NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY
LAILA MEDINA
prednesené 12. januára 2023(1)
Vec C‑598/21
SP,
CI
proti
Všeobecnej úverovej banke, a. s.
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Krajský súd v Prešove (Slovensko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Ochrana spotrebiteľa – Charta základných práv Európskej únie – Články 7, 38 a 47 – Smernica 93/13/EHS – Článok 1 ods. 2 – Klauzula o predčasnej splatnosti úverovej zmluvy – Podmienka odrážajúca záväzné zákonné ustanovenie – Článok 3 ods. 1, článok 4 ods. 1 a článok 7 ods. 1 – Zabezpečenie úveru vo forme záložného práva na nehnuteľný majetok – Trvalé bydlisko spotrebiteľa – Výkon záložného práva prostredníctvom dražby – Účinný súdny prostriedok nápravy – Nekalé obchodné praktiky – Smernica 2005/29/ES – Reťaz úverových zmlúv určených na splatenie existujúceho dlhu – Smernica 2008/48/ES – Spotrebiteľský úver – Pôsobnosť – Obchádzanie – Určenie celkovej výšky dlhu“
I. Úvod
1.        Od finančnej krízy poskytujú právne predpisy EÚ pevnejší rámec na ochranu spotrebiteľa v oblasti úverov zabezpečených nehnuteľnosťami.(2) Súdny dvor medzičasom rozvinul dôležitú líniu judikatúry v oblasti procesnej ochrany spotrebiteľov, ktorá sa odráža aj v oblasti konaní o odobratí obydlia. Táto judikatúra odráža konštitucionalizáciu spotrebiteľského zmluvného práva.(3) Sekundárnym právnym predpisom, ktorý slúži ako „spojnica“(4) medzi procesným právom, spotrebiteľským právom a Chartou základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), je smernica 93/13/EHS(5).
2.        Pokiaľ ide o výkon záložného práva na nehnuteľný majetok, ktorý je bydliskom spotrebiteľa, Súdny dvor v rozsudku z 10. septembra 2014, Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189; ďalej len „rozsudok Kušionová“), preskúmal zlučiteľnosť slovenského práva v oblasti mimosúdneho výkonu záložného práva so smernicou 93/13. Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania je v podstate pokračovaním tohto rozsudku. Vnútroštátny súd žiada Súdny dvor, aby ďalej preskúmal súvislosť medzi výkonom záložného práva, spotrebiteľským právom a základnými právami zakotvenými v Charte.
3.        Krajský súd v Prešove (Slovensko) konkrétne vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania nastoľuje otázku právomoci súdov na posúdenie proporcionality vymáhania predčasného splatenia úveru v kontexte mimosúdneho výkonu záložného práva. Otvára tiež otázku, či je so smernicou 2005/29/ES(6) zlučiteľná banková prax spočívajúca v uzatváraní nových úverových zmlúv, v rámci ktorých sa väčšina finančných prostriedkov nevypláca spotrebiteľovi, ale je určená na splatenie starších úverov, ako aj otázku dôsledkov tejto praxe, pokiaľ ide o určenie rozsahu pôsobnosti smernice 2008/48/ES(7).
II. Právny rámec
A. Právo Európskej únie
Smernica 93/13
4.        Článok 1 ods. 2 smernice 93/13 stanovuje:
„Zmluvné podmienky, ktoré odrážajú záväzné zákonné alebo regulačné ustanovenia a ustanovenia alebo zásady medzinárodných dohovorov, ktorých sú členské štáty alebo spoločenstvo zmluvnou stranou, najmä v oblasti dopravy, nepodliehajú ustanoveniam tejto smernice.“
5.        Článok 3 ods. 1 tejto smernice znie takto:
„Zmluvná podmienka, ktorá nebola individuálne dohodnutá, sa považuje za nekalú, ak napriek požiadavke dôvery [dobrej viery – neoficiálny preklad] spôsobí značnú nerovnováhu v právach a povinnostiach strán vzniknutých na základe zmluvy, ku škode spotrebiteľa.“
6.        Článok 4 ods. 1 tejto smernice stanovuje:
„Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia článku 7, nekalosť zmluvných podmienok sa hodnotí so zreteľom na povahu tovaru alebo služieb, na ktoré bola zmluva uzatvorená a na všetky okolnosti súvisiace s uzatvorením zmluvy, v dobe uzatvorenia zmluvy a na všetky ostatné podmienky zmluvy alebo na inú zmluvu, od ktorej závisí.“
7.        Článok 7 ods. 1 smernice 93/13 stanovuje:
„Členské štáty zabezpečia, aby v záujme spotrebiteľov a subjektov hospodárskej súťaže existovali primerané a účinné prostriedky, ktoré by zabránili súvislému uplatňovaniu nekalých podmienok v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľmi zo strany predajcov alebo dodávateľov.“
Smernica 2005/29
8.        Článok 3 smernice 2005/29, nazvaný „Rozsah pôsobnosti“, v odseku 1 stanovuje:
„Táto smernica sa uplatňuje na nekalé obchodné praktiky podnikateľov voči spotrebiteľom tak, ako sú ustanovené v článku 5, pred, počas a po uskutočnení obchodnej transakcie vo vzťahu k produktu.“
9.        Článok 5 ods. 1 a 5 tejto smernice stanovuje:
„1.      Nekalé obchodné praktiky sú zakázané.
…
5.      Príloha I obsahuje výpočet tých obchodných praktík, ktoré sa za každých okolností považujú za nekalé. Ten istý jediný výpočet sa uplatňuje vo všetkých členských štátoch a môže byť upravený iba novelizáciou tejto smernice.“
Smernica 2008/48
10.      Odôvodnenie 14 smernice 2008/48 znie takto:
„Zmluvy o úvere, ktoré sa vzťahujú na poskytovanie úveru zabezpečeného nehnuteľnosťou, by nemali patriť do rozsahu pôsobnosti tejto smernice. Tento druh úveru má veľmi osobitnú povahu. Do rozsahu pôsobnosti tejto smernice by nemali patriť ani zmluvy o úvere, ktorých účelom je financovať nadobudnutie alebo zachovanie vlastníckych práv k pozemku alebo existujúcej či projektovanej stavbe. …“
11.      Článok 2 smernice 2008/48, nazvaný „Rozsah pôsobnosti“, v odseku 2 stanovuje:
„Táto smernica sa nevzťahuje na:
a)      zmluvy o úvere, ktoré sú zabezpečené buď hypotékou, alebo iným porovnateľným zabezpečením, ktoré sa v členskom štáte bežne používa na nehnuteľný majetok, alebo sú zabezpečené právom týkajúcim sa nehnuteľného majetku;
…“
12.      Článok 22 ods. 3 smernice 2008/48 znie takto:
„Členské štáty ďalej zabezpečia, aby sa ustanovenia, ktoré prijmú na vykonávanie tejto smernice, nedali obísť osobitnou formuláciou zmlúv, a najmä tým, že sa čerpanie finančných prostriedkov alebo zmluvy o úvere, ktoré patria do rozsahu pôsobnosti tejto smernice, zahrnú do zmlúv o úvere, ktorých povaha alebo účel by umožnili vyhnúť sa jej uplatňovaniu.“
B. Vnútroštátne právo
13.      Ustanovenie § 565 Občianskeho zákonníka stanovuje:
„Ak ide o plnenie v splátkach, môže veriteľ žiadať o zaplatenie celej pohľadávky pre nesplnenie niektorej splátky, len ak to bolo dohodnuté alebo v rozhodnutí určené. Toto právo však môže veriteľ použiť najneskôr do splatnosti najbližšie nasledujúcej splátky.“
14.      Ustanovenie § 53 Občianskeho zákonníka upravuje nekalé podmienky v spotrebiteľských zmluvách. Jeho odsek 9 znie takto:
„Ak ide o plnenie zo spotrebiteľskej zmluvy, ktoré sa má vykonať v splátkach, môže dodávateľ uplatniť právo podľa § 565 najskôr po uplynutí troch mesiacov od omeškania so zaplatením splátky a keď súčasne upozornil spotrebiteľa v lehote nie kratšej ako 15 dní na uplatnenie tohto práva.“
15.      Ustnaovenie § 151j ods. 1 Občianskeho zákonníka stanovuje:
„Ak pohľadávka zabezpečená záložným právom nie je riadne a včas splnená, môže záložný veriteľ začať výkon záložného práva. V rámci výkonu záložného práva sa záložný veriteľ môže uspokojiť spôsobom určeným v zmluve alebo predajom zálohu na dražbe podľa osobitného zákona_… alebo domáhať sa uspokojenia predajom zálohu podľa osobitných zákonov_… ak tento zákon alebo osobitný zákon neustanovuje inak.“
16.      Vnútroštátny súd uvádza, že v tomto paragrafe je po slovnom spojení „podľa osobitného zákona“ vložená poznámka pod čiarou, ktorá odkazuje na zákon č. 527/2002 Z. z. o dobrovoľných dražbách a o doplnení zákona Slovenskej národnej rady č. 323/1992 Zb. o notároch a notárskej činnosti (Notársky poriadok) v znení neskorších predpisov (ďalej len „zákon o dobrovoľných dražbách“), a po slovnom spojení „podľa osobitných zákonov“ ďalšia poznámka pod čiarou, ktorá odkazuje na Civilný sporový poriadok a Exekučný poriadok.
17.      Ustanovenie § 151m ods. 1 a 2 Občianskeho zákonníka stanovuje:
„(1)      Predať záloh spôsobom určeným v zmluve o zriadení záložného práva alebo na dražbe môže záložný veriteľ najskôr po uplynutí 30 dní odo dňa oznámenia o začatí výkonu záložného práva záložcovi a dlžníkovi, ak osoba dlžníka nie je totožná s osobou záložcu, ak osobitný zákon neustanovuje inak.…
(2)      Záložca a záložný veriteľ sa môžu po oznámení o začatí výkonu záložného práva dohodnúť, že záložný veriteľ je oprávnený predať záloh spôsobom dohodnutým v zmluve o zriadení záložného práva alebo na dražbe aj pred uplynutím lehoty podľa odseku 1.“
18.      V § 6 zákona o dobrovoľných dražbách je dražobník vymedzený ako „osoba, ktorá organizuje dražbu a spĺňa podmienky ustanovené týmto a osobitným zákonom a vzniklo jej oprávnenie na prevádzkovanie príslušnej živnosti“. § 7 ods. 1 tohto zákona definuje navrhovateľa dražby ako vlastníka predmetu dražby, záložného veriteľa alebo inú osobu, ktorá je oprávnená navrhnúť vykonanie dražby podľa osobitného zákona.
19.      Pokiaľ ide konkrétnejšie o záložného veriteľa, § 7 ods. 2 zákona o dobrovoľných dražbách stanovuje, že taká osoba je povinná písomne vyhlásiť nielen to, že predmet dražby je možné dražiť, ale aj pravosť, výšku a splatnosť pohľadávky, pre ktorú sa navrhuje výkon záložného práva podľa tohto zákona.
20.      Podľa § 16 ods. 1 tohto zákona je dražbu možné vykonať len na základe písomnej zmluvy, ktorú uzavrie navrhovateľ dražby s dražobníkom.
21.      Podľa § 17 zákona o dobrovoľných dražbách dražobník vyhlási konanie dražby oznámením o dražbe. Ak je predmetom dražby byt, dom, iná nehnuteľnosť, podnik alebo jeho organizačná zložka alebo ak najnižšie podanie presiahne 16 550 eur, dražobník uverejní oznámenie o dražbe v registri dražieb najmenej 30 dní pred začatím dražby a oznámenie o dražbe bez zbytočného odkladu zašle aj ministerstvu na zverejnenie v Obchodnom vestníku.
22.      V § 21 ods. 2 zákona o dobrovoľných dražbách sa stanovuje, že ak boli porušené ustanovenia tohto zákona, môže osoba, ktorá tvrdí, že tým bola dotknutá na svojich právach, požiadať súd, aby určil neplatnosť dražby. Právo domáhať sa určenia neplatnosti dražby však zaniká, ak sa neuplatní do troch mesiacov odo dňa príklepu, okrem prípadu, ak dôvody neplatnosti dražby súvisia so spáchaním trestného činu a zároveň ide o dražbu domu alebo bytu, v ktorom má predchádzajúci vlastník predmetu dražby hlásený trvalý pobyt.
23.      Podľa § 325 ods. 1 zákona č. 160/2015 Z. z. Civilný sporový poriadok môže súd nariadiť neodkladné opatrenie, ak je potrebné bezodkladne upraviť pomery alebo ak je obava, že exekúcia bude ohrozená. Podľa § 325 ods. 2 písm. d) Civilného sporového poriadku môže súd neodkladným opatrením strane uložiť najmä, aby „niečo vykonala, niečoho sa zdržala alebo niečo znášala“.
