62003CC0519_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1. Euroopan yhteisöjen komissio (jäljempänä komissio) on 12.12.2003 nostamassaan kanteessa pyytänyt yhteisöjen tuomioistuinta EY 226 artiklan nojalla tutkimaan, onko Luxemburgin suurherttuakunta (jäljempänä Luxemburg) pannut UNICE:n, CEEP:n ja EAY:n tekemästä vanhempainlomaa koskevasta puitesopimuksesta 3 päivänä kesäkuuta 1996 annetun neuvoston direktiivin 96/34/EY (jäljempänä direktiivi 96/34 tai vain direktiivi) asianmukaisesti täytäntöön kansallisessa oikeusjärjestyksessään.(2)
2. Komissio riitauttaa erityisesti sen, että Luxemburgin täytäntöönpanosäännöksissä säädetään, että vanhempainloma muuttuu äitiyslomaksi, jos nämä lomat sattuvat samaan aikaan, ja että ensiksi mainittu myönnetään vain sellaisten lasten vanhemmille, jotka ovat syntyneet myöhemmin kuin direktiivin täytäntöönpanolle asetetun määräajan päättymistä seuraavina 7 kuukautena.
I Sovellettavat oikeussäännöt
A Yhteisön oikeus
3. Yhteisön lainsäätäjä on direktiivillä 96/34 täytäntöönpannut toimialaltaan yleisten työmarkkinakeskusjärjestöjen (UNICE, CEEP ja EAY) 14.12.1995 tekemän puitesopimuksen vanhempainlomasta (jäljempänä puitesopimus).(3)  Direktiivin 2 artiklan nojalla jäsenvaltioiden oli saatettava direktiivin, ja siis siihen sisältyvän sopimuksen, noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan viimeistään 3.6.1998.
4. Nyt esillä olevan asian kannalta merkitystä on erityisesti puitesopimuksen yleishuomioiden 9 kohdalla, jonka mukaan vanhempainloma on ”äitiyslomasta erilli[nen]”, ja ennen kaikkea 2 lausekkeen 1 kohdalla, jonka mukaan ”työntekijöillä, niin naisilla kuin miehilläkin, on tämän sopimuksen nojalla yksilöllinen oikeus vanhempainlomaan lapsen syntymän tai lapseksi ottamisen vuoksi, jotta he voisivat huolehtia lapsesta vähintään kolmen kuukauden ajan tiettyyn ikään asti, joka voi ulottua kahdeksaan vuoteen ja jonka jäsenvaltiot ja/tai työmarkkinaosapuolet määrittelevät”.
B Kansallinen oikeus
5. Luxemburg on tarkoittanut täytäntöönpanna direktiivin 96/34 vanhempainloman ja perhesyihin perustuvan loman käyttöönottamisesta 12.2.1999 annetulla lailla (jäljempänä 12.2.1999 annettu laki).(4)
6. Tuon lain 2 ja 8 §:stä ilmenee, että vanhemmalla on oikeus saada kuusi kuukautta vanhempainlomaa (jota voidaan jatkaa 12 kuukaudeksi, jos loma pidetään osa-aikaisesti), jolloin hänelle maksetaan 272,68 euron suuruinen kuukausikorvaus (joka vähennetään puoleen, jos loma pidetään osa-aikaisesti).
7. Sen 7 §:n 2 momentissa säädetään, että jos äitiyslomaoikeuden (tai adoptiolomaoikeuden) perustava raskaus (tai lapseksi ottaminen) sattuu samaan aikaan kuin vanhempainloma, viimeksi mainittu päättyy ja äitiysloma alkaa.
8. Tuon lain 19 §:n 5 momentissa säädetään puolestaan, että vanhempainlomaa koskeviin säännöksiin voivat vedota ainoastaan 31.12.1998 jälkeen syntyneiden lasten vanhemmat tai vanhemmat, jotka ovat tehneet lapseksiottamista koskevan hakemuksen toimivaltaiselle tuomioistuimelle tuon ajankohdan jälkeen.
9. Vaikka komissio ei olekaan suoranaisesti riitauttanut kyseisen lain 3 §:n 4 momenttia, tätä säännöstä on jäljempänä esitettävistä syistä käsiteltävä, sillä siinä säädetään, että jommallakummalla vanhemmista on velvollisuus oikeuden menettämisen uhalla hakea ensimmäistä vanhempainlomaa äitiysloman (tai adoptioloman) päättyessä. Tuon lain 3 §:n 5 momentin mukaan toinen vanhemmista voi ottaa toisen vanhempainloman siihen saakka, kunnes lapsi täyttää viisi vuotta.
10. On syytä muistuttaa, että 12.2.1999 annettua lakia muutettiin 21.11.2002 annetulla lailla,(5) jolla siihen lisättiin tämän asian kannalta mielenkiintoinen 10 §:n 6 momentti, jossa säädetään seuraavaa:
”[Toimivaltaisen viranomaisen] lainvoimainen kieltäytyminen myöntämästä [vanhempainloma-ajalta] maksettavaksi säädettyä korvausta ei estä työnantajaa myöntämästä vanhempainlomaa [direktiivissä 96/34] säädetyin edellytyksin”.(6)
11. Luxemburg on puolustuskirjelmissään viitannut myös erääseen vuoden 2003 lainsäädäntöhankkeeseen, jolla on tarkoitus myöhemmin muuttaa asian kannalta merkityksellistä lainsäädäntöä mutta jota en katso voivani nyt käsitellä, koska sillä ei selvästikään ole merkitystä ratione temporis nyt esillä olevaa asiaa ratkaistaessa.
II Tosiseikat ja asian käsittelyn vaiheet
12. Komissio ilmoitti 16.5.2001 päivätyllä virallisella huomautuksella Luxemburgin hallitukselle, että sen mielestä 12.12.1999 annetun lain 7 §:n 2 momentti ja 19 §:n 5 momentti eivät olleet direktiivin 96/34 mukaisia.
