62022CJ0394
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
zo 14. novembra 2024 (
*1
)
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Justičná spolupráca v občianskych veciach – Súdna právomoc a výkon rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach – Nariadenie (EÚ) č. 1215/2012 – Pôsobnosť – Článok 1 ods. 2 písm. b) – Vylúčenie – Pojem ‚konkurzné konania, konania týkajúce sa vyrovnania zadlžených obchodných spoločností alebo iných právnických osôb a podobné konania‘ – Žaloba, ktorá vyplýva priamo z konkurzného konania a ktorá s ním úzko súvisí – Žaloba o zaplatenie pohľadávky podaná po vyhlásení konkurzu na spoločnosť dlžníčku a po prihlásení tejto pohľadávky do konkurznej podstaty – Nariadenie (ES) č. 1346/2000“
Vo veci C‑394/22,
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Hof van beroep te Antwerpen (Odvolací súd Antverpy, Belgicko) zo 7. júna 2022 a doručený Súdnemu dvoru 15. júna 2022, ktorý súvisí s konaním:
Oilchart International NV
proti
O.W. Bunker (Netherlands) BV,
ING Bank NV,
SÚDNY DVOR (druhá komora),
v zložení: predseda prvej komory F. Biltgen (spravodajca), vykonávajúci funkciu predsedu druhej komory, predsedníčka piatej komory L. Arastey Sahún a sudca J. Passer,
generálna advokátka: L. Medina,
tajomník: A. Lamote, referentka,
so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 1. februára 2024,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–
Oilchart International NV, v zastúpení: E. Van den Wijngaert, advocaat,
–
ING Bank NV, v zastúpení: D. Arts, T. Mertens, L. Rasking a E. Ulrix, advocaten,
–
holandská vláda, v zastúpení: M. K. Bulterman, H. S. Gijzen, splnomocnené zástupkyne,
–
Európska komisia, v zastúpení: S. Noë a W. Wils, splnomocnení zástupcovia,
po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 18. apríla 2024,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 1 ods. 2 písm. b) nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ L 351, 2012, s. 1) v spojení s článkom 3 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 1346/2000 z 29. mája 2000 o konkurznom konaní (Ú. v. ES L 160, 2000, s. 1; Mim. vyd. 19/001, s. 191).
2
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Oilchart International NV (ďalej len „Oilchart“), spoločnosťou založenou podľa belgického práva, a O.W. Bunker Netherland BV (ďalej len „OWB“), ako aj ING Bank NV (ďalej len „ING“), dvoma spoločnosťami založenými podľa holandského práva, vo veci vymáhania sumy z nezaplatenej faktúry vystavenej za natankovanie vykonané spoločnosťou Oilchart na účet spoločnosti OWB, na ktorú bol vyhlásený konkurz.
Právny rámec
Právo Únie
Nariadenie č. 1346/2000
3
Odôvodnenia 2 a 6 nariadenia č. 1346/2000 uvádzajú:
„(2)
Riadne fungovanie vnútorného trhu si vyžaduje účinné a efektívne fungovanie cezhraničných konkurzných konaní…
…
(6)
V súlade so zásadou proporcionality by sa toto nariadenie malo obmedziť na ustanovenia o súdnej právomoci na začatie konkurzného konania a na rozsudky, ktoré sú vynesené priamo na základe konkurzného konania a ktoré sú s takýmto konaním úzko späté. Okrem toho by toto nariadenie malo obsahovať ustanovenia o uznávaní takých rozsudkov a o príslušnom práve, ktoré tiež spĺňajú túto zásadu.“
4
Článok 3 tohto nariadenia s názvom „Medzinárodná právomoc“ v odseku 1 stanovuje:
„Právomoc na začatie konkurzných konaní majú súdy členského štátu, na ktorého území sa nachádza centrum hlavných záujmov dlžníka. Pri obchodných spoločnostiach a u právnických osôb sa v prípade neprítomnosti dôkazu o opaku za centrum hlavných záujmov považuje miesto, kde majú svoje registrované sídlo.“
5
Článok 4 uvedeného nariadenia s názvom „Príslušné právo“ znie:
„1.   Ak v tomto nariadení nie je stanovené inak, konkurzné konania a ich účinky sa riadia právom členského štátu, na území ktorého sa toto konanie začne; tento štát sa ďalej označuje ako ‚štát, v ktorom sa konanie začne‘.
