62006CC0328
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
PAOLO MENGOZZI
prednesené 13. septembra 2007 (
1
)
Vec C-328/06
Alfredo Nieto Nuño
proti
Leonci Monlleó Franquet
„Ochranné známky — Smernica 89/104/EHS — Článok 4 ods. 2 písm. d) — Ochranné známky ‚všeobecne známe‘ v členskom štáte v zmysle článku 6 bis Parížskeho dohovoru — Známosť ochrannej známky — Geografický rozsah“
1.
V tomto prejudiciálnom konaní podal vnútroštátny súd Súdnemu dvoru otázku týkajúcu sa výkladu článku 4 prvej smernice Rady 89/104/EHS z 21. decembra 1988 o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok (
2
).
2.
Táto otázka bola položená v rámci konania o žalobe podanej majiteľom zapísanej španielskej ochrannej známky proti používateľovi skoršej nezapísanej ochrannej známky, ktorá sa zhoduje s prvou uvedenou ochrannou známkou a používa sa na označenie rovnakých služieb, pričom žalobca sa domáhal určenia, že žalovaný porušuje práva zo zapísanej ochrannej známky, a teda nariadenia zastavenia konaní spôsobujúcich toto porušenie, ako aj údajnú škodu.
I — Príslušný právny rámec
A — Medzinárodná právna úprava
3.
Parížsky dohovor na ochranu priemyselného vlastníctva (
3
) (ďalej len „Parížsky dohovor“) podpísaný v Paríži 20. marca 1883 jedenástimi štátmi bol prvým významným multilaterálnym dohovorom prijatým v tejto oblasti a v súčasnosti je dohovorom s najvyšším počtom zmluvných štátov (171 zmluvných štátov (
4
) vrátane všetkých členských štátov Spoločenstva). Podľa jeho článku 1 ods. 1 krajiny, na ktoré sa vzťahuje tento dohovor, tvoria úniu, ktorá má svoje vlastné orgány (
5
) a ktorej cieľom je ochrana priemyselného vlastníctva (
6
).
4.
Článok 6 bis, začlenený do znenia dohovoru revíznou konferenciou v Haagu v roku 1925 (
7
), stanovuje vo svojom odseku 1 toto: „Únijné krajiny sa zaväzujú buď z úradnej povinnosti, ak to zákonodarstvo krajiny dovoľuje, alebo na žiadosť záujemcu, že odmietnu alebo zrušia zápis a zakážu používanie továrenskej alebo obchodnej známky, ktorá je reprodukciou, napodobením alebo prekladom, ktorý môže vyvolať zámenu so známkou, o ktorej podľa posudku príslušného úradu krajiny zápisu alebo používania je tam všeobecne známe, že je už známkou osoby oprávnenej používať výhody tohto dohovoru a používanou pre rovnaké alebo podobné výrobky. Rovnako tomu je, ak je podstatná časť známky reprodukciou takej známky všeobecne známej alebo napodobením, ktoré môže spôsobiť zámenu s ňou“.
5.
Článok 16 ods. 1 a 2 Dohody o obchodných aspektoch práv duševného vlastníctva (TRIPS) Svetovej obchodnej organizácie (
8
) stanovuje:
„1.   Majiteľ zaregistrovanej ochrannej známky bude mať výlučné právo zabrániť všetkým tretím stranám, ktoré nemajú súhlas majiteľa, používať pri obchodnej činnosti rovnaké alebo podobné označenie pre tovary alebo služby, ktoré sú rovnaké alebo podobné tým, pre ktoré je ochranná známka registrovaná, a kde by takéto používanie malo za následok pravdepodobnosť zámeny…
2.   Článok 6 bis Parížskeho dohovoru (1967) sa použije mutatis mutandis na služby. Pri určovaní, či je ochranná známka všeobecne známa, bude člen zohľadňovať, či je ochranná známka známa v príslušnom okruhu verejnosti vrátane znalostí príslušného člena, ktoré získal ako dôsledok propagácie tejto ochrannej známky“.
6.
S cieľom „spresniť, zjednotiť a doplniť“ medzinárodné ustanovenia týkajúce sa ochrany všeobecne známych ochranných známok uvedených v citovaných článkoch 6 bis Parížskeho dohovoru a 16 TRIPS sformuloval Stály výbor pre právo ochranných známok, priemyselných vzorov a modelov a zemepisných označení výrobkov Svetovej organizácie duševného vlastníctva (WIPO) (
9
) na zasadaní v Ženeve 8. až 12. júna 1999 rezolúciu (
10
), aby sa prijali spoločné odporúčania o ustanoveniach týkajúcich sa ochrany všeobecne známych ochranných známok. Tieto odporúčania boli prijaté na spoločnom zasadaní zhromaždenia Parížskej únie a zhromaždenia WIPO 20. až 29. septembra 1999.
7.
Článok 2 týchto odporúčaní uvádza faktory, ktoré sa majú zohľadniť pri posúdení, či je ochranná známka všeobecne známa v členskom štáte Parížskej únie alebo WIPO:
„1.   [Faktory, ktoré treba zohľadniť]
a)
Pri zisťovaní, či je ochranná známka všeobecne známa, príslušný orgán posúdi každú skutočnosť, z ktorej sa dá vyvodiť, že ochranná známka je všeobecne známa.
b)
Osobitne príslušný orgán posúdi informáciu, ktorá mu je predložená v súvislosti s faktormi, z ktorých sa dá usúdiť, či ochranná známka je alebo nie je všeobecne známa, vrátane, avšak nie výlučne, informácie, ktorá sa týka:
i)
stupňa známosti alebo uznania ochrannej známky v príslušnom segmente verejnosti;
ii)
trvania, rozsahu a územného dosahu používania ochrannej známky;
iii)
trvania, rozsahu a územného dosahu akejkoľvek propagácie ochrannej známky vrátane reklamy, propagácie a prezentovania výrobkov alebo služieb, na ktoré sa ochranná známka vzťahuje, na veľtrhoch alebo výstavách;
iv)
trvania a územného dosahu zápisu alebo prihlášky ochrannej známky v rozsahu, v akom odrážajú používanie alebo uznanie ochrannej známky;
v)
stálosti účinného výkonu práv vyplývajúcich z ochrannej známky, najmä rozsahu, v akom bola ochranná známka uznaná za všeobecne známu príslušnými orgánmi;
vi)
hodnoty, ktorá sa spája s ochrannou známkou.
c)
Uvedené faktory, ktoré predstavujú usmernenia pre príslušný orgán pri zisťovaní, či je ochranná známka všeobecne známa, nie sú nevyhnutnými podmienkami takéhoto zistenia. Toto zistenie závisí vždy od osobitných okolností konkrétneho prípadu. V niektorých prípadoch môžu byť relevantné všetky tieto faktory. V iných prípadoch to môžu byť len niektoré z nich. A v iných prípadoch nemusí byť relevantný žiaden z týchto faktorov a rozhodnutie sa bude musieť zakladať na dodatočných faktoroch, ktoré nie sú uvedené v písmene b). Takéto dodatočné faktory môžu byť relevantné samy osebe alebo v spojení s jedným alebo viacerými faktormi uvedenými v písmene b).
