62022CC0771
NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY
LAILA MEDINA
prednesené 7. marca 2024 (
1
)
Spojené veci C‑771/22 a C‑45/23
Bundesarbeitskammer
proti
HDI Global SE
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Bezirksgericht für Handelssachen Wien (Okresný obchodný súd Viedeň, Rakúsko)]
a
A,
B,
C,
D
proti
MS Amlin Insurance SE
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Nederlandstalige Ondernemingsrechtbank Brussel (Holandskojazyčný obchodný súd Brusel, Belgicko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Ochrana spotrebiteľa – Balíky cestovných služieb a spojené cestovné služby – Smernica (EÚ) 2015/2302 – Neodvrátiteľné a mimoriadne okolnosti – Pandémia ochorenia COVID-19 – Platobná neschopnosť organizátora – Článok 17 ods. 1 – Ukončenie zmluvy o balíku cestovných služieb pred platobnou neschopnosťou – Zábezpeka refundácie všetkých platieb uskutočnených cestujúcimi – Rozsah ochrany pred platobnou neschopnosťou“
I. Úvod
1.
Cestovanie a cestovný ruch boli jedným z odvetví, ktoré pandémia COVID-19 zasiahla najviac, pričom vplyv na celý cestovný ruch bol bezprecedentný. (
2
) Vypuknutie pandémie viedlo k hromadnému rušeniu dovoleniek, pričom nové rezervácie neboli uskutočnené. To spôsobilo vážne problémy s likviditou organizátorom balíkov cestovných služieb, ktorí boli konfrontovaní s veľkým množstvom žiadostí o refundáciu. V tomto kontexte sa v prejednávanej veci otvára otázka rozsahu ochrany cestujúcich v prípade platobnej neschopnosti cestovných kancelárií, na ktorú sa vzťahuje článok 17 ods. 1 smernice (EÚ) 2015/2302. (
3
)
II. Právny rámec
Právo Únie
2.
Ako sa uvádza v odôvodneniach 39 a 40 smernice 2015/2302:
„(39)
Členské štáty by mali zabezpečiť, aby cestujúci, ktorí si zakúpili balík služieb, boli plne chránení pred platobnou neschopnosťou organizátora. Členské štáty, v ktorých sú organizátori usadení, by mali zabezpečiť, aby organizátori poskytovali zábezpeku refundácie všetkých platieb vykonaných cestujúcimi alebo v ich mene v prípade, že balík služieb zahŕňa prepravu cestujúcich a repatriáciu cestujúcich v prípade platobnej neschopnosti organizátorov. Malo by však byť možné ponúknuť cestujúcim pokračovanie poskytovania balíka služieb. Členským štátom je ponechaná právomoc rozhodovať o spôsobe zabezpečenia ochrany v prípade platobnej neschopnosti, pričom by mali zaistiť, že táto ochrana je účinná. Účinnosť znamená, že ochrana by mala byť k dispozícii hneď, ako sa v dôsledku problémov organizátora s likviditou cestovné služby neposkytujú, nebudú poskytovať alebo budú poskytovať iba čiastočne, alebo ak poskytovatelia služieb vyžadujú od cestujúcich, aby za ne zaplatili. Členské štáty by mali mať možnosť vyžadovať, aby organizátori poskytli cestujúcim osvedčenie potvrdzujúce priame oprávnenie voči poskytovateľovi ochrany v prípade platobnej neschopnosti.
(40)
Ochrana v prípade platobnej neschopnosti by sa v záujme účinnosti mala vzťahovať na predvídateľné sumy platieb, ktoré by mohla ovplyvniť platobná neschopnosť organizátora, a prípadne na predvídateľné náklady na repatriáciu. Znamená to, že ochrana by mala byť dostatočná na pokrytie všetkých predvídateľných platieb uskutočnených cestujúcimi alebo v ich mene v súvislosti s balíkmi služieb v hlavnej sezóne, pričom sa zohľadňuje obdobie medzi prijatím takýchto platieb a realizáciou cesty alebo dovolenky, a prípadne aj predvídateľných nákladov na repatriáciu…V rámci účinnej ochrany v prípade platobnej neschopnosti by sa však nemuseli zohľadňovať vysoko nepravdepodobné riziká, napríklad súčasná platobná neschopnosť viacerých najväčších organizátorov, v prípade, že by ich zohľadnenie neprimerane ovplyvnilo cenu ochrany, čím by sa znížila jej účinnosť. Záruka refundácie môže byť v takýchto prípadoch obmedzená.“
3.
V článku 12 smernice 2015/2302 s názvom „Ukončenie zmluvy o balíku cestovných služieb a právo na odstúpenie od zmluvy pred začiatkom poskytovania balíka služieb“ sa uvádza:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby cestujúci mohol zmluvu o balíku cestovných služieb ukončiť kedykoľvek pred začiatkom poskytovania balíka služieb. Ak cestujúci ukončí zmluvu o balíku cestovných služieb podľa tohto odseku, môže sa od neho požadovať, aby organizátorovi zaplatil primeraný a odôvodnený stornovací poplatok…
2.   Bez ohľadu na odsek 1 má cestujúci právo ukončiť zmluvu o balíku cestovných služieb pred začiatkom poskytovania balíka služieb bez zaplatenia akéhokoľvek stornovacieho poplatku v prípade, keď v mieste destinácie alebo v jeho bezprostrednej blízkosti nastanú neodvrátiteľné a mimoriadne okolnosti, ktoré významne ovplyvnia poskytovanie balíka služieb alebo ktoré významne ovplyvnia prepravu cestujúcich do destinácie. V prípade ukončenia zmluvy o balíku cestovných služieb podľa tohto odseku má cestujúci nárok na úplnú refundáciu všetkých platieb za balík služieb, ale nemá nárok na dodatočnú náhradu.
3.   Organizátor môže ukončiť zmluvu o balíku cestovných služieb a v plnej miere refundovať cestujúcemu všetky platby za balík služieb, ale nenesie zodpovednosť za dodatočnú náhradu, ak:
…
b)
neodvrátiteľné a mimoriadne okolnosti zabraňujú organizátorovi plniť zmluvu a cestujúcemu oznámi ukončenie zmluvy bez zbytočného odkladu pred začiatkom poskytovania balíka služieb.
4.   Organizátor poskytne refundáciu požadovanú podľa odsekov 2 a 3, alebo pokiaľ ide o odsek 1, vráti všetky platby uskutočnené cestujúcim alebo v jeho mene za balík služieb znížené o primeraný stornovací poplatok. Takéto refundácie alebo platby sa cestujúcemu refundujú alebo vrátia bez zbytočného odkladu a v každom prípade najneskôr do 14 dní po ukončení zmluvy o balíku cestovných služieb.
…“
4.
Článok 17 smernice 2015/2302 s názvom „Účinnosť a rozsah ochrany v prípade platobnej neschopnosti“ stanovuje:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby organizátori usadení na ich území poskytovali zábezpeku refundácie všetkých platieb uskutočnených cestujúcimi alebo v ich mene v rozsahu, v akom sa príslušné služby neposkytnú v dôsledku platobnej neschopnosti organizátora. Ak je v zmluve o balíku cestovných služieb zahrnutá aj preprava cestujúcich, organizátori tiež poskytnú zábezpeku repatriácie cestujúcich. Môže sa ponúknuť pokračovanie balíka služieb.
…
2.   Zábezpeka uvedená v odseku 1 je účinná a vzťahuje sa na rozumne predvídateľné náklady. Vzťahuje sa na platby za balíky služieb uskutočnené cestujúcimi alebo v ich mene, pričom sa zohľadňuje doba uplynutá od zaplatenia záloh a konečných platieb do realizácie balíka služieb, ako aj odhadované náklady na repatriáciu v prípade platobnej neschopnosti organizátora.
…
5.   Pokiaľ ide o neposkytnuté cestovné služby, refundácia sa na základe žiadosti cestujúceho poskytne bez zbytočného odkladu.“
Vnútroštátne právo
Rakúske právo
6.
Ustanovenie §3 Verordnung der Bundesministerin für Digitalisierung und Wirtschaftsstandort über Pauschalreisen und verbundene Reiseleistungen (vyhláška spolkového ministerstva digitalizácie a hospodárskych záležitostí o balíkoch cestovných služieb a spojených cestovných službách) znie takto:
„1.   Osoby oprávnené organizovať cestovné služby musia zabezpečiť, aby cestujúcemu bola poskytnutá náhrada:
(1)
už uskutočnených platieb (zálohové platby a doplatok), ak sa z dôvodu platobnej neschopnosti organizátora cestovné služby neposkytnú úplne alebo čiastočne, alebo ak poskytovateľ požaduje, aby cestujúci za tieto služby zaplatil;
…“
Belgické právo
7.
V prvej vete článku 54 Loi relative à la vente de voyages à forfait, de prestations de voyage liées et de services de voyage (belgický zákon o predaji balíkov cestovných služieb, spojených cestovných služieb a cestovných služieb) z 21. novembra 2017 (Moniteur belge č. 2017014061 z 1. decembra 2017, s. 106673) (ďalej len „zákon o predaji balíkov cestovných služieb“) sa stanovuje:
„Organizátori a predajcovia usadení v Belgicku poskytujú zábezpeku refundácie všetkých platieb uskutočnených cestujúcimi alebo v ich mene, pokiaľ nie sú príslušné služby poskytnuté v dôsledku platobnej neschopnosti organizátora“.
8.
Arrêté Royal relatif à la protection contre l’insolvabilité lors de la vente de voyages à forfait, de prestations de voyage liées et de services de voyage (kráľovské nariadenie o ochrane pred platobnou neschopnosťou pri predaji balíkov cestovných služieb, spojených cestovných služieb a cestovných služieb) z 29. mája 2018 (Moniteur belge č. 2018012508 z 11. júna 2018, s. 48438; ďalej len „kráľovské nariadenie“) definuje spôsob poskytovania zábezpeky podľa článku 54 zákona o balíkoch cestovných služieb.
9.
Článok 12 ods. 1 kráľovského nariadenia stanovuje:
„V prípade platobnej neschopnosti organizátora sa v poistnej zmluve stanovuje táto zábezpeka:
(1)
pokračovanie balíka služieb, ak je to možné;
(2)
vrátenie všetkých platieb uskutočnených pri uzatvorení zmluvy s poskytovateľom;
(3)
vrátenie platieb za balík služieb, ktoré nemôžu byť poskytnuté z dôvodu platobnej neschopnosti poskytovateľa;
(4)
repatriácia cestujúcich, pokiaľ sa už začalo plnenie zmluvy s poskytovateľom …“
10.
Prvá veta článku 13 kráľovského nariadenia stanovuje:
„Náhrada sa týka všetkých platieb, ktoré príjemca uhradil organizátorovi za zmluvu o balíku cestovných služieb, v rozsahu, v akom zmluva nebola splnená v dôsledku platobnej neschopnosti organizátora, alebo všetkých platieb za cestovné služby, ktoré neboli poskytnuté v dôsledku platobnej neschopnosti organizátora“.
