62023CJ0439
TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta)
2024. gada 19. septembrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Sociālā politika – Direktīva 1999/70/EK – UNICE, CEEP un EAK noslēgtais pamatnolīgums par darbu uz noteiktu laiku – 4. klauzula – Diskriminācijas aizlieguma princips – Uz noteiktu laiku nodarbināta darba ņēmēja pieņemšana darbā par darba ņēmēju uz nenoteiktu laiku – Darba stāža noteikšana – Nodarbinātības periodu, kas nostrādāti saskaņā ar darba līgumiem, kuri uz noteiktu laiku noslēgti pirms Direktīvas 1999/70 transponēšanas termiņa beigām, neņemšana vērā – Tūlītēja piemērošana tādas situācijas sekām nākotnē, kura izveidojusies agrāka tiesiskā regulējuma spēkā esamības laikā
Lietā C‑439/23
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Tribunale civile di Padova (Padujas Civillietu tiesa, Itālija) iesniegusi ar 2023. gada 22. jūnija lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2023. gada 13. jūlijā, tiesvedībā
KV
pret
Consiglio Nazionale delle Ricerche (CNR),
TIESA (sestā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs T. fon Danvics [T. von Danwitz], pirmās palātas priekšsēdētājs A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev] (referents) un tiesnesis P. Dž. Švīrebs [P. G. Xuereb],
ģenerāladvokāte: J. Kokote [J. Kokott],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
KV vārdā – F. Americo, avvocato,
–
Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz L. Fiandaca, un M. T. Lubrano Lobianco, avvocati dello stato,
–
Eiropas Komisijas vārdā – D. Recchia un F. Van Schaik, pārstāves,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 1999. gada 18. martā noslēgtā Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku (turpmāk tekstā – “pamatnolīgums”), kas ietverts Padomes Direktīvas 1999/70/EK (1999. gada 28. jūnijs) par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku (OV 1999, L 175, 43. lpp.) pielikumā, 4. klauzulas 1. punktu.
2
Šis lūgums iesniegts tiesvedībā starp KV un Consiglio Nazionale delle Ricerche (CNR) (Valsts pētniecības padome, Itālija) par viņa darba stāža aprēķināšanu brīdī, kad ar viņu tika noslēgts darba līgums uz nenoteiktu laiku.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3
No Direktīvas 1999/70, kas pamatota ar EKL 139. panta 2. punktu, 14. apsvēruma izriet, ka pamatnolīguma parakstītājas puses, noslēdzot šo pamatnolīgumu, ir vēlējušās uzlabot nodarbinātības uz noteiktu laiku kvalitāti, nodrošinot, ka tiek ievērots diskriminācijas aizlieguma princips, un iedibināt kārtību, lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu, kas rodas, piemērojot vairākus secīgus darba tiesisko attiecību posmus vai darba līgumus uz noteiktu laiku.
4
Saskaņā ar Direktīvas 1999/70 1. pantu tās mērķis ir “ieviest pielikumā pievienoto Pamatnolīgumu [..], ko [..] savā starpā noslē[gušas] vispārējās starpprofesionālās organizācijas (UNICE, CEEP un EAK)”.
5
Šīs direktīvas 2. panta pirmajā un trešajā daļā noteikts:
“Dalībvalstis pieņem normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi šīs direktīvas izpildei līdz 2001. gada 10. jūlijam, vai nodrošina, ka ne vēlāk par minēto dienu darba devēji un darba ņēmēji ar līgumu ir ieviesuši vajadzīgos pasākumus, dalībvalstu pienākums ir veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai tās vienmēr varētu garantēt iznākumus, ko paredz šī direktīva. Par to dalībvalstis nekavējoties informē [Eiropas] Komisiju.
[..]
Pieņemot šā panta pirmajā daļā minētos pasākumus, dalībvalstis tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai arī šādu atsauci pievieno to oficiālajai publikācijai. Dalībvalstis nosaka šādu atsauču izdarīšanas kārtību.”
6
Saskaņā ar Direktīvas 1999/70 3. pantu tā stājās spēkā 1999. gada 10. jūlijā, dienā, kad tā publicēta Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī.
