62025TJ0064
SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (osmi senat)
z dne 14. januarja 2026 (
*1
)
„Znamka Evropske unije – Postopek za ugotovitev ničnosti – Besedna znamka Evropske unije Leone – Relativni razlog za ničnost – Prejšnja pravica do imena na podlagi avstrijskega prava – Člen 60(2)(a) Uredbe (EU) 2017/1001“
V zadevi T‑64/25,
Lisa Leone, stanujoča na Dunaju (Avstrija),
Giorgio Leone, stanujoč na Dunaju,
Leone & Leone OG s sedežem na Dunaju,
ki jih zastopa F.-M. Orou, odvetnik,
tožeče stranke,
proti
Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO), ki ga zastopa D. Stoyanova-Valchanova, agentka,
tožena stranka,
druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe pri EUIPO je bila
Incom s sedežem v Ajdovščini (Slovenija),
SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat),
v sestavi I. Gâlea, predsednik, T. Tóth (poročevalec), sodnik, in L. Spangsberg Grønfeldt, sodnica,
sodni tajnik: V. Di Bucci,
na podlagi pisnega dela postopka,
na podlagi tega, da stranke v roku treh tednov od vročitve obvestila o koncu pisnega dela postopka niso vložile predloga, naj se opravi obravnava, in odločitve v skladu s členom 106(3) Poslovnika Splošnega sodišča, da bo odločeno brez ustnega dela postopka,
izreka naslednjo
Sodbo
1
Tožeče stranke, Lisa Leone, Giorgio Leone in družba Leone & Leone OG, s tožbo na podlagi člena 263 PDEU predlagajo razveljavitev odločbe drugega odbora za pritožbe pri Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) z dne 27. novembra 2024 (zadeva R 971/2023-2) (v nadaljevanju: izpodbijana odločba).
Dejansko stanje
2
Tožeče stranke so 19. januarja 2022 pri EUIPO vložile zahtevo za ugotovitev ničnosti znamke Evropske unije, ki je bila registrirana na podlagi prijave, vložene 26. januarja 2020, za besedni znak Leone.
3
Proizvodi, obseženi z izpodbijano znamko, za katero je bila zahtevana ugotovitev ničnosti, spadajo v razred 30 v smislu Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen, ter v bistvu zajemajo sladolede in razne zamrznjene proizvode.
4
Razlog, naveden v utemeljitev zahteve za ugotovitev ničnosti, je bil razlog iz člena 60(2)(a) Uredbe (EU) 2017/1001 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2017 o blagovni znamki Evropske unije (UL 2017, L 154, str. 1) v povezavi z določbami avstrijske zakonodaje, to je v povezavi s členom 43 Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch (avstrijski obči državljanski zakonik), členom 9 Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb (zakon o preprečevanju nelojalne konkurence) z dne 22. novembra 1984 (BGB1, 448/1984) (v nadaljevanju: avstrijski zvezni zakon o preprečevanju nelojalne konkurence) in členom 12 Markenschutzgesetz (zakon o varstvu znamk) z dne 30. novembra 1970 (BGB1, 260/1970) (v nadaljevanju: avstrijski zakon o varstvu znamk).
5
Zahteva za ugotovitev ničnosti je temeljila na teh prejšnjih pravicah, zaščitenih na podlagi avstrijskega prava:
–
pravica do imena Leone, to je priimka Lise Leone in Giorgia Leoneja, uporabljenega v okviru njunih poslovnih dejavnosti;
–
pravica do imena podjetja Leone & Leone OG, ki je družba po avstrijskem pravu, registrirana 27. septembra 2012, katere družbenika sta Lisa in Giorgio Leone ter katere dejavnost je proizvodnja in prodaja sladoledov;
–
pravica do imena Leones, ki se v okviru poslovnih dejavnosti uporablja od 28. oktobra 2013 ter ki je nameščeno na prodajalnah sladoleda tožečih strank in na proizvodih, ki jih te tržijo.
6
Oddelek za izbris je 9. marca 2023 zahtevo za ugotovitev ničnosti v celoti zavrnil. V bistvu je menil, da z dokazi, ki so jih predložile tožeče stranke, ni dokazano, da pomembnost ali obseg uporabe imen, uveljavljanih v okviru njihovih poslovnih dejavnosti v sektorju sladoledov, ki so navedena v točki 5 zgoraj, zadostuje za ugotovitev, da imajo „interes, ki je varovan“ in v katerega bi lahko bilo poseženo, kot je to zahtevano z avstrijskim pravom, ki se uporablja. Oddelek za izbris je torej menil, da ne more obstajati verjetnost, da bi upoštevna javnost izpodbijano znamko gospodarsko ali kako drugače povezovala s tožečimi strankami.
7
Tožeče stranke so 8. maja 2023 pri EUIPO vložile pritožbo zoper odločbo oddelka za izbris.
