62010CC0078_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. Az EUMSZ 267. cikke szerinti jelen előzetes döntéshozatali eljárásban a cour d’appel de Rouen (a továbbiakban: kérdést előterjesztő bíróság) azt a kérdést teszi fel, hogy egy vámtartozásért egyetemleges fizetési kötelezettséggel rendelkező gazdasági szereplő sikerrel hivatkozhat‑e arra, hogy a vámhatóságok a vámtartozást egy másik egyetemleges adóstárssal szemben részben elengedték, és emiatt az ő vámtartozását is megfelelően csökkenteni kell.
II – Jogi háttér
A – Az uniós jog (2)
2. A vámtartozás megfizetéséért felelős személyek meghatározásáról szóló, 1988. április 18‑i 1031/88/EGK tanácsi rendelet(3) 3. és 4. cikke szerint [nem hivatalos fordítás]:
„3. cikk
Amennyiben a 2144/87/EGK rendelet 2. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján vámtartozás keletkezik, e tartozás megfizetésére az a személy köteles, aki az árut jogellenesen hozta be a Közösség vámterületére.
A tagállamok hatályos rendelkezéseinek megfelelően egyetemlegesen kötelesek e tartozás megfizetésére:
a) azon személyek, akik részt vettek az áru jogellenes behozatalában, valamint azok, akik a szóban forgó árut megszerezték vagy birtokukban tartották,
b) mindazon személyek, akiknek felelőssége a jogellenes behozatal miatt megállapítható.
4. cikk
(1) Amennyiben a 2144/87/EGK rendelet 2. cikke (1) bekezdésének c) pontja alapján vámtartozás keletkezik, e tartozás megfizetésére az a személy köteles, aki az árut elvonta a vámfelügyelet alól.
A tagállamok hatályos rendelkezéseinek megfelelően egyetemlegesen kötelesek e tartozás megfizetésére:
a) azon személyek, akik részt vettek az áru vámfelügyelet alóli elvonásában, valamint azok, akik a szóban forgó árut megszerezték vagy birtokukban tartották;
b) mindazon személyek, akik felelőssége az áru vámfelügyelet alóli elvonásában megállapítható.
(2) Ezenkívül egyetemlegesen köteles a vámtartozás megfizetésére a behozatalivám‑köteles áru átmeneti megőrzéséből vagy az adott vámeljárás alkalmazásából származó kötelezettségek teljesítésére kötelezett személy.”
3. Ezeket a rendelkezéseket a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet(4) (a továbbiakban: Vámkódex) hatályon kívül helyezte.
4. A Vámkódex első címe általános kérdéseket szabályoz. E cím első fejezete szabályozza a Vámkódex hatályát és az alapvető fogalmakat. Ebben a fejezetben található a Vámkódex 4. cikke, amelynek 9. és 12. pontja a következő fogalmakat határozza meg:
„[…]
9. »Vámtartozás« valamely személynek a hatályban lévő közösségi rendelkezések alapján az adott árura vonatkozó kiviteli vámok (kiviteli vámtartozás) vagy behozatali vámok (behozatali vámtartozás) összegének megfizetésére való kötelezettsége.
[…]
12. »Adós« a vámtartozás megfizetésére köteles bármely személy.
[…]”
5. Az első cím második fejezete a személyeknek különösen a vámjogszabályok szerinti jogait és kötelezettségeit szabályozza. Ezen második fejezet első szakasza szabályozza a képviseletet. Ez a szakasz a Vámkódex 5. cikkéből áll, amely a következőképpen rendelkezik:
„(1) A 64. cikk (2) bekezdésében megállapított feltételek mellett és a 243. cikk (2) bekezdésének b) pontja keretén belül elfogadott rendelkezéseknek megfelelően bármely személy képviselőt jelölhet ki a vámhatóságok előtti ügyeiben a vámjogszabályok által megállapított cselekmények és alakiságok elvégzésére.
(2) A fenti képviselet lehet:
– közvetlen, amikor a képviselő egy másik személy nevében és érdekében jár el, vagy
– közvetett, amikor a képviselő saját nevében, de egy másik személy érdekében jár el.
[…]
(4) A képviselőnek nyilatkoznia kell arról, hogy a képviselt személy érdekében jár el, valamint arról, hogy a képviselet közvetlen vagy közvetett, és meghatalmazással kell rendelkeznie ahhoz, hogy képviselőként eljárjon.
Azt a személyt, aki elmulasztott nyilatkozatot tenni arról, hogy más személy nevében vagy érdekében jár el, illetve aki azt állítja, hogy más személy nevében vagy érdekében jár el anélkül, hogy erre meghatalmazással rendelkezne, úgy kell tekinteni, mint aki saját nevében és saját érdekében jár el.
(5) A vámhatóságok előírhatják, hogy az a személy, aki azt állítja, hogy más személy nevében vagy érdekében jár el, igazolja azon jogosultságát, hogy képviselőként járhat el.”
6. A Vámkódex 7. címe a vámtartozást szabályozza. E cím második fejezete a vámtartozás keletkezésével foglalkozik. Az e fejezetben található 202. és 203. cikk a következőképpen szól:
„202. cikk
(1) A behozatalkor vámtartozás keletkezik:
a) a behozatalivám‑köteles árunak a Közösség vámterületére történő jogellenes bejuttatásakor; vagy
b) a vámszabad területen vagy vámszabad raktárban elhelyezett ilyen árunak a vámterület más részére történő jogellenes bejuttatásakor.
E cikk alkalmazásában jogellenes bejuttatás a 38–41. cikk és a 177. cikk második francia bekezdése rendelkezéseinek megsértésével történő bejuttatás.
(2) A vámtartozás az áru jogellenes bejuttatásakor keletkezik.
(3) Adós:
– az a személy, aki az ilyen árut jogellenesen bejuttatta,
– bármely személy, aki részt vett az áru jogellenes bejuttatásában, és tudomása volt vagy tudomása kellett legyen arról, hogy a bejuttatás jogellenes, és
– bármely személy, aki a szóban forgó árut megszerezte vagy birtokában tartotta, és az áru megszerzésekor vagy átvételekor tudomása volt, vagy tudomása kellett legyen arról, hogy azokat jogellenesen juttatták be.
203. cikk
(1) A behozatalkor vámtartozás keletkezik:
– a behozatalivám‑köteles áru vámfelügyelet alóli jogellenes elvonása esetén.
(2) A vámtartozás az áru vámfelügyelet alóli jogellenes elvonásakor keletkezik.
(3) Adós:
– az a személy, aki az árut elvonta a vámfelügyelet alól,
– bármely személy, aki részt vett az előbb említett elvonásban, és tudomása volt vagy tudomása kellett legyen arról, hogy az árut elvonják a vámfelügyelet alól,
– bármely személy, aki a szóban forgó árut megszerezte vagy birtokában tartotta, és az áru megszerzésekor vagy átvételekor tudomása volt vagy tudomása kellett legyen arról, hogy azt elvonták a vámfelügyelet alól,
– adott esetben, az áru átmeneti megőrzéséből vagy az adott vámeljárás alkalmazásából származó kötelezettségek teljesítésére kötelezett személy.”
7. A szintén ebben a fejezetben található 213. cikk a következőt szabályozza:
„Ha több személy felel egy vámtartozás megfizetéséért, egyetemlegesen felelősek az ilyen tartozásért.”
8. A Vámkódex vámtartozás megszűnését szabályozó 233. cikke, amely a 7. cím 4. fejezetében található, a következőképpen rendelkezik:
„A vámtartozás elévülésére és az ilyen tartozásnak az adós jogerősen megállapított fizetésképtelensége miatti behajthatatlanságára vonatkozó, hatályos rendelkezések sérelme nélkül, a vámtartozás megszűnik:
a) a vámösszeg megfizetésével;
b) a vámösszeg elengedésével;
[…]”
9. A 7. cím 5. fejezete szabályozza a vám visszafizetését és elengedését. A Vámkódex 239. cikke, amely ebben a fejezetben található, a következő szabályozást tartalmazza:
„(1) A behozatali vagy kiviteli vámokat a 236., 237. és 238. cikkben említett helyzetektől eltérő más olyan helyzetekben is vissza lehet fizetni vagy el lehet engedni:
– amelyeket a bizottsági eljárásnak megfelelően kell meghatározni,
– amelyek olyan körülményekből adódnak, amelyeket nem az érintett személynek tulajdonítható megtévesztés vagy nyilvánvaló hanyagság okozott. A bizottsági eljárásnak megfelelően kell meghatározni azokat a helyzeteket, amelyekben ez a rendelkezés alkalmazható, és azokat az eljárásokat, amelyeket ennek érdekében követni kell. A visszafizetés vagy elengedés különleges feltételekhez köthető.
