NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY
JULIANE KOKOTT
prednesené 11. apríla 2013 (1)
Vec C‑49/12
The Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs
proti
Sunico ApS,
M & B Holding ApS
a
Sunil Kumar Harwani
[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Østre Landsret (Dánsko)]
„Dohoda medzi Európskym spoločenstvom a Dánskym kráľovstvom o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach – Článok 6 dohody – Právo dánskych súdov predložiť návrh na začatie prejudiciálneho konania – Nariadenie (ES) č. 44/2001 – Článok 1 ods. 1 – Pojem občianska a obchodná vec – Žaloba orgánu verejnej moci – Náhrada škody z dôvodu spoluúčasti na daňovom úniku spáchanom treťou osobou, ktorá sama nie je daňovým dlžníkom“
I –    Úvod
1.        Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka pojmu „občianske a obchodné veci“ v zmysle článku 1 ods. 1 nariadenia (ES) č. 44/2001(2) (ďalej len „nariadenie Brusel I“). Ide o otázku, či sa žaloba orgánu verejnej moci voči súkromnej osobe, resp. súkromnému podniku o náhradu škody, ktorá vznikla z účasti týchto osôb a podnikov na daňovom podvode, týka „občianskych a obchodných vecí“. Táto otázka vzniká v súvislosti s tým, či sa na základe tejto žaloby musí uznať rozsudok Spojeného kráľovstva, ktorý bol vydaný na základe tejto žaloby v Dánsku.
2.        Právna vec je poznačená osobitosťou v tom, že nariadenie Brusel I neplatí pre Dánsko priamo,(3) ale ako súčasť medzinárodnej paralelnej dohody uzatvorenej medzi Európskou úniou a Dánskom.(4) Návrh na začatie prejudiciálneho konania predkladá Súdnemu dvoru (po prvý raz) na výklad túto paralelnú dohodu, pričom ide primárne o otázku práva dánskych súdov položiť Súdnemu dvoru prejudiciálnu otázku.
II – Právny rámec
Právo Únie
3.        Právnym rámcom Únie je v prejednávanom prípade paralelná dohoda uzatvorená s Dánskom na účely prebratia nariadenia Brusel I(5) vrátane samotného nariadenia ako jej súčasti.
1.      Paralelná dohoda
4.        Účelom Dohody medzi Európskym spoločenstvom a Dánskym kráľovstvom o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach(6) je podľa jej článku 1 ods. 1 „uplatňovať ustanovenia nariadenia Brusel I a jeho vykonávacích opatrení na vzťahy medzi Spoločenstvom a Dánskom v súlade s článkom 2 ods. 1 tejto dohody“.
5.        Článok 2 sa týka „právomoci, uznávania a výkonu rozsudkov v občianskych a obchodných veciach“ a znie takto:
„1.      Ustanovenia nariadenia Brusel I, ktoré je pripojené k tejto dohode a je jej súčasťou, spolu s jeho vykonávacími opatreniami v súlade s článkom 74 ods. 2 nariadenia a – s ohľadom na vykonávacie opatrenia prijaté po nadobudnutí platnosti tejto dohody – implementovanými Dánskom tak, ako je uvedené v článku 4 tejto dohody, a s opatreniami prijatými v súlade s článkom 74 ods. 1 nariadenia sa podľa medzinárodného práva uplatňujú na vzťahy medzi Spoločenstvom a Dánskom.
2.      Na účel tejto dohody sa však uplatňovanie ustanovení uvedeného nariadenia upraví takto:
a)      Článok 1 ods. 3 sa neuplatňuje.
…“
6.        Článok 6 dohody, nazvaný „Právomoc Súdneho dvora Európskych spoločenstiev v súvislosti s výkladom dohody“, stanovuje:
„1.      Ak vznikne otázka týkajúca sa platnosti alebo výkladu tejto dohody v prípade pojednávanom pred dánskym súdom alebo tribunálom, tento súd alebo tribunál požiada Súdny dvor o vydanie rozhodnutia o tejto otázke vždy, keď by bol o vydanie rozhodnutia za rovnakých okolností požiadaný [povinný požiadať – neoficiálny preklad] súd alebo tribunál iného členského štátu Európskej únie s ohľadom na nariadenie Brusel I a jeho vykonávacie opatrenia uvedené v článku 2 ods. 1 tejto dohody.
…
6.      Ak sa ustanovenia Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva týkajúce sa rozhodnutí vydaných Súdnym dvorom zmenia a doplnia s následným vplyvom na rozhodnutia v súvislosti s nariadením Brusel I, môže Dánsko upovedomiť Komisiu o svojom rozhodnutí neuplatňovať zmeny a doplnenia s ohľadom na túto dohodu. Oznámenie musí byť podané v čase nadobudnutia účinnosti zmien a doplnení alebo do 60 dní po nadobudnutí účinnosti.
V takomto prípade sa táto dohoda považuje za ukončenú. Zánik dohody nadobúda účinnosť tri mesiace po oznámení.
…“
2.      Nariadenie Brusel I
7.        Podľa odôvodnenia 2 nariadenia Brusel I „vyžadujú sa ustanovenia harmonizujúce normy konfliktu právomoci v občianskych a obchodných veciach a zjednodušujúce formálne náležitosti na účely rýchleho a jednoduchého uznávania a výkon rozsudkov členských štátov viazaných týmto nariadením“.
8.        Jeho odôvodnenia 6 a 7 stanovujú:
„(6)      Na dosiahnutie cieľa voľného pohybu rozsudkov v občianskych a obchodných veciach je potrebné a vhodné, aby normy upravujúce právomoc súdov, uznávanie a výkon rozsudkov sa upravili právnym aktom Spoločenstva, ktorý je záväzný a priamo použiteľný.
