62013CC0162_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šajā lietā Tiesai tiek lūgts precizēt Padomes 1972. gada 24. aprīļa Direktīvas 72/166/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un attiecībā uz kontroli saistībā ar pienākumu apdrošināt šādu atbildību (2) piemērošanas jomu.
2. Minētās direktīvas 3. panta 1. punktā ir paredzēts, ka “katra dalībvalsts, ievērojot 4. pantu, veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka civiltiesiskā atbildība par to transportlīdzekļu lietošanu, kas parasti atrodas tās teritorijā, ir apdrošināta. Sedzamās atbildības apjomu un apdrošināšanas seguma noteikumus nosaka, pamatojoties uz tā apmēriem”. No tā izriet, ka, lai precizētu Direktīvas 72/166 piemērošanas jomu, ir jāvienojas par jēdzieniem “transportlīdzeklis” un “lietošana”.
I – Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
3. Negadījums, uz kuru attiecas pamatlieta, notika 2007. gada 13. augustā, un iesniedzējtiesa to ir aprakstījusi kā tādu, kuru, šķūņa bēniņos kraujot siena ruļļus, izraisījis traktors, kas vilka piekabi, – transportlīdzeklis, par kuru bija noslēgts transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligātās apdrošināšanas līgums. Iedarbinājis atpakaļgaitu, lai novietotu piekabi siena šķūnī, traktora vadītājs brauca atpakaļ, un piekabe apgāza kāpnes, uz kurām bija uzkāpis prasītājs pamatlietā D. Vnuk . Viņš nokrita un guva savainojumus. D. Vnuk Slovēnijas tiesās cēla prasību pret apdrošināšanas sabiedrību, kurā traktora īpašnieks bija apdrošinājis savu transportlīdzekli, par nemateriālā kaitējuma atlīdzību.
4. Gan pirmās instances tiesa, gan apelācijas instances tiesa prasību noraidīja. Tās būtībā uzskatīja, ka galvenie obligātās apdrošināšanas mērķi ir risku savstarpēja sadale un ceļu satiksmes negadījumos cietušo personu un pasažieru vajadzību aizsardzība. Tās norādīja, ka apstākļi, kuros notika D. Vnuk negadījums, neveido tipisku satiksmes situāciju un D. Vnuk
nodarītais kaitējums nav saistīts ar kustību pa satiksmes ceļiem. Turklāt pamatlietas apstākļos traktors netika izmantots kā transportlīdzeklis, bet, gluži pretēji, kā darbam paredzēts agregāts. Taču obligātās apdrošināšanas segums neattiecas uz šādu izmantošanu, jo tas attiecas tikai uz satiksmes negadījumiem, proti, negadījumiem, kas notikuši, izmantojot transportlīdzekli ceļu satiksmē.
5. D. Vnuk tika atļauts iesniegt kasācijas sūdzību iesniedzējtiesā par apelācijas instances tiesas nolēmumu. Atbilstoši Likuma par transportlīdzekļu obligāto apdrošināšanu ( Zakon o obveznih zavarovanjih v prometu, turpmāk tekstā – “ ZOZP ”) 15. pantam “transportlīdzekļa īpašniekam ir jānoslēdz civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas līgums saistībā ar transportlīdzekļa izmantošanas rezultātā trešajām personām nodarītajiem zaudējumiem, kas izpaužas kā nāve, miesas bojājumi, invaliditāte, lietu zudums un bojājums (turpmāk tekstā – “transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšana”), izņemot atbildību par zaudējumiem, kuri ir radīti lietām, kas ir pieņemtas pārvadāšanai”. Tādējādi D. Vnuk uzskata, ka apelācijas tiesas sniegtā šīs normas interpretācija ir pārāk šaura. Satiksmes jēdziens neattiecoties tikai uz situācijām, kas saistītas ar kustību pa publiskajiem ceļiem. Turklāt negadījuma brīdī traktors netika izmantots kā darbam paredzēts agregāts, jo traktors, kas velk piekabi, esot jākvalificē kā transportlīdzeklis. Līdz ar to uz negadījumu esot jāattiecas ZOZP
15. pantā paredzētajai obligātajai apdrošināšanai.
6. Atbildētāja pamatlietā, tieši pretēji, uzskata, ka negadījums esot noticis darba procesā pie siena šķūņa, nevis laikā, kad traktors tika izmantots kā transportlīdzeklis ceļu satiksmes nolūkā, ne arī vārda tiešā nozīmē ceļu satiksmes apstākļos. Turklāt tā norāda, ka apdrošināšanas prēmijas tiek aprēķinātas, piemērojot īpašu likmi, kurā ņemti vērā katras transportlīdzekļu kategorijas radītie riski. Saistībā ar šo likmi traktori skaidri tiek uzskatīti par tādiem, kas rada mazāku risku, ņemot vērā, ka tie daudz mazāk tiek izmantoti kā ceļu satiksmei paredzēti transportlīdzekļi un līdz ar to apdrošināšanas prēmijas ir zemākas. Būtu citādi, ja uz tādām situācijām, kāda ir pamatlietā, arī būtu jāattiecina ZOZP
15. pantā paredzētā obligātā apdrošināšana.
7. Savukārt iesniedzējtiesa norāda, ka transportlīdzekļu lietošanas jēdziens nav definēts valsts tiesībās un ka šī nepilnība centīgi tiek novērsta judikatūrā. Tādēļ valsts tiesas parasti uzskata, ka nav izšķiroši, vai zaudējumi ir radušies uz publiskajiem ceļiem un/vai brīdī, kad transportlīdzeklis bijis nekustīgs vai ar izslēgtu dzinēju. Savukārt netiek uzskatīts, ka ZOZP
15. pantā paredzētā obligātā apdrošināšana attiecas uz situāciju, kurā transportlīdzeklis tiek izmantots kā darbam paredzēts agregāts, piemēram, ja traktors darbojas kā agregāts darbam uz lauka.
