62005TO0085_HU
Felek
Az ítélet indoklása
Rendelkező rész
Felek
A T‑85/05. R. sz. ügyben,
Dimos Ano Liosion (Görögország),
Theodora Goula, Argyris Argyropoulos, Ioannis Manis, Eleni Dalipi, Vasilis Papagrigoriou és Giorgos Fragkalexis
(lakóhelyük: Ano Liosia [Görögország])
(képviseli őket: G. Kalavros ügyvéd)
felpereseknek
az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: D. Triantafyllou és L. Flynn, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)
alperes ellen
benyújtott, a 2004. december 21‑i E (2004) 5522. sz., a nyugat-attikai (Görögország) Filí [a továbbiakban, az angol átírást követve: Fyli] településhez tartozó Szkalisztíri [a továbbiakban, az angol átírást követve: Skalistiri] helységében megvalósuló második hulladéklerakó telep (XYTA) első szakaszának építésére vonatkozó, a Kohéziós Alapból nyújtott pénzügyi támogatás odaítéléséről szóló bizottsági határozat végrehajtásának felfüggesztése iránti kérelme tárgyában,
AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGÁNAK ELNÖKE
meghozta a következő
Végzést
Az ítélet indoklása
A jogvita alapját képező tényállás
1. Attikában (Görögország) a hulladékgazdálkodást a 2003. július 2‑i 3164/2003. sz. (FEK A 176) görög törvényben szereplő regionális hulladékgazdálkodási terv (a továbbiakban: regionális terv) szabályozza. A regionális tervet az 1991. március 18‑i 91/156/EGK tanácsi irányelvvel (HL L 78., 32. o.) módosított, a hulladékokról szóló, 1975. július 15‑i 75/442/EGK tanácsi irányelv (HL L 194., 39. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 23. o.) alapján dolgozták ki.
2. Az Ano Liosia‑i hulladéklerakó telep (a továbbiakban: Ano Liosia‑i lerakó) 1950 óta működik. A jelenlegi működését a görög kormánynak a környezetvédelmi feltételek jóváhagyásáról szóló, 1997. március 21‑i aktusa engedélyezte.
3. A telep működését az Ernst & Young iroda értékelte. Az iroda 2004. április 26‑i, „Az Ano Liosia‑i telep szilárdhulladék-gazdálkodási projektjének szakértői véleménye, zárójelentés” című tanulmánya (a továbbiakban: Ernst & Young tanulmány) szerint az Ano Liosiai‑i lerakó 2000 óta naponta átlagosan 5200 tonna szilárd hulladékot fogad, noha az előzetes tervek szerint a működésétől számított hatodik évtől naponta átlagosan csupán 500 tonna hulladék fogadásával számoltak (Ernst & Young tanulmány, 6. o.).
4. E helyzetet figyelembe véve a görög kormány új regionális hulladékgazdálkodási tervet dolgozott ki. A 3164/2003. sz. görög törvény szerint átfogó hulladékgazdálkodásra Északkelet-Attikában a Grammatiko és a Polidendri nevű helységek, Délkelet-Attikában a Keratea és a Kropia helységek, Nyugat-Attikában pedig Skalistiri és a Meletani-Mandra helységek alkalmasak.
5. Ebben az összefüggésben a Görög Köztársaság 2003. november 27‑én a Kohéziós Alap létrehozásáról szóló, 1994. május 16‑i 1164/94/EK tanácsi rendelet (HL L 130., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 14. fejezet, 1. kötet, 9. o.) alapján a Skalistiri helységben magvalósuló hulladéklerakó telep első szakaszának építésére vonatkozó, a Kohéziós Alapból megvalósuló társfinanszírozás iránti kérelmet (a továbbiakban: társfinanszírozási kérelem) nyújtott be a Bizottsághoz.
6. Környezeti hatásvizsgálatot (az ESDKNA-nak [Attika-tartomány községeinek és településeinek társulása] a Nyugat-Attikában hulladék elföldelésére szolgáló második telep környezeti hatásvizsgálata [a továbbiakban: ESDKNA-tanulmány]) követően, amely megállapította, hogy Skalistiri teljesíti azokat a feltételeket, amelyek ahhoz szükségesek, hogy ott hulladéklerakót létesítsenek, a görög kormány 2003. december 3‑i tárcaközi rendeletével engedélyezte az Ano Liosia‑i lerakót felváltó, az attikai hulladék higiénikus elföldelésére alkalmas, Skalistiriben létesítendő második hulladéklerakó (a továbbiakban: a skalistiri lerakó) építési, termelési és rehabilitációs környezetvédelmi feltételeit (a továbbiakban: jóváhagyó határozat).
7. A Görög Köztársaság 2004. október 6‑án és november 4‑én és 15‑én további információkkal egészítette ki társfinanszírozási kérelmét.
8. Az 1164/94. rendelet – különösen a 10. cikk (6) bekezdése – alapján a Bizottság 2004. december 21‑én meghozta az E (2004) 5522. sz., a nyugat-attikai Skalistiri helységében megvalósuló második hulladéklerakó telep (XYTA) első szakaszának építésére vonatkozó, a Kohéziós Alapból nyújtott pénzügyi támogatás odaítéléséről szóló bizottsági határozatot (a továbbiakban: vitatott határozat).
9. A vitatott határozat úgy rendelkezik, hogy a Kohéziós Alap a projekthez 40 008 750 eurót, azaz a teljes összeg 75%‑át biztosítja társfinanszírozás formájában.