24.      Ustanovenie § 63 ods. 3 zákona č. 233/1995 Z. z. Exekučný poriadok stanovuje:
„Exekúciu predajom nehnuteľnosti, v ktorej má povinný prihlásený trvalý pobyt alebo prechodný pobyt podľa odseku 2, možno vykonať výnimočne na základe schválenia súdu, ak sú voči povinnému vedené viaceré exekúcie, v ktorých sa vymáhajú pohľadávky prevyšujúce v súhrne 2 000 eur a exekútor preukáže, že peňažná pohľadávka nemôže byť vymožená iným spôsobom.…“
III. Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
25.      Dňa 9. februára 2012 pani SP a pán CI uzavreli so žalovanou Všeobecnou úverovou bankou, a. s. (ďalej len „VÚB banka“) zmluvu o spotrebiteľskom úvere nazvanom „Hypo Pôžička“ v sume 30 221,50 eura na obdobie 20 rokov do roku 2032 (ďalej len „sporný úver“). Účel úveru nebol v zmluve o úvere uvedený.
26.      VÚB banka takmer celý sporný úver použila na splatenie predchádzajúcich spotrebiteľských úverov poskytnutých od roku 2004, či už VÚB bankou, alebo spoločnosťou, s ktorou bola banka v minulosti ekonomicky prepojená, konkrétne Consumer Finance Holding, a. s. (ďalej len „CFH“). Žalobcovia vo veci samej (ďalej len „žalobcovia“) si vzali prvý úver od spoločnosti CFH už v roku 2004 ešte v bývalej mene vo výške 18 000 slovenských korún (SKK) (597,49 eura). Následne si vzali ďalší spotrebiteľský úver. Žalobcovia neboli schopní splácať úvery. VÚB banka im preto poskytla nové úvery, pričom ich nevyplácala žalobcom, ale používala ich priamo na splácanie pohľadávok vyplývajúcich zo skoršieho spotrebiteľského úveru. VÚB banka jednostranne stanovila výšku pohľadávok. Rovnako použila časť sporného úveru vo vlastný prospech na úhradu nákladov spojených s poskytnutím tohto úveru.
27.      Osobitnou črtou sporného úveru je to, že je zabezpečený záložným právom na nehnuteľnosť – dom, v ktorom majú žalobcovia a ďalšie osoby svoje bydlisko. Po poskytnutí sporného úveru boli žalobcovia v omeškaní so splátkami vo výške 1 106,50 eura. Z dôvodu nesplácania úveru VÚB banka v januári 2013 vyzvala na splatenie celého úveru. Zmluvné podmienky sporného úveru stanovovali právo poskytovateľa úveru uplatniť predčasné splatenie úveru a vyhlásiť celkovú splatnosť úveru. Vnútroštátny súd vysvetľuje, že slovenské právo stanovuje jedinú podmienku na uplatnenie tohto práva, a to omeškanie so zaplatením splátky v trvaní troch mesiacov a upozornenie s poskytnutím dodatočnej 15‑dňovej lehoty veriteľom.
28.      VÚB banka doručila 12. apríla 2013 oznámenie o výkone záložného práva vo forme predaja domu žalobcov v dobrovoľnej dražbe, pričom hodnota domu je najmenej 30‑krát vyššia ako suma, v súvislosti s ktorou banka uplatnila predčasné splatenie úveru a následný predaj domu.
29.      Žalobcovia podali na Okresný súd Prešov (Slovensko) žalobu o zdržanie sa výkonu záložného práva prostredníctvom dobrovoľnej dražby. Žalobcovia tvrdili, že VÚB banka porušila okrem iného ich práva zaručené právom EÚ v oblasti spotrebiteľských úverov. Prvým rozsudkom Okresný súd Prešov žalobu zamietol, pričom v podstate konštatoval, že neexistujú prekážky brániace predaju domu žalobcov v rámci mimosúdneho konania.
30.      Na základe odvolania žalobcov vnútroštátny súd zrušil prvostupňový rozsudok. Konštatoval, že dobrovoľná dražba domu žalobcov bola neproporcionálna, keďže existoval iný spôsob výkonu záložného práva v rámci exekučného konania, v ktorom bolo možné uspokojiť pohľadávku VÚB banky bez toho, aby žalobcovia prišli o vlastníctvo domu.
31.      Okresný súd Prešov v druhom rozsudku žalobu opäť zamietol. Odkázal na rozsudok Kušionová. Podľa výkladu tohto rozsudku uvedeným súdom ani nekalé zmluvné podmienky nebránia tomu, aby bol dom žalobcov predaný v rámci mimosúdneho procesu výkonu záložného práva. Uvedený súd v tejto súvislosti uplatnil judikatúru Najvyššieho súdu Slovenskej republiky, ktorý podľa vnútroštátneho súdu odmietol súdnu ochranu spotrebiteľov ex ante, ktorá by spočívala v pozastavení mimosúdneho predaja ich obydlia v dobrovoľnej dražbe bez časového obmedzenia.
32.      Žalobcovia opäť podali na vnútroštátny súd odvolanie, ktorým sa domáhali zdržania sa výkonu záložného práva dobrovoľnou dražbou. Dovolávajú sa najmä porušenia svojich spotrebiteľských práv a porušenia svojho práva na obydlie v prípade predaja ich domu.
33.      Vnútroštátny súd vysvetľuje, že slovenské právo v súvislosti s predčasným výkonom záložného práva výslovne nepožaduje, aby sa zohľadnila proporcionalita výkonu a aby sa uplatnili kritériá, ktoré Súdny dvor stanovil v bode 73 rozsudku Aziz(8). Konkrétnejšie uvádza, že slovenská právna úprava umožňuje predčasné splatenie bez skúmania otázky, či spotrebiteľ nesplnil povinnosť, ktorá je v spornom zmluvnom vzťahu podstatná, či je takéto nesplnenie povinnosti dostatočne závažné vo vzťahu k dobe splácania úveru a k jeho výške a či vnútroštátne právo stanovuje primerané a účinné prostriedky, ktoré spotrebiteľovi umožnia, aby odvrátil účinky takejto splatnosti úveru.
34.      Vnútroštátny súd ďalej objasňuje, že slovenská právna úprava stanovuje dva spôsoby výkonu záložného práva. Prvým je predaj založeného majetku prostredníctvom dobrovoľnej dražby. Tento predaj uskutočňuje súkromná osoba, podnikateľ. Veriteľ jednostranne určí výšku pohľadávky. Iný podnikateľ – dražobník – zvyčajne predáva dom spotrebiteľa bez súdneho konania a bez akéhokoľvek objektívneho posúdenia výšky pohľadávky a proporcionality predaja domu spotrebiteľa v dražbe. Napriek nesúhlasu spotrebiteľov zákon označuje túto dražbu ako „dobrovoľnú“.
35.      Druhým spôsobom výkonu je metóda stanovená v zákone č. 233/1995 Exekučný poriadok. Tomuto konaniu predchádza súdne preskúmanie zmluvných podmienok. Súdy môžu povoliť splácanie v splátkach, a preto musia ex offo uplatniť právnu úpravu EÚ v oblasti ochrany spotrebiteľa. Veriteľ môže pokračovať vo výkone prostredníctvom súdneho exekútora, ktorý môže povoliť aj splácanie v splátkach. V rámci súdneho konania o výkone je teda možné upraviť splátky na výšku pôvodných splátok dlhodobých úverov až do konca úverového obdobia. Veriteľ teda môže dosiahnuť uspokojenie svojej pohľadávky v rovnakom čase, aký dohodol so spotrebiteľom, zatiaľ čo spotrebiteľ si ponechá svoje obydlie.
36.      Naopak, vnútroštátny súd sa domnieva, že postup predaja v dobrovoľnej dražbe neposkytuje také záruky. Nemožno ho pozastaviť, kým prebieha súdne konanie o nekalých zmluvných podmienkach. Okrem toho konanie po dražbe, ktorým sa spotrebiteľ domáha neplatnosti dražby po strate vlastníckeho práva, je pre spotrebiteľov mimoriadne citovo zaťažujúce.
37.      Vnútroštátny súd sa domnieva, že ochrana pred neprimeranými zásahmi do práv spotrebiteľov vrátane ich práva na obydlie je osobitne dôležitá pred uskutočnením dražby. Keďže hmotné právo nestanovuje inú možnosť ochrany ex ante, jedinou zostávajúcou možnosťou je žaloba o zdržanie sa výkonu záložného práva v dobrovoľnej dražbe.
38.      Pokiaľ ide o uplatnenie smernice 2005/29, vnútroštátny súd uvádza, že sporný úver a skoršie spotrebiteľské úvery boli zakaždým použité na splatenie predchádzajúcich úverov, hoci žalobcovia nemali dostatočný príjem na ich splatenie. Vnútroštátny súd sa domnieva, že okolnosti, za ktorých bola uzavretá zmluva o spornom spotrebiteľskom úvere, spočívajú v nekalých obchodných praktikách, ktoré by mali patriť do pôsobnosti tejto smernice.
39.      Pokiaľ ide o uplatnenie smernice 2008/48, vnútroštátny súd uvádza, že jedinou okolnosťou, ktorá by mohla viesť k vyňatiu predmetného úveru z pôsobnosti tejto smernice, je jeho zabezpečenie nehnuteľným majetkom. Skutočným účelom zabezpečenia nehnuteľnosťou je však splatenie predchádzajúcich spotrebiteľských úverov. Za týchto okolností existuje úzka väzba medzi sporným úverom a skorším spotrebiteľským úverom, na splatenie ktorého bol sporný úver dohodnutý.
40.      Vnútroštátny súd sa nakoniec pýta, či sa na okolnosti prejednávanej veci uplatní prístup prijatý Súdnym dvorom v rozsudku z 21. apríla 2016, Radlinger a Radlingerová  (C‑377/14, EU:C:2016:283; ďalej len „rozsudok Radlinger a Radlingerová“).
41.      Za týchto okolností Krajský súd v Prešove rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Článok 47 v spojení s článkami 7 a 38 [Charty], [smernica 93/13], [smernica 2005/29], ako aj princíp efektivity práva Európskej únie bránia takej právnej úprave, akou je § 53 ods. 9 a § 565 Občianskeho zákonníka, podľa ktorých pri predčasnej splatnosti sa nezohľadňuje proporcionalita tohto úkonu, najmä závažnosť porušenia povinnosti spotrebiteľov v pomere k výške úveru a dobe jeho splácania?
2.      Pre prípad zápornej odpovede na otázku 1 (nebránia) predkladajúci súd kladie nasledovné otázky:
2.a)      Článok 47 v spojení s článkami 7 a 38 Charty, [smernica 93/13], [smernica 2005/29], ako aj princíp efektivity práva Európskej únie bránia takej judikatúre, ktorá meritórne nezadrží vykonanie záložného práva súkromnou dražbou nehnuteľnosti predstavujúcej obydlie spotrebiteľov, prípadne iných osôb, a súčasne nezohľadňuje závažnosť porušenia povinnosti spotrebiteľa vo vzťahu k výške úveru a úverovému obdobiu, aj keď existuje iný spôsob uspokojenia pohľadávky poskytovateľa úveru súdnou exekúciou, v rámci ktorej predaj obydlia zaťaženého záložným právom nie je prioritným?
2.b)      Má sa článok 3 ods. 1 [smernice 2005/29] vykladať tak, že ochrana spotrebiteľa pred nekalými obchodnými praktikami pri úverovaní spotrebiteľov sa vzťahuje aj na akékoľvek spôsoby uspokojovania pohľadávky poskytovateľa úveru vrátane kontraktácie nového úveru dohodnutého na úhradu záväzkov z predchádzajúceho úveru?
2.c)      Má sa smernica [2005/29] vykladať tak, že za nekalú obchodnú praktiku sa považuje aj konanie dodávateľa, ktorý poskytuje opakovane úvery spotrebiteľovi, ktorý nie je schopný splácať úvery, a to tak, že vzniká z toho reťaz úverov, ktoré dodávateľ spotrebiteľovi reálne nevypláca, ale si ich dodávateľ prijíma na splnenie predchádzajúcich úverov a celkových nákladov na úvery?
2.d)      Má sa článok 2 ods. 2 písm. a) [smernice 2008/48] v spojení s jej odôvodnením 10 vykladať tak, že nevylučuje pôsobnosť tejto smernice ani na prípady úveru, ktorý má všetky znaky spotrebiteľského úveru, nebol dohodnutý účel úveru, bez nepatrnej časti celý úver si poskytovateľ úveru vymienil na úhradu predchádzajúcich spotrebiteľských úverov, no na zabezpečenie sa dohodlo záložné právo na nehnuteľnosť?
2.e)      Má sa [rozsudok Radlinger a Radlingerová] vykladať tak, že sa vzťahuje aj na zmluvu o poskytnutí úveru spotrebiteľovi, ak sa takouto zmluvou časť poskytnutého úveru určila na úhradu nákladov dodávateľa úveru?“
IV. Konanie na Súdnom dvore
42.      Dňa 6. júla 2022 vnútroštátny súd na žiadosť Súdneho dvora poskytol vysvetlenia na základe článku 101 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora.
43.      VÚB banka, slovenská vláda a Európska komisia predložili písomné pripomienky. Na pojednávaní 28. októbra 2022 boli vypočutí žalobcovia, slovenská vláda a Komisia.
