62023CC0395
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
JEAN RICHARD DE LA TOUR
28 päivänä marraskuuta 2024 (
1
)
Asia C‑395/23 [Anikovi] (
i
)
E. M. A.,
E. M. A. ja
M. I. A.
(Ennakkoratkaisupyyntö – Sofiyski rayonen sad (Sofian piirituomioistuin, Bulgaria))
Ennakkoratkaisupyyntö – Oikeudellinen yhteistyö yksityisoikeuden alalla – Asetus (EU) 2019/1111 – Soveltamisala – Tuomioistuimen lupa alaikäisten kiinteän omaisuuden myyntiin – Bulgarian tasavallan ja Venäjän federaation välinen kahdenvälinen sopimus – Tuomioistuimen toimivalta
I Johdanto
1.
Sofiyski rayonen sadin (Sofian piirituomioistuin, Bulgaria) ennakkoratkaisupyyntö on esitetty hakemuslainkäyttöasiassa, jonka kaksi Saksassa asuvaa alaikäistä henkilöä, joilla on Venäjän kansalaisuus, ovat panneet vireille äitinsä suostumuksella saadakseen luvan myydä omistusosuudet, jotka kummallakin heistä on kolmesta Bulgariassa sijaitsevasta kiinteistöstä.
2.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee unionin tuomioistuimelta, onko sen kansainvälisen toimivallan liittymäkohtana kyseisten kiinteistöjen sijaintipaikka erityisesti keskinäisestä oikeusavusta siviili-, perhe- ja rikosasioissa Bulgarian kansantasavallan ja Sosialististen neuvostotasavaltojen liiton välillä tehdyn sopimuksen, (
2
) joka on tehty ennen Bulgarian tasavallan liittymistä Euroopan unioniin, perusteella. Kyseinen tuomioistuin pyrkii selvittämään, miten kyseisen sopimuksen soveltaminen suhteutuu unionin oikeuteen ja erityisesti asetukseen (EU) 2019/1111, (
3
) mikäli pääasian katsotaan kuuluvan vanhempainvastuun alaan.
3.
Unionin tuomioistuin on jo määrittänyt vanhempainvastuun käsitteen rajat alaikäisiä koskevissa varallisuusasioissa. Sillä ei sen sijaan ole ollut tilaisuutta lausua sellaisten asianomaista alaa koskevien kahdenvälisten sopimusten vaikutuksista, joita jäsenvaltiot ovat tehneet kolmansien valtioiden kanssa ennen liittymistään unioniin; Bryssel II b ‑asetuksen ja tällaisten sopimusten välisestä suhteesta ei ole kyseisessä asetuksessa erityisiä säännöksiä.
4.
Kun otetaan huomioon sekä se, että monet jäsenvaltiot ovat yhä sidottuja sisällöltään Venäjän ja Bulgarian välisen sopimuksen kaltaisiin sopimuksiin, että se, miten paljon on tilanteita, joissa venäläisille alaikäisille kuuluva Bulgariassa sijaitseva omaisuus voi nousta uudestaan tarkastelun kohteeksi, kysymys siitä, poiketaanko kyseisillä sopimuksilla Bryssel II b ‑asetuksesta, ja jos poiketaan, millä edellytyksillä näin voi olla, on erittäin tärkeä.
5.
Nyt käsiteltävä asia antaa näin ollen unionin tuomioistuimelle tilaisuuden muistuttaa, että jäsenvaltioiden ja kolmansien valtioiden välisissä suhteissa on sovellettava SEUT 351 artiklassa vahvistettuja periaatteita. Tässä tilanteessa sitä, onko kahdenvälisestä sopimuksesta johdettu toimivaltasääntö ristiriidassa Bryssel II b ‑asetuksessa vahvistetun toimivaltasäännön kanssa, on näin ollen arvioitava vielä määrittelemättömien perusteiden mukaan. Osoitan, miten asianomaiset perusteet voidaan johtaa tulkinnasta, joka on analoginen sen tulkinnan kanssa, jonka unionin tuomioistuin on omaksunut oikeuskäytännössään, joka koskee tiettyjä yksityisoikeudellisissa asioissa tehtävän yhteistyön alalla annettuja asetuksia ja jossa näiden asetusten soveltamatta jättämisen rajaksi on asetettu kyseisen yhteistyön taustalla olevien periaatteiden vaarantuminen.
II Asiaa koskevat oikeussäännöt
A
Unionin oikeus
1. EUT-sopimus
6.
SEUT 351 artiklan ensimmäisessä ja toisessa kohdassa määrätään seuraavaa:
”Perussopimusten määräykset eivät vaikuta sellaisiin oikeuksiin tai velvollisuuksiin, jotka johtuvat yhden tai useamman jäsenvaltion yhden tai useamman kolmannen maan kanssa ennen 1 päivää tammikuuta 1958 tai, kun on kyse jäseneksi liittyneestä valtiosta, ennen liittymispäivää tekemästä sopimuksesta.
Siltä osin kuin tällaiset sopimukset eivät ole sopusoinnussa perussopimusten kanssa, asianomaiset jäsenvaltiot käyttävät kaikkia aiheellisia keinoja todettujen ristiriitojen poistamiseksi. Tällöin jäsenvaltiot tarvittaessa avustavat toisiaan ja tapauksissa, joissa se on aiheellista, vahvistavat yhteisen kannan.”
2. Bryssel II b ‑asetus
7.
Bryssel II b ‑asetuksen johdanto-osan 91 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Tässä yhteydessä on muistettava, että jos jäsenvaltio on tehnyt sopimuksia yhden tai useamman kolmannen maan kanssa ennen liittymistään unioniin, sovelletaan [SEUT] 351 artiklaa.”
8.
Kyseisen asetuksen 1 artiklan, jonka otsikkona on ”Soveltamisala”, 1 kohdan b alakohdassa ja 2 kohdan e alakohdassa säädetään, että kyseistä asetusta sovelletaan siviilioikeudellisissa asioissa, jotka liittyvät vanhempainvastuun myöntämiseen, käyttämiseen, siirtämiseen, rajoittamiseen tai lopettamiseen, ja että näihin asioihin voivat kuulua erityisesti lapsen omaisuuden hallinnoimiseen, säilyttämiseen ja luovuttamiseen liittyvät lapsen suojelutoimenpiteet.
9.
Mainitun asetuksen 7 artiklan, jonka otsikkona on ”Yleinen toimivalta”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltion tuomioistuimet ovat toimivaltaisia vanhempainvastuuta koskevissa asioissa, jos lapsen asuinpaikka on asian vireillepanoajankohtana kyseisessä jäsenvaltiossa.”
10.
Bryssel II b ‑asetuksen VIII luvussa, joka käsittää 94–99 artiklan, säädetään kyseisen asetuksen suhteesta muihin välineisiin.
11.
Asetuksen 94 artiklan 2 kohdassa käsitellään avioliittoa, lapseksiottamista ja holhousta koskevia kansainvälis-yksityisoikeudellisia määräyksiä sisältävän tiettyjen jäsenvaltioiden (Tanskan kuningaskunta, (
4
) Suomen tasavalta ja Ruotsin kuningaskunta) ja kolmansien valtioiden (Islannin tasavalta ja Norjan kuningaskunta) kesken 6.2.1931 tehdyn sopimuksen sekä siihen liittyvän päätöspöytäkirjan vaikutuksia.
12.
Bryssel II b ‑asetuksen 98 artiklan, jonka otsikkona on ”Vaikutusten ulottuvuus”, 2 kohdassa todetaan seuraavaa:
”Tämän asetuksen 95–97 artiklassa tarkoitetut yleissopimukset ja erityisesti vuosien 1980[ (
5
)] ja 1996[ (
6
)] Haagin yleissopimukset ovat edelleen voimassa niiden sopimuspuolina olevien jäsenvaltioiden välillä tämän asetuksen 95–97 artiklan mukaisesti.”
13.
Asetuksen 99 artiklassa säädetään asianomaisen asetuksen suhteesta tiettyjen unionin jäsenvaltioiden (Espanjan kuningaskunta, Italian tasavalta, Maltan tasavalta ja Portugalin tasavalta) ja Pyhän istuimen välillä tehtyihin kahdenvälisiin sopimuksiin.
B
Venäjän ja Bulgarian välinen sopimus
14.
Venäjän ja Bulgarian välisen sopimuksen 25 artiklassa määrätään seuraavaa:
”1.   Vanhempien ja lasten väliset oikeussuhteet määräytyvät sen sopimuspuolen lain mukaan, jonka alueella on heidän yhteinen kotipaikkansa.
– –
6.   Toimivaltaisia antamaan ratkaisuja edellä 1, 2, 3, 4 ja 5 kappaleessa mainituista oikeussuhteista ovat sen sopimuspuolen viranomaiset, jonka kansalainen lapsi on tai jonka alueella lapsella on koti- tai asuinpaikka.”
15.
Kyseisen sopimuksen 30 artiklan, jonka otsikkona on ”Oikeustoimien muodot”, 2 kappaleessa määrätään seuraavaa:
”Kiinteää omaisuutta koskevan oikeustoimen muoto määräytyy sen sopimuspuolen lain mukaan, jonka alueella kiinteä omaisuus sijaitsee.”
C
Bulgarian oikeus
16.
Velvoitteista ja sopimuksista annetun lain (Zakon za zadalzheniata i dogovorite) (
7
) 18 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Omistusoikeuden siirtämisestä tehdyt sopimukset tai sopimukset, joilla perustetaan muita kiinteään omaisuuteen kohdistuvia esineoikeuksia, edellyttävät notaarin vahvistamista.”
17.
Siviiliprosessilain (Grazhdanski protsesualen kodeks) (
8
) 586 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Laatiessaan notaarin vahvistamaa asiakirjaa kiinteää omaisuutta koskevan omistusoikeuden siirtämisestä tai jonkin muun kiinteään omaisuuteen kohdistuvan esineoikeuden perustamisesta, siirtämisestä, muuttamisesta tai lakkauttamisesta notaari tarkastaa, onko oikeuden siirtävä henkilö kiinteän omaisuuden omistaja ja täyttyvätkö oikeustoimen erityisedellytykset.”
18.
Perhelain (Semeen kodeks) (
9
) 130 §:n 3 kohdassa todetaan seuraavaa:
”Disponointitoimia, jotka koskevat lapselle kuuluvaa kiinteää omaisuutta tai irtainta omaisuutta, kun kyse on virallisista oikeustoimista, taikka hänelle kuuluvia talletuksia ja arvopapereita, voidaan toteuttaa lapsen senhetkisen asuinpaikan Rayonen sadin luvalla, jos luovuttaminen ei ole lapsen edun vastaista.”
III Pääasian tosiseikat ja ennakkoratkaisukysymykset
19.
Kaksi alaikäistä lasta, (
10
) jotka ovat Venäjän kansalaisia ja joiden asuinpaikka on Saksassa, haluavat äitinsä suostumuksella myydä omistusosuudet, jotka heillä on äitinsä tavoin kolmesta Bulgariassa sijaitsevasta kiinteistöstä, niin, että myyntihinta on määrä siirtää lasten kahdelle saksalaiselle pankkitilille.
20.
Sofiyski rayonen sad, jonka on hakemuslainkäyttöasiassa myönnettävä lupa kyseiseen omistusoikeuden siirtämiseen, jotta notaari voi sen vahvistaa, pohtii, onko sillä asiassa kansainvälinen toimivalta.
21.