8
Odbor za pritožbe je z izpodbijano odločbo pritožbo zavrnil, z obrazložitvijo, da prejšnje pravice, na katere se sklicujejo tožeče stranke in ki so navedene v točki 5 zgoraj, spadajo na področje uporabe člena 60(1)(c) Uredbe 2017/1001 in da zato ne spadajo na področje uporabe člena 60(2)(a) te uredbe, tako da je zahteva za ugotovitev ničnosti, ki temelji na zadnjenavedeni določbi, brez podlage.
Predlogi strank
9
Tožeče stranke Splošnemu sodišču predlagajo, naj:
–
izpodbijano odločbo razveljavi;
–
EUIPO naloži plačilo stroškov.
10
EUIPO Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
tožbo zavrne;
–
v primeru razpisa obravnave tožečim strankam naloži plačilo stroškov.
Pravo
11
Tožeče stranke v utemeljitev tožbe navajajo dva tožbena razloga, od katerih se prvi nanaša na kršitev člena 94(1) Uredbe št. 2017/1001 in drugi na kršitev člena 60(2)(b) te uredbe.
12
Najprej je treba preučiti drugi tožbeni razlog.
13
Tožeče stranke z drugim tožbenim razlogom trdijo, da je odbor za pritožbe kršil člen 60(2)(a) Uredbe 2017/1001 s tem, da je po eni strani napačno menil, da se ta določba nanaša na varstvo imena kot osebne lastnosti, vendar tega imena ne varuje v okviru njegove poslovne uporabe, s čimer se je oddaljil od sodbe z dne 5. julija 2011, Edwin/UUNT (C‑263/09 P, EU:C:2011:452), ter po drugi strani s tem, da ni upošteval njihovih pojasnil o nacionalnem pravu, da ni upošteval dokazov v zvezi z znatno poslovno uporabo navedenih imen in da je napačno ugotovil, da z dokazi, ki so jih predložile, ni dokazano, da je bilo „poseženo v [njihove] interese, ki so varovani“.
14
EUIPO meni, da je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da prejšnje pravice, na katere se sklicujejo tožeče stranke, ne spadajo na področje uporabe člena 60(2)(a) Uredbe 2017/1001. Na te pravice naj bi se bilo treba sklicevati na podlagi člena 60(1)(c) te uredbe v povezavi s členom 8(4) navedene uredbe, ki zajema neregistrirane znamke in druge znake, ki se uporabljajo v gospodarskem prometu, kot so v bistvu trgovska imena, imena podjetij, domenska imena in drugi znaki, ki lahko služijo kot poslovni identifikatorji ali za označevanje gospodarske dejavnosti, ki jo opravlja njihov imetnik. Pristop tožečih strank pa naj bi privedel do obida prava Evropske unije. Ta pristop naj bi jim namreč omogočal, da se sklicujejo na pravico do trgovskih identifikatorjev, ne da bi zanje veljali pogoji iz člena 8(4) te uredbe, zlasti pogoj v zvezi z dokazovanjem uporabe, ki je več kot zgolj lokalnega pomena.
15
Natančneje, EUIPO po eni strani v zvezi z imenom podjetja Leone & Leone OG in imenom Leones, ki označujeta družbo in podjetje, trdi, da gre za „tipični“ pravici, ki spadata na področje uporabe člena 60(1)(c) Uredbe 2017/1001 v povezavi s členom 8(4) navedene uredbe. Ta ugotovitev naj bi bila podprta zlasti s členom 9 avstrijskega zveznega zakona o preprečevanju nelojalne konkurence ter členoma 12 in 32 avstrijskega zakona o varstvu znamk v delu, v katerem se te določbe izrecno sklicujejo na varstvo „poslovnih identifikatorjev“. Poleg tega to, da tožeče stranke same uveljavljajo varstvo pred „zmedo pri pripisovanju“, to je položajem, v katerem bi bila upoštevna javnost zapeljana v zmoto glede trgovskega izvora upoštevnih proizvodov, po mnenju EUIPO pomeni, da imajo uveljavljane prejšnje pravice dejansko funkcijo „znakov, ki se uveljavljajo kot poslovni identifikatorji“. Po drugi strani, kar zadeva priimek Leone, naj tožeči stranki tega priimka ne bi uveljavljali v njegovi funkciji identifikacije neke osebe, ampak naj bi dejansko uveljavljali varstvo znaka, sestavljenega iz tega priimka, ki se uporablja v gospodarskem prometu.
