Ideiglenes változat
DEAN SPIELMANN
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2025. november 13.(1)
C‑666/24. sz. ügy
Büntetőeljárás
EGB,
EGC,
GTA,
SPG,
QCR,
ACB,
JRS,
RJDL,
FJG,
XBLL,
DBA,
CBE
ellen;
a Ministerio Fiscal,
az Associació Catalana de Víctimes de Organitzacions Terroristes,
az Asociación de Víctimas del Terrorismo,
az Asociación Dignidad y Justicia,
AEGC,
AUGC,
a Partido político VOX
részvételével
(az Audiencia Nacional [kiemelt ügyek országos bírósága, Spanyolország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„ Előzetes döntéshozatal – Büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – Terrorizmus elleni küzdelem – A Katalónia függetlenségét támogató mozgalom – A Katalónia intézményi, politikai és társadalmi normalizálását célzó amnesztiáról szóló 1/2024. sz. alkotmányos törvény uniós joggal való összeegyeztethetősége – (EU) 2017/541 irányelv – Az emberi jogok súlyos megsértésével nem járó terrorista bűncselekményekkel vádolt személyek büntetőjogi felelősségre vonás alóli mentesülése – Az »emberi jogok súlyos megsértésének« fogalma – Nemzetközi humanitárius jog – Jogbiztonság – A bizalomvédelem elve – Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 20. és 21. cikke – Az uniós jog elsőbbsége ”
Tartalomjegyzék
Bevezetés
Jogi háttér
Az uniós jog
A Charta
A 2017/541 irányelv
A spanyol jog
A büntető törvénykönyv
Az LOA
Az alapeljárás, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
Elemzés
Az első, a második, a harmadik, az ötödik és a hatodik kérdésről
Az uniós jog általános kerete és az amnesztia számára fenntartott hely
A 2017/541 irányelv tartalma és az amnesztiáról való hallgatása
A 2017/541 irányelv jogalapja: az EUMSZ 83. cikk és annak következményei
A nemzetközi standardok és az EJEB amnesztiával kapcsolatos ítélkezési gyakorlata
Az LOA 2017/541 irányelvvel való összeegyeztethetőségének az elemzett tényezőkre tekintettel történő értékelése
A negyedik kérdésről
Első rész: az emberi jogok súlyos megsértésén alapuló kizárási rendelkezés
Második rész: az LOA 1. cikkének hatálya, valamint a jogbiztonság és a bizalomvédelem elve
A nyolcadik kérdésről
A hetedik kérdésről
A kilencedik kérdésről
Végkövetkeztetés
Bevezetés
1.        „Az elmúltak miatt senkinek sem szabad vádaskodnia senki ellen, kivéve a harmincakat, a tízet, a tizenegyet és a Peiraieus volt kormányzóit, de még ezek ellen sem, ha számot adnak tetteikről”.(2) Így írja le Arisztotelész az Athéni alkotmányban azt a politikai megbékélésre irányuló kifejezett szándékot, amely Kr. e. 403‑ban Athénban, a Harmincak zsarnokságát követően a demokrácia helyreállítását kísérte. Ezen amnesztia(3) tartalma nagy intézményi jelentőséggel bírt. A társadalmi béke helyreállítása érdekében a visszatérő demokraták általános amnesztiát hirdettek, amely a zsarnokság alatt elkövetett valamennyi cselekményre kiterjedt, egyes politikusok (a Harmincak, a Tízek, a Tizenegyek és a pireuszi kormányzók) kivételével. Ez utóbbiak azonban részesülhettek amnesztiában, ha elfogadták, hogy alávetik magukat a számadási eljárásnak (euthynai).
2.        A helyzet, amelyet ez az amnesztia mutat, már magában foglalja a modern amnesztiák jogi problematikáját.(4) Rávilágít az elfeledés mechanizmusára, amely mind egyéni, mind kollektív szinten lehetővé teszi a sebek begyógyítását és az út folytatását. Önkéntes elfeledésről van szó, a gyűlölködés intézményi visszautasításáról, amely a társadalmi megbékélés eszközeként kerül kialakításra.(5) Marad azonban az alapvető kérdés: hogyan lehet összeegyeztetni a béke és az igazságszolgáltatás követelményeit?(6) Másként fogalmazva, vannak‑e korlátai a társadalmi összhangra való törekvésnek, ha fennáll az igazságszolgáltatás követelménye?(7) Athén példája azt mutatja, hogy az egyik lehetséges út abban áll, hogy az amnesztiát előzetes ellenőrzéshez kötik. Bár az amnesztia általános volt, a korábbi vezetőkre csak azzal a feltétellel volt alkalmazandó, hogy alávetik magukat a számadásnak (euthynai), ezáltal összeegyeztetve a polgári megbékélést és az egyéni felelősséget. Közel két és fél évezreddel az Athénban Kr. e. 403‑ban, a Harmincak zsarnokságát követően adott amnesztia után az igazságszolgáltatás követelménye és a megbékélés szükségessége közötti egyensúly keresése által felvetett etikai és tisztán jogi dilemmák továbbra is állandó problematikát jelentenek, többek között a modern korban adott amnesztiák esetében is, korszaktól vagy politikai kontextustól függetlenül.
3.        Egyebekben a háború utáni fájdalmas időszak és az amnesztiatörvények sora különböző eseteket szemléltet. Különösen sokatmondó példaként felhozom legelőször az Oradour‑sur‑Glane‑i mészárlás esetét, amelyet illetően egy, többek között elzászi kényszersorozottak által elkövetett háborús bűncselekményről van szó.(8) Ezt követően meg kell említeni a konfliktus alatt a kollaboránsok által elkövetett bűntetteket és vétségeket, az ellenállás által elkövetett cselekményeket, valamint a konfliktust követő időszakban az ún. „vad” tisztogatás alatt elkövetett bűncselekményeket.(9)
4.        Végül megemlítem az Algériában elkövetett bűncselekményekre vonatkozó amnesztiatörvényeket.(10) Magától értetődik, hogy a hagyományos megközelítés, amely (túlságosan?) a megbékülésre törekszik, ma már nem állna összhangban az emberi jogokkal, legalábbis a különösen súlyos bűncselekmények esetében.(11)
5.        Ez a problematika áll a jelen ügy középpontjában. 2024. június 10‑én a Cortes Generales (spanyol parlament) elfogadta a Ley Orgánica 1/2024 de amnistía para la normalización institucional, política y social en Cataluñat (a Katalónia intézményi, politikai és társadalmi normalizálását célzó amnesztiáról szóló, 2024. június 10‑i 1/2024. sz. alkotmányos törvény; a továbbiakban: LOA).(12) Az LOA hatóköre tárgyi és időbeli szempontból kiterjed a büntetőjogi, szabálysértési vagy számviteli felelősségre vonást eredményező azon cselekményekre, amelyeket a Katalónia függetlenségéről szóló népszavazással összefüggésben vagy a katalán függetlenségi folyamat keretében hajtottak végre.
6.        Az LOA tagadhatatlanul mély és heves vitát váltott ki politikai körökben, az intézményeken, az igazságszolgáltatási rendszeren, a tudományos világon és általánosabban a spanyol társadalmon belül.
7.        Jogi szempontból az LOA jogszerűségének kérdését nemrég alkotmányjogi panasz útján a Tribunal Constitucional (alkotmánybíróság, Spanyolország) elé terjesztették. Ez utóbbi az LOA‑t – két rendelkezés kivételével – 2025. június 26‑i ítéletében(13) a Constitución española (spanyol alkotmány, a továbbiakban: alkotmány)(14) rendelkezéseivel összeegyeztethetőnek nyilvánította.
8.        A jelen ügyben a Bíróságnak arról kell állást foglalnia, hogy a terrorizmushoz kapcsolódó bűncselekményekre kiterjedő LOA összeegyeztethető‑e az elsődleges joggal, a másodlagos joggal és az uniós jog általános elveivel. Közelebbről, az Audiencia Nacional (kiemelt ügyek országos bírósága, Spanyolország) által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelemre tizenkét személlyel szemben terrorista bűncselekményeknek minősülő cselekmények(15) miatt indított büntetőeljárás keretében került sor, a Katalónia függetlenségét támogató mozgalom kontextusában. E kérelem először is a terrorizmus elleni küzdelemről szóló (EU) 2017/541 irányelvnek,(16) másodszor az EUMSZ 20. cikk (2) bekezdésének és az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdésének, valamint az EUSZ 4. cikk (2) és (3) bekezdésének, harmadszor az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 20. és 21. cikkének, negyedszer pedig a bizalomvédelem, a jogbiztonság és az uniós jog elsőbbsége elvének értelmezésére vonatkozik.
9.        Az ügy tehát új és kiemelt jelentőségű kérdést vet fel: milyen terjedelműnek és intenzitásúnak kell lennie a Bíróság által abban az esetben gyakorolt felülvizsgálatnak, ha egy, az amnesztiáról szóló nemzeti törvény egyrészt gyengítheti valamely, a terrorizmus elleni küzdelem területén minimális harmonizációs szintet megállapító irányelv hatékonyságát, és másrészt sértheti az elsődleges uniós jogból eredő irányadó elveket?
Jogi háttér
Az uniós jog
A Charta
10.      A Charta 20. cikke úgy rendelkezik, hogy „[a] törvény előtt mindenki egyenlő”.
11.      A Charta 21. cikke a következőket írja elő:
„(1)      Tilos minden megkülönböztetés, így különösen a nem, faj, szín, etnikai vagy társadalmi származás, genetikai tulajdonság, nyelv, vallás vagy meggyőződés, politikai vagy más vélemény, nemzeti kisebbséghez tartozás, vagyoni helyzet, születés, fogyatékosság, kor vagy szexuális irányultság alapján történő megkülönböztetés.
(2)      A Szerződések alkalmazási körében és az azokban foglalt különös rendelkezések sérelme nélkül, tilos az állampolgárság alapján történő minden megkülönböztetés.”
A 2017/541 irányelv
12.      A 2017/541 irányelv (2), (8), (34), (35) és (39) preambulumbekezdése a következőképpen szól:
„(2)      A terrorcselekmények jelentik az Unió alapját képező egyetemes értékek – az emberi méltóság, a szabadság, az egyenlőség és a szolidaritás, valamint az emberi jogok és az alapvető szabadságok – egyik legsúlyosabb megsértését. A terrorcselekmények jelentik a demokrácia és a jogállamiság elleni egyik legsúlyosabb támadást is; ezek a tagállamok által közösen vallott elvek, amelyeken az Unió alapul.
[…]
(8)      Ez az irányelv kimerítő felsorolását tartalmazza számos súlyos bűncselekménynek, így például kitér az élet elleni bűncselekmények azon szándékosan elkövetett kategóriájára, amely terrorista bűncselekménynek minősülhet, amennyiben annak elkövetését olyan konkrét terrorista célok motiválják, mint a lakosság súlyos megfélemlítése, egy kormány vagy nemzetközi szervezet valamely cselekmény megtételére vagy annak megtételétől történő tartózkodásra való jogtalan kényszerítése, vagy egy ország vagy nemzetközi szervezet alapvető politikai, alkotmányos, gazdasági vagy társadalmi struktúráinak súlyos destabilizálása vagy lerombolása. Az ilyen szándékos cselekmények elkövetésével való fenyegetést is terrorista bűncselekménynek kell tekinteni abban az esetben, ha objektív körülmények alapján bizonyítható, hogy annak elkövetését ilyen terrorista célok elérése motiválta. Ezzel szemben például azok a cselekmények, amelyeknek célja, hogy kormányokat arra kényszerítsenek, hogy valamely cselekményt megtegyenek vagy valamely cselekmény megtételétől tartózkodjanak, anélkül azonban, hogy ezek a cselekmények szerepelnének a súlyos bűncselekmények kimerítő felsorolásában, ennek az irányelvnek az alapján nem minősülnek terrorista bűncselekménynek.
[…]
(34)      Mivel ezen irányelv céljait a tagállamok nem tudják kielégítően megvalósítani, az Unió szintjén azonban az uniós szinten harmonizált szabályok szükségessége miatt e célok jobban megvalósíthatók, az Unió intézkedéseket hozhat az [EUSZ] 5. cikkében foglalt szubszidiaritás elvének megfelelően. Az említett 5. cikkben foglalt arányosság elvének megfelelően ez az irányelv nem lépi túl az e célok eléréséhez szükséges mértéket.
(35)      Ez az irányelv tiszteletben tartja az EUSZ 2. cikkében elismert elveket, tiszteletben tartja az alapvető jogokat és szabadságokat, és figyelembe veszi a különösen a Charta által elismert elveket, így a Charta II., III., V. és VI. címében foglaltakat […]. Ezt az irányelvet az említett jogokkal és alapelvekkel összhangban kell végrehajtani, figyelembe véve továbbá az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezményt,(17) a Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmányát(18) és a nemzetközi jog szerint fennálló más emberi jogi kötelezettségeket.
[…]
(39)      Az ezen irányelv alapján elfogadott büntetőjogi intézkedések végrehajtásának arányosnak kell lennie a bűncselekmény jellegével és körülményeivel az elérni kívánt törvényes célok és azoknak a demokratikus társadalomban való szükségessége tekintetében, valamint ki kell zárnia az önkényesség, a rasszizmus és a megkülönböztetés bármely formáját.”
13.      Ezen irányelv „Tárgy” című 1. cikke értelmében:
„Ez az irányelv minimumszabályokat állapít meg a terrorista bűncselekmények fogalommeghatározása, és a terrorista bűncselekmények, a terrorista csoporthoz kapcsolódó bűncselekmények valamint a terrorista tevékenységekhez kapcsolódó bűncselekmények terén a szankciókat érintően, továbbá intézkedéseket határoz meg a terrorizmus áldozatainak védelmére és támogatására, valamint az áldozatoknak való segítségnyújtásra vonatkozóan.”
14.      Az említett irányelv „Fogalommeghatározások” című 2. cikke a következőket írja elő:
„Ezen irányelv alkalmazásában:
[…]
3.      »terrorista csoport«: kettőnél több személyből álló, hosszabb időre, szervezett terrorista bűncselekmények elkövetése végett összehangoltan működő csoport; »szervezett csoport«: olyan csoport, amelyet nem egy bűncselekmény közvetlen elkövetésére hoztak létre alkalomszerű jelleggel, és amelyben a tagoknak nincs szükségképpen formálisan meghatározott szerepe, illetve nem szükséges a tagság folyamatossága vagy a fejlett struktúra.”
15.      A 2017/541 irányelv „Terrorista bűncselekmények” című 3. cikkének szövege a következő:
„(1)      A tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy terrorista bűncselekményként határozzák meg a nemzeti jogban bűncselekményként meghatározott következő olyan szándékos cselekményeket, amelyek jellegük vagy összefüggéseik folytán komoly kárt okozhatnak egy államnak vagy egy nemzetközi szervezetnek, amennyiben azokat a (2) bekezdésben felsorolt célok egyike véghezvitelének érdekében követik el:
[…]
d)      kormányzati létesítmény vagy közintézmény, közlekedési rendszer, infrastrukturális létesítmény – beleértve az informatikai rendszert is –, kontinentális talapzaton rögzített építmény, közterület vagy magántulajdon olyan súlyos megrongálása, amely emberi életet veszélyeztethet vagy jelentős gazdasági veszteséget idézhet elő;
[…]
f)      robbanóanyag vagy fegyver – ideértve a vegyi, biológiai, radiológiai vagy nukleáris fegyvereket – előállítása, birtoklása, megszerzése, szállítása, rendelkezésre bocsátása vagy felhasználása, valamint a vegyi, biológiai, radiológiai vagy nukleáris fegyverekkel kapcsolatos kutatás és fejlesztés;
[…]
(2)      Az (1) bekezdésben említett célok az alábbiak:
a)      a lakosság súlyos megfélemlítése;
b)      egy kormány vagy egy nemzetközi szervezet jogellenes kényszerítése arra, hogy az valamilyen intézkedést megtegyen vagy ne tegyen meg;
c)      egy ország vagy egy nemzetközi szervezet alapvető politikai, alkotmányos, gazdasági vagy társadalmi struktúráinak súlyos destabilizálása vagy lerombolása.”
16.      Az említett irányelvnek a „Terrorista csoporthoz kapcsolódó bűncselekmények” című 4. cikke a következőképpen rendelkezik:
„A tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy szándékos elkövetés esetén bűncselekményként büntetendőek legyenek az alábbi cselekmények:
a)      terrorista csoport irányítása;
b)      terrorista csoport tevékenységében való részvétel, beleértve információk vagy anyagi források szolgáltatását vagy a terrorista csoport tevékenységeinek bármilyen módon történő finanszírozását is, annak tudatában, hogy ez a részvétel hozzájárul a terrorista csoport büntetendő tevékenységeihez.”
17.      A 2017/541 irányelv „Terrorista bűncselekményekkel való kapcsolat” címet viselő 13. cikke értelmében:
„A terrorista bűncselekmény tényleges elkövetése nem szükséges feltétele annak, hogy a 4. cikkben vagy a III. címben említett bűncselekmények büntetendőnek minősüljenek, az 5–10. és a 12. cikkben említett bűncselekmények büntetendővé minősítésének szempontjából pedig szintén nem tekintendő szükséges feltételnek az ebben az irányelvben meghatározott valamely más konkrét bűncselekmény vonatkozásában fennálló kapcsolat megállapítása.”
18.      Ezen irányelv „Bűnsegély, felbujtás, kísérlet” című 14. cikke a (3) bekezdésében a következőket írja elő:
„A tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy a 3., 6., 7. cikkben, a 9. cikk (1) bekezdésében, a 9. cikk (2) bekezdésének a) pontjában, valamint a 11. és 12. cikkben említett bűncselekmények elkövetésének kísérlete – a 3. cikk (1) bekezdésének f) pontja szerinti birtoklás és a 3. cikk (1) bekezdésének j) pontjában említett bűncselekmény kivételével – büntetendő legyen.”
19.      Az említett irányelv „Természetes személyekkel szembeni szankciók” című 15. cikke az (1) bekezdésében a következőket mondja ki:
„A tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy a 3–12. és a 14. cikkben említett bűncselekményeket olyan hatékony, arányos és visszatartó erejű büntetőjogi szankciókkal büntessék, amelyek átadást vagy kiadatást eredményezhetnek.”
A spanyol jog
20.      Spanyolországban a 2017/541 irányelvet a 2019. február 20‑i Ley Orgánica 1/2019 por la que se modifica la Ley Orgánica 10/1995, de 23 de noviembre, del Código Penal, para trasponer Directivas de la Unión Europea en los ámbitos financiero y de terrorismo, y abordar cuestiones de índole internacional (az Európai Unió pénzügyi és a terrorizmussal kapcsolatos területekre vonatkozó irányelveinek átültetése, valamint bizonyos nemzetközi jellegű kérdések kezelése érdekében a büntető törvénykönyvről szóló november 23‑i 10/1995. sz. alkotmányos törvény módosításáról szóló 1/2019. sz. alkotmányos törvény; a továbbiakban: 1/2019. sz. alkotmányos törvény)(19) ültette át, amely 2019. március 13‑án lépett hatályba.
21.      Az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben hivatkozott rendelkezések közül az 1/2019. sz. alkotmányos törvény csak a 1995. november 23‑i Ley Orgánica 10/1995, del Código Penal (a büntető törvénykönyvről szóló 10/1995. sz. alkotmányos törvény; a továbbiakban: büntető törvénykönyv)(20) 572. cikkét és 573. cikkének 1. bekezdését módosította.
A büntető törvénykönyv
22.      A büntető törvénykönyv 16. cikke az 1. bekezdésében a következőket írja elő:
„Kísérletre kerül sor, ha a személy külső cselekményekkel közvetlenül kezdeményezi a bűncselekmény végrehajtását, végrehajtva azon cselekmények egészét vagy egy részét, amelyeknek objektíve eredményre kellene vezetniük, de az eredmény az elkövető akaratától független okok miatt nem jön létre.”
23.      A büntető törvénykönyv 62. cikke értelmében:
„A bűncselekmény kísérletének elkövetőit a befejezett bűncselekményre a törvényben megállapított büntetésnél egy vagy két fokozattal enyhébb büntetésre kell ítélni, a szándékban rejlő veszély és az elért végrehajtási fok figyelembevételével megfelelőnek ítélt mértékben.”
24.      A büntető törvénykönyv 346. cikke a következőképpen rendelkezik:
„1.      Aki robbanás előidézésével vagy más hasonló pusztító erejű eszközzel repülőterek, kikötők, állomások, épületek, közterületek, gyúlékony vagy robbanóanyagot tartalmazó raktárak, kommunikációs útvonalak, tömegközlekedési eszközök súlyos rongálását, vagy hajó elmerülését vagy megfeneklését, árvizet, bánya vagy ipari létesítmény felrobbantását, vasúti sín eltávolítását vagy a közlekedési eszközök biztonsága érdekében ezek szolgálatában használt jelzések szándékos megváltoztatását, híd felrobbantását, közút súlyos rongálását, kőolajvezetékek megrongálását, a kommunikáció bármely fajtájának vagy eszközének súlyos megzavarását, a víz‑, áram‑, szénhidrogénellátásnak vagy más létfontosságú természeti erőforrás ellátásának megzavarását vagy megszakítását idézi elő, tíz évtől húsz évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő, ha a rongálás szükségszerűen személyek életének vagy testi épségének veszélyeztetésével jár.
2.      Ha nem áll fenn ilyen veszély, e személy négy évtől nyolc évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő.
3.      Aki a veszélyeztetésen túlmenően személyek életének, testi épségének vagy egészségének sérelmét is okozza, a cselekményekért külön–külön az elkövetett bűncselekménynek megfelelő büntetéssel büntetendő.”
