62006CC0181_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Primer zadeva zračni promet, natančneje pristojbine za dostop do trga storitev zemeljske oskrbe na letališčih Skupnosti – zlasti „pristojbine za upravljanje in nadzor na letališču“. Storitev zemeljske oskrbe se v bistvu nanaša na letališke storitve za letalo, potnike in tovor. Sodišče je pravzaprav naprošeno, naj razsodi, ali lahko takšna pristojbina, kot jo določa nacionalno pravo, velja za določeno na podlagi ustreznih, objektivnih, jasnih in nediskriminatornih meril, kot zahteva pravo Skupnosti, in ali je takšno zaračunavanje v nasprotju s prostim dostopom do trga storitev zemeljske oskrbe.
I – Pravni okvir
A – Pravo Skupnosti
2. Četrta in peta uvodna izjava preambule Direktive Sveta 96/67/ES z dne 15. oktobra 1996 o dostopu do trga storitev zemeljske oskrbe na letališčih Skupnosti(2) (v nadaljevanju: Direktiva) določata, da „so storitve zemeljske oskrbe bistvene za pravilno delovanje zračnega prometa“ in „bi odpiranje dostopa do trga storitev zemeljske oskrbe moralo zmanjšati obratovalne stroške letalskih družb in izboljšati kakovost storitev, zagotovljenih uporabnikom letališč“.
3. V skladu z deveto uvodno izjavo Direktive „je prost dostop do trga storitev zemeljske oskrbe združljiv z učinkovitim obratovanjem letališč Skupnosti“.
4. Petindvajseta uvodna izjava preambule Direktive določa, da „[…] mora biti izvajalcem, pooblaščenim za opravljanje storitev zemeljske oskrbe, in uporabnikom letališč, pooblaščenim za samooskrbo, zagotovljen dostop do letaliških instalacij v obsegu, ki je potreben za uveljavljanje njihovih pravic in ki omogoča lojalno in resnično konkurenco; […] mora obstajati možnost pobiranja pristojbin za tak dostop“.(3)
5. Člen 6 Direktive, z naslovom „Zemeljska oskrba za tretje osebe“, določa:
„1. Države članice sprejmejo potrebne ukrepe v skladu z ureditvami iz člena 1, da izvajalcem storitev zemeljske oskrbe zagotovijo prost dostop do trga za izvajanje storitev zemeljske oskrbe tretjim osebam. Države članice imajo pravico zahtevati, da imajo izvajalci storitev zemeljske oskrbe sedež v Skupnosti.
[…]“
6. V členu 16 Direktive, z naslovom „Dostop do instalacij“, je določeno, da:
„1. Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da izvajalcem storitev zemeljske oskrbe in uporabnikom letališč, ki želijo začeti s samooskrbo, zagotovijo dostop do letaliških instalacij v obsegu, ki je potreben za opravljanje njihovih dejavnosti. Če upravljavec letališča ali, če je to primerno, javni organ ali vsak drugi organ, ki nadzira ta javni organ, za ta dostop uvede pogoje, morajo biti ti pogoji primerni, objektivni, pregledni in nediskriminatorni.
2. Prostor, ki je na letališču na voljo za storitve zemeljske oskrbe, se mora razdeliti med različne izvajalce storitev zemeljske oskrbe in med samooskrbovane uporabnike letališč, skupaj z novimi ponudniki na tem področju, v obsegu, ki je potreben za uveljavljanje njihovih pravic in ki omogoča učinkovito in pošteno konkurenco na podlagi primernih, objektivnih, preglednih in nediskriminatornih pravil in meril.
3. Če se za dostop do letaliških instalacij uvedejo pristojbine, se te določijo na podlagi primernih, objektivnih, preglednih in nediskriminatornih meril.“
7. Ob sprejetju Direktive je Komisija v zapisnik o uporabi člena 16(3) dodala naslednjo izjavo:
„Komisija izjavlja, da člen 16(3) priznava, da ima letališče pravico pobirati pristojbine od ponudnikov storitev zemeljske oskrbe in samooskrbe za dostop do instalacij.
Komisija izjavlja, da se takšna pristojbina lahko razlaga kot trgovski strošek in lahko zlasti prispeva k samofinanciranju letališča, če je določena na podlagi ustreznih, objektivnih, jasnih in nediskriminatornih meril.“
B – Nacionalno pravo
8. Na Portugalskem je bila Direktiva 96/67 prenesena inter alia
z dekretom-zakonom št. 275/99 z dne 23. julija 1999,(4) medtem ko so bile letališke pristojbine, na katere se nanaša ta primer, določene z dekretom št. 12/99 z dne 30. julija 1999.(5) Zadnji dekret je določil 11 letaliških pristojbin za storitve zemeljske oskrbe. Kar zadeva prvo izmed teh pristojbin, je tam dejansko določeno, da pristojbino za upravljanje in nadzor na letališču plača ponudnik storitev in je določena v odstotku od njegovega prometa.(6)
II – Dejansko stanje, postopek in vprašanja za predhodno odločanje
9. V skladu s predložitvenim sklepom je družba Deutsche Lufthansa Aktiengesellschaft (v nadaljevanju: Lufthansa), tožeča stranka v postopku v glavni stvari, družba, ustanovljena po nemškem pravu, s podružnico s sedežem na letališču v Lizboni (Portugalska), sprožila postopek, v katerem spodbija odločbo o odmeri in pobiranju pristojbin za upravljanje in nadzor na letališču, ki jo je izdala ANA – Aeroportos de Portugal, SA (v nadaljevanju: ANA, upravljavec letališča ali UL), tožena stranka v postopku v glavni stvari.