Az eljárás
10. Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2005. február 16‑án benyújtott keresetlevelével az Ano Liosia község egyrészről, illetve számos, Ano Liosiai‑i lakóhelyű természetes személy másrészről (a továbbiakban együtt: felperesek) az EK 230. cikk alapján keresetet indítottak a vitatott határozat megsemmisítése iránt.
11. Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2005. február 24‑én az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzatának 104. cikke és az EK 242. cikk alapján benyújtott külön iratban a felperesek ideiglenes intézkedés iránti kérelmet terjesztettek elő, amelyben az Elsőfokú Bíróságnak az alapeljárás keresetében hozandó döntéséig a vitatott határozat végrehajtásának felfüggesztését kérték.
12. A Bizottság 2005. március 11‑én előadta az ideiglenes intézkedés iránti kérelemre vonatkozó írásbeli észrevételeit, amelyben elfogadhatatlanság, illetve másodlagosan megalapozatlanság miatt kérte a kérelem elutasítását.
13. Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2005. március 31‑én benyújtott külön iratban a Bizottság az eljárási szabályzat 114. cikkének 1. §‑a alapján az alapeljárás keresete ellen elfogadhatatlansági kifogást emelt, amelyben azt kéri az Elsőfokú Bíróságtól, hogy mivel a kereset nyilvánvalóan elfogadhatatlan, utasítsa el a vitatott határozat elleni megsemmisítés iránti keresetet, és a felpereseket kötelezze a költségek viselésére.
Indokolás
14. Az Elsőfokú Bíróság egyrészről az EK 242. és az EK 243. cikk, másrészről az EK 225. cikk (1) bekezdésének együttes rendelkezései alapján, ha a körülmények alapján ezt szükségesnek tartja, elrendelheti a megtámadott jogi aktus végrehajtásának felfüggesztését, vagy szükséges ideiglenes intézkedéseket rendelhet el.
15. Az eljárási szabályzat 104. cikkének 2. §‑a úgy rendelkezik, hogy az ideiglenes intézkedések iránti kérelem megjelöli a jogvita tárgyát, a sürgősségre okot adó körülményeket, valamint azokat a ténybeli és jogi alapokat, amelyek valószínűsítik a kért ideiglenes intézkedés szükségességét ( fumus boni iuris ). Ezek együttes feltételek, azaz az ideiglenes intézkedés iránti kérelmet el kell utasítani, ha e feltételek valamelyike hiányzik (a Bíróság elnökének a C‑268/96. P(R). sz., SCK és FNK kontra Bizottság ügyben 1996. október 14‑én hozott végzésének [EBHT 1996., I‑4971. o.] a 30. pontja).
16. Az ügy irataiban foglaltakra tekintettel az ideiglenes intézkedésről határozó bíró úgy ítéli meg, hogy minden szükséges információ rendelkezésére áll a jelen ideiglenes intézkedés iránti kérelem eldöntésére, és nincs szükség a felek előzetes szóbeli magyarázatainak meghallgatására.
A felek érvei
Az elfogadhatóságról
17. A felperesek úgy érvelnek, hogy a végrehajtás felfüggesztésére irányuló kérelmük az eljárási szabályzat 104. cikkének 2. §-ában előírt valamennyi feltételnek eleget tesz, és az alapeljárás keresete elfogadható. E tekintetben a felperesek azt állítják, hogy a vitatott határozat – jóllehet a Görög Köztársaságnak címezték – közvetlenül és személyükben érinti őket.
18. Ezen állítás alátámasztására a felperesek azzal érvelnek, hogy az Ano Liosia község a skalistiri lerakó építési projektje „áldozatainak zárt közösségéhez” tartozik, és hogy a község egyedülálló és kizárólagos károkat fog elszenvedni. Az 1950-től működő Ano Liosia‑i lerakó már hatalmas károkat okozott, különös tekintettel a környezeti, gazdasági és a társadalmi következményekre. A község körüli földek értéke drámaian csökkent az Ano Liosia‑i lerakó működése miatt. Az Ano Liosia‑i és a skalistiri lerakók több mint 15 000 ár nagyságú terület hasznosítását akadályozzák, amelyet különböző fejlesztésekre használhattak volna fel. Ezek a földek, amelyek a felperesek szerint skalistiri lerakó építése miatt használhatatlanná váltak, vagy azokká fognak válni, olyan területeket foglalnak magukban, ahová községi parkot, zöldövezeteket és sportlétesítményeket terveztek.
19. Ami a természetes személyeket illeti, a felperesek szerint a vitatott határozat közvetlenül és személyükben érinti őket. E felperesek a skalistiri lerakó építési területétől egy kilométerre található épületekben laknak. A felperesek előadják, hogy az eddigi elviselhető körülmények között zajló életmódjukat, amely lehetővé tette a természetes környezetük kihasználását, a szóban forgó projekt teljesen meg fogja változtatni.
