62024CO0406
TIESAS RĪKOJUMS (sestā palāta)
2025. gada 11. septembrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Savienības tiesību principi – Valsts procedūra, kuras mērķis ir iecelt pārstāvi personai ar garīgu invaliditāti – Grūtības atrast atbilstošu pārstāvi – Šaubas par iesniedzējiestādē notiekošās procedūras tiesvedības raksturu
Lietā C‑406/24
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Bezirksgericht Linz (Lincas pirmās instances tiesa, Austrija) iesniegusi ar 2024. gada 3. jūnija lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 11. jūnijā, tiesvedībā saistībā ar aizgādņa iecelšanu
RC,
otra lietas dalībniece –
VertretungsNetz
, Linca [Linz] (Austrija),
TIESA (sestā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Kumins [A. Kumin], Tiesas priekšsēdētāja vietnieks T. fon Danvics [T. von Danwitz] (referents) un tiesnesis S. Žervazonī [S. Gervasoni],
ģenerāladvokāts: Ž. Rišārs Delatūrs [J. Richard de la Tour],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu lemt, izdodot motivētu rīkojumu atbilstoši Tiesas Reglamenta 53. panta 2. punktam,
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvencijas par personu ar invaliditāti tiesībām, kas noslēgta 2006. gada 13. decembrī Ņujorkā un Eiropas Kopienas vārdā apstiprināta ar Padomes 2009. gada 26. novembra Lēmumu 2010/48/EK (OV 2010, L 23, 35. lpp.; turpmāk tekstā – “ANO Konvencija par personu ar invaliditāti tiesībām”), 3.–5., 12., 19. un 28. pantu, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 1., 20., 21. un 26. pantu, kā arī Savienības tiesību vispārējos principus, kuri paredzēti LES 6. panta 3. punktā, it īpaši vienlīdzības un diskriminācijas aizlieguma principus un lietderīgās iedarbības un efektīvas tiesību aizsardzību tiesā principus.
2
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību, ko pēc savas ierosmes sākusi Bezirksgericht Linz (Lincas pirmās instances tiesa, Austrija), par aizgādņa iecelšanu RC.
Atbilstošās tiesību normas
Starptautiskās tiesības
3
Atbilstoši ANO konvencijas par personu ar invaliditāti tiesībām 1. pantam tās mērķis ir “veicināt, aizsargāt un nodrošināt, ka visas personas ar invaliditāti pilnībā un vienlīdzīgi izmanto visas cilvēktiesības un pamatbrīvības, un veicināt viņiem piemītošās cieņas ievērošanu”.
4
Šīs konvencijas 2. pantā “Definīcijas” noteikts:
“Šajā konvencijā:
[..]
“diskriminācija invaliditātes dēļ” nozīmē jebkāda veida nošķiršanu, izslēgšanu vai ierobežošanu invaliditātes dēļ, kuras mērķis ir traucēt vai pilnībā nepieļaut visu politisko, ekonomisko, sociālo, kultūras, pilsonisko vai citu cilvēktiesību un pamatbrīvību atzīšanu, izmantošanu vai īstenošanu vienlīdzīgi ar citiem vai kurai ir tādas sekas. Tā ietver visas diskriminācijas formas, tostarp saprātīga pielāgojuma atteikumu;
“saprātīgs pielāgojums” nozīmē vajadzīgās un atbilstošās izmaiņas un korekcijas (ja tās konkrētā gadījumā ir nepieciešamas un neuzliek nesamērīgu vai nepamatotu slogu), lai nodrošinātu, ka personas ar invaliditāti vienlīdzīgi ar citiem var izmantot vai īstenot visas cilvēktiesības un pamatbrīvības;
[..].”
5
Minētās konvencijas 3. pantā “Vispārējie principi” noteikts:
“Šīs konvencijas principi ir:
[..]
b) diskriminācijas aizliegums;
c) pilnīga un efektīva līdzdalība un integrācija sabiedrībā;
[..]
e) iespēju vienlīdzība;
f) pieejamība;
[..].”
