SKLEP
Vrhovno sodišče Republike Slovenije je v senatu, ki so ga sestavljali vrhovni sodnici  
in sodnik mag. Rudi Štravs kot predsednik ter dr. Ana Božič Penko in Karmen Iglič  
Stroligo kot članici,
v nepravdni zadevi predlagatelja: A. A., Kraljevina Belgija, ki ga zastopa ..., odvetnik  
v Ljubljani, zoper nasprotnega udeleženca:  B. B. , Zvezna Republika Nemčija, ki ga  
zastopa ..., odvetnica v Ljubljani,
zaradi zavrnitve priznanja in izvršitve tuje sodne odločbe,
o pritožbi predlagatelja zoper sklep Okrožnega sodišča v Ljubljani I R 201/2018 z  
dne 26. 7. 2019,
na seji 22. maja 2020
Cp 6/2020
SKLENILO:
I. Pritožba se zavrne in se sklep sodišča prve stopnje potrdi.
II. Predlagatelj mora nasprotnemu udeležencu v 15 dneh od vročitve te sodbe povrniti 
stroške pritožbenega postopka v znesku 149,32 EUR z zakonskimi  zamudnimi  
obrestmi,  ki  tečejo  od  prvega  naslednjega  dne  po  izteku  roka  za  izpolnitev  
obveznosti, določenega v tej točki izreka, do plačila.
OBRAZLOŽITEV:
1. Predlagatelj je kot razlog za zavrnitev priznanja in izvršitve tuje sodne odločbe  
uveljavljal kršitev načela kontradiktornosti. Trdil je, da ni prejel nobenega pisanja  
v postopku (ne začetnega pisanja ne sodne odločbe), ki so se vročala na naslov v  
Zvezni  republiki  Nemčiji  (v  nadaljevanju  ZRN),  saj  je  imel  prebivališče  v  
Kraljevini Belgiji.
2. Sodišče prve stopnje je zavrnilo predlagateljev predlog za zavrnitev priznanja in  
izvršitve  odločbe  o  izvršbi  Občinskega  sodišča  Euskirchen  v  ZRN  št.  
17-4661438-0-4  z  dne  2.  1.  2018.  Odločalo  je  na  podlagi  Uredbe  (EU)  št.  
1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti 
in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah  
(v nadaljevanju: Uredba Bruselj I). Ugotovilo je, da sta mu bila sporna sodna  
odločba in Potrdilo iz 53.  člena Uredbe Bruselj I vročena skupaj s sklepom o  
izvršbi Okrajnega sodišča v Postojni opr. št. 0449 I 28/2018 z dne 5. 4. 2018 in  
predlogom  za  izvršbo  nasprotnega  udeleženca.  Ni  se  opredelilo  do  vprašanja  
pravilnosti  vročitve  pisanj  predlagatelju  v  ZRN.  Presodilo  je,  da  razlogi  za  
zavrnitev priznanja  in izvršitve  tuje  sodne  odločbe  iz  (a)  in (b)  točke  prvega  
odstavka 45. člena Uredbe Bruselj I niso izkazani. Glede razloga iz (b) točke  
prvega odstavka 45. člena Uredbe Bruselj I se je sklicevalo na sklepe Vrhovnega  
sodišča  Cp  42/2018  z  dne  21.  2.  2019,  Cpg  5/2017  z  dne  22.  9.  2017  in  
Cp  16/2012  ter  17/2012  z  dne  10.  1.  2013.  Pojasnilo  je,  da  je  za  uspešno  
uveljavljanje razloga iz (b) točke prvega odstavka 45. člena Uredbe Bruselj I treba  
zatrjevati in dokazati, da je toženec (dolžnik) zaradi nepravilne vročitve začetnega  
akta oziroma sodne odločbe začel postopek za njeno izpodbijanje v državi izvora  
oziroma da te možnosti ni imel. Tega pa predlagatelju v tem postopku ni uspelo  
izkazati. Tudi če bi se izkazalo, da mu začetni akt ali sporna sodna odločba v ZRN  
nista bila vročena, je bistveno, da se je najkasneje z vročitvijo sklepa o izvršbi s  
prilogami v izvršilnem postopku pred domačim sodiščem seznanil z izdano sodno  
odločbo. Predlagatelj ni niti zatrjeval niti predložil dokazov o tem,  da bi pred  
sodiščem v ZRN kadarkoli izpodbijal sporno sodno odločbo - ugovarjal napake pri 
njenem vročanju (na primer zahteval vročitev sodne odločbe oziroma predlagal
razveljavitev  klavzule  izvršljivosti).  Tudi  ni  zatrjeval  in  izkazal,  da  takšne  
možnosti ni imel. Ker je pridržek javnega reda utemeljeval z istimi navedbami kot  
pri uveljavljanju razloga po (b) točki prvega odstavka 45. člena Uredbe I, se zaradi  
neizkazanosti  kršitve  načela  kontradiktornosti  na  ta  zavrnilni  razlog  ne  more  
uspešno sklicevati.
