62024CJ0573
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nyolcadik tanács)
2025. október 2. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – Szakmai képesítések elismerése – 2005/36/EK irányelv – 2. cikk – Személyi hatály – 2004/38/EK irányelv – 3. cikk – A »kedvezményezett« fogalma – A szabad mozgáshoz való jogát nem gyakorló uniós polgár harmadik ország állampolgárságával rendelkező házastársa – Alkalmazhatatlanság – Elfogadhatatlanság”
A C‑573/24. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Verwaltungsgericht Oldenburg (oldenburgi közigazgatási bíróság, Németország) a Bírósághoz 2024. augusztus 27‑én érkezett, 2024. augusztus 8‑i határozatával terjesztett elő a
B
és
a Niedersächsischer Zweckverband zur Approbationserteilung (NiZzA)
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (nyolcadik tanács),
tagjai: S. Rodin tanácselnök, N. Piçarra és N. Fenger (előadó) bírák,
főtanácsnok: T. Ćapeta,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
a spanyol kormány képviseletében A. Torró Molés, meghatalmazotti minőségben,
–
a francia kormány képviseletében B. Dourthe és M. Guiresse, meghatalmazotti minőségben,
–
az olasz kormány képviseletében S. Fiorentino, meghatalmazotti minőségben, segítői: E. Cicatelli procuratore dello Stato és E. Feola avvocato dello Stato,
–
a holland kormány képviseletében M. K. Bulterman és M. H. S. Gijzen, meghatalmazotti minőségben,
–
az osztrák kormány képviseletében A. Posch, J. Schmoll és P. Selim, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Bizottság képviseletében L. Armati, M. Noll‑Ehlers és J. Szczodrowski, meghatalmazotti minőségben,
–
az EFTA Felügyeleti Hatóság képviseletében J. Førde, K. Isaksen és M.‑M. Joséphidès, meghatalmazotti minőségben,
tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a szakmai képesítések elismeréséről szóló, 2005. szeptember 7‑i 2005/36/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2005. L 255., 22. o.; helyesbítések: HL 2007. L 271., 18. o.; HL 2008. L 93., 28. o.; HL 2014. L 305., 115. o.) 3. cikke (3) bekezdésének, 21. cikke (1) bekezdésének és V. melléklete 5.1.1 pontjának az értelmezésére vonatkozik.
2
E kérelmet a B és a Niedersächsischer Zweckverband zur Approbationserteilung (NiZzA) (alsó‑szászországi engedélyezési célszövetség) között folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amelynek tárgya, hogy ez utóbbi megtagadta B‑től az orvosi szakma Németországban történő gyakorlására vonatkozó engedélyt, illetve másodlagosan az alkalmassági vizsgára bocsátását.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 2004/38/EK irányelv
3
Az Unió polgárainak és családtagjaiknak a tagállamok területén történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogáról, valamint az 1612/68/EGK rendelet módosításáról, továbbá a 64/221/EGK, a 68/360/EGK, a 72/194/EGK, a 73/148/EGK, a 75/34/EGK, a 75/35/EGK, a 90/364/EGK, a 90/365/EGK és a 93/96/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2004. április 29‑i 2004/38/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2004. L 158., 77. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 5 kötet, 46. o.; helyesbítés: HL 2009. L 274., 47. o.) „Fogalommeghatározások” című 2. cikke értelmében:
„Ezen irányelv alkalmazásában:
[…]
2.
»családtag«:
a)
a házastárs;
[…]”
4
Ezen irányelv „Kedvezményezettek” című 3. cikke az (1) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
„Ezt az irányelvet kell alkalmazni mindazokra az uniós polgárokra, akik olyan tagállamba költöznek, vagy olyan tagállamban tartózkodnak, amelynek nem állampolgárai, valamint az őket kísérő vagy hozzájuk csatlakozó, a 2. cikk 2. pontjában meghatározott családtagjaikra.”