6
ANO Konvencijas par personu ar invaliditāti tiesībām 4. panta “Vispārējās saistības” 1. punkts formulēts šādi:
“Dalībvalstis apņemas nodrošināt un veicināt to, lai visas personas ar invaliditāti varētu pilnībā īstenot visas cilvēktiesības un pamatbrīvības bez jebkāda veida diskriminācijas invaliditātes dēļ. Šai nolūkā dalībvalstis apņemas:
a)
pieņemt visus atbilstošos likumdošanas, administratīvos un citus pasākumus šajā konvencijā atzīto tiesību īstenošanai;
b)
veikt visus nepieciešamos, tostarp likumdošanas, pasākumus, lai grozītu vai atceltu pastāvošos likumus, noteikumus, paražas un praksi, kas rada personu ar invaliditāti diskrimināciju;
[..].”
7
Šīs konvencijas 5. panta “Vienlīdzība un diskriminācijas aizliegums” 1.–3. punktā noteikts:
“1.   Dalībvalstis atzīst, ka visi cilvēki ir vienlīdzīgi likuma priekšā un saskaņā ar to un ka visiem cilvēkiem bez jebkādas diskriminācijas ir tiesības uz vienlīdzīgu likuma aizsardzību un uz likumā paredzēto priekšrocību vienlīdzīgu izmantošanu.
2.   Dalībvalstis aizliedz jebkādu diskrimināciju invaliditātes dēļ un garantē personām ar invaliditāti vienlīdzīgu un efektīvu tiesisko aizsardzību pret diskrimināciju jebkāda iemesla dēļ.
3.   Lai veicinātu vienlīdzību un novērstu diskrimināciju, dalībvalstis veic visus atbilstošos pasākumus, lai nodrošinātu, ka tiek veikti saprātīgi pielāgojumi.”
8
Minētās konvencijas 12. panta “Vienlīdzīga tiesībspējas atzīšana” 2. un 3. punktā paredzēts:
“2.   Dalībvalstis atzīst, ka personām ar invaliditāti līdzvērtīgi ar citiem ir rīcībspēja visās dzīves jomās.
3.   Dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus, lai personām ar invaliditāti nodrošinātu tā atbalsta pieejamību, kas tām varētu būt nepieciešams, īstenojot savu rīcībspēju.”
9
Atbilstoši ANO Konvencijas par personu ar invaliditāti tiesībām 19. pantam “Patstāvīgs dzīvesveids un iekļaušana sabiedrībā” šīs konvencijas dalībvalstis “atzīst, ka visām personām ar invaliditāti ir vienlīdzīgas tiesības dzīvot sabiedrībā ar tādu pašu izvēles brīvību kā citiem cilvēkiem, un veic efektīvus un atbilstošus pasākumus, lai atvieglotu personām ar invaliditāti šo tiesību izmantošanu un pilnīgu iekļaušanos un līdzdalību sabiedrības dzīvē [..]”.
10
Šīs konvencijas 28. panta “Pienācīgs dzīves līmenis un sociālā aizsardzība” 1. punktā noteikts:
“Dalībvalstis atzīst personu ar invaliditāti tiesības uz atbilstošu dzīves līmeni sev un saviem ģimenes locekļiem, tostarp uz atbilstošu pārtiku, apģērbu un mājokli un uz pastāvīgu dzīves apstākļu uzlabošanos, un veic atbilstošus pasākumus, lai nodrošinātu un veicinātu šo tiesību īstenošanu bez diskriminācijas invaliditātes dēļ.”
Austrijas tiesības
11
Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch (Civilkodekss, turpmāk tekstā – “ABGB”) 271. pants formulēts šādi:
“Tiesa pēc pilngadīgas personas lūguma vai pēc savas ierosmes ieceļ tai aizgādni, ja
1.
persona nevar kārtot atsevišķas lietas, neapdraudot pati sevi garīgās veselības traucējumu vai līdzīgu lemtspējas traucējumu dēļ,
2.
personai šajā nolūkā nav pārstāvja,
3.
persona nevar vai nevēlas izvēlēties pārstāvi un
4.
aizgādnība nav iespējama.”
12
Atbilstoši ABGB 272. panta 1. punktam “aizgādni var iecelt tikai, lai kārtotu konkrētas lietas vai atsevišķu kategoriju lietas, kas kārtojamas pašreiz un kas nosakāmas precīzi”.
13
ABGB 274. pantā paredzēts:
“(1)   Par prioritāro aizgādni ar pilngadīgas personas piekrišanu tiek iecelta persona, kas iecelta saskaņā ar pilnvarojumu, aizgādnības līgumu vai aizgādnības rīkojumu.