20. A Bizottság úgy érvel, hogy a jelen kérelmet elfogadhatatlannak kell nyilvánítani, mert egyrészt nem felel meg az eljárási szabályzat ítélkezési gyakorlat által is értelmezett 104. cikke 2. §-ában előírt feltételeknek, másrészt pedig a vitatott határozat megsemmisítése iránti kereset, amelyhez a jelen kérelem is kapcsolódik, maga nyilvánvalóan elfogadhatatlan. Ami ez utóbbit illeti, a Bizottság a Bíróság C‑321/95. sz., Greenpeace Council és társai kontra Bizottság ügyben 1998. április 2‑án hozott ítéletére (EBHT 1998., I‑1651. o.; a továbbiakban: Greenpeace-ítélet) hivatkozik, és hangsúlyozza, hogy a vitatott határozat a felpereseket sem személyükben, sem közvetlenül nem érinti az EK 230. cikk negyedik bekezdése értelmében. Az Ano Liosia község által benyújtott kereset elfogadhatóságát illetően a Bizottság úgy érvel, hogy még ha feltételezhető lenne is, hogy a vitatott határozat egyénileg érinti e községet, a község akkor sem lenne közvetlenül érintve. A Bizottság szerint a vitatott határozat, amely egy nemzeti szinten már eldöntött projekt finanszírozásának jóváhagyására vonatkozik, tisztán pénzügyi természetű, és csupán közvetve érinti a községet, valamint a többi felperest, és önmagában nem változtatja meg azok jogi helyzetét.
A fumus boni iuris ról
21. A felperesek úgy érvelnek, hogy a vitatott határozat ellentétes a környezet minősége megőrzésének, védelmének és javításának, a személyek egészsége védelmének, valamint a természeti források bölcs és ésszerű felhasználásának céljaival, és következésképpen megsérti az elsődleges közösségi jogot (az EK 2., az EK 4. és az EK 174. cikk), a másodlagos közösségi jog több rendelkezését, különösen azokat, amelyek a Görög Köztársaságnak a hulladékképződés megelőzésére, a mennyiség és az ártalmasság csökkentésére, valamint a hulladék oly módon történő hasznosítására és ártalmatlanítására vonatkoznak, hogy azok ne veszélyeztessék az emberi egészséget és a környezetet (a 75/442 irányelv 3., 4. és 6. cikkében, valamint a 91/156 irányelv 3. és 4. cikkében szereplő kötelezettségek), továbbá sérti azokat a rendelkezéseket, amelyek arra kötelezik, hogy a környezetszennyezés megelőzése érdekében intézkedéseket hozzon (a környezetszennyezés integrált megelőzéséről és csökkentéséről szóló, 1996. szeptember 24‑i 96/61/EK tanácsi irányelv [HL L 257., 26. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 3. kötet, 80. o.] 3. cikke), és környezeti hatásvizsgálatot dolgozzon ki (az 1997. március 3‑i 97/11/EK tanácsi irányelvvel [HL L 73., 5. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 3. kötet, 151. o.] módosított, az egyes köz-és magánprojektek környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálatáról szóló, 1985. június 27‑i, 85/337/EGK tanácsi irányelv [HL L 175., 40. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 248. o.] 1. cikke), valamint a görög nemzeti jog jogszabályi rendelkezéseit is.
22. A felperesek ezen érveik alátámasztására azt hangsúlyozzák, hogy a skalistiri lerakó építése gyakorlatilag az Ano Loiosia‑i lerakó kibővítését jelenti, hiszen azok egymással határosak, közös a bejáratuk és az ingatlanuk, és a beszivárgó víz kezelésére azonos biológiai kezelést alkalmaznak. A felperesek szerint a már működő Ano Liosia‑i telep újrahasznosítási üzeme jelenleg 1300 tonna hulladékot és – a psytalleiai biológiai állomásról származó – 300 tonna nyersiszapot fogad, a hőkezelő üzeme pedig jelentős mennyiségű kórházi hulladékot, azaz összességében naponta 6500 tonna mennyiségű hulladékot fogad, a jövőben pedig várhatóan évente 1 072 5000 tonnát (napi 3000 tonnát) kell majd fogadnia, valamint további, a mechanikus újrahasznosító üzemben kezelt 1300 tonnát, 300–800 tonna iszapot és naponta 25 tonna veszélyes és fertőző hulladékot, annak ellenére, hogy a regionális terv csupán évi 330 000 tonna hulladékot hagyott jóvá. A felperesek hangsúlyozzák, hogy a skalistiri telep a 2742. sz. számú görög törvény (FEK A’ 207., 1999. október 7.) 21. cikke alapján feltétlen védelmet élvez, és természetes környezet visszaállítására kijelölt övezetnek minősül. A felperesek állítása szerint a telep egy része erdősített, a nem fásított részét pedig – amely magánterületeken fekszik, és a felhasználása vitatható, és így nem is garantálható – újra kell fásítani, tehát az ESDKNA-tanulmány szerint nem ez a legmegfelelőbb terület egy lerakó létesítéséhez, e tanulmány azt állapítja meg, hogy Meletani-Mandra megfelelőbb lenne. A skalistiri lerakó működése katasztrofális következményekkel járna Ano Liosia környezetére, a felperesek egészségére, a községi földek értékére és e község fejlődésére (lásd a 18. pontot).
23. A Bizottság megállapítja, hogy a végrehajtás felfüggesztése iránti kérelemből egyáltalán nem állapítható meg az állítólagos jogellenesség, így hiányoznak azok a ténybeli és jogi alapok, amelyek valószínűsítik a kérelem szükségességét ( fumus boni iuris ).