III. Spory vo veci samej a návrhy na začatie prejudiciálneho konania
Vec C‑771/22
11.
Rakúsky spotrebiteľ uzavrel 3. marca 2020 s organizátorom Flamenco Sprachreisen GmbH (ďalej len „Flamenco“) zmluvu o balíku cestovných služieb na cestu do Španielska. Cesta sa mala uskutočniť od 3. mája 2020 do 2. júna 2020. Spotrebiteľ zaplatil celkovú cenu za cestu 9. marca 2020.
12.
Dňa 16. marca 2020 spotrebiteľ ukončil zmluvu o balíku cestovných služieb z dôvodu neodvrátiteľných a mimoriadnych okolností súvisiacich s vypuknutím nákazy COVID-19. Právo ukončiť zmluvu nebolo vo veci samej spochybnené.
13.
Dňa 20. mája 2020 bolo na Landesgericht Linz (Krajinský súd Linz, Rakúsko) vyhlásené konkurzné konanie spoločnosti Flamenco. Flamenco ukončila svoju činnosť. Po konečnom rozdelení majetku podniku bol konkurz ukončený právoplatným uznesením z 9. júna 2022.
14.
Likvidátor formálne ukončil zmluvu o balíku cestovných služieb 8. júna 2020.
15.
Spotrebiteľ postúpil svoju pohľadávku proti Flamenco na refundáciu platieb uskutočnených za balík služieb na Bundesarbeitskammer (Spolková komora pracovníkov a zamestnancov, Rakúsko), ktorá je žalobkyňou vo veci samej.
16.
Žalobkyňa podala žalobu proti HDI Global SE, poisťovateľovi spoločnosti Flamenco. HDI Global namietala, že nie je povinná uhradiť spotrebiteľovi náklady, keďže platobná neschopnosť nebola príčinou neposkytnutia cestovných služieb. Žalobkyňa tvrdila, že existencia takejto príčinnej súvislosti sa podľa článku 17 ods. 1 smernice 2015/2302 nevyžaduje.
17.
Vnútroštátny súd uvádza, že tak zo znenia článku 17 ods. 1 smernice 2015/2302, ako aj z vnútroštátneho ustanovenia na prebratie tejto smernice vyplýva, že medzi platobnou neschopnosťou a neposkytnutím cestovných služieb musí existovať príčinná súvislosť. To by znamenalo, že ochrana v prípade platobnej neschopnosti sa nevzťahuje na refundáciu nárokov v prípade, keď je balík služieb ukončený pred tým, ako sa organizátor dostane do platobnej neschopnosti. Vnútroštátny súd však poznamenáva, že odôvodnenie 39 smernice 2015/2302 naznačuje niečo iné, keďže vyžaduje, aby členské štáty poskytovali zábezpeku refundácie „všetkých platieb vykonaných cestujúcimi alebo v ich mene“. Výklad, podľa ktorého sa článok 17 ods. 1 vzťahuje na refundáciu všetkých uskutočnených platieb, podporuje vysoká miera ochrany spotrebiteľa podľa článku 114 ods. 3 a článku 169 ZFEÚ, ako aj článok 38 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“).
18.
Vnútroštátny súd si tiež kladie otázku, či je pre výklad článku 17 ods. 1 smernice 2015/2302 relevantná skutočnosť, že organizátor sa dostal do platobnej neschopnosti v čase, kedy sa mala uskutočniť cesta, alebo skutočnosť, že dôvodom ukončenia zmluvy a nepriamo aj platobnej neschopnosti je tá istá mimoriadna okolnosť, a to pandémia COVID-19.
19.
Keďže Bezirksgericht für Handelssachen Wien (Okresný obchodný súd Viedeň, Rakúsko) usúdil, že riešenie sporu, o ktorom rozhoduje, závisí od výkladu smernice 2015/2302, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa článok 17 [smernice 2015/2302] vykladať tak, že na platby, ktoré cestujúci uhradil organizátorovi pred začiatkom poskytovania balíka služieb, sa zábezpeka vzťahuje iba v prípade, keď sa cesta neuskutoční v dôsledku konkurzného konania, alebo sa zábezpeka vzťahuje aj na platby, ktoré boli organizátorovi uhradené pred začatím konkurzného konania, keď cestujúci pred konkurzným konaním ukončí cestu z dôvodu mimoriadnych okolností v zmysle článku 12 uvedenej smernice 2015/2302?
2.
Má sa článok 17 [smernice 2015/2302] vykladať tak, že na platby, ktoré cestujúci uhradil organizátorovi pred začiatkom poskytovania balíka služieb, sa zábezpeka vzťahuje iba v prípade, keď cestujúci pred konkurzným konaním ukončí cestu z dôvodu mimoriadnych okolností v zmysle článku 12 vyššie uvedenej smernice 2015/2302, ale konkurzné konanie sa začalo počas rezervovanej cesty?
3.
Má sa článok 17 [smernice 2015/2302] vykladať tak, že na platby, ktoré cestujúci uhradil organizátorovi pred začiatkom poskytovania balíka služieb, sa zábezpeka vzťahuje iba v prípade, keď cestujúci ešte pred konkurzným konaním ukončí cestu z dôvodu mimoriadnych okolností v zmysle článku 12 vyššie uvedenej smernice 2015/2302 a konkurzné konanie organizátora bolo spôsobené týmito mimoriadnymi okolnosťami?“
20.
Písomné pripomienky predložili účastníci konania vo veci samej, grécka vláda a Európska komisia. Tieto strany predložili ústne pripomienky na pojednávaní, ktoré sa konalo 7. decembra 2023.
Vec C‑45/23
21.
Žalobcovia sú spotrebiteľmi, zatiaľ čo žalovaná – MS Amlin Insurance, – je insolvenčná poisťovňa spoločnosti Exclusive Destinations NV, ktorá je organizátorkou zájazdu.
22.
Dňa 13. novembra 2019 uzavrel prvý žalobca prostredníctvom predajcu zmluvu o balíku cestovných služieb so spoločnosťou Exclusive Destinations. Balík cestovných služieb bol naplánovaný na marec 2020.
23.
Cesta bola preložená na november 2020 z dôvodu pandémie COVID-19 a bola stanovená vyššia cena. Pôvodná cena už bola organizátorovi zaplatená.
24.
V októbri 2020 predajca na žiadosť spotrebiteľov oznámil organizátorovi rozhodnutie spotrebiteľov ukončiť zmluvu a získať úplnú refundáciu platby. Organizátor potvrdil, že na tento účel prijme potrebné kroky.
25.
Rozsudkom z 8. decembra 2020 Ondernemingsrechtbank Gent (Obchodný súd Gent, Belgicko) vyhlásil platobnú neschopnosť organizátora.
26.
Dňa 9. decembra 2020 predajca vrátil spotrebiteľom časť ceny za balík služieb, ktorá ešte nebola zaplatená organizátorovi.
27.
Dňa 22. januára 2021 bola spoločnosti MS Amlin Insurance doručená formálna výzva na refundáciu plnej ceny cestovných služieb. Žalovaná žiadosť zamietla, keďže ukončenie zmluvy nebolo spôsobené platobnou neschopnosťou organizátora Exclusive Destinations.
28.
Spotrebitelia sa na vnútroštátnom súde domáhali vrátenia zaplatenej ceny. Na podporu svojho nároku uvádzajú, že všeobecné podmienky poistnej zmluvy medzi spoločnosťami MS Amlin Insurance a Exclusive Destinations sa jasne vzťahujú na refundáciu platieb zaplatených poistenému organizátorovi pri uzatvorení zmluvy alebo po tomto dátume cestujúcim.
29.
MS Amlin Insurance nesúhlasí s tvrdením, že by sa na situáciu žalobcov vzťahovala poistná zmluva, pretože poistenie sa na refundáciu súvisiacu s cestou vzťahuje len v prípade, ak sa cesta neuskutočnila z dôvodu platobnej neschopnosti organizátora.
30.
Vnútroštátny súd sa domnieva, že zábezpeka stanovená v článku 17 ods. 1 smernice 2015/2302 je povinná len v rozsahu, v akom sa príslušné služby nevykonávajú v dôsledku platobnej neschopnosti organizátora. Podľa jeho názoru smernica 2015/2302 nestanovuje povinnú zábezpeku v prípade, že sa služby neposkytnú z iného dôvodu, ako je platobná neschopnosť organizátora, ako napríklad v prípade, keď balík cestovných služieb ukončí cestujúci z dôvodu neodvrátiteľných a mimoriadnych okolností podľa článku 12 ods. 1 smernice 2015/2302.
31.
Vnútroštátny súd konštatuje, že znenie článku 54 belgického zákona o balíku cestovných služieb, ktorým sa preberá smernica 2015/2302, v podstate zodpovedá zneniu článku 17 ods. 1 tejto smernice, ale nestanovuje širšiu ochranu.
32.
Vzhľadom na znenie smernice 2015/2302 a jej prebratie do vnútroštátneho práva sa vnútroštátny súd domnieva, že na nárok spotrebiteľov vo veci samej sa poistenie nevzťahuje a za normálnych okolností by mal byť zamietnutý.
33.
Vnútroštátny súd však má pochybnosti o tom, či je takýto výsledok zlučiteľný s cieľom zabezpečiť vysokú úroveň ochrany spotrebiteľa a či by mohol viesť k nerovnosti zaobchádzania.
34.
Vnútroštátny súd predovšetkým zdôrazňuje, že podľa smernice Rady 90/314/EHS (
4
) Súdny dvor rozhodol, že účelom zábezpeky refundácie platieb zaplatených spotrebiteľmi je ich ochrana pred finančnými rizikami vyplývajúcimi z platobnej neschopnosti alebo úpadku organizátora. (
5
)
35.
Po druhé vnútroštátny súd poznamenáva, že v prípade platobnej neschopnosti existujú v zásade dve kategórie cestujúcich, ktorí znášajú finančné riziko spojené so zaplatenou cenou. Do prvej kategórie patria cestujúci, ktorých cesta sa nemôže uskutočniť v dôsledku platobnej neschopnosti organizátora. Títo cestujúci utrpia finančnú ujmu, keďže prídu o zaplatenú cenu cestovných služieb. Druhú kategóriu tvoria cestujúci, ktorí majú nárok na vrátenie celej zaplatenej ceny cestovných služieb z dôvodu ukončenia zmluvy o balíku cestovných služieb z dôvodu neodvrátiteľných a mimoriadnych okolností. Aj títo cestujúci utrpia finančnú ujmu, a to v prípade, ak sa organizátor dostane do platobnej neschopnosti po ukončení zmluvy o balíku cestovných služieb, ale pred tým, ako je cestujúcemu refundovaná cena cestovných služieb.
36.