13. Luxemburg kiisti 26.7.2001 päivätyllä kirjeellään komission väitteet.
14. Komissio ilmoitti 23.10.2001 päivätyllä toisella virallisella huomautuksella Luxemburgille, että se piti myös 12.2.1999 annetun lain 3 §:n 6 momenttia, jonka mukaan molempien vanhempien hakiessa vanhempainlomaa etusija on annettava äidille, yhteisön oikeuden vastaisena.
15. Luxemburg vastasi tähän 8.1.2002 kertoen, että kyseistä säännöstä oltiin muuttamassa siten, että etusija annettaisiin sille vanhemmalle, jonka sukunimi on aakkosjärjestyksessä ensimmäisenä. Tällainen muutos todella tehtiinkin 21.11.2002 annetulla lailla.
16. Komissio antoi tämän jälkeen 15.11. Luxemburgille tiedoksi EY 226 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun perustellun lausunnon, jossa se katsoi, että koska viimeksi mainittu oli antanut 12.2.1999 annetun lain 3 §:n 6 momentin, 7 §:n 2 momentin ja 19 §:n, se ei ollut noudattanut yhteisön oikeuden mukaisia velvoitteitaan varsinkaan, koska se oli säätänyt i) etusijaperusteesta, jota sovelletaan vanhempainloman myöntämiseen toiselle vanhemmista, jos molemmat hakevat lomaa samanaikaisesti; ii) että äitiysloma korvaa vanhempainloman, jos nämä kaksi sattuvat samaan aikaan; iii) että vanhempainloma myönnetään vain sellaisten lasten vanhemmille, jotka ovat syntyneet myöhemmin kuin direktiivin täytäntöönpanolle asetetun määräpäivän jälkeisinä 7 kuukautena.
17. Lausunnossa kehotettiin Luxemburgia saattamaan oma lainsäädäntönsä yhteisön oikeuden mukaiseksi kahden kuukauden kuluessa lausunnon tiedoksiantamisesta, eli viimeistään 15.1.2003 mennessä.
18. Vastauksena perusteltuun lausuntoon Luxemburg lähetti komissiolle 19.5.2003 päivätyn kirjeen, jossa se ilmoitti riidanalaiseen vuoden 1999 lakiin 21.11.2002 annetulla lailla tehdyistä muutoksista. Tämä vastaus, vaikka se olikin lähetetty ennen nyt esillä olevan kanteen nostamista (12.12.2003), ei komissiossa sattuneiden sekaannusten vuoksi ollut vielä saapunut sen oikeudelliselle osastolle tuona päivänä.
19. Koska komissio oli kuitenkin saanut – vaikkakin vain osittaisen – ilmoituksen 12.2.1999 annetun lain 3 §:n 6 momentin muuttamisesta, se luopui kanneperusteestaan, jossa se oli riitauttanut säännöksen, jonka mukaan vanhempainloma myönnetään ensisijaisesti äidille, jos molemmat vanhemmat hakevat sitä samanaikaisesti, mutta piti voimassa kaksi muuta kanneperustetta.
20. Selventäessään näiden kanneperusteiden tueksi esittämiään perusteluja komissio on muuten väittänyt, että 12.2.1999 annetulla lailla rikotaan myös direktiiviä myös siitä syystä, että siinä on säännös, jonka mukaan toisella vanhemmista on velvollisuus ottaa vanhempainlomaa äitiysloman (tai adoptioloman) päättyessä (3 §:n 4 momentti). Se on kuitenkin nimenomaisesti jättänyt tämän kysymyksen kanteen kohteen ulkopuolelle, koska sitä ei ollut käsitelty oikeudenkäyntiä edeltävässä menettelyssä.
21. Sen jälkeen kun asianosaiset olivat tavanomaiseen tapaan vaihtaneet kirjelmänsä, heitä kuultiin 24.10.2004 pidetyssä istunnossa.
III Oikeudellinen analyysi
Tutkittavaksi ottaminen
22. Luxemburg väittää ensinnäkin, ettei kannetta voida ottaa tutkittavaksi, katsoen, ettei sillä ole kohdetta, koska mahdollinen jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen oli korjattu 21.10.2002 annetulla lailla muuttamalla riidanalaiset kansalliset säännökset. Nämä muutokset, vaikka ne olikin ilmoitettu komissiolle myöhässä, oli nimittäin tehty ennen sen määräajan päättymistä (15.1.2003), joka Luxemburgille oli perustellussa lausunnossa asetettu direktiivin noudattamista varten.
23. Luxemburgin hallitus toteaa vielä, että missään tapauksessa komissiolla ei kannetta nostaessaan enää ollut ollut mitään syytä turvautua yhteisöjen tuomioistuimeen, sillä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen oli kuitenkin ajallaan saatettu päätökseen Luxemburgin tekemillä lainmuutoksilla, vaikkei niitä ollutkaan ilmoitettu oikeassa ajassa. Hukattuaan perusteltuun lausuntoon annetun vastauksen komissio on sitä vastoin kuitenkin turvautunut yhteisöjen tuomioistuimeen, vaikkei sillä tältä osin selvästikin ollut oikeussuojan tarvetta. Kannetta ei siis tästäkään syystä voida sen mukaan ottaa tutkittavaksi.
24. Luxemburg lisää vastineessaan vielä tutkimatta jättämistä koskevan vaatimuksensa tueksi, että sille perustellussa lausunnossa myönnetty kaksi kuukautta ei ole kohtuullinen määräaika, koska komission vaatimia lainmuutoksia ei ole mahdollista tehdä näin lyhyessä ajassa.
25. Minusta vaikuttaa kuitenkin, että komissio on perustellusti kiistänyt nämä väitteet yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön nojalla.
