62022CC0133
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
PRIITA PIKAMÄEJA,
predstavljeni 9. marca 2023 (
1
)
Zadeva C‑133/22
LACD GmbH
proti
BB Sport GmbH & Co. KG
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče, Nemčija))
„Predhodno odločanje – Varstvo potrošnikov – Direktiva 2011/83/EU – Člen 2, točka 14 – Direktiva (EU) 2019/771 – Člen 2, točka 12 – Pogodba, sklenjena na daljavo med potrošnikom in trgovcem – Tržna garancija za specifikacije ali zahteve, ki niso povezane s skladnostjo izdelka – Zaveza proizvajalca, da bo blago brez časovne omejitve vzel nazaj in povrnil plačano kupnino samo zaradi nezadovoljstva kupca“
1.
„Zadovoljstvo ali vračilo kupnine!“ Čeprav ta reklamni slogan ustreza dobro znani in razširjeni metodi pospeševanja prodaje, se v tej zadevi postavlja vprašanje, ali je lahko predmet tržne garancije v smislu člena 2, točka 14, Direktive 2011/83/EU (
2
) in člena 2, točka 12, Direktive (EU) 2019/771 (
3
).
Pravni okvir
Pravo Unije
2.
V okviru te zadeve sta upoštevna člen 2, točka 14, Direktive 2011/83 in člen 2, točka 12, Direktive 2019/771.
Nemško pravo
3.
V skladu s členom 443(1) Bürgerliches Gesetzbuch (civilni zakonik, v nadaljevanju: BGB) se garancija izda v primeru posebne zaveze prodajalca, proizvajalca ali druge tretje osebe v izjavi ali ustreznem oglasu, ki je na voljo ob sklenitvi prodajne pogodbe ali pred tem, poleg njegovih zakonskih obveznosti v zvezi z jamstvom o skladnosti, da bo na kateri koli način povrnil plačano kupnino ali zamenjal, popravil ali servisiral blago, če ne izpolnjuje specifikacij ali katerih koli drugih zahtev, ki niso povezane s skladnostjo, iz garancijske izjave ali ustreznega oglasa.
4.
V členu 479(1) BGB je določeno, da se garancijska izjava v smislu člena 443 tega zakonika sestavi v jasnem in razumljivem jeziku, in so naštete zahteve, ki jih mora ta izjava vsebovati.
Dejansko stanje, postopek v glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
5.
Družba LACD GmbH poleg prodaje v lastni spletni trgovini prek prodajalcev na drobno in spletnih trgovcev distribuira izdelke za šport in telesno vadbo, ki jih proizvaja sama pod blagovno znamko LACD. Na viseče etikete na svojih majicah je natisnila to besedilo:
„Garancija LACD
Vsak izdelek družbe LACD ima našo lastno doživljenjsko garancijo. Če niste v celoti zadovoljni s katerim od naših izdelkov, ga vrnite trgovcu, pri katerem ste ga kupili. Izdelek lahko vrnete tudi neposredno družbi LACD, vendar ne pozabite navesti, kje in kdaj ste ga kupili.“
6.
Družba BB Sport GmbH, ki v svoji spletni trgovini prav tako prodaja izdelke za šport in telesno vadbo, je avgusta 2018 prek testne kupke od podjetja Outdoor‑Works, ki deluje na spletni trgovski platformi Amazon Marketplace, kupila dve majici znamke LACD, na katerih sta bili obešeni viseči etiketi z izjavo, navedeno v prejšnji točki.
7.
Ker je družba BB Sport menila, da informacije na teh etiketah ne izpolnjujejo zakonskih zahtev, ki veljajo za garancijsko izjavo v smislu členov 443 in 479 BGB, je pri Landgericht München I (deželno sodišče v Münchnu I, Nemčija) vložila tožbo, predvideno v konkurenčnem pravu, s katero je predlagala, naj se družbi LACD naloži, da na svoja oblačila neha nameščati take etikete. Ker je to sodišče njeno tožbo zavrnilo, je družba BB Sport pri Oberlandesgericht München (višje deželno sodišče v Münchnu, Nemčija) vložila pritožbo, ki ji je to sodišče ugodilo.
8.
Družba LACD je nato vložila revizijo pri predložitvenem sodišču, ki je menilo, da je izid spora odvisen od razlage člena 2, točka 14, Direktive 2011/83 in člena 2, točka 12, Direktive 2019/771.
9.
To sodišče poudarja, da lahko družba BB Sport s tožbo uspe le, če se ravnanje, ki se očita družbi LACD, opredeli kot „nelojalno poslovno ravnanje“. Vendar ugotovitev, da družba LACD krši obveznosti glede informacij iz člena 479(1) BGB in da zato obstaja tako ravnanje, po mnenju navedenega sodišča predpostavlja, da zaveza v izjavi družbe LACD, da bo družba vzela nazaj oblačilo, če potrošnik z njim ne bo zadovoljen, pomeni „garancijo“ v smislu člena 443(1) BGB – določbe, s katero sta bila v nemško pravo prenesena člen 1(2)(e) in člen 6(1) Direktive 1999/44/ES (
4
) ter katere podlaga je od 1. januarja 2022 člen 2, točka 12, Direktive 2019/771.
10.