5
Az említett irányelv „Egyenlő bánásmód” című 24. cikke az (1) bekezdésében az alábbiak szerint rendelkezik:
„A Szerződésben és a másodlagos jogban kifejezetten előírt különleges rendelkezésekre is figyelemmel, az ezen irányelv alapján a fogadó tagállam területén tartózkodó valamennyi uniós polgárt a Szerződés alkalmazási körébe tartozó területeken egyenlő bánásmód illet meg a fogadó tagállam állampolgáraival. E jog kedvezménye kiterjed azokra a családtagokra is, akik nem valamelyik tagállam állampolgárai, és tartózkodási joggal vagy huzamos tartózkodási joggal rendelkeznek.”
A 2005/36 irányelv
6
A 2005/36 irányelv „Hatály” című 2. cikke az (1) és (2) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Ezt az irányelvet a tagállamok minden olyan állampolgárára alkalmazni kell, aki önálló vállalkozóként vagy munkavállalóként, beleértve a szabadfoglalkozásúakat, egy attól eltérő tagállamban kíván egy szabályozott szakmát gyakorolni, mint amelyben szakmai képesítését szerezte.
(2)   Saját szabályozásának megfelelően minden tagállam lehetővé teheti a tagállamok azon állampolgárai számára, akik nem valamely tagállamban szerzett szakmai képesítésről szóló okirattal rendelkeznek, hogy területén a 3. cikk (1) bekezdésének a) pontja szerinti szabályozott szakmát gyakoroljanak. A III. cím III. fejezetének hatálya alá tartozó szakmák esetében ennek az elsődleges elismerésnek tiszteletben kell tartania az ugyanazon fejezetben megállapított képzési minimumkövetelményeket.”
7
Ezen irányelv „Fogalommeghatározások” című 3. cikke kimondja:
„(1)   Ezen irányelv alkalmazásában:
[…]
c)
»előírt képesítés megszerzését tanúsító okirat«: olyan oklevél, bizonyítvány vagy egyéb okirat, amelyet egy tagállamban, e tagállam törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezései alapján kijelölt hatóság bocsátott ki, és amely igazolja a túlnyomóan Közösségen belüli szakképzés sikeres elvégzését. Amennyiben e meghatározás első mondata nem alkalmazható, az előírt képesítés megszerzését tanúsító, a (3) bekezdésben említett okiratot előírt képesítés megszerzését tanúsító okiratnak kell tekinteni;
[…]
(3)   A harmadik ország által kibocsátott, előírt képesítés megszerzését tanúsító okiratot előírt képesítés megszerzését tanúsító okiratnak kell tekinteni, amennyiben annak birtokosa az érintett szakmában annak a tagállamnak a területén, amely a szóban forgó, előírt képesítés megszerzését tanúsító okiratot a 2. cikk (2) bekezdésének megfelelően elismerte, hároméves, az említett tagállam által tanúsított szakmai tapasztalatot szerzett.”
8
Az említett irányelvnek az „A feltétel nélküli elismerés elve” című 21. cikke az (1) bekezdésében az alábbiak szerint rendelkezik:
„Minden tagállam elismeri azokat az V. melléklet 5.1.1, 5.1.2, 5.2.2, 5.3.2, 5.3.3, 5.4.2, 5.6.2, illetve 5.7.1 pontjában szereplő, általános orvosi és szakorvosi szakmai tevékenységek megkezdésére jogosító orvosi, általános ápolói, fogorvosi, fogszakorvosi, állatorvosi, gyógyszerészi, illetve építészmérnöki, előírt képesítés megszerzését tanúsító okiratokat, amelyek megfelelnek a 24., 25., 31., 34., 35., 38., 44., illetve 46. cikkben foglalt képzési minimumkövetelményeknek, és a szakmai tevékenységek gyakorlásának megkezdése és gyakorlása céljából ezeket az okiratokat a saját területén ugyanolyan hatályúnak tekinti, mint az előírt képesítések megszerzését tanúsító, általa kibocsátott okiratokat.