24. A kérelem egyáltalán nem fejti ki, hogy a vitatott határozat mivel sértette meg a felperesek által hivatkozott rendelkezésekből származó kötelezettségeket. A Bizottság úgy érvel, hogy a vitatott határozat, éppen ellenkezőleg, példás a környezetvédelmi feltételek figyelembevételének tekintetében, biztosítja a környezet- és az egészségvédelem biztosításához szükséges feltételeket, mivel a görögországi hulladékkezelés javítása érdekében különleges feltételeket ír elő, és mivel a szóban forgó finanszírozást e feltételek határidőn belüli megvalósításától teszi függővé.
A sürgősségről
25. A felperesek úgy érvelnek, hogy a vitatott határozat végrehajtása súlyos és helyrehozhatatlan kárt okozna a környezetnek, a község gazdaságának, beleértve a földek értékét és hasznosítását, valamint a felperesek egészségének is. Ami a természetes környezetet illeti, a felperesek úgy érvelnek, hogy a vitatott határozat a fent ismertetett okok (lásd a 22. pontot) miatt károsítaná a környezetet. A sürgősség pedig szerintük abból ered, hogy a görög kormány 2004. november 2‑án már aláírta a projektre vonatkozó szerződést, amely már hatályba is lépett, továbbá hogy a projektekre vonatkozó tanulmányok elkészítése és a projekt megvalósítása folyamatban van, és nagyon gyorsan halad előre, valamint hogy az ehhez szükséges kiadásokat is teljesítik. Az idő előrehaladása olyan kiadásokat és eljárásokat von maga után, amelyek sértik a magánjogot. A skalistiri lerakó megépítése károsan befolyásolja a község ingatlanainak értékét, és a községet, valamint a környéken élőket (a felpereseket is beleértve), több hektárnyi terület sport- és kulturális létesítményekre történő felhasználásától fosztja meg (lásd a 18. pontot).
26. A felperesek arra hivatkoznak, hogy az eredeti állapot visszaállítása rendkívül nehéz, ráadásul költséges is lenne. A veszély közvetlenül fenyegető, következésképpen a helyzet sürgőssé vált.
27. A Bizottság úgy ítéli meg, hogy a sürgősségre vonatkozó feltétel nem teljesül.
28. Elsősorban a vitatott határozat végrehajtásának felfüggesztése nem szükséges ahhoz, hogy az állítólagos kár bekövetkezését megakadályozza. Először is: valójában az Ano Liosia‑i lerakó 1950 óta működik, és az e telepet egy újjal helyettesítő projekt társfinanszírozása, amely telep ráadásul a község határain kívül helyezkedik el, nem súlyosbítja a jelenlegi helyzetet, és még kevésbé minősül sürgős helyzetnek.
29. Másodszor: az állítólagos kár nem a vitatott társfinanszírozási határozatból ered, hanem csupán a nemzeti görög határozatokból, azaz a regionális tervből és a görög hatóságoknak a skalistiri telep kiválasztására vonatkozó végleges döntéséből. A vitatott határozat végrehajtásának felfüggesztése tehát nem tenné lehetővé az állítólagos kár megelőzését.
30. Harmadszor: a felpereseknek lett volna lehetőségük a nemzeti aktusok megtámadására a nemzeti bíróságaik előtt. Ez a lehetőség, amellyel a Bizottság felvilágosítása szerint éltek is, a Bizottság szerint minden sürgős jellegétől megfosztja a jelen ideiglenes intézkedés iránti eljárást.
31. Negyedszer: az állítólagos kár nem tekinthető közvetlenül fenyegetőnek, mivel a Bizottság szerint a gazdaságra, az egészségre és környezetre gyakorolt állítólagos következményei homályosak, megalapozatlanok és bekövetkezésük a határozatlan jövőben valósulhat meg. Éppen ellenkezőleg: mivel a vitatott határozat valamennyi környezetvédelmi előírást tiszteletben tartja, és lehetővé teszi a Bizottság felügyeleti jogát – különösen a kérdéses kötelezettségek megsértése esetén a társfinanszírozás felfüggesztésének lehetőségével –, egyértelműen megállapítható a sürgősség hiánya.
32. Másodsorban a Bizottság úgy érvel, hogy nem bizonyították be, hogy a kár súlyos és helyrehozhatatlan.
33. Az állítólagos kár, azaz a környezetre, a gazdaságra és társadalomra gyakorolt negatív hatás, beleértve a földek értékére gyakoroltat is, homályos és hipotetikus.
34. A község környékén található földek értékének csökkenéséből eredő kár az ítélkezési gyakorlat szerint nem súlyos, és nem is helyrehozhatatlan. Mindenesetre e kár már az 1950 óta létező helyzet miatt bekövetkezett volna. A község rekreációs és sportcélra felhasználható földjei hasznosításának megakadályozásából eredő kár teljesen hipotetikus. Ezenkívül már a jelenlegi helyzet is megakadályozza e földek ilyen célra történő felhasználását.
35. A Bizottság szerint homályos, hipotetikus és nem bizonyított a vitatott határozatnak a környezetre és természetes személyek – köztük a felperesek –egészségére gyakorolt negatív hatásaiból eredő kár. A felperesek nem magyarázták meg, hogy a vitatott határozat mennyiben súlyosbítja a jelenlegi helyzetet, amely a működő lerakó telítettsége miatt már egyébként is eléggé problematikus. A Bizottság hangsúlyozza, hogy a vitatott határozat, éppen ellenkezőleg, hozzájárul a jelenlegi problémák megoldásához, és biztosítja a környezetvédelmi feltételek tiszteletben tartását.