V. Posúdenie
Prípustnosť prejudiciálnych otázok
44.      VÚB banka navrhuje zamietnuť prejudiciálne otázky ako hypotetické. V tejto súvislosti uvádza rôzne skutkové okolnosti, ktoré podľa jej názoru preukazujú, že spotrebiteľ porušil základné povinnosti vyplývajúce zo zmluvy a že banka dodržala zásadu proporcionality.
45.      Slovenská vláda a v podstate aj Komisia tvrdia, že prvá a druhá otázka sú neprípustné vo vzťahu k smernici 2005/29. Tvrdia, že vnútroštátny súd neuviedol dôvody, ktoré ho viedli k tomu, aby sa Súdneho dvora pýtal, akým spôsobom sa má táto smernica vykladať, ale ani dôvody, pre ktoré je tento výklad nevyhnutný na rozhodnutie sporu vo veci samej. Komisia konkrétne uvádza, že vnútroštátny súd nevysvetlil, v akom zmysle môže začatie výkonu záložného práva predstavovať nekalú obchodnú praktiku. Komisia však uvádza, že vnútroštátny súd vysvetľuje relevantnosť výkladu smernice 2005/29 v rámci tretej a štvrtej otázky.
46.      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora pri otázkach týkajúcich sa výkladu práva EÚ položených vnútroštátnym súdom v rámci právnej úpravy a skutkových okolností, ktoré tento súd vymedzí na vlastnú zodpovednosť a ktorých presnosť Súdnemu dvoru neprináleží preverovať, platí prezumpcia relevantnosti. Súdny dvor teda môže návrh vnútroštátneho súdu na začatie prejudiciálneho konania zamietnuť len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva EÚ nemá nijakú súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, pokiaľ ide o hypotetický problém alebo ak Súdny dvor nemá k dispozícii skutkové a právne podklady nevyhnutné na užitočné zodpovedanie otázok, ktoré sú mu položené.(9)
47.      Po prvé treba poukázať na to, že prvá a druhá prejudiciálna otázka sa okrem smernice 93/13 týkajú aj smernice 2005/29. Ako však správne uviedla slovenská vláda a Komisia, vnútroštátny súd v týchto otázkach odkazuje len na poslednú uvedenú smernicu bez uvedenia dôvodu, pre ktorý je výklad tejto smernice nevyhnutný na vyriešenie sporu vo veci samej. Okrem toho nevysvetľuje, v akom zmysle môže konanie o výkone záložného práva napadnuté žalobcami predstavovať nekalú obchodnú praktiku.
48.      Preto navrhujem odpovedať na prvé dve otázky len s ohľadom na ustanovenia smernice 93/13.
49.      Po druhé skutočnosť, že VÚB banka tvrdí, že výkon záložného práva je proporcionálny, neznamená, že tieto otázky sú hypotetické. Cieľom prejudiciálnych otázok nie je zistiť, či je proporcionálny konkrétny výkon záložného práva – aj keď podľa názoru vnútroštátneho súdu nie je –, ale určiť, či veriteľ môže de iure pristúpiť k takémuto výkonu, ak súdy nemajú zákonnú povinnosť preskúmať proporcionalitu odobratia obydlia.(10)
50.      V tomto zmysle prejudiciálne otázky nie sú hypotetické a požadovaný výklad ustanovení smernice 93/13 je nevyhnutný na vyriešenie sporu vo veci samej.
51.      Vzhľadom na vyššie uvedené zastávam názor, že Súdny dvor by mal konštatovať, že návrh na začatie prejudiciálneho konania je prípustný.
O prvej otázke
52.      Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má smernica 93/13 v spojení s článkami 7, 38 a 47 Charty, ako aj so zásadou efektivity vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, konkrétnejšie § 53 ods. 9 Občianskeho zákonníka v spojení s jeho § 565, ktorá umožňuje podnikateľovi uplatniť predčasné splatenie úveru z dôvodu, že dlžník nesplnil svoje povinnosti v určitej obmedzenej lehote, pričom toto právo nepodlieha požiadavke proporcionality, najmä pokiaľ ide o závažnosť porušenia povinností spotrebiteľa v súvislosti s výškou úveru a dobou jeho splácania.
53.      Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že podľa § 53 ods. 9 Občianskeho zákonníka môže podnikateľ v prípade zmluvy o spotrebiteľskom úvere splácanom v splátkach požadovať splatenie celého úveru podľa § 565 Občianskeho zákonníka, ak sa na tom zmluvné strany dohodli. Výkon tohto práva je podmienený jednak uplynutím lehoty najmenej troch mesiacov od omeškania so zaplatením jednej splátky a jednak predchádzajúcim oznámením spotrebiteľovi najmenej 15 dní pred uplatnením tohto práva.
54.      Na úvod treba pripomenúť, že z článku 1 ods. 1 smernice 93/13 vyplýva, že cieľom tejto smernice je aproximovať vnútroštátne ustanovenia členských štátov týkajúce sa nekalých podmienok v spotrebiteľských zmluvách. Ako vyplýva z článku 1 ods. 2 tejto smernice v spojení s trinástym odôvodnením a článkom 3 ods. 1 tejto smernice, cieľom uvedenej smernice nie je zaviesť kontrolu vnútroštátnych ustanovení, pokiaľ ide o ich potenciálne nevýhodnú povahu pre spotrebiteľa, ale len kontrolu podmienok uvedených v spotrebiteľských zmluvách bez toho, aby boli individuálne dohodnuté.(11)
55.      Okrem toho podľa článku 1 ods. 2 tejto smernice zmluvné podmienky, ktoré odrážajú záväzné zákonné alebo regulačné ustanovenia, nepodliehajú ustanoveniam smernice.
56.      V tejto súvislosti Súdny dvor mnohokrát spresnil, že vylúčenie z pôsobnosti tejto smernice stanovené v uvedenom článku 1 ods. 2 je odôvodnené skutočnosťou, že možno legitímne predpokladať, že vnútroštátny zákonodarca našiel rovnováhu medzi všetkými právami a povinnosťami zmluvných strán niektorých kategórií zmlúv, t. j. rovnováhu, ktorú mal normotvorca EÚ výslovne v úmysle zachovať.(12)
57.      V konaní vo veci samej sa ustanovenia vnútroštátneho práva, ktoré sú predmetom návrhu na začatie prejudiciálneho konania, odrážajú v ustanovení zmluvy o spotrebiteľskom úvere.
58.      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry v rámci konania na základe spolupráce medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom, zakotveného v článku 267 ZFEÚ, prislúcha Súdnemu dvoru poskytnúť vnútroštátnemu súdu odpoveď potrebnú na rozhodnutie vo veci, ktorú prejednáva. Vzhľadom na to Súdnemu dvoru prináleží v prípade potreby preformulovať otázky, ktoré sú mu položené.(13)
59.      Navyše vnútroštátny súd vo svojej odpovedi na žiadosť o objasnenie uviedol, že súhlasí s preformulovaním prvej otázky tak, aby sa pýtala na výklad pojmu „nekalá podmienka“ použitého v článku 3 ods. 1 smernice 93/13 a na kritériá, ktoré vnútroštátny súd môže alebo musí uplatniť pri skúmaní zmluvnej podmienky, ktorá odráža sporné ustanovenia vnútroštátneho práva.
60.      Za týchto podmienok sa na účely poskytnutia užitočnej odpovede vnútroštátnemu súdu zdá byť potrebné preformulovať prvú prejudiciálnu otázku. Cieľom tejto otázky je v podstate zistiť, či sa má článok 1 ods. 2 smernice 93/13 vykladať v tom zmysle, že táto smernica sa uplatňuje na zmluvnú podmienku odrážajúcu ustanovenie vnútroštátneho práva, ktoré umožňuje podnikateľovi uplatniť predčasné splatenie úveru z dôvodu že dlžník nesplnil svoje povinnosti v určitej obmedzenej lehote, pričom toto právo nepodlieha požiadavke proporcionality. V prípade kladnej odpovede na túto otázku sa vnútroštátny súd pýta na kritériá posúdenia prípadnej nekalej povahy takej podmienky podľa článku 3 ods. 1 a článku 4 smernice 93/13.
Odráža sporná podmienka „záväzné zákonné alebo regulačné ustanovenie“ v zmysle článku 1 ods. 2 smernice 93/13?
61.      S cieľom po prvé určiť, či sporná podmienka odráža „záväzné zákonné alebo regulačné ustanovenie“ v zmysle článku 1 ods. 2 smernice 93/13, treba pripomenúť, že toto ustanovenie zavádza vylúčenie z pôsobnosti smernice 93/13. Vzhľadom na cieľ uvedenej smernice, teda ochranu spotrebiteľa proti nekalým podmienkam obsiahnutým v zmluvách, ktoré so spotrebiteľmi uzavreli predajcovia alebo dodávatelia, treba pripomenúť, že túto výnimku je ako každú výnimku potrebné vykladať reštriktívne.(14)
62.      Výnimočná povaha tohto vylúčenia je zdôraznená v rozsudku Kušionová(15), v ktorom Súdny dvor poskytol výklad článku 1 ods. 2 smernice 93/13 v tom zmysle, že zmluvná podmienka obsiahnutá v zmluve, ktorú uzavrel predajca alebo dodávateľ so spotrebiteľom, je vylúčená z pôsobnosti tejto smernice len vtedy, ak uvedená zmluvná podmienka odráža obsah záväzného zákonného alebo regulačného ustanovenia, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.
63.      Je jasné, že dané vylúčenie predpokladá spojenie dvoch podmienok: jednak musí zmluvná podmienka odrážať zákonné alebo regulačné ustanovenie a jednak musí byť toto ustanovenie záväzné.(16)
64.      Na účely určenia, či sú tieto podmienky splnené, Súdny dvor rozhodol, že vnútroštátnemu súdu prináleží overiť, či dotknutá zmluvná podmienka odráža záväzné ustanovenia vnútroštátneho práva, ktoré platia medzi zmluvnými stranami bez ohľadu na ich voľbu, alebo ustanovenia, ktoré sa uplatnia podporne, a teda automaticky, to znamená, ak neexistujú v tomto ohľade odlišné dojednania medzi zmluvnými stranami.(17)
65.      Slovenská vláda vo svojich písomných pripomienkach tvrdí, že § 53 ods. 9 Občianskeho zákonníka je takýmto záväzným ustanovením. Na jednej strane uvádza, že toto ustanovenie poskytuje zvýšenú ochranu spotrebiteľovi v rozsahu, v akom stanovuje dodatočné záruky v prípade predčasného splatenia spotrebiteľského úveru. Na druhej strane podľa § 54 ods. 1 Občianskeho zákonníka sa strany nemôžu odchýliť od uplatnenia sporného ustanovenia v neprospech spotrebiteľa.
66.      Vnútroštátny súd sa nestotožňuje so stanoviskom slovenskej vlády. Vo svojej odpovedi na žiadosť o vysvetlenie vysvetlil, že ustanovenia § 53 ods. 9 v spojení s § 565 Občianskeho zákonníka sa neuplatňujú automaticky. Ich uplatnenie závisí od voľby strán. Vnútroštátny súd tiež uviedol, že aj keď sa strany dohodnú na možnosti predčasného splatenia úveru, je to voľba veriteľa, a nie právna povinnosť predčasného splatenia. V tejto súvislosti zdôrazňuje, že v ustanoveniach § 53 ods. 9 a § 565 Občianskeho zákonníka je použitý výraz „môže“, ktorý pre veriteľa naznačuje možnosť, a nie povinnosť uplatniť si toto právo. Vnútroštátny súd sa okrem toho domnieva, že § 54 ods. 1 Občianskeho zákonníka, na ktorý odkazuje slovenská vláda, nevedie k odlišnému výkladu. Toto ustanovenie nebráni výnimke z ustanovení Občianskeho zákonníka v prospech spotrebiteľa. Vysvetľuje, že len za okolností, keď zmluvné strany zahrnú do zmluvy klauzulu o predčasnom splatení, je veriteľ povinný dodržať minimálne požiadavky stanovené v § 53 ods. 9 Občianskeho zákonníka pred uplatnením tohto práva.
67.      Na pojednávaní žalobcovia a Komisia zdôraznili, že uplatnenie sporných ustanovení Občianskeho zákonníka podlieha predchádzajúcej dohode medzi stranami. Žalobcovia uviedli, že je na podnikateľovi, či uplatní svoje právo na predčasné splatenie úveru. Ak sa podnikateľ rozhodne uplatniť toto právo, musí dodržať minimálne procesné požiadavky stanovené v § 53 ods. 9 Občianskeho zákonníka. Dodržanie lehoty troch mesiacov pred požadovaním predčasného splatenia pohľadávky je povinné, ale predchádzajúca podmienka uplatnenia tohto práva, a to rozhodnutie o jeho uplatnení, závisí od podnikateľa.
68.      Presvedčili ma vysvetlenia vnútroštátneho súdu a tvrdenia žalobcov a Komisie. Podľa môjho názoru podporujú záver, že sporné ustanovenia vnútroštátneho práva sa neuplatňujú automaticky, teda v prípade neexistencie iných dojednaní medzi stranami, čo by bolo potrebné na to, aby sa považovali za „záväzné“ v zmysle článku 1 ods. 2 smernice 93/13. Naopak, vyžadujú si výslovnú dohodu strán. V prípade neexistencie takej dohody § 565 Občianskeho zákonníka ako pravidlo stanovuje, že veriteľ nemôže požadovať zaplatenie celej pohľadávky za nesplnenie mesačnej splátky.