25.      A büntető törvénykönyv 571. cikke a következőket írja elő:
„E törvénykönyv alkalmazásában terrorista szervezetnek vagy terrorista csoportnak minősülnek azok a csoportok, amelyek az 570 bis. cikk 1. bekezdésének második albekezdésében, illetve az 570 ter. cikk 1. bekezdésének második albekezdésében meghatározott jellemzőkkel rendelkeznek, és a következő szakaszban meghatározott bűncselekmények bármelyikének elkövetésére szolgálnak, vagy annak tárgyát képezik.”
26.      A büntető törvénykönyv 572. cikke értelmében:
„1.      Aki terrorista szervezetet vagy csoportot támogat, alapít, szervez vagy irányít, nyolc évtől tizenöt évig terjedő szabadságvesztéssel és a büntetés időtartamára a közügyektől való teljes eltiltással büntetendő.
2.      Aki a szervezet vagy csoport tevékenységében aktívan részt vett, vagy annak részét képezte, hat évtől tizenkét évig terjedő szabadságvesztéssel és a büntetés tartamára a közügyektől való teljes eltiltással büntetendő.”
27.      A büntető törvénykönyv 573. cikkének szövege a következő:
„1.      Terrorista bűncselekménynek minősül az élet vagy testi épség, a szabadság, a méltóság, a nemi szabadság és integritás, a vagyon, a természeti erőforrások vagy a környezet, a közegészség elleni súlyos bűncselekmény elkövetése, a katasztrófaveszély előidézése, a gyújtogatás, az okirathamisítás, a korona elleni bűncselekmények, a merénylet, valamint az e kódexben meghatározottak szerint fegyverek, lőszerek vagy robbanóanyagok birtoklása, azokkal való kereskedelem és azok tárolása, továbbá a légi járművek, hajók vagy más tömegközlekedési eszközök vagy áruk jogellenes hatalomba kerítése, ha azt az alábbi célok bármelyikének érdekében hajtják végre:
1.a      Az alkotmányos rend felforgatása, illetve a politikai intézmények vagy az állam gazdasági vagy társadalmi szervezete működésének elnyomása vagy súlyos destabilizálása, illetve a hatóságok valamely cselekmény végrehajtására vagy annak mellőzésére való kényszerítése.
2.a      A köznyugalom súlyos megsértése.
3.a      Nemzetközi szervezet működésének súlyos destabilizálása.
4.a      A lakosságnak vagy annak egy részének a megfélemlítése.
2.      A 197 bis. és a 197 ter. cikkben, valamint a 264–264 quater. cikkben meghatározott számítógépes bűncselekmények szintén terrorista bűncselekményeknek minősülnek, amennyiben a cselekményeket az előző bekezdésben említett célok bármelyikének megvalósítása érdekében követik el.
3.      Hasonlóképpen, az e fejezetben meghatározott többi bűncselekmény is terrorista bűncselekménynek minősül.”
28.      A büntető törvénykönyv 573 bis. cikke a következőképpen rendelkezik:
„1.      Az előző cikk 1. bekezdésében említett terrorista bűncselekmények a következő szankciókkal büntetendők:
[…]
3.ª      Tizenöt évtől húsz évig terjedő szabadságvesztés, ha a 144. cikkben meghatározott vetélés, a 149., 150., 157. vagy 158. cikkben meghatározott testi sértések, illetve a 346. és 351. cikkben meghatározott emberrablás, súlyos rongálás vagy gyújtogatás valósul meg.”
29.      A büntető törvénykönyv 574. cikke az 1. bekezdésében a következőket írja elő:
„A fegyverek vagy lőszerek tárolása, robbanó‑, gyúlékony, gyújtó‑ vagy fullasztó anyagok vagy eszközök, illetve ezek összetevőinek birtoklása vagy tárolása, valamint ezek bármilyen formában történő előállítása, az azokkal való kereskedelem, azok szállítása vagy rendelkezésre bocsátása, továbbá az ilyen anyagok vagy a megfelelő eszközök puszta elhelyezése vagy használata nyolc évtől tizenöt évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő, ha a cselekményeket az 573. cikk 1. bekezdésében meghatározott célok bármelyikének megvalósítása érdekében követik el.”
Az LOA
30.      Az LOA preambuluma többek között a következőket fejti ki:
„I.
(1. bekezdés)
Az amnesztia olyan jogi alakzatnak minősül, amelynek célja a teljes egészében hatályos szabályok alkalmazása alóli mentesítés, amennyiben a bűncselekménynek nyilvánított vagy annak minősülő vagy más típusú felelősségre vonást eredményező cselekmények egy meghatározott összefüggésben valósulnak meg.
[…]
V. [8., 9. és 13. bekezdés]
A törvény arányossága a bűncselekménnyé nyilvánított vagy annak minősülő, amnesztiában részesített cselekmények és magatartások jegyzékének megállapításából, valamint azoknak a törvény által meghatározott időszakban elkövetett cselekményekkel való szükséges kapcsolatából ered. Ily módon elkerülhető az általános és pontatlan utalás, megakadályozva, hogy az amnesztia a függetlenségi folyamattal és annak következményeivel közvetlenül össze nem függő más típusú cselekményekre is kiterjedjen, amelyek mentesítése nem tartozna az ezen intézkedés alapjául szolgáló indokok közé.
Mindez összhangban áll a megfelelőség elvével és a szabály által kitűzött céllal, amely az alkotmány 9. cikkéből eredő, arra vonatkozó feladathoz kapcsolódik, hogy megteremtsék annak feltételeit, hogy az egyén és az általa alkotott csoportok szabadsága és egyenlősége valós és tényleges legyen, illetve eltávolítsák azokat a korlátokat, amelyek akadályozzák vagy nehezítik azok teljes érvényesülését, valamint megkönnyítsék valamennyi állampolgár részvételét a politikai, gazdasági, kulturális és társadalmi életben, amely feladat címzettje valamennyi hatóság, de különösen a jogalkotó […].
[…]
Következésképpen e törvény célja, hogy biztosítsa a jogbiztonságot, a jogszerűség elvének tiszteletben tartását és az alapvető jogok pártatlan védelmének jogi keretét, figyelembe véve a [Jog a Demokráciáért Európai Bizottság(21)] ajánlásait, amely Bizottság 2013. évi véleményében[(22)] hangsúlyozta annak fontosságát, hogy az amnesztia végrehajtása során fenn kell tartani a jogalkotói és az igazságszolgáltatási hatalmi ág közötti világos különbségtételt, biztosítva az igazságszolgáltatás autonómiájának és a demokratikus elveknek a tiszteletben tartását.
VI. [4., 8. és 9. bekezdés]
Ez a megközelítés, amely mindenesetre elvont, mivel semmiképpen nem foglalja magában az e kizárások körébe vonható tényállások fennállásának értékelését, lényegében összhangban van az Európa Tanács Velencei Bizottsága által az Európa Tanács 94. plenáris ülésén elfogadott, 2013. március 11‑i véleményében foglaltakkal. Ennélfogva a jogalkotó feladata az amnesztiára való jogosultság kritériumainak meghatározása, és a bíróság feladata a jogalkotó által meghatározott alkalmazási körbe tartozó konkrét személyek meghatározása.
[…]
A[z amnesztia és az emberi jogoknak, valamint a Spanyolország nemzetközi kötelezettségvállalásainak tiszteletben tartása közötti, fent említett egyensúlyra] példa a [2017/541] irányelv 3. cikkében előírt tényekre való hivatkozás, vagy az [EJEE] 3. cikke, amely tiltja a kínzást és az embertelen vagy megalázó bánásmódot vagy büntetést, amelyek áthághatatlan korlátot jelentenek. Emlékeztetni kell azonban arra, hogy nem minden megalázó cselekményre vonatkozik ez a szabály, mivel a cselekménynek – amellett, hogy jogellenes – el kell érnie egy minimális súlyossági szintet. Az Emberi Jogok Európai Bíróságának[(23)] ítélkezési gyakorlata szerint tehát ahhoz, hogy a cselekmény a[z EJEE] 3. cikke értelmében megalázónak minősüljön, általában szükséges, hogy az okozott testi sértés vagy az áldozat szenvedése bizonyos intenzitású legyen, vagy mindenesetre alkalmas legyen arra, hogy megtörje az egyén erkölcsi vagy fizikai ellenállóképességét. A kizárások szűkítő kritériumát választják e törvény alkalmazása során, mivel bizonyos magatartások összetéveszthetők más bűncselekményekkel, ami a büntető törvénykönyv II. könyve XXII. címének VII. fejezetében szereplő egyes cselekmények esetében állna fenn.
A Velencei Bizottság iránymutatásainak megfelelően a jogbiztonság és a törvény előtti egyenlőség biztosítása érdekében pontosan és részletesen meghatározásra kerültek azok a cselekmények, amelyek amnesztiában részesíthetők. […]”
31.      Az LOA „Tárgyi hatály” című 1. cikke a következőképpen rendelkezik:
„1.      Amnesztiában részesülnek az alábbi, büntetőjogi, szabálysértési vagy számviteli felelősségre vonást eredményező cselekmények, amelyeket a 2014. november 9‑én és 2017. október 1‑jén Katalóniában tartott konzultációkkal, azok előkészítésével vagy következményeivel összefüggésben hajtottak végre, amennyiben azokat 2011. november 1. és 2023. november 13. között eszközölték, valamint az alábbi, az említett időpontok között az úgynevezett katalán függetlenségi folyamat keretében végrehajtott cselekmények, még akkor is, ha azok nem kapcsolódnak az említett konzultációkhoz, vagy azokat azok megtartását követően hajtották végre:
a)      A Katalónia elszakadásának vagy függetlenségének követelése, előmozdítása vagy elősegítése céljából elkövetett cselekmények, valamint azok a cselekmények, amelyek hozzájárultak e célok eléréséhez.
[…]
b)      A 2014. november 9‑én és 2017. október 1‑jén Katalóniában tartott konzultációk összehívásának, előmozdításának vagy megrendezésének szándékával elkövetett azon cselekmények, amelyeket olyan személyek követtek el, akik nem voltak erre jogosultak, vagy amelyek összehívását vagy megrendezését jogellenesnek nyilvánították, valamint azok, amelyek hozzájárultak ezek megvalósításához.
[…]
c)      Az engedetlenségi cselekmények, függetlenül azok jellegétől, a közrend megzavarása, a hatóságokkal és azok képviselővel, valamint a köztisztviselőkkel szembeni támadások vagy az e cikk b) pontjában említett konzultációk megtartásának vagy azok következményeinek lehetővé tétele céljából végrehajtott ellenállás, valamint bármely más, bűncselekménynek minősülő olyan cselekmény, amelyet ugyanilyen szándékkal hajtanak végre.
[…]
d)      Az engedetlenségi cselekmények, függetlenül azok jellegétől, a közrendzavarás, a hatóság, annak alkalmazottjai és a köztisztviselők elleni támadások, az ellenállás vagy más, a közrend és a közbéke elleni cselekmények, amelyeket az előző pontokban leírt célok vagy az e cikk hatálya alá tartozó bűncselekmények bármelyikének végrehajtása miatt vád alá helyezett vagy elítélt személyek támogatása kinyilvánításának céljából hajtottak végre.
e)      Az e cikk hatálya alá tartozó, büntetőjogi vagy közigazgatási felelősséget eredményező cselekmények elkövetésének akadályozására vagy megakadályozására irányuló rendőri intézkedések során végrehajtott cselekmények.
f)      Az e cikk előző bekezdéseiben említett, büntetőjogi, közigazgatási vagy számviteli felelősséget eredményező cselekmények bármelyikének előmozdítása, elősegítése vagy megkönnyítése céljából elkövetett cselekmények, valamint az ilyen cselekményekhez tárgyát tekintve kapcsolódó bármely más cselekmény.
2.      Az e cikk 1. bekezdése szerinti, büntetőjogi, szabálysértési vagy számviteli felelősséget eredményező cselekmények, függetlenül a végrehajtásuk fokától, beleértve az előkészületi cselekményeket is, valamint az elkövetés vagy részvétel formájától amnesztiában részesülnek.
3.      Azokat a cselekményeket, amelyek végrehajtása 2011. november 1‑je előtt kezdődött, csak akkor kell úgy tekinteni, hogy e törvény hatálya alá tartoznak, ha végrehajtásuk az említett időpontot követően fejeződik be.
Azokat a cselekményeket, amelyek végrehajtása 2023. november 13. előtt kezdődött, akkor is e törvény hatálya alá tartozónak kell tekinteni, ha végrehajtásuk az említett időpont után fejeződik be.
4.      A közpénzeknek az a) és b) pontban meghatározott célokra történő felhasználása nem minősül jogalap nélküli gazdagodásnak, ha – a jogszabályoknak való megfelelésétől függetlenül – nem személyes vagyoni jellegű haszonszerzésre irányult.”
32.      Az LOA „Kivételek” című 2. cikke a következőket írja elő:
„Mindenesetre az alábbiakra nem alkalmazható az 1. cikkben foglalt amnesztia:
a)      Személyek ellen elkövetett olyan szándékos cselekmények, amelyek halált, vetélést vagy magzati sérülést, szerv vagy végtag elvesztését vagy fogyatékosságát, érzékszerv elvesztését vagy fogyatékosságát, impotenciát, sterilitást vagy súlyos deformitást eredményeznek.
b)      Az [EJEE] 3. cikke alapján kínzás vagy embertelen vagy megalázó bánásmód alkalmazása bűncselekményének minősülő cselekmények, kivéve az olyan bánásmódot, amely nem haladja meg a súlyosság minimális küszöbét, mert nem alkalmas arra, hogy megalázzon egy személyt, vagy emberi méltóságának csorbulását mutassa, vagy félelmet, szorongást vagy kisebbrendűséget okozzon olyan módon, amely alkalmas arra, hogy megtörje az erkölcsi és fizikai ellenállóképességét.
c)      A [2017/541] irányelv szerint céljuknál fogva terrorizmusnak minősíthető cselekmények, amelyek szándékosan az emberi jogok súlyos megsértését okozták, különösen az [EJEE] 2. és 3. cikke, valamint a nemzetközi humanitárius jog hatálya alá tartozó jogok súlyos megsértését.
d)      Bűncselekménynek minősülő cselekmények, amelyek végrehajtása során rasszista, antiszemita vagy romaellenes indítékok vagy bármilyen más típusú hátrányos megkülönböztetés valósul meg, amely az áldozat vallására és meggyőződésére, etnikai vagy faji hovatartozására, nemére, korára, szexuális vagy nemi irányultságára vagy identitására, aporofóbiával vagy társadalmi kirekesztettséggel, betegséggel vagy fogyatékossággal kapcsolatos okora utal, függetlenül attól, hogy ezek a feltételek vagy körülmények ténylegesen fennálltak‑e azon személy esetében, akivel szemben a cselekményt elkövették.
e)      Az Európai Unió pénzügyi érdekeit sértő bűncselekménynek minősülő cselekmények.
f)      A büntető törvénykönyv II. könyvének XXIII. címében foglalt, hazaárulás és az állam békéje vagy függetlensége elleni, valamint a nemzetvédelemmel kapcsolatos bűncselekménynek minősülő cselekmények, feltéve, hogy Spanyolország területi integritása vagy politikai függetlensége elleni tényleges és valós fenyegetés, valamint tényleges erőszak alkalmazása valósult meg az Egyesült Nemzetek Alapokmányában vagy az Egyesült Nemzetek Közgyűlésének 1970. október 24‑i 2625. (XXV) sz. határozatában meghatározott feltételek szerint, amely tartalmazza az államok közötti baráti kapcsolatokra és együttműködésre vonatkozó nemzetközi jogi elvekről szóló nyilatkozatot az Egyesült Nemzetek Alapokmányával összhangban.
g)      A büntető törvénykönyv II. könyvének XXIV. címében foglalt, a nemzetközi közösség elleni bűncselekménynek minősülő cselekmények.”
33.      Az LOA „A büntetőjogi felelősségre gyakorolt joghatások” című 4. cikkének szövege a következő:
„Az alkotmány 163. cikke és az [EUMSZ] 267. cikk rendelkezéseinek sérelme nélkül, e törvény hatálybalépését követően:
a)      Az ügyben eljáró bíróság elrendeli az amnesztia azon kedvezményezettjeinek azonnali szabadon bocsátását, akik – akár előzetes letartóztatás alapján, akár büntetés végrehajtása céljából – büntetés‑végrehajtási intézetben vannak.
Az eljáró bíróság elrendeli továbbá az e törvény tárgyi hatálya alá tartozó cselekmények vagy mulasztások miatt elrendelt, személyi vagy dologi jellegű biztosítási intézkedések azonnali megszüntetését, a 8. cikk 2. bekezdésében említett polgári jogi intézkedések kivételével.
b)      Az eljáró bíróság felfüggeszti a jelen amnesztia hatálya alá tartozó személyekre vonatkozóan kiadott befogadási parancsokat, valamint a nemzeti, európai és nemzetközi elfogatóparancsokat.
c)      A büntetőeljárás bármely okból történő felfüggesztése nem akadályozza azon biztosítási intézkedések megszüntetését, amelyeket e törvény hatálybalépése előtt rendeltek el, és amelyek az alapvető jogok és szabadságok gyakorlásától való megfosztással jártak.
d)      Az eljáró bírság megszünteti a fő‑ vagy mellékbüntetésként kiszabott szabadságvesztések, eltiltások és pénzbüntetések végrehajtását, amelyek amnesztiában részesített cselekményekből vagy mulasztásokból erednek.
e)      A részben vagy egészben letöltött szabadságvesztések más büntetőeljárások keretében nem vonhatók le, ha a letöltött büntetés alapjául szolgáló tények a jelen törvény alapján amnesztiában részesültek. Ugyanez a szabály alkalmazandó az előzetes letartóztatás azon időszakaira, amelyeket a jelen törvény hatálybalépése miatt nem követ elítélés.
f)      Az amnesztiában részesített bűncselekmény miatti elítélésből eredő bűnügyi nyilvántartásba vételt törölni kell.”
34.      Az LOA‑nak „Az amnesztia alkalmazására vonatkozó hatáskör” című 9. cikke értelmében:
„1.      A bűncselekménynek minősülő cselekményekre vonatkozó amnesztiát a jelen törvény 11. cikkében említett bíróságok hivatalból vagy valamely fél vagy a Ministerio Fiscal [ügyészség, Spanyolország] kérelmére, és mindenesetre az ügyészség és a felek meghallgatását követően alkalmazzák.
2.      A szabálysértésnek minősülő vagy számviteli felelősséget megalapozó cselekményekre vonatkozó amnesztiát az e cselekményeknek megfelelő eljárások állásától függően az ezen eljárások megindítására, lefolytatására vagy elbírálására hatáskörrel rendelkező szervek alkalmazzák, az érintett személy meghallgatását követően.
3.      Valamely büntetőjogi, szabálysértési vagy számviteli felelősséget megalapozó konkrét cselekmény csak akkor tekinthető amnesztiában részesítettnek, ha a hatáskörrel rendelkező szerv által hozott jogerős határozat a jelen törvény rendelkezéseinek megfelelően ilyen amnesztiát állapított meg.”
35.      Az LOA „Soron kívüli és sürgősségi eljárás” című 10. cikke a következőket írja elő:
„Az amnesztia alkalmazása minden egyes esetben az e törvényben meghatározott bírósági, közigazgatási vagy számviteli szervek hatáskörébe tartozik, amelyek a szóban forgó közigazgatási, bírósági vagy számviteli eljárás szakaszától függetlenül soron kívül és sürgős jelleggel meghozzák a vonatkozó határozatokat e törvénynek megfelelően.
A határozatokat legfeljebb két hónapon belül meg kell hozni, a későbbi jogorvoslatok sérelme nélkül, amelyeknek azonban nincs halasztó hatálya.”
36.      Az LOA „Büntetőeljárás” című 11. cikkének 1. bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A bíróságok az amnesztiát a büntetőeljárás bármely szakaszában alkalmazzák.”
Az alapeljárás, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
37.      Az ügyészség az 1882. szeptember 14‑i Real Decretóval (királyi rendelettel) jóváhagyott Ley de Enjuiciamiento Criminal (a büntetőeljárásról szóló törvény)(24) 650. cikkének megfelelően előzetes vádiratot nyújtott be a Juzgado Central de Instrucción no 6 de la Audiencia Nacional (a kiemelt ügyek országos bíróságának 6. sz. központi vizsgálóbírósága, Spanyolország) előtt, amellyel vádat emelt a nyomozással érintett tizenkét személlyel(25) szemben. Az ügyészség különösen a terrorista szervezethez való csatlakozás(26) bűntettének elkövetésével vádolja e tizenkét vádlottat. Ezenkívül nyolc vádlottat terrorista jellegű robbanó‑ és gyúlékony anyagok vagy eszközök, illetve ezek összetevőinek birtoklásáért és tárolásáért, valamint előállításáért, és terrorista jellegű súlyos rongálás kísérletéért(27) is felelősnek tart.
38.      Egyébiránt egyes spanyol egyesületek(28) és a VOX politikai párt az alkotmány 125. cikke alapján az ügyészség által kezdeményezett büntetőeljárás keretében népvádat (actio popularis) terjesztettek elő ugyanezen személyekkel szemben, akiket ugyanazon bűncselekményekkel vádolnak, mint az ügyészség, noha az utóbbi által kértnél súlyosabb büntetés kiszabását kérik.