Az érdekek mérlegeléséről
36. A Bizottság mindenekelőtt azt hangsúlyozza, hogy Attika összes lakója érdekeinek és a régió környezetének – a közösségi jognak, így a 75/442 irányelvnek és a regionális tervnek megfelelő – védelme megelőzi egy néhány ezer lakosú község érdekeit. A végrehajtás felfüggesztése további késedelmet okozna, és a már működő lerakó túlterheltsége katasztrofális következményekkel járna. A Bizottság úgy érvel, hogy a jelenlegi helyzet annyira problematikus, hogy a törvényesség helyreállítása érdekében már keresetet is indított annak megállapítása iránt, hogy a Görög Köztársaság nem teljesítette a környezetvédelem terén fennálló kötelezettségeit (a folyamatban lévő C‑502/03. sz., Bizottság kontra Görögország ügy, HL 2004. C 47., 15. o.); e kötelezettség magában foglalja a nemzeti terv görög hatóságok általi végrehajtását is, amely terv a vitatott határozat alapján a Kohéziós Alapból társfinanszírozott skalistiri lerakó építését is tartalmazza.
Az ideiglenes intézkedésről határozó bíró értékelése
Az elfogadhatóságra vonatkozó előzetes észrevételek
37. Először is kell emlékeztetni arra, hogy a megszilárdult ítélkezési gyakorlat szerint az eljárási szabályzat 104. cikkének 2. §-ában előírt feltételek megkövetelik, hogy a kérelem alapjául szolgáló ténybeli és jogi elemek már az ideiglenes intézkedés iránti kérelem szövegéből is koherensen és egyértelműek kiderüljenek (lásd az Elsőfokú Bíróság elnökének a T‑306/01. R. sz., Aden és társai kontra Bizottság ügyben 2002. május 7‑én hozott végzésének [EBHT 2002., II‑2387. o.] a 52. pontját és a T‑303/04. R. sz., European Dynamics kontra Bizottság ügyben 2004. november 10‑én hozott végzésének [EBHT 2004., II‑3889. o.] 63. és 64. pontját).
38. A jelen ügyben – ahogy azt a Bizottság helyesen hangsúlyozza – azt kell megállapítani, hogy a kérelem kevés olyan elemet tartalmaz, amely lehetővé tenné az ideiglenes intézkedésről határozó bíró számára annak vizsgálatát, hogy valószínűsíthető‑e a kért intézkedések szükségessége. Ugyanakkor a kérelem – rövidsége és zavaros előadásmódja ellenére is – egy sor olyan jogalapot és érvet tartalmaz, amelyek a fumus boni iuris
és a sürgősség feltételei fennállásának alátámasztására irányulnak, ami lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy érdemben előterjessze észrevételeit, az ideiglenes intézkedésről határozó bíró számára pedig azt, hogy az észrevételeket megvizsgálja. Ilyen körülmények között nem lehet azt megállapítani, hogy a kérelmet – mint elfogadhatatlant – el kell utasítani, mert nem felel meg az eljárási szabályzat 104. cikkének 2. §-ában előírt feltételeknek.
39. A Bizottságnak azon érveit illetően, hogy a jelen kérelem elfogadhatatlan, mert az alapeljárás keresete nyilvánvalóan elfogadhatatlan, emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a kereset elfogadhatóságát főszabály szerint nem az ideiglenes intézkedés iránti eljárásban kell vizsgálni, hiszen ez az alapügyet is előre eldöntené. Azonban amikor az ideiglenes intézkedés iránti kérelem alapjául szolgáló alapeljárás keresetének nyilvánvaló elfogadhatatlanságára hivatkoznak – mint a jelen esetben is –, szükségesnek bizonyulhat megállapítani, hogy vannak‑e olyan ténybeli elemek, amelyek a kereset elfogadhatóságát első ránézésre valószínűsítik (az Elsőfokú Bíróság elnökének a T‑1/00. R. sz., Hölzl és társai kontra Bizottság ügyben 2000. február 15‑én hozott végzésének [EBHT 2000., II‑251. o.] 21. pontja és a T‑291/04. R. sz., Enviro Tech Europe és Enviro Tech International kontra Bizottság ügyben 2005. február 10‑én hozott végzésének [EBHT 2005., II‑475. o.] 61. pontja).
40. A jelen esetben – az ideiglenes intézkedésről határozó bíró tudomására hozott tényeket tekintve – komoly kétségek merültek fel azzal kapcsolatban, hogy a vitatott határozat közvetlenül és személyükben érinti a felpereseket.
41. Először is a felpereseknek, akik természetes személyek, és nem a vitatott határozat címzettjei, be kell mutatniuk, hogy ez a határozat sajátos jellemzőik vagy olyan helyzet folytán vonatkozik rájuk, amely minden más személytől megkülönbözteti, és ezáltal a címzetthez hasonló módon egyéníti őket (a Bíróság 25/62. sz., Plaumann kontra Bizottság ügyben 1963. július 15‑én hozott ítélete [EBHT 1963., 197., 223. o.] és a C‑50/00. P. sz., Pequeños Agricultores kontra Tanács ügyben 2002. július 25‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑6677. o.] 36. pontja).
42. Márpedig – ahogy azt a Bizottság is hangsúlyozza – a felperesek helyzete első ránézésre a Greenpeace-ügy felpereseinek a helyzetére hasonlít. Ebben az ügyben a Bíróság úgy ítélte meg, hogy azok a felperesek, akiknek a sajátos helyzetét a határozat meghozatalakor nem vették figyelembe, nem tekinthetők az Európai Regionális Fejlesztési Alap útján két villamos erőmű megépítéséhez pénzügyi támogatást nyújtó, valamely tagállamnak szóló határozat által személyükben érintettnek (a Greenpeace-ítélet 28. pontja).
