62024CJ0634
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
2026. gada 12. februārī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Robežkontrole, patvērums un imigrācija – Dalībvalstu ārējo robežu šķērsošana – Regula (ES) 2018/1806 – Valsts tiesiskais regulējums, kurā, lai saņemtu pagaidu uzturēšanās atļauju, vairāku trešo valstu valstspiederīgajam, kas izmantojis bezvīzu režīmu, noteikts pienākums uzrādīt papildu dokumentu – Visaptverošs ekonomikas un tirdzniecības nolīgums starp Kanādu, no vienas puses, un Eiropas Savienību, no otras puses – Tieša iedarbība
Lietā C‑634/24 [Lenaimon] (
i
)
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Lietuvas Augstākā administratīvā tiesa) iesniegusi ar 2024. gada 25. septembra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 30. septembrī, tiesvedībā
M.P.
pret
Migracijos departamentas prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos,
TIESA (trešā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Likurgs [C. Lycourgos] (referents), tiesneši O. Spinjana‑Matei [O. Spineanu‑Matei], S. Rodins [S. Rodin], N. Pisarra [N. Piçarra] un N. Fengers [N. Fenger],
ģenerāladvokāts: Ž. Rišārs Delatūrs [J. Richard de la Tour],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Lietuvas valdības vārdā – K. Dieninis un V. Kazlauskaitė‑Švenčionienė, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – F. Blanc, C. Hermes un J. Jokubauskaitė, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 2016. gada 30. oktobrī Briselē parakstītā Visaptverošā ekonomikas un tirdzniecības nolīguma starp Kanādu, no vienas puses, un Eiropas Savienību un tās dalībvalstīm, no otras puses ((OV 2017, L 11, 23. lpp.); pazīstams arī ar akronīmu CETA (Comprehensive Economic and Trade Agreement), turpmāk tekstā – “CETA”), 30.6. pantu un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2018/1806 (2018. gada 14. novembris), ar ko izveido to trešo valstu sarakstu, kuru valstspiederīgajiem, šķērsojot dalībvalstu ārējās robežas, ir jābūt vīzām, kā arī to trešo valstu sarakstu, uz kuru valstspiederīgajiem minētā prasība neattiecas (OV 2018, L 303, 39. lpp.), 4. panta 1. punktu.
2
Šis lūgums iesniegts saistībā ar tiesvedību starp M.P. un Migracijos departamentas prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos (Lietuvas Republikas Iekšlietu ministrijas Migrācijas departaments, turpmāk tekstā – “Migrācijas departaments”) par pēdējā minētā pieņemtā lēmuma atteikties piešķirt M.P. pagaidu uzturēšanās atļauju Lietuvas teritorijā tiesiskumu (turpmāk tekstā – “pamatlietā aplūkotais lēmums”).
Atbilstošās tiesību normas
Starptautiskās tiesības
3
CETA 1.2. pantā noteikts:
“Šajā nolīgumā, ja vien nav norādīts citādi:
pilsonis ir:
a)
attiecībā uz Kanādu – fiziska persona, kas ir Kanādas pilsonis saskaņā ar Kanādas tiesību aktiem;
[..].”
4
CETA 10. nodaļas nosaukums ir “Fizisku personu pagaidu ieceļošana un uzturēšanās darījumdarbības nolūkā”, un tā ietver šī nolīguma 10.1.–10.10. pantu.
5
Minētā nolīguma 10.1. pantā paredzēts:
“Šajā nodaļā:
[..]
vadošie darbinieki nozīmē personas, kas ieceļo darījumu nolūkā, lai veiktu ieguldījumus, ieguldītājus vai uzņēmuma pārceltos darbiniekus:
[..]
b)
ieguldītāji nozīmē fiziskas personas, kas, darbojoties uzraudzības vai administratīvā amatā, izveido, attīsta vai pārvalda ieguldījuma procesu, kurā šīs personas vai uzņēmums, kas nodarbina šīs personas, ir nodevuši ievērojamu kapitāla summu vai ir šīs nodošanas procesā; un
[..]
fiziskas personas darījumu nolūkā ir vadošie darbinieki, līgumpakalpojumu sniedzēji, neatkarīgi speciālisti vai personas, kas īstermiņā ieceļo darījumu nolūkā, un tie visi ir Puses pilsoņi.”
6
Šī paša nolīguma 10.2. pantā noteikts:
“1.   Šajā nodaļā izklāstītas Pušu preferenciālās tirdzniecības attiecības, kā arī abpusējais mērķis sekmēt pakalpojumu tirdzniecību un ieguldījumus, darījumdarbības nolūkā ļaujot uz laiku ieceļot un uzturēties fiziskām personām un nodrošinot šā procesa pārredzamību.
2.   Šī nodaļa attiecas uz Puses pieņemtajiem vai spēkā paturētajiem pasākumiem saistībā ar vadošo darbinieku, līgumpakalpojumu sniedzēju, neatkarīgo speciālistu un personu, kuras īstermiņā ieceļo darījumu nolūkā, pagaidu ieceļošanu un uzturēšanos tās teritorijā. Šī nodaļa neattiecas uz pasākumiem, kas skar fiziskas personas, kuras meklē piekļuvi Puses darba tirgum, un uz pasākumiem saistībā ar pilsonību, uzturēšanos vai pastāvīgu nodarbinātību.
3.   Šī nodaļa neliedz Pusei piemērot pasākumus, kas reglamentē fizisko personu ieceļošanu vai pagaidu uzturēšanos tās teritorijā, tostarp pasākumus, kas vajadzīgi, lai aizsargātu robežu neaizskaramību un nodrošinātu to, ka fiziskās personas likumīgi šķērso robežas, ja vien tādus pasākumus nepiemēro tā, ka tie likvidē vai mazina ieguvumus, kas kādai no Pusēm rodas saskaņā ar šīs nodaļas noteikumiem. Vīzu pieprasīšana fiziskām personām no konkrētas valsts un to nepieprasīšana fiziskām personām no citām valstīm netiek uzskatīta par ieguvumu likvidēšanu vai mazināšanu saskaņā ar šo nodaļu.