10. ANA je Lufthansi podelila licenco za izvajanje dejavnosti zemeljske oskrbe na letališču Francisco Sá Carneiro v Portu. Sporna pristojbina za zagotovitev upravljanje in nadzora na letališču tretjim osebam na letališču (v nadaljevanju: zadevna pristojbina), ki je bila zaračunana Lufthansi, je znašala 18.944 PTE, kar je skupaj po 17-odstotni stopnji DDV v znesku 3220 PTE zneslo 22.164 PTE (110,55 evra). Ta pristojbina je bila določena v skladu z določilom člena 10(1) Dekret št. 12/99. V letu 2000 se je od Lufthanse zahtevalo, naj plača zadevno pristojbino v višini 3,5 % od svojega celotnega prometa storitev zemeljske oskrbe, ustvarjenega na letališču v Portu.
11. V postopku v glavni stvari družba Lufthansa navaja, da so določbe nacionalnega prava, ki so bile podlaga za odločbo o odmeri in pobiranju te pristojbine, torej člen 10(1) dekreta št. 12/99 in člen 18(2) dekreta-zakona št. 102/90 z dne 21. marca 1990, spremenjene z dekretom-zakonom št. 280/99 z dne 26. julija 1999, v neskladju z Direktivo 96/67, zlasti z njenima členoma 6 in 16(3).
12. Po mnenju nacionalnega sodišča glede na zneske, o katerih teče ta spor, na podlagi člena 280(4) CPPT (Código de Procedimento e Processo Tributário, zakonik davčnega postopka) ne obstaja pravno sredstvo zoper odločbo, ki jo to sodišče izda. V skladu s členom 234, tretji odstavek, ES je torej treba vložiti predlog za sprejetje predhodne odločbe o združljivosti zadevnih določb s pravom Skupnosti.
13. S sklepom z dne 7. marca 2003 je Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto, Tribunal Tributário de Primeira Instãncia do Porto (Portugalska) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1. Ali se vsota, ki se zahteva kot pristojbina za upravljanje in nadzor na letališču, v skladu s členom 10(1) dekreta št. 12/99 z dne 30. julija 1999 lahko šteje za plačilo, ‚[ki je določeno] na podlagi primernih, objektivnih, preglednih in nediskriminatornih meril‘, kot zahteva člen 16(3) Direktive Sveta Evropske unije 96/67 z dne 15. oktobra 1996?
2. Ali je plačilo vsote, ki se zahteva kot pristojbina za upravljanje in nadzor na letališču v skladu s členom 10(1) dekreta št. 12/99 z dne 30. julija 1999 in členom 18(2) dekreta-zakona št. 102/90 z dne 21. marca 1990, kot je bil spremenjen z dekretom-zakonom št. 280/99 z dne 26. julija 1999, ter drugimi določbami, ki določajo znesek te pristojbine, v nasprotju ali nezdružljivo s prostim dostopom do trga storitev zemeljske oskrbe tretjih iz člena 6 Direktive Sveta 96/67 [z dne 15. oktobra 1996]?
3. Ali je plačilo vsote, ki se zahteva kot pristojbina za upravljanje in nadzor na letališču v skladu s členom 10(1) dekreta št. 12/99 z dne 30. julija 1999 in členom 18(2) dekreta-zakona št. 102/90 z dne 21. marca 1990, kot je bil spremenjen z dekretom-zakonom št. 280/99 z dne 26. julija 1999, ter drugimi določbami, ki določajo znesek te pristojbine, v nasprotju ali nezdružljivo z vzpostavitvijo notranjega trga in načeli, določenimi v členih 3[1](c) in 4 Pogodbe ES?
4. Ali je zahtevo po plačilu vsote kot pristojbine za upravljanje in nadzor na letališču v skladu s členom 10(1) dekreta št. 12/99 z dne 30. julija 1999 in členom 18(2) dekreta-zakona št. 102/90 z dne 21. marca 1990, kot je bil spremenjen z dekretom-zakonom št. 280/99 z dne 26. julija 1999, ter drugimi določbami, ki določajo znesek te pristojbine, mogoče šteti za zlorabo v smislu člena 82 Pogodbe ES?“
14. Družba Lufthansa, portugalska vlada in grška vlada ter tudi Komisija so predložile pisna stališča. Te stranke so predložile stališča tudi na ustni obravnavi, ki je bila 8. februarja 2007.
