62024CJ0515
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (hetedik tanács)
2026. március 12. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – Adózás – A hozzáadottérték‑adó (héa) közös rendszere – Az előzetesen felszámított héa levonása – 2006/112/EK irányelv – A 176. cikk második bekezdése – A héalevonási jog kizárására – Szabadidős jellegű rendezvényekre szóló jegyek és szolgáltatások vásárlása – A héalevonási jog hatálybalépése a Spanyol Királyságnak az Európai Gazdasági Közösséghez való csatlakozása időpontjában – »Standstill« klauzula”
A C‑515/24. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Tribunal Supremo (legfelsőbb bíróság, Spanyolország) a Bírósághoz 2024. július 24‑én érkezett, 2024. július 22‑i határozatával terjesztett elő
a Randstad España SLU
és
az Administración General del Estado
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (hetedik tanács),
tagjai: F. Schalin tanácselnök (előadó), M. Gavalec és Csehi Z. bírák,
főtanácsnok: J. Kokott,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
a Randstad España SLU képviseletében C. Durán Haeussler, J. M. Martínez Gimeno és A. Villegas Viñeta abogados,
–
a spanyol kormány képviseletében P. Pérez Zapico, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Bizottság képviseletében C. Calvo Langdon, M. Herold és B. Martenczuk, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2025. október 23‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelv (HL 2006. L 347., 1. o.; helyesbítések: HL 2007. L 335., 60. o.; HL 2015. L 323., 31. o.; a továbbiakban: héairányelv) 168. cikke a) pontjának és 176. cikkének értelmezésére vonatkozik.
2
E kérelmet a Randstad España SLU és az Administración General del Estado (központi államigazgatás, Spanyolország; a továbbiakban: adóhatóság) között hozzáadottérték‑adóra (a továbbiakban: héa) vonatkozó utólagos adómegállapítás tárgyában folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő, amellyel e hatóság megtagadta a szabadidős jellegű rendezvényekre és szolgáltatásokra szóló jegyek vásárlását terhelő, előzetesen felszámított héa levonásához való jogot.
Jogi háttér
Az uniós jog
A Spanyol Királyság és a Portugál Köztársaság csatlakozásának feltételeiről, valamint a szerződések kiigazításáról szóló okmány
3
A Spanyol Királyság és a Portugál Köztársaság csatlakozásának feltételeiről, valamint a szerződések kiigazításáról szóló okmány (HL 1985. L 302., 23. o.) 395. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Amennyiben a XXXVI. mellékletben szereplő lista vagy ezen okmány bármely más rendelkezése valamely határidőt nem ír elő, az új tagállamok hatályba léptetik azokat az intézkedéseket, amelyek ahhoz szükségesek, hogy az EGK‑Szerződés 189. cikke és az Euratom‑Szerződés 161. cikke szerinti irányelvek és határozatok, valamint az ESZAK‑Szerződés 14. cikke szerinti ajánlások és határozatok rendelkezéseinek a csatlakozás napjától megfeleljenek.”
A 77/388/EGK hatodik irányelv
4
A tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról‑ közös hozzáadottértékadó‑rendszer: egységes adóalap‑megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv (HL 1977. L 145., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o.) 17. cikkének (6) bekezdése a következőket írja elő:
„A[z Európai Közösségek] Tanács[a] a[z Európai Közösségek] Bizottság[ának] javaslatára az ezen irányelv hatálybalépésétől számított négyéves időtartamon belül egyhangúlag megállapítja, hogy milyen kiadás esetén nem keletkezhet a [héa] levonásának joga. Az üzleti tevékenységhez szorosan nem kapcsolódó kiadás esetén, mint a luxuskiadások, szórakozási célú kiadások és reprezentációs költségek az adólevonást semmilyen körülmények között nem lehet alkalmazni.
A fent említett rendelkezések hatálybalépéséig a tagállamok fenntarthatnak minden olyan kizárást, amely az ezen irányelv hatálybalépése idején fennálló nemzeti jogszabályban szerepel.”
5
A hatodik irányelvet a héairányelv helyezte hatályon kívül és váltotta fel, amely 2007. január 1‑jén lépett hatályba.
