Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA ŽANA RIŠĀRA DELATŪRA[JEAN RICHARD DE LA TOUR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 12. martā (1)
Lieta C‑559/23 P
International Management Group (IMG)
pret
Eiropas Komisiju
Apelācija – Iebilde par apelācijas sūdzības nepieņemamību prasības par ārpuslīgumisko atbildību noilguma dēļ – Vispārējās tiesas atturēšanās
spriest par iebildi par nepieņemamību, pirms prasība tiek noraidīta kā nepamatota – Ārēja izmeklēšana, ko veic Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (OLAF) – OLAF izmeklēšanas ziņojuma nodošana valsts tiesu iestādēm – Izmeklēšanas ziņojuma neatļauta izpaušana presē – Apelācijas sūdzības iesniedzējai iespējami nodarītais morālais un mantiskais
kaitējums – Cēloņsakarība – Notikums, kas radījis zaudējumus, kurā var vainot vai nu Eiropas Savienību, vai arī attiecīgās valsts iestādes – Neskaidrība – Pierādīšanas pienākums
I.      Ievads
1.        Šī apelācijas sūdzība iesniegta par Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2023. gada 28. jūnija spriedumu IMG/Komisija (2), ar kuru tā noraidīja kā nepamatotu International Management Group (IMG) celto
prasību par Savienības ārpuslīgumisko atbildību, sakarā ar to, ka presē tika neatļauti izpausts Eiropas Biroja krāpšanas apkarošanai (OLAF) sagatavotais izmeklēšanas ziņojums par IMG.
2.        Izvērtējot
šo apelācijas sūdzību, Tiesai it īpaši būs jāapstiprina vai jānoraida Vispārējās tiesas nostāja; tā pārsūdzētajā spriedumā nosprieda, ka Savienības ārpuslīgumiskā atbildība ir izslēdzama tādēļ, ka nav skaidrības par notikuma, kas radījis zaudējumus, īstenotāju, “bez norādes par to” (3), jo tā cēlonis varēja būt gan Savienības iekšienē, proti, OLAF vai Eiropas Komisija, gan ārpus Savienības, proti, attiecīgās valsts tiesu iestādes.
3.        Šajos secinājumos ierosināšu Tiesai atcelt pārsūdzēto spriedumu, pamatojoties uz to, ka Vispārējā tiesa, vērtējot, vai Komisija un OLAF, iespējams, pārkāpuši pienākumu ievērot konfidencialitāti, nav ievērojusi
noteikumus par pierādīšanas pienākumu un pierādījumu iegūšanu. Izklāstīšu iemeslus, kuru dēļ šāda tiesību kļūda skar arī tās secinājumu par to, ka pēdējie minētie, iespējams, pieļāvuši rūpības pienākuma pārkāpumu.
II.    Tiesvedības priekšvēsture
4.        Tiesvedības priekšvēsture ir īsi izklāstīta pārsūdzētā sprieduma 2.–12. punktā.
5.        IMG atbilstoši statūtiem tika izveidota kā starptautiska organizācija. Veicot darbību, tā noslēdza vairākus nolīgumus ar Eiropas Komisiju, it īpaši atbilstoši Eiropas Savienības budžeta izpildes veidam, ko sauc par “netiešu vai kopīgu pārvaldību”, kāda paredzēta Savienības finanšu tiesiskajā regulējumā.
6.        OLAF ģenerāldirektors uzsāka ārēju izmeklēšanu par apelācijas sūdzības iesniedzējas juridisko statusu (4). Izmeklēšanas beigās tas 2014. gada 9. decembrī sagatavotajā galīgajā izmeklēšanas ziņojumā (turpmāk tekstā – “OLAF ziņojums”) būtībā konstatēja, ka IMG nav “starptautiska organizācija” Savienības finanšu tiesiskā regulējuma izpratnē, un ieteica Komisijai uzlikt tai administratīvus un finansiālus sodus, kā arī atgūt tai šajā statusā pārskaitītās
summas.
7.        OLAF ziņojums 2014. gada 12. decembrī tika oficiāli nosūtīts
Komisijai, kā arī Francijas un Beļģijas tiesu iestādēm. 2015. gada 13. februārī informācija par šī ziņojuma saturu tika publicēta žurnālā Der Spiegel. Apelācijas sūdzības iesniedzēja 2015. gada 18. februārī nosūtīja OLAF vēstuli, kurā norādīts uz iespējamu informācijas noplūdi presē par minētā ziņojuma saturu.
8.        2015. gada 13. martā OLAF ģenerāldirektors nosūtīja vēstuli Eiropas Parlamenta priekšsēdētājam, norādot, ka ir informēts par apstākli, ka OLAF ziņojums esot izplatīts Parlamenta Budžeta kontroles komitejā. Šajā vēstulē OLAF ģenerāldirektors atgādināja, ka minētais ziņojums nav oficiāli izpausts Parlamentam, un lūdza šīs iestādes priekšsēdētāju veikt nepieciešamos pasākumus, lai izbeigtu šī dokumenta izplatīšanu.
9.        Ar 2015. gada 20. marta vēstuli OLAF atbildēja apelācijas sūdzības iesniedzējai, ka tā ziņojums ir nodots tikai un vienīgi kompetentajām valsts iestādēm un Komisijas Ģenerālsekretariātam.
10.      2015. gada 11. decembrī OLAF ziņojums bez pielikumiem tika publicēts laikraksta New Europe tīmekļvietnē. Apelācijas sūdzības iesniedzēja tika informēta, ka Komisijas ģenerālsekretārs un OLAF ir uzsācis divas izmeklēšanas, lai noskaidrotu šīs informācijas noplūdes avotu.
11.      Komisijas ģenerālsekretārs 2017. gada 30. janvārī nosūtīja apelācijas sūdzības iesniedzējai vēstuli, informējot, ka izmeklēšanas ir pabeigtas un tās nav ļāvušas noskaidrot informācijas noplūdes avotu.
12.      Apelācijas sūdzības iesniedzēja 2018. gada 5. jūnijā saņēma OLAF ziņojumu ar pielikumiem.
III. Tiesvedība Savienības tiesās
A.      Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
13.      Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2020. gada 21. decembrī, apelācijas sūdzības iesniedzēja cēla prasību, pamatojoties uz LESD 268. pantu, nolūkā saņemt atlīdzību par mantisko un morālo kaitējumu, kas tai esot radīts ar Komisijas un OLAF rīcības prettiesiskumu pēc OLAF ziņojuma. Vispārējā tiesa ar pārsūdzēto spriedumu noraidīja prasību kopumā.
B.      Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
14.      Apelācijas sūdzības iesniedzēja 2023. gada 7. septembrī iesniedza apelācijas sūdzību par pārsūdzēto spriedumu. Savos prasījumos tā Tiesai lūdz atcelt šo spriedumu, apmierināt tās prasījumus Vispārējā tiesā, nospriest, ka ir iestājusies Komisijas ārpuslīgumiskā atbildība, piespriest Komisijai atlīdzināt tai nodarīto kaitējumu, to novērtējot, ar iespēju to vēl mainīt, kā 10 000 EUR mēnesī par laikposmu, kas sākās 2015. gada decembra vidū un ilgst līdz sprieduma pasludināšanai par morālo kaitējumu, un 2,1 miljonus EUR par mantisko kaitējumu, pieskaitot nokavējuma procentus, un piespriest Komisijai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus abās instancēs.
15.      Komisija lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību kā nepieņemamu vai, pakārtoti, kā nepamatotu, un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
IV.    Juridiskā analīze
16.      Lai pamatotu apelācijas sūdzību, tās iesniedzēja izvirza piecus pamatus, kas attiecas, pirmkārt, uz kļūdainu vērtējumu par cēloņsakarību, no kuras atkarīga Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās, otrkārt, kļūdainu vērtējumu par nosacījumu saistībā ar OLAF vai Komisijas vainojamību notikumā, kas radījis zaudējumus, treškārt, kļūdainu vērtējumu par to, vai pastāv prettiesiskums, kas izriet no pienākuma ņemt vērā civildienesta darbinieku intereses pārkāpuma, ceturtkārt, kļūdainu vērtējumu par to, vai pastāv prettiesiskums, kas izriet no rūpības pienākuma pārkāpuma, un, visbeidzot, piektkārt, tiesību kļūdām, kas skar Vispārējās tiesas vērtējumu par Komisijas Juridiskā dienesta atzinuma izņemšanu no lietas materiāliem.
17.      Savukārt Komisija galvenokārt apgalvo, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas prasībai par zaudējumu atlīdzību jau tās celšanas brīdī bija iestājies noilgums un līdz ar to apelācijas sūdzība ir nepieņemama. Pakārtoti Komisija uzskata, ka apelācijas sūdzība ir noraidāma kā nepamatota.
A.      Par apelācijas sūdzības pieņemamību
18.      Šī apelācijas sūdzība rada divas grūtības attiecībā uz tās pieņemamību.
1.      Par IMG spēju celt prasību par Savienības ārpuslīgumisko atbildību
19.      Lietā IMG/Komisija (C‑790/24 P), kurā arī šodien
sniedzu secinājumus, Tiesai tiek lūgts izlemt par apelācijas sūdzību, kas celta par 2024. gada 4. septembra spriedumu IMG/Komisija (5), kurā Vispārējā tiesa apstiprināja, ka ir tiesisks Komisijas 2021. gada 8. jūnija lēmums, ar kuru tā bija atteikusi apelācijas sūdzības iesniedzējai atzīt starptautiskas organizācijas statusu ar atpakaļejošu spēku no 2014. gada 16. decembra.
20.      Gadījumā, ja Savienības tiesai pārbaudes rezultātā būtu jāapstiprina šī lēmuma tiesiskums, uzskatu, ka šis apstāklis nevar ietekmēt šīs 2020. gada 21. decembrī celtās prasības par zaudējumu atlīdzību pieņemamību, pamatojoties uz to, ka datumā, kad Savienības tiesai jāpieņem lēmums, IMG būtu zaudējusi procesuālo rīcībspēju.
21.      No Tiesas judikatūras izriet, ka jēdziens “juridiska persona” principā nozīmē saskaņā ar dalībvalsts vai trešās valsts tiesībām nodibinātas juridiskas personas esību un šajās tiesībās
atzītu spēju pārstāvēt tiesā (6).
22.      Pat ja IMG nebūtu izveidota kā starptautiska organizācija vai šo statusu būtu zaudējusi, tas, ka tā nav vai arī vairs nav starptautisko tiesību subjekts, tomēr neatņem tai juridiskas personas statusu vienas vai vairāku valstu tiesību sistēmā un tās procesuālo rīcībspēju. Turklāt Komisija nav apšaubījusi tai šo rīcībspēju, kā izriet no jautājumu, ko Tiesa tai uzdeva tiesas sēdē. IMG ir iekšēja struktūra (budžets, personāls, infrastruktūra), kas tai nodrošina nepieciešamo autonomiju, lai tiesiskajās attiecībās darbotos kā atbildīgā
vienība, un tās statūtu noteikumi, kā arī normas nolīgumos par mītnesvietu, ko tā noslēgusi ar vairākām valstīm, atzīst IMG procesuālo rīcībspēju valsts tiesību sistēmā.
23.      Šajā gadījumā apelācijas sūdzības iesniedzējas stāvoklis ir līdzīgs tam, kāds aplūkots lietā, kurā pasludināts 1982. gada 28. oktobra spriedums Groupement des Agences de voyages/Komisija (7), jo Komisija vairāku gadu garumā bija uzticējusi apelācijas sūdzības iesniedzējai budžeta izpildes uzdevumus netiešās pārvaldības ar “starptautisku organizāciju” veidā, un tādējādi šajā laikposmā tā tika uzskatīta par tādu, kurai ir šāds statuss. Piebildīšu, ka Savienības tiesās Komisija ir uzskatījusi IMG par juridisku personu ar procesuālo rīcībspēju, jo tā šajā ziņā nav izvirzījusi nevienu iebildi par nepieņemamību, lai gan Savienības tiesā tika
ierosinātas trīspadsmit tiesvedības. Savienības tiesa arī nav konstatējusi apelācijas sūdzības iesniedzējas rīcībspējas neesību, lai gan runa ir par absolūtu pamatu.
24.      Piebildīšu, ka 2007. gada 18. janvāra sprieduma PKK un KNK/Padome (8), kas tostarp attiecās uz Kurdistan Workers’ Party (PKK) (Kurdistānas Strādnieku partija), 112. punktā Tiesa nosprieda – ja Savienības likumdevējs uzskata, ka organizācija, kuras pastāvēšana tiek apšaubīta, turpina pietiekamā mērā pastāvēt, lai tai piemērotu ierobežojošos pasākumus, atbilstoši un taisnīgi rīkojoties būtu jāatzīst, ka šī organizācija pastāv pietiekamā mērā, lai apstrīdētu šo pasākumu. Izdarot citu secinājumu, organizāciju varētu iekļaut strīdīgajā sarakstā, nedodot tai tiesības apstrīdēt šādu iekļaušanu.
25.      Tāpat, ja uzskata, ka OLAF un Komisijai bija pienākums nodrošināt OLAF ziņojuma secinājumu konfidencialitāti, tad prasības saistībā ar atbilstošu rīcību un efektīvu tiesību aizsardzību tiesā liek atzīt pietiekamu apelācijas sūdzības iesniedzējas pastāvēšanu, lai varētu prasīt atlīdzību par kaitējumu, kāds tās ieskatā tai nodarīts minēto
secinājumu neatļautas izpaušanas presē dēļ (9).