43. Ráadásul Ano Liosia községnek kell pontos tények alapján bizonyítani, hogy a vitatott határozat sérti őt, mert olyan helyzet folytán vonatkozik rá, amely minden más személytől megkülönbözteti, így – a jelen ügy körülményeit tekintve – Attikai más településeitől, különösen Fylitől, amelynek területén az új lerakó létesül (ebben az értelemben lásd az Elsőfokú Bíróság elnökének a T‑37/04. R. sz., Região autónoma dos Açores kontra Tanács ügyben 2004. július 7‑én hozott végzésének [EBHT 2004., II‑2153. o.] 112. és 120. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
44. Ezenkívül a jelen kérelemben szereplő község és természetes személy felperesek esetében is felmerül az elfogadhatóság kérdése a közvetlen érintettség kritériuma tekintetében. A megszilárdult ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a közvetlen érintettség esetében a vitatott közösségi aktusnak közvetlen hatást kell gyakorolnia az egyének jogi helyzetére, és hogy a címzettjei számára semmilyen mérlegelési lehetőséget nem ad a végrehajtásával kapcsolatban, mivel a végrehajtás teljesen automatikusan történik, és egyedül a közösségi aktusból adódik, minden egyéb közvetítő szabály nélkül (a Bíróság C‑386/96. P. sz., Dreyfus kontra Bizottság ügyben 1998. május 5‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑2309. o.] 43. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat, valamint az Elsőfokú Bíróság T‑139/02. sz., Institouto N. Avgerinopoulou és társai kontra Bizottság ügyben 2004. március 15‑én hozott végzésének [EBHT 2004., II‑875. o.] 62. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
45. Márpedig a jelen ügyben egy projekt társfinanszírozási határozatáról van szó, és ezt a projektet a görög hatóságok a jogszabályaik és a nemzeti közigazgatási határozataik útján választottak ki. Amint azt a Bizottság is hangsúlyozza: úgy tűnik, hogy a skalistiri új lerakó építési projektjére biztosított közösségi finanszírozás csak közvetetten járul hozzá a projekt megvalósításához. Az ügy irataiból az következik, hogy a görög hatóságok minden bizonnyal az Ano Liosia‑i lerakó működésével kapcsolatos problémák miatt új lerakó építésére kényszerültek volna, és ez független a közösségi társfinanszírozástól. Mindenesetre a görög hatóságok még azelőtt választották ki a skalistiri lerakó helyét, hogy a Bizottság döntött volna a projekt társfinanszírozásáról. Végül meg kell állapítani, hogy az ügy irataiból első ránézésre nem derül ki, hogy a vitatott határozat semmilyen mérlegelési lehetőséget nem hagy a projekt megvalósításáért felelős görög hatóságok számára (lásd az Institouto N. Avgerinopoulou és társai kontra Bizottság ügyben hozott, fent hivatkozott végzés 68–70. pontját).
46. Ilyen helyzetben nem lehet kizárni, hogy az ügy érdemében eljáró bírák arra a következtetésre jutnak, hogy adott esetben kizárólag a görög hatóságok határozata veszélyezteti a felperesek környezetvédelmi jogait, következésképpen e projekt közösségi társfinanszírozásáról szóló vitatott határozatnak csupán közvetett hatása van e jogokra (ebben az értelemben lásd a Greenpeace-ítélet 30. és 31. pontját, valamint az Institouto N. Avgerinopoulou és társai kontra Bizottság ügyben hozott, fent hivatkozott végzés 70. pontját).
47. Még ha az eljárás e szakaszában a felek által felhozott érvek figyelembevétele esetén komoly kétségek merülnek is fel a felperesek vitatott határozat általi közvetlen és személyükben való érintettségével kapcsolatban, az ideiglenes intézkedésről határozó bíró úgy ítéli meg, hogy a jelen körülmények között nem szükséges tovább vizsgálni, hogy a megsemmisítés iránti kereset első ránézésre elfogadható‑e. A felperesek ugyanis nem bizonyították be, hogy az alábbi indokok miatt sürgős az ideiglenes intézkedések elrendelése.
A sürgősségről
48. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az ideiglenes intézkedés iránti kérelem sürgősségét annak szükségessége alapján kell mérlegelni, hogy az ideiglenes döntést az ideiglenes intézkedést kérő fél súlyos és helyrehozhatatlan kártól történő megóvása érdekében kell‑e meghozni (a Bíróság elnökének a 310/85. R. sz., Deufil kontra Bizottság ügyben 1986. február 6‑án hozott végzésének [EBHT 1986., 537. o.] a 15. pontja, valamint az Elsőfokú Bíróság elnökének a T‑13/99. R. sz., Pfizer Animal Health kontra Tanács ügyben 1999. június 30‑án hozott végzésének [EBHT 1999., II‑1961. o.] a 134. pontja).
49. A megtámadott határozat végrehajtásának felfüggesztését kérő félnek kell bizonyítania, hogy az alapeljárás lezárását nem tudja anélkül megvárni, hogy ne szenvedjen ilyen természetű kárt (a Bíróság elnökének C‑356/90. R. sz., Belgium kontra Bizottság ügyben 1991. május 8‑án hozott végzésének [EBHT 1991., I‑2423. o.] a 23. pontja, valamint az Elsőfokú Bíróság elnökének a T‑151/01. R. sz., Duales System Deutschland kontra Bizottság ügyben 2001. november 15‑én hozott végzésének [EBHT 2001., II‑3295. o.] a 187. pontja).