A héairányelv
6
A héairányelv 168. cikkének a) pontja kimondja:
„Az adóalany, amennyiben a termékeket és szolgáltatásokat az adóköteles tevékenységének folytatása szerinti tagállamban adóköteles tevékenységéhez használja fel, jogosult az általa fizetendő adó összegéből levonni a következő összegeket:
a)
a részére más adóalany által teljesített vagy teljesítendő termékértékesítés vagy szolgáltatásnyújtás után az ebben a tagállamban fizetendő vagy megfizetett HÉA‑t”.
7
A héairányelv 176. cikke a következőképpen szól:
„A[z Európai Unió] Tanács[a] a[z Európai] Bizottság javaslata alapján egyhangúlag megállapítja, hogy milyen kiadások nem jogosítanak a HÉA levonására. Semmiképpen nem lehet adólevonást alkalmazni az üzleti tevékenységhez szorosan nem kapcsolódó kiadások esetén, mint a luxuskiadások, szórakozási célú kiadások és reprezentációs költségek.
Az első albekezdésben említett rendelkezések hatálybalépéséig a tagállamok fenntarthatnak minden olyan korlátozást, amelyet az 1979. január 1‑jén, vagy – a[z Európai] Közösséghez az említett időpontot követően csatlakozó tagállamok esetében – a csatlakozás időpontjában hatályos nemzeti jogszabályaik előírnak.”
8
A jelen ítélet meghozatalának időpontjában a Tanács még nem fogadta el a héalevonásra nem jogosító kiadások listáját.
A spanyol jog
A 30/1985. sz. törvény
9
Az 1985. augusztus 2‑i Ley 30/1985 del Impuesto sobre el Valor Añadido (a hozzáadottérték‑adóról szóló 30/1985. sz. törvény; a BOE 1985. augusztus 9‑i 190. száma, 25214. o.) 33. cikke (1) bekezdésének 3. és 5. pontja a következőket írta elő:
„(1)   Nem vonható le:
[…]
3.   Az élelmiszerek vagy italok vásárlásáért vagy behozataláért, valamint a szálloda‑, étterem‑ vagy szórakoztató szolgáltatásokért előzetesen megfizetett adó, kivéve, ha azok célja, hogy a munkavállalók, vagy harmadik felek ellenszolgáltatás ellenében használják vagy fogyasszák.
[…]
5.   Az ügyfeleknek, munkavállalóknak vagy harmadik feleknek szánt termékek vagy szolgáltatások beszerzése után előzetesen felszámított adó.”
10
A 30/1985. sz. törvény 1986. január 1‑jén lépett hatályba, és azt hatályon kívül helyezte az 1992. december 28‑i Ley 37/1992 del Impuesto sobre el Valor Añadido (a hozzáadottérték‑adóról szóló 37/1992. sz. törvény; a BOE 1992. december 29‑i 312. száma, 44247. o.).
A 37/1992. sz. törvény
11
A 37/1992. sz. törvény jelen ügyben irányadó változata 96. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Az alábbi termékek és szolgáltatások beszerzése, illetve igénybevétele – beleértve a saját fogyasztás, behozatal, bérbeadás, átalakítás, javítás, karbantartás vagy használat céljából történő beszerzést, illetve igénybevételt is –, valamint az azokkal összefüggő vagy azokat kiegészítő termékek és szolgáltatások után előzetesen felszámított adót:
[…]
4.   Szabadidős jellegű előadások és szolgáltatások.
5.   Az ügyfeleknek, munkavállalóknak vagy harmadik feleknek szánt termékek vagy szolgáltatások.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
12
A 2009–2011. években a Randstad España a Real Madrid C. F. és az F. C. Barcelona labdarúgó‑mérkőzéseire jegyeket, a spanyol Formula‑1 Grand Prix Paddock Clubjába meghívókat, valamint a Clipper Stad Amsterdam hajókirándulásaira meghívókat vásárolt. A társaság levonta az ezen jegyek – amelyeket az ügyfelei részére ingyenesen biztosított – vásárlásával kapcsolatos héát.
