Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA PRĪTA PIKAMĒES [PRIIT PIKAMÄE]
SECINĀJUMI,
sniegti 2024. gada 29. februārī (1)
Lieta C‑8/23
FH
pret
Conseil national de l’ordre des médecins,
piedaloties
veselības aprūpes un slimību profilakses ministram,
ekonomikas, finanšu, rūpniecības un digitālās suverenitātes ministram
(Conseil d’État (Valsts padome, Francija)
lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Profesionālo kvalifikāciju atzīšana – Direktīva 2005/36/EK– Tiesības veikt darbību ārsta profesijā – Automātiskā atzīšanas sistēma – Trešās valsts piešķirts diploms par pamatapmācību medicīnā – Izcelsmes dalībvalsts atzīts diploms – Specializēta ārsta kvalifikāciju apliecinoša dokumenta iegūšana izcelsmes dalībvalstī – Šāda dokumenta neatzīšana uzņēmējā dalībvalstī
I.      Ievads
1.        Šis Conseil d'État (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam ir par
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2005/36/EK (2005. gada 7. septembris) par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu (2) (turpmāk tekstā – “Direktīva 2005/36”) 21. panta un 25. panta 4. punkta, kā arī V pielikuma 5.1.1. un 5.1.2. punkta interpretāciju. Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar tiesvedību starp FH un Conseil national de l'ordre des médecins [Valsts Ārstniecības personu reģistra padome] (Francija) (turpmāk tekstā – “CNOM”) par tās atteikumu iekļaut FH reģistrā.
2.        Šajā lietā ir izvirzīts svarīgs un daļēji jauns tiesību jautājums, kas saskaņā ar Direktīvu 2005/36 attiecas uz specializētā ārsta diploma automātisku atzīšanu Eiropas Savienībā un atbildības sadalījumu starp dalībvalstīm par specializētā ārsta apmācības uzraudzību un piekļuvi šai profesijai gadījumos, kad ārsta pamatapmācība ir iegūta ārpus Savienības. Konkrētāk, Tiesai it īpaši būs jālemj par sekām, ko rada kādā trešā valstī iegūta ārsta pamatapmācības diploma atzīšana kādā dalībvalstī, kā arī par to, vai arī citām dalībvalstīm ir pienākums atzīt minēto diplomu.
3.        Gadījumā, ja Direktīvā 2005/36 nav ietvertas tiesību normas, kas attiecas uz pamatlietas īpašajiem apstākļiem, Tiesai būs jānorāda, ciktāl iespējams, praktiski risinājumi, lai atvieglotu iepriekš aprakstītajā situācijā esošas personas iegūtās profesionālās kvalifikācijas atzīšanu. Apsverot šo jautājumu, Tiesai būs jāņem vērā likumdevēja izvirzītie mērķi, proti, veicināt pakalpojumu sniegšanas brīvību un uzņēmējdarbības veikšanas brīvību Savienībā, vienlaikus nodrošinot stingru sabiedrības veselības un drošības, kā arī patērētāju aizsardzības ievērošanu.
II.    Atbilstošās tiesību normas
A.      Savienības tiesības
4.        Direktīvas 2005/36 6., 19. un 44. apsvērumā ir noteikts:
“(6)      Pakalpojumu sniegšanas atvieglināšana ir jānodrošina, paturot prātā sabiedrības veselības un drošības striktu ievērošanu un patērētāju aizsardzību. Tādēļ būtu jāparedz īpaši
noteikumi attiecībā uz reglamentētām profesijām, kurām ir ietekme uz sabiedrības veselību vai drošību un kurās nodrošina pārrobežu pakalpojumu īslaicīgu vai gadījuma rakstura sniegšanu.
[...]
(19)      Ārstu [..] pārvietošanās brīvībai un viņu kvalifikācijas apliecinājumu savstarpējai atzīšanai būtu jābalstās uz kvalifikāciju apliecinošo dokumentu automātiskas atzīšanas pamatprincipu, pamatojoties uz saskaņotiem minimālajiem apmācības nosacījumiem. Turklāt uz darbības sākšanu dalībvalstīs ārsta [..] profesijā būtu jāattiecina nosacījums, ka jābūt noteiktajai kvalifikācijai, kas nodrošina to, ka konkrētā persona ir saņēmusi apmācību, kas atbilst noteiktiem minimālajiem nosacījumiem. [..]
[..]
(44)      Šī direktīva neskar pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu augstu līmeni veselības aizsardzībā un patērētāju aizsardzībā.”
5.        Šīs direktīvas 1. panta pirmajā daļā ir paredzēts:
“Šī direktīva paredz noteikumus, saskaņā ar kuriem dalībvalsts, kas darbības sākšanai vai veikšanai reglamentētā profesijā savā teritorijā izvirza nosacījumu, ka vajadzīgas specifiskas profesionālās kvalifikācijas (turpmāk “uzņēmēja dalībvalsts”), saistībā ar darbības sākšanu vai veikšanu šajā profesijā atzīst profesionālās kvalifikācijas, kuras iegūtas vienā vai vairākās citās dalībvalstīs (turpmāk “izcelsmes dalībvalsts”) un kuras ļauj [šai] personai ar šādu kvalifikāciju veikt darbību tajā pašā profesijā šajā dalībvalstī.”
6.        Minētās direktīvas 2. panta 2. punktā noteikts:
“2.      Ikviena dalībvalsts savā teritorijā saskaņā ar saviem tiesību aktiem var atļaut dalībvalsts pilsoņiem, kuriem ir tādas profesionālās kvalifikācijas apliecinājums, kura nav iegūta [..] dalībvalstī, veikt darbību reglamentētā profesijā, kā tā paredzēta 3. panta 1. punkta a) apakšpunktā. Attiecībā uz profesijām, ko aptver III sadaļas III nodaļa, šādā kvalifikācijas sākotnējā atzīšanā ievēro minimālos apmācības nosacījumus, kas noteikti minētajā nodaļā.”
7.        Saskaņā ar šīs direktīvas 3. panta 1. un 3. punktu:
“1.      Šajā direktīvā lieto šādas definīcijas:
[..]
c)      “kvalifikāciju apliecinošs dokuments”: diploms, sertifikāts un cita veida apliecinājums, kuru izsniegusi dalībvalsts iestāde, kas norīkota saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts normatīvajiem vai administratīvajiem aktiem, un kurš apliecina tādas profesionālās apmācības sekmīgu pabeigšanu, kas apgūta galvenokārt [Savienībā]. Gadījumos, uz kuriem neattiecas definīcijas pirmais teikums, šā panta 3. punktā minētos apliecinošos dokumentus uzskata par kvalifikāciju apliecinošiem dokumentiem;
[..]
3.      Kvalifikāciju apliecinošu dokumentu, ko izsniedz kāda trešā valsts, uzskata par kvalifikāciju apliecinošu dokumentu, ja attiecīgajai personai ir trīs gadu profesionālā pieredze attiecīgajā profesijā tās dalībvalsts teritorijā, kura šo kvalifikāciju apliecinošo dokumentu atzinusi saskaņā ar 2. panta 2. punktu, un ja attiecīgā dalībvalsts apliecinājusi šo profesionālo pieredzi.”
8.        Saskaņā ar Direktīvas 2005/36 4. panta 1. punkta noteikumiem profesionālās kvalifikācijas atzīšana no uzņēmējas dalībvalsts puses ļauj attiecīgajai personai šajā dalībvalstī sākt darbību tajā pašā profesijā, kurai viņš kvalificēts izcelsmes dalībvalstī, un veikt to uzņēmējā dalībvalstī atbilstoši tādiem pašiem nosacījumiem kā uzņēmējas dalībvalsts pilsoņiem.
9.        Šīs direktīvas I nodaļas “Vispārējā sistēma apmācības apliecinājumu atzīšanai” 10. pantā ir noteikts:
“Šī nodaļa attiecas uz visām profesijām, kas nav iekļautas šīs sadaļas II un III nodaļā, un uz turpmāk norādītajiem gadījumiem, kad pretendents īpašu un izņēmuma iemeslu dēļ neatbilst minētajās nodaļās paredzētajiem nosacījumiem:
[..]
d)      neskarot 21. panta 1. punktu, 23. un 27. pantu, attiecībā uz ārstiem, māsām, zobārstiem, veterinārārstiem, vecmātēm, farmaceitiem un arhitektiem, kam ir tāda speciālista kvalifikāciju apliecinošs dokuments, kuram jāsaņem apmācība, pēc kuras pabeigšanas piešķir kādu no V pielikuma 5.1.1., 5.2.2., 5.3.2., 5.4.2., 5.5.2., 5.6.2. un 5.7.1. punktā uzskaitītajiem profesionālajiem nosaukumiem, un vienīgi attiecīgās specialitātes atzīšanas nolūkā;
[..]
g)      attiecībā uz ieceļotājiem, kas atbilst 3. panta 3. punktā izklāstītajām prasībām.”