39.      Közelebbről, az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy mind az ügyészség vádiratában, mind pedig a népvádi vádiratban azt róják fel a vádlottaknak, hogy a Comité de Defensa de la República (a köztársaság védelmét szolgáló bizottságok; a továbbiakban: CDR‑ek) és az Equipo de Respuesta Táctica (taktikai reagáló csoport; a továbbiakban: ERT) tagjai voltak.
40.      Az ügyészség szerint a CDR‑ek Katalóniában számos cselekményt és akciót szerveztek, amelyek közül egyes akciók bűncselekménynek minősülnek, az alkotmányos rend felforgatására irányuló, tervezett és szervezett stratégia keretében. Ez a stratégia a politikai és társadalmi követelésekre a jogállam által törvényesen létrehozott csatornák megtagadásában, valamint az engedetlenségre való közvetlen felhívásban és a tumultuózus jellemzőkkel bíró akciók végrehajtásában nyilvánul meg. A célkitűzés az volt, hogy a terület feletti ellenőrzés átvételével, valamint a stratégiai, gazdasági és ellátási ágazatok befolyásolásával egy kész helyzetet hozzanak létre.
41.      Ami az ERT‑t illeti, azt az ügyészség vádirata a különböző CDR‑ekhez tartozó vádlottakból álló
és nagyfokú radikalizmust mutató sejtként jellemzi. A tagok Katalónia függetlenségének elérésére irányuló radikális aktivizmusban vettek részt, a „lehető legnagyobb mértékű” erőszak alkalmazásával, annak érdekében, hogy kényszerítsék az intézményeket arra, hogy gyakorlatilag engedélyezzék Katalónia Spanyolország többi részétől való elszakadását. A tagok részt vettek a CDR‑eknek betudott legsúlyosabb akciók némelyikének megvalósításában, többek között érzékeny infrastruktúrákat, és bizonyos esetekben az állambiztonsági erőkhöz és testületekhez tartozó személyeket véve célba. A népvád pontosítja, hogy az ERT rendkívüli jelentőségű közintézmények elleni támadásokat is elkövetett, például városházák elfoglalását és a katalán parlament célzott elfoglalását.
42.      Az ügyészség vádiratából az is kitűnik, hogy a vádlottak az ERT tagjaiként hozzájárultak a CDR‑ek akcióihoz kapcsolódó koordinációs központok létrehozásához és fejlesztéséhez, egy, Centro Nacional de Inteligencia (nemzeti hírszerző központ) elnevezésű katalán szervezettől kapott megbízásnak megfelelően. Ez a megbízás abban állt, hogy biztosítsák a szükséges logisztikai infrastruktúrát egy olyan akció végrehajtásához, amelynek célja a katalán parlament elfoglalása és későbbi védelme, figyelembe véve a csoport technikai és emberi erőforrásait. Azt róják terhükre, hogy párhuzamos, titkos és stabil jellegű terrorista szervezetet hoztak létre, amelynek célja az volt, hogy erőszakos akciókat vagy támadásokat hajtsanak végre előre kiválasztott célpontok ellen olyan robbanóanyagok és/vagy gyújtóanyagok felhasználásával, amelyeket két, magánházban létesített titkos laboratóriumban állítottak elő.
43.      A nyomozati szakasz befejezését követően az ügyet a kérdést előterjesztő bíróság elé terjesztették, amelynek feladata a közbenső szakasz és a szóbeli szakasz lefolytatása.
44.      2024. június 11‑én hatályba lépett az LOA. A kérdést előterjesztő bíróságnak kétségei vannak e törvény jelen ügyben való alkalmazását illetően, különösen az olyan cselekményeknek az amnesztia hatálya alá vonására tekintettel, amelyeket a 2017/541 irányelv terrorista cselekményeknek minősíthet.
45.      2024. június 27‑én a kérdést előterjesztő bíróság tárgyalást tartott a kifogásként hivatkozott amnesztia vizsgálata céljából, amely kifogásról az ügy érdemét érintő vitát megelőzően dönteni kell. A vádlottak megismételték az amnesztia alkalmazása iránti kérelmüket. Az ügyészség támogatta ezt a kérelmet, kifejtve, hogy meg kell állapítani az eljárás tárgyát képező cselekményekre vonatkozó amnesztiát, mivel azt a Cortes Generales (spanyol parlament) jóváhagyta, annak időbeli és tárgyi hatálya kiterjed a felrótt cselekményekre, és az LOA 2. cikkének c) pontjában foglalt kivétel nem alkalmazandó. A népvádló ellenezte az LOA alkalmazását, többek között arra hivatkozva, hogy az sérti az egyenlőség, a hatékonyság és a jogbiztonság elvét.
46.      A kérdést előterjesztő bíróság jelzi, hogy most arról kell döntenie, hogy helyt ad‑e az in limine litis felhozott kifogásnak, vagy más szóval, alkalmazza‑e az amnesztiát.(29)
47.      E körülmények között az Audiencia Nacional (kiemelt ügyek országos bírósága) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      Úgy kell‑e értelmezni a [2017/541] irányelvet, hogy azzal ellentétes a[z LOA‑hoz] hasonló olyan nemzeti jogszabály, amely megakadályozza a terrorista céllal robbanóanyagot előállító, birtokló, megszerző, szállító, rendelkezésre bocsátó és felhasználó személyek büntetőjogi felelősségre vonását és adott esetben büntetőjogi szankcionálását, és ezáltal megszünteti büntetőjogi felelősségüket?
2)      Úgy kell‑e értelmezni a [2017/541] rányelvet és konkrétan annak 13. cikkét, hogy azzal ellentétes a[z LOA‑hoz] hasonló olyan nemzeti jogszabály, amely megakadályozza a terrorista csoport tevékenységében aktívan részt vevő személyek büntetőjogi felelősségre vonását és adott esetben büntetőjogi szankcionálását, és ezáltal megszünteti büntetőjogi felelősségüket, mivel a büntethetőséghez a terrorista csoportban való részvételen túl előírja az emberi jogok súlyos, tényleges és szándékos megsértésének kiegészítő követelményét?
3)      Úgy kell‑e értelmezni a [2017/541] irányelvet, hogy azzal ellentétes a[z LOA‑hoz] hasonló olyan nemzeti jogszabály, amely a hivatkozott irányelvben foglalt terrorista bűncselekmények és terrorista csoporthoz kapcsolódó bűncselekményeken belül különbséget tesz annak függvényében, hogy megsértették‑e ténylegesen, szándékosan és súlyosan az emberi jogokat, és ily módon e különbségtétel lehetővé teszi, hogy e terrorista bűncselekmények és terrorista csoporthoz kapcsolódó bűncselekmények közül egyesek mentesüljenek a büntetőjogi felelősségre vonás alól?
4)      Úgy kell‑e értelmezni a jogbiztonságnak az uniós jogban foglalt, a [Bíróság] ítélkezési gyakorlatában rögzített elvét, hogy azzal ellentétes a[z LOA‑hoz] hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely attól teszi függővé a [2017/541] irányelv hatálya alá tartozó magatartások elkövetésével vádolt személyeknek a büntetőjogi felelősségre vonás alól amnesztia útján történő mentesülését, hogy e személyek elkövettek‑e súlyos és szándékos emberi jogi jogsértéseket, különösen az [EJEE] 2. és 3. cikke és a nemzetközi humanitárius jog hatálya alá tartozó ilyen jogsértéseket, anélkül, hogy meghatároznák, hogy mely cselekmények minősülnek ilyen jogsértésnek, vagy hogy az amnesztia hatálytalanná válásához milyen súlyossági küszöböt kell túllépni? Másodlagosan, összeegyeztethetetlen‑e a bizalomvédelemnek és a jogbiztonságnak az uniós jog szerinti elvével a[z LOA] 1. cikkében foglalthoz hasonló olyan szabályozás, amely tárgyi és alanyi szempontból egyaránt pontatlan határokat határoz meg a büntetőjogi felelősségre vonás szükségességének megállapításához?
5)      Úgy kell‑e értelmezni a [2017/541] irányelvet, hogy azzal ellentétes a[z LOA‑hoz] hasonló olyan nemzeti jogszabály, amely megakadályozza a terrorista céllal robbanóanyagot előállító, birtokló, megszerző, szállító, rendelkezésre bocsátó és felhasználó személyek büntetőjogi felelősségre vonását és adott esetben büntetőjogi szankcionálását, és ezáltal megszünteti büntetőjogi felelősségüket?
6)      Úgy kell‑e értelmezni a [2017/541] irányelvet, hogy azzal ellentétes a[z LOA‑hoz] hasonló olyan nemzeti jogszabály, amely megakadályozza azon személyek büntetőjogi felelősségre vonását és adott esetben büntetőjogi szankcionálását a büntetőjogi felelősség alóli mentesítéssel, akik terrorista céllal, erőszakos cselekmények végrehajtását kezdik meg azáltal, hogy súlyosan megrongálandó célpontokat jelölnek ki, mivel azok a terrorista csoport ideológiájával ellentétesek, hogy megfigyeléseket végeznek vagy fényképes dokumentációt készítenek a megsemmisítendő közterületekről – különösen a[z ügyészség], a Fuerzas y Cuerpos de Seguridad del Estado (a spanyol állambiztonsági erők és testületek), az autonóm közösségi intézmények székhelyéről vagy rendőrségi járművekről –, mindezt a terrorista csoport által az említett súlyos rongálás sikeres végrehajtása céljából elkészített erőszakos terv megfelelő végrehajtásának biztosítása érdekében?
7)      Úgy kell‑e érteni, hogy az uniós jog elsőbbségének a [Bíróság] ítélkezési gyakorlatában rögzített elvével és a lojális együttműködésnek az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésében foglalt elvével ellentétes a[z LOA‑hoz] hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely amnesztia útján mentesíti a büntetőjogi felelősség alól azokat a személyeket, akiket a [2017/541] irányelv hatálya alá tartozó magatartások elkövetésével vádolnak?
8)      Úgy kell‑e érteni, hogy a [Charta] 20. és 21. cikkével ellentétes a[z LOA‑hoz] hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely amnesztia útján mentesíti a büntetőjogi felelősség alól azokat a személyeket, akiket a [2017/541] irányelv hatálya alá tartozó és Spanyolországban bűncselekménynek minősülő magatartások elkövetésével vádolnak, az ezen bűncselekményekkel követett ideológia célra figyelemmel?
9)      Úgy kell‑e értelmezni az EUSZ 4. cikk (2) bekezdését, valamint az EUMSZ 20. cikk (2) bekezdésének a) pontját és 21. cikkének (1) bekezdését, hogy azokkal ellentétes a[z LOA‑hoz] hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely amnesztia útján mentesíti a terrorizmussal vádolt személyeket a büntetőjogi felelősség alól, mivel a cselekményeket az adott tagállam nemzeti területe egy részének elkülönítése céljából követték el?”
48.      Írásbeli észrevételeket nyújtottak be a terheltek, a népvádló, az ügyészség, az Európai Bizottság, valamint a spanyol kormány. E felek a 2025. július 15‑i nyilvános tárgyaláson szóbeli észrevételeiket is előterjesztették.
Elemzés
49.      Mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdések két külön csoportra oszthatók. Az első csoport, amelyhez a kérdések többsége tartozik, az LOA‑nak a 2017/541 irányelvvel való összeegyeztethetőségére vonatkozik. A második csoport arra vonatkozik, hogy az LOA megfelel‑e az uniós jog bizonyos általános elveinek, így a jogbiztonságnak, a törvény előtti egyenlőségnek és az uniós jog elsőbbségének. Ezért célszerűnek tűnik e kérdéseket ezen felosztás szerint és ebben a sorrendben, egymást követően megvizsgálni.
Az első, a második, a harmadik, az ötödik és a hatodik kérdésről
50.      Első, második, harmadik, ötödik és hatodik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a 2017/541 irányelvet úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az LOA‑hoz hasonló nemzeti szabályozás. Ez a törvény előírja, hogy megszűnik a büntetőjogi felelőssége minden olyan személynek, aki aktívan részt vesz valamely terrorista csoport tevékenységében vagy az említett irányelvben szereplő más cselekményeket követ el, többek között terrorista céllal robbanóanyagot előállít, birtokol, megszerez, szállít, rendelkezésre bocsát vagy felhasznál, vagy a célpontok tervezése, megfigyelése vagy fényképes dokumentáció készítése révén előkészített erőszakos cselekményeket hajt végre. A büntetőeljárás alóli mentesülést azonban attól a feltételtől teszi függővé, hogy e cselekmények nem okozták szándékosan és ténylegesen az emberi jogok súlyos megsértését, anélkül hogy meghatározná a cselekmények pontos jellegét vagy a releváns súlyossági küszöböt. Az ilyen jogszabály ekképpen a következményeik szerint különbséget tesz a terrorista bűncselekmények között, és veszélyeztetheti a 2017/541 irányelv hatékony érvényesülését, valamint a büntetőeljárás lefolytatására és a hatékony büntetőjogi szankcióra vonatkozó kötelezettséget.
51.      Más szóval és összefoglalva, a fent hivatkozott öt kérdés együttes olvasatának lényege az, hogy e kérdések annak meghatározására irányulnak, hogy az LOA, amely amnesztiában részesít egyes, a 2017/541 irányelv hatálya alá tartozó cselekményeket, sérti‑e ezen irányelv hatékony érvényesülését.(30) Nem az irányelv átültetésének kezdeti elmulasztásáról van tehát szó, hanem egy később elfogadott intézkedésről, amely a kérdést előterjesztő bíróság szerint semlegesíti azon nemzeti rendelkezések alkalmazását, amelyek az irányelvet már átültették, és végső során magát az irányelvet. A központi kérdés tehát az, hogy ez az amnesztiatörvény azáltal, hogy megszünteti az ilyen cselekményekért való büntetőjogi felelősséget, megfosztja‑e az irányelvet teljes érvényesülésétől.
52.      Az ezen összetett kérdésre adandó válasz több paraméter figyelembevételét feltételezi. Elsősorban tisztázni kell, hogy az uniós jog hogyan fogja fel az amnesztia intézkedését, azaz hogy harmonizált vagy a tagállamok kizárólagos hatáskörébe tartozó területről van‑e szó. Ebből a szempontból releváns lesz megvizsgálni, hogy az uniós jog, és különösen a tagállamok közötti igazságügyi együttműködésre vonatkozó jogi eszközök hogyan közelítik meg ezt az intézményt. E tekintetben meg kell határozni, hogy mi következik a Bíróság azon ítélkezési gyakorlatából, amely az amnesztiára, valamint annak a tagállamok azon kötelezettségére gyakorolt hatására vonatkozik, hogy biztosítsák az uniós jog hatékony alkalmazását.
53.      Másodsorban az uniós jog általános keretének és az amnesztia számára fenntartott helynek a felvázolását követően magával a 2017/541 irányelv szövegével kell foglalkozni, és meg kell vizsgálni, hogy az irányelv mit ír elő azzal kapcsolatban, hogy van‑e lehetőség amnesztiára vagy nem, és ha nem, akkor melyek azok a releváns következtetések, amelyek a szövegéből, és különösen ezen irányelv preambulumbekezdéseiből következnek.
54.      Harmadsorban, az említett irányelvet az elfogadásának jogi keretébe, azaz az EUMSZ 83. cikk jelentette keretbe helyezve meg kell vizsgálni, hogy ez a normatív alap mennyiben magyarázza és határolja körül a tagállamokat terhelő azon kötelezettséget, hogy megakadályozzák a büntetlenséget.
55.      Negyedsorban, mivel az amnesztia olyan mechanizmus, amely közvetlenül érinti a nemzeti szuverenitást, és így a tagállamok számára elismert mérlegelési mozgástér körébe tartozik, meg kell vizsgálni, hogy az EJEB ítélkezési gyakorlatában kialakított standardok hogyan határolják körül a nemzetközi kötelezettségekre tekintettel megengedett amnesztia terjedelmét.
56.      Ötödsorban és utoljára meg kell vizsgálni, hogy e tényezők összességének figyelembevétele lehetővé teszi‑e annak megállapítását, hogy a jelen ügyben az LOA elfogadása veszélyezteti a 2017/541 irányelv hatékony érvényesülését.
Az uniós jog általános kerete és az amnesztia számára fenntartott hely
57.      Elsősorban meg kell állapítani, hogy a Bíróság az AB és társai (Közkegyelem visszavonása) ítéletében kimondta, hogy „[az uniós] jog nem szabályozza a közkegyelem elfogadását és visszavonását”.(31) Ebből következik, hogy az amnesztia (közkegyelem) nem harmonizált tárgykör, amely a tagállamok kizárólagos hatáskörébe tartozik.
58.      Ebben az ítéletben a Bíróság tisztázta, hogy az uniós jog hogyan kapcsolódhat a közkegyelem visszavonására vonatkozó nemzeti jogalkotási aktusokhoz. Így többek között arról kellett határoznia, hogy összeegyeztethető‑e az uniós joggal az olyan nemzeti szabályozás, amely az alkotmánybíróság által gyakorolt felülvizsgálatot kizárólag arra korlátozza, hogy valamely, közkegyelmet visszavonó törvény megfelel‑e a nemzeti alkotmánynak, anélkül hogy megvizsgálná az uniós jognak való megfelelését. A Bíróság megállapította, hogy az ilyen eljárás, mivel nem az uniós jog végrehajtására irányul, nem tartozik annak hatálya alá, következésképpen nem tartozik a Bíróság hatáskörébe.(32)
59.      Bár mind az alapügy, mind az AB ítélet alapjául szolgáló ügy közkegyelemre vonatkozik, mégis eltérőek, mivel az első közkegyelemről szóló törvény alkalmazásával kapcsolatos, a második pedig közkegyelem visszavonására vonatkozott.
60.      Az AB ítéletben levont következtetés ugyanakkor továbbra is teljes mértékben releváns. A közkegyelem visszavonása, valamint a nemzeti alkotmánynak való megfelelőségének vizsgálatára irányuló belső eljárás ugyanis kizárólag a belső jog hatálya alá tartozik, és főszabály szerint nem tartozik az uniós jog hatálya alá. Következésképpen, noha valamely közkegyelem elfogadásának vagy megszüntetésének részletes szabályai a nemzeti jogrendbe tartoznak, az uniós bíróság feladata, hogy az ilyen intézkedés által a másodlagos jog végrehajtására gyakorolt hatás értékelése során – az uniós jogból eredő kötelezettségek tiszteletben tartásának fenntartásával – kellően széles mérlegelési mozgásteret ismerjen el a tagállamok számára.
61.      Ezenkívül, amint azt a spanyol kormány írásbeli és szóbeli észrevételeiben hangsúlyozta, az amnesztiát az uniós jog széles körben – különösen az igazságügyi együttműködés keretében – olyan intézkedésként ismeri el, amelyet a nemzeti jogrendek előírhatnak és alkalmazhatnak. E tekintetben az európai védelmi határozatról szóló 2011/99/EU irányelv(33) 10. cikke (1) bekezdésének d) pontja lehetővé teszi a végrehajtó állam illetékes hatósága számára, hogy megtagadja az ilyen határozat elismerését, ha a védelem olyan szankció vagy intézkedés végrehajtásából ered, amelyet a végrehajtó állam joga szerint közkegyelemben részesítettek, és olyan cselekménnyel kapcsolatos, amely a végrehajtó állam joga szerint ezen állam hatáskörébe tartozik.
62.      Egyébiránt a 2002/584 kerethatározat
3. cikkének 1. pontja szintén előírja, hogy a végrehajtó tagállam igazságügyi hatósága megtagadja az európai elfogatóparancs végrehajtását, ha az európai elfogatóparancs alapjául szolgáló bűncselekmény a végrehajtó tagállamban közkegyelem alá esik, és ennek az államnak saját büntetőjoga szerint joghatósága van a bűncselekmény üldözésére. Végül, a kölcsönös elismerés elvét a büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés keretében alkalmazó egyéb eszközök kimondják, hogy mind a kibocsátó állam, mind a végrehajtó állam közkegyelmet vagy egyéni kegyelmet biztosíthat.(34)
63.      Ebből következik, hogy az uniós jogrendben a közkegyelem továbbra is a tagállamok előjoga. Az uniós jog a létezésének elismerésére és az igazságügyi együttműködés eszközeiben való figyelembevételére szorítkozik, anélkül azonban, hogy harmonizálná annak tartalmát és biztosításának feltételeit.
A 2017/541 irányelv tartalma és az amnesztiáról való hallgatása
64.      Másodsorban, magából a 2017/541 irányelv szövegéből kitűnik, hogy annak elfogadása a terrorizmus elleni küzdelemről szóló 2002/475/IB kerethatározat(35) által megvalósítottnál jelentősebb közelítés szükségességére adott választ jelent. Ezt a megerősítést egyrészt a terrorista fenyegetések alakulása, másrészt pedig az Unió és tagállamai nemzetközi jog szerinti jogi kötelezettségei indokolják. A jelenség határokon átnyúló jellegére figyelemmel a 2017/541 irányelv kifejezetten hangsúlyozza a koordinált válaszlépések és a fokozott együttműködés szükségességét mind a tagállamokon belül, mind azok között.(36)
65.      Rá kell mutatni, hogy bár a 2017/541 irányelv célkitűzései között említi a tagállamok közötti szorosabb és hatékonyabb együttműködés megerősítését a terrorizmus elleni küzdelem érdekében, nem tartalmaz semmilyen konkrét rendelkezést a büntetőjogi felelősség megszüntetésének olyan nemzeti mechanizmusait illetően, mint az amnesztia. Hallgat tehát a tagállamok arra való lehetőségéről, hogy az ilyen típusú intézményeket szabályozzák.
