Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA DĪNA ŠPĪLMANA [DEAN SPIELMANN]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 22. janvārī (1)
Lieta C‑877/24 [Shamsi] (i)
X,
Minister van Asiel en Migratie, iepriekš – Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid,
piedaloties
Y
(Raad van State (Valsts padome, Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Imigrācijas politika – Direktīva 2008/115/EK – 6., 8. un 9. pants – Atgriešanas lēmums, kas pieņemts attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri dalībvalstī uzturas nelikumīgi un ir mūža
vai ilgtermiņa ieslodzījumā – Neiespējamība izpildīt atgriešanās pienākumu tuvā nākotnē – Samērīguma princips
Ievads
1.        Izskatāmā lieta Tiesai dod iespēju precizēt Direktīvas 2008/115/EK par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi (2), piemērošanas jomu īpašā situācijā, proti, saistībā ar trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri dalībvalstī uzturas nelikumīgi un kuriem attiecīgajā dalībvalstī ir piespriests brīvības atņemšanas sods uz ļoti ilgu laiku vai pat mūža ieslodzījums par noziegumiem, kas nav saistīti ar viņu uzturēšanās nelikumīgo raksturu. Konkrētāk – jānosaka, vai un kādos apstākļos dalībvalstij attiecībā uz viņiem joprojām ir jāpieņem atgriešanas lēmums, lai gan šo sodu izpildes dēļ tuvākajā nākotnē nevarēs notikt ne brīvprātīga izceļošana, ne piespiedu izraidīšana.
2.        Tiesas atbildes uz iesniedzējtiesas, proti, Raad van State (Valsts padome, Nīderlande), uzdotajiem jautājumiem citastarp ļaus noskaidrot sasaisti starp Direktīvas 2008/115 6. pantā noteikto pienākumu pieņemt atgriešanas lēmumu nelikumīgas uzturēšanās gadījumā un no šīs direktīvas 8. panta izrietošo prasību īstenot izraidīšanu “cik vien iespējams drīz” (3), ja brīvības atņemšanas soda izpilde rada ilgstošu šķērsli. Izskatāmā lieta arī dos iespēju precizēt Direktīvas 2008/115 9. panta 2. punkta kā izraidīšanas atlikšanas mehānisma funkciju, kā arī samērīguma principa nozīmi šādā kontekstā.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3.        Direktīvas 2008/115 2. un 4. apsvērums formulēts šādi:
“(2)      Briseles Eiropadome 2004. gada 4. un 5. novembrī aicināja izstrādāt ar kopīgiem standartiem pamatotu efektīvu izraidīšanas un atgriešanas politiku, lai person[u] atgriešana notiktu humānā veidā un pilnībā ievērojot viņu cilvēktiesības un cieņas neaizskaramību.
[..]
(4)      Ir jānosaka skaidri, pārskatāmi un taisnīgi noteikumi, kas paredzēti efektīvai atgriešanas politikai kā labi pārvaldītas migrācijas politikas būtiskam elementam.”
4.        Šīs direktīvas 2. panta 2. punkta b) apakšpunktā noteikts:
“Dalībvalstis var pieņemt lēmumu nepiemērot šo direktīvu attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem:
[..]
b)      kuri saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir pakļauti atpakaļnosūtīšanas procedūrai krimināltiesisku sankciju dēļ vai to rezultātā, vai kuriem piemēro izdošanas procedūras.”
5.        Minētās direktīvas 5. pants formulēts šādi:
“Īstenojot šo direktīvu, dalībvalstis pilnībā ņem vērā:
a)      bērna intereses,
b)      ģimenes dzīvi,
c)      attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā veselības stāvokli,
un ievēro neizdošanas [neizraidīšanas] principu.”
6.        Direktīvas 2008/115 6. panta 1.–5. punktā noteikts:
“1.      Neskarot šā panta 2. līdz 5. punktā minētos izņēmumus, dalībvalstis pieņem atgriešanas lēmumu par ikvienu trešās valsts valstspiederīgo, kurš nelikumīgi uzturas to teritorijā.
2.      Trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri nelikumīgi uzturas kādas dalībvalsts teritorijā un kuriem ir derīga citas dalībvalsts izsniegta uzturēšanās atļauja vai cita atļauja, kas sniedz tiem tiesības tur uzturēties, lūdz nekavējoties doties uz šīs dalībvalsts teritoriju. Ja minētais trešās valsts valstspiederīgais nepilda šo lūgumu vai ja trešās valsts valstspiederīgā nekavējoša izceļošana ir vajadzīga sabiedriskās kārtības vai valsts drošības nodrošināšanai, piemēro 1. punktu.
3.      Dalībvalstis var atturēties pieņemt atgriešanas lēmumu par trešās valsts valstspiederīgo, kurš nelikumīgi uzturas tās teritorijā, ja attiecīgo trešās valsts valstspiederīgo uzņem atpakaļ cita dalībvalsts, ievērojot divpusējus nolīgumus vai vienošanās, kas ir spēkā dienā, kad stājas spēkā šī direktīva. Šajā gadījumā dalībvalsts, kura ir uzņēmusi atpakaļ attiecīgo trešās valsts valstspiederīgo, piemēro 1. punktu.
4.      Dalībvalstis var katrā laikā pieņemt lēmumu piešķirt atsevišķu uzturēšanās atļauju vai citu atļauju, kas dod tiesības uzturēties trešās valsts valstspiederīgajam, kurš nelikumīgi uzturas to teritorijā, ar līdzjūtību saistītu iemeslu, humānu vai citu iemeslu dēļ. Šādā gadījumā atgriešanas lēmumu nepieņem. Ja atgriešanas lēmums jau ir pieņemts, to atceļ vai atliek uz uzturēšanās atļaujas vai citu likumīgas uzturēšanās tiesību derīguma laiku.
5.      Ja attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgo, kurš nelikumīgi uzturas dalībvalsts teritorijā, ir uzsākta procedūra viņa uzturēšanās atļaujas vai citas atļaujas atjaunošanai, kas dod tiesības uzturēties, attiecīgā dalībvalsts, neskarot 6. punktu, var nepieņemt atgriešanas lēmumu, līdz uzsāktā procedūra ir pabeigta.”
7.        Šīs direktīvas 8. panta 1.–3. punkts izteikts šādi:
“1.      Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu atgriešanas lēmumu, ja saskaņā ar 7. panta 4. punktu nav noteikts laika posms brīvprātīgai izceļošanai vai ja atgriešanās pienākums nav izpildīts laika posmā, kas saskaņā ar 7. pantu noteikts brīvprātīgai izceļošanai.
2.      Ja dalībvalsts saskaņā ar 7. pantu ir noteikusi laika posmu brīvprātīgai izceļošanai, atgriešanas lēmumu var izpildīt tikai pēc šā laika posma beigām, ja vien šajā laika posmā nerodas 7. panta 4. punktā minētie draudi.
3.      Dalībvalstis var pieņemt atsevišķus administratīvus vai tiesas lēmumus vai aktus, kuros noteikta izraidīšana.”
8.        Saskaņā ar minētās direktīvas 9. pantu:
“1.      Dalībvalstis atliek izraidīšanu:
a)      ja ar izraidīšanu tiktu pārkāpts neizdošanas [neizraidīšanas] princips vai
b)      tik ilgi, kamēr ir noteikta izpildes pārtraukšana saskaņā ar 13. panta 2. punktu.
2.      Dalībvalstis var atlikt izraidīšanas izpildi uz atbilstošu laika posmu, ņemot vērā konkrēta gadījuma īpašos apstākļus. Dalībvalstis jo īpaši ņem vērā:
a)      trešās valsts valstspiederīgā fizisko stāvokli vai garīgās spējas;
b)      tehniskus iemeslus, piemēram, transporta trūkum[u], vai izraidīšanas neiespējamību personu apliecinošu datu trūkuma dēļ.
3.      Ja izraidīšanu atliek, kā paredzēts 1. un 2. punktā, attiecīgam trešās valsts valstspiederīgajam var piemērot 7. panta 3. punktā izklāstītos pienākumus.”
Nīderlandes tiesības
9.        2000. gada 23. novembra Vreemdelingenwet 2000 (2000. gada Ārvalstnieku likums) (4) 64. pantā noteikts:
“Izraidīšanu atliek, kamēr ārvalstnieka vai viņa ģimenes locekļa veselības stāvoklis neļauj ceļot.”
10.      2000. gada 23. novembra Vreemdelingenbesluit 2000 (2000. gada Lēmums par ārvalstniekiem) (5) 6.1.b pantā noteikts:
“Ja ārvalstniekam ir nekavējoties jāatstāj valsts teritorija [..] vai viņš to nav atstājis viņam noteiktajā termiņā, izraidīšanu var atlikt. Saistībā ar atlikšanu katrā ziņā ņem vērā ārvalstnieka fizisko stāvokli vai garīgās spējas un tehniskus iemeslus, piemēram, transporta trūkumu vai izraidīšanas neiespējamību personu apliecinošu datu trūkuma dēļ.
[..]”