69.      Treba tiež zdôrazniť, že hoci § 53 ods. 9 Občianskeho zákonníka odkazuje na spotrebiteľskú zmluvu plnenú v splátkach, osobitne nepredpokladá predčasné splatenie zmluvy o dlhodobom úvere ani existenciu zabezpečenia tohto úveru záložným právom na rodinný dom spotrebiteľa. Za týchto podmienok rozhodnutie podnikateľa zahrnúť do zmluvy o úvere zabezpečenom rodinným domom spotrebiteľa nevyjednanú podmienku, ktorá odráža toto ustanovenie, nemožno považovať za nastolenie rovnováhy medzi všetkými právami a povinnosťami zmluvných strán zo strany vnútroštátneho zákonodarcu.
70.      V každom prípade je nesporné, že v rámci konania podľa článku 267 ZFEÚ, ktoré je založené na jasnom rozdelení úloh medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom, má iba vnútroštátny súd právomoc vykladať a uplatňovať vnútroštátne právo.(18)
71.      Za týchto podmienok sa zdá, že sporná zmluvná podmienka stanovujúca právo veriteľa požadovať predčasné splatenie úveru neodráža záväzné zákonné alebo regulačné ustanovenie v zmysle článku 1 ods. 2 smernice 93/13. Preto som dospela k záveru, že takáto podmienka patrí do pôsobnosti smernice 93/13.
O kritériách na posúdenie zmluvnej podmienky týkajúcej sa predčasného splatenia úveru
72.      Podľa článku 4 ods. 1 smernice 93/13 sa nekalá povaha zmluvnej podmienky posudzuje s prihliadnutím na povahu tovaru alebo služieb, na ktoré bola zmluva uzatvorená, a na všetky okolnosti súvisiace s jej uzatvorením v čase uzavretia zmluvy. Z toho vyplýva, že v tejto súvislosti treba zohľadniť aj dôsledky zmluvnej podmienky podľa práva uplatniteľného na zmluvu, pričom je potrebné zohľadniť vnútroštátny právny poriadok.(19)
73.      Vnútroštátny súd sa konkrétnejšie pýta, či na účely posúdenia nekalej povahy spornej zmluvnej podmienky možno zohľadniť proporcionalitu výkonu práva podnikateľa požadovať splatenie celého úveru a najmä závažnosť porušenia povinností spotrebiteľa vo vzťahu k výške úveru a dobe jeho splácania. Vnútroštátny súd v tejto súvislosti odkazuje na jedno z kritérií uvedených v bode 73 rozsudku Aziz.(20)
74.      Tento rozsudok stanovuje niekoľko kritérií, na základe ktorých vnútroštátny súd posúdi prípadnú nekalú povahu podmienky týkajúcej sa predčasného splnenia dlhodobej zmluvy, konkrétne zmluvy o hypotekárnom úvere, z dôvodu, že dlžník nesplnil svoje povinnosti v určitej obmedzenej lehote. Tieto kritériá boli ďalej rozpracované v rozsudku Banco Primus(21). Súdny dvor rozhodol, že prináleží vnútroštátnemu súdu, aby okrem iného preskúmal, či po prvé právo predajcu alebo dodávateľa požadovať splatenie celého úveru je podmienené tým, že spotrebiteľ nesplní povinnosť, ktorá je v rámci predmetného zmluvného vzťahu podstatná, po druhé, či sa toto právo priznáva v prípadoch, v ktorých je takéto nesplnenie povinnosti dostatočne závažné z hľadiska doby splácania úveru a jeho výšky, po tretie, či toto právo predstavuje odchýlku od právnych predpisov uplatniteľných v danej oblasti pri neexistencii osobitných zmluvných ustanovení, a po štvrté, či vnútroštátne právo stanovuje primerané a účinné prostriedky, ktoré spotrebiteľovi, na ktorého sa takáto podmienka uplatní, umožnia, aby odvrátil účinky takejto splatnosti úveru. Súdny dvor ďalej vo svojom rozsudku Caisse régionale de Crédit mutuel de Loire‑Atlantique et du Centre Ouest(22) objasnil, že rozsudok Banco Primus sa má vykladať v tom zmysle, že kritériá, ktoré z neho vyplývajú na účely posúdenia nekalej povahy zmluvnej podmienky v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 93/13, najmä značnej nerovnováhy medzi právami a povinnosťami zmluvných strán, ktoré táto podmienka vytvára v neprospech spotrebiteľa, nemožno chápať ani ako kumulatívne, ani ako alternatívne, ale musia sa chápať ako súčasť všetkých okolností súvisiacich s uzavretím dotknutej zmluvy, ktoré musí vnútroštátny súd preskúmať, aby mohol posúdiť nekalú povahu zmluvnej podmienky v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 93/13.
75.      Sporná zmluvná podmienka sa týka predčasného splatenia dlhodobého úveru, ktorý bol uzatvorený na dvadsať rokov a je zabezpečený rodinným domom spotrebiteľa. Za týchto okolností by sa posúdenie nekalej povahy tejto podmienky malo vykonať s ohľadom na judikatúru pripomenutú v predchádzajúcom bode.
76.      Z predchádzajúcich úvah vyvodzujem, že článok 1 ods. 2 smernice 93/13 sa má vykladať v tom zmysle, že táto smernica sa uplatňuje na zmluvnú podmienku odrážajúcu ustanovenie vnútroštátneho práva, ktoré umožňuje podnikateľovi uplatniť predčasné splatenie úveru z dôvodu, že dlžník nesplnil svoje povinnosti v určitej obmedzenej lehote, pričom toto právo nepodlieha požiadavke proporcionality. Článok 3 ods. 1 a článok 4 ods. 1 smernice 93/13 sa majú vykladať v tom zmysle, že pokiaľ ide o posúdenie prípadnej nekalej povahy podmienky týkajúcej sa predčasného splatenia úveru v dôsledku toho, že dlžník nesplnil svoje povinnosti v určitej obmedzenej lehote zo strany vnútroštátneho súdu, tomuto súdu prislúcha, aby preskúmal najmä tieto kritériá: po prvé, či právo predajcu alebo dodávateľa požadovať splatenie celého úveru je podmienené tým, že spotrebiteľ nesplní povinnosť, ktorá je v rámci predmetného zmluvného vzťahu podstatná, po druhé, či sa toto právo priznáva v prípadoch, v ktorých je takéto nesplnenie povinnosti dostatočne závažné z hľadiska doby splácania úveru a jeho výšky, po tretie, či toto právo predstavuje odchýlku od právnych predpisov uplatniteľných v danej oblasti pri neexistencii osobitných zmluvných ustanovení, a po štvrté, či vnútroštátne právo stanovuje primerané a účinné prostriedky, ktoré spotrebiteľovi, na ktorého sa takáto podmienka uplatní, umožnia, aby odvrátil účinky takejto splatnosti úveru.
77.      Vnútroštátny súd uvádza, že v prípade kladnej odpovede Súdneho dvora na prvú otázku tak, ako bola preformulovaná, nie je potrebné odpovedať na zostávajúce otázky. Pre úplnosť však zostávajúce otázky preskúmam.
O druhej otázke
78.      Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 7 ods. 1 smernice 93/13 v spojení s článkami 7, 47 a 38 Charty, ako aj so zásadou efektivity práva EÚ bráni vnútroštátnej judikatúre, podľa ktorej nie je možné meritórne pozastaviť výkon záložného práva súkromnou dražbou nehnuteľnosti, ktorá predstavuje obydlie spotrebiteľov alebo iných osôb.
79.      V prvom rade treba pripomenúť, že systém ochrany zavedený smernicou 93/13 vychádza z myšlienky, že spotrebiteľ sa v porovnaní s predajcom alebo dodávateľom nachádza v znevýhodnenom postavení, pokiaľ ide o vyjednávaciu silu, ako aj o úroveň informovanosti, a táto situácia ho vedie k pristúpeniu na podmienky vopred pripravené predajcom alebo dodávateľom bez toho, aby mohol vplývať na ich obsah. Navyše článok 38 Charty stanovuje, že politiky Európskej únie zabezpečia vysokú úroveň ochrany spotrebiteľa. Táto požiadavka platí pre vykonávanie smernice 93/13.(23)
80.      Okrem toho vzhľadom na povahu a význam všeobecného záujmu, ktorý predstavuje ochrana spotrebiteľov, smernica 93/13, ako vyplýva z jej článku 7 ods. 1 v spojení s jej dvadsiatym štvrtým odôvodnením, ukladá členským štátom povinnosť stanoviť primerané a účinné prostriedky na zabránenie súvislému uplatňovaniu nekalých podmienok v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľmi zo strany predajcov alebo dodávateľov.(24)
Kontext otázky: rozsudok Súdneho dvora vo veci Kušionová
81.      Po týchto úvodných pripomienkach treba odkázať na kontext položenej otázky. Nie je to prvýkrát, čo slovenské súdy žiadajú Súdny dvor o usmernenie, pokiaľ ide o zlučiteľnosť slovenskej právnej úpravy, ktorá umožňuje veriteľovi dosiahnuť zaplatenie dlhu prostredníctvom mimosúdneho výkonu záložného práva na nehnuteľný majetok, ktorý spotrebiteľ poskytol ako zábezpeku, so smernicou 93/13. Prvým takým prípadom bola vec C‑482/12, Macinský a Macinská. Táto vec bola vymazaná z registra Súdneho dvora v dôsledku späťvzatia návrhu na začatie prejudiciálneho konania,(25) hoci v tom čase už generálny advokát Wahl predniesol svoje návrhy.(26) Vec Macinský a Macinská  sa týkala konkrétne otázky, či je v rozpore so smernicou 93/13, ak má členský štát procesné pravidlá, ktoré umožňujú, aby sa nárok založený na nekalej podmienke v spotrebiteľskej zmluve vymáhal mimosúdnymi prostriedkami, a teda – potenciálne – bez akéhokoľvek súdneho dohľadu. Na základe informácií uvedených v spise a vyjadrení účastníkov konania na pojednávaní dospel generálny advokát k záveru, že smernica 93/13 nebráni takému postupu. Tento záver sa v podstate zakladal na nasledujúcich úvahách. Na jednej strane si účinná procesná ochrana spotrebiteľov nevyžaduje povinné súdne preskúmanie nekalých podmienok ex ante.(27) Na druhej strane sporné konanie v dostatočnej miere zabezpečuje účinnú ochranu práv spotrebiteľov, ktorú si vyžaduje smernica 93/13.(28)
82.      Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Wahl vo veci Macinský a Macinská, v podstate nasledoval rozsudok Kušionová. Tento rozsudok konštatoval, že slovenský režim mimosúdneho výkonu záložného práva alebo predaja v „dobrovoľnej“ dražbe je zlučiteľný so smernicou 93/13, pokiaľ predmetná právna úprava prakticky neznemožňuje alebo nadmerne nesťažuje ochranu práv, ktoré spotrebiteľovi priznáva táto smernica, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.
