62024CC0321
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
MANUELA CAMPOSA SÁNCHEZ‑BORDONE,
predstavljeni 22. maja 2025 (
1
)
Zadeva C‑321/24
BC
proti
SCP Attal et Associés
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo tribunal judiciaire de Paris (sodišče prve stopnje v Parizu, Francija))
„Predhodno odločanje – Člen 63(1) PDEU – Prosti pretok kapitala – Omejitev – Dedovanje – Napoved za odmero davka na dediščino – Izračun plačila notarju – Dediščina, ki vključuje premoženje, ki je v dveh državah članicah – Člen 65(1)(a) PDEU – Predpis davčnega prava – Člen 65(1)(b) PDEU – Ukrepi za preprečevanje davčnih kršitev ali določitev postopka za prijavo pretoka kapitala za namene upravnih ali statističnih informacij“
1.
V sporu, ki je podlaga za ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, je dedinja (rezidentka Francije) osebe, ki je umrla v Belgiji, kjer je imela običajno prebivališče, in katere dediščina obsega premoženje v Belgiji in Franciji, izpodbijala plačilo francoskega notarja, ki je sodeloval pri napovedi za odmero davka na dediščino, vloženi v Franciji.
2.
Država članica, v kateri poteka zapuščinski postopek, je Belgija, belgijski notar pa je v tej državi sestavil napoved za odmero davka na dediščino za celotno dediščino. Dedinja meni, da plačila francoskemu notarju ni mogoče izračunati na podlagi vsega premoženja, ampak le na podlagi dela podedovanega premoženja, ki je v Franciji. V nasprotnem primeru bi to povzročilo neupravičeno dvojno plačilo.
3.
Sodišče, ki odloča o sporu, Sodišče v bistvu prosi za razlago členov 63 in 65 PDEU, da bi ugotovilo, ali nasprotujeta dvojnemu plačilu notarjev v dveh državah članicah, ki sta bila udeležena v istem zapuščinskem postopku, če obračunavata svoje pristojbine na podlagi celotne vrednosti dediščine.
4.
Sodišče se je že izreklo o omejitvah prostega pretoka kapitala zaradi obdavčitve dediščine s čezmejno razsežnostjo. (
2
) Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe se od prejšnjih razlikuje po predmetu: vprašanja se nanašajo na nacionalno določbo, ki, čeprav se nanaša na davčne obveznosti pri prehodu premoženja zaradi smrti, sama po sebi ni davčno pravilo.
I. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
5.
Člen 1(1) Direktive 88/361/EGS (
3
) določa:
„Države članice odpravijo omejitve pretoka kapitala med rezidenti držav članic, brez poseganja v nadaljnje določbe. Da bi olajšali uporabo te direktive, se pretoki kapitala razvrstijo v skladu z nomenklaturo v Prilogi I.“
6.
Med pretoki kapitala, naštetimi v prilogi I k Direktivi 88/361, so v rubriki XI te priloge navedeni osebni pretoki kapitala, ki vključujejo dediščine in zapuščine.
B.
Francosko pravo
1. Code de commerce (trgovinski zakonik)
7.
V zakonodajnem delu zakonika, ki zajema naslov IVa (naslovljen „Nekatere regulirane tarife“), člen L. 444‑1 določa regulirane tarife, ki se uporabljajo za notarske storitve. V skladu s tretjim odstavkom tega člena se za storitve, ki jih notarji opravljajo v konkurenci s storitvami drugih strokovnjakov, za katere ne velja tarifa, ne uporabljajo regulirane tarife, ampak honorarji.
8.
Člen R. 444‑2 v regulativnem delu zakonika vsebuje te opredelitve:
„1. ‚tarifa‘: vsi elementi, ki se uporabljajo za določitev višine pristojbin in pavšalnih nadomestil, dolgovanih strokovnjakom, navedenim v prvem odstavku člena L. 444‑1, za njihove regulirane storitve;
2. ‚pristojbina‘: znesek, ki ga prejme eden od teh strokovnjakov v zameno za storitve, katerih tarife so urejene v naslovu IVa zakonodajnega dela tega zakonika;
[…]
4. ‚sorazmerna pristojbina‘: pristojbina, ki izhaja iz uporabe neke stopnje za osnovno vrednost ali iz uporabe neke lestvice stopenj, naraščajočih ali padajočih, za različne razrede osnovnih vrednosti;
5. ‚honorar‘: znesek, ki ga eden od teh strokovnjakov prejme v zameno za storitve, katerega višina ni določena v naslovu iz točke 2;
[…].“
9.
Člen R. 444‑3 določa:
„Dopolnilni členi 4‑7, 4‑8 in 4‑9 k temu naslovu [naslovljenemu ‚Nekatere regulirane tarife‘], določajo:
1. seznam storitev […] notarjev […], katerih tarifo ureja ta naslov;
[…]
3. okvirni seznam storitev, ki se opravljajo pod pogoji iz tretjega odstavka člena L. 444‑1, in po potrebi pravila, ki urejajo pobiranje honorarjev za te storitve s strani zadevnih strokovnjakov.“
10.
V Prilogi 4‑7 k regulativnemu delu zakonika, ki vsebuje seznam storitev, za katere so regulirane tarife urejene v naslovu IVa (regulativni del) zakonika, se tabela 5, priložena členu R. 444‑3, nanaša na notarje in v točki 8 vsebuje napoved za odmero davka na dediščino.
11.
V delu „Arretés“ zakonika člen A. 444‑63 določa:
„Za napoved za odmero davka na dediščino (preglednica 5, točka 8) se odmeri pristojbina, ki je sorazmerna celotni bruto vrednosti […], v skladu z naslednjo lestvico […].“
2. Code général des impôts (splošni davčni zakonik)
12.
Med posebnimi določbami v zvezi z dedovanjem člen 800 določa:
„Dediči, volilojemniki ali obdarjenci, njihovi skrbniki ali oskrbovalci morajo predložiti podrobno napoved.
Izvzeti so:
1. pravni nasledniki v ravni črti, preživeli zakonec in partner, s katerim je bila sklenjena civilnopravna pogodba o solidarnosti, če je bruto vrednost dediščine nižja od 50.000 EUR, pod pogojem, da te osebe prej od pokojnika niso prejele neregistriranega ali neprijavljenega darila;
2. osebe, ki niso navedene v odstavku 1, če je bruto vrednost dediščine nižja od 3000 EUR“.
13.