Pamatlietas, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
11.      Tiesvedība pamatlietās attiecas uz diviem atgriešanas lēmumiem, kurus minister van Asiel en Migratie (patvēruma un migrācijas ministrs, Nīderlande; turpmāk tekstā – “ministrs”) ir pieņēmis attiecībā uz X un Y, proti, divām personām, kuras ir trešo valstu valstspiederīgie.
12.      2015. gada 19. janvārī Nīderlandes tiesa Azerbaidžānas valstspiederīgajam X piesprieda mūža ieslodzījumu par vairākām slepkavībām, kas izdarītas 2011. gada maijā. Pēc notiesāšanas ministrs ar 2018. gada 20. septembra lēmumu ar atpakaļejošu spēku no 2011. gada 12. maija atsauca X uzturēšanās atļauju un vienlaikus lika viņam nekavējoties atstāt Eiropas Savienības teritoriju. Viņš arī noteica X ieceļošanas aizliegumu uz desmit gadiem. Ar 2020. gada 27. jūlija lēmumu ministrs noraidīja X sūdzību par 2018. gada 20. septembra lēmumu.
13.      Par ministra 2020. gada 27. jūlija lēmumu X cēla prasību rechtbank Den Haag, zittingsplaatsen ’s-Hertogenbosch en Amsterdam (Hāgas tiesa, tiesas sēžu vietas Hertogenbosā un Amsterdamā, Nīderlande). Ar 2022. gada 14. janvāra spriedumu šī tiesa noraidīja minēto prasību, pamatojoties it īpaši uz to, ka ministram bija jāpieņem atgriešanas lēmums saskaņā ar Direktīvas 2008/115 6. panta 1. punktu. Konkrētāk, šī tiesa uzskata, ka X uzturēšanās atļaujas atsaukšanas dēļ viņš nelikumīgi uzturējās Nīderlandē un atgriešanas lēmums bija nepieciešams, lai nodrošinātu viņa izraidīšanu, ja viņš tiktu atbrīvots. Proti, šāda atbrīvošana varot notikt pēc tam, kad viņš 25 gadus būs pavadījis ieslodzījumā (6).
14.      Par šo spriedumu X iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā.
15.      Tikmēr Afganistānas valstspiederīgais Y 2018. gada 31. augustā ieceļoja Nīderlandē no Vācijas pēc tam, kad viņa Vācijā iesniegtais patvēruma pieteikums tika galīgi noraidīts. 2020. gada 16. novembrī Nīderlandes tiesa viņam ar galīgu spriedumu piesprieda brīvības atņemšanas sodu uz 25 gadiem par diviem slepkavības mēģinājumiem, kas saistīti ar terorismu un kas izdarīti dienā, kad viņš ieceļoja Nīderlandē. Kopš tā laika viņam piemērota krimināltiesiska brīvības atņemšana. Turklāt Y nekad nav bijušas uzturēšanās tiesības Nīderlandē.
16.      Ar 2023. gada 25. aprīļa lēmumu ministrs konstatēja, ka Y Nīderlandē neuzturējās likumīgi, uzlika viņam pienākumu nekavējoties atstāt Savienības teritoriju un noteica viņam ieceļošanas aizliegumu uz 20 gadiem.
17.      Par minēto lēmumu Y cēla prasību rechtbank Den Haag, zittingsplaatsen ’s-Hertogenbosch en Amsterdam (Hāgas tiesa, tiesas sēžu vietas
Hertogenbosā un Amsterdamā). Ar 2023. gada 22. decembra spriedumu šī tiesa šo prasību apmierināja un atcēla minēto lēmumu, uzskatot, ka ministrs nevarēja pamatoti pieņemt atgriešanas lēmumu situācijā, kad viņš nevar veikt izraidīšanu ilglaicīgas brīvības atņemšanas soda izpildes dēļ. Šādu secinājumu šī tiesa izdarīja citastarp no Tiesas 2021. gada 14. janvāra sprieduma Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Nepavadīta nepilngadīgā atgriešana) (7) un 2021. gada 24. februāra sprieduma M u.c. (Pārvietošana uz dalībvalsti)(8).
18.      Ministrs par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā.
19.      Iesniedzējtiesa konstatē – netiek apstrīdēts, ka X un Y Nīderlandē uzturas nelikumīgi, ka viņi nav atsaukušies uz Direktīvas 2008/115 5. pantā uzskaitītajiem principiem un ka uz viņiem neattiecas izņēmumi no pienākuma pieņemt atgriešanas lēmumu, kuri noteikti šīs direktīvas 6. panta 2.–5. punktā.
20.      Šādā kontekstā pamatlietu puses tomēr nav vienisprātis par iespēju ministram pieņemt atgriešanas lēmumu attiecībā uz X un Y, lai gan ieslodzījuma dēļ viņi nevar izpildīt atgriešanās pienākumu un ministrs nevar viņus izraidīt.
21.      Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, pirmām kārtām, ka, lai gan Direktīvas 2008/115 6. panta 1. punktā, šķiet, ir noteikts pienākums pieņemt atgriešanas lēmumu tādā situācijā kā pamatlietās, šajā direktīvā nav skaidri noteikta sasaiste starp šo pienākumu un apstākli, ka šādā situācijā jebkāda iespēja faktiski atgriezties ir izslēgta uz ilgu laikposmu. Turklāt neesot skaidrs, vai X un Y izraidīšanu ir iespējams atlikt, pamatojoties uz minētās direktīvas 9. panta 2. punktu, jo šīs tiesību normas priekšmets, šķiet, ir atlikšanas gadījumi uz ierobežotu laiku. Papildus tam, ņemot vērā, kā šī tiesību norma ir transponēta Nīderlandes tiesībās, neesot pieļauta izraidīšanas atlikšana brīvības atņemšanas soda izpildes dēļ (9).
22.      Šī tiesa turklāt uzskata, ka arī Tiesas judikatūras analīze, no kuras konkrēti izriet pienākums īstenot izraidīšanu “cik vien iespējams drīz”, neļauj atrisināt attiecīgās Direktīvas 2008/115 interpretācijas grūtības.
23.      Otrām kārtām, gadījumā, ja ministrs nebūtu tiesīgs pieņemt atgriešanas lēmumu pamatlietās, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai viņam tātad saskaņā ar Direktīvu 2008/115 X un Y būtu jāpiešķir uzturēšanās atļauja, lai novērstu tādas situācijas turpināšanos, kurā viņiem nevarētu piemērot atgriešanas procedūru, kaut gan viņi attiecīgās dalībvalsts teritorijā neuzturas likumīgi.
24.      Trešām kārtām, šī tiesa jautā, vai ir iespējams atsaukties uz samērīguma principu, lai iebilstu pret atgriešanas lēmuma pieņemšanu.
25.      Šādos apstākļos Raad van State (Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Direktīvai [2008/115], it īpaši šīs direktīvas 6., 8. un 9. pantam, ir pretrunā, ka tiek pieņemts atgriešanas lēmums par ārvalstnieku, kurš ilglaicīgas brīvības atņemšanas soda izpildes vai mūža ieslodzījuma dēļ ilgu laikposmu nevar izpildīt atgriešanās pienākumu un nevar arī tikt izraidīts no Eiropas Savienības teritorijas?
2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai dalībvalstij tad ir pienākums ārvalstniekam, kamēr viņš – šajā gadījumā – izcieš ilglaicīgas brīvības atņemšanas sodu vai mūža ieslodzījumu, saskaņā ar Direktīvas [2008/115] 6. panta 4. punktu uz laiku piešķirt atsevišķu uzturēšanās atļauju vai citu atļauju, kas dod tiesības uzturēties?
3)      Vai Direktīvas [2008/115] 6. panta 1. punkta kontekstā papildus 2.–5. punktā minētajiem izņēmumiem, kā arī principiem un interesēm šīs direktīvas 5. panta izpratnē atsevišķā gadījumā ir paredzēta samērīguma pārbaude?”
26.      Rakstveida apsvērumus iesniedza attiecīgie lietas dalībnieki, X un Y, Nīderlandes, Beļģijas, Čehijas un Vācijas valdības, kā arī Eiropas Komisija.
Juridiskā analīze
27.      Uzreiz ir konstatējams, ka prejudiciālie jautājumi ir sagrupēti divās daļās. Pirmajā daļā ietilpst pirmais un trešais jautājums, ar kuriem Tiesa tiek aicināta lemt par to, vai ar Direktīvu 2008/115 ir saderīga atgriešanas lēmuma pieņemšana attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kuriem iepriekš ir jāizcieš ilgi brīvības atņemšanas sodi vai pat mūža ieslodzījums. Otrais jautājums veido otro daļu. Pamatojoties uz pieņēmumu, ka atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, tas attiecas uz iespējamu konkrētās dalībvalsts pienākumu izsniegt attiecīgajai personai atļauju uzturēties tās teritorijā soda izpildes laikā
līdz faktiskai izraidīšanai. Vispirms izvērtēšu pirmo un trešo jautājumu un pēc tam pievērsīšos otrajam jautājumam.