26. Yhteisöjen tuomioistuin on toistuvasti todennut, että ”arvioitaessa sitä, onko jäsenvaltio jättänyt noudattamatta jäsenyysvelvoitteitaan, on otettava huomioon jäsenvaltion tilanne sellaisena kuin se oli perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättyessä, eikä yhteisöjen tuomioistuin voi ottaa huomioon tämän jälkeen tapahtuneita muutoksia”.(7) Koska nyt esillä olevassa asiassa on varmaa, että Luxemburgin uusia säännöksiä, vaikkakin ne oli annettu, ei ollut oikeassa ajassa annettu tiedoksi komissiolle, on aiheellista katsoa, että tästä viimeksi mainitusta syystä jäsenvaltion tilanne ei tämän määräajan päättyessä ollut perustellun lausunnon mukainen.
27. Yhtä lailla vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan komissiolla on intressi nostaa EY 226 artiklaan perustuva kanne myös silloin, kun riidanalainen rikkominen on korjattu perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättymisen jälkeen (a fortiori tietysti silloinkin, kun, kuten nyt esillä olevassa asiassa, se katsoo, että rikkomista ei ole täysin korjattu).(8)
28. On totta, että nyt esillä olevassa asiassa, jossa Luxemburgin vastaus perusteltuun lausuntoon on ollut myöhässä ja kadoksissa, tilanne vaikuttaa sotkuisemmalta. Mutta kuten komissio muistuttaa, yhteisöjen tuomioistuimella on ollut tilaisuus todeta, että jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen tutkittavaksi ottamisen kannalta ei merkitystä ole sillä, ettei perusteltuun lausuntoon annettua vastausta ole otettu huomioon.(9) Asiassa komissio vastaan Alankomaat on nimittäin todettu, että ”vaikka komission kanteessa, jolla oikeudenkäynti on pantu vireille, ei olisikaan otettu huomioon mahdollisia asianomaisen jäsenvaltion perusteltuun lausuntoon antamassaan vastauksessa esittämiä uusia tosiseikkoja tai oikeudellisia seikkoja, kyseisen valtion puolustautumisoikeuksia ei silti ole katsottava loukatun. Tällä on nimittäin tilaisuus tuoda tällaiset seikat esiin jo ensimmäisen puolustautumistoimensa yhteydessä oikeudenkäynnissä. Yhteisöjen tuomioistuimen asiana on tutkia, onko näillä seikoilla merkitystä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen kannalta”.(10)
29. Näin ollen minusta näyttää siltä, ettei niitä väitteitä, jotka Luxemburg on esittänyt kanteen tutkittavaksi ottamisesta, voida hyväksyä.
30. Siitä Luxemburgin väitteestä, jonka mukaan sille asetettu määräaika oli riittämätön, huomautan lopuksi vain, että väite on esitetty vasta vastineessa ja ettei sitä näin ollen voida liian myöhään esitettynä ottaa huomioon.
31. Pääasiassa minun on kuitenkin huomautettava, että vaikka perustamissopimuksessa ei ole tätä koskevia määräyksiä, komissio asettaa perustellussa lausunnossaan jäsenvaltioille useimmiten kahden kuukauden pituisen määräajan.(11) Vaikka se sinänsä saattaa vaikuttaa riittämättömältä, on muistutettava, että koko oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn, eikä yksistään perustellun lausunnon, tarkoituksena on mahdollistaa se, että jäsenvaltio korjaa rikkomisen ennen kun asia saatetaan yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi.(12) Perustellun lausunnon antaminen on nimittäin vain sellaisen menettelyn päättävä toimi, joka, kuten on jo todettu, yleensä kestää riittävän pitkään sen varmistamiseksi, että jäsenvaltio saattaa mukautua komission vaatimuksiin.
32. Nyt esillä olevassa asiassa voidaan myös huomauttaa, että jos Luxemburg on voinut muuttaa riidanalaisia säännöksiään ennen perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättymistä, kyseinen määräaika on näköjään ollut vähemmän riittämätön kuin tuo hallitus väittää. Se seikka, ovatko tehdyt muutokset sellaisia, ettei kanteella niiden vuoksi enää ole kohdetta, on juuri se kysymys, joka yhteisöjen tuomioistuimen on ratkaistava pääasiasta lausuessaan.
33. Edellä esitetyn nojalla ehdotan näin ollen, että kanne otettaisiin tutkittavaksi.
Ensimmäinen kannep eruste
34. Ensimmäisessä kanneperusteessaan komissio väittää, että 12.2.1999 annetun lain 7 §:n 2 momentti, jossa säädetään, että jos äitiyslomaoikeuden (tai adoptiolomaoikeuden) perustava raskaus (tai lapseksiottaminen) sattuu samaan aikaan kuin vanhempainloma, viimeksi mainittu päättyy ja äitiysloma alkaa, ei ole direktiivin mukainen.
35. Komission mukaan tämä säännös on ristiriidassa erityisesti direktiivillä hyväksytyn puitesopimuksen yleishuomioiden 9 kohdassa määrätyn periaatteen (ks. edellä 3 ja 4 kohta) kanssa, jonka mukaan vanhempainloma on äitiyslomasta erillinen loma.
36. Ensin mainittu on nimittäin sopimuksen 2 lausekkeen 1 kohdan mukaan oikeus, joka on molemmilla työelämässä olevilla vanhemmilla ja jonka nojalla toinen heistä voi olla poissa työstä vähintään kolmen kuukauden ajan ennen kun lapsi saavuttaa kunkin jäsenvaltion vahvistaman iän, joka ei kuitenkaan voi olla enempää kuin kahdeksan vuotta.
