62024CC0182
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA
prednesené 10. apríla 2025 (
1
)
Vec C‑182/24
RB, ako právny nástupca Claudea Chabrola,
AD, ktorého zastupuje jeho opatrovníčka, NM, ako právny nástupca Claudea Chabrola,
DR, ako právna nástupkyňa Claudea Chabrola,
ZB, ako právny nástupca Claudea Chabrola,
VQ, ako právna nástupkyňa Claudea Chabrola,
RZ, ako právny nástupca Paula Gégauffa,
DQ, ako právny nástupca Paula Gégauffa,
FI, ako právna nástupkyňa Paula Gégauffa,
LF, ako právna nástupkyňa Paula Gégauffa,
proti
Société des Auteurs et Compositeurs Dramatiques (SACD),
Radio Days SARL,
Brinter Company Ltd,
BS,
MW,
Artedis SA,
Panoceanic Films SA,
za účasti
Société des auteurs, compositeurs et éditeurs de musique (SACEM),
HU, ako právny nástupca Pierra Jansena,
YG, ako právny nástupca Elleryho Queena,
VH, ako právny nástupca Elleryho Queena,
IA,
ID, ako právny nástupca Jeana Patricka Manchetta,
spoločenstvo dedičov Daniela Boulangera, ako právny nástupca Daniela Boulangera,
HK, ako právny nástupca Claudea Brulého,
QY, ako právny nástupca Claudea Brulého,
WY, ako právny nástupca Claudea Brulého,
KE, ako právny nástupca Claudea Brulého,
NA, ako právny nástupca Claudea Brulého,
IY, ako právny nástupca Claudea Brulého,
spoločenstvo dedičov Nicholasa Blakea, ako právny nástupca Nicholasa Blakea,
spoločenstvo dedičov Edwarda Atiyaha, ako právny nástupca Edwarda Atiyaha,
spoločenstvo dedičov Elleryho Queena, ako právny nástupca Elleryho Queena,
spoločenstvo dedičov Richarda Neelyho, ako právny nástupca Richarda Neelyho,
spoločenstvo dedičov Patricie Highsmithovej,
spoločenstvo dedičov Charlotte Armstrongovej, ako právny nástupca Charlotte Armstrongovej,
WI, ako právny nástupca Claudea Ranka,
QT, ako právny nástupca Huberta Monteilheta
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Tribunal judiciaire de Paris (Súd prvého stupňa Paríž, Francúzsko)]
„Prejudiciálne konanie – Autorské právo a súvisiace práva – Vymožiteľnosť práv duševného vlastníctva – Primerané opravné prostriedky – Smernica 2001/29/ES – Článok 8 – Smernica 2004/48/ES – Článok 3 – Smernica 2006/116/ES – Články 1 a 2 – Článok 47 Charty základných práv Európskej únie – Vnútroštátne právne predpisy, ktoré podmieňujú prípustnosť žaloby na ochranu práva duševného vlastníctva podanej jedným zo spoluautorov prizvaním ostatných spoluautorov do konania – Procesná autonómia – Zásada efektivity“
1.
V roku 1990 filmový režisér Claude Chabrol a scenárista Paul Gégauff previedli práva na využívanie niektorých zo svojich filmov na distribučnú spoločnosť na obdobie 30 rokov.
2.
V roku 2019 po smrti Claudea Chabrola a Paula Gégauffa ich dedičia podali žalobu proti tejto distribučnej spoločnosti a iným spoločnostiam prepojeným s touto spoločnosťou, pričom sa okrem iného domáhali zaplatenia náhrady škody spôsobenej v dôsledku nesplnenia zmluvných záväzkov a porušenia autorských práv.
3.
Žalovaní namietali ako dôvod neprípustnosti žaloby skutočnosť, že do konania neboli prizvaní všetci spoluautori, ktorí sa podieľali na realizácii filmov, alebo ich právni nástupcovia. Uviedli, že podľa francúzskeho práva žaloba, ktorou sa uplatňujú autorské práva ku kolektívnemu dielu („spoločnému dielu“), vyžaduje, aby boli do konania prizvaní všetci spoluautori.
4.
Súd, ktorý má rozhodnúť uvedený spor, predkladá Súdnemu dvoru dve prejudiciálne otázky, ktorými sa v podstate pýta, či je povinnosť prizvať do konania všetkých spoluautorov ako podmienka prípustnosti žaloby zlučiteľná s právom Únie, najmä so smernicou 2001/29/ES (
2
), smernicou 2004/48/ES (
3
), smernicou 2006/115/ES (
4
) a smernicou 2006/116/ES (
5
) v spojení s článkami 17 a 47 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“).
I. Právny rámec
A.
Právo Únie
1. Smernica 2001/29
5.
V súlade s článkom 8 („Sankcie a opravné prostriedky“):
„1.   Členské štáty zabezpečia primerané sankcie a opravné prostriedky vo vzťahu k porušovaniu práv a povinností ustanovených v tejto smernici a prijme [prijmú – neoficiálny preklad] všetky nevyhnutné opatrenia, aby sa tieto sankcie a opravné prostriedky uplatňovali. Takto ustanovené sankcie musia byť účinné, primerané a musia mať odrádzajúci účinok.
2.   Každý členský štát prijme nevyhnutné opatrenia, aby zabezpečil, že nositelia práv, ktorých záujmy sú dotknuté konaním porušujúcim právo, ku ktorému dochádza na jeho území, si môžu súdnou cestou vymáhať škody a/alebo žiadať súdny zákaz alebo v potrebných prípadoch zhabanie materiálu porušujúceho ich práva, ako aj zariadení, výrobkov alebo súčiastok, ktoré sú uvedené v článku 6 ods. 2.
…“
2. Smernica 2004/48
6.
Článok 3 („Všeobecná povinnosť“) stanovuje:
„1.   Členské štáty stanovia opatrenia, postupy a prostriedky právnej nápravy potrebné na zabezpečenie vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva, ktorých sa týka táto smernica. Tieto opatrenia, postupy a prostriedky právnej nápravy musia byť spravodlivé a nestranné a nesmú byť zbytočne zložité alebo nákladné alebo mať za následok príliš dlhé lehoty alebo neoprávnené prieťahy.
2.   Tieto opatrenia, postupy a prostriedky právnej nápravy musia byť účinné, primerané a odradzujúce a musia sa uplatňovať takým spôsobom, aby sa predišlo vytváraniu prekážok zákonného obchodu[,] a musia stanovovať záruky proti ich zneužívaniu.“
3. Smernica 2006/116
7.
Článok 1 („Trvanie autorských práv“) znie:
„1.   Práva autora literárneho alebo umeleckého diela v zmysle článku 2 Bernského dohovoru trvajú počas života autora a 70 rokov po jeho smrti, bez ohľadu na to, kedy bolo dielo oprávnene sprístupnené verejnosti.