Az ilyen, előírt képesítés megszerzését tanúsító okiratot a tagállam illetékes szerveinek kell kibocsátania, és ahhoz szükség szerint az V. melléklet 5.1.1, 5.1.2, 5.2.2, 5.3.2, 5.3.3, 5.4.2, 5.6.2, illetve 5.7.1 pontjában említett igazolást kell csatolni.
[…]”
9
A 2005/36 irányelv V. mellékletének „Orvosi oklevelek megnevezései” című 5.1.1 pontja minden tagállam vonatkozásában felsorolja az orvosi szakma gyakorlásának megkezdésére jogosító, előírt képesítés megszerzését tanúsító okiratokat, az ezen okiratok kibocsátására hatáskörrel rendelkező szerveket, valamint adott esetben az előírt képesítés megszerzését tanúsító okiratokat kísérő igazolásokat.
A német jog
10
A Bundesärzteordnung (a szövetségi orvosi rendelet) alapügyben alkalmazandó változata (a továbbiakban: BÄO) 3. §‑ának (1)–(3) bekezdése a következőképpen szól:
„(1)   Az orvosi szakma gyakorlására vonatkozó engedélyt kérelemre meg kell adni, ha a kérelmező
[…]
(4)
sikeresen letette az e törvény hatálya alá tartozó orvosi vizsgát, miután […] orvosi tanulmányokat folytatott,
[…]
Az Európai Unió valamely más tagállamában […] elvégzett orvosi képzés a 4. pont értelmében vett képzésnek minősül […]
[…]
Nem adható engedély, ha a 4. § (1) bekezdése szerinti rendelet szerinti orvosi vizsgát vagy az orvosi vizsga egy részét végérvényesen nem sikerült letenni.
A hetedik mondat nem alkalmazható, ha a kérelmező rendelkezik a [2005/36 irányelv] alapján elismerendő, előírt képesítés megszerzését tanúsító okirattal.
(2)   Ha az (1) bekezdés első mondatának 4. pontjában foglalt feltétel nem teljesül, akkor azon kérelmező részére, aki orvosi képzését az Európai Unió valamely más tagállamában […] végezte el […], meg kell adni az engedélyt, ha fennáll a képzettségi szint egyenértékűsége.
[…]
A […] lényeges eltérések fennállása esetén a kérelmezőnek igazolnia kell, hogy rendelkezik az orvosi szakma gyakorlásához szükséges tudással és képességekkel.
Ez az igazolás a megállapított lényeges eltérésekre vonatkozó alkalmassági vizsga útján végezhető el.
[…]
A második‑kilencedik mondatot azon kérelmező esetében is alkalmazni kell, aki az első mondatban említett államoktól eltérő állam (harmadik ország) által kibocsátott és az első mondatban említett államok közül valamely másik által elismert, az orvosok számára előírt képesítés megszerzését tanúsító okirattal rendelkezik.
(3)   Ha az (1) bekezdés első mondatának 4. pontjában foglalt feltétel nem teljesül, akkor azon kérelmező részére, aki a (2) bekezdés első mondatában említett államoktól eltérő állam (harmadik ország) által kibocsátott, az orvosok számára előírt képesítés megszerzését tanúsító okirattal rendelkezik, meg kell adni az engedélyt, ha fennáll a képzettségi szint egyenértékűsége.
Az egyenértékűség vizsgálatára a (2) bekezdés második–hatodik, valamint nyolcadik és kilencedik mondatát megfelelően alkalmazni kell.
A szükséges tudás és képességek az állami záróvizsga tartalmára vonatkozó vizsga letétele útján igazolhatók.
[…]”
11
Az Approbationsordnung für Ärzte (az orvosi szakma gyakorlására vonatkozó engedélyről szóló rendelet) alapügyben alkalmazandó változata 36. §‑ának (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„[A BÄO] 3. §‑a (2) bekezdésének hetedik mondata szerinti alkalmassági vizsga azokra a tantárgyakra […] vonatkozik, amelyek tekintetében a hatáskörrel és illetékességgel rendelkező hatóság lényeges eltéréseket állapított meg [a BÄO] 3. §‑a (2) bekezdésének nyolcadik mondata alapján.