2.   Právo štátu, v ktorom sa konanie začne, stanoví podmienky začatia takéhoto konania, jeho vedenie a uzavretie. Stanoví najmä:
a)
voči akým dlžníkom sa konanie môže začať vzhľadom na ich spôsobilosť;
b)
majetok, ktorý [je] súčasťou konkurznej podstaty, a spôsob zaobchádzania s majetkom, ktorý dlžník nadobudol alebo ktoré mu pripadli [ktorý nadobudol – neoficiálny preklad] po začatí konkurzného konania;
c)
právomoci dlžníka a likvidátora;
…
e)
účinky konkurzného konania na existujúce zmluvné vzťahy dlžníka;
f)
účinky konkurzného konania na konania iniciované jednotlivými veriteľmi, s výnimkou ešte neuzavretých súdnych procesov [prebiehajúcich súdnych konaní – neoficiálny preklad];
g)
pohľadávky, ktoré možno prihlásiť voči konkurznej podstate dlžníka, a spôsob zaobchádzania s pohľadávkami vzniknutými po začatí konkurzného konania;
h)
pravidlá prihlasovania, overovania a schvaľovania pohľadávok;
…
m)
pravidlá týkajúce sa neplatnosti, odporovateľnosti a nevymáhateľnosti právnych úkonov, ktoré poškodzujú všetkých veriteľov.“
6
Nariadenie č. 1346/2000 bolo zrušené nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2015/848 z 20. mája 2015 o insolvenčnom konaní (Ú. v. EÚ L 141, 2015, s. 19). Podľa článku 84 ods. 2 tohto posledného uvedeného nariadenia sa však nariadenie č. 1346/2000 naďalej uplatňuje na insolvenčné konania, ktoré sa začali pred 26. júnom 2017.
Nariadenie č. 1215/2012
7
Odôvodnenia 10 a 21 nariadenia č. 1215/2012 stanovujú:
„(10)
Rozsah pôsobnosti tohto nariadenia by sa mal vzťahovať na všetky hlavné občianske a obchodné veci okrem určitých presne vymedzených vecí…
…
(21)
V záujme harmonického výkonu súdnictva je potrebné minimalizovať možnosť súbežných konaní a zaručiť, že sa v rôznych členských štátoch nevydajú nezlučiteľné rozsudky. …“
8
Podľa článku 1 ods. 1 a ods. 2 písm. b) tohto nariadenia:
„1.   Toto nariadenie sa uplatňuje v občianskych a obchodných veciach bez ohľadu na povahu súdu alebo tribunálu. Neuplatňuje sa najmä na daňové, colné a správne veci ani na zodpovednosť štátu za úkony a opomenutia pri výkone štátnej moci (acta iure imperii).
2.   Toto nariadenie sa nevzťahuje na:
…
b)
konkurzné konania, konania týkajúce sa vyrovnania zadlžených obchodných spoločností alebo iných právnických osôb a podobné konania.“
9
V článku 28 ods. 1 uvedeného nariadenia sa uvádza:
„Ak je osoba, ktorá má bydlisko v jednom členskom štáte, žalovaná na súde iného členského štátu a nezúčastní sa konania, súd aj bez návrhu vyhlási, že nemá právomoc, pokiaľ si právomoc nemôže založiť na ustanoveniach tohto nariadenia.“
Holandské právo
10
Článok 25 Wet op het faillissement en de surséance van betaling (zákon o konkurze a odklade platieb) z 30. septembra 1893 (Stb. 1893, č. 140, ďalej len „NFW“) znie takto:
„1.   Súdne žaloby týkajúce sa práv alebo záväzkov patriacich do konkurznej podstaty sa uplatňujú tak proti likvidátorovi, ako aj ním.
2.   Ak konkurzný dlžník uplatní takéto súdne žaloby alebo v nich pokračuje, alebo sa uplatnia a pokračuje sa v nich proti nemu a vedú k vydaniu rozsudku proti tomuto konkurznému dlžníkovi, tento rozsudok nemá žiadny právny účinok na konkurznú podstatu.“
11
V článku 26 NFW sa stanovuje:
„Žaloby na účely vymáhania splnenia záväzku v rámci konkurznej podstaty nemožno proti konkurznému dlžníkovi podať inak, než je stanovené v článku 110.“
12
Podľa článku 110 NFW:
„prihláška pohľadávok sa podáva správcovi konkurznej podstaty predložením faktúry alebo iného písomného vyhlásenia, v ktorých sa uvedie povaha a výška pohľadávky, spoločne s podpornými dokumentmi alebo ich kópiou, a vyhlásenie o tom, či sa nárokuje prednostné právo, záložné právo, hypotéka alebo zádržné právo. …“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
13
V rámci súboru zmlúv o tankovaní námorných lodí Oilchart dodala 21. októbra 2014 spoločnosti OWB palivo do lode s názvom Evita K., kotviacej v prístave Sluiskil (Holandsko).