10.      Minētās direktīvas 21. pantā ar virsrakstu “Automātiskās atzīšanas princips” ir noteikts :
“1.      Ikviena dalībvalsts atzīst ārsta kvalifikāciju apliecinošos dokumentus, kas ļauj sākt profesionālo darbību kā ārstam ar pamatapmācību un specializētam ārstam, [..] kvalifikāciju apliecinošos dokumentus, kuri attiecīgi uzskaitīti V pielikuma 5.1.1., 5.1.2. [..] punktā, kuri atbilst, attiecīgi, 24. [un] 25. [..] pantā minētajiem minimālajiem apmācības nosacījumiem, un – saistībā ar profesionālās darbības sākšanu un veikšanu – tā piešķir šādiem dokumentiem savā teritorijā tādu pašu spēku, kāds ir šīs dalībvalsts izsniegtiem kvalifikāciju apliecinošiem dokumentiem.
Šiem kvalifikāciju apliecinošajiem dokumentiem jābūt dalībvalstu kompetento iestāžu izsniegtiem, un attiecīgos gadījumos tiem jāpievieno sertifikāti, kas uzskaitīti, attiecīgi, V pielikuma 5.1.1. [un] 5.1.2. [..] punktā.
Šā punkta pirmā un otrā daļa neiespaido iegūtās tiesības, kas minētas 23. [un] 27. [..] pantā.
[..]
6.      Attiecībā uz ārstu [..] profesionālās darbības veikšanu ikviena dalībvalsts paredz nosacījumu, ka ir vajadzīgi kvalifikāciju apliecinošie dokumenti, kuri attiecīgi minēti V pielikuma 5.1.1. [un] 5.1.2. [..] punktā un kuri apstiprina, ka attiecīgā persona savas apmācības laikā, atbilstīgos gadījumos, ir apguvusi zināšanas un prasmes, kas minētas 24. panta 3. punktā [..].”
11.      Tās pašas direktīvas 24. pantā, kas attiecas uz ārstu pamatapmācību, noteikts:
“1.      Uz ārsta pamatapmācības sākšanu attiecas nosacījums, ka jābūt diplomam vai sertifikātam, kas dod tiesības attiecīgo studiju nolūkā stāties universitātē.
2.      Ārsta pamatapmācība ir kopā vismaz [piecus] gadus ilgas studijas[, ko var izteikt arī ar līdzvērtīgu skaitu ECTS
[Eiropas kredītpunktu pārneses un uzkrāšanas sistēma] kredītpunktu,] vai 5 500 stundas teorētiskās un praktiskās apmācības, ko nodrošina vai pārrauga universitāte.
[..]
3.      Ārsta pamatapmācība garantē, ka attiecīgā persona ir apguvusi šādas zināšanas un prasmes: [minētas a)–d) apakšpunktā].”
12.      Direktīvas 2005/36 25. pantā ar virsrakstu “Specializēto ārstu apmācība” ir noteikts:
“1.      Uz specializētā ārsta apmācības sākšanu attiecas nosacījums, ka jābūt pabeigtai un apstiprinātai ārstu pamatapmācībai, kā minēts 24. panta 2. punktā, kuras gaitā apmācāmā persona ir apguvusi atbilstīgās zināšanas medicīnas pamatdisciplīnās.
[..]
4.      Attiecībā uz specializētā ārsta apmācības apliecinājuma izsniegšanu dalībvalstis piemēro nosacījumu, ka ir vajadzīgs V pielikuma 5.1.1. punktā minētais ārsta pamatapmācības apliecinājums.
[..]”
13.      Direktīvas 50. panta 2. punktā noteikts:
“Pamatotu šaubu gadījumā uzņēmēja dalībvalsts var prasīt no attiecīgās dalībvalsts kompetentajām iestādēm šajā citā dalībvalstī izsniegto apliecinājumu un kvalifikāciju apliecinošo dokumentu autentiskuma apstiprinājumu, kā arī – attiecīgos gadījumos – tā fakta apstiprinājumu, ka saņēmējs attiecībā uz šīs sadaļas III nodaļā minētajām profesijām ir atbilst minimālajiem apmācības nosacījumiem, kas noteikti, attiecīgi, 24., 25., 28., 31., 34., 35., 38., 40., 44. un 46. pantā.”
14.      Šīs direktīvas V pielikuma virsraksts ir “Atzīšana, pamatojoties uz minimālo apmācības nosacījumu saskaņošanu”. Šā panta sadaļas “V.1. Ārsts” 5.1.1. punktā ir norādīti “ārsta ar pamatapmācību kvalifikāciju apliecinošie dokumenti”, proti, attiecībā uz Vācijas Federatīvo Republiku – “Zeugnis über die Ärztliche Prüfung” un “Zeugnis über die Ärztliche Staatsprüfung und Zeugnis über die Vorbereitungszeit als Medizinalassistent, soweit diese nach den deutschen Rechtsvorschriften noch für den Abschluss der ärztlichen Ausbildung vorgesehen war”.
15.      Minētā pielikuma 5.1.2. punktā ir noteikti dalībvalstu “ Specializēto ārstu kvalifikāciju apliecinošie dokumenti”, proti, Vācijas Federatīvās Republikas gadījumā – “Fachärztliche Anerkennung”.
B.      Francijas tiesības
16.      Code de la santé publique [Sabiedrības veselības kodeksa] redakcijā, kas piemērojama pamatlietai, L. 4111‑1. pants paredz:
“Neviens nedrīkst veikt darbību ārsta profesijā [...], ja viņam nav:
1°      diploma, sertifikāta vai cita kvalifikāciju apliecinoša dokumenta, kas minēts L. 4131‑1. [..] [pantā] [..] ;
[..]
3°      reģistrācijas Ārstniecības personu reģistrā, [...], ievērojot L. 4112‑6. un L. 4112‑7. panta noteikumus.
[..]”
17.      Šā kodeksa L. 4111‑2. pantā ir noteikts:
“[..]
II.      Kompetentā iestāde, saņēmusi atzinumu no komisijas, kuras sastāvā tostarp ir profesionāļi, var arī individuāli atļaut veikt darbību ārsta profesijā attiecīgajā specialitātē [...] Eiropas Savienības dalībvalsts un citas Eiropas Ekonomikas zonas līguma līgumslēdzējas valsts pilsoņiem, kam ir trešās valsts izsniegti kvalifikāciju apliecinošie dokumenti, kurus atzinusi valsts, dalībvalsts vai līguma līgumslēdzēja valsts, kas nav Francija, atļaujot tajā likumīgi veikt darbību attiecīgajā profesijā. Attiecībā uz ārstiem [...] atzīšana attiecas gan uz ārsta ar pamatapmācību, gan uz specializētā ārsta kvalifikāciju apliecinošajiem dokumentiem.”
18.      Minētā kodeksa L. 4131‑1. pantā noteikts:
“Lai praktizētu ārsta profesijā, atbilstoši L. 4111 1. panta 1° punktam ir nepieciešami šādi kvalifikāciju apliecinoši dokumenti:
1°      Francijas valsts izsniegts medicīnas doktora diploms;
[..]
2°      vai, ja attiecīgā persona ir Eiropas Savienības dalībvalsts vai citas Eiropas Ekonomikas zonas līguma līgumslēdzējas valsts pilsonis:
a) ārsta kvalifikāciju apliecinoši dokumenti, ko izsniegusi kāda no šīm valstīm saskaņā ar Kopienu saistībām un kas minēti ar Augstākās izglītības ministra un Veselības ministra lēmumu izveidotajā sarakstā;
b) ārsta kvalifikāciju apliecinoši dokumenti, ko saskaņā ar Kopienas saistībām izsniegusi valsts, dalībvalsts vai līgumslēdzēja valsts un kas nav iekļauti a) punktā minētajā sarakstā, ja tiem ir pievienots šīs valsts izsniegts sertifikāts par to, ka saskaņā ar šīm saistībām tā atzīst apmācību un ka attiecīgie dokumenti ir pielīdzināmi šajā sarakstā minētajiem kvalifikāciju apliecinošajiem dokumentiem; [..].”