2.   [Príslušný segment verejnosti]
a)
Príslušné segmenty verejnosti zahŕňajú, avšak sa na to neobmedzujú:
i)
skutočných a/alebo potenciálnych spotrebiteľov takého druhu výrobkov alebo služieb, na ktoré sa vzťahuje ochranná známka;
ii)
osoby zapojené do distribučných kanálov takého druhu výrobkov alebo služieb, na ktoré sa vzťahuje ochranná známka;
iii)
obchodné kruhy, ktoré sa zaoberajú takým druhom výrobkov a služieb, na ktoré sa vzťahuje ochranná známka.
b)
Ak sa zistí, že ochranná známka je všeobecne známa aspoň v jednom príslušnom segmente verejnosti v členskom štáte, bude sa považovať za všeobecne známu v členskom štáte.
c)
Ak sa zistí, že ochranná známka je známa aspoň v jednom príslušnom segmente verejnosti v členskom štáte, môže sa považovať za všeobecne známu v členskom štáte.
d)
Členský štát môže určiť, že ochranná známka je všeobecne známa, aj keď nie je všeobecne známa, alebo v prípade, že členské štáty použijú písmeno c), že nie je známa v niektorom príslušnom segmente verejnosti členského štátu.
3.   [Faktory, ktoré sa nebudú vyžadovať]
a)
Členské štáty nebudú ako podmienku určenia, že ochranná známka je všeobecne známa, vyžadovať:
i)
aby bola ochranná známka používaná, zapísaná, alebo aby bola jej prihláška podaná v členskom štáte alebo vo vzťahu k tomuto štátu;
ii)
aby bola ochranná známka všeobecne známa, zapísaná, alebo aby bola jej prihláška podaná v inej alebo vo vzťahu k inej jurisdikcii než k jurisdikcii členského štátu; alebo
iii)
aby bola ochranná známka všeobecne známa u širokej verejnosti členského štátu.
b)
Bez ohľadu na ustanovenie písmena a) bodu ii) členský štát môže na účely odseku 2 písm. d) vyžadovať, aby bola ochranná známka všeobecne známa v inej alebo v iných jurisdikciách než v členskom štáte.“ [neoficiálny preklad]
B — Právna úprava Spoločenstva
8.
V súlade s cieľom uvedeným vo svojich odôvodneniach je zámerom smernice 89/104 aproximácia právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok obmedzená na tie ustanovenia vnútroštátnych právnych predpisov, ktoré najvýraznejšie ovplyvňujú fungovanie vnútorného trhu, ktoré môžu brániť voľnému pohybu tovaru a voľnému pohybu služieb alebo ktoré môžu deformovať hospodársku súťaž (pozri prvé a tretie odôvodnenie).
9.
V tejto súvislosti smernica najprv podriaďuje nadobudnutie a zachovanie práv z ochranných známok tým istým podmienkam vo všetkých členských štátoch tým, že vymedzuje označenia, ktoré môžu tvoriť ochrannú známku (článok 2), stanovuje vyčerpávajúcim spôsobom dôvody zamietnutia zápisu a dôvody neplatnosti súvisiace s ochrannou známkou alebo s kolíziou so skoršími právami (články 3 a 4) a dôvody na výmaz (článok 12).
10.
Na účely tohto konania je relevantný najmä článok 4 smernice nazvaný „Ďalšie dôvody zamietnutia alebo vyhlásenie neplatnosti týkajúce sa konfliktu so skoršími právami“, ktorého odsek 1 stanovuje:
„Ochranná známka nebude zapísaná do registra a ak už bola zapísaná, musí byť vyhlásená za neplatnú:
a)
ak je táto ochranná známka zhodná so skoršou ochrannou známkou a tovary alebo služby, pre ktoré je táto ochranná známka podaná, alebo pre ktoré je zapísaná, sú zhodné s tovarmi alebo službami, pre ktoré je chránená táto skoršia ochranná známka;
b)
ak existuje z dôvodu totožnosti alebo podobnosti so skoršou ochrannou známkou a totožnosti alebo podobnosti tovarov alebo služieb, na ktoré sa ochranná známka vzťahuje, pravdepodobnosť zámeny na strane verejnosti, vrátane pravdepodobnosti asociácie so skoršou ochrannou známkou“ (
11
).
11.
Odsek 2 písm. d) tohto článku znie:
„‚Skoršími ochrannými známkami‘ v zmysle odseku 1 sú:
…
d)
nezapísané ochranné známky, ktoré v deň podania prihlášky ochrannej známky, prípadne ku dňu prednosti uplatnenej vo vzťahu k prihláške ochrannej známky, sú v Španielsku ‚všeobecne známe‘ v zmysle článku 6 bis Parížskeho dohovoru“ (
12
).
12.
Odsek 4 písm. b) tohto článku stanovuje:
„Každý členský štát môže ďalej stanoviť, že ochranná známka nebude zapísaná, alebo, ak už je zapísaná, môže byť vymazaná, ak a v tom rozsahu, v akom:
…
b)
práva k nezapísanej ochrannej známke alebo k inému označeniu používanému v obchodnom styku boli získané pred dňom podania prihlášky neskoršej ochrannej známky alebo pred dňom priority nárokovanej vo vzťahu k prihláške neskoršej ochrannej známky, a táto nezapísaná ochranná známka alebo iné označenie poskytuje svojmu majiteľovi právo zakázať používanie neskoršej ochrannej známky“ (
13
).
13.