(2) Az (1) bekezdésben foglalt okok miatt a vámok visszafizetésére vagy elengedésére akkor kerülhet sor, ha az illetékes vámhivatalhoz a vámok összegének az adóssal való közlésétől számított tizenkét hónapon belül ilyen irányú kérelmet nyújtanak be.
Kellően indokolt, kivételes esetekben azonban a vámhatóság engedélyezheti ennek a határidőnek a meghosszabbítását.”
10. A Vámkódexet felváltó, de jelen ügy tényállásának keletkezésekor még hatályban nem lévő, a Közösségi Vámkódex létrehozásáról (Modernizált Vámkódex) szóló, 2008. április 23‑i 450/2008/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet(5) 86. cikkének (4) bekezdése a következőképpen rendelkezik :
„(1) A 68. cikk és a vámtartozást kitevő behozatali vagy kiviteli vám összegének az adós igazságszolgáltatási szerv által megállapított fizetésképtelensége miatti behajthatatlanságára vonatkozó, hatályos rendelkezések sérelme nélkül, a behozatalivám- vagy kivitelivám‑tartozás a következő módok valamelyikével szűnik meg:
[…]
b) a (4) bekezdéstől függően, a behozatali vagy kiviteli vám összegének elengedésével;
[…]
(4) Ha több személy kötelezett a vámtartozásnak megfelelő behozatali vagy kiviteli vám összegének megfizetésére, és az elengedést megadták, a vámtartozás csak annak a személynek vagy azoknak a személyeknek a tekintetében szűnik meg, aki(k)nek az elengedést megadták.
[…]”
11. A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92/EGK tanácsi rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2‑i 2454/93/EGK bizottsági rendelet(6) (a továbbiakban: Közösségi Vámkódex végrehajtásáról szóló rendelet) 878. cikke értelmében:
„(1) A behozatali vagy kiviteli vámok visszafizetésére vagy elengedésére vonatkozó kérelmet (a továbbiakban: visszafizetésre vagy elengedésre vonatkozó kérelem) a vámtartozás kötelezettjének vagy az e személy jogait és kötelezettségeit átvállaló személynek kell benyújtania.
A visszafizetésre vagy elengedésre vonatkozó kérelmet az első albekezdésben említett személy vagy személyek képviselője is benyújthatja.
[...]”
12. A 2454/93 rendelet 899. cikke értelmében:
„A 905–909. cikkben megállapított eljárással összhangban esetenként figyelembe veendő egyéb körülmények sérelme nélkül, ha a döntéshozó vámhatóság megállapítja, hogy a Vámkódex 239. cikkének (2) bekezdése szerint benyújtott visszafizetésre vagy elengedésre vonatkozó kérelem:
– a 900–903. cikkben említett körülmények egyikének megfelelő indokon alapul, és hogy ez nem az érintett személynél felmerülő csalás vagy nyilvánvaló gondatlanság eredményeképpen keletkezett, visszafizeti vagy elengedi az adott behozatali vám összegét.
– »Érintett személy« alatt a 878. cikk (1) bekezdésében említett egy vagy több személy, illetve annak képviselője, valamint minden olyan személy értendő, aki az adott árura vonatkozó vámalakiságok elvégzésében részt vett, vagy annak elvégzésére vonatkozóan utasításokat adott,
– a 904. cikkben említett körülmények egyikének megfelelő indokon alapul, nem fizeti vissza, illetve nem engedi el az adott behozatali vám összegét.”
13. Ezen rendelkezésnek a 2003. július 25‑i 1335/2003/EK bizottsági rendelet(7) által módosított szövege a következő:
„(1) Ha a döntéshozó vámhatóság megállapítja, hogy a Vámkódex 239. cikkének (2) bekezdése alapján visszafizetés vagy elengedés iránt hozzá benyújtott kérelem
– a 900–903. cikkben említett körülmények egyikének megfelelő indokon alapul, és hogy ez nem az érintett személy megtévesztő magatartásának vagy nyilvánvaló gondatlanságának eredménye, visszafizeti vagy elengedi a szóban forgó behozatali vagy kiviteli vám összegét,
– a 904. cikkben említett körülmények egyikének megfelelő indokon alapul, nem fizeti vissza vagy engedi el a szóban forgó behozatali vagy kiviteli vám összegét.
[…]
(3) A Vámkódex 239. cikkének (1) bekezdése és e cikk alkalmazásában az »érintett személy« a 878. cikk (1) bekezdésében említett egy vagy több személy, illetve annak képviselője, valamint minden olyan személy értendő, aki az adott árura vonatkozó vámalakiságok elvégzésében részt vett, vagy annak elvégzésére vonatkozóan utasításokat adott.
[…]”
14. A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92/EGK tanácsi rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló 2454/93/EGK rendelet módosításáról szóló, 1994. december 19‑i 3254/94/EK bizottsági rendelet(8) a Közösségi Vámkódex végrehajtásáról szóló rendelet 900. cikk (1) bekezdését kiegészítette az o) ponttal. Ez a következőképpen rendelkezik:
„(1) A behozatali vámokat vissza kell fizetni, vagy el kell engedni, ha:
[...]
o) vámtartozás keletkezett a Vámkódex 201. cikkének rendelkezéseitől eltérő módon, és az érintett személy be tud mutatni származási bizonyítványt, szállítási bizonyítványt, belső közösségi árutovábbítási okmányt, vagy olyan egyéb megfelelő okmányt, amely igazolja, hogy a behozott áruk a szabad forgalomba bocsátás esetén jogosultak lettek volna közösségi elbánásra vagy preferenciális elbánásra, feltéve hogy a 890. cikk rendelkezéseiben meghatározott egyéb feltételek teljesülnek.”
B – A nemzeti jog
15. A francia code civil 1208. cikke a következőképpen szól:
„A hitelező által perbe fogott egyetemleges adóstárs érvényesítheti a kötelezettség természetéből eredő, illetve mindazon kifogásokat, amelyek az ő személyéhez vagy valamennyi adóstárshoz kötődnek. Nem érvényesítheti ugyanakkor a csupán valamely másik adóstárs személyéhez kötődő kifogásokat.”
III – Az előzetes döntéshozatali kérelem alapjául szolgáló jogvita
A – A tényállás és a vámhatóságok előtti eljárás
16. Az Asia Pulp & Paper France vállalkozás (a továbbiakban: APP) Indonéziából származó papír fuvarozásával és behozatalával bízta meg a Rijn Schelde Mondia France vállalkozást (a továbbiakban: Mondia). A Mondia erdészeti termékek (papír, papírhulladék, facellulóz) behozatali és kiviteli ügyleteinek lebonyolítására szakosodott. A Mondia engedéllyel rendelkezik az átmeneti megőrzési raktárakra („magasins et aires de dépôt temporaires”) vonatkozó szabályozás alá tartozó vámraktár üzemeltetésére Rouen‑ban és Le Havre‑ban. Ezek olyan áru átmeneti raktározására szolgálnak, amelyek vámjogi sorsának meghatározására az Unióba érkezésüktől számított egy napon belül nem kerül sor. Az ilyen átmeneti raktárakból az áruk csak akkor hozhatók be az Unió vámterületére, ha azokról azt megelőzően behozatali vámáru‑nyilatkozatot tettek.
17. A Mondia a maga részéről a Société de manutention de produits chimiques et miniers (a továbbiakban: M aprochim) vámügynököt bízta meg azzal, hogy utasításai alapján különösen behozatali vámáru‑nyilatkozatokat tegyen, és a felmerülő vámokat fizesse meg.
18. Az alapeljárás tárgyát képező áruk Franciaországba érkezésükkor először a Mondia átmeneti raktáraiba kerültek. 2000. év folyamán a francia vámhatóságok vizsgálatot folytattak a Mondia és a Maprochim által 1998‑ban és 1999‑ben Le Havre‑ban és Rouen‑ban lebonyolított behozatali és kiviteli ügyletekkel kapcsolatban. Ennek során kiderült, hogy a Mondia megsértette a Vámkódex 202. és 203. cikkét, mivel az érintett áruk egy részét behozatali vámáru‑nyilatkozattétel nélkül hozták be az Unió vámterületére, és az áruk egy másik részéről csak azt követően tettek behozatali vámáru‑nyilatkozatot, miután azokat az Unióba már behozták. Ennek következtében a francia vámhatóságok megállapították a Mondiát és az APP‑t ezen előírások alapján terhelő vám összegét, és ezt közölték velük(9) .