37. Äitiysloman tarkoituksena sitä vastoin ”on suojella yhtäältä naisen ruumiillista hyvinvointia ja toisaalta äidin ja lapsen välistä erityistä suhdetta raskautta ja synnytystä seuraavana aikana, jotta tämä suhde ei häiriintyisi samanaikaisesta ammatillisesta toiminnasta johtuvan kaksinkertaisen rasituksen vuoksi”.(13)
38. Komissio toteaa edelleen, että koska näiden kahden loman myöntämisedellytykset eivät ole samoja, Luxemburgin lainsäädännössä säädetään virheellisesti, että äitiysloman myöntäminen aiheuttaa vanhempainloman päättymisen. Näin on sen vuoksi, että naisen, jonka vanhempainloma keskeytyy uudesta raskaudesta johtuvan (synnytystä edeltävän) äitiysloman alkaessa, pitää jatkossa saada hyväkseen se osa vanhempainlomasta, joka jäi pitämättä.
39. Luxemburg kiistää tämän väittäen, että vanhempainlomaoikeuden pelätty loukkaaminen voi toteutua ainoastaan äärimmäisen harvoissa tilanteissa. Sen mukaan 12.2.1999 annetun lain 3 §:n 4 momentissa edellytetään, että toinen vanhemmista ottaa vanhempainloman heti äitiysloman jälkeen. Koska valtaosassa tilanteista näin menettelee äiti, biologisesti ei ole mahdollista, että uudesta raskaudesta aiheutuva äitiysloma keskeyttäisi hänen vanhempainlomansa. Vaikka oletettaisiin, että uusi raskaus alkaisikin heti lapsivuodeajan jälkeen, tämän uuden raskauden nojalla saatava synnytystä edeltävä äitiysloma alkaisi sen jälkeen, kun ensimmäisen raskauden nojalla pidetty synnytyksen jälkeinen äitiysloma ja sen päätyttyä pidetty vanhempainloma ovat molemmat päättyneet.
40. Luxemburg myöntää, että jos äitiysloman päättyessä vanhempainlomaa hakeekin sitä vastoin isä, ei ole mahdotonta, että sen vanhempainloman aikana, jonka äiti puolestaan myöhemmin ottaa, saattaa alkaa raskaus ja näin ollen äitiysloma, joka päättäisi ennenaikaisesti vanhempainloman.
41. Luxemburg toteaa varautuneensa tällaiseen mahdolliseen, vaikkakin epätodennäköiseen tilanteeseen säätämällä 21.11.2002 annetun lain sille perustellussa lausunnossa asetetussa määräajassa.
42. Viimeksi mainitulla, kuten jo on todettu, on lisätty aikaisempiin säännöksiin 10 §:n 6 momentti, jonka mukaan ”[toimivaltaisen viranomaisen] lainvoimainen kieltäytyminen myöntämästä [vanhempainloma-ajalta] maksettavaksi säädettyä korvausta ei estä työnantajaa myöntämästä vanhempainlomaa [direktiivissä 96/34] säädetyin edellytyksin”.
43. Näin sellaisella äidillä, jonka vanhempainloma päättyy ennenaikaisesti äitiysloman alkaessa, on Luxemburgin mukaan kuitenkin mahdollisuus myöhemmin käyttää puuttuva osa vanhempainlomasta sen kolmen kuukauden pituisen vähimmäisajan saavuttamiseksi, jonka vanhempainloman on direktiivin mukaan kestettävä.
44. Luxemburg toteaa lisäksi antaneensa – ja vieläpä ennen edellä mainittua lainmuutosta – tarkat ohjeet toimivaltaisille viranomaisille, jotta komission esittämässä tilanteessa olevalle äidille myönnettäisiin pitämättä jäänyt vanhempainloman osa, ei vain direktiivissä säädetyksi kolmen kuukauden pituiseksi vähimmäisajaksi, vaan jopa 12.2.1999 annetun lain 2 §:ssä säädetyksi kuudeksi kuukaudeksi (12 kuukaudeksi, jos kyse on osa-aikaisesta lomasta). Lisäksi Luxemburg maksaa tällaisissa tapauksissa edellä mainitun lain 8 §:ssä säädettyä korvausta, vaikka direktiivi ei sitä edellytä.
45. Vaikka myönnänkin, että Luxemburgin edellä esitellyt säännökset ovat varsin anteliaita, en kuitenkaan omasta puolestani katso voivani yhtyä tuon valtion perusteluihin.
46. Nämä perustelut eivät vakuuta minua ensinnäkään niiltä osin kuin kyse on komission väitteistä, jotka liittyvät sen lainsäädännön direktiivin mukaisuuteen, joka oli voimassa ennen vuonna 2002 tehtyjä muutoksia, ja erityisesti 12.2.1999 7 §:n 2 momenttiin.
47. Kuten on jo todettu, tuossa säännöksessä säädetään, että jos uuteen raskauteen perustuva äitiysloma sattuu samaan aikaan kuin jo syntyneen lapsen vuoksi myönnetty vanhempainloma, viimeksi mainittu loma päättyy ja äitiysloma alkaa.
48. Tämä merkitsee Luxemburginkin myöntämin tavoin sitä, että tämän pykälän soveltamisesta, vaikka vain niissä harvoissa tapauksissa, joissa sillä on merkitystä, seuraa, että äidille myönnetään vanhempainloma, joka on lyhyempi kuin Luxemburgin sen säädöksen mukainen yleinen kuuden kuukauden pituinen loma, jolla direktiivi on pantu täytäntöön.
49. Kuten komissio on istunnossa korostanut, jäsenvaltiolla on tietenkin vapaus direktiiviä täytäntöönpannessaan myöntää vanhempainloma, joka on pidempi kuin direktiivissä säädetty kolme kuukautta. Kun päätös pidemmän loman myöntämisestä on tehty, sen on myönnettävä se samoin edellytyksin kaikille niille oikeussubjekteille, jotka ratione personae kuuluvat direktiivin soveltamisalaan, eikä sillä ole vapautta ilman objektiivisia perusteluita kohdella heitä eri tavoin tässä suhteessa.