8. Tā kā transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas pienākuma izcelsme meklējama Savienības tiesībās, iesniedzējtiesa arī norāda, ka nedz Direktīvā 72/166, it īpaši tās 3. panta 1. punktā, nedz arī vēlāk pieņemtajās direktīvās (3) nav definēts lietošanas jēdziens. Tomēr šo jēdzienu var saprast gan kā transportlīdzekļa izmantošanu ceļu satiksmē – un šādā gadījumā D. Vnuk
negadījums, tā kā to nav izraisījis transportlīdzeklis un tas nenotika satiksmē, nebūtu noticis satiksmes apstākļos –, gan kā transportlīdzekļa izmantošanu un/vai darbību neatkarīgi no tā, vai negadījums ir noticis situācijā, kas ir saistīta ar transportlīdzekļu satiksmi.
9. Šādos apstākļos Vrhovno sodišče [Augstākā tiesa] (Slovēnija) nolēma apturēt tiesvedību un ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, kas Tiesā saņemts 2013. gada 29. martā, atbilstoši LESD 267. pantam lūgt Tiesai sniegt atbildi uz šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai jēdziens “transportlīdzekļu lietošana” Direktīvas [72/166] 3. panta 1. punkta izpratnē ir interpretējams tādējādi, ka tajā neietilpst šīs lietas faktiskie apstākļi, kuros atbildētāja apdrošinātais ar traktoru, kas bija aprīkots ar piekabi, vācot siena ruļļus siena šķūnī, notrieca kāpnes, uz kurām atradās prasītājs, jo notikums nenorisinājās ceļu satiksmes apstākļos?”
II – Tiesvedība Tiesā
10. Vācijas un Īrijas valdības, kā arī Eiropas Komisija iesniedza Tiesā rakstveida apsvērumus.
III – Juridiskā analīze
11. Pirms pievēršos lietas būtībai, es vēlos norādīt, ka, neņemot vērā pamatlietas faktu a priori anekdotisko raksturu, šī lieta ir sarežģītāka, nekā tas šķiet. Tā attiecas uz nepilnību Savienības tiesībās, kas īpaši daudzveidīgā jomā pašlaik ir jānovērš Tiesai, jo var iztēloties visdažādākos negadījumu, kurus izraisījis transportlīdzeklis vai kuri radušies, izmantojot transportlīdzekli, scenārijus. Līdz ar to Tiesai būtu lietderīgi paust nostāju, kas spēj palīdzēt atrisināt pamatlietu, vērtējot īpašos lietas apstākļus un neparedzot sniegt jēdziena “satiksme” galīgo interpretāciju.
12. Ir jāievēro īpaša piesardzība, kuru ir noteikusi vienīgi mūsu nespēja iekļaut vienotā definīcijā to, kāds varētu būt negadījums, kas noticis ceļu satiksmes apstākļos vai mehāniskā transportlīdzekļa lietošanas rezultātā, jo šī joma šķiet sevišķi daudzveidīga. Ir jābūt skaidram, ka šo piesardzību nav noteikušas tiesvedībā pamatlietā atbildētājas paustās bažas, kura kopumā nedaudz pārsteidzoši no apdrošināšanas sabiedrības puses atsaucas uz finanšu risku, kuram būtu pakļauti apdrošinātāji un tādējādi zināmos apstākļos patērētāji gadījumā, ja Tiesai būtu jālemj par labu negadījuma, kas ir pamatlietas pamatā, attiecināšanai uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu.
13. Vienīgajā iesniedzējtiesas uzdotajā jautājumā faktiski ir norādītas divas problēmas. Pirmkārt, ņemot vērā diskusijas, kas notikušas dažādās valsts tiesās, kuras ir izskatījušas pamatlietu, vispirms šķiet lietderīgi tūlīt pat apstiprināt, ka traktors var tikt uzskatīts par transportlīdzekli Direktīvas 72/166 1. panta 1. punkta izpratnē. Otrkārt, būtu jānosaka, vai D. Vnuk
ciestie zaudējumi izriet no traktora kā transportlīdzekļa dalības ceļu satiksmē vai no tā izmantošanas un vai šajā ziņā uz negadījumu, kurā viņš ir cietis, patiešām attiecas Direktīvas 72/166 3. panta 1. punktā paredzētā civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas pienākuma piemērošanas joma.
A – Traktors, kas izraisīja negadījumu, ir jākvalificē kā “ transportlīdzeklis ” Direktīvas 72/166 1. panta 1. punkta izpratnē
14. Atbilstoši Direktīvas 72/166 1. panta 1. punktam direktīvu piemēro “jebkuram mehāniskajam transportlīdzeklim, kas paredzēts braukšanai pa sauszemi un ko dzen uz priekšu mehāniskā enerģija, un kas nav sliežu transports, un jebkuram treileram [piekabei], neatkarīgi no tā, vai [tas/tā]ir piekabināts [piekabināta]”.
15. Atbilstoši Direktīvas 72/166 4. panta prasībām dalībvalstīm bija iespēja atkāpties no minētās direktīvas 3. panta attiecībā uz dažām personu un transportlīdzekļu kategorijām, kuru saraksts bija jādara zināms gan citām dalībvalstīm, gan Komisijai (4) . Lai arī izrādās, ka dažas dalībvalstis, piemēram, Maltas Republika un Somijas Republika, ir izmantojušas šo iespēju – dažreiz tieši tāpēc, lai atbrīvotu no apdrošināšanas pienākuma lauksaimniecības transportlīdzekļus vai traktorus, kas parasti atrodas to teritorijā, – ir jākonstatē, ka tāda nebija pamatlietas dalībvalsts izvēle (5) .