7
Atbilstoši pamatnolīguma 1. klauzulai tā mērķis ir:
“a)
uzlabot noteikta darba laika darba kvalitāti, nodrošinot diskriminācijas aizlieguma principa ievērošanu;
b)
radīt kārtību, lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu, kas rodas, piemērojot uz noteiktu laiku slēgtu darba līgumu vai attiecību tiesisko pārmantojamību [secīgus uz noteiktu laiku noslēgtus darba līgumus vai attiecības]”.
8
Pamatnolīguma 2. klauzulas 1. punkts formulēts šādi:
“Šo nolīgumu piemēro noteikta laika darba ņēmējiem, kuriem ir darba līgums vai darba attiecības saskaņā ar likumiem, kolektīvajiem līgumiem vai praksi katrā dalībvalstī.”
9
Pamatnolīguma 4. klauzulā paredzēts:
“1. Darba nosacījumi, ko piemēro noteikta laika darba ņēmējiem, neskatoties uz to, ka ar viņiem slēgts līgums vai darba attiecības uz noteiktu termiņu, nav mazāk izdevīgi par tiem, ko piemēro salīdzināmiem pastāvīgajiem darba ņēmējiem, ja vien atšķirīgiem nosacījumiem nav objektīva pamata.
[..]
4. Darba stāža kritēriji attiecībā uz īpašiem darba nosacījumiem ir vienādi gan noteikta laika darba ņēmējiem, gan pastāvīgiem darba ņēmējiem, ja vien atšķirīgi darba stāža kritēriji nav objektīvi pamatoti.”
Itālijas tiesības
10
2001. gada 6. septembraDecreto legislativo n. 368 – Attuazione della direttiva 1999/70/CE relativa all’accordo quadro sul lavoro a tempo determinato concluso dall’UNICE, dal CEEP e dal CES (Leģislatīvais dekrēts Nr. 368 par Direktīvas [1999/70] īstenošanu; 2001. gada 9. oktobraGURI Nr. 235, 4. lpp.), ar kuru Direktīva 1999/70 transponēta Itālijas tiesību sistēmā, 6. panta 1. punktā noteikts:
“Darba ņēmējam, ar kuru noslēgts līgums uz noteiktu laiku, proporcionāli nostrādātajam laikposmam ir tiesības uz apmaksātu atvaļinājumu un Ziemassvētku piemaksu vai trīspadsmitā mēneša algu, kā arī uz atlīdzību līguma izbeigšanās gadījumā un jebkādām citām priekšrocībām, ko uzņēmums piešķir salīdzināmiem darbiniekiem, ar kuriem noslēgts darba līgums uz nenoteiktu laiku, proti, tiem, kuri klasificēti tādā pašā pakāpē saskaņā ar koplīgumā noteiktajiem klasificēšanas kritērijiem, ja vien tas nav objektīvi nesaderīgi ar darba līguma uz noteiktu laiku raksturu.”
11
1975. gada 20. martalegge n. 70 – Disposizioni sul riordinamento degli enti pubblici e del rapporto di lavoro del personale dipendente (Likums Nr. 70 par noteikumiem par valsts iestāžu reorganizāciju un darbinieku darba tiesiskajām attiecībām; 1975. gada 2. aprīļaGURI Nr. 87), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, 36. pantā paredzēts:
“Lai apmierinātu īpašas zinātniskās pētniecības vajadzības, [CNR] var pieņemt darbā progresīvās pētniecības darbiniekus, tostarp ārvalstu pilsoņus, noslēdzot darba līgumu uz noteiktu laiku, kas nav ilgāks par pieciem gadiem. Individuālu pētniecības programmu ietvaros un visā programmas darbības laikā atļauts pieņemt darbā arī pētniecības personālu un augsti specializētu tehnisko personālu.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
12
Prasītāju pamatlietā KV nodarbināja VPP, kas ir publisko tiesību juridiska persona, pamatojoties uz trīs darba līgumiem uz noteiktu laiku laikposmos no 1993. gada 2. novembra līdz 1995. gada 31. martam, no 1995. gada 1. augusta līdz 2000. gada 1. augustam un no 2000. gada 4. septembra līdz 2001. gada 30. septembrim, lai pildītu tehnologa un pētnieka pienākumus.