Predložitveno sodišče meni, da tudi če „zadovoljstvo potrošnika s kupljenim izdelkom“ ne spada med „specifikacije prodane stvari“, bi vseeno lahko pomenilo „kater[o] koli drug[o] zahtev[o], ki ni[] povezan[a] s skladnostjo“ v smislu člena 443(1) BGB. Pojasnjuje, da je bilo to merilo v to določbo BGB dodano 13. junija 2014 zaradi prenosa pojma „tržna garancija“ iz člena 2, točka 14, Direktive 2011/83 in da bi bilo treba zato navedeno določbo nacionalnega prava razlagati skladno s tem členom.
11.
V teh okoliščinah je Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče, Nemčija) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali gre lahko za katero koli drugo zahtevo, ki ni povezana s skladnostjo, v smislu člena 2, točka 14, Direktive 2011/83/EU in katero koli drugo zahtevo, ki ni povezana s skladnostjo, v smislu člena 2, točka 12, Direktive (EU) 2019/771, če je obveznost garanta odvisna od okoliščin, povezanih s potrošnikom, zlasti od njegovega subjektivnega stališča o kupljeni stvari (v obravnavanem primeru: zadovoljstvo s kupljeno stvarjo po volji potrošnika), ne da bi morale biti te osebne okoliščine povezane s stanjem ali značilnostmi kupljene stvari?
2.
Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen:
ali mora biti mogoče neobstoj zahtev, ki temeljijo na okoliščinah, povezanih s potrošnikom (v obravnavanem primeru: njegovo zadovoljstvo s kupljenim blagom), ugotoviti na podlagi objektivnih okoliščin?“
Postopek pred Sodiščem
12.
Pisna stališča so predložile tožeča in tožena stranka v postopku v glavni stvari ter Evropska komisija.
Določitev upoštevnega pravnega okvira
13.
Ob preučitvi predloga za sprejetje predhodne odločbe se postavlja prvo vprašanje, povezano z določitvijo upoštevnega pravnega okvira. Medtem ko predložitveno sodišče prosi Sodišče za razlago nekaterih določb direktiv 2011/83 in 2019/771, tožeča stranka v postopku v glavni stvari trdi, da prvo vprašanje za predhodno odločanje „ni dopustno“ v delu, ki se nanaša na prvonavedeno od teh direktiv, saj je bil predpis, ki se je uporabljal v času zatrjevane kršitve, Direktiva 1999/44. Komisije pa predlaga, naj se to vprašanje preoblikuje tako, da se izpusti Direktiva 2019/771, ker se ta ne uporablja ratione temporis. Ugotoviti je treba, da ta zadeva res razkriva proces kopičenja zakonodaje, ki sodišče sili v arheološko kopanje po zakonodaji, ki bi mu moralo omogočiti, da reši vprašanje časovne veljavnosti pravil.
14.
Na prvem mestu je treba poudariti, da sta na datum spletnega nakupa zadevnega blaga veljali direktivi 1999/44 in 2011/83, da pa je bila prvonavedena razveljavljena z Direktivo 2019/771 z učinkom od 1. januarja 2022. Namen Direktive 1999/44 o pogodbah o prodaji potrošniškega blaga (
5
) je bil predvsem, da se prodajalcu naloži obveznost, da potrošniku dobavi blago v skladu s prodajno pogodbo, in da odgovarja za vsako neskladnost ob dobavi tega blaga. Pogodbeni elementi, kot so merila za skladnost blaga s pogodbo ter jamčevalni zahtevki v primeru neskladnosti s pogodbo in glavni načini za njihovo uveljavljanje, so bili predmet minimalne harmonizacije.
15.
Direktiva 1999/44, v kateri se je upoštevala običajna praksa prodajalcev ali proizvajalcev, da za blago ponudijo garancijo za vsako napako, ki bi se pokazala v določenem času, je vsebovala tudi določbe o tem pojmu „garancija“, ki je bil v členu 1(2)(e) te direktive opredeljen kot „vsak[a] obveznost, ki jo prodajalec ali proizvajalec prevzame do potrošnika brez dodatnega plačila in s katero se zaveže, da bo vrnil kupnino, zamenjal ali popravil potrošniško blago ali zagotovil drugo sredstvo, kadar potrošniško blago nima lastnosti, navedenih v garancijski izjavi ali ustreznem oglasu“. Člen 6 Direktive 1999/44 je določal pravno ureditev za to garancijo, ki je dopolnjevala zakonske pravice potrošnika v zvezi s skladnostjo blaga s prodajno pogodbo, z zahtevanjem, da se potrošnikom dajo nekatere informacije za zagotovitev, da ne bi bili zavedeni. (
6
)
16.
Direktiva 1999/44 je bila spremenjena z Direktivo 2011/83, (
7
) katere določbe se uporabljajo za pogodbe, sklenjene po 13. juniju 2014, (
8
) in ki vsebuje harmonizacijo pravil o informacijah, ki jih je treba zagotoviti zlasti pri pogodbah na daljavo in pogodbah zunaj poslovnih prostorov. Pogodba, sklenjena na daljavo, je v skladu s členom 2, točka 7, Direktive 2011/83 opredeljena kot „vsak[a] pogodb[a], sklenjen[a] trgovcem ali potrošnikom v okviru organizirane prodaje na daljavo ali sistema izvajanja storitev brez hkratne fizične navzočnosti trgovca in potrošnika ter z izključno uporabo enega ali več sredstev za komuniciranje na daljavo do trenutka sklenitve pogodbe in vključno z njim“. V obravnavani zadevi so bila oblačila kupljena pri podjetju Outdoor‑Works na spletni trgovski platformi Amazon Marketplace, kar je značilno za prodajno pogodbo, sklenjeno na daljavo. (
9
)
17.