13
A Dependencia de Control Tributario y Aduanero de la Delegación Central de Grandes Contribuyentes de la Agencia Tributaria (a kiemelt adózók központi igazgatóságának adó‑ és vámellenőrzési egysége, Spanyolország) által lefolytatott ellenőrzési és vizsgálati eljárást követően a spanyol adóhatóság adómegállapító határozatokat hozott, amelyekben megtagadta a Randstad Españától a szabadidős jellegű eseményekre és szolgáltatásokra szóló jegyvásárlásokat terhelő héa levonásához való jogot, és a 2009., 2010. és 2011. év tekintetében a 37/1992. sz. törvény 96. cikkének (1) bekezdése alapján elrendelte a megfelelő héa összegének korrekcióját.
14
A Randstad España panaszt nyújtott be ezen adómegállapító határozatokkal szemben, amelyet a Tribunal Económico‑Administrativo Central (központi adóügyi közigazgatási bíróság, Spanyolország) 2017. november 22‑én elutasított. A Randstad megtámadta ezt az elutasító határozatot az Audiencia Nacional közigazgatási jogvitákkal foglalkozó tanácsa (kiemelt ügyek országos bírósága, Spanyolország) előtt.
15
Ez utóbbi a 2022. január 17‑i ítéletével helybenhagyta az említett elutasító határozatot annyiban, amennyiben az sporteseményekre és szabadidős jellegű szolgáltatásokra szóló jegyek vásárlására vonatkozó utólagos adómegállapításra vonatkozott. Az Audiencia Nacional (kiemelt ügyek országos bírósága) a „standstill” klauzula alkalmazására hivatkozott, amely elsősorban a hatodik irányelv 17. cikke (6) bekezdésének második albekezdésében, másodsorban pedig a héairányelv 176. cikkének második bekezdésében foglalt rendelkezés nemzeti szintű végrehajtásából ered.
16
A Randstad España fellebbezést nyújtott be a Tribunal Supremóhoz (legfelsőbb bíróság, Spanyolország), a kérdést előterjesztő bírósághoz.
17
A Randstad España arra hivatkozik, hogy a héasemlegesség elve értelmében az adóalany számára lehetővé kell tenni a szakmai tevékenységéhez kapcsolódó beszerzések után megfizetett héa levonását. Ez kiterjed a sport‑ vagy szabadidős eseményeken való részvételre szóló, az ügyfeleinek ingyenesen biztosított jegyek vásárlására is. A „standstill” klauzula lehetővé tenné egy tagállamnak az Európai Unióhoz való csatlakozásakor hatályos nemzeti szabályozásának fenntartását, és korlátozná a héa levonását. Ez a helyzet viszont a jelen ügyben nem áll fenn. Az ilyen vásárlásokra vonatkozó, előzetesen felszámított héa levonásához való jog kizárását előíró spanyol szabályozás ugyanis a Spanyol Királyságnak az Európai Gazdasági Közösséghez való csatlakozását megelőzően nem volt hatályban.
18
A spanyol kormány szerint, bár e jogszabály Spanyolország uniós csatlakozásának napján lépett hatályba, azt 1985. augusztus 2‑án, vagyis e csatlakozást megelőzően fogadták el, és a „standstill” klauzula alapján fenntartható.
19
A kérdést előterjesztő bíróság a maga részéről megjegyzi, hogy a héairányelv 176. cikkében előírt levonási jogtól eltérő szabályozást, különösen ami e jog korlátozásait illeti, a Bíróság már értelmezte, többek között a 2010. szeptember 30‑iOasis East ítéletben (C‑395/09, EU:C:2010:570) és a 2013. július 18‑iAES‑3C Maritza East 1 ítéletben (C‑124/12, EU:C:2013:488). Ezen ítéletekből kitűnik, hogy főszabály szerint a levonási jog korlátozásait nemcsak elő kellett volna írni, hanem azoknak is hatályban kellett volna lenniük, és azokat ténylegesen alkalmazni kellett volna az Unióhoz való csatlakozás előtt. Mindazonáltal a spanyol héaszabályozás hátterét képező összefüggések különlegesek. A Spanyol Királyság Unióhoz való csatlakozását megelőzően ugyanis e tagállamban nem létezett héa. Így az akkoriban létező adók – különösen a vállalkozások általános forgalmi adója és a luxusadó – egyike sem volt összehasonlítható a héarendszerrel. Közelebbről, ezen adók egyike sem írta elő semmilyen előzetesen felszámított adó levonását.