14
Dňa 22. októbra 2014 Oilchart vystavila v prospech spoločnosti OWB faktúru na sumu 116471,45 amerických dolárov (USD) (približne 107229,44 eura). Táto faktúra zostala nezaplatená.
15
Rozsudkom Rechtbank te Rotterdam (súd v Rotterdame, Holandsko) z 21. novembra 2014 bol na OWB vyhlásený konkurz.
16
Oilchart prihlásila pohľadávku vyplývajúcu z tejto nezaplatenej faktúry na preskúmanie správcom konkurznej podstaty spoločnosti OWB.
17
Z dôvodu viacerých nezaplatených faktúr Oilchart nechala zadržať niektoré námorné plavidlá na šírom mori, ktorým dodala palivo. S cieľom dosiahnuť zrušenie týchto zábezpek boli v prospech spoločnosti Oilchart poskytnuté záruky, ktoré bolo možné využiť na základe súdneho rozhodnutia alebo rozhodcovského rozsudku v Belgicku proti spoločnosti OWB alebo proti vlastníkovi dotknutého plavidla.
18
Dňa 11. marca 2015 Oilchart podala proti spoločnosti OWB žalobu na Rechtbank van koophandel te Antwerpen (Obchodný súd Antverpy, Belgicko), ktorou sa domáhala okrem iného zaplatenia uvedenej neuhradenej faktúry. ING Bank ako oprávnená osoba z titulu postúpenia pohľadávky patriacej spoločnosti OWB výmenou za poskytnutie úverového rámca dobrovoľne vstúpila do konania týkajúceho sa tejto žaloby ako vedľajší účastník.
19
Hoci tento súd uznal, že má právomoc rozhodnúť o uvedenej žalobe, rozsudkom z 15. marca 2017 na základe holandského konkurzného práva vyhlásil túto žalobu za neprípustnú.
20
Oilchart podala 16. mája 2017 proti tomuto rozsudku odvolanie na Hof van beroep te Antwerpen (Odvolací súd Antverpy, Belgicko), ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania.
21
Keďže OWB sa nedostavila na pojednávanie na Rechtbank van koophandel te Antwerpen (Obchodný súd Antverpy), ani na vnútroštátny súd predkladajúci návrh na začatie prejudiciálneho konania, tento súd sa domnieval, že jeho medzinárodnú právomoc treba preskúmať v súlade s článkom 28 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012.
22
Vnútroštátny súd sa s odkazom na judikatúru Súdneho dvora pýta, či je žaloba, ktorú podala Oilchart proti spoločnosti OWB, založená na všeobecných pravidlách občianskeho a obchodného práva v zmysle článku 1 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012, alebo na osobitných právnych predpisoch týkajúcich sa konkurzného konania.
23
V tejto súvislosti vnútroštátny súd spresňuje, že žaloba spoločnosti Oilchart proti spoločnosti OWB bola podaná po začatí konkurzného konania – pričom o tejto skutočnosti v nej nie je žiadna zmienka – na základe osobitného ustanovenia holandskej právnej úpravy týkajúcej sa konkurzu, konkrétne článku 25 ods. 2 NFW, ktorý sa týka žalôb nesúvisiacich s konkurznou podstatou, ale s osobnými záujmami konkurzného dlžníka, a nie na základe odseku 1 tohto článku, ktorý sa priamo týka tejto konkurznej podstaty.
24
Podľa tohto súdu sa presná povaha žaloby podanej spoločnosťou Oilchart a otázka možnosti podať takúto žalobu proti spoločnosti, na ktorú bol vyhlásený konkurz, musia preskúmať podľa odchylných osobitných ustanovení holandského konkurzného práva, a nie podľa všeobecných pravidiel občianskeho a obchodného práva. V rámci určenia medzinárodnej právomoci vnútroštátneho súdu, ktoré predchádza tomuto preskúmaniu, sa však tento súd pýta, či žaloba, o ktorú ide vo veci samej, nemá úzku súvislosť s konkurzným konaním, a v dôsledku toho len súd, na ktorom bol vyhlásený konkurz, má právomoc rozhodnúť o tejto žalobe.