19. 2000. október 31‑én a Mondia a francia vámhatóságokhoz a vám elengedésére vonatkozó kérelmeket nyújtott be a Vámkódex 239. cikke és a Közösségi Vámkódex végrehajtásáról szóló rendelet 900. cikke (1) bekezdésének o) pontja alapján. E kérelmeit azzal indokolta, hogy a szabályszerű vámnyilatkozat megtétele esetén kedvezményes tarifális elbánás alapján történő vámkezelés feltételei fennálltak volna, és magatartása nélkülözte a megtévesztést vagy súlyos gondatlanságot.
20. A francia vámhatóságok ugyan azon az állásponton voltak, hogy a Mondia magatartása nem volt súlyosan gondatlan, azonban álláspontjuk szerint ennek megítélésére nem ők, hanem a Bizottság rendelkezik hatáskörrel. Később úgy döntöttek, hogy ők maguk, és nem a Bizottság rendelkeznek hatáskörrel ennek megítélésére. Mindazonáltal iránymutatást kértek a Bizottságtól. Erre a Bizottság közölte a francia vámhatóságokkal, hogy álláspontja szerint a Mondia súlyosan gondatlanul járt el(10) .
21. Ezt követően a francia vámhatóságok a Mondiának a vám Vámkódex 239. cikke és a Közösségi Vámkódex végrehajtásáról szóló rendelet 900. cikkének (1) bekezdés o) pontja szerinti elengedésére irányuló kérelmeit először elutasították. Miután a Mondia további információkat közölt, a 2006. február 6‑i, és március 3‑i határozataikkal a Mondia kérelmeinek részben helyt adtak, és így elengedték a Mondiának a vámtartozás egy részét. Ennek következményeként a francia vámhatóságok a Mondiától csak az elengedett összeggel csökkentett vámtartozást követelték.
22. Ezzel szemben a francia vámhatóságok az APP‑től, amely nem nyújtott be kérelmet a vámtartozás elengedése iránt, továbbra is a teljes, nem csökkentett vámtartozást követelték.
23. A vámügynökként eljáró M aprochimnak azt rótták fel a francia vámhatóságok, hogy részt vett a Vámkódex 203. cikkének Mondia által történő megsértésében. A M aprochim az érintett áruk egy része tekintetében a vámáru‑nyilatkozatot elkésetten tette meg, pedig tudta vagy tudnia kellett, hogy az áruk az átmeneti raktárakat elhagyták, illetve azokat kiszállították. Ez alapján a francia vámhatóságok a M aprochimtól a megfelelő mértékű vámot követelték.
24. A M aprochim erre elengedés iránti kérelmet nyújtott be a Vámkódex 236. cikke és a Közösségi Vámkódex végrehajtásáról szóló rendelet 890. cikke alapján. Ezt a kérelmet a francia vámhatóságok azzal az indokolással utasították el, hogy a Vámkódex 236. cikke és a Közösségi Vámkódex végrehajtásáról szóló rendelet 890. cikke a Vámkódex 203. cikke értelmében keletkezett vámtartozás esetében nem alkalmazandó. A Vámkódex 236. cikke ugyanis csak olyan kiviteli és behozatali vámokra alkalmazandó, amelyek nem jogszabály szerintiek voltak. E hatóságok álláspontja szerint a származási igazolások utólagos bemutatása nem vezethet annak megállapításához, hogy nem keletkezett vámtartozás a Vámkódex 203. cikke alapján, hanem csupán a Vámkódex 236. cikke és a Közösségi Vámkódex végrehajtásáról szóló rendelet 890. cikke szerinti utólagos elengedéshez vezethet.
B – A nemzeti bíróságok előtti eljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
25. A Mondia, az APP és a M aprochim keresetet terjesztettek elő a Tribunal d’instance du Havre és a Tribunal d’instance de Rouen előtt. A Tribunal d’instance du Havre előtti kereseteket a tárgyi összefüggésük miatt áttették a Tribunal d’instance de Rouen‑hoz. 2007. november 16‑án a M aprochim vagyona általános jogutódlás útján a Port Angot Développement (a továbbiakban: PAD) vállalkozásra szállt át, így ez utóbbi a M aprochim jogutódjaként perbe lépett.
26. 2008. április 11‑i ítéletében a Tribunal d’instance de Rouen többek között azt állapította meg, hogy
– a francia vámhatóságok jogszerűen engedték el a Mondiának a vámtartozás egy részét a Vámkódex 239. cikke és a Közösségi Vámkódex végrehajtásáról szóló rendelet 900. cikke (1) bekezdésének o) pontja alapján;
– a Mondia ezen elengedés iránti kérelem benyújtása során nem az APP Vámkódex 5. cikke szerinti képviselőjeként járt el;
– a Mondiát azonban a francia code civil 1208. cikke alapján az APP képviselőjének kell tekinteni, mivel ezen előírás szerint az egyetemleges adós szükségszerűen képviseli a többi egyetemleges adóst.
27. Ennek következtében a Tribunal d’instance de Rouen a Mondiának engedélyezett elengedést az APP javára is figyelembe vette, és megfelelően csökkentette az APP‑vel szemben megállapított vám összegét.
28. A Tribunal d’instance de Rouen ezen ítélete ellen egyrészről a francia vámhatóságok, másrészről a Mondia, az APP és a PAD terjesztettek elő fellebbezést a kérdést előterjesztő bírósághoz. Különösen az vitás közöttük, hogy a Mondiának biztosított részbeni elengedést figyelembe kell‑e venni az APP és a PAD javára is.
29. 2008. október 17‑én a PAD ellen felszámolási eljárás indult, és Maitre Bérelt jelölték ki meghatalmazottnak.
30. 2010. január 28‑i ítéletével a kérdést előterjesztő bíróság a fellebbezésekről részben döntött, az eljárást egyebekben felfüggesztette, és a következő kérdést terjesztette előzetes döntéshozatalra a Bíróság elé:
Ellentétes‑e a Közösségi Vámkódex 213., 233. és 239. cikkével, hogy a vámtartozás egyetemleges adóstársa, amely nem részesült az említett tartozás elengedésében, a vámtartozás megfizetése alóli mentesülés érdekében a beszedéssel megbízott közigazgatási szervvel szemben a Közösségi Vámkódex 239. cikkén alapuló, elengedésre vonatkozó olyan határozatra hivatkozhat, amelyet a közigazgatási szerv valamely másik egyetemleges adóstárssal közölt?
IV – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés és a Bíróság előtti eljárás
31. Az előzetes döntéshozatalra utaló végzés 2010. február 8‑án érkezett a Bíróság Hivatalához.
32. Az eljárás során az APP, a PAD képviseletében Maître Bérel, a francia kormány és a Bizottság nyújtott be írásbeli észrevételeket.
33. 2010. november 11‑én tárgyalást tartottak, amelyen az APP, a francia kormány és a Bizottság képviselői vettek részt, akik nyilatkozataikat kiegészítették, és válaszoltak a feltett kérdésekre.
V – A felek főbb érvei
34. Az APP álláspontja szerint a Mondia részére biztosított részbeni elengedés rá is irányadó.
35. Álláspontja szerint az elengedési kérelem benyújtásakor a Mondia őt is képviselte. Elengedés iránti kérelmet ugyanis képviselő útján is be lehet nyújtani. A Mondia ugyan kifejezetten nem jelentette ki, hogy az elengedés iránti kérelmet az APP érdekében is benyújtotta, a Vámkódex 5. cikkének (4) bekezdése szerinti nyilatkozati elv a jelenlegihez hasonló helyzetben nem alkalmazandó. A behozatali vámnyilatkozattól eltérően az elengedés iránti kérelem tekintetében nem áll fenn bizonytalanság a vámtartozás főadósának személyét illetően. Ebben az esetben az egyetemlegesen vámfizetésre kötelezettek személye már ismert. Emellett az APP‑nek nyilvánvalóan komoly érdeke fűződik az elengedéshez.
