62021CC0766(01)
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL NICHOLAS EMILIOU
prezentate la 6 iunie 2024 (
1
)
Cauza C‑766/21 P
Parlamentul European
împotriva
Axa Assurances Luxembourg SA,
Bâloise Assurances Luxembourg SA,
La Luxembourgeoise SA,
Nationale‑Nederlanden Schadeverzekering Maatschappij NV
„Recurs – Clauză compromisorie cuprinsă într‑un contract încheiat de Uniunea Europeană – Articolele 123 și 166 din Regulamentul de procedură al Tribunalului – Pârât judecat în lipsă – Hotărâre pronunțată într‑o cauză judecată în lipsă – Opoziție la o hotărâre pronunțată într‑o cauză judecată în lipsă – Articolele 41 și 56 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene – Admisibilitatea recursului și a recursului incident”
I. Introducere
1.
Prezenta procedură are ca obiect un recurs formulat de Parlamentul European împotriva Hotărârii Tribunalului din 29 septembrie 2021, Parlamentul/Axa Assurances Luxembourg ș.a. (
2
), precum și un recurs incident formulat de Nationale‑Nederlanden Schadeverzekering Maatschappij NV (denumită în continuare „NN”) împotriva hotărârii menționate.
2.
În prezentele concluzii – a doua serie de concluzii prezentate în această cauză, întrucât procedura orală a fost redeschisă în urma prezentării primelor noastre concluzii la 18 ianuarie 2024 (
3
) – vom aborda aspectul dacă recursul introdus de Parlament trebuie declarat inadmisibil, în lumina principiilor care decurg din Hotărârea Curții din 18 ianuarie 2024, Eulex Kosovo/SC (
4
).
II. Cadrul juridic
3.
Articolul 41 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene (denumit în continuare „statutul”) are următorul cuprins:
„În cazul în care pârâtul, chemat în judecată în conformitate cu procedura, nu depune concluzii scrise, hotărârea se pronunță în lipsă. Hotărârea poate fi atacată în termen de o lună de la comunicarea ei. […]”
4.
Articolul 56 primul paragraf din statut prevede:
„Deciziile Tribunalului prin care se finalizează judecata, prin care se soluționează parțial fondul unui litigiu, prin care se pune capăt unui incident de procedură referitor la o excepție de necompetență sau de inadmisibilitate pot fi atacate cu recurs la Curtea de Justiție în termen de două luni de la notificarea deciziei atacate.”
5.
Articolul 123 din Regulamentul de procedură al Tribunalului (denumit în continuare „RPT”), intitulat „Hotărârile pronunțate în cauzele judecate în lipsă”, prevede:
„(1)   „În cazul în care Tribunalul constată că pârâtul, căruia cererea introductivă i‑a fost legal notificată, nu a răspuns la cererea introductivă cu respectarea termenului sau a condițiilor de formă prevăzute în acest sens […], reclamantul poate solicita Tribunalului, într‑un termen stabilit de președinte, să judece cauza în lipsă.
[…]
(3)   Prin hotărârea pronunțată într‑o cauză judecată în lipsă, Tribunalul admite concluziile reclamantului, cu excepția cazului în care este în mod vădit necompetent să judece acțiunea sau a cazului în care această acțiune este în mod vădit inadmisibilă sau în mod vădit nefondată.
[…]”
6.
Articolul 166 din RPT, intitulat „Opoziția la o hotărâre pronunțată într‑o cauză judecată în lipsă”, prevede:
„(1)   În conformitate cu articolul 41 din statut, hotărârea pronunțată în cauza judecată în lipsă poate fi atacată cu opoziție.
(2)   Opoziția se formulează de pârâtul judecat în lipsă în termen de o lună de la notificarea hotărârii pronunțate în cauza judecată în lipsă. […]
(3)   După notificarea opoziției, președintele stabilește un termen celeilalte părți pentru a depune observații scrise.
[…]
(5)   Tribunalul se pronunță prin hotărâre, care nu poate fi atacată cu opoziție.”