25
Okrem toho sa vnútroštátny súd pýta, či článok 3 ods. 1 nariadenia č. 1346/2000 bráni vnútroštátnemu ustanoveniu, ktoré veriteľovi umožňuje podať na súdy členského štátu žalobu o zaplatenie pohľadávky, ktorú už prihlásil do konkurznej podstaty v inom členskom štáte.
26
Za týchto okolností Hof van beroep te Antwerpen (Odvolací súd Antverpy) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa článok 1 ods. 2 písm. b) nariadenia… č. 1215/2012 v spojení s článkom 3 ods. 1 nariadenia… [č. 1346/2000] vykladať v tom zmysle, že pod [pojem] ‚konkurzné konania, konania týkajúce sa vyrovnania zadlžených obchodných spoločností alebo iných právnických osôb a podobné konania‘ uvedený v článku 1 ods. 2 písm. b) nariadenia č. 1215/2012 spadá aj konanie, v ktorom je pohľadávka uvedená v písomnom návrhu na začatie konania opísaná ako obyčajná pohľadávka z dodania tovarov a služieb bez toho, aby sa spomínalo, že žalovaná už je platobne neschopná, pričom vlastný právny základ pohľadávky sa opiera o osobitné odchylné ustanovenia holandského konkurzného práva (článok 25 ods. 2 [NFW]), a v ktorom:
–
sa musí skúmať, či sa taká pohľadávka má považovať za preskúmateľnú pohľadávku (článok 26 v spojení s článkom 110 NFW), alebo za nepreskúmateľnú pohľadávku (článok 25 ods. 2 NFW),
–
sa otázka, či obe pohľadávky možno uplatňovať súčasne a či jedna nevylučuje druhú, s prihliadnutím na špecifické právne následky každej pohľadávky (vrátane možnosti uplatnenia bankovej záruky poskytnutej pre prípad platobnej neschopnosti), musí posúdiť podľa špecifických pravidiel holandského konkurzného práva?
…
2.
Je článok 25 ods. 2 [NFW] zlučiteľný s článkom 3 ods. 1 nariadenia č. 1346/2000, pokiaľ toto ustanovenie pripúšťa, aby sa takáto pohľadávka (podľa článku 25 ods. 2 NFW) uplatňovala na súde iného členského štátu namiesto na insolvenčnom súde toho členského štátu, v ktorom nastala platobná neschopnosť?“
Konanie na Súdnom dvore
27
Dňa 31. marca 2023 Súdny dvor zaslal vnútroštátnemu súdu žiadosť o informácie týkajúcu sa skutkového a právneho rámca sporu vo veci samej, na ktorú tento súd odpovedal 28. apríla 2023.
28
Dňa 11. júla 2023 sa Súdny dvor pýtal vnútroštátneho súdu, či vzhľadom na okolnosť, že Oilchart vzala späť žalobu vo veci samej, naďalej trvá na svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
29
Rozsudkom z 27. novembra 2023 tento súd informoval Súdny dvor, že konanie pred ním stále prebieha, pričom späťvzatie návrhu podané spoločnosťou Oilchart bolo zamietnuté.
O prejudiciálnych otázkach
O prvej otázke
30
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 1 ods. 2 písm. b) nariadenia č. 1215/2012 vykladať v tom zmysle, že sa uplatňuje na žalobu o zaplatenie dodaného tovaru podanú proti určitej spoločnosti v členskom štáte, v ktorej sa neuvádza ani konkurzné konanie už začaté proti tejto spoločnosti v inom členskom štáte, ani skutočnosť, že pohľadávka už bola prihlásená do konkurznej podstaty.
31
Predovšetkým treba určiť, či sa na takúto žalobu vzťahuje článok 1 ods. 2 písm. b) nariadenia č. 1215/2012, ktorý zo svojej pôsobnosti vylučuje konkurzné konania, konania týkajúce sa vyrovnania zadlžených obchodných spoločností alebo iných právnických osôb a podobné konania. V prípade kladnej odpovede by táto žaloba patrila do vecnej pôsobnosti nariadenia č. 1346/2000, ktorého článok 3 ods. 1 priznáva súdom členského štátu, na ktorého území sa nachádza centrum záujmov dlžníka, výlučnú medzinárodnú právomoc na začatie hlavného konkurzného konania (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. decembra 2019, Tiger a i., C‑493/18, EU:C:2019:1046, body 23, 25 a 29, ako aj citovanú judikatúru).