(7)      Nariadenie musí upraviť všetky hlavné občianske a obchodné veci popri ďalších presne vymedzených veciach [Toto nariadenie musí upravovať všetky hlavné občianske a obchodné veci okrem niektorých presne vymedzených vecí – neoficiálny preklad].“
9.        Odôvodnenie 19 sa týka vzťahu k Bruselskému dohovoru(7) a znie:
„Treba zaručiť kontinuitu medzi Bruselským dohovorom a týmto nariadením a musia sa určiť prechodné ustanovenia na tento účel. Rovnaká potreba kontinuity sa týka aj výkladu Bruselského dohovoru Súdnym dvorom Európskych spoločenstiev…“
10.      Článok 1 definuje vecný rozsah pôsobnosti nariadenia takto:
„1.      Toto nariadenie sa uplatní v občianskych a obchodných veciach bez ohľadu na povahu súdu alebo tribunálu. Neuplatní sa najmä na daňové, colné a správne veci.
…
3.      Pojem členský štát v tomto nariadení označuje každý členský štát okrem Dánska.“
Dánske právo
11.      Ustanovenie § 634 Lov om rettens pleje (Občiansky súdny poriadok, ďalej len „retsplejelov“) v príslušnej časti uvádza:
„(1)      Veriteľ do jedného týždňa od nariadenia zabezpečenia nároku formou obstavenia majetku začne konanie o nároku, v súvislosti s ktorým bolo nariadené zabezpečenie nároku formou obstavenia majetku, okrem prípadu, keď sa dlžník v priebehu konania o nariadení zabezpečenia nároku formou obstavenia majetku alebo po ňom vzdá práva podať námietky. Počas tohto konania veriteľ taktiež uplatní osobitný nárok na potvrdenie nariadenia zabezpečenia nároku formou obstavenia majetku.
…
(5)      Pokiaľ je vec, ktorá sa týka dotknutého nároku, prejednávaná pred zahraničným súdom, ktorého rozhodnutie má mať v Dánsku záväzný účinok, rozhodnutie o prípustnosti konania začatého podľa prvého odseku sa odloží, dokiaľ nebude vydané právne záväzné rozhodnutie vo veci prejednávanej v zahraničí. Súd môže okamžite rozhodnúť o otázkach týkajúcich sa potvrdenia nariadenia zabezpečenia nároku formou obstavenia majetku.“
III – Skutkový stav a prejudiciálna otázka
12.      Žalobkyňou v konaní pred Østre Landsret(8) (vnútroštátny súd) je The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (ďalej len „HMRC“), finančná správa Spojeného kráľovstva. Svoju žalobu smeruje okrem iného proti spoločnostiam Sunico ApS, Sunico Holdings ApS a M&B Holding ApS,(9) ktoré majú sídlo v Dánsku, ako aj proti dvom fyzickým osobám, ktoré majú bydlisko v Dánsku.
13.      Predmetom konania je nárok na náhradu škody (claim for damages) vo výške 40 391 100,01 GBP, pretože žalovaní sa podieľali na nedovolenej dohode s cieľom dopustiť sa podvodu, ktorá má za následok vznik zodpovednosti (tortius conspiracy to defraud) podľa anglického práva tým, že nezaplatili DPH na výstupe Spojenému kráľovstvu v 719 prípadoch, v ktorých bol tovar predaný pomocou reťazového obchodu cez spoločnosti v Spojenom kráľovstve, v rámci ktorého britské podniky neodviedli z uskutočnených predajov žalobkyni DPH.(10)
14.      HMRC teda podala 17. mája 2010 najprv na anglický High Court of Justice žalobu o náhradu škody vzniknutú z vyššie uvedených konaní. Žalovanými v tomto konaní sú vyššie uvedení účastníci konania,(11) ktorí v Spojenom kráľovstve nie sú platiteľmi dane z pridanej hodnoty. Proti spoločnostiam v reťazovom obchode, ktoré vyviezli tovar zo Spojeného kráľovstva a bola im vrátená DPH, HMRC žalobu nepodala. Uplatňovaný nárok je založený na tej časti anglického právneho poriadku, ktorá sa týka deliktuálnej a kvázideliktuálnej zodpovednosti (tort) za protiprávnu spoluprácu s pomocou nezákonných prostriedkov (unlawful means conspiracy). Konanie pred High Court of Justice v čase doručenia návrhu na začatie prejudiciálneho konania naďalej prebiehalo. Medzinárodná príslušnosť High Court of Justice na toto konanie nie je medzi účastníkmi konania sporná.
15.      Pred podaním žaloby v Dánsku požiadala HMRC dánske daňové orgány o informácie o žalovaných, ktoré jej boli poskytnuté podľa nariadenia Rady č. 1798/2003 zo 7. októbra 2003 o administratívnej spolupráci v oblasti dane z pridanej hodnoty(12).
16.      Následne žalobkyňa na účely zabezpečenia uplatňovaných nárokov na náhradu škody na Fogedret i København(13) požiadala o nariadenie zabezpečenia nároku formou obstavenia majetku žalovaných. Toto nariadenie zabezpečenia nároku formou obstavenia majetku Østre Landsret vydal 18. mája 2010 a potvrdil ho po sťažnosti žalovaných 2. júla 2010.
17.      Podľa § 634 ods. 1 retsplejelov podala HMRC 25. mája 2010, t. j. do jedného týždňa, žalobu týkajúcu sa zabezpečenia pohľadávky na Københavns Byret(14) a opätovne v nej navrhla, aby sa žalovaným uložilo zaplatenie sumy vo výške 40 391 100,01 GBP. Uznesením z 8. septembra 2010 Københavns Byret postúpil konanie na Østre Landsret, ktorý teraz rozhoduje o návrhu na zaplatenie a o tom, či bolo nariadenie zabezpečenia nároku formou obstavenia majetku v súlade s právom.