Člen 802 določa:
„Vsaka napoved v zvezi s prehodom lastnine ob smrti, ki jo podpišejo dediči, obdarjenci in volilojemniki, njihovi skrbniki, oskrbovalci ali zakoniti upravitelji, se konča z naslednjo navedbo:
‚Podpisnik potrjuje, da je ta napoved iskrena in resnična; poleg tega pod grožnjo kazni iz člena 1837 splošnega davčnega zakonika izjavlja, da ta napoved vključuje gotovino, terjatve in vse druge francoske ali tuje vrednostne papirje, ki so po njegovem vedenju v celoti ali delno pripadali zapustniku.‘
[…]“
II. Dejansko stanje, spor in vprašanja za predhodno odločanje
14.
Dejansko stanje je v predložitveni odločbi predstavljeno tako:
–
XY, francoska državljanka z običajnim prebivališčem v Belgiji, je 29. julija 2020 umrla v zadnjenavedeni državi;
–
dedinja po XY je BC, francoska državljanka, ki je davčna rezidentka Francije in v tej državi tudi prebiva;
–
premoženje XY sestavljajo premičnine in nepremičnine, ki so v Franciji in Belgiji;
–
zapuščinski postopek je 12. oktobra 2020 uvedel notar v Ucclu (Belgija), ki je bil zadolžen za pripravo napovedi za odmero davka na dediščino v Belgiji. Ta napoved zajema celotno premoženje, ki sestavlja dediščino, ne glede na to, kje je;
–
BC je belgijskemu notarju plačala plačilo, ki je bilo izračunano na podlagi celotne bruto vrednosti dediščine; (
4
)
–
BC je notarsko družbo v Parizu SCP Attal et Associés (v nadaljevanju: Attal et Associés) zadolžila za sestavo napovedi za odmero davka na dediščino. Ta je bila podpisana 18. marca 2021 in vložena pri pristojni registracijski službi;
–
družba Attal et Associés je po registraciji napovedi za odmero davka na dediščino v sodnem tajništvu tribunal judiciaire de Paris (sodišče prve stopnje v Parizu) vložila zahtevek za pridobitev potrdila o preverjanju stroškov za namene določitve višine svojega plačila;
–
v potrdilu je bil potrjen znesek, ki ga je kot svoje plačilo določila družba Attal et Associés, pri čemer je bila kot osnova upoštevana celotna bruto vrednost dediščine.
15.
BC je izpodbijala potrdilo pred tribunal judiciaire de Paris (sodišče prve stopnje v Parizu). Predlaga, naj se potrdilo razglasi za nično in naj se sestavi novo, v katerem bo plačilo francoskega notarja izračunano na podlagi osnove, ki predstavlja le bruto vrednost dediščine, ki se nahaja v Franciji.
16.
V zvezi s tem navaja dve trditvi:
–
osnova za odmero notarskih pristojbin se mora ujemati z osnovo za izračun davka na dediščino. V skladu s francosko‑belgijsko konvencijo o izogibanju dvojnega obdavčevanja (
5
) z dne 20. januarja 1959 se pri osnovi za odmero davkov v Franciji upošteva le vrednost premoženja, ki se nahaja v Franciji;
–
plačilo francoskemu notarju, določeno na podlagi celotne bruto vrednosti dediščine, ne da bi se upoštevalo plačilo belgijskemu notarju, (
6
) določeno na isti podlagi, pomeni omejevanje prostega pretoka kapitala iz člena 63 PDEU, saj se tako zmanjša vrednost dediščine.
17.
Družba Attal et Associés predlaga potrditev potrdila. Meni, da:
–
se v Franciji davek na neodplačne prenose odmeri od skupnega zneska premoženja zapustnika, vendar se v skladu s francosko‑belgijsko konvencijo z dne 20. januarja 1959 plača le na premoženje, ki se nahaja v Franciji;
–
mora biti v napovedi za odmero davka na dediščino, predloženi francoskim organom, navedeno celotno premoženje zapustnika, vključno s premoženjem, ki se nahaja v tujini;
–
osnova za odmero notarskih pristojbin zajema celotno premoženje, ki sestavlja dediščino, ne glede na to, ali je v Franciji ali drugi državi. V skladu s tem naj bi bilo treba notarju plačati pristojbine, odmerjene na podlagi bruto vrednosti celotne dediščine, katere premoženje je v Franciji in Belgiji.
18.
V teh okoliščinah je tribunal judiciaire de Paris (sodišče prve stopnje v Parizu) Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba člen 63(1) Pogodbe o delovanju Evropske unije razlagati tako, da nasprotuje dvojnemu plačilu notarjev iz dveh držav članic Evropske unije, pri katerih je bil uveden postopek v zvezi z isto dediščino, sestavljeno iz premoženja v obeh državah članicah, pri čemer je tudi osnova za izračun tega plačila celotna bruto vrednost dediščine, ne da bi se upoštevalo plačilo drugega notarja, urejanje prek notarja pa je zakonsko predpisano?
2.
Ali je treba člen 63(1) Pogodbe o delovanju Evropske unije razlagati tako, da nasprotuje temu, da se plačilo notarja, čigar storitve je po zakonu treba uporabiti pri urejanju dediščine, sestavljene iz premoženja v dveh državah članicah Evropske unije, izračuna na podlagi celotne bruto vrednosti dediščine, ne pa le na podlagi bruto vrednosti dediščine v njegovi državi članici?
3.
Ali je treba člen 63(1) in člen 65(1)(a) Pogodbe o delovanju Evropske unije razlagati tako, da lahko dvojno plačilo dveh notarjev, pri katerih je bil uveden postopek v zvezi z isto dediščino, ki se prav tako izračuna na podlagi celotne bruto vrednosti dediščine, ki je v obeh državah članicah, pomeni ‚ustrezne predpise svojega davčnega prava‘ in s tem izjemo od prepovedi omejevanja pretoka kapitala iz prvonavedene določbe, pri čemer je urejanje prek notarja zakonsko predpisano?
4.
Ali je treba člen 63(1) in člen 65(1)(b) Pogodbe o delovanju Evropske unije razlagati tako, da lahko dvojno plačilo dveh notarjev, pri katerih je bil uveden postopek v zvezi z isto dediščino, ki se prav tako izračuna na podlagi celotne bruto vrednosti dediščine, ki je v obeh državah članicah, pomeni nujen ukrep za preprečevanje davčnih kršitev ali postopek za prijavo pretoka kapitala v smislu upravnih ali statističnih informacij in s tem izjemo od prepovedi omejevanja pretoka kapitala iz prvonavedene določbe, pri čemer je urejanje prek notarja zakonsko predpisano?“
III. Postopek pred Sodiščem
19.
Predlog za sprejetje predhodne odločbe je na Sodišče prispel 30. aprila 2024.
