AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE
(második tanács)
2007. január 9.
T‑288/04. sz. ügy
Kris Van Neyghem
kontra
az Európai Unió Régióinak Bizottsága
„Tisztviselők – Kinevezés – Besorolási és fizetési fokozatba történő besorolás – Illetményelszámolás – Elkésett panasz – Elfogadhatóság”
Tárgy: A Régiók Bizottsága 2003. március 26‑i 87/03. sz., a felperest véglegesen a B 5 besorolási fokozat 4. fizetési fokozatába
besoroló határozatának megsemmisítése iránti kereset.
Határozat: Az Elsőfokú Bíróság a keresetet mint elfogadhatatlant elutasítja. Az Európai Unió Régióinak Bizottsága viseli az összes költséget.
Összefoglaló
Tisztviselők – Kereset – Előzetes közigazgatási panasz – Határidők
(Személyzeti szabályzat, 25. cikk, második bekezdés, valamint 90. és 91. cikk)
A havi illetményelszámolás közlése elindítja a közigazgatási határozat elleni jogorvoslati határidők folyását, amennyiben
e határozat léte és hatálya az elszámolásból egyértelműen kitűnik, és a szóban forgó határozat tárgya pusztán pénzügyi jellegű,
amelyet e jellege miatt megjeleníthet az ilyen elszámolás.
Nem ez a helyzet azonban a tisztviselő besorolási és fizetési fokozatba történő végleges besorolásáról szóló határozat esetében,
amelynek elsődleges tárgya, mint olyan, nem pusztán pénzügyi jellegű, hanem a tisztviselő hivatali helyzetének lényegi elemére
vonatkozik. Az ilyen jelentőségű határozat nem tűnhet ki egyértelműen egy egyszerű illetményelszámolásból. Ez utóbbi alkalmatlan
eszköz arra, hogy a tisztviselőt az ilyen jelentőségű határozat elfogadásáról értesítsék, különösen akkor, ha egyáltalán nem
említ besorolási vagy fizetési fokozatot. A személyzeti szabályzat 25. cikkének második bekezdésében szereplő szabályra és
azon elvre tekintettel ugyanis, hogy az adminisztrációnak meg kell győződnie arról, hogy a tisztviselők ténylegesen és könnyen
tudomást szerezhetnek az őket személyükben érintő közigazgatási aktusokról – amely elv többek között az intézményeket a tisztviselőikkel
szemben terhelő gondoskodási kötelezettségen alapul – az átlagosan gondos tisztviselő, akitől elvárható, hogy ismerje az illetményére
vonatkozó szabályokat, joggal számíthat arra, hogy a besorolási és fizetési fokozatba történő végleges besorolását írásban
közlik vele.
Mindazonáltal az a tény, hogy az adminisztráció nem tett eleget azon kötelezettségének, hogy írásban közölje a tisztviselővel
a végleges besorolásáról szóló határozatot, nem mentesíti a tisztviselőt az alól, hogy tanúsítsa a kellő gondosságot, különösen
akkor nem, ha bebizonyosodik, hogy valójában tudott a végleges besorolásáról szóló határozat meghozataláról. Egyébiránt, tekintettel
az illetményelszámolások közlésekor fennálló jogi és ténybeli körülményekre – többek között arra, hogy a próbaidős tisztviselő
tudja, hogy végleges besorolásáról határozat fog születni –, az illetményelszámolások figyelmeztethetik a tisztviselőt a személyes
helyzetének megváltozására, mivel az alapilletmény jelentős megváltozása és a visszamenőleges véglegesítés ésszerűen nem kerülheti
el az átlagosan tájékozott tisztviselőtől elvárható gondosságot tanúsító személy figyelmét. Ebben az esetben az ő feladata
legalábbis az, hogy tájékozódjon az adminisztrációnál az alapilletménye megváltozásának okáról, és adott esetben ésszerű időn
belül kérje tőle az e változás alapjául szolgáló határozat teljes szövegét, annak érdekében, hogy alaposan megismerhesse a
szóban forgó aktus tartalmát és indokait, és így gyakorolhassa a panasz előterjesztésére vonatkozó jogát. E tekintetben az
a tény, hogy az alapilletmény jelentős megváltozását feltüntető első illetményelszámolások kézhezvétele óta több mint öt hónap
eltelt, semmiképpen nem tekinthető ésszerűnek, még akkor sem, ha a felperes teljesen jóhiszeműen azt gondolta, hogy panasz
előterjesztése nélkül is megállapodik az adminisztrációval, mivel az ilyen megállapodás esetleges létrejötte nem mentesíti
őt a határidők – amelyek kógensek – tiszteletben tartása alól.
(lásd a 39–43. és 47–50. pontot)
Hivatkozás: a Bíróság C‑246/95. sz. Coen‑ügyben 1997. január 23‑án hozott ítéletének (EBHT 1997., I‑403. o.) 21. pontja; az
Elsőfokú Bíróság T‑33/89. és T‑74/89. sz., Blackman kontra Parlament egyesített ügyekben 1993. március 16‑án hozott ítéletének
(EBHT 1993., II‑249. o.) 34. pontja; T‑6/94. sz., A. kontra Parlament ügyben 1996. április 24‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1996.,
I‑A‑191. o. és II‑555. o.) 52. pontja; T‑232/97. sz., Becret‑Danieau és társai kontra Parlament ügyben 1998. március 24‑én
hozott végzésének (EBHT‑KSZ 1998., I‑A‑157. o. és II‑495. o.) 31. és 32. pontja; T‑190/02. sz., Österholm kontra Bizottság
ügyben 2004. június 24‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2004., I‑A‑197. o. és II‑877. o.) 32. pontja; T‑354/03. sz., Reggimenti
kontra Parlament ügyben 2005. február 16‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2005., I‑A‑33. o. és II‑147. o.) 38. és 39. pontja;
T‑144/03. sz., Schmit kontra Bizottság ügyben 2005. május 4‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2005., I‑A‑101. o. és II‑465. o.)
146. pontja.