2.   Pri spoluautorskom diele sa lehota podľa odseku l počíta od smrti toho autora, ktorý žil najdlhšie.
…“
8.
V článku 2 („Filmové a audiovizuálne diela“) sa uvádza:
„1.   Hlavný režisér filmového alebo audiovizuálneho diela sa považuje za jeho autora alebo jedného z autorov. Členské štáty môžu určiť aj ďalších spoluautorov.
2.   Lehota ochrany filmového diela alebo audiovizuálneho diela uplynie 70 rokov po smrti poslednej z najdlhšie žijúcich nasledujúcich osôb, bez ohľadu na to, či sú alebo nie sú tieto osoby pokladané za spoluautorov: hlavný režisér, autor scenára, autor dialógov, skladateľ hudby osobitne vytvorenej na použitie vo filmovom alebo audiovizuálnom diele.“
9.
Článok 9 („Osobnostné práva“) znie:
„Táto smernica sa nedotýka predpisov členských štátov upravujúcich osobnostné autorské práva.“
B.
Francúzske právo
1. Code de la propriété intellectuelle (Zákonník duševného vlastníctva) (
6
)
10.
V článku L. 113‑2 sa uvádza:
„Spoločné dielo je dielo, na ktorého vytvorení sa podieľali viaceré fyzické osoby…“
11.
Článok L. 113‑3 stanovuje:
„Spoločné dielo je spoločným majetkom spoluautorov.
Spoluautori musia vykonávať svoje práva na základe spoločnej dohody.
V prípade nezhody rozhoduje občianskoprávny súd.
Ak sa účasť každého zo spoluautorov týka odlišných druhov, každý z nich môže, pokiaľ sa nedohodne niečo iné, samostatne využívať svoj osobný podiel, pričom však nesmie ohroziť využívanie spoločného diela.“
12.
Článok L. 113‑7 znie:
„Autorom audiovizuálneho diela je fyzická osoba, ktorá vykonáva, alebo fyzické osoby, ktoré vykonávajú duševnú tvorbu tohto diela. Ak sa nepreukáže opak, za spoluautorov spoločného audiovizuálneho diela sa považujú tieto osoby: 1. autor scenára, 2. autor adaptácie, 3. autor hovoreného textu, 4. autor hudobných skladieb s textom alebo bez textu, vytvorených osobitne pre dielo, 5. režisér…“
2. Code de procédure civile (Občiansky súdny poriadok) (
7
)
13.
Článok 126 stanovuje, že ak situáciu, ktorá spôsobuje dôvod neprípustnosti, možno napraviť, neprípustnosť sa zamietne, ak jej dôvod v čase, keď má súd rozhodnúť, pominul.
14.
V súlade s článkom 659, ak bydlisko, miesto pobytu alebo pracovisko osoby, ktorej sa má písomnosť doručiť, nie je známe, súdny vykonávateľ spíše záznam, v ktorom presne opíše úkony, ktoré vykonal s cieľom vyhľadať adresáta písomnosti. V ten istý deň alebo najneskôr v prvý nasledujúci pracovný deň pod hrozbou neplatnosti súdny vykonávateľ zašle adresátovi doporučenou zásielkou s potvrdením o prijatí na poslednú známu adresu rovnopis tohto záznamu, ku ktorému sa pripojí rovnopis doručovanej písomnosti.
15.
Podľa článku 780, ktorý sa týka písomnej časti konania na prvostupňových súdoch, na vedenie konania dohliada sudca senátu, ktorý prejednáva vec, ktorý dbá na spravodlivý priebeh konania a najmä na to, aby k výmene a oznamovaniu písomností dochádzalo včas.
16.
V zmysle článku 788 sudca, ktorý vedie občianske súdne konanie, uplatní všetky potrebné právomoci na oznámenie, získanie a predloženie písomností.
II. Skutkový stav, spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
17.
Relevantné skutkové okolnosti, ako sú opísané v rozhodnutí vnútroštátneho súdu, (
8
) sú nasledujúce:
–
Claude Chabrol režíroval v rokoch 1967 až 1974 štrnásť filmov. Na piatich z nich spolupracoval Paul Gégauff ako autor dialógov, scenára alebo adaptácie;
–
materiály týkajúce sa filmov patrili ich producentovi, spoločnosti SA Les Films La Boétie, ktorá ich pri likvidácii previedla zmluvou z 25. marca 1982 na spoločnosť založenú podľa anglického práva, ktorá sa vtedy nazývala Brinter Co;
–
Claude Chabrol zmluvami z 8. júna 1990 previedol na spoločnosť Brinter Company Ltd (ďalej len „spoločnosť Brinter“) právo na „ďalšie využívanie“ (
9
) viacerých filmov na obdobie 30 rokov. Pán BS vystupoval ako konateľ spoločnosti Brinter;
–
práva Paula Gégauffa na využívanie piatich filmov, na ktorých spolupracoval, boli predmetom zmlúv z 8. júna 1990, ktoré uzavreli štyria dedičia Paula Gégauffa so spoločnosťou Brinter, na ktorú previedli právo na „ďalšie využívanie“ týchto filmov na obdobie 30 rokov; (
10
)
–
splnomocnením na predaj datovaným 1. januára 1990 spoločnosť Brinter splnomocnila spoločnosť Artedis SA na obdobie dvanástich mesiacov s možnosťou konkludentného predĺženia platnosti splnomocnenia, aby priamo uzatvárala kúpne zmluvy s kupujúcimi a prijímala kúpnu cenu. Uvedené splnomocnenie sa týkalo štrnástich sporných filmov s výnimkou jedného z nich. Pani MW vystupovala ako konateľka spoločnosti Artedis;
–
spoločnosť Brinter na základe zmluvy z 18. februára 2012 previedla právo na využívanie piatich sporných filmov na spoločnosť Panoceanic Films SA.
18.
Dňa 11. júla 2019 dedičia Claudea Chabrola a Paula Gégauffa podali žaloby proti spoločnostiam Brinter, Artedis, Panoceanic Films a Radio Days SARL, ako aj proti pani MW a pánovi BS (
11
) pre porušenie zmluvy a autorských práv (
12
) k štrnástim filmom, pričom spoluautorom piatich z nich bol Paul Gégauff.
19.
Dňa 27. januára 2020 žalovaní vzniesli námietku neprípustnosti, lebo do konania nebolo prizvaných 19 spoluautorov sporných filmov.
20.
Listami z 5. mája 2020 a 12. júna 2020 žalobcovia – s cieľom odstrániť vady svojich žalôb – prizvali do konania
–
sedem fyzických osôb, ktoré považovali za spoluautorov alebo právnych nástupcov spoluautorov, ktorí predtým zomreli, (
13
)
–
osem „spoločenstiev dedičov“ spoluautorov, v súvislosti s ktorými sa im nepodarilo identifikovať fyzické osoby, ktoré mali postavenie dedičov, (
14
)
–
dve organizácie kolektívnej správy autorských práv, z ktorých jedna zastupuje autorov divadelných hier a skladateľov hudby k divadelným dielam (
15
) a druhá textárov, skladateľov a hudobných nakladateľov (
16
).
