62006B0107
SKLEP SPLOŠNEGA SODIŠČA (peti senat)
z dne 15. decembra 2009 (
*1
)
V zadevi T-107/06,
Inet Hellas Ilektroniki Ipiresia Pliroforion EPE (Inet Hellas), s sedežem v Atenah (Grčija), ki jo zastopa V. Chatzopoulos, odvetnik,
tožeča stranka,
proti
Evropski komisiji, ki jo zastopata G. Zavvos in E. Montaguti, zastopnika,
tožena stranka,
zaradi predloga za razglasitev ničnosti odločbe, ki jo je domnevno vseboval dopis Komisije z dne 31. januarja 2006 v zvezi z zavrnitvijo zahtevka tožeče stranke za registracijo domene „.co“ kot domene druge ravni s strani subjekta, pristojnega za organiziranje, upravljanje in vodenje domene „.eu“ najvišje ravni,
SPLOŠNO SODIŠČE (peti senat),
v sestavi M. Vilaras, predsednik, M. Prek in V. M. Ciucă (poročevalec), sodnika,
sodni tajnik: E. Coulon,
sprejema naslednji
Sklep
Pravni okvir
1
Pravni okvir sestavljata zlasti dve uredbi: osnovna uredba, to je Uredba (ES) št. 733/2002 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. aprila 2002 o izvajanju domene .eu najvišje ravni (UL L 113, str. 1), in izvedbena uredba, to je Uredba Komisije (ES) št. 874/2004 z dne o pravilih javnega reda v zvezi z izvajanjem in funkcijami domene .eu najvišje ravni ter načelih, ki urejajo registracijo (UL L 162, str. 40), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 1654/2005 z dne (UL L 266, str. 35).
Uredba št. 733/2002
2
V uvodni izjavi 1 Uredbe št. 733/2002 je navedeno:
„Oblikovanje domene .eu najvišje ravni (TLD) je kot eden od ciljev za pospešitev elektronskega poslovanja vključeno v pobudi e-Evropa, kot jo je potrdil Evropski svet na svojem sestanku v Lizboni 23. in 24. marca 2000.“
3
V uvodni izjavi 13 Uredbe št. 733/2002 je navedeno:
„Komisija [mora] na podlagi odprtega, preglednega in nepristranskega postopka imenovati Register. Komisija mora z izbranim Registrom skleniti pogodbo, ki mora opredeljevati pogoje, ki veljajo za Register pri organiziranju, upravljanju in vodenju .eu TLD ter mora biti časovno omejena in obnovljiva.“
4
V členu 2(a) Uredbe št. 733/2002 je „Register“ opredeljen kot „subjekt, ki mu je zaupano organiziranje, upravljanje in vodenje .eu TLD, vključno z vzdrževanjem ustreznih podatkovnih baz in s tem povezanih storitev za javno poizvedovanje, registriranje domenskih imen, delovanjem imenskih strežnikov Registra TLD in razširjanjem območnih datotek TLD“.
5
Člen 3 Uredbe št. 733/2002 z naslovom „Značilnosti Registra“ določa:
„1.   Komisija:
(a)
[…] določi merila in postopek za imenovanje Registra;
(b)
[…] imenuje Register po objavi razpisa za prijavo interesa v [Uradnem listu Evropske unije] in po končanju postopka za ta razpis;
(c)
[…] sklene pogodbo, ki opredeljuje pogoje, skladno s katerimi Komisija nadzoruje, kako Register organizira, upravlja in vodi .eu TLD […]
3.   Po predhodni privolitvi Komisije sklene Register ustrezno pogodbo, ki mu zagotavlja dodeljevanje .eu ccTLD kode […]“
6
Člen 4 Uredbe št. 733/2002 z naslovom „Obveznosti Registra“ določa:
„Register upošteva pravila, politiko in postopke iz te uredbe in pogodb iz člena 3. Register upošteva pregledne postopke brez razlikovanja. […]“
7
Člen 5 Uredbe št. 733/2002 z naslovom „Okvir politike“ določa:
„1.   Po posvetovanju z Registrom in po postopku iz člena 6(3) sprejme Komisija pravila javnega reda v zvezi z izvajanjem in funkcijami .eu TLD in načela javnega reda glede registracije. Javni red vključuje:
(a)
politiko izvensodne poravnave sporov;
(b)
javni red glede špekulantske in neprimerne registracije domenskih imen, vključno z možnostjo registracije domenskih imen na fazni način za zagotovitev ustreznih začasnih priložnosti registracije imen za imetnike prednostnih pravic, ki jih priznava ali vzpostavlja nacionalna zakonodaja in/ali zakonodaja Skupnosti, in za javne ustanove;
(c)
politiko glede možne razveljavitve domenskih imen, vključno z vprašanjem bona vacantia (zapuščine brez dediča);
(d)
vprašanja jezika in zemljepisnih konceptov;
(e)
obravnavo pravic intelektualne lastnine in drugih pravic.