19.      2. punkta a) apakšpunktā minētais saraksts, kas izveidots ar 2009. gada 13. jūlija Lēmumu, ar ko nosaka sarakstus un nosacījumus tādu ārsta un specializētā ārsta kvalifikāciju apliecinošu dokumentu atzīšanai, kurus izsniegušas Eiropas Savienības dalībvalstis vai Eiropas Ekonomikas zonas līguma līgumslēdzējas valstis un kuri minēti Sabiedrības veselības kodeksa L. 4131‑1. panta 2. punktā, atbilst Direktīvas 2005/36 V pielikuma 5.1.1. un 5.1.2. punktā minētajam sarakstam.
III. Strīda pamatā esošie fakti, tiesvedība pamatlietā un prejudiciālais jautājums
20.      FH, kas ir Francijas un Vācijas valsts pilsonis, ir valsts medicīnas doktora diploms, ko 2012. gada 18. septembrī izsniegusi Monastīras universitāte (Tunisija).
21.      Ar 2015. gada 6. novembra lēmumu Vācijas kompetentās iestādes atzina šo diplomu par ārsta pamatapmācības diplomu un atļāva FH praktizēt ārsta profesijā. Ar 2016. gada 1. augusta lēmumu šīs iestādes iekļāva FH
Land Niedersachsen (Lejassaksija, Vācija) ārstniecības personu reģistrā. 2021. gada 28. janvārī FH ieguva anesteziologa diplomu, ko ir izsniegusi Hannoveres universitāte (Vācija).
22.      2021. gada 25. martā FH iesniedza Saône et Loire [Sonas un Luāras] departamenta Ārstniecības personu reģistra padomei pieteikumu, lūdzot iekļaut viņu ārstu kolēģijas sarakstā saskaņā ar Sabiedrības veselības kodeksa L. 4111‑1. pantu. Ar 2021. gada 20. maija lēmumu departamenta padome atteicās apmierināt viņa pieteikumu.
23.      Izskatījusi FH pārsūdzību par conseil régional de Bourgogne‑Franche‑Comté de l’ordre des médecins [Burgundijas Franškontē Ārstniecības personu reģistra reģionālā padome] (Francija) ierobežotā sastāvā pieņemto 2021. gada 15. jūlija lēmumu, ar ko tika noraidīts viņa pieteikums par reģistrāciju ārstu kolēģijas sarakstā, CNOM ierobežotā sastāvā ar 2021. gada 17. septembra lēmumu
atkārtoti atteica FH iekļaušanu ārstu kolēģijas sarakstā.
24.      Pēc tam FH šo lēmumu pārsūdzēja un viņa sūdzība tiek izskatīta Conseil d'État (Francija).
25.      Šādos apstākļos Conseil d'État (Francija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai ārsts – Eiropas Savienības dalībvalsts pilsonis, kuram ir dalībvalstī izsniegts specializētā ārsta kvalifikāciju apliecinošs dokuments, kas minēts Direktīvas [2005/36] V pielikuma 5.1.2. punktā, tikai šī iemesla dēļ citā dalībvalstī var atsaukties uz šīs direktīvas 21. pantā paredzēto kvalifikāciju apliecinošu dokumentu automātiskas atzīšanas sistēmu, lai arī viņam ir trešās valsts izsniegts ārsta pamatapmācības apliecinājums, ko atzinusi tikai tā dalībvalsts, kurā viņš ieguvis savu specializētā ārsta diplomu, un kas nav iekļauts [minētās] direktīvas V pielikuma 5.1.1. punktā minēto apliecinājumu sarakstā, un saskaņā ar šīs direktīvas [25. panta 4. punktu] specializētā ārsta apmācības apliecinājumu izsniedz ar nosacījumu, ka ir iegūts viens no minētajiem ārsta pamatapmācības apliecinājumiem?”
IV.    Tiesvedība Tiesā
26.      Iesniedzējtiesas 2022. gada 27. decembra nolēmums Tiesas kancelejā tika saņemts 2023. gada 12. janvārī.
27.      FH, CNOM, Francijas, Itālijas, Nīderlandes un Polijas valdības, EBTA (Eiropas Brīvās tirdzniecības asociācija) Uzraudzības iestāde un Eiropas Komisija iesniedza rakstiskus apsvērumus Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 23. pantā noteiktajā termiņā.
28.      FH un CNOM pārstāvji, Francijas valdība, EBTA Uzraudzības iestāde un Komisija savus apsvērumus iesniedza 2024. gada 11. janvāra tiesas sēdē.
V.      Juridiskā analīze
A.      Ievada piezīmes
29.      Šī lieta ir par Direktīvas 2005/36 tiesību normu interpretāciju un piemērošanu, nosakot profesionāļu tiesības un pienākumus saistībā ar Savienībā iegūto kvalifikāciju apliecinošo dokumentu atzīšanu un profesionālās darbības veikšanu citā dalībvalstī. Saskaņā ar Direktīvas 2005/36 4. panta 1. punktu profesionālās kvalifikācijas atzīšana no uzņēmējas dalībvalsts puses ļauj attiecīgajai personai šajā dalībvalstī sākt darbību “tajā pašā profesijā, kurai viņš kvalificēts izcelsmes dalībvalstī”, un veikt to uzņēmējā dalībvalstī “atbilstoši tādiem pašiem nosacījumiem kā uzņēmējas dalībvalsts pilsoņiem”, kā to Tiesa savā judikatūrā ir norādījusi (3).
30.      Ar Direktīvu 2005/36 tika atcelta un aizstāta virkne nozaru un vispārējo direktīvu, kas reglamentē profesionālo kvalifikāciju atzīšanu, un būtībā izveidotas trīs alternatīvas šo kvalifikāciju atzīšanas sistēmas. Pirmkārt, ir vispārējā sistēma (I nodaļa, 10.–15. pants), kas attiecas uz visām profesijām, uz kurām neattiecas abas pārējās sistēmas (10. pants). Nākamā ir uz profesionālo pieredzi balstīta atzīšanas sistēma (II nodaļa, 16.–20. pants), kas attiecas uz dažām šīs direktīvas IV pielikumā minētajām darbībām.
31.      Visbeidzot, pastāv automātiskas atzīšanas sistēma (III nodaļa, 21.–49. pants), ko raksturo apmācības minimāla saskaņošana. Ārsta profesija ir viena no septiņām profesijām, uz kurām attiecas automātiskās atzīšanas sistēma, līdztekus medmāsas, vecmātes, zobārsta, farmaceita, arhitekta un veterinārārsta profesijām (4). Automātiska atzīšana prasa, lai tiktu ievēroti minimālie apmācības nosacījumi, kas noteikti minētās direktīvas 24. un turpmākajos pantos atkarībā no attiecīgās profesijas. Tiesa ir precizējusi, ka dalībvalstīm nav ļauts noteikt, ka atzīšana ir atkarīga no citām prasībām, kas nav atbilstošs apmācības apliecinājums (5).
32.      Iesniedzējtiesa ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu vēlas noskaidrot, vai ārsts, kurš ir kādas Eiropas Savienības dalībvalsts pilsonis un kuram ir vienā dalībvalstī izsniegts ārsta speciālista kvalifikāciju apliecinošs dokuments, var citā dalībvalstī, pamatojoties tikai uz šo dokumentu, atsaukties uz iepriekš minēto kvalifikāciju apliecinošu dokumentu automātiskas atzīšanas sistēmu, pat ja viņam ir trešās valsts izsniegts ārsta pamatizglītības dokuments, ko atzinusi tikai tā dalībvalsts, kurā viņš ir ieguvis specializēta ārsta diplomu.
33.      Kā izklāstīšu savā analīzē, pamatojoties uz Direktīvas 2005/36 interpretāciju un judikatūrā atzītajām interpretācijas metodēm, atbilde uz šo jautājumu ir noliedzoša, jo automātiskas atzīšanas sistēma šajā lietā nav piemērojama. Ņemot to vērā, es neaprobežošos tikai ar atbildi uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu, bet arī paskaidrošu, kādi līdzekļi ir pieejami personai iepriekš aprakstītajā situācijā, lai vislabākā veidā sasniegtu savu mērķi. Šāda pieeja ir ieteicama, lai sniegtu noderīgu atbildi iesniedzējtiesai, ievērojot sadarbību, kurai būtu jārada atbalsts tiesvedībā sakarā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.