Par pirmo un trešo jautājumu
Ievada apsvērumi
28.      Attiecībā uz pirmo jautājumu, kas ir cieši saistīts ar trešo jautājumu, jānosaka iesniedzējtiesas šaubu avots. Pamatlietās tā saskaras ar Direktīvas 2008/115 piemērošanas gadījumu, kurā pastāv ievērojams laika intervāls starp atgriešanas lēmuma pieņemšanu, no vienas puses, un attiecīgo personu izraidīšanas pasākuma izpildi, no otras puses. Citiem vārdiem –
iesniedzējtiesas jautājums atklāj raksturīgo saspīlējumu starp Direktīvas 2008/115 6. pantu, kurā ir noteikts pienākums pieņemt atgriešanas lēmumu attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgo, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, un pienākumu, kurš izriet no šīs direktīvas 8. panta, īstenot attiecīgās personas izraidīšanu, jo saskaņā ar Tiesas judikatūru šīm abām atgriešanas procedūras stadijām jāseko vienai pēc otras “cik vien iespējams drīz” (10).
29.      Lai atbildētu uz uzdoto jautājumu pirmo daļu, jāizvērtē atbilstošo Direktīvas 2008/115 tiesību normu sasaiste, ņemot vērā tajā izvirzītos mērķus, kādi tie izriet no šīs direktīvas vispārējās sistēmas, no vienas puses, un veids, kādā šīs tiesību normas mijiedarbojas ar citiem noteikumiem, kuri var būt piemērojami izskatāmajā lietā, it īpaši ar minētās direktīvas 9. pantu par izraidīšanas atlikšanu, no otras puses.
30.      Tātad secīgi jāizskata šādi jautājumi: vispirms – vai Direktīvā 2008/115 ir noteikts atgriešanas lēmuma pieņemšanas pienākums, ja trešās valsts valstspiederīgais nelikumīgi uzturas dalībvalsts teritorijā? Pēc tam – kāda ir saikne starp šāda lēmuma izpildi un šīs dalībvalsts veikto kriminālvajāšanas uzsākšanu neatkarīgi no tā, vai šī kriminālvajāšana ir vai nav saistīta ar nelikumīgu uzturēšanos? Visbeidzot – lai noteiktu, vai ir iespējams pārtraukums atgriešanas procedūrā, ņemot vērā Direktīvu 2008/115: kāds tvērums ir tās 9. pantam, kurā uzskaitīti iespējamie gadījumi, kad izraidīšanu var atlikt?
Pienākums pieņemt atgriešanas lēmumu
31.      Ar Direktīvu 2008/115 attiecīgās dalībvalsts iestādēm ir noteikta divkārša prasība. Pirmkārt, saskaņā ar šīs direktīvas 6. panta 1. punktu valsts iestādēm, neskarot šīs tiesību normas 2.–5. punktā minētos izņēmumus, atgriešanas lēmums ir jāpieņem, tiklīdz ir konstatēts trešās valsts valstspiederīgā uzturēšanās nelikumīgais raksturs (11). Otrkārt, šīm pašām iestādēm atbilstoši minētās direktīvas 8. pantam ir jānodrošina efektīva, kā arī rūpīga un savlaicīga
šā lēmuma izpilde, pārliecinoties, ka veiktie pasākumi tiešām ir vērsti uz attiecīgās personas izraidīšanu. Šā iemesla dēļ Tiesa skaidri uzskata, ka “šīs direktīvas 8. pantā dalībvalstīm noteiktais pienākums pēdējā minētā panta 1. punktā paredzētajos gadījumos īstenot izraidīšanu ir jāizpilda cik vien iespējams drīz” (12).
32.      Šī divkāršā prasība, proti, atgriešanas lēmuma pieņemšana nelikumīgas uzturēšanās gadījumā un pēc tam tā rūpīgi un laikus
veiktā izpilde atspoguļo Direktīvas 2008/115 mērķa būtību – izstrādāt ar kopīgiem standartiem pamatotu efektīvu izraidīšanas un atgriešanas politiku, garantējot, ka attiecīgo personu izraidīšana notiek humānā veidā un pilnībā ievērojot viņu pamattiesības un cieņas neaizskaramību (13). Kā Tiesa pastāvīgi ir atgādinājusi, dalībvalstis, īstenojot Direktīvā 2008/115 paredzētos pasākumus, nedrīkst piemērot praksi, kas var “apdraudēt attiecīgajā direktīvā izvirzītā mērķa sasniegšanu, proti, efektīvas trešo valstu valstspiederīgo, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, izraidīšanas un atgriešanas procedūras [politikas] ieviešanu” (14).
33.      No iepriekš minētā izriet, ka attiecīgās dalībvalsts iestādēm nav tikai iespēja, bet tām principā ir pienākums (15) pieņemt atgriešanas lēmumu, tiklīdz ir konstatēta attiecīgās personas nelikumīga uzturēšanās. Proti, atkāpties no šā pienākuma var tikai Direktīvas 2008/115 6. panta 2.–5. punktā skaidri paredzētajos gadījumos (16) vai tad, ja šīs direktīvas 5. pantā ierobežojoši uzskaitītās prasības radītu šķērsli šāda lēmuma pieņemšanai.
Direktīvas 2008/115 piemērošana un dalībvalstu kompetence krimināltiesību jomā
34.      Jāizvērtē veids, kādā atgriešanas procedūra ir sasaistīta ar attiecīgās dalībvalsts kompetenci krimināltiesību jomā
uzsākt kriminālvajāšanu par nodarījumiem, kas ir vai nav saistīti ar nelikumīgu uzturēšanos. Šajā ziņā, manuprāt, jāveic divkāršs nošķīrums. No vienas puses, ir situācijas, kuras Tiesa jau ir izvērtējusi savā judikatūrā un kuras attiecas uz noziedzīgiem nodarījumiem, kas ir tieši saistīti ar trešās valsts valstspiederīgā nelikumīgu ieceļošanu vai uzturēšanos. No otras puses, ir kriminālvajāšana un notiesāšana par noziedzīgiem nodarījumiem, kuri nav saistīti tikai ar nelikumīgu uzturēšanos; tas tieši atbilst situācijai pamatlietā. Proti, man šķiet, ka attiecīgās krimināltiesiskās sankcijas raksturs ir nozīmīgais kritērijs, lai nošķirtu šīs abas kategorijas.
35.      Attiecībā uz pirmo kategoriju šķiet, ka Tiesa ir precīzi norobežojusi šo problemātiku un sniegusi atbildes, kuras, pēc tās domām, tieši atbilst šo secinājumu 32. punktā minētajam Direktīvas 2008/115 mērķim. Proti, no šīs judikatūras izriet, ka Tiesa cenšas saskaņot Atgriešanas direktīvas lietderīgo iedarbību, no vienas puses, un dalībvalstu kompetenci krimināltiesību jomā, no otras puses (17). No tā izriet, ka tādas krimināltiesiskas sankcijas piemērošanas rezultātā, kas saistīta ar nelikumīgu uzturēšanos dalībvalsts teritorijā, nedrīkst tikt samazināta Direktīvas 2008/115 lietderīgā iedarbība un it īpaši nedrīkst tikt apdraudēta efektīva, kā arī rūpīga un savlaicīga atgriešanas lēmuma izpilde.
36.      Tādējādi spriedumā El Dridi Tiesa ir nospriedusi, ka krimināltiesiska sankcija nav saderīga ar Direktīvu 2008/115, ja tās sekas ir tādas, ka trešās valsts valstspiederīgais, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, tiek izslēgts no atgriešanas procedūras (18). Atbilstoši šim spriedumam Tiesa ir arī nospriedusi, ka krimināltiesiski pasākumi, kuri attiecas tikai uz nelikumīgu uzturēšanos, nedrīkst tikt iestarpināti pirms atgriešanas procedūras īstenošanas vai tās laikā, jo tie kavē tās izpildi un apdraud tās efektivitāti (19). Tas it īpaši attiecas uz mājas aresta (20) vai naudas soda noteikšanu, lai aizstātu
atgriešanās pienākumu (21);
šie pasākumi
nav saderīgi ar Direktīvu 2008/115. Savukārt, ja krimināltiesiska sankcija nav šķērslis efektīvai atgriešanai, piemēram, tāpēc, ka runa ir par finansiāla rakstura sankciju, tā joprojām ir saderīga ar Direktīvu 2008/115 (22).
37.      Toties attiecībā uz otro kategoriju, proti, gadījumu, kad trešās valsts valstspiederīgais izdara citu noziedzīgu nodarījumu, nevis to, kas saistīts tikai ar nelikumīgu uzturēšanos, vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2008/115 2. panta 2. punkta b) apakšpunktu “dalībvalstis var pieņemt lēmumu nepiemērot šo direktīvu attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem
[..], kuri saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir pakļauti atpakaļnosūtīšanas procedūrai krimināltiesisku sankciju dēļ vai to rezultātā, vai kuriem piemēro izdošanas procedūras”. Šādā gadījumā attiecīgo personu var izslēgt no Direktīvas 2008/115 piemērošanas jomas un līdz ar to dalībvalstis var tai piemērot krimināltiesisku sankciju uzturēšanās nelikumīguma dēļ un tām nav pienākuma ievērot judikatūras loģiku, kas izriet no sprieduma El Dridi.