66.      Ez a hallgatás azonban nem értelmezhető a kötöttségek hiányaként. Ez az irányelv ugyanis egyértelművé teszi, hogy rendelkezéseit az EUSZ 2. cikkben foglalt értékek, valamint a Charta által biztosított, különösen annak II., III., V. és VI. címében foglalt alapvető jogok és szabadságok tiszteletben tartásával kell alkalmazni.(37) Ezenkívül emlékeztet arra, hogy rendelkezéseinek végrehajtása során figyelembe kell venni az EJEE‑t, a Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmányát, valamint a tagállamoknak az emberi jogok védelmével kapcsolatos más nemzetközi kötelezettségvállalásait.(38) Végül, az irányelv (37) preambulumbekezdése hangsúlyozza, hogy az irányelv nem vonhatja maga után a nemzetközi jog, ezen belül is a nemzetközi humanitárius jog alapján fennálló tagállami jogok, kötelezettségek és felelősségi körök módosulását. Másként fogalmazva, ez a preambulumbekezdés az uniós jogalkotó által elérni kívánt harmonizációra vonatkozó kifejezett korlátot határoz meg.
67.      Ebből egyrészt az következik, hogy a 2017/541 irányelv meghagyja a tagállamoknak azt a lehetőséget, hogy a nemzeti jogrendjükben amnesztiát biztosító intézkedést fogadjanak el vagy tartsanak fenn. Mivel az amnesztia nem az uniós jog által harmonizált eszköz, nemzeti hatáskörbe tartozik.
68.      Másrészt véleményem szerint ezt a szabadságot nem lehet korlátlannak tekinteni. Kétségkívül nem állítható, hogy a 2017/541 irányelv alkalmazására vonatkozó követelmények, amelyek között szerepelnek a Charta és az EJEE által biztosított jogok, valamint a nemzetközi humanitárius jog elvei, automatikusan érvényesülnek az alkalmazás amnesztiából eredő részleges és ideiglenes mellőzésének esetében. Ugyanakkor ezek a követelmények egy ilyen összefüggésben külső kritériumoknak minősülnek, mivel az amnesztia – még ha közvetetten is – érinti az irányelv tárgyi hatályát. Másként fogalmazva, bár az amnesztia nem harmonizált, annak elfogadására nem normatív vákuumban kerül sor. Az említett irányelvben foglalt, a Chartára, az EJEE‑re és a nemzetközi humanitárius jogra való hivatkozások releváns referenciakeretet képeznek az ilyen intézkedés értékelése szempontjából, amennyiben az az uniós jog hatálya alá tartozó magatartásokat érint.
A 2017/541 irányelv jogalapja: az EUMSZ 83. cikk és annak következményei
69.      Harmadsorban, ami annak szükségességét illeti, hogy a 2017/541 irányelvet az annak alapját képező EUMSZ 83. cikk jelentette jogi összefüggésbe helyezve vizsgáljuk, emlékeztetni kell arra, hogy ez a cikk a büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködésre vonatkozó EUMSZ 82. cikkel együtt az Unión belül a büntetőügyekben történő együttműködést szabályozza. Az EUMSZ 83. cikk (1) bekezdése kimondja, hogy a rendes jogalkotási eljárás keretében elfogadott irányelvek szabályozási minimumokat állapíthatnak meg a bűncselekményi tényállások és a büntetési tételek meghatározására vonatkozóan az olyan különösen súlyos bűncselekmények esetében, amelyek több államra kiterjedő vonatkozásúak, mint a terrorizmus. Ez a több államra kiterjedő vonatkozás következhet a bűncselekmények jellegéből vagy hatásából, illetve a közös alapokon nyugvó küzdelem szükségességéből.
70.      Véleményem szerint a „szabályozási minimumok” EUMSZ 83. cikk (1) bekezdésében használt fogalma azt jelenti, hogy az ezen az alapon elfogadott irányelvek nem a tagállamok büntetőjogának teljes egységesítésére, hanem a lényegesnek tekintett szempontokra korlátozódó részleges harmonizáció megvalósítására irányulnak. A tagállamok tehát továbbra is rendelkeznek mérlegelési mozgástérrel, amelyet két irányban gyakorolhatnak. Egyrészt bűncselekménnyé nyilváníthatnak az irányelvben nem említett magatartásokat; másrészt a harmonizált bűncselekményekre vonatkozóan az irányelvben előírtnál súlyosabb büntetéseket is előírhatnak.(39)
71.      Az EUMSZ 83. cikkre vonatkozó fenti megállapításokból két következtetés vonható le. Először is, a 2017/541 irányelv minimumszabályokat állapít meg azon bűncselekmények jellegére vonatkozóan, amelyeket az irányelv átültetése során be kell iktatni a tagállamok belső jogrendjébe. Másként fogalmazva, bár a tagállamoknak továbbra is lehetőségük van arra, hogy túllépjenek e minimális szinten azáltal, hogy az irányelvben nem említett magatartásokat is bűncselekménynek minősítenek, az irányelvben kifejezetten felsorolt bűncselekmények kötelező küszöbnek minősülnek, amelyet tiszteletben kell tartani.
72.      Másodszor, egyes szerzők azt állították,(40) többek között az I ítéletre(41) hivatkozva, hogy a Bíróság hajlamos úgy tekinteni, hogy az EUMSZ 83. cikk (1) bekezdésében említett bűncselekmények potenciálisan veszélyt jelentenek a társadalom alapvető érdekeire nézve. E rendelkezés azáltal, hogy az Unió harmonizációs hatáskörét a különösen alapvető érdekekre veszélyt jelentő magatartásokra korlátozza, a bűncselekménnyé nyilvánítás olyan axiológiai alapját hozza létre, amely igazolja a büntetőjogi harmonizációt.(42)
73.      Következésképpen nem zárható ki, hogy a 2017/541 irányelvben említett bűncselekményekért való büntetőjogi felelősség – többek között az amnesztiához hasonló mechanizmusok révén történő – megszüntetésének is tiszteletben kell tartania az axiológiai megfontolásokat. Mivel az irányelv nem tartalmaz erre vonatkozó konkrét rendelkezéseket, a tagállamok feladata, hogy a számukra elismert mérlegelési mozgástér korlátain belül és a vonatkozó – különösen a nemzetközi jogból, többek között a nemzetközi humanitárius jogból eredő – standardok tiszteletben tartása mellett meghatározzák annak alkalmazási feltételeit és részletes szabályait.
74.      Ebből következik, hogy bármely amnesztiát biztosító nemzeti intézkedést a Bíróság csak az igazolásának „külső korlátaira” tekintettel értékelhet, vagyis a nemzetközi jogból, különösen a humanitárius jogból és a 2017/541 irányelv (37) preambulumbekezdésében említett, az alapvető jogok védelmét szolgáló eszközökből eredő kötelezettségeknek való megfelelésére tekintettel. Ezzel a fenntartással kell folytatni az e területen alkalmazandó standardok elemzését.
A nemzetközi standardok és az EJEB amnesztiával kapcsolatos ítélkezési gyakorlata
75.      Negyedsorban, a fentiek folytatásaként meg kell vizsgálni, hogy a nemzetközi jog, és különösen az EJEB jelenleg hogyan kezeli az amnesztiatörvényeket, annak érdekében, hogy azonosítsuk az igazolásukra vonatkozó e „külső korlátot”. Pontosabban a tagállamok számára e területen elismert mérlegelési mozgásteret, valamint a nemzetközi követelményekből eredő kötelező erejű kötelezettségekből származó korlátokat kell meghatározni. Ebben a szakaszban tehát meg kell vizsgálni, hogy az összehasonlító nemzetközi jog keretében hogyan fogják fel az amnesztiát.
76.      Általában véve az amnesztia kérdése szemléletesen rávilágít arra a feszültségre, amely az államok büntetőjogi szuverenitása és a legsúlyosabb bűncselekmények büntetőeljárás alá vonására vonatkozó valódi követelménynek a nemzetközi jogban és az EJEB ítélkezési gyakorlatában történő fokozatos megerősödése között áll fenn. Az amnesztia megadása hagyományosan az állam mérlegelési jogkörébe tartozik, és az állam a nemzeti megbékélés vagy a politikai kompromisszum nevében dönthet úgy, hogy eltekint bizonyos cselekmények, többek között különösen súlyos bűncselekmények büntetőeljárás alá vonásától. Egyes szerzők rámutattak egyébiránt, hogy történetileg az amnesztiát a konfliktusok megszüntetése vagy a demokratikus átmenet elősegítése értékes eszközének tekintették, amint arra például Argentínában, Chilében vagy Dél‑Afrikában sor került.(43)
77.      A nem korlátozott, szuverén elfeledés e logikája azonban ellentétes az európai és a nemzetközi jog fejlődésével, amely jogok egyre határozottabban rögzítik azt az elvet, amely szerint semmilyen politikai célszerűségi megfontolás nem indokolhatja az olyan bűncselekmények büntetlenségét, mint a kínzás, a háborús bűncselekmények, az emberiesség elleni bűncselekmények vagy a népirtás.(44) Valójában a nemzetközi jog szintjén ma általánosan elfogadott, hogy bár egyetlen szerződés sem tiltja kifejezetten, hogy valamely állam amnesztiát adjon akár általános, akár konkrét nemzetközi bűncselekmények tekintetében, nem túlzás azt állítani, hogy a nemzetközi szokásjog már nem tűri a háborús bűncselekményekre és az emberiesség elleni bűncselekményekre – köztük a népirtásra – vonatkozó amnesztiát.(45)
78.      Az EJEB ítélkezési gyakorlatának vizsgálata is mutatja a nemzetközi jog ezen fejlődését.(46) Így a Dujardin és társai kontra Franciaország határozat 1991‑ben még bizonyos toleranciát mutatott. Az Emberi Jogok Európai Bizottsága nem ítélt az EJEE 2. cikkével ellentétesnek egy csendőrökkel szembeni mészárlásra vonatkozó, ítélethozatal előtt adott amnesztiát.(47)
79.      Ezzel szemben az EJEB ítélkezési gyakorlatának fejlődése annak megállapításához vezetett – amint az az Abdülsamet Yaman kontra Törökország ítéletben történt –, hogy valamely jogorvoslat hatékonysága szempontjából „kiemelkedő jelentőségű”, hogy a kínzás miatti büntetőeljárás ne évüljön el, és ne lehessen közkegyelmet vagy egyéni kegyelmet biztosítani.(48) A Yeşil és Sevim kontra Törökország ítéletben az EJEB megerősítette, hogy főszabály szerint nem fogadható el, hogy az ilyen cselekmények miatti büntetőeljárás kimenetelét kivételes intézkedések vagy a gondossági kötelezettséggel ellentétes bírói késlekedés akadályozza.(49) A Yeter kontra Törökország ítéletben, amely halálig történő kínzással volt kapcsolatos, az EJEB megismételte, hogy a közkegyelem vagy egyéni kegyelem soha nem engedhető meg akkor, ha valamely állami tisztségviselőt az EJEE 3. cikkét sértő cselekmények miatt vonnak büntetőeljárás alá.(50) Ez a követelmény a kínzás abszolút tilalmából ered, amely szigorú eljárási kötelezettséget von maga után, tudniillik azt, hogy az érintett államnak büntetőeljárást kell indítania, ítéletet kell hoznia és szankciót kell alkalmaznia, anélkül hogy e kötelezettségeket valamely, kegyelmet biztosító aktus semlegesíthetné.
80.      Az Ould Dah kontra Franciaország ügy ezt egyértelműen felidézte. E határozatban az EJEB megállapította, hogy az amnesztia „általában összeegyeztethetetlen az államok azon kötelezettségével, hogy kivizsgálják a kínzási cselekményeket”.(51) Az EJEB ily módon szorosan összekapcsolja az emberi élet és sértetlenség védelmének hatékonyságát a büntetlenség megelőzésének szükségességével.
81.      Hangsúlyozni kell, hogy az EJEB e megközelítése a más nemzetközi bíróságokkal és fórumokkal folytatott ítélkezési gyakorlatbeli szoros párbeszéd keretébe illeszkedik. A Marguš kontra Horvátország ítéletben az EJEB nagykamarája kimondta, hogy egy volt harcos, aki háborús bűncselekmények miatt eredetileg amnesztiában részesült, nem hivatkozhat erre az intézkedésre, mivel a cselekmények az EJEE 2. és 3. cikke súlyos megsértésének minősülnek.(52) Ennek érdekében az EJEB kifejezetten az ENSZ Emberi Jogi Bizottságára, a volt Jugoszláviával foglalkozó nemzetközi büntetőtörvényszéknek és az Emberi Jogok Amerikaközi Bíróságának(53) az ítélkezési gyakorlatára támaszkodott annak megállapítása érdekében, hogy a nemzetközi konszenzus ilyen bűncselekmények esetében általában tiltja az amnesztia megadását.(54)
82.      Meg kell azonban jegyezni, hogy az EJEB főszabály szerint nem zárja ki, hogy valamely, amnesztiát biztosító intézkedés összeegyeztethető legyen az EJEE‑vel, feltéve hogy az az átmeneti igazságszolgáltatás hihető keretébe illeszkedik. A Marguš kontra Horvátország ítéletben a nagykamara egyértelművé tette, hogy az amnesztia kivételesen megengedhető, ha azt különleges körülmények kísérik, így például tényleges nemzeti megbékélési folyamat és/vagy az áldozatok részére jóvátételt biztosító hatékony mechanizmusok. A szóban forgó esetben azonban a nyújtott amnesztiához nem kapcsolódott semmilyen ellentételezés, azaz a jóvátételre irányuló semmilyen intézkedés nem volt előírva. Az EJEB kimondta, hogy e körülmények között „a horvát hatóságok azzal, hogy újból vádat emeltek a kérelmező ellen, és elítélték a polgári lakosság elleni háborús bűncselekmények miatt, mind az [EJEE] 2. és 3. cikkéből eredő kötelezettségek, mind pedig a fent említett nemzetközi mechanizmusokban és eszközökben szereplő követelmények és ajánlások tiszteletben tartásával jártak el”.(55)
83.      Amint arra rámutattam,(56) ez az árnyalás véleményem szerint az EJEB azon szándékát tükrözi, hogy figyelembe vegye a politikai kontextust, amelyben egyes amnesztiákra sor kerül, különösen a fegyveres konfliktusból vagy önkényuralmi rendszerből kilépő, átalakulóban lévő társadalmakban. Ugyanakkor az EJEB ítélkezési gyakorlatából állandó jelleggel kitűnik, hogy a büntetőjogi kegyelem nem válhat a büntetlenség eszközévé. Bár az EJEB elismeri, hogy a béke szükségessége és az ítélkezés kötelezettsége közötti egyensúly keresése kényesnek bizonyulhat, emlékeztet arra, hogy az emberi jogok súlyos megsértésére vonatkozó feltétel nélküli amnesztia főszabály szerint továbbra is összeegyeztethetetlen az EJEE‑vel.(57)
84.      Végeredményben a fenti elemzés azt mutatja, hogy az EJEB ítélkezési gyakorlatának alakulása három fő állandó köré szerveződik. Elsősorban, az olyan súlyos bűncselekmények tekintetében adott amnesztia, mint a kínzási cselekmények, a háborús bűncselekmények vagy az élethez való jog megsértése, az EJEE 2. és 3. cikkéből eredő eljárási kötelezettségek lényegét sérti. Másodsorban, ez a megközelítés az emberi jogokra vonatkozó nemzetközi jog szélesebb dinamikájába illeszkedik, amely a legsúlyosabb jogsértések büntetlenségének elutasításán alapul. Végül harmadsorban, az EJEE részes államait terhelő pozitív kötelezettségekkel már csak az olyan amnesztia tekinthető összeegyeztethetőnek, amely szigorúan körülhatárolt, és az áldozatoknak nyújtott jóvátételt és adott esetben megbékélést is magában foglaló, valódi igazságszolgáltatási folyamat keretébe illeszkedik.
Az LOA 2017/541 irányelvvel való összeegyeztethetőségének az elemzett tényezőkre tekintettel történő értékelése
85.      A fenti elemzés fényében most azt kell értékelni, hogy a vizsgált tényezők összessége alapján azt kell‑e megállapítani, hogy a jelen ügyben sérül a 2017/541 irányelv hatékony érvényesülése.
86.      Amint azt már jeleztem, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy a 2017/541 irányelvvel összeegyeztethetőnek tekinthető‑e az LOA‑hoz hasonló olyan nemzeti jogszabály, amely a büntetőjogi felelősség megszűnését attól a feltételtől teszi függővé, hogy az érintett cselekmények nem jártak szándékosan és ténylegesen az emberi jogok súlyos megsértésével, és így a terrorista bűncselekmények között a következményeik szerint történő különbségtételt vezet be. Az ilyen jogszabály azzal a hatással jár, hogy a büntetőeljárások és a büntetőjogi szankciók lehetőségét az említett irányelv hatálya alá tartozó cselekmények bizonyos kategóriáira korlátozza, ami felveti azt a kérdést, hogy e jogszabály megfelelő‑e az általa követett célokra tekintettel.
87.      Márpedig a fentiekben kifejtett elemzésből(58) kitűnik, hogy a 2017/541 irányelv nem tartalmaz olyan rendelkezést, amely kifejezetten tiltaná a büntetőjogi felelősség megszüntetésének olyan mechanizmusait, mint az amnesztia. Egyébiránt az irányelv értelemszerűen nem zárhatja ki főszabály szerint az ilyen intézkedéseket, mivel az ilyen általános kizárás nehezen lenne összeegyeztethető az elsődleges jog szerkezetével, és különösen az EUMSZ 83. cikk alkotta jogalapból eredő korlátokkal.
88.      Azt is hangsúlyozni kell, hogy az LOA nem jár azzal a hatással, hogy akár csak részlegesen is hatálytalanítaná a 2017/541 irányelvnek vagy nemzeti átültetésének rendelkezéseit. Az irányelv továbbra is hatályban marad a spanyol jogrendben anélkül, hogy normatív tartalmát megváltoztatnák. Ennek az az oka, hogy az LOA az irányelv hatásainak részleges és ideiglenes „deaktiválását” eredményezi, amennyiben bizonyos meghatározott, időben és jellegük révén korlátozott cselekmények tekintetében megszünteti a büntetőjogi felelősséget anélkül, hogy kétségessé tenné az említett irányelv más helyzetekre való általános alkalmazhatóságát.
89.      Ennélfogva az LOA 2017/541 irányelvvel való összeegyeztethetőségének értékelése szempontjából a meghatározó szempontot nem pusztán az amnesztia biztosításának ténye jelenti, hanem az, hogy megfelel‑e a nemzetközi jogból, különösen a humanitárius jogból, valamint a többek között az EJEB által kialakított ítélkezési gyakorlatbeli standardokból eredő minimumkövetelményeknek.
90.      Az elvégzett vizsgálat azt mutatja, hogy ezek a standardok általában azt követelik meg, hogy az amnesztiát biztosító bármely intézkedést a politikai és társadalmi megbékélés tényleges összefüggésében fogadják el. Márpedig úgy tűnik, hogy a jelen ügyben ez a helyzet, amint azt maga az LOA‑nak a hivatalos címében kifejezett célja sugallja: „a Katalónia intézményi, politikai és társadalmi normalizálását célzó amnesztiáról szóló 1/2024. sz. alkotmányos törvény”.
91.      E tekintetben az elemzés e szakaszában célszerűnek tűnik felidézni a saját részre biztosított kegyelem kérdését, amelyet a tárgyaláson felvetettek, noha az önmagában véve az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben nem képezi külön problémakör tárgyát. Véleményem szerint azonban érdemes röviden foglalkozni ezzel a kérdéssel, mivel azon legitim korlátokat érinti, amelyekbe a büntetőjogi felelősség megszüntetésére vonatkozó mechanizmus ütközhet egy jogállamban. Amint arra a Velencei Bizottság a Katalóniára vonatkozó amnesztiáról szóló spanyol törvénytervezetről szóló véleményében emlékeztetett, a saját részre biztosított kegyelem azt a helyzetet jelöli, amelyben az elkövetők vagy a felelős intézmények – gyakran a politikai átmenetet megelőzően – saját maguk vagy tagjaik részére a büntetőeljárás alóli mentességet biztosítanak.(59) Az amnesztia e formái ugyanis gyakran önkényesek, mivel lehetővé teszik azok számára, akik ellenőrzést gyakorolnak a jogalkotó vagy a végrehajtó hatalom felett, hogy – hatékony bírósági felülvizsgálat vagy valódi demokratikus részvétel nélkül – mindenfajta felelősségre vonás alól kivonják magukat.(60)
92.      Márpedig véleményem szerint a jelen esetben az LOA több, egy irányba mutató okból sem minősíthető saját részre biztosított kegyelemnek. Elsősorban, a szóban forgó törvény egy pluralista demokratikus rendszerben lefolytatott, szabályos parlamenti eljárás eredménye. Nem önkényuralmi rendszer által elrendelt egyoldalú aktusból, hanem a spanyol parlamenten belül folytatott vitából és demokratikus szavazásból ered.
93.      Másodsorban, alkalmazása nem mentesül a bírósági felülvizsgálat alól.(61) Amint az az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, az alapügyben ugyanis a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy teljesülnek‑e a törvény által az amnesztiában való részesülés érdekében előírt feltételek, és különösen, hogy a szóban forgó tények az LOA 2. cikkének c) pontjában foglalt kivételek hatálya alá tartoznak‑e, vagy sem.