13
Tā kā šis prasītājs bija izturējis atklātu konkursu, viņš tika pieņemts darbā VPP no 2001. gada 1. oktobra, noslēdzot darba līgumu uz nenoteiktu laiku šo pašu uzdevumu veikšanai. Saistībā ar šo pieņemšanu darbā VPP, lai noteiktu prasītāja pamatlietā darba stāžu un atalgojumu, neatzina nekādu darba stāžu par nostrādāto laiku saskaņā ar darba līgumiem uz noteiktu laiku, kas bija noslēgti pirms dalībvalstīm noteiktā Direktīvas 1999/70 transponēšanas termiņa beigām, proti, atbilstoši tās 2. panta pirmajai daļai – 2001. gada 10. jūlijā.
14
2022. gada 8. februārī prasītājs pamatlietā cēla prasību Tribunale civile di Padova (Padujas Civillietu tiesa, Itālija), kas ir iesniedzējtiesa, tostarp lūdzot, piemērojot pamatnolīguma 4. klauzulu, konstatēt, ka viņam ir tiesības uz darba stāža, kas iegūts saskaņā ar šādu algotu darbu uz noteiktu laiku, atzīšanu un līdz ar to sakrāto algas palielinājumu.
15
Šajā tiesā VPP lūdza šo prasību noraidīt, it īpaši atsaucoties uz to, ka Direktīvai 1999/70 nav atpakaļejoša spēka.
16
Iesniedzējtiesa uzskata, ka lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu mērķiem svarīgs ir tikai jautājums par šīs direktīvas piemērošanu laikā.
17
Šajā ziņā šī tiesa norāda, pirmām kārtām, ka prasītāja pamatlietā darba tiesiskās attiecības, kas ilga no 1993. gada 2. novembra līdz 1995. gada 31. martam, tika pilnībā izpildītas pirms minētās direktīvas stāšanās spēkā, otrām kārtām, ka viņa darba tiesiskās attiecības, kas ilga no 1995. gada 1. augusta līdz 2000. gada 1. augustam, radušās pirms šīs direktīvas stāšanās spēkā un beidzās pēc tās stāšanās spēkā, tomēr pirms tās transponēšanai noteiktā termiņa beigām un, trešām kārtām, prasītāja pamatlietā darba tiesiskās attiecības – kas sākās 2000. gada 4. septembrī un priekšlaicīgi beidzās 2001. gada 30. septembrī, jo šis prasītājs sekmīgi nokārtoja atklātu konkursu, – radās un tika izpildītas gandrīz pilnībā laikposmā no Direktīvas 1999/70 stāšanās spēkā līdz tās transponēšanas termiņa beigām. Itālijas Republika esot transponējusi šo direktīvu savā tiesību sistēmā dažus mēnešus pēc minētā termiņa beigām, proti, 2001. gada 24. oktobrī, t.i., dienā, kad stājās spēkā 2001. gada 6. septembra likumdošanas dekrēts Nr. 368.
18
Pamatlietā aplūkotie darba līgumi uz noteiktu laiku neesot sākotnējo uz noteiktu laiku nodibināto darba tiesisko attiecību pagarinājumi, bet gan akti, ar kuriem ex novo izveidotas secīgas un neatkarīgas darba tiesiskās attiecības uz noteiktu laiku.
19
Iesniedzējtiesa precizē – ja attiecīgie darba laikposmi būtu nostrādāti saskaņā ar darba līgumiem uz nenoteiktu laiku, tie tiktu ņemti vērā, aprēķinot prasītāja pamatlietā kopējo darba stāžu.
