nodokļa atlaide papildināja apgādājamā bērna pabalstu un ka tikai tas, ja Savienības iestādes faktiski izmaksā šo pabalstu, var radīt tiesības uz šo atlaidi, esot kļūdaini interpretējusi 3. pantu un neesot ievērojusi minētās atlaides patieso juridisko raksturu. Apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka nepastāv saikne starp nodokļa atlaides piešķiršanu un tiesībām uz apgādājamā bērna pabalstu.
61
Apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka no Regulas Nr. 260/68 3. panta formulējuma un vēsturiskā konteksta, kurā šis pants iekļaujas, izriet, ka nodokļa atlaide nav jāpiešķir papildus apgādājamā bērna pabalstam, bet gan papildus šīs regulas 3. panta 4. punkta pirmajā daļā paredzētajai atlaidei par izdevumiem, kas saistīti ar saimniecisko darbību, tātad šīs atlaides piešķiršana neesot atkarīga no apgādājamā bērna pabalsta saņemšanas.
62
Apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka Vispārējās tiesas kļūdainie vērtējumi par Regulas Nr. 260/68 3. panta 4. punkta interpretāciju izriet it īpaši no tās judikatūras, konkrēti no pārsūdzētā sprieduma 81. un 82. punktā minētā sprieduma XB/ECB, piemērošanas, kas pati par sevi esot juridiski kļūdaina.
63
Otrām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata par kļūdainu Vispārējās tiesas vērtējumu pārsūdzētā sprieduma 74. un 93. punktā, saskaņā ar kuru jābūt izpildītiem visiem Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. pantā paredzētajiem kritērijiem, tostarp 2. panta 3. punktā paredzētajam kritērijam par attiecīgā bērna vecuma ierobežojumu, lai bērnu varētu atzīt par apgādājamu un lai tas dotu tiesības uz nodokļa atlaidi.
64
Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka no 74. punktā minētā 1990. gada 14. decembra sprieduma Brems/Padome (T‑75/89, EU:T:1990:88) izriet, ka jēdziena “apgādājams bērns” definīcija jāizvērtē, ņemot vērā vienīgi Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. panta 2. punktu. Šādu interpretāciju atbalsta Administrācijas vadītāju kolēģijas Atzinums Nr. 222/04, kurā ir atsauce tikai uz 2. punktu un nevis uz citiem Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. panta noteikumiem.
65
No tā arī izrietot, ka Vispārējās tiesas vērtējums, kas formulēts pārsūdzētā sprieduma 77. punktā un saskaņā ar ko apelācijas sūdzības iesniedzējam esot bijis jānorāda, ka viņa meitas, piemērojot Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. panta 4. punktu, ar īpašu iecēlējinstitūcijas lēmumu ir pielīdzināmas apgādībā esošiem bērniem, ir juridiski kļūdains. Šāds vērtējums būtu pretrunā iecerētajai administratīvai vienkāršošanai, pieņemot Administrācijas vadītāju kolēģijas Atzinumu Nr. 222/04.
66
Turklāt, pirmkārt, no Komisijas iepriekšējās prakses apmēram sešdesmit gadu laikā izrietot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja rīcība, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. panta 4. punktu, nebija nepieciešama, ņemot vērā Administrācijas vadītāju kolēģijas Atzinumā paredzētos nosacījumus. Otrkārt, Komisija pati esot informējusi apelācijas sūdzības iesniedzēju, ka viņam vairs nav tiesību uz apgādājamā bērna pabalstu par viņa diviem bērniem, bet ka viņš var saņemt nodokļu atlaidi, ja viņš to lūdz. Tādējādi Vispārējai tiesai katrā ziņā esot bijis tam jāpiešķir šī atlaide, piemērojot ierastās normas un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu.