[…]”
12
E rendelet 37. §‑ának (1) és (7) bekezdése előírja:
„(1)   A vizsga a Belgyógyászat és a Sebészet tantárgyakra vonatkozik. […]
[…]
(7)
Tudásvizsgára legalább évente kétszer kell lehetőséget biztosítani.
A tudásvizsga kétszer ismételhető meg. […]”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
13
B szerb állampolgár, aki egy német állampolgár házastársa. A felperes kilenc éven át orvosi tanulmányokat folytatott Szerbiában, ahol 2008‑ban orvosi diplomát, 2010‑ben pedig egy szerb egyetem által kiállított orvosi Ph.D. fokozatot szerzett. 2011 és 2012 során rezidensként dolgozott egy szerbiai kórházban.
14
2013. április 11‑én B az orvosi szakma Németországban történő gyakorlásának engedélyezését kérte a Bezirksregierung Düsseldorftól (düsseldorfi megyei közigazgatási hivatal, Németország).
15
2013. december 6‑i határozatával e hatóság megállapította, hogy a B által Szerbiában szerzett orvosi képesítési szint és az ezen engedély megadásához a német jog által megkövetelt szint nem egyenértékű. Következésképpen úgy határozott, hogy B‑nek sikeres tudásvizsgát kell tennie ahhoz, hogy megszerezhesse az említett engedélyt.
16
B háromszor sikertelenül teljesítette ezt a tudásvizsgát. Következésképpen a Landesverwaltungsamt Sachsen‑Anhalt (szász‑anhalti tartományi közigazgatási hivatal, Németország) 2016. november 11‑i határozatával elutasította B engedély iránti kérelmét azon az alapon, hogy az említett tudásvizsga sikertelenségét a német jog szerint véglegesnek kell tekinteni.
17
2017 júniusában B megindította az orvosi képesítés Szerbiában megszerzett szintjének elismerésére irányuló eljárást Ausztriában.
18
2018. október 22‑i határozatával az Universität Wien (Bécsi Egyetem, Ausztria) megállapította, hogy a B által Szerbiában megszerzett orvosi képesítés megszerzését tanúsító okirat egyenértékű az osztrák orvosi diplomával. Következésképpen úgy határozott, hogy B jogosult az orvosi doktori cím használatára.
19
2018. december 5‑i és 10‑i levelében B kérelmet nyújtott be a NiZzA‑hoz az orvosi szakma gyakorlásának engedélyezése, másodlagosan pedig az alkalmassági vizsgára bocsátás iránt.
20
2019. július 12‑i határozatával a NiZzA elutasította e kérelmet azzal az indokkal, hogy a szász‑anhalti tartományi közigazgatási hivatal 2016. november 11‑én jogerősen elutasította B‑nek az orvosi szakma gyakorlásának engedélyezésére irányuló kérelmét.
21
2019. július 24‑én B keresetet indított e határozattal szemben a Verwaltungsgericht Oldenburg (oldenburgi közigazgatási bíróság, Németország) előtt, amely a kérdést előterjesztő bíróság.
22
2019. december 1‑jén B szakképzésben részt vevő rezidensként kezdett dolgozni egy ausztriai kórházban. E kórháznál több mint három évig állt alkalmazásban.
23
A kérdést előterjesztő bíróság előtti eljárásban B arra hivatkozik, hogy rendelkezik a 2005/36 irányelv értelmében vett, előírt képesítés megszerzését tanúsító okirattal, mivel ezen irányelv 3. cikke (3) bekezdésének megfelelően hároméves szakmai tapasztalatot szerzett Ausztriában.
24
A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a német jog szerint azok a személyek, akik harmadik ország által kiállított, orvosi képesítés megszerzését tanúsító okirattal rendelkeznek, csak akkor kaphatnak engedélyt arra, hogy Németországban gyakorolhassák az orvosi szakmát, ha az e harmadik országban megszerzett képesítés szintje egyenértékűnek minősül az engedély megadásához a német jog által megkövetelt szinttel, vagy ha egyenértékűség hiányában tudásvizsgát tesznek.