20
E körülmények között a Tribunal Supremo (legfelsőbb bíróság) úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Összeegyeztethető‑e a [héairányelv] 168. cikkének a) pontjával és 176. cikkének első bekezdésével a [37/1992. sz. törvény] 96. cikke [első bekezdésének] 4. és 5.°pontjában foglalthoz hasonló rendelkezés, amelynek értelmében az adóalany semmilyen mértékben nem vonhatja le az olyan termékek és szolgáltatások beszerzése, illetve igénybevétele után előzetesen felszámított adót, mint például a sportrendezvények, valamint amelyeket az ügyfelek, alkalmazottak vagy harmadik személyek részére nyújtott szolgáltatásokhoz használnak fel, még akkor sem, ha az adóalany igazolja, hogy az ilyen kiadások közvetlenül kapcsolódnak üzleti vagy szakmai tevékenységéhez, azok szigorúan üzleti vagy szakmai célból merültek fel, és a termékeket és szolgáltatásokat az adóköteles ügyleteinek teljesítéséhez használta fel, és még akkor sem, ha az összeg a jövedelemadó (személyi jövedelemadó és társasági adó) szempontjából levonható kiadásnak minősül?
2)
Összeegyeztethető‑e a [héairányelv] 176. cikkének [második bekezdésével] a [37/1992. sz. törvény] 96. cikke [első bekezdésének] 4. és 5.°pontjában foglalthoz hasonló rendelkezés, amely a levonási jog gyakorlását korlátozó feltételt vezet be, és amelynek hatálybalépésére ugyanazon a napon került sor, amikor a Spanyol Királyság 1986. január 1‑jén csatlakozott [a Közösséghez], anélkül hogy a csatlakozás napjáig hatályban lévő jogszabályok rendelkeztek volna ilyen korlátozásról?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
A második kérdésről
21
A jelen ügyben az előzetes döntéshozatal iránti kérelem megválaszolását a második kérdés vizsgálatával kell kezdeni. Amint ugyanis az a jelen kérelemből kitűnik, az adóhatóság az előzetesen felszámított héa levonásához való jognak a Randstad Españával szembeni korlátozását kizárólag a „standstill” klauzulára alapította.
22
E kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a héairányelv 176. cikkének második bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az érintett tagállam Unióhoz való csatlakozásának időpontjában lép hatályba, és amely kizárja az előzetesen felszámított héa levonásához való jogot az olyan termékek és szolgáltatások beszerzése tekintetében, mint a sporteseményeken való részvételre jogosító, ügyfeleknek, munkavállalóknak vagy harmadik személyeknek szóló jegyek.
