62015CC0661
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØEJA,
predstavljeni 30. marca 2017 (
1
)
Zadeva C‑661/15
X BV
proti
Staatssecretaris van Financiën
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,
ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden (nizozemsko vrhovno sodišče))
„Predhodno odločanje – Carinski zakonik Skupnosti – Uvoz vozil – Člen 29 – Določitev carinske vrednosti – Člen 78 – Ponovni pregled deklaracije – Člen 236(2) – Povračilo uvoznih dajatev – Triletni rok – Uredba (EGS) št. 2454/93 – Člen 145(2) in (3) – Upoštevanje plačil, ki jih je na podlagi pogodbene garancijske obveznosti opravil prodajalec v korist kupca, za določitev carinske vrednosti – Pomanjkljivo blago – Dvanajstmesečni rok – Veljavnost“
I. Uvod
1.
Hoge Raad der Nederlanden (nizozemsko vrhovno sodišče) je predložen spor med družbo X BV in Staatssecretaris van Financiën (državni sekretar za finance, Nizozemska), ker je zadnjenavedeni zavrnil zahtevke za povračilo carinskih dajatev, ki jih je ta družba plačala pri uvozu vozil na carinsko območje Evropske unije.
2.
To sodišče v teh okoliščinah Sodišče sprašuje, prvič, o razlagi členov 29 in 78 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (
2
) (v nadaljevanju: carinski zakonik) ter člena 145(2) Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe št. 2913/92 (
3
) (v nadaljevanju: izvedbena uredba). Drugič, predložitveno sodišče predlaga naj se Sodišče izreče o veljavnosti člena 145(3) izvedbene uredbe.
II. Pravni okvir
3.
Člen 29 carinskega zakonika določa:
„1.   Carinska vrednost uvoženega blaga je njegova transakcijska vrednost, to pomeni cena, ki je bila za blago ob prodaji za izvoz na carinsko območje Skupnosti dejansko plačana ali ki jo je treba plačati, po potrebi po uskladitvi, opravljeni v skladu s členoma 32 in 33[…]:
(a)
Dejansko plačana ali plačljiva cena je celotno plačilo, ki ga kupec opravi ali mora opraviti prodajalcu ali v prodajalčevo korist za uvoženo blago in vključuje vsa plačila, ki jih kot pogoj za prodajo uvoženega blaga kupec opravi ali mora opraviti prodajalcu ali tretji osebi zaradi izpolnitve prodajalčeve obveznosti. […]“
4.
Člen 78 tega zakonika določa:
„1.   Carinski organi lahko po uradni dolžnosti ali na zahtevo deklaranta po odobritvi prepustitve blaga deklaracije ponovno pregledajo.
[…]
3.   Če se pri ponovnem pregledu deklaracije ali naknadnih preverjanjih izkaže, da so bile določbe o zadevnem carinskem postopku uporabljene na podlagi netočnih ali nepopolnih podatkov, carinski organi ob upoštevanju vseh sprejetih predpisov, sprejmejo potrebne ukrepe za ureditev položaja, pri čemer upoštevajo nove informacije, s katerimi razpolagajo.“
5.
Člen 236 navedenega zakonika določa:
„1.   Uvozne ali izvozne dajatve se povrnejo, kolikor se ugotovi, da v trenutku plačila znesek teh dajatev ni bil zakonsko dolgovan […]
Uvozne ali izvozne dajatve se odpustijo, kolikor se ugotovi, da v trenutku vknjižbe znesek teh dajatev ni bil zakonsko dolgovan […]
2.   Povračilo ali odpust uvoznih ali izvoznih dajatev se odobri na podlagi zahtevka, vloženega pri pristojnem carinskem uradu pred potekom roka treh let, ki se šteje od dneva posredovanja sporočila o teh dajatvah dolžniku.
[…]“
6.
Člen 145(2) in (3) izvedbene uredbe določa:
„2.   Po sprostitvi blaga v prosti promet se sme popravek dejansko plačane ali plačljive cene prodajalca blaga v prid kupca upoštevati pri določitvi carinske vrednosti v skladu s členom 29 zakonika, če se carinskim organom zadovoljivo dokaže, da:
(a)
je bilo blago pomanjkljivo v trenutku, predvidenem v členu 67 zakonika;
(b)
je prodajalec popravil ceno zaradi izvajanja garancijskih obveznosti iz prodajne pogodbe, sklenjene pred sprostitvijo blaga v prosti promet;
(c)
pomanjkljiva narava blaga še ni bila upoštevana v zadevni prodajni pogodbi.
3.   Dejansko plačana ali plačljiva cena blaga, popravljena v skladu z odstavkom 2, se sme upoštevati samo, če je bil popravek narejen v obdobju 12 mesecev po datumu sprejema deklaracije za sprostitev blaga v prosti promet.”
III. Spor o glavni stvari, vprašanji za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem
7.
Družba X je pri proizvajalcu s sedežem na Japonskem kupila osebna vozila treh različnih tipov – ki so v predložitveni odločbi in v nadaljevanju označeni s črkami A, C in D – in jih dala v prosti promet na carinskem območju Unije. Družba X je v ta namen plačala uvozne dajatve, ki jih je določil Inspecteur van de Belastingdienst (davčni inšpektor, Nizozemska, v nadaljevanju: inšpektor). Za izračun zneska teh dajatev je bila v skladu s členom 29 carinskega zakonika določena carinska vrednost teh vozil na podlagi nakupne cene, ki jo je družba X plačala prodajalcu/proizvajalcu. Družba X je navedena vozila nato prodajala posrednikom, ki so jih preprodajali končnim potrošnikom.
8.