26.      Visu šo iemeslu dēļ uzskatu, ka IMG ir tiesības celt prasību par Savienības ārpuslīgumisko atbildību neatkarīgi no secinājumiem, kādi Savienības tiesai būs jāizdara attiecībā uz tās kā starptautiskas organizācijas statusu.
2.      Par Vispārējās tiesas lēmumu pieņemt nolēmumu par pamatlietas būtību, nelemjot par zaudējumu atlīdzības prasības noilgumu
27.      Atbildes rakstā uz apelācijas sūdzību Komisija izvirza iebildi par apelācijas sūdzības nepieņemamību, pamatojoties uz to, ka IMG celtā zaudējumu atlīdzības prasība ir noilgusi to iemeslu dēļ, kurus Komisija bija izklāstījusi Vispārējā tiesā izvirzītajā iebildē par nepieņemamību.
28.      Pirmām kārtām, Komisija apgalvo, ka noilguma termiņš beidzās 2020. gada 11. decembrī, proti, piecus gadus pēc OLAF ziņojuma publicēšanas laikraksta New Europe tīmekļvietnē, savukārt apelācijas sūdzības iesniedzējas
prasība tika
celta 2020. gada 21. decembrī, proti, desmit dienas vēlāk. Šajā ziņā Komisija atgādina, ka atbilstoši judikatūrai termiņš, kas noteikts, pamatojoties uz apsvērumiem par attālumu, neesot piemērojams noilguma termiņam, kas esot materiālo tiesību normu termiņš.
29.      Otrām kārtām, Komisija norāda, ka noilguma termiņa sākums ir pirms šīs publicēšanas. Apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvotais kaitējums esot radies, vēlākais, OLAF ziņojuma noplūdes brīdī. Pārkāpumi, uz kuriem atsaucas IMG, esot saistīti ar jautājumu par tās juridisko statusu, un tā jau pirms 2015. gada 11. decembra ir bijusi informēta par OLAF un Komisijas bažām šajā sakarā.
30.      Apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd šo vērtējumu. Pirmkārt, tā uzsver, ka Komisija nav nedz iesniegusi pretapelācijas sūdzību, nedz izvirzījusi iebildi par nepieņemamību. Otrkārt, tā norāda, ka kaitējums, ko tā lūdz atlīdzināt, ir nepārtraukts kaitējums, kurš iestājies, agrākais, OLAF ziņojuma neatļautas izplatīšanas laikā. Šajā ziņā tā norāda, ka tai nebija iespējas iepazīties ar šo ziņojumu pirms tā izpaušanas, jo šis ziņojums tai tika paziņots 2018. gada jūnijā – pirms tiesas sēdes, kas notika 2018. gada 27. septembrī apvienotajās lietās, kurās pasludināts 2019. gada 31. janvāra spriedums International Management Group/Komisija (10).
31.      No Tiesas judikatūras izriet, ka noilgums veido iebildi par nepieņemamību, kas atšķirībā no procesuālajiem termiņiem nav absolūts pamats, bet izslēdz prasību sakarā ar atbildību vienīgi tad, ja to ir lūdzis atbildētājs, un Savienības tiesa pēc savas ierosmes nevar pārbaudīt noilguma termiņa ievērošanu, bet uz to ir jānorāda attiecīgajam lietas dalībniekam (11).
32.      Šajā lietā no pārsūdzētā sprieduma 22. punkta izriet, ka Komisija Vispārējai tiesai bija lūgusi noraidīt apelācijas sūdzības iesniedzējas prasību kā nepieņemamu, pamatojoties uz iestājušos noilgumu. Tomēr pēc tam, kad Vispārējā tiesa šī sprieduma 23. punktā bija atgādinājusi judikatūru, saskaņā ar kuru Savienības tiesa ir tiesīga, ņemot vērā katras lietas apstākļus, izvērtēt, vai pareiza tiesvedība pamato prasības noraidīšanu pēc būtības, iepriekš neizlemjot par tās pieņemamību, tā minētā sprieduma 24. punktā nolēma pārbaudīt apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumu par zaudējumu atlīdzību pamatotību, iepriekš nelemjot par iebildi par nepieņemamību, kas izriet no tās prasības noilguma (12). Tāpēc Komisija Tiesai lūdz pārbaudīt, vai apelācijas sūdzības iesniedzējas prasībai par zaudējumu atlīdzību ir iestājies noilgums.
33.      Tāpat kā
līdzīgā konfigurācijā rastais risinājums 2010. gada 25. marta spriedumā Sviluppo Italia Basilicata/Komisija (13) un 2022. gada 24. marta spriedumā GVN/Komisija (14), šī Komisijas argumentācija jāuzskata par tādu, kuras mērķis nav apšaubīt šīs apelācijas sūdzības pieņemamību. Turklāt šāds risinājums nebūtu iespējams, jo Vispārējā tiesa prasību noraidīja kā nepamatotu un apelācijas sūdzības iesniedzēja, kurai spriedums bija nelabvēlīgs, iesniedza apelācijas sūdzību par pārsūdzēto spriedumu, ko tai bija tiesības darīt saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. panta otro daļu.
34.      Minētā Komisijas argumentācija jāuzskata par tādu, kuras mērķis ir apstrīdēt Vispārējās tiesas izvēli noraidīt prasību pēc būtības, nelemjot par tās izvirzīto nepieņemamības pamatu.
35.      Tiesa ir nospriedusi, ka Vispārējai tiesai jāvērtē, vai pareiza tiesvedība pamato prasības noraidīšanu pēc būtības, nelemjot par nepieņemamības pamatiem, ko šajā gadījumā izvirzījusi Komisija, un turklāt konstatē, ka šāds vērtējums nevar tikt uzskatīts par Komisijai nelabvēlīgu. Tāpēc pretēji tam, ko norāda apelācijas sūdzības iesniedzēja, Komisija nevarēja iesniegt pretapelācijas sūdzību (15).
36.      Tādējādi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 24. punktā procesuālās ekonomijas apsvērumu dēļ secināja, ka, pirms pārbaudīt apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumu par zaudējumu atlīdzību pamatotību, iepriekš nebija jālemj par iebildi par nepieņemamību, kas izriet no prasības noilguma.
37.      Tā kā Komisijas argumentācija par apelācijas sūdzības iesniedzējas zaudējumu atlīdzības prasības noilgumu nav vērsta uz to, lai apšaubītu pārsūdzētā sprieduma rezolutīvo daļu, tā savā pašreizējā redakcijā jāuzskata par neefektīvu un tādējādi var būt noraidāma kā tāda (16).
B.      Par lietas būtību
38.      No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet – lai iestātos Savienības ārpuslīgumiskā atbildība
LESD 340. panta otrās daļas izpratnē, jābūt izpildītiem šādiem nosacījumiem:
–        jāpastāv pietiekami būtiskam tādas tiesību normas pārkāpumam, ar ko piešķir tiesības privātpersonām;
–        jābūt reālam kaitējumam un
–        jābūt tiešai cēloņsakarībai starp darbības veicēja pienākuma pārkāpumu un cietušajai personai nodarītajiem zaudējumiem (17).
39.      No šīs judikatūras arī izriet – kolīdz kāds no šiem nosacījumiem nav izpildīts, prasība jānoraida kopumā un pārējie Savienības ārpuslīgumiskās atbildības nosacījumi nav jāpārbauda. Saskaņā ar šo judikatūru Savienības tiesai minētie nosacījumi nav jāpārbauda noteiktā secībā (18).
40.      Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa nosprieda, pirmkārt, ka var pastāvēt cēloņsakarība starp pienākuma ievērot konfidencialitāti, rūpības pienākuma un pienākuma ņemt vērā civildienesta darbinieku intereses pārkāpumu, no vienas puses, un apelācijas sūdzības iesniedzējai nodarītajiem zaudējumiem, no otras puses, izslēdzot, ka šāda saikne varētu pastāvēt ar apgalvotajiem pārkāpumiem, kas attiecas uz izmeklēšanas uzsākšanu, norisi un secinājumiem, uz kuriem arī atsaucas apelācijas sūdzības iesniedzēja (pārsūdzētā sprieduma 42. punkts).
41.      Otrkārt, Vispārējā tiesa nosprieda, ka Savienības atbildība nevar iestāties ne apgalvotā pienākuma ievērot konfidencialitāti pārkāpuma dēļ, jo pastāv neskaidrība par informācijas noplūdes avotu (pārsūdzētā sprieduma 67. punkts), ne pienākuma ņemt vērā civildienesta darbinieku intereses pārkāpuma dēļ, pamatojoties uz to, ka šajā lietā tas nav piemērojams (šī sprieduma 73. punkts), ne rūpības pienākuma dēļ, tāpēc, ka no tā neizriet Komisijas pienākums nosodīt informācijas par OLAF izmeklēšanu noplūdi presē un norobežoties no publicētās informācijas, jo to nevarēja vainot par informācijas noplūdi presē (minētā sprieduma 92. punkts).
42.      Tāpēc Vispārējā tiesa noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas prasību.
1.      Par pirmo pamatu, kas attiecas uz kļūdainu vērtējumu par cēloņsakarību, no kuras atkarīga Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās
43.      Ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd pārsūdzētā sprieduma 37.–42. punktu, kur Vispārējā tiesa ir pētījusi, vai pastāv pietiekami tieša cēloņsakarība starp OLAF rīcības prettiesiskumu, uz kuru atsaucas apelācijas sūdzības iesniedzēja, un tai it kā nodarīto kaitējumu.
a)      Pārsūdzētais spriedums
44.      Pārsūdzētā sprieduma 37.–39. punktā izklāstīto iemeslu dēļ Vispārējā tiesa norādīja, ka pirmajiem trim prettiesiskuma gadījumiem, uz kuriem atsaucas apelācijas sūdzības iesniedzēja, kas skar OLAF kompetenci, kā arī tā ziņojuma saturu un tā izmeklēšanas tiesiskumu, nav pietiekami tiešas saiknes ar apelācijas sūdzības iesniedzējai it kā radīto kaitējumu.
45.      Savukārt saistībā ar ceturto prettiesiskuma gadījumu Vispārējā tiesa šī sprieduma 40. punktā norādīja, ka tas skar OLAF un Komisijas pienākuma ievērot konfidencialitāti pārkāpumu, tāpat kā Komisijas rūpības pienākuma un pienākuma ņemt vērā civildienesta darbinieku intereses pārkāpumu pēc OLAF ziņojuma noplūdes presē. Minētā sprieduma 41. punktā Vispārējā tiesa atzina, ka tas, ka šīs informācijas noplūdes dēļ apelācijas sūdzības iesniedzējas partneri un parastie līdzekļu devēji uzzināja šajā ziņojumā ietverto konfidenciālo informāciju, varēja tiem radīt šaubas par apelācijas sūdzības iesniedzējas godīgumu, kā arī tās tiesībspēju un juridisko personību un tādējādi tai radīt kaitējumu, kuru tā lūdza atlīdzināt.
46.      Tādējādi Vispārējā tiesa secināja, ka ir konstatēta pietiekami tieša cēloņsakarība starp ceturto
prettiesiskuma gadījumu, uz kuru atsaucas apelācijas sūdzības iesniedzēja, un šo kaitējumu. Tāpēc, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 42. punkta, Vispārējā tiesa nolēma pārbaudīt Komisijai un OLAF pārmestās rīcības tiesiskumu tikai attiecībā uz pienākuma ievērot konfidencialitāti, rūpības pienākuma un pienākuma ņemt vērā civildienesta darbinieku intereses pārkāpumu.
b)      Lietas dalībnieku argumenti
47.      Pirmais pamats ir izteikts divās daļās.
48.      Ar pirmā pamata pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka, noraidīdama tiešas cēloņsakarības pastāvēšanu starp pirmajiem trim tās minētajiem prettiesiskuma gadījumiem, kuri skar OLAF ziņojuma saturu, proti, prettiesiskuma gadījumiem, kas attiecas uz izmeklēšanas uzsākšanu, tās norisi un šī ziņojuma izstrādi, no vienas puses, un kaitējumu, kas tās ieskatā tai ir radīts, no otras puses, Vispārējā tiesa esot spriedusi infra petita.
49.      Ar šī pamata otro daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd pārsūdzētā sprieduma 42. punktā ietverto Vispārējās tiesas vērtējumu, saskaņā ar kuru nosacījums par cēloņsakarību, no kuras atkarīga Savienības atbildības iestāšanās, ir izpildīts vienīgi attiecībā uz iespējamo pienākuma ievērot konfidencialitāti, kā arī rūpības pienākuma un pienākuma ņemt vērā civildienesta darbinieku intereses pārkāpumu pēc OLAF ziņojuma noplūdes presē. Apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka tai nodarītie zaudējumi ir radušies ne tikai no šī ziņojuma izpaušanas presē, bet arī no virknes nedalāmi saistītu apstākļu, kas skar izmeklēšanas uzsākšanu, tās norisi un ar to saistīto secinājumu sagatavošanu, bez kuru secīgas iestāšanās minētie zaudējumi nebūtu radušies.