36. Az APP szerint továbbá a behozatallal megbízott vállalkozás által benyújtott, a Vámkódex 239. cikkének (1) és (2) bekezdése, illetve a Közösségi Vámkódex végrehajtásáról szóló rendelet 899. cikke szerinti elengedés iránti kérelem esetén a vámhatóságok nemcsak az elengedés objektív feltételeit vizsgálják, hanem minden érintett gazdasági szereplő szubjektív feltételeit is. Álláspontja szerint nyilvánvaló, hogy megfelel a Vámkódex 239. cikkének (1) és (2) bekezdése, illetve a Közösségi Vámkódex végrehajtásáról szóló rendelet 899. cikke szerinti szubjektív feltételeknek. Egy olyan vállalkozás, mint az APP, amely egy másik vállalkozás – mint a Mondia – szolgáltatásait veszi igénybe, az ítélkezési gyakorlat értelmében nem hivatkozhat a vámalakiságok tekintetében a tapasztalatlanságára. Épp ellenkezőleg, viselnie kell a képviselője magatartásának következményeit. Megfordítva, a jelenlegihez hasonló helyzetben egy olyan vállalkozásnak, mint az APP, javára írandó, hogy a képviselője nem súlyosan gondatlanul járt el. Mivel a Mondia nem súlyosan gondatlanul járt el, ez még inkább vonatkozik az APP‑re, mint kevesebb tapasztalattal rendelkező gazdasági szereplőre. Végül az APP álláspontja szerint figyelembe kell venni, hogy a vámhatóságok felé a Mondia által küldött értesítés az APP által a Mondiához intézett figyelemfelhívásra vezethető vissza, és az APP‑nek az eljárás során nem rótták fel, hogy gondatlanul járt volna el.
37. Emellett az APP arra hivatkozik, hogy a Mondiával szembeni részbeni elengedés az ő javára is hatást fejt ki. A Vámkódex 233. cikke négy olyan esetcsoportot szabályoz, amelyekben a vámtartozás megszűnik. Ezek közé tartozik a Vámkódex 233. cikk b) pontja értelmében az elengedés is. Ez a rendelkezés nem írja elő, hogy az elengedés hatásai csak egy meghatározott vámfizetésre kötelezett személyre korlátozódnának. Az egyetemleges tartozásra vonatkozó szabályok a tagállami joghoz igazodnak. A francia code civil szabályaiból, különösen annak 1208. cikkéből az következik, hogy a Mondiával szembeni részbeni elengedés az APP‑vel szemben is hatályos. Álláspontja szerint a vámhatóságok határozata ugyanis nem korlátozódott arra, hogy a vámtartozást csak a Mondiával szemben engedte el. Arra az esetre, ha az egyetemleges tartozásra vonatkozó szabályokat nem a tagállam joga, hanem az uniós jog határozza meg, a code civilben található értékelésnek megfelelően ugyanarra az eredményre kell jutni.
38. Maître Bérel
a PAD képviseletében előadja, hogy a vámtartozás egyetemleges adós által történő megfizetése a Vámkódex 233. cikke (1) bekezdésének a) pontja alapján a vámtartozás megszűnését eredményezi, amely kihat a többi egyetemleges adóstársra is. Ez arra az esetre is vonatkozik, amikor a vámtartozás az egyik egyetemleges adóssal szemben a Vámkódex 233. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján elengedésre kerül.
39. Az elengedés egyetemleges adóstárssal szembeni joghatásait uniós szabályozás hiányában a nemzeti jog határozza meg. Ezért jelen ügyben a francia code civilt kell alkalmazni. Ebből az következik, hogy a Mondia javára történő elengedés kihat egyetemleges adóstársaira, az APP‑re és a PAD‑ra is. Ez a megoldás van összhangban az egyenlő bánásmód uniós jogi elvével.
40. Végül Maître Bérel álláspontja szerint a francia vámhatóságok a Mondia javára szóló részbeni elengedésre vonatkozó határozatnak az APP‑re és a PAD‑ra kiterjedő joghatást tulajdonítottak. Az APP‑t és a M aprochimot ugyanis kioktatták arról, hogy kifogásaikról csak akkor születik döntés, ha a Mondia elengedés iránti kérelméről már döntöttek.
41. A francia kormány álláspontja szerint az APP és a PAD, illetve a M aprochim nem hivatkozhatnak a Mondiával szembeni részbeni elengedésre. Álláspontja szerint a Vámkódex 239. cikkét megszorítóan kell értelmezni. Annak (2) bekezdése értelmében az elengedés iránti kérelmet csak egy meghatározott határidőn belül lehet előterjeszteni. A Mondia az előírt határidőn belül megfelelő kérelmet nyújtott be. Nem nyilatkozott ugyanakkor arról, hogy az APP és a M aprochim képviseletében is eljár. Ezért megítélése szerint a Mondia az elengedés iránti kérelmét az APP és a M aprochim képviseletében nem nyújtotta be.
42. A francia kormány előadja továbbá, hogy Vámkódex 239. cikke szerinti elengedésnek feltétele, hogy a kérelmező részéről nem áll fenn megtévesztés vagy súlyos gondatlanság. A súlyos gondatlanság különösen azon előírások összetettségétől függ, amelyek nemteljesítése a vámtartozást keletkeztette, valamint a gazdasági szereplő szakmai tapasztalatától és gondosságától. A vámhatóságoknak az egyes gazdasági szereplők egyedi helyzetét és egyéni magatartását kell értékelniük. Ezért a Vámkódex 239. cikke szerinti határozat nem terjed ki automatikusan a vám megfizetésére egyetemlegesen kötelezett más személyre.
43. Végül a francia kormány álláspontja szerint az elengedés automatikus figyelembevétele a többi egyetemleges adóstárs javára nem összeegyeztethető az Unió saját forrásai védelmének céljával.
44. A Bizottság álláspontja szerint a vámtartozásnak az egyik egyetemleges adóstárssal szembeni, a Vámkódex 239. cikke szerinti részbeni elengedése nem hat ki a többi egyetemleges adóstársra.
45. A Vámkódex 4. cikkének 9. és 12. pontjából az következik, hogy a vámtartozás a vámhatóság és egy személy közötti kapcsolatot, és nem a vámhatóság és egy ügylet közötti kapcsolatot testesít meg.
46. A Bizottság előadja, hogy a Vámkódex 233. cikkében felsorolt, a vámtartozás elengedése alapjául szolgáló tényállásokat az Unió saját forrásai védelmének céljára tekintettel megszorítóan kell értelmezni. Ezt a rendelkezést ezért nem lehet úgy értelmezni, hogy az elengedésnek abszolút hatásai vannak minden egyetemleges adóstársra nézve. Épp ellenkezőleg, a Vámkódex 239. cikkéből az következik, hogy az elengedésnek csak relatív hatálya van. Az elengedés feltétele ezen előírás szerint ugyanis nemcsak az, hogy egy meghatározott objektív helyzet fennálljon, hanem az is, hogy az adott kérelmező részéről szubjektíve nem megállapítható a megtévesztés szándéka vagy a súlyosan gondatlan magatartás. Ezért a Vámkódex 239. cikke szerinti elengedés csak az adott kérelmezőre vonatkozhat. Ez megfelel az uniós jogalkotó szándékának, aki az egyetemleges felelősség kimondásával a vámtartozás behajthatóságával kapcsolatos kockázatot kívánta csökkenteni.
47. A Vámkódex rendszere szerint így a vámadós feladata a Vámkódex 239. cikke szerinti elengedés iránti kérelmet előterjeszteni. Lehetséges ugyan, hogy az ilyen kérelem keretében az egyetemleges adós egy másik egyetemleges adóst képviseljen. A vámjogi képviselet szabályait azonban nem a nemzeti jog határozza meg, hanem a Vámkódex 5. cikke. Mivel a Mondia az elengedés iránti kérelme kapcsán nem az APP vagy a M aprochim képviselőjeként lépett fel, a Vámkódex 5. cikke szerinti képviselet feltételei nem állnak fenn. A Mondia a kérelmében egyébként sem nyilatkozott az APP magatartásáról, így nem volt vizsgálható, hogy az APP‑nek felróható‑e a súlyos gondatlanság.
VI – Jogi értékelés
48. Jelen ügyben három gazdasági szereplőt, mégpedig a Mondiát, az APP‑t és a M aprochimot, a PAD jogelődjét kötelezték egyetemlegesen vám megfizetésére. Ezen egyetemleges adósok egyikének, a Mondiának a vámösszeget részben elengedték a Vámkódex 239. cikke és a Közösségi Vámkódex végrehajtásáról szóló rendelet 900. cikke (1) bekezdésének o) pontja alapján.
49. A kérdést előterjesztő bíróságnak egy olyan ítélettel szembeni fellebbezésekről kell dönteni, amely akként rendelkezik, hogy a Mondiával szembeni részbeni elengedés kihatással van egyetemleges adóstársára, az APP‑re is. Ezt a megállapítást az elsőfokú bíróság a francia code civil 1208. cikkére alapította, amely szerint az egyetemleges adóstárs érvényesítheti a hitelezővel szemben a kötelezettség természetéből eredő, illetve mindazon kifogásokat, amelyek valamennyi egyetemleges adóshoz kötődnek. A kérdést előterjesztő bíróságnak kétsége van e szabályozási módnak a Vámkódex 213., 233. és 239. cikkével való összeegyeztethetősége felől.