18.      Vo chvíli, keď bol kancelárii Súdneho dvora doručený návrh na začatie prejudiciálneho konania, teda prebiehali dve konania o nároku na náhradu škody: jedno na High Court of Justice v Spojenom kráľovstve a jedno na Østre Landsret v Dánsku.
19.      Túto situáciu upravuje § 634 ods. 5 retsplejelov, ktorý stanovuje, že konanie, ktoré prebieha podľa § 634 ods. 1, v tomto prípade konanie na Østre Landsret, sa musí prerušiť, ak prebieha konanie o spornej pohľadávke pred zahraničným súdom, ktorého rozhodnutie môže mať v Dánsku záväzný charakter.
20.      Østre Landsret preto rozhodol, že najprv sa musí rozhodnúť o otázke, či sa má prerušiť konanie až do právoplatného rozhodnutia High Court of Justice o žalobe podľa § 634 ods. 5. Bolo by to tak v prípade, keby rozhodnutie High Court of Justice mohlo mať v Dánsku záväzný účinok. O taký prípad by išlo, pokiaľ spadá konanie v Spojenom kráľovstve do pôsobnosti nariadenia Brusel I. Podľa autonómneho dánskeho práva neprichádza uznanie rozsudku High Courts of Justice, ako sa zdá, do úvahy.
21.      Østre Landsret preto prerušil konanie uznesením z 18. januára 2012, ktoré bolo do kancelárie Súdneho dvora doručené 2. februára 2012, a položil Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku:
„Má sa článok 1 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach vykladať v tom zmysle, že do jeho pôsobnosti patrí žaloba, prostredníctvom ktorej orgány členského štátu požadujú náhradu škody od spoločností so sídlom a fyzických osôb s bydliskom v inom členskom štáte na základe tvrdenia – podľa práva prvého členského štátu – o spoluúčasti na nedovolenej dohode, ktorej cieľom bol daňový únik vo forme nezaplatenia dane z pridanej hodnoty splatnej prvému členskému štátu?“
22.      V konaní pred Súdnym dvorom predložili Sunico ApS, britská vláda a Komisia písomné a ústne pripomienky. Vláda Švajčiarskej konfederácie sa zúčastnila iba na písomnom konaní.
IV – Právne posúdenie
O práve predložiť Súdnemu dvoru návrh na začatie prejudiciálneho konania
23.      Keďže nariadenie Brusel I je vo vzťahu k Dánsku uplatniteľné iba ako súčasť medzinárodnej paralelnej dohody,(15) mohli by vzniknúť pochybnosti o práve Østre Landsret podať návrh na začatie prejudiciálneho konania. Spoločenstvom uzatvorená dohoda je síce súčasťou právneho poriadku Únie a môže sa tým stať predmetom návrhu na začatie prejudiciálneho konania v zmysle článku 267 ZFEÚ.(16) Na základe osobitného postavenia Dánska(17) vzhľadom na priestor slobody, bezpečnosti a práva, ku ktorému patrí v tomto prípade príslušná justičná spolupráca,(18) je však pre právo dánskych súdov predložiť Súdnemu dvoru návrh na začatie prejudiciálneho konania o otázkach paralelnej dohody potrebné zohľadniťjej článok 6.
24.      Článok 6 ods. 1 paralelnej dohody určuje, že dánsky súd v prípade pojednávanom pred týmto súdom, v ktorom vznikne otázka platnosti alebo výkladu dohody, požiada Súdny dvor o vydanie rozhodnutia o týchto otázkach „vždy, keď by bol o vydanie rozhodnutia za rovnakých okolností požiadaný súd alebo tribunál iného členského štátu Európskej únie s ohľadom na nariadenie Brusel I...“.
25.      Podať návrh na začatie prejudiciálneho konania sú podľa článku 267 ods. 3 ZFEÚ povinné iba tie súdne orgány členských štátov, proti ktorých rozhodnutiam už nie je prípustný opravný prostriedok. V prípade otázok týkajúcich sa výkladu dohody teda v každom prípade existuje povinnosť podať návrh na začatie prejudiciálneho konania(19) a tým, samozrejme, aj právo dánskych súdov rozhodujúcich na poslednom stupni podať návrh na začatie prejudiciálneho konania.
26.      Na otázku Súdneho dvora Østre Landsret uviedol, že v rámci určovacej žaloby (Justifikationssage)(20) nerozhoduje v poslednej inštancii. Ešte je možný opravný prostriedok na Højesteret. Táto odpoveď však v prejednávanom prípade nevedie k riešeniu. Pre klasifikáciu súdu ako súdu poslednej inštancie je totiž rozhodujúca konkrétna situácia v konaní.(21) Rozhodujúce teda nie je, či je napadnuteľné samotné rozhodnutie Østre Landsret v rámci určovacej žaloby, čiže rozhodnutie o nároku na náhradu škody. Skôr je relevantné, či je možný opravný prostriedok proti rozhodnutiu podľa § 634 ods. 5 retsplejelov o prerušení konania až do vydania právoplatného rozsudku High Court of Justice.
27.      Súd sa síce nestáva súdom rozhodujúcim v poslednej inštancii v zmysle článku 267 ZFEÚ z dôvodu akéhokoľvek procesného opatrenia, ktoré nemožno napadnúť. Naopak, nenapadnuteľné medzitýmne rozhodnutie musí ukončiť samostatné konanie alebo osobitnú časť konania a prejudiciálna otázka sa musí týkať práve tohto konania, resp. tejto časti konania.(22) To je prípad prejednávanej veci.