50. Tällainen päätelmä on mielestäni tehtävä sen vuoksi, että syrjintäkiellon periaate kuuluu olennaisena osana niihin yleisiin oikeusperiaatteisiin, joiden noudattamista yhteisöjen tuomioistuin valvoo,(14) ja että nämä periaatteet ”sitovat – – jäsenvaltioita niiden pannessa yhteisön oikeuden säännöksiä täytäntöön”.(15) Direktiivin voidaan sanoa tulleen asianmukaisesti täytäntöönpannuksi vain silloin, kun kansallinen lainsäätäjä on käyttänyt sille siinä annettua harkintavaltaa edellä mainitun periaatteen mukaisesti.
51. Tästä seuraa, että koska objektiivisia perusteluja ei ole eli niitä ei siis ole esitetty, Luxemburg ei olisi saanut myöntää tietyille äideille vanhempainlomaa, joka, vaikka se olikin pidempi kuin kolme kuukautta, oli tällaisissa tapauksissa säännönmukaisesti myönnettävää kuutta kuukautta lyhyempi.
52. Edellä (44 kohta) mainituista hallinnollisista ohjeista voidaan todeta, että vaikkakin niistä varmastikin on hyötyä nyt esillä olevaa asiaa tutkittaessa, niitä ei kuitenkaan voida pitää sellaisena ratkaisevana seikkana, joka tekisi edellä mainitun syrjinnän mahdottomaksi. Näin on sen vuoksi, että – kuten yhteisöjen tuomioistuin on useaan otteeseen todennut – ”perustamissopimuksen mukaista velvoitetta ei voida pätevästi täyttää pelkillä hallinnollisilla käytännöillä, joita voidaan hallinnon sisäisesti muuttaa ja joita ei julkaista asianmukaisella tavalla”.(16)
53. Tämän todettuani tutkin, onko Luxemburg sittemmin muuttanut riidanalaista lainsäädäntöään siten, että jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen on lopetettu perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättyessä (15.1.2003). Teen näin pysyäkseni edellä mainitussa asiassa komissio vastaan Alankomaat annetusta tuomiosta ilmenevissä puitteissa ja voidakseni siis ottaa huomioon perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättymiseen mennessä toteutetut, vaikkakin myöhässä ilmoitetut toimenpiteet.
54. On totta, että 12.2.1999 annettuun lakiin on lisätty 21.11.2002 annetulla lailla yksi säännös (10 §:n 6 momentti), jonka nojalla sellainen äiti, jonka vanhempainloma päättyy ennenaikaisesti äitiysloman alkaessa, voi tämän jälkeen saada lisää vanhempainlomaa direktiivissä säädetyn vähimmäisajan saavuttamiseksi.
55. Luxemburgin lainsäädäntö ei kuitenkaan näiltäkään osin ole edelleenkään täysin direktiivin ja yhteisön oikeuden periaatteiden mukainen, koska sen soveltamisella voidaan aiheuttaa asianomaisten oikeussubjektien syrjintää.
56. Uuden lainsäädännön mukaan kuuden kuukauden pituisen vanhempainloman korvauksineen saavat nimittäin kaikki isät ja sellaiset äidit, joiden vanhempainloma ei ole ennenaikaisesti päättynyt uudesta raskaudesta johtuvan äitiysloman takia. Sitä vastoin ne äidit, joiden vanhempainloma on keskeytynyt ennenaikaisesti uudesta raskaudesta johtuvan äitiysloman takia, saavat lyhyemmän loman, jolta ei kokonaisuudessaan makseta korvausta. Heillä on nimittäin oikeus ottaa myöhemmin vain pitämättä jäänyt vanhempainloman osa saadakseen direktiivissä säädetyn kolmen kuukauden pituisen vähimmäisloman eivätkä he saa minkäänlaista korvausta ajalta, jonka tämä aiemmin pitämättä jäänyt loma kestää.
57. Vaikka viimeisin lainsäädäntö siis otettaisiinkin huomioon, minusta näyttää välttämättömältä todeta, että edellä (49 kohta ja sitä seuraavat kohdat) esitetyt syrjintäkiellon periaatetta koskevat seikat huomioiden Luxemburgin lainsäädännöllä ei panna direktiiviä asianmukaisesti täytäntöön.
58. Edellä esitettyä päätelmää ei voida torjua vetoamalla Luxemburgin tavoin siihen, että on harvinaista, että vanhempainloma päättyy ennenaikaisesti äitiysloman vuoksi.
59. On ilman muuta totta, ettei tällaisia oletettuja tilanteita satu usein, varsinkin kun otetaan huomioon, että 12.2.1999 annetun lain 3 §:n 4 momentin mukaan toisella vanhemmalla on velvollisuus ottaa vanhempainloma äitiysloman päättyessä. Jos vanhempainloman tällöin, kuten useimmiten, ottaa äiti, hänen vanhempainlomansa ennenaikainen päättyminen uudesta raskaudesta johtuvan, synnytystä edeltävän äitiysloman alkaessa tapahtuisi vain sellaisessa vähän todennäköisessä tilanteessa, että tämä raskaus on alkanut heti edellisen synnytyksen jälkeen.
60. Riippumatta siitä, että tämän säännöksen yhteensoveltuvuutta direktiivin kanssa epäillään ja ettei se ole tämän oikeudenkäynnin kohteena vain siitä syystä, ettei sitä ole oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn kuluessa riitautettu (ks. edellä 20 kohta), on huomautettava, ettei tällä kaikella ole mitään vaikutusta komission väittämään rikkomiseen, vaan ainoastaan sen laajuuteen.
61. Yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen seurausten intensiteetillä ei ole sen toteamisen kannalta merkitystä, todeten seuraavaa: ”Yhteisön oikeussäännössä asetetun velvoitteen noudattamatta jättäminen merkitsee sellaisenaan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä, ja sillä, että noudattamatta jättämisellä ei ole ollut epäedullisia seurauksia, ei ole merkitystä”.(17)
62. Näin ollen katson voivani tältä osin päätellä, ettei direktiiviä panna asianmukaisesti täytäntöön 12.2.1999 annetun lain 7 §:n 2 momentilla eikä tätä ole korjattu 21.11.2002 annetulla lailla. Ehdotan siis, että yhteisöjen tuomioistuin hyväksyisi ensimmäisen kanneperusteen.
Toinen kanneperuste
63. Komissio väittää toisessa kanneperusteessaan, että 12.2.1999 annetun lain 19 §:n 5 momentilla, jonka mukaan ainoastaan 31.12.1998 jälkeen syntyneiden lasten vanhemmilla (tai vanhemmilla, jotka tämän ajankohdan jälkeen ovat jättäneet lapseksiottamista koskevan hakemuksen toimivaltaiseen tuomioistuimeen) on oikeus vanhempainlomaan, rikotaan direktiivin 2 artiklan 1 kohtaa, jossa määrätään, että direktiivi on pantava täytäntöön viimeistään 3.6.1998.
64. Minun on heti täsmennettävä, että komissio ei moiti Luxemburgia siitä, että se on valinnut vanhempainlomaoikeuden alkamisajankohdaksi muun kuin direktiivissä säädetyn ajankohdan (eli 31.12.1998 eikä 3.6.1998).
65. Komissio nimittäin väittää direktiivillä edellytettävän, että edellä mainittu oikeus annetaan kaikkien tietyn ikäisten (jäsenvaltioilla oli vapaus määrätä tämä ikä enintään 8 vuodeksi ja Luxemburg määräsi sen viideksi vuodeksi) lasten vanhemmille siitä riippumatta, ovatko nämä lapset syntyneet ennen direktiivin täytäntöönpanolle asetetun määräajan päättymistä vai sen jälkeen . Luxemburgin pitäisi siis myöntää vanhempainloma myös kaikkien niiden lasten vanhemmille, jotka ovat syntyneet ennen 3.6.1998 mutta jotka eivät olleet loman hakuajankohtana täyttäneet viittä vuotta.
66. Luxemburg vastaa tähän ensinnäkin, ettei vanhempainlomaoikeuden perusta ole lapsen ikä vaan lapsen syntymä, kuten puitesopimuksen 2 sopimuslausekkeen 1 kohdan englannin- ja saksankielisistä versioista sen mukaan selvästi ilmenee.(18)
67. Luxemburg toteaa edelleen, että komission näkemyksestä aiheutuisi, että direktiiviä sovellettaisiin sellaisten lasten vanhempiin, jotka ovat syntyneet ennen direktiivin täytäntöönpanolle asetetun määräajan päättymistä, ja sille annettaisiin näin taannehtiva vaikutus. Tämä on lainvastaista, sillä oikeuskäytännössä on katsottu, ettei yhteisön oikeussäännöillä ole tällaista vaikutusta, paitsi sellaisissa poikkeuksellisissa tapauksissa, joissa säännöstä selvästi ilmenee lainsäätäjän tätä tarkoittaneen.(19)
68. Luxemburgin mukaan lainsäätäjällä oli ollut toinen tarkoitus, kuten puitesopimuksen ja direktiivin tekstin useat eri kohdat osoittavat ja kuten osoittaa erityisesti viimeksi mainitun 10 perustelukappale, jonka mukaan ”puitesopimuk[sessa] – – määrätään vanhempainlomaa ja pakottavasta syystä tapahtuvaa työstä poissaoloa koskevista vähimmäisvaatimuksista ja – – jätetään jäsenvaltioiden – – tehtäväksi määritellä vanhempainloman soveltamista koskevat edellytykset, jotta kunkin jäsenvaltion tilanne, perhepolitiikan tilanne mukaan lukien, otetaan huomioon erityisesti vanhempainloman myöntämisen edellytysten ja vanhempainlomaoikeuden käyttämisen osalta”.
69. Tällä voidaan perustella myös sitä, että Luxemburg on ottanut vanhempainloman käyttöön ”vaiheittain”. Jos nimittäin vanhempainloma olisi myönnetty myös ennen 31.12.1998 (todellisuudessa, kuten 63 ja 64 kohdassa on todettu, ennen 3.6.1998) syntyneiden lasten vanhemmille, tästä olisi Luxemburgin mukaan aiheutunut direktiivin voimaansaattamiselle tiettyjä käytännön ongelmia, sillä tällöin olisi ollut jokaisessa yksittäistapauksessa tarpeen tutkia, olivatko asianomaiset vanhemmat aiemmin saaneet saman lapsen nojalla myönnettyä muuntyyppistä, aiemman lain mukaista lomaa.
70. Minä puolestani totean heti, etten viimeksi mainitulta osalta yhdy Luxemburgin väitteeseen. Kuten näet tiedämme, ”jäsenvaltio ei saa yksipuolisesti jättää noudattamatta velvoitteitaan yhteisön säädöksen täytäntöönpanovaiheessa ilmaantuvien soveltamisvaikeuksien takia”.(20) Näin ollen direktiivin voimaansaattamisen edellyttämien tutkimusten väitetty monitahoisuus (ks. edellinen kohta), vaikka se olisi tottakin, ei voi vapauttaa Luxemburgia sille kuuluvista velvollisuuksista.
71. Tämän todettuani käsittelen asianosaisten välisen kiistan keskeistä kohtaa eli sitä, onko vanhempainlomaoikeuden perusta itse syntymätapahtuma vai lapsen nuori ikä ja siitä aiheutuva hoidon tarve.