38.      To Tiesa ir atgādinājusi spriedumā Achughbabian, nospriežot, ka “trešo valstu valstspiederīgie, kas papildus nelikumīgas uzturēšanās likumpārkāpumam ir izdarījuši vienu vai vairākus citus likumpārkāpumus, attiecīgā gadījumā saskaņā ar Direktīvas 2008/115 2. panta 2. punkta b) apakšpunktu var tikt izslēgti no tās piemērošanas jomas” (23). Šī pieeja pēc tam ir izskaidrota spriedumā Affum (24), kurā Tiesa ir norādījusi, ka “Direktīva 2008/115 neizslēdz dalībvalstu iespēju brīvības atņemšanas sodu paredzēt [ar brīvības atņemšanu sodīt] par citiem noziedzīgiem nodarījumiem, nevis tiem, kas ir saistīti tikai ar nelikumīgu ieceļošanu, tostarp situācijās, kad minētā procedūra vēl nav pabeigta” (25).
39.      Šis Tiesas apsvērums man šķiet īpaši svarīgs izskatāmās lietas kontekstā, jo Tiesa lieto vārdu “sodīt [réprimer]”, nevis šaurāku jēdzienu “piespriest [prononcer]” sodu. Manuprāt, jēdziens “sodīšana [répression]” (26) ietver ne tikai kriminālatbildības noteikšanu par nodarījumu un soda piespriešanu, bet principā arī tā izpildi. Ja Tiesa būtu vēlējusies aprobežoties tikai ar pilnvarām kriminalizēt nodarījumu vai piespriest sodu, tā nebūtu izmantojusi formulējumu ar tik plašu tvērumu kā “sodīt”. Turklāt, tā kā Tiesa apstiprina, ka abas procedūras – kriminālprocesu un procedūru saistībā ar attiecīgās personas atgriešanu – var īstenot vienlaikus, ir pats par sevi saprotams, ka tas tā ir a fortiori, ja notiesāšana krimināllietā notiek pirms atgriešanas lēmuma pieņemšanas, kā tas ir pamatlietās.
40.      No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka ne Direktīvas 2008/115 mērķis, ne sekas nav vispārīgi ierobežot dalībvalstu kompetenci krimināltiesību jomā
paredzēt sankcijas par noziedzīgiem nodarījumiem, kas nav saistīti ar nelikumīgu ieceļošanu vai uzturēšanos. Tādējādi dalībvalstis saglabā iespēju piemērot brīvības atņemšanas sodus par tādu noziedzīgu nodarījumu izdarīšanu, kuriem nav saiknes ar nelikumīgu uzturēšanos, un pēc tam konstatēt šīs uzturēšanās nelikumīgo raksturu. Šajā ziņā jānorāda, ka pamatlietās ne
X, ne
Y neapšauba viņu uzturēšanās attiecīgās dalībvalsts teritorijā nelikumīgo raksturu.
41.      Tā kā dalībvalstīm nav tikai iespēja, bet tām principā ir pienākums pieņemt atgriešanas lēmumu no brīža, kad ir konstatēta nelikumīga uzturēšanās, kā tas jau atgādināts, jāpārbauda, vai Direktīvā 2008/115 pašā ir ietverta atslēga tās 6. un 8. panta saskaņotai interpretācijai.
No 6. un 8. panta izrietošo pienākumu saskaņošana, izmantojot Direktīvas 2008/115 9. pantu
42.      Turpinājumā izvērtēšu, vai dabisko pretrunu starp Direktīvas 2008/115 6. un 8. pantu var izlīdzināt, ņemot vērā Tiesas judikatūru vai izmantojot šo tiesību normu sistēmisku interpretāciju, it īpaši sasaistot tās ar šīs direktīvas 9. pantu.
43.      Tiesa savā nesenajā judikatūrā ir izveidojusi “atgriezenisku” saikni starp Direktīvas 2008/115 6. un 8. pantu tādējādi, ka pienākums pieņemt atgriešanas lēmumu saskaņā ar 6. pantu nav noteikts automātiski, bet gan tas paredz, ka vispirms ir jāizvērtē reālā izraidīšanas iespēja 8. panta izpratnē. No šīs judikatūras izriet, ka atgriešanas lēmuma pieņemšana nozīmē, ka jau no paša sākuma ir jāņem vērā tā izpildes paredzamie apstākļi tādējādi, ka atgriešanas lēmumu nevar pamatoti pieņemt, ja izraidīšana praktiski nav iespējama.
44.      Tāda ir atziņa, kas izriet no 2022. gada 22. novembra sprieduma Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Izraidīšana – Medicīniskās kaņepes) (27), sprieduma TQ un sprieduma M. Pirmajā no tiem Tiesa ir nospriedusi, ka nevar pieņemt atgriešanas lēmumu, ja attiecīgajai personai, kura cieš no smagas slimības un kura dalībvalstī uzturas nelikumīgi, atbilstošas aprūpes nepieejamības dēļ galamērķa valstī pastāv reāls risks, ka ievērojami saīsināsies tās paredzamais dzīves ilgums vai strauji, būtiski un neatgriezeniski pasliktināsies tās veselības stāvoklis. Otrajā spriedumā Tiesa attiecībā uz nepavadītu nepilngadīgo citastarp ir pieprasījusi, lai valstī, uz kuru veic atgriešanu, tiktu identificēts piemērots uzņemšanas risinājums pat pirms atgriešanas lēmuma pieņemšanas, pretējā gadījumā šādu lēmumu nevar pieņemt. Lietā, kurā pasludināts spriedums M, Tiesa būtībā ir uzskatījusi, ka attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgo, kas ir ieguvis bēgļa statusu citā dalībvalstī, valstī, kurā viņš uzturas nelikumīgi, nevar tikt pieņemts lēmums par atgriešanu uz viņa izcelsmes valsti neizraidīšanas principa dēļ (28).
45.      Tomēr neuzskatu, ka šo judikatūras virzienu varētu attiecināt uz situāciju pamatlietās. Proti, iepriekš minētajās lietās šķērslis izraidīšanai galvenokārt ir saistīts ar situāciju, kāda attiecīgo personu sagaida galamērķa valstī (necilvēcīgas un pazemojošas attieksmes risks, piemērota uzņemšanas risinājuma neesība, neizraidīšanas principa pārkāpums) (29). Savukārt ļoti ilgu brīvības atņemšanas sodu vai mūža ieslodzījuma gadījumā, kā tas ir pamatlietās, šķērsli izraidīšanai rada tikai ar pašu izpildes dalībvalsti saistīts elements, proti, tāda soda izciešana, kuru ir piespriedušas šīs dalībvalsts krimināltiesas.
46.      Tādēļ jautājums par iespēju pieņemt atgriešanas lēmumu, ja izraidīšanas neiespējamība ir saistīta ar brīvības atņemšanas soda izpildi, ir jāaplūko saskaņā ar citu loģiku, kas ietverta Direktīvas 2008/115 sistēmā.
47.      Šajā ziņā, manuprāt, nozīmīgs ir Direktīvas 2008/115 9. panta 2. punkts. Personas, kam piespriests brīvības atņemšanas sods, situāciju var aplūkot, ņemot vērā šo tiesību normu, kurā ir tieši noteikts gadījums, kad atgriešanas lēmuma izpilde nevar notikt nekavējoties. Tā 2. punktā paredzēts, ka dalībvalstis var atlikt izraidīšanu “uz atbilstošu laika posmu”, ņemot vērā “konkrēta gadījuma īpašos apstākļus”, it īpaši tad, ja ir tehniski iemesli vai iemesli, kas saistīti ar attiecīgās personas situāciju. Manuprāt, tieši šādā kontekstā var aplūkot izraidīšanas atlikšanu uz brīvības atņemšanas soda izpildes laiku.
48.      Pirmkārt, lai gan ir taisnība, ka Direktīvas 2008/115 9. panta 2. punkta tekstā, lai pamatotu atlikšanu, ir minēti medicīniski vai tehniski iemesli, piemēram, “trešās valsts valstspiederīgā fiziskais stāvoklis vai garīgās spējas”, vai arī “tehniski iemesli, piemēram, transporta trūkums, vai izraidīšanas neiespējamība personu apliecinošu datu trūkuma dēļ”, šim uzskaitījumam nav ierobežojoša rakstura. Paredzēdams, ka dalībvalstis, lemjot par izraidīšanas atlikšanu “uz atbilstošu laika posmu”, “jo īpaši ņem vērā” (30) šos gadījumus, Savienības likumdevējs, manuprāt, Direktīvas 2008/115 9. panta 2. punktam ir piešķīris elastīgāku un – tā sakot – funkcionālāku nozīmi salīdzinājumā ar šā panta 1. punktu, kurā izsmeļoši ir uzskaitīti gadījumi, kad izraidīšana ir jāatliek.
49.      Formulējumam “jo īpaši” šajā ziņā ir izšķiroša nozīme. Tas norāda uz to, ka uzskaitītie iemesli ir tikai piemēri un nav izsmeļoši (31). Citiem vārdiem – Direktīvā 2008/115 ir skaidri atzīts, ka pastāv citas situācijas, kurās izraidīšanu faktiski vai juridiski nevar izpildīt nekavējoties, pat ja atgriešanas lēmums ir pieņemts un pienākums īstenot izraidīšanu “cik vien iespējams drīz” principā turpina būt saistošs dalībvalstij (32).