67
Visbeidzot, treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 100. punktā nav ņēmusi vērā nodokļa atlaides patieso juridisko raksturu. Tādējādi prasītājs neesot lūdzis nedz to, lai “viņam arī turpmāk tiktu piešķirta nodokļu atlaide”, nedz – atšķirībā no 100. punktā minētā – “atlīdzināt summas, kuras, viņaprāt, būtu bijis jāatskaita no viņa atalgojuma ar nodokli apliekamās bāzes”.
68
Šajā ziņā prasītājs norāda, ka nodokļa atlaide netiek izmaksāta, bet gan izraisa ar nodokli apliekamo ienākumu samazinājumu. Tikai pēc tam nodokļa summa tiktu samazināta atkarībā no piemērojamās nodokļa likmes. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējs esot lūdzis nodokļa atmaksu, pamatojoties uz jaunu maksājamā nodokļa aprēķinu, kas veikts pēc piemērojamo atlaižu atskaitīšanas.
69
Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka, tā kā viņš vairs nesaņemtu atalgojumu, piemēram, pēc nāves, viņš vairs nemaksātu nodokļus un līdz ar to arī nesaņemtu nodokļu atlaides. Tādējādi atšķirībā no tā, kas norādīts pārsūdzētā sprieduma 72. un 73. punktā, neesot nekāda riska, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja bērni pēc viņa nāves būs slogs Savienības budžetam. Tātad 72. un 73. punktā ietvertajiem Vispārējās tiesas apsvērumiem neesot nekādas nozīmes.
70
Visbeidzot apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka viņš nelūdz nekādu apgādājamā bērna pabalstu, jo nav strīda par to, ka viņš uz to nevar pretendēt. Turklāt viņa bērnu uzturēšana esot pilnībā viņa, nevis Savienības budžeta apgādībā. Tomēr neesot iedomājams, ka viņš valsts iestāžu vietā un no saviem jau ar nodokli apliekamajiem ienākumiem segtu tādus pabalstus kā, piemēram, mājokļa pabalsts, apkures pabalsts, sociālā palīdzība vai arī atbalsts izglītībai, kas parasti būtu jāfinansē no nodokļu ieņēmumiem, viņam pretim nesaņemot nodokļu atlaidi.
71
Komisija uzskata, ka trešā pamata pirmā līdz trešā daļa jānoraida kā nepamatotas.
– Tiesas vērtējums
72
Jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 260/68 3. panta 1. punktu nodoklis par labu Savienībai ir jāmaksā katru mēnesi, ņemot vērā algas, atalgojuma un visu veidu atlīdzību, ko Savienība maksā katram nodokļa maksātājam.
73
Šīs regulas 3. panta 3. punktā ir uzskaitīti ģimenes vai sociālie pabalsti un pabalsti, kas jāatskaita no nodokļa bāzes. Starp šiem pabalstiem un piemaksām ir arī apgādājamā bērna pabalsts. Līdz ar to, kā Vispārējā tiesa ir uzskatījusi pārsūdzētā sprieduma 67. punktā, no 3. panta 3. punkta formulējuma izriet, ka, lai aprēķinātu nodokļa summu, kas jāmaksā tādam ierēdnim kā apelācijas sūdzības iesniedzējs par viņa ikmēneša atalgojumu, no nodokļa bāzes jāatskaita tostarp šis pabalsts.
74
Turklāt saskaņā ar minētās regulas 3. panta 4. punkta pirmo daļu summai, kas iegūta, piemērojot šīs pašas regulas 3. panta iepriekš minētos noteikumus, piemēro 10 % samazinājumu darba un personiskiem izdevumiem.
75
Visbeidzot – saskaņā ar Regulas Nr. 260/68 3. panta 4. punkta otro daļu “attiecībā uz katru bērnu, kas ir jāapgādā personai, kurai jāmaksā nodokļi, kā arī attiecībā uz katru personu, ko uzskata par apgādājamu bērnu saskaņā ar [..] Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. panta 4. punktu, piemēro papildu samazinājumu, kas vienāds ar divkāršu pabalstu attiecībā uz apgādājamu bērnu”.