Smernica 89/104 okrem toho obsahuje ustanovenia zamerané na to, aby sa zapísaným ochranným známkam zaručila tá istá právna ochrana vo všetkých vnútroštátnych právnych úpravách bez toho, aby to malo vplyv na možnosť členských štátov poskytnúť rozsiahlejšiu ochranu tým ochranným známkam, ktoré majú dobré meno (pozri deviate odôvodnenie).
14.
Článok 6 nazvaný „Obmedzenie účinku ochrannej známky“ stanovuje v odseku 2:
„Ochranná známka neoprávňuje majiteľa zakázať tretím stranám používať v obchodnom styku skoršie právo, ktoré sa vzťahuje len na istú oblasť, ak je toto právo uznané právnymi predpismi príslušného členského štátu a je využívané len na území, pre ktoré je uznané“.
15.
Na záver treba pripomenúť, že dvanáste odôvodnenie smernice uvádza požiadavku, aby úprava, ktorú smernica stanovuje, bola úplne zosúladená s ustanoveniami Parížskeho dohovoru, ktorého zmluvnými stranami sú všetky členského štáty.
C — Vnútroštátna právna úprava
16.
Článok 6 ods. 1 a 2 zákona č. 17 zo 7. decembra 2001 (o ochranných známkach) stanovuje:
„1.   Ochranná známka nebude zapísaná do registra:
a)
ak je táto ochranná známka zhodná so skoršou ochrannou známkou, ktorá označuje rovnaké tovary alebo služby;
b)
ak existuje z dôvodu totožnosti alebo podobnosti so skoršou ochrannou známkou a totožnosti alebo podobnosti tovarov alebo služieb, na ktoré sa ochranná známka vzťahuje, pravdepodobnosť zámeny na strane verejnosti vrátane pravdepodobnosti asociácie so skoršou ochrannou známkou.
2.   ‚Skoršími ochrannými známkami‘ v zmysle odseku 1 sú:
a)
zapísané ochranné známky nasledujúcich typov s dátumom podania prihlášky alebo dátumom prednosti skorším, než je dátum podania prihlášky príslušnej ochrannej známky:
i)
španielske ochranné známky;
ii)
ochranné známky zapísané na základe medzinárodných dohôd, ktoré vyvolávajú právne účinky v Španielsku;
iii)
ochranné známky Spoločenstva;
b)
ochranné známky Spoločenstva, ktoré si v súlade s nariadením o ochrannej známke Spoločenstva platne nárokujú senioritu na základe ochrannej známky uvedenej v písmene a) bodoch i) a ii), aj keď táto ochranná známka zanikla alebo sa jej majiteľ vzdal;
c)
prihlášky ochranných známok uvedených v písmene a) a b) pod podmienkou, že tieto známky boli zapísané;
d)
nezapísané ochranné známky, ktoré v deň podania prihlášky ochrannej známky, prípadne ku dňu prednosti uplatnenej vo vzťahu k prihláške ochrannej známky, sú v Španielsku ‚všeobecne známe‘ v zmysle článku 6 bis Parížskeho dohovoru“ (
14
).
II — Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
17.
Skutkové okolnosti sporu vo veci samej, ako vyplývajú z rozhodnutia o začatí prejudiciálneho konania, možno zhrnúť nasledujúcim spôsobom.
18.
Žalobca vo veci samej pán Nieto Nuño je majiteľom španielskej slovnej ochrannej známky FINCAS TARRAGONA zapísanej pre služby zodpovedajúce tomuto opisu: „nehnuteľné veci: správa nehnuteľností a nehnuteľností v spoluvlastníctve, prenájom a predaj nehnuteľností, právne poradenstvo a propagácia nehnuteľností“ a patriace do triedy 36 zmysle Niceskej dohody (
15
).
19.
Pán Leonci Monlleó Franquet je majiteľom realitnej kancelárie so sídlom v Tarragone, ktorá od svojho vzniku v roku 1978 ponúka služby v rôznych oblastiach realitnej činnosti, predaja a správy nehnuteľností, pričom používa rozlišovacie označenie FINCAS TARRAGONA v kastílčine alebo FINQUES TARRAGONA v katalánčine (
16
).
20.
Pán Monlleó Franquet, proti ktorému bola podaná žaloba na vnútroštátny súd smerujúca k tomu, aby prestal používať označenie FINCAS TARRAGONA (alebo FINQUES TARRAGONA) z dôvodu, že toto používanie porušuje práva z ochrannej známky žalobcu, podal vzájomný návrh, ktorým sa domáhal výmazu zápisu žalobcu, zákazu používania zapísaného označenia žalobcu, ako aj náhrady škody.
21.
Žalovaný založil svoj návrh na výmaz ochrannej známky žalobcu na dvoch dôvodoch. V prvom sa na účely dosiahnutia ochrany upravenej v článku 6 ods. 2 zákona o ochranných známkach, ktorým sa do španielskeho práva prebral článok 4 smernice 89/104, uvádza seniorita ochrannej známky používanej žalovaným, ako aj jej povaha všeobecne známej ochrannej známky v zmysle už citovaného článku 6 bis Parížskeho dohovoru. V druhom sa navrhuje uplatnenie článku 51 ods. 1 písm. b) zákona o ochranných známkach, podľa ktorého možno zápis ochrannej známky vyhlásiť za neplatný a vymazať ho z registra, ak prihlasovateľ konal nedobromyseľne v čase podania prihlášky ochrannej známky.
22.
Z rozhodnutia o začatí prejudiciálneho konania vyplýva, že v konaní vo veci samej sa zistilo, že rozlišovacie označenie požadované žalovaným sa používalo na území ohraničenom mestom Tarragona a jeho okolím. Z tohto rozhodnutia, ako sa zdá, okrem toho vyplýva, že predmetné označenie nadobudlo v rámci zemepisného územia, kde sa používalo, dobré meno vďaka tomuto používaniu.
23.
Vnútroštátny súd na účely vyriešenia sporu považoval za potrebné položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku, ktorá súvisí s prvým dôvodom vyhlásenia neplatnosti uvedeným žalovaným a ktorá sa týka výkladu článku 4 smernice 89/104:
„Vzťahuje sa pojem ochrannej známky ‚všeobecne známej‘ v členskom štáte, uvedený v článku 4 písm. d) prvej smernice 89/104/EHS, výlučne na stupeň známosti a zavedenia v členskom štáte Európskej únie alebo na podstatnej časti územia štátu, alebo sa všeobecná známosť ochrannej známky môže viazať na územie, ktoré sa nezhoduje s územím štátu, ale s územím autonómnej oblasti, regiónu, kraja alebo mesta, podľa toho, aký tovar alebo službu chráni ochranná známka a kto sú jej skutoční adresáti, teda podľa toho, na akom trhu ochranná známka pôsobí?“
III — Konanie pred Súdnym dvorom
24.