III – Presoja
15. Uvodoma opažam, da predložitveni sklep ni jasen glede upoštevnega časovnega okvira spora o glavni stvari. Vendar je to pomembno za presojanje, ali dejansko stanje sploh spada v področje uporabe Direktive 96/67 ali ne; z drugimi besedami, ali je v zadevnem času letališče Porto izpolnjevalo pogoje (v zvezi z letnim obsegom prometa), določene v členu 1 Direktive. Komisija izpostavlja, da to velja le od 1. januarja 2006. Ne glede na to bom podal naslednje sklepne predloge ob domnevi, da je Direktiva uporabljiva.
16. Kot bom razložil pozneje, gre v tem primeru v bistvu za vprašanje, ali je treba pristojbino za upravljanje in nadzor na letališču šteti za „pristojbino za dostop do instalacij“ in, v primeru pritrdilnega odgovora, ali ta pristojbina dejansko izpolnjuje merila, določena v členu 16(3) Direktive. Namen teh meril je tudi, da se nacionalne določbe, ki prenašajo upoštevno pravo Skupnosti, in odločbe, ki nalagajo takšne pristojbine, lahko pravno preverijo; ta namen pa je treba izpolniti na konkreten način.
A – Prva tri vprašanja
17. S prvimi tremi vprašanji, na katera bom odgovoril skupaj, nacionalno sodišče v bistvu sprašuje, ali so pristojbine za upravljanje in nadzor na letališču, kot so določene v členu 10(1) dekreta št. 12/99 z dne 30. julija 1999 in člena 18(2) dekreta-zakona št. 102/90 z dne 21. marca 1990, spremenjenega z dekretom-zakonom št. 280/99 z dne 26. julija 1999, združljive z Direktivo 96/67, zlasti z njenima členoma 6 in 16(3), ter členoma 3(1)(c) ES in 4 ES.
1. Bistvene trditve strank
18. Družba Lufthansa v bistvu trdi, da je na prvo vprašanje treba odgovoriti nikalno, ker se zadevna pristojbina ne more šteti za pristojbino za dostop do letaliških instalacij v smislu Direktive, kar je edina pristojbina, ki jo sodna praksa Sodišča dovoljuje.(7) Četudi bi bila pristojbina takšna, kar družba Lufthansa dopušča le hipotetično, družba Lufthansa trdi, da pristojbina ne izpolnjuje meril, določenih v členu 16(3) Direktive 96/67. Nenazadnje je treba upoštevati tudi dejstvo, da morajo le ponudniki plačati zadevno pristojbino, medtem ko je samooskrbovalci ne, in tudi dejstvo, da se znesek pristojbine določa glede na odstotek prometa.(8)
19. Portugalska vlada
v bistvu trdi, da zadevna pristojbina izpolnjuje merila, določena v členu 16(3) Direktive, in ustreza nadomestilu za opravljanje storitev javnega letališča in za uporabo dobrine, ki je v splošni rabi. ANA mora zagotavljati, da je ta v primernem stanju in ohranjena v takšnem stanju, ki dopušča družbi Lufthansa izvajanje dejavnosti, zato ANA zahteva v zameno plačilo ustrezne pristojbine za upravljanje in nadzor na letališču. Poleg tega odstotek doseženega prometa ustreza merilu sorazmernosti. Upoštevajoč člen 6, portugalska vlada v bistvu navaja, da liberalizacija trga ne pomeni, da mora biti trg dostopen brezplačno in da je kljub temu odprt za vse zainteresirane ponudnike, ki zmorejo ustrezno izvajati dejavnosti na trgu upravljanja in nadzora. Družba Lufthansa utemeljuje svoje trditve z deveto in petindvajseto uvodno izjavo Direktive in v bistvu trdi, da je treba na to vprašanje odgovoriti pritrdilno.
20. Grška vlada
trdi, da zadevna pristojbina odseva administrativne stroške obdelave prijave ponudnika ali samooskrbovalca, da se ga sprejme na trg storitev zemeljske oskrbe na letališču, kar ni isto kot pristojbina za dostop do trga (kot nadomestilo za odobritev trgovske priložnosti), kar je Sodišče prepovedalo v zadevi Flughafen Hannover-Lengenhagen.(9) Nazadnje grška vlada trdi, da je zadevna pristojbina upravičena zaradi obveznosti zagotavljanja trajne kontrole in nadzora nad ustreznostjo ponujenih storitev.
21. Komisija
trdi, da člen 6(1) Direktive preprečuje upravljavcem letališč, da zahtevajo od ponudnikov plačilo pristojbine, ki ni pristojbina za uporabo letaliških instalacij. Skupaj z grško vlado meni, da v vsakem primeru obstaja nejasnost glede tega, katere storitve so dejansko vključene v zadevno pristojbino, in glede načina izračuna. Na drugi strani so UL upravičeni pobirati pristojbine za uporabo letaliških instalacij, če ta izpolnjuje merila, ki jih določa člen 16(3) Direktive.