50. A kár közvetlen veszélyét nem kell teljes bizonyossággal bizonyítani, hanem –különösen akkor, amikor a kár több tényező bekövetkezésétől függ – az is elegendő, ha a veszély kellő valószínűséggel előrelátható. A felperes ugyanakkor köteles azon tényeket bemutatni, amelyek alapján feltételezhető az ilyen súlyos és helyrehozhatatlan kár bekövetkezésének lehetősége (a Bíróság elnökének a C‑335/99. P(R). sz., HFB és társai kontra Bizottság ügyben 1999. december 14‑én hozott végzésének [EBHT 1999., I‑8705. o.] a 67. pontja és a C‑278/00. R. sz., Görögország kontra Bizottság ügyben 2000. október 12‑én hozott végzésének [EBHT 2000., I‑8787. o.] 15. pontja).
51. E tekintetben – amint azt a Bizottság helyesen hangsúlyozza – azt kell megállapítani, hogy a felperesek által említett kár, amelyet a környezet károsodása, az egészségre gyakorolt negatív hatások, valamint a község környékén található földek értékcsökkenése okoz, és amely lehetetlenné teszi e földek különböző társadalmi tevékenységekre történő felhasználását, homályosak, hipotetikusak és nem bizonyítottak. Az ilyen bizonytalan kár nem igazolhatja a kért felfüggesztést (lásd a Bíróság elnökének a 142/87. R. sz., Belgium kontra Bizottság ügyben 1987. június 15‑én hozott végzésének [EBHT 1987., 2589. o.] a 25. pontját és a C‑296/93. R. sz., Franciaország kontra Bizottság ügyben 1993. július 16‑án hozott végzésének [EBHT 1993., I‑4181. o.] 26. pontját; az Elsőfokú Bíróság elnökének a T‑316/04. R. sz., Wam kontra Bizottság ügyben 2004. november 10‑én hozott végzésének [EBHT 2004., II‑3917. o.] a 31. pontját).
52. A kérelem nem tartalmaz egyetlen olyan bizonyítékot sem, amely a határozat végrehajtásának a felperesek – és általában Ano Liosia környékiek – egészségére gyakorolt hatásaira vonatkozna. Ugyanígy elegendő annak megállapítása, hogy a környezet károsodására vonatkozó állítások homályosak, és nincsenek bizonyítékokkal alátámasztva. A felperesek csupán általánosságok közlésére szorítkoznak, valamint arra, hogy bemutassák azon érveket, amelyek szerint a Skalistiri területe teljes védelmet élvező vagy erdős terület, illetve olyan további érveket említenek, amelyek szerint az Ano Liosia‑i telep a regionális tervben előírtnál több tonnányival nagyobb mennyiségű hulladékot fogad, ám ezeket az állításokat nem támasztották alá bizonyítékokkal, és nem magyarázták meg részletesen. A felperesek továbbá kizárólag az Ano Liosia közelében építendő lerakót kifogásolják, de nem magyarázzák meg, hogy ez miért vezetne a környezet károsodásához, sőt, miért okozna súlyos és helyrehozhatatlan károkat. Mivel a vitatott határozat utal arra, hogy az új lerakó építésénél szigorú környezeti feltételeknek tesznek eleget (lásd különösen a vitatott határozat I. mellékletének 12. pontját és a jóváhagyó határozatot), valamint figyelembe véve, hogy az ESDKNA-tanulmány szerint a skalistiri telep megfelel e céloknak (az ESDKNA-tanulmány 16–18. és 23. pontja), a felpereseknek kellene ezt az elemzést megcáfolniuk, és megmagyarázni azt, hogy ez a határozat mennyiben vezet az általuk említett károsodáshoz, ám ezt egyáltalán nem tették meg.
53. Ellenkezőleg: mivel a felperesek elismerik, hogy az Ano Liosia‑i lerakó több évtizede problematikus körülmények között működik, és már a községnek és a környékének is problémákat okozott, a kérelem nem ad magyarázatot arra, hogy a jelenlegi helyzet mennyiben válna súlyosabbá, sem arra, hogy a több éve fennálló helyzet miért teremt olyan sürgős helyzetet, amely alátámasztaná a vitatott határozat végrehajtásának azonnali felfüggesztését.
54. A felpereseknek a község földjeinek rekreációs, társadalmi, kulturális és sporttevékenységek céljára történő felhasználásának ellehetetlenítésével kapcsolatos állításai hipotetikusak. Amint azt a felperesek maguk is hangsúlyozzák, csupán jövőbeli fejlesztési javaslatokról van szó. Ráadásul a kérelem nem tartalmazza konkrétan e javaslatokat, és nem magyarázza meg, hogy a felperesek szerint a fentiekből eredő kár mennyiben súlyos és helyrehozhatatlan. Ilyen körülmények között jelenleg nem áll fenn a kár bekövetkezésének veszélye, a kár csupán a jövőben, bizonytalanul és véletlenszerűen következhet be (az Elsőfokú Bíróság elnökének a T‑24/93. R. sz., CMBT kontra Bizottság ügyben 1993. május 13‑án hozott végzésének [EBHT 1993., II‑543. o.] a 34. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
55. Ami a földek árának csökkenését illeti, eltekintve attól, hogy az ilyen kár, amely csupán pénzügyi veszteséget jelent, főszabály szerint nem tekinthető súlyos és helyrehozhatatlan kárnak (az Enviro Tech Europe és Enviro Tech International kontra Bizottság ügyben hozott, fent hivatkozott végzés 74. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), a felperesek nem adnak magyarázatot arra, hogy a vitatott határozat hogyan járulhat hozzá ilyen kár okozásához. Éppen ellenkezőleg: a felperesek is elismerik, hogy a fennálló helyzet már 1950 óta hozzájárult a község földjei értékének a csökkenéséhez.