3. Predlagatelj vlaga pritožbo iz vseh pritožbenih razlogov po 338. členu Zakona o  
pravdnem  postopku  (v  nadaljevanju  ZPP).  Predlaga  spremembo,  podredno  
razveljavitev  izpodbijanega  sklepa.  Ker  mu  sodišče  ni  dalo  možnosti,  da  se  
opredeli do vprašanja o izpolnjenosti vseh  pogojev iz (b) točke 45. člena Uredbe  
Bruselj I, je kršilo 22. člen Ustave in 285. člen ZPP. Podana je kršitev po 8. točki  
drugega odstavka 339. člena ZPP v zvezi s 37. členom Zakona o nepravdnem  
postopku (v nadaljevanju ZNP).  Izpodbijani  sklep nima  razlogov o odločilnih  
dejstvih, in sicer zlasti glede uporabljene pravne podlage, saj ni razvidno, ali in v  
katerih  odločbah  naj  bi  Sodišče  Evropske  Unije  (v nadaljevanju  Sodišče  EU)  
izoblikovalo merilo, da kršitev načela kontradiktornosti ne pomeni zavrnitvenega  
razloga iz (a) točke 45. člena Uredbe Bruselj I. V izpodbijani obrazložitvi tudi ni  
pojasnila, zakaj rezultat priznanja za predlagatelja ne bo nevzdržen. Sodišče je  
zmotno uporabilo materialno pravo. Napačno je ocenilo, da zavrnilni razlog iz  
(a) točke 45. člena Uredbe Bruselj I ni izkazan. Nedopustno je, da je izpodbijana  
obrazložitev glede zavrnilnega razloga po (a) točki 45. člena Uredbe Bruselj I  
istovetna kot obrazložitev glede zavrnilnega razloga po (b) točki istega člena. Gre  
za  samovoljno  uveljavljanje  moči.  Sodišče  je  brez  utemeljenega  razloga  dalo  
premajhno  težo  kršitvi  načela  kontradiktornosti.  Pri  zavrnilnem  razlogu  iz  
(a) točke 45. člena Uredbe Bruselj I ni treba izkazati izčrpanja pravnih sredstev. Za 
hudo nasprotovanje javnemu redu Republike Slovenije gre, če lahko stranka na  
podlagi sodne odločbe iz druge države članice Evropske unije seže po premoženju  
nasprotne stranke, ki ji ta odločba nikoli ni bila vročena. Zaradi napačne uporabe  
materialnega prava je bilo dejansko stanje zmotno in nepopolno ugotovljeno.
4. Nasprotni  udeleženec  je  odgovoril  na  pritožbo  in  predlagal  njeno  zavrnitev.  
Strinjal se je z obrazložitvijo sodišča prve stopnje.