B.      Vai prasītājs pamatlietā var atsaukties uz automātiskas atzīšanas sistēmu
1.      Nesaraujama saikne starp specializāciju medicīnā un pamatapmācību
34.      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normas, ir svarīgi ņemt vērā ne tikai to teksts, bet arī to konteksts un šīs normas ietverošā tiesiskā regulējuma mērķi (6).
35.      Direktīvas 2005/36 21. panta 1. punktā noteikts, ka ikviena dalībvalsts atzīst it īpaši ārsta kvalifikāciju apliecinošos dokumentus, kas ļauj sākt profesionālo darbību kā ārstam ar pamatapmācību un specializētam ārstam, kuri attiecīgi uzskaitīti V pielikuma 5.1.1. un 5.1.2. punktā un kuri atbilst, attiecīgi, 24. un 25. pantā minētajiem minimālajiem apmācības nosacījumiem, un – saistībā ar profesionālās darbības sākšanu un veikšanu – tā piešķir šādiem dokumentiem savā teritorijā tādu pašu spēku, kāds ir šīs dalībvalsts izsniegtiem kvalifikāciju apliecinošiem dokumentiem.
36.      Līdz ar to, ja dalībvalsts pilsonim, kā šajā lietā, ir izsniegts V pielikuma 5.1.2. punktā minētais ārsta speciālista kvalifikāciju apliecinošs dokuments, šai personai principā, pamatojoties uz 21. panta 1. punktu, būtu jāsaņem šā dokumenta automātiska atzīšana uzņēmējā dalībvalstī, lai tajā praktizētu ārsta profesijā attiecīgajā specialitātē. Tomēr rodas jautājums, vai apstāklis, ka attiecīgajai personai nav arī dalībvalstī izsniegta ārsta pamatapmācību apliecinoša dokumenta, nerada šķēršļus šādai automātiskai atzīšanai.
37.      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka minētajā 21. panta 1. punktā ir noteikts, ka ārsta kvalifikāciju apliecinošajiem dokumentiem “jāatbilst [jo īpaši] [šīs direktīvas] 25. pantā minētajiem minimālajiem apmācības nosacījumiem”. No direktīvas 25. panta 4. punkta izriet, ka “attiecībā uz specializētā ārsta apmācības apliecinājuma izsniegšanu dalībvalstis piemēro nosacījumu, ka ir vajadzīgs V pielikuma 5.1.1. punktā minētais ārsta pamatapmācības apliecinājums ”. Attiecībā uz Vācijas Federatīvo Republiku 5.1.1. punktā ir minēti divu veidu Vācijas ārsta pamatapmācību apliecinoši dokumenti (7).
38.      Direktīvas 25. panta 4. punkta gramatiska interpretācija, šķiet, norāda uz to, ka specializēta ārsta apmācības apliecinoša dokumenta, kas minēts direktīvas V pielikuma 5.1.2. punktā, automātiska atzīšana ir nesaraujami saistīta ar šā pielikuma 5.1.1. punktā minētā ārsta pamatapmācību apliecinoša dokumenta atzīšanu, un ka vispirms ir jāsaņem šis dokuments.
39.      Jāatzīmē, ka Direktīvas 2005/36 21. panta tiesību normās vienmēr kopīgi tiek minēti
ārsta ar pamatapmācību un specializēta ārsta kvalifikāciju apliecinošie dokumenti. It īpaši šīs normas nekad atsevišķi nav attiecināmas uz šīs direktīvas V pielikuma 5.1.2. punktu, kas attiecas uz specializēta ārsta kvalifikāciju apliecinošiem dokumentiem, bet vienmēr attiecināmas uz to kopā ar minētā pielikuma 5.1.1. punktu, kas attiecas uz ārsta pamatapmācību apliecinošiem dokumentiem.
40.      Tādējādi 21. panta 1. punktā ir atsauce kopumā uz “ārsta kvalifikāciju apliecinošiem dokumentiem”, precizējot, ka tie ļauj sākt profesionālo darbību kā ārstam ar pamatapmācību un specializētam ārstam. Turklāt, lai gan šīs kvalifikācijas ir divu atsevišķu šī V pielikuma punktu priekšmets, tie ir sagrupēti vienā sadaļā ar virsrakstu “V.1. Ārsts”, kurā vispirms uzskaitītas kvalifikācijas, kas attiecas uz ārstu ar pamatapmācību, un pēc tam kvalifikācijas, kas attiecas uz specializētu ārstu.
41.      Turklāt no paša Direktīvas 2005/36 24. panta (“Ārstu pamatapmācība” (mans izcēlums)) virsraksta izriet, ka ārsta pamatapmācība ir būtiska, lai nodrošinātu ārsta profesijā nepieciešamo minimālo zināšanu un prasmju apguvi. Saskaņā ar šā panta 2. punktu šī pamatapmācība ilgst vismaz piecus gadus, t. i., ilgāk nekā visu specializēto ārstu apmācību minimālais ilgums.
42.      Tādējādi Direktīvas 2005/36 24. panta 3. punktā minētās medicīniskās pamatapmācības laikā iegūtās zināšanas un prasmes veido pamatu, kas netiek apgūts minētās direktīvas 25. pantā minētās specializēta ārsta apmācības ietvaros, tomēr ir būtisks specializēta ārsta profesionālās darbības veikšanai neatkarīgi no attiecīgās specialitātes.
43.      Kontekstuāli interpretējot Direktīvas 2005/36 21. panta 1. punktu un 25. panta 4. punktu, ir jāpievērš uzmanība šīs direktīvas 21. panta 6. punktam, kurā ir paredzēts, ka “attiecībā uz ārstu [..] profesionālās darbības veikšanu ikviena dalībvalsts paredz nosacījumu, ka ir vajadzīgi kvalifikāciju apliecinošie dokumenti, kuri attiecīgi minēti V pielikuma 5.1.1. [un] 5.1.2. [..] punktā un kuri apstiprina, ka attiecīgā persona savas apmācības laikā, atbilstīgos gadījumos, ir apguvusi zināšanas un prasmes, kas minētas 24. panta 3. punktā”. Šis noteikums skaidri parāda, ka specializēta ārsta kvalifikāciju apliecinošs dokuments pats par sevi nav garantija, ka attiecīgā persona ir apguvusi minētās zināšanas un prasmes, un ka līdz ar to šādu dokumentu automātiska atzīšana nesaraujami saistīta ar ārstu ar pamatapmācību kvalifikāciju apliecinošu dokumentu atzīšanu.
44.      Visbeidzot, ir svarīgi atcerēties, ka automātiska atzīšana attiecas tikai uz šī V pielikuma 5.1.1. un 5.1.2. punktā uzskaitītajiem ārsta kvalifikāciju apliecinošiem dokumentiem, kurus dalībvalstis uzskata par tādiem, kas garantē minimālos apmācības nosacījumus. Tas attiecas arī uz 5.1.1. punktā uzskaitītajiem Vācijas kvalifikāciju apliecinošajiem dokumentiem, kuru nav prasītājam. Līdz ar to trešā valstī iegūto kvalifikāciju apliecinošo dokumentu nevar automātiski atzīt, neraugoties uz to, ka kāda dalībvalsts to ir vienpusēji atzinusi, pamatojoties uz valsts tiesību aktiem, saskaņā ar Direktīvas 2005/36 2. panta 2. punktu.
45.      Attiecībā uz šo pēdējo aspektu būtu jāizdara dažas papildu piezīmes, it īpaši tāpēc, ka vairākas dalībvalstis, kas iestājušās šajā lietā, ir paudušas šaubas attiecībā uz iespējamām juridiskajām sekām, kas izriet no tā, ka kāda dalībvalsts atzīst šādu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu, kas iegūts trešā valstī.
2.      Par juridiskajām sekām, kas izriet no kvalifikāciju apliecinošu dokumentu vienpusējas atzīšanas kādā dalībvalstī atbilstoši Direktīvas 2005/36 2. panta 2. punktam
46.      Atkarībā no profesionālās kvalifikācijas iegūšanas vietas piemēro atšķirīgus noteikumus. Profesionālā kvalifikācija, ko piešķīrusi ES dalībvalsts un kas apliecina pārsvarā Savienībā notikušo apmācību, tiks vieglāk atzīta nekā trešās valsts izsniegts diploms. Proti, Direktīvas 2005/36 1. pantā ir noteikts, ka tā “atzīst [..] profesionālās kvalifikācijas, kuras iegūtas vienā vai vairākās citās dalībvalstīs [..]”    (8). Turklāt šīs direktīvas 3. panta 1. punkta c) apakšpunktā precizēts, ka kvalifikāciju apliecinoši dokumenti ir “diploms, sertifikāts un cita veida apliecinājums [..], un kurš apliecina tādas profesionālās apmācības sekmīgu pabeigšanu, kas apgūta galvenokārt [Savienībā]”    (9). Ja profesionālā kvalifikācija iegūta trešā valstī, Savienības tiesību akti paredz atzīšanu tikai tad, ja tā ir pieteikta kādā Savienības dalībvalstī saskaņā ar tās tiesību aktiem.