4.   Ciktāl šajā nodaļā nav ietvertas saistības, turpina piemērot visas citas Pušu tiesību aktos ietvertās prasības attiecībā uz ieceļošanu un uzturēšanos, tostarp attiecībā uz uzturēšanās termiņu.
[..]”
7
Kā norādīts CETA 10.3. panta 1. punktā:
“Saskaņā ar šo nodaļu katra Puse atļauj tādu otras Puses fizisko personu pagaidu ieceļošanu darījumdarbības nolūkā, kas citādi atbilst Puses imigrācijas pasākumiem, kurus piemēro pagaidu ieceļošanai.”
8
Šā nolīguma 10.6. panta 1. punktā noteikts:
“Šis nolīgums neuzliek Pusei pienākumus saistībā ar tās imigrācijas pasākumiem, izņemot, kā īpaši norādīts šajā nodaļā un 27. pantā [nodaļā] (Pārredzamība).”
9
Minētā nolīguma 10.7. pantā paredzēts:
“1.   Katra Puse atļauj pagaidu ieceļošanu un uzturēšanos otras Puses vadošajiem darbiniekiem, pamatojoties uz atrunām un izņēmumiem, kas norādīti 10.–B pielikumā.
2.   Neviena Puse nepieņem vai nepatur spēkā ierobežojumus attiecībā uz to otras Puses vadošo darbinieku kopskaitu, kam atļauta pagaidu ieceļošana, skaitlisku ierobežojumu vai ekonomisko vajadzību pārbaudes veidā.
[..]
4.   Katra Puse atļauj savā teritorijā pagaidu kārtā nodarbināt otras Puses uzņēmuma pārceltos darbiniekus un ieguldītājus.
5.   Atļautais uzturēšanās ilgums vadošajiem darbiniekiem ir šāds:
[..]
c)
viens gads, ar iespējamiem pagarinājumiem pēc tās Puses ieskatiem, kas piešķir pagaidu ieceļošanas un uzturēšanās atļauju;
[..].”
10
Šī paša nolīguma 28.3. panta 2. punktā noteikts:
“Šā nolīguma [..] 10. nodaļas (Fizisku personu pagaidu ieceļošana un uzturēšanās darījumdarbības nolūkā) [..] vajadzībām, ievērojot prasību, ka šādus pasākumus nepiemēro veidā, kas būtu Pušu savstarpēja patvaļīga vai neattaisnojama diskriminācija vienādos apstākļos vai pakalpojumu tirdzniecības slēpts ierobežojumu, nekas šajā nolīgumā neliedz Pusēm pieņemt vai piemērot pasākumus, kas vajadzīgi:
a)
sabiedriskās drošības vai sabiedrības morāles aizsardzībai vai sabiedriskās kārtības uzturēšanai [..];
b)
cilvēku, dzīvnieku dzīvības vai veselības vai augu aizsardzībai [..]; vai
c)
lai nodrošinātu atbilstību normatīvajiem aktiem, kuri neatbilst šā nolīguma noteikumiem, tostarp noteikumiem, kas attiecas uz:
[..]
iii)
drošību.”
11
CETA 28.6. pantā paredzēts:
“Nekas šajā nolīgumā:
[..]
b)
neattur Pusi no tādas darbības veikšanas, kuru tās uzskata par nepieciešamu savu būtisko drošības interešu aizsardzībai:
[..]
ii)
kara laikā vai citādā ārkārtas situācijā starptautiskajās attiecībās vai
[..]
c)
netraucē Pusēm veikt jebkādus pasākumus, lai pildītu to starptautiskās saistības nolūkā uzturēt starptautisku mieru un drošību.”
12
Kā norādīts šī nolīguma 30.6. pantā:
“1.   Nekas šajā nolīgumā nav interpretējams tā, ka tas piešķirtu tiesības vai uzliktu pienākumus personām, izņemot tiesības un pienākumus, kas Pušu starpā izveidotas saskaņā ar starptautiskajām publiskajām tiesībām, ne arī atļautu uz šo nolīgumu atsaukties tieši Pušu valsts tiesību sistēmās.
2.   Puse nenodrošina prasījuma tiesības atbilstoši tās tiesību aktiem pret otru Pusi, pamatojoties uz to, ka otras Puses pasākums ir nesaderīgs ar šo nolīgumu.”
Savienības tiesības
Lēmums (ES) 2017/38
13
Padomes Lēmuma (ES) 2017/38 (2016. gada 28. oktobris) par to, lai provizoriski piemērotu Visaptverošu ekonomikas un tirdzniecības nolīgumu (CETA) starp Kanādu, no vienas puses, un Eiropas Savienību un tās dalībvalstīm, no otras puses (OV 2017, L 11, 1080. lpp.), 4. un 6. apsvērums formulēts šādi:
“(4)
Nolīguma daļas, kas ir [Eiropas] Savienības kompetencē, var piemērot provizoriski, kamēr tiek pabeigtas procedūras tā noslēgšanai.
[..]
(6)
Saskaņā ar nolīguma 30.6. panta 1. punktu nolīgums nepiešķir tiesības vai pienākumus, uz ko var tieši atsaukties Savienības vai dalībvalstu tiesās[.]”
14
Šī lēmuma 1. pantā noteikts:
“1.   [CETA] Savienība piemēro provizoriski, kā paredzēts tā 30.7. panta 3. punktā, kamēr tiek pabeigtas procedūras tā noslēgšanai, un ievērojot šādus punktus:
[..].”