(2)   Ja šāda persona nav pieejama vai piemērota, ar pilngadīgās personas piekrišanu tiek iecelts kāds tās tuvinieks, kas ir piemērots uzdevuma pildīšanai.
(3)   Ja šādas personas iecelšana nav iespējama, ar tās piekrišanu tiek iecelta pieaugušo aizsardzības apvienība.
(4)   Ja nav iespējama arī pieaugušo aizsardzības apvienības iecelšana, atbilstoši 275. pantam ieceļ notāru (notāru praktikantu) vai advokātu (advokātu praktikantu), vai ar tās piekrišanu citu piemērotu personu.
(5)   Notāru (notāru praktikantu) vai advokātu (advokātu praktikantu) ieceļ galvenokārt tad, ja lietu vešanai principā ir vajadzīgas juridiskas zināšanas, un pieaugušo aizsardzības apvienību [..] – galvenokārt tad, ja aizgādnība turklāt ir saistīta ar īpašām prasībām.”
14
Atbilstoši ABGB 275. panta 1. punktam notārs vai advokāts, kas nav pienācīgi iekļauts to advokātu vai notāru sarakstā, kuriem ir īpaša kvalifikācija, kas vajadzīga, lai īstenotu aizgādnību saskaņā ar pilnvaru un tiesas noteiktu aizgādnību, var atteikties īstenot aizgādnību, ja lietu pārvaldībai principā nav vajadzīgas juridiskas zināšanas.
Tiesvedība pamatlietā un prejudiciālie jautājumi
15
Ar 2022. gada 18. jūlija lēmumu Bezirksgericht Linz (Lincas pirmās instances tiesa), iesniedzējiestāde šajā lietā, pēc savas ierosmes sāka procedūru, lai pārbaudītu vajadzību iecelt RC aizgādni.
16
Iesniedzējiestāde ir paredzējusi iecelt RC aizgādni, lai pārvaldītu šīs personas lietas, kam principā nav vajadzīgas juridiskas zināšanas pamatlietā aplūkoto valsts tiesību aktu izpratnē. Pamatlietā arī RC lūdza sniegt šādu atbalstu.
17
Atbilstoši lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iekļautajām norādēm kopš 2022. gada oktobra lieta ir izskatāmā stāvoklī un RC ir jāieceļ aizgādnis. Tomēr iesniedzējiestāde nevienu ABGB 274. panta 1.–3. punktā paredzēto fizisko personu un pieaugušo aizsardzības apvienību nevarēja iecelt par RC aizgādni, jo šajā ziņā nav minētajās tiesību normās prasītās šo personu un apvienību piekrišanas. Pēc tam atbilstoši ABGB 274. panta 4. punktam iesniedzējiestāde vērsās pie notāriem un advokātiem. Neviens no pēdējiem minētajiem nepiekrita īstenot aizgādnību, jo RC lietu kārtošanai principā nav vajadzīgas juridiskas zināšanas ABGB 275. panta 1. punkta izpratnē.
18
Iesniedzējiestādei ir šaubas par pamatlietā aplūkoto valsts tiesību aktu saderību ar ANO Konvencijas par personu ar invaliditāti tiesībām 3.–5., 12., 19. un 28. pantu, ar Hartas 1., 20., 21. un 26. pantā nostiprinātajām pamattiesībām, kā arī ar vienlīdzības un diskriminācijas aizlieguma, lietderīgās iedarbības un tiesību aizsardzības tiesā principiem.
19
Tā uzskata, ka saskaņā ar Savienības tiesību pārākuma principu ANO Konvencija par personu ar invaliditāti tiesībām un citas iepriekšējā punktā paredzētās Savienības tiesību normas un principi ir pārāki par dalībvalstu tiesībām, ko tiesību normu konflikta gadījumā nedrīkst piemērot.
20
Šādos apstākļos Bezirksgericht Linz (Lincas pirmās instances tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai valsts tiesiskais regulējums (ABGB 274. un 275. pants), kurš kā juridiskas sekas neparedz, kas tiesai jāieceļ par neaizsargātas personas pārstāvi, ja notāru vai advokātu profesionālo grupu [locekļi], tostarp kandidāti uz šo profesiju veikšanu, kuri tiek aicināti kā pēdējie šajā tiesiskajā regulējumā paredzētajā izraudzīšanās kārtībā, kā atteikšanās iemeslu var minēt to, ka “lietu pārvaldībai principā nav vajadzīgas juridiskas zināšanas”, ir saderīgs ar [ANO Konvencijas par personu ar invaliditāti tiesībām] “vispārējiem principiem”, kas nostiprināti šīs konvencijas 3. pantā, un konkrētāk ar tajā noteiktajiem diskriminācijas aizlieguma, dalības un pilnīgas un efektīvas integrācijas sabiedrībā principiem, vajadzību cienīt personu ar invaliditāti atšķirīgumu un pieņemt viņas kā cilvēku daudzveidības un cilvēces daļu, vienlīdzīgu iespēju un pieejamības principiem?