50.      Komisija uzskata, ka pirmais pamats ir nepamatots. It īpaši tā norāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas paustā kritika saistībā ar pirmo trīs prettiesiskuma gadījumu, kuri attiecas uz OLAF ziņojumu, ņemšanu vērā, skar prasības atcelt tiesību aktu priekšmetu, kam piemērojami savi noilguma termiņi.
c)      Izvērtējums
1)      Par pirmā pamata pirmo daļu, kas attiecas uz to, ka Vispārējā tiesa esot spriedusi “infra petita”
51.      Uzreiz Tiesai ierosinu noraidīt šo daļu kā nepamatotu.
52.      Pārsūdzētā sprieduma 37.–39. punktā Vispārējā tiesa argumentēti izklāsta iemeslus, kuru dēļ nevar pierādīt pietiekami tiešu cēloņsakarību starp OLAF pārmesto rīcību saistībā ar tā izmeklēšanas uzsākšanas apstākļiem, tās norisi un ziņojuma sagatavošanu, no vienas puses, un kaitējumu, uz kuru atsaucas IMG,  no otras puses.
53.      Pirmkārt, saistībā ar to, ka OLAF nav kompetences uzsākt izmeklēšanu (pirmais prettiesiskuma gadījums), Vispārējā tiesa šī sprieduma 37. punktā norādīja, ka lēmums uzsākt izmeklēšanu nav publisks, un nosprieda, ka šī publiskuma neesībai nav pietiekami tiešas saiknes ar kaitējumu, uz kuru atsaucas apelācijas sūdzības iesniedzēja.
54.      Otrkārt, saistībā ar jēdziena “starptautiska organizācija” kļūdainu interpretāciju (otrais prettiesiskuma gadījums) un to, ka OLAF ir pārkāpis noteikumus un principus, kas reglamentē tā izmeklēšanas norisi (trešais prettiesiskuma gadījums), Vispārējā tiesa minētā sprieduma 39. punktā konstatēja, ka šie prettiesiskuma gadījumi skar izmeklēšanas veikšanu un ziņojuma sagatavošanu. Tā norādīja – tā kā OLAF ziņojumi principā ir konfidenciāli, tie var radīt kaitējumu tikai netieši, pēc tam, kad Komisija vai valsts iestāde ir pieņēmusi lēmumu pēc tā nodošanas, kas būtu balstīts uz tā saturu, un nosprieda, ka minētajiem prettiesiskuma gadījumiem nav saiknes ar OLAF ziņojuma noplūdi presē.
55.      Tādējādi, nospriedusi, ka pirmajiem trim IMG norādītajiem prettiesiskuma gadījumiem nav pietiekami tiešas saiknes ar apelācijas sūdzības iesniedzējai iespējami nodarīto kaitējumu, Vispārējā tiesa, manuprāt, nav pieļāvusi pārkāpumu, kas izvirzīts pirmā pamata pirmās daļas pamatojumam.
2)      Par pirmā pamata otro daļu, kas attiecas uz kļūdainu vērtējumu par cēloņsakarības pastāvēšanu
56.      Manuprāt, Vispārējā tiesa nav pieļāvusi nevienu tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 42. punktā secinādama, ka apgalvotie zaudējumi ir radīti tikai ar OLAF ziņojuma izpaušana presē, neskarot tā saturu ietekmējušos pārkāpumus.
57.      Ar juridisko cēloņsakarību – šaurā izpratnē – apzīmē saikni starp diviem faktiem – notikumu, kas radījis zaudējumus, un zaudējumiem (19). Kā norādīts doktrīnā, ir daudz faktu un notikumu, kas parasti iestājas pirms zaudējumu rašanās. Savienības tiesai tātad jānosaka, kuri no šiem faktiem un notikumiem tiks uzskatīti par tādiem, kas juridiski ir zaudējumu cēlonis (20). Šajā nolūkā pastāv divas teorijas, proti, atbilstīgas cēloņsakarības teorija un nosacījumu līdzvērtības piemērošana.
58.      Saskaņā ar nosacījumu līdzvērtības piemērošanas teoriju notikums, kas nepieciešams, lai rastos zaudējumi, jāatzīst par to juridisko cēloni. Turpretī saskaņā ar atbilstīgas cēloņsakarības teoriju visi notikumi, kas ir piedalījušies tajā, lai rastos zaudējumi, nav obligāti to juridiskais cēlonis. Par cēloņiem var uzskatīt tikai notikumus, kuriem parasti būtu jāizraisa rezultāts, kas rada zaudējumus, lietu parastajā norisē un dzīves izpausmē (21).
59.      Atbilstoši pastāvīgai judikatūrai par LESD 340. panta otrajā daļā noteiktās cēloņsakarības konstatēšanu, kuru Tiesa ir atgādinājusi 2025. gada 18. decembra sprieduma WS u.c./Frontex (Kopīga atgriešanas operācija) (22) 148.–152. punktā, Savienībai nevar būt pienākums atlīdzināt jebkādas, pat attālas, nelabvēlīgas sekas, kas izriet no prettiesiskās situācijas (23). Tiesa tādējādi prasa konstatēt, ka pastāv pietiekami tieša cēloņsakarība starp Savienības iestāžu rīcību un zaudējumiem, ko Vispārējā tiesa ir pareizi atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 33. punktā (24). Turklāt nepietiek ar to, ka pārmestā rīcība ir viens no apgalvotā kaitējuma cēloņiem vai ka tā ir bijusi šī kaitējuma rašanās nepieciešamais nosacījums. Vēl arī jāpierāda, ka pārmestā rīcība ir apgalvotā kaitējuma noteicošais cēlonis (25). Saskaņā ar doktrīnu zaudējumiem jābūt “tūlītējā un paredzamā” cēloņsakarībā ar strīdīgo rīcību (26). Tātad Tiesas judikatūras pamatā, šķiet, lielākā mērā ir atbilstīgas cēloņsakarības teorija.
60.      Šajā gadījumā nav strīda par to, ka IMG iespējami ciestos zaudējumus ir izraisījuši vairāki cēloņi saistībā ar OLAF ziņojumā ietverto informāciju, secinājumiem un ieteikumiem un tā neatļautu izpaušanu presē. Tomēr ne visi ir pietiekami tieši piedalījušies šo zaudējumu radīšanā. Tādējādi, lai gan kļūdas, ko OLAF, iespējams, ir pieļāvis izmeklēšanas norisē, varēja
sekmēt
IMG apgalvoto zaudējumu rašanos, tās tomēr nav “noteicošais cēlonis”. Atbilstoši lietu parastai un paredzamai gaitai, jau tikai ar šī ziņojuma izpaušanu presei vien visskaidrākajā iespējamajā veidā varēja tikt nodarīti IMG iespējamie zaudējumi (27), un tā Vispārējā tiesa ir spriedusi 2007. gada 12. septembra spriedumā Nikolaou/Komisija (28). Bez OLAF ziņojuma satura izpaušanas presei nebūtu nodarīts kaitējums, uz kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja atsaucas. Atbilstoši pieņēmumam, uz kuru balstās Vispārējās tiesas juridiskā analīze, OLAF sagatavotie ziņojumi ir konfidenciāli. Tādējādi piekrītu apsvērumam, ko Vispārējā tiesa izklāsta pārsūdzētā sprieduma 38. punktā, ka, lai gan apelācijas sūdzības iesniedzējas norādītais otrais un trešais prettiesiskuma gadījums saistībā ar “starptautiskas organizācijas” jēdziena kļūdainu interpretāciju un vairāku procesuālo noteikumu pārkāpumu ietekmētu attiecīgi OLAF ziņojuma saturu un tā veiktās izmeklēšanas likumību, šiem pārkāpumiem nebūtu saiknes ar OLAF ziņojuma noplūdi presē.
61.      Ņemot vērā visus šos apstākļus, Tiesai ierosinu noraidīt pirmo pamatu kā nepamatotu.
2.      Par otro pamatu, kas attiecas uz nosacījuma saistībā ar OLAF vai Komisijas vainojamību notikumā, kas radījis zaudējumus, kļūdainu vērtējumu
62.      Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd pārsūdzētā sprieduma 47.–69. punktā izklāstīto argumentāciju, uz kuras pamata Vispārējā tiesa secināja, ka pirmais Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījums nav izpildīts, jo Savienību nevar vainot tās rīcības prettiesiskumā – ko veido tās pienākuma ievērot konfidencialitāti pārkāpums –, tādēļ, ka nav skaidrības par informācijas noplūdes avotu.
a)      Pārsūdzētais spriedums
63.      Vispārējā tiesa, pēc tam, kad pārsūdzētā sprieduma 48. punktā bija norādījusi uz principu, saskaņā ar kuru prasītājam jāpierāda, ka ir izpildīti Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījumi, šī sprieduma 49. punktā tomēr uzsvēra, ka šim principam ir nianse. Atsaucoties uz 2008. gada 8. jūlija spriedumu Franchet un Byk/Komisija (29) un 2019. gada 11. jūlija spriedumu BP/FRA (30), tā atgādināja – ja notikumu, kas radījis zaudējumus, varēja izraisīt dažādi cēloņi un ja Savienības iestāde nav sniegusi nekādus pierādījumus, kas ļautu konstatēt, kurš no šiem cēloņiem ir šī notikuma pamatā, lai gan tā vislabāk varēja sniegt pierādījumus šajā sakarā, tad par neskaidrību, kas joprojām turpinās, atbild Savienības iestāde.
64.      Ņemot vērā šos apsvērumus, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 50.–68. punktā pārbaudīja, cik lielā mērā pienākuma ievērot konfidencialitāti pārkāpumā, kas izriet no OLAF ziņojuma noplūdes 2015. gada 13. februārī žurnālā Der Spiegel un pēc tam – 2015. gada 11. decembrī laikraksta New Europe tīmekļvietnē, varēja vainot Komisiju vai OLAF.
65.      Minētā
sprieduma 62. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka šāda noteikuma par pierādīšanas pienākumu nianse šajā lietā nav piemērojama, jo dienā, kad notika pirmā informācijas noplūde presē, proti, 2015. gada 13. februārī, Komisija un OLAF vairs nebija vienīgās iestādes, kuru rīcībā bija
OLAF ziņojums, jo 2014. gada 12. decembrī saskaņā ar Regulas (ES, Euratom) Nr. 883/2013 (31) 11. panta 3. punktu tas bija likumīgi nosūtīts
Beļģijas un Francijas tiesu iestādēm. Vispārējā tiesa no tā secināja, ka Komisiju nevar uzskatīt par to, kura vislabāk spēj sniegt pierādījumus, kas ļautu konstatēt, kas ir cēlonis, no kura izriet informācijas noplūde presē un tās radītais kaitējums.
66.      Minētā sprieduma 64. un 65. punktā Vispārējā tiesa arī nošķīra izskatāmās lietas faktus no faktiem lietā, kurā tika pasludināts 2008. gada 8. jūlija spriedums Franchet un Byk/Komisija (32). Vispārējā tiesa uzsvēra – lai gan šajā pēdējā minētajā lietā inkriminētās informācijas noplūdes pamatā varēja būt vairāki cēloņi (jo gan Komisijas, gan Francijas tiesu iestāžu rīcībā bija attiecīgā konfidenciālā informācija), bija jāatceras, ka Komisija Vispārējā tiesā nebija atsaukusies uz iespēju, ka šis informācijas avots varētu būt bijis ārpus Savienības iestādēm. Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 56. un 65. punktā
norādīja, ka Komisija šeit ir atsaukusies uz šādu iespēju.
67.      Pārsūdzētā sprieduma 66. punktā Vispārējā tiesa arī norādīja, ka ne Eiropas Ombuda secinājumi, kas izdarīti 2017. gada 14. decembra Lēmumā 220/2015/ANA, ne Komisijas veiktā iekšējā izmeklēšana neļāva konstatēt noplūdes izcelsmi.
68.      Šo apstākļu rezultātā Vispārējā tiesa minētā
sprieduma 67. punktā secināja, ka “neskaidrība par informācijas noplūdes izcelsmi, bez norādes par to, nevar novest pie Komisijas un OLAF vainojamības” (33). Tādējādi Vispārējā tiesa minētā sprieduma 68. punktā nosprieda, ka par iespējamo pienākuma ievērot konfidencialitāti pārkāpumu nevar vainot Savienību un nav pamata pārbaudīt, vai šis pārkāpums bija pietiekami būtisks tādas tiesību normas pārkāpums, ar ko piešķir tiesības privātpersonām.
b)      Lietas dalībnieku argumenti
69.      Otrais pamats sastāv no trim daļām.
70.      Pirmām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka prasītājam uzliktā pierādīšanas pienākuma nianse, uz kuru Vispārējā tiesa atsaucas pārsūdzētā sprieduma 49. punktā, prasa, lai atbildētāja iestāde sniegtu paskaidrojumu vai ticamu pieņēmumu par apstākļiem, kādos informācijas noplūde varēja notikt. Vienkārša šīs iestādes norāde uz iespēju, ka prettiesiskums, kas ir pamatā informācijas noplūdei, ir ārpus Savienības esošas personas rīcības rezultāts, neesot pietiekama. Tāpēc Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu un neesot ievērojusi 1986. gada 8. oktobra sprieduma Leussink/Komisija (34) atziņas, uzskatīdama – vienīgi uz šādas Komisijas norādes pamata –, ka tā nevarēja vislabāk sniegt pierādījumu par informācijas noplūdi, un tādējādi tajā izskatāmā lieta atšķīrās no lietas, kurā pasludināts 2008. gada 8. jūlija spriedums Franchet un Byk/Komisija (35).