Vnútroštátny súd zdôrazňuje, že obe kategórie cestujúcich nesú rovnaké finančné riziko. Uznáva, že situácia týchto dvoch kategórií cestujúcich sa v iných ohľadoch líši. Napríklad platobná neschopnosť organizátora spôsobuje, že plnenie zmluvy o balíku cestovných služieb je trvalo nemožné, zatiaľ čo neodvrátiteľné a mimoriadne okolnosti majú spravidla dočasnú povahu. Okrem toho prvá kategória cestujúcich má uzatvorenú zmluvu o balíku cestovných služieb v čase, keď sa organizátor dostane do platobnej neschopnosti, zatiaľ čo druhá kategória cestujúcich ukončila svoju zmluvu pred tým, ako sa organizátor do platobnej neschopnosti dostal. Vnútroštátny súd sa však pýta, do akej miery môžu tieto faktory odôvodniť rozdielne zaobchádzanie.
37.
Nederlandstalige Ondernemingsrechtbank Brussel (Holandskojazyčný obchodný súd Brusel, Belgicko) usudzuje, že vyriešenie sporu, ktorý mu bol predložený, závisí od výkladu smernice 2015/2302, a preto rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Má sa článok 17 ods. 1 [smernice 2015/2302] vykladať v tom zmysle, že zábezpeka refundácie všetkých platieb uskutočnených cestujúcimi alebo v ich mene, ktorá je v ňom upravená, platí aj v prípade, keď cestujúci odstúpi od zmluvy o balíku cestovných služieb na základe neodvrátiteľných a mimoriadnych okolností v zmysle článku 12 ods. 2 tejto smernice a organizátor – po ukončení zmluvy o balíku cestovných služieb z tohto dôvodu, ale pred skutočnou refundáciou týchto platieb cestujúcemu – je vyhlásený za platobne neschopného, v dôsledku čoho cestujúci utrpí finančnú ujmu a v dôsledku toho znáša v prípade platobnej neschopnosti organizátora ekonomické riziko?“
38.
Písomné pripomienky predložili účastníci konania vo veci samej, belgická, dánska a grécka vláda, Rada, Európsky parlament a Komisia. S výnimkou dánskej vlády títo účastníci konania predložili ústne pripomienky na pojednávaní, ktoré sa konalo 7. decembra 2023.
39.
Rozhodnutím Súdneho dvora z 24. októbra 2023 boli veci C‑771/22 a C‑45/23 spojené na účely písomnej a ústnej časti konania a rozsudku.
IV. Právne posúdenie
O prvej otázke položenej vo veci C‑771/22 a jedinej otázke položenej vo veci C‑45/23
40.
Svojimi otázkami, ktoré treba posudzovať spoločne, sa vnútroštátne súdy snažia v podstate zistiť rozsah ochrany v prípade platobnej neschopnosti, pokiaľ ide o refundáciu všetkých platieb uskutočnených cestujúcimi, ktorá je stanovená v článku 17 ods. 1 smernice 2015/2302.
41.
Konkrétne sa vnútroštátny súd vo svojej prvej otázke vo veci C‑771/22 a v jedinej otázke vo veci C‑45/23 v podstate pýta, či sa zábezpeka refundácie vzťahuje nielen na platby vykonané cestujúcimi alebo v ich mene, ak sa cesta alebo dovolenka neuskutočnili v dôsledku platobnej neschopnosti organizátora, ale aj na platby vykonané cestujúcimi alebo v ich mene, ktorí ukončili zmluvu z dôvodu neodvrátiteľných a mimoriadnych okolností v zmysle článku 12 ods. 2 smernice 2015/2302 pred vyhlásením platobnej neschopnosti organizátora.
42.
Na úvod je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry je v tejto súvislosti pri výklade ustanovenia práva Únie potrebné zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou, a prípadne aj históriu jeho vzniku. (
6
)
43.
Z ustálenej judikatúry tiež vyplýva, že výklad ustanovenia práva Únie nemôže mať za následok odstránenie celého potrebného účinku jasného a presného znenia tohto ustanovenia. Ak teda význam ustanovenia práva Únie jednoznačne vyplýva zo znenia samotného ustanovenia, Súdny dvor sa nemôže od tohto výkladu odchýliť. (
7
)
44.
Napokon v rozsahu, v akom sa vnútroštátny súd vo veci C‑45/23 pýta na platnosť článku 17 ods. 1 smernice 2015/2302, treba pripomenúť, že podľa všeobecnej výkladovej zásady sa má akt Únie vykladať v čo najväčšom možnom rozsahu spôsobom, ktorý nespochybní jeho platnosť, a v súlade s celým primárnym právom, okrem iného s ustanoveniami Charty. V prípade, že sa text sekundárneho práva Únie môže vykladať viac ako jedným spôsobom, treba dať prednosť tomu výkladu, podľa ktorého je ustanovenie v súlade s primárnym právom, pred výkladom, ktorý vedie k zisteniu, že ustanovenie je s primárnym právom nezlučiteľné. (
8
)
45.
Na úvod je preto treba overiť, či znenie článku 17 ods. 1 umožňuje viac než jeden výklad.
a)
Možno znenie článku 17 ods. 1 smernice 2015/2302 vykladať viacerými spôsobmi?
46.
Článok 17 ods. 1 smernice 2015/2302 stanovuje, že organizátori poskytujú zábezpeku refundácie všetkých platieb uskutočnených cestujúcimi alebo v ich mene „v rozsahu, v akom sa príslušné služby neposkytnú v dôsledku platobnej neschopnosti organizátora“.
47.
Vnútroštátne súdy sa v oboch prípadoch domnievajú, že znenie článku 17 ods. 1 vyžaduje príčinnú súvislosť medzi platobnou neschopnosťou a neposkytnutím služieb, ktorá podmieňuje pokrytie nárokov neposkytnutím služieb z dôvodu platobnej neschopnosti. Zdá sa, že účinok tejto príčinnej súvislosti alebo podmienenosti vylučuje zo záruky (nespochybnené) nevyrovnané nároky na refundáciu, ktoré vznikli v dôsledku ukončenia zmluvy pred vyhlásením platobnej neschopnosti.
48.
Zúčastnení majú v písomných pripomienkach odlišné názory na to, či článok 17 ods. 1 nevyrovnané nároky jasne vylučuje, alebo či môže byť vykladaný viacerými spôsobmi. Názorne, HDI Global, MS Amlin Insurance, dánska vláda a Komisia sa domnievajú, že znenie článku 17 ods. 1 vyžaduje jasnú príčinnú súvislosť medzi platobnou neschopnosťou a neplnením zmluvy (alebo nesúladom s touto zmluvou). Bundesarbeitskammer (Spolková komora pracovníkov a zamestnancov), A a grécka vláda zastávajú opačný názor. Parlament uviedol, že z hľadiska zásady rovnosti zaobchádzania je možné článok 17 ods. 1 vykladať v tom zmysle, že sa vzťahuje na nároky všetkých cestujúcich, takže otázka platnosti vôbec nevzniká. Rada k tomuto aspektu žiadne stanovisko nezaujala.
49.
V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že slovné spojenie „v rozsahu, v akom sa príslušné služby neposkytnú v dôsledku platobnej neschopnosti organizátora“, a najmä formulácia „v dôsledku“, by sa na prvý pohľad mohli chápať tak, že zábezpeka refundácie vyžaduje príčinnú súvislosť medzi neplnením zmluvy a platobnou neschopnosťou. Rovnakým spôsobom možno vykladať aj francúzsku verziu tohto ustanovenia, (
9
) ako aj iné jazykové verzie, (
10
) keďže všetky zdôrazňujú, že neplnenie zmluvy musí byť priamym dôsledkom platobnej neschopnosti.
50.
Otázka výkladu tohto ustanovenia by mohla byť vyriešená, ak by sa vo vzťahu k pojmu „príslušné služby“ postupovalo v súlade s tvrdením Bundesarbeitskammer (Spolková komora pracovníkov a zamestnancov), ktoré na pojednávaní podporila aj grécka vláda. Podľa Bundesarbeitskammer (Spolková komora pracovníkov a zamestnancov) a gréckej vlády by sa mal pojem „príslušné služby“ chápať široko a zahŕňať všetky záväzky organizátora súvisiace so zmluvou o balíku cestovných služieb vrátane refundácie.
51.
Nie som presvedčená, že pojem „služby“ treba chápať tak, že zahŕňa žiadosť o refundáciu. Po prvé právna povaha refundácie je nárokom, ktorý má cestujúci voči organizátorovi. Žiadosť cestujúceho o refundáciu nemožno kvalifikovať ako „službu“, ktorá musí byť poskytnutá.
52.
Po druhé z kontextu, ktorého je článok 17 ods. 1 smernice 2015/2302 súčasťou, vyplýva, že „príslušné služby“ treba chápať ako „cestovné služby“. „Cestovné služby“ sú definované v článku 3 bode 1 ako preprava cestujúcich, ubytovanie, prenájom automobilov a akékoľvek iné služby cestovného ruchu, ktoré nie sú prirodzenou súčasťou cestovnej služby. Článok 17 ods. 5 stanovuje, že pokiaľ ide o neposkytnuté „cestovné služby“, refundácia sa na základe žiadosti cestujúceho poskytne bez zbytočného odkladu. Odôvodnenie 39 odkazuje aj na „cestovné služby … sa neposkytnú …“. Článok 19 ods. 1, ktorým sa upravuje ochrana pre prípad platobnej neschopnosti v prípade spojených cestovných služieb, odkazuje na neposkytovanie „cestovnej služby“. V širšom zmysle článok 13 ods. 1, ktorý upravuje zodpovednosť za poskytovanie balíka „cestovných služieb“, odkazuje na poskytovanie „cestovných služieb“ zahrnutých do zmluvy o balíku služieb. Z toho vyplýva, že v kontexte smernice 2015/2302 pojem „služby“ treba chápať v kontexte zmluvy o balíku cestovných služieb, ktorá sa vzťahuje na cestovné služby.
53.
Vzhľadom na to, aj keď právny nárok na refundáciu nemožno chápať ako „príslušnú službu“, treba konštatovať, že je neoddeliteľne spojený s plnením zmluvy o balíku cestovných služieb. To by mohlo naznačovať, že dôsledky pre poistné krytie žiadosti o refundáciu nemožno rozlišovať v závislosti od toho, či príslušný nárok vznikol v dôsledku ukončenia zmluvy o balíku cestovných služieb alebo v dôsledku neposkytnutia cestovných služieb.
54.
Okrem toho je potrebné zdôrazniť, že článok 17 ods. 1 smernice 2015/2302 možno jednoducho chápať tak, ako v podstate uviedla Bundesarbeitskammer (Spolková komora pracovníkov a zamestnancov), že platba zaplatená za balík cestovných služieb, ktoré už boli čiastočne poskytnuté, sa v prípade platobnej neschopnosti nevracia.
55.
Ustanovenie článku 17 ods. 1 je možné chápať aj tak, že poskytuje poistné krytie vo všetkých situáciách, v ktorých v dôsledku platobnej neschopnosti organizátora cestujúci zaplatili cenu bez toho, aby im organizátor poskytol služby.
56.
Z tohto pohľadu je článok 17 ods. 1 ustanovením, ktoré zvyšuje účinnosť ochrany v prípade platobnej neschopnosti tým, že zahŕňa všetky situácie neposkytnutia cestovných služieb v dôsledku platobnej neschopnosti organizátora, avšak bez toho, aby to znamenalo vylúčenie (nespochybnených) nevyrovnaných nárokov na refundáciu.