76
No 3. panta 4. punkta otrās daļas formulējuma izriet – kā Vispārējā tiesa norādījusi pārsūdzētā sprieduma 69. punktā –, ka, lai varētu saņemt šajā tiesību normā paredzēto papildu nodokļa atlaidi, nodokļa maksātājam ir jābūt vienam vai vairākiem viņa apgādībā esošiem bērniem vai vienai vai vairākām personām, kas pielīdzinātas apgādājamam bērnam Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. panta 4. punkta izpratnē.
77
Savukārt, kā ģenerāladvokāte būtībā norādījusi secinājumu 26. punktā, pretēji tam, ko Vispārējā tiesa ir nospriedusi pārsūdzētā sprieduma 81. un 93. punktā, Regulas Nr. 260/68 3. panta 4. punkta otrajā daļā nodokļa atlaides saņemšanai nav izvirzīts nosacījums, ka ieinteresētajai personai faktiski tiek izmaksāts apgādājamā bērna pabalsts, pamatojoties uz šī pielikuma 2. panta 3. punktu.
78
Tomēr, lai gan nodokļa atlaides saņemšana nav atkarīga no apgādājamā bērna pabalsta faktiskas izmaksas, nevar apgalvot, kā to dara apelācijas sūdzības iesniedzējs, ka nepastāv nekāda saikne starp šo atlaidi un šo pabalstu.
79
Proti, no vienas puses, no Tiesas judikatūras izriet, ka gan nodokļa atlaide, gan apgādājamā bērna pabalsts atbilst sociālam mērķim un ka tā piešķiršanu attaisno izmaksas, kuras izriet no aktuālām un konkrētām vajadzībām saistībā ar bērna esamību un viņa faktisko uzturēšanu (skat. spriedumus, 1991. gada 28. novembris, Schwedler/Parlaments, C‑132/90 P, EU:C:1991:452,18. un 26. punkts; 1992. gada 7. maijs, Padome/Brems, C‑70/91 P, EU:C:1992:201, 9. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2023. gada 30. novembris, MG/EIB, C‑173/22 P, EU:C:2023:932, 47. punkts).
80
No otras puses, kā norādīts šī sprieduma 76. punktā, nodokļa atlaide un apgādājamā bērna pabalsts ir atkarīgs no tā, vai pastāv “apgādājams bērns” vai šādam bērnam pielīdzināta persona, kā definēts Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. pantā.
81
Runājot par jēdzienu “apgādājams bērns” – šī pielikuma 2. panta 2. punktā tas ir definēts kā “laulībā dzimis, ārlaulības vai adoptēts ierēdņa vai viņa laulātā bērns, kuru ierēdnis faktiski uztur”.
82
Kā Vispārējā tiesa būtībā norādījusi pārsūdzētā sprieduma 71. punktā, lai gan šajā tiesību normā nav minēts nekāds vecuma ierobežojums jēdziena “apgādājams bērns” definēšanai, no visu minētā pielikuma 2. panta normu kopīgas interpretācijas izriet, ka šis jēdziens ir jāsaprot nevis tikai 2. panta 2. punkta izpratnē, bet gan plašākā nozīmē.
83
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. panta 1. punktu “ierēdnis, kuram ir viens vai vairāki apgādājami bērni, saskaņā ar 2. un 3. punktā izklāstītajiem nosacījumiem par katru apgādājamo bērnu saņem pabalstu [..] mēnesī”. No šī formulējuma izriet, ka tikai personas, kuras atbilst šajos divos punktos paredzētajiem nosacījumiem, var tikt uzskatītas par “apgādībā esošiem bērniem” 2. panta piemērošanas nolūkā.
84
Šo interpretāciju apstiprina šī pielikuma 2. panta 6. punkts, kurā ir tieša atsauce uz “apgādājamu bērnu šā panta nozīmē”, un minētā 2. panta 7. punkts, kurā ir atsauce uz “apgādājamu bērnu 2. un 3. punkta nozīmē”.