83.      Konštatovanie Súdneho dvora v rozsudku Kušionová je podmienené existenciou účinných prostriedkov na napadnutie výkonu práva založeného na potenciálne nekalých podmienkach. Na základe dostupných skutočností Súdny dvor dospel k záveru, že slovenská právna úprava poskytuje dočasnú súdnu ochranu umožňujúcu prijatie predbežných opatrení na zabránenie uskutočneniu predaja, ako aj súdnu ochranu ex post. Súdny dvor vychádzal najmä z týchto skutočností: po prvé možnosť spochybniť predaj na dražbe v lehote 30 dní odo dňa oznámenia o začatí výkonu záložného práva podľa § 151m ods. 1 Občianskeho zákonníka v spojení s § 17 ods. 3 zákona o dobrovoľných dražbách; po druhé možnosť, aby sa osoba, ktorá spochybňuje podmienky tohto predaja, na základe § 21 ods. 2 uvedeného zákona v lehote 3 mesiace odo dňa príklepu domáhala na súde vyhlásenia neplatnosti predaja, a po tretie skutočnosť, že počas konania o mimosúdnom výkone záložného práva môže príslušný vnútroštátny súd podľa § 74 ods. 1 a § 76 ods. 1 Občianskeho súdneho poriadku prijať akékoľvek predbežné opatrenie zakazujúce pokračovanie v uskutočnení tohto predaja.(29)
84.      Pokiaľ ide o možnosť vnútroštátneho súdu posúdiť proporcionalitu výkonu práva, zdá sa, že rozsudok Kušionová zahŕňa toto preskúmanie v podstate do celkového posúdenia primeranosti a účinnosti prostriedkov dostupných v rámci právneho poriadku vnútroštátnym súdom s cieľom zabrániť súvislému uplatňovaniu nekalých podmienok podľa článku 7 ods. 1 smernice 93/13.(30) Odôvodnenie Súdneho dvora preukazuje ústavné rozmery smernice 93/13 v rámci spotrebiteľských sporov. Súdny dvor uviedol, že osobitnú pozornosť treba venovať okolnosti, že majetok dotknutý konaním o mimosúdnom výkone záložného práva je nehnuteľnosť určená na bývanie spotrebiteľa a jeho rodiny.(31) Odôvodnenie týkajúce sa základných práv je posilnené odkazom na judikatúru Európskeho súdu pre ľudské práva (ESĽP). ESĽP po prvé uviedol, že strata bývania je jedným z najvážnejších zásahov do práva na rešpektovanie obydlia, a po druhé, že každý, komu takýto vážny zásah hrozí, musí mať možnosť predložiť primeranosť takého opatrenia na súdne preskúmanie.(32) Súdny dvor zdôraznil, že vnútroštátne súdy musia pri výklade smernice 93/13 zohľadniť článok 7 Charty, ktorý zaručuje právo na ochranu obydlia.(33) Nakoniec pripomínajúc svoj rozsudok Aziz(34), Súdny dvor zdôraznil dôležitosť toho, aby vnútroštátny súd disponoval predbežnými opatreniami umožňujúcimi prerušenie, prípadne zmarenie protiprávneho konania o výkone rozhodnutia s cieľom zabezpečiť účinnosť ochrany sledovanej smernicou 93/13, berúc do úvahy dôsledky vysťahovania spotrebiteľa a jeho rodiny z obydlia predstavujúceho ich hlavné bydlisko.(35)
85.      Vzhľadom na všetky skutočnosti uvedené v bode 83 vyššie a najmä vzhľadom na to, že príslušný vnútroštátny súd podľa všetkého môže prijať predbežné opatrenia, rozsudok Kušionová konštatuje, že v rámci slovenského konania o mimosúdnom výkone záložného práva existuje „primeraný a účinný prostriedok na zabránenie súvislému uplatňovaniu nekalých podmienok, čo musí overiť vnútroštátny súd“.
Preskúmanie predpokladov, z ktorých vychádza rozsudok Kušionová
86.      Vnútroštátny súd vysvetľuje, že Najvyšší súd Slovenskej republiky vykladá rozsudok Kušionová v tom zmysle, že umožňuje mimosúdny predaj nehnuteľnosti vrátane obydlia spotrebiteľa. Okrem toho z tejto vnútroštátnej judikatúry vyplýva, že veriteľ nemôže byť donekonečna nútený zdržať sa výkonu záložného práva.(36) Vnútroštátny súd sa v podstate domnieva, že takáto vnútroštátna judikatúra nie je správna, a skúma predpoklady, z ktorých vychádza rozsudok Kušionová. Domnieva sa, že predaj v dobrovoľnej dražbe neposkytuje rovnaké záruky ako súdny výkon záložného práva. Spresňuje, že ide o spôsob výkonu organizovaný výlučne súkromnými osobami, čo bráni súdnemu preskúmaniu pohľadávky a primeranosti predaja. Vnútroštátny súd uvádza, že predaj v dobrovoľnej dražbe nemožno pozastaviť súdnym konaním, v rámci ktorého je možné napadnúť nekalosť zmluvných podmienok.
87.      Naopak slovenská vláda vo svojich písomných pripomienkach tvrdí, že slovenská právna úprava, ako je uvedená v rozsudku Kušionová, zabezpečuje účinnú súdnu ochranu spotrebiteľov pred núteným predajom a po ňom a že súdy môžu prijať predbežné opatrenia.
88.      Vnútroštátny súd vo svojej odpovedi na žiadosť o vysvetlenie nesúhlasí s právnou analýzou slovenskej vlády. Na úvod vnútroštátny súd odmieta názor, že režim mimosúdneho predaja zabezpečuje zvýšenú ochranu spotrebiteľa len z toho dôvodu, že priamy predaj majetku veriteľom je vylúčený. Domnieva sa, že ustanovenia, na ktoré odkazuje slovenská vláda, a to § 17 ods. 3 a 5 zákona o dobrovoľných dražbách a § 151m ods. 1 Občianskeho zákonníka neuznávajú právo napadnúť exekúciu pred uskutočnením predaja. Tieto ustanovenia podľa vnútroštátneho súdu upravujú formálne podmienky výkonu predaja v dobrovoľnej dražbe, ako aj organizačné aspekty súvisiace s týmto predajom. Pokiaľ ide o možnosť nariadiť neodkladné opatrenia, vnútroštátny súd uvádza, že § 325 ods. 1 a 2 Civilného sporového poriadku stanovuje právomoc súdov nariadiť neodkladné opatrenia len v súvislosti s kontradiktórnym konaním. Preto vysvetľuje, že toto ustanovenie nie je uplatniteľné v rámci konania o mimosúdnom výkone záložného práva. Okrem toho vnútroštátny súd uviedol, že § 63 ods. 3 zákona č. 233/1995, Exekučný poriadok, nesúvisí s konaním upraveným v zákone o dobrovoľných dražbách a že podnikatelia vo všeobecnosti nemusia v rámci mimosúdneho konania o výkone dodržiavať zákon č. 233/1995, Exekučný poriadok.
89.      Účastníci konania, ktorí sa zúčastnili na pojednávaní, boli vyzvaní, aby objasnili prostriedky, ktoré majú spotrebitelia k dispozícii na napadnutie prípadnej nekalej povahy exekučného titulu v rámci postupu mimosúdneho predaja. Boli tiež požiadaní, aby určili právny základ, ktorý umožní súdom vedúcim určovacie konanie o možnej nekalej povahe zmluvných podmienok obsiahnutých v exekučnom titule alebo prejednávajúcim záležitosti týkajúce sa výkonu záložného práva nariadiť predbežné opatrenie, ktoré môže prerušiť konanie o výkone záložného práva s cieľom zaručiť plnú účinnosť konečného rozhodnutia vo veci samej.
90.      Slovenská vláda uviedla, že neexistuje právna prekážka, pokiaľ ide o právomoc súdov prejednať nekalé podmienky ex offo. Poukázala na to, že § 298 ods. 1 Civilného sporového poriadku výslovne priznáva také právomoci. Slovenská vláda sa odvolala na viaceré ustanovenia Občianskeho zákonníka, ako aj na zákon č. 250/2007 Z. z. o ochrane spotrebiteľa, z ktorých vyplýva, že spotrebitelia môžu podať žalobu s cieľom domáhať sa vyhlásenia neplatnosti nekalých podmienok. Navyše táto vláda uviedla, že Civilný sporový poriadok uznáva možnosť podať žalobu s cieľom určiť, či existuje určité právo.
91.      Žalobcovia nespochybňujú existenciu všetkých ustanovení uvedených slovenskou vládou. Tvrdia však, že ide o všeobecné pravidlá a že sa neuplatňujú na mimosúdny výkon záložného práva. Podľa ich názoru neexistuje nijaký právny základ, ktorý by súdom ukladal povinnosť pozastaviť predaj v dobrovoľnej dražbe len na základe nekalých podmienok. Žalobcovia tiež tvrdia, že celé konanie nie je transparentné a že do nijakej fázy konania nie je zapojený orgán verejnej moci. Pokiaľ ide o možnosť napadnúť predaj ex post, žalobcovia vysvetlili, že pre spotrebiteľov ide o zdĺhavý a bolestivý proces(37) s veľmi malými vyhliadkami na úspech.
92.      Komisia uviedla, že stále nie je jasné, či mimosúdny výkon záložného práva založený na zákone o dobrovoľných dražbách umožňuje odklad výkonu záložného práva z dôvodu nekalých podmienok. Aj keby sa pripustilo, že takáto možnosť vo vnútroštátnej právnej úprave existuje, uviedla, že existuje napätie medzi tým, čo má právo upravovať, a spôsobom, akým súdy právo vykladajú a uplatňujú. To v praxi nadmerne sťažuje výkon práv spotrebiteľov.
93.      Hoci podľa článku 267 ZFEÚ má Súdny dvor právomoc vyvodiť z článku 7 smernice 93/13 kritériá, ktoré vymedzujú rámec na to, aby súd posúdil dodržanie povinností vyplývajúcich z tejto smernice, vnútroštátnemu súdu prináleží overiť, či mu ustanovenia zákona o dobrovoľných dražbách môžu v prípade potreby poskytnúť taký rámec.(38)
94.      Preto sa obmedzím na nasledujúce pripomienky. Postup mimosúdneho výkonu záložného práva sa uplatňuje bez ohľadu na postavenie dlžníka a bez ohľadu na druh dotknutého majetku. Môže sa týkať (ako je to v konaní vo veci samej) majetku, ktorý uspokojuje základné potreby spotrebiteľa, a to zabezpečenie obydlia.(39) Toto konanie môže začať predajca alebo dodávateľ len na základe zmluvy o úvere, ktorá slúži ako exekučný titul, pričom obsah tohto nástroja nepodlieha súdnemu preskúmaniu umožňujúcemu odhaliť prípadnú nekalú povahu jedného alebo viacerých jeho ustanovení. Okrem toho veriteľ určí dlh jednostranne a súkromný subjekt („dražobník“) vykoná výkon záložného práva bez dohľadu orgánu verejnej moci. Vzhľadom na takéto silné a bezvýhradné právo predajcu na začatie výkonu záložného práva je ešte potrebnejšie, aby spotrebiteľ v postavení dlžníka, proti ktorému sa výkon záložného práva vedie, mal k dispozícii účinnú súdnu ochranu.(40) Ako výstižne vyjadril jeden komentátor, konanie o vyvlastnení niekoho domu musí zabezpečiť „najvyšší stupeň procesnej prísnosti“(41).
95.      Zo spisu, ktorý má k dispozícii Súdny dvor, a z rozpravy na pojednávaní podľa môjho názoru vyplýva, že existencia a rozsah súdnych právomocí v  osobitnom kontexte napadnutia mimosúdneho výkonu záložného práva na základe nekalých podmienok zostávajú pre súdy a spotrebiteľov nejasné a komplikované. Konkrétnejšie sa nezdá byť jasné, aké procesné možnosti majú spotrebitelia k dispozícii na dosiahnutie odkladu výkonu záložného práva, aby príslušný súd mohol preskúmať prípadnú nekalú povahu zmluvných podmienok obsiahnutých v exekučnom titule. Neexistencia jasného právneho rámca je v prvom rade v rozpore so zásadou právnej istoty. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že zásada právnej istoty, ktorá je jednou zo všeobecných zásad práva EÚ, si vyžaduje, aby právne normy boli jasné, presné a predvídateľné, pokiaľ ide o ich účinok, najmä ak môžu mať negatívne dôsledky pre jednotlivcov a podniky, aby sa osoby mohli jednoznačne oboznámiť so svojimi právami a povinnosťami a podľa toho konať.(42)
96.      Nezdá sa, že by právny rámec mimosúdneho výkonu záložného práva, ako ho opísal vnútroštátny súd, poskytoval vysokú mieru procesných záruk. V dôsledku svojej rozdrobenosti vytvára nezanedbateľné riziko, že dotknutý spotrebiteľ buď nepodá proti mimosúdnemu výkonu záložného práva odpor, ktorý by umožnil súdne preskúmanie nekalých podmienok, alebo sa dopustí procesnej chyby.(43) Toto riziko ešte zhoršuje skutočnosť, že všetky fázy mimosúdneho výkonu záložného práva vrátane určenia výšky dlhu sa uskutočňujú bez dohľadu orgánu verejnej moci.
97.      V tejto súvislosti treba tiež uviesť, že nedávna judikatúra Súdneho dvora naznačuje, že normy toho, čo predstavuje účinné preskúmanie nekalých podmienok, sú mimoriadne prísne. Súdny dvor spresnil, že povinnosť členských štátov zabezpečiť efektivitu práv, ktoré osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú z práva EÚ, najmä pokiaľ ide o práva vyplývajúce zo smernice 93/13, zahŕňa požiadavku účinnej súdnej ochrany potvrdenú v článku 7 ods. 1 tejto smernice a zakotvenú tiež v článku 47 Charty, ktorá sa uplatňuje najmä na definíciu podrobných procesných podmienok žalôb založených na takýchto právach.(44)
98.      Konkrétnejšie v kontexte konania ex parte o vydanie platobného rozkazu Súdny dvor rozhodol, že požiadavka účinnej súdnej ochrany si vyžaduje, aby súd rozhodujúci o nariadení výkonu rozhodnutia mohol posúdiť, a to aj po prvý raz, prípadnú nekalú povahu zmluvných podmienok, na základe ktorých súd vydal platobný rozkaz na návrh veriteľa, a proti ktorému dlžník nepodal odpor.(45) V rámci konania o výkone záložného práva v prípade nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou Súdny dvor konštatoval, že účinné preskúmanie prípadnej nekalej povahy zmluvných podmienok, ktoré si vyžaduje smernica 93/13, by nebolo možné zaručiť, ak by sa právna sila rozhodnutej veci vzťahovala aj na súdne rozhodnutia, ktoré takéto preskúmanie nepotvrdzujú.(46)
99.      Z tejto judikatúry vyplýva, že aj v prípade existencie súdneho rozhodnutia o povolení výkonu záložného práva nemožno zaručiť účinné preskúmanie nekalých podmienok za okolností, keď takéto rozhodnutie neobsahuje nijaký dôvod potvrdzujúci preskúmanie nekalej povahy zmluvných podmienok súdom ex offo. Na základe toho o to viac zastávam názor, že účinné preskúmanie nemožno zaručiť, ak sa konanie o výkone záložného práva začne bez súdneho preskúmania ex ante, ak ho vykonávajú výlučne súkromní podnikatelia a ak sú právne predpisy upravujúce prostriedky, ktoré má spotrebiteľ k dispozícii na napadnutie výkonu záložného práva, ako aj príslušné právomoci súdov nejasné a zložité. Preto sa mi zdá, že prinajmenšom spôsob, akým sa v slovenskej právnej praxi uplatňujú procesné pravidlá upravujúce mimosúdne konanie o výkone záložného práva, nespĺňa normy účinnej súdnej ochrany spotrebiteľov.