71.      Otrām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā norāda, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā konkrētas norādes par to, ka informācijas noplūde notika
Savienības iestāžu iekšienē.
72.      Trešām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa, sagrozīdama Komisijas 2017. gada 30. janvāra vēstuli, kā arī Eiropas Ombuda 2017. gada 14. decembra Lēmumu 220/2015/ANA, kas minēti pārsūdzētā sprieduma 66. punktā, atzina, ka nav nekādu pierādījumu par informācijas noplūdes izcelsmi no OLAF. Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēja piebilst, ka lietas materiālos nekas nenorāda uz to, ka valsts iestādēm, kurām OLAF ziņojums tika nosūtīts, OLAF un Komisijas veikto izmeklēšanu ietvaros būtu jautāts par informācijas noplūdes izcelsmi. Turklāt Vispārējā tiesa neesot pārbaudījusi, vai šīs izmeklēšanas tika veiktas rūpīgi, un neesot atbildējusi uz apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu, kurā apgalvots, ka tas tā nav bijis.
73.      Komisija apstrīd šos argumentus un uzskata, ka šis pamats nav pamatots.
c)      Izvērtējums
74.      Otrā pamata trīs daļas pārbaudīšu kopā, jo tajās tiek apšaubīts veids, kādā Vispārējā tiesa prasības par zaudējumu atlīdzību ietvaros ir piemērojusi noteikumus par pierādīšanas pienākumu un pierādījumu iegūšanu, lai izslēgtu OLAF un Komisijas atbildību pienākuma ievērot konfidencialitāti iespējamā pārkāpuma dēļ.
75.      Atgādināšu, kā Vispārējā tiesa to ir darījusi pārsūdzētā sprieduma 48. punktā, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru par pierādīšanas pienākuma un pierādījumu iegūšanas noteikumiem saistībā ar Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanos atbilstoši LESD 340. panta otrajai daļai lietas dalībniekam, kurš pastāv uz šo atbildību, principā ar pārliecinošiem pierādījumiem jāpierāda, ka ir izpildīti tās iestāšanās nosacījumi (36).
76.      Tomēr Savienības tiesa ir niansējusi šos noteikumus, paredzot, ka sekas no neskaidrības par konkrētiem zaudējumu cēloņiem gulstas uz notikuma, kas radījis zaudējumus, īstenotāju, un tas tā ir nolūkā panākt kompensāciju cietušajam un taisnīgumu (37).
77.      Šo noteikumu Tiesa izstrādāja 1986. gada 8. oktobra spriedumā Leussink/Komisija (38), īpašā situācijā, kad ceļu satiksmes negadījumā cieta Komisijas ierēdnis, atrodoties komandējumā Komisijas automašīnā, kuru vadīja Komisijas šoferis. Tā kā tika konstatēts, ka šī negadījuma iemesls varēja būt vai nu automašīnas uzturēšanas vai pārbaudes neveikšana, vai arī nolaidība tās lietošanā (39), un Komisija nebija iesniegusi nevienu pierādījumu, kas ļautu konstatēt, kurš no šiem iemesliem bija saistāms ar negadījumu, lai gan tā vislabāk varēja sniegt šādus pierādījumus, Tiesa nosprieda, ka par šādu neskaidrību tādēļ jāatbild Komisijai, un secināja, ka negadījums bija noticis tādas nolaidības dēļ, kuras rezultātā iestājas tās atbildība (40). Kā norādīja ģenerāladvokāts G. Slinns secinājumos lietā, kurā pasludināts minētais
spriedums, Komisija nebija iesniegusi nevienu pierādījumu, lai varētu apliecināt, ka tā ir pilnībā izpildījusi tai uzliktos pienākumus, piemēram, pierādījums par automašīnas pārbaudi darbnīcā vai automašīnas tehniskās apskates rezultātiem, un tai neizdevās apgāzt prezumpciju par uzmanības pienākuma neizpildi.
78.      Savienības tiesa ir izmantojusi šo vainojamības mehānismu prasībās par zaudējumu atlīdzību, kas celtas OLAF rīcībā esošās konfidenciālās informācijas izpaušanas dēļ. 2007. gada 12. septembra spriedumā Nikolaou/Komisija (41) Vispārējā tiesa atzina, ka cietušajiem no nepamatotas izpaušanas var būt sarežģīti vai pat neiespējami noskaidrot atbildīgo personu un noskaidrot šīs izpaušanas izcelsmi un tādējādi sniegt pierādījumus par nosacījumiem, kas nepieciešami, lai iestātos Komisijas atbildība (42). Lietā, kurā pasludināts minētais
spriedums, tika konstatēts, ka nopludinātās informācijas avots bija OLAF
iekšienē. Šī institūcija līdz ar to izrādījās vispiemērotākā, lai sniegtu pierādījumus par noplūdes konkrētiem cēloņiem. Secinājusi, ka Komisija ir vienīgi izslēgusi OLAF atbildību, ka tā nav izvirzījusi nevienu argumentu vai konkrētu pierādījumu, lai konstatētu, vai OLAF ietvaros pastāv kontroles sistēma, kas var novērst informācijas noplūdes, vai lai pierādītu, ka informācija par konkrēto izmeklēšanu ir apstrādāta, nodrošinot tās konfidencialitāti, un ka tā nav sniegusi nekādus paskaidrojumus, pat ne izteikusi kādu
ticamu pieņēmumu par apstākļiem, kādos informācijas noplūde būtu varējusi notikt (43), Vispārējā tiesa nosprieda, ka par iespējamo neskaidrību par apstākļiem, kādos tika pārkāpti konfidencialitātes noteikumi, būtu jāatbild Komisijai (44).
79.      Tāpat arī 2008. gada 8. jūlija spriedumā Franchet un Byk/Komisija (45) Vispārējā tiesa prezumēja, ka konfidenciālas informācijas noplūdes avots ir piedēvējams OLAF, lai gan nelikumīgi izplatītā informācija bija gan šī biroja, gan Francijas iestāžu rīcībā. Iesākumā Vispārējā tiesa rūpīgi izvērtēja lietas materiālos ietverto dažādo netiešo pierādījumu par faktiem veidus un zaudējumu kontekstu un pēc tam ņēma vērā faktu, ka Komisija neatsaucās uz ārpus Savienības esošo iestāžu, proti, Francijas iestāžu, atbildību (46).
80.      Civildienesta tiesa nosprieda līdzīgi 2010. gada 11. maija spriedumā Nanopoulos/Komisija (47).
81.      Ņemot vērā šo judikatūru, prezumpcija par vainojamību konkrētu noteikumu, tostarp, pienākuma ievērot konfidencialitāti, pārkāpumā un ar to saistītā pierādīšanas pienākuma nianse nozīmē, ka jābūt izpildītiem diviem nosacījumiem. Pirmkārt, prasītājam ar netiešu pierādījumu kopumu jārada ticamība, ka par kaitējumu radošo notikumu ir vainojams noskaidrotais īstenotājs. Otrkārt, kolīdz zināma ticamība ir konstatēta, atbildētājai iestādei ar argumentiem vai konkrētiem pierādījumiem, kā arī ar ticamiem paskaidrojumiem vai pieņēmumiem jāpierāda, ka tā nav vainojama par zaudējumiem. Tādējādi situācijā, kad prasītāja sniegtie netiešie pierādījumi ļauj Savienības tiesai secināt, ka pastāv ticama vai iespējama cēloņsakarība, šis noteikums ļauj atvieglot šī prasītāja pleciem uzlikto pierādīšanas pienākumu un prasīt atbildētājai iestādei, kura, ņemot vērā zaudējumu raksturu, izrādās, vislabāk var iesniegt pierādījumus, pierādīt, ka tā nav pārkāpusi tai uzliktos pienākumus.
82.      Tas arī nozīmē, ka Vispārējai tiesai ir pilnībā jāīsteno tai atzītās pilnvaras. Pats prasības par ārpuslīgumisko atbildību mērķis ir saistīts ar privātpersonas tiesību aizsardzību (48). Kolīdz šāda persona nevar panākt tai zaudējumus radījušā akta vai rīcības atcelšanu, izmantojot kādu no tiesību uz likumības uzraudzību līdzekļiem, tai joprojām jāvar prasīt atlīdzinājumu, ja šīs tiesības ir bijušas pārkāptas (49). Tiesību aizsardzības līdzekļu saskaņošanas mērķis ir novērst tieši to, ka šādai personai tiktu nepietiekami vai pārmērīgi atlīdzināts (50). Spriedumā Hamoudi/Frontex (51) Tiesa ir skaidri atgādinājusi par prasībām, kas ir Vispārējai tiesai saistošas, izskatot prasību par ārpuslīgumisko atbildību, lai nodrošinātu vajadzīgo privātpersonu efektīvu tiesību aizsardzību tiesā. Tādējādi Vispārējai tiesai:
–        jāņem vērā tajā izskatāmās lietas īpašie apstākļi, lai noskaidrotu, vai noteikumi par pierādīšanas pienākumu un pierādījumu iegūšanu prasītājam uzliek pārmērīgi grūtu vai pat neizpildāmu pierādīšanas pienākumu, un attiecīgajā gadījumā šie noteikumi jāpielāgo;
–        jāveic faktu padziļināta pārbaude un
–        jāveic nepieciešamie pierādījumu savākšanas pasākumi.
83.      Kā Tiesa norādījusi minētā
sprieduma 81. punktā, “Vispārējā tiesa nevar vienīgi noraidīt prasītāju apgalvojumus pierādījumu nepietiekamības dēļ, [jo] tās uzdevums ir [..] kliedēt iespējamo neskaidrību par šo apgalvojumu pareizību vai paskaidrot iemeslus, kuru dēļ šādam dokumentam katrā ziņā un neatkarīgi no tā satura nevar būt nozīme strīda atrisināšanā” (52).
84.      Šajā lietā uzskatu, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi judikatūrā izstrādātos noteikumus par pierādīšanas pienākumu.
85.      Pirmām kārtām, Vispārējā tiesa
pārsūdzētā sprieduma 62. punktā, manuprāt, kļūdaini secināja, ka Komisija, judikatūras par pierādīšanas pienākuma niansi izpratnē, nevarēja vislabāk sniegt pierādījumus, lai konstatētu informācijas noplūdes cēloni.
86.      Vispirms, Vispārējā tiesa neņēma vērā īpašo kontekstu, kādā šī prasība celta, lai gan Savienības tiesa iepriekš līdzīgās lietās bija nospriedusi, ka cietušajiem no ļaunprātīgas izpaušanas var būt grūti vai pat neiespējami noskaidrot gan atbildīgo personu, gan šīs izpaušanas izcelsmi un tātad iesniegt pierādījumus par nosacījumiem, kas nepieciešami, lai iestātos šī atbildība. Kā ir nospriedusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa, “pierādīšanas pienākuma sadale un pārliecības līmenis, kas nepieciešams konkrēta secinājuma izdarīšanai, ir cieši saistīti ar faktu specifiku, izvirzītā apgalvojuma raksturu un attiecīgajām [Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas] tiesībām” (53).
87.      Turpinājumā, pretēji tam, ko norāda Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 62. punktā, man šķiet nenoliedzami, ka tādos apstākļos kā pamatlietā OLAF un/vai Komisija, salīdzinot ar apelācijas sūdzības iesniedzēju, varēja vislabāk noteikt, vai iespējami nodarītie zaudējumi bija viņu pašu darbības vai bezdarbības sekas vai drīzāk Francijas un Beļģijas tiesu iestāžu, kurām OLAF ziņojums tika likumīgi paziņots, darbības vai bezdarbības sekas. Šajā ziņā tas, ka OLAF un Komisija veica divas iekšējās izmeklēšanas, uz kurām Vispārējā tiesa īsumā atsaucas pārsūdzētā sprieduma 66. punktā, pierāda, ka to rīcībā a priori bija līdzekļi, kuru nebija apelācijas sūdzības iesniedzējas rīcībā, ņemot vērā notikuma, kas radījis zaudējumus, priekšmetu un raksturu.
88.      Visbeidzot, man šķiet, ka Vispārējās tiesas pamatojums ir pretrunīgs. Lai gan pārsūdzētā sprieduma 62. punktā tā ir apgalvojusi, ka Komisija nevarēja vislabāk iesniegt pierādījumus, kas ļautu konstatēt, kāds ir bijis informācijas noplūdes cēlonis, tā tomēr minētā sprieduma 65. punktā ir piešķīrusi lielāko nozīmi Komisijas apgalvojumam par to, ka informācijas noplūdes avots varēja būt ārpus Savienības iestādēm.