85
Turklāt VII pielikuma 2. panta 4. punktā ir paredzēts, ka “jebkuru personu, par kuras uzturēšanu ierēdnis ir juridiski atbildīgs un kuras uzturēšanai ir vajadzīgi lieli izdevumi”, izņēmuma gadījumos var uzskatīt par apgādājamu bērnu. Tiesa jau ir nospriedusi, ka šīs tiesību normas mērķis tieši ir nodrošināt, lai persona, kas neatbilst šī panta 3. punktā paredzētajiem nosacījumiem, jo tā nav nedz ierēdņa nepilngadīgais bērns, nedz viņas pilngadīgais bērns skolas vai profesionālās izglītības iestādē, var tikt pielīdzināta apgādājamam bērnam gadījumā, ja ierēdnim ir jāuzņemas faktiska šīs personas uzturēšana. It īpaši tā precizēja, ka šīs pielīdzināšanas izņēmuma raksturs nenozīmē, ka ierēdņa bērns noteikti ir izslēgts no šī pielikuma 2. panta 4. punkta piemērošanas jomas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1992. gada 7. maijs, Padome/Brems, C‑70/91 P, EU:C:1992:201, 7. un 10. punkts). Judikatūra, kas izriet no šī sprieduma, nepieļauj, ka ikviens bērns, kuru ierēdnis uztur, var tikt uzskatīts par viņa apgādājamo bērnu neatkarīgi no minētā pielikuma 2. panta 3. punktā paredzētajiem nosacījumiem.
86
Jānorāda arī, ka citās Civildienesta noteikumu normās, proti, it īpaši 72. pantā, kas attiecas uz apdrošināšanu pret slimības gadījumiem, vai arī 80. pantā par bāreņa pensiju, saistībā ar jēdziena “apgādājams bērns” definīciju ir atsauce uz visu minēto noteikumu VII pielikuma 2. pantu, nevis tikai uz 2. punktu. Tādējādi it īpaši ar Civildienesta noteikumiem saistītā tiesiskā regulējuma saskaņotības apsvērumu dēļ, lai definētu šo jēdzienu, jāatsaucas uz visām minētā 2. panta normām.
87
Tātad Tiesa jau būtībā ir nospriedusi, ka jēdziens “apgādājams bērns” ir jāinterpretē, ievērojot Civildienesta noteikumu VII pielikuma visu 2. pantu (spriedums, 1980. gada 20. novembris, Gerin/Komisija_806/79, EU:C:1980:264, 15. punkts).
88
No iepriekš minētā izriet, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 74., 75. un 93. punktā būtībā nospriežot, ka jēdziens “apgādājams bērns” Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. panta izpratnē ir jāinterpretē, ņemot vērā 2. panta 3. punktā paredzētos vecuma ierobežojumus.
89
Tā kā – kā norādīts šī sprieduma 80. punktā – nodokļa atlaides piešķiršana ir atkarīga no “apgādājama bērna” pastāvēšanas Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. panta izpratnē, jāuzskata, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 80. punktā nospriežot, ka Regulas Nr. 260/68 3. panta 4. punkts ir piemērojams tikai situācijās, kurās ieinteresētā persona atbilst arī nosacījumiem, kas dod tiesības uz apgādājamā bērna pabalstu saskaņā ar 2. pantu.
90
Iepriekš minētais vērtējums izriet no Regulas Nr. 260/68 3. panta 4. punkta otrās daļas un Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. panta formulējuma, kā to interpretējusi Tiesa. Šo vērtējumu nevar atspēkot nedz apelācijas sūdzības iesniedzēja argumenti, kas balstīti uz Vispārējās tiesas judikatūru un Administrācijas vadītāju kolēģijas Atzinumu Nr. 222/04, kas apkopoti šī sprieduma 64. un 65. punktā, nedz arī viņa argumenti, kas balstīti uz šī sprieduma 67.–70. punktā minēto nodokļa atlaides iespējamo juridisko raksturu.