Žalovaný vo veci samej, francúzska a talianska vláda a Komisia predložili Súdnemu dvoru podľa článku 23 Štatútu Súdneho dvora svoje písomné pripomienky.
IV — Právne posúdenie
A — Stručné poznámky k rozhodnutiu o začatí prejudiciálneho konania a k pripomienkam predloženým podľa článku 23 Štatútu Súdneho dvora
25.
Vnútroštátny súd vychádza z predpokladu, že rozlišovacie označenie, z ktorého vychádza konanie o vyhlásenie neplatnosti začaté žalovaným prostredníctvom vzájomného návrhu, patrí do kategórie ochranných známok uvedených v článku 4 ods. 2 písm. d) smernice 89/104. Má pritom pochybnosti o výklade výrazu „ochranná známka ‚všeobecne známa‘ v členskom štáte v zmysle článku 6 bis Parížskeho dohovoru“ uvedenom v tomto ustanovení, najmä čo sa týka podmienok týkajúcich sa geografického rozsahu všeobecnej známosti ochrannej známky. Vnútroštátny súd poznamenáva, že španielska judikatúra uprednostňuje výklad, podľa ktorého sa má na účely uplatňovania ustanovenia zákona o ochranných známkach, ktorým sa prebral článok 4 ods. 2 písm. d) smernice 89/104, všeobecná známosť ochrannej známky nevyhnutne preukázať vo vzťahu k územiu štátu alebo podstatnej časti tohto územia, zatiaľ čo odporúčania prijaté WIPO uprednostňujú flexibilnejší a ucelenejší prístup, ktorý všeobecnú známosť nespája ani tak s územím, ako s trhom výrobkov alebo služieb označených ochrannou známkou.
26.
Žalovaný vo veci samej poznamenáva, že vyžadovať, aby sa všeobecná známosť ochrannej známky vzťahovala na celé územie členského štátu alebo jeho podstatnú časť, by viedlo k diskriminácii podnikov, ktoré vykonávajú svoju činnosť v rámci obmedzeného územia. Okrem toho uvádza, že na účely vyriešenia sporu vo veci samej má Súdny dvor rozhodnúť o položenej prejudiciálnej otázke vzhľadom na okolnosť, že v prejednávanej veci sa zapísaná ochranná známka používa na rovnakom území ako skoršia ochranná známka a že kolízia medzi spornými ochrannými známkami môže nastať čisto na lokálnej úrovni ohraničenej územím jednej španielskej provincie.
27.
Francúzska a talianska vláda, ako aj Komisia veľmi podobnými tvrdeniami naopak navrhujú Súdnemu dvoru, aby odpovedal na otázku položenú vnútroštátnym súdom v tom zmysle, že pojem „všeobecne známa ochranná známka“ uvedený v článku 4 ods. 2 písm. d) smernice 89/104 odkazuje na stupeň oboznámenia sa s ochrannou známkou na území členského štátu (francúzska vláda) alebo jeho podstatnej časti (talianska vláda a Komisia).
B — Posúdenie
28.
Článok 4 ods. 2 písm. d) smernice 89/104 odkazuje, ako sa uvádza vyššie, na článok 6 bis Parížskeho dohovoru. Z tohto odkazu však nevyplýva iba prebratie pojmu všeobecná známosť ochrannej známky vypracovaného na medzinárodnej úrovni do právnej úpravy Spoločenstva — ktorý navyše článok 6 bis Parížskeho dohovoru nijako nevymedzuje — ale tiež odkaz na vymedzenú kategóriu právnych situácií, ktorým ustanovenie dohovoru, a teda aj smernica, zaručuje ochranu. Inými slovami, odkaz uvedený v citovanom ustanovení smernice sa podľa mňa má chápať tak, že odkazuje na vecnú pôsobnosť medzinárodného pravidla, ktorá zodpovedá pravidlu Spoločenstva, ktoré naň odkazuje.
29.
Treba teda najprv preskúmať tento článok dohovoru.
30.
Článok 6 bis Parížskeho dohovoru predstavuje výnimku zo zásady teritoriality — z ktorej vychádza systém ochrany dohovoru —, podľa ktorej právo z ochrannej známky získané v určitom právnom poriadku v nadväznosti na splnenie požadovaných formálnych náležitostí je chránené iba v rámci tohto poriadku (
17
). Účelom sporného ustanovenia je umožniť majiteľovi zapísanej ochrannej známky alebo ochrannej známky používanej v únijnej krajine brániť jej zápisu alebo požadovať vyhlásenie neplatnosti už vykonaného zápisu, ako aj jej používaniu v inej únijnej krajine, v ktorej táto ochranná známka nadobudla dobré meno, aj keď nebola zapísaná. Vychádza z myšlienky, že právo z ochrannej známky môže vzniknúť, a teda musí byť chránené pod vplyvom samotného dobrého mena nadobudnutého v rámci určitého vnútroštátneho právneho poriadku. Konečným zámerom je odradiť nečestné postupy vyvolané dobrým menom ochrannej známky tým, že sa vylúči, aby si ju mohli privlastniť tretie osoby prostredníctvom jej zápisu alebo používania v štáte, kde ešte nie je chránená, a tým zabrániť prístupu majiteľa na dotknutý trh alebo priviesť ho k tomu, aby zaplatil za prevod práv k ochrannej známke.
31.
Súčasné znenie článku 6 bis v spojení s článkom 1 ods. 2 dohovoru, výlučne odkazuje na obchodné ochranné známky a nie na ochranné známky v službách. Okrem toho, aj keď používanie ochrannej známky v štáte, kde sa žiada jej ochrana, nie je výslovne upravené ako podmienka uplatnenia, predmetné ustanovenie nevyžaduje, aby únijné krajiny chránili všeobecné známe ochranné známky, ktoré sa nepoužívajú v uvedenom štáte (
18
). Na záver toto ustanovenie nepredstavuje výnimku zo zásady osobitosti (alebo relatívneho účinku) ani pravidlo, ktorého účelom je chrániť ochrannú známku proti prípadnému oslabeniu: pôsobnosť ochrany, ktorú zaručuje, sa obmedzuje na prípady kolízie medzi ochrannými známkami vo vzťahu k zhodným alebo podobným výrobkom a jej uplatnenie podlieha existencii pravdepodobnosti zámeny (
19
).