20
Šī tiesa norāda, ka Itālijas tiesību sistēmā pastāv divi atšķirīgi judikatūras virzieni attiecībā uz pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkta ratione temporis piemērošanas jomas tvērumu. Saskaņā ar pirmo judikatūras virzienu atpakaļejoša spēka aizlieguma princips Savienības tiesībās, saskaņā ar kuru materiālo tiesību normas principā attiecas tikai uz situācijām, kas radušās pēc to stāšanās spēkā, izslēdzot šīs klauzulas piemērošanu darba tiesiskajām attiecībām uz noteiktu laiku, kas pilnībā izpildītas līdz Direktīvas 1999/70 transponēšanas termiņa beigām. Saskaņā ar otro judikatūras virzienu princips, atbilstoši kuram jauna tiesību norma piemērojama bez izņēmuma un nekavējoties tādu situāciju sekām nākotnē, kas radušās iepriekšējā tiesiskā regulējuma spēkā esamības laikā, uz nenoteiktu laiku nodarbināta darba ņēmēja kopējā darba stāža aprēķina vajadzībām ļauj ņemt vērā arī nodarbinātības uz noteiktu laiku laikposmus, kas galīgi izpildīti pirms šīs direktīvas stāšanās spēkā.
21
Iesniedzējtiesa uzskata, ka šis pēdējais minētais princips jāinterpretē atbilstoši pirmajam judikatūras virzienam. Proti, pēdējais minētais princips attiecoties uz situācijām, kas radušās pirms jaunās tiesību normas stāšanās spēkā un kas pēc būtības turpinās vēlākā laikposmā, nevis uz situācijām, kas pilnībā radušās un beigušās pirms šīs jaunās normas stāšanās spēkā.
22
Šāda interpretācija atbilstot tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principiem, kuri izslēdzot to, ka Savienības materiālo tiesību normas ar atpakaļejošu spēku būtu piemērojamas tiesiskajām attiecībām, kas nodibinātas pirms to stāšanās spēkā, ja vien no to formulējuma, mērķiem vai struktūras skaidri neizriet, ka tām būtu jāpiešķir šāds spēks.
23
Uzskatot, ka minēto interpretāciju apstiprina arī Tiesas judikatūra, iesniedzējtiesa uzskata, ka pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkts, interpretējot to šīs judikatūras gaismā, jāsaprot tādējādi, ka tas neattiecas uz darba tiesiskajām attiecībām uz noteiktu laiku, kādas pastāvēja starp pamatlietas pusēm no 1993. gada 2. novembra līdz 1995. gada 31. martam un no 1995. gada 1. augusta līdz 2000. gada 1. augustam, jo katras no šīm tiesiskajām attiecībām iedarbība bija pilnībā beigusies pirms Direktīvas 1999/70 transponēšanas termiņa beigām.
24
Savukārt šī klauzula varētu attiekties uz darba tiesiskajām attiecībām uz noteiktu laiku, kas ilga no 2000. gada 4. septembra līdz 2001. gada 30. septembrim, jo tās bija spēkā brīdī, kad beidzās šis termiņš.
25
Šādos apstākļos Tribunale civile di Padova (Padujas Civillietu tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai [pamatnolīguma] 4. klauzulas 1. punktā noteikts, ka tas:
–
ratione temporis piemērojams darba tiesiskajām attiecībām uz noteiktu laiku, kuras nodibinātas un saskaņā ar pielīgto termiņu beidzās pirms Direktīvas [1999/70] stāšanas spēkā (1999. gada 10. jūlijā);
–
ratione temporis piemērojams darba tiesiskajām attiecībām uz noteiktu laiku, kuras nodibinātas ar individuālu darba līgumu, kas noslēgts pirms Direktīvas [1999/70] stāšanas spēkā (1999. gada 10. jūlijā) un kas saskaņā ar pielīgto termiņu beidzās pēc Direktīvas [1999/70] stāšanās spēkā, tomēr pirms tās transponēšanai dalībvalstīm noteiktā termiņa beigām (2001. gada 10. jūlijā);
–
ratione temporis piemērojams darba tiesiskajām attiecībām uz noteiktu laiku, kuras nodibinātas ar individuālu darba līgumu, kas noslēgts laikposmā pēc Direktīvas [1999/70] stāšanās spēkā (1999. gada 10. jūlijā) un līdz tās transponēšanai dalībvalstīm noteiktā termiņa beigām (2001. gada 10. jūlijā), un kuras saskaņā ar pielīgto termiņu beidzās pēc šī pēdējā minētā datuma?”