Tako izvedena harmonizacija na področju predpogodbenih informacij se nanaša tudi na „tržno garancijo“, ki je v členu 2, točka 14, Direktive 2011/83 na novo opredeljena kot „kater[a] koli zavez[a] trgovca ali proizvajalca (‚garanta‘) potrošniku – poleg njegovih zakonskih obveznosti v zvezi z jamstvom o skladnosti – da bo na kateri koli način povrnil plačano ceno ali zamenjal, popravil ali servisiral blago, če ne izpolnjuje specifikacij ali katerih koli drugih zahtev, ki niso povezane s skladnostjo iz garancijske izjave ali ustreznega oglasa, ki je na voljo ob sklenitvi pogodbe ali pred tem“.
18.
Direktive 2011/83 po mojem mnenju ni mogoče šteti za lex specialis glede na Direktivo 1999/44, ker med tema predpisoma ni razmerja, v okviru katerega bi posebne določbe odstopale od splošnih pravil na istem področju pogodb o prodaji potrošniškega blaga. Poleg tega je treba za odgovor na vprašanje predložitvenega sodišča uporabiti le njeno novo opredelitev tržne garancije v skladu z načelom časovne veljavnosti pravnih pravil, lex posterior derogat legi priori, na katerem temelji primarnost Direktive 2011/83 nad Direktivo 1999/44 v zvezi s tržno garancijo v pogodbah, sklenjenih na daljavo.
19.
Poleg kronološkega vrstnega reda teh aktov sekundarne zakonodaje govorita v prid tezi upoštevanja samo Direktive 2011/83 tudi popolnost harmonizacije v zvezi s predpogodbenimi informacijami za potrošnike, izvedene s to direktivo, (
10
) in dejstvo, da člena 2, točka 14, Direktive 2011/83, ki vsebuje opredelitev tržne garancije, ni mogoče ločiti od člena 6 te direktive, ki se nanaša na obveznosti glede informacij za potrošnike. (
11
) V zvezi s tem ugotavljam, da je zakonodajalec leta 2011 v opredelitev tržne garancije vključil samostojno naravo te garancije glede na zakonsko garancijo, ki je bila prej vsebovana v členu 6(2) Direktive 1999/44, natančneje določil obseg prvonavedene garancije s tem, da je razlikoval med dvema možnima predmetoma, ter naložil obveznost glede informacij o zakonskem jamstvu o skladnosti blaga ter obstoju in „pogojih“ tržnih garancij, kar je splošna ubeseditev, drugačna od ubeseditve, uporabljene v zgoraj navedenem členu.
20.
Na drugem mestu je treba spomniti, da je bila Direktiva 1999/44 razveljavljena z učinkom od 1. januarja 2022 in nadomeščena z Direktivo 2019/771, ki se uporablja za pogodbe, sklenjene od 1. januarja 2022, v skladu z njenim členom 23, prvi stavek, in členom 24(2) te direktive, pri čemer je treba omeniti, da sta bili sporni majici kupljeni avgusta 2018. Predložitveno sodišče vseeno prosi Sodišče tudi za razlago člena 2, točka 12, Direktive 2019/771 in trdi, da je zahtevku družbe BB Sport za opustitev nelojalne poslovne prakse, ki temelji na tveganju ponovne kršitve, mogoče ugoditi le, če je ravnanje, ki se očita družbi LACD, v nasprotju s konkurenčnim pravom tako v času dejanskega stanja kot na datum odločitve sodišča o reviziji.
21.
Ugotoviti je treba, da se je Sodišče v zadevi, ki se je nanašala na enak postopek v glavni stvari, odločilo, da bo predpis prava Unije, ki se je uporabljal ratione temporis v fazi odločitve o pritožbi, razlagalo neodvisno od ugotovitve, da se je dejansko stanje spora o glavni stvari zgodilo pred sprejetjem tega predpisa.
22.
Sodišče je na eni strani opozorilo na svojo sodno prakso, v skladu s katero se morajo sodišča držav članic od datuma, ko je direktiva začela veljati, karseda vzdržati razlage notranjega prava, ki bi lahko po izteku roka za prenos resno ogrozila dosego cilja te direktive. V navedenem primeru je taka obveznost vzdržanja veljala vsaj ob izdaji predložitvene odločbe, to je 10. februarja 2022, na datum, ko ne le, da je Direktiva 2019/771 že veljala, ampak se je tudi že iztekel rok za njen prenos, določen za 1. julij 2021. Na drugi strani je ugotovilo, da je iz predložitvene odločbe vsekakor jasno razvidno, da je – tako kot v obravnavani zadevi – uspeh revizije odvisen od vprašanja, ali je zadevno opustitveno tožbo mogoče vložiti na podlagi prava, ki velja takrat, ko je po razglasitvi sodbe, izdane v postopku predhodnega odločanja, izdana tudi sodba o sporu o glavni stvari, saj se navedena tožba nanaša tudi na prihodnje kršitve. V teh okoliščinah razlaga Direktive 2019/771, za katero je zaprosilo predložitveno sodišče, koristi predložitvenemu sodišču pri odločanju o zadevi, ki mu je predložena. (
12
)
23.