20.
Sodišče je na podlagi člena 101 Poslovnika Sodišča predložitvenemu sodišču poslalo zahtevo za podrobnejše podatke, ki jih je to predložilo z dopisom z dne 20. decembra 2024. (
7
)
21.
Pisna stališča so predložile družba Attal et Associés, francoska vlada in Komisija.
22.
Presojeno je bilo, da izvedba obravnave ni nujna.
IV. Analiza
A.
Dopustnost
23.
Francoska vlada v pisnem stališču (
8
) izpodbija dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe. Po njenem mnenju je predpostavka, na kateri temeljijo vprašanja predložitvenega sodišča (obveznost po francoskem pravu, da se napoved za odmero davka na dediščino ureja prek notarja), napačna.
24.
Po navedbah francoske vlade:
–
morajo v skladu s členom 800 splošnega davčnega zakonika napoved za odmero davka na dediščino pri davčnem organu vložiti dediči, volilojemniki ali obdarjenci. Za pomoč pri pripravi te napovedi so na spletni strani ministrstva za finance na voljo podrobni obrazci in navodila. (
9
) Urejanje prek notarja ni obvezno;
–
vendar je urejanje prek notarja nujno za nekatera dejanja v zvezi z dedovanjem, ki jih urejajo druge določbe, katerih namen je drugačen od namena napovedi za odmero davka na dediščino, in za katera notar prejme drugačno plačilo;
–
se določbe, na katere se predložitveno sodišče opira pri zatrjevanju, da „je urejanje prek notarja obvezno, če dediščina presega 5000 EUR in vključuje nepremičnino“, (
10
) ne nanašajo na napoved za odmero davka na dediščino, temveč na druge dokumente;
–
morajo biti v nekaterih primerih napovedi za odmero davka na dediščino priloženi ti ali drugi dokumenti, za katere je obvezno urejanje prek notarja. To velja za dediščine, ki vključujejo nepremičnine, za katere je treba predložiti potrdilo o lastništvu. Enako velja, če je dediščina enaka ali višja od 5000 EUR, ker se za ugotovitev statusa dediča zahteva zaprisežena izjava, ki jo je overil notar. Ti dokumenti se razlikujejo od napovedi za odmero davka na dediščino, pri kateri urejanje prek notarja ni potrebno.
25.
Predložitveno sodišče je po tem, ko so bila od njega zahtevana pojasnila, Sodišču predložilo ta pojasnila: (
11
)
–
„Urejanje prek notarja zaradi […] predložitve napovedi za odmero davka na dediščino ni predpisano s posebnim besedilom francoskega prava, ampak ustreza obveznosti v praksi, naloženi de facto s sočasnostjo drugih dejanj, ki jih je treba nujno opraviti pri notarju in ki ustrezajo njegovemu monopolu, ter de iure s splošnimi dokumenti, ki so na voljo na spletni strani za obveščanje javnosti, in z določitvijo zakonsko predpisane regulirane tarife.
–
Iz teh razlogov oseba BC v praksi ni imela možnosti, da bi sama sestavila napoved za odmero davka na dediščino.“
26.
V istem dopisu se predložitveno sodišče sklicuje na uradni francoski spletni strani za obveščanje javnosti, (
12
) ki sodelovanje notarja pri dedovanju nepremičnin predstavljata kot neizogibno, zaradi česar dediči menijo, da je tako sodelovanje nujno tudi za napoved o odmeri davka na dediščino. Dodaja, da je plačilo francoskega notarja regulirano z zakonom in se dediči o njem ne morejo pogajati ter da se v njem ne upošteva pristojbina, ki je bila že plačana notarju v drugi državi članici za enakovredno dejanje, ki se tako kot v Franciji izračuna glede na celotno bruto vrednost dediščine.
27.
V okviru postopka na podlagi člena 267 PDEU je Sodišče pristojno le za predhodno odločanje o razlagi ali veljavnosti prava Unije. Njegova naloga ni razlagati nacionalne določbe ali presojati, ali je njihova razlaga, ki jo je opravilo predložitveno sodišče, pravilna. (
13
)
28.
V skladu z ustaljeno sodno prakso „mora Sodišče, kadar odgovarja na vprašanja za predhodno odločanje, v okviru delitve pristojnosti med sodišči Unije in nacionalnimi sodišči upoštevati tak dejanski in pravni okvir, v katerega se uvrščajo ta vprašanja, kot je opredeljen v predložitveni odločbi“. (
14
)
29.
Ni naloga Sodišča, da preveri pravilnost pravnega okvira, opisanega v predložitveni odločbi, tako da prevlada domneva upoštevnosti, ki velja v zvezi z vprašanji za predhodno odločanje. Vprašanja za predhodno odločanje se razglasijo za nedopustna, če je – med drugimi razlogi – očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari. V obravnavanem predlogu za sprejetje predhodne odločbe ni tako.
30.
Ugotoviti je torej treba, da trditve francoske vlade v zvezi z napačno razlago predložitvenega sodišča ne vplivajo na dopustnost vprašanj za predhodno odločanje.
B.
Prvo in drugo vprašanje za predhodno odločanje
31.
Predložitveno sodišče želi s prvim in drugim vprašanjem za predhodno odločanje, na kateri je treba odgovoriti skupaj, izvedeti, ali člen 63(1) PDEU:
–
nasprotuje dvojnemu plačilu notarjev iz dveh držav članic, pri katerih je bil uveden postopek v zvezi z isto dediščino, sestavljeno iz premoženja v obeh državah, če je urejanje prek notarja zakonsko predpisano in je osnova za izračun tega plačila „celotna bruto vrednost dediščine, ne da bi se upoštevalo plačilo drugega notarja“;
–
nasprotuje temu, da se plačilo notarja, čigar storitve je po zakonu treba uporabiti pri urejanju dediščine, sestavljene iz premoženja v dveh državah članicah, izračuna „na podlagi celotne bruto vrednosti dediščine, ne pa le na podlagi bruto vrednosti dediščine v njegovi državi članici“.
32.
Ker Pogodbi ne vsebujeta opredelitve pojma „pretok kapitala“, je Sodišče priznalo, da ima nomenklatura pretoka kapitala iz Priloge I k Direktivi 88/361 usmerjevalno vrednost. Med drugim je menilo, da „v skladu s tretjim pododstavkom uvoda te priloge nomenklatura, ki jo vsebuje, glede pojma pretoka kapitala ni izčrpna“. (
15
)
33.
