62023CJ0797_RES
Cauza C‑797/23
Meta Platforms Ireland Limited
împotriva
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni
[cerere de decizie preliminarăformulată de Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Italia)]
Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 12 mai 2026
„Trimitere preliminară – Proprietate intelectuală – Dreptul de autor și drepturile conexe – Directiva (UE) 2019/790 – Articolul 15 – Protejarea publicațiilor de presă în cazul utilizărilor online – Reglementare națională care prevede dreptul editorilor acestor publicații la o «compensație echitabilă» – Obligații impuse prestatorilor de servicii ale societății informaționale – Competențe conferite unei autorități administrative independente – Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Articolul 16 – Libertatea de a desfășura o activitate comercială – Restrângere a exercițiului acestei libertăți – Articolul 52 alineatul (1) – Justificare – Evaluare comparativă a libertății menționate cu alte drepturi fundamentale – Articolul 11 alineatul (2) – Libertatea și pluralismul mijloacelor de informare în masă – Articolul 17 alineatul (2) – Protecția proprietății intelectuale”
Acte ale instituțiilor – Directive – Executare de către statele membre – Marjă de apreciere a statelor membre pentru reglementarea conținutului material al drepturilor exclusive de reproducere și de punere la dispoziția publicului – Lipsă – Modalități de punere în aplicare a acestor drepturi – Marja de apreciere a statelor membre – Limite – Respectarea conținutului material al drepturilor menționate și al obiectivelor stabilite de directivă
[art. 288 al treilea paragraf TFUE; Directiva 2001/29 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 2 și art. 3 alin. (2), și Directiva 2019/790 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 15 alin. (1)]
(a se vedea punctele 49-53)
Apropierea legislațiilor – Dreptul de autor și drepturile conexe – Directiva 2019/790 – Armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și ale drepturilor conexe în societatea informațională – Drepturi de reproducere și de punere la dispoziția publicului – Reglementare națională care prevede dreptul la o compensație echitabilă pentru editorii de publicații de presă – Obligații impuse prestatorilor de servicii ale societății informaționale – Competențe conferite unei autorități publice – Admisibilitate – Condiții – Necesitatea consimțământului prealabil al editorilor pentru utilizarea publicațiilor lor – Posibilitatea acestor editori de a refuza sau de a acorda cu titlu gratuit autorizația de utilizare a publicațiilor menționate – Lipsa obligației de plată pentru prestatorii de servicii în cazul neutilizării publicațiilor – Respectarea principiului proporționalității
(Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 16 și art. 52; Directiva 2019/790 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 15)
(a se vedea punctele 60-66, 78 și 81-83 și dispozitivul)
Apropierea legislațiilor – Dreptul de autor și drepturile conexe – Directiva 2019/790 – Armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și ale drepturilor conexe în societatea informațională – Reglementare națională care impune prestatorilor de servicii ale societății informaționale obligații de comunicare a anumitor date cu aplicarea unei sancțiuni administrative pecuniare și de a nu limita vizibilitatea publicațiilor – Restrângere a libertății de a desfășura o activitate comercială – Admisibilitate – Condiții – Restrângere prevăzută de lege – Respectarea substanței dreptului invocat – Urmărirea unui obiectiv de interes general, recunoscut ca atare de Uniune – Respectarea principiului proporționalității – Condiții îndeplinite
(Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 16 și art. 52; Directiva 2019/790 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 15)
(a se vedea punctele 90-101)
Rezumat
Sesizată cu titlu preliminar de Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Tribunalul Administrativ Regional din Lazio, Italia), Curtea, reunită în Marea Cameră, se pronunță pentru prima dată cu privire la întinderea marjei de apreciere a statelor membre în cadrul transpunerii articolului 15 din Directiva 2019/790 (
1
).
Legiuitorul italian a transpus această dispoziție prin articolul 43‑bis din Legea privind drepturile de autor (
2
), care prevede în favoarea editorilor de publicații de presă dreptul la o remunerație echitabilă pentru utilizarea online a publicațiilor lor, precum și un regim care urmărește să o asigure. Astfel, legea italiană impune prestatorilor de servicii ale societății informaționale să negocieze o asemenea remunerație cu editorii, fără a limita vizibilitatea conținuturilor în rezultatele căutării în cursul acestor negocieri, și să furnizeze datele necesare pentru calcularea sa. În plus, aceasta încredințează Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (Autoritatea de Reglementare în Domeniul Comunicațiilor, Italia) (denumită în continuare „AGCOM”) sarcina de a stabili criteriile, de a o determina în caz de dezacord și de a asigura respectarea obligației de informare care revine prestatorilor, inclusiv prin sancțiuni.