Kyseinen tuomioistuin huomauttaa, että vastaavissa tilanteissa Varhoven kasatsionen sad (ylin tuomioistuin, Bulgaria) on perustanut bulgarialaisten tuomioistuinten toimivallan säännöksiin, joissa määritetään esineoikeuksien hankkimiseen sovellettava laki, eli kansainvälisestä yksityisoikeudesta annetun koodeksin (Kodeks na mezhdunarodnoto chastno pravo) (
11
) 65 §:n 1 momenttiin ja Venäjän ja Bulgarian välisen sopimuksen 30 artiklan 2 kappaleeseen ja pitänyt toimivallan liittymänä kiinteän omaisuuden sijaintipaikkaa. Se toteaa lisäksi, että Sofiyski gradski sad (Sofian kaupungin alioikeus, Bulgaria) on vastaavasti ja nimenomaan tässä pääasiassa hyväksynyt kyseisen toimivaltaperusteen ja todennut asetuksen (EY) N:o 593/2008 (
12
) 4 artiklan 1 kohdan c alakohtaan viitaten, ettei Bryssel II b ‑asetusta voida soveltaa. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kuitenkin katsoo, että koska asianomaisessa säännöksessä määritetään sovellettava laki eikä kansainvälistä toimivaltaa käsitellä riita-asia, kyseinen ratkaisu perustuu asetuksen (EU) N:o 1215/2012 (
13
) 24 artiklan 1 alakohtaan.
22.
Näin ollen ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii asianomaisen säännöksen soveltamisalaa ja Bryssel II b ‑asetuksen soveltamisalaa vanhempainvastuuta koskevissa asioissa sekä Venäjän ja Bulgarian välisen sopimuksen, jota ei mainita Bryssel II b ‑asetuksessa sopimuksena, jolla kyseisestä asetuksesta voitaisiin poiketa, vaikutuksia.
23.
Tässä tilanteessa Sofiyski Rayonen sad on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Kuuluuko [Bryssel II b ‑asetuksen] 1 artiklan 2 kohdan e alakohdan soveltamisalaan myös hakemuslainkäyttöasia, joka koskee tuomioistuimen luvan myöntämistä lapselle kuuluvasta kiinteästä omaisuudesta tai kiinteää omaisuutta koskevasta omistusosuudesta disponoimiseksi esimerkiksi myymällä?
2)
Minkä asetuksen säännösten perusteella määräytyy Euroopan unionin jäsenvaltion tuomioistuimen kansainvälinen toimivalta hakemuslainkäyttöasiassa, joka koskee tuomioistuimen luvan myöntämistä lapselle kuuluvasta kiinteästä omaisuudesta tai kiinteää omaisuutta koskevasta omistusosuudesta disponoimiseksi esimerkiksi myymällä, eli kuuluuko kansainvälinen toimivalta [Bryssel II b ‑asetuksen] 7 artiklan 1 kohdan nojalla sen paikkakunnan tuomioistuimelle, jossa lapsen asuinpaikka on, vai [Rooma I ‑asetuksen] 4 artiklan 1 kohdan c alakohdan tai asetuksen N:o 1215/2012 24 artiklan 1 alakohdan nojalla sen paikkakunnan tuomioistuimelle, jossa kiinteä omaisuus sijaitsee?
3)
Syrjäyttävätkö jäsenvaltion (Bulgarian tasavalta) ja kolmannen valtion (Neuvostoliitto tai Venäjän federaatio) välisen kahdenvälisen kansainvälisen sopimuksen, joka tehtiin ennen kuin jäsenvaltio liittyi – – unioniin, määräykset kansainvälisestä toimivallasta vanhempainvastuuta koskevissa asioissa annetut [Bryssel II b ‑asetuksen] säännökset, jos kyseistä kansainvälistä sopimusta ei mainita [kyseisen] asetuksen – – VIII luvussa?”
24.
Pääasian hakijat, Espanjan ja Unkarin hallitukset sekä Euroopan komissio ovat esittäneet asiassa kirjallisia huomautuksia.
25.
Sen jälkeen, kun komissio oli esittänyt kirjalliset huomautuksensa, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täydensi ennakkoratkaisupyyntöään täsmentämällä, että siinä tapauksessa, että pääasiassa kyseessä oleva tilanne kuuluisi Bryssel II b ‑asetuksen soveltamisalaan, sen 16 artiklaa ei voitaisi soveltaa siksi, että notaari on vastuussa päämenettelystä, jota varten vaaditaan lupaa asianomaisten alaikäisten omaisuuden luovuttamiseksi.
26.
Pääasian hakijat, Espanjan hallitus ja komissio esittivät 12.9.2024 pidetyssä istunnossa suulliset huomautuksensa ja vastasivat unionin tuomioistuimen esittämiin suullisesti vastattaviin kysymyksiin.
IV Asian tarkastelu
27.
Ennakkoratkaisua pyytänyt bulgarialainen tuomioistuin pyrkii siinä vireillä olevassa menettelyssä selvittämään lähinnä, onko unionin oikeuden ja Bulgarian tasavallan ennen sen unioniin liittymistä tekemän Venäjän ja Bulgarian välisen sopimuksen välillä normikollisio kansainvälisen toimivallan alalla. Jos näin on, kyseinen tuomioistuin haluaa selvittää, mikä on kyseisten normien keskinäinen suhde.
28.
Ehdotan näin ollen, että unionin tuomioistuin tarkastelee ensimmäistä ja toista ennakkoratkaisukysymystä yhdessä, koska niillä pyritään selvittämään, mitä asetusta (asetusta N:o 1215/2012 vai Bryssel II b ‑asetusta) nyt tarkasteltavassa asiassa sovelletaan kansainvälisesti toimivaltaisen tuomioistuimen määrittämiseen, ennen kuin se käsittelee kolmatta kysymystä, joka koskee viimeksi mainitun asetuksen suhdetta muihin kahdenvälisiin sopimuksiin kuin niihin, joihin siinä viitataan.
29.
Koska unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi saatettu asia on hakemuslainkäyttöasia, täsmennän aluksi perusteet sille, ettei ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä ole mitään syytä epäillä.
A
Ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottaminen hakemuslainkäyttöasiassa
30.
Ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle on hakemuslainkäyttöasiassa esitetty hakemus, joka koskee luvan myöntämistä alaikäisille kuuluvan omaisuuden myyntiin.
31.
On totta, ettei kyseisen tuomioistuimen käsiteltävänä olevassa asiassa ole kysymys asianosaisten välisestä oikeusriidasta, (
14
) olipa sitten kyse riita-asian käsittelystä ensimmäisessä oikeusasteessa, kun otetaan huomioon hakemuksen kohde, tai hakemuslainkäyttöasiassa annetusta päätöksestä tehdyn valituksen käsittelystä. (
15
)
32.
Kuten istunnossa vahvistettiin, kyseinen tuomioistuin harjoittaa kuitenkin tuomiovallan käyttöön liittyviä tehtäviä sikäli, ettei sen tehtävänä ole ainoastaan asianosaisten välisen sopimuksen kirjaaminen (
16
) ja että sen on esitettävä arviointinsa päätöksessä, johon voidaan hakea muutosta. (
17
)
33.
Ensinnäkin mainittu tuomioistuin ratkaisee perhelain 130 §:n 3 momentin mukaisesti hakemuksen luvan myöntämiseksi alaikäisten kiinteän omaisuuden myyntiin heidän etunsa mukaisesti, (
18
) jotta voidaan laatia notaarin vahvistama kauppakirja velvoitteista ja sopimuksista annetun lain 18 §:ssä säädetyn mukaisesti.
34.
Tämän lisäksi on otettava huomioon, että hakemuslainkäyttöasiassa annettu päätös kuuluu Bryssel II b ‑asetuksen IV luvun soveltamisalaan, koska sitä ei ole nimenomaisesti jätetty kyseisen asetuksen 2 artiklan 1 kohdassa olevan käsitteen ”päätös” määritelmän ulkopuolelle ja koska kyseinen käsite kattaa myös päätökset, jotka eivät ole saaneet lainvoimaa. (
19
)
35.
Näin ollen, kuten Hélène Gaudemet-Tallon ja Marie-Élodie Ancel esittävät asetuksen N:o 1215/2012 2 artiklan a alakohdassa olevan tuomion käsitteen vastaavanlaisen määritelmän osalta, hakemuslainkäyttöasioissa tuomioistuinten toimet on erotettava kahteen tyyppiin, eli ”toimet, joissa tuomioistuin on pelkästään vastaanottajan asemassa” on erotettava ”hakemuslainkäyttöasiassa annetuista päätöksistä”, joissa tuomioistuin ”ei ratkaise ’asianosaisten välistä riita-asiaa’ mutta ilmaisee asiassa kuitenkin tahtonsa”. (
20
)
36.
Toiseksi huomautan, että aiemmissa alaikäisiä koskeneissa perintöasioissa unionin tuomioistuin on vastannut kansainvälistä toimivaltaa koskeviin ennakkoratkaisupyyntöihin, jotka on esitetty nyt käsiteltävän asian kaltaisissa hakemuslainkäyttöasioissa. (
21
)
37.
Katson näin ollen, että ennakkoratkaisupyyntö, jonka on esittänyt tuomioistuin, jonka ratkaistavana on hakemuslainkäyttöasia ja joka pohtii sitä, onko sillä kansainvälinen toimivalta, voidaan ottaa tutkittavaksi samoin edellytyksin kuin ne pyynnöt, jotka unionin tuomioistuin on jo aiemmin katsonut voivansa ottaa tutkittaviksi.
38.
Jotta voidaan vastata kyseiseen ennakkoratkaisupyyntöön, jossa tiedustellaan, mikä on Venäjän ja Bulgarian välisen sopimuksen suhde unionin oikeuteen, on ensiksi syytä hälventää kaikki epäilykset siitä, mitä toimivaltaa koskevaa asetusta asiassa on sovellettava. (
22
)
B
Bryssel II b ‑asetuksen sovellettavuus
39.
Ehdotan, että vastauksessaan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymyksiin, joissa viitataan yksinomaan 6.10.2015 annettuun tuomioon Matoušková, (
23
) unionin tuomioistuin soveltaa analogisesti tuomiossa Schneider vahvistamaansa periaateratkaisua.
40.
Kyseiseen tuomioon johtaneessa asiassa ennakkoratkaisua pyytäneeltä bulgarialaiselta tuomioistuimelta haettiin lupaa myydä jakamaton kiinteistö, josta osa kuului henkilölle, jolle oli määrätty edunvalvoja. (
24
) Unionin tuomioistuin katsoi, että kyseinen tuomioistuimen lupa on toimenpide, jolla suojataan henkilöä, jolle on määrätty edunvalvoja, ja jota edellytetään laissa sen takia, ettei tällä henkilöllä ole kelpoisuutta disponoida omistamistaan kiinteistöistä, ja että tällainen lupa myönnetään vain, jos kyseisen kiinteistön luovutus on suojatun henkilön etujen mukaista. (
25
)
41.
Unionin tuomioistuin päätteli tämän perusteella, että lupahakemus liittyy suoraan asetuksen (EY) N:o 44/2001 (
26
) 1 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettuun asianomaisen luonnollisen henkilön oikeustoimikelpoisuuteen, joka ei kuulu kyseisen asetuksen aineelliseen soveltamisalaan. Unionin tuomioistuin korosti, että tällainen menettely on erotettava menettelystä, joka koskee asetuksen N:o 44/2001 22 artiklan 1 alakohdassa tarkoitettua ”esineoikeutta kiinteään omaisuuteen”, sillä viimeksi mainitussa menettelyssä pyritään ennen muuta vahvistamaan kiinteän omaisuuden laajuus, koostumus tai sen omistus- tai hallintaoikeus. (
27
)
42.
Samat säännökset sisältyvät asetuksen N:o 1215/2012 1 artiklan 2 kohdan a alakohtaan ja 24 artiklan 1 alakohtaan.
43.