47.      Proti, saskaņā ar Direktīvas 2005/36 2. panta 2. punktu ikviena dalībvalsts “savā teritorijā saskaņā ar saviem tiesību aktiem var atļaut dalībvalsts pilsoņiem, kuriem ir tādas profesionālās kvalifikācijas apliecinājums, kura nav iegūta šajā dalībvalstī, veikt darbību reglamentētā profesijā, kā tā paredzēta 3. panta 1. punkta a) apakšpunktā”    (10). Šis noteikums ļauj dalībvalstīm noslēgt divpusējus nolīgumus ar trešām valstīm par profesionālo kvalifikāciju savstarpēju atzīšanu. Tādējādi dalībvalstis var brīvi noteikt šādas atzīšanas nosacījumus, ja vien tiek ievēroti minimālie apmācības nosacījumi tām nozares profesijām, ko aptver šīs direktīvas III sadaļas III nodaļa. Tomēr no minētā noteikuma formulējuma skaidri izriet, ka šādas atzīšanas tiesiskās sekas, pamatojoties uz valsts tiesību aktiem, attiecas tikai uz attiecīgās dalībvalsts teritoriju un nevar radīt pienākumus citām dalībvalstīm.
48.      Turklāt šo interpretāciju apstiprina spriedums Haim (11), kurā Tiesa ir interpretējusi Padomes 1978. gada 25. jūlija Direktīvas 78/687/EEK par normatīvo un administratīvo aktu noteikumu koordinēšanu attiecībā uz zobārstu darbību (12) 1. panta 4. punktu, kas ir līdzīgs formulējumam Direktīvas 2005/36 2. panta 2. punktā (13),
tādējādi, ka trešo valstu izsniegtu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu atzīšana dalībvalstī, pat ja tie ir atzīti par līdzvērtīgiem vienā vai vairākās dalībvalstīs, nav saistoša pārējām dalībvalstīm. Šajā lietā tas nozīmē, ka šis 2. panta 2. punkts liedz prasītājam pamatlietā atsaukties uz to, ka Vācijas iestādes ir atzinušas viņa profesionālo kvalifikāciju, kas iegūta Tunisijā, lai savukārt uzliktu Francijas iestādēm pienākumu to atzīt saskaņā ar automātiskas atzīšanas sistēmu.
49.      Neatkarīgi no šā noteikuma piemērojamības ir jānorāda, ka Direktīvas 2005/36 21. panta 6. punktā ir paredzēts, ka attiecīgajai personai
ārsta pamatapmācībai atbilstošās zināšanas un kompetenci jābūt ieguvušai
“[visā] savas apmācības laikā”    (14), kas principā izslēdz jebkādu valsts iestāžu lēmumu, no kura izriet, ka trešā valstī iegūtā apmācība tiek pielīdzināta dalībvalstī iegūtajai apmācībai. Citiem vārdiem sakot, šis noteikums paredz mācību procesu kā daļu no akadēmiskās mācību programmas. Tādējādi tikai Savienībā “iegūta” ārstu apmācība var sniegt zināšanas un prasmes, kas nepieciešamas automātiskai atzīšanai, pamatojoties uz šīs direktīvas 21. panta 1. punktu.
3.      Par iespēju saskaņā ar Direktīvas 2005/36 3. panta 3. punktu atzīt trešā valstī izdotus kvalifikāciju apliecinošus dokumentus
50.      Tomēr tas nenozīmē, ka personai, kas atrodas situācijā, kāda ir prasītājam pamatlietā, un kas trešā valstī ir ieguvusi kvalifikāciju apliecinošus dokumentus Direktīvas 2005/36 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē, tiek liegta iespēja veikt darbību savā profesijā citā dalībvalstī. Tieši pretēji, šīs direktīvas 3. panta 3. punktā ir paredzēts, ka “kvalifikāciju apliecinošu dokumentu, ko izsniedz kāda trešā valsts, uzskata par kvalifikāciju apliecinošu dokumentu, ja attiecīgajai personai ir trīs gadu profesionālā pieredze attiecīgajā profesijā tās dalībvalsts teritorijā, kura šo kvalifikāciju apliecinošo dokumentu atzinusi saskaņā ar 2. panta 2. punktu, un ja attiecīgā dalībvalsts apliecinājusi šo profesionālo pieredzi”    (15).
51.      Tādējādi trešās valstīs iegūto profesionālo kvalifikāciju atzīšanu reglamentē pietiekami stingri noteikumi. Savienības pilsonis, kuram ir šāda profesionālā kvalifikācija, var atsaukties uz Direktīvas 2005/36 3. panta 3. punktu tikai ar diviem nosacījumiem: pirmkārt, diplomam ir jābūt atzītam kādā Eiropas Savienības dalībvalstī saskaņā ar tās tiesību aktiem un, otrkārt, profesionālās kvalifikācijas turētājam ir jābūt ieguvušam trīs gadu profesionālo praksi pirmajā atzīšanas dalībvalstī. Pēdējā minētā nosacījuma mērķis nepārprotami ir novērst to, ka iedzīvotāji ļaunprātīgi izmanto šīs direktīvas sistēmu vai mēģina apiet tās noteikumus, izmantojot šādu “atzīšanas atzīšanu”(16).
52.      Tomēr uz šīs “atzīšanas atzīšanas” nosacījumiem attiecas īpaši noteikumi. Pirmkārt, uz šo atzīšanu attiecas vienīgi Direktīvas 2005/36 III sadaļas I nodaļas vispārējās sistēmas noteikumi (17). Tāpēc katrai dalībvalstij ir jāatzīst trešās valsts kvalifikācija, kas iepriekš atzīta Savienībā, bet tai nav pienākuma piešķirt automātisku atzīšanu. Šis noteikums, pirmkārt, ļauj otrajai dalībvalstij ar kompensācijas pasākumu palīdzību nodrošināt, lai trešās valsts izdota diploma turētājs būtu ieguvis ne tikai minimālo izglītības līmeni, kas prasīts šajā direktīvā, bet arī izglītības līmeni, kas pārsniedz Savienības minimālo līmeni un kādu attiecīgā valsts ir nolēmusi pieprasīt saviem pilsoņiem. Otrkārt, otrajai atzīšanas dalībvalstij nav jāpiedāvā izvēle starp diviem kompensācijas pasākumiem, ja tā ir konstatējusi būtiskas atšķirības apmācībā. Saskaņā ar minētās direktīvas 14. pantu tā var izvēlēties piemērot kādu no kompensācijas pasākuma veidiem, t. i., vai nu zināšanu pārbaudi, vai noteiktu adaptācijas periodu.
53.      Lai izvērtētu iesniedzējtiesas uzdoto prejudiciālo jautājumu, ir jāatzīst, ka, lai gan Vācijas iestādes saskaņā ar Direktīvas 2005/36 2. panta 2. punktu ir atzinušas prasītāja pamatlietā Tunisijas kvalifikāciju apliecinošus dokumentus, tomēr pamatlietas dalībnieku nostājas atšķiras jautājumā par to, vai prasītājs pamatlietā ir faktiski ieguvis trīs gadu profesionālo pieredzi Vācijas teritorijā. Šā iemesla dēļ, tā kā nav precīzākas informācijas, ir jāpieņem, ka prasītājs pamatlietā neatbilst vienai no divām šīs direktīvas 3. panta 3. punktā noteiktajām prasībām.
C.      Par prasītāja pamatlietā iespēju atsaukties uz vispārējo atzīšanas sistēmu
54.      Tādējādi rodas jautājums, vai Savienības pilsonis prejudiciālajā jautājumā aprakstītajā situācijā tomēr var atsaukties uz kvalifikāciju apliecinošo dokumentu atzīšanas vispārējo sistēmu. Kā izriet no Direktīvas 2005/36 10. panta, šai sistēmai ir pakārtots raksturs, jo tā ir attiecas “uz visām profesijām, kas nav iekļautas šīs sadaļas II un III nodaļā, un uz [..] gadījumiem, kad pretendents īpašu un izņēmuma iemeslu dēļ neatbilst minētajās nodaļās paredzētajiem nosacījumiem”.