16. Tādējādi nav nekādu šaubu, ka traktors, kas izraisīja negadījumu, ir jākvalificē kā “transportlīdzeklis” direktīvu par mehānisko transportlīdzekļu apdrošināšanu izpratnē. No Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka traktors vilka piekabi un pēdējā minētā bija tā, kas apgāza kāpnes. Arī attiecībā uz šo gadījumu Direktīvas 72/166 teksts ir ļoti skaidrs, jo tajā ir tieši precizēts, ka piekabes, neatkarīgi no tā, vai tās ir piekabinātas – kas, šķiet, tā nav šajā mūs interesējošajā negadījumā –, ir uzskatāmas par transportlīdzekļiem.
17. Turklāt nepastāv nekāds tekstā rodams pamatojums, kas varētu pamatot atbildētājas pamatlietā iesniedzējtiesā veikto nošķīrumu starp “agregātiem” un “transportlīdzekļiem”. Šajā ziņā es piekrītu Komisijas paustajām bažām par praktiskām grūtībām un to, ka šāds kritērijs izraisa nenoteiktību attiecībā uz negadījumā cietušajām personām. Saistībā ar šīm transportlīdzekļu kategorijām, kas ir izmantojamas “dažādiem mērķiem”, bieži vien nav viegli nošķirt, kad tie pārstāj pildīt savas funkcijas kā transportlīdzekļi, lai tiktu izmantoti kā darba instrumenti. Katrā ziņā šim vērtējumam, iespējams, būtu ietekme, lai noteiktu, vai negadījums patiešām izriet no transportlīdzekļa lietošanas Direktīvas 72/166 3. panta 1. punkta izpratnē, bet tas neietekmē transportlīdzekļa kvalifikāciju kā tādu šīs pašas direktīvas 1. panta 1. punkta izpratnē.
B – Par transportlīdzekļu lietošanas rezultātā notikuša ceļu satiksmes negadījuma jēdzienu Direktīvas 72/166 3. panta 1. punkta izpratnē
18. Lai noderīgi atbildētu uz iesniedzējtiesas jautājumu, es uzskatu, ka, pirmkārt, ir jāatgriežas pie iemesliem, kuri liek šaubīties par nozīmi, kas piešķirama valsts tiesību aktiem, kuros ir transponēts Direktīvas 72/166 3. panta 1. punkts, un kuri ir radušies minētā panta terminoloģiskās dažādības dažādu valodu versijās dēļ. Otrkārt, lai saskaņotu šī panta interpretāciju, ir jāveic šīs normas gramatiskā, teleoloģiskā un sistēmiskā analīze. Visbeidzot, būs jāizdara secinājumi no šīs analīzes rezultātiem attiecībā uz konkrēto gadījumu, kas pašlaik iesniegts Tiesai.
1) Šaubu pamats – Savienības likumdevēja terminoloģiskā neprecizitāte un valstu atšķirīgās prakses
19. Tā kā ir skaidrs, ka runa ir par transportlīdzekli, atliek izskatīt jautājumu, vai zaudējumi, kurus tas ir izraisījis, patiešām izriet no satiksmes situācijas. Grūtības, ar kurām ir saskārusies iesniedzējtiesa, rodas no dažādības valodu versijās, kura pastāv Savienības tiesību aktos, kas ir pamatā civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas pienākumam attiecībā uz mehāniskajiem transportlīdzekļiem.
20. Saistībā ar franču valodas versiju sākotnēji nav šaubu, ka direktīvās par mehānisko transportlīdzekļu apdrošināšanu jau to pašā nosaukumā ir paredzēta transportlīdzekļu satiksme [circulation des véhicules ].
21. Tomēr pietiek ielūkoties minēto direktīvu angļu valodas redakcijā, lai konstatētu, ka dažās valodu versijās ir paredzēts regulēt civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu, kas ir saistīta ar transportlīdzekļu izmantošanu
vai lietošanu (6) . Tas tā ir arī slovēņu valodas versijā.
22. Tāda pati atšķirība dažādu valodu versijās ir atrodama Direktīvas 72/166 3. panta 1. punktā.
23. Franču valodas versijā ir noteikts, ka dalībvalstīm ir jāveic “toutes les mesures utiles [..] pour que la responsabilité civile relative à la circulation
des véhicules ayant leur stationnement habituel sur son territoire soit couverte par une assurance” (7) . Tas pats attiecas uz spāņu, grieķu, itāļu, holandiešu, poļu un portugāļu valodu versijām.
24. Direktīvas 72/166 3. panta 1. punkta angļu valodas versijā savukārt noteikts, ka dalībvalstīm ir jāveic visi vajadzīgie pasākumi “to ensure that civil liability in respect of the use
of vehicles normally based in its territory is covered by insurance” (8) . Bulgāru, čehu, igauņu, latviešu, maltiešu, slovāku, slovēņu un somu valodu versijās arī ir atsauces uz transportlīdzekļu lietošanas jēdzienu.
25. Runājot par minētā 3. panta 1. punkta vācu, dāņu, lietuviešu, ungāru, rumāņu un zviedru valodu versijām, tajās ir ietverta atsauce uz pienākumu apdrošināt civiltiesisko atbildību attiecībā uz
transportlīdzekļiem.