28.      Rozhodnutie o prerušení konania uzatvára osobitnú časť konania. Okrem toho vedie k tomu, že vôbec nedôjde k rozhodnutiu v danej veci na Østre Landsret v rámci určovacej žaloby. Rozhodnutie o prerušení konania závisí aj od zodpovedania prejudiciálnej otázky Súdnym dvorom. Tento výklad zodpovedá aj cieľu nariadenia, keďže predchádza vzájomne protichodným rozhodnutiam z rôznych členských štátov. Na posúdenie poslednej inštancie je preto potrebné vychádzať z rozhodnutia Østre Landsret o prerušení konania.(23)
29.      Na otázku, či Østre Landsret o tomto prerušení konania rozhodol formou nenapadnuteľného uznesenia a tým v poslednej inštancii, sa na základe informácií predložených Súdnemu dvoru nedá jednoznačne odpovedať. V rozsahu, v akom je možné posúdiť dánske procesné právo, sa zdá, že podľa § 392 ods. 2 retsplejelov je proti rozhodnutiu Østre Landsret o prerušení konania možný opravný prostriedok (Kære) na Højesteret iba v prípade, keď je opravný prostriedok povolený zo strany Processbevilningsævnet (odvolací výbor). Pre otázku, či ide vo veci samej o poslednú inštanciu, je teda rozhodujúce, či sa môže Processbevilningsævnet považovať v zmysle článku 267 ZFEÚ za súdny orgán, alebo nie.(24) To sa vinou nedostatočných informácií v prejednávanom prípade nedá posúdiť.
30.      Z kontextu ustanovenia, ako aj z doslovného znenia a účelu paralelnej dohody vyplýva, že aj keby Østre Landsret nerozhodoval v poslednej inštancii, nebránil by článok 6 ods. 1 paralelnej dohody jeho právu podať návrh na začatie prejudiciálneho konania.
31.      Dôvodom zavedenia článku 6 ods. 1 bol právny stav platný v čase nadobudnutia platnosti dohody.(25) Pokiaľ ide o návrhy na začatie prejudiciálneho konania o otázkach justičnej spolupráce v občianskych a trestných veciach a o opatreniach prijatých na tomto základe, medzi nimi aj o nariadení Brusel I, článok 68 ES získal osobitné postavenie, pokiaľ ide o rozhodovaciu právomoc Súdneho dvora. Na rozdiel od článku 234 ES boli teda príslušné podať návrh na začatie prejudiciálneho konania iba súdy poslednej inštancie. Na účely zrovnoprávnenia návrhu na začatie prejudiciálneho konania týkajúceho sa výkladu paralelnej dohody s návrhmi na začatie prejudiciálneho konania iných členských štátov týkajúcimi sa výkladu nariadenia Brusel I by mali článok 6 ods. 1 a 3 dohody priznať Súdnemu dvoru právomoc v rovnakom rozsahu ako pôvodný článok 68 ES.(26) Právo podať návrh na začatie prejudiciálneho konania týkajúci sa výkladu paralelnej dohody preto pre inštančne nižšie dánske súdy v tom čase neexistovalo.
32.      S nadobudnutím platnosti Lisabonskej zmluvy bol však článok 68 ES zrušený bez toho, aby ho nahradil iný článok, takže teraz sú už aj súdy nižších inštancií oprávnené položiť Súdnemu dvoru prejudiciálene otázky týkajúce sa justičnej spolupráce v občianskych veciach. Táto zmena platí aj pre paralelnú dohodu, ako správne uvádzajú HMRC v konaní pred Østre Landsret a Komisia v konaní pred Súdnom dvorom.
33.      V zásade nemá síce zrušenie článku 68 ES automatické účinky na paralelnú dohodu, keďže túto dohodu ako medzinárodnú zmluvu môžu meniť iba zmluvné strany.(27) Článok 6 ods. 6 dohody však stanovuje, že zmeny a doplnenia ustanovení Zmluvy o založení Európskych spoločenstiev týkajúce sa rozhodnutí vydaných Súdnym dvorom s následným vplyvom na rozhodnutia v súvislosti s nariadením Brusel I sú uplatniteľné aj na Dánsko, pokiaľ Dánsko v rámci 60 dní po nadobudnutí platnosti týchto zmien neupovedomí Komisiu o svojom rozhodnutí neuplatňovať tieto zmeny.
34.      Dánsko Komisii žiadne takéto oznámenie nezaslalo.(28) Z tohto dôvodu je zrušenie článku 68 ES relevantné aj pre právo dánskych súdov podať návrh na začatie prejudiciálneho konania a vedie k tomu, že rozšírenie práva podať návrh na začatie prejudiciálneho konania na súdy nižšieho stupňa platí aj pre návrhy na začatie prejudiciálneho konania týkajúce sa výkladu paralelnej dohody podané dánskymi súdmi.
35.      Článok 6 ods. 1 dohody síce upravuje podľa svojho doslovného znenia iba súbežnú povinosť podať návrh na začatie prejudiciálneho konania dánskeho súdu alebo tribunálu a iných súdov alebo tribunálov členských štátov (pozri článok 6 ods. 1 na konci „vždy, keď by bol... požiadaný“). Ustanovenie o prispôsobení v článku 6 ods. 6 musí zahŕňať podľa jeho zmyslu a účelu nielen zmeny týkajúce sa povinnosti podať návrh na začatie prejudiciáneho konania súdov alebo tribunálov iných členských štátov, ale aj rozšírenie práva podať návrh na začatie prejudiciálneho konania na súdy nižšej inštancie na základe Lisabonskej zmluvy. Dohoda totiž musí Súdnemu dvoru priznať rovnakú právomoc voči Dánsku, ako aj voči iným členských štátom a zabezpečiť jednotné uplatnenie a výklad nariadenia Brusel I vo všetkých členských štátoch. Táto požiadavka paralelnosti vyplýva z preambuly paralelnej dohody.(29)
36.      Až do nadobudnutia platnosti Lisabonskej zmluvy to implikuje iba úpravu povinnosti dánskych súdov podať návrh na začatie prejudiciálneho konania. Právna úprava práva podať návrh na začatie prejudiciálneho konania nebola v tom čase potrebná, keďže ani Zmluva o ES pre súdy nižších inštancií neupravovala žiadne právo podať návrh na začatie prejudiciálneho konania. Ako Komisia správne uviedla, od nadobudnutia platnosti Lisabonskej zmluvy sú totiž aj dánske súdy nižších inštancií oprávnené položiť Súdnemu dvoru otázky týkajúce sa výkladu paralelnej dohody formou návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
37.      Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Østre Landsret je preto prípustný.