2)
Vai valsts tiesiskais regulējums (ABGB 274. un 275. pants), kurš kā juridiskas sekas neparedz, kas tiesai jāieceļ par neaizsargātas personas pārstāvi, ja notāru vai advokātu profesionālo grupu [locekļi], tostarp kandidāti uz šo profesiju veikšanu, kuri tiek aicināti kā pēdējie šajā tiesiskajā regulējumā paredzētajā izraudzīšanās kārtībā, kā atteikšanās iemeslu var minēt to, ka “lietu pārvaldībai principā nav vajadzīgas juridiskas zināšanas”, ir saderīgs ar [ANO Konvencijas par personu ar invaliditāti tiesībām] “vispārējiem pienākumiem”, kas nostiprināti šīs konvencijas 4. pantā, un konkrētāk ar principiem, kuri tajā ir noteikti un saskaņā ar kuriem šīs konvencijas dalībvalstis apņemas pieņemt visus atbilstošos likumdošanas, administratīvos un citus pasākumus šajā konvencijā atzīto tiesību īstenošanai un veikt visus nepieciešamos, tostarp likumdošanas, pasākumus, lai grozītu vai atceltu pastāvošos likumus, noteikumus, paražas un praksi, kas rada personu ar invaliditāti diskrimināciju?
3)
Vai valsts tiesiskais regulējums (ABGB 274. un 275. pants), kurš kā juridiskas sekas neparedz, kas tiesai jāieceļ par neaizsargātas personas pārstāvi, ja notāru vai advokātu profesionālo grupu [locekļi], tostarp kandidāti uz šo profesiju veikšanu, kuri tiek aicināti kā pēdējie šajā tiesiskajā regulējumā paredzētajā izraudzīšanās kārtībā, kā atteikšanās iemeslu var minēt to, ka “lietu pārvaldībai principā nav vajadzīgas juridiskas zināšanas”, ir saderīgs ar [ANO Konvencijas par personu ar invaliditāti tiesībām] 5. pantā nostiprināto diskriminācijas aizlieguma principu un konkrētāk ar tajā noteikto pienākumu, saskaņā ar kuru [konvencijas dalībvalstis atzīst, ka] visi cilvēki ir vienlīdzīgi likuma priekšā un atbilstoši likumam, ka visiem cilvēkiem bez jebkādas diskriminācijas ir tiesības uz vienlīdzīgu likuma aizsardzību un uz likumā paredzēto priekšrocību vienlīdzīgu izmantošanu un ka šīs dalībvalstis aizliedz jebkādu diskrimināciju invaliditātes dēļ un garantē personām ar invaliditāti vienlīdzīgu un efektīvu tiesisko aizsardzību pret diskrimināciju jebkāda iemesla dēļ?
4)
Vai valsts tiesiskais regulējums (ABGB 274. un 275. pants), kurš kā juridiskas sekas neparedz, kas tiesai jāieceļ par neaizsargātas personas pārstāvi, ja notāru vai advokātu profesionālo grupu [locekļi], tostarp kandidāti uz šo profesiju veikšanu, kuri tiek aicināti kā pēdējie šajā tiesiskajā regulējumā paredzētajā izraudzīšanās kārtībā, kā atteikšanās iemeslu var minēt to, ka “lietu pārvaldībai principā nav vajadzīgas juridiskas zināšanas”, ir saderīgs ar [ANO Konvencijas par personu ar invaliditāti tiesībām] 12. pantā nostiprināto vienlīdzīgas attieksmes principu un konkrētāk ar tajā paredzēto noteikumu, ka konvencijas dalībvalstis atzīst, ka personām ar invaliditāti līdzvērtīgi ar citiem ir rīcībspēja visās dzīves jomās, un ka šīs dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus, lai personām ar invaliditāti nodrošinātu tā atbalsta pieejamību, kas tām varētu būt nepieciešams, īstenojot savu rīcībspēju?