III. Contextul prezentelor concluzii
7.
Aspectele cele mai relevante ale contextului factual și juridic al litigiului, până la prezentarea primelor noastre concluzii, sunt expuse la punctele 13-31 din concluziile respective. Nu considerăm că este necesară reiterarea acestora în concluziile de față.
8.
În primele noastre concluzii – care, la cererea Curții, s‑au axat pe admisibilitatea recursului incident și pe alte aspecte procedurale – am propus Curții: (i) constatarea admisibilității memoriului în răspuns formulat de NN la recursul depus de Parlament și (ii) respingerea ca inadmisibil a recursului incident depus de NN. Cu titlu subsidiar, în cazul în care Curtea ar considera recursul incident formulat de NN ca fiind admisibil, am sugerat Curții să anuleze punctele 1 și 3 din dispozitivul hotărârii atacate ca urmare a unei încălcări a articolului 123 alineatul (3) din RPT (
5
).
9.
În aceeași zi în care am prezentat primele noastre concluzii, Curtea (Camera a patra) a pronunțat Hotărârea Eulex Kosovo, menționată anterior, ale cărei aspecte principale le vom discuta în continuare pe scurt.
10.
În cadrul acțiunii sale în fața Tribunalului, reclamanta din acea cauză solicitase anularea unei decizii adoptate de Eulex Kosovo, precum și repararea prejudiciului pretins suferit ca urmare a comportamentului Eulex Kosovo. În răspuns, Eulex Kosovo a invocat o excepție de necompetență și de inadmisibilitate împotriva acestei acțiuni, dar nu a depus un memoriu în apărare în termenul acordat.
11.
Reclamanta a solicitat Tribunalului să judece cauza în lipsă. În hotărârea sa, pronunțată în urma judecării cauzei în lipsă, Tribunalul a decis în defavoarea Eulex Kosovo (
6
).
12.
Eulex Kosovo a formulat opoziție la hotărârea pronunțată într‑o cauză judecată în lipsă în temeiul articolului 166 din RPT și, la scurt timp după aceea, a formulat și recurs la Curte împotriva acestei hotărâri.
13.
În hotărârea sa, Curtea a respins recursul pentru motivul că „recursul formulat împotriva unei hotărâri pronunțate într‑o cauză judecată în lipsă care face obiectul unei opoziții este inadmisibil”. În special, Curtea a constatat că, „întrucât [formularea unei opoziții la o hotărâre pronunțată într‑o cauză judecată în lipsă] are ca efect redeschiderea procedurii în fața Tribunalului, nu se poate considera că prin hotărârea pronunțată în cauza judecată în lipsă [care a făcut obiectul unei astfel de opoziții] s‑a finalizat judecata, în sensul articolului 56 din [statut]” (
7
).
14.
Având în vedere Hotărârea Eulex Kosovo, în prezenta cauză, Curtea (Camera a treia) a decis, prin Ordonanța din 20 martie 2024, să redeschidă faza orală a procedurii și să organizeze o ședință, astfel încât părțile să se poată angaja în dezbateri, iar avocatul general să ajungă la o concluzie cu privire la semnificația care trebuie dată pasajelor citate anterior din această hotărâre și la impactul potențial al acestora asupra prezentei proceduri, în special în ceea ce privește admisibilitatea recursului Parlamentului. În acest context, Curtea a adresat de asemenea părților două întrebări la care să răspundă în ședință.
15.
AXA Assurances Luxembourg SA, Bâloise Assurances Luxembourg SA, La Luxembourgeoise SA (denumite în continuare, împreună, „celelalte pârâte”), NN (
8
) și Parlamentul și‑au prezentat punctele de vedere și au răspuns la întrebări în ședința în fața Curții, care a avut loc la 17 aprilie 2024.
IV. Analiză
16.