26. Ir acīmredzams, ka šī dažādība rada apjukumu saistībā ar Direktīvas 72/166 3. panta 1. punktā paredzētā apdrošināšanas pienākuma precīzu segumu. Pirmkārt, to varētu interpretēt tādējādi, ka apdrošināšanas sabiedrībām ir jāatlīdzina tikai tie negadījumi, kas notikuši ceļu satiksmes apstākļos – un tas ir jēdziens, kurš turklāt vēl ir jādefinē. Tāda ir arī apdrošināšanas sabiedrības nostāja, kuru tā kā atbildētāja pamatlietā izklāstīja iesniedzējtiesā. Otrkārt, plašākā nozīmē to varētu iedomāties kā tādu, kas jebkādā veidā sedz ikvienu kaitējumu, kurš ir saistīts ar transportlīdzekļa izmantošanu vai darbību neatkarīgi no tā, vai negadījums ir vai nav noticis ceļu satiksmes apstākļos.
27. Dalībvalstis nav novērsušas neskaidrību, transponējot direktīvas par mehānisko transportlīdzekļu apdrošināšanu. Lai gan Direktīvas 72/166 3. panta 1. punkta vācu valodas versijā bija paredzēts apdrošināšanas pienākums attiecībā uz
transportlīdzekļiem, Vācijas un Austrijas transponējošajos tiesību aktos ir atsauce uz transportlīdzekļa lietošanas jēdzienu (9) . Citu valstu tiesību aktos vienlaikus un bez izšķirības ir izmantoti transportlīdzekļu “ satiksmes ” un “ lietošanas ” termini, kā tas ir, piemēram, Horvātijas, Latvijas, Lietuvas un Portugāles gadījumā.
28. Gadās arī tā, ka valsts judikatūra izvairās interpretēt transponējošos tiesību aktus, lai nepaplašinātu vai, gluži pretēji, neierobežotu apdrošināšanas pienākuma piemērošanas jomu. Tādējādi Cour de cassation
[Kasācijas tiesa] (Luksemburga) nosprieda, ka transportlīdzeklis, uz kuru attiecas civiltiesiskās atbildības apdrošināšana saistībā ar mehāniskajiem transportlīdzekļiem, ja vien nepastāv citāda vienošanās, ir apdrošināts neatkarīgi no vietas, kurā tas atrodas, un ir mazsvarīgi, vai kaitējums bija vai nebija nodarīts ceļu satiksmes apstākļos (10) . Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas
(Lietuvas Augstākā administratīvā tiesa) izmantoja šaurāku interpretāciju nekā tā, kāda, šķiet, bija atļauta tās valsts tiesībās, nospriežot, ka uz tāda transportlīdzekļa īpašnieku, kurš ir iesaistīts negadījumā, kas noticis slēgtā teritorijā, neattiecas apdrošināšanas pienākums (11) . Arī citas tiesas ir nospriedušas, ka uz negadījumiem, kuros ir iesaistīts transportlīdzeklis un kuri ir notikuši uz lauksaimniecības zemes vai tā sauktajā “slēgtajā” teritorijā, neattiecas obligātā apdrošināšana (12) .
29. Tā kā saistībā ar Direktīvu 72/166 pastāv atšķirības dažādās valodu versijās, kas varētu izraisīt šādas atšķirīgas interpretācijas, Tiesa atkārtoti ir nospriedusi, ka “nepieciešamība vienveidīgi interpretēt [Savienības] tiesības nepieļauj, ka šaubu gadījumā normas teksts tiek aplūkots izolēti; gluži otrādi – tā prasa interpretēt un piemērot šo tekstu, ņemot vērā citas oficiālo valodu versijas [..] un atkarībā no tā tiesiskā regulējuma vispārējās struktūras un mērķa, kurā šī norma ietilpst” (13) .
30. Šī nepieciešamība ir vēl jo būtiskāka tāpēc, ka neskaidrība šajā gadījumā attiecas uz galveno jēdzienu saistībā ar ikvienu sistēmu, kura ieviesta ar direktīvām par mehānisko transportlīdzekļu apdrošināšanu, tādējādi, ka Direktīvas 72/166 3. panta 1. punktā minētais jēdziens “satiksme” vai “lietošana” kā tāds, par kuru tā jēgas un satura noskaidrošanai nav tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, ir jāuzskata par autonomu Savienības tiesību jēdzienu un tādējādi tas ir interpretējams autonomi un vienveidīgi visā Eiropas Savienībā, ņemot vērā normas kontekstu un attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi (14) . Obligātās apdrošināšanas segumu padarīt atkarīgu no individuālām definīcijām, kādas katra dalībvalsts vēlētos sniegt attiecībā uz jēdzieniem “satiksme” un/vai “lietošana”, acīmredzami būtu pretrunā likumdevēja nodomam un izvirzītajiem mērķiem, pie kuriem es nekavējoties atgriezīšos.
2) Par direktīvu par mehānisko transportlīdzekļu apdrošināšanu gramatisko un teleoloģisko interpretāciju
31. Vispirms es atgādinu, ka Direktīvas 72/166 3. panta 1. punkts ir jāaplūko, ņemot vērā precizējumus, kas ir sniegti vēlāk pieņemtajās direktīvās par mehānisko transportlīdzekļu obligāto apdrošināšanu, lai noteiktu, kādi pienākumi ir dalībvalstīm, kad tām ir prasīts veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka civiltiesiskā atbildība par to transportlīdzekļu lietošanu, kas parasti atrodas to teritorijā, ir apdrošināta (15) .
32. Vispirms ir jānorāda, ka direktīvās par mehānisko transportlīdzekļu apdrošināšanu nav ietvertas jēdziena “negadījums” vai jēdziena “atlīdzības prasījums” definīcijas, tāpat arī nav norādīts, kas ir jāsaprot ar transportlīdzekļu “satiksmi” vai “lietošanu”.