50. Jelen előzetes döntéshozatali eljárás lényegét így tehát az a – lenti B. pontban vizsgált ‑ kérdés képezi, hogy a Vámkódex 213., 233. és 239. cikkével ellentétes‑e az olyan nemzeti szabályok alkalmazása, amelyek szerint a Mondia egyetemleges adóstárssal szembeni részbeni elengedés a többi egyetemleges adóstárs javára is joghatást fejt ki, ami az utóbbiak által fizetendő vámösszegek megfelelő csökkentéséhez vezetne. Mielőtt erre a kérdésre kitérnék, a lenti A. részben röviden szeretném kifejteni azokat az okokat, amelyek miatt a Mondia a jelen ügyben nem tekinthető az APP vagy a M aprochim, illetve a PAD képviselőjének.
A – A Vámkódex 5. cikke szerinti képviselet hiánya
51. A kérdést előterjesztő bíróság megállapította, hogy a Mondia nem tekinthető a Vámkódex 5. cikke szerinti képviselőnek, mert a vámtartozás elengedésére irányuló kérelmet csak saját nevében nyújtotta be, az APP és a M aprochim nevében nem. A Vámkódex 5. cikkének (4) bekezdése szerinti nyilatkozati elv kizárja a jelen ügyben az e rendelkezés értelmében vett képviselet fennállásának elfogadását.
52. Amennyiben az APP jelen előzetes döntéshozatali eljárásban olyan indokokat jelöl meg, amelyekből következően a Vámkódex 5. cikkének (4) bekezdése szerinti nyilatkozati elv az elengedés iránti kérelmekre nem alkalmazandó, illetve amelyekből következően a Mondia az elengedés iránti kérelmet ráutaló magatartással az ő nevében is benyújtotta, számomra úgy tűnik, hogy ez az érvelés túlmutat az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés keretein. Az EUMSZ 267. cikke szerinti előzetes döntéshozatali eljárás keretében kizárólag a kérdést előterjesztő bíróság határozza meg az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés tárgyát. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés így független a felek kezdeményezésétől(11) . Mivel a kérdést előterjesztő bíróság nem tett fel előzetes döntéshozatalra irányuló kérdést a Vámkódex 5. cikke tekintetében, a következőkben csupán kiegészítésképpen szeretném kifejteni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság a Vámkódex 5. cikke szerinti képviselet hiányát helyesen állapította meg.
53. A vámeljárásban történő képviseletet a Vámkódex 5. cikke szabályozza. A Vámkódex 5. cikke szerint bármely személy képviselőt jelölhet ki a vámhatóságok előtti ügyeiben a vámjogszabályok által megállapított cselekmények és alakiságok elvégzésére. Ez a képviselet a Vámkódex 5. cikke (2) bekezdése első albekezdésének első franciabekezdése szerint lehet közvetlen, amikor a képviselő egy másik személy nevében és érdekében jár el. A Vámkódex 5. cikke (2) bekezdése első albekezdésének második franciabekezdése szerint e képviselet lehet közvetett is, amikor a képviselő saját nevében, de egy másik személy érdekében jár el. A Közösségi Vámkódex végrehajtásáról szóló rendelet 878. cikke világossá teszi, hogy a vámtartozás kötelezettje elengedés iránti kérelem kapcsán is eljárhat képviselő útján.
54. Annak érdekében ugyanakkor, hogy a vámeljárásban hatékony képviseletet lehessen ellátni, fenn kell állni a Vámkódex 5. cikke szerinti feltételeknek, amelyek közé tartozik különösen a Vámkódex 5. cikk (4) bekezdés első albekezdése szerinti nyilatkozati elv. Eszerint a képviselőnek nyilatkoznia kell arról, hogy a képviselt személy érdekében jár el. Nyilatkoznia kell továbbá arról is, hogy a képviselet közvetlen vagy közvetett. A Vámkódex 5. cikke (4) bekezdésének második albekezdése egyértelművé teszi, hogy azt a személyt, aki elmulasztott nyilatkozatot tenni, úgy kell tekinteni, mint aki saját nevében és saját érdekében jár el.
55. Ebben az összefüggésben a kérdést előterjesztő bíróság elsőként megállapította, hogy a Mondia az elengedés iránti kérelmet kifejezetten csak saját nevében terjesztette elő. Ezen túlmenően pusztán a Mondiának az arra történő utalásából, hogy az APP érdekében tett behozatali vámáru‑nyilatkozatokat, még nem lehet arra következtetni, hogy a Mondia ráutaló magatartással az APP érdekében is eljárt volna. Nem volt továbbá semmilyen adat arra vonatkozóan, hogy közvetlen vagy közvetett képviseletről van‑e szó. Ebből kifolyólag a Mondia az elengedés iránti kérelmeket nem az APP képviselőjeként nyújtotta be.
56. Az APP ezen megállapítással szembeni kifogásai nem meggyőzőek.
57. Először is, a Vámkódex 5. cikkének (4) bekezdése szerinti nyilatkozati elv az APP álláspontjával szemben az elengedés iránti kérelemre is alkalmazandó. Ahogy azt a kérdést előterjesztő bíróság helytállóan megállapítja, a Vámkódex 5. cikkének (4) bekezdése szerinti nyilatkozati elv általánosan alkalmazandó szabályozásnak minősül, amely az elengedés iránti kérelemre is vonatkozik(12) . Ez következik e rendelkezés Vámkódex elején elfoglalt rendszerbeli helyzetéből, a szóban forgó fejezet címéből („[…] egyes átmeneti rendelkezések”) és nem utolsó sorban a rendelkezés megszövegezéséből.
58. Másodszor, a jelen esethez hasonló esetben nem lehet azt feltételezni, hogy a Mondia ráutaló magatartással az APP képviseletében járt el. Ahogy azt a kérdést előterjesztő bíróság helytállóan megállapítja, önmagában abból a körülményből, hogy az APP a Mondiát megbízta a szóban forgó árukra vonatkozó behozatali vámárunyilatkozat megtételével, még nem következik szükségszerűen, hogy a Mondia a Vámkódex 239. cikke és a Közösségi Vámkódex végrehajtásáról szóló rendelet 900. cikke szerinti elengedés iránti kérelme kapcsán is az APP érdekében kíván eljárni. Az elengedés iránti kérelem ugyanis csak akkor lehet sikeres, ha a kérelmező sem megtévesztő magatartást, sem súlyos gondatlanságot nem tanúsított. E szubjektív feltétel bizonyítása során nem feltétlenül esnek egybe azon gazdasági szereplő érdekei, amely a szóban forgó árukat ténylegesen behozta, azon gazdasági szereplő érdekeivel, akinek érdekében az áruk behozatalra kerültek, illetve akinek érdekében azoknak behozatalra kellett volna kerülniük. Minden további nélkül elképzelhetőek olyan helyzetek, amelyekben a képviselő a saját magatartását azáltal kívánja igazolni, hogy a megbízóra terheli a vámjog megsértése miatti felelősséget. Így tehát egyedül abból a körülményből, hogy a gazdasági szereplő más érdekében tett behozatali vámáru‑nyilatkozatot, a vámhatóságok nem következtethetnek arra, hogy az elengedés iránti kérelmet is szükségszerűen más érdekében kívánja benyújtani.
59. Az APP álláspontjával ellentétben a kérdést előterjesztő bíróság ezért helyesen állapította meg, hogy a Mondia az elengedés iránti kérelmet nem az APP‑nek a Vámkódex 5. cikke értelmében vett képviselőjeként nyújtotta be.
B – A Vámkódex 239. cikke és a Közösségi Vámkódex végrehajtásáról szóló rendelet 900. cikke (1) bekezdésének o) pontja szerinti részbeni elengedés további egyetemleges adóstársakra gyakorolt joghatásáról
60. A kérdést előterjesztő bíróságnak egy olyan ítélet elleni fellebbezésekről kell döntenie, amely akként rendelkezett, hogy a Mondia az elengedés iránti kérelme kapcsán ugyan nem az APP Vámkódex 5. cikke szerinti képviselőjeként járt el, de a vám megfizetésére egyetemlegesen kötelezettként szükségszerűen a másik egyetemleges adós, az APP képviseletében is eljárt a francia code civil 1208. cikke értelmében.
61. Ezzel kapcsolatban először meg kell jegyezni, hogy a vámeljárásban történő hatékony képviselet feltételeit a Vámkódex 5. cikke szabályozza. Ez az EK 249. cikk (2) bekezdése értelmében – jogszabály jellege következtében – alkalmazási elsőbbséget élvez a nemzeti joggal szemben, így egy nemzeti rendelkezésre – mint a francia code civil 1208. cikke – nem lehet a vámeljárásban hatékony képviseletet alapítani a Vámkódex 5. cikkével ellentétesen.