23
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a héairányelv 168. cikkének a) pontjában foglalt adólevonási jog a héa mechanizmusának szerves részét képezi, és főszabály szerint nem korlátozható. E jog a teljesített ügyleteket terhelő előzetesen felszámított adó teljes összege tekintetében azonnal érvényesül (lásd: 2019. május 2‑iGrupa Lotos ítélet, C‑225/18, EU:C:2019:349, 25. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
24
A Bíróság ítélkezési gyakorlatából az is kitűnik, hogy a héalevonási jogtól való eltérések kizárólag az ezen adót szabályozó irányelvekben kifejezetten rögzített esetekben lehetségesek, és azokat szigorúan kell értelmezni (lásd: 2019. május 2‑iGrupa Lotos ítélet, C‑225/18, EU:C:2019:349, 28. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
25
Ezen eltérések között szerepel a héairányelv 176. cikkének második bekezdése, amely lényegében azonos a hatodik irányelv 17. cikke (6) bekezdésének második albekezdésével, és amelynek elfogadása nem volt hatással az ezen utóbbi rendelkezésre vonatkozó ítélkezési gyakorlatra (lásd: 2019. május 2‑iGrupa Lotos ítélet, C‑225/18, EU:C:2019:349, 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
26
Akárcsak elődje, a hatodik irányelv 17. cikke (6) bekezdésének második albekezdése, a héairányelv 176. cikkének második bekezdése is tartalmaz egy „standstill” klauzulát, amely az Unióhoz csatlakozó államok tekintetében többek között azt írja elő, hogy a héalevonási jogot kizáró a csatlakozásukat megelőzően alkalmazandó nemzeti rendelkezéseket hatályban tarthatják addig, amíg a Tanács meg nem állapítja az e 176. cikk első bekezdésében előírt rendelkezéseket, amit a Tanács e napon elmulasztott megtenni (lásd: 2019. május 2‑iGrupa Lotos ítélet, C‑225/18, EU:C:2019:349, 30. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
27
A Bíróság pontosította, hogy mindazonáltal nem feltétlen a tagállamok azon fennmaradó lehetősége, hogy hatályban tartsák a héalevonási jogra vonatkozó nemzeti kizárásokat a héairányelv 176. cikke második bekezdésének alkalmazásával. Így a „standstill” klauzulának nem az a célja, hogy az új tagállamok számára lehetővé tegye, hogy az Unióhoz való csatlakozásuk alkalmával úgy módosítsák belső jogszabályaikat, hogy annak hatására oly módon terjedjen ki a már létező kizárások hatálya, hogy e jogszabályokat eltávolítsák a héairányelv céljaitól, ami ellentétes lenne e klauzula szellemével (lásd: 2019. május 2‑iGrupa Lotos ítélet, C‑225/18, EU:C:2019:349, 31. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
28
Az alapügyben az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy a Spanyol Királyság Közösséghez való csatlakozását, azaz 1986. január 1‑jét megelőzően Spanyolországban nem létezett a Közösségben akkor hatályos, a héának megfelelő szerkezetű fogyasztási adó. A kérdést előterjesztő bíróság szerint azok az adók, amelyeket a héa váltott fel – különösen és főként a vállalkozások általános forgalmi adója és a luxusadó – nem írtak elő általános levonási mechanizmust.
29
Így a hatodik irányelv spanyolországi hatálybalépése a héalevonás általános rendszerének bevezetését eredményezte.
30
Ugyanakkor a héairányelv 176. cikkének második bekezdésében előírt „standstill” klauzula hatályának elemzése lehetővé teszi annak megállapítását, hogy azzal nem ellentétes az olyan rendelkezés, amely valamely tagállam jogszabályaiban az Unióhoz való csatlakozását megelőzően fennálló kizárás fenntartását eredményezi, amennyiben annak hatálya változatlan marad.
31
Márpedig – a kérdést előterjesztő bíróság által elvégzendő vizsgálat fenntartása mellett – mindenekelőtt meg kell jegyezni, hogy a 30/1985. sz. törvény 33. cikke (1) bekezdésének 3. és 5. pontja, amelynek tartalmát lényegében átvette a 37/1992. sz. törvény 96. cikke (1) bekezdésének 4. és 5. pontja, nem tűnik úgy, hogy kiterjesztette a levonási jog alapügyben szóban forgó kizárásának hatályát, figyelmen kívül hagyva a héairányelv 176. cikkének második bekezdésében előírt „standstill” klauzula célkitűzéseit.
32
Így meg kell állapítani, hogy e nemzeti rendelkezések hatálybalépése nem vezetett tényleges változásokhoz azon gazdasági szereplők számára, akik e hatálybalépést megelőzően a héarendszer hiányában végeredményben nem tudták levonni a szóban forgó kiadások után előzetesen megfizetett héát.
33
Ezt követően meg kell állapítani, amint arra a főtanácsnok indítványának 42. pontjában rámutat, hogy a szórakoztatási és reprezentációs költségek héalevonásának kizárása összeegyeztethető az uniós jogalkotó szándékával. Ugyanis, tekintettel az ilyen kiadásokhoz szorosan kapcsolódó magánszükségletek kielégítésére, e kizárás a héarendszer logikájába illeszkedik.
