62022CJ0753_RES
Vec C‑753/22
QY
proti
Bundesrepublik Deutschland
(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Bundesverwaltungsgericht)
Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 18. júna 2024
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti – Spoločné konania o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany – Smernica 2013/32/EÚ – Článok 33 ods. 2 písm. a) – Nemožnosť orgánov členského štátu zamietnuť žiadosť o azyl ako neprípustnú z dôvodu predchádzajúceho priznania postavenia utečenca v inom členskom štáte – Článok 4 Charty základných práv Európskej únie – Riziko neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania v tomto inom členskom štáte – Posúdenie tejto žiadosti o azyl týmito orgánmi napriek priznaniu postavenia utečenca v uvedenom inom členskom štáte – Smernica 2011/95/EÚ – Článok 4 – Individuálne posúdenie“
Hraničné kontroly, azyl a prisťahovalectvo – Azylová politika – Postavenie utečenca alebo osoby oprávnenej na doplnkovú ochranu – Smernica 2011/95 – Konania o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany – Smernica 2013/32 – Posudzovanie žiadosti o medzinárodnú ochranu – Poskytnutie medzinárodnej ochrany v členskom štáte – Žiadosť o ochranu v inom členskom štáte – Riziko neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania – Nemožnosť tohto iného členského štátu vyhlásiť túto žiadosť za neprípustnú – Neexistencia povinnosti automatického uznávania rozhodnutia o poskytnutí medzinárodnej ochrany – Nové individuálne, úplné a aktualizované posúdenie uvedenej žiadosti – Dosah
[Článok 4 ods. 3 ZEÚ; článok 78 ods. 1 a 2 ZFEÚ; Charta základných práv Európskej únie, článok 4; nariadenie Európskeho parlamentu a Rady č. 604/2013, článok 3 ods. 1; smernica Európskeho parlamentu a Rady 2011/95, článok 3, článok 4 ods. 1 a 3, články 13 a 36, a smernica Európskeho parlamentu a Rady 2013/32, článok 5, článok 10 ods. 2 a 3, článok 33 ods. 1 a článok 33 ods. 2 písm. a) a článok 49]
(pozri body 57 – 59, 68, 72 – 80 a výrok)
Zhrnutie
Na základe návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd, Nemecko), Súdny dvor zasadajúci vo veľkej komore, rozhodol o otázke, či orgány členského štátu musia vykonať nové posúdenie žiadosti o azyl napriek priznaniu postavenia utečenca v inom členskom štáte, pokiaľ nemôžu využiť možnosť zamietnuť túto žiadosť ako neprípustnú, ktorú ponúka smernica 2013/32 (
1
).
QY, sýrska štátna príslušníčka, ktorej bolo v roku 2018 v Grécku priznané postavenie utečenca, podala žiadosť o medzinárodnú ochranu v Nemecku. Nemecký správny súd následne dospel k záveru, že QY by bola v Grécku vystavená vážnemu riziku neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania v zmysle článku 4 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), takže sa tam nemôže vrátiť.
V októbri 2019 príslušný nemecký úrad zamietol žiadosť QY o priznanie postavenia utečenca, ale priznal jej doplnkovú ochranu. QY podala proti tomuto rozhodnutiu žalobu, ktorú nemecký správny súd rozhodujúci vo veci zamietol z dôvodu, že QY nehrozí v Sýrii prenasledovanie. QY teda podala na vnútroštátny súd kasačný opravný prostriedok s tvrdením, že príslušný nemecký orgán je viazaný uznaním postavenia utečenca gréckymi orgánmi.
Vnútroštátny súd spresnil, že v prejednávanej veci žiadosť QY o medzinárodnú ochranu nemožno vyhlásiť za neprípustnú z dôvodu predchádzajúceho priznania tohto postavenia v Grécku, keďže QY je vystavená vážnemu riziku neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania v tomto členskom štáte v zmysle článku 4 Charty. Za týchto podmienok si v podstate kládol otázku, či podľa práva Únie príslušný nemecký orgán mohol posúdiť dôvodnosť tejto žiadosti o medzinárodnú ochranu bez toho, aby bol viazaný skutočnosťou, že Grécko už QY poskytlo takúto ochranu.
Posúdenie Súdnym dvorom
Súdny dvor v prvom rade pripomenul, že článok 78 ods. 2 písm. a) ZFEÚ stanovuje, že Európsky parlament a Rada Európskej únie prijmú opatrenia týkajúce sa spoločného európskeho azylového systému, ktorý zahŕňa „jednotný štatút azylu pre štátnych príslušníkov tretích krajín platný v celej Únii“. Hoci toto ustanovenie poskytuje právny základ na prijatie aktov Únie obsahujúcich takýto jednotný štatút, nič to nemení na tom, že zásah normotvorcu Únie je potrebný na to, aby sa konkrétne zhmotnili všetky práva spojené s týmto postavením, ktoré, priznané jedným členským štátom a uznané všetkými ostatnými, by bolo platné v celej Únii.