Jatkona tuomiolle Schneider unionin tuomioistuin on katsonut, että alaikäisen laillisten edustajien perintömenettelyssä hakemassa tuomioistuimen luvassa on kyse asetuksen (EY) N:o 2201/2003 (
28
) 1 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ja 2 kohdan e alakohdassa tarkoitetusta vanhempainvastuun käyttämisen puitteissa toteutetusta lapsen omaisuuden hallinnoimiseen, säilyttämiseen tai luovuttamiseen liittyvästä lapsen suojelutoimenpiteestä. Nämä samat säännökset sisältyvät viimeksi mainitun asetuksen kumonneeseen Bryssel II b ‑asetukseen.
44.
Kyseistä perustetta voidaan nyt tarkasteltavassa tilanteessa soveltaa pääasiaan sillä perusteella, että alaikäisten hakijoiden vakituinen asuinpaikka on Saksassa ja että toimivaltakysymyksellä on rajat ylittäviä vaikutuksia, koska se koskee saksalaista tuomioistuinta ja bulgarialaista tuomioistuinta.
45.
Ehdotan näin ollen, että unionin tuomioistuin vastaa ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle, joka hakee perustetta sille, että sen kansainvälisen toimivallan liittymänä on myytävän kiinteän omaisuuden sijaintipaikka, että asetuksen N:o 1215/2012 24 artiklan 1 alakohtaa ei voida soveltaa.
46.
Koska kyseisessä tuomioistuimessa vireillä oleva asia kuuluu Bryssel II b ‑asetuksen soveltamisalaan ja koska kyseinen tuomioistuin ei ole toimivaltainen asianomaisen asetuksen 7 artiklan 1 kohdassa vahvistetun perusteen eli pääasiassa hakijoina olevien alaikäisten asuinpaikan perusteella, mainitun tuomioistuimen on varmistettava, etteikö sen toimivalta voisi kuitenkin johtua mainitun asetuksen muiden säännösten soveltamisesta. (
29
) Tällainen tarkistus auttaa osaltaan vahvistamaan tai kumoamaan sen mahdollisuuden, että Venäjän ja Bulgarian välisestä sopimuksesta, sellaisena kuin Varhoven kasatsionen sad sitä tulkitsee, aiheutuu normikollisio. (
30
)
47.
Komissio on tältä osin sitä mieltä, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toimivalta voisi perustua Bryssel II b ‑asetuksen 16 artiklan 1 kohtaan, kun otetaan huomioon, että se ratkaisee liitännäiskysymyksen. (
31
) Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on kuitenkin ilmoittanut unionin tuomioistuimelle, ettei tästä ole kysymys. (
32
) Totean, että ainoa vireillä oleva menettely on menettely, joka on vireillä kyseisessä tuomioistuimessa. (
33
) Koska mikään unionin lainsäätäjän asettamista edellytyksistä ei täyty, (
34
) yhdyn näin ollen Espanjan hallituksen istunnossa esittämiin varaumiin kyseisen 16 artiklan sovellettavuudesta.
48.
Mielestäni on sen sijaan tutkittava, voidaanko kaikki ristiriidat Venäjän ja Bulgarian välisen sopimuksen, josta ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kansainvälinen toimivalta johtuu, kanssa välttää soveltamalla Bryssel II b ‑asetuksen muita säännöksiä.
49.
Totean tässä yhteydessä, että sekä Venäjän ja Bulgarian välisen sopimuksen 1 artiklan 2 kappaleessa että Bryssel II b ‑asetuksen 10 artiklassa todetaan, että tuomioistuimen toimivalta voi perustua niiden osapuolten tekemään valintaan, jotka ovat saattaneet asian tuomioistuimen käsiteltäväksi. (
35
)
50.
On korostettava, että Varhoven kasatsionen sadin päätöksessä, johon ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on viitannut ja joka sisältyy unionin tuomioistuimen hallussa olevaan asiakirja-aineistoon, viitataan asianomaisen bulgarialaisen tuomioistuimen toimivallan perusteena kyseiseen 1 artiklan 2 kappaleeseen, jonka mukaan henkilöillä, joilla on jommankumman sopimusvaltion kansalaisuus, on oikeus saattaa asiansa vapaasti ja esteettä sellaisten toisen sopimusvaltion tuomioistuinten käsiteltäväksi, jotka ovat toimivaltaisia siviili-, perhe- ja rikosasioissa. He voivat olla tuomioistuinten kuultavina ja esittää tuomioistuimille hakemuksia ja oikeussuojakeinoja samoin edellytyksin kuin kyseisen sopimusvaltion kansalaiset. Istunnossa vahvistettiin, että kyseistä toimivaltaperustetta sovelletaan useissa bulgarialaisissa tuomioistuimissa.
51.
Näin ollen, jos oletetaan, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, ettei Venäjän ja Bulgarian välinen sopimus, johon sen toimivalta Varhoven kasatsionen sadin oikeuskäytännön mukaan perustuu, ole sopusoinnussa Bryssel II b ‑asetuksen kanssa, unionin tuomioistuimen on täsmennettävä, vaikuttaako asianomainen asetus kyseisestä sopimuksesta johtuviin oikeuksiin ja velvollisuuksiin ja millä edellytyksillä.
C
Kolmas kysymys, joka koskee bulgarialaisen tuomioistuimen toimivaltaa, joka perustuu kolmannen valtion kanssa tehtyyn kahdenväliseen sopimukseen
52.
Muistutan, että kyseinen kysymys, jonka tarkoituksena on määrittää, millä edellytyksillä Bryssel II b ‑asetus ei vaikuta Venäjän ja Bulgarian väliseen sopimukseen, perustuu seuraaviin kahteen toteamukseen:
–
kansallisen oikeuskäytännön mukaan ja erityisesti kyseisen sopimuksen määräysten nojalla bulgarialaisen tuomioistuimen, jolle on esitetty alaikäisen lapsen omaisuuden suojaamista koskeva pyyntö, kansainvälinen toimivalta ei ole lapsen asuinpaikkaan perustuvaa toimivaltaa ja
–
Bryssel II b ‑asetuksen VIII luvussa ei ole säännöksiä, jotka koskisivat sellaisten kahdenvälisten sopimusten vaikutuksia, joita jäsenvaltiot ovat tehneet muiden kolmansien valtioiden kuin Pyhän istuimen kanssa ennen liittymistään unioniin.
53.
Ensimmäisestä toteamuksesta huomautan, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa Varhoven kasatsionen sadin 2.6.2015 tekemään päätökseen asiassa, joka koski venäläisiä alaikäisiä lapsia. (
36
) Koska Venäjän ja Bulgarian välisessä sopimuksessa ei ole nimenomaista määräystä alaikäisen lapsen omaisuuden suojaamisesta, kansainvälisesti toimivaltaisen tuomioistuimen määrittämisperuste on johdettu oikeustoimien muotoon sovellettavasta laista. Varhoven kasatsionen sad on soveltanut yhdessä perhelain 130 §:n 3 momenttia ja siviiliprosessilain 586 §:n 1 momenttia sekä Venäjän ja Bulgarian välisen sopimuksen 30 artiklaa, jonka mukaan on sovellettava sen maan lakia, jonka alueella kiinteä omaisuus sijaitsee, kuten myös kansainvälisestä yksityisoikeudesta annetun koodeksin 65 §:n 1 momenttia (
37
) ja perustanut päätöksensä kyseiseen erityiseen kansalliseen säännöstöön, jossa säädetään, että alaikäisen omaisuuden luovuttamista koskevan asiakirjan laatimiseksi notaarilla on oltava tuomioistuimen ennalta antama lupa. Toisin sanoen on katsottu, että nämä erityiset lakisääteiset vaatimukset oikeuttavat poikkeamisen kansallisessa oikeudessa (
38
) säädetystä yleissäännöstä, jonka mukaan toimivaltainen on lapsen asuinpaikan tuomioistuin ja joka vastaa Venäjän ja Bulgarian välisen sopimuksen 25 artiklan 1 kappaleen mukaisesti vanhempien ja lasten välisiin suhteisiin sovellettavaa lakia. Näin varmistetaan kiinteistöjen myyntiin sovellettavan lain ja kansainvälisen toimivallan välinen johdonmukaisuus.
54.
Toisesta toteamuksesta huomautan, ettei ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa Bryssel II b ‑asetuksen johdanto-osan 91 perustelukappaleeseen, jossa muistutetaan, että ”jos jäsenvaltio on tehnyt sopimuksia yhden tai useamman kolmannen maan kanssa ennen liittymistään unioniin, sovelletaan [SEUT] 351 artiklaa”, (
39
) eikä se anna ymmärtää, että sillä olisi ollut vaikeuksia analysoida unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä tässä asiassa.
55.
Unionin tuomioistuin voisi näin ollen tyytyä vastaamaan, että kyseisen artiklan ensimmäisen kohdan mukaisesti Bryssel II b ‑asetus ei vaikuta Venäjän ja Bulgarian välisestä sopimuksesta johtuviin oikeuksiin ja velvollisuuksiin.
56.
Vaikka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on muodollisesti rajannut kysymyksensä koskemaan unionin oikeuden tiettyjen säännösten tulkintaa, tämä ei kuitenkaan estä unionin tuomioistuinta esittämästä sille kaikkia kyseisen oikeuden tulkintaan liittyviä seikkoja, jotka voivat olla hyödyllisiä kansallisen tuomioistuimen arvioidessa käsiteltävänään olevaa asiaa, riippumatta siitä, onko kyseinen tuomioistuin viitannut niihin esittämissään kysymyksissä. Unionin tuomioistuimen tehtävänä on tässä yhteydessä poimia kaikista mainitun tuomioistuimen esittämistä seikoista ja erityisesti ennakkoratkaisupyynnön perusteluista ne mainittua oikeutta koskevat seikat, joita on syytä tulkita, kun otetaan huomioon pääasian menettelyn kohde. (
40
)
57.
Kuten istunnossa käydyissä keskusteluissa vahvistettiin, tässä tilanteessa on hyödyllistä analysoida yksityiskohtaisesti SEUT 351 artiklan (
41
) soveltamista.
58.
Aluksi lienee aiheellista painottaa, ettei SEUT 351 artiklaan ole viitattu Bryssel II b ‑asetusta edeltäneissä välineissä, (
42
) vaikka niissä ei mainitun asetuksen tavoin ole ollut säännöksiä, jotka koskisivat kahdenvälisiä sopimuksia, jotka jäsenvaltiot ovat tehneet kolmansien valtioiden kanssa ennen liittymistään unioniin (Pyhää istuinta koskevaa säännöstä lukuun ottamatta). Tämä ei ole peruste sille, ettei ole unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä. Mielestäni tällainen viittaus ei ole välttämätön, kun otetaan huomioon normihierarkia (
43
) ja kyseisen artiklan hyvin selkeä sanamuoto.
59.
Näin ollen Venäjän ja Bulgarian välisen sopimuksen ja Bryssel II b ‑asetuksen välistä suhdetta koskevan kysymyksen tarkasteleminen SEUT 351 artiklan valossa (
44
) edellyttää kahden edellytyksen täyttymistä.
60.
Ensinnäkin Venäjän ja Bulgarian välisen sopimuksen täytyy koskea kyseisen asetuksen soveltamisalaan kuuluvaa asiaa. Asianlaita on näin, koska kyseistä sopimusta käytetään tarkasteltavassa tapauksessa toimivaltaisen tuomioistuimen määrittämiseen (
45
) ja koska pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa menettelyssä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mainitsemassa kansallisessa oikeuskäytännössä käytetään liittymäperusteena venäläiselle alaikäiselle tai venäläisille alaikäisille kuuluvan kiinteän omaisuuden sijaintipaikkaa eikä heidän asuinpaikkaansa, joka on Bryssel II b ‑asetuksen nojalla sovellettava peruste.