91
Attiecībā uz šī sprieduma 66. punktā minēto apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentu, saskaņā ar kuru Vispārējai tiesai katrā ziņā esot bijis viņam jāpiešķir nodokļa atlaide, piemērojot noteiktās prasības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, jāatgādina, ka saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. pantu apelācijas sūdzības pamatiem jābūt pamatotiem ar argumentiem, kas attiecas uz tiesvedību Vispārējā tiesā. Turklāt atbilstoši Reglamenta 170. panta 1. punktam apelācijas sūdzība nedrīkst grozīt Vispārējā tiesā izskatītā strīda priekšmetu. Tiesas kompetence apelācijas sūdzības izskatīšanā attiecas vienīgi uz tā juridiskā risinājuma izvērtēšanu, kas tika sniegts saistībā ar pamatiem, kurus izskatījusi pirmā tiesa (spriedums, 2024. gada 19. septembris, Coppo Gavazzi u.c./Parlaments, C‑725/20 P, EU:C:2024:766, 149. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
92
Tā kā šī sprieduma iepriekšējā punktā atgādināto argumentu apelācijas sūdzības iesniedzējs nav izvirzījis Vispārējā tiesā, tas jānoraida kā nepieņemams.
93
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, apelācijas sūdzības trešā pamata pirmā līdz trešā daļa jānoraida kā daļēji nepieņemamas un daļēji nepamatotas.
Par trešā pamata ceturto daļu
– Lietas dalībnieku argumenti
94
Ar trešā pamata ceturto daļu apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 94. punktā kļūdaini par nepiemērojamu esot atzinusi Administrācijas vadītāju kolēģijas Atzinumu Nr. 222/04, pamatojoties uz kuru viņam bija jāsaņem nodokļa atlaide.
95
Apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka Komisijas 2004. gada 24. maija Iekšējā direktīva Nr. 36‑2004 (turpmāk tekstā – “iekšējā direktīva”), ar kuru ir transponēts Administrācijas vadītāju kolēģijas Atzinums Nr. 222/04, nav vispārīga rakstura iekšējs lēmums, kas pieņemts, pamatojoties uz Civildienesta noteikumiem, bet gan lēmums, kas pieņemts, pamatojoties uz Regulas Nr. 260/68 10. pantu, lai nodrošinātu šīs regulas vienveidīgu interpretāciju.
96
Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka šis Administrācijas vadītāju kolēģijas atzinums esot lex specialis, līdz ar to esot piemērojami tajā paredzētie nosacījumi, it īpaši nosacījums par apgādājamo bērnu vecuma ierobežojumu.
97
Komisija uzskata, ka trešā pamata ceturtā daļa ir noraidāma kā nepamatota.
– Tiesas vērtējums
98
Jānorāda, kā Vispārējā tiesa konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 90. punktā, ka ar iekšējo direktīvu ir transponēts Administrācijas vadītāju kolēģijas atzinums Nr. 222/04. Tajā paredzēts, ka apgādājamiem bērniem, kas vecāki par 26 gadiem, Regulas Nr. 260/68 3. panta 4. punktā paredzētais nodokļa atvieglojums tiek piešķirts tikai tad, ja bērns ir sācis mācības parastajā vecumā līdz 26 gadu vecuma sasniegšanai un ja izglītības iegūšana notikusi regulāri. Tajā ir arī paredzēts, ka nodokļa atlaide katrā ziņā vairs netiks piešķirta no dienas, kad bērns saņem ienākumus, kas pārsniedz 40 % no ierēdņa algas 1. pakāpes 1. līmenī, vai kad bērns sasniegs 30 gadu vecumu.
99
Saskaņā ar Tiesas judikatūru tādi Savienības iestādes pieņemti iekšējie akti kā Komisijas iekšējā direktīva jāuzskata par indikatīvu uzvedības normu, kuru administrācija pati sev ir noteikusi un no kuras tā nevar atkāpties, neprecizējot iemeslus, kuru dēļ tā to ir izdarījusi (skat. spriedumu, 1983. gada 1. decembris, Blomefield/Komisija_190/82, EU:C:1983:358, 20. punkts un tajā minētā judikatūra).