Par prejudiciālo jautājumu
Par pieņemamību
26
Itālijas valdība apgalvo, ka prejudiciālais jautājums nav pieņemams, jo pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkta interpretācija nekādi nav noderīga, lai atbildētu uz šo jautājumu. Proti, minētais jautājums attiecoties nevis uz attieksmi pret prasītāju pamatlietā saistībā ar viņa darba tiesiskajām attiecībām uz noteiktu laiku, bet gan uz viņa nostrādāto laikposmu saistībā ar šīm attiecībām atzīšanu, nosakot viņa atalgojumu kopš viņa darba tiesisko attiecību pārtapšanas par darba tiesiskajām attiecībām uz nenoteiktu laiku. Taču šī problemātika esot reglamentēta pamatnolīguma 4. klauzulas 4. punktā, nevis tā 4. klauzulas 1. punktā.
27
Ciktāl šis arguments attiecas uz pamatlietā piemērojamās Savienības tiesību normas noteikšanu, tas skar uzdotā prejudiciālā jautājuma būtību, nevis tā pieņemamību, līdz ar to tas jāizvērtē, izskatot šo jautājumu pēc būtības (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2024. gada 18. janvāris, Lietuvos notarų rūmai u.c., C‑128/21, EU:C:2024:49, 43. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
28
Līdz ar to prejudiciālais jautājums jāatzīst par pieņemamu.
Par lietas būtību
29
Ar prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā darba stāža – ko darba ņēmējs ieguvis saskaņā ar darba līgumiem uz noteiktu laiku, kuri pilnībā vai daļēji tikuši izpildīti pirms Direktīvas 1999/70 transponēšanas termiņa beigām, – neņemšana vērā, aprēķinot šī darba ņēmēja atalgojumu, pēc šī datuma viņu pieņemot darbā uz nenoteiktu laiku.
30
Ar LESD 267. pantu iedibinātās sadarbības starp valstu tiesām un Tiesu ietvaros Tiesai jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas ļauj izlemt tās izskatīšanā esošo strīdu. Proti, Tiesas uzdevums ir interpretēt visas Savienības tiesību normas, kas vajadzīgas valsts tiesām, lai izlemtu tajās iesniegtās lietas, pat ja šīs tiesību normas nav tieši norādītas jautājumos, kurus tai nosūtījušas šīs tiesas (spriedums, 2021. gada 21. decembris, Skarb Państwa (Mehānisko transportlīdzekļu apdrošināšanas segums), C‑428/20, EU:C:2021:1043, 24. punkts).
31
Šajā ziņā jāatgādina, ka pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktā noteikts aizliegums saistībā ar nodarbinātības nosacījumiem pret darba ņēmējiem, kas nodarbināti uz noteiktu laiku, attiekties mazāk labvēlīgi nekā pret salīdzināmiem darba ņēmējiem, kuri nodarbināti uz nenoteiktu laiku, tāpēc vien, ka pirmie no tiem ir nodarbināti uz noteiktu laiku, ja vien atšķirīgo attieksmi neattaisno objektīvi iemesli. Šīs klauzulas 4. punktā tas pats aizliegums noteikts attiecībā uz tāda darba stāža kritērijiem, kas attiecas uz īpašiem darba nosacījumiem (spriedumi, 2012. gada 18. oktobris, Valenza u.c., no C‑302/11 līdz C‑305/11, EU:C:2012:646, 39. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra; 2018. gada 20. septembris, Motter, C‑466/17, EU:C:2018:758, 26. punkts, kā arī 2023. gada 30. novembris, Ministero dell’Istruzione un INPS, C‑270/22, EU:C:2023:933, 52. un 53. punkts).
32
Nav strīda par to, ka pamatlieta, kurā runa ir par prasītāja pamatlietā darba stāža aprēķināšanu brīdī, kad tika noslēgts viņa darba līgums uz nenoteiktu laiku, attiecas uz šādiem kritērijiem.
33
Šādos apstākļos, lai iesniedzējtiesai sniegtu noderīgu atbildi, jāinterpretē arī pamatnolīguma 4. klauzulas 4. punkts.