O prejudiciálnej otázke
38.      Svojou prejudiciálnou otázkou chce Østre Landsret vedieť, či v prípade konania pred High Court of Justice ide o občiansku alebo obchodnú vec v zmysle článku 1 ods. 1 nariadenia Brusel I, a teda či je nariadenie ako súčasť paralelnej dohody uplatniteľné v tomto prejednávanom prípade.
39.      Táto otázka je problematická preto, lebo v spornom konaní ide o žalobu orgánu verejnej moci proti súkromným osobám, resp. súkromným spoločnostiam, ktorou sa majú nahradiť škody, ktoré vznikli britskému štátu z daňových podvodov. Daňové veci, ako aj verejnoprávne spory sú však podľa článku 1 ods. 1 druhej vety nariadenia Brusel I výslovne vylúčené z jeho vecnej pôsobnosti.
40.      Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora sa musí pojem „občianske a obchodné veci“ vykladať v práve Únie ako samostatný pojem, pričom je potrebné zohľadniť ciele a štruktúru nariadenia Brusel I, ako aj všeobecné právne zásady, ktoré vyplývajú z vnútroštátnych právnych poriadkov.(30) Táto judikatúra sa síce čiastočne týkala ešte výkladu Bruselského dohovoru.(31) Keďže však vo vzťahoch medzi členskými štátmi nariadenie Brusel I nahrádza Bruselský dohovor,(32) platí výklad ustanovení Bruselského dohovoru Súdnym dvorom aj pre ustanovenia nariadenia Brusel I, pokiaľ sa môžu vykladané ustanovenia považovať za významovo ekvivalentné.(33) Tak je to aj v prípade článku 1 ods. 1 nariadenia Brusel I, keďže toto ustanovenie má ten istý význam a plní tú istú funkciu ako článok 1 ods. 1 Bruselského dohovoru. Navyše tieto dve ustanovenia sú formulované zhodne.(34) Okrem toho z odôvodnenia 19 nariadenia vyplýva, že treba zaručiť kontinuitu medzi výkladom Bruselského dohovoru a výkladom tohto nariadenia.(35) Teda je možné uplatniť judikatúru Súdneho dvora vzťahujúcu sa na Bruselský dohovor.
41.      Podľa tejto judikatúry súdne rozhodnutia môžu byť vylúčené z pôsobností nariadenia Brusel I vzhľadom na povahu právneho vzťahu medzi stranami sporu alebo vzhľadom na predmet právneho sporu.(36) Na účely zistenia, či ide v konaní o občianske alebo obchodné veci, je preto potrebné preskúmať právne vzťahy existujúce medzi účastníkmi konania, ako aj určiť základ podanej žaloby a možnosti jej podania.(37) To vedie v prejednávanom prípade k záveru, že nariadenie Brusel I sa uplatní, keďže tak povaha právneho vzťahu medzi účastníkmi konania, ako aj predmet právneho sporu má súkromnoprávnu povahu.
1.      Povaha právneho vzťahu
42.      V právnom spore pred High Court of Justice je síce účastníkom konania orgán verejnej moci. To však automaticky nevylučuje uplatnenie nariadenia Brusel I. V zásade totiž môžu spadať do pôsobnosti nariadenia aj konania, v ktorých proti sebe stojí orgán verejnej moci a súkromná osoba.(38) Skôr je rozhodujúce, či orgán verejnej moci vedie konkrétny právny spor v súvislosti s výkonom verejnej moci,(39) o takýto prípad však v konaní pred High Court of Justice nejde.
43.      Po prvé štátny orgán nestojí ako odporca proti daňovému dlžníkovi, ale proti tretej osobe. Okrem toho Sunico ApS a ostatní žalovaní majú svoje sídlo, resp. bydlisko v Dánsku a nie sú platiteľmi dane z pridanej hodnoty v Spojenom kráľovstve, także medzi nimi a HMRC neexistuje priamo nijaký právny vzťah podliehajúci verejnému právu.
44.      Komisia a Spojené kráľovstvo okrem toho uvádzajú, že HMRC nemá v konkrétnom právnom spore žiadne oprávnenia, ktoré by sa odlišovali od právnych predpisov uplatňovaných na vzťah medzi súkromnými osobami.(40) Naopak, HMRC a žalovaní sú ako dve súkromnoprávne osoby stojace proti sebe. Platia pre ne tie isté procesné predpisy ako pre každého iného účastníka konania a konanie sa riadi občianskym procesným právom. HMRC si na rozdiel od obvyklého postupu pri výkone verejnej moci a osobitne v daňovom práve nemôže sama uznať nárok a vymáhať ho, ale pri jeho presadzovaní je odkázaná na riadnu súdnu cestu.