25
Ha azonban a harmadik ország által kiállított orvosi képesítés megszerzését tanúsító okiratot a Németországi Szövetségi Köztársaságtól eltérő tagállam elismerte, és az illetékes német hatóság nem állapított meg egyenértékűséget, az e képesítés megszerzését tanúsító okirat jogosultja alkalmassági vizsga sikeres letételével engedélyt kaphat arra, hogy Németországban orvosi tevékenységet folytasson.
26
A kérdést előterjesztő bíróság azt is pontosítja, hogy a német jog értelmében mind a tudásvizsga, mind az alkalmassági vizsga letétele legfeljebb három alkalommal kísérelhető meg. Ezenkívül e jog értelmében az orvosi tevékenység gyakorlására vonatkozó engedély nem adható ki, ha az orvosi vizsgát vagy annak egy részét végérvényesen nem sikerült letenni, ami a jelen ügyben a helyzet.
27
Az ilyen megtagadási ok azonban a német jog szerint nem alkalmazható, ha a kérelmező rendelkezik a 2005/36 irányelv alapján elismerendő, előírt képesítés megszerzését tanúsító okirattal.
28
A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy B ezen irányelv személyi hatálya alá tartozik, annak ellenére, hogy e hatályt az említett irányelv 2. cikkének (1) bekezdése a tagállamok állampolgáraira korlátozza. E bíróság szerint B egy német állampolgár házastársaként hivatkozhat ugyanezen irányelvre a 2004/38 irányelvben előírt egyenlő bánásmód alapján.
29
Ezenkívül e bíróság úgy véli, hogy B megfelel a 2005/36 irányelv 3. cikkének (3) bekezdésében előírt feltételeknek, mivel a Németországi Szövetségi Köztársaságtól eltérő tagállam, nevezetesen az Osztrák Köztársaság elismerte a harmadik ország által kibocsátott, előírt képesítés megszerzését tanúsító okiratát, és hároméves szakmai tapasztalatot szerzett e másik tagállamban.
30
Ebben az összefüggésben az említett bíróság arra keresi a választ, hogy ezen irányelv 21. cikke alapján B számára engedélyezni kell‑e az orvosi szakma Németországban történő gyakorlását.
31
E körülmények között a Verwaltungsgericht Oldenburg (oldenburgi közigazgatási bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Úgy kell‑e értelmezni a [2005/36] irányelv 3. cikkének (3) bekezdését, hogy a valamely harmadik ország által kibocsátott, az orvosok számára előírt képesítés megszerzését tanúsító okirat valamely tagállam általi elismerését, valamint a tagállam területén szerzett legalább hároméves szakmai tapasztalat e tagállam általi tanúsítását valamely másik tagállamnak [ezen] irányelv V. mellékletének 5.1.1 pontjában említett, előírt képesítés megszerzését tanúsító okiratokkal egyenértékűnek kell tekintenie, és e másik tagállam ezért [az említett irányelv] 21. cikk[ének] (1) bekezdése szerinti feltétel nélküli elismerés elve alapján köteles a szakmai tevékenységek gyakorlásának megkezdése és gyakorlása céljából [az ugyanezen] irányelv 3. cikkének (3) bekezdése értelmében vett okiratokat a saját területén ugyanolyan hatályúnak tekinti, mint az előírt képesítések megszerzését tanúsító, általa kibocsátott okiratokat?”
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságáról
32
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EUMSZ 267. cikkel bevezetett eljárás keretében az ügyben eljáró és határozathozatalra hivatott nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik annak megítélése, hogy – tekintettel az ügy különleges jellemzőire – ítélete meghozatalához szükségesnek tartja‑e az előzetes döntéshozatalt, és ha igen, a Bíróságnak feltett kérdései relevánsak‑e. Következésképpen, ha a feltett kérdések az uniós jog értelmezésére vonatkoznak, a Bíróság főszabály szerint köteles határozatot hozni (lásd: 1990. november 8‑iGmurzynska‑Bscher ítélet, C‑231/89, EU:C:1990:386, 19. és 20. pont; 2024. október 22‑iKolin Inaat Turizm Sanayi ve Ticaret ítélet, C‑652/22, EU:C:2024:910, 36. pont).