V zvezi s tem ugotavljam, da glede na besedilo uvodne izjave 11 Direktive 2019/771 ta dopolnjuje Direktivo 2011/83 s tem, da uvaja pravila o skladnosti blaga s pogodbo, jamčevalne zahtevke in načine njihovega uveljavljanja. Dejstvo ostaja, da je v uvodni izjavi 62 Direktive 2019/771 omenjeno, da bi bilo treba za zagotovitev preglednosti poleg zahtev glede predpogodbenih informacij o obstoju in pogojih tržnih garancij iz Direktive 2011/83/EU določiti tudi nekatere zahteve glede tržnih garancij. V tem okviru je v členu 2, točka 12, Direktive 2019/771 tržna garancija opredeljena kot „vsak[a] zavez[a] prodajalca ali proizvajalca (garanta) potrošniku – poleg zakonskih obveznosti prodajalca v zvezi z jamstvom o skladnosti – da bo na kateri koli način povrnil plačano kupnino ali zamenjal, popravil ali servisiral blago, če ne izpolnjuje specifikacij ali katerih koli drugih zahtev, ki niso povezane s skladnostjo, iz garancijske izjave ali ustreznega oglasa, ki je na voljo ob sklenitvi pogodbe ali pred tem“.
24.
Iz vseh zgornjih preudarkov je treba sklepati, da se mora odgovor Sodišča nanašati na člen 2, točka 14, Direktive 2011/83 in člen 2, točka 12, Direktive 2019/771.
Vprašanji za predhodno odločanje
25.
Predložitveno sodišče želi z vprašanjema za predhodno odločanje, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu izvedeti, ali je treba člen 2, točka 14, Direktive 2011/83 in člen 2, točka 12, Direktive 2019/771 razlagati tako, da pojem „tržna garancija“ iz teh določb zajema zavezo proizvajalca, (
13
) da bo blago brez časovne omejitve vzel nazaj ali povrnil plačano kupnino (
14
) samo zaradi nezadovoljstva kupca s tem blagom, in če je odgovor pritrdilen, kakšni so pogoji uveljavljanja take garancije.
26.
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je treba pri razlagi določbe prava Unije upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi sobesedilo in cilje, ki se želijo doseči z ureditvijo, katere del je. (
15
)
Jezikovna razlaga
27.
Iz besedila člena 2, točka 14, Direktive 2011/83, na katero je bilo opozorjeno v točki 17 teh sklepnih predlogov, izhaja, da je zakonodajalec Unije očitno želel dati pojmu „tržna garancija“ širok pomen.
28.
To najprej velja za uporabo vključujočega izraza „katero koli zavezo“, katerega namen je označiti ravnanje trgovca, ki neposredno ali posredno nagovarja morebitne kupce prodajanih izdelkov. Ubeseditev zgoraj navedene določbe nato razkriva, da je namen te garancije dvojen, ker se lahko uporablja, kadar kupljeno blago ne ustreza „specifikacijam“ ali „katerim koli drugim zahtevam, ki niso povezane s skladnostjo“, iz garancijske izjave ali ustreznega oglasa.
29.
Za boljše razumevanje pomena te alternative je treba upoštevati zgodovino nastanka zadevne določbe. Predlog direktive Evropskega parlamenta in Sveta o pravicah potrošnikov se je nanašal samo na „specifikacije“ iz garancijske izjave ali ustreznega oglasa. Ta izraz nedvoumno napotuje na objektivni pojem „značilnosti“ ali „lastnosti“ prodane stvari, ki je odločilen za skladnost s pogodbo, in opozarja, da lahko tržna garancija, ki dopolnjuje zakonsko garancijo o skladnosti, pomeni razširitev te zakonske garancije.
30.
Med zakonodajnim postopkom in po parlamentarnem predlogu spremembe je bil dodan drugi možni predmet, katerega ubeseditev izrecno odstopa od prvega in v nasprotju s tem prvim opredeljuje razmerje z blagom, ki ni povezano s kakršno koli neskladnostjo. Nevtralni in splošni izraz „katere koli druge zahteve“ je povsem sposoben zajemati neizpolnitev subjektivnih pričakovanj potrošnika glede kupljenega izdelka, neodvisno od vsakega objektivnega preudarka, povezanega z značilnostmi ali lastnostmi tega izdelka. Preučitev različnih jezikovnih različic člena 2, točka 14, Direktive 2011/83, zlasti nemške, angleške in italijanske, razkriva uporabo terminologije – in sicer izrazov „Anforderungen“, „requirements“ oziroma „requisito“, ki ustrezajo pojmu „zahteve“ – ki se mi zdi primernejša za izražanje koncepta tržne garancije, katere možni predmet je nezadovoljstvo potrošnika s kupljenim blagom.
31.
Vendar je zanimivo ugotoviti, da je opredelitev pojma „tržna garancija“ v členu 2, točka 12, Direktive 2019/771, zlasti v francoski in španski različici, oblikovana s skoraj enakimi izrazi kot v členu 2, točka 14, Direktive 2011/83, ta sprememba pa je za to razpravo pomembna, ker se nanaša prav na nadomestitev izraza „katere koli druge zahteve [elementi]“ z izrazom „katere koli druge zahteve“, ki niso povezane s skladnostjo.
32.
Nazadnje je treba poudariti, da so ti drugi elementi ali zahteve zlasti v francoski in španski različici izrecno opisani kot kateri koli in morajo biti navedeni v garancijski izjavi ali v ustreznem oglasu, za katerih vsebino je odgovoren samo trgovec, kar v celoti ustreza njegovemu izvrševanju svobode gospodarske pobude in suverene odločitve glede narave in obsega tržne garancije za prodane izdelke.
33.
Tako je očitno, da na podlagi besedila tako člena 2, točka 14, Direktive 2011/83 kot člena 2, točka 12, Direktive 2019/771 ni mogoče izključiti možnosti, da proizvajalec ponudi garancijo, ki ni ločena od samega izdelka, temveč od zahtev, povezanih s skladnostjo tega izdelka s prodajno pogodbo, v obliki brezpogojne obljube, da bo izdelek vzel nazaj ali povrnil plačano kupnino, če kupec s tem izdelkom ne bo zadovoljen.