33. Vērojama arī noteikta attīstība to jēdzienu ziņā, kurus likumdevējs ir izmantojis dažādu direktīvu pieņemšanas gaitā. Tādējādi Direktīvā 72/166 vairāk pievērsta uzmanība transportlīdzeklim, kas a priori novietots satiksmes kontekstā: tajā ir atsauces uz jēdzieniem “teritorija, kurā transportlīdzeklis parasti atrodas” (16), “ceļotāju pārvietošanās” un “piedalīšanās satiksmē” (17) . Pakāpeniski direktīvu teksts attālinājās no šiem “uz transportlīdzekli vērstajiem”, ja tā var izteikties, apsvērumiem, lai īstenotu vairāk uz personu vērstu pieeju, kas virzīta nevis uz apdrošināšanas priekšmetu – transportlīdzekli –, bet gan vairāk uz dažādām satiksmes negadījumos cietušo personu kategorijām, kuru zaudējumi būs jāsedz obligātajai apdrošināšanai, un runa ir par “pasažieriem, izņemot vadītāju” (18), “personām, kuras ir iesaistītas” negadījumā (19), “jebkuru pasažieri” (20) vai arī par gājējiem, riteņbraucējiem un citiem ceļu satiksmes dalībniekiem, kas neizmanto mehāniskos transportlīdzekļus (21), un “negadījumā cietušajām personām” (22) .
34. Pats negadījums ir aprakstīts dažādi, un ne vienmēr tas ir saistīts ar ceļu satiksmi vai transportlīdzekļa lietošanu. Runa ir gan par “negadījumu [..], ko izraisījis transportlīdzeklis” (23), “ceļu satiksmes negadījumiem” (24), “transportlīdzekļu izraisītiem satiksmes negadījumiem” (25), gan par “satiksmes negadījumiem” (26), “ceļu satiksmes negadījumiem” (27), “negadījumiem [..], ko radījusi transportlīdzekļu lietošana” (28), vai arī par “transportlīdzekļu [izraisītiem] negadījumiem” (29) .
35. Ir arī lietderīgi norādīt, ka ar Direktīvas 2000/26 8. pantu daļēji ir grozīta Padomes 1973. gada 24. jūlija Direktīva 73/239/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz uzņēmējdarbības sākšanu un veikšanu tiešās apdrošināšanas nozarē, kas nav dzīvības apdrošināšana (30) . Tomēr šis grozījums neattiecas uz to risku klasifikāciju, kuri apdrošināti ar Direktīvas 72/166 3. panta 1. punktā paredzēto obligāto apdrošināšanu, kādi tie izriet no Direktīvas 73/239 pielikuma A punkta 10. nozares apdrošināšanas veida, kurā saistībā ar civiltiesisko atbildību attiecībā uz mehāniskajiem transportlīdzekļiem ir paredzēta “atbildība, izmantojot
mehāniskos transportlīdzekļus, kas pārvietojas pa sauszemi (tostarp pārvadātāju atbildība)” (31) . Atbilstoši Direktīvai 73/239 apdrošināmais risks nešķiet ierobežots, to attiecinot tikai uz gadījumiem saistībā ar ceļu satiksmi.
36. No šīs teksta analīzes neizriet, ka likumdevējs būtu izveidojis ciešu un sevišķi ekskluzīvu saikni starp sistēmu, kas izveidota ar direktīvām par mehānisko transportlīdzekļu apdrošināšanu, un ceļu satiksmes situācijas nepieciešamību tās parastajā visšaurākajā nozīmē, proti, transportlīdzekļu pārvietošanās pa šim nolūkam paredzētiem publiskajiem ceļiem izpratnē. Precizitātes trūkums tiesību aktu izstrādē man liek domāt, ka, lai gan tajos, protams, ir ietverta ideja par ceļu satiksmi, tomēr ir jāatgādina, ka tā, šķiet, nav ne ekskluzīva, ne izšķiroša.
37. Šis konstatējums nav pretrunā direktīvu par mehānisko transportlīdzekļu apdrošināšanu teleoloģiskajai analīzei. Direktīvas 72/166 3. panta 1. punktā paredzētā apdrošināšanas pienākuma atzīšana sākotnēji tika atbalstīta ar prasību atcelt apdrošināšanas kontroli, kas tiek veikta uz katras dalībvalsts robežām pirms transportlīdzekļu iebraukšanas tās teritorijā, jo minētā kontrole kavēja gan personu brīvu pārvietošanos, gan preču brīvu apriti. Lai gan sistemātisku kontroļu atcelšana ir panākta kopš pirmās no šīm direktīvām, likumdevējs ir turpinājis izvērst savu tiesību aktu kopumu, lai galvenokārt pakāpeniski precizētu attieksmi, kāda ir jānodrošina pret cietušajām personām (32) . Tādējādi saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Tiesa ir atgādinājusi, ka “no [Direktīvas 72/166 un Direktīvas 84/5] preambulām izriet, ka tām, pirmkārt, ir jānodrošina transportlīdzekļu, kas parasti atrodas Savienības teritorijā, kā arī to pasažieru brīva pārvietošanās un, otrkārt, ir jānodrošina, lai negadījumos, kurus izraisa šie transportlīdzekļi, cietušās personas iegūtu līdzvērtīgu attieksmi neatkarīgi no tā, kurā vietā Savienībā negadījums ir noticis” (33) . Tādējādi cietušo personu aizsardzības mērķi, kas pastāv jau kopš Direktīvas 72/166 (34), nevar uzskatīt par sekundāru, salīdzinot ar mērķi padarīt brīvāku personu pārvietošanos un preču apriti, lai izveidotu iekšējo tirgu. Šajā jomā pieejamā judikatūra skaidri parāda Tiesas nosliekšanos plaši un dāsni interpretēt normas, kas varētu būt labvēlīgas cietušajām personām, un, gluži pretēji, interpretēt šaurāk jebkuru normu, kuras rezultātā uz noteiktu personu kategoriju neattiektos pienākums atlīdzināt zaudējumus (35) .