72. Luxemburgin korostamin tavoin on ilman muuta totta, että direktiiviin sisältyvän puitesopimuksen sanamuodon mukaan oikeus vanhempainlomaan myönnetään lapsen ”syntymän vuoksi”. Toisin olisikin vaikea ajatella, sillä tämä oikeus sellaisenaan on olemassa, koska lapsi on syntynyt. Tämä ei kuitenkaan minun mielestäni tarkoita sitä, että oikeuden perustava seikka on syntymä, tarkasteltuna täsmällisenä tapahtumana. Minusta näyttää sitä vastoin täysin selvältä – ja tämä käy lisäksi selkeästi ilmi direktiiviin liitetyn puitesopimuksen 2 lausekkeen 1 kohdasta – että tämän oikeuden perustana on tarve varmistaa pikkulasten hoito ja siis tarkoitus antaa vanhemmille mahdollisuus, tietysti sen jälkeen kun lapsi on syntynyt ja siksi ajaksi, joka tähän katsotaan tarvittavan, hänelle se tarjota.
73. Näin ollen tästä seuraa myös, ettei komission näkemyksellä anneta direktiiville taannehtivaa vaikutusta vaan että siinä on sovellettu direktiiviä täysin yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä vahvistetun periaatteen mukaisesti, jonka mukaan ”uutta sääntöä sovelletaa n välittömästi aikaisemman oikeussäännön soveltamisaikana syntyneen tilanteen tuleviin vaikutuksiin”,(21) eli sitä siis sovelletaan parhaillaan olemassa oleviin tilanteisiin, joilla nyt esillä olevassa asiassa tarkoitetaan lapsen nuorta ikää ja näin hänen jatkuvaa hoidontarvetta.(22)
74. Minusta näyttää siis siltä, että esitetystä kahdesta näkemyksestä komission esittämä noudattaa asianmukaisemmin direktiivin tarkoitusta. Näin näyttävät ajattelevan myös muut jäsenvaltiot, jos on totta, että – kuten komissio itse on todennut – ne ovat yksimielisesti noudattaneet tätä näkemystä.
75. Luxemburg on kuitenkin kiistänyt kanteen muillakin perusteilla. Se yrittää ensinnäkin vedota 12.2.1999 annetun lain 3 §:n 4 momenttiin (jota, muistutan, ei ole riitautettu tässä oikeudenkäynnissä; ks. edellä 20 ja 60 kohta), jossa säädetään, että toisella vanhemmalla on velvollisuus oikeuden menettämisen uhalla hakea vanhempainlomaa heti äitiysloman päätyttyä.
76. Luxemburgin hallituksen mukaan tämän säännöksen mukaan on mahdotonta myöntää vanhempainloma ennen 31.12.1998 (eli ennen 12.2.1999 annetun lain 19 §:n viidennessä momentissa vahvistettua ajankohtaa) syntyneiden lasten vanhemmille. Tämän säännöksen nojalla toisen esimerkiksi 1.1.1998 syntyneen lapsen vanhemmista olisi itse asiassa pitänyt hakea vanhempainlomaa tuon vuoden keväällä äitiysloman päättyessä. Jos hän ei olisi näin menetellyt, hän olisi menettänyt oikeuden peruuttamattomasti.
77. On huomattava, että Luxemburgin lainsäätäjän tekemän valinnan vuoksi vanhempainloma pitäisi jättää myöntämättä myös sille vanhemmalle, joka hakee sitä toisena ja joka näin voisi hakea sitä milloin tahansa ennen kuin lapsi täyttää viisi vuotta. Tästä johtuu, että vaikka 12.2.1999 annetun lain 3 §:n 4 momentin epäilyksenalainen yhdenmukaisuus direktiivin kanssa jätettäisiinkin huomiotta, Luxemburg on ainakin tältä osin jättänyt velvoitteensa noudattamatta, sillä jos lapsi on syntynyt ennen 31.12.1998 (laissa 3.6.1998), se ei myönnä vanhempainlomaa sillekään vanhemmista, jota tämä säännös ei velvoita.
78. Lopuksi Luxemburg väittää, että jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen on päättynyt, kun 12.2.1999 annettuun lakiin on lisätty 10 §:n 6 momentti (tämä on tehty 21.11.2002 annetulla lailla ja siis perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättymiseen mennessä), koska tuolla säännöksellä ulotetaan siinä säädetty vähimmäisvanhempainloma koskemaan ennen direktiivin täytäntöönpanolle asetetun määräajan päättymistä syntyneiden lasten vanhempia.
79. Huomautan kuitenkin, että kyseisessä säännöksessä säädetään ainoastaan, että ”[toimivaltaisen viranomaisen] lainvoimainen kieltäytyminen myöntämästä [vanhempainloma-ajalta] maksettavaksi säädettyä korvausta ei estä työnantajaa myöntämästä vanhempainlomaa [direktiivissä 96/34] säädetyin edellytyksin”.
80. Tästä seuraa, että viittä vuotta nuorempien mutta ennen 31.12.1998 syntyneiden lasten vanhemmille myönnetään vanhempainloma, jolta ei makseta korvausta ja joka kestää vain direktiivissä säädetyn vähimmäisajan, kolme kuukautta, kun taas viittä vuotta nuorempien, mutta tuon ajankohdan jälkeen syntyneiden lasten vanhemmilla on oikeus saada kuuden kuukauden pituinen vanhempainloma, jolta maksetaan korvaus.
81. Tältä osin voidaan siis uudistaa ne samat syrjintäkiellon periaatetta koskevat perustelut, jotka on esitetty edellä ensimmäistä kanneperustetta tutkittaessa (ks. edellä 49 kohta ja sitä seuraavat kohdat) ja joiden perusteella olen päätellyt, ettei kyseisellä Luxemburgin säännöksellä panna direktiiviä asianmukaisesti täytäntöön (ks. edellä 57 kohta).