94.      Harmadsorban, maga a törvény tárgya cáfolja, hogy azt saját részre adott kegyelemhez lehetne hasonlítani. Az LOA nem megkülönböztetés nélkül vonatkozik az állam valamennyi tisztségviselőjére vagy a hatalommal rendelkező személyekre, hanem időben körülhatárolt és egy politikai feszültség jellemezte időszakhoz kapcsolódó cselekmények meghatározott összességére alkalmazandó, tekintet nélkül az érintett személyek közjogi vagy magánjogi jogállására. Egyszóval in rem működik. Nem arra irányul tehát, hogy valamely politikai rendszert vagy annak képviselőit megvédje az esetleges eljárásoktól, hanem arra, hogy az intézményi normalizálás és a megbékélés kinyilvánított célja érdekében egy kivételes helyzetre reagáljon.
95.      Végül, az ügy irataiból nem tűnik ki, hogy az amnesztiában részesülő személyek maguk azon kormány vagy jogalkotó hatalom tagjai vagy képviselői lennének, amelytől az LOA ered, így nincs közvetlen kapcsolat a politikai hatalom gyakorlása és az intézkedésben való részesülés között. Ezért véleményem szerint nem állítható, hogy az LOA a saját részre biztosított kegyelem körébe tartozna.
96.      Egyébiránt az EJEB állandó ítélkezési gyakorlata kimondja, hogy az amnesztia semmi esetre sem terjedhet ki az emberi jogok súlyos megsértésének eseteire, amelyek között elsősorban az EJEE 2. és 3. cikke által védett, az élethez és a testi épséghez való jog megsértése szerepel. Ebből a szempontból az LOA a 2. cikkének c) pontjában kifejezetten kizárja a szándékosan ilyen jogsértéseket – beleértve a nemzetközi humanitárius jog hatálya alá tartozó jogsértéseket – okozó cselekményeket.(62) Úgy tűnik tehát, hogy ez a követelmény a jelen esetben teljesül.
97.      Ebből következik, hogy mivel az LOA a szándékos és súlyos bűncselekmények vonatkozásában az amnesztia kizárását írja elő anélkül, hogy formálisan a 2017/541 irányelv hatálya alá tartozó valamennyi bűncselekményt ide sorolna, ez a megközelítés főszabály szerint nem tekinthető ezen irányelv célkitűzéseivel összeegyeztethetetlennek.
98.      Következésképpen a fenti megfontolások összességére tekintettel azt javaslom a Bíróságnak, hogy az első, második, harmadik, ötödik és hatodik kérdésre azt a választ adja, hogy a 2017/541 irányelvvel nem ellentétes az LOA‑hoz hasonló olyan nemzeti jogszabály, amely az e törvényben foglalt szubjektív, objektív és időbeli tényezők fennállása esetén amnesztiában részesít olyan cselekményeket, amelyek céljuk miatt az ezen irányelv 3. cikke (1) bekezdésének d) és f) pontja értelmében vett terrorista bűncselekményeknek vagy az említett irányelv 4. cikkének értelmében vett, terrorista csoporthoz kapcsolódó bűncselekményeknek minősíthetők, amennyiben e cselekmények nem okoztak szándékosan súlyos emberi jogi jogsértéseket, különösen az EJEE 2. és 3. cikke és a nemzetközi humanitárius jog hatálya alá tartozó jogsértéseket, következésképpen nem sérül a 2017/541 irányelv hatékony érvényesülése.
A negyedik kérdésről
99.      A kérdést előterjesztő bíróság által feltett negyedik kérdés két részből áll. Egyrészt azt kell meghatározni, hogy a jogbiztonság elvével ellentétes‑e az LOA‑hoz hasonló olyan jogszabály, amely a 2017/541 irányelv hatálya alá tartozó cselekményekért való büntetőjogi felelősségre vonás alóli mentesülést attól teszi függővé, hogy nem áll fenn a – különösen az EJEE 2. és 3. cikkében, valamint a nemzetközi humanitárius jogban biztosított – emberi jogok súlyos megsértésének elkövetésére irányuló szándék. A kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza, hogy az LOA nem határozza meg sem azokat a magatartásokat, amelyek ilyen jogsértésnek minősülhetnek, sem pedig az amnesztia alkalmazásának kizárásához szükséges súlyossági szintet. Másrészt e bíróság másodlagosan arra keresi a választ, hogy a jogbiztonság és a bizalomvédelem elve összeegyeztethető‑e egy, az LOA 1. cikkéhez hasonló rendelkezéssel, amelynek alkalmazási feltételei tárgyi szempontból homályosnak és alanyi szempontból bizonytalannak tűnnek.
100. E két részt egymást követően kell megvizsgálni.
Első rész: az emberi jogok súlyos megsértésén alapuló kizárási rendelkezés
101. Mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy egyik vádiratból sem tűnik ki, hogy a felrótt cselekmények – noha azokat terrorista bűncselekményeknek minősítették – szándékosan az emberi jogok súlyos megsértését okozták volna. Ennélfogva az LOA 2. cikkének c) pontjában foglalt feltétel, amely az amnesztiában részesülésből való kizárást az ilyen jogsértések szándékos elkövetésétől teszi függővé, a jelen ügyben nem teljesül, így az említett kizárási rendelkezés nem alkalmazható. Amint arra a spanyol kormány hivatkozott, ez a körülmény felveti az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés hipotetikus jellegének, és ennélfogva elfogadhatóságának kérdését.
102. Márpedig e kifogásnak álláspontom szerint nem lehet helyt adni. A kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdés ugyanis értelmezhető úgy, mint amely annak vizsgálatára irányul, hogy az LOA‑ban szereplő, az „emberi jogok súlyos megsértése” – különösen az EJEE 2. és 3. cikkében biztosított jogok súlyos megsértése – fogalmára való hivatkozás megfelel‑e az uniós jog által előírt egyértelműség és pontosság követelményének. E bíróság lényegében azt kívánja megállapítani, hogy e kizárási rendelkezés megfogalmazása lehetővé teszi‑e, hogy kellően egyértelmű határvonalat húzzanak egyrészt az amnesztiában részesíthető magatartások, másrészt pedig azon magatartások között, amelyek súlyosságuk miatt továbbra is a 2017/541 irányelv által bevezetett, büntetőeljárás lefolytatását előíró rendszer hatálya alá tartoznak. Az e rendelkezés pontos hatályát övező bizonytalanságok elegendőek az érdemi vizsgálat igazolásához.
103. A jogbiztonság elve általában megköveteli, hogy a jogi szabályokat világosan, pontosan és egyértelműen fogalmazzák meg annak érdekében, hogy mindenki előre látható módon megismerhesse jogainak és kötelezettségeinek terjedelmét. Ez az elv a normatív stabilitás és a következetes jogalkalmazás biztosítására irányul. Ebben az értelemben a bizalomvédelem elvének alapját képezi, amely elv célja a hatályos normák alapján létrejött jogi helyzetek stabilitásának védelme.(63)
104. A Bíróság elismerte, hogy a jogbiztonság és a bizalomvédelem elve megköveteli egyrészt, hogy a jogszabályok egyértelműek és pontosak legyenek, másrészt hogy a jogalanyok előre láthassák azok alkalmazását.(64) A jogbiztonság elve megköveteli – különösen, ha olyan normákról van szó, amelyek kedvezőtlen következményekkel járhatnak a jogalanyokra nézve –, hogy az alkalmazandó rendelkezések kellően hozzáférhetőek és érthetőek legyenek ahhoz, hogy minden érintett számára lehetővé tegyék, hogy észszerű mértékben előre láthassa azok joghatásait. Az uniós jog alapelveként(65) a jogbiztonság különös jelentőséggel bír a büntetőjog területén, ahol hozzájárul az alapvető jogok védelméhez és az EUSZ 2. cikk által az Unió alapértékeként és valamennyi tagállamok közös értékeként meghatározott jogállamiság tényleges érvényesüléséhez.(66)
105. A jelen kérdés első részének megválaszolásához meg kell határozni, hogy kinek a javára lehet hivatkozni a jogbiztonság biztosítására. Ha ez utóbbit a vádlottak javára kellene alkalmazni, az érv ebben a szakaszban hatástalannak tűnik. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem ugyanis kifejezetten jelzi, hogy az alapügyben szóban forgó tények nem tartoznak az LOA által előírt kivételek hatálya alá, vagyis azon esetek közé, amelyekben az LOA úgy rendelkezik, hogy a cselekmények nem részesíthetők amnesztiában. Azt is meg kell jegyezni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság a spanyol eljárásjognak megfelelően meghallgatta a feleket egy, előzetes döntéshozatalra irányuló különleges eljárás keretében, amely az LOA‑nak a jelen eljárás tárgyát képező tényekre való alkalmazása iránti kérelemre vonatkozott. A kifejtett álláspontok közül az egyik vádlott (QCR) többek között azt állította, hogy az LOA‑t egyáltalán nem jellemzi a világosság vagy a pontosság hiánya.(67)
106. Ezzel szemben, bár a kérdést előterjesztő bíróság maga is az LOA 2. cikkének c) pontjában foglalt rendelkezés pontatlanságából eredő értelmezési nehézségre hivatkozik,(68) meg kell állapítani, hogy e rendelkezés nem szorítkozik az „emberi jogok súlyos megsértésére” való általános hivatkozásra. Kifejezetten hivatkozik az EJEE 2. és 3. cikkére, vagyis egyrészt az élethez való jogra, másrészt a kínzás és az embertelen vagy megalázó bánásmód tilalmára. Márpedig e rendelkezések normatív tartalmát az EJEB ítélkezési gyakorlata érdemi és következetes módon tisztázta. Számomra úgy tűnik, hogy ez a normatív hivatkozás lehetővé teszi a kizárási rendelkezés hatályának kellően meghatározott módon történő körülhatárolását. Másként fogalmazva, az LOA 2. cikkének c) pontja az EJEE fent hivatkozott cikkeivel kapcsolatos ítélkezési gyakorlatra való közvetlen hivatkozás révén hallgatólagosan, de egyértelműen meghatározza az „emberi jogok súlyos megsértése” kifejezés jelentését.
107. Közelebbről, annak meghatározása érdekében, hogy valamely konkrét bánásmód az EJEE 3. cikke értelmében vett kínzásnak minősül‑e, emlékeztetni kell arra, hogy az EJEB egyértelműen különbséget tesz a kínzás, az embertelen bánásmód és a megalázó bánásmód között. Ez a különbségtétel a szándékosan intenzív és kegyetlen szenvedést okozó cselekmények különös súlyosságának hangsúlyozására irányul. Ezt rögzíti a kínzás és más kegyetlen, embertelen vagy megalázó büntetések vagy bánásmódok elleni egyezmény(69) 1. cikke is, amely a kínzást úgy határozza meg, mint éles fájdalom vagy szenvedés szándékos kiváltását, többek között értesülések kicsikarása, büntetés vagy megfélemlítés céljából.(70)
108. A kínzást az embertelen vagy megalázó bánásmódtól elsősorban az okozott szenvedés intenzitásának foka különbözteti meg. Valamely bánásmód akkor minősül embertelennek, ha – gyakran időtartamából vagy előre megfontolt jellegéből adódóan – erős testi vagy lelki fájdalmat okoz.(71) A bánásmód akkor minősül megalázónak, ha célja vagy hatása valamely személy megalázása azáltal, hogy sérti a méltóságát vagy a félelem, a szorongás vagy a kisebbrendűség érzését váltja ki benne, amely alkalmas erkölcsi ellenállásának megtörésére.(72)
109. Ahhoz, hogy valamely bánásmód megalázónak minősüljön, nem szükséges, hogy azt harmadik személyek ilyenként észleljék. Elegendő, ha az áldozatot a saját szemében megalázzák. A jogsértés megállapításának nem szükséges feltétele a megalázásra irányuló szándék sem. Ennélfogva az EJEE 3. cikkének megsértésére még az áldozat lealacsonyítására irányuló szándék hiányában is sor kerülhet, ha a bánásmód hatásai az áldozatot ténylegesen lealacsonyítják.(73)
110. Ami az EJEE 2. cikkét illeti, az kettős kötelezettséget ír elő: egyrészt a valamely személynek az életétől való szándékos megfosztására vonatkozó tilalmat, a kimerítően felsorolt esetek kivételével; másrészt az e jog törvény általi védelmére vonatkozó pozitív kötelezettséget.(74)
111. Ebből következik, hogy az LOA 2. cikkének c) pontjában foglalt kizárási rendelkezés hatálya kellően körülhatárolt, mivel e rendelkezés az EJEE 2. és 3. cikkére hivatkozik, amelyek tartalmát az EJEB ítélkezési gyakorlata következetesen és részletesen tisztázta. Normatív kétértelműség hiányában számomra úgy tűnik, hogy nem állapítható meg a jogbiztonság elvének megsértése.
Második rész: az LOA 1. cikkének hatálya, valamint a jogbiztonság és a bizalomvédelem elve
112. A negyedik kérdésnek a kérdést előterjesztő bíróság által másodlagosan megfogalmazott második részét illetően emlékeztetni kell arra, hogy – amint azt az első rész kapcsán már megállapítottam – a kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatal iránti kérelmében egyértelműen jelzi, hogy az LOA tárgyi és időbeli hatályára tekintettel a szóban forgó tények az LOA 1. cikkének hatálya alá tartoznak. Ennyiben a kérdés – az első részhez hasonlóan – az alapeljárás lehetséges kimenetelére tekintettel hipotetikusnak tűnhet, és ennélfogva kétséget vethet fel az elfogadhatóságát illetően.
113. Ugyanakkor, amint azt többek között a Bizottság a tárgyaláson hangsúlyozta, ha az LOA 1. cikkének hatályát – különösen az érintett magatartások objektív és szubjektív minősítését illetően – túl homályosnak vagy meghatározatlannak kellene tekinteni, ez érinthetné a 2017/541 irányelv tényleges érvényesülését. Ennélfogva a kérdést előterjesztő bíróság megalapozottan vizsgálhatja e rendelkezésnek az uniós joggal való összeegyeztethetőségét. Ha a kérdést így értelmezzük, azt érdemben meg kell vizsgálni.
114. Elsősorban a negyedik kérdés első részéhez hasonlóan meg kell határozni, hogy a jelen esetben kinek a javára hivatkoznak a jogbiztonság és a bizalomvédelem elvére. Amennyiben a terheltekről van szó, az előzetes döntéshozatal iránti kérelem egyetlen eleme sem enged arra következtetni, hogy az LOA hatályának esetleges pontatlansága a jelen ügyben konkrét hátrányos következményekkel járt volna a jogi helyzetükre nézve. Éppen ellenkezőleg, amint azt már hangsúlyoztam, semmi nem utal arra, hogy az alapeljárás jelenlegi szakaszában kétség állhatott volna fenn az LOA‑nak a vádlottak terhére rótt cselekményekre való alkalmazhatóságát illetően. Nem nyilvánvaló tehát, hogy a javukra mennyiben lehetne eredményesen hivatkozni a jogbiztonságra.
115. Ugyanez vonatkozik a bizalomvédelem elvére is, amely a hatáskörrel rendelkező hatóságoktól származó és egyértelmű ígéreteken alapuló, pontos és jogos elvárásokat feltételez. Márpedig az előzetes döntéshozatal iránti kérelem nem tartalmaz egyetlen olyan elemet sem, amely lehetővé tenné annak azonosítását, hogy milyen konkrét elvárások keletkezhettek volna, vagy hogy mely személyek tekintetében, ami annak lehetőségét, vagy ellenkezőleg, lehetetlenségét illeti, hogy amnesztiát biztosító jogszabályt fogadjanak el, amely mentesít a büntetőjogi felelősség alól bizonyos, a 2017/541 irányelv hatálya alá tartozó cselekményeket, amelyek azonban meghatározott tárgyi, személyi és időbeli keretek között nem minősülnek az emberi jogok súlyos megsértésének.
116. Másodsorban, bár a jogbiztonság elvére való hivatkozás magától a kérdést előterjesztő bíróságtól származik, azzal az indokkal, hogy számára bizonytalannak tűnik az LOA 1. cikkének hatálya, emlékeztetni kell arra, hogy – amint azt az e törvény 2017/541 irányelvvel való összeegyeztethetőségének vizsgálata során már megállapítottam – a releváns kritérium nem az amnesztia tárgyi vagy időbeli hatályában, és nem is a határai pontosságának mértékében rejlik. Az uniós jogra tekintettel az a fontos, hogy tiszteletben tartsák a nemzetközi humanitárius jog által meghatározott tartalmi korlátokat, valamint az EJEE‑nek az EJEB által értelmezett 2. és 3. cikkéből eredő kötelezettségeket. Másként fogalmazva, véleményem szerint nem az LOA 1. cikkének elvont hatálya vagy általános megfogalmazása a meghatározó, hanem az a kérdés, hogy e rendelkezés kiterjedhet‑e – akár közvetetten is – az emberi jogok súlyos megsértésének minősülő cselekményekre.(75)
117. Ez a megközelítés annál is inkább indokolt, mivel egy amnesztiát biztosító intézkedés időbeli és tárgyi hatályának Bíróság általi értékelése valójában magának az intézkedésnek az érdemi elbírálását jelentené. Márpedig, amint azt bemutattam, az ilyen értékelés a tagállamok számára fenntartott területhez tartozik, mivel az amnesztia bevezetése, hatálya és alkalmazásának szabályai az uniós jog általi harmonizáció körén kívül esnek, és főszabály szerint továbbra is kizárólagos nemzeti hatáskörbe tartoznak.
118. Kétségtelen, hogy – amint arra többek között a Bizottság a tárgyaláson hivatkozott – lehetne azzal érvelni, hogy a jelen esetben az amnesztia különösen széles hatálya sértheti a 2017/541 irányelv hatékony érvényesülését, mivel megakadályozza az alapügyben a vádlottak terhére rótt cselekmények miatti büntetőjogi felelősségre vonást. Emlékeztetni kell azonban arra, hogy az amnesztia olyan intézmény, amelynek alkalmazási szabályai a jogi és politikai kontextustól függően változnak. Sor kerülhet rá a büntetőeljárás különböző szakaszaiban, az előtt, az alatt(76) vagy azt követően, és vonatkozhat elszigetelt cselekményre vagy egy meghatározott időszak alatt elkövetett cselekmények sorozatára.(77) Összefoglalva, számos különböző politikai és igazságszolgáltatási helyzethez igazítható intézkedésről van szó.
119. Következésképpen véleményem szerint nem a Bíróság feladata, hogy értékelje az alapügyben szóban forgó amnesztia tárgyi vagy időbeli hatályának politikai célszerűségét vagy relevanciáját. A felülvizsgálatnak az uniós jog és a tagállamokra nézve kötelező nemzetközi jogi eszközök által előírt külső korlátok betartásának ellenőrzésére kell korlátozódnia. Közelebbről, arról kell meggyőződni, hogy az említett intézkedés nem terjed ki az alapvető jogok súlyos megsértésének minősülő magatartásokra, amely jogok között első helyen szerepel az EJEE 2. és 3. cikkében biztosított élethez való jog, valamint a kínzás és az embertelen vagy megalázó bánásmód tilalma.
120. Márpedig, amint azt korábban megállapítottam,(78) a jelen esetben nem ez a helyzet. Nem olyan jogszabályról van szó, amely teljes egészében semlegesíti a 2017/541 irányelv bizonyos rendelkezéseinek alkalmazását, hanem sajátos politikai megfontolásokon alapuló, körülhatárolt amnesztiát biztosító intézkedésről. Mivel ez az irányelv önmagában nem tiltja az amnesztia alkalmazását, az ilyen intézkedést főszabály szerint tárgyi vagy időbeli hatályának terjedelmétől függetlenül megengedettnek kell tekinteni, amennyiben megfelel a fentiekben kifejtett lényegi feltételeknek.
121. Ezt a következtetést alátámasztja az a tény, hogy bár az alapügyben szóban forgó amnesztia nyilvánvalóan kiterjedt tárgyi és időbeli hatállyal bír, olyan belső logikát követ, amely koherenciát biztosít számára. Amint azt a spanyol kormány a tárgyaláson előadta, az LOA meghatározott időszakra, valamint pontosan azonosított tényekre terjed ki, amelyek mind a katalóniai függetlenségi folyamathoz kapcsolódnak. Az intézkedés tehát közvetlen kapcsolatban áll az elfogadásának alapjául szolgáló politikai céllal, nevezetesen a katalán válság kontexusában az intézményi normalizálással és a társadalmi megbékéléssel. Ez a cél kifejezetten kitűnik mind az LOA címéből, mind pedig preambulumából.
122. E megfontolásokra figyelemmel a negyedik kérdés első részét illetően azt javaslom, hogy a Bíróság azt a választ adja, hogy a jogbiztonságnak a 2017/541 irányelvvel összefüggésben értelmezett elvével nem ellentétes az LOA‑hoz hasonló olyan nemzeti jogszabály, amely attól teszi függővé az ezen irányelv hatálya alá tartozó magatartások elkövetésével vádolt személynek a büntetőjogi felelősségre vonás alól történő mentesülését, hogy e személy elkövetett‑e súlyos és szándékos emberi jogi jogsértéseket, különösen az EJEE 2. és 3. cikke és a nemzetközi humanitárius jog hatálya alá tartozó ilyen jogsértéseket.
123. E kérdés második részét illetően azt javaslom, hogy a Bíróság azt a választ adja, hogy a jogbiztonság és a bizalomvédelem elvével nem összeegyeztethetetlen az LOA 1. és 2. cikkében az LOA hatályának meghatározása céljából előírthoz hasonló szabályozás.
A nyolcadik kérdésről
124. A kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a Charta 20. és 21. cikkével összefüggésben értelmezett 2017/541 irányelvvel ellentétes‑e az LOA‑hoz hasonló olyan nemzeti jogszabály, amely mentesíti a büntetőjogi felelősség alól azokat a személyeket, akiket az említett irányelv hatálya alá tartozó bűncselekmények elkövetésével vádolnak, azzal az indokkal, hogy – a kérdést előterjesztő bíróság szerint – e bűncselekményeket ideológiai cél elérése érdekében követték el.