3) Piemērošana šajā lietā
38. Es norādu, ka Tiesa, lai interpretētu jēdzienu “zaudējumi” Direktīvas 72/166 1. panta 2. punkta izpratnē, ir nospriedusi, ka, tā kā likumdevējs nav plašāk definējis minēto jēdzienu, nekas neļauj uzskatīt, ka atsevišķi zaudējumi ir jāizslēdz no apdrošināšanas seguma, un nekas pirmajās trijās direktīvās par mehānisko transportlīdzekļu apdrošināšanu neļauj secināt, ka likumdevējs būtu vēlējies ierobežot šajās direktīvās paredzēto aizsardzību, sašaurinot jēdzienu “zaudējumi” (36) .
39. Es esmu pārliecināts, ka līdzīga argumentācija var tikt piemērota arī šajā gadījumā.
40. Ir jākonstatē, ka jēdziens “lietošana” Direktīvas 72/166 3. panta 1. punkta tekstā ir iz mantots tikai septiņās no divdesmit deviņām pieejamajām valodu redakcijām. Turklāt Savienības likumdevēja vārdu krājums, kas izmantots direktīvās par mehānisko transportlīdzekļu apdrošināšanu, nešķiet stingri un precīzi ierobežots tikai attiecībā uz ceļu satiksmes negadījumiem. Visbeidzot, šis pats likumdevējs ir turpinājis nostiprināt negadījumos cietušo personu garantijas.
41. Šādos apstākļos plašas jēdziena “lietošana” koncepcijas izmantošana, proti, koncepcijas, kas vairāk līdzinātos terminam, kurš izmantots lielākajā daļā valodu redakciju, nevar tikt uzskatīta par tādu, kas izkropļo likumdevēja nodomu, un turklāt tā šķiet esam saskaņā ar iepriekš atgādināto Tiesas judikatūru. Šajā ziņā es nepiekrītu Īrijas valdības paustajām bažām saistībā ar normu tiesiskās noteiktības un paredzamības principu, un atgādinu, ka pašā civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas risku klasifikācijā, kas minēta Direktīvā 72/166, ir norāde uz transportlīdzekļa “izmantošanas” jēdzienu, nevis tikai uz ceļu satiksmi (37) .
42. Obligātajai apdrošināšanai, kas noslēgta saskaņā ar Direktīvas 72/166 3. panta 1. punktu, tādējādi, ņemot vērā visās direktīvās par mehānisko transportlīdzekļu apdrošināšanu noteiktos apstākļus un ierobežojumus, ir jāsedz zaudējumi, kurus ir izraisījis transportlīdzeklis, to lietojot, ciktāl tā lietošana atbilst transportlīdzekļa dabiskajai funkcijai. Apdrošināšanas segumā a fortiori
ir jāietver visi gadījumi saistībā ar ceļu satiksmi.
43. Tas, ka negadījums, kurā cieta D. Vnuk, notika privātīpašumā, nešķiet noteicošais. Pirmkārt, manevrēšana notika saimniecības pagalmā jeb vietā, kas tiek uzskatīta par izbraucamu, tādējādi pakļaujot privātpersonas riskiem, kuri saistīti ar transportlīdzekļu izmantošanu. Otrkārt, cietušo personu, kuras Savienības likumdevējs pamatoti uzskata par “vājāko pusi” (38), aizsardzības mērķis un līdzvērtīga attieksme pret tām tiktu apdraudēta, ja šo cietušo personu zaudējumi netiktu segti tā iemesla dēļ, ka transportlīdzekļa lietošana ir notikusi ārpus publiskajiem ceļiem. Manuprāt, ja tiek izmantota plaša jēdziena “lietošana” koncepcija transportlīdzekļa “izmantošanas” izpratnē, tad ir arī jāuzskata, ka negadījumi, ko sedz ar apdrošināšanu, nav tikai tie, kuri ir notikuši uz publiskajiem ceļiem. Treškārt, šāda pieeja atbilst arī citam mērķim, kas it īpaši izvirzīts Direktīvā 72/166, proti, par personu brīvu pārvietošanos un preču brīvu apriti, jo obligātā apdrošināšana attiecas uz visiem transportlīdzekļa izmantošanas gadījumiem iepriekšējā punktā atzītajās robežās neatkarīgi no tā, kāds ir vietas, kurā negadījums ir noticis, juridiskais statuss vai kvalifikācija.
44. Visbeidzot, tā kā negadījums, kurā cieta D. Vnuk, notika transportlīdzekļa braukšanas atpakaļgaitā dēļ, izraisošais faktors šajā gadījumā ir transportlīdzekļa lietošana kā tāda un, lai rastu risinājumu pamatlietā, vairs nav vajadzības sīkāk aplūkot transportlīdzekļa kā darbam paredzēta agregāta izmantošanas sekas, ņemot vērā apdrošināšanas pienākuma piemērošanas jomu.
45. Līdz ar to es iesaku Tiesai atbildēt, ka Direktīvas 72/166 3. panta 1. punkts, ņemot vērā lietošanas jēdziena autonomo raksturu, kā tas arī izriet no vēlāk pieņemtajām direktīvām par mehānisko transportlīdzekļu apdrošināšanu, ir jāinterpretē tādējādi, ka traktora manevrēšana saimniecības pagalmā, lai novietotu tā piekabi siena šķūnī, ir jāuzskata par tādu, uz kuru ir attiecināms minētais jēdziens.