55.      Šis pirmais nosacījums, manuprāt, šajā lietā ir jau iepriekš izpildīts, jo trešā valstī iegūta ārsta apmācība neietilpst Direktīvas 2005/36 III sadaļas II un III nodaļā attiecībā uz uzņēmējdarbības veikšanas brīvību. Konkrētāk, kā paskaidroju savā analīzē, automātiskās atzīšanas sistēma šajā lietā nav piemērojama, jo prasītājam pamatlietā nav neviena šīs direktīvas V pielikuma 5.1.1. punktā minētā pamatapmācības pierādījuma. Citiem vārdiem sakot, tas, ka Vācijas iestādes ir atzinušas prasītājam pamatlietā Tunisijā izdotu diplomu saskaņā ar minētās direktīvas 2. panta 2. punktu, tomēr nepārvērš šo diplomu par vienu no šajā punktā uzskaitītajiem Vācijas diplomiem.
56.      Ņemot vērā iepriekš minēto, uzmanība jāvērš uz to, ka Direktīvas 2005/36 10. pantam ir dažas īpatnības, jo tajā ir paredzēta kvalifikāciju apliecinošo dokumentu atzīšanas vispārējās sistēmas piemērošana tikai “īpašu un izņēmuma iemeslu” gadījumos (18). Šis ir otrais no abiem kumulatīvajiem nosacījumiem. Šajā konkrētajā lietā varētu būt nozīme šī 10. panta d) punktā minētajam gadījumam, ciktāl tas attiecas uz ārstu, kuram “jāsaņem apmācība, pēc kuras pabeigšanas piešķir kādu no [šīs direktīvas V pielikuma 5.1.1. punktā] uzskaitītajiem profesionālajiem nosaukumiem”. Tomēr ir nozīmīgi atzīmēt, ka šī tiesību norma ietver svarīgu skaidrojumu, proti, ka vispārējo sistēmu piemēro “vienīgi attiecīgās specialitātes atzīšanas nolūkā”.
57.      Tomēr jāšaubās, vai šajā lietā šis nosacījums ir ticis izpildīts, jo prasītājs vēlas, ka tiek atzīta ne tikai viņa anestēzijas speciālista specializācija, kas iegūta kādā dalībvalstī, bet arī atzīta viņa pamatapmācība, kas iegūta trešā valstī. Līdz ar to šīs tiesību normas formulējums, manuprāt, jau izslēdz tās piemērošanu šajā lietā. Turklāt no prasītāja pamatlietā apsvērumiem neizriet, ka viņš apgalvotu un pierādītu, ka pastāv “īpašs un izņēmuma iemesls” Direktīvas 2005/36 10. panta izpratnē, kas pamatotu atzīšanas vispārējas sistēmas piemērošanu.
58.      Manuprāt, pastāv arī uz kontekstuālu interpretāciju balstīti apsvērumi, kas neļauj piemērot Direktīvas 2005/36 10. panta d) punktu. Kā esmu paskaidrojis iepriekšējos punktos, šīs direktīvas 3. panta 3. punktā ir paredzēta īpaša procedūra, kas ļauj atzīt trešo valstu profesionālās kvalifikācijas, saskaņā ar kuru attiecīgajai personai ir noteikts pienākums vismaz trīs gadus veikt darbību attiecīgajā profesijā tās dalībvalsts teritorijā, kurā tā pirmo reizi ieguvusi atzīšanu saskaņā ar minētās direktīvas 2. panta 2. punktu. Ja šis nosacījums ir izpildīts, šīs personas kvalifikācijas atzīšana notiks saskaņā ar vispārējo sistēmu. Ņemot to vērā, ir grūti saprast, kāpēc Direktīvā 2005/36 būtu paredzēta paralēla, daudz mazāk ierobežojoša pieeja, kas nodrošinātu piekļuvi vienam un tam pašam atzīšanas režīmam. Manuprāt, alternatīva minētā 10. panta d) punkta piemērošana, lai atvieglotu trešās valstīs iegūtu profesionālo kvalifikāciju apliecinošu dokumentu atzīšanu tādā situācijā kā šajā lietā, minētajam 3. panta 3. punktam atņemtu jebkādu lietderīgu iedarbību.
59.      Turklāt jāņem vērā, ka šis 10. pants,
tā kā tas ir izņēmums, ir interpretējams šauri (19). Proti, no sagatavošanas darbiem izriet, ka Komisijas sākotnējā priekšlikumā nav atsauces ne uz jēdzienu “īpašu un izņēmuma iemeslu dēļ”, ne uz Direktīvas 2005/36 10. panta a)–g) punktu (20). Šis jēdziens un šīs tiesību normas ir pievienoti pēc Padomes iniciatīvas. No Padomes pamatojuma izriet, ka tā uzskatīja, ka Komisijas sākotnējais priekšlikums attiecībā uz šīs direktīvas 10. pantu ir bijis pārāk plašs (21).
60.      Šajā kontekstā ir jāatsaucas uz spriedumu Angerer (22), kurā Tiesa nosprieda, ka Direktīvas 2005/36 sistēma, mērķis un izstrāde nepieļauj jēdziena “īpašu un izņēmuma iemeslu dēļ” plašu interpretāciju (23). Papildus tam, ka pārējie šīs direktīvas 10. panta d) punkta piemērošanas nosacījumi šajā lietā acīmredzami nav izpildīti, varu tikai piekrist Tiesas nostājai. Nesaskatu iespēju, kā šo tiesību normu varētu interpretēt tā, lai nodrošinātu, ka tās piemērošanas joma attiektos uz šīs lietas apstākļiem.
61.      Iepriekš izklāstīto iemeslu dēļ es uzskatu, ka Direktīvas 2005/36 10. panta d) punkts nav piemērojams šīs lietas apstākļiem.
62.      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, šajā analīzes posmā kā starpsecinājums ir jākonstatē fakts, ka šajā lietā nav piemērojama ne automātiskās atzīšanas sistēma, ne atzīšanas vispārējā sistēma.
63.      Tas, ka nevienā Direktīvas 2005/36 tiesību normā nav atsauces uz tādu situāciju, kādu ir aprakstījusi iesniedzējtiesa, principā paver iespēju tieši atsaukties uz primāro tiesību normām, it īpaši LESD 45. un 49. pantu, kas reglamentē darba ņēmēju brīvu pārvietošanos un tiesības veikt uzņēmējdarbību (24), ko sīkāk izvērtēšu šo secinājumu turpinājumā.
D.      Par prasītāja pamatlietā iespēju atsaukties uz pamatbrīvībām
64.      No iepriekš minētās analīzes izriet, ka Direktīva 2005/36 nav piemērojama, ja Savienības valsts profesionālis vēlas pārcelties uz citu dalībvalsti bez iespējas atsaukties uz trīs gadu profesionālo pieredzi dalībvalstī, kas ir atzinusi trešās valsts izsniegtu kvalifikāciju, kura paredzēta šīs direktīvas 3. panta 3. punktā (25).
65.      Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāatgādina, ka Direktīvas 2005/36 mērķis nav padarīt profesionālo kvalifikāciju atzīšanu grūtāku situācijās, kas neietilpst tās darbības jomā, un tai nevar būt šādas sekas (26). Proti, šajā direktīvā paredzētā automātiskās atzīšanas sistēma papildina tiesības, ko garantē pamatbrīvības, bet neaizstāj novērtējumu saskaņā ar šīm tiesību normām. Tādējādi ārpus šīs direktīvas darbības jomas (27), tostarp, ja profesionālo kvalifikāciju atzīšanas nosacījumi nav izpildīti (28), profesionālis var atsaukties uz pamatbrīvībām (29).