Šengenas Robežu kodekss
15
Kā norādīts Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/399 (2016. gada 9. marts) par Savienības Kodeksu par noteikumiem, kas reglamentē personu pārvietošanos pār robežām (Šengenas Robežu kodekss) (OV 2016, L 77, 1. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2018. gada 12. septembra Regulu (ES) 2018/1240 (OV 2018, L 236, 1. lpp.) (turpmāk tekstā – “Šengenas Robežu kodekss”), 6. panta 1. punktā:
“Attiecībā uz plānotu uzturēšanos dalībvalstu teritorijā uz laiku, kas nepārsniedz 90 dienas jebkurā 180 dienu laikposmā, katru reizi ņemot vērā pēdējās uzturēšanās 180 dienu laikposmu, uz trešo valstu valstspiederīgajiem attiecas šādi ieceļošanas noteikumi:
[..]
b)
viņiem ir derīga vīza, ja tā vajadzīga saskaņā ar [..] Regulu [2018/1806], izņemot gadījumus, ja viņiem ir derīga uzturēšanās atļauja vai derīga ilgtermiņa vīza;
[..].”
Vīzu kodekss
16
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 810/2009 (2009. gada 13. jūlijs), ar ko izveido Kopienas Vīzu kodeksu (Vīzu kodekss) (OV 2009, L 243, 1. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2019. gada 20. jūnija Regulu (ES) 2019/1155 (OV 2019, L 188, 25. lpp.) (turpmāk tekstā – “Vīzu kodekss”), 1. panta 1. un 3. punktā paredzēts:
“1.   Ar šo regulu paredz procedūras un nosacījumus, lai izsniegtu vīzas plānotām uzturēšanās reizēm dalībvalstu teritorijā uz laiku, kas nav ilgāks par 90 dienām jebkurā 180 dienu laikposmā.
[..]
3.   Ar šo regulu tiek uzskaitītas arī tās trešās valstis, kuru valstspiederīgajiem ir vajadzīga lidostas tranzītvīza, atkāpjoties no principa par tranzīta brīvību, kas noteikts [Konvencijas par starptautisko civilo aviāciju, kura parakstīta 1944. gada 7. decembrī Čikāgā (Recueil des traités des Nations unies, 15. sēj., Nr. 102) un stājusies spēkā 1947. gada 4. aprīlī,] 9. pielikumā, kā arī noteiktas procedūras un nosacījumi, kā izsniegt vīzas tranzītam caur dalībvalstu lidostu starptautiskā tranzīta zonām.”
17
Vīzu kodeksa 2. pantā noteikts:
“Šajā regulā izmanto šādas definīcijas:
[..]
2)
“vīza” ir kādas dalībvalsts izdota atļauja:
a)
plānoti uzturēties dalībvalstu teritorijā uz laiku, kas nav ilgāks par 90 dienām jebkurā 180 dienu laikposmā; vai
b)
tranzītā šķērsot dalībvalstu lidostu starptautiskā tranzīta zonas;
[..].”
Regula 2018/1806
18
Regulas 2018/1806 3. panta 1. punktā noteikts:
“I pielikumā uzskaitīto trešo valstu valstspiederīgajiem, šķērsojot dalībvalstu ārējās robežas, ir jābūt vīzai [(turpmāk tekstā – “Šengenas vīza”)].”
19
Šīs regulas 4. panta 1. punktā paredzēts:
“II pielikumā uzskaitīto trešo valstu valstspiederīgie ir atbrīvoti no 3. panta 1. punktā izklāstītās prasības, ja uzturēšanās nav ilgāka par 90 dienām jebkurā 180 dienu laikposmā.”
20
Minētās regulas 6. pantā noteikts:
“1.   Dalībvalsts var paredzēt izņēmumus no 3. pantā paredzētās vīzas prasības vai no 4. pantā paredzēt[ā] atbrīvojuma no vīzas prasības attiecībā uz:
a)
diplomātisko pasu, dienesta/oficiālo pasu vai īpašo pasu turētājiem;
b)
civilā gaisa transporta un jūras transporta apkalpes locekļiem, kad pilda savus amata pienākumus;
c)
civilās jūras transporta apkalpes locekļiem, kad viņi nokāpj krastā, ja viņiem ir jūrnieka personu apliecinoši dokumenti, kas izsniegti saskaņā ar [Konvenciju (Nr. 108) par jūrnieku nacionālajām personas apliecībām, kura pieņemta Starptautiskās Darba organizācijas (SDO) Ģenerālās konferences 41. sesijā 1958. gada 13. maijā un stājusies spēkā 1961. gada 19. februārī,] vai [Konvenciju (Nr. 185) par jūrnieku personas apliecībām (pārskatīta), kas pieņemta (SDO) Ģenerālās konferences 91. sesijā 2003. gada 19. jūnijā un stājusies spēkā 2005. gada 9. februārī,] vai [Konvenciju par starptautiskās jūras satiksmes atvieglošanu, kura parakstīta 1965. gada 9. aprīlī Londonā un stājusies spēkā 1967. gada 5. martā (Recueil des traités des Nations unies, 591. sēj., Nr. 265)];
d)
apkalpes locekļiem un ārkārtas vai glābšanas misiju locekļiem katastrofas vai nelaimes gadījumā;
e)
civilām kuģu apkalpēm, kas kuģo starptautiskos iekšējos ūdeņos;
f)
tādu ceļošanas dokumentu turētājiem, ko starptautiskas starpvaldību organizācijas, kurās vismaz viena dalībvalsts ir locekle, vai citi tiesību subjekti, ko attiecīgā dalībvalsts atzīst par starptautisko tiesību subjektiem, izdevušas minēto organizāciju vai tiesību subjektu ierēdņiem.
[..]
3.   Dalībvalstis var paredzēt izņēmumus no atbrīvojuma no vīzas prasības, kas paredzēta 4. pantā, attiecībā uz personām, kas savas uzturēšanās laikā veic algotu darbu.”
21
Šīs pašas regulas I pielikumā izveidots to trešo valstu saraksts, kuru valstspiederīgajiem, šķērsojot dalībvalstu ārējās robežas, ir jābūt vīzām. Starp šīm trešām valstīm ir Krievijas Federācija.