IV – Secinājumi
46. Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, es iesaku Tiesai uz Vrhovno sodišče
uzdoto jautājumu atbildēt šādi:
Padomes 1972. gada 24. aprīļa Direktīvas 72/166/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un attiecībā uz kontroli saistībā ar pienākumu apdrošināt šādu atbildību 3. panta 1. punkts, ņemot vērā lietošanas jēdziena autonomo raksturu, kā tas izriet arī no Padomes 1983. gada 30. decembra Otrās direktīvas 84/5/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu (OV L 8, 17. lpp.), no Padomes 1990. gada 14. maija Trešās direktīvas 90/232/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligāto apdrošināšanu (OV L 129, 33. lpp.), no Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 16. maija Direktīvas 2000/26/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu lietošanas civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu, ar kuru tiek grozītas Padomes Direktīvas 73/239/EEK un 88/357/EEK (Ceturtā direktīva par mehānisko transportlīdzekļu apdrošināšanu; OV L 181, 65. lpp.), kā arī no Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 11. maija Direktīvas 2005/14/EK, ar ko groza Padomes Direktīvas 72/166/EEK, 84/5/EEK, 88/357/EEK un 90/232/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2000/26/EK attiecībā uz civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu lietošanu (OV L 149, 14. lpp.), ir jāinterpretē tādējādi, ka traktora manevrēšana saimniecības pagalmā, lai novietotu tā piekabi siena šķūnī, ir jāuzskata par tādu, uz kuru ir attiecināms minētais jēdziens.
(1) .
(2)  –	OV L 103, 1. lpp.
(3)  –	Proti, Padomes 1983. gada 30. decembra Otrā direktīva 84/5/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu (OV L 8, 17. lpp.), Padomes 1990. gada 14. maija Trešā direktīva 90/232/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligāto apdrošināšanu (OV L 129, 33. lpp.), Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 16. maija Direktīva 2000/26/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu lietošanas civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu, ar kuru tiek grozītas Padomes Direktīvas 73/239/EEK un 88/357/EEK (Ceturtā direktīva par mehānisko transportlīdzekļu apdrošināšanu) (OV L 181, 65. lpp.), kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 11. maija Direktīva 2005/14/EK, ar ko groza Padomes Direktīvas 72/166/EEK, 84/5/EEK, 88/357/EEK un 90/232/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2000/26/EK attiecībā uz civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu lietošanu (OV L 149, 14. lpp.) (turpmāk tekstā kopā – “direktīvas par mehānisko transportlīdzekļu apdrošināšanu”). Vēl ir jānorāda Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 16. septembra Direktīva 2009/103/EK par civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un kontroli saistībā ar pienākumu apdrošināt šādu atbildību (OV L 263, 11. lpp.), kurā pienācīgi ir kodificēta šī joma, bet kura ratione temporis
nav piemērojama pamatlietā.
(4)  –	Direktīvas 2005/14 1. panta 3. punkts papildināja Direktīvas 72/166 4. panta tekstu.
(5)  – Skat. to personu sarakstu, kuras ir atbrīvotas no obligātās apdrošināšanas, un to iestāžu sarakstu, kuras ir atbildīgas par kompensāciju izmaksu; saraksti ir pieejami interneta vietnē http://ec.europa.eu/internal_market/insurance/consumer/motor/index_fr.htm.
(6)  –	Proti, angļu valodā – “the use”.
(7)  –	Mans izcēlums. [Tulkotāja piezīme: burtiski tulkojot – “katra dalībvalsts [..] veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka civiltiesiskā atbildība saistībā ar to transportlīdzekļu satiksmi, kas parasti atrodas tās teritorijā, ir apdrošināta.”]
(8)  –	Mans izcēlums. [Tulkotāja piezīme: burtiski tulkojot – “ lai nodrošinātu to, ka civiltiesiskā atbildība par to transportlīdzekļu lietošanu, kas parasti atrodas tās teritorijā, ir apdrošināta.”]
(9)  –	Skat. Austrijas tiesībās Likumu par civiltiesiskās atbildības obligāto apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu ( Kraftfahrzeug-Haftpflichtversicherungstgesetz, BGBl ., Nr. 651/1994) un Vācijas tiesībās Likuma par obligāto apdrošināšanu ( Pflichtversicherungsgesetz ) 1. pantu.
(10)  –	Kasācijas tiesas 2012. gada 20. decembra spriedums Nr. 65/12.
(11)  –	Skat. 2011. gada 23. septembra nolēmumu (Nr. N575‑1685/2011). Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas
(Lietuvas Augstākā administratīvā tiesa) tomēr izmantoja drīzāk šauru interpretāciju par to, kas var veidot slēgtu teritoriju, šajā pašā nolēmumā nospriežot, ka mežu, meža nomali un grāvjus nevar uzskatīt par šādām teritorijām.
(12)  –	Tā tas ir it īpaši Bulgārijas, Lietuvas un Apvienotās Karalistes judikatūrā.
(13)  –	2009. gada 17. septembra spriedums lietā C‑347/08 Vorarlberger Gebietskrankenkasse
(Krājums, I‑8661. lpp., 26. punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā ziņā skat. arī 2013. gada 24. oktobra spriedumu lietā C‑22/12 Haasová
(48. punkts un tajā minētā judikatūra) un spriedumu lietā C‑277/12 Drozdovs (39. punkts un tajā minētā judikatūra).
(14)  –	Skat. 2008. gada 21. februāra spriedumu lietā C‑426/05 Tele2 Telecommunication
(Krājums, I‑685. lpp., 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
(15)  –	Skat. 27. punktu manos secinājumos, kas sniegti saistībā ar 2013. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑409/11 Csonka  u.c.
(16)  –	Direktīvas 72/166 1. panta 4. punkts, 2. panta 2. punkts un 3. panta 1. punkts.
(17)  –	Attiecīgi Direktīvas 72/166 preambulas sestais apsvērums un 6. pants.
(18)  –	Direktīvas 90/232 1. pants.