Odločitev Vrhovnega sodišča
5. Pritožba ni utemeljena.
6. Uredba  Bruselj  I  v  prvem  odstavku  45.  člena  določa,  da  se  priznanje  sodne  
odločbe zavrne na zahtevo katere koli zainteresirane stranke: (1) če je priznanje v  
očitnem nasprotju z javnim redom v zaprošeni državi članici (pridržek javnega  
reda, točka a) in (2) če je bila sodna odločba izdana v odsotnosti toženca, če
tožencu  ni  bilo  vročeno  pisanje  o  začetku  postopka  ali  enakovredno  pisanje  
pravočasno in na tak način, da bi lahko pripravil obrambo, razen če toženec ni  
začel postopka za izpodbijanje sodne odločbe, čeprav je imel to možnost (kršitev  
načela kontradiktornosti, točka b).
7. Sodišče EU je v zadevi Apostolides pojasnilo, da priznanja ali izvršitve zamudne  
sodbe ni mogoče zavrniti na podlagi 2. točke 34. člena Uredbe  št. 44/2001 1, če je 
tožena stranka lahko začela postopek za izpodbijanje zamudne sodbe in če ji je to  
omogočilo uveljavljati, da ji pisanje o začetku postopka ali enakovredno pisanje ni  
bilo vročeno pravočasno in tako, da bi lahko pripravila obrambo. 2 V zadevi Asml 
pa je presodilo, da je treba 2. točko 34. člena Uredbe 44/2001 razlagati tako, da je  
toženec „imel možnost“ izpodbijati zamudno sodno odločbo, izrečeno proti njemu, 
le če je bil s pravočasno vročitvijo dejansko seznanjen z njeno vsebino, da se je  
lahko branil pred sodiščem države izvora.3
8. V primeru, če je sodba izdana brez udeleževanja toženca, se lahko toženec na  
kršitev  pravice  do  obrambe  sklicuje,  če  dokaže,  da  v  državi  izvora  ni  imel  
možnosti  izpodbijati  sodne  odločbe.  Za  uporabo  navedene  izjeme  je  več  
predpostavk: 1) da je bila sodba izdana v odsotnosti toženca, torej da se toženec ni  
spustil  v postopek;  2)  da  je razlog za  to v dejstvu,  da  mu  začetno pisanje  v  
postopku ni bilo vročeno oziroma ni bilo vročeno na ustrezen način; ter 3) pri  
čemer tega ni mogel uveljavljati s pravnim sredstvom v državi izvora. V skladu s  
43. členom Uredbe Bruselj I je dopuščeno, da vročitev odločbe, katere izvršitev se  
zahteva, ni predpogoj za vložitev zahteve za izvršitev v zaprošeni državi in da je  
mogoče  to odločbo toženi stranki vročiti šele pred prvim izvršilnim ukrepom.  
Dolžnik bo torej najpozneje v postopku izvršitve seznanjen s tujo sodno odločbo  
in bo zoper njo v državi izvora še vedno lahko uveljavljal pravna sredstva. Dolžnik 
je  dolžan  izčrpati  še  obstoječa  pravna  sredstva  v  državi  izvora,  sicer  se  po 
določilih Uredbe ne more sklicevati na obstoj zavrnilnih razlogov, pri čemer se  
Uredba ne omejuje na vložitev pravnih sredstev pred pričetkom postopka izvršitve  
v zaprošeni državi. 4 Kadar se je toženec seznanil s sodbo in jo je imel možnost  
izpodbijati, pa te možnosti ni izkoristil, nima več ugovora, da ni bil seznanjen z  
začetkom postopka.5 
9. Evropsko sodišče za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP)  se je v zadevi  
Avotiņš proti Latviji  ukvarjalo z vprašanjem, ali je z izvršitvijo ciprske sodbe v  
1 Določba se je glasila: Sodna odločba se ne prizna: (2) če tožencu, ki se ni spustil v postopek, ni bilo  
vročeno pisanje o začetku postopka ali enakovredno pisanje pravočasno in na tak način, da bi lahko  
pripravil obrambo, razen če toženec ni začel postopka za izpodbijanje sodne odločbe, čeprav je imel  
to možnost.