100. Na záver pripomínam, že smernica 2014/17, ktorá bola prijatá, ako je uvedené v jej odôvodnení 3, v súvislosti s úvermi na nehnuteľnosti pre spotrebiteľov po medzinárodnej finančnej kríze, síce nie je z časového hľadiska uplatniteľná,(47) ale preukazuje vôľu normotvorcu EÚ posilniť ochranu spotrebiteľov v rámci výkonu záložného práva k nehnuteľnosti určenej na bývanie. Podľa článku 28 ods. 1 smernice 2014/17 členské štáty prijmú opatrenia s cieľom podporiť veriteľov, aby spotrebiteľom, ktorí meškajú so splátkami, primerane upravili podmienky splácania predtým, než začnú konať vo veci zabavenia majetku. Cieľom úpravy podmienok splácania je vyriešiť platobné ťažkosti v počiatočnom štádiu, aby sa zabránilo začatiu takéhoto konania. Konanie o zabavení majetku by malo byť poslednou možnosťou, ak už zlyhali všetky ostatné prostriedky nápravy omeškaných platieb.(48)
101. Z predchádzajúcich úvah vyvodzujem, že článok 7 ods. 1 smernice 93/13 v spojení s článkami 7, 47 a 38 Charty, ako aj so zásadou efektivity práva EÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej judikatúre, podľa ktorej nie je možné meritórne pozastaviť výkon záložného práva súkromnou dražbou nehnuteľného majetku, ktorý predstavuje obydlie spotrebiteľov alebo iných osôb, pokiaľ je nariadenie predbežných opatrení nevyhnutné na zabezpečenie plnej účinnosti rozhodnutia súdu, ktorý má právomoc posúdiť nekalú povahu zmluvnej podmienky.
O tretej a štvrtej otázke
102. Svojou treťou a štvrtou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či na jednej strane opakované poskytovanie úverov úverovou inštitúciou spotrebiteľovi, ktorých cieľom je splatenie predchádzajúcich úverov a ktoré spotrebiteľ nie je schopný splatiť, patrí do pôsobnosti smernice 2005/29 a na druhej strane či také konanie predstavuje nekalú obchodnú praktiku v zmysle článku 5 smernice.
103. Na úvod treba po prvé uviesť, že sporná prax, ako ju opísal vnútroštátny súd, spočíva v tom, že úverová inštitúcia opakovane poskytuje spotrebiteľské úvery, ktoré pokrývajú splatenie predchádzajúcich úverov tej istej úverovej inštitúcii, ako aj náklady na tieto úvery. Vnútroštátny súd uvádza, že výšku každého nového úveru v „reťazci“ úverov jednostranne určila banka a že dlžníci neboli schopní splácať. Po druhé z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že odpoveď na otázku, či sporný postup predstavuje nekalú obchodnú praktiku, je nevyhnutná na to, aby vnútroštátny súd preskúmal okolnosti, za ktorých bol predmetný úver poskytnutý, v rámci posúdenia nekalej povahy zmluvných podmienok podľa článku 4 ods. 1 smernice 93/13.(49)
104. Pokiaľ ide o otázku, či opakované poskytovanie spotrebiteľských úverov s cieľom splatiť predchádzajúce úvery môže patriť do pôsobnosti smernice 2005/29, treba najprv pripomenúť, že článok 2 písm. d) tejto smernice definuje pojem „obchodné praktiky“ použitím zvlášť širokej formulácie ako „akékoľvek konanie, opomenutie, spôsob správania alebo vyjadrenie, obchodná komunikácia vrátane reklamy a marketingu obchodníka, priamo spojené s podporou, predajom alebo dodávkou produktu spotrebiteľom“(50).
105. Ďalej podľa článku 3 ods. 1 smernice 2005/29 v spojení s jej článkom 2 písm. c) sa táto smernica vzťahuje na nekalé obchodné praktiky podnikateľov voči spotrebiteľom pred, počas a po uskutočnení obchodnej transakcie vo vzťahu k akémukoľvek tovaru alebo akejkoľvek službe.(51)
106. V dôsledku toho slovné spojenie „priamo spojené s predajom produktu“ zahŕňa akékoľvek opatrenie prijaté nielen v súvislosti s uzatvorením zmluvy, ale aj s jej plnením, a najmä opatrenia prijaté na účely získania platby za produkt.(52)
107. Poskytnutie úveru s cieľom splatiť predchádzajúce spotrebiteľské úvery, o aké ide vo veci samej, sa preto musí považovať za „produkt“ v zmysle článku 2 písm. c) smernice 2005/29.(53)
108. Za týchto podmienok súhlasím so slovenskou vládou a Komisiou v tom, že opakované poskytovanie úverov úverovou inštitúciou spotrebiteľovi, ktorých cieľom je splatenie predchádzajúcich spotrebiteľských úverov a ktoré spotrebiteľ nie je schopný splácať, patrí do pôsobnosti smernice 2005/29.
109. Pokiaľ ide o otázku, či predmetný postup predstavuje nekalú obchodnú praktiku, treba pripomenúť, že článok 5 smernice 2005/29 v odseku 1 zakazuje nekalé obchodné praktiky a v odseku 2 stanovuje kritériá na určenie nekalej povahy obchodnej praktiky.
110. Článok 5 ods. 4 tejto smernice najmä stanovuje, že obchodné praktiky, ktoré sú „klamlivé“ v zmysle článkov 6 a 7 smernice 2005/29, ako aj „agresívne“ v zmysle článkov 8 a 9 tejto smernice, sú nekalé.
111. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že smernica 2005/29 uskutočňuje úplnú harmonizáciu pravidiel na úrovni EÚ týkajúcich sa nekalých obchodných praktík podnikateľov voči spotrebiteľom a vo svojej prílohe I zavádza taxatívny zoznam 31 obchodných praktík, ktoré sa podľa článku 5 ods. 5 tejto smernice „za každých okolností“ považujú za nekalé. V dôsledku toho, ako výslovne spresňuje odôvodnenie 17 uvedenej smernice, sú to jediné obchodné praktiky, ktoré môžu byť samy osebe považované za nekalé bez toho, aby boli jednotlivo posudzované podľa ustanovení článkov 5 až 9 tej istej smernice.(54)
112. Predmetná obchodná praktika nie je uvedená v zozname obchodných praktík, ktoré sa musia za každých okolností považovať za nekalé. Jej kvalifikácia ako „nekalej“ si preto vyžaduje posúdenie každého jednotlivého prípadu. V tejto súvislosti Komisia a slovenská vláda správne zdôrazňujú, že refinancovanie úveru je vo všeobecnosti legitímnym postupom. Ako uvádza slovenská vláda, môže to tak byť v prípade refinancovania úveru s cieľom nahradiť starší úver novším úverom s nižšou úrokovou sadzbou alebo v prípade konsolidácie rôznych úverov do jedného nového.
113. V prejednávanej veci VÚB banka vo svojich písomných podaniach tvrdí, že poskytnutý úver pozostával z refinančnej operácie s cieľom znížiť finančné zaťaženie žalobcov. Vnútroštátny súd sa naopak domnieva, že „reťazec“ úverov poskytnutých žalobcom viedla k ich nadmernému zadlženiu a vytvárala riziko straty ich obydlia.
114. Hoci v konečnom dôsledku prislúcha vnútroštátnemu súdu rozhodnúť o povahe obchodnej praktiky dotknutej vo veci samej, Súdny dvor mu môže na základe informácií predložených v návrhu na začatie prejudiciálneho konania poskytnúť informácie, ktoré môžu byť užitočné na účely kvalifikácie uvedenej praktiky.(55)
115. V tejto súvislosti treba zohľadniť, že jednotlivé úvery boli žalobcom poskytnuté napriek tomu, že neboli bonitní. Súhlasím s názorom Komisie, podľa ktorého môže vnútroštátny súd túto skutočnosť zohľadniť na účely konkrétnejšieho určenia, či je predmetná prax agresívna v dôsledku použitia „neprimeraného vplyvu“ v zmysle článkov 8 a 9 smernice 2005/29.
116. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že pojem „neprimeraný vplyv“ definovaný v článku 2 písm. j) smernice 2005/29 zahŕňa využívanie silnejšieho postavenia vo vzťahu k spotrebiteľovi tak, aby sa vyvinul nátlak dokonca i bez použitia alebo hrozby použitia fyzickej sily spôsobom, ktorý významne obmedzuje schopnosť spotrebiteľa urobiť kvalifikované rozhodnutie.(56)
117. V prejednávanej veci možno vychádzať z toho, že nadmerná zadlženosť žalobcov spôsobuje ich zraniteľnosť a že ide o „zneužívanie obchodníkom akéhokoľvek osobitného nešťastia alebo okolnosti, ktoré sú také vážne, že môžu zhoršiť úsudok spotrebiteľa, čoho si je obchodník vedomý, na ovplyvnenie rozhodnutia spotrebiteľa so zreteľom na produkt“ v zmysle článku 9 písm. c) smernice 2005/29.
118. Na pojednávaní Komisia použila silný výraz, keď klasifikovala prax banky spočívajúcu v opakovanom poskytovaní úverov ako „nabaľovanie“ úverov. V odpovedi na otázku zameranú na objasnenie toho, ako sa dlh nahromadil, žalobcovia uviedli, že o pôžičky nepožiadali, ale boli im navrhnuté automaticky ako prostriedok na splatenie predchádzajúcich dlhov. Žalobcovia zakaždým dostali minimálnu sumu a zvyšok peňazí bol pridelený banke. Podľa mňa je to dosť zarážajúce odhalenie. Mohlo by preukázať, že obchodník si bol nielen vedomý nešťastia spotrebiteľa [v zmysle článku 9 písm. c) smernice 2005/29], ale že k nemu aj prispel, a to opakovane.
119. Do úvahy by sa mala brať aj skutočnosť, že cieľom smernice 2005/29 je najmä zabezpečiť vysokú úroveň ochrany spotrebiteľa pred nekalými obchodnými praktikami a tento cieľ sa zakladá na predpoklade, že v porovnaní s podnikateľom je spotrebiteľ v horšom postavení, najmä pokiaľ ide o úroveň informácií, keďže treba poukázať na to, že nemožno poprieť, že pokiaľ ide o ich informovanosť a spôsobilosť, existuje medzi týmito stranami značný nepomer.(57) Spotrebiteľ sa musí považovať za hospodársky slabšieho a právne menej skúseného ako jeho zmluvný partner najmä v súvislosti s úverovými službami poskytovanými bankou.(58)
120. Vzhľadom na vyššie uvedené zastávam názor, že smernica 2005/29 sa má vykladať v tom zmysle, že na jednej strane opakované poskytovanie úverov spotrebiteľovi úverovou inštitúciou, ktorých cieľom je splatenie predchádzajúcich úverov a ktoré spotrebiteľ nie je schopný splácať, patrí do pôsobnosti smernice 2005/29 a na druhej strane že takéto konanie môže predstavovať nekalú obchodnú praktiku v zmysle jej článku 5, konkrétnejšie agresívnu obchodnú praktiku v zmysle článkov 8 a 9 tejto smernice, ak vnútroštátny súd zistí, že takáto praktika vo svojom skutkovom kontexte a so zreteľom na všetky jej črty a okolnosti zahŕňala neprimeraný vplyv v tom zmysle, že podnikateľ dlhodobo využíval nadmernú zadlženosť spotrebiteľa.
O piatej otázke
121. Svojou piatou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 2 ods. 2 písm. a) smernice 2008/48 v spojení s odôvodnením 10 tejto smernice vykladať v tom zmysle, že nevylučuje uplatnenie tejto smernice v prípade zmluvy o úvere, ktorého účelom je splatenie predchádzajúcich spotrebiteľských úverov, aj keď je zabezpečená právom týkajúcim sa nehnuteľného majetku.
122. V tejto súvislosti treba uviesť, že podľa článku 2 ods. 2 písm. a) smernice 2008/48 sa táto smernica nevzťahuje na zmluvy o úvere, ktoré sú zabezpečené právom týkajúcim sa nehnuteľného majetku. Podľa odôvodnenia 14 tejto smernice by mal byť tento druh úveru vylúčený z jej pôsobnosti z dôvodu svojej „veľmi osobitnej povahy“.