Sodišče je po tem, ko je poudarilo, da so dediščine in zapuščine zajete v rubriki XI Priloge I k Direktivi 88/361, naslovljeni „Osebni pretoki kapitala“, razsodilo, da „je dedovanje pretok kapitala v smislu člena [63 PDEU], razen kadar se temeljni deli nahajajo znotraj ene same države članice“. (
16
)
34.
Sporno dediščino sestavlja premoženje, ki je v dveh državah članicah. (
17
) Zato je treba preučiti, ali v okviru takega dedovanja in glede na njegove posebnosti plačilo notarja, določeno z uradno regulirano tarifo, pomeni omejitev pretoka kapitala, ki je prepovedana s členom 63(1) PDEU. (
18
)
35.
V okviru člena 63(1) PDEU „omejitev“ pomeni vsako oviranje prostega pretoka kapitala, tako med državami članicami kot med državami članicami in tretjimi državami, (
19
) pri čemer je vsako oviranje prostega pretoka kapitala, tudi če je manjšega pomena, prepovedano. (
20
)
36.
Ukrepi, ki so v skladu s členom 63(1) PDEU prepovedani, ker omejujejo pretok kapitala, obsegajo ukrepe, ki bi lahko odvračali nerezidente od naložb v državi članici ali bi lahko odvračali rezidente te države članice od naložb v drugih državah. (
21
)
37.
Na področju dedovanja se skoraj vsi primeri v zvezi s členom 63(1) PDEU, o katerih se je izreklo Sodišče, nanašajo na nacionalna pravila v zvezi z odmero davka na dediščino, ki ga dolguje dedič, ali davkov na dohodke od dediščine. (
22
)
38.
Sodišče je pri razlagi člena 63(1) PDEU razsodilo, da so s prostim pretokom kapitala v nasprotju določbe, na podlagi katerih so dediščine, ki obsegajo premoženje, ki je zunaj države članice obdavčitve, bolj obdavčene kot dediščine, ki vključujejo le premoženje, ki je v tej državi, zaradi česar se vrednost dediščine zmanjša. (
23
)
39.
Spor o glavni stvari se ne nanaša na uporabo nacionalne določbe davčne narave. Pravila, ki urejajo pristojbine (za katere velja regulirana tarifa) francoskega notarja za opravljanje njegovih storitev, spadajo na področje uporabe trgovinskega zakonika in, ponavljam, ne nalagajo davčnega bremena. Predložitveno sodišče, francoska vlada in Komisija se strinjajo, da ta pravila niso davčne narave. (
24
)
40.
Vendar se prepoved iz člena 63(1) PDEU nanaša na „vse omejitve pretoka kapitala“. (
25
) Ni omejena na omejitve, ki izhajajo iz nacionalne davčne zakonodaje, niti na druge davčne ovire.
41.
Če zaradi nacionalnega ukrepa pri prenosu z dedovanjem, ki vključuje premoženje v tujini, nastane izguba vrednosti, do katere v primeru povsem domačega prenosa z dedovanjem ne pride, bo odvračilni učinek tega ukrepa negativno vplival na prosti pretok kapitala.
42.
Ta ukrep bo namreč pomenil, da bo dediščina, ki obsega premoženje v več kot eni državi članici, v ekonomskem smislu nosila večje breme (čeprav ne davčno) kot dediščine, ki obsegajo samo premoženje v eni državi. (
26
)
43.
Nacionalni davčni ali drugi ukrepi, ki povzročijo tako zmanjšanje vrednosti, odvračajo od uveljavljanja prostega pretoka kapitala, ki se uporablja za dedovanje, in so zato načeloma prepovedani. (
27
)
44.
V Franciji je v skladu s členom 800 splošnega davčnega zakonika obvezna napoved za odmero davka na dediščino. V napovedi je treba podrobno navesti zapuščino zapustnika, sredstva in obveznosti (
28
) ter identiteto dedičev. Predloži se davčni upravi, da lahko ta izračuna davek, ki ga je treba plačati iz naslova dedovanja, in zaradi preprečevanja davčnih goljufij. Predložitev je obvezna, razen za nekatere osebe, če vrednost dediščine ne presega zneska, določenega z zakonom.
45.
Iz predložitvenega sklepa in dodatnih informacij, ki jih je posredovalo predložitveno sodišče, izhaja, da je urejanje prek notarja v Franciji v takem primeru obvezno bodisi zaradi zakonskih zahtev bodisi zaradi prakse, ki izhaja iz nacionalnih besedil. Zato notar opravlja storitev, katere plačilo (pristojbina) je regulirano z zakonom.
46.
Pristojbine francoskega notarja za njegovo sodelovanje pri napovedi za odmero davka na dediščino so sorazmerne s celotno bruto vrednostjo dediščine in izračunane po določeni lestvici. Pravilo v zvezi z njihovim izračunom je enako za vsako dediščino, za katero je treba predložiti napoved. Ne razlikuje se glede na državljanstvo ali prebivališče dediča ali zapustnika, prav tako se ne razlikuje glede na lokacijo premoženja, ki je predmet napovedi.
47.
Vendar je v okviru mednarodnega dedovanja zaradi njegove sestave verjetno, da tudi druga država, v kateri je zapuščinsko premoženje, zahteva napoved v zvezi z dediščino za davčne namene. Prav tako se lahko zgodi, da je vrednost tega premoženja kot del bruto podedovanega premoženja del osnove za izračun plačila notarju, (
29
) ki pripravi napoved za odmero davka na dediščino.
48.
V teh okoliščinah ukrep, kakršen je ta v obravnavani zadevi:
–
lahko po eni strani sam po sebi odvrača rezidente države članice, v kateri se uporablja, od naložb v tujini, tuje rezidente pa od naložb v tej državi;
–
po drugi strani pa je zaradi tega ukrepa dediščina, ki vključuje premoženje v državi in zunaj nje in katere skupna bruto vrednost je enaka vrednosti dediščine, sestavljene izključno iz premoženja, ki je v tej državi, zaradi lokacije premoženja, iz katerega je sestavljena, na koncu vredna manj.
49.
Sodišče se je v svoji sodni praksi na ta dvojni omejevalni učinek sklicevalo v zvezi z vplivom davčnih pravil. Menim, da je to sodno prakso mogoče prenesti na druga nacionalna pravila, tudi če niso davčne narave, vendar imajo enak omejevalni učinek.
50.