Uvodne ugotovitve
16
Člen 60(2) Uredbe 2017/1001 določa:
„Blagovna znamka EU se razglasi za nično […] na podlagi zahteve [EUIPO] ali na podlagi nasprotne tožbe v postopku zaradi kršitve pravic, če se uporaba takšne blagovne znamke lahko prepove na podlagi druge prejšnje pravice v skladu z zakonodajo Unije ali nacionalnim pravom, ki ureja varstvo in še zlasti:
(a)
pravice do imena;
(b)
pravice do osebne podobe;
(c)
avtorske pravice;
(d)
pravice industrijske lastnine.“
17
Iz člena 16(1)(c) Delegirane uredbe Komisije (EU) 2018/625 z dne 5. marca 2018 o dopolnitvi [Uredbe 2017/1001] ter razveljavitvi Delegirane uredbe (EU) 2017/1430 (UL 2018, L 104, str. 1) izhaja, da v primeru zahteve za ugotovitev ničnosti na podlagi člena 60(2) Uredbe 2017/1001 vložnik predloži zlasti: dokazila o pridobitvi, nadaljnjem obstoju in obsegu varstva ustrezne prejšnje pravice, dokazila o tem, da je vložnik upravičen do vložitve zahteve, ter – če ugovor temelji na prejšnji pravici v skladu s pravom države članice – tudi jasno navedbo vsebine nacionalnega prava, ki se uveljavlja, in sicer s predložitvijo uradnih objav zadevnih določb ali zakonodaje.
18
Vlagatelju je naloženo, da EUIPO predloži ne samo elemente, ki dokazujejo, da po nacionalni zakonodaji, katere uporabo predlaga, izpolnjuje zahtevane pogoje za dosego prepovedi uporabe znamke Evropske unije na podlagi prejšnje pravice, ampak tudi elemente, iz katerih je razvidna vsebina te zakonodaje (sodbi z dne 5. julija 2011, Edwin/UUNT, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, točka 50, in z dne 30. junija 2015, Gambling Commission/UUNT, T‑404/10 RENV, neobjavljena, EU:T:2015:445, točka 29).
19
Kadar zahteva za ugotovitev ničnosti znamke Unije temelji na prejšnji pravici, ki je varovana s pravilom nacionalnega prava, morajo pristojni organi EUIPO, da bi ugotovili vsebino navedenega pravila, presoditi dokazno vrednost in vsebino elementov, ki jih je predložil vlagatelj. Splošno sodišče izvaja celovit nadzor nad to presojo (sodba z dne 30. junija 2015, Gambling Commission/UUNT, T‑404/10 RENV, neobjavljena, EU:T:2015:445, točka 30; glej v tem smislu tudi sodbo z dne 5. julija 2011, Edwin/UUNT, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, točki 51 in 52).
20
Poleg tega se mora EUIPO v okoliščinah, v katerih se lahko od njega zahteva, da upošteva med drugim nacionalno pravo države članice, ki varuje prejšnjo pravico, na kateri temelji zahteva za ugotovitev ničnosti, po uradni dolžnosti in s sredstvi, ki se mu zdijo za to primerna, pozanimati o nacionalni zakonodaji zadevne države članice, če so take informacije potrebne za presojo pogojev za uporabo zadevnega razloga za ničnost in zlasti za presojo pravilnosti zatrjevanih dejstev ali dokazne vrednosti predloženih dokumentov (sodba z dne 20. januarja 2021, Jareš Procházková in Jareš/EUIPO – Elton Hodinářská (MANUFACTURE PRIM 1949), T‑656/18, neobjavljena, EU:T:2021:17, točka 27 in navedena sodna praksa). To obveznost, da po uradni dolžnosti pridobi informacije o nacionalnem pravu, ima, če je to potrebno, EUIPO, ko že ima informacije o nacionalnem pravu, bodisi v obliki navedb o njegovi vsebini bodisi v obliki elementov, predloženih za razpravo, katerih dokazna moč je bila zatrjevana (sodba z dne 20. marca 2013, El Corte Inglés/UUNT – Chez Gerard (CLUB GOURMET), T‑571/11, EU:T:2013:145, točka 41; glej tudi sodbo z dne 2. decembra 2020, Monster Energy/EUIPO – Nanjing aisiyou Clothing (Prikaz praske), T‑35/20, neobjavljena, EU:T:2020:579, točka 83 in navedena sodna praksa).
21
V obravnavanem primeru je treba najprej pojasniti, da je odbor za pritožbe v točki 20 izpodbijane odločbe zaradi ekonomičnosti postopka odločil, da se ne bo izrekel o posamični upravičenosti vsake od tožečih strank za uveljavljanje vsake od zadevnih prejšnjih pravic. V točkah od 47 do 50 izpodbijane odločbe je menil, da ker vse prejšnje pravice, na katere se sklicujejo tožeče stranke, spadajo na področje uporabe člena 60(1)(c) Uredbe 2017/1001 in zato ne spadajo na področje uporabe člena 60(2)(a) iste uredbe, je treba zahtevo za ugotovitev ničnosti, ki temelji na zadnjenavedeni določbi, v celoti zavrniti. Tako upravičenost tožečih strank do vložitve zahteve za ugotovitev ničnosti ni predmet tega spora. Zato so trditve tožečih strank, s katerimi te želijo dokazati tako upravičenost, brezpredmetne.