21.
Sudca, ktorý viedol občianske súdne konanie, uznesením z 9. februára 2023 (
17
) nariadil žalovaným, aby poskytli identifikačné údaje spoluautorov filmov a ich právnych nástupcov.
22.
Hoci žalobcovia mali tieto údaje, neboli schopní lokalizovať a prizvať do konania všetkých spoluautorov filmov a ich právnych nástupcov, a to z dôvodu počtu týchto filmov (14), ich veku (boli vyrobené v rokoch 1967 až 1974), účasti rozličných osôb (režisér, scenárista, skladateľ hudby, autor literárnej predlohy) na ich výrobe a smrti niektorých spoluautorov, ktorých dedičia nie sú známi alebo sa nezdržiavajú vo Francúzsku.
23.
Tribunal judiciaire de Paris (Súd prvého stupňa Paríž, Francúzsko), ktorý má rozhodnúť spor, uvádza, že „od 27. januára 2020… je súdny spor paralyzovaný nemožnosťou identifikovať ich početných následných dedičov [spoluautorov filmov]“. (
18
)
24.
Tiež zdôrazňuje, že „… strany vynaložili značné úsilie na identifikáciu spoluautorov alebo ich právnych nástupcov, pričom ich však nebolo možné riadne prizvať do konania, ako sa vyžaduje vo vnútroštátnej judikatúre založenej na článku L. 113‑3 [CPI]“. (
19
)
25.
Vnútroštátny súd sa domnieva, že – pokiaľ ide o právo na účinnú súdnu ochranu, ktoré zaručuje Charta – žalobcovia v tomto konaní majú de facto znemožnený prístup k civilnému súdu, ktorý má z vecného hľadiska rozhodnúť o ich nárokoch, ak nemôžu podať žalobu proti všetkým právnym nástupcom spoluautorov sporných diel. (
20
) Využívanie autorských práv žalobcov teda závisí od ich schopnosti identifikovať ostatných spolumajiteľov týchto práv. (
21
)
26.
Za týchto okolností vnútroštátny súd predkladá Súdnemu dvoru dve prejudiciálne otázky:
„1.
Možno články 2, 3, 4 a 8 smernice 2001/29…, články 1 až 3 smernice 2004/48… a články 1, 2 a 9 smernice 2006/116…, pokiaľ sa v nich autorovi a spoluautorovi filmového alebo audiovizuálneho diela zaručuje výlučné právo povoliť alebo zakázať rozmnožovanie svojich diel a ich verejný prenos, ako aj lehota ochrany, ktorá sa končí 70 rokov po smrti posledného žijúceho spoluautora diela, a zároveň sa ukladá členským štátom, aby stanovili účinné, primerané a odrádzajúce sankcie a primerané prostriedky nápravy proti porušovaniu autorského práva, ako aj opatrenia, postupy a prostriedky právnej nápravy, ktoré nie sú zbytočne zložité alebo nákladné ani nemajú za následok príliš dlhé lehoty alebo neoprávnené prieťahy, vykladať v tom zmysle, že na to, aby bola žaloba pre porušenie autorského práva k spoločnému dielu podaná nositeľom tohto práva prípustná, sa vyžaduje, aby boli do konania prizvaní všetci spoluautori?
2.
Má sa právo nositeľa autorského práva na účinnú súdnu ochranu a prístup k súdu, ktoré je súčasťou práva na spravodlivý proces, ako je zaručené článkami 2, 3, 4 a 8 smernice 2001/29…, článkami 1 až 3 smernice 2004/48…, ako aj článkami 1, 2 a 9 smernice 2006/116…, smernicou 2006/115… a článkami 17 a 47 Charty…, vykladať v tom zmysle, že prípustnosť žaloby pre porušenie autorského práva je alebo nie je podmienená tým, aby boli do konania prizvaní všetci spoluautori diela?“
III. Konanie na Súdnom dvore
27.
Návrh na začatie prejudiciálneho konania bol doručený do kancelárie Súdneho dvora 5. marca 2024.
28.
Písomné pripomienky predložili:
–
spoločne dedičia Claudea Chabrola (pani DR a VQ a páni ZB a AD, pričom pána AD zastupuje jeho opatrovníčka) a dedičia Paula Gégauffa (páni RZ a DQ a pani FI a LF),
–
samostatne dedič Claudea Chabrola, pán RB,
–
spoločne pán BS, pani MW a spoločnosti Artedis, Brinter, Panoceanic Films a Radio Days (žalovaní v spore vo veci samej),
–
rakúska a francúzska vláda, ako aj Európska komisia.
29.
Súdny dvor nepovažoval za nevyhnutné uskutočniť pojednávanie.
IV. Posúdenie
A.
Úvodné poznámky
1. Uplatniteľné ustanovenia
30.
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výlučne procesného problému, ktorý vyplýva z výkladu článku L. 113‑3 CPI. Predmetom sporu nie je hmotnoprávny dosah autorských práv, ktoré by sa po zamietnutí procesnej námietky mohli uplatniť.
31.
Článok L. 113‑3 CPI stanovuje, že spoluautori spoločného diela musia vykonávať svoje práva na základe spoločnej dohody. Vo vnútroštátnej judikatúre bol vyložený v tom zmysle, že „spoluautor spoločného diela musí pod hrozbou neprípustnosti žaloby prizvať do konania ostatných autorov diela, ak sa v súdnom konaní domáha ochrany svojich majetkových práv, pokiaľ jeho podiel nemožno oddeliť od podielu spoluautorov“. (
22
)
32.
Vnútroštátny súd sa v podstate pýta, či je takto vyložené vnútroštátne ustanovenie v súlade s právom Únie, pričom sa odvoláva na právne predpisy Únie, ktoré uvádza vo svojich dvoch otázkach.
33.
Medzi týmito predpismi sa nachádza smernica 2006/115, avšak vnútroštátny súd v súvislosti s jej obsahom neuvádza nič, pokiaľ ide o jej prípadný vplyv na spor, ani nespresňuje, ktorých článkov sa konkrétne týkajú jeho pochybnosti. Preto podľa môjho názoru môže Súdny dvor odpovedať na položené otázky bez toho, aby rozobral tento predpis.
34.