2 Sodba v zadevi C-420/07 z dne 28. 4 2009, Meletis Apostolides proti Davidu Charlesu Oramsu,  
Lindi Elizabeth Orams, 80. točka obrazložitve.
3 Sodba v zadevi C-283/05 z dne 14. 12 2006, ASML Netherlands BV proti Semiconductor Industry  
Services GmbH (SEMIS), 49. točka obrazložitve.
4 Sklep VS RS Cp 42/2018 z dne 21. 2. 2019, 8., 12., 17. in 20. točka obrazložitve.
5 Sklep VS RS Cp 16/2012 in Cp 17/2012 z dne 10. 1. 2013, 10. točka obrazložitve.
Latviji,  ki  je  bila  izdana  v  dolžnikovi  odsotnosti,  lahko  kršen  prvi  odstavek  
6. člena Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin  
(v nadaljevanju EKČP).6 Dejansko podlago sodbe so tvorile naslednje ugotovitve:  
(1) leta 1999 je pritožnik (latvijski državljan, po poklicu investicijski svetovalec)  
pred notarjem v Cipru pripoznal dolg ciprskega upnika, (2) leta 2003 ga je upnik v  
Cipru tožil, (3) maja 2004 je sodišče v dolžnikovi odsotnost izdalo sodbo in mu  
naložilo plačilo dolga z obrestmi - v sodbi je zapisalo, da je bil dolžnik obveščen o  
zaslišanju in  da  na  zaslišanje  ni  prišel,  (4)  februarja  2006 je  upnik v Latviji  
zahteval  priznanje  in  izvršitev  ciprske  sodbe,  (5)  pred  sodiščem  v  Latviji  je  
dolžnik trdil, da je za ciprsko sodbo zvedel po naključju v juniju 2006 in da mu  
ciprsko sodišče ni zagotovilo pravice do obrambe, (6) dolžnik zoper ciprsko sodbo  
ni uveljavljal pravnih sredstev. 7 ESČP je v okviru odgovora na vprašanje, ali je  
pritožnik po seznanitvi s ciprsko sodbo v Latviji imel dostop do pravnega sredstva  
v Cipru, p oudarilo, da Vrhovno sodišče ne bi smelo molčati glede dokaznega  
bremena v zvezi z obstojem in dostopnostjo pravnega sredstva v državi izvora. Na  
podlagi 6. člena EKČP bi moralo preveriti, da je pritožnik v državi izvora imel na  
voljo  takšno  pravno  sredstvo.  Ker  je  Vrhovno  sodišče  izhajalo  iz  implicitne  
domneve, da je bilo dokazno breme glede tega dejstva na pritožniku oziroma da je  
v državi izvora imel dostop do takšnega pravnega sredstva, bi to lahko pomenilo,  
da  je  bila  zaščita  pritožnikove  pravice  do  obrambe  iz  6.  člena  EKČP  pred  
Vrhovnim  sodiščem  Latvije  (očitno)  pomanjkljiva.  Ne  glede  na  izpostavljeno  
pomanjkljivost  pa  je  ESČP  presodilo,  da  je  pritožnik  po  seznanitvi  s  ciprsko 
odločbo kljub odsotnosti pravnega pouka v njej imel  možnost,  da (naknadno)  
izkoristi pravna sredstva v Cipru. ESČP je do takšnega zaključka prišlo na podlagi  
poizvedbe, ki jo je naslovilo na ciprsko vlado. 8 Ob tem ni sledilo pritožnikovemu  
argumentu, da bi bilo takšno sredstvo „obsojeno na propad“. Po stališču ESČP bi  
se  moral  pritožnik  po  seznanitvi  s  ciprsko  sodbo  poučiti  o  možnih  pravnih  
sredstvih.  Kot  investicijski  svetovalec  bi  se  moral  zavedati  pravnih  posledic  
podpisa pripoznave dolga z izjavo o jurisdikciji ciprskih sodišč. 9 ESČP je torej  
ocenilo, da zaščita konvencijskih pravic ni bila očitno pomanjkljiva in posledično  
6. člen EKČP ni bil kršen.