32.
Článok 6 bis Parížskeho dohovoru vymedzuje teda minimálny obsah medzinárodnej ochrany priznanej všeobecne známym ochranným známkam.
33.
Ako už bolo uvedené, toto ustanovenie sa uplatňuje na zapísané ochranné známky alebo ochranné známky používané v niektorej únijnej krajine — alebo v každom prípade na ochranné známky, ktorých majitelia sú chránení ustanoveniami dohovoru — ktorých všeobecná známosť presahuje hranice štátu pôvodu z dôvodu jej používania, ktoré sa uskutočnilo v iných únijných krajinách, napríklad prostredníctvom obchodovania s výrobkami označenými ochrannou známkou alebo prostredníctvom reklamných kampaní.
34.
Možno si však položiť otázku, či možno článok 6 bis a všeobecnejšie ustanovenia dohovoru, ktoré okrem zásady rovnosti zaobchádzania (
20
) upravujú minimálnu ochranu výrobkov priemyselného vlastníctva, na ktoré sa dohovor vzťahuje, tiež uplatniť na čisto vnútorné situácie, keď je ochrana únijnou krajinou poskytnutá vlastnému štátnemu príslušníkovi (
21
), ako sa zdá, že to je v prípade sporu vo veci samej.
35.
V doktríne odpoveď na túto otázku závisí od povahy a účelu, ktoré sa priznajú Parížskemu dohovoru. Podľa niektorých je cieľom Parížskeho dohovoru uskutočniť minimálnu harmonizáciu právnych úprav členských štátov Únie vo sfére svojej vecnej pôsobnosti, a stanovuje teda jednotné právne predpisy uplatniteľné nezávisle od štátnej príslušnosti osôb, ktoré sa domáhajú ochrany. Podľa iných ide naopak o medzinárodný dohovor, ktorý upravuje výlučne zaobchádzanie s cudzincami, pričom im zaručuje minimálnu ochranu nad rámec zásady rovnosti zaobchádzania.
36.
Podľa prvého výkladu únijné krajiny musia na základe svojich medzinárodných zmluvných záväzkov upraviť svoju vnútornú právnu úpravu tak, aby sa ustanovenia dohovoru vymedzujúce minimálnu úroveň ochrany uplatňovali aj na ich vlastných štátnych príslušníkov.
37.
Podľa druhého výkladu sú naopak únijné krajiny povinné priznať tzv. „únijné zaobchádzanie“ iba štátnym príslušníkom iných únijných krajín alebo tretích krajín, ak nastanú situácie upravené v článku 3 dohovoru. Z hľadiska tohto výkladu slúži dohovor iba na spustenie harmonizácie právnych úprav v rámci Únie tým, že vyzýva krajiny, ktoré sú jej súčasťou, ale bez toho, aby ich k tomu nútil, aby rozšírili na svojich štátnych príslušníkov pôsobnosť práv, ktoré požívajú cudzinci ex iure conventionis, preto, aby sa predišlo diskriminácii týchto štátnych príslušníkov.
38.
Nepovažujem za vhodné, aby sa súd Spoločenstva, čo i len implicitne, vyjadril k vyššie uvedenej otázke, keďže ide v podstate o určenie rozsahu povinností vyplývajúcich členským štátom z medzinárodného dohovoru, ktorého zmluvnou stranou nie je Spoločenstvo, a to napriek tomu, že pôsobnosť ustanovenia sekundárneho práva Spoločenstva závisí v konečnom dôsledku od výberu jedného z týchto dvoch výkladov z dôvodu odkazu na medzinárodné pravidlo, ktoré toto ustanovenie obsahuje. Prináleží totiž každému členskému štátu, aby v prípade, že dohovor neobsahuje jasnú úpravu v tomto smere, určil, či a na akom základe — v súlade s povinnosťou vyplývajúcou z dohovoru alebo na základe voľby zákonodarcu zameranej na predchádzanie dominovým diskrimináciám (
22
) — prizná „únijné zaobchádzanie“, a teda osobitnú ochranu upravenú v 6 bis dohovoru svojim vlastným štátnym príslušníkom.
39.
Nezdá sa mi, že sa dá tvrdiť nezávisle od pôsobnosti, ktorú možno priznať článku 6 bis Parížskeho dohovoru, že členským štátom na základe práva Spoločenstva prináleží povinnosť chrániť všeobecne známe ochranné známky v zmysle tohto ustanovenia aj v čisto vnútorných situáciách, keďže úprava nezapísaných ochranných známok, t. j. kategórií, do ktorých patria predmetné známky, do dnešného dňa nebola harmonizovaná.
40.
Okrem toho sa mi zdá, že vzhľadom na ciele a systém smernice 89/104 nie je odpoveď na otázku uvedenú v bode 34 vyššie ani úplne nevyhnutná na účely zodpovedania otázky položenej vnútroštátnym súdom.
41.
V tejto súvislosti treba najprv pripomenúť, že článok 6 bis Parížskeho dohovoru, a to prinajmenšom v rámci širokej pôsobnosti, ktorú mu priznáva článok 16 dohody TRIPS, sa uplatňuje buď vtedy, keď sa ochranná známka stala všeobecne známou v nadväznosti na jej používanie na území štátu, kde sa požaduje ochrana (
23
), buď vtedy, keď sa všeobecná známosť získala bez používania v striktnom zmysle slova prostredníctvom reklamných kampaní na území štátu ochrany alebo mimo jeho územia (tzv. „pill-over advertisement“), alebo jednoducho ako dôsledok všeobecnej známosti ochrannej známky získanej v cudzine (
24
).
42.
V prvom prípade ide o ochrannú známku používanú na území štátu, ale nezapísanú v tomto štáte.
43.
Na také ochranné známky (nazývané faktické ochranné známky) sa vzťahuje osobitné ustanovenie smernice 89/104, t. j. článok 4 ods. 4 písm. b), podľa ktorého môže každý členský štát stanoviť, že existencia práv k nezapísanej ochrannej známke predstavuje dôvod na vylúčenie zápisu neskoršej ochrannej známky alebo na vyhlásenie neplatnosti tohto zápisu, ak právny poriadok tohto štátu priznáva výlučné práva jej majiteľovi.