50.      Proti, brīvības atņemšanas sods, kas piespriests par noziedzīgiem nodarījumiem, kuri ir patstāvīgi salīdzinājumā ar nelikumīgo uzturēšanos, pēc būtības rada praktisku neiespējamību īstenot izraidīšanu pirms attiecīgās personas atbrīvošanas. Runa ir par objektīvu šķērsli, kas nav atkarīgs no tās gribas un kas, manuprāt, ietilpst “konkrēta gadījuma īpašajos apstākļos” Direktīvas 2008/115 9. panta 2. punkta izpratnē un šajā ziņā pamato atgriešanas lēmuma izpildes atlikšanu.
51.      Otrkārt, pati Direktīvas 2008/115 9. panta 2. punkta sistēma apstiprina ideju, ka tas var būt pamats izraidīšanas atlikšanai, kamēr tiek izpildīts ilglaicīgas brīvības atņemšanas sods. Jēdziens “atbilstošs laika posms” pats par sevi nav pielīdzināms “īsam laikposmam” vai “stingri ierobežotam laikposmam”; tas attiecas uz laiku, kas ir vajadzīgs un samērīgs attiecībā pret atlikšanas iemeslu.
52.      Citiem vārdiem – atlikšana nevar būt ne bezgalīga, ne nemainīga. Tai ir jāpaliek ierobežotai uz laiku, kas ir stingri nepieciešams, lai izzustu objektīvais izraidīšanas šķērslis, kuru rada brīvības atņemšanas sods. Tā ir arī periodiski jākontrolē, ļaujot izvērtēt jebkādas apstākļu izmaiņas, kas notikušas pēc atgriešanas lēmuma pieņemšanas un kam var būt ievērojama ietekme uz attiecīgās personas situācijas novērtējumu no Direktīvas 2008/115, it īpaši tās 5. panta, skatpunkta (33). Konkrētāk – attiecīgās dalībvalsts kompetentajām iestādēm ik pēc atbilstīga laikposma ir jānoskaidro, vai izraidīšanu var saprātīgi īstenot, it īpaši, tuvojoties nosacītas atbrīvošanas un soda pārskatīšanas termiņiem. Kad atbrīvošana kļūst paredzama, šīm iestādēm ir jāpārskata atgriešanas īstenošana, ņemot vērā Direktīvas 2008/115 5. pantā noteiktās garantijas (34).
53.      Treškārt, ja tiktu atzīts, ka krimināllietā piespriestais ilglaicīgais sods ir šķērslis atgriešanas lēmuma pieņemšanai, tas neizbēgami nozīmētu, ka tiek noteikts abstrakts ilguma slieksnis, kuru pārsniedzot dalībvalstij būtu jāatturas no šā lēmuma pieņemšanas. Taču Direktīvā 2008/115 nav norāžu, kas ļautu izdarīt secinājumu par šādu slieksni. Ne 6. pantā, kurā principā noteikts, ka atgriešanas lēmums ir jāpieņem nelikumīgas uzturēšanās gadījumā, ne 8. un 9. pantā, kuros reglamentēta tā izpilde un atlikšana, nav nošķirti “īstermiņa” un “ilgtermiņa” sodi un nav paredzēts īpašs režīms attiecībā uz mūža ieslodzījumu.
54.      Uzskatu, ka stingra laika kritērija (viens, pieci, 10 vai 30 gadi ieslodzījumā?) ieviešana interpretācijas ceļā nozīmētu papildināt Direktīvu 2008/115 ar nosacījumu, kas tajā nav ietverts. Turklāt valstu krimināltiesību sistēmu, nosacītas atbrīvošanas režīmu un sodu atvieglošanas noteikumu dažādība neizbēgami novestu pie sliekšņiem, kuri dažādās dalībvalstīs atšķiras, radot risku, ka tiek vājināta tiesiskā drošība, sašķelts atgriešanas režīms un galu galā samazināta Direktīvas 2008/115 lietderīgā iedarbība.
55.      Ceturtkārt, kā it īpaši norādījusi Nīderlandes valdība, kritērijs, kas balstīts tikai uz soda ilgumu, radītu paradoksālas sekas attiecībā uz Direktīvas 2008/115 mērķi. Tādi vissmagāko noziedzīgo nodarījumu izdarītāji, kuriem piespriesti ļoti smagi sodi vai mūža ieslodzījums, kā attiecīgās personas pamatlietās viņu notiesāšanas krimināllietā brīdī izvairītos no atgriešanas lēmuma pieņemšanas, pamatojoties uz to, ka viņu izraidīšana varētu notikt tikai ļoti ilgā termiņā, savukārt personas, kas ir saņēmušas vieglāku sodu, joprojām būtu pilnībā pakļautas šīs direktīvas režīmam.
56.      Šāda konfigurācija, manuprāt, radītu grūti pamatojamu atšķirīgu attieksmi. Jo lielāks ir noziedzīga nodarījuma smagums, jo vairāk attiecīgā persona praktiski tiek “pasargāta” no tā, ka tās notiesāšanas krimināllietā brīdī tiek pieņemts lēmums, ar kuru konstatē šīs personas uzturēšanās nelikumīgumu un kurš izraisa tās izraidīšanu. Tomēr Tiesa pastāvīgi ir atgādinājusi, ka Direktīvas 2008/115 mērķis būtībā tieši ir novērst paralēlas nelikumīgas uzturēšanās pārvaldības sistēmas, nosakot vienotu regulējumu atgriešanas lēmumu pieņemšanai un izpildei (35). Tātad soda ilgums nevar būt elements, kas iespaido pašu atgriešanas lēmuma pieņemšanu.
57.      Piektkārt, šāda pieeja atbilst Direktīvā 2008/115 izvirzītajam efektivitātes mērķim. Kā atzīmējušas it īpaši Komisija un Vācijas un Nīderlandes valdības, ja atgriešanas lēmums tiek pieņemts soda izpildes laikā, iestāžu rīcībā ir vajadzīgais laiks konkrētas izraidīšanas kārtības iepriekšējai sagatavošanai, lai tā varētu notikt pēc iespējas ātrāk Direktīvas 2008/115 8. panta 1. punkta izpratnē, tiklīdz piespriestais sods būs izciests. Kā norādījušas Beļģijas un Nīderlandes valdības, tā arī ļauj turpināt izmantot starptautiskos instrumentus, kuri attiecas uz notiesāto personu nodošanu (36) un kuros kā priekšnoteikums paredzēta iepriekš noteikta izraidīšanas pasākuma esība, un Direktīvas 2008/115 mērķis nav radīt tam šķērsli, ja vien tiek ievērotas tajā paredzētās garantijas.
58.      Sestkārt, noderīgu skaidrojumu attiecībā uz sasaisti starp atgriešanas lēmumu un brīvības atņemšanas sodiem var rast spriedumā Gnandi (37). Šajā spriedumā Tiesa ir uzskatījusi, ka pēc starptautiskās aizsardzības pieteikuma noraidīšanas pirmajā instancē attiecīgās personas uzturēšanās kļūst nelikumīga Direktīvas 2008/115 izpratnē un tādējādi atgriešanas lēmumu var pieņemt vai pat apvienot vienā un tajā pašā aktā ar lēmumu, ar kuru tiek izbeigta likumīga uzturēšanās. Tomēr tā ir piebildusi – ja pārsūdzībai par šo atgriešanas lēmumu ir apturoša iedarbība, visas šā
lēmuma sekas ir jāaptur līdz pārsūdzības procedūras galīgajam iznākumam un attiecīgā persona pa to laiku saglabā tiesības, kas nepieciešamas neizraidīšanas principa aizsardzībai. Tādējādi Tiesa ir atzinusi trīs elementu līdzāspastāvēšanu: nelikumīga uzturēšanās, jau pieņemts atgriešanas lēmums un juridiska neiespējamība izpildīt izraidīšanu noteiktā laikposmā. Tiesa uzskata, ka tas nav pretrunā Direktīvai 2008/115, bet gan tajā ir regulēta
šo elementu sasaiste, izmantojot regulētu apturēšanas režīmu.
59.      Šo loģiku mutatis mutandis pēc analoģijas var piemērot tāda trešās valsts valstspiederīgā situācijai, kuram piespriests ilgtermiņa sods vai samazināms mūža ieslodzījums (38). Tiklīdz konstatēts, ka uzturēšanās ir nelikumīga, dalībvalstij principā ir jāpieņem atgriešanas lēmums Direktīvas 2008/115 6. panta izpratnē. Šķērslis, ko rada ieslodzījums, ir jānovērš nevis, nepieņemot nekādu lēmumu, bet gan atliekot tā izpildi uz “atbilstošu laika posmu” šīs direktīvas 9. panta 2. punkta izpratnē.
60.      Visbeidzot, septītkārt, mūža ieslodzījuma gadījumā analīzei, manuprāt, ir jābūt atšķirīgai. Ja mūža ieslodzījums ir samazināms, t.i., ja attiecībā uz to ir iespējami atvieglojumi, periodiskas pārskatīšanas vai nosacīta atbrīvošana, izredzes uz atbrīvošanu pastāv –
kaut vai tālā nākotnē. Šajā kontekstā atgriešanas lēmuma izpildes atlikšana joprojām ir saderīga ar Direktīvu 2008/115, ar nosacījumu, ka tā ir balstīta uz identificējamām izraidīšanas izredzēm un tiek regulāri pārskatīta. Kā norādīts šo secinājumu 51. un 52. punktā, jēdziens “atbilstošs laika posms” tātad var attiekties uz ievērojamu laiku, ar nosacījumu, ka iestādes periodiski pārbauda, vai un kādā laikposmā var konkrēti paredzēt izraidīšanu, ņemot vērā attiecīgās personas krimināltiesiskās situācijas attīstību.