[…]“
8
V skladu s členom 7 Uredbe št. 733/2002 „Skupnost zadrži vse pravice v zvezi z domeno .eu TLD, vključno, zlasti, s pravicami intelektualne lastnine in drugimi pravicami do podatkovnih baz Registra, potrebne za zagotavljanje izvajanja te uredbe, in pravico do imenovanja drugega Registra.“
Uredba št. 874/2004
9
V uvodnem delu Uredbe št. 874/2004 je pojasnjeno, da ta temelji na „Uredb[i] [št. 733/2002] in zlasti člen[u] 5(1) Uredbe“.
10
V uvodni izjavi 5 Uredbe št. 874/2004 je navedeno:
„Za zagotovitev večje zaščite pravic porabnikov in ne da bi to vplivalo na kakršna koli pravila Skupnosti glede pristojnosti in veljavne zakonodaje, mora biti zakonodaja, ki se uporablja pri sporih med registratorji in registranti v zadevah glede naslovov Skupnosti, zakonodaja ene od držav članic.“
11
Člen 8 Uredbe št. 874/2004, kakor je bila spremenjena, z naslovom „Rezervacija imen s strani držav in kode alfa-2, ki predstavljajo države“ določa:
„1.   Seznam imen iz Priloge k tej uredbi države iz seznama rezervirajo ali registrirajo samo kot imena domene druge ravni neposredno pod .eu TLD.
2.   Kode alfa-2, ki predstavljajo države, se ne registrirajo kot imena domene druge ravni neposredno pod .eu TLD.“
12
Člen 10(1) Uredbe št. 874/2004 določa:
„Imetniki prednostnih pravic, ki jih priznava ali dodeli nacionalna zakonodaja in/ali zakonodaja Skupnosti, in javni organi izpolnjujejo pogoje, da zaprosijo za registracijo domenskih imen v obdobju registracije po fazah, pred začetkom splošne registracije .eu domene.
[…]“
13
Člen 22(1) Uredbe št. 874/2004 določa:
„Postopek ADR lahko začne katera koli stranka, če:
[…]
(b)
je odločitev, ki jo sprejme Register, v nasprotju s to uredbo ali Uredbo […] št. 733/2002.
2.
Sodelovanje pri postopku ADR je obvezno za imetnika domenskega imena in Register.
[…]
11.
[…]
V primeru postopka proti Registru sosvet za ADR sklene, ali je odločitev, ki jo je sprejel Register, v nasprotju s to uredbo ali Uredbo […] št. 733/2002. Sosvet za ADR sklene, da se odločitev razveljavi in lahko zadevno domensko ime v določenih primerih prenese, prekliče ali pripiše, pod pogojem, da so izpolnjena, če je treba, splošna merila o izpolnjevanju pogojev iz člena 4(2)(b) Uredbe […] št. 733/2002.
[…]
13.
Rezultati ADR so za stranke in Register zavezujoči, razen če se sodni postopek začne v 30 koledarskih dneh po uradnem obvestilu strankam o rezultatih postopka ADR.“
Dejansko stanje
14
Sistem domenskih imen (Domain Name System) omogoča brskanje po spletu tako, da domenska imena povezuje s številkami, ki identificirajo računalnike, priključene na splet. Upravljanje tehničnih elementov te storitve usklajuje nepridobitna organizacija kalifornijskega prava (Združene države), to je „Internet Corporation for Assigned Names and Numbers“ (v nadaljevanju: ICANN). Ta zagotavlja tudi upravljanje sistema osnovnih strežnikov in sistema domen najvišje ravni. Domena najvišje ravni (Top Level Domain, v nadaljevanju: TLD) združuje skupino računalnikov, priključenih na splet. Pojavi se na desni strani vsakega domenskega imena in je sestavljena iz pike in posebne oznake, pike in generične oznake, na primer „.com“, „.net“ ali „.org“, ali pike in geografske oznake, na primer „.lu“.
15
Upravni odbor organizacije ICANN je 21. marca 2005 predsednika ICANN in generalno skupščino ICANN pooblastil za sklenitev sporazuma o prenosu upravljanja TLD „.eu“ z European Registry for Internet Domains (v nadaljevanju: EURid), nepridobitnim združenjem belgijskega prava, ki ga je imenovala Komisija Evropskih skupnosti (glej Odločbo Komisije 2003/375/ES z dne o imenovanju Registra domene .eu najvišje ravni (UL L 128, str. 29)).
16
Tožeča stranka, Inet Hellas Ilektroniki Ipiresia Pliroforion EPE (Inet Hellas), je družba, ki deluje na področju telekomunikacijskih storitev na spletu. Med drugim za tretje osebe registrira domenska imena vrste „nom .co.gr“, ker upravlja domeno druge ravni „.co“ TLD „.gr“.
17
Tožeča stranka je 17. aprila 2001 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) vložila zahtevo za registracijo znamke CO kot znamke Skupnosti na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), kakor je bila spremenjena (nadomeščena z Uredbo Sveta (ES) št. 207/2009 z dne o blagovni znamki Skupnosti (UL L 78, str. 1)).
18
UUNT je 5. avgusta 2002 znamko Skupnosti CO registriral pod št. 2191500.
19
Tožeča stranka je 7. decembra 2005 pri združenju EURid vložila zahtevek za registracijo domene „.co“ kot domene druge ravni TLD „.eu“.