34
Šajā ziņā jāatgādina, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka pamatnolīguma 4. klauzula jāinterpretē tādējādi, ka tai ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru, aprēķinot uz noteiktu laiku nodarbināta civildienesta ierēdņa darba stāžu brīdī, kad viņš šajā iestādē tiek pieņemts darbā uz nenoteiktu laiku, paredzēts pilnībā neņemt vērā laikposmus, kurus civildienesta ierēdnis nostrādājis uz noteiktu laiku, ja vien šī izslēgšana nav attaisnota ar “objektīviem iemesliem” šīs klauzulas 1. un/vai 4. punkta izpratnē. Vienīgi apstāklis, ka noteikta laika darba ņēmējs ir nostrādājis šos laikposmus saskaņā ar līgumu vai darba tiesiskajām attiecībām uz noteiktu laiku, nav šāds objektīvs iemesls (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 18. oktobris, Valenza u.c., no C‑302/11 līdz C‑305/11, EU:C:2012:646, 71. punkts).
35
Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas sniegtās informācijas izriet, ka prasītājs pamatlietā, pildot darba pienākumus VPP saskaņā ar darba līgumiem uz noteiktu laiku, atradās salīdzināmā situācijā ar darba ņēmējiem, kurus šī iestāde nodarbināja uz nenoteiktu laiku, jo viņš veica uzdevumus, kurus varēja izpildīt uz nenoteiktu laiku nodarbināti darba ņēmēji.
36
Attiecībā uz pamatlietā aplūkoto mazāk labvēlīgo attieksmi pret darba ņēmējiem, kuri nodarbināti uz noteiktu laiku, šī tiesa precizē, ka, ja prasītāja pamatlietā veiktais darbs saskaņā ar viņa darba līgumiem uz noteiktu laiku būtu veikts, noslēdzot darba līgumu uz nenoteiktu laiku, šie laikposmi tiktu ņemti vērā, aprēķinot viņa kopējo darba stāžu.
37
Tiesa ir nospriedusi, ka tādi noteikumi kā pamatlietā par dienesta laikposmiem, kas jānostrādā, lai tos varētu klasificēt atalgojuma kategorijā, ietilpst jēdzienā “darba nosacījumi” pamatnolīguma 4. klauzulas izpratnē (spriedums, 2023. gada 30. novembris, Ministero dell’Istruzione un INPS, C‑270/22, EU:C:2023:933, 55. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
38
Tas vien, ka darbinieks ir ieguvis pastāvīgā darba ņēmēja statusu, neizslēdz iespēju, ka noteiktos apstākļos viņš var atsaukties uz pamatnolīguma 4. klauzulā paredzēto diskriminācijas aizlieguma principu (spriedums, 2012. gada 18. oktobris, Valenza u.c., no C‑302/11 līdz C‑305/11, EU:C:2012:646, 34. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
39
Attiecībā uz minētās 4. klauzulas piemērojamību laikā jāatgādina, ka principā jauna tiesību norma ir piemērojama, sākot no tā tiesību akta spēkā stāšanās dienas, kurā tā ietverta. Lai gan tā nav piemērojama tiesiskām situācijām, kas radušās un pilnībā izveidojušās iepriekšējā tiesiskā regulējuma spēkā esamības laikā, tā ir piemērojama to situāciju sekām nākotnē, kurām bija piemērojama iepriekšējā tiesību norma, kā arī jaunām tiesiskām situācijām. Ievērojot tiesību aktu atpakaļejoša spēka aizlieguma principu, citādi var būt tikai tad, ja jaunajai tiesību normai ir pievienoti īpaši noteikumi, kas specifiski paredz nosacījumus par tās piemērošanu laikā (spriedums, 2022. gada 22. jūnijs, Volvo un DAF Trucks, C‑267/20, EU:C:2022:494, 32. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
40
Tādējādi tiesību akti, kas pieņemti direktīvas transponēšanai, kopš transponēšanas termiņa beigām jāpiemēro to situāciju sekām nākotnē, kuras radušās, spēkā esot vēl iepriekšējam tiesiskajam regulējumam, ja vien direktīvā nav noteiks citādi (spriedums, 2021. gada 21. decembris, Skarb Państwa (Mehānisko transportlīdzekļu apdrošināšanas segums), C‑428/20, EU:C:2021:1043, 32. punkts).