89.      Otrām kārtām, tādā situācijā kā šajā lietā, kad ir vairāki iespējamie īstenotāji, Vispārējā tiesa neprasīja Komisijai ar konkrētiem pierādījumiem precizēt pasākumus, kas veikti, lai nodrošinātu OLAF ziņojumā ietvertās informācijas un attiecīgajām valstu iestādēm nosūtītās
informācijas konfidencialitāti. Tomēr šie pasākumi ir būtiski vairāku iemeslu dēļ. Vispirms, tie attiecas uz informāciju par faktiem, par ko var veikt kriminālvajāšanu, jo OLAF rīkojas nevis kā “trauksmes cēlējs”, bet gan kā birojs, kuram ir izmeklēšanas pilnvaras, kā Tiesa to ir uzsvērusi 2024. gada 11. janvāra spriedumā Planistat Europe un Charlot/Komisija (54). Turklāt šīs informācijas izpaušana presē pati par sevi var radīt noteiktu mantisku
un morālu kaitējumu attiecīgajām personām. Visbeidzot, šīs personas nav izmeklēšanas ziņojuma, kas par tām sagatavots, adresāti un saskaņā ar pastāvīgo judikatūru nevar celt prasību atcelt šo ziņojumu, jo tas nerada saistošas tiesiskās sekas (55).
90.      Trešām kārtām, Vispārējā tiesa nav izmeklējusi pierādījumus, ko tai bija iesniegusi gan IMG, gan Komisija. Tā nav novērtējusi ne to pierādījumu nozīmi un pierādījuma spēku, ar kuriem apelācijas sūdzības iesniedzēja pamatoja OLAF un Komisijas atbildību, ne apgalvojumus, ko Komisija pauda šīs atbildības prezumpcijas atspēkošanai.
91.      Tomēr tai kā pirmās instances tiesai bija pienākums konstatēt vai noteikt, cik vien pareizi un precīzi iespējams, vai par zaudējumus radušajā notikumā
var būt vainojams Savienības iekšējs subjekts, proti, OLAF vai Komisija, un tādā gadījumā Savienības tiesai ir kompetence, vai arī Savienībai ārējs subjekts, proti Francijas vai Beļģijas tiesu iestādes, un tādā gadījumā kompetence ir tikai valsts tiesai (56). Šim nolūkam tai bija jānosaka, vai dažādās norādes par faktiem, uz kurām apelācijas sūdzības iesniedzēja atsaucās, lai pierādītu OLAF vai Komisijas vainojamību informācijas noplūdē, un vai konteksts, kādā notika šīs informācijas noplūde presē, ļāva sasniegt pietiekamu uzticamības vai skaidrības līmeni, lai prezumētu abu šo institūciju atbildību. Tomēr jākonstatē, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 54. punktā ir vienīgi norādījusi uz Eiropas Parlamenta priekšsēdētājam nosūtīto vēstuli, kurā OLAF ģenerāldirektors tam lūdza veikt nepieciešamos pasākumus, lai izbeigtu OLAF ziņojuma izplatīšanu. Tomēr, lai gan šis pierādījums varēja ļaut prezumēt, ka institūcijā pastāv iekšēja informācijas noplūde, Vispārējā tiesa nesprieda ne par tā nozīmi, ne pierādījuma spēku un no tā neizdarīja nekādus secinājumus.
92.      No tā izriet, ka Vispārējās tiesas pamatojums neļauj uzzināt iemeslus, kuru dēļ nav pamata vainot Komisiju par informācijas noplūdes izcelsmi, un tādejādi izslēgt Savienības atbildību, nevis to saukt pie atbildības.
93.      Jāpiebilst, ka ārpuslīgumiskās atbildības tiesībās neskaidrība ir jāpierāda, ja vien tas nerada taisnīguma liegšanu, kas ir pretrunā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. un 47. pantam (57). Kopumā uzskatu, ka, tā kā Komisija atbild par OLAF ziņojumu konfidencialitāti, tad gadījumā, kad ir notikusi konfidenciālas informācijas noplūde, kas rada zaudējumus, tā nevar aprobežoties ar apgalvojumu, ka, tā kā noplūdes īstenotājs nav noskaidrojams, tās atbildība nevar iestāties. Gluži pretēji, uzskatu – tā kā Komisija atbild par pienākuma nodrošināt konfidencialitāti izpildi, tai jābūt vainojamai tā pārkāpumā, ja vien tā nepierāda pretējo. Man šķiet, ka šajā jautājumā Tiesai būtu jāiet tālāk par pierādīšanas sloga atvieglošanu līdz pat apgrieztam
pierādīšanas pienākumam saistībā ar vainojamību pārkāpumā.
94.      Piekrītu arī domai, ka Savienībai nevar būt pienākums atlīdzināt zaudējumus, ko tā nav radījusi. Atlīdzinājuma pienākumam jābūt uzliktam tai institūcijai, kura ir izpaudusi vai ļāvusi izpaust konkrēto konfidenciālo informāciju (58). Padarīt Komisiju un OLAF par atbildīgiem par zaudējumiem, kurus tie nav nodarījuši, būtu risinājums, kas nav taisnīgs. Tomēr, balstoties uz hipotētisku pamatojumu, izslēgt OLAF un Komisijas atbildību, kad netiek noskaidrota vienība, kas ir šīs izpaušanas pamatā, man šķiet tikpat netaisnīgi, jo ar šādu risinājumu var nonākt pie tā, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai ir liegta efektīva tiesību aizsardzība tiesā, tā kā pastāv risks, ka tai netiks atlīdzināts vai atlīdzinājums būs nepietiekams, lai gan tās zaudējumi, šķiet, ir reāli un noteikti.
95.      Ņemot vērā visus šos apsvērumus, uzskatu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 67. punktā secinādama, ka pastāv neskaidrība par informācijas noplūdes izcelsmi, “bez norādes par to” un secinādama, ka nav iespējams par to vainot Komisiju un OLAF, jo tā nav pietiekami izmeklējusi pierādījumus, kurus iesniedza gan apelācijas sūdzības iesniedzēja, gan Komisija, nolūkā noskaidrot notikuma, kas radījis zaudējumus, īstenotāju.
96.      Šī tiesību kļūda noteikti ir padarījusi kļūdainu pārsūdzētā sprieduma 92. punktā ietverto Vispārējās tiesas vērtējumu par iespējamo Komisijas pienākumu rīkoties, uz kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja šajā lietā atsaucas sava ceturtā pamata atbalstam.
97.      Tāpēc ierosinu Tiesai apmierināt otro pamatu kā pamatotu.
3.      Par trešo pamatu, kas attiecas uz kļūdainu vērtējumu par tāda prettiesiskuma esību, kas izriet no pienākuma ņemt vērā civildienesta darbinieku intereses pārkāpuma
98.      Ar trešo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd pārsūdzētā sprieduma 71.–74. punktā izklāstīto argumentāciju, kuras rezultātā Vispārējā tiesa noraidīja to, ka pastāv prettiesiskums, kas izriet no pienākuma ņemt vērā civildienesta darbinieku intereses pārkāpuma.
a)      Pārsūdzētais spriedums
99.      Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 71. punktā atgādināja pienākuma ņemt vērā civildienesta darbinieku intereses apjomu, kādu Tiesa izvirzījusi
2020. gada 12. novembra spriedumā Fleig/SEAE (59). Pārsūdzētā sprieduma 72. punktā Vispārējā tiesa uzsvēra, ka šis pienākums attiecas konkrēti uz Savienības iestāžu pienākumiem attiecībā pret to ierēdņiem un darbiniekiem, un tāpēc
minētā sprieduma 73. punktā no tā izdarīja secinājumu, ka šajā lietā šis pienākums nav piemērojams.
b)      Lietas dalībnieku argumenti
100. Apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, attiecinādama pienākuma ņemt vērā civildienesta darbinieku intereses apjomu tikai uz
Savienības iestāžu pienākumiem attiecībā pret to ierēdņiem un darbiniekiem. Šajā nolūkā apelācijas sūdzības iesniedzēja atsaucas uz vairākiem spriedumiem, kuros Tiesa esot apstiprinājusi šī pienākuma esību citās Savienības tiesību jomās, kurās Savienības iestādēm ir administratīvās un vadības pilnvaras, tādās kā Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) pārvaldība, eksporta licenču sistēma, kopējā tirdzniecības politika un aizsardzība pret dempinga darbībām.
101. Komisija norāda, ka šis pamats ir neefektīvs.
c)      Izvērtējums
102. Manuprāt, minētais pamats jānoraida kā nepieņemams.
103. No LESD 256. panta 1. punkta otrās daļas un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas, kā arī no Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunkta izriet, ka apelācijas sūdzībā ir precīzi jānorāda konkrētie juridiskie argumenti, uz kuriem balstīts šāds atcelšanas prasījums, – pretējā gadījumā apelācijas sūdzība vai attiecīgais pamats ir nepieņemams. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru par nepieņemamu jāatzīst pamats, kura argumentācija nav tik skaidra un nepārprotama, lai Tiesai būtu iespējams veikt tiesiskuma pārbaudi, it īpaši tādēļ, ka būtiskie elementi, uz kuriem balstīta argumentācija, neizriet pietiekami loģiski un saprotami no šīs apelācijas sūdzības teksta, kas šajā ziņā ir formulēts neskaidrā un neviennozīmīgā veidā (60).
104. Šajā gadījumā, lai gan apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda kritizētos pārsūdzētā sprieduma elementus, jākonstatē, ka tās argumentācija nav nepārprotama, loģiska un skaidra. Apelācijas sūdzības 55. punktā tā vienīgi pārkopē ģenerāladvokāta V. van Gervena [W. Van Gerven] secinājumu lietā Nölle (61) 42. zemsvītras piezīmi un atkārto tā minēto judikatūru, lai gan šīs atsauces uz judikatūru attiecas nevis uz pienākumu ņemt vērā civildienesta darbinieku intereses, bet gan uz labas pārvaldības principu, kā to pamatoti norāda Komisija. Turklāt, lai gan apelācijas sūdzības iesniedzēja sava trešā pamata atbalstam min šo secinājumu 28. punktu, kurā ģenerāladvokāts V. van Gervens faktiski ir minējis “rūpības principu”, jākonstatē, ka Tiesa 1991. gada 22. oktobra spriedumā Nölle (62) ir devusi priekšroku atsaucei uz rūpības pienākumu.
105. Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēja neizklāsta iemeslus, kuru dēļ šādām atsaucēm būtu nozīme tās situācijā, ierosinu Tiesai noraidīt trešo pamatu kā nepieņemamu.
4.      Par ceturto pamatu, kas attiecas uz kļūdainu vērtējumu par prettiesiskuma esību, kas izriet no rūpības pienākuma pārkāpuma
106. Ar ceturto pamatu, kas vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 78.–101. punktu, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, būtībā konstatēdama, ka Komisijai nebija pienākuma publiski nosodīt OLAF ziņojuma noplūdi presē un izbeigt no tā izrietošās nepatiesas informācijas izplatīšanu, publicējot paziņojumu presei, un tas viss saskaņā ar tai noteikto rūpības pienākumu.
a)      Pārsūdzētais spriedums
107. Pārsūdzētā sprieduma 80. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka, izvērtējot, vai Komisija nerīkojoties ir pieļāvusi pietiekami būtisku tādas tiesību normas pārkāpumu, ar ko piešķir tiesības privātpersonām, atbilstoši šī sprieduma 76.–79. punktā atgādinātajai judikatūrai
jānosaka, vai, pirmkārt, pastāv juridisks pienākums rīkoties, otrkārt, vai attiecīgajai iestādei ir novērtējuma brīvība un, treškārt, vai tā ir acīmredzami un būtiski pārkāpusi šīs brīvības robežas.
108. Vispārējā tiesa, pēc tam, kad pārsūdzētā sprieduma 82.–84. punktā bija atgādinājusi rūpības pienākuma apjomu, šī sprieduma 86.–93. punktā pārbaudīja, vai šis pienākums ietver tādu juridisku pienākumu rīkoties, uz kādu atsaucas apelācijas sūdzības iesniedzēja. Pēc tam, kad Vispārējā tiesa minētā sprieduma 87.–90. punktā bija atgādinājusi Regulas Nr. 883/2013 attiecīgās normas, tā nosprieda, ka, neraugoties uz pienākumu nodrošināt OLAF izmeklēšanas konfidencialitāti, kas no tām izriet un ir uzlikts Komisijai, rūpības pienākums – ja vien Komisija nav pārkāpusi šo pienākumu ievērot konfidencialitāti un tādēļ to nevar vainot par OLAF ziņojuma noplūdi presē – nevar tai uzlikt tādu pienākumu rīkoties.
109. Tāpēc pārsūdzētā sprieduma 94. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav pierādījusi, ka Komisijai šajā gadījumā ir bijis pienākums rīkoties, tādējādi minētā sprieduma 95. punktā secinādama, ka apgalvotā bezdarbība nevar izraisīt Savienības atbildības iestāšanos.
110. Pārsūdzētā sprieduma 96.–101. punktā Vispārējā tiesa “katrā ziņā” – pieņemdama uzskatu, ka šāds juridisks pienākums pastāv – pārbaudīja, vai Komisija ir acīmredzami un būtiski pārkāpusi robežas, kas šajā gadījumā ir tās novērtējuma brīvībai. Nospriežot, ka tas tā nav, tā minētā sprieduma 102. un 103. punktā atzina, ka ceturtais prettiesiskuma gadījums nav būtisks un tātad pirmais Savienības atbildības iestāšanās nosacījums nav izpildīts.
b)      Lietas dalībnieku argumenti
111. Ceturtajam pamatam ir četras daļas.
112. Ar šī pamata pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka Vispārējās tiesas vērtējumi pārsūdzētā sprieduma 93. un 94. punktā ir kļūdaini, jo pretēji premisai, uz kuru tas ir balstīts, Komisija esot atbildīga par to, ka OLAF ziņojums ir publiskots.