22
Regulas 2018/1806 II pielikumā izveidots to trešo valstu saraksts, kuru valstspiederīgie ir atbrīvoti no vīzas prasības, šķērsojot dalībvalstu ārējās robežas, ja uzturēšanās nav ilgāka par 90 dienām jebkurā 180 dienu laikposmā. Starp šīm trešām valstīm ir Kanāda un Izraēlas valsts.
Lietuvas tiesības
Ārvalstnieku likums
23
2004. gada 29. aprīļaLietuvos Respublikos įstatymas dėl užsieniečių teisinės padėties Nr. IX‑2206 (Lietuvas Republikas Likums Nr. IX‑2206 par ārvalstnieku tiesisko statusu; Žin., 2004, Nr. 73‑2539), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Ārvalstnieku likums”), 40. panta 1. punkta 16. apakšpunktā noteikts, ka pagaidu uzturēšanās atļauju var izsniegt vai pagarināt, ja attiecīgā persona ir Austrālijas, Japānas, Apvienotās Karalistes, Amerikas Savienoto Valstu, Kanādas, Jaunzēlandes vai Dienvidkorejas pilsonis un plāno strādāt vai veikt cita veida likumīgu darbību Lietuvas Republikā.
Likums par ierobežojošo pasākumu noteikšanu
24
Saskaņā ar 2023. gada 20. aprīļaLietuvos Respublikos ribojamųjų priemonių dėl karinės agresijos prieš Ukrainą nustatymo įstatymas Nr. XIV‑1888 (Lietuvas Republikas Likums Nr. XIV‑1888 par ierobežojošu pasākumu noteikšanu saistībā ar militāro agresiju pret Ukrainu; TAR, 2023, Nr. 2023‑7804; turpmāk tekstā – “Likums par ierobežojošo pasākumu noteikšanu”) 1. pantu šī likuma mērķis ir aizsargāt Lietuvas Republikas valsts drošības un ārpolitikas intereses, kā arī sasniegt 2004. gada 22. aprīļaLietuvos Respublikos tarptautinių sankcijų įstatymas Nr. IX‑2160 (Lietuvas Republikas Likums Nr. IX‑2160 par starptautiskajām sankcijām; Žin., 2004, Nr. 68‑2369) 1. panta 1. punktā definētos mērķus, nosakot ierobežojošos pasākumus, kas Lietuvā tiek piemēroti saistībā ar ārvalstu militāro agresiju pret Ukrainu.
25
Kā norādīts Likuma par ierobežojošo pasākumu noteikšanu 3. panta 1. un 2. punktā, pirmkārt, ir apturēta Krievijas Federācijas un Baltkrievijas Republikas valstspiederīgo vīzu pieteikumu pieņemšana Lietuvas Republikas vīzu daļās ārvalstīs, izņemot gadījumus, kad Lietuvas Republikas Ārlietu ministrija darbojas kā starpnieks attiecīgā pieteikuma iesniegšanā, un, otrkārt, ir apturēta Krievijas Federācijas un Baltkrievijas Republikas valstspiederīgo valsts vīzu pieteikumu pieņemšana ar ārpakalpojumu sniedzēja starpniecību ārvalstīs.
26
Šī likuma 3. panta 3. punktā noteikts, ka ir apturēta Krievijas Federācijas valstspiederīgo pagaidu uzturēšanās atļauju Lietuvā pieprasījumu pieņemšana ar ārpakalpojumu sniedzēja starpniecību ārvalstīs, izņemot Krievijas Federācijas valstspiederīgos, attiecībā uz kuriem Lietuvas valdības noteiktajos gadījumos starpnieka funkciju veic Lietuvas valdības pilnvarota iestāde. Šo pieprasījumu pieņemšana ir apturēta arī Lietuvā, izņemot tādu pieprasījumu gadījumā, ko iesniedz Krievijas Federācijas valstspiederīgie, kuriem ir derīga Šengenas vīza vai valsts vīza, ko izsniegusi Lietuvas Republikas vīzu daļa ārvalstīs vai Lietuvā, vai arī Lietuvas Republikas vai citas Savienības dalībvalsts izsniegta uzturēšanās atļauja.
27
Minētā likuma 4. panta 1. punktā precizēts, ka šī paša likuma 3. pantā paredzētie ierobežojošie pasākumi, izņemot tā 3. panta 2. punktā minēto, tiek piemēroti vienu gadu no šī likuma spēkā stāšanās brīža.
28
Kā norādīts Likuma par ierobežojošo pasākumu noteikšanu 5. pantā, tas stājās spēkā 2023. gada 3. maijā un palika spēkā līdz 2024. gada 2. maijam.
2024. gada 25. aprīļa likums
29
Ar 2024. gada 25. aprīļaLietuvos Respublikos ribojamųjų priemonių dėl karinės agresijos prieš Ukrainą nustatymo įstatymo Nr. XIV‑1888 3, 4 ir 5 straipsnių pakeitimo įstatymas Nr. XIV‑2581 (Likums Nr. XIV‑2581, ar kuru groza 3., 4. un 5. pantu Lietuvas Republikas Likumā Nr. XIV‑1888 par ierobežojošu pasākumu noteikšanu saistībā ar militāro agresiju pret Ukrainu; TAR, 2024, Nr. 2024‑8222k; turpmāk tekstā – “2024. gada 25. aprīļa likums”) 2. pantu citastarp Likuma par ierobežojošo pasākumu noteikšanu 4. panta 1. punkts tika grozīts tādējādi, ka šī likuma 3. pantā paredzētie ierobežojošie pasākumi, izņemot to, kas minēts šī panta 8. punktā, kļuva piemērojami no 2024. gada 3. maija līdz 2025. gada 2. maijam.
30
Ar 2024. gada 25. aprīļa likuma 3. pantu tika grozīts Likuma par ierobežojošo pasākumu noteikšanu 5. pants un paredzēts, ka pēdējais minētais likums būs spēkā līdz 2025. gada 2. maijam.