Prodajalec/proizvajalec je družbo X pozneje prosil, naj vse lastnike vozil tipa A pozove, da se dogovorijo za sestanek s posrednikom za brezplačno menjavo krmilne sklopke. Do odpoklica je prišlo zaradi možnosti, da vijaki krmilne sklopke niso pravilno priviti. Prodajalec/proizvajalec je v teh okoliščinah ocenil, da obstaja tveganje, da se sklop krmilne sklopke sname s krmilnega droga, zaradi česar vozila ne bi bilo več mogoče upravljati.
9.
Družba X je posrednikom povrnila stroške te menjave. Prodajalec/proizvajalec je nato te stroške povrnil družbi X v skladu z garancijsko obveznostjo, določeno v prodajni pogodbi, sklenjeni z družbo X. Do zadnjenavedenega povračila je prišlo v roku dvanajstih mesecev od dneva sprejetja deklaracije za sprostitev v prosti promet teh avtomobilov.
10.
Vozila tipa C in D pa so imela napako na gumenem tesnilu oziroma tečaju vrat. Zadevni posredniki so te napake odpravili na podlagi garancije, ki jo zagotavljajo končnim potrošnikom. Družba X je posrednikom povrnila stroške teh popravil. Prodajalec/proizvajalec je družbi X v skladu s svojo pogodbeno garancijsko obveznostjo ponovno povrnil te stroške. Do tega zadnjega povračila je prišlo več kot dvanajst mesecev po sprejetju deklaracije za sprostitev zadevnih vozil v prosti promet.
11.
V teh okoliščinah je družba X na podlagi člena 236 carinskega zakonika zahtevala delno povračilo plačanih uvoznih dajatev, saj naj bi se carinska vrednost vozil tipa A, C in D naknadno izkazala za nižjo od njihove prvotno ugotovljene carinske vrednosti, in sicer za znesek povračil, ki jih je izplačal prodajalec/proizvajalec.
12.
Inšpektor je menil, da se je ta zahtevek nanašal na popravek – ki ga je prodajalec/proizvajalec izvedel v korist družbe X – dejansko plačane cene za ta vozila v smislu člena 145(2) izvedbene uredbe. Vendar je zahtevek glede vozil tipa A zavrnil, ker ta niso bila pomanjkljiva v smislu te določbe, glede vozil tipa C in D pa, ker izplačilo prodajalca/proizvajalca družbi X ni bilo opravljeno v roku dvanajstih mesecev iz člena 145(3) te uredbe.
13.
Družba X je pred Rechtbank NoordHolland (sodišče province Severna Holandija, Nizozemska) vložila tožbo zoper sklep inšpektorja. Po zavrnitvi te tožbe je ta družba pred predložitvenim sodiščem vložila kasacijsko pritožbo.
14.
To sodišče se sprašuje, prvič – kolikor se je zahtevek za povračilo nanašal na vozila tipa A – o obsegu člena 145(2) navedene uredbe. Ugotavlja, da je do popravka nakupne cene za ta vozila, ki izhaja iz povračila stroškov za popravilo, nastalih družbi X, privedla ugotovitev, da pri njihovi proizvodnji ni bilo v zadostni meri zagotovljeno, da pri uporabi ne bo prišlo do okvare krmilne sklopke. Prodajalec/proizvajalec jo je iz previdnosti zato želel zamenjati.
15.
Navedeno sodišče želi v teh okoliščinah izvedeti, ali se ta določba nanaša le na primere, ko se ugotovi, da je bilo uvoženo blago na dan sprejema deklaracije za sprostitev v prosti promet dejansko nedelujoče, ali pa se nanaša tudi na primere, ko se ugotovi, da za to blago na ta dan obstaja tveganje, povezano z njegovo proizvodnjo, da bo z uporabo postalo nedelujoče. V zvezi s tem navaja komentar odbora za carinski zakonik, (
4
) v katerem ta odbor v bistvu meni, da pod člen 145(2) izvedbene uredbe spada le blago, ki je ob sprejemu carinske deklaracije dejansko pomanjkljivo. Po mnenju navedenega odbora se ta določba torej ne uporablja ob pozivu, naj se vozilo vrne na prodajno mesto za pregled in morebitno preventivno prilagoditev.
16.
Če se navedena določba v obravnavani zadevi ne bi uporabljala, se predložitveno sodišče sprašuje, ali člen 29(1) in (3) carinskega zakonika ob upoštevanju sodbe Mitsui & Co. Deutschland (
5
) že sam po sebi ne nalaga, da je treba ugotoviti zmanjšanje carinske vrednosti vozil tipa A. Namreč, če bi ob njihovem uvozu obstajalo tveganje za okvaro, ki bi nastala pred iztekom roka za garancijo in zaradi katere teh vozil ne bi bilo mogoče uporabljati, bi to zmanjšalo njihovo ekonomsko vrednost.
17.
Drugič – kolikor se je zahtevek za povračilo nanašal na vozila tipa C in D – predložitveno sodišče dvomi o združljivosti dvanajstmesečnega roka iz člena 145(3) izvedbene uredbe z nekaterimi določbami carinskega zakonika. Predvsem ugotavlja, da se ta rok razlikuje od triletnega roka iz člena 236(2) tega zakonika, ki velja za vložitev zahtevkov za povračilo carinskih dajatev. To sodišče poleg tega poudarja, da člen 29 navedenega zakonika v povezavi s členom 78 istega zakonika ne nalaga časovne omejitve za uskladitve carinske vrednosti.
18.
V teh okoliščinah je Hoge Raad der Nederlanden (vrhovno sodišče Nizozemske) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
(a)
Ali je treba člen 145(2) izvedbene uredbe v povezavi s členom 29(1) in (3) carinskega zakonika razlagati tako, da pravilo, ki ga določa, velja tudi za primer, ko je ugotovljeno, da je na dan sprejema deklaracije za določeno blago obstajalo tveganje, povezano s proizvodnjo, da se bo del blaga z uporabo okvaril, in prodajalec, da izključi to tveganje, z izpolnitvijo pogodbene garancijske obveznosti kupcu zagotovi znižanje cene v obliki povračila stroškov, nastalih za popravilo blaga?