66.      Kā Tiesa nosprieda spriedumā Vlassopoulou (30), valsts kvalifikācijas nosacījumi, kas tiek piemēroti, pat nediskriminējot valstspiederības dēļ, var traucēt citu Savienības dalībvalstu valstspiederīgajiem īstenot savas tiesības veikt uzņēmējdarbību (31), un vēlākajā judikatūrā ir izdarīti tādi paši secinājumi attiecībā uz darba ņēmēju brīvu pārvietošanos (32). Līdz ar to Eiropas Savienības dalībvalstij ir jāņem vērā diplomi, sertifikāti, citi kvalifikāciju apliecinoši dokumenti un attiecīgā pieredze, salīdzinot,
no vienas puses, prasmes, kas apliecinātas ar šo kvalifikāciju, un attiecīgo pieredzi un, no otras puses, zināšanas un kvalifikācijas, kas paredzētas valsts tiesiskajā regulējumā, ja ir iesniegts pieteikums atļaujai veikt darbību profesijā, kurai piekļuve pakārtota diploma vai profesionālas kvalifikācijas esamībai (33).
67.      Spriedumā Hocsman (34) Tiesa nosprieda, ka spriedumā Vlassopoulou paredzētie atzīšanas principi attiecas arī uz trešā valstī iegūtām kvalifikācijām. Spriedums Hocsman attiecās uz ārstu, kura Argentīnas pamatapmācības diploms kādā dalībvalstī bija atzīts par līdzvērtīgu valsts diplomam, tādējādi ļaujot viņam studēt specializāciju šajā valstī un iegūt specializēta ārsta diplomu, kas saskaņā ar Savienības tiesībām tiktu atzīts par līdzvērtīgu, ja ārsta pamatapmācības diploms būtu bijis piešķirts arī kādā dalībvalstī. Šajā kontekstā ir jānorāda, ka iepriekš minētajā spriedumā Haim Tiesa atkārtoti uzsvēra šajā judikatūrā izstrādāto principu spēkā esamību, neraugoties uz konstatējumu, ka trešo valstu izdotu dokumentu vienpusēja atzīšana dalībvalstī nevar būt saistoša citām Savienības dalībvalstīm (35).
68.      No šīs judikatūras izriet, ka uzņēmējai dalībvalstij, novērtējot profesionāļa zināšanas un kvalifikācijas situācijās, kas neietilpst Direktīvas 2005/36 darbības jomā, ir pienākums ņemt vērā visus atbilstošos dokumentus attiecībā uz zināšanām un kvalifikācijām, ko izsniegusi cita Eiropas Savienības dalībvalsts (36), it īpaši dokumentus par līdzvērtību, neatkarīgi no vietas, kur apmācība tika sniegta, tostarp trešās valstīs, un neatkarīgi no šīs apmācības nosaukuma citā dalībvalstī vai trešā valstī, un uzņēmējai dalībvalstij ir arī jāņem vērā visa attiecīgā profesionālā pieredze, it īpaši tā, kas iegūta saistībā ar specializēto apmācību (37).
69.      Ja minētajā salīdzinošajā pārbaudē tiek konstatēts, ka zināšanas un kvalifikācijas atbilst tām, kas paredzētas valsts tiesību normās, dalībvalsts atzīst kvalifikācijas par minētajās tiesību normās paredzētajiem nosacījumiem atbilstošām (38). Salīdzinošajā pārbaudē var ņemt vērā tikai objektīvas atšķirības (39). Ja pretendenta zināšanas un kvalifikācija, ko apliecina diploms un attiecīgā pieredze, nav līdzvērtīgas vai ja tās tikai daļēji atbilst uzņēmējas dalībvalsts pieprasītajām zināšanām un kvalifikācijai, tai ir jānorāda, kāda apmācība iztrūkst, lai ļautu pretendentam papildināt savu esošu apmācību vai uzsākt jaunu apmācība (40). Uzņēmējas dalībvalsts noteiktie kompensācijas pasākumi nedrīkst būt nesamērīgi (41).
70.      Uzskatu, ka atšķirīga interpretācija neatvieglotu LESD garantēto pamatbrīvību efektīvu īstenošanu. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Savienības tiesībās ir noteikts pienākums norādīt pamatojumu valsts lēmumiem, kas ietekmē privātpersonām ar Līgumu piešķirto pamattiesību īstenošanu (42). Līdz ar to pieteicējam, kāds ir prasītājs pamatlietā, ir jāzina atteikuma pamatojums, it īpaši nepietiekamība viņa apmācībā (43).
71.      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru citā Eiropas Savienības dalībvalstī iegūtu zināšanu un kvalifikāciju neatzīšana var kavēt profesionāļu brīvu pārvietošanos un uzņēmējdarbību, pat ja valsts tiesiskais regulējums tiek piemērots bez diskriminācijas valstspiederības dēļ (44). Tādējādi uzņēmēja dalībvalsts nevar neņemt vērā zināšanas un kvalifikācijas, kas iegūtas citā Savienības dalībvalstī. Uzskatu, ka tam pašam
jāattiecas uz gadījumu, kad netiek atzītas zināšanas un kvalifikācijas, kuras ir iegūtas trešā valstī un kuras par līdzvērtīgām atzinusi cita dalībvalsts, un ka līdz ar to uzņemošā dalībvalsts nevar neņemt vērā šīs kvalifikācijas. It īpaši šajā ziņā pieņemtās valsts tiesību normas nevar būt nepamatots šķērslis Savienības tiesībās garantēto pamatbrīvību efektīvai īstenošanai (45).
72.      Uzskatu, ka tādā situācijā, kāda ir šajā lietā, kad Savienības pilsoņa profesionāļa iegūtā specializētā ārsta apmācība pati par sevi atbilst Direktīvā 2005/36 paredzētajiem automātiskās atzīšanas nosacījumiem un kad trešā valstī iegūto pamatapmācību par līdzvērtīgu ir atzinusi cita dalībvalsts, rīcības iespējas, lai attaisnojamā veidā ierobežotu pamatbrīvības, ir ierobežotas. Tas tā ir vēl jo vairāk tāpēc, ka saskaņā ar šīs direktīvas 2. panta 2. punktu, vienpusēji atzīstot trešās valstīs iegūtu profesionālo kvalifikāciju, dalībvalstīm ir jāievēro “minimālie apmācības nosacījumi”, kas paredzēti ārsta profesijai, un tas principā izslēdz sabiedrības veselības aizsardzības un drošības Savienībā apdraudējumu. No šī viedokļa raugoties, ir nopietni jāapsver, vai nebūtu taisnīgi un lietderīgi uzskatīt, ka šādos apstākļos uzņemošajā dalībvalstī pastāv pamatapmācības līdzvērtības prezumpcija (46). Šajā ziņā vēlos norādīt, ka neviena no ieinteresētajām personām nav norādījusi pārliecinošus argumentus, kas liktu apšaubīt šādu interpretāciju.
73.      Katrā ziņā uzņemošā dalībvalsts nevar atsaukties uz praktiskām vai administratīvām grūtībām, lai attaisnotu novērtējuma neveikšanu, kas tai ir jāveic saskaņā ar spriedumu Vlassopoulou (47). Darba ņēmēju pamatbrīvības, t. i., brīvas pārvietošanās brīvība un brīvība veikt uzņēmējdarbību ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to uzņemošajai dalībvalstij ir noteikts pienākums novērtēt zināšanas un apmācību, ko apliecina pretendenta profesionālā kvalifikācija. Kā esmu norādījis šajos secinājumos, to darot, uzņemošajai dalībvalstij ir jāņem vērā visi diplomi, sertifikāti un citi kvalifikāciju apliecinoši dokumenti, kā arī attiecīgā pieredze. Atteikums veikt šo novērtējumu praktisku vai administratīvu grūtību dēļ pats par sevi būtu nepamatots iepriekš minēto brīvību ierobežojums.
VI.    Secinājumi
74.      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Conseil d’État (Francija) uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2005/36/EK (2005. gada 7. septembris) par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu
ir jāinterpretē tādējādi, ka
dalībvalsts kompetentajām iestādēm saskaņā ar šīs direktīvas 21. pantā paredzēto automātiskās atzīšanas sistēmu specializētā ārsta kvalifikāciju apliecinošs dokuments, kas izsniegts citā dalībvalstī un kas ir minēts šīs direktīvas V pielikuma 5.1.2. punktā, ir jāatzīst tikai tad, ja ārstam, kuram ir šis kvalifikāciju apliecinošais dokuments, ir arī ārsta pamatizglītību apliecinošs dokuments, kas izdots kādā dalībvalstī un kas ir minēts šīs direktīvas V pielikuma 5.1.1. punktā. Šāda interpretācija neskar iespēju situācijā, kad šāda ārsta pamatizglītību apliecinoša dokumenta nav, atzīt specializētā ārsta kvalifikāciju apliecinošu dokumentu, pamatojoties uz kvalifikāciju apliecinošo dokumentu atzīšanas vispārējo sistēmu, kas paredzēta Direktīvas 2005/36 III sadaļas I nodaļā, vai, attiecīgā gadījumā, pamatojoties uz LESD 45. pantu vai 49. pantu.