32
Súdny dvor už totiž rozhodol, že pokiaľ ide o pôsobnosť nariadení č. 1215/2012 a 1346/2000, tieto nariadenia sa majú vykladať takým spôsobom, aby nedochádzalo nielen k akémukoľvek prekrývaniu právnych noriem, ktoré tieto texty stanovujú, ale aj k akémukoľvek právnemu vákuu. Na žaloby, ktoré sú podľa článku 1 ods. 2 písm. b) nariadenia č. 1215/2012 vylúčené z pôsobnosti tohto nariadenia, keďže sa týkajú „konkurzn[ých] konan[í], konan[í] týkajúc[ich] sa vyrovnania zadlžených obchodných spoločností alebo iných právnických osôb a podobn[ých] konan[í]“, sa vzťahuje pôsobnosť nariadenia č. 1346/2000. Symetricky tak žaloby, ktoré nepatria do pôsobnosti článku 3 ods. 1 nariadenia č. 1346/2000, patria do pôsobnosti nariadenia č. 1215/2012 (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 6. februára 2019, NK, C‑535/17, EU:C:2019:96, bod 24, a z 18. septembra 2019, Riel, C‑47/18, EU:C:2019:754, bod 33, ako aj citovanú judikatúru).
33
Súdny dvor takisto zdôraznil, že úmyslom normotvorcu Únie bolo, ako sa okrem iného uvádza v odôvodnení 10 nariadenia č. 1215/2012, prikloniť sa k širokej koncepcii pojmu „občianske a obchodné veci“, ktorý sa nachádza v článku 1 ods. 1 tohto nariadenia, a v dôsledku toho k jeho širokej pôsobnosti. Na druhej strane by pôsobnosť nariadenia č. 1346/2000 v súlade s jeho odôvodnením 6 nemala byť predmetom širokého výkladu (pozri v tomto zmysle rozsudky z 20. decembra 2017, Valach a i., C‑649/16, EU:C:2017:986, bod 25, ako aj zo 6. februára 2019, NK, C‑535/17, EU:C:2019:96, bod 25 a citovanú judikatúru).
34
Na základe týchto zásad Súdny dvor rozhodol, že pôsobnosť týchto dvoch nariadení je jasne vymedzená a že iba žaloby, ktoré vyplývajú priamo z konkurzného konania a sú s ním úzko späté, sú vylúčené z pôsobnosti nariadenia č. 1215/2012. V dôsledku toho iba tieto žaloby patria do pôsobnosti nariadenia č. 1346/2000 (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 6. februára 2019, NK, C‑535/17, EU:C:2019:96, bod 26, a z 18. septembra 2019, Riel, C‑47/18, EU:C:2019:754, bod 34, ako aj citovanú judikatúru).
35
Toto dvojité kritérium, ktoré sa nachádza v odôvodnení 6 nariadenia č. 1346/2000 na účely vymedzenia predmetu tohto posledného uvedeného nariadenia, bolo navyše doslovne prebraté nariadením 2015/848, ktoré ale nie je ratione temporis uplatniteľné na vec samu, keďže vo svojom článku 6 s názvom „Právomoc v prípade žalôb, ktoré priamo vyplývajú z insolvenčného konania a ktoré s ním úzko súvisia“, stanovuje, že súdy členského štátu, na ktorého území bolo začaté insolvenčné konanie, majú právomoc aj v prípade všetkých žalôb, ktoré priamo vyplývajú z insolvenčného konania a ktoré s ním úzko súvisia (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. februára 2019, NK, C‑535/17, EU:C:2019:96, bod 27).
36
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy je teda potrebné určiť, či žaloba o zaplatenie za dodaný tovar podaná proti spoločnosti, voči ktorej sa začalo konkurzného konanie, spĺňa toto dvojité kritérium.
37
Pokiaľ ide o prvé kritérium, na účely určenia, či žaloba vyplýva priamo z konkurzného konania, treba uviesť, že z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že rozhodujúcim prvkom na určenie oblasti, do ktorej patrí žaloba, nie je procesný kontext, do ktorého táto žaloba patrí, ale jej právny základ. Podľa tohto prístupu treba zistiť, či právo alebo povinnosť, ktoré sú základom žaloby, vyplývajú zo všeobecných pravidiel občianskeho a obchodného práva, alebo z odchyľujúcich sa pravidiel, osobitných pre konkurzné konanie (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 6. februára 2019, NK, C‑535/17, EU:C:2019:96, bod 28; z 18. septembra 2019, Riel, C‑47/18, EU:C:2019:754, bod 33, ako aj zo 4. decembra 2019, Tiger a i., C‑493/18, EU:C:2019:1046, bod 27 a citovanú judikatúru).