Sodišče je tako razsodilo, da
–
„nacionalne določbe, ki določajo vrednost nepremičnine za izračun višine davka, ki ga je treba plačati pri dedovanju, lahko ne le odvrnejo od nakupa nepremičnin, ki se nahajajo v zadevni državi članici, […] temveč prav tako lahko zmanjšajo vrednost dediščine rezidenta države članice, v kateri se to premoženje ne nahaja“; (
30
)
–
je „[p]oleg tega […] sodna praksa v zvezi z dedovanjem potrdila, da ukrepi, ki so prepovedani po členu [63(1) PDEU] in pomenijo omejitve pretoka kapitala, obsegajo ukrepe, ki povzročajo zmanjšanje vrednosti dediščine rezidenta države, ki ni država članica, v kateri je zadevno premoženje, in ki obdavči dedovanje tega premoženja“. (
31
)
51.
Opisane neugodnosti v primeru, kot je obravnavani, ni mogoče pripisati vzporednemu izvajanju davčne pristojnosti dveh držav članic. (
32
) Za ta spor torej ni mogoče uporabiti sodb Sodišča, v katerih je to ugotovilo, da neugodne posledice, ki izhajajo iz izvajanja te (dvojne) davčne pristojnosti, ne pomenijo omejitev prostega pretoka, če to izvajanje ni diskriminatorno. (
33
)
52.
Zato menim, da pravilo, ki zaradi izračuna pristojbin (francoskega) notarja, ki sodeluje pri napovedi za odmero davka na dediščino, te pristojbine določa tako, da v osnovo za izračun vključi vrednost podedovanega premoženja, ki je v drugi državi članici (Belgiji), v kateri poteka zapuščinski postopek, če tudi zakonodaja te države določa plačilo svojim notarjem glede na bruto vrednost dediščine, zaradi česar je dedovanje podvrženo dvojnemu plačilu, pomeni omejitev prostega pretoka kapitala v smislu člena 63(1) PDEU.
C.
Tretje in četrto vprašanje za predhodno odločanje
53.
Predložitveno sodišče želi s tema vprašanjema za predhodno odločanje, na kateri je treba prav tako odgovoriti skupaj, izvedeti, ali:
–
je mogoče člen 63(1) PDEU in člen 65(1)(a) PDEU razlagati tako, da dvojno plačilo notarjem v okoliščinah, kakršne so te v obravnavani zadevi, pomeni „ustrezne predpise davčnega prava [držav članic]“ in s tem izjemo od prepovedi omejevanja pretoka kapitala;
–
je mogoče člen 63(1) PDEU in člen 65(1)(b) PDEU razlagati tako, da dvojno plačilo notarjem v okoliščinah, kakršne so te v obravnavani zadevi, pomeni nujen ukrep za preprečevanje davčnih kršitev ali postopek za prijavo pretoka kapitala za namene upravnih ali statističnih informacij.
54.
Obe vprašanji se nanašata na izjeme od prepovedi iz člena 63(1) PDEU. V skladu s členom 65(1) PDEU določbe člena 63 ne posegajo v pravice držav članic, da:
–
„uporabljajo ustrezne predpise svojega davčnega prava, v katerih so različno obravnavani davčni zavezanci, ki niso v enakem položaju glede na prebivališče ali kraj, v katerem je naložen njihov kapital“ (točka (a)); ali
–
„sprejmejo vse potrebne ukrepe za preprečevanje kršitev nacionalnih zakonov in drugih predpisov, zlasti na področju obdavčitve […], ali določijo postopke za prijavo pretoka kapitala za namene upravnih ali statističnih informacij […]“ (točka (b)). (
34
)
55.
Člen 65(1)(a) in (b) PDEU določa izjeme od temeljnega načela prostega pretoka kapitala. Kot takega ga je treba razlagati ozko. (
35
)
56.
Kot sem že pojasnil, ureditev pristojbin, ki se notarjem plačujejo za opravljanje njihovih storitev, ni „predpis davčnega prava“. S to presojo se strinjajo tudi predložitveno sodišče, Komisija in francoska vlada.
57.
Res je, da zadevni nacionalni ukrep določa pristojbine (regulirano tarifo) notarja, kadar sodeluje pri napovedi za odmero davka na dediščino, ki bo pozneje imela davčne učinke. Brez pomislekov lahko sprejmem trditev, da je to sodelovanje (kot druge naloge, zaupane notarjem) na neki način povezano z davčnimi obveznostmi dedičev.
58.
Vendar tarifa, v skladu s katero je treba plačati storitev notarja, glede na svoj predmet in naravo ni davčno pravilo niti je same po sebi ni mogoče šteti za izraz davčne pristojnosti države. Spada v gospodarsko pravo in je namenjena regulaciji opravljanja notarskega poklica z določitvijo formule za izračun njihovega plačila za pripravo napovedi za odmero davka na dediščino.
59.
Notarske pristojbine, izračunane v skladu z regulirano tarifo, ustrezajo plačilu za opravljeno storitev. Ne gre za to, da notar za račun dolžnika pobere znesek, ki ga nato preda državi za financiranje njenih nalog. Poleg tega so ločene od davka na dediščino, saj se plačilo notarju določi na podlagi bruto vrednosti dediščine, ne glede na to, ali se davek na koncu obračuna na celotno premoženje ali le na njegov del.
60.
Tak ukrep ne spada pod izjemo iz člena 65(1)(a) PDEU.
61.
Prav tako ni zajet s členom 65(1)(b) PDEU. Sodišče je pojasnilo, da mora biti namen ukrepa, da se lahko šteje za „potreben“ v smislu te določbe, kar zadeva bonitetni nadzor finančnih institucij, „preprečiti kršitve zakonov in drugih predpisov na [tem] področju“. (
36
)
62.
Strinjam se s Komisijo, (
37
) da se isto merilo uporablja za ukrepe, sprejete na „področju obdavčitve“, ki so v členu 65(1)(b) PDEU navedeni na isti ravni kot ukrepi bonitetnega nadzora finančnih institucij.
63.
Na podlagi tega merila bi nacionalna določba, ki dediče zavezuje k predložitvi napovedi za odmero davka na dediščino, čeprav ima ta čezmejne elemente, lahko spadala pod izjemo iz člena 65(1)(b) PDEU. Prav tako tista, ki določa sankcije zoper davčnega zavezanca zaradi nenavedbe ali prikrivanja premoženja, ali tista, ki nalaga sankcije za goljufive napovedi.
64.
Vendar nacionalni ukrep, sprejet za določitev pristojbin notarja, ki sodeluje pri napovedi za odmero davka na dediščino, ni zajet z izjemo, ki se nanaša na „področje obdavčitve“ iz člena 65(1)(b) PDEU. Namen tega ukrepa ni davčni nadzor.
65.
Komisija prav tako trdi, da člen A. 444‑63 trgovinskega zakonika (o izračunu notarskih pristojbin v zgoraj navedenem smislu) ni namenjen preprečevanju davčnih kršitev.