22
Poleg tega je treba ugotoviti, da so prejšnje pravice, navedene v točki 5 zgoraj, prvič, priimek Leone, ki se ujema z imenom podjetja na področju proizvodnje in prodaje sladoleda, ki ga imata Lisa in Giorgio Leone kot fizični osebi z avstrijskim državljanstvom, drugič, Leone & Leone OG, to je ime podjetja avstrijske družbe, katere lastnika sta Lisa in Giorgio Leone ter katere poslovna dejavnost je proizvodnja in prodaja sladoledov, in tretjič, Leones, ki je med drugim označba, nameščena na prodajalnah tožečih strank na Dunaju (Avstrija) za prodajo sladoleda.
23
Po tem pojasnilu je treba preučiti trditve tožečih strank, s katerimi te v bistvu izpodbijajo, na prvem mestu, razlago člena 60(2)(a) Uredbe 2017/1001, ki jo je podal odbor za pritožbe, in na drugem mestu, presoje navedenega odbora v zvezi z nacionalnim pravom.
Razlaga člena 60(2)(a) Uredbe št. 2017/1001
24
Odbor za pritožbe je v točki 30 izpodbijane odločbe ugotovil, da so tožeče stranke svojo zahtevo za ugotovitev ničnosti oprle na tri prejšnje pravice avstrijskega prava, navedene v točki 5 zgoraj, in da so se sklicevale na razlog za ničnost iz člena 60(2)(a) Uredbe 2017/1001 v povezavi z avstrijsko zakonodajo, navedeno v točki 4 zgoraj.
25
Odbor za pritožbe je v točkah 31, 32 in od 47 do 49 izpodbijane odločbe, potem ko je navedel člen 5(4) Direktive (EU) 2015/2436 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2015 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL 2015, L 336, str. 1), ugotovil, da člen 5(4)(a) navedene direktive vključuje „pravice, ki se uporabljajo v gospodarskem prometu“, medtem ko člen 5(4)(b) iste direktive vključuje „druge pravice, ki niso prejšnje pravice, ki se uporabljajo v gospodarskem prometu“, kot je „pravica do imena“. Dodal je, da se to razlikovanje izvaja tudi po eni strani s členom 60(1)(c) Uredbe 2017/1001, ki napotuje na člen 8(4) te uredbe, in po drugi strani s členom 60(2)(a) iste uredbe. Menil je, da ker je to razlikovanje vsebovano v Uredbi 2017/1001, razvrstitev uveljavljane pravice po nacionalnem pravu ni odločilna. Ker se tako člen 60(2)(a) Uredbe 2017/1001 nanaša na imena kot pravico „osebnosti“, naj bi bila zahteva tožečih strank za ugotovitev ničnosti, ki temelji na tej določbi, brez podlage.
26
Tožeče stranke izpodbijajo to premiso, na kateri primarno temelji izpodbijana odločba in v skladu s katero v bistvu zahteva za ugotovitev ničnosti, s katero se uveljavlja „pravica do imena“, ki se uporablja v „gospodarskem prometu“, ne more temeljiti na členu 60(2)(a) Uredbe 2017/1001.
27
V skladu s sodno prakso je treba pri razlagi določbe prava Unije upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi njen kontekst in cilje, ki jim sledi ureditev, katere del je (glej sodbo z dne 10. julija 2014, D. in G., C‑358/13 in C‑181/14, EU:C:2014:2060, točka 32 in navedena sodna praksa).
28
Na prvem mestu, kar zadeva besedilo člena 60(2)(a) Uredbe 2017/1001, na katerega je bilo opozorjeno v točki 16 zgoraj, je treba ugotoviti, da je Sodišče že razsodilo, da iz izraza „pravica do imena“ ni mogoče sklepati na ozko razlago, v skladu s katero bi se ta člen na to pravico nanašal le v funkciji osebne lastnosti in ne bi vključeval tržne uporabe imena (glej v tem smislu sodbo z dne 5. julija 2011, Edwin/UUNT, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, točka 33).
29
Poleg tega niti člen 60(2)(a) Uredbe 2017/1001 niti nobena druga določba prava Unije ne opredeljuje vsebine „pravice do imena“ ali pogojev, ki se zahtevajo za dosego prepovedi uporabe blagovne znamke Evropske unije na tej podlagi. Navedena določba pa v zvezi s tem napotuje na nacionalno pravo, kar jasno izhaja iz izraza „druga prejšnja pravica v skladu z […] nacionalnim pravom“.
30
EUIPO tako lahko razglasi ničnost znamke Evropske unije na zahtevo zadevne osebe, če je mogoče njeno uporabo prepovedati med drugim na podlagi pravice do imena, ki je zaščitena z nacionalnim pravom (sodbi z dne 14. maja 2009, Fiorucci/UUNT – Edwin (ELIO FIORUCCI), T‑165/06, EU:T:2009:157, točka 41, in z dne 29. junija 2017, Cipriani/EUIPO – Hotel Cipriani (CIPRIANI), T‑343/14, EU:T:2017:458, točka 73).