31
2024. gada 25. aprīļa likuma 4. panta 1. punktā precizēts, ka šis likums stājas spēkā 2024. gada 3. maijā, izņemot tā 1. panta 5. punktu un 4. panta 3. punktu.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
32
M.P., kurš ir vienlaikus Kanādas, Krievijas un Izraēlas valstspiederīgais, Lietuvā ieceļoja, izmantojot Kanādas pasi. Tāpēc Lietuvas kompetentās iestādes nepieprasīja, lai viņam būtu vīza ieceļošanai šīs dalībvalsts teritorijā.
33
2023. gada 13. oktobrī M.P. iesniedza pieprasījumu, lai steidzami saņemtu pagaidu uzturēšanās atļauju Lietuvā, atsaucoties uz Ārvalstnieku likuma 40. panta 1. punkta 16. apakšpunktu. Viņš apgalvoja, ka ir Kanādas pilsonis, ka viņam pieder kapitāldaļas uzņēmumā, kas veic darbību Lietuvā, un ka viņš uz turieni devies ar mērķi tur strādāt. Papildus citiem dokumentiem apelācijas sūdzības iesniedzējs pieteikumam pievienoja savas Kanādas, Krievijas un Izraēlas pases kopijas.
34
2023. gada 19. oktobrī Migrācijas departamenta Klaipēdas [Klaipėda] (Lietuva) nodaļa pieņēma viņa pieprasījumu izskatīšanai.
35
2023. gada 20. oktobrī Migrācijas departaments lūdza M.P. precizēt, uz kuru valstspiederību pamatojoties, viņš pieprasa pagaidu uzturēšanās atļauju Lietuvā. M.P. vēlreiz norādīja, ka viņš šo atļauju pieprasa kā Kanādas pilsonis.
36
Ar pamatlietā aplūkoto lēmumu, kas M.P. tika paziņots 2023. gada 30. novembrī, Migrācijas departaments Klaipēdas nodaļas lēmumu pieņemt M.P. uzturēšanās atļaujas pieprasījumu izskatīšanai atcēla, pamatojoties uz to, ka pēdējais minētais nav vienīgi Kanādas, bet ir arī Krievijas valstspiederīgais un ka viņš pieprasījumam nav pievienojis nevienu no Likuma par ierobežojošo pasākumu noteikšanu 3. panta 3. punktā minētajiem dokumentiem, proti, derīgu Šengenas vīzu vai valsts vīzu, kuru izsniegusi Lietuvas Republikas vīzu daļa, vai arī derīgu atļauju uzturēties kādas dalībvalsts teritorijā.
37
M.P. vērsās Regionų administracinio teismo Vilniaus rūmai (Reģionu administratīvā tiesa, Viļņas palāta, Lietuva) ar prasību, ar kuru citastarp lūdza atcelt pamatlietā aplūkoto lēmumu. Pēc tam, kad viņa prasība ar 2024. gada 2. aprīļa spriedumu tika noraidīta, M.P. iesniedza apelācijas sūdzību Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Lietuvas Augstākā administratīvā tiesa), kas ir iesniedzējtiesa.
38
M.P. apgalvo, ka, lai gan Lietuvas iestādes bija atzinušas viņa Kanādas valstspiederīgā statusu, bija piemērojušas viņam bezvīzu režīmu ieceļošanai Lietuvas teritorijā un bija piekritušas izskatīt viņa pagaidu uzturēšanās atļaujas Lietuvā pieprasījumu šajā statusā, tās vēlāk nolēmušas ņemt vērā viņa Krievijas valstspiederību, lai viņam piemērotu Likuma par ierobežojošo pasākumu noteikšanu normas. Taču nevienā tiesību aktā personai, kas ir vairāku trešo valstu valstspiederīgā, neesot aizliegts izvēlēties, uz kuru no savām valstspiederībām tā vēlas atsaukties, lai Lietuvas iestādēm iesniegtu uzturēšanās atļaujas pieprasījumu.
39
M.P. ieskatā tādējādi netiek ņemta vērā viņa Kanādas valstspiederība, lai gan saskaņā ar CETA 10.1. un 10.6.–10.9. pantu šī nolīguma līgumslēdzējām pusēm jāļauj noteiktiem šo pušu valstspiederīgajiem, piemēram, uzņēmējiem, ieguldītājiem, uzņēmumu vadītājiem vai speciālistiem, ieceļot un uzturēties attiecīgajā valstī bez papildu atļaujas, kā arī strādāt tajā reģistrētos uzņēmumos vai veikt tajā saimniecisku darbību. M.P. uzskata, ka CETA šādiem Kanādas valstspiederīgajiem piešķir tiesības saņemt pagaidu uzturēšanās atļauju Lietuvā; šis noteikums esot valsts līmenī īstenots ar Ārvalstnieku likuma 40. panta 1. punkta 16. apakšpunktu. Kolīzijas starp CETA un Likuma par ierobežojošo pasākumu noteikšanu 3. panta 3. punktu gadījumā šim nolīgumam esot prioritārs spēks.
40
Migrācijas departaments savukārt apgalvo, ka Likuma par ierobežojošo pasākumu noteikšanu no tā piemērošanas jomas neizslēdz Krievijas valstspiederīgos, kuriem turklāt ir citas valsts valstspiederība. Šim departamentam neesot jāizlemj, kāda ir pagaidu uzturēšanās atļaujas Lietuvā pieprasījumu iesniegušās personas valstspiederība, bet minētajam departamentam esot tikai jāizvērtē pieprasījumam pievienotie dokumenti.
41
Iesniedzējtiesa norāda, pirmām kārtām, ka CETA 30.6. panta 1. punktā noteikts, ka nekas šajā nolīgumā nevar tikt interpretēts tā, ka tas piešķirtu tiesības vai uzliktu pienākumus personām, izņemot saistības, kas starp pusēm izveidotas saskaņā ar starptautiskajām publiskajām tiesībām, ne arī atļautu uz minēto nolīgumu atsaukties tieši pušu valsts tiesību sistēmās; Tiesa to apstiprinājusi 2019. gada 30. aprīļaAtzinumā 1/17 (ES un Kanādas CETA) (EU:C:2019:341).