În opinia noastră, recursul formulat de Parlament este admisibil. Astfel cum vom explica în continuare, contrar argumentelor invocate în ședință de pârâte, concluzia contrară nu este conformă nici cu normele procedurale relevante ale Uniunii, nici cu Hotărârea Eulex Kosovo.
A.
Hotărârea atacată ca ansamblu de hotărâri
17.
Cu titlu introductiv, dorim să subliniem că hotărârea atacată nu este o hotărâre pronunțată într‑o cauză judecată în lipsă în sensul articolului 41 din statut în integralitatea sa. Acest lucru rezultă, în primul rând, din formularea clară a acestei dispoziții: „în cazul în care pârâtul, chemat în judecată în conformitate cu procedura, nu depune concluzii scrise, hotărârea se pronunță în lipsă [împotriva sa]” (
9
).
18.
Prin urmare, numai partea din hotărâre care se referă la NN a fost pronunțată într‑o cauză judecată în lipsă, întrucât această pârâtă este cea care „nu [a depus] concluzii scrise”. Restul hotărârii diferă în această privință, având în vedere că celelalte pârâte în primă instanță au participat în mod corespunzător la această procedură.
19.
În al doilea rând, natura compozită a hotărârii atacate se reflectă de asemenea în structura și în conținutul acesteia. Aceasta cuprinde două părți: una privește cererile formulate de Parlament împotriva NN (punctele 45-61 din motivarea hotărârii și punctele 1 și 3 din dispozitiv), iar cealaltă privește cererile formulate de Parlament împotriva celorlalte trei pârâte (punctele 62-138 din motivarea hotărârii și punctele 2 și 4 din dispozitiv). Astfel, cele două părți ale hotărârii sunt distincte și independente.
20.
Acest lucru se explică prin faptul că, în timp ce în a doua parte a hotărârii Tribunalul a examinat cererile reclamantei prin efectuarea unei examinări complete a elementelor de fapt și de drept pertinente, în prima parte acesta a examinat cererile reclamantei în temeiul criteriului prevăzut la articolul 123 alineatul (3) din RPT, care, astfel cum am arătat în primele noastre concluzii, instituie o formă de examinare „moderată” (
10
).
21.
Acesta este motivul pentru care hotărârea atacată trebuie considerată un „ansamblu de hotărâri”, ceea ce afectează situația juridică a celor patru pârâte în mod individual și specific (
11
). Astfel, Parlamentul ar fi putut introduce o acțiune separată împotriva fiecărei pârâte, ceea ce ar fi condus la patru hotărâri distincte ale Tribunalului.
22.
După cum a arătat în mod întemeiat Parlamentul în ședință, faptul că cele patru pârâte au obligații în temeiul aceluiași contract nu exclude posibilitatea ca situația lor juridică să fie diferențiată. Acest lucru este a fortiori adevărat în speță de vreme ce contractul în cauză stabilește o formă de răspundere solidară, dar nu indivizibilă, între cele patru societăți de asigurare. În plus, nicio dispoziție din contract, inclusiv clauza compromisorie prevăzută la articolul I.19 din acesta, nu obligă Parlamentul să acționeze simultan împotriva tuturor pârâtelor.
23.
Faptul că Parlamentul a ales să acționeze împotriva pârâtelor în cadrul uneia și aceleiași proceduri judiciare nu schimbă cu nimic concluzia în această privință. Astfel, deznodământul unei proceduri precum cea din speță nu trebuie să fie în mod necesar același pentru toate pârâtele în cauză. Pârâtele ar putea, de exemplu, să aleagă diferite linii de apărare sau unele dintre ele ar putea decide să încheie o tranzacție cu reclamantul care ar putea, în schimb, să renunțe la o parte din pretențiile sale (
12
).
24.
Hotărârea Eulex Kosovo nu repune în discuție cele de mai sus. Astfel, după cum s‑a menționat la punctele 10-12 de mai sus, acest litigiu a vizat o singură pârâtă, care nu a depus concluzii în termenul stabilit. Întreaga procedură în primă instanță s‑a desfășurat in absentia și, în consecință, întreaga hotărâre a fost pronunțată într‑o cauză judecată în lipsă. Prin urmare, întreaga hotărâre a făcut obiectul procedurii inițiate de pârâtă în temeiul articolului 166 din RPT (
13
).