56. Arra a végső következtetésre kell jutni, hogy az állítólagos kár helyrehozhatatlanságával kapcsolatban a felperesek csupán általánosságokat állítanak, amelyek szerint rendkívül nehéz, sőt költséges az eredeti állapot helyreállítása, de ezt az állítást egyáltalán nem támasztják alá.
57. Ebből az következik, hogy a felperesek nem mutattak be olyan tényeket, amelyek alapján az ideiglenes intézkedésről határozó bíró megállapíthatná, hogy az állítólagos kár súlyos és helyrehozhatatlan, vagy hogy e kár bekövetkezésének veszélye az ítélkezési gyakorlat értelmében bizonyos és közvetlen.
58. Ezenkívül hangsúlyozni kell, hogy a felperesek egyáltalán nem bizonyították be, hogy az állítólagos kár megakadályozásához fel kell függeszteni a vitatott határozat végrehajtását.
59. Az, hogy a görög kormány már 2004. november 2‑án aláírta a szóban forgó projektre vonatkozó szerződést, amely már hatályba is lépett, továbbá, hogy a tanulmányok elkészítése és e projekt végrehajtása folyamatban van, és nagyon gyorsan halad előre, és végül, hogy az ehhez szükséges kiadásokat már teljesítik, olyan tények, amelyek önmagukban nem bizonyítják olyan sürgős helyzet fennállását, amely miatt a vitatott határozat végrehajtását fel kellene függeszteni.
60. Elsősorban – amint azt a Bizottság is helyesen hangsúlyozza – e nemzeti aktusok megtámadásának a lehetősége alkalmasabb és megfelelőbb módja a felperesek érdekei védelmének. Következésképpen úgy lehet tekinteni, hogy ez kizárja a jelen kérelem sürgősségét (ebben az értelemben lásd a Região autónoma dos Açores kontra Tanács ügyben hozott, fent hivatkozott végzés 162. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint az Elsőfokú Bíróság eln ökének a T‑34/02. R. sz., B kontra Bizottság ügyben 2002. június 25‑én hozott végzésének [EBHT 2002., II‑2803. o.] a 93. pontját).
61. Másodsorban meg kell állapítani, hogy a vitatott határozat értelmében a Bizottság, amennyiben nem tartják be a projekt környezetvédelmi rendelkezéseit, felfüggesztheti a szóban forgó finanszírozást (a vitatott határozat I. mellékletének 12. pontja). Olyan helyzetben, amikor a fentiek értelmében a Bizottságnak lehetősége van, sőt köteles ellenőrizni azt, hogy a projekt megvalósítása során ne következzék be környezetkárosodás, és adott esetben ezt szankcionálhatja is a finanszírozás felfüggeszthetésével (a vitatott határozat III. mellékletének 4. pontja), azt kell megállapítani, hogy a környezetvédelmi érdekek védelmére alapozott sürgősség nem áll fenn (ebben az értelemben lásd a Região autónoma dos Açores kontra Tanács ügyben hozott, fent hivatkozott végzés 183. és 184. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
62. Végül azért is kétséges a vitatott határozat végrehajtása felfüggesztésének szükségessége, mert a felperesek nem bizonyították be egyértelműen, hogy –figyelembe véve, hogy az új lerakó létesítésére a görög hatóságok már kiválasztották a skalistiri területet, és hogy a projekt megvalósításának megkezdéséhez szükséges valamennyi határozatot meghozták – a határozat végrehajtásának felfüggesztése, amely társfinanszírozási határozat, szükségszerűen megváltoztatja a jelenlegi helyzetet, és megakadályozza az állítólagos kár bekövetkezését, és ezt végeredményben a felperesek is elismerik (ebben az értelemben lásd a European Dynamics kontra Bizottság ügyben hozott, fent hivatkozott végzés 66., 69. és 70. pontját).
63. Mindezekből az következik, hogy az ügy iratai alapján nem lehet jogi szempontból kellő bizonyossággal megállapítani, hogy a felperesek a kért ideiglenes intézkedés elmaradása esetén súlyos és helyrehozhatatlan kárt szenvednének.
64. Ebből az következik, hogy a felpereseknek nem sikerült bebizonyítaniuk, hogy a sürgősség feltétele teljesül. Következésképpen az ideiglenes intézkedés iránti kérelmet el kell utasítani anélkül, hogy az elfogadhatóságáról dönteni kellene, illetve meg kellene vizsgálni, hogy az ideiglenes intézkedés meghozatalának egyéb feltételei teljesülnek‑e.
Rendelkező rész
A fenti indokok alapján
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ELNÖKE
1) Az ideiglenes intézkedés iránti kérelmet elutasítja.
2) A költségekről jelenleg nem határoz.
Luxembourg, 2005. május 23.