20
Združenje EURid je zavrnilo registracijo domene „.co“ kot domene druge ravni TLD „.eu“. Združenje EURid je v dopisu z dne 7. decembra 2005 tožeči stranki odgovorilo, da je registracija zadevne domene izvzeta na podlagi uredb št. 733/2002 in št. 874/2004, ker kod držav ni mogoče registrirati kot domene druge ravni in ker bi se črki pripone „.co“ ujemali s kodo alfa-2 za Kolumbijo.
21
Tožeča stranka se je kot odziv na zavrnitev združenja EURid, da domeno „.co“ registrira kot domeno druge ravni TLD „.eu“, 23. decembra 2005 obrnila na Komisijo in ji pojasnila, zakaj je menila, da je taka zavrnitev v nasprotju s pravili Unije.
22
Komisija je na ta dopis odgovorila z dopisom z dne 31. januarja 2006 (v nadaljevanju: izpodbijani akt), ki je bil tožeči stranki vročen . V izpodbijanem aktu je tožeči stranki najprej pojasnila, da uredbi št. 733/2002 in št. 874/2004 določata nadomestni postopek za reševanje sporov, ki se lahko uporabi zlasti, kadar je odločitev, ki jo sprejme Register, v nasprotju z Uredbo št. 733/2002 ali Uredbo št. 874/2004. Nato je navedla, da ne more delovati kot pritožbeni organ za odločitve, ki jih sprejme Register, in da zato „ne more spremeniti odločitve, ki jo je sprejel EURid“. Vendar je pojasnila, da ker se njene izmenjave informacij z združenjem EURid nanašajo na razlago Uredbe št. 874/2004, tožeči stranki daje nekatera pojasnila, ki bi lahko zanjo bila koristna. Komisija je še predstavila svojo razlago upoštevnih določb in odgovorila na trditve tožeče stranke. Nazadnje je sklenila, da čeprav popolnoma razume interes tožeče stranke za registracijo domene „.co“ kot domene druge ravni TLD „.eu“, lahko samo podpre odločitev o zavrnitvi registracije te domene, ki jo je sprejel EURid.
Postopek in predlogi strank
23
Tožeča stranka je 7. aprila 2006 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložila to tožbo.
24
Po spremembi sestave senatov Sodišča prve stopnje je bil sodnik poročevalec razporejen v peti senat, zato je bila obravnavana zadeva dodeljena temu senatu.
25
Sodišče prve stopnje je na podlagi ukrepov procesnega vodstva, določenih v členu 64 Poslovnika Sodišča prve stopnje, Komisijo pozvalo, naj predloži dokument. Komisija je tej zahtevi v predpisanem roku ugodila. Tožeča stranka je 8. aprila 2009 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje predložila stališča o tem dokumentu.
26
Tožeča stranka je Sodišču prve stopnje predlagala, naj:
—
„ugotovi neveljavnost izpodbijanega akta“;
—
razglasi ničnost izpodbijanega akta;
—
Komisiji naloži plačilo stroškov.
27
Komisija je Sodišču prve stopnje predlagala, naj:
—
tožbo zavrže kot nedopustno;
—
podredno, tožbo zavrne kot neutemeljeno;
—
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Pravo
28
Na podlagi člena 113 Poslovnika lahko Splošno sodišče, ki odloča v skladu s členom 114(3) in (4) navedenega poslovnika, kadar koli po uradni dolžnosti in po opredelitvi strank preizkusi, ali so izpolnjene procesne predpostavke javnega reda. V obravnavanem primeru Splošno sodišče meni, da je bilo o primeru dovolj dobro poučeno na podlagi vsebine dokumentov, zato bo o predlogu nedopustnosti zaradi neobstoja akta, ki bi ga bilo mogoče izpodbijati s tožbo, odločilo brez ustne obravnave, stranki pa sta stališča v zvezi s tem izrazili v svojih vlogah.
Trditve strank
29
Komisija, ki ugovora nedopustnosti ne uveljavlja z ločenim aktom v smislu člena 114(1) Poslovnika, se najprej sklicuje na to, da v obravnavanem primeru ni akta, ki bi lahko imel zavezujoče pravne učinke, ki bi lahko vplivali na interese tožeče stranke, tako da bi pomembno spremenili njen položaj.
30
Komisija trdi, da – kot jasno izhaja iz analize vsebine izpodbijanega akta – je ta akt „mnenje Komisije“, ki vsebuje samo pojasnila v zvezi z uporabljenim postopkom. Ta akt naj nikakor ne bi bil odločba pristojnega organa in tudi nič naj ne bi kazalo, da je nameravala sprejeti tako odločbo. Poleg tega Komisija meni, da ker izpodbijani akt nima zavezujočih pravnih učinkov za tožečo stranko, ta nima nobenega interesa zahtevati razglasitev njegove ničnosti.
31
Komisija navaja, da pojasnila, navedena v izpodbijanem aktu, ne spreminjajo pravnega položaja tožeče stranke in ji ne onemogočajo uporabe mogočih pravnih sredstev ali nadomestnega postopka za reševanje sporov, določenega v členu 22 Uredbe št. 874/2004.