25.
Nu aceasta este situația în speță de vreme ce, în cererea sa formulată în temeiul articolului 166 din RPT (
14
), NN a solicitat numai anularea punctelor 1 și 3 din dispozitivul hotărârii atacate. În definitiv, nu ar fi putut fi altfel: acestea sunt singurele părți ale hotărârii pronunțate – potrivit termenilor articolului 41 din statut – în lipsă împotriva NN.
B.
Caracterul parțial definitiv al hotărârii atacate
26.
Rezultă din cele de mai sus că simplul fapt că una dintre pârâtele din litigiul în discuție nu a prezentat un memoriu în apărare în primă instanță nu privează hotărârea Tribunalului de caracterul său definitiv în ceea ce privește cererile formulate de Parlament în privința celorlalte pârâte.
27.
În ceea ce privește pârâtele menționate, această hotărâre constituie o „decizie prin care se finalizează judecata” în sensul articolului 56 primul paragraf din statut și, prin urmare, poate face obiectul unui recurs în fața Curții. În ceea ce privește aceste părți din hotărârea atacată, nu există, pentru a utiliza expresia utilizată de Curte la punctul 29 din Hotărârea Eulex Kosovo, nicio altă cale de atac.
28.
În special, acele părți nu pot fi repuse în discuție în cadrul unei proceduri inițiate de pârâta judecată în lipsă în temeiul articolului 166 din RPT. Concluzia contrară ar conduce la o situație destul de bizară. Tribunalul ar trebui să reexamineze nu numai chestiunile care au fost apreciate pe baza unei examinări moderate a elementelor de fapt și de drept pertinente (față de NN) (
15
), ci și pe cele asupra cărora a efectuat o apreciere completă (față de celelalte pârâte).
29.
În plus, acesta ar trebui să procedeze astfel în pofida faptului că celelalte pârâte nu participă la procedura opoziției la hotărârea pronunțată într‑o cauză judecată în lipsă. Astfel, articolul 166 din RPT precizează că numai „cealaltă parte” (și anume reclamantul) își poate prezenta observațiile în cadrul procedurii declanșate de opoziția formulată de pârâtă la o hotărâre pronunțată într‑o cauză judecată în lipsă. În opinia noastră, o astfel de situație ar fi cu greu conformă cu necesitatea de a proteja dreptul la apărare al celorlalte pârâte și principiul egalității armelor.
30.
Desigur, s‑ar putea susține că utilizarea formei de singular în cuvântul „parte” în cadrul acestei dispoziții – care, de altfel, este consecventă în toate versiunile lingvistice ale RPT – nu exclude în mod necesar, în anumite cazuri, posibilitatea de a exista mai multe părți.
31.
Cu toate acestea, o astfel de interpretare a articolului 166 din RPT ar fi contrară logicii mecanismului prevăzut de acesta. Procedura prevăzută de această dispoziție nu constituie un tip de recurs și nici o revizuire a unei hotărâri. Aceasta constituie mai degrabă un instrument procedural care permite redeschiderea procedurii într‑o cauză (
16
), permițând părții judecate în lipsă să se alăture procedurii pentru ca o cauză care a fost finalizată provizoriu prin inaudita altera parte (
17
) să poată fi soluționată în final printr‑o procedură contradictorie în care este respectat principiul audi alteram partem (
18
). Din această perspectivă, este evident că nu este necesar ca celelalte pârâte să fie implicate într‑o procedură inițiată în temeiul articolului 166 din RPT, întrucât acestea și‑au exercitat deja dreptul de a fi ascultate.
32.