2. Presoja
22. Člen 6 Direktive določa, na splošno, načela prostega dostopa ponudnikov do trga opravljanja storitev zemeljske oskrbe tretjim osebam. Člen 16 Direktive vsebuje podrobne določbe o pogojih, pod katerimi morajo imeti ponudniki dostop do instalacij, zlasti pa določa, da „[č]e se za dostop do letaliških instalacij uvedejo pristojbine, se te določijo na podlagi primernih, objektivnih, preglednih in nediskriminatornih meril“.
23. V zvezi s tem je Sodišče že ugotovilo v zadevi Flughafen Hannover-Langenhagen, da iz tega izhaja, da je UL res upravičen pobirati pristojbine za uporabo letaliških instalacij, v znesku, ki naj se določi v skladu z merili, določenimi v členu 16(3) Direktive, ki upošteva interes tega telesa, da ustvarja dobiček. Nasprotno pa je Sodišče odločilo, da Direktiva ne dopušča možnosti pobiranja pristopnine za odobritev trgovske priložnosti, poleg pristojbine, plačljive za uporabo letaliških instalacij.(10)
24. Lahko dodam, da je Sodišče v tej sodbi odločilo, da „[s]e sklicevanje na instalacije očitno nanaša na infrastrukturo in opremo, ki jo daje na voljo letališče“. Po mojem mnenju se to ne sme brati prestrogo, v smislu, da se taka pristojbina lahko zaračunava samo za uporabo fizičnih instalacij. Menim, da je treba pojem „dostop do letaliških instalacij“ razumeti bolj, kot da zajema tudi storitve, ki jih ponuja UL v zvezi z uporabo teh instalacij.(11)
25. Dalje je torej treba ugotoviti, ali je treba zadevno pristojbino šteti kot pristojbino za dostop do instalacij, ko je bilo predvideno v tej sodbi.
26. V zvezi s tem portugalska vlada v bistvu navaja, da zadevna pristojbina ustreza nadomestilu za opravljanje storitev javnega letališča (ki je namenjena civilnemu letalstvu) in za uporabo dobrine, ki je v splošni rabi ter je zato nadomestilo za dajanje splošnih instalacij na razpolago, torej čiščenje, osvetlitev, vzdrževanje, varovanje in tako dalje, medtem ko hkrati omogoča, da vlada razvija dejavnosti zemeljske oskrbe.
27. Na drugi strani družba Lufthansa trdi, da opravljanje storitev upravljanja in nadzora na letališču ne zahteva niti uporabe letaliških instalacij niti storitev UL, in da zadevna pristojbina dejansko ni povezana z letališkimi instalacijami. To izhaja iz same pravne ureditve, ker se pristojbina nanaša le na ponudnike in ne na druge uporabnike. Kljub temu obe kategoriji uporabnikov uporabljata instalacije. To torej potrjuje, da zadevna pristojbina ni plačljiva za letališke instalacije. Namesto tega, družba Lufthansa meni, da se pristojbino raje zaračunava za možnost ustvarjanja dobička, s čimer so okoliščine spora v glavni stvari enake kot v zadevi Flughafen Hannover-Langenhagen, kjer je bila taka pristojbina prepovedana.(12)
28. Nazadnje, Komisija trdi, da se ponudnikom storitev zemeljske oskrbe že zaračunava več delnih pristojbin za uporabo instalacij, ki so potrebne za opravljanje njihove dejavnosti (ki morajo biti vzdrževane in delujoče) in da se torej zdi, da pristojbina za upravljanje in nadzor na letališču obstaja za sam obstoj letališča in da jo morajo ponudniki plačati v celoti, kar pomeni dvojno obremenitev.
29. Kot sem že navedel zgoraj, se mora pristojbina, da se lahko pobira v skladu s členom 16(3) Direktive, zaračunavati za uporabo letaliških instalacij in ne kot splošna pristojbina za dostop ali nekakšna „koncesijska dajatev“. Če portugalska vlada trdi, da se pristojbina plača za opravljanje storitev javnega letališča in za uporabo dobrine, ki je v splošni rabi, moram reči, da se te storitve, opravljene v zameno, zdijo precej splošne in oddaljene od dejanske uporabe letaliških instalacij, tako da pristojbina po mojem mnenju dejansko pomeni pristopnino, ki se plača kot nadomestilo za odobritev trgovske priložnosti.(13) Poleg tega po mojem mnenju izračun zadevne pristojbine ne pripomore ravno k zaključku, da se plača kot nadomestilo za uporabo letaliških instalacij glede na to, da se odmeri v določenem odstotku od celotnega prometa zemeljske oskrbe na letališču. Tudi sklicevanje predložitvenega sodišča na „upravljanje in nadzor na letališču“ ne dopušča jasnega sklepanja, da se omenjena pristojbina plačuje za uporabo letaliških instalacij.
30. Čeprav bi potemtakem predlagal, da se pristojbina, kot je zadevna, ne plača za uporabo letaliških instalacij v smislu člena 16(3) Direktive in da zato z njim ni skladna, bi moralo, če Sodišče nima na voljo podrobnejših podatkov, konec koncev to ugotoviti nacionalno sodišče.