57.
Odôvodnenie 39 posilňuje tento druhý výklad článku 17 ods. 1 uvedenej smernice. Podľa tohto odôvodnenia musia členské štáty zabezpečiť, aby cestujúci, ktorí si zakúpili balík služieb, boli „plne chránení“ pred platobnou neschopnosťou organizátora a aby poskytovali zábezpeku refundácie „všetkých platieb“ vykonaných cestujúcimi alebo v ich mene. V tomto odôvodnení sa tiež uvádza, že členské štáty musia zaistiť, že táto ochrana je „účinná“.
58.
Je tiež dôležité poznamenať, že znenie článku 17 ods. 1 smernice 2015/2302 je podobné pojmom používaným v judikatúre Súdneho dvora v súvislosti s výkladom jeho „predchodcu“, t. j. článku 7 smernice 90/314. Rozsudok Verein für Konsumenteninformation (
11
) sa týkal konkrétne otázky, či by sa toto posledné ustanovenie malo vykladať v tom zmysle, že sa vzťahuje na situáciu, v ktorej hotelier núti turistu zaplatiť za poskytnuté ubytovanie, pričom tvrdí, že v danej chvíli už platobne neschopný organizátor cesty mu túto sumu nikdy nezaplatí. Súdny dvor rozhodol, že článok 7 smernice 90/314 sa na takúto situáciu vzťahuje vzhľadom na svoj účel, ktorým je ochrana spotrebiteľov pred rizikami vyplývajúcimi z platobnej neschopnosti organizátora. Súdny dvor konštatoval, že platby, ktoré cestujúci zaplatil organizátorovi, by sa mu mali refundovať, keďže „v dôsledku svojej platobnej neschopnosti mu organizátor neposkytol dohodnuté služby“. (
12
) Z tejto judikatúry vyplýva, že situácie spadajúce do pôsobnosti článku 7 smernice 90/314 mali byť chápané široko.
59.
Výraz „v dôsledku platobnej neschopnosti organizátora“, použitý v súčasnosti v článku 17 ods. 1 smernice 2015/2302, možno chápať ako odraz rozsudku Verein für Konsumenteninformation. Znenie uvedeného článku 17 ods. 1 by sa mohlo chápať tak, že namiesto toho, aby zo zábezpeky pre prípad platobnej neschopnosti vylučovalo nevyrovnané nároky na refundáciu, zahŕňa všetky rizikové situácie vyplývajúce z platobnej neschopnosti organizátora.
60.
Vlády, ktoré predložili Súdnemu dvoru písomné pripomienky, vyjadrili rozdielne názory na význam znenia článku 17 ods. 1 Zatiaľ čo belgická vláda sa domnievala, že toto ustanovenie sa nevzťahuje na nevyrovnané nároky na vrátenie peňazí, grécka vláda (
13
) zastávala opačný názor. Dánska vláda uviedla, že právo Únie nie je v tomto aspekte harmonizované a že členské štáty (ako je to v prípade Dánska) by mali mať naďalej právomoc stanoviť vyššiu úroveň ochrany. (
14
) Rozdielne názory vlád členských štátov svedčia prinajmenšom o tom, že znenie článku 17 ods. 1 by nevyrovnané nároky na refundáciu jednoznačne vylučovalo. (
15
)
61.
Bez ohľadu na znenie týkajúce sa príčinnej súvislosti je v článku 17 ods. 1 smernice 2015/2302 ešte jeden výraz, ktorý môže byť predmetom rôznych výkladov. Toto ustanovenie sa týka „platobnej neschopnosti organizátora“. V odôvodnení 39 sa však širšie odkazuje na „problémy s likviditou“. Ako zdôraznila Bundesarbeitskammer (Spolková komora pracovníkov a zamestnancov), ak by sa pojem „platobná neschopnosť organizátora“ mal striktne chápať ako formálne začatie konkurzného konania, znamenalo by to, že nároky na refundáciu za služby, ktoré neboli poskytnuté a ktoré vznikli v krátkom čase pred vyhlásením platobnej neschopnosti organizátora z dôvodu problémov s likviditou, nie sú kryté zábezpekou.
62.
Vzhľadom na uvedené sa domnievam, že z existujúceho znenia článku 17 ods. 1 nie je úplne jasné, či nároky cestujúcich na refundáciu, ktoré vznikli pred vyhlásením platobnej neschopnosti, sú vylúčené z ochrannej pôsobnosti tohto ustanovenia. (
16
)
b)
Genéza vzniku článku 17 ods. 1 smernice 2015/2302: otázka, či existoval legislatívny zámer znížiť ochranu spotrebiteľa
63.
Podľa ustálenej judikatúry genéza ustanovenia práva Únie môže tiež poskytnúť informácie relevantné pre jeho výklad. (
17
)
64.
Komisia vo svojich písomných pripomienkach, ako aj v ústnych vyjadreniach predložila argumenty týkajúce sa genézy článku 17 ods. 1, ktoré podľa nej vedú k záveru, že normotvorca Únie mal v úmysle vylúčiť zo zábezpeky nároky na refundáciu, ktoré vznikli pred tým, ako sa organizátor dostal do platobnej neschopnosti. Aby bolo možné správne preskúmať stanovisko Komisie, je užitočné stručne sledovať genézu článku 17 ods. 1, počnúc jeho predchodcom.
65.
Podľa článku 7 smernice 90/314 boli organizátori povinní „zabezpečiť dostatočný dôkaz záruky refundácie peňazí, ktoré boli zaplatené za a pre repatriáciu spotrebiteľa v prípade platobnej neschopnosti“. Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora od čias rozsudku vo veci Dillenkofer (
18
) bolo toto ustanovenie „určené na ochranu všetkých práv spotrebiteľov uvedených v tomto ustanovení, a teda na ochranu spotrebiteľov pred všetkými rizikami, ktoré sú v ňom vymedzené a ktoré vyplývajú z platobnej neschopnosti organizátorov zájazdov“. (
19
) Tieto riziká sú „neoddeliteľnou súčasťou zmluvy uzavretej medzi kupujúcim a organizátorom balíka cestovných služieb“ a „vyplývajú zo zálohovej platby ceny zájazdu“. (
20
)
66.
Komisia zdôraznila, že celkovým cieľom jej návrhu na zrušenie smernice 90/314 (
21
) bolo dosiahnuť vysokú úroveň ochrany spotrebiteľa zakotvenú v článku 169 ZFEÚ. Pokiaľ ide o ochranu pre prípad platobnej neschopnosti, táto inštitúcia vysvetlila, že zámerom návrhu bolo zachovať rovnakú úroveň ochrany. Odôvodnenie 34 a článok 15 návrhu Komisie teda vychádzali z existujúcej úrovne ochrany. (
22
)
67.
Komisia však vysvetlila, že počas legislatívneho procesu došlo k zmene prístupu, pokiaľ ide o rozsah ochrany v prípade platobnej neschopnosti.
68.
V tejto súvislosti Komisia odkazuje na odôvodnenie stanoviska Rady k jej pozícii v prvom čítaní legislatívneho návrhu. (
23
) V bode 15 tohto dokumentu Rada uviedla, že v texte (upravujúcom ochranu v prípade platobnej neschopnosti) sa stanovuje, že „ochrana v prípade platobnej neschopnosti by mala poskytovať primerané krytie za všetkých pravdepodobných okolností a odrážať úroveň finančného rizika, ktoré predstavuje činnosť obchodníka, ale táto zodpovednosť by nemala byť neobmedzená“. Na tom istom mieste sa uvádza, že „zodpovednosť systému ochrany v prípade platobnej neschopnosti by sa mala vzťahovať len na okolnosti, ktoré odrážajú bežné posúdenie rizika“ a že „v rámci účinnej ochrany v prípade platobnej neschopnosti by sa však nemuseli zohľadňovať vysoko nepravdepodobné riziká …“.
69.
Podľa Komisie sa znenie článku 17 ods. 1 smernice 2015/2302, tak ako ho nakoniec prijal normotvorca, „výrazne odchyľuje“ od znenia článku 7 smernice 90/314 a od článku 15 návrhu Komisie.
70.
Vyššie uvedené skutočnosti vedú Komisiu k záveru, že článok 17 ods. 1 uvedenej smernice vyžaduje príčinnú súvislosť medzi platobnou neschopnosťou a neposkytnutím balíka cestovných služieb, čo vylučuje nevyrovnané nároky na refundáciu.
71.
Z reštriktívneho chápania pôsobnosti článku 17 ods. 1 zo strany Komisie vychádza aj odporúčanie (EÚ) 2020/648 (
24
). V zmysle odôvodnenia tohto odporúčania „ak sa organizátori… stanú platobne neschopnými, existuje riziko, že mnohí pasažieri a cestujúci … by nedostali žiadnu náhradu, pretože ich nároky voči organizátorom … nie sú chránené“. (
25
) S cieľom chrániť cestujúcich pred týmto rizikom Komisia odporučila, aby sa na poukazy vzťahovala ochrana pred platobnou neschopnosťou. (
26
)
72.
Prezentácia genézy článku 17 ods. 1 smernice 2015/2302 Komisiou vyvoláva určité pochybnosti o jeho význame. Táto prezentácia však sama osebe nevedie k záveru, že existoval jasný úmysel normotvorcu odchýliť sa od predchádzajúcej úrovne ochrany a od judikatúry Súdneho dvora a vylúčiť nároky cestujúcich na refundáciu, ktoré existovali pred platobnou neschopnosťou.
73.
Na rozdiel od tvrdení Komisie Parlament uviedol, že znenie smernice 2015/2302 má zabezpečiť „kontinuitu“ medzi článkom 7 smernice 90/314 a článkom 17 smernice 2015/2302. Cieľom posledného uvedeného ustanovenia je naďalej zabezpečovať vysokú a jednotnú úroveň ochrany cestujúcich v zmysle „rozšírenia a posilnenia“ tejto ochrany.
74.
Konkrétne Parlament pripomína, že podľa judikatúry Súdneho dvora k článku 7 smernice 90/314 bolo toto ustanovenie vykladané tak, že „obsahuje povinnosť priznať spotrebiteľom balíka cestovných služieb právo na záruky refundácie peňazí, ktoré boli zaplatené, a na repatriáciu spotrebiteľa v prípade platobnej neschopnosti organizátora cestovnej služby“. (
27
) Táto povinnosť bola jasná už v čase prijatia smernice 2015/2302, pričom v tomto ohľade neexistovali žiadne nejasnosti alebo medzery, ktoré by bolo potrebné odstrániť. (
28
)
75.
Parlament ďalej pripomína, že „žiadne ustanovenie ani odôvodnenie“ tejto smernice neobsahuje náznak toho, že by normotvorca Únie túto povinnosť vo vzťahu k ochrane cestujúcich zamýšľal ovplyvniť. Uvádza, že by bolo v rozpore s logikou a ustálenou judikatúrou domnievať sa, že ochrana poskytovaná podľa článku 17 ods. 1 smernice 2015/2302 sa neuplatní, ak cestujúci využil svoje právo na ukončenie zmluvy zakotvené v článku 12 ods. 2 uvedenej smernice.