31
Poleg tega izraz „pravica do imena“ na podlagi člena 60(2)(a) Uredbe 2017/1001 ne izključuje, a priori, možnosti, da se ta pravica v skladu z nacionalnim pravom nanaša ne le na priimek, ampak tudi na trgovska imena, kot je ime podjetja neke družbe oziroma pravne osebe ali ime, pod katerim se predstavlja podjetje, ne glede na pravni status tega subjekta, ali tudi označbe. Ta ugotovitev velja še toliko bolj, ker se ob neobstoju harmonizacije na ravni Unije za zaščito trgovskega imena uporablja nacionalno pravo (sodba z dne 10. julija 2025, Purefun Group, C‑365/24, EU:C:2025:558, točka 31).
32
Na drugem mestu, kar zadeva kontekstualno razlago, je treba ugotoviti, da struktura člena 60(2) Uredbe 2017/1001 nasprotuje razlagi, ki jo je odbor za pritožbe podal v izpodbijani odločbi.
33
Po presoji Sodišča se lahko namreč v skladu s členom 60(2) Uredbe št. 2017/1001 ničnost znamke Evropske unije ugotovi na podlagi zahteve zadevne osebe, ki uveljavljala „drugo prejšnjo pravico“. Da bi se natančno določila narava take prejšnje pravice, so v navedeni določbi naštete štiri pravice, pri čemer uporaba prislova „zlasti“ kaže na to, da ta seznam ni izčrpen. Poleg pravice do imena in pravice do osebne podobe so naštete tudi avtorske pravice in pravice industrijske lastnine (sodba z dne 5. julija 2011, Edwin/UUNT, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, točka 34).
34
Iz tega neizčrpnega naštevanja je razvidno, da so pravice, ki so naštete kot primeri, namenjene varstvu različnih interesov. Pri nekaterih od njih, kot so avtorske pravice in pravice industrijske lastnine, ekonomske vidike pred poslovnimi škodovanji varujejo tako nacionalni pravni redi kot tudi pravo Unije (sodba z dne 5. julija 2011, Edwin/UUNT, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, točka 35).
35
Iz tega izhaja, da besedilo in struktura člena 60(2)(a) Uredbe št. 2017/1001 v primeru sklicevanja na pravico do imena ne omogočata omejitve uporabe te določbe samo na primere, v katerih je registracija znamke Evropske unije v nasprotju s pravico, katere izključni namen je varstvo imena kot osebne lastnosti zadevne osebe (sodba z dne 5. julija 2011, Edwin/UUNT, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, točka 36).
36
Poleg tega je z izrazom „druga prejšnja pravica“ v členu 60(2) Uredbe 2017/1001 uvedeno razlikovanje med pravicami, naštetimi v tem členu, med katerimi je „pravica do imena“, in pravicami iz člena 60(1) navedene uredbe, vključno s členom 60(1)(c), ki napotuje na člen 8(4) te uredbe, in sicer na „neregistrirano blagovno znamko ali drug znak, ki se uporablja v gospodarskem prometu“.
37
Po eni strani se člen 8(4) Uredbe 2017/1001 sklicuje na „neregistrirano blagovno znamko“. Ta izraz v povezavi s členom 4 navedene uredbe – ki opisuje znake, ki lahko sestavljajo znamko Evropske unije – zlasti s členom 4(a) iste uredbe, je treba razumeti tako, da označuje znak, katerega funkcija je razlikovanje blaga ali storitev nekega podjetja od blaga ali storitev drugih podjetij in s tem zagotavljanje trgovskega izvora blaga ali storitev.
38
Vendar čeprav člen 4 Uredbe 2017/1001 določa, da so znamke lahko sestavljene iz „osebnih imen“, ima znamka – kot oznaka trgovskega izvora proizvodov ali storitev, ki jih označuje – ki je sestavljena iz osebnega imena, drugačno funkcijo kot osebno ime samo po sebi, ki se uporablja za identifikacijo določene osebe (glej v tem smislu sodbo z dne 14. maja 2009, ELIO FIORUCCI, T‑165/06, EU:T:2009:157, točki 47 in 48; glej v tem smislu in po analogiji tudi sodbo z dne 30. marca 2006, Emanuel, C‑259/04, EU:C:2006:215, točka 48).
39
Po drugi strani se člen 8(4) Uredbe 2017/1001 sklicuje tudi na „drug znak, ki se uporablja v gospodarskem prometu“. Pri tem imajo lahko ime podjetja, trgovsko ime ali označba pod nekaterimi pogoji tudi naravo znakov, katerih funkcija je razlikovanje blaga ali storitev nekega podjetja od blaga ali storitev drugih podjetij. V skladu s sodno prakso pa namen imena podjetja, trgovskega imena ali označbe samih po sebi ni razlikovanje med proizvodi ali storitvami. Namen imena podjetja je identificirati družbo, medtem ko je namen trgovskega imena ali označbe opredeliti poslovni obrat. Kadar je uporaba imena družbe, trgovskega imena ali označbe omejena na opredelitev družbe ali na opredelitev poslovnega obrata, je ni mogoče šteti za uporabo „za blago ali storitve“ v smislu člena 4 Uredbe 2017/1001 (sodba z dne 18. julija 2017, Savant Systems/EUIPO – Savant Group (SAVANT), T‑110/16, neobjavljena, EU:T:2017:521, točka 25 in navedena sodna praksa). Vendar bi se lahko znak, ki sestavlja ime podjetja, uporabljal tako, da se vzpostavi povezava med tem znakom in trženimi proizvodi ali ponujenimi storitvami. Če je namreč ta pogoj izpolnjen, to, da se besedni element uporablja kot trgovsko ime podjetja, ne izključuje možnosti njegove uporabe kot znamke in tega, da izpolnjuje svojo bistveno funkcijo opredeljevanja proizvodov ali storitev, ali kot znaka, ki imetniku tega znaka podeljuje pravico do prepovedi uporabe znamke, v smislu člena 8(4) Uredbe 2017/1001 (sodba z dne 26. julija 2023, Guma Holdings/EUIPO – XTB (XTRADE), T‑67/22, neobjavljena, EU:T:2023:436, točka 54).