5)
Vai valsts tiesiskais regulējums (ABGB 274. un 275. pants), kurš kā juridiskas sekas neparedz, kas tiesai jāieceļ par neaizsargātas personas pārstāvi, ja notāru vai advokātu profesionālo grupu [locekļi], tostarp kandidāti uz šo profesiju veikšanu, kuri tiek aicināti kā pēdējie šajā tiesiskajā regulējumā paredzētajā izraudzīšanās kārtībā, kā atteikšanās iemeslu var minēt to, ka “lietu pārvaldībai principā nav vajadzīgas juridiskas zināšanas”, ir saderīgs ar [ANO Konvencijas par personu ar invaliditāti tiesībām] 19. pantā nostiprināto pienākumu iekļauties [sabiedrībā], kas paredz, ka šīs konvencijas dalībvalstis atzīst, ka visām personām ar invaliditāti ir vienlīdzīgas tiesības dzīvot sabiedrībā ar tādu pašu izvēles brīvību kā citiem cilvēkiem, un veic efektīvus un atbilstošus pasākumus, lai personām ar invaliditāti atvieglotu šo tiesību izmantošanu un pilnīgu iekļaušanos un līdzdalību sabiedrības dzīvē?
6)
Vai valsts tiesiskais regulējums (ABGB 274. un 275. pants), kurš kā juridiskas sekas neparedz, kas tiesai jāieceļ par neaizsargātas personas pārstāvi, ja notāru vai advokātu profesionālo grupu [locekļi], tostarp kandidāti uz šo profesiju veikšanu, kuri tiek aicināti kā pēdējie šajā tiesiskajā regulējumā paredzētajā izraudzīšanās kārtībā, kā atteikšanās iemeslu var minēt to, ka “lietu pārvaldībai principā nav vajadzīgas juridiskas zināšanas”, ir saderīgs ar [ANO Konvencijas par personu ar invaliditāti tiesībām] 28. pantā nostiprināto pienākumu, saskaņā ar kuru konvencijas dalībvalstis atzīst personu ar invaliditāti tiesības uz atbilstošu dzīves līmeni sev un saviem ģimenes locekļiem, tostarp uz atbilstošu pārtiku, apģērbu un mājokli un uz pastāvīgu dzīves apstākļu uzlabošanos, un veic atbilstošus pasākumus, lai nodrošinātu un veicinātu šo tiesību īstenošanu bez diskriminācijas invaliditātes dēļ?
7)
Vai valsts tiesiskais regulējums (ABGB 274. un 275. pants), kurš kā juridiskas sekas neparedz, kas tiesai jāieceļ par neaizsargātas personas pārstāvi, ja notāru vai advokātu profesionālo grupu [locekļi], tostarp kandidāti uz šo profesiju veikšanu, kuri tiek aicināti kā pēdējie šajā tiesiskajā regulējumā paredzētajā izraudzīšanās kārtībā, kā atteikšanās iemeslu var minēt to, ka“lietu pārvaldībai principā nav vajadzīgas juridiskas zināšanas”, ir saderīgs ar Eiropas Savienības Pamattiesību [hartā] noteiktajām pamattiesībām, saskaņā ar kurām cilvēka cieņa ir neaizskarama un tā jārespektē un jāaizsargā (1. pants), visi cilvēki ir vienlīdzīgi likuma priekšā (20. pants), ir aizliegta jebkāda veida diskriminācija, tostarp diskriminācija invaliditātes dēļ (21. pants), un [Savienība atzīst] personu ar invaliditāti tiesības izmantot pasākumus, kas paredzēti, lai nodrošinātu viņu neatkarību, sociālo un profesionālo integrāciju un dalību sabiedrības dzīvē (26. pants)?
8)
Vai valsts tiesiskais regulējums (ABGB 274. un 275. pants), kurš neparedz kā juridiskas sekas, kas tiesai jāieceļ par neaizsargātas personas pārstāvi, ja notāru vai advokātu profesionālo grupu [locekļi], tostarp kandidāti uz šo profesiju veikšanu, kuri tiek aicināti kā pēdējie šajā tiesiskajā regulējumā paredzētajā izraudzīšanās kārtībā, kā atteikšanās iemeslu var minēt to, ka “lietu pārvaldībai principā nav vajadzīgas juridiskas zināšanas”, ir saderīgs ar Savienības tiesību vispārējiem principiem LES 6. panta 3. punkta izpratnē, it īpaši ar vienlīdzības principu un diskriminācijas aizlieguma principu, pienākumu piešķirt Savienības tiesībām lietderīgo iedarbību un aizsargāt tiesības, ko tās piešķir (“efektivitātes princips”), kā arī pienākumu nodrošināt efektīvu tiesību aizsardzību tiesā?”