31. V vsakem primeru, da bi bila skladna z Direktivo 96/67, bi morala omenjena pristojbina izpolnjevati pogoj, da je določena na podlagi objektivnih, jasnih in nediskriminatornih meril, kot to določa člen 16(3) Direktive, kar bom obravnaval v naslednjih točkah.
a) Nediskriminacija
32. Začenši s pogojem nediskriminatornosti, ki je določen v tem členu, menim, da prima facie
obravnavana pristojbina ne prestane tega preizkusa, saj so si stranke enotne, da se zaračunava le ponudnikom, med tem ko so samooskrbovalci izvzeti. Poleg tega dokumenti pred Sodiščem ne kažejo na to, da se samooskrbovalcem zaračunava primerljiva pristojbina. Za tako različno obravnavanje ne najdem objektivnega opravičila, prav tako pa opravičilo ni bilo predstavljeno v pisnih stališčih.
33. Tu je izhodišče, da sta po mojem mnenju položaj, v katerem je družba Lufthansa (in vsi preostali ponudniki), na eni strani in položaj samooskrbovalcev na drugi za namen pričujoče analize v zvezi z dostopom do letaliških instalacij pravno in dejansko primerljiva. Družba Lufthansa in Komisija potrjujeta, da tako ponudniki kot samooskrbovalci uporabljajo letališke instalacije.
34. Tako različno obravnavanje bi moralo biti objektivno utemeljeno. Vendar pa to ne izhaja niti iz (i) nacionalne zakonodaje niti iz (ii) navedb strank ali intervenientk in (iii) niti sam nisem mogel dognati objektivnih razlogov za tako različno obravnavanje. Upoštevajoč ustaljeno sodno prakso v zvezi z načelom prepovedi diskriminacije menim, da se primerljivi položaji ne smejo različno obravnavati in da se različni položaji ne smejo obravnavati enako. (14)
35. Kljub temu je portugalska vlada na ustni obravnavi pojasnila, da samooskrbovalci ne plačujejo zadevne pristojbine, ker se jim v bistvu zaračunava druga pristojbina (ki se označuje kot „pristojbina za zračni promet“). Glede samooskrbovalca, ki je letalska družba (ali prevoznik), ki zase opravlja dejavnosti zemeljske oskrbe, portugalska vlada dodaja, da se taka pristojbina vedno zaračunava letalskim družbam (ki tako plačujejo za obstoj, vzdrževanje in uporabo letališke infrastrukture). Trdi, da so s to pristojbino pokrite iste storitve kot z zadevno pristojbino, zato je treba samooskrbovalce izvzeti is slednje, saj bi bili sicer podvrženi dvojni obremenitvi.
36. Vendar je po mojem mnenju to argumentiranje nekoliko presplošno in moram priznati, da nisem prepričan, da je zadostno, da ovrže očitno diskriminacijo med kategorijama uporabnikov. Medtem ko še ni jasno, katere storitve natančno ti pristojbini pokrivata in ali sta res identični, še zdaleč ni jasno, kako sta izračunana njuna zneska in kako odsevata upoštevne stroške ter, posledično, do kakšne mere sta primerljivi.
b) Primernost
37. Najprej moram opozoriti, da vidim problem v tem, da ustrezna nacionalna zakonodaja, namreč člen 10(1) dekreta št. 12/99, sploh ne omenja dejanske vsebine zadevne pristojbine.
38. Še več, za namen rešitve tega problema – se pravi, da se ugotovi, katere posebne storitve natančno zajema pristojbina in v kolikšni meri se lahko šteje, da zadosti pogoju primernosti iz člena 16(3) Direktive – se zdijo pisna in ustna stališča portugalske vlade, kot bom razložil spodaj, neprepričljiva in nejasna.
39. Da bi zadostila merilu primernosti, mora biti pristojbina povezana s stroški, ki so nastali UL s tem, ko je dal dostop do tistih instalacij, ki jih mora dati na voljo ponudnikom in samooskrbovalcem.(15) Pravzaprav se strinjam z mnenjem, ki ga je zavzel generalni pravobranilec Léger v sklepnih predlogih v zadevi Komisija proti Nemčiji(16), da je nujno, da se pri določanju zneska pristojbine zadosti merilu primernosti, da se tako zagotovi, da se pristojbina resnično zaračuna ob upoštevanju dostopa do letaliških instalacij. Dopustitev, da pristojbina zajema stroške, ki niso povezani s stroški UL za zagotavljanje dostopa do njegovih infrastruktur (med zadnjenavedenimi je, na primer, strošek vzdrževanja infrastruktur, kot navaja portugalska vlada v tem primeru), bi lahko vodilo do tega, da se pristojbina spremeni v prikrito pristojbino za dostop do trga, v nasprotju s členom 16(3), kot je odločilo Sodišče v Flughafen Hannover-Langenhagen.(17)
40. Pravzaprav ugotavljam, da UL ne sme zaračunavati kakršnekoli „koncesijske dajatve,“ ker so bile storitve zemeljske oskrbe liberalizirane na področju celotne Skupnosti, saj bi bilo to očitno v nasprotju tako z Direktivo 96/67 kot tudi z razlago Sodišča te direktive. Zato se strinjam z mnenjem, da se letališčem ne sme dovoliti zaračunavanje pristojbin, ki niso povezane s stroški in ki namesto tega prevzamejo obliko nekakšne licenčnine. Poleg tega, kot je že bilo rečeno, naj bi ureditev, vzpostavljena z Direktivo, ustvarila prost dostop do trga storitev zemeljske oskrbe, hkrati pa naj bi pripomogla k znižanju stroškov letalskih družb, in ne nasprotno.