113. Ar minētā pamata otro daļu IMG norāda, ka Vispārējā tiesa nav atbildējusi uz tās iebildumu par to, ka no šī ziņojuma publiskas izplatīšanas brīža Komisija bija pārkāpusi pienākumu ievērot konfidencialitāti, kas tai noteikts saskaņā ar Regulas Nr. 883/2013 10. panta 3. punktu, neatkarīgi no tā, vai tā ir atbildīga par šo izpaušanu. Apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pārbaudījusi, kādā mērā Komisijai bija jārīkojas, ņemdama vērā tās atbildību par zaudējumus radošās darbības veikšanu. Tās ieskatā šīs informācijas konfidencialitātei bija jābūt nodrošinātai vēl jo vairāk tāpēc, ka tie ir pagaidu secinājumi, kas izdarīti tādas procedūras beigās, kura pilnībā nav balstīta uz sacīkstes principu un kuras publiskošana var radīt kaitējumu attiecīgajām personām.
114. Ar šī paša pamata trešo daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd pārsūdzētā sprieduma pamatojumu, kas izklāstīts 98.–100. punktā, kā rezultātā Vispārējai tiesai šī sprieduma 101. punktā bija jāsecina – “pat ja izdarītu pieņēmumu, ka šajā gadījumā Komisijai bija juridisks pienākums rīkoties, nevar uzskatīt, ka [apelācijas sūdzības iesniedzējas] apgalvotais rūpības pienākuma pārkāpums ir pietiekami būtisks tādas tiesību normas pārkāpums, ar ko piešķir tiesības privātpersonām”.
115. Apelācijas sūdzības iesniedzējas ieskatā pretēji tam, kā Vispārējā tiesa ir secinājusi
pārsūdzētā sprieduma 98. punktā, Komisijas pienākuma nodrošināt OLAF ziņojuma konfidencialitāti apjomam nav jābūt precizētam tiesību normā, lai varētu tikt pieļauts acīmredzams un būtisks šīs iestādes novērtējuma brīvības robežu pārkāpums. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata – ja tas tā būtu, tad faktiski nebūtu nekādas iespējas atsaukties uz šādu pārkāpumu un panākt Savienības atbildības iestāšanos, jo Savienības tiesību normās nav obligāti definēts to tvērums, un tas ir jādefinē Savienības tiesai.
116. Turklāt Vispārējā tiesa neesot ievērojusi judikatūru, kas izriet no
1995. gada 15. marta sprieduma
Cobrecaf u.c./Komisija (63) un 1999. gada 9. jūlija sprieduma
New Europe Consulting un Brown/Komisija (64), no kuras varot secināt, ka rūpības pienākums ir uzlikts Komisijai, pat ja tā nebūtu atbildīga par konfidenciāla dokumenta noplūdi. Šajos spriedumos Savienības tiesa esot pārbaudījusi, vai Komisija ir rīkojusies ar rūpību, lai izlabotu tās pieļautu kļūdu, pretējā gadījumā iestājoties tās atbildība. Apelācijas sūdzības iesniedzēja atzīst, ka šajā lietā, tā kā OLAF ziņojuma konfidencialitāte tika
pārkāpta, Komisijas pienākums nodrošināt tās ievērošanu ir zaudējis priekšmetu, kā Vispārējā tiesa to ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 100. punktā. Tomēr šādā gadījumā būtu nepieciešams nepadarīt smagāku
kaitējumu, kādu OLAF ziņojuma konfidencialitātes aizskārums var radīt, publiski nosodot tā nopludināšanu un sniedzot informāciju par turpmāko rīcību.
117. Ar ceturtā pamata ceturto daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav lēmusi par Komisijas un OLAF – nepieciešamības gadījumā solidāro – atbildību, kas balstīta uz to, ka tie neesot veikuši ne
OLAF ziņojuma konfidencialitātes saglabāšanai nepieciešamos piesardzības pasākumus, ne arī koriģējošus pasākumus, kuri bija jāveic attiecībā uz presi un sabiedrisko domu un tātad apelācijas sūdzības iesniedzējas partneriem un līdzekļu devējiem.
118. Komisija apstrīd šos argumentus un uzskata, ka ceturtais pamats ir nepamatots.
119. Tās
ieskatā ceturtais pamats ir mulsinošs un neskaidrs. Šī pamata pirmā daļa izrietot no pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpuma, lai gan tas nav norādīts minētā pamata nosaukumā, un šī paša pamata trešā daļa esot vērsta pret ad abundantiam motīviem. Tā uzsver – lai gan Komisija un OLAF nav rīkojušies atbilstoši apelācijas sūdzības iesniedzējas gaidām, tie tomēr esot reaģējuši pēc OLAF ziņojuma noplūdes, veicot iekšējas izmeklēšanas, un OLAF gadījumā – nosūtot vēstuli Eiropas Parlamenta priekšsēdētājam, lai tas veiktu pasākumus. Turklāt Komisija atgādina, ka tā nav ņēmusi vērā šajā ziņojumā sniegtos OLAF ieteikumus.
c)      Izvērtējums
120. Uzskatu, ka nav jāpārbauda ne ceturtā pamata pirmā daļa, ar kuru IMG apstrīd Vispārējās tiesas vērtējumu pamatotību pārsūdzētā sprieduma 93. un 94. punktā, ne šī pamata ceturtā daļa, ar kuru tā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav lēmusi par Komisijas un OLAF atbildību, vajadzības gadījumā solidāro atbildību, jo tie ir cieši saistīti ar otro pamatu, kuru ierosinu Tiesai apmierināt.
121. Juridiskā analīze, ko Vispārējā tiesa veic pārsūdzētā sprieduma 92.–94. punktā, ir balstīta uz premisu, ka OLAF un Komisija nav vainojama notikumā, kas radījis zaudējumus, – kas man šķiet kļūdaina to iemeslu dēļ, kuri izklāstīti, pārbaudot otro pamatu šo secinājumu 74.–97. punktā.
122. Attiecībā uz ceturtā pamata otro daļu uzskatu, ka tā nav pamatota.
123. Pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, un kā par to liecina pārsūdzētā sprieduma 93. punkta pirmais teikums, Vispārējā tiesa tomēr ir lēmusi par tās argumentu attiecībā uz pienākuma ievērot konfidencialitāti un rūpības pienākuma apjomu. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Regulas Nr. 883/2013 10. panta 3. punktā noteiktais pienākums ievērot OLAF veikto izmeklēšanu konfidencialitāti ir pienākums sasniegt rezultātu, kas prasa Komisijai rīkoties ar rūpību, publiski nosodot neatļautu izpaušanu un izbeidzot nepatiesas informācijas izplatīšanu, neatkarīgi no tā, vai Komisija ir šī notikuma, kas rada zaudējumus, īstenotāja. Šī sprieduma 92. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka, rūpības pienākums, kas noteikts Komisijai – ja vien tā nav pārkāpusi šo pienākumu ievērot konfidencialitāti un tādējādi to nevar vainot par OLAF ziņojuma noplūdi presē –, nevar tai uzlikt tādu pienākumu rīkoties, uz kādu norāda apelācijas sūdzības iesniedzēja. Pēc tam minētā sprieduma 93. punktā Vispārējā tiesa precizēja, ka “rūpības pienākumam nav tāds tvērums, kādu tam piedēvē [apelācijas sūdzības iesniedzēja]”, piebilstot, ka pienākuma ievērot konfidencialitāti pārkāpums ir OLAF ziņojuma noplūde presē, nevis bezdarbība, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Komisijai. Tāpēc Vispārējā tiesa ir sniegusi pamatotu atbildi uz apelācijas sūdzības iesniedzējas pirmajā instancē izvirzīto argumentu.
124. Ceturtā pamata trešā daļa, manuprāt, ir neefektīva.
125. Tā ir vērsta pret Vispārējās tiesas vērtējumu, kas ietverts pārsūdzētā sprieduma 96.–101. punktā. Norādīšu, ka Vispārējā tiesa šī sprieduma 96. punkta sākumā ir izmantojusi izteicienu “katrā ziņā”, kas liecina, ka runa ir par pārsūdzētā sprieduma ad abundantiam motīviem. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru argumenti, kas vērsti pret Vispārējās tiesas nolēmuma ad abundantiam motīviem, nevar būt pamats šī nolēmuma atcelšanai un tātad ir neiedarbīgi (65).
126. Tāpēc uzskatu, ka ceturtais pamats jānoraida kā daļēji neefektīvs un daļēji nepamatots.
5.      Par piekto pamatu, kas attiecas uz tiesību kļūdām, kuras skar Vispārējās tiesas vērtējumu par Komisijas Juridiskā dienesta atzinuma izņemšanu no lietas materiāliem
127. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd pārsūdzētā sprieduma 116.–123. punktā izklāstīto pamatojumu, uz kuru balstoties Vispārējā tiesa apmierināja Komisijas lūgumu izņemt tās Juridiskā dienesta atzinumu no lietas materiāliem.
a)      Pārsūdzētais spriedums
128. Pārsūdzētā sprieduma 116.–121. punktā Vispārējā tiesa ir izklāstījusi vairākus principus, kuri jāizsver situācijā, kad Savienības tiesā ir iesniegts iestādes juridiskais atzinums, kura izpaušanu tā nav atļāvusi, atsaucoties uz Tiesas izdarītajiem apsvērumiem 2022. gada 16. februāra sprieduma Ungārija/Parlaments un Padome (66) 53.–56. punktā, 2012. gada 28. jūnija sprieduma Komisija/Éditions Odile Jacob (67) 131. punktā un 2020. gada 31. janvāra sprieduma Slovēnija/Horvātija (68) 70. punktā.
129. Tieši ņemot vērā šos principus, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 122. punktā pārbaudīja situāciju, kādā tika iesniegts Komisijas Juridiskā dienesta atzinums, kā arī to, cik lielā mērā tā iesniegšana Savienības tiesā bija pamatota ar sevišķām sabiedrības interesēm, un pēc tam šī sprieduma 123. punktā apmierināja Komisijas pausto lūgumu izņemt šo atzinumu no lietas materiāliem.
b)      Lietas dalībnieku argumenti
130. Ceturtajam pamatam ir četras daļas.
131. Ar šī pamata pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd, ka būtu nozīme
2022. gada 16. februāra spriedumam Ungārija/Parlaments un Padome (69) un 2012. gada 28. jūnija spriedumam Komisija/Éditions Odile Jacob (70), uz kuriem Vispārējā tiesa atsaucas attiecīgi pārsūdzētā sprieduma 116., 117. un 118. punktā. Pirmais spriedums attiecoties uz pavisam cita rakstura atzinumu, jo Padomes Juridiskā dienesta atzinums tika sniegts likumdošanas procedūrā par politiski sensitīvu
jautājumu īpaši nozīmīgā lietā. Šajā gadījumā Juridiskā dienesta atzinums esot izšķirošs dokuments, kas attiecas vienīgi uz konkrēto lietu. Ņemot vērā informācijas noplūdi presē, šis dokuments jau esot publiski pieejams, un tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējai nevar pārmest, ka tā būtu apgājusi tiesisko regulējumu par piekļuvi dokumentiem. Tā uzskata, ka atzinuma rakstura un tā izpaušanas apstākļu dēļ tas nekaitē ne konfidencialitātei, ne sevišķām sabiedrības interesēm un tā izpaušana nevar ietekmēt šī dienesta uzskatu brīvību un tā spēju efektīvi aizstāvēt Komisijas galīgo nostāju Savienības tiesā.
132. Saistībā ar 2012. gada 28. jūnija spriedumu Komisija/Éditions Odile Jacob (71) Komisijas Juridiskā dienesta atzinums attiecoties uz lēmumu pieņemšanas procesu par koncentrācijas darījumu kontroles procedūru un ar to saistīto Savienības tiesisko regulējumu.
133. Ar piektā pamata otro daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 119. punktā ir balstījusies uz judikatūru, kurai nav nozīmes, un nav ņēmusi vērā tās tiesības apspriest dokumentu, kuru tā pati nav izpaudusi.
134. Ar šī pamata trešo daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Vispārējai tiesai nav pamata apgalvot, ka pārskatāmības princips tikai izņēmuma kārtā var pamatot iestādes dokumenta, kas nav darīts pieejams sabiedrībai un kurā ir ietverts juridisks atzinums, izpaušanu tiesvedības ietvaros, jo pārsūdzētā sprieduma 120. un 121. punktā tā nav ņēmusi vērā lietas, uz kuru tā atsaucas, kontekstu un ir nepareizi un nepilnīgi citējusi judikatūru.