41
Jākonstatē, ka ne Direktīvā 1999/70, ne pamatnolīgumā nav ietverti īpaši noteikumi, kas specifiski paredzētu nosacījumus to piemērošanai laikā.
42
Līdz ar to jānosaka, vai pamatlietā aplūkotā tiesiskā situācija ir radusies pirms Direktīvas 1999/70 transponēšanas termiņa beigām.
43
Šajā ziņā jāuzsver, ka šī situācija attiecas uz prasītāja pamatlietā darba stāža – kas iegūts, izpildot darba līgumus uz noteiktu laiku līdz 2001. gada 1. oktobrim, – atzīšanu viņa atalgojuma noteikšanas no šī datuma vajadzībām.
44
Lai gan šis darba stāžs galvenokārt iegūts pirms Direktīvas 1999/70 transponēšanas termiņa beigām, minētajā situācijā jānosaka šī darba stāža sekas attiecībā uz atalgojumu, ko šis prasītājs saņem saskaņā ar darba līgumu uz nenoteiktu laiku, kas noslēgts pēc šī datuma, un tātad, piemērojot pamatnolīguma 4. klauzulu pēc minētā datuma.
45
Kā būtībā norādījusi Komisija, pamatlietā aplūkotā tiesiskā situācija ir analoga tai, kurā tiek aprēķināts nepieciešamais darba stāžs, lai iegūtu tiesības uz vecuma pensiju, kas tika aplūkota lietās, kurās pasludināts 2010. gada 10. jūnija spriedums Bruno u.c. (C‑395/08 un C‑396/08, EU:C:2010:329), un 2018. gada 7. novembra spriedums O’Brien (C‑432/17, EU:C:2018:879), kuros radās jautājums par laikposmu pirms [Padomes Direktīvas 97/81/EK (1997. gada 15. decembris) par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu (OV 1998, L 14, 9. lpp.).] transponēšanas termiņa beigām ņemšanu vērā.
46
Proti, šī pēdējā minētā sprieduma 35. punktā Tiesa ir norādījusi, ka apstāklis, ka tiesības uz pensiju ir galīgi iegūtas atbilstošā darba stāža beigās, neļauj secināt, ka attiecīgā darba ņēmēja tiesiskā situācija būtu jāuzskata par galīgi nostabilizējušos, jo tikai vēlāk, ņemot vērā atbilstošos darba stāža laikposmus, šis darba ņēmējs, lai saņemtu vecuma pensiju, varēs faktiski atsaukties uz šīm tiesībām. Tiesa pēdējā minētā sprieduma 36. punktā secināja – ja tiesības uz pensiju tiek uzkrātas laikposmos gan pirms, gan pēc Direktīvas 97/81 transponēšanas termiņa beigām, jāuzskata, ka šo tiesību noteikšanu reglamentē šīs direktīvas normas, tostarp attiecībā uz agrākiem darba stāža laikposmiem pirms tās spēkā stāšanās dienas.
47
Šie apsvērumi mutatis mutandis attiecas arī uz Direktīvu 1999/70 un prasītāja pamatlietā pieprasītajām tiesībām uz atalgojumu par darba stāžu, kas iegūts, noslēdzot darba līgumus uz noteiktu laiku, jo tikai vēlāk, ņemot vērā atbilstošos darba stāža laikposmus, šis prasītājs varēs faktiski atsaukties uz šīm tiesībām.
48
Iesniedzējtiesas un Itālijas valdības uzsvērtais fakts, ka minētā prasītāja darba stāžs iegūts tostarp saskaņā ar darba līgumiem uz noteiktu laiku, kuru termiņš beidzās pirms Direktīvas 1999/70 transponēšanas termiņa beigām, nevar likt izdarīt citādu secinājumu.