În acest context, adăugăm de asemenea, cu titlu incident, că o interpretare diferită a articolului 166 din RPT ar risca să deschidă calea abuzurilor procedurale. Astfel, în cadrul unei proceduri inițiate împotriva a numeroși copârâți, unul dintre aceștia ar putea alege în mod strategic să nu participe la prima procedură, astfel încât, în cazul în care ceilalți pârâți ar pierde, opoziția la hotărârea pronunțată în cauza judecată în lipsă le‑ar permite tuturor pârâților să dispună de o „a doua șansă” de a obține câștig de cauză. În cadrul acestei noi proceduri, pârâții ar beneficia de asemenea de avantajul de a cunoaște motivele pentru care argumentele invocate până la momentul respectiv nu au convins Tribunalul (
19
). În plus, acest lucru ar diminua în mod semnificativ eficacitatea, în astfel de împrejurări, a dispozițiilor privind obligațiile părților legate de formularea pretențiilor cuprinse în Regulamentul de procedură (
20
).
33.
Prin urmare, nu există niciun temei pentru a considera că natura provizorie a acelei părți din hotărâre pronunțate potrivit procedurii judecării cauzei în lipsă se extinde la celelalte părți ale hotărârii în care Tribunalul a examinat chestiuni în cadrul unei proceduri contradictorii și s‑a pronunțat în deplină cunoștință de cauză cu privire la argumentele de fapt și de drept invocate de toate părțile în cauză. Aceste părți ale hotărârii pot fi deci contestate prin intermediul unui recurs introdus în fața Curții în conformitate cu articolul 56 din statut.
C.
Termenul pentru introducerea unui recurs
34.
În cadrul ședinței, pârâtele au propus de asemenea o interpretare alternativă a cadrului procedural relevant. Acestea au susținut că, în ceea ce privește celelalte pârâte, hotărârea atacată este într‑adevăr o hotărâre prin care s‑a finalizat judecata (astfel cum susține și Parlamentul), dar nu poate fi atacată cu recurs până la finalizarea procedurii de opoziție la o hotărâre pronunțată într‑o cauză judecată în lipsă, inițiată de NN. În opinia lor, acest lucru ar fi necesar pentru a proteja dreptul la apărare al NN și pentru a evita riscul unor decizii contradictorii cu privire la aceleași chestiuni.
35.
Considerăm că aceste argumente nu sunt convingătoare.
36.
Modul de redactare a articolului 56 primul paragraf din statut este foarte clar atunci când precizează că recursul formulat împotriva (printre altele) unei decizii a Tribunalului prin care se finalizează judecata trebuie introdus „în termen de două luni de la notificarea deciziei atacate”. Nicio dispoziție din statut, din RPT sau din Regulamentul de procedură al Curții de Justiție (denumit în continuare „RPCJ”) nu prevede vreo excepție de la această regulă (
21
).
37.
Argumentul pârâtelor ar fi de asemenea incompatibil cu principiul bunei administrări a justiției, cel puțin din două motive.
38.
În primul rând, aceasta ar prelungi în mod semnificativ durata procedurii – și starea de incertitudine juridică aferentă – în ceea ce privește părțile din litigiu care nu fac obiectul procedurii prevăzute la articolul 166 din RPT. În al doilea rând, prin aceasta s‑ar acorda de facto părților care intenționează să atace cu recurs părțile din hotărâre cărora nu li s‑a aplicat procedura judecării în lipsă o perioadă mai lungă (și, cel mai adesea, semnificativ mai lungă) pentru a‑și pregăti recursul. Acest lucru este contrar principiului egalității armelor în măsura în care celelalte părți din cauza relevantă aflată pe rolul Tribunalului (în special cele care se opun concluziilor recurentei) nu ar avea la dispoziție decât două luni pentru a răspunde argumentelor recurentei (
22
).
39.
Nu suntem convinși nici de riscul unor decizii contradictorii invocat de pârâte. Există mecanisme procedurale specifice care au fost concepute în acest scop. În special, în temeiul articolului 54 din statut, al articolului 69 din RPT și al articolului 55 din RPCJ, atât Tribunalul, cât și Curtea pot dispune, în situații precum cea în discuție în prezenta cauză, suspendarea procedurii până la pronunțarea hotărârii de către cealaltă instanță.