42
Tomēr, tā kā lieta, kas bija šī atzinuma pamatā, atšķiroties no pamatlietas, esot jānosaka, vai CETA 30.6. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas liedz M.P. atsaukties uz šī nolīguma normām iesniedzējtiesā.
43
Otrām kārtām, šī tiesa norāda, ka saskaņā ar Regulas 2018/1806 3. panta 1. punktu un I pielikumu Krievijas valstspiederīgajiem, kuri vēlas ieceļot Lietuvas teritorijā, ir jābūt vīzai, savukārt saskaņā ar šīs regulas 4. panta 1. punktu un II pielikumu Kanādas valstspiederīgie no šādas prasības ir atbrīvoti, ja uzturēšanās nav ilgāka par 90 dienām jebkurā 180 dienu laikposmā.
44
Šajā gadījumā, lai gan Lietuvas iestādes, kad M.P. ieceļoja Lietuvas teritorijā Kanādas valstspiederīgā statusā, viņam bija piemērojušas bezvīzu režīmu, vēlāk, kad viņš iesniedza pagaidu uzturēšanās atļaujas Lietuvā pieprasījumu, tās uz viņu attiecināja prasību uzrādīt vai nu Šengenas vai valsts vīzu, vai derīgu uzturēšanās atļauju, ko izsniegusi Lietuvas Republika vai kāda cita dalībvalsts. Turklāt atbilstoši Likuma par ierobežojošo pasākumu noteikšanu 3. panta 1. un 2. punktam M.P. kā Krievijas valstspiederīgais nevarot saņemt valsts vīzu.
45
Papildus tam, kā norāda iesniedzējtiesa, M.P. nav nevienā no situācijām, uz kurām var attiekties Regulas 2018/1806 6. panta 1. punkta a)–f) apakšpunktā minētie izņēmumi no atbrīvojuma no vīzas prasības. Turklāt, lai gan minētās regulas 6. panta 3. punktā dalībvalstīm ir ļauts šādus izņēmumus paredzēt arī attiecībā uz personām, kuras uzturēšanās laikā veic algotu darbu, tomēr, piemērojot Likumu par ierobežojošo pasākumu noteikšanu mērķim, ar kādu M.P. ir ieceļojis Lietuvas teritorijā, nav nozīmes. Līdz ar to iesniedzējtiesa uzskata, ka šajā gadījumā nav piemērojams arī šīs regulas 6. panta 3. punkts.
46
Šādos apstākļos Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Lietuvas Augstākā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [CETA] 30. panta 6. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tas liedz personai, kurai ir Kanādas, Izraēlas un Krievijas valstspiederība, atsaukties uz šā nolīguma noteikumiem, iesniedzot prasību valsts tiesā par pagaidu uzturēšanās atļauju Lietuvas Republikā tādos apstākļos kā [pamat]lietā?
2)
Vai [..] Regulas [2018/1806] 4. panta 1. punkts, lasot to kopā ar II pielikumu, jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj valsts tiesisko regulējumu, kurš ir spēkā uz ierobežotu laiku un kurā paredzēts, ka Krievijas valstspiederīgajam, kurš vēlas pieprasīt pagaidu uzturēšanās atļauju Lietuvas Republikā, ir pienākums uzrādīt derīgu vīzu vai uzturēšanās atļauju, neraugoties uz to, ka šī persona ir ieceļojusi Lietuvas Republikā bezvīzu režīmā kā [minētās regulas] II pielikumā uzskaitītās valsts valstspiederīgais, vienlaikus vaicājot par [šīs pašas regulas] noteikumu saderību ar CETA tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā?”
47
Ar 2025. gada 8. jūlija vēstuli Tiesas kanceleja nosūtīja iesniedzējtiesai lūgumu sniegt paskaidrojumus. Atbildot uz šo lūgumu, iesniedzējtiesa norādīja, pirmkārt, ka, pēc tās domām, M.P. var uzskatīt par “ieguldītāju”CETA 10.1. panta izpratnē, otrkārt, ka Likuma par ierobežojošo pasākumu noteikšanu 3. panta 3. punkta sekas nav tādas, ka tiek apturēta Krievijas valstspiederīgo iesniegto pagaidu uzturēšanās atļauju pieprasījumu pieņemšana, ja tiem ir atļauja uzturēties Lietuvas teritorijā vai citas dalībvalsts teritorijā, un, treškārt, ka saskaņā ar 2025. gada 17. aprīļaLietuvos Respublikos ribojamųjų priemonių dėl karinės agresijos prieš Ukrainą nustatymo įstatymo Nr. XIV‑1888 3, 4 ir 5 straipsnių pakeitimo įstatymas Nr. XV‑170 (Likums Nr. XV‑170, ar ko groza 3., 4. un 5. pantu Lietuvas Republikas Likumā Nr. XIV‑1888 par ierobežojošu pasākumu noteikšanu saistībā ar militāro agresiju pret Ukrainu; TAR, 2025, Nr. 2025-7432) 3. panta 3. punktā paredzētie pasākumi piemērojami līdz 2026. gada 2. maijam.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
48
No apsvērumiem, ko iesniedzējtiesa lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu veltījusi pirmajam jautājumam, un no tās atbildes uz lūgumu sniegt paskaidrojumus, kuru tai bija nosūtījusi Tiesa, izriet, ka iesniedzējtiesai nav skaidrs, vai uz CETA 10. nodaļas normām šajā tiesā var atsaukties privātpersona, kam ir Kanādas ieguldītāja statuss šī nolīguma 10.1. panta izpratnē.
49
No tā izriet, ka ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai CETA 30.6. pants jāinterpretē tādējādi, ka šī nolīguma 10. nodaļas normām ir tieša iedarbība.