61.
Otettuani huomioon Unkarin, jota sitoo samankaltainen sopimus, päinvastaisen kannan huomautan tältä osin, ettei Venäjän ja Bulgarian välisen sopimuksen soveltaminen tilanteessa, jossa venäläiset alaikäiset lapset eivät asu Bulgariassa vaan toisessa jäsenvaltiossa, aiheuta erityisiä vaikeuksia, (
46
) koska kiinteän omaisuuden sijainti on ainoa liittymäperuste, jota asianomaisessa Venäjän kansalaisia koskevassa ennakkoratkaisupyynnössä käsitellään.
62.
Kyseinen peruste, jonka Varhoven kasatsionen sad on hyväksynyt viittaamatta millään tavalla asianomaisen alaikäisen asuinpaikkaan, (
47
) on lisäksi nimenomaan se peruste, jota Sofiyski gradski sad on soveltanut pääasiassa 14.6.2023 antamassaan päätöksessä. Asianomaisessa päätöksessä, joka mainitaan ennakkoratkaisupyynnössä ja joka on sisällytetty unionin tuomioistuimelle toimitettuun asiakirja-aineistoon, vahvistetaan selvästi, että venäläiset hakijat ovat valinneet bulgarialaisen tuomioistuimen siinä tarkoituksessa, että he saisivat hankituksi Bulgarian lainsäädännössä vaaditun luvan laatia omistusoikeutensa luovuttamista koskeva asiakirja, jonka notaari vahvistaa. Kyseinen tuomioistuin, joka perusti ratkaisunsa esineoikeuksia koskevissa asioissa sovellettavaan lakiin, viittasi myös Rooma I ‑asetuksen 4 artiklan 1 kohdan c alakohtaan. (
48
)
63.
Toiseksi, jotta voidaan tarkastella tarkemmin kysymystä Bryssel II b ‑asetuksen ja Venäjän ja Bulgarian välisen sopimuksen välisestä suhteesta, on varmistettava, että asianomaisella kolmannella valtiolla on kyseisen kansainvälisen sopimuksen perusteella oikeuksia, joita se voi vaatia sopimuspuolena olevaa jäsenvaltiota noudattamaan. (
49
)
64.
Toisin sanoen silloin, kun on kysymys suhteista kolmanteen valtioon, tarkastelua ohjaa periaate, jonka mukaan on kunnioitettava sellaista oikeutta, johon kyseinen valtio voi vedota suhteessaan siihen jäsenvaltioon, jonka kanssa se on tehnyt sopimuksen ennen kyseisen jäsenvaltion liittymistä unioniin. Kyseisen kansainvälisen sopimuksen täytäntöönpanon on perustuttava vastavuoroisuuteen. (
50
)
65.
Koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole esittänyt asiaan selvennystä, nyt tarkasteltavassa tilanteessa on oletettava, että Venäjän viranomaiset tulkitsisivat kyseistä sopimusta samalla tavalla venäläisten kiinteän omaisuuden sijaintipaikan tuomioistuinten toimivallan osalta (
51
) ja että kyseisen perusteen noudattaminen olisi edellytyksenä bulgarialaisten tuomioistuinten antamien Venäjän kansalaisia koskevien päätösten tunnustamiselle. (
52
)
66.
Tältä osin todetaan, että ne toimivaltaa koskevat varaumat, joita Venäjän federaatio ja Bulgarian tasavalta tekivät liittyessään vuoden 1996 Haagin yleissopimukseen sen 55 artiklan 1 kappaleen (
53
) nojalla, vahvistavat käsitystä siitä, että niillä on yhteinen kanta siitä, että kiinteän omaisuuden sijaintipaikka on perusteena ensisijainen, kun taas asianomaisen alaikäisen asuinpaikkaan ei viitata millään tavalla.
67.
Näissä olosuhteissa on todettava, että Venäjän ja Bulgarian välisessä sopimuksessa asetetaan Bulgarian tasavallalle niiden tuomioistuinten kansainvälisen toimivallan osalta, joilta haetaan lupaa myydä alaikäiselle venäläiselle henkilölle kuuluva kiinteä omaisuus, velvoitteita, jotka kyseinen jäsenvaltio on SEUT 351 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitetulla tavalla velvollinen täyttämään suhteessa kolmanteen valtioon eli Venäjän federaatioon, jolla on oikeus vedota asianomaisiin velvoitteisiin mainittua jäsenvaltiota vastaan.
68.
Kun siis on vahvistettu, että asiassa on velvollisuus soveltaa Venäjän ja Bulgarian välisestä sopimuksesta johdettua toimivaltaperustetta, (
54
) joka eroaa unionin oikeudessa käytetystä toimivaltaperusteesta, on käsiteltävä lisäkysymystä, joka koskee SEUT 351 artiklan toisen kohdan mukaista Bulgarian tasavallan velvollisuutta käyttää kaikkia aiheellisia keinoja Venäjän ja Bulgarian välisen sopimuksen ja unionin oikeuden välillä olevien ristiriitojen poistamiseksi. (
55
)
69.
Näin ollen on ensimmäiseksi selvitettävä, onko niin, että Bryssel II b ‑asetuksen ja Venäjän ja Bulgarian välisen sopimuksen soveltamisesta johtuvien kilpailevien toimivaltaperusteiden takia asianomaisesta sopimuksesta johdettu toimivaltasääntö on SEUT 351 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetulla tavalla
ristiriidassa unionin oikeuden säännön kanssa.
70.
Olen komission tavoin sitä mieltä, ettei erilaisten toimivaltaperusteiden valitseminen aiheuta itsessään kovin suurta ongelmaa. Kahdenväliset yhteistyösopimukset on tehty, jotta toimivaltainen tuomioistuin voidaan määrittää helposti erityisten edellytysten perusteella, joita ovat henkilöasioissa yleensä kansalaisten kansalaisuus tai asuinpaikka kussakin sopimusvaltiossa ja näiden lisäksi varallisuusasioissa omaisuuden sijainti. Lisäksi, jos tarkastelussa päädyttäisiin päinvastaiseen lopputulokseen, johtaisi tämä SEUT 351 artiklan ensimmäisessä kohdassa vahvistetun periaatteen kyseenalaistamiseen.
71.
Toisaalta SEUT 351 artiklan toisen kohdan soveltamista ei myöskään voida pois sulkea. Tarkasteltavassa tilanteessa kysymys ei ole puhtaasti teoreettinen, kun otetaan huomioon peräkkäisten perheoikeudellisia asioita koskevien asetusten lapsen edun intressissä annetut tuomioistuinten toimivaltaa koskevat säännökset.
72.
Näin ollen, kuten istunnossa käydyissä keskusteluissa vahvistettiin, asianomaisessa yksityisoikeuden alalla tehtävässä oikeudellisessa yhteistyössä on aiheellista pohtia opetuksia, joita on saatu unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä, joka koskee tiettyjen asianomaisella alalla sovellettavien asetusten suhdetta sopimuksiin, joiden sopimuspuolina jäsenvaltiot ovat, ja erityisesti opetuksia, joita on saatu 4.5.2010 annetusta tuomiosta TNT Express Nederland (
56
) ja 12.10.2023 annetusta tuomiosta OP (Kolmannen valtion lain valinta perimykseen sovellettavaksi laiksi) (
57
).
73.
Tuomioon TNT johtaneessa asiassa oli kyse riita-asiasta, joka koski yhdessä jäsenvaltiossa annetun tuomion täytäntöönpanoa toisessa jäsenvaltiossa. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyi lähinnä, onko asetuksen N:o 44/2001 71 artiklaa tulkittava siten, että tavaran kansainvälisessä tiekuljetuksessa käytettävästä rahtisopimuksesta tehdyn yleissopimuksen (
58
) vireilläolovaikutusta koskevassa 31 artiklan 2 kappaleessa ja täytäntöönpanokelpoisuutta koskevassa 31 artiklan 3 kappaleessa määrätyn kaltaisia erityisen yleissopimuksen mukaisia tuomioistuinten toimivaltaa sekä tuomioiden tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevia sääntöjä on sovellettava. (
59
) Unionin tuomioistuin totesi kyseisen tuomion 49 kohdassa, että vaikka kyseisessä 71 artiklassa ”säädetään, että erityisiä yleissopimuksia sovelletaan näillä sopimuksilla säännellyillä aloilla, on kuitenkin niin, ettei tällä soveltamisella saada vaarantaa niitä periaatteita, jotka unionissa ovat siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa tapahtuvan oikeudellisen yhteistyön taustalla”. Mainitun tuomion 55 kohdassa unionin tuomioistuin päätteli tästä konkreettisesti, että ”CMR:n 31 artiklan 3 kappaletta voidaan – – soveltaa unionissa vain, jos sillä on mahdollista saavuttaa päämäärät, jotka liittyvät siviili- ja kauppaoikeudellisten tuomioiden vapaaseen liikkuvuuteen ja keskinäiseen luottamukseen lainkäyttöön unionissa, ehdoin, jotka ovat vähintään yhtä suotuisia kuin asetuksessa N:o 44/2001 säädetyt ehdot”.
74.
Tuomioon OP johtaneessa asiassa nousi esille kysymys kyseisen oikeuskäytännön soveltamisesta suhteessa kolmanteen valtioon. (
60
) Unionin tuomioistuin viittasi tuomioon TNT ja totesi, että ”asetuksen [(EU)] N:o 650/2012[ (
61
)] järjestelmä ei ole esteenä sille, että jäsenvaltion ja kolmannen valtion välillä ennen kyseisen asetuksen antamista tehdyn kahdenvälisen sopimuksen nojalla ja mainitun asetuksen 75 artiklan 1 kohdassa säädetty poikkeus huomioon ottaen kolmannen valtion kansalaisella, joka asuu jäsenvaltiossa, jota kyseinen kahdenvälinen sopimus sitoo, ei ole mahdollisuutta valita perimykseensä sovellettavaa lakia”. (
62
)
75.
Metodologisesta näkökulmasta olen sitä mieltä, että kyseisistä ratkaisuista voidaan johtaa ne edellytykset, joiden täyttyessä voidaan katsoa, että kolmannen valtion kanssa tehtyyn sopimukseen perustuva kansainvälistä toimivaltaa koskeva sääntö on ristiriidassa unionin oikeuden kanssa.
76.
Tässä yhteydessä on otettava huomioon kaksi tarkastelussa ilmennyttä näkökohtaa, nimittäin se, että Bryssel II b ‑asetuksesta puuttuu säännös, joka koskisi sen suhdetta tiettyihin kansainvälisiin oikeudellisiin välineisiin, ja unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön ulottuvuus tuomion TNT jälkeen, kun se on tuomiossa OP laajennettu koskemaan suhteita kolmanteen valtioon, mutta ne eivät ole esteenä tällaiselle ehdotukselle.
77.
On totta, että tuomioissa TNT ja OP tulkitaan kyseessä olleiden asetusten (
63
) erityissääntöjä, joissa pääasiallisesti todetaan, etteivät kyseiset asetukset vaikuta sopimuksiin, joiden sopimuspuolina jäsenvaltiot ovat ja jotka koskevat samoja asioita. (
64
)
78.
Se, että toisin kuin Bryssel II b ‑asetus nämä asetukset sisältävät maininnan yleisestä säännöstä, jonka mukaan ne eivät vaikuta sellaisten kansainvälisten yleissopimusten, joiden sopimuspuolina yksi tai useampi jäsenvaltio on, eivätkä edes kolmannen valtion ja jäsenvaltion välillä tehtyjen sopimusten ja kahdenvälisten sopimusten erityissäännösten soveltamiseen (
65
) ei kuitenkaan mielestäni vaikuta tarkasteluun sen oikeuskäytännön ulottuvuudesta, jonka mukaan unionin lainsäätäjä on säätänyt, että asianomaisia yleissopimuksia on sovellettava, jos kyseessä on normikollisio. (
66
)
79.