(b)
Če pravilo iz člena 145(2) izvedbene uredbe v primeru, navedenem pod točko (a), ne velja, ali je mogoče zgolj na podlagi člena 29(1) in (3) carinskega zakonika v povezavi s členom 78 [tega] zakonika zmanjšati deklarirano carinsko vrednost po zagotovitvi znižanja cene, navedenega v točki (a)?
2.
Ali je pogoj iz člena 145(3) izvedbene uredbe za spremembo carinske vrednosti, ki jo določa, in sicer, da mora do popravka plačane ali plačljive cene za blago priti v dvanajstih mesecih od dneva sprejema deklaracije za sprostitev v prosti promet blaga, v nasprotju s členoma 78 in 236 carinskega zakonika v povezavi s členom 29 [tega] zakonika?“
19.
Družba X, nizozemska vlada in Komisija so predložile pisna stališča, zastopane pa so bile tudi na obravnavi 30. novembra 2016.
IV. Analiza
A. Uvodne ugotovitve
20.
Vprašanji, ki ju je postavilo predložitveno sodišče, se nanašata na določitev carinske vrednosti uvoženih vozil, ki se uporablja kot osnova za izračun uvoznih dajatev, ki jih je za ta vozila treba plačati ob njihovi sprostitvi v prosti promet na carinskem območju Unije. (
6
)
21.
V skladu s členom 29(1) carinskega zakonika carinska vrednost blaga načeloma ustreza njegovi transakcijski vrednosti. (
7
) Pri tej se kot osnova za izračun upošteva dejansko plačana ali plačljiva cena za to blago, kot je opredeljena v odstavku 3 tega člena, kadar se blago proda za izvoz v carinsko območje Unije.
22.
Kot je poudarjeno v sodni praksi, (
8
) pa je transakcijska vrednost zgolj nadomestek resnične ekonomske vrednosti blaga ob njegovem uvozu, pri čemer se kot referenčni datum upošteva datum sprejema njegove carinske deklaracije (
9
). Namen člena 29 carinskega zakonika je namreč vzpostaviti pravičen, enoten in nevtralen sistem, ki izključuje uporabo arbitrarnih ali fiktivnih carinskih vrednosti. Carinska vrednost mora torej odražati vse elemente blaga, ki pomenijo ekonomsko vrednost. (
10
) Zato je dejansko plačana ali plačljiva cena za to blago, kot je navedena v carinski deklaraciji, dejavnik, ki ga je treba po potrebi prilagoditi, če je to potrebno, da bi se izognili določitvi arbitrarne ali fiktivne carinske vrednosti. (
11
)
23.
S tega vidika člen 145(2) izvedbene uredbe, na katerega se nanaša prvo vprašanje za predhodno odločanje, carinskim organom omogoča, da upoštevajo znižanje cene, če se izkaže, da je tržna vrednost blaga po sprostitvi v prosti promet nižja od navedene cene. (
12
) Do takega znižanja pride le, če zmanjšanje tržne vrednosti blaga izhaja iz napake, ki je bila prisotna, preden je bilo dano v prosti promet, vendar ni bila upoštevana v prodajni pogodbi in je privedla do poznejših povračil, ki jih je prodajalec kupcu izplačal na podlagi pogodbene garancijske obveznosti. Dejansko plačana ali plačljiva cena se tako zniža, da se določi carinska vrednost blaga, in sicer za znesek teh povračil, ki naj bi odražal zmanjšanje tržne vrednosti tega blaga.
24.
Kot izhaja iz točke 28 sodbe Mitsui & Co. Deutschland, (
13
) se člen 145(2) te uredbe uporablja predvsem, kadar – kot v postopku v glavni stvari – prodajalec v skladu s pogodbeno garancijsko obveznostjo kupcu povrne stroške popravil, ki so jih zadnjenavedenemu zaračunali njegovi kupci. V točki 27 te sodbe je Sodišče menilo, da je ta določba „določil[a] rešitev, ki jo je že navedel člen 29 carinskega zakonika“ (
14
).
25.
V členu 145(3) navedene uredbe, na katerega se nanaša drugo vprašanje, je določeno, da je uporaba odstavka 2 tega člena odvisna od dodatnega pogoja, v skladu s katerim je treba ceno popraviti v dvanajstih mesecih od sprejetja carinske deklaracije.
B. Pojem pomanjkljivo blago v smislu člena 145(2) izvedbene uredbe (prvo vprašanje)
26.
Hoge Raad der Nederlanden (nizozemsko vrhovno sodišče) s prvim delom prvega vprašanja Sodišče sprašuje o pomenu pojma pomanjkljivo blago v smislu člena 145(2) izvedbene uredbe v povezavi s členom 29(1) in (3) carinskega zakonika. Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali ta pojem zajema blago, za katero obstaja tveganje, povezano z njegovo proizvodnjo, da bo z uporabo postalo nedelujoče.
27.
Ni sporno, da se člen 145(2) izvedbene uredbe uporablja le, če ima blago napako na dan sprejema carinske deklaracije. Vendar, ali je sam pojem napake omejen na pomanjkljivosti, ki se kažejo kot dejansko nedelovanje od tega datuma, kot trdi nizozemska vlada? Ali pa vključuje obstoj tveganja, povezanega s proizvodnjo blaga (v nasprotju z njegovo običajno obrabo), da blago z uporabo postane nedelujoče, čeprav to tveganje (še) ni uresničeno, kot trdita družba X in Komisija?
28.
Naj najprej pojasnim, da je iz predložitvene odločbe razvidno, da je za vozila tipa A zaradi njihove proizvodnje obstajalo tveganje za okvaro njihove krmilne sklopke. (
15
) Ni torej sporno, da to tveganje ni izhajalo iz običajne obrabe, ampak iz samega procesa proizvodnje teh vozil.
29.