82. Näin ollen minusta näyttää siltä, että myös toinen kanneperuste on perusteltu.
83. Edellä esitetyn valossa ehdotan, että nyt esillä oleva kanne hyväksyttäisiin.
IV Oikeudenkäyntikulut
84. Työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut, että Luxemburgin suurherttuakunta velvoitettaisiin korvaamaan oikeudenkäyntikulut, ja koska viimeksi mainittu on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
V Ratkaisuehdotus
85. Edellä esitetyn valossa ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin ratkaisisi asian seuraavasti:
1) Luxemburgin suurherttuakunta ei ole noudattanut UNICE:n, CEEP:n ja EAY:n tekemästä vanhempainlomaa koskevasta puitesopimuksesta 3 päivänä kesäkuuta 1996 annetun neuvoston direktiivin 96/34/EY mukaisia velvoitteitaan, koska se on säätänyt, että äitiysloman alkaminen päättää vanhempainloman, jos nämä kaksi sattuvat samaan aikaan, ja koska se on rajoittanut vanhempainlomaoikeutta siten, että se myönnetään vain 31.12.1998 jälkeen syntyneiden lasten vanhemmille.
2) Luxemburgin suurherttuakunta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
(1) .
(2)
–	EYVL L 145, s. 4.
(3)
–	Tämän sopimuksen teksti on direktiivin liitteenä.
(4)
–	Mémorial A, n. 213, 23.2.1999, s. 209.
(5)
–	Mémorial A, n. 135, 10.12.2002, s. 3098.
(6)
– Epävirallinen käännös.
(7)
–	Ks. ex multis asia C-152/00, komissio v. Ranska, tuomio 12.9.2002 (Kok. 2002, s. I-6973, 15 kohta).
(8)
–	Ks. kaikista asia C-474/99, komissio v. Espanja, tuomio 13.6.2002 (Kok. 2002, s. I-5293, 25 kohta).
(9)
–	Asia C-3/96, komissio v. Alankomaat, tuomio 19.5.1998 (Kok. 1998, s. I-3031, 21 kohta).
(10)
–	Ks. edellä alaviitteessä 9 mainitun tuomion 20 kohta.
(11)
–	Asia C-473/93, komissio v. Luxemburg, tuomio 2.7.1996 (Kok. 1996, s. I-3207, 21 kohta).
(12)
–	Asia 74/82, komissio v. Irlanti, tuomio 31.1.1984 (Kok. 1984, s. 317, 13 kohta).
(13)
–	Asia C-366/99, Griesmar, tuomio 29.11.2001 (Kok. 2001, s. I-9383, 43 kohta) oikeuskäytäntöviittauksineen.
(14)
–	Asia C-442/00, Rodríguez Caballero, tuomio 12.12.2002 (Kok. 2002, s. I-11915, 32 kohta). Ks. myös asia C-189/01, Jippes ym., tuomio 12.7.2001 (Kok. 2001, s. I-5689, 129 kohta) ja asia C-149/96, Portogallo v. neuvosto, tuomio 23.11.1999 (Kok. 1999, s. I-8395, 91 kohta).
(15)
–	Em. asiassa Rodrígues Caballero annetun tuomion 30 kohta. Ks. myös asia C-292/97, Karlsson ym, tuomio 13.4.2000 (Kok. 2000, s. I-2737, 37 kohta) ja asia C-2/92, Bostock, tuomio 24.3.1994 (Kok. 1994, s. I-955, 16 kohta).
(16)
–	Ks. ex multis asia C-394/00, komissio v. Irlanti, tuomio 17.1.2002 (Kok. 2002, s. I-581, 11 kohta) ja asia C-315/98, komissio v. Italia, tuomio 11.11.1999 (Kok. 1999, s. I-8001, 10 kohta).
(17)
–	Asia 209/88, komissio v. Italia, tuomio 27.11.1990 (Kok. 1990, s. I-4313, 14 kohta). Näin on siitä syystä, että ”jäsenvaltion jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen toteaminen ei edellytä sitä, että tästä laiminlyönnistä todettaisiin aiheutuneen vahinkoa” (asia C-263/96, komissio v. Belgia, tuomio 18.12.1997, Kok. 1997, s. I-7453, 30 kohta). Näin ollen ”jäsenvaltio ei voi puolustautua sillä, että direktiivin puutteellisella saattamisella osaksi sen kansallista oikeusjärjestystä ei ole ollut mitään haitallisia seurauksia – – [sen käytännön soveltamiselle]” (saman tuomion sama kohta).
(18)
–	Näissä vastaavasti ”on the grounds of the birth” ja ”im Fall der Geburt”.
(19)
–	Luxemburg vetoaa ex multis asiaan C-368/89, Crispoltoni, tuomio 11.7.1991 (Kok. 1991, s. I-3695, 17 ja 20 kohta).
(20)
–	Asia C-314/03, komissio v. Luxemburg, tuomio 9.3.2004 (tuomion 5 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Ks. myös asia 128/78, komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta, tuomio 7.2.1979 (Kok. 1979, s. 419, 10 kohta); asia C-374/89, komissio v. Belgia, tuomio 19.2.1991 (Kok. 1991, s. I-367, 10 kohta), ja asia C-C-327/98, komissio v. Ranska, tuomio 23.3.2000 (Kok. 2000, s. I-1851, 21 kohta).
(21)
–	Asia C-162/00, Pokrzeptowicz-Meyer, tuomio 29.1.2002 (Kok. 2002, s. I-1049, 50 kohta).
(22)
–	Ks. edellä alaviitteessä 21 mainitun tuomion 51 kohta.