32
Komisija trdi, da je odločitev združenja EURid o zavrnitvi registracije domene „.co“ kot domene druge ravni TLD „.eu“ samostojni izvršljivi akt, ki lahko kot tak vpliva na pravice in obveznosti tožeče stranke, ne da bi bil potreben dodatni akt Komisije.
33
Drugič, Komisija izpodbija trditve tožeče stranke, da je „Komisija vodenje registra Skupnosti zaupala združenju EURid“ in da je razmerje med njima mandatno. Komisija meni, da gre za napačno razlago pravnega razmerja med njo in združenjem EURid ter delitve funkcij in nalog, ki jih podeli zakonodajalec Unije.
34
Komisija tudi izključuje, da se za ta spor uporablja sodna praksa v zvezi z akti organov, na katere se prenesejo naloge, ker v obravnavanem primeru ni organ, ki prenese naloge.
35
Tretjič, Komisija trdi, da sistem, vzpostavljen z uredbama št. 733/2002 in št. 874/2004, določa zadostno pravno varstvo za osebe, ki želijo izpodbijati akt Registra. Vsaka zadevna oseba naj bi imela možnost, prvič, da pri nacionalnih sodiščih vloži tožbo, in, drugič, da uporabi postopek izvensodne poravnave sporov (člen 4(2)(d) Uredbe št. 733/2002 (uporaba „sodnih postopkov“) in člen 22 Uredbe št. 874/2004 (nadomestni postopek za reševanje sporov)).
36
Četrtič, po mnenju Komisije je trditev tožeče stranke, da se ta spor nanaša na obseg varstva, odobrenega znamki Skupnosti, zaradi česar naj bi bilo v skladu z Uredbo št. 40/94 pristojno sodišče za te spore Splošno sodišče, neutemeljena glede na pogoje, določene s členom 63 Uredbe št. 40/94 (postal člen 65 Uredbe št. 207/2009).
37
Tožeča stranka najprej odgovarja, da je izpodbijani akt akt, zoper katerega je mogoče vložiti ničnostno tožbo. Oblika, v kateri so bili akti sprejeti, naj namreč ne bi bila pomembna kar zadeva „možnost, da se jih izpodbija z ničnostno tožbo“; edina odločilna točka naj bi bila, da izpodbijani akt ustvarja zavezujoče učinke, kar naj bi bilo treba presoditi glede na njegovo vsebino. Tožeča stranka dodaja, da v skladu z ustaljeno sodno prakso pravna opredelitev aktov institucij upošteva objektivna merila, ki temeljijo na zakonodajni vsebini teh aktov, in ne na naslovu ali izraženi volji njihovega avtorja.
38
Tožeča stranka poleg tega trdi, da so v skladu z ustaljeno sodno prakso „izpodbojni akti samo ukrepi, ki dokončno določajo stališče Komisije ali Sveta ob koncu tega postopka, ne pa tudi vmesni ukrepi, katerih cilj je pripraviti končno odločbo.“ V obravnavanem primeru naj bi iz izpodbijanega akta izhajalo, da Komisija nikakor ni nameravala pozneje opraviti bolj poglobljene nove preučitve po temelju, da bi sprejela dokončno odločbo.
39
Drugič, tožeča stranka izpodbija „neobstoj pristojnosti“ Komisije v tej zadevi, ker naj bi to pomenilo zanikanje vloge nadzora, ki jo mora izvajati pri upravljanju TLD „.eu“.
40
Po mnenju tožeče stranke je namreč Komisiji z Uredbo št. 733/2002 dodeljena pomembna vloga pri organiziranju, delovanju in nadzorovanju subjekta, odgovornega za organiziranje, upravljanje in vodenje TLD „.eu“. Natančneje, na podlagi člena 3 Uredbe št. 733/2002 Komisija opredeli merila in postopek za imenovanje Registra, imenuje Register in sklene pogodbo z njim. Cilj te pogodbe naj bi bil v skladu s členom 3(1)(c) Uredbe št. 733/2002 predvsem opredeliti „pogoje, skladno s katerimi Komisija nadzoruje, kako Register organizira, upravlja in vodi .eu TLD“.
41
Tožeča stranka še ugotavlja, da Uredba ne opredeljuje stopnje, po kateri mora Komisija izvajati nadzor. Ta stopnja naj bi izhajala iz sodbe Sodišča z dne 13. junija 1958 v zadevi Meroni proti Haute Autorité (9/56, Recueil, str. 9), v kateri naj bi bilo potrjeno, da se lahko prenosi pristojnosti nanašajo le na natančno opredeljena izvršilna pooblastila, katerih uporabo v celoti nadzoruje Komisija. Zato naj, kadar je posameznik oškodovan zaradi dejanj ali opustitev subjekta, ki je prejel pooblastilo, odgovornosti za ta dejanja ali opustitve ne bi nosil ta subjekt, ki samo izvaja izvršilna pooblastila, niti tožena stranka, ampak Komisija, ki naj bi zagotavljala „nadzor po temelju“.