44.
V systéme smernice môže teda ochranná známka nezapísaná v členskom štáte, ktorá je však v ňom používaná, predstavovať prekážku zápisu alebo môže mať schopnosť vyvolať neplatnosť takéhoto zápisu, a to zároveň ako všeobecne známa ochranná známka v zmysle článku 6 bis Parížskeho dohovoru v súlade s článkom 4 ods. 2 písm. d), ak sú splnené podmienky jeho uplatnenia (
25
), a ako nezapísaná ochranná známka v zmysle článku 4 ods. 4 písm. b), ak právna úprava členského štátu priznáva výlučné práva tejto kategórii ochranných známok.
45.
Podľa znenia článku 4 ods. 4 písm. b) smernice 89/104 a v súlade s jej štvrtým odôvodnením, na základe ktorého táto smernica „nezbavuje členské štáty práva naďalej chrániť ochranné známky získané používaním“, môže každý členský štát nielen priznať ochranu nezapísaným ochranným známkam, a tým uznať používanie označenia ako skutočnosť vyvolávajúcu vznik výlučného práva, ale aj vymedziť hranice, rozsah a podmienky tejto ochrany.
46.
Ochrana môže napríklad podliehať podmienke, že ochranná známka bude mať určitý stupeň všeobecnej známosti alebo že jej používanie sa týka určitého geografického rozsahu, alebo aj vypustiť akékoľvek podmienky spojené s minimálnou úrovňou oboznámenia verejnosti s označením alebo územného rozsahu jej používania.
47.
Vyplýva z toho, že v zásade aj skoršia nezapísaná ochranná známka, ktorá v dôsledku svojho používania získala všeobecnú známosť v členskom štáte na čisto lokálnej úrovni, môže predstavovať platnú prekážku zápisu neskoršej ochrannej známky alebo dôvod jeho neplatnosti, ak to stanovuje právna úprava tohto členského štátu (
26
).
48.
Za týchto okolností sa mi zdá, že možno vyvodiť záver, že ak súdy členského štátu vykladajú vnútroštátne ustanovenie preberajúce článok 4 ods. 2 písm. d) smernice 89/104 v tom zmysle, že skoršia ochranná známka používaná na území tohto štátu môže predstavovať platnú prekážku zápisu neskoršej ochrannej známky alebo môže predstavovať dôvod jeho neplatnosti aj vtedy, keď uvedená skoršia ochranná známka nie je všeobecne známa na celom území tohto štátu alebo jeho podstatnej časti, ale iba v obmedzenejšom geografickom rámci, tento výklad nie je nezlučiteľný so systémom a cieľmi smernice, a to vzhľadom na mieru voľnej úvahy členských štátov, ktorou disponujú pri stanovovaní obsahu ochrany poskytovanej faktickým ochranným známkam vo svojich jednotlivých právnych poriadkoch (
27
).
49.
Nezdá sa mi, že odkaz v článku 4 ods. 2 písm. d) smernice na článok 6 bis Parížskeho dohovoru môže ovplyvniť záver uvedený vyššie, keďže toto ustanovenie — za predpokladu, že sa má vykladať tak, že sa vzťahuje iba na ochranné známky všeobecne známe na vnútroštátnej alebo regionálnej úrovni — sa obmedzuje, ako je to uvedené vyššie, na stanovenie minimálnej úrovne ochrany (
28
).
50.
Nedomnievam sa, že tento záver možno spochybniť obmedzením sa na tvrdenie, že by bránil jednotnému výkladu a uplatňovaniu dôvodov zamietnutia zápisu ochrannej známky alebo jeho neplatnosti, keďže samotná smernica povoľuje tento výsledok, pretože umožňuje členským vymedziť sféru ochrany, ktorú priznajú nezapísaným ochranným známkam v prípade kolízie s prihlasovanými alebo zapísanými ochrannými známkami. Zdá sa mi naopak, že vylúčenie výkladu a priori prostredníctvom prijatia jednotného výkladu na úrovni Spoločenstva vo vnútroštátnom rámci, ktorý umožní uplatnenie dôvodu zamietnutia a dôvodu neplatnosti uvedených v predmetnom ustanovení tiež na faktické ochranné známky (
29
) všeobecne známe na nepodstatnej časti vnútroštátneho územia, by nakoniec viedlo k tomu, že by sa riadne nezohľadnili obmedzenia legislatívnej harmonizácie zavedenej smernicou 89/104.
51.
Z vyššie uvedeného podľa mňa vyplýva, že vo svetle systému a cieľov sledovaných smernicou 89/104, jej článku 4 ods. 2 písm. d) neodporuje, ak sa pri výklade a uplatnení vnútroštátneho ustanovenia preberajúceho tento článok považuje ochranná známka používaná v tomto členskom štáte, ktorej všeobecná známosť nepokrýva celé územie tohto štátu alebo jeho podstatnú časť, ale iba obmedzenejší geografický rámec, za všeobecne známu ochrannú známku v tomto členskom štáte v zmysle článku 6 bis Parížskeho dohovoru.
V — Návrh
52.
Vo svetle vyššie uvedených úvah navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálnu otázku, ktorú mu položil Juzgado Mercantil 3 de Barcelona, takto:
Článok 4 ods. 2 písm. d) prvej smernice Rady 89/104/EHS z 21. decembra 1988 o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok sa má vykladať v tom zmysle, že mu neodporuje, ak sa dôvod zamietnutia zápisu ochrannej známky a dôvod jej neplatnosti, ktoré upravuje, uplatnia aj vtedy, keď sporná skoršia ochranná známka používaná, ale nezapísaná v členskom štáte, je všeobecne známa nie na celom území tohto štátu alebo jeho podstatnej časti, ale iba v obmedzenejšom geografickom rámci.
(
1
)	Jazyk prednesu: taliančina.
(
2
)	Ú. v. ES L 40, 1989, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 92.
(
3
)	Parížsky dohovor v znení zmien a doplnení od roku 1883 až do súčasnosti v skutočnosti predstavuje niekoľko dohovorov začlenených do znení vypracovaných revíznymi konferenciami podľa článku 14, tie sa nazývajú „Akty“ od Washingtonskej konferencie v roku 1911. V súčasnosti platné znenie vyplýva z revízie uskutočnenej pri príležitosti konferencie v Štokholme v roku 1967.
(
4
)	Pozri http://www.wipo.int.