33
Mindazonáltal a Bíróság feladata, hogy saját hatáskörének vagy a hozzá benyújtott kérelem elfogadhatóságának megállapítása céljából maga vizsgálja meg azokat a körülményeket, amelyek között a nemzeti bíróság hozzá fordult (2024. október 22‑iKolin Inaat Turizm Sanayi ve Ticaret ítélet, C‑652/22, EU:C:2024:910, 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
34
A Bíróságnak többek között meg kell vizsgálnia, hogy az uniós jog azon rendelkezései, amelyekre az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések vonatkoznak, alkalmazandók‑e az alapeljárásban. Amennyiben nem ez a helyzet, e rendelkezések nem relevánsak e jogvita megoldása szempontjából, és a kért előzetes döntéshozatal nem szükséges ahhoz, hogy a kérdést előterjesztő bíróság meghozhassa ítéletét, így e kérdéseket elfogadhatatlannak kell nyilvánítani (lásd ebben az értelemben: 2024. október 22‑iKolin Inaat Turizm Sanayi ve Ticaret ítélet, C‑652/22, EU:C:2024:910, 38. pont; 2025. április 3‑iSwiftair ítélet, C‑701/23, EU:C:2025:237, 28. pont).
35
A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság a 2005/36 irányelv 3. cikke (3) bekezdésének értelmezését kéri a Bíróságtól egy harmadik országbeli állampolgár és valamely tagállam hatóságai között folyamatban lévő jogvita keretében, amelynek az a tárgya, hogy e hatóságok megtagadták tőle az orvosi szakma e tagállamban való gyakorlására vonatkozó engedélyt.
36
Ezen irányelv 2. cikkének (1) bekezdéséből kitűnik, hogy ezt az irányelvet a tagállamok minden olyan állampolgárára alkalmazni kell, aki önálló vállalkozóként vagy munkavállalóként, beleértve a szabadfoglalkozásúakat, egy attól eltérő tagállamban kíván egy szabályozott szakmát gyakorolni, mint amelyben szakmai képesítését szerezte.
37
Mivel e rendelkezés az említett irányelv személyi hatályát kifejezetten a tagállamok állampolgáraira korlátozza, a harmadik országok állampolgárai nem tartoznak az irányelv hatálya alá.
38
Mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróság felveti annak lehetőségét, hogy a harmadik országbeli állampolgár is hivatkozzon a szakmai képesítések elismerésére vonatkozóan a 2005/36 irányelvben előírt szabályokra a 2004/38 irányelv 24. cikkének (1) bekezdésében előírt egyenlő bánásmód alapján.
39
E tekintetben önmagában az a körülmény, hogy valamely harmadik országbeli állampolgár egy uniós polgár családtagja, nem jelenti azt, hogy hivatkozhat a 2004/38 irányelv által biztosított jogokra, köztük az ezen irányelv 24. cikkének (1) bekezdésében előírt jogra.
40
A 2004/38 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének megfelelően ugyanis ezen irányelv hatálya alá tartoznak és az általa biztosított jogok kedvezményezettjei azok az uniós polgárok, akik olyan tagállamba utaznak, vagy olyan tagállamban tartózkodnak, amelynek nem állampolgárai, valamint az őket kísérő vagy hozzájuk csatlakozó, az említett irányelv 2. cikkének 2. pontjában meghatározott családtagjaik (2019. szeptember 10‑iChenchooliah ítélet, C‑94/18, EU:C:2019:693, 54. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
41
E tekintetben, a Bíróság már kimondta, hogy a 2004/38 irányelv rendelkezéseinek szó szerinti, rendszertani és teleologikus értelmezéséből az következik, hogy az irányelv kizárólag valamely uniós polgár olyan tagállamba való belépésének és tartózkodásának feltételeit szabályozza, amelynek e személy nem állampolgára, valamint hogy az irányelv nem keletkeztet származékos tartózkodási jogot uniós polgár harmadik ország állampolgárságával rendelkező családtagja számára olyan tagállamban, amelynek ez az uniós polgár az állampolgára (lásd ebben az értelemben: 2017. november 14‑iLounes ítélet, C‑165/16, EU:C:2017:862, 33. pont; 2018. június 5‑iComan és társai ítélet, C‑673/16, EU:C:2018:385, 20. pont).