La 19 ianuarie 2023, AGCOM a adoptat Decizia nr. 3/23/CONS în temeiul acestei legi. Această decizie stabilește criteriile de stabilire a compensației echitabile datorate editorilor de către prestatorii de servicii ale societății informaționale pentru utilizarea online a publicațiilor de presă. Meta Platforms Ireland Ltd, care este un astfel de prestator de servicii, a introdus o acțiune la instanța de trimitere având ca obiect anularea deciziei menționate a AGCOM.
Având îndoieli cu privire la compatibilitatea reglementării naționale cu dreptul Uniunii, această instanță a decis să solicite Curții să se pronunțe cu privire la interpretarea articolului 15 din Directiva 2019/790, precum și a articolelor 16 și 52 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).
Aprecierea Curții
În primul rând, în ceea ce privește articolul 15 din Directiva 2019/790, Curtea amintește că această dispoziție (
3
) obligă statele membre să garanteze editorilor de publicații de presă drepturile exclusive de reproducere și de punere la dispoziția publicului a acestor publicații. Deși aceste state nu dispun de nicio marjă de apreciere pentru a reglementa conținutul material al acestor drepturi, ele dispun totuși, atunci când le transpun, de o marjă de apreciere în ceea ce privește modalitățile de punere în aplicare a acestora.
Curtea precizează că aceste modalități de punere în aplicare nu pot avea totuși ca efect modificarea conținutului material al drepturilor amintite, în special a naturii și a întinderii lor, și trebuie să fie pe deplin compatibile atât cu obiectivul general al directivei menționate, cât și cu obiectivul specific al articolului 15 din aceasta.
În această privință, Curtea arată, pe de o parte, că obiectivul general al directivei menționate este de a armoniza dispozițiile legislative ale statelor membre privind dreptul de autor și drepturile conexe, menținând în același timp un nivel ridicat de protecție a acestor drepturi și contribuind la realizarea unei piețe performante și echitabile a dreptului de autor. În ceea ce privește obiectivul articolului 15 din Directiva 2019/790, Curtea arată că introducerea în dreptul Uniunii a drepturilor pe care le consacră acest articol urmărește printre altele să remedieze dificultățile cu care se confruntă editorii în ceea ce privește acordarea de licențe pentru utilizările online ale publicațiilor lor de către prestatorii de servicii ale societății informaționale și să asigure posibilitatea de recuperare a investițiilor necesare pentru producerea acestor publicații.
Pe de altă parte, Curtea arată că drepturile exclusive consacrate la acest articol 15 au un caracter preventiv, în sensul că orice utilizare a publicațiilor de presă care intră în domeniul de aplicare al articolului menționat necesită autorizarea prealabilă a editorilor unor astfel de publicații. Deși, ca urmare a acestui caracter, aceștia din urmă dispun de posibilitatea de a condiționa autorizarea utilizării publicațiilor lor de o remunerație pe care o consideră adecvată, Curtea subliniază de asemenea că ei trebuie să păstreze posibilitatea de a autoriza utilizările online gratuite ale publicațiilor lor de presă, precum și pe cea de a le interzice. În paralel, prestatorii de servicii ale societății informaționale trebuie, în ceea ce îi privește, să își păstreze libertatea de a decide cu privire la o asemenea utilizare. Astfel, nicio obligație de plată nu trebuie să le fie impusă în temeiul articolului 15 din Directiva 2019/790 atunci când nu utilizează și nici nu intenționează să utilizeze publicațiile de presă respective.
În speță, Curtea arată mai întâi că revine instanței de trimitere sarcina de a aprecia dacă reglementarea națională în cauză, care prevede dreptul editorilor de a obține o remunerație echitabilă, îndeplinește aceste cerințe.
În continuare, Curtea precizează că obligațiile impuse prestatorilor de servicii prin această reglementare, și anume cea de a comunica datele necesare pentru a stabili cuantumul remunerației și cea de a nu limita vizibilitatea publicațiilor de presă în rezultatele cercetării în cursul negocierilor, contribuie la realizarea obiectivelor Directivei 2019/790 și ale articolului 15 din aceasta prin consolidarea nivelului de protecție vizat de această directivă și în special la acest articol 15. În această privință, Curtea explică faptul că numai acești prestatori dispun de informațiile relevante pentru a aprecia valoarea economică a utilizării online a publicațiilor de presă, ceea ce plasează editorii acestor publicații într‑o poziție de negociere slabă în vederea stabilirii remunerației lor.
Prin urmare, aceste obligații permit să se asigure că negocierile dintre prestatori și editori sunt echitabile și că aceștia din urmă sunt în măsură să decidă în mod liber și pe baza tuturor informațiilor relevante dacă și, eventual, în schimbul cărei remunerații doresc să acorde prestatorilor autorizația de a reproduce sau de a pune la dispoziția publicului publicații de presă.