Tiesvedība Tiesā
21
Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējiestāde ir lūgusi Tiesu šai lietai piemērot Tiesas Reglamenta 105. pantā paredzēto paātrināto tiesvedību.
22
Ņemot vērā Tiesas lēmumu izdot rīkojumu, kas pamatots ar šī reglamenta 53. panta 2. punktu, par šo lūgumu vairs nav jālemj.
Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību
23
Saskaņā ar Reglamenta 53. panta 2. punktu, ja lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir acīmredzami nepieņemams, Tiesa pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas, neveicot tālākas procesuālās darbības, jebkurā brīdī var lemt, izdodot motivētu rīkojumu.
24
Šajā lietā jāpiemēro šī tiesību norma.
25
Vispirms lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvertajās norādēs ir izvirzīts jautājums, vai tad, ja Bezirksgericht Linz (Lincas pirmās instances tiesa) ir sākta procedūra par tiesas noteikta aizgādņa iecelšanu, šo iestādi var uzskatīt par “tiesu” LESD 267. panta izpratnē, kas pieņem lēmumu procedūrā, kuras mērķis ir pieņemt nolēmumu, kam ir tiesas nolēmuma raksturs. Tomēr šajā lietā šis tiesību jautājums nav jārisina, jo visi prejudiciālie jautājumi ir nepieņemami citu iemeslu dēļ.
26
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Tiesas un valstu tiesu sadarbībā atbilstoši LESD 267. pantam tikai valsts tiesai, kas izskata lietu un kas ir atbildīga par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā lietas īpašo raksturu, jānovērtē gan tas, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir nepieciešams tās sprieduma taisīšanai, gan arī Tiesai uzdoto jautājumu nozīmīgums. Tādējādi, ja uzdotie jautājumi ir par Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu. No tā izriet, ka uz jautājumiem par Savienības tiesībām attiecas nozīmīguma prezumpcija. Tiesa var atteikties lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālu jautājumu tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktisko situāciju vai tās priekšmetu, ja izvirzītā problēma ir hipotētiska vai ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedums, 2023. gada 7. septembris, GroenlandPoultry, C‑169/22, EU:C:2023:638, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
27
Šajā ziņā nepieciešamība sniegt valsts tiesai noderīgu Savienības tiesību interpretāciju prasa, lai valsts tiesa stingri ievērotu prasības attiecībā uz lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu saturu, kuras ir tieši noteiktas Tiesas Reglamenta 94. pantā un kas iesniedzējtiesai jāzina (spriedums, 2024. gada 17. oktobris, FA.RO. diYK & C., C‑16/23, EU:C:2024:886, 35. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). Šīs prasības turklāt ir atgādinātas Eiropas Savienības Tiesas Ieteikumu valstu tiesām par prejudiciālās tiesvedības ierosināšanu (OV 2019, C 380, 1. lpp.) 13., 15. un 16. punktā, un šobrīd tās ir atrodamas Eiropas Savienības Tiesas Ieteikumu valstu tiesām par prejudiciālās tiesvedības ierosināšanu (OV C, C/2024/6008) 13., 15. un 16. punktā.
28
Tādējādi saskaņā ar Reglamenta 94. panta c) punktu iesniedzējtiesas nolēmumā jābūt ietvertam to iemeslu izklāstam, kuri likuši iesniedzējtiesai šaubīties par noteiktu Savienības tiesību normu interpretāciju, kā arī norādītai saiknei, ko tā ir konstatējusi starp šīm tiesību normām un pamatlietai piemērojamajiem valsts tiesību aktiem (spriedums, 2024. gada 8. maijs, Instituto da Segurança Social u.c., C‑20/23, EU:C:2024:389, 49. punkts).