34
E tekintetben a héairányelv 176. cikkének első bekezdéséből kitűnik, hogy bár a Tanács feladata az adólevonásra nem jogosító kiadások meghatározása, „[s]emmiképpen nem lehet adólevonást alkalmazni az üzleti tevékenységhez szorosan nem kapcsolódó kiadások esetén, mint a luxuskiadások, szórakozási célú kiadások és reprezentációs költsége”.
35
Ilyen körülmények között inkább a szórakoztatási célú és reprezentációs kiadásokhoz hasonló kiadások után előzetesen felszámított héa levonásának lehetősége tűnik ellentétesnek a héairányelv célkitűzéseivel.
36
Egyébiránt az ilyen értelmezés lehetővé teszi, hogy valamennyi tagállam részesülhessen a héairányelv 176. cikke második bekezdésének hatékony érvényesülésében, függetlenül az Unióhoz való csatlakozásukat megelőzően hatályban lévő közvetett fogyasztásiadó‑rendszerektől. E tekintetben, amint arra a főtanácsnok az indítványának 4. és 46–48. pontjában lényegében rámutat, az ezzel ellentétes értelmezés hátrányos lehet azon tagállamok számára, amelyek az Unióhoz való csatlakozásukat megelőzően a jogszabályaikban nem rendelkeztek a héával egyenértékű vagy azonos adóztatással.
37
Végül az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás kellően meghatározza azon termékek vagy szolgáltatások jellegét vagy tárgyát, amelyek esetében az előzetesen felszámított héa levonásához való jog kizárt, annak biztosítása érdekében, hogy ez a lehetőség ne szolgálhasson a rendszerből való általános kizárások előírásaként (lásd: 2019. május 2‑iGrupa Lotos ítélet, C‑225/18, EU:C:2019:349, 40. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
38
Az említett jogszabályban előírt adólevonás korlátozása ugyanis az ügyfelek, alkalmazottak vagy harmadik felek részére történő juttatásra szánt termékek vagy szolgáltatások vásárlása esetén kellően pontos és nem általános jellegű.
39
Mindenesetre nincs jelentősége a kérdést előterjesztő bíróság által az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésben említett azon körülménynek, hogy a szóban forgó kiadások összege a spanyolországi jövedelemadó szempontjából valóban levonható az adóból. Amint azt a főtanácsnok indítványának 35. pontjában hangsúlyozza, egyrészt jövedelemadó‑jog nem harmonizált uniós jog, így a tagállamok szabadon fenntarthatnak vagy bevezethetnek eltérő szabályokat a kiadások ezen adó alapjából való levonására vonatkozóan. Másrészt az említett adóra vonatkozó jogszabályok más célokat követ, nevezetesen főszabály szerint a tevékenységből vagy javakból származó jövedelmek megadóztatását, míg a héajog a fogyasztási cikkekkel kapcsolatos költségeket adóztatja.
40
A fenti megfontolásokra tekintettel a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a héairányelv 176. cikkének második bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az érintett tagállam Unióhoz való csatlakozásának időpontjában lép hatályba, és amely kizárja az előzetesen felszámított héa levonásához való jogot az olyan termékek és szolgáltatások beszerzésének költségei tekintetében, mint a sporteseményeken való részvételre jogosító, ügyfeleknek, munkavállalóknak vagy harmadik személyeknek szóló jegyek.
Az első kérdésről
41
A második kérdésre adott válaszra tekintettel az első kérdést nem kell megválaszolni.
A költségekről
42
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (hetedik tanács) a következőképpen határozott:
A közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelv 176. cikkének a) pontját
a következőképpen kell értelmezni:
azzal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az érintett tagállam Unióhoz való csatlakozásának időpontjában lép hatályba, és amely kizárja az előzetesen felszámított hozzáadottérték‑adó levonásához való jogot az olyan termékek és szolgáltatások beszerzésének költségei tekintetében, mint a sporteseményeken való részvételre jogosító, ügyfeleknek, munkavállalóknak vagy harmadik személyeknek szóló jegyek.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: spanyol.