125. Véleményem szerint ez az érvelés téves előfeltevésen alapul, mivel figyelmen kívül hagyja a szóban forgó amnesztia sajátos jellegét. Úgy tűnik ugyanis, hogy a kérdést előterjesztő bíróság a jelen helyzetet azonosan kezeli azzal a helyzettel, amelyben a jogalkotó olyan általános szabályt fogad el, amelynek célja a bizonyos bűncselekmények miatti büntetőjogi felelősségnek kizárólag azok ideológiai konnotációja miatt történő megszüntetése. Ilyen esetben lehetne azzal érvelni, hogy eltérő bánásmód áll fenn egyrészt az adott ideológia által indokolt bűncselekményekkel vádolt, amnesztiában részesülő személyek, másrészt pedig a törvény hatálya alá nem tartozó, hasonló bűncselekményeket más ideológiai összefüggésben elkövető személyek között. Az ilyen megközelítés ugyanis kétségeket vethetne fel a Charta 20. és 21. cikkével való összeegyeztethetőségét illetően.
126. A jelen ügyben azonban nem ez a helyzet. A büntetőjogi felelősség megszűnésére itt egy amnesztiatörvény, vagyis egy kivételes hatályú jogi aktus alapján kerül sor, amelynek kifejezett célja a politikai és társadalmi megbékélés elősegítése. E cél önmagában igazolja bizonyos tények eltérő kezelését, amennyiben e kezelés objektív és észszerű kritériumokon alapul. A jelen ügyben az LOA a katalán függetlenségi folyamat megfelelően azonosított kontextusára való hivatkozással egyértelműen körülhatárolja a hatályát. Az intézkedés tehát nem a bűncselekmények ideológiai motiváltságának elvont vagy szubjektív értékelésén alapul, hanem az elérni kívánt céllal közvetlen kapcsolatban álló, pontos politikai és időbeli kötődésen.
127. A többek között a Bizottság által a tárgyaláson képviselt ellentétes álláspont elfogadása minden amnesztiát biztosító intézkedést megfosztana legitimitásától, mivel tagadná annak sajátos funkcióját, vagyis azt, hogy kivételes körülmények között lehetővé tegye a múltbeli konfliktusokon való túllépést a megbékéléshez fűződő magasabb rendű érdek szolgálatában.
128. Ez azonban nem jelenti azt, hogy minden amnesztia jogszerű lenne. Amint arra korábban emlékeztettem,(79) az ilyen intézkedéseknek tiszteletben kell tartaniuk bizonyos követelményeket. Nem terjedhetnek ki az emberi jogok súlyos megsértésére, továbbá jogszerű célon kell alapulniuk, és az elérni kívánt céllal összefüggő objektív kritériumokon kell alapulniuk. Márpedig az LOA véleményem szerint megfelel e követelményeknek azáltal, hogy sajátos politikai kontextusra és kifejezett megbékélési célra támaszkodik.
129. Következésképpen azt javaslom, hogy a Bíróság azt a választ adja, hogy a Charta 20. és 21. cikkével nem ellentétes az LOA 1. cikkéhez hasonló, amnesztiát biztosító olyan nemzeti szabály, amely az e cikkben körülírtaktól eltérő tényekre nem alkalmazandó, még ha azokra ugyanazon a területen és ugyanazon időszakban került is sor.
A hetedik kérdésről
130. A kérdést előterjesztő bíróság ezt követően azt kérdezi a Bíróságtól, hogy összeegyeztethető‑e az LOA az uniós jog elsőbbségének elvével, valamint az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésében foglalt lojális együttműködés kötelezettségével. A kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy ezen elvekkel ellentétes‑e az olyan nemzeti jogszabály, amely amnesztiát biztosít a 2017/541 irányelv tárgyi hatálya alá tartozó cselekményekkel vádolt személyek számára.
131. A Bíróság alapvető jelentőségű 1964. július 15‑i Costa ítéletében(80) már kimondta, hogy az önálló forrásból származó uniós jogot valamely nemzeti norma – jellegétől és időpontjától függetlenül – nem hagyhatja figyelmen kívül anélkül, hogy ez meg ne kérdőjelezné az uniós jogrendszer egységességét és hatékonyságát. A Bíróság pontosította, hogy az uniós jog kötelező ereje nem változhat egyik tagállamról a másikra anélkül, hogy ez ne veszélyeztetné a Szerződés céljainak megvalósulását, és nem eredményezhet a jogalanyok közötti hátrányos megkülönböztetést.
132. A Bíróság hangsúlyozta, hogy mivel kizárólagos hatáskörébe tartozik az uniós jog végérvényes értelmezése, e hatáskör gyakorlása során végső soron a Bíróság feladata, hogy e jog releváns rendelkezéseire tekintettel pontosítsa az uniós jog elsőbbsége elvének terjedelmét, mivel az nem függhet sem a nemzeti jog rendelkezéseinek értelmezésétől, sem pedig az uniós jog rendelkezéseinek valamely nemzeti bíróság általi olyan értelmezésétől, amely nem felel meg a Bíróság általi értelmezésnek.(81)
133. Ez az elv tehát arra kötelezi a tagállamok valamennyi szervét, hogy biztosítsák a különböző uniós jogi normák teljes érvényesülését, mivel a tagállamok joga nem befolyásolhatja a különböző normáknak az említett államok területére nézve elismert hatását.(82)
134. A lojális együttműködés elvét illetően emlékeztetek arra, hogy az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésében rögzített ezen elv arra kötelezi a tagállamokat és az uniós intézményeket, hogy kölcsönösen tiszteletben tartsák egymást, és segítsék egymást a Szerződésekből eredő feladatok végrehajtásában. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ez az elv megköveteli, hogy a tagállamok hozzanak meg minden olyan intézkedést, amely alkalmas az uniós jog hatályának és hatékonyságának biztosítására.(83)
135. A jelen esetben az elemzésből nem tűnik ki, hogy az LOA elfogadása sértené az elsőbbség elvét. Amint azt korábban kifejtettem,(84) a 2017/541 irányelv nem tartalmaz olyan rendelkezést, amely kifejezetten kizárná az amnesztia alkalmazását. Az irányelv hatékony érvényesülése különösen akkor biztosított, ha az amnesztiatörvény tiszteletben tartja a nemzetközi humanitárius jog által meghatározott korlátokat, különösen az alapvető jogok védelmével kapcsolatos követelményeket, és nem vezet a legsúlyosabb jogsértések büntetlenségéhez.
136. Ami a lojális együttműködés kötelezettségét illeti, arra nem lehet önállóan hivatkozni valamely amnesztiát biztosító intézkedés megtiltása érdekében, mivel a 2017/541 irányelvből nem következik olyan pozitív, egyértelmű és pontos kötelezettség, amely megtiltaná a tagállamok számára, hogy ilyen intézkedést alkalmazzanak. Az amnesztiát tiltó kötelező érvényű uniós jogi norma hiányában a tagállamok továbbra is hatáskörrel rendelkeznek ilyen törvények elfogadására, feltéve hogy e törvények nem veszélyeztetik ezen irányelv célját, és nem vezetnek az emberi jogok súlyos megsértése eseteinek büntetlenségéhez.
137. Ebből következik, hogy a jelen esetben nem tekinthető úgy, hogy az elsőbbség és a lojális együttműködés elve akadályozná az LOA elfogadását.
138. Következésképpen azt javaslom, hogy a Bíróság azt a választ adja, hogy az uniós jog elsőbbségének elvével és az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésében foglalt lojális együttműködés elvével összefüggésben értelmezett 2017/541 irányelvvel nem ellentétes az LOA‑hoz hasonló olyan nemzeti jogszabály, amely a tagállamok valamely kizárólagos hatáskörének gyakorlása keretében – az e törvényben meghatározott bizonyos objektív, szubjektív és időbeli körülmények fennállása esetén – amnesztia útján mentesíti a büntetőjogi felelősség alól azokat a személyeket, akiket az irányelv hatálya alá tartozó magatartások elkövetésével vádolnak, amennyiben ez nem sérti ezen említett irányelv célját vagy hatékony érvényesülését.
A kilencedik kérdésről
139. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kilencedik és utolsó kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság az EUSZ 4. cikk (2) bekezdésének, valamint az EUMSZ 20. cikk (2) bekezdése a) pontjának és az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdésének értelmezését kéri a Bíróságtól. Azt kívánja megtudni, hogy e rendelkezésekkel ellentétes‑e az LOA‑hoz hasonló olyan jogszabály, amely mentesíti a terrorista bűncselekményeknek minősített bűncselekményekkel vádolt személyeket a büntetőjogi felelősség alól azzal az indokkal, hogy a cselekményeket az adott tagállam nemzeti területe egy részének elkülönítése céljából követték el. A kérdést előterjesztő bíróság szerint az LOA az ilyen cselekmények megismétlésének vagy általánossá válásának kockázatát hordozza magában, ami sértené a tagállamok területi integritását, valamint az uniós polgárok szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogát.
140. Elöljáróban emlékeztetni kell az előzetes döntéshozatali eljárásnak az EUMSZ 267. cikkből következő céljára. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint „az EUMSZ 267. cikkel bevezetett eljárás a Bíróság és a nemzeti bíróságok közötti együttműködés eszköze, amelynek révén a Bíróság megadja számukra az uniós jog értelmezéséhez azokat a támpontokat, amelyek az általuk eldöntendő jogvita megoldásához szükségesek”. A Bíróság hozzáteszi, hogy „[a]z előzetes döntéshozatalra utalás indoka nem az általános vagy hipotetikus kérdésekről való véleménynyilvánítás, hanem az adott jogvita tényleges megoldásának szükségessége”.(85)
141. Ezenkívül „[a]z EUMSZ 267. cikkben foglaltak szerint a kért előzetes döntésnek »szükségesnek« kell lennie a kérdést előterjesztő bíróság által az előtte folyamatban lévő ügyben kialakítandó »ítélete meghozatalához«”.(86) Ebből következik, hogy „az előzetes döntéshozatali eljárás egyik előfeltétele a nemzeti bíróság előtt ténylegesen folyamatban lévő jogvita, amelynek keretében a nemzeti bíróságnak az előzetes döntéshozatali eljárásban hozott ítéletet tekintetbe vevő határozatot kell hoznia”.(87)
142. A jelen ügyben nyilvánvaló, hogy a kilencedik kérdés nem kapcsolódik az alapjogvita megoldásához, amely jogvita olyan cselekményekkel vádolt személyek elleni büntetőeljárásra vonatkozik, amelyek a 2017/541 irányelv és az LOA együttes hatálya alá tartozhatnak. Az a kérdés, hogy egy amnesztiát biztosító intézkedés általánosságban sértheti‑e valamely tagállam területi integritását vagy az uniós polgárok szabad mozgáshoz való jogát, ebben a kontextusban nem áll közvetlen kapcsolatban a jogvita tárgyával. Olyan általános, sőt politikai jellegű kérdésről van szó, amely az alapügy konkrét keretében nem bír operatív jelentőséggel.
143. Ennélfogva úgy tűnik, hogy e kilencedik kérdés megfogalmazása egy hipotetikus vagy elvont jogvitához kapcsolódik szorosan, amely különbözik a nemzeti bíróság előtt ténylegesen folyamatban lévő jogvitától. E jogvita az e kérdés mögött meghúzódó logikában másodlagos szerepet tölt be, amely kérdés arra irányul, hogy az előzetes döntéshozatali eljárást az alapeljárás ténybeli körülményeitől elszakadó vita eszközévé tegye.
144. Következésképpen, mivel a kilencedik kérdés nem releváns az alapjogvita megoldása szempontjából, úgy vélem, hogy azt elfogadhatatlannak kell nyilvánítani.
Végkövetkeztetés
145. A fentiek összességére tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság az Audiencia Nacional (kiemelt ügyek országos bírósága, Spanyolország) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett, átfogalmazott kérdésekre a következő választ adja:
1)      A terrorizmus elleni küzdelemről, a 2002/475/IB tanácsi kerethatározat felváltásáról, valamint a 2005/671/IB tanácsi határozat módosításáról szóló, 2017. március 15‑i (EU) 2017/541 európai parlamenti és tanácsi irányelvet
a következőképpen kell értelmezni:
azzal nem ellentétes a 2024. június 10‑i Ley Orgánica 1/2024 de amnistía para la normalización institucional, política y social en Cataluñához (a Katalónia intézményi, politikai és társadalmi normalizálását célzó amnesztiáról szóló 1/2024. sz. alkotmányos törvény) hasonló olyan nemzeti jogszabály, amely az e törvényben foglalt szubjektív, objektív és időbeli tényezők fennállása esetén amnesztiában részesít olyan cselekményeket, amelyek céljuk miatt az ezen irányelv 3. cikke (1) bekezdésének d) és f) pontja értelmében vett terrorista bűncselekményeknek vagy az említett irányelv 4. cikkének értelmében vett, terrorista csoporthoz kapcsolódó bűncselekményeknek minősíthetők, amennyiben e cselekmények nem okoztak szándékosan súlyos emberi jogi jogsértéseket, különösen az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény 2. és 3. cikke és a nemzetközi humanitárius jog hatálya alá tartozó jogsértéseket, következésképpen a 2017/541 irányelv hatékony érvényesülése nem sérül.
2)      A jogbiztonság elvét a 2017/541 irányelvvel összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
azzal nem ellentétes az 1/2024. sz. alkotmányos törvényhez hasonló olyan nemzeti jogszabály, amely attól teszi függővé az ezen irányelv hatálya alá tartozó magatartások elkövetésével vádolt személynek a büntetőjogi felelősségre vonás alól történő mentesülését, hogy e személy elkövetett‑e súlyos és szándékos emberi jogi jogsértéseket, különösen az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény 2. és 3. cikke és a nemzetközi humanitárius jog hatálya alá tartozó ilyen jogsértéseket.
3)      A jogbiztonság és a bizalomvédelem elvét a 2017/541 irányelvvel összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
azzal nem összeegyeztethetetlen az 1/2024. sz. alkotmányos törvény 1. és 2. cikkében az e törvény hatályának meghatározása céljából előírthoz hasonló szabályozás.
4)      A 2017/541 irányelvet az uniós jog elsőbbségének elvével és az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésében foglalt lojális együttműködés elvével összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
azzal nem ellentétes az 1/2024. sz. alkotmányos törvényhez hasonló olyan nemzeti jogszabály, amely a tagállamok valamely kizárólagos hatáskörének gyakorlása keretében – az e törvényben meghatározott bizonyos objektív, szubjektív és időbeli körülmények fennállása esetén – amnesztia útján mentesíti a büntetőjogi felelősség alól azokat a személyeket, akiket az ezen irányelv hatálya alá tartozó magatartások elkövetésével vádolnak, amennyiben ez nem sérti ezen irányelv célját vagy hatékony érvényesülését;
5)      Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 20. és 21. cikkét
a következőképpen kell értelmezni:
azokkal nem ellentétes az 1/2024. sz. alkotmányos törvény 1. cikkéhez hasonló, amnesztiát biztosító olyan nemzeti szabály, amely az e cikkben körülírtaktól eltérő tényekre nem alkalmazandó, még ha azokra ugyanazon a területen és ugyanazon időszakban került is sor.
1      Eredeti nyelv: francia.
2      Wuernet, J.‑L., Aristote: Œuvres complètes, Arvensa Éditions, 2017, lásd különösen: XXXIX. fejezet. A Harmincak hívei és a demokraták közötti megállapodás az Athéni alkotmányban, a szöveget [franciára] fordította Haussoullier, B. [magyar fordítás: Ritoók Zsigmond, Budapest, Akadémiai Kiadó, 1954.].
3      Az „amnesztia” szó az ógörög ἀμνηστία‑ból (amnēstía) származik, amely az elfeledés gondolatát foglalja magában (lásd: Donnedieu de Vabres, H., Traité de droit criminel et de législation pénale comparée, Librairie du Recueil Sirey, Párizs, 1947, 3. kiadás, 550–560. o., 977–992. sz., különösen az 550. o., 977. sz.). Ez a kifejezés az ἀ‑ előtagból (fosztóképző) és a μνήμη‑ből (mnêmê) áll, amely „emlékezetet” vagy „emléket” jelent. Szó szerint tehát az ἀμνηστία (amnēstía) az „emlékezet hiányát” vagy pontosabban „önkéntes elfeledést” jelent (lásd e tekintetben: Merle, R. és Vitu, A., Traité de droit criminel, Tome II, Procédure pénale, Éditions Cujas, Párizs, 2001, 5. kiadás, 1107. o., 942. sz.). A szerzők megjegyzik, hogy az amnesztia a büntetőjogi kegyelem legrégebbi formája: „A hatalom egy általános és személytelen rendelkezés révén úgy dönt, hogy feledésbe süllyeszt bizonyos, az adott időpontban büntetőeljárás alá vont vagy vonandó büntetendő cselekményeket, vagy bizonyos, már kimondott elítéléseket. A cselekmények mint olyanok nem szűnnek meg, de büntetőjogi következményeik eltűnnek”. A szerzők az amnesztiát úgy határozzák meg, „mint fikción alapuló büntetőjogi intézmény[t], amelynek célja, hogy a jövőre nézve megszüntesse bizonyos büntetőjogi megítélés alá eső cselekmények bűncselekmény jellegét, megtiltva az azok tekintetében folytatott büntetőeljárást, vagy törölve az azokra vonatkozó elítéléseket” (ugyanott). Jean Pradel a maga részéről jelzi, hogy az amnesztia úgy jelenik meg, mint „a jogalkotó által kívánt elfeledés, mivel a jogalkotó, amely hatáskörrel rendelkezik a bűncselekmények létrehozására, hatáskörrel rendelkezik arra is, hogy azokat eltörölje” (Pradel, J., Droit pénal comparé, Dalloz, Párizs, 2008 [3. kiadás], 586. o., 559. sz.). Ugyanebben az értelemben és Németországi Szövetségi Köztársaságban a második világháborút követően elfogadott amnesztiatörvényekkel összefüggésben lásd: Perels, J., „Amnestien für NS‑Täter in der Bundesrepublik”, Kritische Justiz, 28. kötet, 3. szám, 1995, 382–389. o., és Müller, I., Furchtbare Juristen. Die unbewältigte Vergangenheit der deutschen Justiz, TIAMAT, Berlin, 2014, 306–315. o. Az amnesztiáról lásd még: Marxen, K., Rechtliche Grenzen der Amnestie, Forum Rechtswissenschaft. Beiträge zu neueren Entwicklungen in der Rechtswissenschaft 13, C. F. Müller, Karlsruhe, 1984.
4      2001‑ben Roger Merle és André Vitu az amnesztiáknak – az intézménynek a létjogosultságát tekintve kivételes jellege ellenére – a modern korban bekövetkező megsokszorozódására helyezi a hangsúlyt: „[…] az intézmény olyan szokásossá vált, hogy az első világháború óta átlagosan kétévente kihirdetnek egy amnesztiatörvényt: 1919 és 1939 között tizenkettő volt, a Felszabadítás óta pedig több mint harminc” (Merle, R. és Vitu, A., i. m., 1108. o., 943. sz.). Egyébiránt Jean Pradel megjegyzi, hogy Franciaországban az amnesztiát gyakran úgy hajtják végre, hogy ötévente, a köztársasági elnök beiktatásának alkalmával elfogadnak egy törvényt, valamint olykor egy ötéves időszak során egy vagy két »kis« törvényt […]” (Pradel, J., i. m., 586. o., 4. lábjegyzet).
5      Henri Donnedieu de Vabres megjegyzi, hogy „[a]z amnesztia célja, hogy politikai zavart követően megbékítse az emberek lelkét azáltal, hogy a múltba száműzi azokat a bűncselekményeket, amelyekre a társadalom nem kíván emlékezni, mivel azok rossz időket idéznek fel” (Donnedieu de Vabres, H., i. m., 550. o., 978. sz.).
6      Ezért övezi az amnesztiát gyakran szkepticizmus, valamint az önkény gyanúja. E tekintetben Roger Merle és André Vitu találóan megjegyzi: „Gyakran hangsúlyozták azt a megbékélésre és a megkegyelmezésre irányuló politikai és társadalmi szerepet, amelyet az amnesztiák zavaros időket követően töltenek be, amikor fontos az emberek lelki nyugalmát helyreállítani; a hatalom olykor többet tesz a békéért és az igazságért a megbocsátással, mint az részletekbe menő és aprólékos represszió folytatásának megkövetelésével. Nem szabad azonban figyelmen kívül hagyni, hogy ez egy vak formája a megbocsátásnak, amely érdemeitől vagy érdemtelenségétől függetlenül megkülönböztetés nélkül mindenkit megillet, aki megfelel az amnesztiatörvényben előírt feltételeknek” (Merle, R. és Vitu, A., i. m., 1108. o., 942. sz.). A maga részéről Klaus Marxen az amnesztiával foglalkozó művében megjegyzi, hogy politikai zavarok idején a politikai erők az amnesztiát a hatalom kiterjesztésének és megszilárdításának eszközeként használják (Marxen, K., i. m., 3. o.).
7      Megjegyzendő, hogy az amnesztia problematikája a törvény előtti egyenlőség elve és az igazságszolgáltatás követelménye közötti esetleges feszültségre vonatkozó vitához is vezethet (lásd: a kapcsolódó C‑523/24. sz., Sociedad Civil Catalana ügyben a mai napon ismertetésre kerülő indítványom, különösen a 2. pont).