66.
Tak ukrep po mojem mnenju prav tako ne more biti zajet z izjemo v zvezi s postopki za prijavo pretoka kapitala v smislu upravnih ali statističnih informacij.
67.
Skratka, menim, da se izjemi iz člena 65(1)(a) in (b) PDEU, na kateri se sklicuje predložitvena odločba, ne uporabljata za ta spor.
D.
Upravičenost ukrepa na podlagi drugih nujnih razlogov v splošnem interesu
68.
Čeprav se predložitvena odločba ne sklicuje na obstoj nujnih razlogov v splošnem interesu, Komisija in francoska vlada navajata možnost, da v obravnavani zadevi obstajajo. (
38
)
69.
Če bi se Sodišče omejilo na vprašanja za predhodno odločanje, kot so bila oblikovana, mu trditev francoske vlade in Komisije ne bi bilo treba preučiti. Če pa bi se odločilo za njihovo obravnavo, bom predstavil svoje mnenje o njih.
70.
Komisija trdi, da se z notarskimi dejavnostmi uresničujejo cilji v splošnem interesu (
39
) in da je namen napovedi za odmero davka na dediščino, ki jo francoski notar sestavi v skladu s členoma 800 in 802 splošnega davčnega zakonika, določiti status dediča in tudi preprečiti davčne kršitve. (
40
)
71.
Vendar Komisija meni, da tudi če bi bil ukrep utemeljen s temi cilji, bi francoska ureditev dediču nalagala „nesorazmerno“ breme s tem, da določa plačilo notarja sorazmerno z vsem premoženjem, ki sestavlja dediščino, vključno s premoženjem v tujini. (
41
)
72.
Francoska vlada se na cilje splošnega interesa notarske dejavnosti sklicuje podobno kot Komisija (
42
) in trdi, da se z izračunom notarskih pristojbin na podlagi regulirane tarife preprečuje „cenovna konkurenca […] na škodo kakovosti storitev“. (
43
)
73.
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je omejitev prostega pretoka kapitala dopustna, če jo upravičujejo nujni razlogi v splošnem interesu, če je primerna za dosledno in sistematično zagotovitev uresničitve cilja, ki mu sledi, in ne presega tega, kar je nujno za dosego tega cilja. (
44
)
74.
Sodišče je v nizu tožb zaradi neizpolnitve obveznosti, ki jih je Komisija vložila proti državam članicam, ki dostop do notarskega poklica pogojujejo z državljanstvom, odločilo, da je ta pogoj v nasprotju s členom 43 ES (svoboda ustanavljanja). To je storilo po tem, ko je poudarilo, da „dejstvo, da se z notarskimi dejavnostmi uresničujejo cilji v javnem interesu, katerih namen je zlasti, da se zagotovi zakonitost in pravna varnost aktov, ki jih sklenejo posamezniki med seboj, pomeni nujni razlog v splošnem interesu, ki lahko upraviči morebitne omejitve člena 43 ES, ki bi izhajale iz posebnosti notarske dejavnosti, […] če te omejitve omogočajo, da se dosežejo omenjeni cilji, in so za doseganje teh ciljev nujne“. (
45
)
75.
Notarska funkcija je nedvomno pomembna v pravnem prometu, saj prispeva k „zagot[avljanju] zakonitost in pravne varnost aktov, ki jih sklenejo posamezniki med seboj“. V tem postopku o tem ni nihče dvomil.
76.
V zvezi s sodelovanjem francoskih notarjev pri napovedih za odmero davka na dediščino intervenientka, ki trdi, da to ni zakonsko obvezno (francoska vlada), kljub temu zatrjuje, da se s plačilom notarju za sodelovanje v tem postopku uresničuje cilj v splošnem interesu, ki naj bi upravičeval omejitev prostega pretoka kapitala.
77.
Ta trditev me ne prepriča: če v Franciji urejanje napovedi za odmero davka na dediščino prek notarja ni zakonska zahteva, ne razumem, kako je mogoče plačilo notarja, ki sodeluje v takem postopku, povezati z nujnim razlogom v splošnem interesu.
78.
Če je, kot trdi predložitveno sodišče, urejanje napovedi za odmero davka na dediščino prek notarja neizogibno, bodisi de facto bodisi na podlagi zakonske obveznosti, bi bilo morda mogoče ugotoviti nujne razloge v splošnem interesu: obveznost takega posredovanja bi bila predpisana za zagotovitev zakonitosti in pravne varnosti.
79.
Tudi v zadnjenavedenem primeru pa bi se utemeljitev z nujnimi razlogi v splošnem interesu uporabljala za odmero notarskih pristojbin, za katere velja regulirana tarifa, vendar mednje ne bi bilo mogoče vključiti katere koli postavke. Zlasti menim, da ta utemeljitev ne omogoča, da bi se dedičem v okviru čezmejnega dedovanja v okoliščinah, kakršne so te v obravnavani zadevi, v državi, v kateri ne poteka zapuščinski postopek, naložilo breme plačila notarskih pristojbin, izračunanih na podlagi bruto podedovanega premoženja, ki vključuje premoženje, ki je v drugi državi.
80.
Če bi se v skrajnem primeru ugotovilo, da obstaja nujni razlog v splošnem interesu, se strinjam s Komisijo, da francoska zakonodaja presega to, kar je potrebno za dosego njenega cilja: dediču nalaga preveliko breme, saj določa plačilo notarja sorazmerno z vsem premoženjem, ki sestavlja dediščino, vključno s premoženjem v tujini.
V. Predlog
81.
Glede na navedeno predlagam, naj se tribunal judiciaire de Paris (sodišče prve stopnje v Parizu, Francija) odgovori:
Člen 63(1) ter člen 65(1)(a) in (b) PDEU
je treba razlagati tako, da
–
določba ali praksa države članice (A), v kateri ne poteka zapuščinski postopek, v skladu s katero je, kadar podedovano premoženje obsega premoženje v dveh državah članicah, obvezno sodelovanje notarja države članice (A) pri predložitvi napovedi za odmero davka na dediščino plačano po regulirani tarifi, tako da se notarske pristojbine izračunajo glede na bruto vrednost dediščine, vključno s premoženjem v drugi državi članici (B), brez upoštevanja plačila notarju te druge države članice (B) za enakovredno dejanje, ki se prav tako izračuna glede na celotno bruto vrednost dediščine, pomeni omejitev pretoka kapitala med državami članicami, ki je prepovedana s členom 63(1) PDEU.