29
Šajā kontekstā arī jāuzsver, ka informācijai, kas ietverta iesniedzējtiesas nolēmumā, jāļauj, pirmkārt, Tiesai sniegt lietderīgas atbildes uz valsts tiesas uzdotajiem jautājumiem un, otrkārt, dalībvalstu valdībām, kā arī citām ieinteresētajām personām izmantot tiesības, kuras tām piešķirtas ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23. pantu, iesniegt apsvērumus. Tiesai jārūpējas, lai šīs tiesības tiktu aizsargātas tāpēc, ka saskaņā ar minēto tiesību normu ieinteresētajām personām tiek paziņoti tikai iesniedzējtiesas nolēmumi (spriedums, 2024. gada 19. decembris, SISTEMLUX, C‑717/22 un C‑372/23, EU:C:2024:1041, 37. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
30
Šajā gadījumā ar pirmo līdz sesto jautājumu iesniedzējiestāde būtībā vaicā Tiesai, vai ANO Konvencijas par personu ar invaliditāti tiesībām 3.–5., 12., 19. un 28. pants nepieļauj tādus valsts tiesību aktus kā pamatlietā aplūkotie, kuri reglamentē personu ar invaliditāti pārstāvību.
31
Šajā ziņā jāatgādina – lai gan personu ar invaliditāti pārstāvība ietilpst katras dalībvalsts kompetencē, īstenojot šo kompetenci, dalībvalstīm jāievēro Savienības tiesības (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2024. gada 15. oktobris, KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, 31. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2025. gada 29. aprīlis, Komisija/Malta (Pilsonība par ieguldījumu), C‑181/23, EU:C:2025:283, 81. punkts un tajā minētā judikatūra).
32
Protams, tā kā ANO Konvencija par personu ar invaliditāti tiesībām Savienības vārdā tika apstiprināta ar Lēmumu 2010/48, šīs konvencijas noteikumi no minētā lēmuma stāšanās spēkā ir daļa no Savienības tiesību sistēmas (spriedums, 2019. gada 11. septembris, Nobel Plastiques Ibérica, C‑397/18, EU:C:2019:703, 39. punkts un tajā minētā judikatūra).
33
Tomēr šī konvencija ir jaukts nolīgums, ko Savienība un tās dalībvalstis noslēgušas saskaņā ar dalīto kompetenci. Saistībā ar šādiem nolīgumiem Tiesas kompetencē atbilstoši LESD 267. pantam ir noteikt to pienākumu sadalījumu, kurus uzņēmusies Savienība, un to, kas paliek vienīgi dalībvalstu kompetencē, kā arī šajā nolūkā interpretēt šāda nolīguma noteikumus. Tādējādi tās kompetencē ir interpretēt jaukta nolīguma noteikumus, ja tie attiecas uz jomu, kurā Savienība ir īstenojusi savu kompetenci un pieņēmusi noteikumus par no tiem izrietošo pienākumu izpildi (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 8. marts, Lesoochranárskezoskupenie, C‑240/09, EU:C:2011:125, 31., 32. un 34. punkts, kā arī 2022. gada 14. jūlijs, ÖBB‑InfrastrukturAktiengesellschaft, C‑500/20, EU:C:2022:563, 40. un 41. punkts).
34
Turklāt Tiesa ir nospriedusi, ka uz konkrētu jautājumu, ko regulē nolīgumi, kurus noslēgusi Savienība un tās dalībvalstis, attiecas Savienības tiesības, pat ja attiecībā uz to vēl nav pieņemts Savienības tiesiskais regulējums, ja vien šis jautājums attiecas uz jomu, ko lielā mērā regulē Savienības tiesības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 8. marts, Lesoochranárskezoskupenie, C‑240/09, EU:C:2011:125, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
35
Tāpat no pastāvīgās judikatūras izriet – ja starptautiska nolīguma norma var būt piemērojama gan situācijām, uz kurām attiecas valsts tiesības, gan situācijām, uz kurām attiecas Savienības tiesības, pastāv zināma interese, lai, nepieļaujot atšķirīgas interpretācijas nākotnē, šī tiesību norma Tiesā tiktu interpretēta vienveidīgi, neatkarīgi no apstākļiem, kādos tā jāpiemēro (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 14. jūlijs, ÖBB‑Infrastruktur Aktiengesellschaft, C‑500/20, EU:C:2022:563, 42. un 43. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
36
Jākonstatē, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu acīmredzami nav ietverta informācija, kas vajadzīga, lai Tiesa varētu pārbaudīt savu kompetenci interpretēt ANO Konvencijas par personu ar invaliditāti tiesībām noteikumus saskaņā ar šī rīkojuma 33.–35. punktā atgādināto judikatūru. Iesniedzējiestāde nav pierādījusi, ka pastāv saikne starp šīs konvencijas noteikumiem, kuru interpretācija ir lūgta, un Savienības tiesisko regulējumu, kā tas prasīts šajā judikatūrā.