40.
De fapt, este ceea ce s‑a și întâmplat în prezentul litigiu, întrucât procedura de opoziție la hotărârea pronunțată într‑o cauză judecată în lipsă inițiată de NN a fost suspendată până la pronunțarea de către Curte a unei decizii în cadrul prezentei proceduri de recurs.
41.
În acest context, subliniem de asemenea că posibilitatea unor deznodăminte diferite în cadrul unor proceduri separate, într‑o situație precum cea din speță, nu implică în mod necesar existența unor decizii contradictorii. Astfel, după cum am menționat anterior la punctul 23, poziția diferitelor pârâte poate fi foarte diferită atât din punct de vedere material, cât și din punct de vedere procedural. În orice caz, revine în mod tipic Curții sarcina de a asigura coerența jurisprudenței, pronunțându‑se asupra recursului (recursurilor) împotriva hotărârilor pronunțate în primă instanță.
42.
Nu suntem convinși nici de argumentele referitoare la o încălcare a dreptului la apărare al pârâtei judecate în lipsă. Dacă înțelegem corect, esența argumentului ar fi următoarea: procedura de opoziție la o hotărâre pronunțată într‑o cauză judecată în lipsă aflată pe rolul Tribunalului ar putea fi lipsită de orice importanță, întrucât Curtea se poate pronunța definitiv cu privire la aspectele relevante în cadrul recursului formulat de celelalte pârâte.
43.
Cu toate acestea, pentru motivele explicate la punctele 44-65 din primele noastre concluzii, întrucât NN a avut calitatea de pârâtă în primă instanță și are un „interes în admiterea sau respingerea recursului”, ea poate depune un memoriu în răspuns la recursul formulat de Parlament. Faptul că, în primă instanță, ea a fost o pârâtă judecată în lipsă nu schimbă acest lucru. Unul dintre motivele care stau la baza poziției noastre în această privință este că, având în vedere similitudinea chestiunilor care trebuie examinate în cadrul celor două proceduri (procedura aflată pe rolul Tribunalului având ca obiect opoziția la o hotărâre pronunțată într‑o cauză judecată în lipsă și recursul în fața Curții), era necesar să se protejeze dreptul NN la o cale de atac efectivă și dreptul său de a fi ascultată.
44.
Prin urmare, NN are dreptul de a‑și exprima punctul de vedere cu privire la toate aspectele asupra cărora Curtea se poate pronunța în recurs. În aceste condiții, dreptul său de a fi ascultată nu poate fi încălcat.
45.
Poate că este nepractic pentru NN ca poziția sa juridică să fie apreciată în cadrul a două proceduri distincte (direct în fața Tribunalului în cadrul procedurii de opoziție la o hotărâre pronunțată într‑o cauză judecată în lipsă și, indirect, în fața Curții în cadrul procedurii de recurs), dar acest lucru este doar rezultatul propriei alegeri de a nu se înfățișa în procedura inițială declanșată de Parlament.
46.
În sfârșit, ne limităm să adăugăm că interpretarea alternativă dată de pârâte cadrului procedural relevant ne face să ne amintim de dorința proverbială de a fi „și sătul și cu punga plină”. Astfel, acestea sugerează că constatările Tribunalului în ceea ce privește cererile formulate de Parlament împotriva celorlalte pârâte ar fi „definitive”, întrucât acestea nu fac obiectul procedurii inițiate de NN în temeiul articolului 166 din RPT și – în același timp – nesupuse totuși niciunei căi de atac atât timp cât acea procedură este pendinte.
47.
În opinia noastră, numai una dintre cele două ipoteze poate fi corectă: în cadrul procedurii prevăzute la articolul 166 din RPT, fie totul este din nou „în discuție”, fie părțile definitive ale hotărârii atacate pot face obiectul unui recurs în termenul normal de două luni. Pentru motivele explicate în prezentele concluzii, suntem ferm convinși că a doua variantă este cea corectă. În consecință, recursul Parlamentului ar trebui considerat admisibil.