Teleološka razlaga
34.
Kot je razvidno iz člena 1 Direktive 2011/83 v povezavi z uvodnimi izjavami 4, 5 in 7 te direktive, je namen te direktive poskrbeti za visoko raven varstva potrošnikov, ob zagotavljanju njihove obveščenosti in varnosti pri transakcijah s trgovci. Poleg tega je varstvo potrošnikov v politikah Evropske unije določeno v členu 169 PDEU in členu 38 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina). (
16
) To je tudi cilj Direktive 2019/771, kot je potrjeno v uvodnih izjavah 2, 3, 5 in 10 ter členu 1 te direktive, v njeni uvodni izjavi 62 pa je pojasnjeno, da čeprav imajo države članice možnost, da določijo pravila o vidikih tržnih garancij, ki jih navedena direktiva ne zajema, ta pravila potrošnikov ne smejo prikrajšati za varstvo, ki jim ga na tem področju daje ta predpis.
35.
Vendar to, da se šteje, da zaveza trgovca, ki je povezana samo z osebnim zadovoljstvom potrošnika s prodano stvarjo, lahko spada na materialno področje uporabe Direktive 2011/83 in na materialno področje uporabe Direktive 2019/771 na podlagi tržne garancije, v okviru notranjega trga, katerega učinkovito delovanje zagotavljata ta akta, prispeva k visoki ravni varstva potrošnikov.
36.
Poleg možne razširitve zakonske garancije o skladnosti bo potrošnik tako imel dodatne pravice, ki so za trgovca zavezujoče. To priznanje bo povzročilo izvajanje obveznosti glede informacij o pogodbah, sklenjenih na daljavo, to je informacij, ki se posredujejo pred sklenitvijo pogodbe in se nanašajo na pogodbene pogoje in na posledice te sklenitve ter ki so za potrošnika bistvenega pomena. (
17
) Na podlagi teh informacij se namreč slednji odloči, ali se želi pogodbeno vezati s trgovcem. Obveznost informacije, ki je določena v členu 6(1) in členu 8(1) in (4) Direktive 2011/83, potrošniku omogoča, da v ustrezni obliki pred sklenitvijo pogodbe na daljavo prejme potrebne informacije, na podlagi katerih se lahko odloči, ali bo sklenil pogodbo, kar ustreza legitimnim razlogom v splošnem interesu varstva potrošnikov v skladu s členom 169 PDEU, kot je poudarjeno v uvodni izjavi 3 te direktive, ne da bi bili pri tem ogroženi svoboda izražanja in obveščanja ter svoboda gospodarske pobude trgovca, kot sta navedeni v členih 11 in 16 Listine. (
18
)
37.
Razlaga, ki bi bila v nasprotju s predlagano, pa bi lahko ogrozila cilj varstva potrošnikov, pri čemer je treba opozoriti, da je treba na tem področju upoštevati predvideno pričakovanje normalno obveščenega ter razumno pozornega in preudarnega povprečnega potrošnika. (
19
) Zdi se mi, da bi bil povprečni potrošnik, ki bi naletel na poslovno prakso, temelječo na sloganu tipa „zadovoljstvo ali vračilo kupnine“, ki bi učinkovito pritegnil njegovo pozornost, vendar bi ga potuhnjeno zavajal v prepričanje, da ima dejansko pravico do garancije, ki jo lahko uveljavlja proti trgovcu, pod vplivom tega preudarka nagnjen k odločitvi, da sklene pogodbo. Kot poudarja Komisija, bi zavajanje potrošnikov glede njihovih pravic lahko na podlagi člena 6(1)(g) Direktive 2005/29/ES (
20
) pomenilo poslovno prakso, ki je nelojalna in zato prepovedana.
38.
Edini način za zagotovitev pravne varnosti v pogodbenih razmerjih med trgovci in potrošniki je, da se na področje tržne garancije vključi zadovoljitev subjektivnih pričakovanj teh potrošnikov glede prodane stvari. V zvezi s tem je treba poudariti, da uvodna izjava 7 Direktive 2011/83 in uvodna izjava 5 Direktive 2019/771 kažeta, da imata ta predpisa isti cilj, ki je okrepiti pravno varnost pri prodajnih pogodbah, sklenjenih med potrošniki in trgovci, kar lahko okrepi tudi zaupanje teh akterjev. V uvodni izjavi 62 Direktive 2019/771 je omenjena prav skrb za povečanje te varnosti in „izogib zavajanju potrošnikov“ na področju tržne garancije.
39.
Čeprav je Sodišče v zvezi z zgoraj omenjeno svobodo gospodarske pobude odločilo, da je treba pri razlagi določb Direktive 2011/83 zagotoviti pravo ravnovesje med visoko ravnjo varstva potrošnikov in konkurenčnostjo podjetij, kot je navedeno v uvodni izjavi 4 te direktive, hkrati pa zagotoviti spoštovanje svobode gospodarske pobude podjetnika, kakor je določena v členu 16 Listine, tako uravnoteženje v obravnavanem primeru ni upoštevno, ker je opredelitev predmeta in obsega tržne garancije izraz te svobode. (
21
) Prodajalec ali proizvajalec je tisti, ki svobodno opredeli pogoje za uveljavljanje te garancije in jo ponudi potrošniku v okviru svoje poslovne strategije, pri čemer računa, na eni strani, na učinkovitost svojega prodajnega ali reklamnega slogana za izboljšanje konkurenčnosti in privlačnosti ponudbe v primerjavi s ponudbo konkurentov in posledično povečanje obsega svojih transakcij ter, na drugi strani, na majhno število vračil prodanega blaga zaradi odločitve njegovih kupcev, da si premislijo glede svojega nakupa.