To neplatí pre smernicu 2001/29, smernicu 2004/48 a smernicu 2006/116. Súčasťou týchto troch smerníc sú ustanovenia, ktoré ako také môžu ovplyvniť odpoveď na prejudiciálne otázky:
–
článok 8 ods. 1 a 2 smernice 2001/29 vyžaduje, aby členské štáty zabezpečili primerané opravné prostriedky vo vzťahu k porušovaniu autorských práv a s nimi súvisiacich práv, a tiež zabezpečili, aby si nositelia týchto práv mohli súdnou cestou vymáhať škody;
–
článok 3 ods. 1 a 2 smernice 2004/48 vyžaduje, aby členské štáty stanovili postupy a prostriedky právnej nápravy potrebné na zabezpečenie vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva. Tieto postupy a prostriedky právnej nápravy nesmú byť zbytočne zložité alebo nákladné, ale musia byť účinné, primerané a odradzujúce;
–
článok 1 ods. 2 smernice 2006/116, ktorý upravuje trvanie autorských práv, stanovuje, že pri spoluautorskom diele sa lehota ochrany počíta od smrti toho autora, ktorý žil najdlhšie.
35.
Čo sa týka článkov 17 a 47 Charty, pre spor je dôležitejší druhý z nich, keďže autorské práva sú uznané predpismi Únie z hľadiska súdnej ochrany, čo umožňuje uplatniť samotnú Chartu (článok 51 ods. 1). Článok 17 ods. 2 Charty („duševné vlastníctvo je chránené“) sa musí vyložiť pri uplatnení ustanovení sekundárneho práva, v ktorých je vyjadrená táto ochrana.
2. Autorské práva, ktoré sú predmetom sporu
36.
Vo viacerých bodoch rozhodnutia vnútroštátneho súdu sa uvádza, že nároky „procesných spoločenstiev“ (
23
) dedičov Claudea Chabrola a Paula Gégauffa zahŕňajú autorské práva tak majetkovej, ako aj osobnostnej povahy (
24
).
37.
Keďže neexistujú pochybnosti o majetkovej povahe autorských práv, ktoré boli údajne porušené v tejto veci, je sporné, či skutočne ide aj o osobnostné práva. Ak sa potvrdí, že je to tak, bolo by potrebné vziať do úvahy, že článok 9 smernice 2006/116 stanovuje, že ustanovenia tejto smernice sa nedotýkajú predpisov členských štátov upravujúcich osobnostné autorské práva.
38.
Prináleží vnútroštátnemu súdu objasniť, ktoré (majetkové alebo osobnostné) autorské práva by mohli byť porušené. Pre zodpovedanie jeho prejudiciálnych otázok, ktoré sú obmedzené na námietku neprípustnosti, ktorú vzniesli žalovaní, nemá veľký význam, či predmetom konania sú alebo nie sú osobnostné autorské práva.
B.
Odpoveď na prejudiciálne otázky
39.
Podľa môjho názoru možno obe otázky posúdiť spoločne. Vo svojom rozbore sa budem zaoberať tak problémami, ktoré vyvoláva spoluvlastníctvo autorských práv, ako aj podmienkami a obmedzeniami, ktoré platia pre ochranu týchto práv v súdnom konaní.
1. Spoluvlastníctvo autorského práva
40.
Právne predpisy Únie buď vychádzajú z predpokladu, že autorské práva môžu mať viacero nositeľov (spoluvlastníctvo), alebo je v nich táto situácia výslovne spomenutá.
41.
V smernici 2001/29 (
25
) a v smernici 2004/48 (
26
) sa spomína „autor“ alebo „nositeľ práva duševného vlastníctva“, pričom tieto výrazy sa používajú bez rozlišovania v jednotnom alebo množnom čísle.
42.
V smernici 2006/116 sa uznáva spoluvlastníctvo autorských práv: v jej odôvodnení 14 sú spomenuté „prípad[y], kde je identifikovaná jedna alebo viac fyzických osôb ako autor (autori)“. V článku 1 ods. 2 je osobitne uvedený prípad „spoluautorsk[ého] diel[a]“.
43.
Pokiaľ ide konkrétne o filmové a audiovizuálne diela, článok 2 smernice 2006/116 dovoľuje, aby členské štáty popri hlavnom režisérovi určili aj „ďalších spoluautorov“. Tak je to v tomto prípade.
44.
Možno teda konštatovať, že ak sú viaceré osoby autormi alebo nositeľmi práv duševného vlastníctva k filmovému dielu, všetky tieto osoby sú chránené. Tak tieto soby, ako aj – po ich smrti – ich dedičia majú nárok na rešpektovanie autorských práv k spoločnému filmovému dielu.
45.
Tak ako je to v príbuznej oblasti priemyselného vlastníctva, (
27
) problémom týkajúcim sa autorských práv je, ako môžu spolumajitelia brániť svoje nároky, ak predpisy Únie neupravujú procesné pravidlá spôsobilé zaručiť ochranu takých práv.
46.
Článok 4 písm. a) smernice 2004/48 priznáva oprávnenie „žiadať o uplatňovanie opatrení, postupov a prostriedkov právnej nápravy… vlastníko[m] práv duševného vlastníctva v súlade s ustanoveniami príslušných právnych predpisov“. (
28
)
47.
Súdny dvor sa domnieva, že odkaz na príslušné právne predpisy predstavuje „odkaz na relevantné vnútroštátne právne predpisy, prípadne na právne predpisy Únie“. (
29
)
48.
Právne predpisy Únie však neobsahujú osobitné ustanovenia týkajúce sa podávania žalôb spolumajiteľmi autorských práv. V tejto súvislosti neexistuje harmonizácia a prináleží členským štátom, aby prijali vhodné predpisy na úpravu podávania týchto žalôb na ich súdoch. Právo Únie nestanovuje podmienky, ktoré sa vzťahujú na uplatnenie práv spolumajiteľov týmito spolumajiteľmi. (
30
)
49.
„Príslušné právne predpisy“ týkajúce sa súdnej ochrany autorských práv k spoločnému dielu sú teda v zásade právne predpisy členských štátov.
2. Vnútroštátne ustanovenie, obmedzenia procesnej autonómie a článok 47 Charty
50.
Domnievam sa, že voči ustanoveniu, ktoré sa nachádza v článku L. 113‑3 CPI, vzhľadom na jeho doslovné znenie nemožno nič namietať. Nepovažujem za opodstatnené odmietnuť ustanovenie, v ktorom sa len konštatuje, že spoluautori spoločného diela musia vykonávať svoje práva na základe spoločnej dohody a že v prípade, ak sa k tejto dohode nedospeje, rozhodne súd.
51.
Uvedené ustanovenie je v súlade s obvyklým chápaním spoluvlastníctva majetku a práv v jednotlivých právnych poriadkoch. (
31
) Platí to tým skôr, ak podľa vnútroštátnej judikatúry musia spoluautori vykonávať svoje práva spoločne len v rozsahu, v akom podiel jedného z nich nemožno oddeliť od podielu ostatných spoluautorov. (
32
)
52.
Premietnutie uvedeného ustanovenia do procesnej roviny, ktoré vykonala francúzska judikatúra, viedlo k tomu, že sa z neho vyvodil dôvod neprípustnosti žalôb: žaloby sa zamietnu bez vecného preskúmania, ak spoluautor diela, ktorý uplatňuje svoje práva v súdnom konaní, neprizval do konania ostatných spolumajiteľov.