100
Tomēr ar šādiem iekšējiem aktiem nekādā gadījumā nevar atkāpties no saistošiem un hierarhiski augstākiem aktiem – tādiem kā šajā lietā ir Civildienesta noteikumi vai Regula Nr. 260/68 (šajā ziņā skat. spriedumu, 1983. gada 1. decembris, Blomefield/Komisija_190/82, EU:C:1983:358, 21. punkts).
101
No tā izriet, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 92. punktā pamatoti atgādināja, ka Savienības iestādes pieņemta iekšējā direktīva ir norma, kas ir zemāka par Civildienesta noteikumiem un – vispārīgāk – par regulu, pirms tā nosprieda, ka šādā iekšējā direktīvā nevar likumīgi paredzēt normas, ar kurām tiek izdarīta atkāpe no Civildienesta noteikumu vai regulas normām.
102
No apsvērumiem, kas saistīti ar trešā pamata pirmo līdz trešo daļu, izriet, ka, neskarot ārkārtas pielīdzināšanu apgādājamiem bērniem saskaņā ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. panta 4. punktu, Regulas Nr. 260/68 3. panta 4. punktā paredzētā nodokļa atlaide nevar tikt piemērota ierēdņa bērniem, kuri ir vecāki par 26 gadiem, jo šie bērni pārsniedz šī pielikuma 2. panta 3. punktā noteikto vecuma robežu, pēc kuras persona vairs nevar tikt uzskatīta par “apgādājamu bērnu” 2. panta izpratnē.
103
No iepriekš minētā izriet, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 94. punktā uzskatot, ka iekšējā direktīva šajā lietā nav piemērojama, jo šāda piemērošana būtu pretrunā Regulas Nr. 260/68 3. panta 4. punktam kopsakarā ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. pantu, un precizējot, ka 2. panta 4. punktā paredzētā ārkārtas pielīdzināšana apgādībā esošiem bērniem šajā lietā netiek aplūkota.
104
Attiecībā uz šī sprieduma 95. punktā minēto argumentu jānorāda, kā ģenerāladvokāte to darījusi secinājumu 55. punktā, ka Tiesas rīcībā esošie lietas materiāli neļauj identificēt juridisko pamatu, kāds bija Komisijas pieņemtās iekšējās direktīvas pamatā. Tomēr neatkarīgi no tā, uz kāda pamata šī iestāde pieņēma šo iekšējo direktīvu, saskaņā ar šī sprieduma 100. punktā minēto judikatūru šāds iekšējs tiesību akts katrā ziņā nav piemērojams, ja tas ir pretrunā saistošam un hierarhiski augstākam Savienības tiesību aktam.
105
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, trešā pamata ceturtā daļa jānoraida kā nepamatota.
106
Tādējādi trešais pamats jānoraida kā daļēji nepieņemams un daļēji nepamatots.
107
Kā izriet no šī sprieduma 42. punkta, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 45. punktā uzskatīdama, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja atcelšanas prasība ir nepieņemama, ciktāl tā attiecas uz 2021. gada 18. decembra netiešo noraidošo lēmumu. No tā izriet, ka pārsūdzētais spriedums šajā daļā ir atceļams. Tā kā apelācijas sūdzības otrais un trešais pamats ir jānoraida, apelācijas sūdzība ir jānoraida pārējā daļā.
Par prasību Vispārējā tiesā
108
Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmajā daļā ir paredzēts – ja apelācijas sūdzība ir pamatota un Tiesa atceļ Vispārējās tiesas nolēmumu, tā var pati taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ sprieduma taisīšanai Vispārējā tiesā.
109
Šajā lietā, ņemot vērā pārsūdzētā sprieduma daļēju atcelšanu, prasība Vispārējā tiesā paliek spēkā tikai, ciktāl tā ir vērsta uz to, lai atceltu lēmumu par atteikumu attiecībā uz pieteikumu par nodokļa atlaides piešķiršanu, kuru apelācijas sūdzības iesniedzējs bija iesniedzis 2021. gada 18. augustā.