8      1944. június 10‑én az SS Das Reich hadosztályának egy egysége lemészárolta ezen Haute‑Vienne‑i falu 643 lakosát, elégetve nőket, férfiakat és gyermekeket. A tribunal militaire de Bordeaux (bordeaux‑i katonai bíróság, Franciaország) előtt 1953‑ban tartott tárgyaláson a vádlottak közül – hét német állampolgár mellett – tizennégy a Waffen‑SS‑be kényszerrel besorozott („Malgré‑nous”) elzászi volt. Ezen elzásziak elítélése erős érzelmeket váltott ki Elzászban, ahol őket sokan mindenekelőtt a megszállás áldozatainak tekintették, akiket arra kényszerítettek, hogy német egyenruhában teljesítsenek szolgálatot. Az ítéletet (1953. február 13.) követően a jogalkotó elfogadta a loi no 53‑112 du 20 février 1953 portant amnistie en faveur des Français incorporés de force dans les formations militaires ennemies‑t (az ellenséges katonai alakulatokba kényszerrel besorozott franciákra vonatkozó amnesztiáról szóló, 1953. február 20‑i 53‑112. sz. törvény; JORF, 1953. február 21., 1747. o.), amely a köznyugalom és a nemzeti egység megőrzésének szükségességére hivatkozva minden felelősség alól mentesítette a franciákat. Az Assemblée nationale (nemzetgyűlés, Franciaország) elnöke ezzel kapcsolatban a következőként nyilatkozott: „A haza egy anya. Nem engedheti meg, hogy gyermekei a kebelén marcangolják egymást” (lásd ezzel kapcsolatban: Boufigi, M., Hébras, P. és Hébras, A., Le dernier témoin d’Oradour‑sur‑Glane, Harper Collins, Párizs, 2024, különösen a 118–121. o.). Ez az intézkedés, amelyet máshol úgy tekintenek, mint az igazságszolgáltatás megtagadását rendkívül súlyos háborús bűncselekmények tekintetében, mutatja a minden amnesztiával együtt járó nehézséget, tudniillik a legsúlyosabb bűncselekmények szankcionálásának, valamint a megbékélésre és a társadalmi kohézióra vonatkozó politikai megfontolásoknak az összeegyeztetését. A loi no 53‑112 du 20 février 1953 portant amnistie en faveur des Français incorporés de force dans les formations militaires ennemies (az ellenséges katonai alakulatokba kényszerrel besorozott franciákra vonatkozó amnesztiáról szóló, 1953. február 20‑i 53‑112. sz. törvény) szövege megtalálható a következő műben: Verhaegen, J., La Protection pénale contre les excès de pouvoir et la résistance légitime à l’autorité, Bruylant, Brüsszel, 1969, 429. o. Itt egy olyan amnesztiatörvény – ritka – alkalmazásáról van szó, amely in personam működött.
9      Így a Luxemburgi Nagyhercegségben egy szerző már 1949‑ben felvetette a kollaboránsoknak nyújtott amnesztia, amnesztiát biztosító egyéni kegyelem vagy e két intézkedés keveréke célszerűségének kérdését, legalábbis bizonyos bűncselekmények esetében (lásd: Metzler, L., Mélanges de Droit Luxembourgeois, Bruylant/Beffort, Brüsszel/Luxembourg, 1949, 377–380. o.). Az 1950‑es években három amnesztiatörvényt fogadtak el. Először azoknak adtak amnesztiát, akik 1947. január 1‑jéig „hazafias érzelmek által motiválva” a kollaboránsok elleni bűncselekményeket követtek el (loi du 24 mars 1950 concernant la répression de certains faits punissables commis sous l’impulsion de sentiments patriotiques pendant l’occupation ou à l’époque de la libération [a megszállás alatt vagy a felszabadítás időszakában hazafias érzelmek által motiválva elkövetett egyes büntetendő cselekmények üldözéséről szóló 1950. március 24‑i törvény; Mémorial A 1950, 533. o.]). E törvény indokolása, kommentárral együtt, megtalálható a következő műben: Spielmann, A., Des traîtres?, RTL Édition, Luxembourg, 1984, 80–82. o. Egy második törvény, a loi du 11 avril 1950 relative à l’amnistie en matière de droit commun et portant interprétation ou modification de certaines dispositions de l’arrêté grand‑ducal du 21 avril 1948 déterminant l’effet des mesures prises par l’ennemi, de la loi du 5 décembre 1911 portant réhabilitation de droit des condamnés à des peines correctionnelles ou à des peines de police et de la loi électorale du 31 juillet 1924 (a köztörvényi területre vonatkozó amnesztiáról, valamint az ellenség által hozott intézkedések hatásának meghatározásáról szóló 1948. április 21‑i nagyhercegi rendelet, a szabálysértési vagy rendészeti szankciókkal sújtott személyeknek az elítéléshez fűződő hátrányos jogkövetkezmények alóli, a törvény erejénél fogva történő mentesítéséről szóló 1911. december 5‑i törvény és az 1924. július 31‑i választójogi törvény egyes rendelkezéseinek értelmezéséről vagy módosításáról szóló 1950. április 11‑i törvény; Mémorial A 1950, 633. o.) a háborút követő időszakban elkövetett körülbelül tízféle bűncselekményre terjedt ki, a sértettet munkaképtelenné tevő fenyegetést és testi sértést is beleértve. Végül egy, a második világháború vége után tíz évvel a kollaboránsok javára hozott törvény, a loi du 12 janvier 1955 portant amnistie de certains faits punissables et commutation de certaines peines en matière d’attentat contre la sûreté extérieure de l’État ou de concours à des mesures de dépossession prises par l’ennemi et instituant des mesures de clémence en matière d’épuration administrative (az állam külső biztonsága elleni támadással vagy az ellenség által hozott kisajátítási intézkedésekhez való hozzájárulással kapcsolatos bizonyos büntetendő cselekményekre vonatkozó amnesztiáról és bizonyos büntetések átváltoztatásáról, valamint a közigazgatási tisztogatással kapcsolatos kegyelmi intézkedésekről szóló 1955. január 12‑i törvény; Mémorial A 1955, 161. o.) kegyelmet adott azoknak, akik 1945. június 1. előtt az állam külső biztonsága elleni bűncselekményt követtek el (lásd: Wingerter, E., „La justice luxembourgeoise pendant l’occupation nazie et dans l’immédiat après‑guerre [1940–1950]”, in: Histoire de la Justice au Luxembourg [1795 à nos jours]. Institutions – Organisation – Acteurs, De Gruyter, Berlin/Boston, 2022, 179–242. o., különösen a 213–214. o.).
10      Jacques Verhaegen hivatkozik a problematikus amnesztiákról szóló e jogszabályokra, így a décret no 62‑328 du 22 mars 1962 portant amnistie de faits commis dans le cadre des opérations de maintien de l’ordre dirigées contre l’insurrection algérienne‑re (az algériai felkelés ellen irányuló rendfenntartó műveletek keretében elkövetett cselekményekre vonatkozó amnesztiáról szóló, 1962. március 22‑i 62‑328. sz. rendelet; JORF, 1962. március 23., 3144. o.) és az ordonnance no 62‑428 du 14 avril 1962 rendant applicable sur l’ensemble du territoire de la République le décret no 62‑328 du 22 mars 1962 portant amnistie de faits commis dans le cadre des opérations de maintien de l’ordre dirigées contre l’insurrection algérienne‑re (az algériai felkelés ellen irányuló rendfenntartó műveletek keretében elkövetett cselekményekre vonatkozó amnesztiáról szóló, 1962. március 22‑i 62‑328. sz. rendeletnek a Köztársaság teljes területén alkalmazandóvá tételéről szóló, 1962. április 14‑i 62‑428. sz. rendelet; JORF, 1962. április 15., 3892. o.), amelyet a loi no 66‑396 du 17 juin 1966 portant amnistie d’infractions contre la sûreté de l’État ou commises en relation avec les événements d’Algérie (a nemzetbiztonság elleni vagy az algériai eseményekkel összefüggésben elkövetett bűncselekményekre vonatkozó amnesztiáról szóló, 1966. június 17‑i 66‑396. sz. törvény; JORF, 1966. június 18., 4915. o.) kiterjesztett a „közigazgatási vagy büntetőjogi rendőri műveletek keretében” elkövetett bűncselekményekre (Verhaegen, J., i. m., 444. o., a 159. lábjegyzet).
11      Lásd különösen a jelen indítvány 77. és azt követő pontjait.
12      A BOE 2024. június 11‑i 141. száma, 67764. o.
13      A teljes ülésben eljáró Tribunal Constitucional (alkotmánybíróság)  137/2025. sz. ítélete (a BOE 2025. július 31‑i 183. száma, 103781. o. [ES:TC:2025:137]).
14      A BOE 1978. december 29‑i 311. száma, 29313. o.
15      Amint az az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, a terheltek szerint inkább előkészületi cselekményekről van szó. Az ügyészség szerint azonban bűncselekmények kísérletéről van szó.
16      A terrorizmus elleni küzdelemről, a 2002/475/IB tanácsi kerethatározat felváltásáról, valamint a 2005/671/IB tanácsi határozat módosításáról szóló, 2017. március 15‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2017. L 88., 6. o.; helyesbítés: HL 2018. L 91., 30. o.).
17      Az 1950. november 4‑én Rómában aláírt egyezmény (kihirdette: az 1993. évi XXXI. törvény; a továbbiakban: EJEE).
18      Az Egyesült Nemzetek Közgyűlése által 1966. december 16‑án elfogadott és 1976. március 23‑án hatályba lépett Egyezségokmány.
19      A BOE 2019. február 21‑i 45. száma, 16698. o.
20      A BOE 1995. november 24‑i 281. száma, 33987. o.
21      A továbbiakban: Velencei Bizottság.
22      A Velencei Bizottság 2013. március 11‑i 710/2012. sz. véleménye a grúziai amnesztiatörvény politikai foglyokra vonatkozó rendelkezéseiről (CDL‑AD(2013)009).
23      A továbbiakban: EJEB.
24      A BOE 1882. szeptember 17‑i 260. száma, 803. o.
25      E tizenkét személy EGB, EGC, SPG, QCR, GTA, ACB, JRS, RJDL, FJG, XBLL, DBA és CBE.
26      A büntető törvénykönyv 571. cikke és 572. cikkének 2. bekezdése alapján büntetendő cselekmények.
27      A büntető törvénykönyv 574. cikkének 1. bekezdése, 573 bis. cikke 1. bekezdésének 3.a pontja, és 346. cikkének 1. bekezdése, valamint ugyanezen törvénykönyv 16. és 62. cikkének, valamint 573. cikke 1. bekezdése 1.a, 2.a és 4.a pontjának egymással összefüggésben értelmezett rendelkezései alapján büntetendő cselekmények.
28      Közelebbről, az Associació Catalana de Víctimes d’Organitzacions Terroristesről (a terrorista szervezetek áldozatainak katalán egyesülete, ACVOT), az Asociación de Víctimas del Terrorismóról (a terrorizmus áldozatainak egyesülete, AVT), az Asociación Dignidad y Justiciáról (méltóság és igazság egyesület), az Asociación Española de la Guardia Civilről (a csendőrség spanyol egyesülete, AEGC) és az Asociación Unificada de la Guardia Civilről (a csendőrség egységes egyesülete, AUGC) van szó.
29      E tekintetben megjegyzendő, hogy – amint az az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik – a kérdést előterjesztő bíróság meghallgatta a feleket a spanyol jog által előírt, előzetes döntéshozatalra irányuló eljárás keretében, amely az amnesztiának a jelen eljárásban szóban forgó tényekre való alkalmazására vonatkozott. A kifejtett álláspontok közül az egyik vádlott (QCR) azt állította, hogy az LOA‑t nem jellemzi a pontosság hiánya. Más vádlottak (DBA, CBE és XBLL) azt állították, hogy a vádiratokban szereplő cselekmények nem teszik lehetővé a felrótt cselekmények terrorcselekménynek minősítését, mivel azok inkább büntetendő előkészítő cselekmények körébe tartoznak. A népvádló a maga részéről úgy vélte, hogy az LOA sérti a hatékony bírói jogvédelemnek, a hatalmi ágak szétválasztásának, valamint az uniós jog elsőbbségének és hatékony érvényesülésének elvét.
30      E tekintetben emlékeztetni kell a 2008. július 17‑i Bizottság kontra Olaszország ítéletre (C‑132/06, EU:C:2008:412), amelyet nem – mint a jelen ügyben – büntetőjogi amnesztiával, hanem az Olasz Köztársaság által bevezetett adóamnesztiával kapcsolatos ügyben hoztak. Ott a Bíróság kimondta, hogy mivel a nemzeti jogszabály vonatkozó rendelkezései kifejezetten és általánosan előírták az érintett adózási időszakok során végzett adóköteles ügyletek ellenőrzés alóli mentesítését, megfosztották tartalmától a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó‑rendszer: egységes adóalap‑megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv (HL 1977. L 145., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet 23. o.) 2. és 22. cikkét, és így sértették ezen irányelv hatékony érvényesülését.
31      2021. december 16‑i ítélet (C‑203/20, a továbbiakban: AB ítélet, EU:C:2021:1016, 40. pont).
32      A Bíróság a kérdést előterjesztő bíróság által ebben az ügyben feltett harmadik kérdésre válaszolva azt is elismerte, hogy „az olyan nemzeti szabályozás, amely közkegyelem visszavonására vonatkozó jogalkotási jellegű eljárást ír elő, valamint az olyan bírósági eljárás, amelynek tárgya e visszavonás alkotmánynak való megfelelésének vizsgálata, nem az uniós jogot hajtja végre, ennélfogva az ilyen eljárások nem tartoznak e jog hatálya alá” (AB ítélet [74. pont]). Mindazonáltal az említett ítéletben a Bíróságnak a kérdést előterjesztő bíróság első kérdése alapján arról is állást kellett foglalnia, hogy összeegyeztethető‑e a ne bis in idem elvével az európai elfogatóparancs olyan személlyel szemben történő kibocsátása, akivel szemben büntetőeljárást indítottak, amely eljárást közkegyelem alapján hozott jogerős bírósági határozattal előbb megszüntették, majd az ezen közkegyelmet visszavonó és az említett bírósági határozatot hatályon kívül helyező törvény elfogadását követően újraindították. Saját hatáskörére figyelemmel a Bíróság úgy ítélte meg, hogy az alapeljárás kétségkívül olyan bűncselekményeket érint, amelyek nem harmonizáltak az uniós jogban, és hogy e jog nem szabályozza a közkegyelem elfogadását és visszavonását. Mindazonáltal – és ez fontos – a Bíróság megállapította, hogy hatáskörrel rendelkezik, azon az alapon, hogy e kérdés nem az e bűncselekményekre vagy e közkegyelemre vonatkozó nemzeti jogszabályok, hanem a ne bis in idem elvének értelmezésére vonatkozik egy európai elfogatóparancs kibocsátására irányuló eljárás keretében, amely az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló, 2022. június 13‑i 2002/584/IB tanácsi kerethatározat (HL 2022. L 190., 1.o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 34. o,) tárgyi és időbeli hatálya alá tartozik (AB ítélet [41. és 42. pont]).
33      2011. december 13‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2011. L 338., 2. o.).
34      Lásd a kölcsönös elismerés elvének a pénzbüntetésekre való alkalmazásáról szóló, 2005. február 24‑i 2005/214/IB tanácsi kerethatározat (HL 2005. L 76., 16. o.) 11. cikkének (1) bekezdését, a kölcsönös elismerés elvének a vagyonelkobzást elrendelő határozatokra történő alkalmazásáról szóló, 2006. október 6‑i 2006/783/IB tanácsi kerethatározat (HL 2006. L 328., 59. o.) 13. cikkének (1) bekezdését, a kölcsönös elismerés elvének büntetőügyekben hozott, szabadságvesztés büntetéseket kiszabó vagy szabadságelvonással járó intézkedéseket alkalmazó ítéleteknek az Európai Unióban való végrehajtása céljából történő alkalmazásáról szóló, 2008. november 27‑i 2008/909/IB tanácsi kerethatározat (HL 2008. L 327., 27. o.) 19. cikkének (1) bekezdését, és a kölcsönös elismerés elvének az ítéletekre és próbaidőt megállapító határozatokra való, a próbaidő alatti magatartási szabályok és alternatív szankciók felügyelete céljából történő alkalmazásáról szóló, 2008. november 27‑i 2008/947/IB tanácsi kerethatározat (HL 2008. L 337., 102. o.) 19. cikkének (1) bekezdését.
35      2002. június 13‑i tanácsi kerethatározat (HL 2002. L 164., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 18. o.). Amint azt a jelen indítvány 16. lábjegyzetében jeleztem, a 2017/541 irányelv e kerethatározat helyébe lépett.
36      Lásd a 2017/541 irányelv (6) és (7) preambulumbekezdését:
„(6)      Figyelembe véve a terrorista fenyegetések alakulását, valamint az Unió és a tagállamok nemzetközi jog szerinti jogi kötelezettségeit, valamennyi tagállamban tovább kell közelíteni a terrorista bűncselekmények, a terrorista csoporthoz kapcsolódó bűncselekmények és a terrorista tevékenységekhez kapcsolódó bűncselekmények fogalommeghatározását, hogy átfogóbb módon kiterjedjen azokra a magatartásokra, amelyek mindenekelőtt a külföldi terrorista harcosokhoz és a terrorizmus finanszírozásához kapcsolódnak. Az ilyen magatartásoknak akkor is büntetendőnek kell lenniük, ha azokat az interneten követik el, a közösségi médiát is beleértve.
(7)      Ezen túlmenően a terrorizmus határokon átnyúló jellege miatt a terrorizmus elleni küzdelemhez határozott koordinált válaszlépésekre és együttműködésre van szükség a tagállamokon belül és azok között, valamint az illetékes uniós ügynökségekkel és szervekkel, illetve azok között, ideértve az Eurojustot és az Europolt is. […]”.
37      Lásd a 2017/541 irányelv (35) preambulumbekezdését. A II. cím a szabadságokra, a III. cím az egyenlőségre, az V. cím a polgárok jogaira, a VI. cím pedig az igazságszolgáltatásra vonatkozik.
38      Lásd a fenti 37. lábjegyzetet.
39      Lásd e tekintetben: Zoumpoulakis, K., „Approximation of criminal sanctions in the European Union: A wild goose chase?”, New Journal of European Criminal Law, 13. kötet, 3. szám, 2022, 333–345. o., különösen a 335. és 336. o. A szerző különösen azt hangsúlyozza, hogy a „szabályozási minimumok” fogalma nem magára a szabály tartalmára utal, hanem inkább arra az elvre, amely szerint a tagállamoknak bizonyos mozgástérrel kell rendelkezniük a tekintetben, hogy a megkövetelt minimumon túllépjenek.
40      Lásd: Wieczorek, I., The Legitimacy of EU Criminal Law, Hart Publishing, Oxford, 2020, 115–116. o.
41      2012. május 22‑i ítélet (C‑348/09, EU:C:2012:300).
42      Lásd: Wieczorek, I., i. m., 116. o.: „a values‑based criminalisation rationale for harmonisation”.
43      Lásd: Siatista, I. M. és Wierda, M., „Principle 24. Restrictions and Other Measures Relating to Amnesty”, in: The United Nations Principles to Combat Impunity: A Commentary, Oxford University Press, Oxford, 2018, 258. o.
44      A nemzetközi humanitárius jog az amnesztia és a büntetlenség kezelésével kapcsolatos fejlődésének történeti áttekintéséről lásd: Puéchavy, M., „Une amnistie générale ne peut couvrir les crimes de tortures et de traitements inhumains et dégradants (Cour eur. dr. h., Margus c. Croatie, 13 novembre 2012)”, Revue trimestrielle des droits de l’homme, 94. szám, 2013, különösen a 484. és azt követő oldalak.
45      Lásd: O’Keefe, R., „11. Statutory Limitation and Amnesty”, International Criminal Law, Oxford International Law Library, Oxford, 2015, 461–479. o., különösen a 468. o.; lásd még: Mettraux, G., International Crimes: Law and Practice: Volume II: Crimes Against Humanity, Oxford University Press,  Oxford, 2020, 177. o.
46      Az EJEB amnesztiával kapcsolatos ítélkezési gyakorlatának fejlődéséről lásd többek között: Tulkens, F. és Van Drooghenbroeck, S., „La clémence pénale et les droits de l’homme. Réflexions en marge de la jurisprudence récente de la Cour européenne des droits de l’homme”, Liber amicorum Michel van de Kerchove, Larcier, Brüsszel, 2011, 133–137. o.; Gallen, J., „The European Court of Human Rights, Transitional Justice and Historical Abuse in Consolidated Democracies”, Human Rights Law Review, 19. kötet, 4. szám, 2019, 675–704. o.; Moulier, I., „La Cour européenne des droits de l’homme face à la répression pénale nationale des crimes de droit international”, L’homme dans la société internationale. Mélanges en hommage au Professeur Paul Tavernier, Bruylant, Brüsszel, 2013, 1. kiadás, 1365–1396. o.