123. Ako však vyplýva z odôvodnenia 10 tejto smernice, členské štáty môžu v súlade s právom EÚ uplatniť ustanovenia tejto smernice na oblasti, ktoré nepatria do jej pôsobnosti. Súdny dvor tak už rozhodol, že pokiaľ ide o úverové zmluvy, ktoré nepatria do pôsobnosti smernice 2008/48, členské štáty môžu zachovať alebo zaviesť vnútroštátne opatrenia zodpovedajúce ustanoveniam tejto smernice alebo niektorým z nich.(59)
124. Úver, o ktorý ide vo veci samej, je zmluvou o úvere zabezpečenou záložným právom k obydliu žalobcov. Vnútroštátny súd neuvádza, že vnútroštátne právo rozširuje uplatňovanie smernice 2008/48 na zmluvy o úvere zabezpečené právom týkajúcim sa nehnuteľného majetku. Potvrdila to aj slovenská vláda vo svojich písomných a ústnych podaniach.
125. Vzhľadom na tieto skutočnosti sa účastníci konania, ktorí predložili písomné pripomienky, domnievajú, že zmluva o úvere, o ktorú ide vo veci samej, je vylúčená z pôsobnosti smernice 2008/48.
126. Už zo znenia otázky vyplýva, že vnútroštátny súd nespochybňuje, že zmluvy o úvere zabezpečené právom týkajúcim sa nehnuteľného majetku sú vo všeobecnosti vylúčené z pôsobnosti smernice 2008/48. Z jeho vysvetlení však vyplýva, že jeho pochybnosti vyplývajú z osobitných podmienok uzavretia sporného úveru. Cieľom tohto úveru bolo splatiť predchádzajúce úvery banke, pričom žalobcom neboli vyplatené príslušné sumy. Vnútroštátny súd vysvetľuje, že z ekonomického hľadiska existuje súvislosť medzi sporným úverom poskytnutým v roku 2012 a predchádzajúcimi úvermi poskytnutými od roku 2004.
127. V tejto súvislosti treba poukázať na to, že znenie článku 2 ods. 2 písm. a) smernice 2008/48 je jasné.(60) Harmonizácia v oblasti úverov zabezpečených právom týkajúcim sa nehnuteľného majetku bola dosiahnutá až neskôr prijatím smernice 2014/17,(61) a to v nadväznosti na medzinárodnú finančnú krízu, ktorá ukázala, že nezodpovedné správanie účastníkov trhu môže podkopať základy finančného systému.(62)
128. Treba však uviesť, že sporný úver bol poskytnutý za veľmi osobitných okolností. Jeho poskytnutie sa riadi vzorcom správania, v rámci ktorého podľa opisu skutkového stavu vnútroštátnym súdom banka žalobcom opakovane poskytla úvery, ktorých suma im nebola vyplatená, ale bola použitá na pokrytie predchádzajúcich úverov. Výška a náklady na úver boli stanovené jednostranne. Ako som uviedla v bode 118 vyššie, žalobcovia na pojednávaní uviedli, že o tieto úvery spotrebiteľ ani nepožiadal, ale banka ich navrhla automaticky. Na konci tohto „nabaľovania“ úverov, ako to Komisia nazvala na pojednávaní, keď boli žalobcovia „v dlhovej pasci“, im banka poskytla sporný úver.
129. Treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora smernica 2008/48 má za cieľ zaručiť vysokú úroveň ochrany spotrebiteľa. Tento systém ochrany je založený na myšlienke, že spotrebiteľ sa v porovnaní s predajcom alebo dodávateľom nachádza v znevýhodnenom postavení, pokiaľ ide o vyjednávaciu silu, ako aj o úroveň informovanosti.(63)
130. Na zabezpečenie tejto ochrany článok 22 ods. 3 smernice 2008/48 stanovuje, že členské štáty zabezpečia, aby sa ustanovenia, ktoré prijmú na vykonávanie tejto smernice, nedali obísť osobitnou formuláciou zmlúv,(64) „najmä tým, že sa čerpanie finančných prostriedkov alebo zmluvy o úvere, ktoré patria do rozsahu pôsobnosti tejto smernice, zahrnú do zmlúv o úvere, ktorých povaha alebo účel by umožnili vyhnúť sa jej uplatňovaniu“.
131. Z dôvodovej správy k návrhu smernice 2008/48 vypracovanej Komisiou(65) vyplýva, že cieľom tohto ustanovenia bolo zabezpečiť, aby sa výnimky z uplatňovania tejto smernice vrátane výnimky pre úver na bývanie nemohli obísť tak, že transakcie, ktorých sa týka, by mohli byť zahrnuté do takýchto zmlúv. Ako príklad bola v dôvodovej správe uvedená žiadosť spotrebiteľa o čerpanie úveru podľa podmienok jeho úveru na bývanie.
132. Spor vo veci samej sa týka úveru, ktorý z ekonomického hľadiska súvisel s predchádzajúcimi úvermi. Ako totiž vysvetľuje vnútroštátny súd, účelom sporného úveru bolo výlučne refinancovať predchádzajúce úvery. Vnútroštátnemu súdu prináleží určiť, či veriteľ touto operáciou začlenil predchádzajúce úvery do sporného úveru, aby sa vyhol uplatneniu smernice 2008/48. V tejto súvislosti by mal vnútroštátny súd zohľadniť vnútroštátne ustanovenia, ktorými sa do vnútroštátneho právneho poriadku preberá článok 22 ods. 3 smernice 2008/48. Slovenská vláda na pojednávaní uviedla, že vnútroštátna právna úprava v oblasti ochrany spotrebiteľov obsahuje ustanovenia, ktoré sankcionujú úverové inštitúcie za obchádzanie spotrebiteľského práva. Konkrétnejšie uviedla, že slovenská právna úprava zakazuje bankám spájať zmluvy s cieľom obísť zákon alebo uvádzať v zmluvách klamlivé odkazy.
133. Vzhľadom na vyššie uvedené sa má článok 2 ods. 2 písm. a) smernice 2008/48 vykladať v tom zmysle, že nevylučuje uplatnenie tejto smernice v prípade zmluvy o úvere, ktorej účelom je splatenie predchádzajúcich spotrebiteľských úverov, aj keď je zabezpečená právom týkajúcim sa nehnuteľného majetku, pokiaľ vnútroštátny súd určí, že sporná zmluva o úvere bola formulovaná tak, aby sa zabránilo uplatneniu tejto smernice v súlade s jej článkom 22 ods. 3.
O šiestej otázke
134. Svojou šiestou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa prístup prijatý Súdnym dvorom v rozsudku Radlinger a Radlingerová  uplatní na zmluvu o spotrebiteľskom úvere, na základe ktorej sa časť úveru nevyplatí spotrebiteľovi, ale je určená na úhradu nákladov veriteľa, takže celková výška úveru nesmie zahŕňať tieto náklady.
135. Na úvod chcem poukázať na to, že odpoveď na túto otázku je relevantná len vtedy, ak sa Súdny dvor bude riadiť mojím záverom, pokiaľ ide o odpoveď na piatu otázku.
136. Je potrebné pripomenúť, že v rozsudku Radlinger a Radlingerová Súdny dvor rozhodol, že do celkovej výšky úveru v zmysle článku 3 písm. l) a článku 10 ods. 2 smernice 2008/48 nemožno zahrnúť nijakú zo súm určených ako odmena za záväzky dohodnuté z dôvodu predmetného úveru, akými sú administratívne poplatky, úroky, provízie a akékoľvek ďalšie poplatky, ktoré musí spotrebiteľ zaplatiť.(66) Súdny dvor dospel k záveru, že tieto ustanovenia, ako aj príloha I bod I tejto smernice sa majú vykladať v tom zmysle, že celková výška úveru a výška čerpania úveru označujú celkovú sumu, ktorá bola daná k dispozícii spotrebiteľovi, čo vylučuje sumy, ktoré si poskytovateľ úveru účtuje na úhradu nákladov súvisiacich s predmetným úverom a ktoré nie sú tomuto spotrebiteľovi reálne vyplatené.(67)
137. Vnútroštátny súd vysvetľuje, že musí určiť výšku dlhu, v súvislosti s ktorým veriteľ začal výkon záložného práva. Okrem toho vysvetľuje, že veriteľ vychádza z toho, že sumy úveru, ktoré boli pridelené na náklady spojené s týmto úverom, boli žalobcom skutočne vyplatené, a že tieto sumy zahrnul do výšky poskytnutého úveru.
138. V tejto súvislosti podľa môjho názoru z rozsudku Radlinger a Radlingerová jasne vyplýva, že veriteľ nesmie zahrnúť náklady do celkovej výšky úveru.
139. Preto sa prístup prijatý Súdnym dvorom v rozsudku Radlinger a Radlingerová  uplatní na zmluvu o spotrebiteľskom úvere, na základe ktorej sa časť úveru nevyplatí spotrebiteľovi, ale je určená na úhradu nákladov veriteľa, takže celková výška úveru nesmie zahŕňať tieto náklady.
VI. Návrh
140. Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázky, ktoré mu položil Krajský súd v Prešove (Slovensko), takto:
1.      Článok 1 ods. 2 smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách
sa má vykladať v tom zmysle, že táto smernica sa uplatňuje na zmluvnú podmienku odrážajúcu ustanovenie vnútroštátneho práva, ktoré umožňuje podnikateľovi uplatniť predčasné splatenie úveru z dôvodu, že dlžník nesplnil svoje povinnosti v určitej obmedzenej lehote, pričom toto právo nepodlieha požiadavke proporcionality.
Článok 3 ods. 1 a článok 4 ods. 1 smernice 93/13
sa majú vykladať v tom zmysle, že pokiaľ ide o posúdenie prípadnej nekalej povahy podmienky týkajúcej sa predčasného splatenia úveru v dôsledku toho, že dlžník nesplnil svoje povinnosti v určitej obmedzenej lehote zo strany vnútroštátneho súdu, tomuto súdu prislúcha, aby preskúmal najmä tieto kritériá: po prvé, či právo predajcu alebo dodávateľa požadovať splatenie celého úveru je podmienené tým, že spotrebiteľ nesplní povinnosť, ktorá je v rámci predmetného zmluvného vzťahu podstatná, po druhé, či sa toto právo priznáva v prípadoch, v ktorých je takéto nesplnenie povinnosti dostatočne závažné z hľadiska doby splácania úveru a jeho výšky, po tretie, či toto právo predstavuje odchýlku od právnych predpisov uplatniteľných v danej oblasti pri neexistencii osobitných zmluvných ustanovení, a po štvrté, či vnútroštátne právo stanovuje primerané a účinné prostriedky, ktoré spotrebiteľovi, na ktorého sa takáto podmienka uplatní, umožnia, aby odvrátil účinky takejto splatnosti úveru.
2.      Článok 7 ods. 1 smernice 93/13 v spojení s článkami 7, 47 a 38 Charty základných práv Európskej únie, ako aj so zásadou efektivity práva EÚ
sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej judikatúre, podľa ktorej nie je možné meritórne pozastaviť výkon záložného práva súkromnou dražbou nehnuteľného majetku, ktorý predstavuje obydlie spotrebiteľov alebo iných osôb, pokiaľ je nariadenie predbežných opatrení nevyhnutné na zabezpečenie plnej účinnosti rozhodnutia súdu, ktorý má právomoc posúdiť nekalú povahu zmluvnej podmienky.
3.      Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2005/29/ES z 11. mája 2005 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 84/450/EHS, smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 („smernica o nekalých obchodných praktikách“),
sa má vykladať v tom zmysle, že na jednej strane opakované poskytovanie úverov spotrebiteľovi úverovou inštitúciou, ktorých cieľom je splatenie predchádzajúcich úverov a ktoré spotrebiteľ nie je schopný splácať, patrí do pôsobnosti smernice 2005/29 a na druhej strane že takéto konanie môže predstavovať nekalú obchodnú praktiku v zmysle jej článku 5, konkrétnejšie agresívnu obchodnú praktiku v zmysle článkov 8 a 9 tejto smernice, ak vnútroštátny súd zistí, že takáto praktika vo svojom skutkovom kontexte a so zreteľom na všetky jej črty a okolnosti zahŕňala neprimeraný vplyv v tom zmysle, že podnikateľ dlhodobo využíval nadmernú zadlženosť spotrebiteľa.
4.      Článok 2 ods. 2 písm. a) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/48/ES z 23. apríla 2008 o zmluvách o spotrebiteľskom úvere a o zrušení smernice Rady 87/102/EHS
sa má vykladať v tom zmysle, že nevylučuje uplatnenie tejto smernice v prípade zmluvy o úvere, ktorej účelom je splatenie predchádzajúcich spotrebiteľských úverov, aj keď je zabezpečená právom týkajúcim sa nehnuteľného majetku, pokiaľ vnútroštátny súd určí, že sporná zmluva o úvere bola formulovaná tak, aby sa zabránilo uplatneniu tejto smernice v súlade s jej článkom 22 ods. 3.