61.      Savukārt, ja mūža ieslodzījums nav samazināms, proti, ja nav paredzēts atbrīvošanas vai soda atvieglošanas mehānisms, un valsts tiesībās nepastāv nekāda atbrīvošanas perspektīva (39), man šķiet, ka Direktīvas 2008/115 loģika kā tāda sasniedz robežas attiecībā uz pienākumu pieņemt atgriešanas lēmumu. Jēdzienu “atbilstošs laika posms” nevar paplašināt tik lielā mērā, lai tas aptvertu bezgalīgu izpildes apturēšanu, kas praktiski būtu līdzvērtīga izraidīšanas atlikšanai sine die. Šāda neierobežota atlikšana būtu pretrunā prasībai par reālām izraidīšanas izredzēm (40) un būtu pretēja šīs direktīvas mērķim, kas ir ieviest trešo valstu valstspiederīgo, kuri dalībvalstī uzturas nelikumīgi, efektīvu izraidīšanas un atgriešanas politiku, kā atgādināts šo secinājumu 32. punktā.
62.      Šis nošķīrums starp samazināmiem un nesamazināmiem sodiem galu galā liek izvērtēt samērīguma principa piemērošanu (41) saistībā ar Direktīvu 2008/115. Kā pastāvīgi ticis norādīts judikatūrā par šo direktīvu, šis princips jāievēro visos atgriešanas procedūras posmos (42). Attiecībā uz nošķīrumu starp atgriešanas lēmuma pieņemšanu un trešās valsts valstspiederīgā izraidīšanu ir jāpiemēro niansēta pieeja. No vienas puses, runājot par pienākumu – kas izriet no Direktīvas 2008/115 6. panta 1. punkta – pieņemt atgriešanas lēmumu attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgo, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi, uzskatu, ka papildus šīs tiesību normas 2.–5. punktā paredzētajiem izņēmumiem un šīs direktīvas 5. pantā norādītajām interesēm samērīguma princips nevar pārvērst soda ilgumu par kritēriju, no kura ir atkarīga pati lēmuma pieņemšana.
63.      No otras puses, šis princips prasa, lai atgriešanas lēmums tiktu pieņemts un atstāts spēkā tikai tad, ja tas joprojām ir saistīts ar reālām izraidīšanas izredzēm. Tādējādi tikai izņēmuma gadījumi, kuriem ir raksturīga jebkādu izraidīšanas izredžu galīga neesība, piemēram, nesamazināmi mūža ieslodzījumi, var likt uzskatīt, ka atgriešanas lēmums, kas paliks pastāvīgi neizpildāms, vairs neatbilst Direktīvas 2008/115 mērķim un līdz ar to var tikt pieņemts, tikai neievērojot Savienības tiesību prasības.
64.      Noslēgumā – uzskatu, ka Direktīvas 2008/115 6. un 8. pants jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj atgriešanas lēmuma pieņemšanu attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgo, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi un kurš izcieš ilglaicīgas brīvības atņemšanas sodu, ja viņa izraidīšana notiks tikai pēc šā soda izciešanas, ar nosacījumu, ka iestādes periodiski pārbauda, vai izraidīšanu var konkrēti paredzēt, ņemot vērā attiecīgās personas krimināltiesiskās
situācijas attīstību. Savukārt šīs tiesību normas, aplūkojot tās no samērīguma principa viedokļa, nepieļautu atgriešanas lēmuma pieņemšanu, ja nesamazināms mūža ieslodzījums izraisītu jebkādu izraidīšanas izredžu izzušanu, jo izraidīšana kļūtu faktiski neiespējama.
Par otro jautājumu
65.      Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīva 2008/115, it īpaši tās 6. panta 4. punkts, jāinterpretē tādējādi, ka ar to dalībvalstij, kas nolemj uz ilgu laikposmu ieslodzīt trešās valsts valstspiederīgo, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi, nepastāvot iespējai attiecībā uz viņu pieņemt atgriešanas lēmumu, ir noteikts pienākums izsniegt viņam uzturēšanās dokumentu vai atļauju – kaut vai tikai pagaidu.
66.      Kā norādījusi iesniedzējtiesa, šis jautājums rastos tikai gadījumā, ja uz pirmo jautājumu tiktu atbildēts, ka šādā situācijā Direktīva 2008/115 nepieļauj atgriešanas lēmuma pieņemšanu attiecībā uz konkrēto valstspiederīgo. Tikai šādā gadījumā, ja atgriešanas procedūra paliktu slēgta, rastos jautājums, vai dalībvalstij ir pienākums “padarīt likumīgu” attiecīgās personas atrašanos tās teritorijā, piešķirot tai uzturēšanās tiesības.
67.      Pieņemot, ka uz otro jautājumu ir jāatbild, vispirms jāatgādina Direktīvas 2008/115 piemērošanas joma. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šīs direktīvas mērķis nav pilnībā saskaņot dalībvalstu tiesību normas par trešo valstu valstspiederīgo uzturēšanos. Ar to ievieš kopīgus standartus un procedūras tikai atgriešanas lēmumu pieņemšanai un šo lēmumu izpildei (43). Tiesa tāpat arī ir precizējusi, ka Direktīvas 2008/115 mērķis nav regulēt to trešo valstu valstspiederīgo situāciju, attiecībā uz kuriem nevar tikt pieņemts nekāds atgriešanas lēmums, un līdz ar to dalībvalstu kompetencē joprojām ir, ievērojot Savienības tiesības, noteikt režīmu, kas piemērojams attiecībā uz viņu atrašanos teritorijā (44).
68.      Turklāt Direktīvas 2008/115 6. panta 4. punktā paredzēts, ka dalībvalstis var katrā laikā pieņemt lēmumu piešķirt uzturēšanās atļauju vai citu atļauju, kas dod tiesības uzturēties, humānu, ar līdzjūtību saistītu iemeslu vai citu iemeslu dēļ, tostarp pēc atgriešanas lēmuma pieņemšanas, un tādā gadījumā šo lēmumu atceļ vai atliek. Kā norādījusi Tiesa, šī iespēja neaprobežojas ar skaidri norādītajiem iemesliem, bet ļauj dalībvalstīm balstīties uz jebkādu citu iemeslu, kuru tās uzskata par piemērotu (45). Tomēr šīs direktīvas 6. panta 4. punktā ir tikai atzīta dalībvalstu rīcības brīvība; tas turpretī nerada pozitīvu pienākumu piešķirt uzturēšanās atļauju situācijās, kurās direktīva neļauj vai vairs neļauj pieņemt atgriešanas lēmumu (46).
69.      Šādos apstākļos uzskatu, ka Direktīvā 2008/115 attiecīgajai dalībvalstij nav noteikts pienākums piešķirt uzturēšanās atļauju trešās valsts valstspiederīgajam, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi, viņa brīvības atņemšanas soda izpildes laikā šajā dalībvalstī.
Secinājumi
70.      Ņemot vērā iepriekš minēto, iesaku Tiesai uz Raad van State (Valsts padome, Nīderlande) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/115/EK (2008. gada 16. decembris) par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, 6. un 8. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
tie pieļauj atgriešanas lēmuma pieņemšanu attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgo, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi un kurš izcieš ilglaicīgas brīvības atņemšanas sodu, ja viņa izraidīšana notiks tikai pēc šā soda izciešanas, ar nosacījumu, ka iestādes periodiski pārbauda, vai izraidīšanu var konkrēti paredzēt, ņemot vērā attiecīgās personas krimināltiesiskās
situācijas attīstību. Savukārt šīs tiesību normas, aplūkojot tās no samērīguma principa viedokļa, nepieļautu atgriešanas lēmuma pieņemšanu, ja nesamazināms mūža ieslodzījums izraisītu jebkādu izraidīšanas izredžu izzušanu, jo izraidīšana kļūtu faktiski neiespējama.
2)      Direktīva 2008/115
jāinterpretē tādējādi, ka
tajā attiecīgajai dalībvalstij nav noteikts pienākums piešķirt uzturēšanās atļauju trešās valsts valstspiederīgajam, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi, viņa brīvības atņemšanas soda izpildes laikā šajā dalībvalstī.
1      Oriģinālvaloda – franču.
i      Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.
2      Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 16. decembra direktīva (OV 2008, L 348, 98. lpp.).
3      Skat. citastarp spriedumus, 2015. gada 23. aprīlis, Zaizoune (C‑38/14, EU:C:2015:260, 34. punkts), un 2022. gada 20. oktobris, Centre public d’action sociale de Liège (Atgriešanas lēmuma atsaukšana vai apturēšana) (C‑825/21, EU:C:2022:810, 50. punkts).