40.
Poleg tega je treba ugotoviti, da je zaveza trgovca „zadovoljstvo ali vračilo kupnine“ stara in posebej razširjena metoda pospeševanja prodaje, ki je bila s predpisi Unije sčasoma pač natančneje urejena. To garancijo prekaša zaveza „zadovoljstvo in vračilo kupnine“, ki pomeni, da trgovec ponuja izdelke, katerih kupnino je mogoče v celoti dobiti nazaj zgolj na zahtevo, ne da bi bilo treba biti „nezadovoljen“ z izdelkom.
41.
Naj spomnim, da v politikah Unije cilj zagotoviti visoko raven varstva potrošnikov temelji na tem, da so ti v razmerju do prodajalcev ali ponudnikov v podrejenem položaju, saj jih je treba šteti za slabše obveščene, ekonomsko šibkejše in pravno manj izkušene od svojih sopogodbenikov. (
22
) Slednji so tako povsem sposobni razumeti normativni okvir svoje dejavnosti za potrošnike in torej oceniti obseg tržne zaveze, ki dopolnjuje zakonsko garancijo o skladnosti in jih v celoti zavezuje ter v zvezi s katero zakonodajalec Unije povsem logično ni predvidel nobenega ukrepa za njihovo varstvo.
42.
Glede tega menim, da cilj, da se trgovcu prihranijo nesorazmerne nevšečnosti, povezane z nekaterimi primeri, ki ga je upošteval zakonodajalec (
23
) in ga je Sodišče uporabilo v svoji sodni praksi, (
24
) ni utemeljen v primeru, v katerem zadevna oseba svobodno in ob polnem poznavanju dejstev opredeli zavezujočo zavezo, sprejeto v razmerju do potrošnika, pri čemer je predhodno predvidela finančne posledice, ki bi jih to lahko pomenilo zanjo. Z zanimanjem ugotavljam, da je Sodišče razsodilo, da obveznost dajanja informacij iz člena 6(1)(m) Direktive 2011/83 velja, če trgovec potrošnika izrecno opozori o obstoju tržne garancije proizvajalca tako, da to navede pri prodaji ali oglaševanju, ter s tem izboljša konkurenčnost in privlačnost njegove ponudbe v primerjavi s ponudbami njegovih konkurentov. Nato je pojasnilo, da takšne obveznosti dajanja informacij ni mogoče šteti za nesorazmerno breme za trgovca, saj se ta sam, ob popolnem poznavanju dejstev, odloči, da bo potrošnika na to opozoril in da namerava iz tega pridobiti konkurenčno prednost. (
25
)
43.
V teh okoliščinah se mi zdi, da razlaga, s katero bi se priznalo, da je zaveza trgovca, ki je povezana samo z osebnim zadovoljstvom potrošnika s prodano stvarjo, lahko predmet tržne garancije, ustreza cilju prava Unije, da se zagotovi pravo ravnovesje med visoko ravnjo varstva potrošnikov in konkurenčnostjo podjetij.
Sobesedilna razlaga
44.
Sobesedilna razlaga po mojem mnenju potrjuje predlagano razlago tržne garancije. Vključitev ponudbe, da se v primeru nezadovoljstva kupca prodano blago brez časovne omejitve vzame nazaj in povrne plačana kupnina, na področje uporabe te garancije namreč očitno pomeni razširitev pravice do odstopa od pogodbe, ki je potrošniku priznana z Direktivo 2011/83.
45.
Člen 9 te direktive tako določa, da lahko potrošnik tako pravico uveljavi v določenem roku brez pogodbene kazni in brez obrazložitve. Glede pravnih posledic odstopa od pogodbe člen 13(1) Direktive 2011/83 določa, da „[t]rgovec [povrne] vsa izplačila, če je to potrebno pa tudi stroške dostave, ki jih je prejel od potrošnika“, potrošnik pa krije neposredne stroške vračila blaga in v posebnem primeru del stroškov dostave. (
26
) Iz uvodne izjave 37 te direktive je razvidno, da je namen pravice do odstopa od pogodbe zaščititi potrošnika v primeru prodaje na daljavo, pri kateri „ne more videti blaga pred sklenitvijo pogodbe“. Pravica do odstopa naj bi torej nadomestila slabši položaj, ki za potrošnika izvira iz pogodbe pri prodaji na daljavo, s tem, da mu daje primeren rok za razmislek, med katerim lahko kupljeno blago pregleda in preizkusi. (
27
)
46.
Možnost potrošnika, navedena v garancijski izjavi ali v ustreznem oglasu, da si premisli in blago, ki ga je kupil na spletu, vrne brez časovne omejitve in samo zaradi svojega nezadovoljstva z izdelkom, ni nič drugega kot do skrajnosti privedena časovna razsežnost logike pravice do odstopa od pogodbe.
47.
Ob upoštevanju vsega navedenega Sodišču predlagam, naj odloči, da je treba člen 2, točka 14, Direktive 2011/83 in člen 2, točka 12, Direktive 2019/771 razlagati tako, da pojem „tržna garancija“ iz teh določb zajema zavezo proizvajalca, da bo blago, kupljeno v okviru prodajne pogodbe, sklenjene na daljavo, brez časovne omejitve vzel nazaj ali povrnil plačano kupnino samo zaradi nezadovoljstva kupca s tem blagom.