40
Iz tega izhaja, da so lahko imena, vključno s trgovskimi imeni, zajeta z izrazom „neregistrirana blagovna znamka ali drug znak, ki se uporablja v gospodarskem prometu“ v smislu člena 60(1)(c) Uredbe 2017/1001 v povezavi s členom 8(4) te uredbe, kadar se ta imena v gospodarskem prometu uporabljajo kot znaki, katerih namen je opredeljevati blago ali storitve in s tem zagotavljati trgovski izvor tega blaga ali teh storitev.
41
Taka imena, ki se uporabljajo zlasti v gospodarskem prometu za identifikacijo osebe ali podjetja kot takega, pa s to opredelitvijo niso zajeta in lahko spadajo na področje uporabe „pravice do imena“ na podlagi člena 60(2)(a) Uredbe 2017/1001, katerega natančna vsebina in pogoji za zagotovitev spoštovanja take pravice so opredeljeni izključno glede na nacionalno pravo, ki se uporablja.
42
Zato nasprotno od ugotovitev odbora za pritožbe razlikovanje med prejšnjimi pravicami, na katere se po eni strani nanaša člen 60(1)(c) Uredbe 2017/1001 v povezavi s členom 8(4) te uredbe in na drugi strani člen 60(2)(a) iste uredbe, ne temelji na uporabi ali neuporabi prejšnjih pravic v gospodarskem prometu ali pri poslovnih dejavnostih, ampak na razliki v naravi posameznih razlogov za ničnost iz teh členov.
43
Poleg tega je treba v delu, v katerem je odbor za pritožbe svojo ugotovitev, da člen 60(2) Uredbe 2017/1001 ne zajema prejšnjih pravic, kadar se te uporabljajo v gospodarskem prometu, oprl na člen 5(4)(a) in (b) Direktive 2015/2436, navesti, da člen 5(4) te direktive določa:
„Vsaka država članica lahko določi, da se blagovna znamka ne registrira ali, če je registrirana, da se jo lahko ugotovi za nično, če in v kolikor:
(a)
so bile pravice do neregistrirane blagovne znamke ali drugega znaka, ki se uporablja v gospodarskem prometu, pridobljene pred datumom vložitve prijave za registracijo poznejše blagovne znamke ali datumom zahtevane prednostne pravice v zvezi s prijavo za registracijo poznejše blagovne znamke, če neregistrirana blagovna znamka ali drug znak imetniku podeljuje pravico do prepovedi uporabe poznejše blagovne znamke;
(b)
se lahko uporaba blagovne znamke prepove na podlagi prejšnje pravice, ki se razlikuje od pravic iz odstavka 2 in točke (a) tega odstavka ter zlasti:
(i)
pravice do imena;
(ii)
pravice do osebne podobe;
(iii)
avtorske pravice;
(iv)
pravice industrijske lastnine“.
44
Tako poleg neobvezne narave teh razlogov za ničnost – ki izhaja iz uporabe pojma „lahko“ v členu 5(4) Direktive 2015/2436 – za države članice, ki torej te razloge lahko ohranijo ali uvedejo v svoji zakonodaji, ta člen vsebuje podobno razlikovanje kot tisto, ki je bilo navedeno v točki 36 zgoraj.
45
Razlaga odbora za pritožbe iz točke 25 zgoraj, v skladu s katero se člen 5(4)(b) Direktive 2015/2436 nanaša na „druge pravice, ki niso prejšnje pravice, ki se uporabljajo v gospodarskem prometu“, pa se ne ujema z besedilom te določbe, v katerem so tako kot v členu 60(2)(a) Uredbe 2017/1001 zgolj konkretno izključene „neregistrirane blagovne znamke ali drugi znaki, ki se uporabljajo v gospodarskem prometu“, ki so navedene v členu (5)(4)(a) Direktive 2015/2436.