–
Za navedeno omejitev pretoka kapitala med državami članicami ne morejo veljati izjeme, določene v členu 65(1)(a) in (b) PDEU, na podlagi katerih lahko države članice uporabljajo ustrezne predpise svojega davčnega prava ter sprejmejo potrebne ukrepe za preprečevanje kršitev nacionalnega prava in predpisov ali za določitev postopkov za prijavo pretoka kapitala za namene upravnih ali statističnih informacij.
(
1
)	Jezik izvirnika: španščina.
(
2
)	Med novejšimi sodbami glej sodbe z dne 12. oktobra 2023, BA (Dedovanje – Politika socialnih stanovanj v Uniji) (C‑670/21, EU:C:2023:763); z dne 21. decembra 2021, Finanzamt V (Dedovanje – Delni odbitek in odbitek nujnih deležev) (C‑394/20, EU:C:2021:1044), in z dne 22. novembra 2018, Huijbrechts (C‑679/17, EU:C:2018:940).
(
3
)	Direktiva Sveta z dne 24. junija 1988 o izvajanju člena 67 Pogodbe (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 10, zvezek 1, str. 10).
(
4
)	V teh sklepnih predlogih bom brez razlikovanja uporabljal izraza „bruto vrednost dediščine“ ali „bruto podedovano premoženje“.
(
5
)	Convention fiscale entre la France et la Belgique tendant à éviter les doubles impositions et à régler certaines autres questions en matière d’impôts sur les successions et de droits d’enregistrement (konvencija o izogibanju dvojnega obdavčevanja in ureditvi nekaterih drugih vprašanj v zvezi z davkom na dediščino in pristojbinami za registracijo), podpisana 20. januarja 1959.
(
6
)	Po mnenju tožeče stranke je belgijski notar glede na običajno prebivališče zapustnice v Belgiji krajevno pristojen za izpeljavo zapuščinskega postopka.
(
7
)	Glej točki 25 in 26 teh sklepnih predlogov.
(
8
)	Točke od 23 do 33 pisnega stališča francoske vlade.
(
9
)	Dokument, naslovljen „Comment remplir une déclaration de succession?“, s pojasnili in povezavami do različnih obrazcev je na voljo na spletni strani https://www.impots.gouv.fr/sites/default/files/formulaires/2705-sd/2023/2705-sd_4288.pdf. V tem dokumentu je odgovor na vprašanje „devez-vous faire appel à un notaire?“ tak: „Faire appel à un notaire n’est pas obligatoire mais peut être utile pour les opérations les plus complexes […] Si vous chargez un notaire de remplir votre déclaration de succession, il devient votre mandataire mais vous restez toujours responsable vis-à-vis de l’administration“ (moj poudarek).
(
10
)	Točki 31 in 53 predložitvene odločbe.
(
11
)	Dopis z dne 20. decembra 2024.
(
12
)	Napotuje zlasti na spletni strani https://www.impots.gouv.fr/particulier/declarer-une-succesion in https://www.service-public.fr/particuliers/vosdroits/F80.
(
13
)	Sodba z dne 11. maja 2023, Bezirkshauptmannschaft Lilienfeld (C‑155/22, EU:C:2023:394, točka 49).
(
14
)	Sodba z dne 2. aprila 2020, Coty Germany (C‑567/18, EU:C:2020:267, točka 21).
(
15
)	Sodba z dne 12. februarja 2009, Block (C‑67/08, EU:C:2009:92, točka 19), v kateri sta navedeni sodbi z dne 23. februarja 2006, van Hilten‑van der Heijden (C‑513/03, EU:C:2006:131, točka 39), in z dne 17. januarja 2008, Jäger (C‑256/06, EU:C:2008:20; v nadaljevanju: sodba Jäger, točka 24).
(
16
)	Sodbe z dne 23. februarja 2006, van Hilten‑van der Heijden (C‑513/03, EU:C:2006:131, točki 40 in 42); Jäger (točka 25); z dne 12. februarja 2009, Block (C‑67/08, EU:C:2009:92, točka 20), in z dne 30. junija 2016, Feilen (C‑123/15, EU:C:2016:496, točka 16).
(
17
)	V obravnavani zadevi sta to država članica, v kateri poteka zapuščinski postopek (Belgija), in druga država članica (Francija), katere ureditev se obravnava. Ti sklepni predlogi so seveda omejeni na dejansko stanje, kot je predstavljeno v predložitveni odločbi.
(
18
)	V predlogu za sprejetje predhodne odločbe ni bilo navedeno, da bi bilo mogoče zadevni ukrep šteti za eno od „ovir za prosto gibanje oseb, ki se danes srečujejo s težavami pri uveljavljanju svojih pravic pri dedovanju s čezmejnimi posledicami“, na katero se sklicuje uvodna izjava 7 Uredbe (EU) št. 650/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. julija 2012 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju odločb in sprejemljivosti in izvrševanju javnih listin v dednih zadevah ter uvedbi evropskega potrdila o dedovanju (UL 2012, L 201, str. 107).
(
19
)	Sodba z dne 2. marca 2023, PrivatBank in drugi (C‑78/21, EU:C:2023:137, točka 48).
(
20
)	Sodba z dne 6. oktobra 2021, ECOTEX BULGARIA (C‑544/19, EU:C:2021:803, točka 65). Člen 63(1) PDEU ne prepoveduje ukrepov, katerih omejevalni učinki so preveč negotovi in preveč posredni, kot je navedeno v sodbi z dne 7. septembra 2023, Finanzamt G (Projekti razvojne pomoči) (C‑15/22, EU:C:2023:636, točka 50).
(
21
)	Sodbe z dne 18. januarja 2024, JD (Pogoj glede prebivanja) (C‑562/22, EU:C:2024:55, točka 34); z dne 20. junija 2024, Faurécia (C‑420/23, EU:C:2024:534, točka 21), in z dne 19. decembra 2024, Credit Suisse Securities (Europe) (C‑601/23, EU:C:2024:1048, točka 30).
(
22
)	Sodbe z dne 11. decembra 2003, Barbier (C‑364/01, EU:C:2003:665, točka 62); Jäger (točka 30), in z dne 11. septembra 2008, Arens‑Sikken (C‑43/07, EU:C:2008:490, točka 36). Prepoved ni omejena na pravila, ki odvračajo od pridobitve ali obdržanja premoženja v določeni državi članici: glej na primer sodbi z dne 31. marca 2011, Schröder (C‑450/09, EU:C:2011:198, točka 32), in z dne 24. februarja 2015, Grünewald (C‑559/13, EU:C:2015:109, točka 20), v zvezi z določitvijo oseb, ki prebivajo v državi članici, ki ni država članica, v kateri je premoženje, kot upravičencev vnaprejšnjega dedovanja.