Kot je navedla Komisija, v izvedbeni uredbi ni opredeljen pojem pomanjkljivo blago. V tej uredbi za opredelitev njegovega smisla in obsega ni niti napotitve na nacionalna prava držav članic. V teh okoliščinah je treba temu pojmu za zagotovitev spoštovanja načela enakega obravnavanja in enotne uporabe prava Unije pripisati avtonomen in enoten pomen v vsej Uniji. (
16
) Pri tem pomenu je treba upoštevati običajni smisel navedenega pojma v vsakdanjem jeziku ter njegov kontekst in cilje, ki jim sledi ureditev, katere del je. (
17
)
30.
Kot je ugotovila Komisija, pojem pomanjkljivo blago v običajnem smislu pomeni vse blago brez lastnosti, ki jih je mogoče upravičeno pričakovati ob upoštevanju njegove narave in vseh upoštevnih okoliščin. Pridevnik „pomanjkljiv“ se tako veže na predmet, „ki ni v skladu z zahtevanimi lastnostmi, zahtevano kakovostjo“ (
18
).
31.
Ta opredelitev iz vsakdanjega jezika ustreza opredelitvi proizvoda z napako iz člena 6(1) Direktive Sveta 85/374/EGS z dne 25. julija 1985 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic v zvezi z odgovornostjo za proizvode z napako (
19
). V skladu s to določbo ima proizvod napako, „kadar varnost proizvoda ni takšna, kakor jo lahko oseba ob upoštevanju vseh okoliščin upravičeno pričakuje“, vključno s „predstavitvijo proizvoda“, „predvidljivo uporabo proizvoda na razumen način“ in „časom, ko je bil proizvod dan v promet“.
32.
V obravnavani zadevi je ob upoštevanju narave zadevnega blaga (delujoča osebna vozila) in delov (krmilna sklopka) upravičeno in razumno pričakovati, da se od njih zahteva višja stopnja varnosti zaradi velikih tveganj za telesno celovitost in življenje voznikov, potnikov in tretjih oseb, ki so povezana z njihovo uporabo. Ta varnostna zahteva zagotovo ni izpolnjena, kadar obstaja tveganje, povezano s proizvodnjo, za okvaro krmilne sklopke. Obstoj tega tveganja torej pomeni, da to blago nima lastnosti, ki jih je od njega mogoče upravičeno pričakovati.
33.
Povedano drugače, tveganje za nedelovanje v takem primeru samo po sebi pomeni napako. (
20
) Ker ta napaka izhaja iz procesa proizvodnje blaga, je treba za to blago šteti, da je bilo pomanjkljivo v smislu člena 145(2) izvedene uredbe od njegove proizvodnje in torej, a fortiori, od njegovega uvoza.
34.
Ta razlaga je potrjena s cilji, ki jim sledi ta določba. Naj v zvezi s tem spomnim, da je v njej natančno določen obseg člena 29 carinskega zakonika, (
21
) katerega namen je zagotoviti, da carinska vrednost blaga ustreza njegovi resnični ekonomski vrednosti (
22
). Obstoj tveganja, povezanega s proizvodnjo, da blago z uporabo postane nedelujoče, pa kot tak in neodvisno od uresničitve tega tveganja zniža vrednost tega blaga. Namreč, za vozilo, ki ne ustreza varnostnim zahtevam, ki jih je od njega mogoče upravičeno pričakovati, se bo nedvomno težko našel kupec, vsaj ne po enaki ceni kot za vozilo, ki izpolnjuje te zahteve.
35.
Komentar odbora za carinski zakonik, na katerega sta se sklicevala predložitveno sodišče in nizozemska vlada, ne oporeka taki razlagi. (
23
) V zvezi s tem zadostuje ugotovitev, da čeprav komentarji navedenega odbora lahko prispevajo k razlagi carinske zakonodaje Unije (
24
), ti niso pravno zavezujoči. So le v pomoč državam članicam pri opredelitvi skupnega pristopa v podobnih primerih, da se zagotovi pravilna in enotna uporaba pravil v zvezi s carinskimi vrednostmi. (
25
)
36.
Ob upoštevanju navedenega menim, da se člen 145(2) izvedbene uredbe uporablja, kadar – kot v postopku v glavni stvari – prodajalec vozila na podlagi pogodbene garancijske obveznosti iz prodajne pogodbe kupcu zagotovi znižanje cene v obliki povračila stroškov, ki so kupcu nastali zaradi odprave tveganja, povezanega s proizvodnjo, da postane to vozilo z uporabo nedelujoče, zaradi česar ni tako varno, kot je od njega mogoče razumno pričakovati.
37.
Zato ni treba odgovoriti na drugi del tega vprašanja, ki je Sodišču predloženo podredno in s katerim predložitveno sodišče sprašuje, ali – ob domnevi, da se ta določba ne uporablja v takem položaju – člen 29 carinskega zakonika v povezavi s členom 78 tega zakonika sam po sebi omogoča uskladitev carinske vrednosti, da se upošteva tako znižanje cene. Vendar naj zaradi celovitosti dodam, da bi bilo ob upoštevanju točke 27 sodbe Mitsui & Co. Deutschland (
26
) na drugi del prvega vprašanja po mojem mnenju treba odgovoriti pritrdilno.
C. Veljavnost dvanajstmesečnega roka iz člena 145(3) izvedbene uredbe (drugo vprašanje)
38.
Drugo vprašanje za predhodno odločanje se nanaša na to, ali je člen 145(3) izvedbene uredbe, kolikor določa dvanajstmesečni rok od sprejema carinske deklaracije za popravek cene, da je uskladitev carinske vrednosti v primeru iz odstavka 2 tega člena upravičena, združljiv s členi 29, 78 in 236(2) carinskega zakonika. To vprašanje bi lahko imelo praktičen pomen v vseh primerih, kadar je v prodajni pogodbi v zvezi z blagom, ki je namenjeno izvozu na carinsko območje Unije, določen garancijski rok, daljši od 12 mesecev. (
27
)
39.