4      Stb. 2000, Nr. 495.
5      Stb. 2000, Nr. 497.
6      Saskaņā ar Besluit Adviescollege levenslang gestraften (Ekspertu komitejas lēmums par mūža ieslodzījumu) jautājums par apžēlošanu attiecībā uz ieslodzīto, kuram piespriests mūža ieslodzījums, katrā ziņā tiks izskatīts pēc 25 gadiem ieslodzījumā.
7      C‑441/19, turpmāk tekstā – “spriedums TQ”, EU:C:2021:9.
8      C‑673/19, turpmāk tekstā – “spriedums M”, EU:C:2021:127.
9      Skat. 2000. gada Ārvalstnieku likuma 64. pantu un 2000. gada Lēmuma par ārvalstniekiem 6.1.b panta 1. punktu.
10      Skat. šo secinājumu 2. punktu, kā arī tajā minēto judikatūru.
11      Kā Tiesa atgādinājusi 2011. gada 6. decembra sprieduma Achughbabian (C‑329/11, turpmāk tekstā – “spriedums Achughbabian”, EU:C:2011:807) 31. punktā: “Kompetentajām iestādēm, lai neapdraudētu Direktīvas 2008/115 mērķi [..], ir jārīkojas rūpīgi un nekavējoties jāieņem nostāja par attiecīgās personas uzturēšanās likumīgo vai nelikumīgo raksturu. Tiklīdz ir konstatēts, ka uzturēšanās ir nelikumīga, minētajām iestādēm saskaņā ar minētās direktīvas 6. panta 1. punktu un neskarot šajā direktīvā paredzētos izņēmumus, ir jāpieņem atgriešanas lēmums.” Tas pats attiecas uz aizturēšanas pasākumiem, kuri konkrēti paredzēti Direktīvā 2008/115. Tie nedrīkst apdraudēt izvirzīto mērķu sasniegšanu: “Aizturēšanas pasākumu Direktīvas 2008/115 izpratnē mērķis ir nevis kriminālvajāšana vai sodīšana par noziedzīgiem nodarījumiem, bet gan šīs direktīvas mērķu atgriešanas jomā īstenošana” (skat. spriedumu, 2025. gada 4. septembris, Adrar (C‑313/25 PPU, EU:C:2025:647, 50. punkts)).
12      Skat. šo secinājumu 2. punktu, kā arī tajā minēto judikatūru.
13      Skat. Direktīvas 2008/115 2. un 4. apsvērumu.
14      Skat. spriedumu, 2011. gada 28. aprīlis, El Dridi (C‑61/11 PPU, turpmāk tekstā – “spriedums El Dridi”, EU:C:2011:268, 59. punkts), un spriedumu Achughbabian (43. punkts). Skat. arī spriedumu, 2014. gada 5. jūnijs, Mahdi (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, 38. punkts), atbilstoši kuram “saskaņā ar LESD 79. panta 2. punktu Direktīvas 2008/115 mērķis, kā tas izriet no tās preambulas 2. un 11. apsvēruma, ir noteikt efektīvu izraidīšanas un atgriešanas politiku, kas balstīta uz kopīgām tiesību normām un tiesiskām garantijām, lai attiecīgo personu atgriešana notiktu humānā veidā un pilnībā ievērojot viņu pamattiesības un cieņu”. Skat. arī spriedumus, 2020. gada 14. maijs, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság (C‑924/19 PPU un C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 121. punkts), un TQ (70. punkts).
15      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 3. jūnijs, Westerwaldkreis (C‑546/19, EU:C:2021:432, 55. punkts). Tomēr jāprecizē, kā tas tiks analizēts šo secinājumu 44. punktā, ka no judikatūras skaidri izriet – atgriešanas lēmuma pieņemšana ietver to, ka attiecīgās dalībvalsts iestādes jau no paša sākuma ņem vērā tā izpildes paredzamos apstākļus, līdz ar to šādu lēmumu nevar pamatoti pieņemt, ja, ņemot vērā lietas apstākļus, izraidīšana praktiski nav saprātīgi paredzama. Turklāt, manuprāt, ir lietderīgi norādīt, ka Komisijas dokumentā “Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu pilsoņu atgriešanos, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi” (COM(2005) 391, galīgā redakcija), 8. panta 1. punktā bija ietverta iespēja atlikt “izraidīšanas rīkojuma [atgriešanas lēmuma] izpildi uz pienācīgu laiku, ņemot vērā konkrēta gadījuma īpašos apstākļus”. Galīgajā tekstā šī iespēja ir pārņemta 9. panta 2. punktā, tomēr koncentrējoties uz pašu “izraidīšanas” posmu. Šī pārcelšana, manuprāt, atspoguļo likumdevēja vēlmi saglabāt atgriešanas lēmuma pieņemšanas obligāto un sistemātisko raksturu, vienlaikus atstājot dalībvalstīm rīcības brīvību pielāgot laikā izraidīšanas izpildi, ņemot vērā konkrēta gadījuma īpašos apstākļus.
16      Kā izriet no iesniedzējtiesas nolēmuma, neviens no šiem izņēmumiem pamatlietās nav piemērojams.
17      Skat. Lebœuf, L., “La Cour de justice à la poursuite d’une conciliation entre la compétence pénale des États membres et l’effet utile de la directive retour. CJUE, 1er octobre 2015, Celaj, aff. C‑290/14, EU:C:2015:640”, Revue des affaires européennes – Law & European affairs, 2015/4, 749. lpp.
18      Spriedums El Dridi (58.–62. punkts).
19      Skat. spriedumu Achughbabian (42.–45. punkts).
20      Skat. spriedumu, 2012. gada 6. decembris, Sagor (C‑430/11, turpmāk tekstā – “spriedums Sagor”, EU:C:2012:777, 45. punkts). Tiesa konkrēti norāda, ka “atgriešanas procedūras apdraudējuma risks pastāv, ja piemērojamais tiesiskais regulējums neparedz, ka mājas aresta, kas uzlikts trešās valsts valstspiederīgajam, kurš uzturas nelikumīgi, izpilde ir jāizbeidz, tiklīdz ir iespējams veikt šīs personas izraidīšanu”.
21      Skat. spriedumu, 2015. gada 23. aprīlis, Zaizoune (C‑38/14, EU:C:2015:260, 37. punkts).
22      Skat. spriedumu Sagor (36. punkts).
23      Spriedums Achughbabian (41. punkts).
24      Spriedums, 2016. gada 7. jūnijs (C‑47/15, turpmāk tekstā – “spriedums Affum”, EU:C:2016:408).
25      Spriedums Affum (65. punkts). Mans izcēlums.
26      Vārdnīcā Le Robert (tiešsaistē pieejama tīmekļvietnē https://dictionnaire.lerobert.com/definition/repression) jēdziens “répression [sodīšana]” definēts šādi: “Action de réprimer: châtiment, punition. La répression d'un crime. Répression et prévention [Represijas, apspiešanas darbība: sods, sodīšana. Sodīšana par noziegumu. Sodīšana un novēršana]”.
27      C‑69/21, EU:C:2022:913.
28      Spriedums M (38.–42. punkts).
29      Šajā ziņā jānorāda, ka spriedumā TQ Tiesa tostarp ir nospriedusi, ka Direktīvas 2008/115 8. pants nepieļauj attiecīgās dalībvalsts iestāžu praksi pieņemt lēmumus par nepavadītu nepilngadīgo atgriešanu, neveicot to izraidīšanu, līdz nepilngadīgās personas sasniedz 18 gadu vecumu (79. un 80. punkts). Neraugoties uz līdzību, kas saistīta ar laika intervālu, kurš pastāv starp atgriešanas lēmumu un tā izpildi, manuprāt, risinājums, kas izmantots spriedumā TQ, nav attiecināms uz pamatlietām. Spriedums TQ attiecās uz nepavadītiem nepilngadīgajiem, un tajā tika uzsvērts valsts iestāžu rūpības trūkums, veicot pārbaudes, kas prasītas Direktīvas 2008/115 10. pantā, par labu īpaši neaizsargātai grupai. Savukārt izskatāmās lietas attiecas uz pieaugušajiem, kuriem ir piespriesti ilglaicīgas brīvības atņemšanas sodi vai pat mūža ieslodzījums, un faktisku izraidīšanas apturēšanu izraisījusi tikai un vienīgi šo sodu izpilde.
30      Mans izcēlums.
31      Manuprāt, abi iemesli, kuri Direktīvas 2008/115 9. panta 2. punktā minēti kā piemēri, norāda uz kopēju kritēriju. Proti, runa ir par situācijām, kad izraidīšana īslaicīgi ir neiespējama vai tai nav jēgas objektīva šķēršļa dēļ. Ir taisnība, ka galīgajā versijā šī iespēja ir reglamentēta precīzāk nekā Komisijas sākotnējā priekšlikuma 8. panta 1. punktā, kas bija formulēts vispārīgāk (skat. šo secinājumu 15. zemsvītras piezīmi). Tomēr uzskatu – fakts, ka 9. panta 2. punkta pamatā atstāta tā pati loģika, proti, atlikšana uz atbilstošu laika posmu atkarībā no konkrēta gadījuma apstākļiem, liecina, ka likumdevēja nodoms bijis saglabāt šo rīcības brīvību, vienlaikus iekļaujot to strukturētākā ietvarā. Tomēr, ja trešās valsts valstspiederīgajam ir piespriests ilglaicīgas brīvības atņemšanas sods un viņam šis sods ir jāizcieš, dalībvalstij faktiski un juridiski nav iespējams veikt viņa izraidīšanu tik ilgi, kamēr viņš atrodas ieslodzījumā. Tātad uz šādu situāciju attiecas tāda pati loģika kā uz šīs direktīvas 9. panta 2. punktā minētajiem gadījumiem.