5.      Prístup, ktorý Súdny dvor prijal v rozsudku z 21. apríla 2016, Radlinger a Radlingerová  (C‑377/14, EU:C:2016:283), sa uplatní na zmluvu o spotrebiteľskom úvere, na základe ktorej sa časť úveru nevyplatí spotrebiteľovi, ale je určená na úhradu nákladov veriteľa, takže celková výška úveru nesmie zahŕňať tieto náklady.
1      Jazyk prednesu: angličtina.
2      Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2014/17/EÚ zo 4. februára 2014 o zmluvách o úvere pre spotrebiteľov týkajúcich sa nehnuteľností určených na bývanie a o zmene smerníc 2008/48/ES a 2013/36/EÚ a nariadenia (EÚ) č. 1093/2010 (Ú. v. EÚ L 60, 2014, s. 34).
3      Pozri MICKLITZ, H.‑W.: The Constitutional Transformation of Private Law Pillars through the CJEU. In: COLLINS, H. (ed.): European Contract Law and the Charter of Fundamental Rights. Cambridge, Antwerp, Portland : Intersentia, 2017, s. 49.
4      KENNA, P.: Introduction. In: KENNA, P., NASARRE‑AZNAR, S., SPARKES, P., SCHMID, U. C. (ed.): Loss of Homes and Evictions Across Europe: A Comparative Legal and Policy Examination. Cheltenham : Edward Elgar Publishing, 2018, s. 1, na s. 41.
5      Smernica Rady z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách (Ú. v. ES L 95, 1993, s. 29; Mim. vyd. 15/002, s. 288).
6      Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2005/29/ES z 11. mája 2005 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 84/450/EHS, smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 („smernica o nekalých obchodných praktikách“) (Ú. v. EÚ L 149, 2005, s. 22).
7      Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2008/48/ES z 23. apríla 2008 o zmluvách o spotrebiteľskom úvere a o zrušení smernice Rady 87/102/EHS (Ú. v. EÚ L 133, 2008, s. 66).
8      Rozsudok zo 14. marca 2013, C‑415/11 (EU:C:2013:164).
9      Rozsudok z 10. septembra 2014, Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, bod 38 a tam citovaná judikatúra).
10      Pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. septembra 2014, Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, bod 42).
11      Rozsudok z 3. septembra 2020, Profi Credit Polska a i. (C‑84/19, C‑222/19 a C‑252/19, EU:C:2020:631, bod 88 a tam citovaná judikatúra).
12      Rozsudok z 10. júna 2021, Prima banka Slovensko (C‑192/20, EU:C:2021:480, bod 32 a citovaná judikatúra).
13      Rozsudky z 25. novembra 2020, Banca B. (C‑269/19, EU:C:2020:954, bod 24), a z 3. marca 2020, Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138, bod 27).
14      Pozri v tomto zmysle rozsudky z 3. marca 2020, Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138, bod 30), a z 10. septembra 2014, Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, bod 77).
15      Rozsudok z 10. septembra 2014,  Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, bod 80). Kurzívou zvýraznila generálna advokátka.
16      Rozsudok z 3. marca 2020, Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138, bod 31).
17      Rozsudok z 3. marca 2020, Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138, bod 32).
18      Rozsudok z 31. marca 2022, Lombard Lízing (C‑472/20, EU:C:2022:242).
19      Rozsudok zo 14. marca 2013, Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164, bod 71 a tam citovaná judikatúra).
20      Rozsudok zo 14. marca 2013, Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164).
21      Rozsudok z 26. januára 2017 (C‑421/14, EU:C:2017:60, bod 66).
22      Rozsudok z 8. decembra 2022 (C‑600/21, EU:C:2022:970).
23      Rozsudok z 19. decembra 2019, Bondora (C‑453/18, EU:C:2019:1118, bod 40).
24      Rozsudok z 19. decembra 2019, Bondora (C‑453/18, EU:C:2019:1118, bod 42).
25      Uznesenie predsedu Súdneho dvora zo 7. februára 2014, Macinský a Macinská (C‑482/12, neuverejnené, EU:C:2014:182).
26      Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Wahl vo veci Macinský a Macinská (C‑482/12, EU:C:2013:765).
27      Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Wahl vo veci Macinský a Macinská  (C‑482/12, EU:C:2013:765, bod 80).
28      Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Wahl vo veci Macinský a Macinská (C‑482/12, EU:C:2013:765, body 64 a 96).
29      Rozsudok z 10. septembra 2014, Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, body 55, 60, 61). Obsah ustanovení Občianskeho súdneho poriadku uplatniteľných v uvedenej veci v podstate zodpovedá § 325 Civilného sporového poriadku uplatniteľnému v konaní vo veci samej.
30      Rozsudok z 10. septembra 2014, Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, bod 58).
31      Rozsudok z 10. septembra 2014, Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, bod 62).
32      Rozsudok z 10. septembra 2014, Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, bod 64). Súdny dvor odkazuje na rozsudky ESĽP, 13. mája 2008, McCann v. Spojené kráľovstvo (CE:ECHR:2008:0513JUD001900904, bod 50), a 25. júla 2013, Rousk v. Švédsko (CE:ECHR:2013:0725JUD002718304, bod 137). Novší rozsudok v oblasti núteného predaja vlastného obydlia je z 12. júla 2016, Vrzić v. Chorvátsko (CE:ECHR:2016:0712JUD004377713). ESĽP odlíšil túto vec od línie judikatúry vyplývajúcej z rozsudku McCann v tom zmysle, že na rozdiel od iných vecí, v ktorých sťažovatelia bývali v štátnych alebo sociálnych bytoch, vo veci Vrzić v. Chorvátsko boli ďalšími účastníkmi exekučného konania súkromné osoby. ESĽP konštatoval, že v tomto konkrétnom prípade sa nútený predaj domu musí považovať za „nevyhnutný v demokratickej spoločnosti“ vzhľadom na riziká, ktoré sťažovatelia vedome podstupujú, keď si požičajú značnú sumu peňazí na svoje podnikanie a svoj dom použijú ako zábezpeku. Okrem toho tento rozsudok zohľadnil skutočnosť, že sťažovatelia nenapadli nijakú zo zmlúv o úvere na vnútroštátnych súdoch v príslušnom konaní.
33      Rozsudok z 10. septembra 2014, Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, bod 65). Rozsudok odkazuje na „právo na obydlie“. Článok 7 Charty, ktorý patrí do jej hlavy II, nazvanej „Slobody“, však zakotvuje právo na rešpektovanie obydlia. V rámci ustanovení Charty týkajúcich sa „Solidarity“ a konkrétnejšie článku 34 ods. 3 Charty Únia „uznáva a rešpektuje právo na sociálnu pomoc a pomoc pri bývaní“.
34      Rozsudok zo 14. marca 2013, Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164, bod 59).
35      Rozsudok z 10. septembra 2014, Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, bod 66). Kurzívou zvýraznila generálna advokátka.
36      Vnútroštátny súd cituje uznesenie Najvyššieho súdu Slovenskej republiky z 29. januára 2019, spisová značka 8Cdo/147/2017.
37      Žalobcovia uviedli, že aj keď spotrebitelia napadnú predaj a domáhajú sa svojho práva zostať v dome počas prebiehajúceho konania, často sú vystavení obťažovaniu zo strany nových majiteľov, ktorí prerušia prístup k elektrickej energii alebo vymenia zámok.
38      Pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. septembra 2018, Profi Credit Polska  (C‑176/17, EU:C:2018:711, bod 52).
39      Rozsudok zo 17. júla 2014, Sánchez Morcillo a Abril García (C‑169/14, EU:C:2014:2099, bod 38). V širšom zmysle, pokiaľ ide o potrebu prísnej regulácie zmlúv, ktoré zabezpečujú základné potreby bývania, úverov a práce v kontexte dlhodobých zmluvných vzťahov, pozri „Zásady celoživotných zmlúv“, ktoré vypracovala Skupina pre sociálne zmluvné právo (EuSoCo) a sú analyzované v RATTI, L. (ed.): Embedding the Principles of Life Time Contracts, A Research Agenda for Contract Law.  Eleven, 2018.
40      Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 17. júla 2014, Sánchez Morcillo a Abril García (C‑169/14, EU:C:2014:2099, bod 38).
41      WHITEHOUSE, L.: The Home‑Owner: Citizen or Consumer?. In: BRIGHT, S., DEWAR, J.: Land Law Themes and Perspectives. Oxford : Oxford University Press, 1998, s. 183 – 205.
42      Rozsudok z 25. januára 2022, VYSOČINA WIND (C‑181/20, EU:C:2022:51, bod 47 a tam citovaná judikatúra).
43      Pozri v tomto zmysle rozsudok z 20. septembra 2018, EOS KSI Slovensko (C‑448/17, EU:C:2018:745, bod 53).
44      Rozsudky zo 17. mája 2022, Ibercaja Banco (C‑600/19, EU:C:2022:394, bod 45); 17. mája 2022, SPV Project 1503 a i. (C‑693/19 a C‑831/19, EU:C:2022:395, bod 61), a 17. mája 2022, Impuls Leasing România (C‑725/19, EU:C:2022:396, bod 43).
45      Rozsudok zo 17. mája 2022, SPV Project 1503 a i. (C‑693/19 a C‑831/19, EU:C:2022:395, bod 66).
46      Rozsudok zo 17. mája 2022, Ibercaja Banco (C‑600/19, EU:C:2022:394, bod 50).
47      Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. júna 2019, Schyns (C‑58/18, EU:C:2019:467, bod 46).
48      Pozri usmernenia EBA o nedoplatkoch a zabavení majetku, 1. jún 2015 (EBA/GL/2015/12), bod 11.
49      Vnútroštátny súd v tejto súvislosti pripomína rozsudok z 15. marca 2012, Pereničová a Perenič (C‑453/10, EU:C:2012:144, bod 43), v ktorom Súdny dvor rozhodol, že konštatovanie nekalej povahy obchodnej praktiky je jedným z prvkov, na ktorých môže príslušný súd založiť svoje posúdenie nekalej povahy zmluvných podmienok podľa článku 4 ods. 1 smernice 93/13. Rozsudok z 19. septembra 2018, Bankia (C‑109/17, EU:C:2018:735, bod 33), objasňuje, že zmluvu, ktorá sa používa ako exekučný titul, nemožno vyhlásiť za neplatnú len z dôvodu, že obsahuje podmienky, ktoré sú v rozpore so všeobecným zákazom nekalých obchodných praktík stanoveným v článku 5 ods. 1 smernice 2005/29.
50      Rozsudok z 22. septembra 2022, Vicente (Žaloba týkajúca sa zaplatenia odmeny advokáta) (C‑335/21, EU:C:2022:720, bod 83 a citovaná judikatúra).
51      Rozsudok z 22. septembra 2022, Vicente (Žaloba týkajúca sa zaplatenia odmeny advokáta)  (C‑335/21, EU:C:2022:720, bod 84).
52      Rozsudok z 20. júla 2017, Gelvora (C‑357/16, EU:C:2017:573, bod 21).
53      Rozsudok z 20. júla 2017, Gelvora (C‑357/16, EU:C:2017:573, body 22 a 23).
54      Rozsudok z 2. septembra 2021, Peek & Cloppenburg (C‑371/20, EU:C:2021:674, bod 34).
55      Rozsudok z 12. júna 2019, Orange Polska (C‑628/17, EU:C:2019:480, bod 37).
56      Rozsudok z 12. júna 2019, Orange Polska (C‑628/17, EU:C:2019:480, bod 33).
57      Rozsudok z 2. septembra 2021, Peek & Cloppenburg (C‑371/20, EU:C:2021:674, bod 39).
58      Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. apríla 2015, UPC Magyarország  (C‑388/13, EU:C:2015:225, bod 53).
59      Uznesenie z 12. októbra 2016, Horžić a Pušić (C‑511/15 a C‑512/15, EU:C:2016:787, bod 29 a citovaná judikatúra).
60      Pozri analogicky uznesenie z 12. októbra 2016, Horžić a Pušić (C‑511/15 a C‑512/15, EU:C:2016:787, bod 27).
61      Podľa článku 3 ods. 1 písm. a) smernice 2014/17 sa uvedená smernica vzťahuje na zmluvy o úvere, ktoré sú zabezpečené buď záložným právom k nehnuteľnosti, alebo iným porovnateľným zabezpečením, ktoré sa v členskom štáte bežne používa v prípade nehnuteľností určených na bývanie, alebo sú zabezpečené iným právom týkajúcim sa nehnuteľností určených na bývanie.
62      Pozri odôvodnenie 3 smernice 2014/17.
63      Rozsudok z 11. septembra 2019, Lexitor (C‑383/18, EU:C:2019:702, bod 29 a tam citovaná judikatúra).
64      Rozsudok z 11. septembra 2019, Lexitor (C‑383/18, EU:C:2019:702, bod 30).
65      Návrh smernice Európskeho Parlamentu a Rady o harmonizácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov týkajúcich sa spotrebiteľských úverov, KOM(2002) 443 v konečnom znení (Ú. v. ES C 331 E, 2002, s. 200), s. 221.
66      Rozsudok z 21. apríla 2016, Radlinger a Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, bod 86).
67      Rozsudok z 21. apríla 2016, Radlinger a Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, bod 91).