Glede pritožbenega očitka o kršitvi 22. člena Ustave
10. Iz pravice do izjavljanja po 22. členu Ustave ne izhaja, da bi sodišče moralo  
opozoriti stranko na vse pravne vidike, ki jih je prezrla, pač pa je sodišče to dolžno  
6 Sodba Velikega senata z dne 23. 5. 2016, št. 17502/07.  ESČP pri presoji aktov držav, s katerimi te v  
svoj nacionalni pravni red implementirajo pravo EU in pri tem nimajo nikakršnega polja proste  
presoje,  izhaja  iz  domneve  o  ekvivalentni  zaščiti  človekovih  pravic  v  pravu  EU  (glej  sodbo  
Bosphorus Hava Yolları Turizm ve Ticaret Anonim Şirketi proti Irski , sodba z dne 30. 6. 2005, št.  
45036/98). Gre za izpodbojno domnevo, ki jo ESČP lahko ovrže le v primeru, če ugotovi, da je bila v 
posameznem primeru zaščita konvencijskih pravic očitno pomanjkljiva.
7 Glej 14. do 35. točko obrazložitve.
8 Stranki v postopku pred ESČP na ta način prejetih informacij nista prerekali.
9 Glej 117. do 127. točko obrazložitve.
storiti le v primeru, ko stranka kljub potrebni skrbnosti ni mogla predvideti, da bi  
sodišče odločitev lahko oprlo na določeno pravno podlago. 10 Če stranka zaradi  
pomanjkljive preučitve zadeve ne upošteva vseh pravnih podlag, ki predvidljivo  
lahko pridejo v poštev, potem sicer lahko pride do tega, da se stranka v postopku  
ne  bo  izjavila  o  vseh  bistvenih  dejanskih  in  pravnih  vprašanjih.  Vendar  pa  
okoliščina, da se stranka ni ustrezno izjavila v postopku, ni posledica tega, da je  
sodišče  kršilo  njene  človekove  pravice,  pač  pa  posledica  njenega  lastnega  
ravnanja.11 
11. V postopku priznanja in izvršitve tuje sodne odločbe po Uredbi Bruselj I mora  
predlagatelj  v predlogu za  zavrnitev priznanja  in izvršitve  tuje  sodne  odločbe  
navesti dejstva, s katerimi ga utemeljuje, in predložiti dokaze, sicer se predlog  
šteje  kot  neutemeljen  (tretji  odstavek  a42.b  člena  Zakona  o  izvršbi  in  
zavarovanju).
12. Za konkretno presojo je bistveno, da predlagatelj v postopku pred sodiščem prve  
stopnje ni trdil, da po seznanitvi s sporno sodno odločbo ni imel možnosti, da jo  
izpodbija v državi izvora. Pritožnik v pritožbi ne trdi, da v državi izvora ni imel na 
voljo dostopnega in učinkovitega pravnega sredstva za uveljavljanje kršitve načela  
kontradiktornosti. Ker je bilo trditveno in dokazno breme za ugotavljanje dejstev,  
ki so ovira za priznanje tuje sodne odločbe, na predlagatelju, bi ta moral izkazati,  
da  zatrjevane  kršitve  načela  kontradiktornosti  ni  imel  možnosti  uveljavljati  s  
pravnim  sredstvom  v  državi  izvora.  Če  bi  sodišče  predlagatelja  pozvalo  na  
dopolnitev trditvene podlage glede vprašanja, ali je po seznanitvi s sporno sodno  
odločbo imel na voljo učinkovito pravno sredstvo v ZRN za njeno izpodbijanje  
oziroma  bi  to  dejstvo  ugotavljalo  po  uradni  dolžnosti,  bi  porušilo  procesno  
ravnotežje med strankama. Ker bi predlagatelj, ki je bil zastopan po odvetniku, ob  
potrebni skrbnosti lahko predvidel vsebino določila iz (b) točke 45. člena Uredbe  
Bruselj I, kršitev 22. člena Ustave v povezavi z 285. členom in 8. točko prvega  
odstavka 339. člena ZPP ni izkazana.