(
5
)	Týmito orgánmi sú: Zhromaždenie Únie (článok 13), jeho výkonný výbor (článok 14), Medzinárodný úrad duševného vlastníctva (článok 15, ďalej len „medzinárodný úrad“), revízne konferencie (článok 18 ods. 2) a Medzinárodný súdny dvor (článok 28).
(
6
)	Podľa článku 1 ods. 2 dohovoru predmetom tejto ochrany sú patenty na vynálezy, úžitkové vzory, priemyselné vzory alebo modely, továrenské alebo obchodné známky, známky služieb, obchodné meno a údaje o proveniencii tovaru alebo označení jeho pôvodu, ako aj potlačovanie nekalej súťaže. Podobný dohovor v oblasti autorských práv bol podpísaný v Berne v roku 1886 (Bernský dohovor o ochrane literárnych a umeleckých diel).
(
7
)	Tento článok bol neskôr zmenený revíziami v Londýne v roku 1934, v Lisabone v roku 1958 v Štokholme v roku 1967.
(
8
)	Príloha 1C Dohody o založení Svetovej obchodnej organizácie.
(
9
)	Ako je známe, WIPO je špecializovanou organizáciou Spojených národov vytvorenou medzinárodným dohovorom podpísaným v Štokholme v roku 1967, jej úlohou je ochrana duševného vlastníctva prostredníctvom spolupráce medzi štátmi v účelnej súčinnosti s ostatnými medzinárodnými organizáciami. Vychádza zo štruktúr vytvorených Parížskym a Bernským dohovorom, ktorých medzinárodné úrady (jeden pre priemyselné vlastníctvo a druhý pre autorské práva) sa zlúčili v roku 1893, čím vznikol najprv BIRPI (Spojený medzinárodný úrad pre ochranu duševného vlastníctva) a neskôr po jeho presune z Bernu do Ženevy v roku 1960 WIPO.
(
10
)	Táto rezolúcia je súčasťou postupov uskutočnených WIPO na urýchlenie vypracovávania spoločných a harmonizovaných medzinárodných pravidiel a zásad tak, aby sa zohľadnil rýchly vývoj priemyselného vlastníctva. Tieto postupy dopĺňajú tradičnú metódu prijímania medzinárodných pravidiel dohodami. Aj keď tieto rezolúcie prijaté Stálym výborom pre právo ochranných známok nie sú právne záväzné, predstavujú dôležitý prostriedok presviedčania.
(
11
)	Podobné ustanovenie je uvedené v článku 8 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva.
(
12
)	Pozri v rovnakom zmysle článok 8 ods. 2 písm. c) nariadenia č. 40/94.
(
13
)	Pozri článok 8 ods. 4 nariadenia č. 40/94.
(
14
)	Táto poznámka pod čiarou nemá z hľadiska slovenského prekladu návrhov význam.
(
15
)	Niceská dohoda o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom znení V Štokholme 14. júla 1967. Trieda 36 zahŕňa: „Poistky, finančné služby, peňažné služby, služby súvisiace s nehnuteľnosťami“.
(
16
)	Pán Leonci Monlleó sa pokúsil o zápis používaného označenia v súlade so skoršou španielskou právnou úpravou v oblasti ochranných známok z roku 1988, ale tento zápis bol zamietnutý.
(
17
)	O zaradení tohto článku do znenia dohovoru sa rozhodlo na revíznej konferencii v Haagu v roku 1925 najmä preto, aby sa predišlo nevýhodám vyplývajúcim zo striktného uplatňovania tejto zásady. Už v priebehu revíznej konferencie vo Washingtone v roku 1905 sa diskutovalo o potrebe uznať štátnemu príslušníkovi únijnej krajiny právo pokračovať v používaní svojho rozlišovacieho označenia v inej únijnej krajine napriek tomu, že si toto označenie privlastnila tretia osoba v tejto krajine. Neskôr bola táto otázka predmetom odporúčania hospodárskeho výboru Spoločnosti národov a bola zaradená do programu revíznej konferencie v Haagu v roku 1925. Článok 6 bis vo svojom pôvodnom znení upravoval povinnosť únijných krajín vylúčiť zápis označenia alebo vykonaný zápis vyhlásiť za neplatný v prípade, že je toto označenie všeobecne známe v krajine zápisu ako označenie tretej osoby, na ktorú sa vzťahuje dohovor. V nadväznosti na revíznu konferenciu v Lisabone v roku 1958 sa do ustanovenia navyše zaradila možnosť zakázať používanie označenia tretej osoby.
(
18
)	Návrh na zmenu znenia článku 6 bis na účely rozšírenia jeho pôsobnosti aj na prípady, keď sa ochranná známka nepoužívala v štáte, v ktorom sa uplatňuje ochrana, sa prediskutoval a zamietol v priebehu revíznej konferencie v Lisabone v roku 1958.
(
19
)	Článok 16 ods. 2 dohody TRIPS výrazne rozširuje sféru ochrany všeobecne známych ochranných známok nad rámec pôsobnosti článku 6 bis Parížskeho dohovoru. Podľa tohto ustanovenia sa táto ochrana vzťahuje aj na služby a priznáva sa aj v prípadoch všeobecnej známosti ochrannej známky dosiahnutej mimo rámca jej používania. Okrem toho podľa odseku 3 tohto článku nie je ochrana obmedzená zásadou osobitosti.
(
20
)	Článok 2 ods. 1 Parížskeho dohovoru stanovuje, že príslušníci každej únijnej krajiny požívajú vo všetkých ostatných únijných krajinách tie isté výhody, ktoré príslušné zákony poskytujú alebo poskytnú príslušníkom vlastného štátu. Na tejto zásade, z ktorej vyplýva prekonanie zásady reciprocity, sa zakladá celý systém dohovoru.
(
21
)	Ako je uvedené vyššie, v súlade s článkami 2 a 3 dohovoru je pôsobnosť ratione personarum dohovoru vymedzená na základe štátnej príslušnosti (alebo bydliska alebo usadenia sa v prípade štátnych príslušníkov krajín, ktoré nepatria do únie).