62. Ugyanakkor jelen esetben valójában nem is képviseletről van szó. Sokkal inkább arról a kérdésről van szó, hogy a vámtartozás részbeni elengedése egy olyan egyetemleges adóssal szemben, mint a Mondia, kihat‑e a további egyetemleges adóstársakra is, mint az APP és a M aprochim. Az elengedésnek a többi egyetemleges adóstársra történő kihatása kérdését a Vámkódex 5. cikke nem szabályozza.
63. A továbbiakban először is ennek megfelelően azt kell megvizsgálni, hogy erre a kérdésre a választ az uniós jogban vagy a tagállamok jogában kell keresni.
1. Az alkalmazandó jogról
64. A Vámkódex 213. cikke előírja, hogy ha több személy felel egy vámtartozás megfizetéséért, egyetemlegesen felelősek az ilyen tartozásért. Ezen túlmenően a Vámkódexben nem található további előírás, amely kifejezetten az egyetemleges kötelezettség szabályaira vonatkozna.
65. Így az a kérdés merül fel, hogy e tekintetben alkalmazható‑e a tagállamok joga. Erre csak akkor kerülhet sor, ha vagy kifejezett utalás történik a nemzeti jogra, vagy az uniós jog szóban forgó rendelkezéséből az következik, hogy az uniós jogalkotó ennek a kérdésnek a szabályozását a tagállamok jogára kívánta hagyni(13) .
66. A Vámkódex ehelyütt nem tartalmaz kifejezett utalást a nemzeti jogra. Nem tartalmaz utalást a „hatályban lévő rendelkezésekre” vonatkozóan sem, ami a Vámkódex 4. cikkének 23. pontja szerint a nemzeti jogra történő utalásnak minősül, ha az uniós jog szintjén nincs megfelelő szabályozás. A Vámkódex 213. cikkének történeti értelmezése, tehát ezen előírásnak az azt megelőző megfelelő előírásokkal való összehasonlítása, sokkal inkább a nemzeti jogra történő átfogó utalás ellen szól. A Vámkódex előtt hatályban lévő 1031/88 rendelet 3. és 4. cikke ugyanis kifejezetten előírta, hogy a vámfizetésre kötelezettek egyetemleges kötelezettsége „a tagállamok hatályos rendelkezései[hez]” igazodik. A Vámkódex 213. cikke már nem tartalmaz a tagállamok jogára vonatkozó ilyen utalást. Ezért nem lehet kiindulni abból, hogy fennáll a tagállamok jogára történő átfogó utalás.
67. Ezért az egyetemleges kötelezettségre vonatkozó szabályok részletei tekintetében először azt kell megvizsgálni, hogy erre vonatkozóan az uniós jog tartalmaz‑e előírásokat. Amennyiben nincs ilyen előírás, kiegészítésképpen a tagállamok jogát kell alkalmazni.
68. Jelen ügyben ezért először azt kell megvizsgálni, hogy a Vámkódex tartalmaz‑e előírást a vámtartozás egyik egyetemleges adósával szembeni, a Vámkódex 239. cikke és a Közösségi Vámkódex végrehajtásáról szóló rendelet 900. cikke (1) bekezdésének o) pontja szerinti elengedésének a többi egyetemleges adóstársra gyakorolt hatásáról.
2. A Vámkódex előírásairól
69. Ennek kapcsán először utalni kell arra, hogy jelen kérdés csupán egyrészről az APP és a PAD, másrészről a francia vámhatóságok közötti viszonyra vonatkozik. Így tehát vámfizetésre kötelezettek és vámhatóságok közötti viszonyról van szó, nem egyes vámfizetésre kötelezettek egymás közti viszonyáról. Ez a különbségtétel számomra azért bír jelentőséggel, mert a vámhatóságok és a vámfizetésre kötelezettek közötti viszony jogi szabályozása közvetlen hatással van a vámokra és így az Unió saját forrásaira. Sok érv szól a mellett, hogy a vámtartozás vámhatóságokkal szembeni megszűnését és így közvetlenül az Unió saját forrásait érintő kérdéseket egységesen a Vámkódex szabályozza. Ezzel szemben nincs közvetlen hatása a saját forrásokra az egyes egyetemleges adóstársak közötti viszony jogi szabályozásának, különösen azon kérdés tekintetében, hogy az egyetemleges adóstársak egymás közti viszonyukban végül milyen mértékben tartoznak helytállni a vámtartozásért. Álláspontom szerint az uniós jog jelenlegi állapotában e tekintetben tehát nagyobb mozgástere van a nemzeti jogrendszereknek.
70. Az APP és a M aprochim azon álláspontjukat, amely szerint a Mondia javára történő elengedés az ő javukra is hatással kell, hogy legyen, először is a Vámkódex 233. cikke (1) bekezdése b) pontjának szóhasználatára alapítják. E rendelkezés szerint megszűnik a vámtartozás a vámösszeg elengedésével. Ezt a rendelkezést önmagában a szóhasználata alapján valóban lehet úgy értelmezni, hogy az egyik egyetemleges adóssal szembeni elengedés a többi egyetemleges adós tekintetében is a vámtartozás megszüntetéséhez vezet.
71. Utalnak továbbá a Vámkódex 233. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontja közötti rendszertani összefüggésre. A Vámkódex 233. cikke (1) bekezdésének a) pontja egy olyan további megszűnési esetet szabályozó rendelkezés, amely szerint a vámtartozás megszűnik az egyetemleges adós által történő megfizetésével. Az világos, hogy a Vámkódex 233. cikke (1) bekezdésének a) pontja esetében nemcsak a fizetést teljesítő, hanem a többi egyetemleges adós is mentesül a vámtartozás alól. Az egyetemleges kötelezettségre ugyanis az jellemző, hogy a hitelező a tartozást bármelyik egyetemleges adóstól követelheti, de csak egyszer(14) . Hivatkozással tehát arra, hogy a Vámkódex 233. cikkének (1) bekezdése mind a vámtartozás teljesítése, mind annak elengedése esetében a megszűnés kifejezést használja, lehet érvelni amellett, hogy nemcsak a vámtartozás a) pont szerinti teljesítése, hanem a vámtartozás összegének b) pont szerinti elengedése is a vámtartozás megszűnéséhez vezet valamennyi egyetemleges adóstárs vonatkozásában.
72. A Vámkódex 233. cikke (1) bekezdése b pontjának ilyen értelmezése azonban – amit a jogirodalom is részben elfogad(15) – nem lenne összeegyeztethető a Vámkódex 202., 203., 213., 233. és 239. cikkének céljával, és így akadályozná annak hatékony érvényesülését.
73. Elsőként azt kell figyelembe venni, hogy a Vámkódex 202. cikkének (3) bekezdése és 203. cikkének (3) bekezdése szerint nemcsak az felel a vámtartozásért, aki a vámjogot sértő magatartást tanúsít (a hivatkozott rendelkezések első franciabekezdései), hanem az is, aki a vámjog megsértésében részt vett (a hivatkozott rendelkezések második franciabekezdései). Ez a többszörös bebiztosítottság a vámtartozás behajthatatlanságának kockázatát hivatott csökkenteni olyan esetekben, amelyekben elmaradt a szabályos vámáru‑nyilatkozat megtétele. Ezt különösen annak fényében kell értékelni, hogy a vámok az Unió saját forrásaihoz tartoznak, és így az Unió költségvetésének részét képezik. A Vámkódex 233. cikke (1) bekezdése b) pontjának és 239. cikkének értelmezésénél így az Unió saját forrásai védelmének szükségességét is célként kell figyelembe venni. Ezt a célt nem szabad veszélyeztetni a vámtartozás megszűnése új okainak bevezetésével(16) .
74. Meg kell állapítani továbbá, hogy a Mondiával szemben jelen ügyben a vámtartozást a Vámkódex 239. cikke és a Közösségi Vámkódex végrehajtásáról szóló rendelet 900. cikke (1) bekezdésének o) pontja alapján engedték el. A Közösségi Vámkódex végrehajtásáról szóló rendelet 900. cikke (1) bekezdésének o) pontja különösen azokra az esetekre vonatkozik, amikor az árukra vonatkozóan behozataluk előtt nem tettek szabályos vámáru-nyilatkozatot és a Vámkódex 202. és 203. cikke alapján a vámtartozás e szabálysértés miatt jött létre. Ebben az esetben a vámtartozás meghatározásánál sem az uniós elbánás sem a preferenciális elbánás nem vehető figyelembe. Ugyanakkor a Közösségi Vámkódex végrehajtásáról szóló rendelet 900. cikke (1) bekezdésének o) pontja méltányolható okból lehetőséget ad az utólagos elengedésre olyan esetekben, amelyekben ezeket az előnyöket a szabályszerű vámáru‑nyilatkozat megtétele esetén figyelembe lehetett volna venni. A méltányosságból történő elengedés feltétele ugyanakkor nemcsak az, hogy a szabályszerű vámárunyilatkozat‑tétel esetén fennállt volna az uniós elbánáshoz vagy a preferenciális elbánáshoz való jog, hanem azon szubjektív feltételnek is teljesülnie kell, hogy a kérelmezőnek nem róható fel sem a megtévesztés szándéka, sem súlyos gondatlanság.