Glede pritožbenega očitka o napačni uporabi  (a) točke  45.  člena Uredbe  
Bruselj I
13. Pridržek javnega reda mora biti predmet ozke in restriktivne razlage ter ga je treba  
uporabiti le kot ultima  ratio. Za nasprotje z javnim redom države izvršbe gre  
takrat, ko je s tujo sodno odločbo v tolikšni meri kršeno eno od njenih temeljnih  
pravnih načel, da je tuja sodna odločba v nesprejemljivem nasprotju s pravnim  
redom države izvršbe.12
10 Odločba US RS  št. Up-998/15 z dne 30. 11. 2017, 10. točka obrazložitve in tam citirane odločbe.
11 Odločba US RS št. Up-603/13 z dne 16. 2. 2016, 4. točka obrazložitve.
12 Sklep VS RS Cp 42/2018, 19. točka obrazložitve.
14. Pritožbeno stališče, da pri sklicevanju na pridržek javnega reda ni treba izkazati  
izčrpanja pravnih sredstev, je v nasprotju namenom Uredbe Bruselj I, da dolžnik  
ne sme imeti koristi od lastne malomarnosti pri obrambi svojih pravic in da je  
smiselno, da se procesne napake uveljavljajo čim prej in že v državi izvora. 13 
Sodišče prve stopnje je pravilno presodilo, da se predlagatelj ne more uspešno  
sklicevati na pridržek javnega reda, ker ni izkazal, da je v državi izvora izčrpal  
obstoječa pravna sredstva glede zatrjevane kršitve načela kontradiktornosti. Tudi  
ESČP je v sodbi  Avotiņš proti Latviji  pojasnilo, da zahteva za izčrpanje pravnih  
sredstev, ki se nanaša na Uredbo Bruselj I, z vidika garancij iz prvega odstavka  
6. člena EKČP ni problematična. 14 Ker ima izpodbijani sklep razloge o odločilnih  
dejstvih, so nasprotne pritožbene navedbe neutemeljene. 
15. Ker pritožbeni razlogi in razlogi, na katere pazi sodišče po uradni dolžnosti, niso  
podani, je Vrhovno sodišče pritožbo zavrnilo in potrdilo sklep sodišča prve stopnje 
(2. točka 365. člena ZPP v zvezi s 37. členom ZNP).
16. Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na prvem odstavku 165. člena  
ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP. Ker predlagatelj s pritožbo ni  
uspel, mora  nasprotnemu  udeležencu povrniti stroške, ki jih je imel  s sestavo  
odgovora na pritožbo. Nasprotni udeleženec je priglasil stroške za odgovor na  
pravno sredstvo v višini 250 točk po tar. št. 23 Odvetniške tarife (OT) ter 2 %  
materialnih stroškov in 22 % DDV. Pritožbeno sodišče mu je priznalo nagrado za  
sestavo odgovora na pritožbo po tar. št. 23 OT v višini 200 točk in materialne  
stroške v višini 2 % oziroma 4 točke (11. člen OT), kar upoštevaje vrednost točke  
0,60 EUR znaša 122,40 EUR, povečano za 22 % DDV pa 149,32 EUR. Navedeni  
znesek mora predlagatelj nasprotnemu udeležencu povrniti v 15 dneh, v primeru  
zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izteka navedenega roka dalje do  
plačila.
Ljubljana, 22. maj 2020
Predsednik senata:
mag. Rudi Štravs l.r.
13 Ibidem, 15. točka obrazložitve.
14 Glej 118. točko obrazložitve.