76.
Parlament vo svojich ústnych vyjadreniach zaujal aj stanovisko k relevantnosti odôvodnenia stanoviska Rady. Parlament uviedol, že z tohto stanoviska možno vyvodiť len to, že úpravy návrhu Komisie mali za cieľ objasniť spôsob, akým majú členské štáty zaviesť mechanizmy v prípade platobnej neschopnosti. Tieto úpravy sa týkali najmä výpočtu rizika na základe faktorov, ako je obrat, zálohové platby alebo sezónne výkyvy. Parlament okrem toho uviedol, že zámer normotvorcu vyjadrený v poslednej časti odôvodnenia 40 smernice 2015/2302, a to zabezpečiť, aby účinná ochrana v prípade platobnej neschopnosti nemusela zohľadňovať vysoko nepravdepodobné riziká, sa netýka žiadneho ustanovenia, ktoré by obmedzovalo ochranu cestujúceho v prípade ukončenia zmluvy pred vyhlásením platobnej neschopnosti.
77.
Pokiaľ ide o Radu, tá v písomných vyjadreniach nezaujala stanovisko ani k výkladu článku 17 ods. 1, ani konkrétne k otázke, či normotvorca Únie zamýšľal vylúčiť niektoré nároky cestujúcich z ochrany pred platobnou neschopnosťou.
78.
Na pojednávaní vyzval Súdny dvor Komisiu a Radu, aby preskúmali možný dôvod zmeny znenia článku 17 ods. 1 smernice 2015/2302 v priebehu legislatívneho procesu. V tejto súvislosti Komisia poznamenala, že v článku 12 ods. 2 uvedenej smernice bolo zavedené nové právo cestujúceho ukončiť zmluvu v prípade neodvrátiteľných a mimoriadnych okolností, zatiaľ čo zodpovedajúce právo na refundáciu nebolo zahrnuté do pôsobnosti ochrany poskytovanej článkom 17 ods. 2 uvedenej smernice. Podľa názoru Komisie sa úroveň ochrany spotrebiteľa neznížila v porovnaní s úrovňou ochrany, ktorú poskytovala predchádzajúca smernica, a to z toho dôvodu, že vylúčenie z ochrany v prípade platobnej neschopnosti sa týka nároku vyplývajúceho z uplatnenia práva, ktoré predtým neexistovalo.
79.
V odpovedi na tú istú otázku Rada uviedla, že ak by sa Súdny dvor domnieval, že by sa článok 17 ods. 1 smernice 2015/2302 mal vykladať v tom zmysle, že z ochrany pred platobnou neschopnosťou vylučuje nároky cestujúcich na refundáciu, ktoré vznikli pred tým, ako sa organizátor stal platobne neschopným, dalo by sa predpokladať, že normotvorca prijal politické rozhodnutie zaviesť osobitný systém ochrany. Rada však výslovne nepotvrdila, že by existoval legislatívny zámer vylúčiť určité kategórie nárokov.
80.
Postoj, ktorý obhajuje Komisia, chápem tak, že existuje akási „vyvažovacia“ logika, ktorá vysvetľuje, prečo podľa nej článok 17 ods. 1 smernice 2015/2302 nevyrovnané nároky na refundáciu vylučuje. Protiváhou k novému uznanému právu cestujúcich ukončiť zmluvu je obmedzenie ochrany tohto práva v prípade platobnej neschopnosti. Podľa argumentácie Komisie vďaka tomu, že právo ukončiť zmluvu je nové, nedochádza v porovnaní so zavedenou úrovňou ochrany podľa práva Únie k zníženiu ochrany spotrebiteľa.
81.
Tento postoj je problematický, pretože sa opiera o predpoklady. Komisia na pojednávaní uviedla, že práve to „považuje“ za dôvod odlišného znenia jej návrhu a znenia smernice, ako bolo nakoniec prijaté.
82.
Navyše myšlienka, že normotvorca mal v úmysle vytvoriť určitý druh „polovičného práva“, a to právo na refundáciu po ukončení zmluvy podľa článku 12 ods. 2 smernice 2015/2302, ale bez akejkoľvek zodpovedajúcej ochrany pred platobnou neschopnosťou, sa neodráža v odôvodneniach ani dokumentoch, z ktorých Komisia vychádzala. Ako Parlament v podstate poznamenal, odôvodnenie stanoviska Rady, na ktoré sa Komisia odvoláva, sa týka otázky obmedzenia záruky v prípade vysoko nepravdepodobných rizík, ktorá je predmetom iného ustanovenia, konkrétne článku 17 ods. 2.
83.
Podľa môjho názoru existuje nesúlad aj v argumentácii týkajúcej sa úrovne ochrany spotrebiteľa. Je pravda, že podľa smernice 90/314 nemal cestujúci v prípade neodvrátiteľných a mimoriadnych okolností právo na ukončenie zmluvy. Ak by sa však článok 17 ods. 1 smernice 2015/2302 mal vykladať v tom zmysle, že vylučuje nároky cestujúcich, ktoré vznikli pred vyhlásením platobnej neschopnosti, toto vylúčenie by sa nemalo vzťahovať len na nároky vyplývajúce z uplatnenia práva na ukončenie zmluvy v prípade neodvrátiteľných a mimoriadnych okolností, ale aj na nároky na refundáciu vyplývajúce z uplatnenia práva na ukončenie zmluvy zo strany organizátora alebo cestujúceho za iných okolností stanovených v smernici 2015/2302. Cestujúci má napríklad právo na refundáciu v prípade ukončenia zmluvy organizátorom podľa článku 12 ods. 3 smernice 2015/2302 alebo v prípade ukončenia zmluvy podľa článku 11 ods. 5 tejto smernice. Toto právo na refundáciu existovalo už podľa smernice 90/314. (
29
) V takýchto situáciách by sa ochrana spotrebiteľa v porovnaní s predchádzajúcim systémom znížila, ak by sa usúdilo, že príslušné nároky na refundáciu už nie sú kryté ochranou v prípade platobnej neschopnosti.
84.
V každom prípade vzhľadom na skutočnosť, že jeden zo spolunormotvorcov, konkrétne Parlament, zaujal pevné stanovisko, podľa ktorého normotvorca nemal v úmysle obmedziť rozsah ochrany v prípade platobnej neschopnosti podľa článku 17 ods. 1, nie je možné rozpoznať jasný legislatívny zámer smerujúci k opaku. (
30
)
85.
Vzhľadom na uvedené skutočnosti je potrebné ďalej preskúmať kontext, v ktorom sa toto ustanovenie vyskytuje, a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou, a až potom pristúpiť k výkladu, ktorý je v súlade s primárnym právom Únie ako celkom.
c)
Kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je článok 17 ods. 1 smernice 2015/2302 súčasťou
86.
Vzhľadom na kontext, ktorého je článok 17 ods. 1 smernice 2015/2302 súčasťou, treba zdôrazniť, že v prvej časti prvej vety sa uvádza, že zábezpeka sa týka refundácie „všetkých platieb uskutočnených cestujúcimi alebo v ich mene“. Článok 17 ods. 5 stanovuje, že „pokiaľ ide o neposkytnuté cestovné služby, refundácia sa na základe žiadosti cestujúceho poskytne bez zbytočného odkladu“. V odôvodnení 39, v ktorom sa vysvetľujú dôvody prijatia tohto ustanovenia, sa uvádza, že cestujúci sú „plne chránení pred platobnou neschopnosťou organizátora“ a že organizátori musia poskytovať zábezpeku refundácie „všetkých vykonaných platieb“. Podľa toho istého odôvodnenia „účinnosť znamená, že ochrana by mala byť k dispozícii hneď, ako sa v dôsledku problémov organizátora s likviditou cestovné služby neposkytujú …“.
87.
Ako bolo uvedené vyššie, (
31
)„aktivácia“ ochrany v prípade platobnej neschopnosti, pokiaľ sa príslušné služby neposkytnú v dôsledku platobnej neschopnosti organizátora, sa má spájať s účinnosťou ochrany v prípade platobnej neschopnosti. Článok 17 ods. 1 smernice 2015/2302 preto nemožno vykladať v tom zmysle, že by sa z rozsahu ochrany v prípade platobnej neschopnosti vylúčila určitá kategória nárokov na refundáciu.
88.
Treba tiež zdôrazniť, že článok 17 ods. 2 smernice 2015/2302 má iný rozsah pôsobnosti ako článok 17 ods. 1 tejto smernice, pretože upravuje obmedzenie záruky refundácie. Príslušné obmedzenie sa týka pokrytia „rozumne predvídateľných nákladov“. V odôvodnení 40 sa vysvetľuje, že „v rámci účinnej ochrany v prípade platobnej neschopnosti by sa však nemuseli zohľadňovať vysoko nepravdepodobné riziká, napríklad súčasná platobná neschopnosť viacerých najväčších organizátorov, v prípade, že by ich zohľadnenie neprimerane ovplyvnilo cenu ochrany, čím by sa znížila jej účinnosť“.
89.
Situáciu, keď cestujúci uplatní výhradne právo na ukončenie zmluvy podľa článku 12 ods. 2 smernice 2015/2302, a s tým spojenú povinnosť organizátora poskytnúť plnú refundáciu podľa článku 12 ods. 4 však nemožno považovať za „vysoko nepravdepodobné riziko“, ktoré by vylučovalo uplatnenie záruky na refundáciu.
90.
V tomto smere treba poznamenať, že článok 12 ods. 2 uznáva právo ukončiť zmluvu v prípade „neodvrátiteľných a mimoriadnych okolností“. Cestujúci majú zodpovedajúce právo na plnú refundáciu. Ako vyplýva z článku 23 ods. 2 a 3 smernice 2015/2302, toto právo má kogentnú povahu. (
32
) Článok 17 ods. 1 sa musí vykladať tak, aby sa zabezpečila plná účinnosť práva ukončiť zmluvu a získať plnú refundáciu podľa článku 12 ods. 2, a nie spôsobom, ktorý by účinnosť tohto práva obmedzoval. Ak by cestujúci stratil výhodu ochrany v prípade platobnej neschopnosti len preto, že ukončil zmluvu pred vyhlásením platobnej neschopnosti, mohlo by ho to odradiť od toho, aby svoje práva vôbec uplatnil. Ako v podstate uviedol Parlament, článok 12 ods. 2 by bol zbavený svojho effet utile, ak by sa uznalo, že ochrana pred platobnou neschopnosťou sa nevzťahuje na cestujúcich, ktorí uplatnili právo priznané touto smernicou.
91.
V širšom zmysle by iný výklad znamenal, že cestujúci, ktorí sa rozhodnú ukončiť zmluvu pred začiatkom poskytovania balíka služieb po tom, ako sa dozvedeli o problémoch organizátora s likviditou, by na základe článku 12 ods. 1 smernice 2015/2302 boli postavení do menej výhodnej pozície oproti cestujúcim, ktorí sa rozhodnú takúto zmluvu neukončiť. V takejto situácii totiž môžu niektorí cestujúci uprednostniť zaplatenie stornovacieho poplatku a vrátenie zvyšnej sumy podľa článku 12 ods. 4 pred tým, aby podstúpili riziko možnej repatriácie z dôvodu platobnej neschopnosti, ktorá nastala počas ich cesty.