45.      Problémom by však mohlo byť, že HMRC pred podaním žiadosti o nariadenie zabezpečenia nároku formou obstavenia majetku v Dánsku požiadala dánske orgány podľa nariadenia č. 1798/2003(41) o informácie o žalovaných. Žiadosť o informácie je právny nástroj, ku ktorému nemá súkromnoprávny žalobca prístup. Z informácií, koré má Súdny dvor k dispozícii, však nie je zjavné, či, resp. v akom rozsahu je žiadosť o informácie relevantná aj pre konanie na High Court of Justice. Pokiaľ by bolo podľa vnútroštátneho procesného práva prípustné, aby HMRC tieto informácie a dôkazy získané v súvislosti s výkonom verejnej moci použila v konaní pred High Court of Justice, v spore proti žalovaným by nestála ako súkromná osoba. Otázku, či a v akom rozsahu je to tak v prejednávanom prípade, musi preskúmať vnútroštátny súd.
2.      Predmet právneho sporu
46.      Ani predmet právneho sporu nevedie k vylúčeniu pôsobnosti nariadenia Brusel I. Na posúdenie predmetu právneho sporu je určujúci skutkový stav, ktorý tvorí základ vzniku príslušného nároku, ako to Súdny dvor uplatnil už vo veciach Rüffer a Lechouritou.(42) Iba pokiaľ má uplatňovaný nárok svoj pôvod vo výkone verejnej moci, nejde o občianske alebo obchodné veci.(43) Pritom však nepostačuje akákoľvek súvislosť s výkonom verejnej moci. Naopak, ako vyplýva z judikatúry Súdneho dvora,(44) je rozhodujúce, aby z verejnej moci vychádzalo konkrétne konanie spôsobujúce vznik nároku.
47.      V právnej veci Rüffer slúžil uplatňovaný nárok náhrade nákladov, ktoré vznikli pri plnení povinností verejnej moci,(45) v prípade Lechouritou vznikli škody priamo v dôsledku postupu štátu v rámci výkonu verejnej moci.(46) V oboch prípadoch Súdny dvor poprel existenciu súkromnoprávneho sporu, keďže konanie spôsobujúce vznik nároku bolo v oboch prípadoch charakterizované výkonom verejnej moci.
48.      V danom prípade je to však iné. Skutkový stav tvoriaci základ sporu predstavuje údajne podvodné správanie žalovaných, ktoré spôsobuje nárok štátu na náhradu škody. Tento nárok na náhradu škody teda nevznikne štátu v jeho postavení ako nositeľa verejnej moci. Skôr vzniká z údajného porušenia záujmu chráneného právom, ktorého sa dopustili žalovaní, a tým z konania, ktorého obeťou sa môže v zásade stať ktokoľvek. Pretože porušenie záujmu chráneného právom nie je skutočným konaním v rámci výkonu verejnej moci.
49.      Súvislosť so zvrchovanými právomocami verejnej moci by mohla vyplývať z faktu, že s každou vzniknutou škodu súvisí daňový nárok a tak existuje vzťah verejnej moci, ktorý je rozhodujúci pre výšku uplatňovaného nároku. Výška nároku na náhradu škody totiž zodpovedá sume nezaplatenej dane z pridanej hodnoty. Na posúdenie otázky, či ide o občiansku alebo obchodnú vec, je však určujúci iba konkrétny predmet právneho sporu,(47) a nie jeho súvislosti.
50.      To platí o to viac, že v prejednávanom prípade je súvislosť medzi oboma nárokmi iba faktická a existuje výlučne vzhľadom na výšku škody. Na otázku položenú na ústnom konaní vláda Spojeného kráľovstva totiž odpovedala, že daňový nárok voči daňovému dlžníkovi nie je dotknutý prípadnou platbou náhrady škody žalovanými. Naopak, aj v prípade zaplatenia daňový nárok nezaniká a je možné ho naďalej uplatňovať. Z toho vyplýva, že uplatňovaný nárok neslúži tomu, aby nahradil ušlé sumy dane, ale má skôr za cieľ odstrániť porušenie právom chráneného záujmu.
51.      Nie je teda možné vychádzať z vedľajšej povahy daňového nároku vo vzťahu k nároku na náhradu škody, ako to bolo v právnej veci TIARD(48) v prípade vzťahu medzi ručením a zabezpečenou pohľadávkou. Aj v tomto prípade právnej akcesority musí Súdny dvor klasifikovať žalobu voči ručiteľovi ako súkromnoprávnu, hoci hlavná pohľadávka mala verejnoprávnu povahu.(49) Ak to platí dokonca v prípadoch právnej akcesority uplatňovaného nároku s verejnoprávnym nárokom, tak potom musí takýto záver platiť o to viac v tomto prejednávanom prípade.
52.      Pre HMRC preto neplatia ani v súvislosti s právnym základom nároku, ani v súvislosti s možnosťami žaloby iné pravidlá než pre súkromné osoby(50) a v konaní pred High Court of Justice nejde o právny spor v súvislosti s výkonom právomocí v rámci výkonu verejnej moci, ale o občiansku a obchodnú vec v zmysle článku 1 ods. 1 nariadenia Brusel I.
V –    Návrh
53.      Navrhujem preto, aby Súdny dvor na prejudiciálnu otázku odpovedal takto:
Článok 1 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach sa má vykladať v tom zmysle, že do jeho pôsobnosti patrí žaloba, prostredníctvom ktorej orgány verejnej moci členského štátu požadujú všeobecnú náhradu škody, ktorá je k dispozícii aj súkromným osobám, od spoločností so sídlom a fyzických osôb s bydliskom v inom členskom štáte na základe tvrdenia – podľa práva prvého členského štátu – o spoluúčasti na nedovolenej dohode, ktorej cieľom bol daňový únik vo forme nezaplatenia dane z pridanej hodnoty tomuto členskému štátu.