V. Concluzie
48.
Având în vedere cele de mai sus, propunem Curții să declare admisibil recursul formulat de Parlamentul European.
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	T‑384/19, EU:T:2021:630 (denumită în continuare „hotărârea atacată”).
(
3
)	Concluziile prezentate în cauza Parlamentul/Axa Assurances Luxembourg ș.a. (C‑766/21 P, EU:C:2024:63) (denumite în continuare „primele noastre concluzii”).
(
4
)	C‑785/22 P, EU:C:2024:52 (denumită în continuare „Hotărârea Eulex Kosovo”).
(
5
)	Aceste concluzii rămân valabile. Prin urmare, nu vom analiza aspectele conexe ale prezentului litigiu.
(
6
)	Hotărârea din 19 octombrie 2022, SC/Eulex Kosovo (T‑242/17 RENV, EU:T:2022:637).
(
7
)	Punctele 31 și 32 din Hotărârea Eulex Kosovo.
(
8
)	NN și celelalte pârâte vor fi denumite în continuare „pârâtele”.
(
9
)	Sublinierea noastră.
(
10
)	Punctul 132 din primele noastre concluzii.
(
11
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 6 noiembrie 1990, Weddel/Comisia (C‑354/87, EU:C:1990:371, punctul 23).
(
12
)	Astfel, în speță, deznodământul procedurii pentru NN și pentru celelalte pârâte a fost diferit, deși acest lucru a fost determinat de ceea ce considerăm a fi o eroare de drept săvârșită de Tribunal. A se vedea punctele 120-148 din primele noastre concluzii.
(
13
)	A se vedea punctul 32 din Hotărârea Eulex Kosovo.
(
14
)	Cauza T‑384/19 OP, Parlamentul/Axa Assurances Luxembourg ș.a., pendinte.
(
15
)	A se vedea în această privință punctele 130-132 din primele noastre concluzii.
(
16
)	A se vedea punctul 31 din Hotărârea Eulex Kosovo.
(
17
)	A se vedea în această privință punctul 40 din primele noastre concluzii.
(
18
)	În ceea ce privește importanța acestui principiu în procedurile jurisdicționale ale Uniunii, a se vedea Hotărârea din 15 iulie 2021, Comisia/Landesbank Baden‑Württemberg și SRB (C‑584/20 P și C‑621/20 P, EU:C:2021:601, punctul 57 și jurisprudența citată).
(
19
)	Urmând acest raționament ad absurdum, s‑ar putea chiar să ne gândim la situații în care mai multe persoane care sunt împreună pârâte decid să nu participe la prima procedură, iar apoi una câte una contestă, în temeiul articolului 166 din RPT, hotărârile Tribunalului, ceea ce ar conduce în acest mod la o „cascadă” de proceduri în primă instanță. Astfel, atât timp cât nu toți copârâții au luat parte în mod corespunzător la procedură, va exista întotdeauna o parte din hotărâre căreia i se aplică procedura pronunțării într‑o cauză judecată în lipsă.
(
20
)	A se vedea în special articolul 84 („Motivele noi”) și articolul 85 („Probele și propunerea de probe”) din RPT.
(
21
)	Ar putea fi util să se sublinieze că ambele regulamente conțin o serie de dispoziții care, în anumite împrejurări, permit suspendarea anumitor termene prevăzute în acestea. A se vedea în special articolul 55 alineatul (3), articolul 71 alineatul (2) și articolul 147 alineatul (7) din RPT, precum și articolul 46 alineatul (3), articolul 55 alineatul (5) și articolul 186 alineatul (3) din RPCJ.
(
22
)	A se vedea articolul 172 din RPCJ, care prevede de asemenea că „termenul de depunere a memoriului în răspuns nu se poate prelungi”.