Naj najprej poudarim, da je pravna podlaga izvedbene uredbe nekdanja različica člena 249 carinskega zakonika, (
28
) na podlagi katere je bila Komisija pristojna za sprejetje vseh potrebnih določb za uporabo tega zakonika (
29
). Iz sodne prakse je razvidno tudi, da lahko Komisija sprejme vse potrebne ali koristne izvedbene ukrepe za izvajanje navedenega zakonika, če niso v nasprotju z njim. (
30
)
40.
Poleg tega je treba izraz izvajanje v skladu s sodno prakso razlagati široko. (
31
) Sodišče je sicer že imelo priložnost poudariti, da ima Komisija pri izvajanju določb carinskega zakonika diskrecijsko pravico. (
32
)
41.
Z vidika teh načel je treba preveriti, prvič, ali je rok iz člena 145(3) izvedbene uredbe potreben ali koristen za izvajanje tega zakonika in, drugič, ali je ta rok v skladu z določbami navedenega zakonika. Iz razlogov, predstavljenih v nadaljevanju, menim, da ta pogoja nista izpolnjena.
1.
Potrebnost ali koristnost člena 145(3) izvedbene uredbe
42.
Po mnenju Komisije je rok iz člena 145(3) izvedbene uredbe koristen ali celo potreben za izvajanje člena 29 carinskega zakonika, ker omogoča, da se zmanjšajo tveganja za napake ali goljufije pri uporabi člena 145(2) te uredbe. Te bi namreč povzročile, da bi se v nasprotju s členom 29 tega zakonika določile arbitrarne ali fiktivne carinske vrednosti. Komisija v zvezi s tem poudarja, da so v praksi težave pri določanju, ali je bila napaka, ki jo ima blago, prisotna že ob njegovem uvozu ali pa je do nje prišlo pozneje zaradi njegove običajne obrabe. Ker se te težave in torej tveganje za napake ali goljufije s časom povečujejo, bi bilo treba za upoštevanje popravkov cen po sprostitvi v prosti promet na podlagi člena 145(2) navedene uredbe določiti razumen rok. (
33
)
43.
Nizozemska vlada in Komisija poleg tega trdita, da je tak rok potreben za zagotovitev pravne varnosti in enotne uporabe te določbe. Poleg tega poudarjata skladnost dvanajstmesečnega roka iz člena 145(3) izvedbene uredbe s primerljivim rokom iz člena 238(4) carinskega zakonika.
44.
Dvomim, da je člen 145(3) te uredbe koristen ali potreben za uresničitev teh ciljev in torej za izvajanje člena 29 tega zakonika.
45.
Kar zadeva, prvič, cilj, da se ob upoštevanju težav pri določitvi trenutka, ko pride do napake, prepreči določanje arbitrarnih ali fiktivnih carinskih vrednosti, ki bi izhajale iz napak ali goljufij, v okviru uporabe člena 145(2) navedene uredbe, ugotavljam, da materialni pogoji iz te določbe že določajo, da je treba carinskim organom zadovoljivo dokazati, da je bila napaka prisotna „ob uvozu zadevnega blaga“ (
34
). Dokazno breme v zvezi s tem nosi uvoznik. (
35
) V teh okoliščinah za uresničitev tega cilja ni več potrebno niti koristno, da se uskladitev carinske vrednosti pogoji z dodatno zahtevo, v skladu s katero je treba ceno popraviti v dvanajstmesečnem roku od dneva sprejema carinske deklaracije.
46.
V obravnavani zadevi je v predložitveni odločbi pojasnjeno, da je bila napaka pri vozilih tipa A povezana z njihovo proizvodnjo in je bila torej prisotna že ob njihovem uvozu. Kot je na obravnavi trdila družba X, ta zahteva v takem položaju torej ni koristna.
47.
Nizozemska vlada poleg tega trdi, da rok iz člena 145(3) izvedbene uredbe temelji na domnevi, da če se napaka, ki jo krije garancijska obveznost, pojavi v dvanajstih mesecih od dneva sprejema carinske deklaracije, lahko carinski organi izhajajo iz načela, da je ta napaka obstajala že na ta dan. Ta trditev v bistvu ponavlja, da ta rok ustreza obdobju, v katerem je mogoče domnevati, da je bila napaka prisotna na ta datum.
48.
Vendar navedeni rok nikakor ne izhaja iz take domneve. Ta domneva bi pomenila, da je carinsko vrednost mogoče uskladiti za vsak popravek cene, ki je bil pred iztekom istega roka opravljen na podlagi pogodbene garancijske obveznosti, ne da bi bilo treba dokazati, da je napaka obstajala že ob uvozu. Člen 145(3) te uredbe pa nasprotno izključuje tako uskladitev za vsak popravek cene po izteku roka, ki ga določa, tudi če dolžnik sicer dokaže, da je napaka obstajala že v tem trenutku.
49.
Kar zadeva, drugič, potrebo po zagotovitvi pravne varnosti in enotne uporabe člena 145(2) navedene uredbe, podobno kot družba X menim, da so z rokom iz člena 236(2) carinskega zakonika ti interesi že dovolj zaščiteni.
50.
Ta določba načeloma zahteva, da se vsi zahtevki za povračilo ali odpust uvoznih dajatev ne glede na njihov razlog vložijo v treh letih od posredovanja sporočila o teh dajatvah dolžniku. Če ima zadnjenavedeni pravico do povračila zaradi uskladitve carinske vrednosti blaga na podlagi člena 145(2) izvedbene uredbe, bo to povračilo torej izvedeno le, če zahtevek vloži v triletnem roku, določenem s členom 236(2) carinskega zakonika.
51.