1 – Jazyk prednesu: nemčina.
2 –      Nariadenie Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ L 12, s. 1).
3 –      Pozri článok 1 ods. 3 nariadenia a články 1 a 2 protokolu č. 22 k ZFEÚ o postavení Dánska (Ú. v. EÚ C 83, 2010, s. 299).
4 –      Dohoda medzi Európskym spoločenstvom a Dánskym kráľovstvom o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ L 299, 2005, s. 62, ďalej len „paralelná dohoda“). Táto dohoda nadobudla platnosť 1. júla 2007 (Ú. v. EÚ L 94, s. 70).
5 – Už citovaná v poznámke pod čiarou 4.
6 –      Už citovaná v poznámke pod čiarou 4.
7 – Dohovor z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci a výkone rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 299, s. 32, ďalej len „Bruselský dohovor“).
8 – Krajský súd Východ.
9 – Predtým Sunico A/S, Sunico Holdings A/S a M&B Holding A/S.
10 – Podrobné vysvetlenie kolotočového podvodu sa nachádza v bode 7 návrhov, ktoré predniesol generálny advokát Poiares Maduro 16. februára 2005 vo veci Optigen a i. (rozsudok z 12. januára 2006, C‑354/03, Zb. s. I‑483), na ktoré odkazuje vláda Spojeného kráľovstva vo svojich písomných pripomienkach.
11 –      Bod 12 týchto návrhov.
12 –      Nariadenie Rady (ES) č.1798/2003 zo 7. októbra 2003 o administratívnej spolupráci v oblasti dane z pridanej hodnoty a ktoré zrušuje nariadenia (EHS) č. 218/92 (Ú. v. ES L 264, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 392).
13 – Exekučný súd v Kodani.
14 – Súd prvého stupňa Kodaň.
15 –      Pozri článok 2 ods. 1 pararelnej dohody, už citovanej v poznámke pod čiarou 4. Podľa tohto ustanovenia je nariadenie Brusel I súčasťou dohody a uplatňuje sa podľa medzinárodného práva na vzťahy medzi Spoločenstvom a Dánskom.Pozri aj poznámku pod čiarou 3.
16 – Rozsudok zo 4. mája 2010, TNT Express Nederland (C‑533/08, Zb. s. I‑4107, bod 60 a citovaná judikatúra).
17 – Pozri v tejto súvislosti aj preambulu pararelnej dohody, podľa ktorej „odvolávajúc sa na súdnu právomoc udelenú Súdnemu dvoru Európskych spoločenstiev… vydávať rozhodnutia o predbežných otázkach týkajúcich sa platnosti a výkladu aktov inštitúcií Spoločenstva na základe hlavy IV zmluvy [ES], vrátane platnosti a výkladu tejto dohody, a na skutočnosť, že, ako vyplýva z Protokolu o postavení Dánska, toto ustanovenie nie je v Dánsku uplatniteľné a ani preň nie je záväzné…“
18 –      Pozri článok 2 protokolu č. 22, citovaný v poznámke pod čiarou 3, ktorý odkazuje na tretiu časť hlavy V ZFEÚ.
19 – To vyplýva už z použitia pojmu „ebenfalls“ (aj) v nemeckom znení a vo formulácii anglického znenia: „…that court or tribunal shall request the Court of Justice to give a ruling thereon whenever under the same circumstances a court or tribunal of another Member State of the European Union would be required to do so…“ (kurzívou zvýraznila generálna advokátka).
20 – Myslí sa tým žaloba podľa § 634 ods. 1 retsplejelov, teda žaloba, v ktorej sa rozhoduje o náhrade škody.
21 – Pozri bod 15 a nasl. návrhov, ktoré som predniesla 2. septembra 2010 vo veci Weryński (rozsudok zo 17. februára 2011, C‑283/09, Zb. s. I‑601), a bod 21 a nasl. návrhov, ktoré som predniesla 18. júla 2007 vo veci Tedesco (uznesenie z 27. septembra 2007, C‑175/06, Zb. s. I‑7929 a citovanú judikatúru).
22 –      Pozri bod 26 návrhov, ktoré som predniesla vo veci Tedesco (už citované v poznámke pod čiarou 21).
23 – Pozri opätovne bod 15 a nasl. návrhov, ktoré som predniesla vo veci Weryński (už citované v poznámke pod čiarou 22).
24 – Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. júna 2002, Lyckeskog (C‑99/00, Zb. s. I‑4839, body 16 a 17), v ktorom musel Súdny dvor rozhodnúť o tom, či švédsky súd rozhodol v poslednej inštancii, keďže jeho rozsudky boli taktiež napadnuteľné iba po vyhlásení opravného prostriedku za prípustný a v ktorom bolo relevantné, či orgán, ktorý rozhoduje o prípustnosti opravného prostriedku, je súdom v zmysle článku 267 ZFEÚ.
25 –      Dohoda nadobudla platnosť1. júla 2007, pozri poznámku pod čiarou 4.
26 – Pozri preambulu paralelnej dohody: „Berúc do úvahy, že v Dánsku by mala byť v súvislosti s nariadením Brusel I a jeho vykonávacími opatreniami poskytnutá možnosť požiadať Súdny dvor Európskych spoločenstiev, za rovnakých podmienok ako majú ostatné členské štáty, o vydanie rozhodnutí o otázkach týkajúcich sa výkladu tejto dochody“, ako aj JAYME, E., KOHLER, C.: IPrax 2005, Europäisches Kollisionsrecht 2005, s. 485 a nasl..
27 – Pozri analogicky článok 11 ods. 2 dochody týkajúci sa otázky ukončenia dohody.
28 – Inak by dohoda bola podľa jej článku 6 ods. 6 tretej vety ukončená.
29 – Pozri poznámku pod čiarou 26.