1      Oriģinālvaloda – franču.
2      OV 2005, L 255, 22. lpp.
3      Skat. spriedumus, 2021. gada 8. jūlijs, Lietuvos Respublikos sveikatos apsaugos ministerija (C‑166/20, EU:C:2021:554, 25. punkts), un 2022. gada 3. marts, Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirasto (Ārsta pamatapmācība) (C‑634/20, EU:C:2022:149, 34 punkts).
4      Von Lewinski, K., Europarecht (Schulze/Janssen/Kadelbach), 4. izdevums, Bāden‑Bādene, 2020, 72. punkts.
5      Skat. spriedumu, 2014. gada 30. aprīlis, Ordre des architectes (C‑365/13, EU:C:2012:280, 21. un 22. punkts).
6      Skat. spriedumus, 2021. gada 2. septembris, LG un MH (Pašlegalizācija) (C‑790/19, EU:C:2021:661, 47. punkts), un 2023. gada 16. marts, Colt Technology Services u. c. (C‑339/21, EU:C:2023:214, 39. punkts).
7      Kā es norādīju šo secinājumu 13. punktā, tie ir šādi – “Zeugnis über die Ärztliche Prüfung” un “Zeugnis über die Ärztliche Staatsprüfung und Zeugnis über die Vorbereitungszeit als Medizinalassistent, soweit diese nach den deutschen Rechtsvorschriften noch für den Abschluss der ärztlichen Ausbildung vorgesehen war.”
8      Mans izcēlums.
9      Mans izcēlums.
10      Mans izcēlums.
11      Spriedums, 1994. gada 9. februāris (C‑319/92, EU:C:2005:47, 20. un 21. punkts).
12      OV 1978, L 233, 10. lpp.
13      Direktīvas 78/687 1. panta 4. punktā ir noteikts: “nekas šajā direktīvā neietekmē iespēju, ka dalībvalstis saskaņā ar saviem tiesību aktiem un attiecībā uz to teritoriju var piešķirt dalībvalstī neiegūtu diplomu, sertifikātu un citu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu īpašniekiem atļauju sākt un veikt stomatoloģijas praksi”.
14      Mans izcēlums.
15      Mans izcēlums.
16      Šajā ziņā skat. Berthoud, F., La reconnaissance des qualifications professionnelles, Dossiers de droit européen, Nr. 30, Ženēva, 2016, 104. lpp. un turpmākās lpp.
17      Šajā nozīmē skat. dokumentu “Lietošanas pamācība – Direktīva 2005/36/EK, Viss, ko vēlaties zināt par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu”, 25. lpp.
18      Skat. EBTA tiesas spriedumu, 2021. gada 25. marts, Lindberg (E‑3/20, EFTA Court Report 2021, 60. punkts).
19      Skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumus lietā Komisija/Apvienotā Karaliste (C‑346/08, EU:C:2009:772, 15. punkts).
20      Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu (COM(2002) 119, galīgā redakcija) (OV 2002, C 181 E, 183. lpp.).
21      2004. gada 21. decembra Kopējā nostāja (EK) Nr. 10/2005, ko Padome pieņēmusi saskaņā ar Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 251. pantā noteikto procedūru, ar mērķi pieņemt Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvu par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu (OV 2005, C 58 E, 1. un 119. lpp.).
22      Spriedums, 2015. gada 16. aprīlis (C‑477/13, EU:C:2015:239)
23      Spriedums, 2015. gada 16. aprīlis, Angerer (C‑477/13, EU:C:2015:239, 27. un nākamie punkti).
24      Skat. spriedumu, 2023. gada 2. marts A (Pirmskolas izglītības pedagogs) (C‑270/21, EU:C:2023:147, 66. punkts).
25      Šajā nozīmē skat. Lietotāja rokasgrāmatu “Direktīva 2005/36/EK. Viss, ko vēlaties uzzināt par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu”, 8., 25. un 28. lpp.
26      Skat. spriedumu, 2002. gada 22. janvāris, Dreessen (C‑31/00, EU:C:2002:35, 26. punkts).
27      Skat. spriedumu, 2015. gada 6. oktobris, Brouillard (C‑298/14, EU:C:2015:652, 46. punkts).
28      Skat. spriedumu, 2002. gada 22. janvāris, Dreessen (C‑31/00, EU:C:2002:35, 31. punkts).
29      Šajā nozīmē skat. Zaglmayer, B., Anerkennung von Gesundheitsberufen in Europa, Vīne, 2016, 184. un nākamās lpp.; skat. EBTA tiesas spriedumu, 2021. gada 25. marts, Lindberg (E‑3/20, EFTA Court Report 2021, 60. un 61. punkts) un Martinez Haugland (E‑4/20, EFTA Court Report 2021, 83. punkts).
30      Spriedums, 1991. gada 7. maijs (C‑340/89, turpmāk tekstā – “spriedums Vlassopoulou”, EU:C:1991:193).
31      Spriedumi Vlassopoulou (15. punkts), un 2008. gada 8. maijs, Komisija/Spānija (C‑39/07, EU:C:2015:265, 37. punkts).
32      Skat. spriedumu, 2015. gada 6. oktobris, Brouillard (C‑298/14, EU:C:2015:652, 52. punkts).
33      Skat. spriedumu Vlassopoulou (16. punkts).
34      Spriedums, 2000. gada 14. septembris (C‑238/98, EU:C:2000:440).
35      Spriedums, 1994. gada 9. februāris, Haim (C‑319/92, EU:C:1994:47, 26. punkts).
36      Skat. spriedumu, 2015. gada 6. oktobris, Brouillard (C‑298/14, EU:C:2015:652, 54. punkts).
37      Šajā ziņā skat. Peeters, M., “Free Movement of Medical Doctors: The New Directive 2005/36/EC on the Recognition of Professional Qualifications”, European Journal of Health Law, 12. sēj., Nr. 4, 2005. gada oktobris, 377. un nākamās lpp., kurā norādīts, ka dalībvalsts nevar vienkārši atteikties atzīt trešā valstī iegūtu diplomu.
38      Skat. spriedumus, 2015. gada 6. oktobris, Brouillard (C‑298/14, EU:C:2015:652, 57. punkts), un 2022. gada 3. marts, Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirasto (Ārstu pamatapmācība) (C‑634/20, EU:C:2022:149, 43. punkts).
39      Skat. spriedumu, 2015. gada 6. oktobris, Brouillard (C‑298/14, EU:C:2015:652, 56. punkts).
40      Skat. EBTA tiesas spriedumu, 2021. gada 25. marts, Lindberg (E‑3/20, EFTA Court Report 2021, 70. punkts).
41      Skat. spriedumu, 2022. gada 3. marts, Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirasto (Ārstu pamatapmācība) (C‑634/20, EU:C:2022:149, 45. punkts).
42      Skat. spriedumus, 1987. gada 15. oktobris, Heylens u. c. (222/86, EU:C:1987:442, 17. punkts), spriedumu Vlassopoulou (22. punkts), un 1998. gada 2. aprīlis, Norbrook Laboratories (C‑127/95, EU:C:1998:151, 103. punkts).
43      Skat. EBTA tiesas spriedumu, 2021. gada 25. marts, Lindberg (E‑3/20, EFTA Court Report 2021, 69. punkts).
44      Skat. spriedumu, 2015. gada 6. oktobris, Brouillard (C‑298/14, EU:C:2015:652, 53. punkts).
45      Skat. spriedumu, 2015. gada 6. oktobris, Brouillard (C‑298/14, EU:C:2015:652, 52. punkts).
46      Pēc analoģijas skat. EBTA tiesas spriedumu, 2021. gada 25. marts, Martinez Haugland (E‑4/20, EFTA Court Report 2021, 51. punkts).
47      Skat. it īpaši spriedumus, 1986. gada 16. decembris, Komisija/Grieķija (124/85, EU:C:1986:490, 12. punkts), 1990. gada 12. jūlijs, Komisija/Itālija (C‑128/89, EU:C:1990:311, 22. punkts), 2008. gada 27. novembris, Papillon (C‑418/07, EU:C:2008:659, 54. punkts), un 2019. gada 3. jūlijs, Delfarma (C‑387/18, EU:C:2019:556, 30. punkts).