Ne vidim nobenega razloga, zaradi katerega v tem posebnem položaju v nasprotju z drugimi primeri, v katerih ima dolžnik pravico do povračila carinskih dajatev, s tem rokom ne bila zagotovljena ustrezna stopnja pravne varnosti in enotnosti v korist carinske uprave in proračuna Unije. (
36
)
52.
Tretjič, ni mogoče sprejeti trditve v zvezi z uskladitvijo roka iz člena 145(3) izvedbene uredbe in enako dolgega roka iz člena 238(4) carinskega zakonika.
53.
Ta velja, kadar ta določba zajema položaj, ki se razlikuje od položaja iz člena 145(3) izvedbene uredbe. Člen 238(4) carinskega zakonika se nanaša na primer, ko kupec ne zaradi skrite napake, temveč zaradi napake, ki je bila ugotovljena ob uvozu, blago zavrne ali zahteva nižjo ceno. V nasprotju s takim kupcem pa zadevni kupec iz člena 145(3) te uredbe ob uvozu teoretično ne ve za obstoj napake. V nasprotju s kupcem iz člena 238(4) tega zakonika torej ne more vedno zahtevati povračila ali odpusta uvoznih dajatev v dvanajstmesečnem roku od sprejema carinske deklaracije ali posredovanja sporočila o uvoznih dajatvah. (
37
)
54.
Zato menim, da rok iz člena 145(3) izvedbene uredbe ni potreben niti koristen za izvajanje carinskega zakonika. Čeprav je ta preudarek dovolj za neveljavnost te določbe, bom v nadaljevanju zaradi celovitosti pojasnil razloge, iz katerih je ta poleg tega v nasprotju s členom 29 tega zakonika glede na člena 78 in 236(2) navedenega zakonika.
2.
Skladnost člena 145(3) izvedbene uredbe z določbami carinskega zakonika
55.
Predložitveno sodišče dvomi o združljivosti roka iz člena 145(3) izvedbene uredbe s členom 29 carinskega zakonika v povezavi s členom 78 tega zakonika, saj v zadnjenavedenih določbah ni časovne omejitve za uskladitve carinske vrednosti. To sodišče dvomi tudi o skladnosti tega roka s členom 236(2) navedenega zakonika, ki določa drugačen rok za vložitev zahtevkov za povračilo carinskih dajatev.
56.
V sodbi Mitsui & Co. Deutschland (
38
) so po mojem mnenju že nekatere usmeritve, na podlagi katerih je mogoče odgovoriti na ta vprašanja.
57.
Ta sodba se je nanašala na položaj, v katerem je bila carinska deklaracija sprejeta pred začetkom veljavnosti uredbe, s katero je bila v člen 145 izvedbene uredbe uvedena možnost, da carinski organi uskladijo carinsko vrednost pomanjkljivega blaga zaradi popravka cene po njegovi sprostitvi v promet. (
39
)
58.
Sodišče je menilo, da čeprav se člen 145(2) in (3) izvedbene uredbe ne uporablja v takih položajih, (
40
) lahko carinski organi opravijo tako uskladitev, pri čemer se neposredno oprejo na člen 29 carinskega zakonika, če so izpolnjeni trije pogoji iz člena 145(2) te uredbe. Po mnenju Sodišča je ta določba „določil[a] rešitev, ki jo je že navedel člen 29 carinskega zakonika“ (
41
).
59.
Vendar pa Sodišče ni presodilo, da je tudi ta možnost uskladitve omejena s časovnim pogojem, kakršen je določen v členu 145(3) izvedbene uredbe. (
42
) Menim, da ta pogoj v nasprotju s pogoji iz odstavka 2 tega člena ne izhaja neposredno iz člena 29 carinskega zakonika.
60.
Če ne bi bilo roka iz člena 145(3) izvedbene uredbe, bi torej carinski organi države članice lahko na podlagi člena 29 carinskega zakonika samega uskladili carinsko vrednost blaga, če so izpolnjeni pogoji iz člena 145(2) te uredbe, tudi če je od sprejema carinske deklaracije preteklo več kot dvanajst mesecev. Po preteku tega roka pa uporaba odstavka 3 tega člena izključuje tako uskladitev. To v nasprotju s členom 29 tega zakonika privede do določitve carinske vrednosti, ki ne ustreza transakcijski vrednosti blaga, kot je bila spremenjena po njegovem uvozu.
61.
Naj dodam, da je znižanje carinske vrednosti pod pogoji iz člena 145(2) izvedbene uredbe mogoče opraviti s ponovnim pregledom carinske deklaracije na podlagi člena 78(1) carinskega zakonika. (
43
) Ker torej plačane uvozne dajatve sorazmerno s tem znižanjem carinske vrednosti presegajo dajatve, ki so bile zakonito dolgovane, morajo carinski organi v skladu z odstavkom 3 tega člena dolžniku povrniti preplačani znesek. To povračilo se opravi na podlagi člena 236 tega zakonika, če so izpolnjeni v njem navedeni pogoji. Ti pogoji zajemajo spoštovanje triletnega roka – od posredovanja sporočila o uvoznih dajatvah dolžniku – ki je določen za vložitev zahtevka za povračilo. (
44
)
62.
Posledično bi lahko dolžnik na podlagi člena 29 carinskega zakonika v povezavi s členom 78 in členom 236(2) tega zakonika dobil povračilo uvoznih dajatev, sorazmerno uskladitvi carinske vrednosti, opravljeni pod pogoji iz člena 145(2) izvedbene uredbe, do izteka triletnega roka od posredovanja sporočila o teh dajatvah. (
45
) Člen 145(3) te uredbe to možnost v praksi omejuje na dvanajstmesečno obdobje od sprejema carinske deklaracije. S to določbo se torej v škodo dolžnika spreminja pravna ureditev, ki zanj velja v skladu s carinskim zakonikom.
63.
Iz tega izhaja, da je člen 145(3) izvedbene uredbe v nasprotju s členom 29 carinskega zakonika v povezavi s členoma 78 in 236(2) tega zakonika.
64.