Kyseisiä erityissäännöksiä on tulkittu niin, että ne velvoittavat soveltamaan mainittuja yleissopimuksia ”itse unionin sisällä”. (
67
) Tällä tavoin laajennetaan tietyin mukautuksin (
68
) sopimusten soveltamista koskevien kansainvälisen oikeuden periaatteiden soveltamista, kuten muun muassa pacta sunt servanda –periaatteen, (
69
) joka on kolmansia valtioita koskevien suhteiden osalta sisällytetty SEUT 351 artiklan ensimmäiseen kohtaan.
80.
Huomautan lisäksi, että unionin tuomioistuin asetti tuomiossa TNT (
70
) rajan kahdenvälisten sopimusten soveltamiselle toteamalla, ettei tällä soveltamisella saa vaarantaa niitä periaatteita, jotka unionissa ovat siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa tapahtuvan oikeudellisen yhteistyön taustalla. (
71
) Unionin tuomioistuin korosti, että tämä on linjassa sen antaman oikeuskäytännön kanssa, joka koskee jäsenvaltioiden kolmansien valtioiden kanssa tekemien sopimusten soveltamista ja jonka mukaan tämän soveltamisen on tapahduttava niin, ettei sillä vaaranneta unionin oikeuden tavoitteita jäsenvaltioiden välisissä suhteissa. (
72
)
81.
Unionin tuomioistuin on soveltanut kyseistä unionissa sovellettavia periaatteita koskevaa rajaa tuomion TNT jälkeen annetuissa tuomioissa, joissa ei myöskään ole ollut kyse kolmannen valtion oikeuksista. Ne koskivat myös jäsenvaltioissa tehtyjen ratkaisujen tunnustamiseen tai täytäntöönpanoon liittyviä kysymyksiä. Kyse on 19.12.2013 annetusta tuomiosta Nipponka Insurance (
73
) ja asetuksen N:o 1215/2012 ja CMR:n välistä normikollisiota koskevassa tapauksessa 21.3.2024 annetusta tuomiosta Gjensidige. (
74
)
82.
Unionin tuomioistuin viittasi samoin sanamuodoin kyseiseen unionissa tapahtuvan oikeudellisen yhteistyön taustalla olevia periaatteita koskevaan oikeuskäytäntöön myös 4.9.2014 annetussa tuomiossa Nickel & Goeldner Spedition, (
75
) joka koski sellaisten CMR:n 31 artiklan 1 kappaleessa määrättyjen tuomioistuimen toimivaltaa koskevien sääntöjen soveltamista, jotka antavat kantajalle valinnanmahdollisuuden, joka on suurempi kuin se, josta asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 1 kohdan b alakohdan toisessa luetelmakohdassa on säädetty. (
76
) Unionin tuomioistuin katsoi, että kyseisen asetuksen 71 artiklan 1 kohdan mukaisesti jäsenvaltio voi soveltaa kyseisiä CMR:ssä määrättyjä toimivaltasääntöjä. (
77
)
83.
Kaikki nämä tuomiot koskevat yhtä tai useampaa jäsenvaltiota sitovien CMR:n määräysten soveltamista.
84.
Kyseistä oikeuskäytäntöä on kuitenkin sovellettu analogisesti tapauksessa, jossa on ollut kyse kolmannen valtion kanssa tehdyn kahdenvälisen sopimuksen soveltamisesta. Asiassa, jossa oli kyse perimykseen sovellettavan lain valinnasta, (
78
) unionin tuomioistuin lausui asetuksen N:o 650/2012 ja Puolan tasavallan ennen sen liittymistä unioniin Ukrainan kanssa tekemän sopimuksen välisestä suhteesta. Kyseisessä sopimuksessa määritetään perimykseen sovellettava laki, mutta siinä ei nimenomaisesti määrätä mahdollisuudesta valita jokin muu laki. (
79
)
85.
Tuomiossa OP unionin tuomioistuin katsoi, että asetuksen N:o 650/2012 75 artiklan, ”jolla säännellään kyseessä olevan unionin oikeuden toimen[ (
80
)] puitteissa kyseisen toimen ja kansainvälisten yleissopimusten välisiä suhteita, ulottuvuus ei voi olla ristiriidassa sen lainsäädännön taustalla olevien periaatteiden kanssa, jonka osa se on (ks. vastaavasti tuomio [TNT], 51 kohta)”. (
81
)
86.
Unionin tuomioistuin tarkasteli tämän jälkeen mainitun kahdenvälisen sopimuksen yhteensopivuutta unionin oikeuden kanssa selvittämällä asetuksen kyseisen säännöksen merkitystä. (
82
)
87.
Unionin tuomioistuin päätti asetuksen N:o 650/2012 75 artiklan 1 kohtaa koskeneen tarkastelunsa viittaamalla SEUT 351 artiklan ensimmäiseen kohtaan ja nähdäkseni painotti sitä, että asianomaisia säännöksiä on välttämätöntä lukea siinä erityistapauksessa, jossa on kyse suhteista kolmansiin valtioihin. (
83
)
88.
Päättelen tästä yleisesti, että tapauksessa, jossa kolmansien valtioiden oikeuksien on lähtökohtaisesti oltava etusijalla kahdenvälisen sopimuksen perusteella, (
84
) unionin tuomioistuin on implisiittisesti ilmaissut SEUT 351 artiklan toisessa kohdassa määritetyn säännön mukaisesti, missä kulkee se raja, jonka jälkeen tällaisen sopimuksen määräyksen voidaan katsoa olevan ristiriidassa unionin oikeuden kanssa.
89.
Toisin sanoen unionin tuomioistuin on jatkona tuomiolle TNT (
85
) tapauksessa, jossa oli kysymys jäsenvaltion ja kolmannen valtion välisestä suhteesta ja siinä sovellettavasta laista, mielestäni omaksunut systeemisen lähestymistavan, jotta vältyttäisiin asettamasta kohtuuttoman nopeasti kyseenalaiseksi kahdenvälistä sopimusta, jonka on lähtökohtaisesti oltava SEUT 351 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan etusijalla unionin oikeuteen nähden. (
86
)
90.
Näen, että tässä lähestymistavassa on kyse unionissa tehtävässä yksityisoikeudellisessa yhteistyössä sen periaatteen määrittämisestä, joka on kyseisen asetuksen säännöksen taustalla, jotta sen merkitystä voidaan arvioida. Nyt käsiteltävässä asiassa on siis kyse sen selvittämisestä, onko Venäjän ja Bulgarian välisen sopimuksen määräys ristiriidassa Bryssel II b ‑asetuksessa tavoitellun perustavanlaatuisen tavoitteen kanssa.
91.
Vasta sen jälkeen, kun on tehty tämä arvio ristiriidasta, on toiseksi esitettävä kysymys siitä, sovelletaanko SEUT 351 artiklan toisen kohdan määräyksiä yhden tai useamman jäsenvaltion ja yhden tai useamman kolmannen valtion välisiin suhteisiin. (
87
)
92.
Normihierarkian takia kyseistä määräystä ei siis sovelleta ainoastaan sellaisiin asetuksiin, joissa erityissäännöksellä säännellään näiden asetusten ja kolmansien valtioiden kanssa tehtyjen kansainvälisten yleissopimusten välistä suhdetta.
93.
Tavoitteet ovat tällöin moninaisia. Kysymys on kolmansien valtioiden oikeuksien turvaamisesta SEUT 351 artiklan ensimmäisen kohdan mukaisesti (
88
) ja sellaisen ratkaisun löytämisestä, joka on toimivaltaisten tuomioistuinten ennustettavuuden ja yksityisten oikeusvarmuuden periaatteiden mukainen. Näillä periaatteilla, jotka oikeuttavat toimivaltasääntöjen sisällyttämisen kansainvälisiin yleissopimuksiin, taataan ratkaisujen tunnustaminen ja täytäntöönpano. (
89
)
94.
Näin ollen nyt käsiteltävässä tapauksessa on syytä tarkastella analogisesti tuomiossa OP (
90
) käytetyllä menetelmällä seuraavaa kysymystä: vaarantaako Venäjän ja Bulgarian välinen sopimus, jonka nojalla tuomioistuin, jolla on toimivalta myöntää lupa alaikäiselle kuuluvan kiinteän omaisuuden myyntiin, on tämän kiinteän omaisuuden sijaintipaikan tuomioistuin, unionissa vanhempainvastuuta koskevissa asioissa tehtävän oikeudellisen yhteistyön taustalla olevan periaatteen, jonka mukaan toimivalta kuuluu ensi sijassa lapsen asuinpaikan tuomioistuimelle?
95.
En usko, että vaarantaa.
96.
Vaikka lapsen edun tavoittelua koskevan vaatimuksen vuoksi toimivaltaperusteena on yleensä lapsen asuinpaikka, (
91
) unionin lainsäätäjä on säätänyt useista mukautuksista, kunhan tämä vaatimus täyttyy ja kyseessä ovat poikkeukselliset olosuhteet. Sama koskee oikeutta valita tuomioistuin (
92
) ja erityisesti toimivallan siirtämistä sille tuomioistuimelle, jolla on parhaimmat edellytykset arvioida kyseistä lapsen etua. (
93
)
97.
Kyseinen lainsäätäjä on lisäksi nimenomaisesti säätänyt tilanteesta, jossa asia koskee lapsen suojelutoimenpiteitä, jotka liittyvät sellaisen lapselle kuuluvan omaisuuden hallinnoimiseen, säilyttämiseen tai luovuttamiseen, joka sijaitsee muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, jossa lapsella on asuinpaikka. (
94
)
98.
Bryssel II b ‑asetus on vastaavasti myös sopusoinnussa vuoden 1996 Haagin yleissopimuksen 8 ja 9 artiklan kanssa.
99.
Tästä seuraa, että Venäjän ja Bulgarian välisessä sopimuksessa vahvistettua tuomioistuimen toimivaltaa koskevaa sääntöä voidaan soveltaa unionissa sikäli kuin se täyttää Bryssel II b ‑asetuksen johdanto-osan 19 perustelukappaleessa esitetyn vaatimuksen eli sillä kunnioitetaan lapsen etua. (
95
)
100.
Näin ollen tässä tapauksessa ei ole tarpeen pohtia niitä SEUT 351 artiklan toisen kohdan mukaisia ”aiheellisia keinoja todettujen ristiriitojen poistamiseksi”, joiden selvittäminen kuuluu jäsenvaltioiden tehtäviin.
101.
Tarkastelun kattavuuden tähden huomautan vielä, että jos unionin tuomioistuin kuitenkin katsoo, että Venäjän ja Bulgarian välisen sopimuksen soveltaminen johtaa lopputulokseen, joka on ristiriidassa unionin oikeuden kanssa, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on tarkistaa, voidaanko tältä ristiriidalta välttyä tulkitsemalla kyseistä sopimusta mahdollisimman pitkälti unionin oikeuden mukaisesti samalla kansainvälistä oikeutta noudattaen. (
96
) Muussa tapauksessa Bulgarian tasavallalla on velvollisuus toteuttaa aiheelliset toimenpiteet mainitun sopimuksen ja unionin oikeuden välisen ristiriidan poistamiseksi, mikä tarkoittaa tarvittaessa sopimuksen irtisanomista. SEUT 351 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan se voi kuitenkin jatkaa Venäjän ja Bulgarian välisen sopimuksen soveltamista sen voimassaolon päättymiseen asti. (
97
)
V Ratkaisuehdotus
102.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Sofiyski rayonen sadin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
Tuomioistuimen toimivallasta, päätösten tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja kansainvälisestä lapsikaappauksesta 25.6.2019 annettua neuvoston asetusta (EU) 2019/1111
on tulkittava siten, että
SEUT 351 artiklan ensimmäisen kohdan mukaisesti se ei vaikuta sellaisen kahdenvälisen sopimuksen soveltamiseen, jonka jäsenvaltio on tehnyt kolmannen valtion kanssa ennen liittymistään Euroopan unioniin ja jonka mukaan yksinomainen toimivalta ratkaista hakemus, jossa pyydetään lupaa alaikäiselle, joka on kyseisen kolmannen valtion kansalainen, kuuluvan kiinteän omaisuuden myyntiin, on sen jäsenvaltion, jossa kiinteä omaisuus sijaitsee, tuomioistuimella, jonka on ratkaisussaan otettava huomioon lapsen etu.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: ranska.