47      EJEB, 1991. szeptember 2., Dujardin és társai kontra Franciaország (CE:ECHR:1991:0902DEC001673490).
48      EJEB, 2004. november 2., Abdülsamet Yaman kontra Törökország (CE:ECHR:2004:1102JUD003244696, 55. §).  Lásd még: EJEB, 2009. március 10., Turan Cakir kontra Belgium (CE:ECHR:2009:0310JUD004425606), ahol az EJEB megállapította az EJEE 3. cikkének megsértését, kimondva, hogy „amennyiben valamely állami tisztségviselőt a 3. cikkbe ütköző cselekményekkel vádolnak, az eljárás vagy az elítélés nem tehető hatálytalanná elévülés révén, és nem engedhető meg a közkegyelemhez vagy az egyéni kegyelemhez hasonló intézkedések alkalmazása […]. A Bíróság különösen úgy ítéli meg, hogy a nemzeti hatóságok semmi esetre sem kelthetik azt a benyomást, hogy készek büntetlenül hagyni az ilyen bánásmódot” (69. §).
49      EJEB, 2007. június 5., Yesil és Sevim kontra Törökország (CE:ECHR:2007:0605JUD003473804, 38. §).
50      EJEB, 2009. január 13., Yeter kontra Törökország (CE:ECHR:2009:0113JUD003375003, 70. §).
51      EJEB, 2009. március 17., Ould Dah kontra Franciaország (CE:ECHR:2009:0317DEC001311303).  Az EJEB ezt a megfogalmazást átvette a 2011. május 24‑i Asociaţia „21 Decembrie 1989” és társai kontra Románia ítéletben (CE:ECHR:2011:0524JUD003381007, 144. §): „az amnesztia általában összeegyeztethetetlen az államok azon kötelezettségével, hogy kivizsgálják a kínzási cselekményeket (Ould Dah kontra Franciaország [hat.], 13113/03. sz., 2009. március 17.) és küzdjenek a nemzetközi bűncselekmények büntetlensége ellen. Ugyanez vonatkozik az egyéni kegyelemre (Abdülsamet Yaman kontra Törökország, 32446/96. sz., 55. §, 2004. november 2.)”.
52      EJEB, 2014. május 27., Marguš kontra Horvátország (CE:ECHR:2014:0527JUD000445510, a továbbiakban: Marguš kontra Horvátország ítélet) (erről az ítéletről lásd többek között: Krenc, F. és Van Drooghenbroeck, S., „Chronique de jurisprudence de la Cour européenne des droits de l’homme – 1er janvier – 30 juin 2014”, Journal des tribunaux, 35. kötet, 6579. szám, 2014, 677. o.).  Az ügy a horvát hadsereg egy volt harcosára vonatkozott, akit a polgári lakosság elleni háborús bűncselekmények miatt két külön eljárásban elítéltek. A kérelmező, mivel vonatkozott rá egy, az első eljárást lezáró általános amnesztiatörvény, vitatta az eljárás folytatását, valamint az azt követő elítélését, aminek következtében az EJEB megvizsgálta a részére elsőként megadott amnesztia érvényességét. Az EJEB többek között elismerte, hogy „a kérelmezővel szemben folytatott büntetőeljárások többek között polgári személyek sérelmére elkövetett emberölésre és súlyos testi sértésre vonatkozó vádakra vonatkoztak, és így e személyeknek az [EJEE] 2. cikkében biztosított élethez való jogát, sőt a 3. cikk szerinti jogaikat is érintették” (124. §). Az EJEB továbbá úgy ítélte meg, hogy „[az] államoknak a kínzás vagy az emberölés elkövetőivel szemben büntetőeljárás folytatására vonatkozó kötelezettsége […] a Bíróság ítélkezési gyakorlatában megszilárdult. Ezen ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a polgári személyek sérelmére elkövetett emberölés vagy bántalmazás elkövetői részére adott amnesztia ellentétes lenne az államoknak az [EJEE] 2. és 3. cikkéből eredő kötelezettségeivel, mivel ez az intézkedés akadályozná az ilyen cselekmények kivizsgálását, és szükségképpen az elkövetők büntetlenségéhez vezetne” (127. §).
53      A továbbiakban: EJAB.
54      Az EJEB többek között figyelembe vette az EJAB amnesztiával kapcsolatos ítélkezési gyakorlatát annak megállapítása érdekében, hogy az nem engedhető meg az emberi jogok súlyos megsértése esetén: „A Bíróság tudomásul veszi továbbá az [EJAB] ítélkezési gyakorlatát, különösen a fent hivatkozott Barrios Altos, Gomes Lund és társai, Gelman, valamint az El Mozote‑i és közeli helyeken elkövetett mészárlások ügyeket, amelyekben az [EJAB] a korábbi ítélkezési gyakorlatára, valamint az Emberi Jogok Amerikaközi Bizottságának, az ENSZ szerveinek, valamint az emberi jogok védelmével foglalkozó más egyetemes és regionális szerveknek a megállapításaira támaszkodva határozottan állást foglalt ebben a kérdésben, és kimondta, hogy az emberi jogok súlyos megsértése tekintetében semmilyen amnesztia nem engedhető meg. Az [EJAB] kifejtette, hogy ilyen esetben az amnesztia súlyosan sértené az államok azon kötelezettségét, hogy ilyen cselekményeket kivizsgálják és megbüntessék azok elkövetőit (a fent hivatkozott Gelman ítélet, 195. §; a fent hivatkozott Gomes Lund és társai ítélet, 171. §). Az [EJAB] hangsúlyozta, hogy az amnesztiát biztosító ilyen intézkedések ellentétesek az emberi jogok nemzetközi joga által elismert azon jogokkal, amelyektől nem lehet eltérni (Gomes Lund és társai ítélet, 171. §)” (Marguš kontra Horvátország ítélet [138. §]).
55      Lásd: Marguš kontra Horvátország ítélet (140. §).
56      Lásd: Pérez‑León‑Acevedo, J.‑P., „The European Court of Human Rights (ECtHR) vis‑à‑vis amnesties and pardons; factors concerning or affecting the degree of ECtHR’s deference to states”, The International Journal of Human Rights, 26. kötet, 6. szám, 2022, 1107–1137. o.
57      Lásd: Marguš kontra Horvátország ítélet (139. §): „[…] a nemzetközi jog egyre inkább elfogadhatatlannak tekinti ezeket az amnesztiákat, mivel összeegyeztethetetlenek az államok általánosan elismert azon kötelezettségével, hogy az alapvető emberi jogok súlyos megsértését elkövető személyeket büntetőeljárás alá vonják és megbüntessék. Még ha feltételezzük is, hogy az amnesztia lehetséges, ha azt olyan különleges körülmények kísérik, mint a megbékélési folyamat és/vagy az áldozatoknak nyújtott jóvátétel valamely formája, a jelen esetben a kérelmező részére biztosított amnesztia továbbra is elfogadhatatlan lenne, mivel a jelen esetben semmi nem utal ilyen körülmények fennállására”. Kiemelés tőlem.
58      Lásd különösen a jelen indítvány 64–68. pontját.
59      A Velencei Bizottság 2024. március 18‑i 1167/2023. és 1168/2023. sz. véleménye az amnesztiákkal kapcsolatos jogállamisági követelményekről, tekintettel különösen „a Katalónia intézményi, politikai és társadalmi normalizálását célzó amnesztiáról szóló alkotmányos törvényre vonatkozó” spanyol parlamenti törvényjavaslatra (CDL‑AD(2024)003, 74. pont). A saját részre adott kegyelemről lásd még: Marxen, K., i. m., 38–45. o.
60      Lásd e tekintetben: EJAB, 2001. március 14., Barrios Altos kontra Peru (C sorozat, 75. sz.). Ezen ítélettel kapcsolatban lásd: Cançado Trindade, A. A., Évolution du droit international au droits des gens. L’accès des individus à la Justice Internationale. Le regard d’un juge,
Pedone, Párizs, 2008, különösen a 123–125. o.; Stahn, C., A Critical Introduction to International Criminal Law, Cambridge University Press, Cambridge, 2019, különösen a 259–260. o. Lásd még: EJAB, 2006. november 29., La Cantuta kontra Peru (C sorozat, 162. sz.); EJAB, 2006. szeptember 26., Almonacid Arellano és társai kontra Chile (C sorozat, 154. sz.); EJAB, 2011. február 24., Gelman kontra Uruguay (C sorozat, 221. sz.). Általánosságban az EJAB amnesztiával kapcsolatos ítélkezési gyakorlatát illetően lásd: Perez‑Leon‑Acevedo, J.‑P., „The control of the Inter‑American Court of Human Rights over amnesty laws and other exemption measures: Legitimacy assessment”, Leiden Journal of International Law, 33. kötet, 3. sz., 2020, 667–687. o.; továbbá különösen Cançado Trindade bírónak az amnesztiatörvények e bíróság általi értelmezésére gyakorolt befolyásáról lásd többek között: Chiari Gonçalves, V. és Albuquerque, L., „A contribuição de Cançado Trindade na interpretação das leis de anistia no Sistema Interamericano de Direitos Humanos: uma análise a partir do caso Herzog”, Revista da Faculdade de Direito. Número Especial: Em Memória do Professor Antônio Augusto Cançado Trindade, 81. sz., 2022, 299–317. o.).
61      Az amnesztiatörvények bírósági felülvizsgálatának kérdéséről lásd: a Velencei Bizottság 2013. március 11‑i 710/2012. sz. véleménye a grúziai amnesztiatörvény politikai foglyokra vonatkozó rendelkezéseiről (CDL‑AD(2013)009, 43–46. pont). A Velencei Bizottság megjegyzi, hogy az olyan eljárás, amelynek révén a parlament határozatával az igazságszolgáltatást megbízzák annak eldöntésével, hogy egyes személyek megfelelnek‑e az amnesztia alkalmazására vonatkozóan a parlament által meghatározott általános kritériumoknak, megfelel a hatalmi ágak szétválasztása elvének.
62      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy e rendelkezést a Velencei Bizottság egy ajánlását követően iktatták be az LOA‑ba, amint azt e törvény preambuluma jelzi is.
63      Amint azt a Conseil d’État (államtanács, Franciaország) hangsúlyozta, a jogbiztonság azt feltételezi, hogy „[…] a polgárok – anélkül, hogy ez a részükről teljesíthetetlen erőfeszítéseket igényelne – képesek legyenek megállapítani, hogy mi megengedett, és mit részesít védelemben az alkalmazandó jog. Ezen eredmény elérése érdekében az elfogadott normáknak világosaknak és érthetőeknek kell lenniük, és nem módosíthatók időbeli szempontból túl gyakran, és főként előre nem látható módon” (lásd: Conseil d’État [államtanács], Rapport public 2006 – Sécurité juridique et complexité du droit, La Documentation française, Párizs, 2006. március 15., 281. o., elérhető a következő címen: https://www.vie-publique.fr/files/rapport/pdf/064000245.pdf).
64      Lásd: 2020. április 30‑i Hecta Viticol ítélet (C‑184/19, EU:C:2020:337, 52. pont).
65      Meg kell jegyezni, hogy az EJEB hangsúlyozza a jogbiztonság elvének az EJEE értelmezése szempontjából fennálló alapvető szerepét. A jogalanyok jogbiztonsága éppen az EJEE egyik célja, mivel közvetlenül kapcsolódik az egyik olyan általános értelmezési elvhez, amelyre az EJEB ítélkezési gyakorlata gyakran hivatkozik, és amelyet egyébként az EJEE preambuluma is kimond, nevezetesen a „jog uralm[ához]”. Márpedig az önkénnyel szembeni megfelelő védelem kötelezettséget jelent minden olyan állam számára, amely biztosítani kívánja a „jog uralm[át]” (lásd: de Salvia, M., „La place de la notion de sécurité juridique dans la jurisprudence de la Cour européenne des droits de l’homme”, Cahiers du Conseil Constitutionnel, 11. szám, 2011, elérhető a következő címen: https://www.conseil-constitutionnel.fr/nouveaux-cahiers-du-conseil-constitutionnel/la-place-de-la-notion-de-securite-juridique-dans-la-jurisprudence-de-la-cour-europeenne-des-droits). A tisztességes eljárásra vonatkozó szabályok tiszteletben tartása gyakran kapcsolódik a jogbiztonság fogalmához. E tekintetben az EJEB a következőket mondta ki: „az [EJEE] 6. cikkének (1) bekezdésében biztosított, bíróság előtti tisztességes tárgyaláshoz való jogot az [EJEE] preambulumának fényében kell értelmezni, amely kimondja, hogy egyebek mellett a jog uralma a szerződő államok közös öröksége. A jog uralmának egyik alapvető vonatkozása a jogbiztonság elve, amely megköveteli egyebek mellett azt, hogy ha a bíróságok végleg eldöntöttek egy kérdést, a döntésük ne legyen megkérdőjelezhető” (EJEB, 1999. október 28., Brumarescu kontra Románia [CE:ECHR:1999:1028JUD002834295, 61. §]).
66      Lásd: 2023. július 24‑i Lin ítélet (C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, 114. pont). Lásd még ebben az értelemben: 2017. március 28‑i Rosneft ítélet (C‑72/15, EU:C:2017:236, 161. és 162. pont); 2022. február 16‑i Magyarország kontra Parlament és Tanács ítélet (C‑156/21, EU:C:2022:97, 136. és 223. pont).
67      Lásd a jelen indítvány 46. pontját, 29. lábjegyzet.
68      Úgy tűnik, hogy az alapügyben ez a népvádló álláspontja is (lásd a jelen indítvány 45. pontját).
69      Az ENSZ Közgyűlése által 1984. december 10‑én New Yorkban elfogadott egyezmény (Recueil des traités des Nations unies [1987], 1465. kötet, 85. o., 24841. sz.; kihirdette: az 1988. évi 3. tvr.).
70      Lásd többek között: EJEB, 1978. január 18., Írország kontra Egyesült Királyság (CE:ECHR:1978:0118JUD000531071, 167. §); EJEB, 1999. július 28., Selmouni kontra Franciaország (CE:ECHR:1999:0728JUD002580394, 96–97. §); EJEB, 2014. július 24., Al Nashiri kontra Lengyelország (CE:ECHR:2014:0724JUD002876111, 508. §).
71      Lásd: EJEB, 2000. április 6., Labita kontra Olaszország (CE:ECHR:2000:0406JUD002677295, 120. §): „A Bíróság valamely bánásmódot »embertelennek« minősített többek között amiatt, mert azt előre megfontolt szándékkal, órákon át alkalmazták, és az ha nem is tényleges sérüléseket, de legalábbis erős fizikai és lelki szenvedést okozott, továbbá »megalázónak« is amiatt, hogy az alkalmas volt arra, hogy az áldozatokban a félelem, a szorongás és a kisebbrendűség érzését keltse, amely alkalmas volt arra, hogy megalázza és lealacsonyítsa őket. Ahhoz, hogy valamely büntetés vagy az azzal járó bánásmód »embertelen« vagy »megalázó« legyen, a szenvedésnek vagy megalázásnak minden esetben túl kell mennie azon, ami a jogszerű bánásmód vagy büntetés egy adott formájával elkerülhetetlenül együtt jár”. Lásd még: EJEB, 2000. október 26., Kudła kontra Lengyelország (CE:ECHR:2000:1026JUD003021096, 92. §).
72      Lásd: EJEB, 2010. június 1., Gäfgen kontra Németország (CE:ECHR:2010:0601JUD002297805, 89. §).
73      Lásd: EJEB, 2011. január 21., M.S.S. kontra Belgium és Görögország (CE:ECHR:2011:0121JUD003069609, 220. §): „Elegendő lehet, hogy az áldozatot a saját szemében – még ha más szemében nem is – megalázzák […]. Végül, bár figyelembe kell venni azt a kérdést, hogy a cél az áldozat megalázása vagy lealacsonyítása volt‑e, az ilyen cél hiánya nem zárhatja ki véglegesen a 3. cikk megsértésének megállapítását […]”. Lásd még: EJEB, 2015. szeptember 28., Bouyid kontra Belgium (CE:ECHR:2015:0928JUD002338009, 87. §): „Az ilyen minimális súlyossági küszöböt elérő bántalmazás általában testi sérüléssel, illetve súlyos fizikai vagy lelki szenvedéssel jár. Mindazonáltal, még ezen aspektusok hiányában is, amennyiben a bánásmód megaláz vagy lealacsonyít valamely személyt azáltal, hogy nem tartja tiszteletben vagy csorbítja emberi méltóságát, vagy az érintettben a félelem, a szorongás vagy a kisebbrendűség érzését kelti, amely alkalmas a lelki és fizikai ellenállásának megtörésére, megalázónak minősíthető, és így szintén a 3. cikkben foglalt tilalom hatálya alá tartozhat […]”.
74      Lásd: EJEB, 2004. december 20., Makaratzis kontra Görögország (CE:ECHR:2004:1220JUD005038599, 50. §); EJEB, 2011. június 14., Trévalec kontra Belgium (CE:ECHR:2011:0614JUD003081207, 55–61. §).
75      Tudatában vagyok annak, hogy a Velencei Bizottság „Az amnesztiákkal kapcsolatos jogállamisági követelményekről, tekintettel különösen »a Katalónia intézményi, politikai és társadalmi normalizálását célzó amnesztiáról szóló alkotmányos törvényre vonatkozó« spanyol parlamenti törvényjavaslatra” című, 2024. március 18‑i 1167/2023. és 1168/2023. sz. véleményében (CDL‑AD(2024)003) jelezte, hogy „a jogbiztonságot illetően a [Velencei] Bizottság megjegyzi, hogy az amnesztia – amnesztiatörvény tervezete 1. cikkének 1. bekezdésében meghatározott – tárgyi és időbeli hatálya igen tág és meghatározatlan”, és következésképpen „azt ajánl[ott]a, hogy a törvény hatásainak előreláthatóbbá tétele érdekében szűkítsék és pontosabban határozzák meg az amnesztia tárgyi és időbeli hatályát” (94. és 96. pont). Emlékeztetni kell azonban arra, hogy a Velencei Bizottság a jogbiztonság elvét olyan általános, elvont és normatív szempontból vizsgálja, amelynek célja a minden esetben alkalmazandó ideális standardok megállapítása. Márpedig az uniós jogban ezt az elvet nem elvontan, hanem funkcionálisan kell értékelni, az uniós jogrend célkitűzéseire tekintettel, és különösen annak meghatározása érdekében, hogy sérül‑e a 2017/541 irányelv hatékony érvényesülése. Pontosan ezt fogalmazta meg indítványában Hogan főtanácsnok, amikor hangsúlyozta, hogy „[a] Velencei Bizottság elemzése […] lényegében politikai elemzés, bár kifinomult jogi és politikai elemzésen alapul”, valamint, hogy „[a] Velencei Bizottság véleményének célja egy ideális rendszer elérése” (Hogan főtanácsnok Repubblika ügyre vonatkozó indítványa [C‑896/19, EU:C:2020:1055, 88. pont]). Így, bár a normatív jobbítás szempontjából az LOA 1. cikkének hatályát lehetne pontosabban meghatározni, ez a körülmény a jelen esetben nem tekinthető az uniós jog által biztosított jogbiztonság elve megsértésének.
76      Azt az esetet illetően, amikor az amnesztiára a büntetőbíróság eljárása alatt kerül sor, Donnedieu de Vabres hangsúlyozza, hogy az amnesztia tiszteletben tartja harmadik személyek jogait és nem teszi okafogyottá a kártérítési keresetet; ha a polgári keresetet még nem indították meg, azt csak a polgári bíróság bírálhatja el (Donnedieu de Vabres, H., i. m., 558. és 559. o., 991. sz.).
77      Merle és Vitu jellemzően és kritikusan nyilatkozik az amnesztia általános jellegéről, megjegyezve, hogy „[a]z amnesztiatörvény megszövegezőit semmi nem korlátozza azon bűncselekmények meghatározása során, amelyekre az elfeledésre irányuló intézkedés ki fog terjedni […]” (Merle, R. és Vitu, A., i. m., 1111. o., 945. sz.). Ami az amnesztia kedvezményezettjeit illeti, a szerzők különbséget tesznek a „tényleges amnesztia”, vagyis az olyan amnesztia, „amelyet a törvényben felsorolt bűncselekmények elkövetői számára biztosítanak, anélkül hogy bármilyen módon figyelembe vennék a kedvezményezettek tulajdonságait”, és a „személyes amnesztia”, vagyis az olyan amnesztia között, amely nem az elkövetett bűncselekmények jellegét vagy súlyosságát veszi figyelembe, hanem „az egyének bizonyos csoportjait, akiket múltjuk vagy valamely sajátos tulajdonság ezen intézkedésre méltóvá tett” (ugyanott, 1112–1113. o., 946. sz.). Az amnesztiáknak a hatályuk szerint történő osztályozásáról lásd még: Siatista, I. M. és Wierda, M., i. m., 259. o., valamint Stahn, C., i. m., 260. o.
78      Lásd a jelen indítvány 88. pontját.
79      Lásd a jelen indítvány 84. pontját.
80      6/64, EU:C:1964:66.
81      Lásd: 2022. február 22‑i RS (Alkotmánybírósági ítéletek hatása) ítélet (C‑430/21, EU:C:2022:99, 52. pont); 2023. június 5‑i Bizottság kontra Lengyelország (A bírák függetlensége és magánélete) ítélet (C‑204/21, EU:C:2023:442, 79. pont).
82      Lásd: 2019. június 24‑i Popławski ítélet (C‑573/17, EU:C:2019:530, 54. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
83      Lásd: 2020. december 17‑i Bizottság kontra Szlovénia (Az EKB irattárai) ítélet (C‑316/19, EU:C:2020:1030, 119. pont).
84      Lásd a jelen indítvány 84. pontját.
85      Lásd: 2020. március 26‑i Miasto Łowicz és Prokurator Generalny ítélet (C‑558/18 és C‑563/18, a továbbiakban: Miasto Łowicz ítélet, EU:C:2020:234, 44. pont).
86      Lásd: Miasto Łowicz ítélet (45. pont).
87      Lásd: Miasto Łowicz ítélet (46. pont).