30 –      Pozri rozsudky zo 14. októbra 1976, LTU (29/76, Zb. s. 1541, bod 3); zo 16. decembra 1980, Rüffer (814/79, Zb. s. 3807, bod 7); z 21. apríla 1993, Sonntag (C‑172/91, Zb. s. I‑1963, bod 18); zo 14. novembra 2002, Baten (C‑271/00, Zb. s. I‑10489, bod 28); z 15. mája 2003, Préservatrice Foncière TIARD (C‑266/01, Zb. s. I‑4867, ďalej len „TIARD“, bod 20); z 15. januára 2004, Blijdenstein (C‑433/01, Zb. s. I‑981, bod 24); z 15. februára 2007, Lechouritou (C‑292/05, Zb. s. I‑1519, bod 29), a z 29. aprila 2009, Apostolides (C‑420/07, Zb. s. I‑3571, bod 41).
31 –      Už citovaný v poznámke pod čiarou 7.
32 –      Pozri článok 68 ods. 1 nariadenia Brusel I.
33 – Rozsudky z 23. apríla 2009, Draka NK Cables a i. (C‑167/08, Zb. s. I‑03477, bod 20); z 2. júla 2009, SCT Industri (C‑111/08, Zb. s. I‑5655, bod 22); z 10. septembra 2009, German Graphics Graphische Maschinen (C‑292/08, Zb. s. I‑8421, bod 27), a 18. októbra 2011, Realchemie Nederland BV (C‑406/09, Zb. s. I‑9773, bod 38).
34 – Pozri v tomto zmysle v súvislosti s článkom 1 ods. 2 písm. b) rozsudok SCT Industri (už citovaný v poznámke pod čiarou 33, bod 23).
35 –      Pozri rozsudky Draka NK Cables a i. (už citovaný v poznámke pod čiarou 33, bod 20), SCT Industri (už citovaný v poznámke pod čiarou 33, bod 22), German Graphics Graphische Maschinen (už citovaný v poznámke pod čiarou 33, bod 27) a Realchemie Nederland BV (už citovaný v poznámke pod čiarou 33, bod 38).
36 –      Pozri rozsudky LTU (už citovaný v poznámke pod čiarou 30, bod 4), Baten (už citovaný v poznámke pod čiarou 30, bod 29), TIARD (už citovaný v poznámke pod čiarou 30, bod 21), Lechouritou (už citovaný v poznámke pod čiarou 30, bod 30), Apostolides (už citovaný v poznámke pod čiarou 30, bod 42) a Realchemie Nederland BV (už citovaný v poznámke pod čiarou 33, bod 39).
37 – Rozsudky Baten (už citovaný v poznámke pod čiarou 30, bod 31), TIARD (už citovaný v poznámke pod čiarou 30, bod 23) a z 5. februára 2004, Frahuil (C‑265/02, Zb. s. I‑1543, bod 20).
38 –      Rozsudok LTU (už citovaný v poznámke pod čiarou 30, bod 4), Rüffer (už citovaný v poznámke pod čiarou 30, bod 8) a Baten (už citovaný v poznámke pod čiarou 30, bod 30).
39 – Rozsudok LTU (už citovaný v poznámke od čiarou 30, bod 4), Rüffer (už citovaný v poznámke pod čiarou 30, bod 8), Baten (už citovaný v poznámke pod čiarou 30, bod 30), TIARD (už citovaný v poznámke pod čiarou 30, bod 22) a Lechouritou (už citovaný v poznámke pod čiarou 30, bod 31).
40 – Pozri v tomto zmysle rozsudky LTU (už citovaný v poznámke pod čiarou 30, bod 4), Sonntag, (už citovaný v poznámke pod čiarou 30, bod 22), TIARD (už citovaný v poznámke pod čiarou 30, bod 30), Lechouritou (už citovaný v poznámke pod čiarou 30, bod 34) a Apostolides (už citovaný v poznámke pod čiarou 30, bod 44).
41 –      Už citované v poznámke pod čiarou 13.
42 – Obe citované v poznámke pod čiarou 30.
43 – Rozsudky Rüffer (už citovaný v poznámke pod čiarou 30, bod 15) a Lechouritou (už citovaný v poznámke pod čiarou 30, bod 41).
44 –      Pozri rozsudky LTU (už citovaný v poznámke pod čiarou 30, bod 4), Rüffer (už citovaný v poznámke pod čiarou 30, bod 15) a Lechouritou (už citovaný v poznámke pod čiarou 30, bod 41).
45 – Presnejšie z odstránenia vraku lode na verejnej vodnej ceste.
46 – Zo správania ozbrojených síl v rámci vojenského zásahu.
47 –      Pozri rozsudok TIARD (už citovaný v poznámke pod čiarou 30, bod 42).
48 –      Už citovaný v poznámke pod čiarou 30. V tomto prípade išlo o súkromnoprávne ručenie, ktoré bolo prevzaté na zabezpečenie colného dlhu.
49 – Pozri opäť rozsudok TIARD (už citovaný v poznámke pod čiarou 30, bod 36). Skutočnosť, že pri ručení ide o dobrovoľne prijatý záväzok, nemení nič na posúdení prejednávaného skutkového stavu. Naopak do nariadenia Brusel I sú zahrnuté aj nedovolené konania, pozri len článok 5 bod 3. Nie je rozhodujúca dobrovoľnosť záväzku a existencia prejavu vôle. Toto kritérium uviedol Súdny dvor vo veci TIARD iba na odlíšenie od jednostranného určenia obsahu zmluvy zo strany holandského štátu, čo by predstavovalo výkon verejnej moci.
50 –      Pozri rozsudok TIARD (už citovaný v poznámke pod čiarou 30, bod 23).