38
Súdny dvor teda rozhodol, že žaloba podaná na základe výhrady vlastníckeho práva podanej predávajúcim proti kupujúcemu vyhlásenému za platobne neschopného spochybňuje právnu otázku nezávislú od začatia konkurzného konania. Inými slovami je autonómnou žalobou, ktorá nie je založená na konkurznom práve a nevyžaduje si ani začatie takého typu konania, ani intervenciu zo strany správcu konkurznej podstaty (pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. septembra 2009, German Graphics Graphische Maschinen, C‑292/08, EU:C:2009:544, body 31 a 32).
39
Okrem toho žaloba podaná proti tretej osobe žalobcom konajúcim na základe postúpenia pohľadávky odsúhlaseného správcom konkurznej podstaty určeným v rámci konkurzného konania spadá pod pojem „občianske a obchodné veci“ v rozsahu, v akom sa spor netýka platnosti postúpenia odsúhlaseného správcom konkurznej podstaty a výkon práva nadobudnutého postupníkom podlieha iným pravidlám, než sú pravidlá uplatniteľné v rámci konkurzného konania (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. apríla 2012, F‑Tex, C‑213/10, EU:C:2012:215, body 37, 42 a 49).
40
To isté platí v prípade, keď sa spor v rámci výkonu práva nadobudnutého postupníkom týka len správania nadobúdateľa (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. apríla 2012, F‑Tex, C‑213/10, EU:C:2012:215, bod 42). Naopak do pôsobnosti nariadenia č. 1346/2000 patrí žaloba spochybňujúca prevod obchodných podielov uskutočnený v rámci konkurzného konania v rozsahu, v akom sa správcovi konkurznej podstaty vytýka, že nevyužil právomoc, ktorá mu vyplýva z vnútroštátneho práva upravujúceho kolektívne konkurzné konania (pozri v tomto zmysle rozsudok z 2. júla 2009, SCT Industri, C‑111/08, EU:C:2009:419, bod 28).
41
Do pôsobnosti nariadenia č. 1215/2012 nepatrí ani žaloba o určenie existencie pohľadávky na účely jej prihlásenia do konkurzného konania, keďže takáto žaloba vyplýva priamo z vnútroštátnych pravidiel týkajúcich sa konkurzu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. septembra 2019, Riel, C‑47/18, EU:C:2019:754, body 37 a 38), alebo žaloba týkajúca sa zodpovednosti podaná proti členom veriteľského výboru, ktorí svojím hlasovaním spôsobili zmenu reštrukturalizačného konania na konkurzné konanie, pričom takáto žaloba je priamym a neoddeliteľným dôsledkom výkonu funkcie vyplývajúcej osobitne z vnútroštátnych ustanovení upravujúcich konkurzné konanie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 20. decembra 2017, Valach a i., C‑649/16, EU:C:2017:986, body 30 a 35).
42
V prejednávanej veci zo skutočností uvedených v spise, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, ako aj zo spresnení poskytnutých vnútroštátnym súdom vyplýva, že cieľom žaloby vo veci samej je uložiť spoločnosti povinnosť zaplatiť za tovar dodaný v súlade so zmluvou uzavretou pred začatím konkurzného konania týkajúceho sa tejto spoločnosti. Podľa zmlúv, ktoré boli neskôr uzavreté na účely zrušenia poskytnutých zábezpek, je zrejme takéto uloženie povinnosti nevyhnutné na to, aby žalobkyňa vo veci samej mohla uplatniť bankové záruky, ktoré boli poskytnuté v jej prospech.
43
Treba však konštatovať, že tak zmluvné záväzky uvádzané v žalobe, ako aj mechanizmy vymáhania stanovené v súvislosti s uvedenými záväzkami majú svoj základ v zmluvnom práve a sú nezávislé od osobitných pravidiel uplatniteľných na konkurzné konania.
44
Okrem toho žaloba o zaplatenie dodaného tovaru je autonómna, keďže ju možno podať v inom konaní než konkurznom.
45
Okrem toho ani začatie konkurzného konania, ani vymenovanie správcu konkurznej podstaty nemajú za následok zmenu právneho základu žaloby, na ktorú sa vzťahujú všeobecné pravidlá občianskeho a obchodného práva, s cieľom zahrnúť ju do pôsobnosti osobitných pravidiel konkurzného konania.