135. Ar minētā pamata ceturto daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pārkāpusi pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principu lietas taisnīgā izskatīšanā, kura apjomu apelācijas sūdzības iesniedzēja atgādina, tai liedzot izmantot publisku un noteicošu dokumentu, lai gan citiem lietas dalībniekiem tā saturs bija zināms (72). Turklāt Vispārējā tiesa esot pārkāpusi sacīkstes principu, kura apjomu apelācijas sūdzības iesniedzēja arī atgādina (73), tai neļaujot apspriest visus visiem zināmos pierādījumus, ar ieganstu, ka šis atzinums ir izplatīts, Komisijai zaudējot modrību. Apelācijas sūdzības iesniedzēja atgādina, ka Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (74) 6. panta 1. punktā garantētās lietas taisnīgas izskatīšanas pārkāpums pastāv tad, ja valsts vai administratīva iestāde, šajā gadījumā – Komisija, bez leģitīma iemesla ir liegusi apelācijas sūdzības iesniedzējai izmantot Komisijas rīcībā esošos dokumentus, kas tai būtu palīdzējuši aizstāvēt savu lietu (75).
136. Komisija norāda, ka piektais pamats ir noraidāms kā nepamatots, jo pārsūdzētā sprieduma 122. un 123. punktā izklāstītajā pamatojumā nav pieļauta neviena tiesību kļūda.
137. Tā atbild, pirmām kārtām, ka no 2019. gada 14. maija rīkojuma Ungārija/Parlaments (76) izriet – kamēr attiecīgā iestāde nav atļāvusi piekļuvi sava juridiskā dienesta atzinumam, tā noplūdei publiskajā telpā nav nozīmes jautājumā par to, vai šāds atzinums var tikt iekļauts lietas materiālos Savienības tiesā. Turklāt Komisija atgādina, ka Vispārējā tiesa ir noraidījusi pirmos trīs prettiesiskuma gadījumus, uz kuriem apelācijas sūdzības iesniedzēja atsaucās savas prasības pamatojumam, un tādējādi, pēc Komisijas domām, juridisko atzinumu nevarēja kvalificēt kā “izšķirošu”.
138. Pēc Komisijas domām, apelācijas sūdzības iesniedzēja, šķiet, uzskata, ka no 2021. gada 3. jūnija sprieduma Ungārija/Parlaments (77) izriet, ka Savienības iestāžu juridisko atzinumu pārskatāmība ir norma, lai gan no minētā sprieduma 56. punkta izrietot tieši pretējais.
c)      Izvērtējums
139. Uzskatu, ka juridiskajā analīzē, uz kuru pamatojoties Vispārējā tiesa apmierināja Komisijas lūgumu izņemt tās Juridiskā dienesta atzinumu no lietas materiāliem, nav pieļauta neviena tiesību kļūda.
140. Pirmkārt, neviens apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītais arguments neļauj apšaubīt to vispārējo principu nozīmīgumu, kurus Tiesa ir izvirzījusi
2012. gada 28. jūnija spriedumā Komisija/Éditions Odile Jacob (78), 2020. gada 31. janvāra spriedumā Slovēnija/Horvātija (79) un 2022. gada 16. februāra spriedumā Ungārija/Parlaments un Padome (80), kurus Vispārējā tiesa precīzi atspoguļo pārsūdzētā sprieduma 116.–121. punktā. Tam, ka Komisijas Juridiskā dienesta atzinums ir izpausts un ir publiski pieejams, acīmredzami nav nozīmes, novērtējot, kādā mērā to var iekļaut lietas materiālos Savienības tiesā. Nozīme ir tikai tam, vai šī iestāde ir atļāvusi šī dokumenta izpaušanu.
141. Otrkārt, nevar arī piekrist apelācijas sūdzības iesniedzējas izklāstītajiem argumentiem saistībā ar sacīkstes principa un pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principa piemērošanu.
142. Atgādināšu, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sacīkstes princips un pušu procesuālo tiesību vienlīdzības princips, kas izriet no “taisnīgas tiesas” jēdziena, neatņemami pieder pie efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa, kurš attiecīgajām personām izriet no Savienības tiesībām un kurš ir paredzēts Pamattiesību hartas 47. pantā (81).
143. Sacīkstes princips parasti nozīmē to, ka katram procesa dalībniekam tiek piešķirtas tiesības iepazīties ar pierādījumiem un apsvērumiem, kurus tiesā iesniedzis otrs procesa dalībnieks, kā arī tos apspriest, un aizliedz to, ka Savienības tiesa pamato savu nolēmumu ar faktiem un dokumentiem, ar kuriem lietas dalībnieki, vai kāds no tiem, nav varējuši iepazīties un tādējādi attiecībā uz tiem nav varējuši sagatavot nostāju (82).
144. Saistībā ar pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principu – tas liecina par pienākumu dot katrai pusei saprātīgu iespēju paust nostāju, tajā skaitā savus pierādījumus, apstākļos, kuri to nenostāda situācijā, kas kopumā būtu nelabvēlīgāka par otras puses situāciju (83).
145. Šā principa mērķis ir nodrošināt pušu līdzsvaru tiesvedībā, garantējot šo pušu tiesību un pienākumu vienlīdzību, tostarp attiecībā uz normām, kas regulē pierādījumu iegūšanu un sacīkstes procesu tiesā, kā arī šo pušu tiesības celt prasību. Lai izpildītu prasības saistībā ar tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu, ir svarīgi, lai lietas dalībnieki zinātu un sacīkstes veidā varētu apspriest gan faktiskos, gan tiesiskos apstākļus, kas ir izšķiroši attiecībā uz tiesvedības iznākumu (84).
146. Taču apelācijas sūdzības iesniedzēja uz šiem principiem var atsaukties tikai, ciktāl Savienības tiesai iesniegtie pierādījumi ir iegūti likumīgi (85). 2022. gada 12. jūlija spriedumā Nord Stream 2/Parlaments un Padome (86), kuru Vispārējā tiesa ir minējusi pārsūdzētā sprieduma 117. punktā, Tiesa nosprieda,
ka gadījumā, ja kāds lietas dalībnieks ir nelikumīgi
iesniedzis pierādījumus, tādus kā Regulā (EK) Nr. 1049/2001 (87) paredzētie iekšējie dokumenti, kuru iesniegšanu nav nedz atļāvusi attiecīgā iestāde, nedz uzdevusi Savienības tiesa, jāizsver attiecīgo lietas dalībnieku intereses saistībā ar to tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu, ņemot vērā intereses, kas ir aizsargātas ar tiesību normām, kuras ir pārkāptas vai apietas šādu pierādījumu iegūšanā (88). Turklāt tā atzina, ka Savienības tiesai, kurā iesniegts lūgums izņemt attiecīgos pierādījumus, ir jāizsver, no vienas puses, prasītāja, kas iesniedzis šos pierādījumus, intereses, tostarp ņemot vērā šo pierādījumu lietderību tajā celtās prasības pamatotības novērtēšanā, un, no otras puses, pretējās puses intereses, kurām minēto pierādījumu saglabāšana lietas materiālos var konkrēti un faktiski kaitēt (89).
147. Konstatēju, ka pārsūdzētā sprieduma 116.–122. punktā Vispārējā tiesa ir veikusi iesaistīto interešu izsvēršanu, lai izlemtu par Komisijas lūgumu, it īpaši norādot, ka šī juridiskā atzinuma iesniegšanā apelācijas sūdzības iesniedzēja, šķiet, vadās no savām interesēm pamatot savu argumentāciju, jo tā turklāt neatsaucas uz sevišķām sabiedrības interesēm, ar ko varētu pamatot atšķirīgu secinājumu.
148. Visbeidzot, arī Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūra, uz kuru atsaucas apelācijas sūdzības iesniedzēja, nevar pamatot atšķirīgu secinājumu, jo tā attiecas uz lietas dalībnieku tiesībām iepazīties ar dokumentiem un pierādījumiem, ko ir ņēmusi vērā tiesa, un komentēt tos, nevis uz jautājumu, vai un, attiecīgā gadījumā, ar kādiem nosacījumiem lietas dalībnieks var iesniegt tiesā juridisku atzinumu, kura izpaušanu nav atļāvis tā autors vai tā adresāts.
149. Tāpēc ierosinu Tiesai noraidīt piekto apelācijas sūdzības pamatu kā nepamatotu.
150. Ņemot vērā visus šos apsvērumus un to, ka otrais pamats, kas attiecas uz kļūdainu vērtējumu par nosacījumu saistībā ar OLAF vai Komisijas vainojamību notikumā, kas radījis zaudējumus, ir pamatots, ierosinu Tiesai pārsūdzēto spriedumu
atcelt, jo Vispārējā tiesa ir pārkāpusi noteikumus par pierādīšanas pienākumu un pierādījumu iegūšanu, neņemdama vērā to, ka pierādīšanas pienākums, ievērojot lietas apstākļus, ir jāpielāgo, un nevērtēdama ne apelācijas sūdzības iesniedzējas, ne Komisijas iesniegto pierādījumu nozīmi un pierādījuma spēku.
151. Tā kā Vispārējā tiesa nav pienācīgi iztiesājusi strīdu, lai noteiktu, vai ir izpildīti OLAF un Komisijas ārpuslīgumiskās atbildības nosacījumi, man nešķiet, ka tiesvedības stadija ļauj taisīt galīgo spriedumu lietā. Tāpēc ierosinu Tiesai nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā lemtu par apelācijas sūdzības iesniedzējas prasību, un atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.
V.      Secinājumi
152. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai nospriest šādi:
1)      Atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2023. gada 28. jūnija spriedumu IMG/Komisija (T‑752/20, EU:T:2023:366).
2)      Nodot lietu atpakaļ Eiropas Savienības Vispārējai tiesai.
3)      Lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.
1      Oriģinālvaloda – franču.
2      T‑752/20, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2023:366.
3      Skat. pārsūdzētā sprieduma 67. punktu.
4      Ārējā izmeklēšana ir tieša izmeklēšana attiecībā uz trešām personām, kuru darbība ir saistīta ar Savienības budžeta darījumiem (skat. Īpašo ziņojumu Nr. 1/2005 par to, kā tiek vadīts Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (OLAF), kam pievienotas Komisijas atbildes (OV 2005, C 202, 1. lpp.), 12. punkts).
5      T‑509/21, EU:T:2024:590.
6      Skat. spriedumus, 1982. gada 28. oktobris, Groupement des Agences de voyages/Komisija (135/81, EU:C:1982:371, 10. punkts), un 2007. gada 18. janvāris, PKK un KNK/Padome (C‑229/05 P, EU:C:2007:32, 114. punkts), kā arī rīkojumu, 2009. gada 24. novembris, Landtag Schleswig-Holstein/Komisija (C‑281/08 P, EU:C:2009:728, 22. punkts).
7      135/81, EU:C:1982:371. Šī lieta attiecās uz nodibināšanas procesā esošu Luksemburgas sabiedrību ar ierobežotu atbildību, kuras procesuālo rīcībspēju Komisija apstrīdēja. Sprieduma 9. punktā Tiesa nosprieda, ka “[Komisija] nevar [..] apstrīdēt tādas struktūras procesuālo rīcībspēju, kurai tā ir ļāvusi piedalīties iepirkumu procedūrā un kurai tā pēc visu pretendentu [piedāvājumu] salīdzinošas izskatīšanas ir nosūtījusi noraidošu lēmumu”.
8      C‑229/05 P, EU:C:2007:32.
9      Šajā nozīmē skat. ECT spriedumu, 2020. gada 19. novembris, Efstratiou u.c. pret Grieķiju (CE:ECHR:2020:1119JUD005322114, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
10      C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78.
11      Skat. spriedumu, 2019. gada 5. septembris, Eiropas Savienība/Guardian Europe un Guardian Europe/Eiropas Savienība (C‑447/17 P un C‑479/17 P, EU:C:2019:672, 99. punkts un tajā minētā judikatūra).
12      Skat. arī Vispārējās tiesas 2021. gada 2. jūlija rīkojumu, ar kuru lēmums par iebildi par nepieņemamību tika pievienots lietas izskatīšanai pēc būtības.
13      C‑414/08 P, EU:C:2010:165, 52. punkts.
14      C‑666/20 P, EU:C:2022:225, 26. punkts.
15      Skat. spriedumu, 2022. gada 24. marts, GVN/Komisija (C‑666/20 P, EU:C:2022:225, 24. punkts un tajā minētā judikatūra).
16      Skat. spriedumu, 2022. gada 24. marts, GVN/Komisija (C‑666/20 P, EU:C:2022:225, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
17      Skat. spriedumu, 2025. gada 18. decembris, Hamoudi/Frontex (C‑136/24 P, turpmāk tekstā – “spriedums Hamoudi/Frontex”, EU:C:2025:977, 68. punkts un tajā minētā judikatūra).
18      Skat. spriedumu Hamoudi/Frontex (69. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī šīsdienas rīkojumu lietā CW/Eurojust un Eiropols (C‑565/25 P, 28. punkts un tajā minētā judikatūra).
19      Forster, N., La responsabilité sans faute de l’Union européenne, 2019. gada 8. novembrī aizstāvēta doktora disertācija, Bruylant, Brisele, 2021, 218. punkts (297. lpp.) un 219. punkts (299. lpp.).
20      Forster, N., minēts iepriekš, 219. punkts (299. lpp.).
21      Forster, N., minēts iepriekš, 219. punkts (299. lpp.).
22      C‑679/23 P, EU:C:2025:976.
23      Skat. spriedumu, 2025. gada 18. decembris, WS u.c./Frontex (Kopīga atgriešanas operācija) (C‑679/23 P, EU:C:2025:976, 149. punkts un tajā minētā judikatūra).