75. A Vámkódex 233. cikke (1) bekezdése b) pontjának olyan értelmezése, hogy a Mondiával szembeni részbeni elengedés a Vámkódex 239. cikke és a Közösségi Vámkódex végrehajtásáról szóló rendelet 900. cikke alapján automatikusan kihatással van egyetemleges adóstársaira, az APP‑re és a M aprochimra (illetve a PAD‑ra) is, nem venné kellően figyelembe a fent említett célokat. Egyrészről nem érthető ugyanis, hogy az Unió miért mondjon le csak azért saját forrásokról, mert az elengedés a Mondiával szemben indokolt ugyan, de az nem szükségszerűen indokolt a többi egyetemleges adóssal szemben. A többszörös bebiztosítottság fent említett elvének(17) sokkal inkább az felel meg, ha a vámhatóságoknak ilyen esetben a többi egyetemleges adóssal szemben kell fellépniük, ha azokkal szemben a megfelelő összeget nem engedték el(18) . Másfelől számomra méltányossági szempontból nem tűnik indokoltnak, hogy egy olyan vámfizetésre kötelezett, aki lehetséges módon a megtévesztés szándékával vagy súlyosan gondatlanul járt el, az elengedés előnyeit élvezhesse csak azért, mert egyetemlegesen felel a vámtartozásért és a másik egyetemleges adóst az ő saját magatartása alapján elengedésben részesítettek(19) .
76. Az olyan értelmezés, amely szerint a Vámkódex 239. cikke és a Közösségi Vámkódex végrehajtásáról szóló rendelet 900. cikke (1) bekezdésének o) pontja szerinti elengedés csak arra a kérelmezőre vonatkozik, amely e rendelkezések feltételeit teljesíti, emellett érvényesíti azt az elvet is, hogy az elengedés az általános behozatali és kiviteli rendszerre vonatkozó kivételt képez, ezért az elengedést lehetővé tevő szabályokat megszorítóan kell értelmezni(20) .
77. Ez az értelmezés nem ellentétes továbbá a Vámkódex 233. cikke (1) bekezdése b) pontjának szövegével sem. Ezt a rendelkezést ugyanis lehet úgy értelmezni, hogy az csupán az adott vámfizetésre kötelezett és a vámhatóságok közötti viszonyt szabályozza. Amennyiben a Vámkódex 233. cikke (1) bekezdésének b) pontja akként rendelkezik, hogy a vámtartozás az elengedés következtében megszűnik, úgy az jelen esetben csak a Mondia és a vámhatóságok közötti viszonyra vonatkozik, nem pedig az egyrészről az APP és a M aprochim, illetve a PAD, másrészről a vámhatóságok közötti viszonyra.
78. Végül ehelyütt utalni kell arra, hogy a vonatkozó jogszabályok ilyen értelmezése megfelel a Modernizált Vámkódex 86. cikke (4) bekezdésének, amely szerint az elengedés csak azon egyetemleges adósra van kihatással, akinek az elengedést megadták. A jelen ügyben ratione temporis
ez az előírás nem alkalmazandó. A Modernizált Vámkódex elfogadását eredményező jogalkotási eljárásból azonban nem lehet olyan következtetést levonni, hogy az uniós jogalkotó ezen a ponton a fennálló jogi szabályozást meg akarta volna változtatni. Ennyiben a Modernizált Vámkódex 86. cikke (4) bekezdésének szabályozása alátámasztja azt az értelmezést, amely szerint a Vámkódex 239. cikke és a Közösségi Vámkódex végrehajtásáról szóló rendelet 900. cikke (1) bekezdésének o) pontja szerinti elengedés csak az adott kérelmezőre nézve fejt ki joghatást.
3. Az APP és a PAD további érveiről
79. Nem meggyőzőek az APP és a PAD által előadott további érvek, amelyek azt hivatottak alátámasztani, hogy a Mondiával szembeni részbeni elengedés velük szemben is hatályos lenne.
80. Először is, az APP előadja, hogy a Mondiával szembeni elengedés vele szemben azért kell, hogy hatályos legyen, mert a francia vámhatóságok a Mondia által az elengedés iránt benyújtott kérelem vizsgálatakor közvetetten azt is vizsgálták, illetve azt is vizsgálniuk kellett volna, hogy az APP részéről megállapítható‑e megtévesztés vagy súlyos gondatlanság.
81. Ezek az érvek számomra nem meggyőzőek.
82. Elsőként utalni kell arra, hogy a Vámkódex 239. cikke és a Közösségi Vámkódex végrehajtásáról szóló rendelet 900. cikke (1) bekezdésének o) pontja szerinti elengedés csak az adott vámfizetésre kötelezett kérelmére adható meg(21) . Ezt egy meghatározott határidőn belül kell benyújtani, ami általában a vám összegének a vámfizetésre kötelezettel történő közlésétől számított tizenkét hónap. Ahogy azt a kérdést előterjesztő bíróság kifejtette, az APP nem nyújtott be saját nevében határidőn belül elengedés iránti kérelmet a Vámkódex 239. cikke és a Közösségi Vámkódex végrehajtásáról szóló rendelet 900. cikke (1) bekezdésének o) pontja alapján, és a Mondia sem az APP képviselőjeként nyújtotta be az általa elengedés iránt benyújtott kérelmet.
83. Egyébként már az APP kiinduló feltevése is helytelennek tűnik számomra, amely szerint a francia vámhatóságok a Mondia kérelmének vizsgálata keretében közvetetten az APP magatartását is vizsgálták, illetve azt is vizsgálniuk kellett volna. A vámhatóságoknak a Vámkódex 239. cikke és a Közösségi Vámkódex végrehajtásáról szóló rendelet 900. cikke (1) bekezdésének o) pontja szerinti elengedési kérelem kapcsán e rendelkezések szubjektív feltételeinek fennállását csak az adott kérelmező tekintetében kell vizsgálniuk. A behozatalai tekintetében vámügynök által képviselt gazdasági szereplő helytállással tartozik a képviselője súlyos gondatlanságáért(22) . Ez kézenfekvő, mivel a képviselt úgy felel a képviselője magatartásáért, mintha azt ő maga tanúsította volna. Ilyen esetben a képviselt elengedés iránti kérelme feltételezi, hogy közvetetten a képviselőjének a magatartását is vizsgálni kell. Ebből azonban az APP álláspontjával ellentétben nem lehet azt levezetni, hogy fordított esetben, tehát a képviselő elengedés iránti kérelme kapcsán közvetetten azt is meg kell vizsgálni, hogy a képviseltnek felróható‑e megtévesztés vagy súlyos gondatlanság. A képviselt ugyanis nem a képviselő érdekében jár el, így a képviselő a saját magatartása megítélése során nem tartozik szükségszerűen felelősséggel a képviselt magatartásáért.
84. Másodszor,
az APP azon álláspontját, hogy a Mondiával szembeni elengedés vele szemben is hatályos, a Közösségi Vámkódex végrehajtásáról szóló rendelet 899. cikkére alapítja. Álláspontja szerint e rendelkezésből az következik, hogy a jelen ügyhöz hasonló esetben a Mondia kérelme következtében az APP vámtartozásának elengedését is meg kell vizsgálni. Ezt az APP arra alapítja, hogy ez a rendelkezés megfogalmazása minden érintett magatartásának a vizsgálatát előírja.
85. Ezen érvelésnek sem lehet helyt adni. A Közösségi Vámkódex végrehajtásáról szóló rendelet 899. cikke nem értelmezhető úgy, hogy a vámfizetésre kötelezett az elengedés iránti kérelmével olyan kötelezettséget ró a vámhatóságokra, hogy azok kötelesek minden egyetemlegesen vámfizetésre kötelezett tekintetében megvizsgálni, hogy azoknak felróható‑e megtévesztés vagy súlyos gondatlanság.