32      Turklāt nav nelietderīgi atgādināt, ka sprieduma Achughbabian 45. punktā Tiesa ir precizējusi, ka mērķis izraidīt “cik vien iespējams drīz” netiktu īstenots, “ja pēc tam, kad ir konstatēta trešās valsts valstspiederīgā nelikumīga uzturēšanās, attiecīgajai dalībvalstij pirms atgriešanas lēmuma izpildes vai pat šā lēmuma pieņemšanas būtu jāuzsāk kriminālvajāšana, kam attiecīgā gadījumā sekotu brīvības atņemšanas sods. Šāds pasākums aizkavētu izraidīšanu [..], un tas vairs nav viens no Direktīvas 2008/115 9. pantā minētajiem pamatojumiem izraidīšanas atlikšanai” (mans izcēlums). Šis apsvērums tomēr jālasa, ņemot vērā šā sprieduma 44. punktu, kurā Tiesa atbildēja uz argumentu, ka “Direktīvas 2008/115 8., 15. un 16. pants [..] pieļauj, ka dalībvalsts trešās valsts valstspiederīgajam, kas valstī uzturas nelikumīgi, nosaka brīvības atņemšanas sodu pirms šīs personas izraidīšanas direktīvā paredzētajā kārtībā”. No šā konteksta skaidri izriet, ka Tiesa atsaucās uz kriminālvajāšanu saistībā ar nelikumīgu uzturēšanos, nevis uz notiesāšanu par citiem patstāvīgiem noziedzīgiem nodarījumiem.
33      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2024. gada 19. decembris, Kaduna (C‑244/24 un C‑290/24, EU:C:2024:1038, it īpaši 143. punkts).
34      Tāpat norādīšu, ka pēc sprieduma TQ (81. punkts) Tiesa prasa veikt atjauninātu novērtējumu par izraidīšanas riskiem un izraidīšanas ietekmi uz ģimenes dzīvi.
35      Šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumu El Dridi (31. un 55. punkts), spriedumu Achughbabian (43. punkts), spriedumu Sagor (32. punkts) un spriedumu Affum (61., 82. un 86. punkts), kuros būtībā ir atgādināts, ka Direktīvas 2008/115 mērķis ir ieviest efektīvu atgriešanas politiku, kas balstīta uz “kopīgiem standartiem un procedūrām”.
36      Skat. it īpaši Konvencijas par notiesāto personu nodošanu soda izciešanai Papildu protokola 3. pantu.
37      Spriedums, 2018. gada 19. jūnijs (C‑181/16, turpmāk tekstā – “spriedums Gnandi”, EU:C:2018:465).
38      Tomēr ierosinātā analoģija ar spriedumu Gnandi jāizmanto piesardzīgi. Pirmām kārtām, šķērslis izraidīšanai nav tāda paša rakstura. Spriedumā Gnandi tas izrietēja no Savienības tiesībām: starptautiskās aizsardzības pieteikuma noraidījuma pārsūdzība, kam ir apturoša iedarbība, un no tās izrietošās tiesības palikt dalībvalstī. Tādējādi neiespējamība izraidīt izrietēja tieši no nepieciešamības nodrošināt efektīvu tiesību aizsardzību un neizraidīšanas principa ievērošanu. Izskatāmajās lietās šķērslis ir tikai un vienīgi krimināltiesisks un saistīts tikai ar attiecīgo valsti. Proti, runa ir par ilgtermiņa soda izpildi vai mūža ieslodzījumu drošā dalībvalstī bez saiknes ar uzturēšanās tiesībām, kas piešķirtas ar Savienības tiesībām. Otrām kārtām, laika periods radikāli atšķiras. Spriedumā Gnandi apturēšana ir ierobežota ar pārsūdzības procesa ilgumu, bet izskatāmajās lietās šķērslis var ilgt 10, 15 vai 20 gadus vai pat visu dzīvi. Tādējādi spriedumā Gnandi izmantoto shēmu (konstatēta nelikumīga uzturēšanās, pieņemts atgriešanas lēmums, bet izpilde apturēta saskaņā ar konkrētu tiesisko regulējumu) var minēt tikai analoģijai, nevis kā piemēru, ko var attiecināt uz citu situāciju.
39      Man šķiet svarīgi uzsvērt, ka šāds pieņēmums ir lielā mērā teorētisks, jo šāda veida situācija, visticamāk, būtu pretrunā 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 3. pantam, kā to ir interpretējusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa. Konkrētāk, pēc šīs tiesas domām, ECPAK principā neaizliedz mūža ieslodzījuma piemērošanu. Tomēr, lai šāds sods būtu saderīgs ar ECPAK 3. pantu, tam ir jābūt samazināmam de jure un de facto, t.i., attiecībā uz to ir jānodrošina gan atbrīvošanas iespēja, gan pārskatīšanas iespēja (skat. ECT spriedumu, 2013. gada 9. jūlijs, Vinter u.c. pret Apvienoto Karalisti (Lielā palāta) (CE:ECHR:2013:0709JUD006606909, 110. un 122. punkts)). Par to pašu jautājumu skat. arī ECT spriedumu, 2016. gada 26. aprīlis, Murray pret Nīderlandi (Lielā palāta) (CE:ECHR:2016:0426JUD001051110, 101.–104. punkts), ECT spriedumu, 2017. gada 17. janvāris, Hutchinson pret Apvienoto Karalisti (Lielā palāta) (CE:ECHR:2017:0117JUD005759208, 42. punkts), un ECT spriedumu, 2019. gada 13. jūnijs, Marcello Viola pret Itāliju (Nr. 2) (CE:ECHR:2019:0613JUD007763316, 136. punkts): “Cilvēka cieņa, kas ir ar Konvenciju ieviestās sistēmas pamatā, liedz piespiedu kārtā atņemt brīvību personai, vienlaikus necenšoties nodrošināt tās reintegrāciju un nesniedzot tai iespēju kādu dienu atgūt šo brīvību” (skat. vispārīgi par šo jautājumu Maierhöfer, C., “Artikel 3. Verbot des Folter”, no: Frowein/Peukert, Europäische Menschenrechtskonvention.
EMRK-Kommentar, N. P. Engel Verlag, Kēla pie Reinas, 2024, 4. izd., 130. un nākamās lpp.). Turklāt jāatzīmē, kā norādīts šo secinājumu 13. punktā, ka X gadījumā pamatlietā jautājums par apžēlošanu katrā ziņā tiks izskatīts pēc 25 gadiem ieslodzījumā.
40      Minot “reālu izraidīšanas izredžu” neesību, atsaucos uz Direktīvas 2008/115 15. panta 4. punktā aplūkoto jēdzienu “pamatots iemesls izraidīšanai”, kā Tiesa to ir interpretējusi 2009. gada 30. novembra spriedumā Kadzoev (C‑357/09 PPU, EU:C:2009:741). Taču šī atsauce attiecas uz atšķirīgu problemātiku, proti, aizturēšanas atgriešanas nolūkā problēmu, nevis to, kas radusies pamatlietās.
41      Atgādināšu, ka, runājot par ECPAK, mūža ieslodzījuma bez soda mīkstināšanas iespējām de jure un de facto saderība ar šīs konvencijas 3. pantu būtu apšaubāma (skat. šo secinājumu 39. zemsvītras piezīmi).
42      Skat. spriedumu El Dridi (41. punkts) un spriedumu, 2015. gada 11. jūnijs, Zh. un O. (C‑554/13, EU:C:2015:377, 49. punkts).
43      Kā izriet it īpaši no sprieduma M (43. punkts).
44      Skat. spriedumu M (44. un 45. punkts). Atgādināšu, ka minētajā lietā neiespējamība pieņemt atgriešanas lēmumu it īpaši izrietēja no neizraidīšanas principa piemērošanas.
45      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 20. oktobris, Centre public d’action sociale de Liège (Atgriešanas lēmuma atsaukšana vai apturēšana) (C‑825/21, EU:C:2022:810, 43. punkts). Šajā ziņā Tiesa ir norādījusi, ka rīcības brīvība, ko Savienības likumdevējs piešķīris dalībvalstīm, ir “ļoti plaša” (šī sprieduma 44. punkts).
46      Tādējādi 2022. gada 22. novembra spriedumā Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Izraidīšana – Medicīniskās kaņepes) (C‑69/21, EU:C:2022:913, 86. punkts) Tiesa ir uzskatījusi, ka Direktīva 2008/115 “aprobežojas ar to, ka dalībvalstīm trešo valstu valstspiederīgajiem, kas to teritorijā uzturas nelikumīgi, ir atļauts piešķirt uzturēšanās tiesības ar līdzjūtību saistītu vai humānu apsvērumu dēļ, pamatojoties uz saviem, nevis Savienības tiesību aktiem”.