(19)  –	Direktīvas 90/232 5. pants.
(20)  –	Direktīvas 2005/14 preambulas 15. apsvērums.
(21)  –	Skat. Direktīvas 2005/14 preambulas 16. apsvērumu un 4. pantu.
(22)  –	Direktīvas 2005/14 4. pants.
(23)  –	Direktīvas 72/166 5. pants.
(24)  –	Direktīvas 90/232 preambulas ceturtais apsvērums.
(25)  –	Direktīvas 90/232 preambulas astotais apsvērums, Direktīvas 2000/26 1. panta 3. punkts, Direktīvas 2005/14 preambulas 5., 7. un 8. apsvērums, kā arī 4. pants.
(26)  –	Direktīvas 2000/26 preambulas 8., 11. un 20. apsvērums.
(27)  –	Direktīvas 2000/26 preambulas 14. apsvērums.
(28)  –	Direktīvas 2000/26 1. panta 1. punkta pirmā daļa un 2. punkts. Attiecībā uz līdzīgu formulējumu skat. šīs pašas direktīvas 1. panta 1. punkta otro daļu.
(29)  –	Direktīvas 2005/14 preambulas 20.–23. apsvērums.
(30)  –	OV L 228, 3. lpp.
(31)  –	Mans izcēlums. Franču valodas versija šeit ir tuvāka angļu valodas versijā izmantotajam izteikumam (“the use”) vai arī itāļu valodas versijai (“l’uso”), norādot tikai uz šīm valodu versijām.
(32)  –	Ir īsi jāatgādina šīs cietušo personu aizsardzības attīstība. Direktīvā 84/5 ir nostiprināts princips par obligāto apdrošināšanas segumu saistībā ar kaitējumu īpašumam un miesas bojājumiem, noteiktas kompensācijas garantētās minimālās summas, ir paredzēts izveidot iestādi, kas atlīdzinātu zaudējumus, kurus izraisījuši neidentificēti vai neapdrošināti transportlīdzekļi (Direktīvas 84/5 1. pants), ir ierobežoti apdrošināšanas polisē iekļautie izslēgšanas noteikumi (Direktīvas 84/5 2. pants) un paplašināts apdrošināšanas segums attiecībā uz apdrošinātās personas ģimenes locekļiem, autovadītāju vai jebkuru citu personu, kas ir atbildīga par negadījumu (Direktīvas 84/5 3. pants). Direktīvā 90/232 ir paplašināts apdrošināšanas segums attiecībā uz miesas bojājumiem visiem pasažieriem, izņemot vadītāju (Direktīvas 90/232 1. pants), un attiecībā uz personām, kuras ir iesaistītas negadījumā, ir nostiprinātas tiesības uz informāciju saistībā ar attiecīgās apdrošināšanas sabiedrības nosaukumu (Direktīvas 90/232 5. pants). Tālāk Direktīvā 2000/26 ir detalizēti izklāstīti tādi īpaši noteikumi, kas piemērojami cietušajām personām (Direktīvas 2000/26 1. pants), kā tiešas prasījuma tiesības (Direktīvas 2000/26 3. pants), atlīdzības prasību administrēšanas pārstāvja obligāta iecelšana (Direktīvas 2000/26 4. pants), jauna informācijas centra (Direktīvas 2000/26 5. pants) un kompensācijas iestādes izveide (Direktīvas 2000/26 6. pants). Visbeidzot, Direktīvā 2005/14 ir atļauta minimālo apdrošināšanas seguma summu pielāgošana un to pārskatīšana ik pēc pieciem gadiem, kā arī Direktīvā 84/5 paredzētās iestādes darbības jomas paplašināšana attiecībā uz kaitējumu īpašumam un miesas bojājumiem (Direktīvas 2005/14 2. pants). Vēl tajā ir ierobežoti izslēgšanas noteikumi attiecībā uz apdrošināšanas segumu un ir paredzēta minētā seguma paplašināšana attiecībā uz miesas bojājumiem un kaitējumu īpašumam, ko cieš gājēji, riteņbraucēji un citi ceļu satiksmes dalībnieki, vienlaikus aizliedzot nekompensējamās daļas piemērošanu attiecībā uz negadījumos cietušajām personām un vēl paredzot šīm pēdējām tiesības uz informāciju (Direktīvas 2005/14 4. pants).
(33)  –	2012. gada 23. oktobra spriedums lietā C‑300/10 Marques Almeida
(26. punkts un tajā minētā judikatūra). Mans izcēlums.
(34)  –	Šajā ziņā skat. 1996. gada 28. marta spriedumu lietā C‑129/94 Ruiz Bernáldez
( Recueil, I‑1829. lpp., 18. punkts) un 2011. gada 1. decembra spriedumu lietā C‑442/10 Churchill Insurance Company un Evans
(Krājums, I‑12639. lpp., 30. punkts). Šis mērķis ir atgādināts vēl nesen (skat. spriedumu lietā Haasová, minēts iepriekš, 47. un 49. punkts, un spriedumu lietā Drozdovs, minēts iepriekš, 38. un 40. punkts).
(35)  –	Skat. it īpaši 2000. gada 14. septembra spriedumu lietā C‑348/98 Mendes Ferreira
un Delgado Correia Ferreira
( Recueil, I‑6711. lpp.), 2007. gada 19. aprīļa spriedumu lietā C‑356/05 Farrell
(Krājums, I‑3067. lpp.), spriedumu lietā Haasová
(minēts iepriekš), kā arī spriedumu lietā Drozdovs (minēts iepriekš).
(36)  –	Spriedums lietā Haasová
(minēts iepriekš, 53. un 54. punkts).
(37)  –	Skat. šo secinājumu 35. punktu.
(38)  –	Skat. Direktīvas 2005/14 4. pantu.