110
Vispārējā tiesā apelācijas sūdzības iesniedzējs izvirzīja divus pamatus.
111
Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka neesot tieša lēmuma, ar kuru tas tiktu informēts par viņa tiesībām iesniegt sūdzību, un ka neesot norādīts pamatojums. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka 2021. gada 29. jūnija elektroniskā pasta vēstulēs un 2021. gada 27. augusta elektroniskā pasta vēstulē ietvertajiem “lēmumiem” bija jāpievieno informācija par viņa tiesībām iesniegt sūdzību un tiem bija jābūt pamatotiem. Otrais pamats ir par Komisijas izdarīto tiesību saņemt viņa atalgojumu pārkāpumu. Tā kā par šiem diviem pamatiem Vispārējā tiesā ir notikušas uz sacīkstes principu balstītas debates, jāuzskata, ka tiesvedības stadija ļauj taisīt galīgo spriedumu lietā.
Par prasības Vispārējā tiesā otro pamatu
112
Attiecībā uz otro pamatu, kas jāizskata vispirms, no apelācijas sūdzības trešā pamata vērtējuma, kas ietverts šī sprieduma 72.–93. un 98.–107. punktā, izriet, ka Komisija pamatoti ir atteikusies piešķirt nodokļa atlaidi.
113
Proti, no vērtējuma izriet, ka, neskarot konkrētu personu ārkārtas pielīdzināšanu apgādājamiem bērniem saskaņā ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. panta 4. punktu, Regulas Nr. 260/68 3. panta 4. punktā paredzēto nodokļu atlaidi nevar piemērot ierēdņa bērniem, kuri ir vecāki par 26 gadiem, jo šie bērni pārsniedz šī pielikuma 2. panta 3. punktā noteikto vecuma robežu, pēc kuras persona vairs nevar tikt uzskatīta par “apgādājamu bērnu” 2. panta izpratnē.
114
Turklāt saskaņā ar minētajiem vērtējumiem iekšējā direktīva, ar kuru transponēts Administrācijas vadītāju kolēģijas Atzinums Nr. 222/04, ciktāl tajā ir paredzēta iespēja piešķirt nodokļa atlaidi par bērniem, kuri neatbilst Civildienesta noteikumu kritērijiem, lai tiktu uzskatīti par apgādājamiem un tādējādi radītu tiesības uz apgādājamā bērna pabalstu, nevar tikt piemērota prasītājam, jo šāda piemērošana būtu pretrunā Regulas Nr. 260/68 3. panta 4. punktam, kas lasīts kopsakarā ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. pantu, precizējot, ka 2. panta 4. punktā paredzētā konkrētu personu ārkārtas pielīdzināšana apgādībā esošiem bērniem šajā lietā netiek aplūkota.
115
No tā izriet, ka prasības otrais pamats nav pamatots.
Par prasības Vispārējā tiesā pirmo pamatu
116
Attiecībā uz pirmo pamatu, kas jāizskata otrām kārtām, no šī sprieduma 30.–42. punkta izriet, ka 2021. gada 27. augusta elektroniskā pasta vēstule ir jākvalificē kā “nelabvēlīgs akts” Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta izpratnē un līdz ar to kā “lēmums”, par kuru prasītājs saskaņā ar šo tiesību normu varēja iesniegt sūdzību trīs mēnešu laikā no tā paziņošanas brīža.
117
Lai gan ir taisnība, kā apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējs, ka Komisijai 2021. gada 27. augusta elektroniskā pasta vēstule bija jākvalificē kā “lēmums” un viņš jāinformē par tiesībām iesniegt sūdzību, tomēr šīs lietas apstākļos apelācijas sūdzības iesniedzējs 2021. gada 24. novembrī varēja iesniegt sūdzību tostarp par šo lēmumu, apstrīdot PMO atteikumu viņam piešķirt papildu nodokļu atlaidi par abām viņa meitām. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējam katrā ziņā netika liegta garantija, ko sniedz tiesības iesniegt sūdzību par viņam nelabvēlīgajiem administrācijas aktiem.