92.
Ďalej je potrebné uviesť, že podľa článku 17 ods. 2 smernice 2015/2302 sa zábezpeka vzťahuje na „platby za balíky služieb uskutočnené cestujúcimi alebo v ich mene“. Parametre výpočtu krytia zohľadňujú „dobu uplynutú od zaplatenia záloh a konečných platieb do realizácie balíka služieb“. V odôvodnení 40 sa spresňuje, že „ochrana by mala byť dostatočná na pokrytie všetkých predvídateľných platieb uskutočnených cestujúcimi alebo v ich mene v súvislosti s balíkmi služieb v hlavnej sezóne“. (
33
) To podľa toho istého odôvodnenia vo všeobecnosti znamená, že zábezpeka musí kryť „dostatočne vysoký percentuálny podiel obratu organizátora vo vzťahu k balíkom služieb“. Z článku 17 ods. 2 a odôvodnenia 40 vyplýva, že všetky platby uskutočnené v súvislosti s balíkom služieb sú zahrnuté do výpočtu ochrany pre prípad platobnej neschopnosti, ktorý vychádza z údajov o obrate. (
34
) Naopak, právny dôvod nároku na refundáciu týchto platieb sa nezdá byť pre výpočet potrebného krytia relevantný.
93.
Vylúčenie nevyrovnaných nárokov z ochrany v prípade platobnej neschopnosti by nakoniec vyvolalo vážny nesúlad medzi článkom 17 ods. 1 uvedenej smernice a predzmluvnými informáciami, ktoré musia byť cestujúcim poskytnuté prostredníctvom príslušných formulárov uvedených v časti A alebo B prílohy I. V týchto štandardných informáciách sa uvádza, že „ak sa organizátor, alebo v niektorých členských štátoch predajca, dostane do platobnej neschopnosti, platby budú refundované“. (
35
) Je potrebné poznamenať, že informácie oznámené cestujúcemu neobsahujú žiadnu výhradu v zmysle, že by ochrana pred platobnou neschopnosťou bola vylúčená. Nemožno pripustiť, ako to v podstate konštatovala Bundesarbeitskammer (Spolková komora pracovníkov a zamestnancov), aby normotvorca spôsobil, že cestujúci zle pochopil dokumentáciu tým, že vo formulári štandardných informácií vyvolával nesprávny dojem, že pred platobnou neschopnosťou sú chránení všetci cestujúci, ak by sa v skutočnosti táto ochrana vzťahovala len na niektorých z nich.
94.
Pokiaľ ide o osobitný cieľ článku 17 ods. 1 smernice 2015/2302, účelom tohto ustanovenia je chrániť cestujúcich pred rizikami vyplývajúcimi z platobnej neschopnosti organizátora. Podľa predchádzajúcej smernice 90/314 Súdny dvor vo veci Verein für Konsumenteninformation rozhodol, že riziká vyplývajúce z platobnej neschopnosti, ktoré sú vlastné zmluve uzavretej medzi cestujúcim a organizátorom, vyplývajú z úhrady zálohovej platby za balík cestovných služieb. (
36
) Súdny dvor preto rozhodol, že povinnosť stanovená článkom 7 tejto smernice zahŕňa priznanie práv cestujúcim čerpajúcim balík cestovných služieb, ktoré im zaručujú refundáciu uskutočnených platieb. Riziko vyplývajúce z platobnej neschopnosti sa podľa súčasnej smernice nezmenilo. Preto musí byť výsledkom článku 17 ods. 1 smernice 2015/2302 tiež priznanie práv cestujúcim čerpajúcim balík cestovných služieb, ktoré im zaručia refundáciu uskutočnených platieb, vrátane nárokov, ktoré existovali pred vyhlásením platobnej neschopnosti.
95.
Výklad, podľa ktorého musia byť všetci cestujúci plne chránení pred platobnou neschopnosťou, vrátane tých, ktorí ukončili zmluvu pred platobnou neschopnosťou organizátora, potvrdzuje aj cieľ smernice 2015/2302, ktorým je – ako sa uvádza v jej článku 1 – dosiahnutie vysokej úrovne ochrany spotrebiteľa. Cieľ zabezpečiť vysokú úroveň ochrany spotrebiteľa je zakotvený aj v primárnom práve (článok 169 ZFEÚ a článok 38 Charty). Iný výklad, ako poukázala grécka vláda, by znamenal, že cestujúci by niesol ekonomické riziko spojené s následnou platobnou neschopnosťou organizátora cesty.
96.
S ohľadom na vyššie uvedené skutočnosti a kontext, ktorého je článok 17 ods. 1 smernice 2015/2302 súčasťou, a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou, podporujem záver, že ochrana pred platobnou neschopnosťou sa vzťahuje aj na nároky cestujúcich na refundáciu, ktoré vznikli pred tým, ako sa organizátor dostal do platobnej neschopnosti.
d)
Výklad článku 17 ods. 1 smernice 2015/2302 vo svetle zásady rovnosti zaobchádzania
97.
Ako už bolo poukázané vyššie, (
37
) podľa všeobecnej zásady výkladu sa má akt Únie vykladať, pokiaľ je to možné, spôsobom, ktorý nespochybní jeho platnosť. Rovnako, ak možno ustanovenie práva Únie vykladať viacerými spôsobmi, treba uprednostniť ten výklad, ktorý svojou povahou zabezpečuje jeho potrebný účinok. (
38
)
98.
V tejto súvislosti treba všetky akty Únie vykladať v súlade s primárnym právom ako celkom, vrátane zásady rovnosti zaobchádzania, ktorá vyžaduje, aby porovnateľné situácie neboli posudzované rozdielne a rozdielne situácie neboli posudzované rovnako, ak takéto posudzovanie nie je objektívne odôvodnené. (
39
)
99.
Vzhľadom na cieľ zabezpečiť vysokú úroveň ochrany spotrebiteľa – zakotvený v primárnom práve (
40
) – a konkrétny cieľ článku 17 smernice 2015/2302, ktorým je ochrana cestujúcich pred rizikom vyplývajúcim z platobnej neschopnosti, (
41
) je potrebné situácie, na ktoré sa vzťahuje toto ustanovenie, porovnať najmä s ohľadom na ekonomické riziko, ktoré znášajú cestujúci.
100.
V tomto prípade treba porovnať situáciu cestujúcich, ktorí si uplatňujú nárok na vrátenie cestovných nákladov po ukončení cestovnej zmluvy (z dôvodu neodvrátiteľných a mimoriadnych okolností), so situáciou cestujúcich, ktorí si uplatňujú nárok na refundáciu, pretože im neboli poskytnuté cestovné služby z dôvodu platobnej neschopnosti organizátora. Ako grécka vláda zdôraznila na pojednávaní, obe kategórie cestujúcich sú vystavené rovnakému finančnému riziku súvisiacemu so zálohami, ktoré zaplatili organizátorovi, ktorý sa následne dostal do platobnej neschopnosti.
101.
Komisia, Rada a belgická vláda, ako aj subsidiárne Parlament tvrdili, že medzi rôznymi kategóriami cestujúcich neexistuje nerovné zaobchádzanie, pretože ich situácia nie je porovnateľná. Na jednej strane cestujúci, ktorí ukončili zmluvu pred vyhlásením platobnej neschopnosti, nemajú zmluvný nárok na poskytnutie cestovných služieb; majú len nárok na refundáciu. Na druhej strane cestujúci, ktorí v čase platobnej neschopnosti ukončili zmluvu, majú nárok na poskytnutie cestovných služieb.
102.
Rozdiel opísaný Komisiou, Radou, Parlamentom a belgickou vládou v právnom vzťahu zmluvných strán v čase platobnej neschopnosti však nie je vhodným porovnávacím kritériom. Napriek rozdielnemu zmluvnému vzťahu majú cestujúci v oboch kategóriách rovnaký nárok na refundáciu všetkých uskutočnených platieb. Ako som už poznamenala a ako uviedla grécka vláda, referenčným bodom pre porovnanie je finančné riziko, ktoré znášajú cestujúci. Vzhľadom na to, že riziko súvisiace s tým, či cestujúci, ktorí zmluvu ukončili, a cestujúci, ktorí ju v čase platobnej neschopnosti ešte neukončili, skutočne získajú refundáciu všetkých platieb, je rovnaké, nemožno s týmito rizikami zaobchádzať rozdielne bez toho, aby nedošlo k porušeniu zásady rovnosti zaobchádzania. Je to tak a fortiori vzhľadom na cieľ sledovaný smernicou 2015/2302, ktorým je zabezpečiť vysokú úroveň ochrany spotrebiteľa pre všetkých cestujúcich. (
42
)
103.
Vzhľadom na uvedené skutočnosti sa domnievam, že článok 17 ods. 1 vykladaný vo svetle zásady rovnosti zaobchádzania sa má vykladať v tom zmysle, že zábezpeka refundácie zahŕňa nárok na refundáciu všetkých platieb uskutočnených cestujúcimi alebo v ich mene, vrátane tých cestujúcich, ktorí ukončili zmluvu pred tým, ako sa organizátor dostal do platobnej neschopnosti.
e)
Zásada právnej istoty
104.
HDI Global vo svojich ústnych vyjadreniach tvrdila, že pri výpočte rozsahu prevzatého rizika pri stanovení podmienok poistenia (
43
) a výšky poistného, ktoré majú platiť organizátori, vychádzala z príslušných právnych predpisov. Vzhľadom na to, že znenie článku 17 ods. 1 smernice 2015/2302 podľa názoru HDI Global jasne vyžaduje príčinnú súvislosť medzi platobnou neschopnosťou a neposkytnutím cestovných služieb, odchýlenie sa od tohto výkladu by bolo v rozpore so zásadou právnej istoty, ktorá je základnou zásadou práva Únie.
105.
Ako bolo uvedené vyššie, (
44
) ak by v tomto smere bolo úplne jasné zo samotného znenia článku 17 ods. 1, že vyžaduje takúto príčinnú súvislosť, Súdny dvor by sa nemohol odchýliť od tohto výkladu. Ako sa však preukázalo vyššie [pododdiel a)], znenie článku 17 ods. 1 uvedenej smernice jednoznačne nevylučuje nároky cestujúcich, ktorí ukončili zmluvu z dôvodu neodvrátiteľných a mimoriadnych okolností. Poskytuje tak priestor pre rôzny výklad. V súlade s prístupom zaujatým v týchto návrhoch by tento výklad mal viesť k záveru, že v prípade platobnej neschopnosti musia byť kryté všetky uskutočnené platby.
106.