86. Először is, már a Közösségi Vámkódex végrehajtásáról szóló rendelet 899. cikkének szövege sem támasztja alá ezt az értelmezést. Ott csupán „érintett személyről” van szó egyes számban, és nem „érintett személyekről” többes számban. Így ez alatt nyilvánvalóan csak az adott kérelmezőt kell érteni.
87. Az APP álláspontjának ellentmond továbbá a Közösségi Vámkódex végrehajtásáról szóló rendelet 899. cikkének szabályozása, amely szerint a vámhatóságok a kérelemben előadott indokok alapján döntenek a kérelemről. A fent kifejtetteknek megfelelően(23) az egyes egyetemleges adósok érdekei egy elengedés iránti kérelem kapcsán nagyon is ellentétesek lehetnek. Ezért nem lehet abból kiindulni, hogy a kérelmező a kérelmében szükségszerűen azokat az okokat is előadja, amelyek a többi érintett személyre nézve kedvezőek.
88. Harmadszor,
Maître Bérel a PAD képviseletében arra hivatkozik, hogy a M aprochimra is vonatkozik a vámhatóságoknak a Mondia részére biztosított elengedésről szóló határozata. A francia vámhatóságok ugyanis kioktatták az APP‑t és a M aprochimot, hogy a kifogásaik tárgyában csak akkor hoznak döntést, ha már a Mondia elengedés iránti kérelméről döntöttek.
89. Ezzel kapcsolatban elég azt megjegyezni, hogy az EUMSZ 267. cikke szerinti előzetes döntéshozatali eljárás keretében nem a Bíróság feladata a nemzeti hatóságok által hozott határozat tartalmának megállapítása, hanem a nemzeti bíróságoké. A Bíróságnak így alapvetően a kérdést előterjesztő bíróság megállapításaiból kell kiindulnia(24) . Az előzetes döntéshozatali kérelemből az következik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság a vámhatóságok határozatának olyan értelmezéséből indul ki, amely szerint az csak a Mondia vámtartozását engedi el részben.
C – Összefoglalás
90. Mindezek alapján a Vámkódex 213., 233. és 239. cikkéből az következik, hogy a vámhatóságok által a vámfizetésre egyetemlegesen kötelezett javára a Vámkódex 239. cikke és a Közösségi Vámkódex végrehajtásáról szóló rendelet 900. cikke (1) bekezdésének o) pontja szerinti elengedést biztosító határozata e vámtartozás többi egyetemleges adósa javára nem fejt ki automatikusan joghatást. Ezekkel a rendelkezésekkel ezért ellentétes az olyan nemzeti előírás, amely ilyen joghatást ír elő.
VII – Végkövetkeztetések
91. A fentiekben kifejtettek alapján azt javaslom, hogy a Bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre a következő választ adja:
A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet 213., 233. és 239. cikkét akként kell értelmezni, hogy a jelen ügyhöz hasonló esetben a vámtartozás fizetésére egyetemlegesen kötelezett – akinek ezt a vámtartozást nem engedték el – nem hivatkozhat a vámtartozás megfizetése alóli mentesülés érdekében egy másik egyetemleges adós vonatkozásában az ezen rendelet 239. cikke és a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92/EGK tanácsi rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2‑i 2454/93/EGK bizottsági rendelet 900. cikke (1) bekezdésének o) pontja alapján kibocsátott elengedő határozatra.
(1) .
(2)  –	Az EUSZ és az EUMSZ által alkalmazott megjelölések alapján az „uniós jog” fogalma alatt együttesen érteni kell a közösségi jogot és az uniós jogot. A továbbiakban az egyes elsődleges jogi rendelkezések tekintetében a ratione temporis hatályos előírások kerülnek felsorolásra.
(3)  –	HL L 102., 5. o.
(4)  –	HL L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o.
(5)  –	HL L 145., 1. o.
(6)  –	HL L 253., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 6. kötet, 3. o.
(7)  –	HL L 187., 16. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 13. kötet, 463. o.
(8)  –	HL L 346., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 5. kötet, 326. o.
(9)  –	Az APP‑től és a M aprochimtól további díjakat is (adók stb.) követeltek, amelyek azonban jelen előzetes döntéshozatali kérelem szempontjából nem bírnak jelentőséggel.
(10)  –	A nemzeti hatóságok és a Bizottság előtti eljárás részletei tekintetében utalni kell az Elsőfokú Bíróság T‑55/05. sz., Rijn Schelde Mondia France kontra Bizottság ügyben 2007. január 25‑én hozott végzésére (az EBHT‑ban nem tették közzé).
(11)  –	Lásd ilyen értelemben a 28/62–30/62. sz., Da Costa és társai egyesített ügyekben 1963. március 27‑én hozott ítéletet (EBHT 1963, 65. o., 81. o.); a 62/72. sz. Bollmann‑ügyben 1973. március 1‑jén hozott ítélet (EBHT 1973., 269. o.) 4. pontját; a C‑261/95. sz. Palmisani‑ügyben 1997. július 10-én hozott ítélet (EBHT 1997., I‑4025. o.) 31. pontját, valamint a C‑2/06. sz. Kempter‑ügyben 2008. február 12‑én hozott ítélet (EBHT 2008., I‑411. o.) 41. és azt követő pontjait.
(12)  –	Így például K. Reiche (in: P. Witte: Zollkodex, Beck, 4. kiadás, 2006., 5. cikk, 5. pont).
(13)  –	A C‑314/06. sz. Société Pipeline Méditerranée et Rhône ügyben 2007. december 18‑án hozott ítélet (EBHT 2007., I‑12273. o.) 21. pontja; a C‑103/01. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2003. május 22‑én hozott ítélet (EBHT 2003., I‑5369. o.) 33. pontja; a C‑296/95. sz., EMU Tabac és társai ügyben 1998. április 2‑án hozott ítélet (EBHT 1998., I‑1605. o.) 30. pontja és a C‑75/09. sz. Agra‑ügyben 2010. június 17‑én hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 32. és azt követő pontjai.
(14)  –	P. Witte (a fenti 12. lábjegyzetben hivatkozott P. Witte, 233. cikk, 12. pont).
(15)  –	Lásd R. Henke, W. Huchatz: Das neue Abgabenverwaltungsrecht für Ein- und Ausfuhrabgaben, ( Zeitschrift für Zölle und Verbrauchsteuern, 1996., 226. és azt követő oldalak, 231. o.).
(16)  –	A Bíróság C‑112/01. sz. SPKR‑ügyben 2002. november 14‑én hozott ítéletének (EBHT 2002., I‑10655. o.) 31. pontja, C‑459/07. sz. Elshani‑ügyben 2009 április 2‑án hozott ítéletének (EBHT 2009., I‑2759. o.) 31. pontja és C‑230/08. sz. Dansk Transport og Logistik ügyben 2010. április 29‑én hozott ítéletének (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 51. pontja.
(17)  –	Lásd jelen főtanácsnoki indítvány 73. pontját.
(18)  –	P. Witte (a fenti 14. lábjegyzetben hivatkozott P. Witte, 233. cikk, 12. pont).
(19)  –	Lásd ilyen értelemben még P. Witte (a fenti 14. lábjegyzetben hivatkozott P. Witte, 233. cikk, 11. pont és 233. cikk, 12. pont). A szerző utal arra, hogy a vámtartozás annak megfizetéséért felelős személlyel szemben méltányosságból történő elengedése szükséges, és hogy ennek keretében be lehetne pótolni azt, ami a mérlegelési jogkör keretében nem volt lehetséges.
(20)  –	A Bíróság C‑48/98. sz., Söhl & Söhlke ügyben 1999. november 11‑én hozott ítéletének (EBHT 1999., I‑7877. o.) 52. pontja, C‑156/00. sz., Hollandia kontra Bizottság ügyben 2003. március 13‑án hozott ítéletének (EBHT 2003., I‑2527. o.) 91. pontja.
(21)  –	Az elengedésre vonatkozó más előírások ezzel szemben a hivatalból történő figyelembevételt írják elő, lásd a Vámkódex 236. cikke (2) bekezdésének harmadik albekezdését.
(22)  –	A Bíróság C‑38/07. P. sz., Heuschen & Schrouff Oriental Foods Trading kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének (EBHT 2008., I‑8599. o.) 53. és 54. pontja.
(23)  –	Jelen főtanácsnoki indítvány 58. pontja.
(24)  –	Lásd a Bíróság C‑360/06. sz. Heinrich Bauer Verlag‑ügyben 2008. október 2‑án hozott ítéletének (EBHT 2008., I‑7333. o.) 15. pontját és a C‑482/01. és C‑493/01. sz., Orfanopoulos és Oliveri egyesített ügyekben 2004. április 29‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑5257. o.) 42. pontját.