(
23
)	Sodbe Jäger (točka 31); z dne 3. septembra 2014, Komisija/Španija (C‑127/12, EU:C:2014:2130, točka 57), in z dne 30. junija 2016, Feilen (C‑123/15, EU:C:2016:496, točka 19).
(
24
)	Točka 62 predložitvene odločbe, točka 61 pisnega stališča francoske vlade in točka 51 pisnega stališča Komisije.
(
25
)	Zato je tudi pravilo, ki določa zastaralne roke za cenitev imenskih delnic družb za potrebe obdavčenja dediščine, „omejitev“, saj bodo „dediči dlje časa v negotovosti glede dodatne odmere davka“: sodba z dne 15. septembra 2011, Halley (C‑132/10, EU:C:2011:586, točka 24). Zunaj področja dedovanja glej na primer sodbe z dne 16. marca 1999, Trummer in Mayer (C‑222/97, EU:C:1999:143); z dne 5. marca 2002, Reisch in drugi (C‑515/99, od C‑519/99 do C‑524/99 in od C‑526/99 do C‑540/99, EU:C:2002:135), in z dne 6. marca 2018, SEGRO in Horváth (C‑52/16 in C‑113/16, EU:C:2018:157).
(
26
)	Ne oporekam temu, da lahko, kot poudarja francoska vlada (točka 113 njenega pisnega stališča), predložitev napovedi o odmeri davka na dediščino, ki vključuje kakršno koli premoženje v tujini, povzroči večje materialne težave kot v primeru domačega dedovanja in dodatne stroške, kot so stroški prevajanja. Vendar je eno, če se morebitni taki stroški prenesejo na stranko, nekaj povsem drugega pa, če se sistematično uporablja uradna regulirana tarifa, ki ni povezana s takimi stroški, za izračun pristojbin notarja, za katere velja ta tarifa.
(
27
)	Kot sem že navedel, taki ukrepi niso prepovedani, če je njihov omejevalni učinek preveč negotov ali preveč posreden. Prav tako niso, če so upravičeni na podlagi prava Unije.
(
28
)	Navesti je treba vse premoženje, vključno s tistim, za katero na podlagi konvencije o izogibanju dvojnega obdavčevanja v Franciji ne bo plačan davek. Opozoriti je treba, da nekatere od teh konvencij državam pogodbenicam omogočajo, da davek izračunajo na podlagi povprečne stopnje, določene glede na celotno podedovano premoženje.
(
29
)	Ki je za svoje sodelovanje, če je obvezno ali tudi če ni, plačan na podlagi uradne tarife, regulirane z zakonom. Če ni tako, ima dedič možnost, da se izogne dvojnim stroškom.
(
30
)	Sodba Jäger (točka 30).
(
31
)	Sodba Jäger (točka 31).
(
32
)	Strogo gledano, ni mogoče trditi, da pravila za izračun reguliranih tarif, s katerimi se določijo notarske pristojbine za opravljene notarske storitve, vplivajo na izvajanje davčne pristojnosti.
(
33
)	Sodbi z dne 26. maja 2016, NN (L) International (C‑48/15, EU:C:2016:356, točka 47), in z dne 22. septembra 2022, Admiral Gaming Network in drugi (od C‑475/20 do C‑482/20, EU:C:2022:714, točka 43). Francoska vlada se sklicuje na to trditev (točka 88 in naslednje njenega pisnega stališča), ki pa ni v skladu z vsebino njenih lastnih stališč, v katerih odločno zavrača davčno naravo obravnavanega pravila.
(
34
)	Predložitveno sodišče svoje dvome omejuje na določbe in ukrepe držav članic, sprejete za namene, navedene v vsakem od obeh vprašanj.
(
35
)	Sodbi z dne 7. novembra 2024, XX (Tako imenovane unit‑linked pogodbe) (C‑782/22, EU:C:2024:932, točka 43), in z dne 19. decembra 2024, Credit Suisse Securities (Europe) (C‑601/23, EU:C:2024:1048, točka 51), v zvezi s členom 65(1)(a) PDEU; ter sodbi z dne 6. marca 2018, SEGRO in Horváth (C‑52/16 in C‑113/16, EU:C:2018:157, točki 95 in 96), in z dne 21. maja 2019, Komisija/Madžarska (Užitek na kmetijskih zemljiščih) (C‑235/17, EU:C:2019:432, točka 103), v zvezi z istim členom, točka (b).
(
36
)	Sodba z dne 2. marca 2023, PrivatBank in drugi (C‑78/21, EU:C:2023:137, točka 60), s sklicevanjem na sodbo z dne 7. junija 2012, VBV – Vorsorgekasse (C‑39/11, EU:C:2012:327, točka 30).
(
37
)	Točka 58 pisnega stališča Komisije.
(
38
)	Družba Attal et Associés v zadnji točki pisnega stališča navaja zgolj odlomek iz sodbe z dne 24. maja 2011, Komisija/Francija (C‑50/08, EU:C:2011:335; v nadaljevanju: sodba Komisija/Francija) v zvezi s cilji v splošnem interesu notarskih dejavnosti, vendar te trditve ne razvije.
(
39
)	Sklicuje se na sodbo Komisija/Francija (točka 87).
(
40
)	Točki 38 in 39 pisnega stališča Komisije.
(
41
)	Točka 45 pisnega stališča Komisije.
(
42
)	Točke od 98 do 101 pisnega stališča francoske vlade s sklicevanjem na sodbo Komisija/Francija.
(
43
)	Točke od 102 do 107 pisnega stališča francoske vlade.
(
44
)	Sodbi z dne 12. oktobra 2023, BA (Dedovanje – Politika socialnih stanovanj v Uniji) (C‑670/21, EU:C:2023:763, točka 67), in z dne 29. julija 2024, Keva in drugi (C‑39/23, EU:C:2024:648, točka 64).
(
45
)	Sodbe z dne 24. maja 2011, Komisija/Belgija (C‑47/08, EU:C:2011:334, točka 97); Komisija/Francija (točka 87); Komisija/Luksemburg (C‑51/08, EU:C:2011:336, točka 97); Komisija/Avstrija (C‑53/08, EU:C:2011:338, točka 96); Komisija/Nemčija (C‑54/08, EU:C:2011:339, točka 98), in Komisija/Grčija (C‑61/08, EU:C:2011:340, točka 89). V teh sodbah je Sodišče kot primer posebnosti notarske dejavnosti navedlo sistem nagrajevanja notarjev.