(
22
)	Niektoré členské štáty pri ratifikácii Parížskeho dohovoru alebo neskôr výslovne rozšírili jeho pôsobnosť na svojich vlastných štátnych príslušníkov, čím preukázali, že usudzujú, že jeho uplatnenie sa obmedzuje na zaobchádzanie s cudzincami. Pokiaľ ide konkrétne o španielsky právny poriadok, podľa ustanovení článku 3 ods. 1 v spojení s článkom 3 ods. 3 zákona o ochranných známkach sa môžu fyzické a právnické osoby, ktoré majú španielsku štátnu príslušnosť alebo trvalý pobyt, priemyselné sídlo, skutočné a efektívne obchodné sídlo na španielskom území alebo na ktoré sa uplatňujú výhody Parížskeho dohovoru, domáhať uplatnenia ustanovení tohto dohovoru, keďže má priamy účinok, a to vždy, keď je uplatnenie týchto ustanovení pre nich priaznivejšie ako uplatnenie zákona o ochranných známkach. Treba však poznamenať, že v preambule zákona o ochranných známkach je výslovne uvedený zámer zákonodarcu zavedením ochrany nezapísaných obchodných mien „[vyriešiť] problém asimilácie zaobchádzania s cudzincami, ktorí sa môžu domáhať uplatnenia článku 8 Parížskeho dohovoru… alebo zásady reciprocity, s tými, ktorým zákon priznáva tú istú ochranu“ („se resuelve así el problema de la equiparación de trato de los extranjeros que puedan invocar el artículo 8 del Convenio de París… o el principio de reciprocidad, a los que la Ley dispensa la misma protección“).
(
23
)	Zainteresovanému štátu prináleží stanoviť, ako sa má chápať používanie na jeho území: môže tak chápať napríklad aj používanie ochrannej známky v spojení s výrobkami určenými na vývoz, a teda bez uvedenia na vnútroštátny trh, ak sa ochranná známka vždy vyobrazí na výrobku už v tomto štáte. Samotnú reklamnú činnosť na území štátu možno tiež považovať za „používanie“.
(
24
)	Mobilita a moderné komunikačné technológie zjavne prispievajú k cezhraničnému šíreniu ochrannej známky, a to prinajmenšom vo vzťahoch medzi technologicky vyspelými krajinami.
(
25
)	Týkajúce sa štátnej príslušnosti majiteľa v prípade, že sa stotožníme s tézou obmedzujúcou pôsobnosť ustanovení dohovoru na zaobchádzanie s cudzincami a na dobré meno v krajine ochrany.
(
26
)	Podľa mňa nemožno dôjsť k inému záveru na základe uplatnenia článku 6 ods. 2 smernice, ktorý priznáva na základe skoršieho používania lokálneho rozsahu majiteľovi iba právo pokračovať v tomto používaní, keďže toto ustanovenie sa obmedzuje na legalizáciu obmedzenia výlučného práva vyplývajúceho zo zapísanej ochrannej známky v prípadoch, keď právna úprava členského štátu umožňuje koexistenciu takejto ochrannej známky so skorším právom lokálneho rozsahu, ale nepredstavuje obmedzenie možnosti priznanej členským štátom článkom 4 ods. 4 písm. b) chrániť skoršiu nezapísanú ochrannú známku, aj keď má iba čisto lokálny rozsah, v prípade kolízie s neskoršou prihlasovanou alebo zapísanou ochrannou známkou. Okrem toho, ak by smernica chcela vylúčiť možnosť členských štátov priznať aj nezapísanej ochrannej známke lokálneho rozsahu schopnosť vyvolať neplatnosť, nedalo by sa pochopiť spresnenie uvedené v článku 8 ods. 4 nariadenia č. 40/94, podľa ktorého má mať nezapísaná skoršia ochranná známka, ktorá je základom námietky voči prihláške ochrannej známky Spoločenstva a je chránená v členskom štáte, väčší ako iba lokálny význam.
(
27
)	Prináleží potom týmto súdom, aby posúdili, či je tento výklad v súlade s voľbami uskutočnenými vnútroštátnym zákonodarcom pri vymedzovaní vnútorného systému ochrany poskytnutej ochrannými známkami, najmä vo vzťahu k spôsobom nadobudnutia práv z ochrannej známky. Pokiaľ ide o Španielsko, systém nového zákona o ochranných známkach sa zjavne zakladá na striktnom uplatnení zásady zápisu. Treba však poznamenať, že v normatívnom systéme predchádzajúceho španielskeho zákona o ochranných známkach (Ley 32/1988 z 10. novembra 1988) upravoval všeobecne známe ochranné známky článok 3 zaradený do hlavy „Všeobecné ustanovenia“, ktorý vymedzoval spôsoby nadobudnutia práv z ochranných známok. Predovšetkým odsek 1 tohto článku stanovoval, že právo „sa nadobúda zápisom“ („El derecho sobre la marca se adquiere por el registro válidamente efectuado de conformidad con las disposiciones de la presente Ley“), zatiaľ čo nasledujúci odsek 2 priznával skorším ochranným známkam všeobecne známym v Španielsku v súvislosti s určitým segmentom verejnosti schopnosť vyvolať neplatnosť neskoršieho zápisu ochrannej známky spôsobilej spôsobiť vznik pravdepodobnosti zámeny („Sin embargo, el usuario de una marca anterior notoriamente conocida en España por los sectores interesados podrá reclamar ante los Tribunales la anulación de una marca registrada para productos idénticos o similares que pueda crear confusión con la marca notoria, siempre que ejercite la acción antes de que transcurran cinco años desde la fecha de publicación de la concesión de la marca registrada, a no ser que ésta hubiera sido solicitada de mala fe, en cuyo caso la acción de anulación será imprescriptible“). Treba však poznamenať, že toto ustanovenie, sformulované všeobecne, neobsahovalo žiaden osobitný odkaz na článok 6 bis Parížskeho dohovoru.
(
28
)	Okrem toho podľa odporúčaní prijatých WIPO na účely ochrany, ktorá sa má priznať všeobecne známym ochranným známkam, ten istý územný rozsah všeobecnej známosti nemá význam, ak sa vyhlási, že štáty môžu priznať ochranu upravenú v článku 6 bis Parížskeho dohovoru aj vtedy, keď predmetná ochranná známka nie je všeobecne známa alebo nie je známa na vnútroštátnom území, ale iba v cudzine (pozri vyššie bod 7).
(
29
)	Neplatí to teda, ako to vyplýva z vyššie uvedených úvah, v prípade, že tento dôvod zamietnutia alebo neplatnosti by sa uplatňoval v prospech skoršej všeobecnej známej ochrannej známky v predmetnom členskom štáte a táto ochranná známka by sa na území tohto štátu nepoužívala.