42
Tožeča stranka iz iste sodbe sklepa, da je treba akte organa, na katerega se prenesejo naloge, izenačiti z akti organa, ki naloge prenese, in da se lahko izpodbijajo enako kot akti zadnjenavedenega organa. To naj bi izhajalo iz dejstva, da lahko institucija Unije na tretjo osebo prenese samo „pristojnosti za izvajanje“ v strogem pomenu besede, tako da ta institucija mora biti in je v praksi lahko pravno odgovorna za akte organa, na katerega se prenesejo naloge. Celo ob predpostavki, da ni samodejno odgovorna za akte tretjih oseb, na katere prenese pooblastila, bi nad njimi vseeno morala izvajati strog in učinkovit nadzor. Tožeča stranka dodaja, da čeprav je morda res, da obveznost nadzorovanja ni določena s sekundarno zakonodajo, ta vseeno izhaja iz narave in funkcije prenosa pristojnosti na tretje osebe.
43
Tožeča stranka poleg tega navaja, da ima Komisija na podlagi pogodbe z dne 12. oktobra 2004 med združenjem EURid in Komisijo pravico odpovedati pogodbo, kadar združenje EURid ne izpolnjuje svojih pogodbenih obveznosti. V točki II.2.1 pogodbe naj bi bilo tudi izrecno navedeno, da lahko Komisija daje združenju EURid navodila in smernice. Nazadnje, v točki II.12 pogodbe naj bi bile Komisiji priznane pravice nadzora nad združenjem EURid, v točki I.6.8 pogodbe pa temu združenju naložene obveznosti do Komisije. Ta naj bi imela na podlagi pogodbenega razmerja z združenjem EURid možnost nanj nasloviti smernice, ki naj bi jih združenje EURid moralo upoštevati. Zato naj bi izpodbijani akt zavezoval združenje EURid kar zadeva razlago spornih določb in izključeval vsako možnost registracije domene „.co“ kot domene druge ravni TLD „.eu“, ker naj bi ta registracija kršila pogodbo, sklenjeno med tem združenjem in Komisijo, in upravičevala Komisijino odpoved pogodbe. Iz vseh pravic in obveznosti, priznanih pogodbenima strankama, naj bi bilo razvidno hierarhično razmerje nadzora, ki ga nad združenjem EURid izvaja Komisija.
44
Tožeča stranka poleg tega izpodbija trditev Komisije, da obstaja pogodbena določba, na podlagi katere je Komisija lahko oproščena odgovornosti „za dejanja ali opustitve strank ali njihovih podizvajalcev med izvajanjem pogodbe, razen v primeru izrecne in pisne določbe“. Meni, da je ta pogodbena določba neupoštevna, ker se nanaša izključno na razmerje med pogodbenima strankama, torej med Komisijo in združenjem EURid, in je ni mogoče uporabiti za razmerja med Komisijo in tretjimi. Po eni strani naj bi namreč odgovornost Komisije urejalo pravo Unije in se naj Komisija ne bi mogla vnaprej razbremeniti te odgovornosti, po drugi strani pa naj pogodbene določbe, ki izključuje odgovornost pogodbenice do tretjih, ne bi bilo mogoče uporabiti zoper te tretje, ki naj bi se lahko kadar koli in časovno neomejeno sklicevali na to nezmožnost uveljavljanja.
45
Tožeča stranka izpodbija trditev Komisije, da njeni akti ne zavezujejo združenja EURid. Ta trditev naj bi bila „v nasprotju z logiko“ in nezdružljiva s pravnim razmerjem med Komisijo in združenjem EURid. Nemogoče naj bi si bilo namreč zamisliti, da uslužbenca ali pooblaščenca ne bi zavezovala navodila nadrejenega ali pooblastitelja. Poleg tega naj bi bila v pogodbi med združenjem EURid in Komisijo izrecno določena odgovornost Komisije za smernice, ki jih daje združenju EURid. Ta pogodbena določba naj ne bi imela nobenega smisla, če bi moral EURid „delovati neodvisno od Komisije“.
46
Tretjič, tožeča stranka navaja svojo pravico do učinkovitega sodnega nadzora nad zakonitostjo odločbe Komisije.
47
Po mnenju tožeče stranke je na podlagi členov 7, 220 in 230 Pogodbe ES zakonsko pristojno sodišče v tej zadevi Splošno sodišče. Ker je namreč Svet Uredbo št. 733/2002 sprejel na podlagi člena 156 ES, naj bi bilo očitno, da sta oblikovanje in uporaba TLD „.eu“ sestavni del pravnega reda Unije in sta torej podvržena sodnemu nadzoru Sodišča in Splošnega sodišča.
48
Poleg tega tožeča stranka trdi, da ima v skladu s členom 6 Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu, vsakdo pravico do poštenega sojenja in zakonsko pristojnega sodišča. Z izrazom „zakonsko pristojno sodišče“ naj bi bilo treba razumeti sodišče, ki je zakonsko pristojno za odločanje. Sodišče prve stopnje naj bi bilo edino mogoče zakonsko pristojno sodišče za spor, ki je nastal pri uporabi pristojnosti Evropske unije v zvezi s TLD „.eu“ na evropski ravni, in ne na nacionalni.