24      Skat. spriedumu, 2025. gada 18. decembris, WS u.c./Frontex (Kopīga atgriešanas operācija) (C‑679/23 P, EU:C:2025:976, 150. punkts un tajā minētā judikatūra).
25      Skat. spriedumu, 2025. gada 18. decembris, WS u.c./Frontex (Kopīga atgriešanas operācija) (C‑679/23 P, EU:C:2025:976, 150. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī ģenerāladvokāta N. Vāla [N. Wahl] secinājumus lietā Eiropas Savienība/Kendrion (C‑150/17 P, EU:C:2018:612, 50. punkts) un doktrīnā Wildermeersch, J., Contentieux de la légalité des actes de l’Union européenne: le mythe du droit à un recours effectif,  Bruylant, Brisele, 2019, it īpaši 625. punkts (484. lpp.).
26      Wildermeersch, J., minēts iepriekš, 625. punkts (484. lpp.), un Forster, N., minēts iepriekš, 228. punkts (306. un 307. lpp.).
27      Skat. Forster, N., minēts iepriekš, 223. punkts (301. un 302. lpp.).
28      T‑259/03, EU:T:2007:254. Šajā spriedumā Vispārējā tiesa nosprieda, ka “apstākļos, kad [informācija par OLAF ieteikumu uzsākt procedūru pret prasītāju] tiek tieši vai netieši paziņota žurnālistam, informācijas noplūde ir uzskatāma ne tikai par sine qua non cēloni zaudējumiem, kas radušies šīs informācijas publicēšanas rezultātā, bet arī par pietiekami tiešu cēloni šiem zaudējumiem” (320. punkts).
29      T‑48/05, EU:T:2008:257, 183. punkts.
30      T‑838/16, EU:T:2019:494, 321. punkts.
31      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2013. gada 11. septembris)
par izmeklēšanu, ko veic Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (OLAF), un ar ko atceļ Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1073/1999 un Padomes Regulu (Euratom) Nr. 1074/1999 (OV 2013, L 248, 1. lpp.).
32      T‑48/05, EU:T:2008:257.
33      Uzsvēršu, ka Vispārējās tiesas izdarītais secinājums judikatūrā tāds nav vienīgais, jo Civildienesta tiesas plēnums ir izdarījis identisku secinājumu lietā, kas ir ļoti tuva šai lietai un kurā ir pasludināts 2010. gada 13. janvāra spriedums A un G/Komisija (F‑124/05 un F‑96/06, EU:F:2010:2). Šajā lietā “[Komisija] un OLAF nebija vienīgās struktūras, kuru rīcībā bija prasītāja uzklausīšanas protokols, jo tas, ņemot vērā iespējamo tiesvedības uzsākšanu, tika nodots Beļģijas valsts iestādēm” (215. punkts). Nospriežot, ka nevar uzskatīt, ka “Komisija vislabāk varēja sniegt pierādījumus, kas ļautu konstatēt notikušās informācijas noplūdes cēloni”, Savienības tiesa izdarīja tādu pašu secinājumu kā Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā, proti, ka “[Komisiju] nevar vainot par neskaidrību jautājumā par šīs informācijas noplūdes izcelsmi” (214. punkts).
34      169/83 un 136/84, EU:C:1986:371.
35      T‑48/05, EU:T:2008:257.
36      Skat. spriedumu Hamoudi/Frontex (71. punkts).
37      Quézel-Ambrunaz, C., Essai sur la causalité en droit de la responsabilité civile, Dalloz, Parīze, 2010, it īpaši 255. lpp.
38      169/83 un 136/84, EU:C:1986:371.
39      Skat. spriedumu, 1986. gada 8. oktobris, Leussink/Komisija (169/83 un 136/84, EU:C:1986:371, 15. un 16. punkts). Skat. arī ģenerāladvokāta sera G. Slinna [G. Slynn] secinājumus apvienotajās lietās Leussink/Komisija (169/83 un 136/84, EU:C:1986:265).
40      Skat. spriedumu, 1986. gada 8. oktobris, Leussink/Komisija (169/83 un 136/84, EU:C:1986:371, 17. punkts).
41      T‑259/03, EU:T:2007:254.
42      Skat. spriedumu, 2007. gada 12. septembris, Nikolaou/Komisija (T‑259/03, EU:T:2007:254, 196. punkts).
43      Skat. spriedumu, 2007. gada 12. septembris, Nikolaou/Komisija (T‑259/03, EU:T:2007:254, 196. un 198. punkts). Šajā spriedumā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka “Komisijai [OLAF] vārdā bija jāpaskaidro, kādā veidā šī informācijas noplūde varēja notikt, lai nepieciešamības gadījumā pierādītu, ka iepriekš minētais OLAF direktoram uzliktais pienākums nav ticis pārkāpts. Ja Komisija šos paskaidrojumus nesniedz, tad jāprezumē, ka informācijas noplūde ir rezultāts [Eiropas Parlamenta un Padomes]
Regulas [EK] Nr. 1073/1999 [(1999. gada 25. maijs) par izmeklēšanu, ko veic Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (OLAF) (OV 1999, L 136, 1. lpp.),] 8. panta 3. punkta pārkāpumam, ko OLAF direktors ir pieļāvis, pildot savus pienākumus, EK līguma 288. panta [(tagad – LESD 340. pants)] izpratnē” (197. punkts).
44      Skat. spriedumu, 2007. gada 12. septembris, Nikolaou/Komisija (T‑259/03, EU:T:2007:254, 196. punkts).
45      T‑48/05, EU:T:2008:257. Lietā, kurā pasludināts šis spriedums, zaudējumi izrietēja no OLAF, Komisijas un Francijas tiesu iestāžu rīcībā esošās konfidenciālās informācijas izpaušanas presē.
46      Skat. spriedumu, 2008. gada 8. jūlijs, Franchet un Byk/Komisija (T‑48/05, EU:T:2008:257, 203. punkts).
47      F‑30/08, EU:F:2010:43, 169. punkts
48      Šajā ziņā skat. sprieduma Hamoudi/Frontex 103. punktu, kurā Tiesa nosprieda, ka prasība par ārpuslīgumisko atbildību saskaņā ar LESD 268. pantu var būt vienīgais tiesību aizsardzības līdzeklis, kas var pietiekami nodrošināt tiesību aizsardzību Savienības tiesā pret Savienības aģentūru vai iestādi.
49      Skat. Forster, N., minēts iepriekš, 290. punkts (386. lpp.).
50      Skat. spriedumu, 2014. gada 18. septembris, Holcim (Romania)/Komisija (T‑317/12, EU:T:2014:782, 79. punkts un tajā minētā judikatūra).
51      Skat. spriedumu Hamoudi/Frontex (72. un 80. punkts).
52      Skat. spriedumu Hamoudi/Frontex (81. punkts un tajā minētā judikatūra).
53      Šajā nozīmē skat ģenerāladvokāta R. Norkus [R. Norkus]
secinājumus lietā Hamoudi/Frontex (C‑136/24 P, EU:C:2025:257, 18. punkts), kā arī šo secinājumu 30. zemsvītras piezīmē minēto ECT judikatūru, spriedums, 2020. gada 13. februāris, N.D. un N.T. pret Spāniju (CE:ECHR:2020:0213JUD000867515, 85. punkts), un spriedums, 2021. gada 18. novembris, M.H. u.c. pret Horvātiju (CE:ECHR:2021:1118JUD001567018, 268. punkts).
54      C‑363/22 P, EU:C:2024:20, 75. punkts.
55      Skat. spriedumu, 2023. gada 30. novembris, Sistem ecologica/Komisija (C‑787/22 P, EU:C:2023:940, 66. un 154. punkts).
56      Lai gan OLAF un attiecīgās valstu iestādes, apmainoties ar informāciju, palīdz sasniegt vienu un to pašu mērķi, proti, cīņu pret krāpšanu un kaitējumu Savienības finanšu interesēm, starp šiem dalībniekiem pastāvošas ciešākas administratīvās sadarbības ietvaros nav vispārēju vai īpašu noteikumu, kas reglamentē nosacījumus, ar kādiem var iestāties OLAF vai attiecīgo valsts iestāžu ārpuslīgumiskā atbildība, tāpēc, ka nav izpildīts OLAF sagatavoto izmeklēšanas ziņojumu konfidencialitātes pienākums, un līdz ar to šie nosacījumi atbildības jomā pieder pie divām dažādām tiesību sistēmām. Bez solidāras atbildības mehānisma (Eiropols), bez kopīgas atbildības mehānisma (Frontex) un bez in solidum atbildības īstenošanas OLAF ir atbildīgs par visiem zaudējumiem, ko tas personai nodara tā izmeklēšanas ziņojuma neatļautas izpaušanas dēļ, un katra dalībvalsts saskaņā ar saviem tiesību aktiem ir atbildīga par visiem zaudējumiem, kas personai nodarīti datu apstrādes rezultātā, tostarp ar izmeklēšanas ziņojuma, ko tā saņēmusi no OLAF, neatļautu izpaušanu.
57      Forster, N., uzsver, ka neskaidrība ir rodama neredzamajā zonā, kaitējot privātpersonu tiesību aizsardzībai tiesā (minēts iepriekš, 256. punkts, (338. lpp.)). Grāmatas, kuras autors ir Joisten, C., L’incertitude causale en droit de la responsabilité civile, Larcier, Brisele, 2024, priekšvārdā profesors Bernard Dubuisson uzdod, manuprāt, īpaši atbilstošu jautājumu: “Kā un kāpēc [ir] iespējams par juridiski noteiktu padarīt to, kas ne vienmēr tāds ir realitātē [?]” (9. lpp.).
58      Forster, N., minēts iepriekš, 323. punkts.
59      C‑446/19 P, EU:C:2020:918.
60      Skat. spriedumu, 2025. gada 11. decembris, ABLV Bank/VNV (C‑602/22 P, EU:C:2025:953, 45. un 46. punkts un tajos minētā judikatūra).
61      C‑69/90, ECLI:EU C. 1991:233.
62      C‑69/90, ECLI:EU C. 1991:402.
63      T‑514/93, EU:T:1995:49.
64      T‑231/97, EU:T:1999:146.
65      Skat. spriedumu, 2024. gada 26. septembris, WEPA Hygieneprodukte u.c./Komisija (C‑795/21 P un C‑796/21 P, EU:C:2024:807, 82. punkts un tajā minētā judikatūra).
66      C‑156/21, EU:C:2022:97.
67      C‑404/10 P, EU:C:2012:393.
68      C‑457/18, EU:C:2020:65.
69      C‑156/21, EU:C:2022:97.
70      C‑404/10 P, EU:C:2012:393.
71      C‑404/10 P, EU:C:2012:393.
72      Šajā kontekstā apelācijas sūdzības iesniedzēja atsaucas uz ECT spriedumiem, 1993. gada 27. oktobris, Dombo Beheer B.V. pret Nīderlandi (CE:ECHR:1993:1027JUD001444888, 33. punkts), 2001. gada 7. jūnijs, Kress pret Franciju (CE:ECHR:2001:0607JUD003959498, 72. punkts), kā arī 2017. gada 19. septembris, Regner pret Čehijas Republiku (CE:ECHR:2017:0919JUD003528911, 146. punkts).
73      Šajā kontekstā apelācijas sūdzības iesniedzēja atsaucas uz ECT spriedumu, 1991. gada 28. augusts, Brandstetter pret Austriju (CE:ECHR:1991:0828JUD001117084, 67. punkts).
74      Parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī.
75      Šajā ziņā prasītāja atsaucas uz ECT spriedumu, 1998. gada 9. jūnijs, McGinley un Egan pret Apvienoto Karalisti (CE:ECHR:1998:0609:JUD002182593, 86. un 90. punkts).
76      C‑650/18, EU:C:2021:426, 17. punkts.
77      C‑650/18, EU:C:2021:426.
78      C‑404/10 P, EU:C:2012:393.
79      C‑457/18, EU:C:2020:65.
80      C‑156/21, EU:C:2022:97.
81      Skat. rīkojumu, 2025. gada 12. novembris, Fashion TV RO un Maestro (C‑475/24, EU:C:2025:898, 45. punkts un tajā minētā judikatūra).
82      Skat. spriedumu, 2019. gada 4. decembris, H/Padome (C‑413/18 P, EU:C:2019:1044, 103. punkts un tajā minētā judikatūra).
83      Skat. spriedumu Hamoudi/Frontex (77. punkts un tajā minētā judikatūra).
84      Skat. rīkojumu, 2025. gada 12. novembris, Fashion TV RO un Maestro (C‑475/24, EU:C:2025:898, 46. punkts un tajā minētā judikatūra).
85      Skat. spriedumu, 2022. gada 12. jūlijs, Nord Stream 2/Parlaments un Padome (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, 129. punkts un tajā minētā judikatūra).
86      C‑348/20 P, EU:C:2022:548.
87      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2001. gada 30. maijs)
par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem (OV 2001, L 145, 43. lpp.).
88      Skat. spriedumu, 2022. gada 12. jūlijs, Nord Stream 2/Parlaments un Padome (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, 130. punkts).
89      Skat. spriedumu, 2022. gada 12. jūlijs, Nord Stream 2/Parlaments un Padome (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, 131. punkts).