53.
Uvedené ustanovenie CPI v spojení s jeho výkladom v judikatúre spôsobuje – ako uznáva samotná francúzska vláda (
33
) – obmedzenie prístupu k súdu. Napriek tomu sa domnievam, že ho nemožno ako také kritizovať, s výhradou toho, čo vzápätí uvediem v súvislosti s jeho obmedzeniami.
54.
Právny poriadok každého členského štátu môže podmieniť prípustnosť žaloby podanej spolumajiteľom spoločného diela prizvaním ostatných spoluautorov do konania. Takáto procesná požiadavka je logická v prípadoch, v ktorých zákon zavádza „nútené aktívne procesné spoločenstvo“. (
34
) Nič navyše nebráni tomu, aby – ako je to v tomto prípade – zákon vyžadoval – ak nie povinnú účasť iných žalobcov – aspoň ich predvolanie. (
35
)
55.
Ustanovenie, ktoré má tieto znaky, bez ohľadu na to, či pochádza z judikatúry, spadá do procesnej autonómie členských štátov, a teda ho možno akceptovať, ak zodpovedá legitímnym cieľom a neprekračuje hranice, ktoré opíšem nižšie.
56.
Uvedené ustanovenie vychádza z legitímnych cieľov, na ktoré poukazuje francúzska vláda a Komisia. Chráni práva neprítomných spolumajiteľov za rovnoprávnych podmienok, pričom im umožňuje získať dostatočné informácie na to, aby sa mohli rozhodnúť, či vstúpia do konania. (
36
) V tom istom rozsahu prispieva k právnej istote a k riadnemu výkonu spravodlivosti, pričom predchádza problémom, ktoré by mohli vzniknúť, pokiaľ ide o začatie konania v tej istej veci, neskoršie spojenie žalôb, možnosť vydania nezlučiteľných rozhodnutí, ak každý spoluautor podá samostatnú žalobu, alebo vhodnosť zabrániť neskoršiemu podaniu žalôb spoluautormi, ktorí neboli predvolaní. (
37
)
57.
Obmedzenie, ktoré toto ustanovenie ukladá spolumajiteľovi autorského práva, však treba podrobiť dvojakému preskúmaniu z hľadiska jeho súladu so zásadami ekvivalencie a efektivity na jednej strane (
38
) a požiadaviek vyplývajúcich z článku 47 Charty na druhej strane. Tento článok zakotvuje zásadu účinnej súdnej ochrany práv, ktoré právny poriadok Únie priznáva osobám podliehajúcim súdnej právomoci.
58.
Uvedenie dvojaké preskúmanie povedie k tomu istému výsledku, ak napokon vnútroštátny súd dospeje k záveru, že v prípade, akým je tento, je výkon práva na ochranu autorských práv v súdnom konaní podmienený procesnou povinnosťou, ktorá je nadmerne zložitá alebo ktorú nemožno splniť.
59.
Keďže v tomto prípade nie je predmetom diskusie uplatnenie zásady ekvivalencie, celá diskusia sa týka zásady efektivity. V tejto súvislosti francúzska vláda tvrdí, že nie je nadmerne ťažké splniť spornú povinnosť a táto povinnosť tiež neprekračuje rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie sledovaných cieľov, (
39
) lebo
–
neexistuje povinnosť prizvať do konania všetkých spolumajiteľov, ak sa konanie týka individualizovateľnej časti diela;
–
cieľom predvolania všetkých spolumajiteľov nie je, aby skutočne vstúpili do konania: stačí, aby boli predvolaní, s cieľom umožniť im zúčastniť sa na konaní;
–
stačí uviesť meno a bydlisko osoby, ktorá sa má predvolať. Ak jej údaje nie sú známe, článok 659 Občianskeho súdneho poriadku umožňuje predvolať ju v mieste jej posledného známeho bydliska;
–
aj keď nie je známe meno a bydlisko osôb, ktoré sa majú predvolať, dôvody neprípustnosti žaloby možno odstrániť a súd má právomoci uložiť tretím osobám povinnosť poskytnúť tieto údaje neznámych spolumajiteľov.
60.
Tieto modifikácie spornej procesnej povinnosti určite zmierňujú jej prísnosť, ale nevylučujú, aby v situáciách, ako je situácia, o ktorú ide v prejednávanej veci, uplatnenie tohto – hoci zmierneného – ustanovenia viedlo k zablokovaniu samotného konania, ktoré má za následok nezabezpečenie ochrany práv žalobcov.
61.
Francúzska vláda v skutočnosti uznáva, že prizvanie všetkých spoluautorov do konania môže v určitých prípadoch predstavovať „… neprimeranú požiadavku, ktorá je spôsobilá znemožniť alebo nadmerne sťažiť žalobcovi výkon práv, ktoré mu priznáva právo Únie“. Dodáva, že v uvedených prípadoch „súd môže… podať menej prísny výklad kritéria prípustnosti“. (
40
)
62.
Určite prináleží vnútroštátnemu súdu posúdiť, či vzhľadom na špecifické okolnosti konania uplatňovanie procesných požiadaviek uložených žalobcom porušuje zásadu efektivity a článok 47 Charty.
63.
K uvedenému porušeniu dôjde, ak sa žalobcom napriek ich úsiliu a napriek tomu, že postupovali s náležitou starostlivosťou, nepodarí predvolať všetkých spolumajiteľov z dôvodu, ktorý nedokážu ovplyvniť. V uvedenej situácii by nevyhnutná požiadavka prizvať ich do konania pod hrozbou neprípustnosti žaloby mohla znemožniť alebo nadmerne sťažiť výkon práv priznaných predpismi Únie. (
41
)
64.
Vnútroštátny súd má teda dve možnosti:
–
ak to považuje za relevantné, mohol by vyložiť vnútroštátne ustanovenie v menej prísnom zmysle, ktorý navrhuje francúzska vláda, s cieľom prispôsobiť ho požiadavkám práva Únie. Podľa tejto vlády sú vnútroštátne právne predpisy na tento účel dostatočne flexibilné, pričom nie je potrebné podať výklad príslušných ustanovení contra
legem; (
42
)
–
ak sa napriek tomu domnieva, že nemôže vyložiť procesné ustanovenie spôsobom iuxta legem, ktorý je v súlade s právom Únie, lebo mu v tom bráni judikatúra francúzskeho najvyššieho súdu, ktorej uplatnenie v tomto prípade nevyhnutne vedie k porušeniu článku 47 Charty, musí upustiť od jeho uplatnenia. (
43
)
65.
Ktorákoľvek z uvedených možností bude musieť viesť k tomu istému výsledku: právo spolumajiteľov na ochranu ich nárokov vo vzťahu k tým, ktorí (údajne) porušili ich autorské práva, nemôže podliehať procesným požiadavkám, ktoré je nemožné alebo veľmi ťažké splniť, čo by sa rovnalo praktickej neutralizácii uvedeného práva.