49
Proti, darba ņēmējs darba stāžu iegūst pakāpeniski, pat ja tas iegūts saskaņā ar darba līgumiem, kas ir beigušies, un turpina raksturot viņa situāciju pēc šī termiņa. Tādējādi katru darba tiesisko attiecību ilgumam un datumam, kurā tās ir beigušās, nav nozīmes, aprēķinot darba ņēmēja darba stāžu, kas principā nozīmē, ka ir jānosaka viņa nodarbinātības laikposmu kopējais ilgums.
50
Turklāt pamatlieta attiecas uz pamatnolīguma 4. klauzulas piemērojamību pēc Direktīvas 1999/70 transponēšanas termiņa beigām saistībā ar darba stāža, kas izriet no šiem darba līgumiem uz noteiktu laiku, ņemšanu vērā, nevis uz šīs klauzulas piemērojamību pašiem darba līgumiem pirms šī datuma. Kā būtībā uzsver Komisija, tā kā prasītāja pamatlietā prasības mērķis nav apstrīdēt šo darba līgumu izpildes nosacījumus, tās priekšmets nav šīs klauzulas piemērošana ar atpakaļejošu spēku.
51
Šādos apstākļos pamatlietā aplūkoto tiesisko situāciju nevar uzskatīt par galīgi nostabilizējušos brīdī, kad beidzās Direktīvas 1999/70 transponēšanas termiņš.
52
Šo secinājumu neatspēko 2022. gada 22. jūnija sprieduma Volvo un DAF Trucks (C‑267/20, EU:C:2022:494) 99.–104. punkts, uz kuriem atsaucas iesniedzējtiesa un Itālijas valdība un attiecībā uz kuriem Tiesa būtībā ir nospriedusi, ka jāuzskata, ka atspēkojamā prezumpcija – kas noteikta [Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/104/ES (2014. gada 26. novembris) par atsevišķiem noteikumiem, kuri valstu tiesībās reglamentē zaudējumu atlīdzināšanas prasības par dalībvalstu un Eiropas Savienības konkurences tiesību pārkāpumiem (OV 2014, L 349, 1. lpp.)] 17. panta 2. punktā, saskaņā ar kuru aizliegtas vienošanās ietvaros izdarītie pārkāpumi rada kaitējumu, – ratione temporis nav piemērojama prasībai par zaudējumu atlīdzību, kas – lai gan celta pēc valsts tiesību normu, ar kurām šī direktīva novēloti transponēta valsts tiesībās, stāšanās spēkā – attiecas uz konkurences tiesību pārkāpumu, kas ir beidzies pirms tās transponēšanas termiņa beigām.
53
Proti, kā izriet no šī sprieduma 100.–102. punkta, šo risinājumu pamatoja šīs Direktīvas 2014/104, kuras piemērošanai laikā ir nepieciešama aizliegtas vienošanās esamība, normas īpašais raksturs un darbības mehānisms.
54
Taču šai situācijai nav ekvivalenta attiecībā uz pamatnolīguma 4. klauzulu.
55
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu jāatbild, ka pamatnolīguma 4. klauzulas 1. un 4. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā darba stāža – ko darba ņēmējs ieguvis saskaņā ar darba līgumiem uz noteiktu laiku, kuri pilnībā vai daļēji izpildīti pirms Direktīvas 1999/70 transponēšanas termiņa beigām, – neņemšana vērā šī darba ņēmēja atalgojuma noteikšanā, viņu pieņemot darbā uz nenoteiktu laiku pēc šī datuma, ja vien šī neņemšana vērā nav objektīvi pamatota.
Par tiesāšanās izdevumiem
56
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:
1999. gada 18. martā noslēgtā Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku, kas ietverts Padomes Direktīvas 1999/70/EK (1999. gada 28. jūnijs) par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku pielikumā, 4. klauzulas 1. un 4. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
tiem ir pretrunā darba stāža – ko darba ņēmējs ieguvis saskaņā ar darba līgumiem uz noteiktu laiku, kuri pilnībā vai daļēji izpildīti pirms šīs direktīvas transponēšanas termiņa beigām, – neņemšana vērā šī darba ņēmēja atalgojuma noteikšanā, viņu pieņemot darbā uz nenoteiktu laiku pēc šī datuma, ja vien šī neņemšana vērā nav objektīvi pamatota.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.