46
Súdny dvor totiž rozhodol, že samotná skutočnosť, že správca konkurznej podstaty vymenovaný v rámci konkurzného konania podal po začatí takéhoto konania v záujme veriteľov žalobu na zaplatenie, nemení podstatne povahu uplatňovanej pohľadávky, ktorá je nezávislá od konkurzného konania a na ktorú sa z vecného hľadiska naďalej vzťahujú všeobecné právne predpisy (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 6. februára 2019, NK, C‑535/17, EU:C:2019:96, bod 29 a citovanú judikatúru, ako aj z 21. novembra 2019, CeDe Group, C‑198/18, EU:C:2019:1001, bod 36).
47
Pokiaľ ide o druhé kritérium uvedené v bode 34 tohto rozsudku, z ustálenej judikatúry tiež vyplýva, že na rozhodnutie o tom, či sa uplatní vylúčenie uvedené v článku 1 ods. 2 písm. b) nariadenia č. 1215/2012, je rozhodujúca intenzita vzťahu existujúceho medzi súdnou žalobou a konkurzným konaním (pozri v tomto zmysle rozsudky z 20. decembra 2017, Valach a i., C‑649/16, EU:C:2017:986, bod 27, ako aj citovanú judikatúru, a zo 6. februára 2019, NK, C‑535/17, EU:C:2019:96, bod 30).
48
Ako uviedla generálna advokátka v bode 57 svojich návrhov, toto kritérium umožňuje zohľadniť iné kontextuálne faktory, ktoré sa líšia od faktorov súvisiacich s právnym základom žaloby.
49
Hoci vo veci samej nemožno poprieť existenciu určitej súvislosti medzi podanou žalobou a konkurzným konaním, keďže táto žaloba bola podaná po vyhlásení konkurzu na spoločnosť dlžníčku, v rámci ktorej žalobkyňa vo veci samej prihlásila do konkurznej podstaty tú istú pohľadávku, na ktorú sa vzťahuje uvedená žaloba, nezdá sa, že by samotná zhoda pohľadávky vymáhanej na vnútroštátnom súde a pohľadávky prihlásenej konkurzným správcom postačovala na to, aby sa na túto žalobu vzťahovalo vylúčenie uvedené v článku 1 ods. 2 písm. b) nariadenia č. 1215/2012.
50
V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že určenie príslušného súdu nijako neprejudikuje právo uplatniteľné na návrh, o aký ide vo veci samej, ani relevantné pravidlá, ktoré by mohli určiť rozhodné právo uplatniteľné na žalobu vo veci samej (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. novembra 2019, CeDe Group, C‑198/18, EU:C:2019:1001, bod 38).
51
Tak otázka prípustnosti individuálnej žaloby podanej proti spoločnosti v konkurze, ako aj otázka spôsobu rozhodnutia o takejto žalobe v prípade prihlásenia pohľadávky do konkurznej podstaty totiž nepatria do pôsobnosti pravidiel o voľbe právomoci, ale do kolíznych noriem určujúcich rozhodné právo.
52
V tejto súvislosti z článku 4 ods. 1 nariadenia č. 1346/2000 vyplýva, že pre konkurzné konania a ich účinky je rozhodné právo členského štátu, na ktorého území sa toto konanie začne.
53
V článku 4 ods. 2 tohto nariadenia sa spresňuje, že právo štátu, v ktorom sa konkurzné konanie začne, stanoví podmienky začatia takéhoto konania, jeho vedenie a uzavretie, pričom uvádza demonštratívny výpočet rôznych štádií konkurzného konania upraveného právom štátu, v ktorom sa konanie začne, a to najmä v písmene e) účinky konkurzného konania na existujúce zmluvné vzťahy dlžníka, v písmene f) účinky konkurzného konania na konania iniciované jednotlivými veriteľmi, v písmene h) pravidlá prihlasovania, overovania a schvaľovania pohľadávok, v písmene g) pohľadávky, ktoré možno prihlásiť voči konkurznej podstate dlžníka, a spôsob zaobchádzania s pohľadávkami vzniknutými po začatí konkurzného konania a v písmene m) pravidlá týkajúce sa neplatnosti, odporovateľnosti a nevymáhateľnosti právnych úkonov, ktoré poškodzujú všetkých veriteľov.