118
Attiecībā uz argumentu, ka PMO neesot pietiekami pamatojusi lēmumu par nodokļa atlaides nepiešķiršanu, jāatgādina ka LESD 296. pantā – kas pārņemts Civildienesta noteikumu 25. panta otrajā daļā – prasītajam Eiropas Savienības aktu pamatojumam jābūt pielāgotam attiecīgā tiesību akta būtībai un tajā skaidri un nepārprotami jābūt norādītai tiesību akta izdevējas iestādes argumentācijai, lai ieinteresētās personas varētu uzzināt pieņemtā pasākuma pamatojumu un lai kompetentā tiesa varētu veikt pārbaudi. Prasība norādīt pamatojumu jāizvērtē, ņemot vērā visus lietas apstākļus, it īpaši akta saturu, izvirzīto pamatu būtību un akta adresātu vai citu ar šo aktu tieši un individuāli skarto personu interesi saņemt paskaidrojumus. Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu norādīti visi atbilstošie faktiskie un juridiskie apstākļi, jo jautājums par to, vai tiesību akta pamatojums atbilst LESD 296. panta prasībām, jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai šā tiesību akta formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visu attiecīgo jomu regulējošo tiesību normu kopumu (spriedums, 2020. gada 11. jūnijs, Komisija/Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
119
Šajā lietā 2021. gada 27. augusta elektroniskā pasta vēstulē nepārprotami ir izklāstīti iemesli, kuru dēļ prasītājs nevarēja pretendēt uz nodokļa atlaidi. PMO šajā ziņā balstījās uz spriedumu XB/ECB, vienlaikus precizējot, ka saskaņā ar šo spriedumu nodokļa atlaides saņemšana vai pagarināšana vairs nevar tikt akceptēta, ja nav tiesību uz apgādājamā bērna pabalstu saskaņā ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. pantu. Turklāt lēmumā par sūdzības noraidīšanu Komisija ir detalizēti izklāstījusi iemeslus, kas pamato apelācijas sūdzības iesniedzēja prasītās nodokļa atlaides atteikumu.
120
Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzējs varēja uzzināt atteikuma piešķirt nodokļa atlaidi pamatojumu.
121
Tātad pirmais pamats ir jānoraida.
122
No tā izriet, ka prasījumi par lēmumu noraidīt 2021. gada 18. augustā iesniegto pieteikumu par nodokļa atlaides piešķiršanu ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
123
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota vai ja tā ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
124
Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
125
Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, ja spriedums ir nelabvēlīgs vairākiem lietas dalībniekiem, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumu sadali. Atbilstoši šī paša reglamenta 138. panta 3. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz 184. panta 1. punktu, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, lietas dalībnieki savus tiesāšanās izdevumus sedz paši.
126
Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējs un Komisija ir prasījuši piespriest otram atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā katram no tiem spriedums ir nelabvēlīgs attiecībā uz vienu vai vairākiem pamatiem, tiem ir jāpiespriež attiecīgi savus tiesāšanās izdevumus segt pašiem.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
Atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2023. gada 20. decembra spriedumu Heßler/Komisija (T‑369/22, EU:T:2023:855), ciktāl ar to kā nepieņemama tiek noraidīta Michael Heßler
iesniegtā prasība atcelt netiešo 2021. gada 18. decembra lēmumu, ar kuru noraidīts viņa pieteikums pagarināt nodokļa atlaides piemērošanu par viņa apgādībā esošo bērnu.
2)
Pārējā daļā apelācijas sūdzību noraidīt.
3)
Noraidīt Michael Heßler2021. gada 18. augustā iesniegto prasību Vispārējā tiesā par lēmumu noraidīt viņa pieteikumu par nodokļa atlaides piešķiršanu par viņa apgādībā esošo bērnu.
4)
Michael Heßler
un Eiropas Komisija savus tiesāšanās izdevumus sedz paši.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.