50
Pirmām kārtām, jāuzsver, kā norādījusi Eiropas Komisija, ka minētā nolīguma 10. nodaļa ietilpst Savienības kompetencē un atbilstoši Padomes Lēmuma 2017/38 1. pantam tiek provizoriski piemērota kopš 2017. gada 21. septembra. Līdz ar to jautājumu, vai šī nolīguma 10. nodaļā ietvertajām tiesību normām ir tieša iedarbība nedrīkst izlemt vienīgi valsts tiesas, balstoties uz to valsts tiesībām (spriedums, 2000. gada 14. decembris, Dior u.c., C‑300/98 un C‑392/98, EU:C:2000:688, 48. punkts, 2007. gada 11. septembris, Merck Genéricos – Produtos Farmacêuticos, C‑431/05, EU:C:2007:496, 34. un 47. punkts, kā arī 2011. gada 8. marts, Lesoochranárske zoskupenie, C‑240/09, EU:C:2011:125, 32. un 33. punkts).
51
Otrām kārtām, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka tikai tad, ja aplūkotajā starptautiskajā nolīgumā nav precizēts jautājums par tā tiešo iedarbību, Tiesai šis jautājums jāizlemj, pamatojoties it īpaši uz šī nolīguma jēgu, sistēmu vai tekstu (spriedums, 2015. gada 13. janvāris, Padome u.c./Vereniging Milieudefensie un Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht, no C‑401/12 P līdz C‑403/12 P, EU:C:2015:4, 53. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
52
Taču, kā norāda Lietuvas valdība un Komisija, iespēja privātpersonai tieši atsaukties uz šī nolīguma normām valsts tiesā CETA 30.6. pantā ir viennozīmīgi izslēgta. No tā izriet, ka minētā līguma 10. nodaļas normas jāuzskata par tādām, kurām nav tiešas iedarbības (šajā nozīmē skat. Atzinumu 1/17 (ES un Kanādas CETA), 2019. gada 30. aprīlis, EU:C:2019:341, 181. un 198. punkts).
53
Trešām kārtām, lai iesniedzējtiesai sniegtu noderīgu atbildi, tomēr jāpiebilst, ka tad, ja pamatlieta ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā, piemērojamās valsts tiesības jāinterpretē cik vien iespējams atbilstīgi starptautiskam nolīgumam, kas ir Savienības tiesību daļa, pat ja šim nolīgumam nav tiešas iedarbības (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2006. gada 4. jūlijs, Adeneler u.c., C‑212/04, EU:C:2006:443, 113. punkts; 2022. gada 8. novembris, Deutsche Umwelthilfe (Mehānisko transportlīdzekļu tipa apstiprinājums), C‑873/19, EU:C:2022:857, 66. punkts, un 2024. gada 11. janvāris, Societatea Civilă Profesională de Avocai AB & CD, C‑252/22, EU:C:2024:13, 76. un 82. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
54
Tomēr šādam valsts tiesību atbilstīgas interpretācijas principam ir zināmas robežas. Tādējādi valsts tiesas pienākuma ņemt vērā direktīvas saturu, interpretējot un piemērojot attiecīgās valsts tiesību normas, robežas nosaka vispārējie tiesību principi un minētais pienākums nevar būt pamats valsts tiesību contra legem interpretācijai (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2024. gada 20. februāris, X (Līguma izbeigšanas iemeslu neesamība), C‑715/20, EU:C:2024:139, 70. punkts, un 2024. gada 27. februāris, EUIPO/The KaiKai Company Jaeger Wichmann, C‑382/21 P, EU:C:2024:172, 74. punkts).
55
No tā izriet – lai gan CETA 10. nodaļā ietvertajām normām nav tiešas iedarbības, ja izrādītos, ka tāda Lietuvas tiesību norma, kura ir būtiska pamatlietas iznākumam, nav saderīga ar šīm CETA normām, iesniedzējtiesai būtu jāizvērtē, vai ir iespējams, ievērojot šī sprieduma iepriekšējā punktā atgādinātās robežas, tās valsts tiesības interpretēt atbilstīgi minētajām tiesību normām tā, ka šīs valsts tiesības tiek ņemtas vērā kopumā un tiek piemērotas tajās atzītās interpretācijas metodes (spriedums, 2024. gada 15. oktobris, KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, 51. punkts).
56
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet – uz pirmo jautājumu jāatbild, ka CETA 30.6. pants jāinterpretē tādējādi, ka šī nolīguma 10. nodaļas normām nav tiešas iedarbības, tomēr tas neizslēdz, ka tās var izmantot par pamatu attiecīgo valsts tiesību aktu atbilstīgai interpretācijai.
Par otro jautājumu
57
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas 2018/1806 4. panta 1. punkts kopsakarā ar šīs regulas II pielikumu jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru Krievijas valstspiederīgais pagaidu uzturēšanās atļauju tās teritorijā var saņemt tikai ar nosacījumu, ka šis valstspiederīgais uzrāda šīs dalībvalsts iestāžu izsniegtu vīzu vai jebkuras dalībvalsts izsniegtu uzturēšanās atļauju, gadījumā, kad minētajam valstspiederīgajam, ieceļojot pirmās no šīm dalībvalstīm teritorijā, vīza nav bijusi jāuzrāda, jo viņš ir arī kādas no minētās regulas II pielikumā norādītajām valstīm valstspiederīgais. Iesniedzējtiesai nav skaidrības arī par šo Regulas 2018/1806 normu saderību ar CETA.
58
Pirmām kārtām, no Šengenas Robežu kodeksa 6. panta 1. punkta, pirmkārt, izriet, ka ar šo kodeksu trešo valstu valstspiederīgajiem piešķirtā uzturēšanās atļauja tiem Šengenas zonas teritorijā atļauj uzturēties tikai uz laiku, kas nav ilgāks par 90 dienām jebkurā 180 dienu laikposmā (spriedums, 2020. gada 5. februāris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Jūrnieku nodarbināšana Roterdamas ostā), C‑341/18, EU:C:2020:76, 58. punkts).