Ob upoštevanju vseh teh preudarkov Komisija kljub diskrecijski pravici, ki jo ima za izvajanje carinskega zakonika, (
46
) ni bila pristojna za sprejetje člena 145(3) izvedbene uredbe, tako da je treba to določbo razglasiti za neveljavno.
V. Predlog
65.
Glede na navedeno predlagam, naj se na vprašanji, ki ju je postavilo Hoge Raad der Nederlanden (nizozemsko vrhovno sodišče), odgovori:
1.
Člen 145(2) Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti glede na člen 29 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti je treba razlagati tako, da se uporablja zlasti, kadar prodajalec vozila na podlagi pogodbene garancijske obveznosti iz prodajne pogodbe kupcu zagotovi znižanje cene v obliki povračila stroškov, ki so kupcu nastali zaradi preprečitve tveganja, povezanega s proizvodnjo, da postane to vozilo z uporabo nedelujoče, zaradi česar ni tako varno, kot je od njega mogoče razumno pričakovati.
2.
Člen 145(3) Uredbe št. 2454/93 je neveljaven.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
2
)	UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307. Ta uredba je bila s 1. junijem 2016 razveljavljena z Uredbo (EU) št. 952/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. oktobra 2013 o carinskem zakoniku Unije (prenovitev) (UL 2013, L 269, str. 1, v nadaljevanju: novi carinski zakonik). Vendar pa se za dejansko stanje iz spora v glavni stvari še vedno uporablja Uredba št. 2913/92.
(
3
)	UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 6, str. 3.
(
4
)	Commentary no 2 of the customs code committee (customs valuation section) on the application of Article 145, paragraph 2, of the customs code implementing provisions (Compendium of customs valuation texts (TAXUD/800/2002NL), posodobljena različica iz septembra 2008, str. 18).
(
5
)	Sodba z dne 19. marca 2009, Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167). To sodišče se verjetno namerava sklicevati na točko 27 te sodbe.
(
6
)	Glej člen 79, drugi odstavek, carinskega zakonika.
(
7
)	V členih 30 in 31 carinskega zakonika so določena dodatna merila, ki se uporabljajo, kadar carinske vrednosti blaga ni mogoče določiti na podlagi njegove transakcijske vrednosti.
(
8
)	Glej opombi 10 in 11 teh sklepnih predlogov.
(
9
)	Člen 67 carinskega zakonika.
(
10
)	Sodbi z dne 16. novembra 2006, Compaq Computer International Corporation (C‑306/04, EU:C:2006:716, točka 30), in z dne 19. marca 2009, Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167, točka 20).
(
11
)	Sodbe z dne 12. junija 1986, Repenning (183/85, EU:C:1986:247, točka 16); z dne 19. marca 2009, Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167, točka 24), in z dne 12. decembra 2013, Christodoulou in drugi (C‑116/12, EU:C:2013:825, točka 39). Predvsem člen 29(1) carinskega zakonika določa, da je treba ceno, ki je bila plačana ali ki jo je treba plačati za blago, po potrebi prilagoditi v skladu s členoma 32 in 33 tega zakonika, v katerih so navedeni različni elementi, ki jih je treba dodati tej ceni ali jih od nje odšteti.
(
12
)	Glej sodbo z dne 19. marca 2009, Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167, točka 26).
(
13
)	Sodba z dne 19. marca 2009, Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167).
(
14
)	Na podlagi te sodne prakse je mogoče takoj zavrniti trditev družbe X, da člen 145(2) te uredbe krši člen 29 tega zakonika.
(
15
)	Glej točko 14 teh sklepnih predlogov.
(
16
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 28. julija 2016, JZ (C‑294/16 PPU, EU:C:2016:610, točka 35).
(
17
)	Glej zlasti sodbo z dne 25. januarja 2017, Vilkas (C‑640/15, EU:C:2017:39, točka 30 in navedena sodna praksa).
(
18
)	Glej opredelitev iz Slovarja slovenskega knjižnega jezika (http://bos.zrc-sazu.si/sskj.html).
(
19
)	UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 1, str. 257.
(
20
)	Pojem pomanjkljivost („gebrek“ v nizozemščini) v smislu člena 145(2) izvedbene uredbe ima torej širši obseg od pojma nedelovanje ali okvara („defect“ v nizozemščini). Medtem ko prvi vključuje vse manjkajoče lastnosti, ki jih je od zadevnega blaga mogoče razumno pričakovati, pa drugi označuje samo dejansko nedelovanje blaga.
(
21
)	Glej sodbo z dne 19. marca 2009, Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167, točka 27).
(
22
)	Glej točko 22 teh sklepnih predlogov.
(
23
)	Glej točko 15 teh sklepnih predlogov.
(
24
)	Glej v tem smislu sklepne predloge generalnega pravobranilca J. Mazáka v zadevi Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2008:580, točka 38).
(
25
)	O oceni posledic, ki jih imajo nezavezujoče odločbe v zvezi z oceno carinske vrednosti, glej Posebno poročilo Računskega sodišča št. 23/2000 o carinski vrednosti uvoženega blaga (ocena carinske vrednosti) z odgovori Komisije (UL 2001, C 84, str. 8).
(
26
)	Sodba z dne 19. marca 2009, Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167). Glej točko 24 teh sklepnih predlogov.
(
27
)	Predložitveno sodišče v zvezi s tem poudarja, da ni neobičajno, da garancijske obveznosti za prodajalca novega vozila veljajo v obdobju, ki je (včasih znatno) daljše od 12 mesecev.
(
28
)	Člen 1, točka 19, Uredbe (ES) št. 2700/2000 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. novembra 2000 o spremembi Uredbe št. 2913/92 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 10, str. 239) je nadomestil člen 249 carinskega zakonika z določbo, ki je v bistvu enaka in jo po tej spremembi vsebuje člen 247 tega zakonika. V členu 76 novega carinskega zakonika je Komisiji posebej dodeljena pristojnost, da z izvedbenimi akti določi postopkovna pravila za določitev carinske vrednosti.