(
i
)	Tämän asian nimi on kuvitteellinen nimi. Se ei vastaa asian minkään asianosaisen todellista nimeä.
(
2
)	Sopimus, joka on ratifioitu Durzhavniya suvetin (valtioneuvosto, Bulgaria) 15.4.1975 antamalla asetuksella nro 784 (DV (virallinen lehti) nro 33, 25.4.1975) ja julkaistu DV:ssä nro 12 10.2.1976 (oikaisu DV:ssä nro 17, 28.2.2014) ja joka sitoo Bulgarian tasavaltaa suhteessa Venäjän federaatioon (jäljempänä Venäjän ja Bulgarian välinen sopimus).
(
3
)	Tuomioistuimen toimivallasta, päätösten tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja kansainvälisestä lapsikaappauksesta 25.6.2019 annettu neuvoston asetus (EUVL 2019, L 178, s. 1; jäljempänä Bryssel II b ‑asetus).
(
4
)	Bryssel II b ‑asetusta ei sovelleta Tanskan kuningaskuntaan (ks. kyseisen asetuksen johdanto-osan 96 perustelukappale).
(
5
)	Haagissa 25.10.1980 tehty yksityisoikeuden alaa koskeva yleissopimus kansainvälisestä lapsikaappauksesta.
(
6
)	Toimivallasta, sovellettavasta laista, toimenpiteiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta sekä yhteistyöstä vanhempainvastuuseen ja lasten suojeluun liittyvissä asioissa Haagissa 19.10.1996 tehty yleissopimus (jäljempänä vuoden 1996 Haagin yleissopimus).
(
7
)	DV nro 275, 22.11.1950.
(
8
)	DV nro 59, 20.7.2007.
(
9
)	DV nro 47, 23.6.2009.
(
10
)	Yksi lapsista on syntynyt vuonna 2005 ja toinen vuonna 2008, joten toinen heistä on nyt saavuttanut täysi-ikäisyyden, kuten unionin tuomioistuimelle istunnossa täsmennettiin.
(
11
)	DV nro 42, 17.5.2005.
(
12
)	Sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista 17.6.2008 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (Rooma I) (EUVL 2008, L 177, s. 6; jäljempänä Rooma I ‑asetus).
(
13
)	Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EUVL 2012, L 351, s. 1).
(
14
)	Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kansalliset tuomioistuimet voivat pyytää unionin tuomioistuimelta ennakkoratkaisua ainoastaan silloin, kun niissä on vireillä oikeusriita ja kun niissä vireillä olevan menettelyn tarkoituksena on ratkaisun antaminen tuomiovaltaa käyttäen. Ks. tuomio 26.9.2024, Fautromb (C‑368/23, EU:C:2024:789, 36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
15
)	Ks. tällaisesta menettelystä tuomio 3.10.2013, Schneider (C‑386/12, EU:C:2013:633, 10–12 kohta; jäljempänä tuomio Schneider). Asianomaisen tuomion antamiseen johtaneessa asiassa, jossa oli kyse täysi-ikäisen henkilön, jolle oli määrätty edunvalvoja, omaisuuden myynnistä, noudatettiin samanlaista menettelyä kuin pääasiassa. Ks. tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 24.
(
16
)	Ks. tuomio 2.6.1994, Solo Kleinmotoren (C‑414/92, EU:C:1994:221, 17 ja 18 kohta).
(
17
)	Olemassa olevista oikeussuojakeinoista erityisesti toimivaltaa koskevissa asioissa annettujen ratkaisujen osalta ks. ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mainitsema kansallinen oikeuskäytäntö ja erityisesti nyt käsiteltävässä asiassa aiemmin annettu ratkaisu (ks. tämän ratkaisuehdotuksen 21 kohta). Ks. myös tuomio Schneider (12 kohta).
(
18
)	Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin muistutti nimenomaisesti tästä edellytyksestä selvityksessä, jonka se osoitti unionin tuomioistuimelle sen jälkeen, kun komissio oli esittänyt kirjalliset huomautuksensa Bryssel II b ‑asetuksen 16 artiklan sovellettavuudesta. Ks. myös arvioinnissa huomioon otettavista tekijöistä tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 95. Ks. myös tarkasteltavana olevasta tilanteesta, jossa alaikäisten lasten edut saattavat poiketa heidän laillisen edustajansa eduista, tämän ratkaisuehdotuksen 19 kohta.
(
19
)	Ks. Bryssel II b ‑asetuksen 2 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan b alakohta. Kyseisen IV luvun soveltamisalaan eivät sen sijaan kuulu väliaikaiset toimenpiteet ja turvaamistoimet, jotka tuomioistuin on määrännyt ilman, että vastaaja on kutsuttu kuultavaksi, mikäli toimenpiteen sisältävää päätöstä ei ole annettu vastaajalle tiedoksi ennen täytäntöönpanoa.
(
20
)	Ks. teos Compétence et exécution des jugements en Europe, Règlements 44/2001 et 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1988 et 2007), 7. painos, Librairie générale de droit et de jurisprudence, kokoelma ”Droit des affaires”, Pariisi, 2024, 425 kohta (s. 636 ja 637).
(
21
)	Ks. tuomio 6.10.2015, Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, 20 kohta) ja tuomio 19.4.2018, Saponaro ja Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, 10 kohta). Ks. myös tuomio 30.3.2023, М. Ya. M. (Toisen perillisen luopuminen perinnöstä) (C‑651/21, EU:C:2023:277, 15 ja 16 kohta, joissa muistutetaan Bulgarian hakemuslainkäyttöasioissa sovellettavista menettelysäännöistä).
(
22
)	Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa ensimmäisessä ja toisessa kysymyksessään Bryssel II b ‑asetukseen, Rooma I ‑asetukseen ja asetukseen N:o 1215/2012. Jätän toiseksi mainitun asetuksen tarkasteluni ulkopuolelle, sillä se ei liity kansainväliseen toimivaltaan. Ks. tältä osin tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 48.
(
23
)	C‑404/14, EU:C:2015:653.
(
24
)	Ks. tuomio Schneider (23 kohta). Asia oli saatettu Sofiyski gradski sadin käsiteltäväksi pääasiassa sovellettavan kaltaisten säännösten nojalla. Perhelain 168 §:n 2 momentin, 165 §:n 4 momentin ja 130 §:n 3 momentin mukaan oikeustoimia, jotka koskevat sellaisille henkilöille kuuluvaa kiinteää omaisuutta, jotka on todettu joitain osin vajaavaltaisiksi, voidaan tehdä näiden henkilöiden kotipaikan Rayonen sadin (piirituomioistuin) luvalla, jos oikeustoimi ei ole vastoin näiden henkilöiden etuja (ks. tuomio Schneider (7 kohta)).
(
25
)	Ks. tuomio Schneider (25 kohta).
(
26
)	Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annettu neuvoston asetus (EYVL 2001, L 12, s. 1).
(
27
)	Ks. tuomio Schneider (26, 28 ja 31 kohta).
(
28
)	Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen (EY) N:o 1347/2000 kumoamisesta 27.11.2003 annettu neuvoston asetus (EUVL 2003, L 338, s. 1). Ks. tuomio 6.10.2015, Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, 29 ja 31 kohta); siinä oli kyse asiasta, jossa holhousasioista vastaavalta tuomioistuimelta haettiin hyväksyntää alaikäisten lasten nimissä tehdylle perinnönjakosopimukselle. Sama ratkaisu hyväksyttiin 19.4.2018 annetussa tuomiossa Saponaro ja Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, 17–19 kohta), jossa oli kyse siitä, että vanhemmat hakivat alaikäisen lapsensa puolesta lupaa luopua perinnöstä, ja jossa viitattiin kyseiseen aiempaan ratkaisuun.
(
29
)	Ks. esimerkkeinä analogisesti tuomio 6.10.2015, Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, 37 kohta) ja tuomio 19.4.2018, Saponaro ja Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, 20 kohta).
(
30
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 53 kohta.
(
31
)	Kyseisen säännöksen sanamuoto on seuraava: ”Jos jäsenvaltion tuomioistuimessa vireille pantu asia ei kuulu tämän asetuksen soveltamisalaan mutta sen tulos riippuu vanhempainvastuuta koskevaan asiaan kuuluvan liitännäiskysymyksen ratkaisemisesta, kyseisen jäsenvaltion tuomioistuin voi ratkaista kysymyksen, vaikka kyseinen jäsenvaltio ei ole tämän asetuksen nojalla toimivaltainen.”
(
32
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 25 kohta.
(
33
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 30 kohta.
(
34
)	Ks. myös Bryssel II b ‑asetuksen johdanto-osan 32 perustelukappale, jossa annetaan konkreettisia selityksiä esimerkkitapauksista. Täsmennän, että kyseisen asetuksen 16 artiklan 3 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jos jäsenvaltion tuomioistuimessa perintöasiaa koskevassa menettelyssä lapsen puolesta toteutetun tai toteutettavan oikeustoimen pätevyys edellyttää jonkin tuomioistuimen lupaa tai hyväksyntää, kyseisen jäsenvaltion tuomioistuin voi päättää sallia tai hyväksyä tällaisen oikeustoimen, vaikka se ei ole tämän asetuksen nojalla toimivaltainen.” Koska kyseisessä säännöksessä viitataan erityiseen tilanteeseen (ks. mainitun asetuksen johdanto-osan 33 perustelukappale), sitä on tulkittava suppeasti.
(
35
)	Ks. F. Jault-Seseken huomautukset kyseisestä säännöksestä teoksessa S. Corneloup, E. Gallant, V. Égéa ja F. Jault-Seseke., Divorce, responsabilité parentale, enlèvement international; Commentaire du règlement 2019/1111 du 25 juin 2019 (Bruxelles II ter), Bruylant, Bryssel, 2023, s. 219–231, mm. s. 221 ja sitä seuraavat sivut ja erit. 10 ja 13 kohta. Ks. myös Garber, T., ”Article 10 – Choice of court” teoksessa U. Magnus ja P. Mankowski, European Commentaries on Private International Law, Brussels II ter Regulation, Otto Schmidt, Köln, 2023, s. 169–184, erit. 9, 10, 16, 17, 18 ja 22 kohta (s. 173–176). Mielestäni kyseistä 10 artiklaa voidaan tulkita siten, että sitä sovelletaan, kun hakemuslainkäyttöasiassa kyseessä on ainoan asianosaisen tai ainoiden asianosaisten eritoten lapsen laillisen edustajan asemassa tekemä valinta. Ks. tältä osin pääasian menettelystä esitettyjen toteamusten osalta tämän ratkaisuehdotuksen 62 kohta ja unionin tuomioistuimen 6.10.2015 annetussa tuomiossa Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, 35–37 kohta) ja 19.4.2018 annetussa tuomiossa Saponaro ja Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, 40 kohta) omaksumat ratkaisut, jotka perustuivat asetuksen N:o 2201/2003 12 artiklan 3 kohtaan ja joita voitaisiin soveltaa nyt käsiteltävässä asiassa, koska asianomainen artikla vastaa Bryssel II b ‑asetuksen 10 artiklaa, ja tapauksessa, jossa vain yksi vanhempi on lastensa laillinen edustaja.