48.
Zdi se mi, da ta rešitev narekuje rešitev glede pogojev uveljavljanja take garancije. Predložitveno sodišče se v zvezi s tem sprašuje, ali mora biti nezadovoljstvo potrošnika ugotovljeno na podlagi objektivnih okoliščin. Odgovor na to vprašanje je lahko le nikalen, saj neizpolnitve subjektivnih pričakovanj potrošnika v zvezi s kupljenim izdelkom po definiciji ni mogoče objektivno preveriti, ker sodišče ne more pobrskati po intimnih mislih zadevne osebe. Zgolj potrošnikova izjava v tem smislu ob vračilu blaga bo zadostovala.
Predlog
49.
Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanji Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče, Nemčija) odgovori:
Člen 2, točka 14, Direktive 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 o pravicah potrošnikov, spremembi Direktive Sveta 93/13/EGS in Direktive 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Sveta 85/577/EGS in Direktive 97/7/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter člen 2, točka 12, Direktive (EU) 2019/771 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 2019 o nekaterih vidikih pogodb za prodajo blaga, spremembi Uredbe (EU) 2017/2394 in Direktive 2009/22/ES ter razveljavitvi Direktive 1999/44/ES
je treba razlagati tako, da
pojem „tržna garancija“ iz teh določb zajema zavezo proizvajalca, da bo blago, kupljeno v okviru prodajne pogodbe, sklenjene na daljavo, brez časovne omejitve vzel nazaj ali povrnil plačano kupnino samo zaradi nezadovoljstva potrošnika s tem blagom.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
2
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 o pravicah potrošnikov, spremembi Direktive Sveta 93/13/EGS in Direktive 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Sveta 85/577/EGS in Direktive 97/7/ES Evropskega parlamenta in Sveta (UL 2011, L 304, str. 64).
(
3
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 2019 o nekaterih vidikih pogodb za prodajo blaga, spremembi Uredbe (EU) 2017/2394 in Direktive 2009/22/ES ter razveljavitvi Direktive 1999/44/ES (UL 2019, L 136, str. 28).
(
4
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. maja 1999 o nekaterih vidikih prodaje potrošniškega blaga in z njim povezanih garancij (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 4, str. 223).
(
5
)	Direktiva 1999/44 se je uporabljala za vse pogodbe o prodaji potrošniškega blaga, vključno s prodajnimi pogodbami, sklenjenimi na daljavo, kot je jasno razvidno iz uvodne izjave 4, in fine, te direktive.
(
6
)	Glej uvodno izjavo 21 Direktive 1999/44.
(
7
)	Komisija je v predlogu z dne 8. oktobra 2008, na podlagi katerega je bila sprejeta Direktiva 2011/83 (COM(2008) 614 final), predlagala, naj se štiri direktive, med drugim Direktiva 1999/44, nadomestijo z „enotnim horizontalnim instrumentom“, ki bi temeljil na popolni harmonizaciji na področju varstva potrošnikov. Svet je ta pristop zavrnil. Nazadnje je iz uvodne izjave 63 in člena 33 Direktive 2011/83 razvidno, da je bila Direktiva 1999/44 spremenjena le tako, da je bil vanjo vstavljen člen 8a, ki je državam članicam nalagal obveznost, da Komisijo obvestijo o sprejetju strožjih nacionalnih določb v zvezi z varstvom potrošnikov na nekaterih področjih.
(
8
)	Glej člena 28 in 33 Direktive 2011/83.
(
9
)	Ni sporno, da je zadevna izdelka od podjetja Outdoor-Works na spletu kupila testna kupka, ki jo je pooblastila družba BB Sport. Iz sodne prakse Sodišča pa izhaja, da „trgovec“ v smislu člena 2, točka 2, Direktive 2011/83 ni le fizična ali pravna oseba, ki deluje za namene v zvezi s svojo trgovsko, poslovno, obrtno ali poklicno dejavnostjo v povezavi s pogodbami, zajetimi s to direktivo, ampak tudi fizična ali pravna oseba, ki deluje kot posrednik v imenu ali za račun tega trgovca, pri čemer je mogoče oba, tako tega posrednika kot tudi glavnega trgovca, opredeliti kot „trgovca“ v smislu te določbe, ne da bi bilo pri tem potrebno, da gre za dvojno storitev (sodba z dne 24. februarja 2022, Tiketa (C‑536/20, EU:C:2022:112), točka 36)). Vendar poudarjam, da je predmet postopka v glavni stvari tožba za opustitev nelojalne poslovne prakse, pripisane družbi LACD, in da za rešitev spora predložitveno sodišče, ki mora ob upoštevanju posebnosti vsake zadeve presoditi tako potrebo po izdaji predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo, kot upoštevnost vprašanj, ki jih predloži Sodišču, Sodišče sprašuje o tem, kaj lahko glede na zavezo proizvajalca pomeni tržno garancijo v smislu Direktive 2011/83. Ob upoštevanju domneve upoštevnosti, ki je povezana z vprašanji za predhodno odločanje, ki jih postavijo nacionalna sodišča, in ker ni očitno, da zahtevana razlaga določb prava Unije, na katere se nanašajo ta vprašanja, nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, je treba odgovoriti na vprašanja predložitvenega sodišča.