66.
Hoci nemám v úmysle vykonať posúdenie namiesto vnútroštátneho súdu, azda mu možno ponúknuť určité usmernenia, ktoré uľahčia zosúladenie sporného procesného ustanovenia s právom Únie a zároveň odstránia zablokovanie konania a zabránia ďalším prieťahom.
67.
V každom prípade zdôrazňujem, že len vnútroštátny súd (ktorý logicky lepšie pozná vnútroštátne právo) je schopný podať konformný výklad, ktorý som spomenul vyššie.
68.
Aj keď sa žalobcovia v tejto veci dovolávajú vo svoj prospech majetkových a osobnostných dôsledkov odvodených od ich autorských práv, uvádzajú, že podaním svojej žaloby „konajú v spoločnom záujme spolumajiteľov“ (
44
) a usilujú sa „chrániť práva všetkých spoluautorov filmov“. (
45
)
69.
Ak žalobcovia, ako sami priznávajú, svojím postupom chránia spoločné duševné vlastníctvo, úspech ich žaloby bude na prospech všetkým spolumajiteľom filmov. Rozsudkom, ktorým sa rozhodne spor tak, že sa potvrdí existencia porušenia autorských práv, sa (prinajmenšom nepriamo) zlepší právne postavenie všetkých spolumajiteľov.
70.
Žalobcovia teda nechcú obmedziť autorské práva k spoločnému dielu, ktoré patria iným spolumajiteľom. Naopak svojím procesným postupom, ktorým reagujú na (údajné) porušenie týchto práv, sa usilujú zlepšiť právne postavenie všetkých spoluautorov. V pravom zmysle slova nejde o uprednostnenie záujmov niektorých spoluautorov pred záujmami iných spoluautorov, pričom v takom prípade by bolo potrebné nastoliť primeranú rovnováhu.
71.
V tomto kontexte ochrany práva spolumajiteľov si kladiem otázku, či by predpisy, ktoré upravujú spoluvlastníctvo vo francúzskom práve, nemohli odôvodniť, aby niektorý zo spolumajiteľov výnimočne podal žaloby v prospech spoločnej veci, a to aj bez prizvania všetkých spolumajiteľov do konania a bez ich výslovného súhlasu.
72.
V písomných pripomienkach pána RB sa poukazuje na túto možnosť. Je v nich spomenutá právna úprava francúzskeho Code civil (Občiansky zákonník) týkajúca sa spoluvlastníctva a skutočnosť, že článok 815‑2 tohto zákonníka umožňuje, aby ktorýkoľvek vlastník spoločnej veci prijal nevyhnutné opatrenia na jej zachovanie, a to aj v prípade, ak nemajú naliehavý charakter. (
46
)
73.
Z iného hľadiska by sa možno mohlo analogicky použiť ustanovenie, ktoré sa uplatní v prípade, že niektorý zo spolumajiteľov nemôže prejaviť svoju vôľu. V takom prípade môže iný spoluvlastník spoločnej veci so súhlasom súdu nahradiť chýbajúci súhlas.
74.
V zmysle článku L. 113‑3 tretieho odseku CPI v skutočnosti v prípade nezhody medzi spoluautormi spoločného diela rozhoduje občianskoprávny súd. Prislúcha vnútroštátnemu súdu rozhodnúť, či „nezhoda“, ktorá je spomenutá v tomto ustanovení, zahŕňa prípad, keď sa nedospelo k dohode z dôvodu, že nie je možné identifikovať všetkých spoluautorov spoločného diela.
75.
Nevylučujem ani možnosť použiť jednu zo zásad, ktoré sa v občianskoprávnych predpisoch viacerých štátov uplatňujú na obstaranie cudzej záležitosti bez príkazu. Na základe nej úkony uskutočnené osobou, ktorá bez toho, aby to bola povinná urobiť, obstará záležitosti inej osoby v prospech nej a bez jej námietok, môžu mať priaznivé účinky pre túto inú osobu, pričom „osoba konajúca bez splnomocnenia“ prijíma povinnosti splnomocnenca.
76.
Ak sa spolumajiteľovi prizná oprávnenie brániť spoločné právo v prospech všetkých spolumajiteľov, toto hmotnoprávne oprávnenie by malo byť premietnuté do procesnej roviny. Tak by sa prekonala prekážka, ktorú predstavuje povinnosť prizvať do konania tých majiteľov, ktorých identifikácia je de facto prakticky nemožná.
77.
Jeden alebo viacerí spolumajitelia by sa teda mohli domáhať ochrany autorského práva k spoločnej veci, ak by vzhľadom na dané okolnosti po vynaložení náležitého úsilia s cieľom identifikovať a prizvať ich do konania nebolo možné predvolať ostatných spolumajiteľov.
78.
Zdôrazňujem, že cieľom týchto úvah nie je nahradiť činnosť vnútroštátneho súdu spočívajúcu v hľadaní riešení, ktoré sú prijateľné podľa vnútroštátneho práva. Ak mu žiadna z noriem alebo žiadne z ustanovení a zásad, ktoré sú spomenuté vyššie, neumožní vyložiť vnútroštátne právo v súlade s článkom 47 Charty v spojení s príslušnými ustanoveniami smerníc o ochrane autorských práv, musí upustiť od uplatnenia ustanovenia, ktoré je nezlučiteľné s právom Únie. V tejto súvislosti je nepodstatné, že taká nezlučiteľnosť nevyplýva striktne z CPI, ale z jeho výkladu, ktorý podali vnútroštátne súdy.
V. Návrh
79.
Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem odpovedať na otázky, ktoré položil Tribunal judiciaire de Paris (Súd prvého stupňa Paríž, Francúzsko), takto:
Článok 8 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti a článok 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/48/ES z 29. apríla 2004 o vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva v spojení s článkami 1 a 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2006/116/ES z 12. decembra 2006 o lehote ochrany autorského práva a niektorých súvisiacich práv a s článkom 47 Charty základných práv Európskej únie
sa majú vykladať v tomto zmysle, že
v zásade nebránia tomu, aby prípustnosť žaloby pre porušenie práv duševného vlastníctva k spoločnému dielu viacerých autorov bola podmienená prizvaním všetkých spoluautorov do konania.
Uplatňovanie tejto požiadavky však nemôže spôsobiť, že podanie žalôb len niektorým alebo niektorými zo spoluautorov bude nemožné alebo nadmerne sťažené, pričom v takom prípade musí vnútroštátny súd uprednostniť právo na účinnú súdnu ochranu, ktoré je zakotvené v článku 47 Charty.
(
1
)	Jazyk prednesu: španielčina.
(
2
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti (Ú. v. ES L 167, 2001, s. 10; Mim. vyd. 17/001, s. 230).
(
3
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 29. apríla 2004 o vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva (Ú. v. EÚ L 157, 2004, s. 45; Mim. vyd. 17/002, s. 32).