Okrem toho treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora výklad právnej normy Únie, ktorý podá Súdny dvor pri výkone svojej právomoci podľa článku 267 ZFEÚ, objasňuje a spresňuje význam a dosah tejto normy tak, ako sa musí alebo by sa mala chápať a uplatňovať od okamihu, keď nadobudla účinnosť. Z toho vyplýva, že takto vyložená norma môže a musí byť uplatnená samotným súdom aj na právne vzťahy vzniknuté a vytvorené pred vydaním rozsudku vo veci žiadosti o výklad, ak sú inak splnené podmienky umožňujúce podať na príslušné súdy návrh na začatie konania týkajúceho sa uplatnenia tejto normy. (
45
)
107.
Súdny dvor môže iba úplne výnimočne prostredníctvom uplatnenia všeobecnej zásady právnej istoty, ktorá je vlastná právnemu poriadku Únie, pristúpiť k obmedzeniu možnosti akejkoľvek dotknutej osoby dovolávať sa ustanovenia, ktoré vyložil, s cieľom spochybniť právne vzťahy, ktoré vznikli v dobrej viere. Na rozhodnutie o takom obmedzení je nevyhnutné, aby boli splnené dve podstatné kritériá, a to dobrá viera dotknutých osôb a hrozba vážnych ťažkostí. (
46
)
108.
V prejednávanej veci však ani poisťovne, ktoré sú účastníkmi konania vo veci samej, ani belgická vláda nepožiadali Súdny dvor, aby z dôvodu právnej istoty účinky rozsudku, ktorý má byť vydaný, časovo obmedzil. Aj keby bola takáto žiadosť podaná, títo účastníci konania neuviedli žiadne závažné hospodárske dôsledky, ktoré by odôvodňovali časové obmedzenie účinkov budúceho rozsudku, ak by sa Súdny dvor riadil výkladom navrhovaným v týchto návrhoch. (
47
)
109.
Je tiež potrebné uviesť, že zmluvy dotknuté vo veci samej boli uzavreté pred prijatím odporúčania Komisie 2020/648, čo by mohlo naznačovať, že nároky cestujúcich, ktoré vznikli pred platobnou neschopnosťou, nie sú chránené. Poisťovne, ktoré sú účastníkmi konania vo veci samej, nemohli navrhnúť svoje poistné zmluvy na základe výkladu, ktorý sa uplatňuje v tomto odporúčaní. Okrem toho, ako už bolo uvedené vyššie, (
48
) základom pre výpočet zábezpeky je výška všetkých platieb vykonaných cestujúcimi alebo v ich mene v súvislosti s balíkmi cestovných služieb podľa článku 17 ods. 2 smernice 2015/2302. Toto ustanovenie dáva poisťovniam, ktoré sú účastníkmi konania vo veci samej, jasnú informáciu o základe výpočtu potrebného krytia.
110.
Mimochodom, možno poznamenať, že pri vypuknutí pandémie COVID-19 boli právom Únie zavedené osobitné opatrenia, ktoré členským štátom umožnili využiť plnú flexibilitu predpokladanú pravidlami štátnej pomoci na podporu organizátorov a poisťovateľov v cestovnom ruchu, ako aj na ochranu cestujúcich pred dôsledkami platobnej neschopnosti organizátorov. (
49
)
111.
Vzhľadom na uvedené skutočnosti zásada právnej istoty nebráni výkladu, podľa ktorého záruka za poistenie podľa článku 17 ods. 1 uvedenej smernice sa vzťahuje na všetky platby, ktoré cestujúci uskutočnili pred platobnou neschopnosťou.
112.
Vzhľadom na vyššie uvedené skutočnosti sa má článok 17 ods. 1 smernice 2015/2302 vzhľadom na jeho znenie, kontext a účel, ako aj vzhľadom na zásadu rovnosti zaobchádzania vykladať v tom zmysle, že zábezpeka refundácie sa vzťahuje nielen na platby uskutočnené cestujúcimi alebo v ich mene, ak sa cesta alebo dovolenka neuskutočnili v dôsledku platobnej neschopnosti organizátora, ale aj na platby uskutočnené cestujúcimi alebo v ich mene, ktorí ukončili zmluvu z dôvodu neodvrátiteľných a mimoriadnych okolností v zmysle článku 12 ods. 2 smernice 2015/2302 pred platobnou neschopnosťou organizátora.
O druhej a tretej prejudiciálnej otázke, ktoré boli položené vo veci C‑771/22
113.
Druhú a tretiu otázku vo veci C‑771/22 položil vnútroštátny súd pre prípad, že by jeho prvá otázka bola zodpovedaná záporne. Podstatou týchto otázok vnútroštátneho súdu, na ktoré možno odpovedať spoločne, je, či sa článok 17 ods. 1 smernice 2015/2302 má vykladať v tom zmysle, že sa vzťahuje na tých cestujúcich, ktorí ukončili zmluvu pred vyhlásením platobnej neschopnosti organizátora z dôvodu neodvrátiteľných a mimoriadnych okolností aspoň v týchto dvoch prípadoch: po prvé keď bolo konkurzné konanie vyhlásené v období, keď sa mala uskutočniť cesta, a po druhé keď ukončenie zmluvy a platobná neschopnosť majú pôvod v tej istej mimoriadnej okolnosti.
114.
Ak sa Súdny dvor rozhodne uplatniť výkladový prístup uvedený v týchto návrhoch, nebude potrebné odpovedať na tieto otázky. Ak by sa však rozhodol inak, moja odpoveď na tieto otázky by bola záporná. Ak sa rozsah zábezpeky uvedenej v článku 17 ods. 1 nevzťahuje na nároky na refundáciu, ktoré vznikli pred vyhlásením platobnej neschopnosti, rozsah tejto zábezpeky sa nemôže líšiť v závislosti od okolností opísaných vnútroštátnym súdom. Ako zdôraznila Komisia, rozsah uplatnenia tohto právneho ustanovenia sa nemôže líšiť v závislosti od dátumov, kedy sa mala cesta uskutočniť, ani v závislosti od toho, či okolnosti, ktoré údajne odôvodňujú ukončenie zmluvy, viedli k platobnej neschopnosti organizátora.
115.
Vzhľadom na vyššie uvedené zastávam názor, že na účely výkladu rozsahu pôsobnosti článku 17 ods. 1 smernice 2015/2302 nie je rozhodujúce, či sa cesta mala uskutočniť počas platobnej neschopnosti alebo po nej, ani to, či platobná neschopnosť bola spôsobená tými istými neodvratnými a mimoriadnymi okolnosťami, ktoré cestujúci uviedol ako dôvod na ukončenie zmluvy podľa článku 12 ods. 2 uvedenej smernice.
V. Návrh
116.
Vzhľadom vyššie na uvedené navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázky položené Bezirksgerich für Handelsachen Wien (Okresný obchodný súd Viedeň, Rakúsko) a Nederlandstalige Ondernemingsrechtbank Brussel (Holandskojazyčný obchodný súd Brusel, Belgicko) takto:
Článok 17 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2015/2302 z 25. novembra 2015 o balíkoch cestovných služieb a spojených cestovných službách, ktorou sa mení nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 a smernica Európskeho parlamentu a Rady 2011/83/EÚ a ktorou sa zrušuje smernica Rady 90/314/EHS, vzhľadom na svoje znenie, kontext a účel a na zásadu rovnosti zaobchádzania
sa má vykladať v tom zmysle, že zábezpeka refundácie sa vzťahuje nielen na platby uskutočnené cestujúcimi alebo v ich mene, ak sa cesta alebo dovolenka neuskutočnili v dôsledku platobnej neschopnosti organizátora, ale aj na platby uskutočnené cestujúcimi alebo v ich mene, ktorí ukončili zmluvu z dôvodu neodvratných a mimoriadnych okolností v zmysle článku 12 ods. 2 smernice 2015/2302 pred vyhlásením platobnej neschopnosti organizátora.
Subsidiárne na účely výkladu rozsahu pôsobnosti článku 17 ods. 1 smernice 2015/2302 nie je rozhodujúce, či sa cesta mala uskutočniť počas platobnej neschopnosti alebo po nej, ani to, či platobná neschopnosť bola spôsobená tými istými neodvratnými a mimoriadnymi okolnosťami, ktoré cestujúci uviedol ako dôvod na ukončenie zmluvy podľa článku 12 ods. 2 tejto smernice.
(
1
)	Jazyk prednesu: angličtina.
(
2
)	Pozri príslušné údaje v stručných informáciách o politike cestovného ruchu OSN: https://www.unwto.org/tourism‑and‑covid‑19‑unprecedented‑economic‑impacts
(
3
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 25. novembra 2015 o balíkoch cestovných služieb a spojených cestovných službách, ktorou sa mení nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 a smernica Európskeho parlamentu a Rady 2011/83/EÚ a ktorou sa zrušuje smernica Rady 90/314/EHS (Ú. v. EÚ L 326, 2015, s. 1).
(
4
)	Smernica Rady z 13. júna 1990 o balíku cestovných, dovolenkových a výletných služieb (Ú. v. ES L 158, 1990, s. 59; Mim. vyd. 13/010, s. 132). Táto smernica bola zrušená smernicou 2015/2302.
(
5
)	Rozsudok zo 14. mája 1998, Verein für Konsumenteninformation (C‑364/96, EU:C:1998:226, bod 18 a citovaná judikatúra).
(
6
)	Rozsudok z 12. januára 2023, FTI Touristik (Balík cestovných služieb na Kanárske ostrovy) (C‑396/21, EU:C:2023:10, bod 19 a citovaná judikatúra).
(
7
)	Rozsudok z 25. januára 2022, VYSOČINA WIND (C‑181/20, EU:C:2022:51, bod 39).
(
8
)	Rozsudok zo 14. mája 2019, M a i. (Odňatie postavenia utečenca) (C‑391/16, C‑77/17 a C‑78/17, EU:C:2019:403, bod 77).
(
9
)	Príslušná veta francúzskej verzie článku 17 ods. 1 smernice 2015/2302 stanovuje: „dans la mesure où les services concernés ne sont pas exécutés en raison de l‘insolvabilité des organisateurs“.
(
10
)	Pozri napríklad nemeckú verziu článku 17 ods. 1 smernice 2015/2302 („sofern die betreffenden Leistungen infolge der Insolvenz des Reiseveranstalters nicht erbracht werden“), španielsku verziu („en que los servicios correspondientes no se hayan ejecutado por causa de la insolvencia del organizador“) a taliansku verziu („in cui i servizi pertinenti non sono eseguiti a causa dello stato di insolvenza dell‘organizzatore“).
(
11
)	Rozsudok zo 14. mája 1998, Verein für Konsumenteninformation (C‑364/96, EU:C:1998:226, bod 20) (ďalej len „rozsudok vo veci Verein für Konsumenteninformation“).
(
12
)	Tamže, bod 22 (kurzívou zvýraznila generálna advokátka).
(
13
)	Prinajmenšom pokiaľ ide o nároky na refundáciu vyplývajúce z uplatnenia práva na ukončenie zmluvy podľa článku 12 ods. 2 smernice 2015/2302.
(
14
)	Dánsko uviedlo, že zriadilo záručný fond, ktorý pokrýva poukážky aj nevyrovnané nároky na refundáciu.