41. Moj odgovor na naslednji stranski argument portugalske vlade bi lahko bil vključen v prvi, drugi ali tretji podnaslov mojih sklepnih predlogov – torej pod a) nediskriminacija, b) primernost ali c) objektivnost.
42. Ta vlada trdi, da vzpostavlja razliko v obravnavanju med upravniki in ponudniki na letališču, ker verjame, da taka razlika dejansko obstaja, pri tem pa se sklicuje na enega temeljnih ciljev Direktive, ki je zmanjševanje stroškov letalskih družb (ali prevoznikov), kar se lahko inter alia
doseže s povečevanjem števila ponudnikov storitev na trgu. Vendar pa nato dodaja, da družba Lufthansa nima pravne podlage, na katero bi lahko oprla svoje argumente, ker Direktiva nikjer ne določa, naj se zmanjšajo stroški ponudnikov zemeljske oskrbe, saj ni imela cilja zmanjševanja tudi njihovih stroškov.
43. S tako razlago se ne morem strinjati.
44. Namen Direktive 96/67 je bil, da na trg storitev zemeljske oskrbe v Skupnosti postopoma uvede konkurenco in tako dopolni tretjo stopnjo liberalizacije dostopa do trga zračnih prevozov Skupnosti. To seveda per se
vodi do večje učinkovitosti trga storitev zemeljske oskrbe in udeležencev na njem. Nedvomno se zdi izločanje ponudnikov storitev zemeljske oskrbe – v smislu, da „nikoli ni obstajal namen zniževanja“ njihovih stroškov (zlasti tistih, če lahko dodam, ki niso upravičeni) – v nasprotju s splošnim namenom Direktive. Nenazadnje so merila, določena v členu 16(3), s katerim imam tu že nekaj časa opravka, igrala posebno vlogo pri dopuščanju prostega dostopa do trga ponudnikom in zagotavljanju učinkovite uporabe infrastrukture zračnega prometa.
45. Po mojem mnenju bi zadevna pristojbina lahko veljala za primerno, če jo bi UL, na primer, pobiral v zameno za administrative stroške, povezane z obdelavo vlog prihodnjih ponudnikov, kot v bistvu trdi grška vlada. A očitno ne gre za to. Poleg tega družba Lufthansa dodaja, da namesto tega Državni urad za civilno letalstvo zaračunava tri druge upravne takse: (i) eno za pridobitev licence, (ii) drugo za izdajo licence in (iii) tretjo za spremembo licence.
46. Zaradi tega, prvič, ne vem, kako bi lahko šteli, da je zadevna pristojbina določena na podlagi primernih meril, če ni povezana s stroški – torej ne temelji na stroških, nastalih UL – in, drugič, če je določena v odstotku (3,5 %) od ponudnikovega prometa, kar je lahko povezano z davkom in je precej podobno okoliščinam v Flughafen Hannover-Langenhagen(18), kjer je pristojbina temeljila na možnosti nastanka dobička iz dostopa do trga storitev zemeljske oskrbe in jo je Sodišče prepovedalo. Menim, da portugalska vlada ni zadosti obrazložila, kako je prišla do prav tega odstotka in zakaj se ne bi smel šteti za arbitrarnega.
47. Ob upoštevanju podatkov, s katerimi razpolaga Sodišče, se mi to merilo ne zdi primerno.
c) Objektivnost
48. Dalje se lahko presoja v zgornjih točkah o tem, ali se lahko zadevna pristojbina in način, na katerega je določena (v višini 3,5 % od ponudnikovega prometa), šteje za primerno merilo, uporabi mutatis mutandis
tudi za njeno objektivnost.
49. Da bi bila objektivna, mora zadevna pristojbina temeljiti na ustreznih instalacijah in njihovi naravi ter na njihovi dejanski uporabi s strani ponudnika.
50. Še več, strinjam se z družbo Lufthansa, da se tudi dejstvo, da se odstotek, ki se uporablja za določanje zneska zadevne pristojbine, izračuna od skupnega prometa njenih storitev zemeljske oskrbe – torej, da dejansko zajema vse
storitve zemeljske oskrbe – ne zdi objektivno, razen če ga UL ustrezno upraviči.
51. Res ne vem za nikakršen dokument ali dokaz, ki bi pričal o tem, kako se določi znesek pristojbine, zato ne morem sklepati, da je povezan s kakršnimkoli stroškom, ki ga nosi UL. Kot je omenjeno zgoraj, pristojbina odseva dohodek, ki ga UL želi doseči.