(
4
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 12. decembra 2006 o nájomnom práve a výpožičnom práve a o určitých právach súvisiacich s autorskými právami v oblasti duševného vlastníctva (Ú. v. EÚ L 376, 2006, s. 28).
(
5
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 12. decembra 2006 o lehote ochrany autorského práva a niektorých súvisiacich práv (Ú. v. EÚ L 372, 2006, s. 12).
(
6
)	Loi n.o 92‑597 du 1 juillet 1992, relative au code de la propriété intellectuelle (zákon č. 92‑597 z 1. júla 1992, zákonník duševného vlastníctva) (JORF č. 0153, z 3. júla 1992; ďalej len „CPI“).
(
7
)	Décret n.o 75‑1123 du 5 décembre 1975 instituant un nouveau code de procédure civile (dekrét č. 75‑1123 z 5. decembra 1975, ktorým sa zavádza nový občiansky súdny poriadok) (JORF č. 0285 z 9. decembra 1975).
(
8
)	Body 1 až 12 a 42 až 60 rozhodnutia vnútroštátneho súdu.
(
9
)	Prevod tohto práva zahŕňal komerčné a nekomerčné premietanie filmov, televízne vysielanie, zvukovo‑obrazové záznamy zhotovené akýmkoľvek technickým postupom, ktorý v tom čase nebol známy, ako aj právo na nové spracovanie filmov.
(
10
)	Zdá sa, že podmienky týchto zmlúv sú podobné ako v prípade zmlúv, ktoré uzavrel Claude Chabrol so spoločnosťou Brinter.
(
11
)	Jeden z dedičov Claudea Chabrola (pán RB) vo svojich písomných pripomienkach (bod 1) tvrdí, že pán BS nadobudol autorské práva k týmto štrnástim filmom prostredníctvom svojich spoločností Brinter a Artedis. Dodáva, že pani MW je manželkou pána BS a je konateľkou spoločností Artedis, Panoceanic Films a Radio Days.
(
12
)	Podľa rozhodnutia vnútroštátneho súdu (bod 54) „zo žalobných návrhov účastníkov konania vyplýva, že žaloba sa prezentuje ako žaloba pre porušenie majetkových a osobnostných autorských práv mimozmluvnej povahy, ktorá odôvodňuje hlavné žalobné návrhy týkajúce sa náhrady škody. Niektoré z týchto žalobných návrhov sa tiež uvádzajú na podporu žaloby týkajúcej sa zmluvnej povinnosti a porušenia zmluvných záväzkov z dôvodu uplynutia doby platnosti, uplatnenia doložky o skončení platnosti alebo súdneho rozhodnutia vzhľadom na nesplnenie zmluvných záväzkov“.
(
13
)	Bod 57 rozhodnutia vnútroštátneho súdu.
(
14
)	Bod 57 rozhodnutia vnútroštátneho súdu. Do konania boli prizvané tieto „spoločenstvá dedičov“: „spoločenstvo dedičov Charlotte Armstrongovej“, „spoločenstvo dedičov Daniela Boulangera“, „spoločenstvo dedičov Nicholasa Blakea“, „spoločenstvo dedičov Claudea Brulého“, „spoločenstvo dedičov Edwarda Atiyaha“, „spoločenstvo dedičov Elleryho Queena“, „spoločenstvo dedičov Richarda Neelyho“ a „spoločenstvo dedičov Patricie Highsmithovej“.
(
15
)	Société des auteurs et compositeurs dramatiques (SACD). Podľa rozhodnutia vnútroštátneho súdu (bod 59) ju žalobcovia najprv považovali za zástupcu „spoločenstiev dedičov“ a neskôr za subjekt povinný oznámiť mená právnych nástupcov spoluautorov alebo osôb považovaných za takých právnych nástupcov.
(
16
)	Société des auteurs, compositeurs et éditeurs de musique (SACEM).
(
17
)	Hoci v rozhodnutí vnútroštátneho súdu je uvedený tento dátum, zrejme ide o chybu v písaní a v skutočnosti má byť uvedený dátum 16. februára 2023. Pán RB na to poukazuje vo svojich písomných pripomienkach.
(
18
)	Bod 55 rozhodnutia vnútroštátneho súdu.
(
19
)	Bod 116 rozhodnutia vnútroštátneho súdu.
(
20
)	Bod 120 rozhodnutia vnútroštátneho súdu.
(
21
)	Bod 132.1 rozhodnutia vnútroštátneho súdu.
(
22
)	Rozsudok prvého občianskoprávneho senátu Cour de cassation (Kasačný súd, Francúzsko) z 10. mája 1995 vydaný v konaní o kasačnom opravnom prostriedku č. 93‑10.945, ktorý je citovaný v bode 77.1 rozhodnutia vnútroštátneho súdu. V bodoch 78 a 79 rozhodnutia vnútroštátneho súdu je navyše citovaný rozsudok Cour de cassation (Kasačný súd) z 12. mája 2011 vydaný v konaní o kasačnom opravnom prostriedku č. 10‑14.646 („prípustnosť žaloby pre porušenie [autorských práv] podaná jedným zo spoluautorov alebo jeho právnych nástupcov… je podmienená prizvaním všetkých [spoluautorov] do konania“) a rozsudok Cour de cassation (Kasačný súd) z 21. marca 2018 vydaný v konaní o kasačnom opravnom prostriedku č. 17‑14.728 („hoci sa spoluautor… môže domáhať len ochrany svojho osobnostného práva, platí to pod podmienkou, že jeho podiel možno individualizovať; …v opačnom prípade musí…prizvať do konania ostatných autorov“).
(
23
)	Použitie výrazu „procesné spoločenstvá“ vnútroštátnym súdom na označenie jednak dedičov Claudea Chabrola a jednak dedičov Paula Gégauffa možno chápať v procesnom zmysle, teda tak, že títo dedičia tvoria procesné spoločenstvo. Neskôr spomeniem „procesné spoločenstvo“ ako procesný inštitút.
(
24
)	V bodoch 24, 25 a 27 rozhodnutia vnútroštátneho súdu sú citované žalobné návrhy niektorých žalobcov, ktorí výslovne tvrdia, že došlo k porušeniu osobnostných práv. V bode 54 tohto rozhodnutia vnútroštátny súd uvádza, že „žaloba sa prezentuje ako žaloba pre porušenie majetkových a osobnostných autorských práv mimozmluvnej povahy, ktorá odôvodňuje hlavné žalobné návrhy týkajúce sa náhrady škody…“.
(
25
)	Článok 2 písm. a) smernice 2001/29, pokiaľ ide o výlučné právo „udeliť súhlas alebo zakázať priame alebo nepriame, dočasné alebo trvalé rozmnožovanie akýmkoľvek spôsobom a akoukoľvek formou, v celku alebo v časti“ k ich dielam. Toto právo sa priznáva „autoro[m]“.