49
Po mnenju tožeče stranke je neobstoj nadzora zakonitosti aktov institucije, ki je nekatere svoje pristojnosti prenesla na pravno osebo zasebnega prava, vrzel v sodnem varstvu, ki ga ponuja pravni red Unije. Te vrzeli naj ne bi bilo mogoče zapolniti z možnostjo za posameznike, da se obrnejo na nacionalna sodišča, da bi dosegli razglasitev ničnosti aktov združenja EURid.
50
Tožeča stranka še ugotavlja, da je v skladu s členom 63 Uredbe št. 40/94 Splošno sodišče pristojno tudi za spore med UUNT in posamezniki v okviru registracije znamk Skupnosti. Po mnenju tožeče stranke je analogija očitna. UUNT naj bi bil odgovoren za registracijo znamk, združenje EURid pa naj bi delovalo kot Register, pristojen za registracijo spletnih naslovov. Razlika naj bi bila v tem, da znamka razlikuje proizvode in storitve v stvarnem svetu, elektronski naslov pa jih razlikuje v svetu virtualnih ali omrežnih izmenjav. Zato naj bi kljub različni pravni obliki in različnemu delovanju v praksi UUNT in združenje EURid opravljala „podobne naloge“. Nelogično naj bi bilo, da so akti UUNT podvrženi nadzoru zakonitosti, ki ga izvaja Splošno sodišče, za akte združenja EURid pa ta nadzor ne velja. Kar zadeva UUNT, naj bi bil z uredbo, s katero je bil ustanovljen, izrecno določen ustrezni postopek. Ker naj ne bi bilo v nobenem besedilu določeno, da je za akte združenja EURid pristojno Splošno sodišče, naj bi bilo treba nadzorovati vsaj zakonitost aktov Komisije kot „institucije Skupnosti za nadzor“.
51
Četrtič, tožeča stranka trdi, da ima pravni interes. Negativni učinki izpodbijanega akta na njen položaj in zlasti škoda, ki jo je Komisija povzročila „absolutni pravici“ do znamke Skupnosti CO, ker je nepravilno odločila, da naj ne bi imela pravice registrirati domene druge ravni, ki vključuje to znamko, naj bi namreč dokazovali njen interes za razglasitev ničnosti izpodbijanega akta. Poleg tega se po mnenju tožeče stranke spor nanaša na obseg varstva, priznanega imetniku znamke Skupnosti. V skladu z Uredbo št. 40/94 naj bi bilo pristojno sodišče torej Splošno sodišče.
52
Izpodbijani akt naj bi namreč sprejela Komisija, ki je tudi organ nadzora združenja EURid, v okviru pritožbe zoper njegovo odločitev. To ničnostno tožbo zoper izpodbijani akt naj bi torej bilo treba šteti za dopustno, ker navedeni akt med drugim vpliva na njeno znamko Skupnosti CO.
Presoja Splošnega sodišča
53
V skladu z ustaljeno sodno prakso so akti, zoper katere se lahko vloži ničnostna tožba, ukrepi, ki ustvarjajo zavezujoče pravne učinke, ki lahko vplivajo na interese tožeče stranke, tako da pomembno spremenijo njen pravni položaj. Da bi ugotovili, ali ima akt take učinke, je treba preučiti njegovo vsebino (sodba Sodišča z dne 11. novembra 1981 v zadevi IBM proti Komisiji, 60/81, Recueil, str. 2639, točka 9; sodba Sodišča prve stopnje z dne v zadevi Van Parijs in Pacific Fruit Company proti Komisiji, T-160/98, Recueil, str. II-233, točka 60, in sklep Sodišča prve stopnje z dne v zadevi Pfizer proti Komisiji, T-123/03, ZOdl., str. II-1631, točka 21).
54
V obravnavanem primeru je izpodbijani akt preprost dopis, ki ga je podpisal N., vodja oddelka 1 „Medmrežje, varovanje omrežij in podatkov“, ki spada k Direktoratu A „Medmrežje, varovanje omrežij in splošne zadeve“, ta pa h Generalnemu direktoratu Komisije „Informacijska družba“, in s katerim je odgovoril na dopis, ki mu ga je 23. decembra 2005 poslala tožeča stranka, v njem pa so bili navedeni razlogi, zaradi katerih je ta menila, da je zavrnitev združenja EURid, da registrira domeno „.co“ kot domeno druge ravni TLD „.eu“, v nasprotju s pravili Unije.
55
Najprej je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso ne zadošča, da institucija Skupnosti naslovniku pošlje dopis v odgovor na njegovo zahtevo, da bi ta dopis lahko opredelili kot odločitev, zoper katero je mogoče vložiti ničnostno tožbo (sodba Sodišča prve stopnje z dne 22. maja 1996 v zadevi AITEC proti Komisiji, T-277/94, Recueil, str. II-351, točka 50; sklepa Sodišča prve stopnje z dne v zadevi Kronoply proti Komisiji, T-130/02, Recueil, str. II-4857, točka 42, in z dne v zadevi Arizona Chemical in drugi proti Komisiji, T-369/03, ZOdl., str. II-5839, točka 56).