(
10
)	Glej uvodni izjavi 5 in 7 Direktive 2011/83, uvodno izjavo 6 Direktive 2019/771 ter sodbo z dne 13. septembra 2018, Starman (C‑332/17, EU:C:2018:721, točka 27).
(
11
)	Če je Sodišče v sodbi z dne 5. maja 2022, Victorinox (C‑179/21, EU:C:2022:353), člen 6(1)(m) Direktive 2011/83 razlagalo v povezavi s členom 6(2), druga alinea, Direktive 1999/44, je to storilo v odgovor na posebno vprašanje predložitvenega sodišča, ki se ni nanašalo na opredelitev izjave proizvajalca kot „tržno garancijo“, temveč na morebitno istovetnost informacij, ki jih je treba zagotoviti potrošniku v skladu s prvonavedeno določbo v zvezi s pogoji te garancije, glede na informacije, na katere se nanaša drugonavedena določba. Zaradi uporabe načela lex posterior derogat legi priori in nedeljivega harmoniziranega sklopa, ki ga tvorita člen 2, točka 14, in člen 6(1) Direktive 2011/83, je po mojem mnenju skupna razlaga z upoštevnimi določbami Direktive 1999/44 vsekakor brezpredmetna.
(
12
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 14. januarja 2010, Plus Warenhandelsgesellschaft (C‑304/08, EU:C:2010:12, točke od 29 do 32).
(
13
)	Prvo vprašanje za predhodno odločanje se nanaša na pojem „garant“, ki zajema – po mojem mnenju bolj sugestiven – pojem „proizvajalec“, ki ustreza položaju družbe LACD. Za večjo razumljivost teh sklepnih predlogov se mi je zdelo bolje uporabiti zadnjenavedeni pojem in pojem „trgovec“ kot nasprotje pojma „potrošnik“. Poleg tega je Sodišče v sodbi z dne 5. maja 2022, Victorinox (C‑179/21, EU:C:2022:353, točki 35 in 36), pojasnilo, da kadar proizvajalec potrošniku neposredno ali prek druge osebe, ki deluje v njegovem imenu in za njegov račun, proda blago, ki ga proizvaja, ga je treba šteti za „trgovca“ v smislu člena 2, točka 2, Direktive 2011/83. Zato lahko tržna garancija, ki jo daje proizvajalec, ustreza le „zavezi trgovca“ v smislu člena 2, točka 14, te direktive, in ne zavezi „proizvajalca“ v smislu te določbe. Zadnjenavedena določba se nanaša na položaj, v katerem sta trgovec in proizvajalec različna subjekta.
(
14
)	V izjavi družbe LACD, kot je citirana v predlogu za sprejetje predhodne odločbe, je omenjena le možnost vračila kupljenega blaga, ne da bi bilo izrecno omenjeno vračilo plačane kupnine, kar je vsaj nenavadno in protislovno glede na naravo tržne garancije, ki je dana zato, da se bo „povrnil[a] plačan[a] kupnin[a] ali zamenjal[o], popravil[o] ali servisiral[o] blago“. Preučitev stališča družbe LACD vseeno odpravlja vsako dvoumnost, ker je v njem navedeno, da ni „nobenega dvoma, da lahko stranka kadar koli vrne majico bodisi trgovcu bodisi družbi LACD ter da se ji lahko tam, kjer majico vrne, povrne plačana kupnina“.
(
15
)	Sodba z dne 14. julija 2016, Verband Sozialer Wettbewerb (C‑19/15, EU:C:2016:563, točka 23).
(
16
)	Sodba z dne 7. aprila 2022, Fuhrmann-2 (C‑249/21, EU:C:2022:269, točka 21).
(
17
)	Sodba z dne 13. septembra 2018, Wind Tre in Vodafone Italia (C‑54/17 in C‑55/17, EU:C:2018:710, točka 46).
(
18
)	Sodba z dne 23. januarja 2019, Walbusch Walter Busch (C‑430/17, EU:C:2019:47, točki 36 in 42).
(
19
)	Sodba z dne 21. januarja 2016, Viiniverla (C‑75/15, EU:C:2016:35, točke 25).
(
20
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta („Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah“) (UL 2005, L 149, str. 22).
(
21
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 7. aprila 2022, Fuhrmann‑2 (C‑249/21, EU:C:2022:269, točka 31).
(
22
)	Sodba z dne 14. maja 2020, NK (Projektiranje enodružinske hiše) (C‑208/19, EU:C:2020:382, točka 39).
(
23
)	Glej člen 3(3), drugi pododstavek, Direktive 1999/44 in člen 13(2) in (3) Direktive 2019/771.
(
24
)	Glej zlasti sodbe z dne 16. junija 2011, Gebr. Weber in Putz (C‑65/09 in C‑87/09, EU:C:2011:396, točki 58 in 73); z dne 23. maja 2019, Fülla (C‑52/18, EU:C:2019:447, točke od 52 do 54), in z dne 12. marca 2020, Verbraucherzentrale Berlin (C‑583/18, EU:C:2020:199, točki 31 in 36).
(
25
)	Sodba z dne 5. maja 2022, Victorinox (C‑179/21, EU:C:2022:353, točki 45 in 46).
(
26
)	Člen 9 Direktive 2011/83, ki napotuje na člen 13(2) in člen 14 te direktive.
(
27
)	Glej po analogiji sodbo z dne 3. septembra 2009, Messner (C‑489/07, EU:C:2009:502, točka 20), v zvezi z Direktivo 97/7/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 1997 o varstvu potrošnikov glede sklepanja pogodb pri prodaji na daljavo (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 3, str. 319).