37
Lai gan ar pirmo līdz sesto jautājumu iesniedzējiestāde jautā Tiesai par iespējamiem pienākumiem pārstāvēt personu ar invaliditāti, kas attiecīgā gadījumā izriet no minētās konvencijas, lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu tā atsaucas tikai uz šīs konvencijas 3.–5., 12., 19. un 28. pantu, neprecizējot tomēr, kādā veidā uzdotie jautājumi ir saistīti vai nu ar konkrētu tiesību normu, ko Savienība pieņēmusi, īstenojot savas kompetences, vai arī ar jomu, uz kuru lielā mērā attiecas Savienības tiesības.
38
Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav arī norādes, vai ANO Konvencijas par personu ar invaliditāti tiesībām noteikumi, kurus lūgts interpretēt, var būt piemērojami gan situācijām, uz kurām attiecas valsts tiesības, gan situācijām, uz kurām attiecas Savienības tiesības.
39
No tā izriet, ka, runājot par pirmo līdz sesto jautājumu, lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu acīmredzami neatbilst prasībām, kas atgādinātas šī rīkojuma 27. un 28. punktā minētajā judikatūrā.
40
Ar septīto un astoto jautājumu iesniedzējiestāde būtībā vaicā Tiesai, vai Hartas 1., 20., 21. un 26. pantā nostiprinātās pamattiesības, kā arī daži vispārējie Savienības tiesību principi, it īpaši vienlīdzības un diskriminācijas aizlieguma principi, lietderīgās iedarbības princips un efektīvas tiesību aizsardzības tiesā princips, nepieļauj pamatlietā aplūkotos valsts tiesību aktus.
41
Tomēr jāatgādina, ka Hartas piemērošanas joma attiecībā uz dalībvalstu rīcību ir definēta tās 51. panta 1. punktā, saskaņā ar kuru Hartas noteikumi uz dalībvalstīm attiecas tikai tad, ja tās īsteno Savienības tiesību aktus, un šis noteikums apstiprina Tiesas pastāvīgo judikatūru par Savienības tiesību vispārējiem principiem, saskaņā ar kuru Savienības tiesību sistēmā garantētās pamattiesības jāpiemēro visās situācijās, kuras regulē ar Savienības tiesībām, taču ne ārpus šādām situācijām. Turpretim, ja tiesiskā situācija neietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā, Tiesai nav kompetences par to lemt, un Hartas noteikumi, uz kuriem ir izdarīta atsauce, kā arī Savienības tiesību vispārējie principi paši par sevi nevar pamatot šo kompetenci (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2014. gada 10. jūlija, JuliánHernández u.c., C‑198/13, EU:C:2014:2055, 33. punkts; 2022. gada 13. janvāris, Marcas MC, C‑363/20, EU:C:2022:21, 33.–36. punkts, kā arī 2024. gada 25. janvāris, Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Craiova, C‑58/22, EU:C:2024:70, 40. punkts un tajā minētā judikatūra).
42
Šajā gadījumā, lai gan iesniedzējiestāde jautā Tiesai, kā interpretēt pamattiesības, kā arī Savienības tiesību vispārējos principus, kas paredzēti šī rīkojuma 40. punktā, tā neizskaidro, kādu saikni tā konstatējusi starp pamatlietā piemērojamajiem valsts tiesību aktiem un Savienības tiesību normu, kas nav neviena no tām, kuras ietvertas Hartā, vai kas nav minētie vispārējie principi.
43
Tādējādi, runājot par septīto un astoto jautājumu, lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu acīmredzami neatbilst prasībām, kas izriet no Reglamenta 94. panta c) punkta, lasot to kopā ar Hartas 51. panta 1. punktu.
44
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši Reglamenta 53. panta 2. punktam ir acīmredzami nepieņemams.
Par tiesāšanās izdevumiem
45
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējiestādē, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nolemj:
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko Bezirksgericht Linz (Lincas pirmās instances tiesa, Austrija) iesniegusi ar 2024. gada 3. jūnija lēmumu, ir acīmredzami nepieņemams.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.