52. Torej, kar zadeva pogoj, da je pristojbina določena na podlagi primernih in objektivnih meril, je iz prej omenjenega jasno, da se zadevna pristojbina plačuje zgolj kot odstotek od uporabnikovega prometa in nima nobene povezave, niti ne odseva dejanskih stroškov UL, povezanih s ponujanjem upravljanja in nadzora na letališču. Tudi tu moram zaključiti, da se zdi, da zadevna pristojbina ne izpolnjuje meril, določenih v členu 16(3) Direktive.
d) Preglednost
53. Zadevna pristojbina se lahko označi za pregledno, če obstaja pregledno razmerje med načinom določanja njenega zneska (torej 3,5 % od prometa storitev zemeljske oskrbe družbe Lufthansa) in dejanskimi opravljenimi storitvami, za katere se pristojbina plača.
54. Ne le da glede preglednosti določitve pristojbine iz nacionalnih določb ni natančno razvidno, za katere storitve se zaračunava, ampak tudi portugalska vlada ni dala prepričljivega odgovora v zvezi s tem. Ko je bila naprošena, da razjasni, za katere storitve pravzaprav gre, je portugalska vlada zgolj razložila, da pristojbina ustreza quid pro quo
dajanju splošnih letaliških instalacij na razpolago, torej čiščenju, osvetlitvi, vzdrževanju, varovanju in tako dalje.
55. Še več, družba Lufthansa trdi, da ji UL ni dal niti najmanjših javnih pojasnil o pobiranju in izračunu zadevne pristojbine, kljub dejstvu, da je Odbor uporabnikov letališča zaporedoma izdal negativna mnenja v zvezi s tem. Družba Lufthansa prav tako dodaja, da ne ve, kaj je cilj teh dohodkov, zato ne more sklepati o njeni upravičenosti, kaj šele zakonitosti.
56. V tem primeru po mojem mnenju razmerje med zadevnimi storitvami in načinom izračuna sploh ni očitno in pregledno. Še več, tudi ustna obravnava ni razjasnila tega vprašanja.
57. Glede na vse navedeno menim, da pristojbina, kot jo je opisalo preložitveno sodišče, ni združljiva z Direktivo, zlasti z njenima členoma 6 in 16(3), ker ni ugotovljeno, da predstavlja pristojbino, plačljivo kot nadomestilo za uporabo letaliških instalacij in da je določena na podlagi primernih, objektivnih, preglednih in nediskriminatornih meril. Vendar mora predložitveno sodišče, ki ima, v nasprotju s Sodiščem v tem primeru, na voljo vsa upoštevna dejstva, ugotoviti, ali zadevna pristojbina glede na dejansko stanje izpolnjuje navedena različna merila.
58. Kar zadeva sklicevanje predložitvenega sodišča na člena 3(1)(c) ES in 4 ES, zadostuje spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso ta člena ne določata celotnega in izdelanega niza materialnih pravil, ampak preprosto določata splošne namene, ki jih morajo doseči Skupnost in države članice.(19) Lahko se torej uporabljata v razlagalne namene v povezavi z drugimi določbami, ki izvajajo njuno vsebino, ne moreta pa kot taka vzbujati dvoma o plačilu zadevne pristojbine.
59. Predlagam torej, naj se na prva tri vprašanja odgovori tako, da so pristojbine, kot je pristojbina za upravljanje in nadzor na letališču, določena v členu 10(1) dekreta št. 12/99 z dne 30. julija 1999 in členu 18(2) dekreta-zakona št. 102/90 z dne 21. marca 1990, spremenjen z dekretom-zakonom št. 280/99 z dne 26. julija 1999, če so plačane kot splošne pristopnine, namesto kot konkretno nadomestilo za uporabo letaliških instalacij, in če niso določene na podlagi primernih, objektivnih, preglednih in nediskriminatornih meril, nezdružljive z Direktivo 96/67, zlasti z njenima členoma 6 in 16(3). Vendar mora nacionalno sodišče na podlagi dejstev, ob upoštevanju dejanske ureditve in namena zadevne pristojbine, ugotoviti, ali se dejansko plačajo kot nadomestilo za uporabo letaliških instalacij in ali so merila, na podlagi katerih je pristojbina določena, kot določa člen 16(3) Direktive, primerna, objektivna, pregledna in nediskriminatorna.
B – Četrto vprašanje
60. V okviru postopka v glavni stvari se želi nacionalno sodišče dejansko prepričati, ali zahteva po plačilu vsote v obliki zadevne pristojbine, kot jo določajo ustrezne določbe, lahko pomeni zlorabo prevladujočega položaja v smislu člena 82 ES.