(
26
)	Článok 4 písm. a) smernice 2004/48 vyžaduje, aby členské štáty uznali „ako osoby oprávnené žiadať o uplatňovanie opatrení, postupov a prostriedkov právnej nápravy uvedených v tejto kapitole: a) vlastníkov práv duševného vlastníctva v súlade s ustanoveniami príslušných právnych predpisov…“. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
27
)	Článok 1 smernice 2004/48 stanovuje, že na účely tejto smernice pojem „práva duševného vlastníctva“ zahrnuje tiež práva priemyselného vlastníctva.
(
28
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát. Oprávnenie priznané vlastníkom týchto práv sa logicky vzťahuje aj na spoluautorov spoločného diela a – ako je to v tomto prípade – na ich dedičov.
(
29
)	Rozsudok zo 7. augusta 2018, SNB‑REACT (C‑521/17, EU:C:2018:639, bod 31).
(
30
)	Pozri analogicky, pokiaľ ide o ochranu spolumajiteľov práv z ochranných známok Európskej únie, rozsudok z 27. apríla 2023, Legea (C‑686/21, EU:C:2023:357, bod 36): „nariadenie [Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke Spoločenstva (Ú. v. ES L 11, 1994, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 146), zmenené nariadením Rady (ES) č. 422/2004 z 19. februára 2004 (Ú. v. EÚ L 70, 2004, s. 1; Mim. vyd. 17/002, s. 3)], … síce uznáva spoluvlastníctvo ochrannej známky Európskej únie, ale neobsahuje žiadne ustanovenie upravujúce podmienky výkonu práv z tejto ochrannej známky spolumajiteľmi takejto ochrannej známky …“. V návrhoch, ktoré som predniesol v uvedenej veci (C‑686/21, EU:C:2022:977), som poukázal na všeobecné problémy, ktoré vyvoláva spoluvlastníctvo ochranných známok.
(
31
)	Komisia v bode 67 svojich písomných pripomienok tvrdí, že sporné ustanovenie je „neoddeliteľnou súčasťou právnej úpravy spoluvlastníctva“.
(
32
)	Rozsudok prvého občianskoprávneho senátu Cour de cassation (Kasačný súd) z 10. mája 1995 vydaný v konaní o kasačnom opravnom prostriedku č. 93‑10.945.
(
33
)	Bod 50 písomných pripomienok francúzskej vlády.
(
34
)	„Nútené aktívne procesné spoločenstvo“ vyžaduje ako nevyhnutný predpoklad existenciu viacerých žalobcov, ktorých spoločný postup v konaní predstavuje povinnosť, ktorá je buď stanovená zákonom, alebo ktorá vyplýva z povahy sporného vzťahu.
(
35
)	Pojem „predvolanie“ sa – pokiaľ ide o jeho procesné chápanie – rovná prizvaniu určitej osoby do konania, do ktorého má táto osoba možnosť vstúpiť.
(
36
)	Body 53 až 56 písomných pripomienok francúzskej vlády a body 69 a 70 písomných pripomienok Komisie.
(
37
)	Body 58 až 62 písomných pripomienok francúzskej vlády a bod 72 písomných pripomienok Komisie.
(
38
)	„… v prípade neexistencie pravidiel Únie v danej oblasti prináleží vnútroštátnemu právnemu poriadku každého členského štátu, aby na základe zásady procesnej autonómie upravil procesné podmienky žalôb určených na zabezpečenie ochrany práv, ktoré osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú z práva Únie, avšak pod podmienkou, že nie sú menej výhodné ako procesné podmienky, ktoré upravujú podobné situácie podľa vnútroštátneho práva (zásada ekvivalencie), a nevedú k praktickému znemožneniu alebo nadmernému sťaženiu výkonu práv priznaných právom Únie (zásada efektivity)“ – rozsudok z 30. apríla 2024, M. N. (EncroChat) (C‑670/22, EU:C:2024:372, bod 129).
(
39
)	Body 71 až 78 písomných pripomienok francúzskej vlády.
(
40
)	Body 85 a 86 písomných pripomienok francúzskej vlády.
(
41
)	Aj keď v predmetnom konaní nešlo o námietku neprípustnosti žaloby, Súdny dvor rozhodol, že výklad vnútroštátneho predpisu týkajúceho sa predkladania a získavania dôkazov, ktorý v praxi znemožňoval „preukázať namietané porušenie autorského práva“, môže viesť k „závažnému porušeniu základného práva na účinný prostriedok nápravy a základného práva duševného vlastníctva, ktoré má majiteľ autorského práva“ – rozsudok z 18. októbra 2018, Bastei Lübbe (C‑149/17, EU:C:2018:841, bod 51).
(
42
)	Rozsudok z 11. júla 2024, Skarb Państwa (Neznačné omeškanie alebo nízka výška pohľadávky) (C‑279/23, EU:C:2024:605, bod 29): „zásada výkladu vnútroštátneho práva v súlade s právom Únie vyžaduje, aby vnútroštátne súdy dodržiavali najmä zákaz výkladu vnútroštátneho práva contra legem a urobili všetko, čo je v ich právomoci, s tým, že zohľadnia vnútroštátne právo ako celok a uplatnia výkladové metódy, ktoré toto právo uznáva, s cieľom zaručiť úplnú účinnosť predmetnej smernice a dospieť k riešeniu, ktoré je v súlade s účelom sledovaným touto smernicou“.
(
43
)	Tamže, bod 30: „požiadavka konformného výkladu zahŕňa najmä povinnosť vnútroštátnych súdov zmeniť prípadne ustálenú judikatúru, pokiaľ táto vychádza z výkladu vnútroštátneho práva, ktorý je nezlučiteľný s cieľmi smernice. V dôsledku toho nemôže vnútroštátny súd platne zastávať názor, že vnútroštátne ustanovenie nemôže vykladať v súlade s právom Únie len z toho dôvodu, že sústavne vykladal toto ustanovenie v zmysle, ktorý nie je zlučiteľný s týmto právom“.
(
44
)	Bod 17 písomných pripomienok pána RB.
(
45
)	Body 21 a 22 písomných pripomienok ostatných dedičov Claudea Chabrola a Paula Gégauffa.
(
46
)	Bod 12 a nasl. písomných pripomienok pána RB, v ktorých pán RB tvrdí, že účelom žaloby pre porušenie autorských práv je „zachovanie“ týchto práv a že táto žaloba sa vzhľadom na svoju povahu podáva na ochranu spoločného záujmu spolumajiteľov. V tom istom zmysle sa v písomných pripomienkach (body 27 a 28) ostatných dedičov Claudea Chabrola a Paula Gégauffa uvádza, že žaloba podaná žalobcami má ochranný charakter a jej cieľom je chrániť spoločný záujem všetkých spoluautorov a ich právnych nástupcov. V rozhodnutí vnútroštátneho súdu (bod 86) je všeobecne spomenutá možnosť, že žaloba je obmedzená na podanie návrhu na nariadenie ochranného opatrenia.