46
Na tretjem mestu, kar zadeva razlago na podlagi ciljev, ki jim sledi ureditev, je treba ugotoviti, da ugotovitev iz točk 42 in 44 zgoraj potrjujeta cilj in sistematika Uredbe 2017/1001. S pravili o znamki Evropske unije se namreč želi zlasti prispevati k sistemu neizkrivljene konkurence v Uniji, v katerem mora biti vsakemu podjetju, da bi pritegnilo stranke s kakovostjo svojih proizvodov ali storitev, omogočeno, da kot znamke registrira znake, ki potrošniku brez možnosti zmede omogočajo razlikovanje teh proizvodov ali storitev od proizvodov ali storitev z drugim izvorom (glej sodbo z dne 12. septembra 2019, Koton Mağazacilik Tekstil Sanayi ve Ticaret/EUIPO, C‑104/18 P, EU:C:2019:724, točka 45 in navedena sodna praksa).
47
Tako se člen 60(1)(c) Uredbe 2017/1001 v povezavi s členom 8(4) te uredbe nanaša na primer nasprotja med neregistrirano znamko ali drugim znakom, ki se uporablja v gospodarskem prometu, in znamko Evropske unije. To nasprotje se torej nanaša na znake enake narave in z isto bistveno funkcijo, to je razlikovanje blaga in storitev nekega podjetja od blaga in storitev drugih podjetij. Za tako nasprotje se ne šteje, da bi lahko izkrivljalo konkurenco na notranjem trgu, zlasti če se neregistrirana znamka ali drug znak ne uporabljata v gospodarskem prometu ali je njun pomen zgolj lokalen, kar je pogoj, katerega spoštovanje se preverja glede na enotne standarde, določene z Uredbo 2017/1001 in skladne z načeli, na katerih temelji sistem, vzpostavljen s to uredbo.
48
Za primerjavo, kot je navedeno v točkah od 32 do 34 zgoraj, se člen 60(2) Uredbe 2017/1001 nanaša na primere nasprotja med znamko Evropske unije in drugimi različnimi pravicami, katerih funkcija ni razlikovanje blaga in storitev enega podjetja od proizvodov in storitev drugih podjetij. Tako se člen 60(2)(a) navedene uredbe nanaša zlasti na primer, v katerem je „pravica do imena“, ki se morebiti uporablja v gospodarskem prometu za identifikacijo osebe ali podjetja kot takega, varovana pred morebitnimi poslovnimi škodovanji, do katerih bi prišlo zaradi obstoja znamke Evropske unije. V takem primeru vsebina in pogoji za uveljavljanje take pravice zoper poznejšo znamko Evropske unije v skladu z napotitvijo iz te določbe izhajajo iz nacionalne zakonodaje, ki ureja varstvo te pravice.
49
Pri tem je treba trditve EUIPO, ki se nanašajo na člen 14(1)(a) Uredbe 2017/1001 in s katerimi se skuša omejiti področje uporabe „pravice do imena“, zavrniti. Člen 14(1)(a) navedene uredbe sicer določa, da na podlagi znamke Evropske unije njen „[i]metnik […] tretji osebi nima pravice prepovedati, da bi v gospodarskem prometu uporabljala […] ime ali naslov tretje osebe, če je tretja oseba fizična oseba“. Člen 14(2) navedene uredbe določa, da mora biti taka uporaba „skladna z dobrimi poslovnimi običaji v industrijskih ali trgovinskih zadevah“. Namen te določbe je prav zagotoviti, da znamka ne more biti podlaga za to, da bi se fizični osebi prepovedala uporaba njenega imena (sodba z dne 26. julija 2023, Rada Perfumery/EUIPO – Prada (RADA PERFUMES), T‑439/22, neobjavljena, EU:T:2023:441, točka 68). Vendar se, najprej, kot je navedeno v točki 31 zgoraj, člen 60(2)(a) Uredbe 2017/1001 ne nanaša le na pravico do imena „fizičnih oseb“, ampak vsebuje nevtralno formulacijo glede vsebine „pravice do imena“, pri čemer v zvezi s tem napotuje na nacionalno pravo.
50
Poleg tega se člen 60(2)(a) Uredbe 2017/1001 nanaša na primer nasprotja med prejšnjo pravico do imena in poznejšo znamko Evropske unije, medtem ko člen 14(1)(a) navedene uredbe obseg izključnih pravic, podeljenih z znamko Evropske unije, natančneje določa tako, da omejuje možnost imetnika navedene znamke, da fizični osebi prepove uporabo njenega imena v gospodarskem prometu. Ti določbi imata torej različni področji uporabe.
51
Nazadnje, nasprotno od tega, kar na kar namiguje EUIPO, je treba ugotoviti, da se odbor za pritožbe ni oprl na konkretno presojo dokazov, ki so jih tožeče stranke predložile v zvezi s podrobnostmi uporabe imen, uveljavljanih kot podlaga za zahtevo za ugotovitev ničnosti, ko je menil, da imajo ta imena v okviru svoje uporabe izključno naravo znakov, katerih funkcija je razlikovanje proizvodov, ki jih tržijo tožeče stranke, in ne identificiranje fizične ali pravne osebe oziroma podjetja kot takih. Zato dopolnitve obrazložitve ali nadomestitve razlogov, da bi se dopolnila morebiti nezadostna obrazložitev, ki jo vsebuje izpodbijana odločba, ni mogoče učinkovito izvesti pred Splošnim sodiščem. Če je odbor za pritožbe želel izpodbijano odločbo utemeljiti s takimi preudarki, bi to moral storiti izrecno (glej v tem smislu sodbo z dne 5. oktobra 2022, Puma/EUIPO – CMS (CMS Italy), T‑711/20, neobjavljena, EU:T:2022:604, točka 134 in navedena sodna praksa).