Normotvorca Únie pritom ešte úplne nekonkretizoval cieľ článku 78 ods. 2 písm. a) ZFEÚ, a to uvedený jednotný štatút azylu. Konkrétne v tomto štádiu nestanovil zásadu, podľa ktorej by členské štáty boli povinné automaticky uznávať rozhodnutia o priznaní postavenia utečenca prijaté iným členským štátom, ani nespresnil spôsoby vykonania takejto zásady. Hoci teda členské štáty môžu pri súčasnom stave práva Únie podmieniť priznanie všetkých práv spojených s postavením utečenca na ich území prijatím nového rozhodnutia o priznaní tohto postavenia ich príslušnými orgánmi, môžu stanoviť automatické uznávanie takýchto rozhodnutí prijatých iným členským štátom ako priaznivejšie ustanovenie. (
2
) Je pritom nesporné, že Nemecko túto možnosť nevyužilo.
Za týchto podmienok Súdny dvor určil rozsah preskúmania žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej žiadateľom, ktorému už iný členský štát priznal postavenie utečenca, príslušným orgánom členského štátu.
V tomto kontexte konštatoval, že ak príslušný orgán členského štátu nemôže na základe článku 33 ods. 2 písm. a) smernice 2013/32 vyhlásiť za neprípustnú žiadosť o medzinárodnú ochranu podanú žiadateľom, ktorému už iný členský štát priznal takúto ochranu z dôvodu vážneho rizika, že tento žiadateľ bude v tomto inom členskom štáte vystavený neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu v zmysle článku 4 Charty, má tento orgán povinnosť vykonať nové individuálne, úplné a aktualizované posúdenie tejto žiadosti v rámci nového konania o medzinárodnej ochrane vedeného v súlade so smernicami 2011/95 a 2013/32. Ak žiadateľ spĺňa podmienky na to, aby bol považovaný za utečenca v súlade s kapitolami II a III smernice 2011/95, uvedený orgán mu musí priznať postavenie utečenca bez toho, aby mal diskrečnú právomoc.
V tejto súvislosti, hoci ten istý orgán nie je povinný uznať postavenie utečenca tohto žiadateľa len z dôvodu, že toto postavenie mu bolo predtým priznané rozhodnutím iného členského štátu, musí v plnom rozsahu zohľadniť toto rozhodnutie a skutočnosti, ktorými je toto rozhodnutie podložené. Spoločný európsky azylový systém, ktorý zahŕňa spoločné kritériá na identifikáciu osôb, ktoré skutočne potrebujú medzinárodnú ochranu, ako to zdôrazňuje odôvodnenie 12 smernice 2011/95, sa totiž zakladá na zásade vzájomnej dôvery, (
3
) v súlade s ktorou sa okrem výnimočných okolností musí predpokladať, že zaobchádzanie so žiadateľmi o medzinárodnú ochranu v každom členskom štáte je v súlade s požiadavkami práva Únie, vrátane Charty, Dohovoru o právnom postavení utečencov (
4
), ako aj Európskeho dohovoru o ľudských právach (
5
).
Okrem toho vzhľadom na zásadu lojálnej spolupráce (
6
) a s cieľom zabezpečiť v čo najväčšej možnej miere jednotnosť rozhodnutí prijatých príslušnými orgánmi dvoch členských štátov o potrebe medzinárodnej ochrany toho istého štátneho príslušníka tretej krajiny alebo osoby bez štátnej príslušnosti treba konštatovať, že príslušný orgán členského štátu, ktorý má rozhodnúť o novej žiadosti, musí čo najskôr začať s výmenou informácií s príslušným orgánom členského štátu, ktorý predtým priznal postavenie utečenca tomu istému žiadateľovi. V tejto súvislosti prináleží prvému z týchto orgánov, aby informoval druhý orgán o novej žiadosti, zaslal mu svoje stanovisko k tejto novej žiadosti a požiadal ho, aby v primeranej lehote odovzdal informácie, ktoré má k dispozícii a ktoré viedli k priznaniu tohto postavenia. Táto výmena informácií je určená na to, aby orgán členského štátu, ktorému bola predložená uvedená nová žiadosť, mohol plne informovaným spôsobom vykonať overenia, ktoré má v rámci konania o medzinárodnej ochrane.
(
1
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2013/32/EÚ z 26. júna 2013 o spoločných konaniach o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany (Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 60). Článok 33 ods. 2 písm. a) tejto smernice stanovuje, že členské štáty môžu považovať žiadosť o medzinárodnú ochranu za neprípustnú okrem iného vtedy, ak medzinárodná ochrana bola poskytnutá iným členským štátom.
(
2
)	Pozri článok 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/95/EÚ z 13. decembra 2011 o normách pre oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva mať postavenie medzinárodnej ochrany, o jednotnom postavení utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a o obsahu poskytovanej ochrany (Ú. v. EÚ L 337, 2011, s. 9) a článok 5 smernice 2013/32.
(
3
)	Pozri odôvodnenie 12 smernice 2011/95.
(
4
)	Dohovor o právnom postavení utečencov, podpísaný v Ženeve 28. júla 1951.
(
5
)	Dohovor o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaný v Ríme 4. novembra 1950.
(
6
)	Podľa zásady lojálnej spolupráce uvedenej v článku 4 ods. 3 ZEÚ sa Únia a členské štáty vzájomne rešpektujú a vzájomne si pomáhajú pri vykonávaní úloh, ktoré vyplývajú zo Zmlúv. Táto zásada je konkrétne vyjadrená v článku 36 smernice 2011/95 a v článku 49 smernice 2013/32.