56
Nato je treba poudariti, da je Komisija v izpodbijanem aktu samo predstavila svojo razlago upoštevnih določb in navedla, da se ji zdi odločitev združenja EURid v skladu s temi določbami (glej točko 22 zgoraj).
57
Poleg tega je treba poudariti, da je odločitev o zavrnitvi registracije domene „.co“ kot domene druge ravni TLD „.eu“ sprejelo združenje EURid kot Register navedene TLD.
58
V zvezi s tem pa je treba opozoriti, da je bil Register ustanovljen in so bile njegove pristojnosti opredeljene z Uredbo št. 733/2002. V skladu s členoma 2(a) in 4(2)(a) te uredbe je Register pristojen za organiziranje, upravljanje in vodenje TLD „.eu“. Na podlagi člena 4(2)(b) iste uredbe Register registrira domenska imena, ki jih zahtevajo nekatere osebe, v TLD „.eu“ prek akreditiranega Registratorja. V skladu s členom 4(2)(c) Register nalaga pristojbine, neposredno povezane z nastalimi stroški, in v skladu s členom 4(2)(d) izvaja politiko izvensodnih poravnav.
59
Poleg tega v skladu s členom 4(2)(e) Uredbe št. 733/2002 Register sprejme postopke za opravljanje akreditiranja in opravlja akreditiranje .eu Registratorjev ter zagotavlja poštene konkurenčne pogoje med .eu Registratorji. Na podlagi člena 4(2)(f) navedene uredbe Register zagotavlja integriteto podatkovnih baz domenskih imen.
60
Kar zadeva Komisijo, člen 3(1)(a) in (b) Uredbe št. 733/2002 določa, da je ta pristojna za opredelitev meril in postopka za imenovanje Registra ter za imenovanje Registra po objavi razpisa za prijavo interesa v Uradnem listu Evropske unije in po končanju postopka za ta razpis.
61
Na podlagi člena 5(1) Uredbe št. 733/2002 mora Komisija po posvetovanju z Registrom sprejeti pravila javnega reda v zvezi z izvajanjem in funkcijami TLD „.eu“ in načela javnega reda glede registracije.
62
V tem okviru je Komisija za Register imenovala nepridobitno združenje belgijskega prava EURid (glej točko 15 zgoraj), sprejela Uredbo št. 874/2004 in sklenila pogodbo s tem združenjem, v kateri je podrobno določila pogoje, pod katerimi nadzoruje organiziranje, upravljanje in vodenje TLD „.eu“.
63
Iz vsega zgoraj navedenega izhaja, da Uredba št. 733/2002 Registru podeljuje pooblastilo, da zavrne registracijo domene druge ravni, in da v nasprotju s trditvijo tožeče stranke ne gre za pooblastilo, ki ga je na združenje EURid prenesla Komisija. Zato je zgoraj v točki 41 navedena sodba Meroni proti Haute Autorité v obravnavanem primeru popolnoma neupoštevna.
64
Poleg tega tožeča stranka v bistvu trdi, da ima Komisija v okviru nadzora Registra in na podlagi pogodbe, ki jo je sklenila z njim, možnost nanj nasloviti zavezujoča navodila, zlasti kar zadeva registracijo domene druge ravni, in da zato ker izpodbijani akt izključuje vsako možnost, da Register registrira domeno „.co“ kot domeno druge ravni TLD „.eu“, oziroma vključuje zavrnitev, da se na Register naslovi tako navodilo v zvezi z registracijo domene, za katero je zaprosila, pomeni akt, ki ustvarja zavezujoče pravne učinke in zoper katerega je mogoče vložiti ničnostno tožbo.
65
V zvezi s tem je treba poudariti, da ni mogoče domnevati o pristojnosti Komisije, da na Register naslovi zavezujoča navodila v zvezi z registracijo določene domene druge ravni, če ni posebne določbe v Pogodbi ali v zavezujočih aktih, ki jih sprejmejo institucije (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 13. decembra 1990 v zadevi Nefarma proti Komisiji, T-113/89, Recueil, str. II-797, točka 69 in navedena sodna praksa).
66
Niti Uredba št. 733/2002 niti Uredba št. 874/2004 ne vsebujeta določb, s katerimi bi bila Komisiji dodeljena taka pristojnost.
67
Poleg tega je celo ob predpostavki, da bi taka pristojnost Komisiji lahko bila podeljena s samimi določbami pogodbe, sklenjene med njo in združenjem EURid, treba ugotoviti, da se določbe, na katere se sklicuje tožeča stranka (glej točko 43 zgoraj), nanašajo na finančna razmerja med pogodbenima strankama. Niti te določbe niti druga določba te pogodbe Komisiji ne podeljujejo pooblastila, da na Register naslovi zavezujoča navodila v zvezi z registracijo določene domene druge ravni.