42
A Bíróság azt is pontosította, hogy ez az irányelv nem alkalmazható olyan helyzetben, amelyben az érintett uniós polgár soha nem élt a szabad mozgáshoz való jogával, és mindig az állampolgársága szerinti tagállamban tartózkodott. Amennyiben az uniós polgár nem tartozik az említett irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „kedvezményezett” fogalma alá, úgy családtagja sem tartozik e fogalom alá, tekintettel arra, hogy az ezen irányelv értelmében vett kedvezményezett személy családtagjainak biztosított jogok nem az említett családtagok saját jogai, hanem olyan származtatott jogok, amelyeket a kedvezményezett családtagjaiként szereznek (lásd ebben az értelemben: 2016. szeptember 13‑iCS ítélet, C‑304/14, EU:C:2016:674, 22. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
43
Ebből következik, hogy egy harmadik országbeli állampolgár nem hivatkozhat valamely uniós polgár családtagjaként fennálló jogállására annak követelése érdekében, hogy abban a tagállamban, amelynek ezen uniós polgár az állampolgára, az ezen irányelv 24. cikkének (1) bekezdésében előírt, az e tagállam állampolgáraival való egyenlő bánásmódban részesüljön.
44
A jelen ügyben először is az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az alapeljárás tárgya egy harmadik országbeli állampolgár arra irányuló kérelme, hogy engedélyt kapjon az orvosi szakma gyakorlására abban a tagállamban, amelynek a vele házasságot kötött uniós polgár az állampolgára.
45
Meg kell tehát állapítani, hogy az ilyen harmadik országbeli állampolgár nem hivatkozhat eredményesen a 2004/38 irányelv 24. cikkének (1) bekezdésére, következésképpen az említett irányelv alapján nem lehet igazolni a 2005/36 irányelv e jogvitára való alkalmazását.
46
Továbbá a kérdést előterjesztő bíróság nem hivatkozik az uniós jog egyetlen más rendelkezésére, vagy egyetlen olyan külföldi elemre sem, amely igazolhatná a 2005/36 irányelvnek – amelynek értelmezését kéri – ugyanezen jogvitára való alkalmazását.
47
Végül az előzetes döntéshozatal iránti kérelem egyáltalán nem tesz említést arról, hogy a nemzeti jog utalna a 2005/36 irányelv tartalmára.
48
Márpedig egy ilyen utalást a Bíróság egyébként is csak akkor vehetne figyelembe annak megállapítása érdekében, hogy kell‑e az előzetes döntéshozatal iránti kérelemről határoznia, ha az magából az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik (lásd ebben az értelemben: 2016. november 15‑iUllens de Schooten ítélet, C‑268/15, EU:C:2016:874, 54. pont).
49
A fenti megfontolások összességére, és különösen arra tekintettel, hogy az alapügyben érintett harmadik országbeli állampolgár nem tartozik a 2005/36 irányelv személyi hatálya alá, meg kell állapítani, hogy ezen irányelv 3. cikke (3) bekezdésének, 21. cikke (1) bekezdésének és V. melléklete 5.1.1 pontjának értelmezése nem szükséges ahhoz, hogy a kérdést előterjesztő bíróság meghozhassa ítéletét.
50
Ebből következik, hogy a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatatlan.
A költségekről
51
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (nyolcadik tanács) a következőképpen határozott:
A Verwaltungsgericht Oldenburg (oldenburgi közigazgatási bíróság, Németország) 2024. augusztus 8‑i határozatával előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatatlan.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: német.