(
36
)	Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää, tähän päätökseen voi tutustua kyseisen tuomioistuimen internetsivustolla.
(
37
)	Varhoven kasatsionen sad täsmensi päätöksessään, että kansainvälisestä yksityisoikeudesta annetun koodeksin 65 §:n 1 momentin mukaisesti esineoikeuksien ja omistusoikeuden saamiseen ja lakkaamiseen sovelletaan sen valtion lakia, jossa omaisuus sijaitsee. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole viitannut kyseiseen säännökseen.
(
38
)	Ks. myös Venäjän ja Bulgarian välisen sopimuksen 25 artiklan 6 kappaleen toimivaltaa koskevat määräykset, joissa myös määrätään sen sopimuspuolen viranomaisten toimivallasta, jonka kansalainen lapsi on.
(
39
)	Ks. myös komission kanta vuonna 2023 julkaistun Bryssel II b ‑asetuksen soveltamista koskevan käytännön oppaan 9.2 kohdassa (s. 208): ”[Bryssel II b ‑asetus] ei vaikuta jäsenvaltioiden ja kolmansien maiden välillä tehtyihin kahdenvälisiin sopimuksiin, jotka koskevat asetuksen aineelliseen soveltamisalaan kuuluvia asioita. Sama koskee monenvälisiä yleissopimuksia, ellei [kyseisen asetuksen] 95–99 artiklassa säädetyissä erityisissä säännöissä toisin säädetä. Tämä johtuu kyseisen jäsenvaltion aiemmin tekemiin sopimuksiin perustuvista kansainvälisistä velvoitteista (ks. johdanto-osan 91 perustelukappale ja SEUT-sopimuksen 351 artikla).”
(
40
)	Ks. vastaavasti tuomio 26.9.2024, Energotehnica (C‑792/22, EU:C:2024:788, 42 kohta).
(
41
)	Koska kyseisellä artiklalla on korvattu EY 307 artikla, jolla oli korvattu ETY 234 artiklan säännökset, unionin tuomioistuimen kyseisistä määräyksistä tekemä tulkinta pätee sen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan nykyisin voimassa oleviin vastaaviin määräyksiin.
(
42
)	Yksityisoikeudellisissa asioissa tehtävän yhteistyön alalla annetuissa muissa asetuksissa unionin lainsäätäjä on omaksunut toisenlaisen lähestymistavan. Ks. tältä osin julkisasiamies Campos Sánchez-Bordonan ratkaisuehdotus OP (Kolmannen valtion lain valinta perimystä varten) (C‑21/22, EU:C:2023:247, 30 kohta).
(
43
)	Ks. vastaavasti julkisasiamies Campos Sánchez-Bordonan ratkaisuehdotus OP (Kolmannen valtion lain valinta perimystä varten) (C‑21/22, EU:C:2023:247, alaviite 20).
(
44
)	Ks. tuomio 14.3.2024, komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta (Supreme Courtin tuomio) (C‑516/22, EU:C:2024:231, 59 ja 78 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) muistutukseksi siitä, että SEUT 351 artiklan ensimmäinen kohta on sääntö, jonka nojalla voidaan sen soveltamisedellytysten täyttyessä sallia poikkeuksia unionin oikeuden, myös primaarioikeuden, soveltamisesta.
(
45
)	Unkarin hallitus on täsmentänyt seuraavaa: ”Unkari on Bulgarian tavoin tehnyt entisten sosialistimaiden kanssa lukuisia kahdenvälisiä keskinäistä oikeusapua koskevia sopimuksia, jotka ovat edelleen voimassa. Kyse on yleisluonteisista sopimuksista, joilla säännellään kaikilla yksityisoikeuden aloilla tuomioistuimen toimivaltaa, sovellettavaa lakia, tuomioiden tunnustamista ja niiden täytäntöönpanoa sekä asiakirjojen tiedoksiantamista ja todisteiden hankintaa ja jotka käsittävät usein myös rikosoikeudellisen yhteistyön alan.” Toisin kuin kyseisissä sopimuksissa, Bryssel II b ‑asetuksessa ei ole säännöksiä vanhempainvastuuta koskevissa asioissa sovellettavasta laista (ks. kyseisen asetuksen johdanto-osan 92 perustelukappale, jossa viitataan vuoden 1996 Haagin yleissopimuksen III luvun säännöksiin).
(
46
)	Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisesti on pitäydyttävä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toimittamissa tiedoissa. Ks. myös tämän ratkaisuehdotuksen 50 kohta, jossa selostetaan Venäjän ja Bulgarian välisestä sopimuksesta saatuja tietoja, joiden lisäksi voidaan todeta, että kyseisen sopimuksen 1 artiklan 1 kappaleen mukaan yhden sopimuspuolen kansalaisilla on toisen sopimuspuolen alueella henkilöoikeuksien ja varallisuusoikeuksien osalta sama oikeussuoja kuin asianomaisen sopimuspuolen kansalaisilla. Ks. myös tämän ratkaisuehdotuksen 66 kohta ja alaviite 53, joissa esitetään vuoden 1996 Haagin yleissopimusta koskevia täsmennyksiä.
(
47
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 53 kohta.
(
48
)	Kyseisessä artiklassa säädetään seuraavaa: ”Siltä osin kuin sopimukseen sovellettavaa lakia ei ole valittu 3 artiklan mukaisesti ja rajoittamatta 5–8 artiklan soveltamista, sopimukseen sovellettava laki määritetään seuraavasti: – – esineoikeutta kiinteään omaisuuteen tai kiinteän omaisuuden vuokraamista koskevaan sopimukseen sovelletaan sen maan lakia, jossa kiinteä omaisuus sijaitsee.” Viittaus kyseiseen artiklaan voidaan tulkita siten, että sillä haetaan unionin oikeudesta tukea sovellettavaan lakiin perustuville perusteluille. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on kuitenkin täsmentänyt, että kyseinen viittaus on virheellinen (ks. tämän ratkaisuehdotuksen 21 kohta).
(
49
)	Tästä SEUT 351 artiklan soveltamiselle asetetusta toisesta edellytyksestä ks. tuomio 14.3.2024, komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta (Supreme Courtin tuomio) (C‑516/22, EU:C:2024:231, 63 ja 64 kohta).
(
50
)	Ks. vastaavasti tuomio 21.1.2010, komissio v. Saksa (C‑546/07, EU:C:2010:25, 43 kohta) ja määräys 5.9.2019, Caisse pour l’avenir des enfants (C‑801/18, EU:C:2019:684, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
51
)	On tärkeää muistaa, ettei ennakkoratkaisumenettelyn yhteydessä ole unionin tuomioistuimen vaan kansallisen tuomioistuimen tehtävä selvittää, mitä velvoitteita aikaisempi kansainvälinen sopimus asettaa asianomaiselle jäsenvaltiolle, ja täsmentää näiden velvoitteiden rajat siten, että voidaan määrittää, missä määrin kyseiset velvoitteet estävät kyseisen unionin oikeuden soveltamista. Ks. tuomio 2.8.1993, Levy (C‑158/91, EU:C:1993:332, 21 kohta).
(
52
)	Ks. Venäjän ja Bulgarian välisen sopimuksen soveltamisalasta tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 46.
(
53
)	Kyseinen sopimus tuli voimaan Bulgariassa 1.2.2007 ja Venäjällä 1.6.2013 (ks. tästä tarkennuksesta kyseisen valtion osalta tuomio 14.7.2022, CC (Lapsen asuinpaikan siirtäminen kolmanteen valtioon) (C‑572/21, EU:C:2022:562, 3 kohta)). Mainitun sopimuksen 55 artiklan 1 kappaleen sanamuoto on seuraava: ”Sopimusvaltio voi 60 artiklan mukaisesti: a) varata viranomaisilleen toimivallan ryhtyä toimenpiteisiin, joiden tarkoituksena on suojella kyseisen valtion alueella olevaa lapsen omaisuutta; b) varata itselleen oikeuden olla tunnustamatta vanhempainvastuuta tai toimenpidettä, sikäli kuin tunnustaminen johtaisi ristiriitaan sellaisten toimenpiteiden kanssa, joihin kyseisen valtion viranomaiset ovat ryhtyneet edellä tarkoitetun omaisuuden osalta.” Huomautan, että esimerkiksi Puolan tasavalta on tehnyt samat varaumat. Näin ei ole siltä osin kuin on kyse tämän sopimuksen soveltamisesta Unkarissa, jossa se tuli voimaan 1.5.2006.
(
54
)	Vrt. tämän ratkaisuehdotuksen 55 kohta.
(
55
)	Ks. tuomio 28.10.2022, Generalstaatsanwaltschaft München (Luovutus ja ne bis in idem) (C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, 122 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
56
)	C‑533/08, EU:C:2010:243; jäljempänä tuomio TNT.
(
57
)	C‑21/22, EU:C:2023:766; jäljempänä tuomio OP.
(
58
)	Tämä monenvälinen yleissopimus allekirjoitettiin Genevessä 19.5.1956. Sitä muutettiin Genevessä 5.7.1978 allekirjoitetulla pöytäkirjalla (muutetusta sopimuksesta käytetään jäljempänä lyhennettä CMR).
(
59
)	Ks. tuomio TNT (41 kohta).
(
60
)	Ks. julkisasiamies Campos Sánchez-Bordonan ratkaisuehdotus OP (Kolmannen valtion lain valinta perimystä varten) (C‑21/22, EU:C:2023:247, 40, 41, 43 ja 49 kohta).
(
61
)	Toimivallasta, sovellettavasta laista, päätösten tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta ja virallisten asiakirjojen hyväksymisestä ja täytäntöönpanosta perintöasioissa sekä eurooppalaisen perintötodistuksen käyttöönotosta 4.7.2012 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EUVL 2012, L 201, s. 107).
(
62
)	Tuomio OP (37 kohta). Ks. vastaavasti julkisasiamies Campos Sánchez-Bordonan ratkaisuehdotus OP (Kolmannen valtion lain valinta perimystä varten) (C‑21/22, EU:C:2023:247, 63 ja 79 kohta).
(
63
)	Tuomiossa TNT on kyse asetuksesta N:o 44/2001. Koska asetuksella N:o 1215/2012 kumottiin ja korvattiin kyseinen asetus, jolla puolestaan korvattiin tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla Brysselissä 27.9.1968 allekirjoitettu yleissopimus (EYVL 1972, L 299, s. 32), sellaisena kuin se oli muutettuna peräkkäisillä yleissopimuksilla uusien jäsenvaltioiden liittyessä kyseiseen yleissopimukseen (EYVL 1998, C 27, s. 1), unionin tuomioistuimen tulkinta jonkin näiden oikeudellisten välineiden säännöksistä ja määräyksistä koskee myös niistä muiden säännöksiä ja määräyksiä, mikäli näiden säännösten ja määräysten voidaan katsoa vastaavan toisiaan. Ks. muun muassa tuomio 21.3.2024, Gjensidige (C‑90/22, EU:C:2024:252, 40 kohta). Tuomiossa OP on kyse asetuksesta N:o 650/2012.