54
Zo znenia článku 3 nariadenia č. 1346/2000 v spojení s jeho článkom 4 vyplýva, že cieľom takejto právnej úpravy je v zásade dosiahnuť súlad medzi súdmi s medzinárodnou právomocou a rozhodným právom pre konkurzné konanie. Okrem prípadov, keď v tomto nariadení nie je výslovne stanovené inak, sa rozhodné právo riadi podľa článku 4 uvedeného nariadenia medzinárodnou súdnou právomocou určenou na základe článku 3 toho istého nariadenia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. novembra 2019, CeDe Group, C‑198/18, EU:C:2019:1001, bod 30).
55
Vzhľadom na to, že článok 3 ods. 1 nariadenia č. 1346/2000 sa obmedzuje na otázku súdnej právomoci na začatie konkurzného konania, a z dôvodu, že pôsobnosť článku 4 tohto nariadenia je širšia ako pôsobnosť článku 3 tohto nariadenia, keďže sa vzťahuje na konkurzné konania a ich účinky, nemožno tento súlad medzi rozhodným právom a príslušným súdom za každých okolností zaručiť.
56
V prejednávanej veci bolo konkurzné konanie, o ktoré ide vo veci samej, začaté v Holandsku, a v dôsledku toho právom uplatniteľným na toto konanie a jeho účinky je v súlade s článkom 4 ods. 1 nariadenia č. 1346/2000 holandské právo.
57
Z uvedeného vyplýva, že na žalobu dotknutú vo veci samej, ktorej cieľom je zaviazať spoločnosť, ktorá bola vyhlásená za platobne neschopnú, na zaplatenie dodaného tovaru, sa vzťahuje holandské právo v rozsahu, v akom – ako je uvedené v bode 53 tohto rozsudku – tomuto právu prináleží určiť účinky konkurzného konania na existujúce zmluvy a vplyv tohto konania na konania iniciované jednotlivými veriteľmi, stanoviť pravidlá prihlasovania, overovania a schvaľovania pohľadávok, ako aj pravidlá týkajúce sa úkonov, ktoré by mohli poškodiť veriteľov.
58
Ako zdôraznila Európska komisia na pojednávaní pred Súdnym dvorom, práve uplatnenie tohto práva na konkurzné konanie a všetky jeho účinky, ako je určené v súlade s článkom 4 ods. 1 nariadenia č. 1346/2000, umožňuje zaručiť dosiahnutie cieľov sledovaných týmto nariadením, pokiaľ ide o rovnosť veriteľov a ochranu ich záujmov, nezávisle od otázky týkajúcej sa súdnej právomoci.
59
V tomto kontexte treba navyše uviesť, že pravidlo obsiahnuté v nariadení č. 1215/2012, podľa ktorého, ak sa vedú konania v tej istej veci a medzi rovnakými účastníkmi na súdoch rôznych členských štátov, každý súd, ktorý nezačal konať ako prvý, aj bez návrhu preruší konanie, aby zamedzil vydaniu nezlučiteľných rozhodnutí o týchto žalobách, nie je ani analogicky uplatniteľné na systém nariadenia č. 1346/2000 v rozsahu, v akom toto nariadenie pripúšťa najmä pre vedľajšie konkurzné konania právomoc súdov v iných členských štátoch (pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. septembra 2019, Riel, C‑47/18, EU:C:2019:754, body 42, 44 a 46).
60
Vzhľadom na vyššie uvedené treba na prvú otázku odpovedať tak, že článok 1 ods. 2 písm. b) nariadenia č. 1215/2012 sa má vykladať v tom zmysle, že sa neuplatňuje na žalobu o zaplatenie dodaného tovaru podanú proti určitej spoločnosti v členskom štáte, v ktorej sa neuvádza ani konkurzné konanie už začaté proti tejto spoločnosti v inom členskom štáte, ani skutočnosť, že pohľadávka už bola prihlásená do konkurznej podstaty.
O druhej otázke
61
Vzhľadom na odpoveď, ktoré bola poskytnutá na prvú prejudiciálnu otázku, nie je potrebné odpovedať na druhú prejudiciálnu otázku.
O trovách
62
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
Článok 1 ods. 2 písm. b) nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach
sa má vykladať v tom zmysle, že:
sa neuplatňuje na žalobu o zaplatenie dodaného tovaru podanú proti určitej spoločnosti v členskom štáte, v ktorej sa neuvádza ani konkurzné konanie už začaté proti tejto spoločnosti v inom členskom štáte, ani skutočnosť, že pohľadávka už bola prihlásená do konkurznej podstaty.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: holandčina.