68
V zvezi s trditvami tožeče stranke, ki se nanašajo na načelo učinkovitega sodnega varstva, je treba poudariti, da bodo v skladu s „Pravili in pogoji registracije domenskih imen _.eu‘“, ki jih je sprejelo združenje EURid v skladu s členom 5(3) Uredbe št. 733/2002, „v primeru spora, nesoglasja ali tožbe med Registrom in registrantom pristojna samo sodišča v Bruslju (Belgija)“, razen v primerih, v katerih se je ena stranka prostovoljno odločila za nadomestni postopek za reševanje sporov. Poleg tega iz točke B.12(a) v povezavi s točko A.1 pravil o reševanju sporov v zvezi z domenami „.eu“, ki jih je Komisija predložila na zahtevo Splošnega sodišča, izhaja, da ima registrant domenskega imena pravico začeti sodni postopek pri sodišču glavnega kraja poslovanja Registra (to je Bruselj) zoper odločitev zadnjega o zavrnitvi registracije domene druge ravni.
69
Poleg tega člen 22(1) Uredbe št. 874/2004 določa, da lahko nadomestni postopek za reševanje sporov začne katera koli stranka, kadar je odločitev, ki jo sprejme Register, v nasprotju s to uredbo ali Uredbo št. 733/2002. Na podlagi odstavka 11 te določbe je pristojni organ za odločanje o razglasitvi ničnosti odločitve sosvet za nadomestni postopek za reševanje sporov.
70
V skladu s členom 22(13) Uredbe št. 874/2004 so rezultati nadomestnega postopka za reševanje sporov za stranke in Register zavezujoči, razen če se sodni postopek začne v 30 koledarskih dneh po uradnem obvestilu strankam o rezultatih navedenega postopka.
71
Ugotoviti je torej treba, da Uredba št. 874/2004 in „Pravila in pogoji za registracijo domenskih imen _.eu‘“, ki jih je sprejel Register, ter pravila o reševanju sporov v zvezi z domenami „.eu“ predvidevajo dve pravni sredstvi zoper odločitve združenja EURid: po eni strani redno pravno sredstvo na sodiščih v Bruslju in po drugi strani izvensodno reševanje sporov pred sosvetom za nadomestni postopek za reševanje sporov, katerega odločitev se lahko v vsakem primeru izpodbija pred rednim sodiščem.
72
Ta ugotovitev je potrjena s sodbo št. 2905/2009 z dne 4. maja 2009 Polymeles Protodikeio Athinon (okrožno sodišče v Atenah, Grčija), ki je bila na zahtevo tožeče stranke vključena v spis. Čeprav je res, da je Polymeles Protodikeio Athinon s to sodbo zavrnilo tožbo tožeče stranke, s katero je izpodbijala zavrnitev Registra, da registrira domeno druge ravni, za katero je zaprosila, pa je tudi res, da ta zavrnitev temelji na ugotovitvi, da zadevno grško sodišče ni pristojno za odločanje o tem sporu, ki – v skladu z isto sodbo – spada v izključno pristojnost belgijskih sodišč. Zato na podlagi te sodbe ni mogoče trditi, da sodišču ni bilo mogoče predlagati, naj preveri zakonitost odločitve združenja EURid, s katero je bila zavrnjena registracija domene „.co“ kot domene druge ravni TLD „.eu“.
73
Kar zadeva trditev tožeče stranke, da se ta spor nanaša na obseg varstva, odobrenega znamki Skupnosti CO, in trditev, da je v skladu z Uredbo št. 40/94 pristojno sodišče za ta spor torej Splošno sodišče, zadostuje poudariti, da se v skladu s členom 63 Uredbe št. 40/94 tožba pri Sodišču lahko vloži samo zoper odločbe odborov za pritožbe in da tožbo lahko vloži vsaka stranka v postopku, prizadeta z odločitvijo odbora za pritožbe.
74
Iz spisa pa ne izhaja, da je tožeča stranka uporabila pravna sredstva, navedena v členu 63 Uredbe št. 40/94. Splošnega sodišča torej na podlagi te določbe v obravnavanem primeru ni mogoče šteti za pristojnega. Zato trditve tožeče stranke, da je v skladu z Uredbo št. 40/94 pristojno sodišče za ta spor Splošno sodišče, ni mogoče sprejeti.
75
Glede na vse te ugotovitve za stališče, ki ga je Komisija izrazila v izpodbijanem aktu, ni mogoče šteti, da je odločujoče in da lahko povzroči zavezujoče pravne učinke, ki lahko vplivajo na interese tožeče stranke, tako da pomembno spremenijo njen pravni položaj. Zato je treba ničnostno tožbo razglasiti za nedopustno, ne da bi bilo treba odločiti o pravnem interesu tožeče stranke.
Stroški
76
V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Tožeča stranka ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi Komisije naloži plačilo stroškov.
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (peti senat)
sklenilo:
1.
Tožba se zavrže kot nedopustna.
2.
Družbi Inet Hellas Ilektroniki Ipiresia Pliroforion EPE (Inet Hellas) se naloži plačilo njenih stroškov in stroškov, ki jih je priglasila Evropska komisija.
V Luxembourgu, 15. decembra 2009.
Sodni tajnik
E. Coulon
Predsednik
M. Vilaras
(
*1
)	Jezik postopka: grščina.