(
64
)	Sekä asetuksen N:o 44/2001 että asetuksen N:o 1215/2012 71 artiklan 1 kohdassa tarkoitetaan yleissopimuksia, joilla säännellään ”tuomioistuimen toimivaltaa tai tuomioiden tunnustamista tai täytäntöönpanoa erityisillä oikeudenaloilla”. Asetuksen N:o 650/2012 75 artiklassa viitataan kansainvälisiin yleissopimuksiin, ”jotka koskevat tämän asetuksen soveltamisalaan kuuluvia asioita”. Näiden säännösten ja määräysten, joita on myös muissa oikeudellista yhteistyötä koskevissa unionin välineissä, vastaavuuden toteamisesta ks. tuomio OP (28 kohta).
(
65
)	Ks. asetuksen N:o 1215/2012 73 artiklan 3 kohta, jota vastaavaa säännöstä ei ole asetuksessa N:o 44/2001 ja joka koskee sellaisia kahdenvälisiä sopimuksia, jotka kolmas valtio ja jäsenvaltio ovat tehneet ennen kyseisen asetuksen voimaantulopäivää.
(
66
)	Ks. tuomio TNT (46 kohta, johon unionin tuomioistuin on viitannut analogisesti tuomiossa OP (26 kohta) ja viimeksi 21.3.2024 annetussa tuomiossa Gjensidige (C‑90/22, EU:C:2024:252, 41 kohta)).
(
67
)	Ks. tuomio TNT (47 kohta, jonka mukaan ”huolimatta asetuksen N:o 44/2001 25 perustelukappaleessa olevasta selityksestä, jonka mukaan tämä asetus ei vaikuta erityisiin yleissopimuksiin, jotta jäsenvaltiot voisivat kunnioittaa kolmansille valtioille antamiaan kansainvälisiä sitoumuksia, lainsäätäjä on tämän asetuksen 71 artiklalla halunnut säätää myös, että kyseisiä yleissopimuksia on sovellettava itse unionin sisällä”).
(
68
)	Johdetussa oikeudessa säädetyt mukautukset voivat koskea ainoastaan jäsenvaltioiden välisiä suhteita. Ks. tältä osin tuomio 14.3.2024, komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta (Supreme Courtin tuomio) (C‑516/22, EU:C:2024:231, 61 kohta).
(
69
)	Ks. muistutuksena julkisasiamies Emilioun ratkaisuehdotus komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta (Supreme Courtin tuomio) (C‑516/22, EU:C:2023:857, 114 kohta).
(
70
)	Ks. kyseisen tuomion 49 kohta, joka koskee asetuksen N:o 44/2001 ja CMR:n välistä normiristiriitaa.
(
71
)	Unionin tuomioistuin muistutti periaatteista ”siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa annettujen tuomioiden vapaa liikkuvuus, toimivaltaisten tuomioistuinten ennustettavuus ja näin ollen yksityisten oikeusvarmuus, asianmukainen lainkäyttö, se, että rinnakkaiset oikeudenkäynnit saadaan mahdollisimman vähiin, ja keskinäinen luottamus lainkäyttöön unionissa”.
(
72
)	Ks. tuomio TNT (52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Ks. myös muistutuksena tästä periaatteesta tuomio 14.3.2024, komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta (Supreme Courtin tuomio) (C‑516/22, EU:C:2024:231, 61 kohta).
(
73
)	C‑452/12, EU:C:2013:858, 24, 40, 36 ja 41 kohta.
(
74
)	C‑90/22, EU:C:2024:252, 37 ja 45 kohta.
(
75
)	C‑157/13, EU:C:2014:2145, 38 kohta.
(
76
)	Ks. tuomio 4.9.2014, Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, 41 kohta).
(
77
)	Ks. tuomio 4.9.2014, Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, 42 kohta).
(
78
)	Vrt. kysymykset, joita on käsitelty muissa tämän ratkaisuehdotuksen 81 ja 82 kohdassa mainituissa tuomioissa.
(
79
)	Ks. tuomio OP (11 ja 25 kohta).
(
80
)	Kursivointi tässä. Tietääkseni tämä on uusi ilmaisu unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä. Ks. vertailun vuoksi tämän ratkaisuehdotuksen 80–82 kohdassa mainitut tuomiot.
(
81
)	Tuomio OP (29 kohta).
(
82
)	Ks. tuomio OP (30–36 kohta).
(
83
)	Ks. tuomio OP (37 kohta). Unionin tuomioistuimen ei tarvinnut lausua SEUT 351 artiklan toisen kohdan soveltamisedellytyksistä, koska se katsoi, ettei mahdollisuus valita perimykseen sovellettava laki tai se, etteivät tuomioistuimen toimivalta ja sovellettava laki ole keskenään sopusoinnussa, ole ristiriidassa asetuksen N:o 650/2012 taustalla olevan periaatteen kanssa (ks. kyseisen tuomion 33 ja 34 kohta).
(
84
)	Ks. tuomio OP (26 ja 27 kohta, jotka koskevat periaatetta, joka esitetään asetuksen N:o 650/2012 75 artiklan 1 kohdassa, jossa vahvistetaan kolmansien valtioiden osalta SEUT 351 artiklan ensimmäisessä kohdassa lausuttu periaate). Ks. myös tämän ratkaisuehdotuksen 79 kohta.
(
85
)	Ks. tuomio OP (28 ja 29 kohta).
(
86
)	Ks. vastaavasti julkisasiamies Campos Sánchez-Bordonan ratkaisuehdotus OP (Kolmannen valtion lain valinta perimystä varten) (C‑21/22, EU:C:2023:247, 48 ja 49 kohta).
(
87
)	Tuomiossa OP unionin tuomioistuin on vastannut tähän kysymykseen kieltävästi. Jäsenvaltioiden välisissä suhteissa asianomaista määräystä ei sovelleta. Ks. erityisesti tuomiossa TNT asetetuista edellytyksistä CMR:n 31 artiklan 2 ja 3 kappaleen soveltamiselle kyseisen tuomion 56 kohta.
(
88
)	Ks. tuomio 14.3.2024, komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta (Supreme Courtin tuomio) (C‑516/22, EU:C:2024:231, 60 kohta).
(
89
)	Julkisasiamies Campos Sánchez-Bordona oli painottanut tätä pohdinnassa huomioon otettavaa ratkaisevaa näkökohtaa ratkaisuehdotuksessaan OP (Kolmannen valtion lain valinta perimystä varten) (C‑21/22, EU:C:2023:247, 48 kohta ja alaviite 37, joissa ongelmaa havainnollistetaan). Katson samalla tavoin, että jos oletetaan, että venäläiset tuomioistuimet tulkitsevat asiaa samalla tavalla kuin Varhoven kasatsionen sad, nyt tarkasteltavassa tapauksessa kysymys voidaan esittää konkreettisesti seuraavalla tavalla: miten oikeutetaan se, että ainoastaan siksi, että heillä on asuinpaikka jäsenvaltiossa, Venäjän kansalaiset, jotka omistavat kiinteää omaisuutta Bulgariassa, eivät pääse nauttimaan Venäjän ja Bulgarian välisen sopimuksen soveltamisesta johtuvasta oikeusvarmuudesta, jolloin toimivaltainen tuomioistuin on kiinteän omaisuuden sijaintipaikan tuomioistuin ja sovellettava laki on kyseisen oikeuspaikan laki? Miten oikeutetaan se, että näiden samojen sääntöjen puitteissa mutta silloin, kun on kyse Bulgarian kansalaisista, jotka omistavat kiinteää omaisuutta Venäjällä ja jotka asuvat jäsenvaltiossa, Venäjällä Venäjän oikeuden nojalla annettua ratkaisua ei olisi tunnustettava Bulgariassa?
(
90
)	Ks. myös kysymyksestä, joka koskee toimivaltaa unionissa, tuomio 4.9.2014, Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, 41 kohta).
(
91
)	Ks. Bryssel II b ‑asetuksen johdanto-osan 19 ja 20 perustelukappale ja 7 artikla. Ks. myös F. Jault-Seseken huomautukset kyseisestä artiklasta teoksessa S. Corneloup, E. Gallant, V. Égéa ja F. Jault-Seseke, em. teos, s. 193–201, erityisesti s. 194 ja 195.
(
92
)	Ks. Bryssel II b ‑asetuksen 10 artikla ja tämän ratkaisuehdotuksen 49 kohta.
(
93
)	Ks. Bryssel II b ‑asetuksen 12 artikla. Siinä vahvistetaan edellytykset toimivallan siirtämiselle yhden jäsenvaltion tuomioistuimelta tuomioistuimelle toisessa jäsenvaltiossa, johon lapsella on erityisiä siteitä. Kyseisen artiklan 4 kohdassa täsmennetään ”erityisten siteiden” käsite. Asianomaisen kohdan e alakohdassa viitataan tapaukseen, jossa ”asia koskee lapsen suojelutoimenpiteitä, jotka liittyvät lapsen kyseisen jäsenvaltion alueella sijaitsevan omaisuuden hallinnoimiseen, säilyttämiseen tai luovuttamiseen”. Ks. myös kyseisen asetuksen 13 artikla. Sen mukaan sen jäsenvaltion tuomioistuin, johon lapsella on mainitun asetuksen 12 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuja erityisiä siteitä, voi pyytää sen jäsenvaltion tuomioistuinta, jossa lapsen asuinpaikka on, siirtämään sille toimivallan, jos se katsoo, että sillä on paremmat edellytykset arvioida lapsen etua kyseisessä asiassa.
(
94
)	Ks. Bryssel II b ‑asetuksen 12 artiklan 4 kohdan e alakohta, josta on muistutettu tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 93. Silloin, kun kyseistä säännöstä sovelletaan yhdessä kyseisen asetuksen 13 artiklan kanssa, sen jäsenvaltion tuomioistuimella, jossa alaikäiselle kuuluva omaisuus sijaitsee, on oikeus vaatia itselleen toimivaltaa ilman, että tämä edellyttäisi asian vireille panemista kyseisen jäsenvaltion tuomioistuimessa. Ks. tältä osin Jault-Seseke, F., ”Article 13 – Demande de transfert de compétence par une juridiction d’un État membre qui n’est pas compétente” teoksessa S. Corneloup, E. Gallant, V. Égéa ja F. Jault-Seseke, em. teos, s. 249–251, erityisesti 3 ja 4 kohta (s. 250); Garber, T., ”Article 13 – Request for transfer of jurisdiction by a court of a Member State not having jurisdiction” teoksessa U. Magnus ja P. Mankowski, em. teos, s. 211–213, erityisesti 6 kohta (s. 213) ja komission käytännön opas Bryssel II b ‑asetuksen soveltamiseen, 2023, 3.3.1 kohta (s. 74).
(
95
)	Pääasian hakijat väittävät tältä osin kirjallisissa huomautuksissaan, että sen valtion tuomioistuimella, jossa kiinteä omaisuus sijaitsee, on läheisyyden takia paremmat edellytykset ottaa ratkaisussaan huomioon lasten omaisuuteen liittyvät edut, sillä asiassa on tarkistettava muun muassa kyseisen kiinteän omaisuuden omistusoikeus tai heidän omistusosuutensa siitä, asianomaisen kiinteän omaisuuden ominaispiirteet niiden asiakirjojen perusteella, joista omistusoikeus ilmenee, kiinteistöjen piirustukset ja kyseisen kiinteän omaisuuden markkina-arvo ja tilattava tarvittaessa asiantuntijalausunto. Myyntilupa annetaan sillä edellytyksellä, että myyntihinta ei ole markkinahintaa alhaisempi. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan hakemuksen vähimmäisedellytyksenä on arvio omaisuuden verotusarvosta.
(
96
)	Ks. tuomio 22.10.2020, Ferrari (C‑720/18 ja C‑721/18, EU:C:2020:854, 68 kohta).
(
97
)	Ks. vastaavasti tuomio 22.10.2020, Ferrari (C‑720/18 ja C‑721/18, EU:C:2020:854, 69 kohta).