61. Vendar pa je nacionalno sodišče predložilo Sodišču le malo podatkov, ki bi mu omogočili presojo o tem vprašanju. V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišče ni pristojno, da sprejme predhodno odločbo o vprašanju, ki ga je naslovilo nacionalno sodišče, če nima pred sabo dejstev in dokazov, potrebnih, da lahko poda uporaben odgovor na vprašanje, ki mu je bilo predloženo.(20)
IV – Predlog
62. Zato menim, da bi moralo Sodišče na vprašanja, ki jih je v obravnavanem primeru predložilo Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto, odgovoriti:
Pristojbine, kot je pristojbina za upravljanje in nadzor na letališču, določena v členu 10(1) dekreta št. 12/99 z dne 30. julija 1999 in členu 18(2) dekreta-zakona št. 102/90 z dne 21. marca 1990, spremenjenega z dekretom-zakonom št. 280/99 z dne 26. julija 1999, so, če so plačane kot splošne pristopnine, namesto kot konkretno nadomestilo za uporabo letaliških instalacij, in če niso določene ne podlagi primernih, objektivnih, preglednih in nediskriminatornih merili, nezdružljive z Direktivo Sveta 96/67/ES z dne 15. oktobra 1996 o dostopu do trga storitev zemeljske oskrbe na letališčih Skupnosti, zlasti z njenima členoma 6 in 16(3).
Vendar mora nacionalno sodišče na podlagi dejstev, ob upoštevanju dejanske ureditve in namena zadevne pristojbine, ugotoviti, ali se dejansko plačajo kot nadomestilo za uporabo letaliških instalacij in ali so merila, na podlagi katerih je pristojbina določena, kot določa člen 16(3) Direktive, primerna, objektivna, pregledna in nediskriminatorna.
(1) .
(2)  –	UL L 272, str. 36.
(3)  –	V zvezi z definicijo nekaterih pojmov, ki jih bom uporabljal vsepovsod, člen 2 Direktive določa inter alia, da: „(c) ‚ upravljavec letališča ‘ [‚upravljavec letališča‘ ali ‚UL‘] pomeni organ, katerega cilj je na podlagi državne zakonodaje ali predpisa, da […] administrira, upravlja in vodi letališke infrastrukture ter usklajuje in nadzira dejavnosti različnih izvajalcev na zadevnem letališču ali v sistemu letališč; (f) ‚ samooskrba ‘ pomeni stanje, v katerem uporabnik letališča neposredno zase izvaja eno ali več vrst storitev zemeljske oskrbe in ne sklene pogodbe o opravljanju teh storitev s tretjo osebo […]; (g) ‚ izvajalec storitev zemeljske oskrbe ‘ pomeni vsako pravno ali fizično osebo, ki tretjim osebam ponuja eno ali več vrst storitev zemeljske oskrbe.“ (Ležeči poudarek je moj.)
(4)  –	Diário da República
I, Serija A, št. 170, 23. julij 1999, str. 4588.
(5)  –	Diário da República
I, Serija B, št. 176, 30. julij 1999, str. 4922.
(6)  –	Izvirno besedilo se glasi: „A taxa de assistência administrativa em terra e supervisão é devida pelos prestadores de serviços e será definida em função do volume de negócios realizado, por aplicação de um valor percentual.“
(7)  –	Sodba v zadevi Flughafen Hannover-Langenhagen (C-363/01, Recueil, str. I-11893). Namesto tega družba Lufthansa trdi, da je treba zadevno pristojbino šteti za pristojbino za dostop do trga.
(8)  –	Za namen razlikovanja med ponudniki storitev zemeljske oskrbe tretjim osebam ter uporabniki letališča, ki se namesto tega oskrbujejo sami, se bom skliceval na ponudnike ter samooskrbovalce. V vsakem primeru pa sta pojma podrobneje obrazložena v opombi 3 zgoraj.
(9)  –	Navedena v opombi 7.
(10)  –	Glej ibid ., točka 63.
(11)  –	Ibid., točka 40.
(12)  –	Navedena v opombi 7.
(13)  –	Glej v zvezi s tem sodbo Flughafen Hannover-Langenhagen, navedeno v opombi 7, točki 42 in 43.
(14)  –	Glej inter alia
sodbi v zadevi National Farmers’ Union in drugi (C‑354/95, Recueil, str. I‑4559, točka 61) in v zadevi Garcia Avello (C‑148/02, Recueil, str. I‑11613, točka 31).
(15)  –	Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca Légerja v zadevi Komisija proti Nemčiji (C‑386/03, ZOdl., str. I-6947, točka 72) in sklepne predloge generalnega pravobranilca Mischoja v sodbi Flughafen Hannover-Langenhagen, navedena v opombi 7, točka 24.
(16)  –	Navedena v opombi 15, točka 74.
(17)  –	Navedena v opombi 7.
(18)  –	Navedena v opombi 7.
(19)  –	V zvezi s tem glej, inter alia, sodbi v zadevi Wijsenbeek (C-378/97, Recueil, str. I-6207) in v zadevi Échirolles Distribution (C-9/99, Recueil, str. I-8207).
(20)  –	Glej, inter alia, sodbe v zadevi Bosman in drugi (C-415/93, Recueil, str. I-4921, točka 61); v zadevi Wein & Co (C-437/97, Recueil, str. I-1157, točka 52); in v zadevi Idéal tourisme (C‑36/99, Recueil, str. I-6049, točka 20).