(
29
)	Glej v zvezi s tem sodbi z dne 11. novembra 1999, Söhl & Söhlke (C‑48/98, EU:C:1999:548, točka 35), in z dne 13. decembra 2007, Asda Stores (C‑372/06, EU:C:2007:787, točka 33).
(
30
)	Sodbe z dne 11. novembra 1999, Söhl & Söhlke (C‑48/98, EU:C:1999:548, točka 36); z dne 8. marca 2007, Thomson in Vestel France (C‑447/05 in C‑448/05, EU:C:2007:151, točka 24), in z dne 13. decembra 2007, Asda Stores (C‑372/06, EU:C:2007:787, točka 34).
(
31
)	Glej zlasti sodbi z dne 30. oktobra 1975, Rey Soda in drugi (23/75, EU:C:1975:142, točka 10), in z dne 30. junija 2005, Alessandrini in drugi/Komisija (C‑295/03 P, EU:C:2005:413, točka 74).
(
32
)	Glej sodbe z dne 23. marca 1983, Cousin in drugi (162/82, EU:C:1983:93, točka 17); z dne 8. marca 2007, Thomson in Vestel France (C‑447/05 in C‑448/05, EU:C:2007:151, točki 25 in 36), in z dne 13. decembra 2007, Asda Stores (C‑372/06, EU:C:2007:787, točka 35).
(
33
)	Glej uvodni izjavi 5 in 6 Uredbe Komisije (ES) št. 444/2002 z dne 11. marca 2002 o spremembi Uredbe št. 2454/93 ter uredb (ES) št. 2787/2000 in (ES) št. 993/2001 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 12, str. 209).
(
34
)	Člen 145(2)(a) Izvedbene uredbe.
(
35
)	Glej v tem smislu Commentary no 2 of the customs code committee (customs valuation section) on the application of Article 145, paragraph 2, of the customs code implementing provisions (Compendium of customs valuation texts (TAXUD/800/2002-NL), posodobljena različica iz septembra 2008, str. 13).
(
36
)	Iz sodbe z dne 10. decembra 2015, Veloserviss (C‑427/14, EU:C:2015:803, točke 25, 32 in 33) izhaja, da čeprav v členu 78 carinskega zakonika ni časovne omejitve glede možnosti carinskih organov za naknadni pregled ali preverjanje carinskih deklaracij ter sprejetje potrebnih ukrepov za ureditev položaja, so države članice glede na splošno načelo pravne varnosti pristojne, da za to možnost predpišejo razumen zastaralni rok. To velja, če tak rok ne glede na to, ali izhaja iz nacionalnega prava ali prava Unije, varuje hkrati upravičenca in zadevno upravo. Zdi se mi, da se ta sodna praksa nanaša samo na roke, ki omejujejo možnost za naknadni pregled ali preverjanje. Ni je mogoče razširiti na rok iz člena 145(3) izvedbene uredbe, ki omejuje samo možnost uskladitve carinske vrednosti iz odstavka 2 tega člena. Zlasti ker je ta možnost v korist upravičencev, jih s tem rokom ni mogoče varovati.
(
37
)	Poleg tega se roka iz teh določb razlikujeta glede na njun predmet in izhodišče. Rok iz člena 238(4) carinskega zakonika se nanaša na vložitev zahtevka za povračilo uvoznih dajatev in teče od posredovanja sporočila o carinskem dolgu, podobno kot rok iz člena 236(2) tega zakonika, od katerega odstopa. Rok iz člena 145(3) izvedbene uredbe pa zadeva sam nastanek pravice do povračila, torej obstoj razloga, ki privede do uskladitve carinske vrednosti in posledičnega povračila uvoznih dajatev. Ta rok začne teči ob sprejemu carinske deklaracije.
(
38
)	Glej sodbo z dne 19. marca 2009 (C‑256/07, EU:C:2009:167).
(
39
)	Gre za Uredbo št. 444/2002.
(
40
)	Sodba z dne 19. marca 2009, Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167, točka 37). Čeprav je bilo Sodišču predloženo vprašanje o veljavnosti člena 145(2) in (3) izvedbene uredbe, ob upoštevanju tega preudarka nanj ni odgovorilo, kot je razvidno iz točke 39 te sodbe.
(
41
)	Glej sodbo z dne 19. marca 2009, Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167, točka 27).
(
42
)	Sodba z dne 19. marca 2009, Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167, točka 36). Sodišče je v njej odločilo, da se člen 145(3) izvedbene uredbe, kot je bil v to uredbo uveden z Uredbo št. 444/2002, ne uporablja v položajih, ki nastanejo pred začetkom veljavnosti zadnjenavedene uredbe, saj bi z njegovo uporabo posegli v legitimno pričakovanje zadevnih gospodarskih subjektov. To je veljalo tudi, kadar so pristojni carinski organi pred začetkom veljavnosti izvedbene uredbe uporabljali splošni rok treh let iz člena 236(2) carinskega zakonika za spremembe transakcijske vrednosti blaga po uvozu, ker je bilo pomanjkljivo.
(
43
)	Kot izhaja iz sodbe z dne 20. oktobra 2005, Overland Footwear (C‑468/03, EU:C:2005:624, točka 64), člen 78(1) carinskega zakonika omogoča upoštevanje vseh „mogoč[ih] spremem[b] podatkov, ki se jih upošteva pri določitvi carinske vrednosti in posledično uvoznih dajatev“.
(
44
)	Glej sodbo z dne 20. oktobra 2005, Overland Footwear (C‑468/03, EU:C:2005:624, točke od 52 do 54).
(
45
)	Glej v zvezi s tem sodbo z dne 19. marca 2009, Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167, točka 36) in opombo 41 teh sklepnih predlogov.
(
46
)	Glej točko 40 teh sklepnih predlogov.