(
15
)	Je vhodné uviesť aj príklad nemeckého prebratia článku 17 ods. 1 smernice 2015/2302. Podľa § 651r ods. 1 Bürgerliches Gesetzbuch (BGB) musí organizátor zaručiť, že cestujúcim bude refundovaná platba za cestu, pokiaľ „v prípade“ (v nemčine „im Fall“) platobnej neschopnosti organizátora nebudú poskytnuté cestovné služby. § 651r ods. 1 BGB je formulovaný širšie ako jeho predchodca, § 651k ods. 1 bod 1. Toto predošlé ustanovenie stanovovalo, že prevádzkovateľ musí zaručiť, že cestujúcim bude refundovaná platba za cestu, pokiaľ sa cestovné služby neposkytnú „z dôvodu“ („infolge“) platobnej neschopnosti prevádzkovateľa. Znenie § 651k ods. 1 bod 1 BGB vyvolalo otázky týkajúce sa súladu so smernicou 90/314, ako to vyplýva z rozsudku zo 16. februára 2012, Blödel‑Pawlik (C‑134/11, EU:C:2012:98). V čase prijatia smernice 2015/2302 sa v nemeckej právnickej literatúre poukazovalo na to, že „prehrešok všeobecného filtra, ako je ‚v dôsledku‘“ („der Sündenfall eines allgemeinen Filters wie ‚infolge‘“) by sa v transpozičných právnych predpisoch nemal opakovať (pozri STAUDINGER, A.: Erste Überlegungen zur Umsetzung der reformierten Pauschalreiserichtlinie mit Bezug auf den Insolvenzschutz. In: Reise‑Recht aktuell (RRa). 2015 (6), s. 281 – 287, na s. 282).
(
16
)	Tento záver nie je spochybnený úvahami, ktoré som rozviedla v bode 61 svojich návrhov vo veci UFC – Que choisir a CLCV (C‑407/21, EU:C:2022:690), na ktoré sa Komisia odvoláva vo svojich písomných pripomienkach. Cieľom tohto bodu nebolo podrobne analyzovať rozsah pôsobnosti článku 17 smernice 2015/2302, ale skôr reagovať na tvrdenia niektorých vlád v súvislosti s neuplatniteľnosťou práva na plnú refundáciu v prípade pandémie COVID-19, ako aj zamyslieť sa nad vplyvom pandémie na likviditu organizátorov vyplývajúcu z rozsiahlych žiadostí o zrušenie. Z rovnakých dôvodov nemožno bod 55 rozsudku Súdneho dvora z 8. júna 2023, Komisia/Slovensko (Právo na ukončenie zmluvy bez poplatku) (C‑540/21, EU:C:2023:450) chápať tak, že vyjadruje názor Súdneho dvora v súvislosti s rozsahom ochrany v prípade platobnej neschopnosti podľa článku 17 smernice 2015/2302.
(
17
)	Rozsudok zo 16. marca 2023, Towercast (C‑449/21, EU:C:2023:207, bod 31).
(
18
)	Rozsudok z 8. októbra 1996, Dillenkofer a i. (C‑178/94, C‑179/94 a C‑188/94 až C‑190/94, EU:C:1996:375, bod 42).
(
19
)	Rozsudok z 15. júna 1999, Rechberger a i. (C‑140/97, EU:C:1999:306, bod 61).
(
20
)	Rozsudok zo 14. mája 1998, Verein für Konsumenteninformation (C‑364/96, EU:C:1998:226, bod 18).
(
21
)	Návrh smernice Európskeho parlamentu a Rady o balíku cestovných služieb a asistenčných cestovných službách, ktorou sa mení nariadenie (ES) č. 2006/2004 a smernica 2011/83/EÚ a ktorou sa zrušuje smernica Rady 90/314/EHS [COM(2013) 512 final].
(
22
)	Odôvodnenie 34 návrhu Komisie uvádza, že „cestujúci, ktorí si zakúpili balík služieb... sú plne chránení pred platobnou neschopnosťou organizátora“ a že „členské štáty by mali zaistiť, aby ich vnútroštátne systémy na ochranu pred platobnou neschopnosťou boli účinné a schopné zaručiť rýchly návrat všetkých cestujúcich postihnutých dôsledkami platobnej neschopnosti do vlasti, ako aj refundáciu uskutočnených platieb“. Článok 15 návrhu Komisie s názvom „Účinnosť a rozsah ochrany pred platobnou neschopnosťou“ stanovuje, že členské štáty musia zabezpečiť, aby organizátori „poskytovali záruku účinného a rýchleho vrátenia všetkých platieb uhradených cestujúcimi“ (kurzívou zvýraznila generálna advokátka).
(
23
)	Odôvodnenie stanoviska Rady prijaté Radou 18. septembra 2015, Pozícia Rady v prvom čítaní na účely prijatia smernice Európskeho parlamentu a Rady o balíku cestovných služieb a spojených cestovných službách, ktorou sa mení nariadenie (ES) č. 2006/2004 a smernica Európskeho parlamentu a Rady 2011/83/EÚ a ktorou sa zrušuje smernica Rady 90/314/EHS, 2013/0246 (COD), 22. septembra 2015 (ďalej len „odôvodnenie stanoviska Rady“).
(
24
)	Odporúčanie Komisie z 13. mája 2020 týkajúce sa poukazov ponúkaných pasažierom a cestujúcim ako alternatívnu náhradu za zrušené balíky cestovných služieb a dopravné služby v súvislosti s pandémiou COVID-19 (Ú. v. EÚ L 151, 2020, s. 10).
(
25
)	Odôvodnenie 14 odporúčania Komisie 2020/648.
(
26
)	Bod 2 odporúčania Komisie 2020/648. Ako vyplýva z bodu 1, ide o poukazy, ktoré môžu organizátori navrhnúť cestujúcim ako alternatívu k peňažnej náhrade v prípade ukončenia zmluvy z dôvodov súvisiacich s pandémiou COVID-19 v kontexte článku 12 ods. 3 a 4 smernice 2015/2302.
(
27
)	Rozsudok z 15. júna 1999, Rechberger a i. (C‑140/97, EU:C:1999:306, bod 74).
(
28
)	Parlament sa odvoláva na odôvodnenie 1 smernice 2015/2302.
(
29
)	Pozri článok 4 ods. 6 písm. b) smernice 90/314, ktorý upravuje právo spotrebiteľa na preplatenie všetkých súm, ktoré zaplatil v súvislosti so zmluvou, v čo najkratšom termíne.
(
30
)	Mimochodom, de lege ferenda by bolo žiaduce, aby normotvorca objasnil rozsah pôsobnosti článku 17 ods. 1 smernice 2015/2302. To je jedným z cieľov návrhu smernice Európskeho parlamentu a Rady, ktorou sa mení smernica 2015/2302 s cieľom zefektívniť ochranu cestujúcich a zjednodušiť a objasniť určité aspekty uvedenej smernice, COM/2023/905 final, predloženého Komisiou. Podľa nového znenia tohto ustanovenia navrhnutého Komisiou zabezpečenie refundácie všetkých platieb uskutočnených cestujúcimi „v prípade platobnej neschopnosti organizátora“ zahŕňa ochranu uskutočnených platieb, „pokiaľ mal cestujúci nárok na refundáciu“.
(
31
)	Pozri bod 55 vyššie.
(
32
)	Rozsudok z 8. júna 2023, UFC – Que choisir a CLCV (C‑407/21, EU:C:2023:449, bod 60).
(
33
)	Kurzívou zvýraznila generálna advokátka.
(
34
)	Pozri KEILER, S.: Agens und Folge der Insolvenz eines Reiseveranstalters. In: Zeitschrift für Insolvenzrecht und Kreditschutz – ZIK, zv. 6, 2020, s. 229 na s. 231.
(
35
)	Kurzívou zvýraznila generálna advokátka.
(
36
)	Rozsudok zo 14. mája 1998 (C‑364/96, EU:C:1998:226, bod 18).
(
37
)	Pozri bod 43 vyššie.
(
38
)	Rozsudok z 19. novembra 2009, Sturgeon a i. (C‑402/07 a C‑432/07, EU:C:2009:716, bod 47). V tomto rozsudku týkajúcom sa výkladu nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 261/2004 z 11. februára 2004, ktorým sa ustanovujú spoločné pravidlá systému náhrad a pomoci cestujúcim pri odmietnutí nástupu do lietadla, v prípade zrušenia alebo veľkého meškania letov a ktorým sa zrušuje nariadenie (EHS) č. 295/91 (Ú. v. EÚ L 46, 2004, s. 1; Mim. vyd. 07/008, s. 10), Súdny dvor rozhodol, že s cestujúcimi meškajúcich letov, ktorí utrpeli trojhodinovú alebo dlhšiu časovú stratu, a cestujúcimi zrušených letov nemožno zaobchádzať rozdielne bez toho, aby bola porušená zásada rovnosti zaobchádzania.
(
39
)	Rozsudok z 23. októbra 2012, Nelson a i. (C‑581/10 a C‑629/10, EU:C:2012:657, bod 33 a citovaná judikatúra).
(
40
)	Pozri bod 93 vyššie.
(
41
)	Pozri bod 91 vyššie.
(
42
)	Pozri analogicky rozsudok z 19. novembra 2009, Sturgeon a i. (C‑402/07 a C‑432/07, EU:C:2009:716, bod 60).
(
43
)	Tým mám na mysli podmienky pre výplatu poistného plnenia.
(
44
)	Pozri bod 42 vyššie.
(
45
)	Rozsudky zo 6. marca 2007, Meilicke a i., C‑292/04, EU:C:2007:132, bod 34, a z 23. apríla 2020, Herst (C‑401/18, EU:C:2020:295, bod 54). Tieto podmienky sa týkajú napríklad požiadaviek prípustnosti príslušnej žaloby alebo dodržiavania príslušných premlčacích lehôt.
(
46
)	Rozsudok z 23. apríla 2020, Herst (C‑401/18, EU:C:2020:295, bod 56 a citovaná judikatúra).
(
47
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. októbra 2014, Schulz a Egbringhoff (C‑359/11 a C‑400/11, EU:C:2014:2317, bod 57 a nasl.).
(
48
)	Pozri bod 91 vyššie.
(
49
)	Pozri Oznámenie Komisie – Dočasný rámec pre opatrenia štátnej pomoci na podporu hospodárstva v súčasnej situácii spôsobenej nákazou COVID-19, [C(2020) 1863] (Ú. v. EÚ C 91I, 2020, s. 1), v znení zmien. V súvislosti s epidémiou koronavírusu rakúska i belgická vláda dočasný rámec pre opatrenia štátnej pomoci využili [pozri podrobnejšie informačný zoznam opatrení schválený podľa článku 107 ods. 2 písm. b) a článku 107 ods. 3 písm. e) ZFEÚ a podľa dočasného rámca pre opatrenia štátnej pomoci, ktorý je dostupný na adrese: https://competition‑policy.ec.europa.eu/state‑aid/coronavirus/temporary‑framework_en]. Pozri v tomto zmysle aj rozsudok z 8. júna 2023, UFC – Que choisir a CLCV (C‑407/21, EU:C:2023:449, bod 73).