59
Otrkārt, šī kodeksa 6. pantā attiecībā uz noteiktiem šo trešo valstu valstspiederīgajiem, lai tie varētu izmantot šādas īstermiņa uzturēšanās tiesības, turklāt paredzēta prasība, ka tiem jābūt derīgai vīzai.
60
Kā izriet no Vīzu kodeksa 1. panta, šī kodeksa mērķis tādējādi ir paredzēt procedūras un nosacījumus, lai izsniegtu vīzas tranzītam vai plānotām uzturēšanās reizēm dalībvalstu teritorijā uz laiku, kas nav ilgāks par 90 dienām jebkurā 180 dienu laikposmā. Minētā kodeksa 2. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktā jēdziens “vīza” šī paša kodeksa izpratnē definēts kā “kādas dalībvalsts izdota atļauja” attiecīgi “plānoti uzturēties dalībvalstu teritorijā uz laiku, kas nav ilgāks par 90 dienām jebkurā 180 dienu laikposmā” un “tranzītā šķērsot dalībvalstu lidostu starptautiskā tranzīta zonas” (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 7. marts, X un X, C‑638/16 PPU, EU:C:2017:173, 41. punkts).
61
Tieši ar šādu pašu nolūku Regulā 2018/1806 noteikts tādu trešo valstu saraksts, kuru valstspiederīgajiem jābūt vīzai vai kuri no šīs prasības izpildes ir atbrīvoti.
62
Tādējādi šīs regulas 4. panta 1. punktā paredzēts, ka II pielikumā uzskaitīto trešo valstu valstspiederīgajiem, lai šķērsotu dalībvalstu ārējās robežas, vīza nav jāsaņem, ja plānotā uzturēšanās nav ilgāka par 90 dienām jebkurā 180 dienu laikposmā.
63
No tā izriet, ka ar šo tiesību normu noteiktu trešo valstu, tostarp Kanādas, bet ne Krievijas Federācijas, valstspiederīgie ir atbrīvoti no prasības saņemt vīzu, lai īstermiņā uzturētos Šengenas zonas teritorijā.
64
Taču, ņemot vērā iesniedzējtiesas sniegto informāciju, šāda īstermiņa uzturēšanās pamatlietā netiek aplūkota. Pirmkārt, no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka M.P. pieprasa pagaidu uzturēšanās tiesības, lai strādātu Lietuvā uz laiku, kas acīmredzami pārsniedz saskaņā ar Šengenas Robežu kodeksu atļauto uzturēšanās laiku. Otrkārt, no šī lēmuma nekādi neizriet, ka pamatlieta attiektos uz M.P. ieceļošanas Lietuvas teritorijā likumību vai uz Lietuvas iestāžu lēmumu, ar kuru būtu priekšlaicīgi izbeigtas minētā – Šengenas Robežu kodeksā garantētās – tiesības uz īstermiņa uzturēšanos šajā teritorijā.
65
Tā kā Regula 2018/1806 neattiecas uz tādu pagaidu uzturēšanās tiesību piešķiršanu kā tās, kas ir aplūkotas pamatlietā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2018. gada 16. janvāris, E, C‑240/17, EU:C:2018:8, 41. punkts), tāds tiesiskais regulējums kā otrajā prejudiciālajā jautājumā aprakstītais nevar būt pretrunā šai regulai.
66
Otrām kārtām, attiecībā uz pārējo no tā jāsecina, ka Regulas 2018/1806 4. panta 1. punkta un tās II pielikuma saderība ar CETA nav jāizvērtē.
67
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet – uz otro jautājumu jāatbild, ka Regulas 2018/1806 4. panta 1. punkts kopsakarā ar šīs regulas II pielikumu jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru Krievijas valstspiederīgais pagaidu uzturēšanās atļauju tās teritorijā var saņemt tikai ar nosacījumu, ka šis valstspiederīgais uzrāda šīs dalībvalsts iestāžu izsniegtu vīzu vai jebkuras dalībvalsts izsniegtu uzturēšanās atļauju, gadījumā, kad minētajam valstspiederīgajam, ieceļojot pirmās no šīm dalībvalstīm teritorijā, vīza nav bijusi jāuzrāda, jo viņš ir arī kādas no minētās regulas II pielikumā norādītajām valstīm valstspiederīgais.
Par tiesāšanās izdevumiem
68
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
1)
2016. gada 30. oktobrī Briselē parakstītā Visaptverošā ekonomikas un tirdzniecības nolīguma starp Kanādu, no vienas puses, un Eiropas Savienību un tās dalībvalstīm, no otras puses, 30.6. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
šī nolīguma 10. nodaļas normām nav tiešas iedarbības, tomēr tas neizslēdz, ka tās var izmantot par pamatu attiecīgo valsts tiesību aktu atbilstīgai interpretācijai.
2)
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2018/1806 (2018. gada 14. novembris), ar ko izveido to trešo valstu sarakstu, kuru valstspiederīgajiem, šķērsojot dalībvalstu ārējās robežas, ir jābūt vīzām, kā arī to trešo valstu sarakstu, uz kuru valstspiederīgajiem minētā prasība neattiecas, 4. panta 1. punkts kopsakarā ar šīs regulas II pielikumu
jāinterpretē tādējādi, ka
tam nav pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru Krievijas valstspiederīgais pagaidu uzturēšanās atļauju tās teritorijā var saņemt tikai ar nosacījumu, ka šis valstspiederīgais uzrāda šīs dalībvalsts iestāžu izsniegtu vīzu vai jebkuras dalībvalsts izsniegtu uzturēšanās atļauju, gadījumā, kad minētajam valstspiederīgajam, ieceļojot pirmās no šīm dalībvalstīm teritorijā, vīza nav bijusi jāuzrāda, jo viņš ir arī kādas no minētās regulas II pielikumā norādītajām valstīm valstspiederīgais.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – lietuviešu.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.