În sfârșit, în ceea ce privește competențele conferite AGCOM prin reglementarea națională în cauză, Curtea constată că, pe lângă rolul acestei autorități în stabilirea cuantumului remunerației, prestatorii și editorii rămân liberi să nu încheie un contract. La aceasta, Curtea adaugă că competența acestei autorități de a verifica respectarea obligației de informare impuse prestatorilor și de a sancționa eventuale încălcări nu poate fi considerată contrară acestui articol 15, sub rezerva respectării principiului proporționalității.
În al doilea rând, în ceea ce privește articolele 16 și 52 din cartă, Curtea apreciază că nu se poate considera că o reglementare națională care prevede o „compensație echitabilă”, care se înțelege ca fiind contraprestația economică decisă în mod liber de părți, implică o restrângere a exercitării libertății prestatorilor de a desfășura o activitate comercială. În schimb, obligațiile de comunicare a anumitor date și de a nu limita vizibilitatea publicațiilor impuse acestora din urmă, precum și competențele conferite AGCOM în această privință sunt susceptibile să restrângă exercitarea acestei libertăți.
După ce a constatat că reglementarea națională în cauză, în măsura în care se limitează să restrângă posibilitatea prestatorilor de servicii de a‑și valorifica interesele într‑un raport contractual, nu poate aduce atingere substanței libertății de a desfășura o activitate comercială, Curtea examinează respectarea principiului proporționalității.
În această privință, ea arată, mai întâi, că reglementarea menționată este aptă să realizeze obiectivul pe care îl urmărește. În continuare, nu este evident că există măsuri mai puțin restrictive care să permită atingerea acestui obiectiv într‑un mod la fel de eficient. În sfârșit, în ceea ce privește în special obligația de a comunica anumite date impusă prestatorilor de servicii, Curtea observă, pe de o parte, că datele care trebuie comunicate par să se limiteze la cele necesare pentru a stabili eventuala remunerație pe care vor trebui să o plătească editorilor, aceștia din urmă trebuind să respecte confidențialitatea informațiilor cu caracter comercial, industrial și financiar. Pe de altă parte, sancțiunea care poate fi aplicată pentru nerespectarea acestei obligații ține seama de capacitatea financiară a prestatorului, neimpunându‑i astfel o sarcină vădit nerezonabilă. Impunerea unei asemenea obligații pare, așadar, proporțională în raport cu obiectivul urmărit, fiind de natură să instituie un just echilibru între drepturile și libertățile fundamentale în cauză: libertatea de a desfășura o activitate comercială garantată la articolul 16 din cartă, pe de o parte, și dreptul de proprietate intelectuală consacrat la articolul 17 alineatul (2) din cartă, precum și dreptul la libertatea și la pluralismul mijloacelor de informare în masă, garantat la articolul 11 alineatul (2) din cartă, pe de altă parte.
Prin urmare, Curtea statuează că articolul 15 din Directiva 2019/790, precum și articolele 16 și 52 din cartă nu se opun unei reglementări naționale care prevede, pentru editori, un drept la o remunerație echitabilă în schimbul autorizației acordate prestatorilor de servicii ale societății informaționale de a utiliza publicațiile lor, care impune anumite obligații acestor prestatori și care abilitează o autoritate publică să definească criteriile de referință pentru stabilirea remunerației amintite, precum și să verifice respectarea uneia dintre obligații și să sancționeze nerespectarea acesteia, cu condiția, pe de o parte, ca această reglementare să nu priveze editorii de posibilitatea de a refuza să acorde o asemenea autorizație și nici de cea de a o acorda gratuit și ca ea să nu impună prestatorilor nicio obligație de plată fără legătură cu utilizarea unor astfel de publicații și, pe de altă parte, ca obligațiile și eventualele sancțiuni impuse acestora din urmă să respecte principiul proporționalității.
(
1
)	Directiva (UE) 2019/790 a Parlamentului European și a Consiliului din 17 aprilie 2019 privind dreptul de autor și drepturile conexe pe piața unică digitală și de modificare a Directivelor 96/9/CE și 2001/29/CE (JO 2019, L 130, p. 92).
(
2
)	Articolo 43‑bis della legge n. 633 – Protezione del diritto d’autore e di altri diritti connessi al suo esercizio (Legea nr. 633 privind protecția dreptului de autor și a altor drepturi conexe cu exercitarea acestuia) din 22 aprilie 1941 (GURI nr. 166 din 16 iulie 1941), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumit în continuare „articolul 43‑bis”).
(
3
)	Coroborată cu articolele 2 și 3 din Directiva 2001/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2001 privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională (JO 2001, L 167, p. 10, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 230).