52
Iz navedenega izhaja, da je odbor za pritožbe napačno uporabil pravo s tem, da je to, da se varstvo na podlagi člena 60(2)(a) Uredbe 2017/1001 ne more razširiti na „pravice do imena“ zgolj zato, ker naj bi se uveljavljana imena uporabljala med drugim v gospodarskem prometu, ugotovil, ne da bi v skladu s sodno prakso, navedeno v točkah od 17 do 20 zgoraj, preučil zlasti pravilnost zatrjevanih dejstev – da bi konkretno ugotovil naravo prejšnjih pravic, uveljavljanih kot podlaga za zahtevo za ugotovitev ničnosti – ter vsebino in zahtevane pogoje, ki izhajajo iz nacionalne zakonodaje, katere uporaba je bila predlagana, da bi se lahko prepovedala uporaba znamke Evropske unije.
Presoja odbora za pritožbe v zvezi z nacionalnim pravom
53
V preostalem je treba preučiti očitke tožečih strank zoper obrazložitev izpodbijane odločbe, v skladu s katero informacij o nacionalnem pravu, ki so jih predložile, nikakor ni mogoče razlagati tako, da je mogoče uveljavljane prejšnje pravice varovati iz naslova „pravice do imena“ na podlagi člena 60(2)(a) Uredbe 2017/1001 v povezavi z uveljavljanim avstrijskim nacionalnim pravom.
54
Odbor za pritožbe je v točkah od 37 do 42 izpodbijane odločbe v bistvu menil, da se člen 43 avstrijskega občega državljanskega zakonika nanaša na primere, v katerih je bila preprečena osebna uporaba imena. Kadar pa „posamezniki“ opravljajo poslovne dejavnosti v svojem imenu, tako ime pridobi „sekundarni pomen“ in se ne šteje več za „zgolj priimek“. Tako je po mnenju odbora za pritožbe varstvo imen in drugih znakov, ki se uporabljajo v gospodarskem prometu, urejeno s členoma 12 in 32 avstrijskega zakona o varstvu znamk in členom 9(1) avstrijskega zveznega zakona o preprečevanju nelojalne konkurence, saj so te nacionalne določbe upoštevne za uporabo člena 8(4) Uredbe 2017/1001. Zato se je po eni strani po mnenju odbora za pritožbe na člen 43 avstrijskega občega državljanskega zakonika mogoče sklicevati za uveljavljanje „pravice do imena“ le, če in kolikor ne obstaja posebno varstvo imena na podlagi prava znamk in če nosilec imena svojega imena ne uporablja v gospodarskem prometu. Po drugi strani naj se na druge zgoraj navedene določbe avstrijskega prava ne bi bilo mogoče sklicevati za varstvo pravice do imena v smislu člena 60(2)(a) Uredbe 2017/1001, ker naj bi se te določbe med drugim izrecno sklicevale na varstvo „poslovnih identifikatorjev“ v „gospodarskem prometu“, kar naj bi ustrezalo pravicam iz člena 8(4) navedene uredbe.
55
Ugotoviti pa je treba, da so ti preudarki odbora za pritožbe navedeni na podlagi iste napačne premise, kot je bila ugotovljena v točki 52 zgoraj in v skladu s katero uporaba imena v gospodarskem prometu zadostuje za izključitev njegovega varstva na podlagi člena 60(2)(a) Uredbe 2017/1001.
56
Tako presoja določb nacionalnega prava, ki jo je odbor za pritožbe opravil v izpodbijani odločbi, ne omogoča utemeljitve ugotovitve, da pravica do imena v skladu z avstrijskim pravom ne spada na področje uporabe člena 60(2)(a) Uredbe 2017/1001.
57
Zato je treba glede na vse navedeno drugi tožbeni razlog sprejeti in izpodbijano odločbo razveljaviti, ne da bi bilo treba odločiti o prvem tožbenem razlogu.
Stroški
58
V skladu s členom 134(1) Poslovnika Splošnega sodišča se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Ker EUIPO ni uspel, se mu v skladu s predlogi tožečih strank naloži plačilo stroškov.
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat)
razsodilo:
1.
Odločba drugega odbora za pritožbe pri Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) z dne 27. novembra 2024 (zadeva R 971/2023-2) se razveljavi.
2.
EUIPO se naloži plačilo stroškov.
Gâlea
Tóth
Spangsberg Grønfeldt
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 14. januarja 2026.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.