62008CO0553
A BÍRÓSÁG VÉGZÉSE (nyolcadik tanács)
2009. december 2. (
*1
)
A C-553/08. P. sz. ügyben,
a Powerserv Personalservice GmbH (székhelye: Sankt Pölten [Ausztria], képviseli: B. Kuchar Rechtsanwältin)
fellebbezőnek
a Bíróság alapokmányának 56. cikke alapján 2008. december 15-én benyújtott fellebbezése tárgyában,
a többi fél az eljárásban:
a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM), (képviseli: G. Schneider, meghatalmazotti minőségben)
alperes az elsőfokú eljárásban,
a Manpower Inc. (székhelye: Milwaukee [Amerikai Egyesült Államok], képviselik: A. Bryson barrister, V. Marsland solicitor megbízásából)
beavatkozó fél az elsőfokú eljárásban,
A BÍRÓSÁG (nyolcadik tanács),
tagjai: C. Toader tanácselnök, C. W. A. Timmermans és P. Kūris (előadó) bírák,
főtanácsnok: J. Mazák,
hivatalvezető: R. Grass,
a főtanácsnok meghallgatását követően,
meghozta a következő
Végzést
1
Fellebbezésében a Powerserv Personalservice GmbH (a továbbiakban: Powerserv) az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága T-405/05. sz., Powerserv Personalservice kontra OHIM – Manpower (MANPOWER) ügyben 2008. október 15-én hozott ítéletének (EBHT 2008., II-2883. o.; a továbbiakban: megtámadott ítélet) a hatályon kívül helyezését kéri, amelyben az Elsőfokú Bíróság elutasította a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) negyedik fellebbezési tanácsa 2005. július 22-i határozatának (R 499/2004-4. sz. ügy; a továbbiakban: vitatott határozat) a hatályon kívül helyezésére irányuló keresetét.
Jogi háttér
2
A közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20-i 40/94/EK tanácsi rendelet (HL 1994. L 11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) „Feltétlen kizáró okok” című 7. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, ha
[…]
b)
nem alkalmas a megkülönböztetésre;
c)
kizárólag olyan jelekből vagy adatokból áll, amelyeket a forgalomban az áru vagy a szolgáltatás fajtája, minősége, mennyisége, rendeltetése, értéke, földrajzi származása, előállítási vagy teljesítési ideje, illetve egyéb jellemzője feltüntetésére használhatnak;
[…]
(2)   Az (1) bekezdést akkor is alkalmazni kell, ha a kizáró ok csak a Közösség egy részében áll fenn.
(3)   Az (1) bekezdés b), c) és d) albekezdése alapján a megjelölés nincs kizárva a védjegyoltalomból, ha az árujegyzékben szereplő áruk, illetve szolgáltatások tekintetében használata révén megszerezte a megkülönböztető képességet.”
3
A „Feltétlen törlési okok” cím alatt az említett rendelet 51. cikke az (1) és (2) bekezdésében a következőket írja elő:
„(1)   A közösségi védjegyet az [OHIM-hoz] benyújtott kérelem vagy a védjegybitorlási perben előterjesztett viszontkereset alapján törölni kell, ha
a)
a védjegy lajstromozására az 5. cikkben vagy a 7. cikkben foglalt rendelkezések megsértésével került sor;
b)
a megjelölést rosszhiszeműen jelentették be lajstromozásra.
(2)   Ha a közösségi védjegy lajstromozására a 7. cikk (1) bekezdésének b), c) vagy d) albekezdésében foglalt rendelkezések megsértésével került sor, a védjegy nem törölhető, ha a megjelölés az árujegyzékben szereplő árukkal vagy szolgáltatásokkal kapcsolatban a védjegyként történő lajstromozást követően folytatott használata révén megszerezte a megkülönböztető képességet.”
4
„A tényállás vizsgálata hivatalból” cím alatt ugyanezen rendelet 74. cikke az (1) bekezdésében a következőket mondja ki:
„(1)   Az [OHIM] az előtte folyó eljárásban a tényeket hivatalból vizsgálja. A lajstromozás viszonylagos kizáró okaival összefüggő eljárásban azonban az [OHIM] a vizsgálat során a felek által előterjesztett tényálláshoz, bizonyítékokhoz és érvekhez, valamint a kérelem szerinti igényekhez kötve van.”
5
A 40/94 rendeletet hatályon kívül helyezte a közösségi védjegyről szóló, 2009. február 26-i 207/2009/EK tanácsi rendelet (HL L 78., 1. o.), amely 2009. április 13-án lépett hatályba. Mindazonáltal a jogvita tényállásának az időpontjára tekintettel a jelen ügy továbbra is a 40/94 rendelet hatálya alá tartozik.
A jogvita alapját képező tényállás
6
1996. március 26-án a Manpower Inc. társaság (a továbbiakban: Manpower) az OHIM-nál a MANPOWER szóvédjegy közösségi védjegyként történő lajstromozását kérte a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított, 1957. június 15-i Nizzai Megállapodás szerinti 9., 16., 35., 41. és 42. osztályba tartozó, következő áruk és szolgáltatások vonatkozásában:
—
a 9. osztályba tartozó „audiokazetták; audiovizuális oktató készülékek; audio CD-k; videó CD-k; számítógépes szoftverek; számítógépes programok; magnetofonok; videoszalagok; videómagnók; a fent említett valamennyi áru alkotórészei”;
—
a 16. osztályba tartozó „könyvek; nyomdaipari termékek; kézikönyvek; magazinok; kiadványok; fóliák; oktatási anyagok; tanítási anyagok; a fent említett valamennyi áru alkotórészei”;
—
a 35. osztályba tartozó „állásközvetítő irodai szolgáltatás; ideiglenes munkavállalással kapcsolatos szolgáltatások”;
—
a 41. osztályba tartozó „konferenciák és szemináriumok szervezése és lebonyolítása; filmvetítők és tartozékainak a bérbeadása; videó-, audiofelvevők és mozifilmek bérbeadása; kiállítások szervezése; videó- és audioszalagok gyártása; az irodai, szakmai, vezetői és műszaki személyzet betanításával és értékelésével kapcsolatos nevelési, oktatási, tanítási és képzési szolgáltatások; a fenti szolgáltatásokra vonatkozó információs és tanácsadási szolgáltatások”;
—
a 42. osztályba tartozó „szakmai és szakértői konzultációs szolgáltatások, személyiségtesztek, pszichológiai tesztek és karrier tanácsadás a személyzet értékelésének és pályaválasztási tanácsadásának területén; személyiség és pszichológiai teszttel kapcsolatos szolgáltatások; pályaválasztási tanácsadás; személyek értékelése a szakmai hozzáértés meghatározása céljából; szakmai pszichológiai teszttel kapcsolatos szolgáltatások; számítógépes szoftverek koncepciója és kidolgozása; konzultációs szolgáltatások a humánerőforrás értékelésének, fejlesztésének és igazgatásának a területén; ideiglenes szállásadás; a fenti szolgáltatásokhoz kapcsolódó tájékoztatási és tanácsadási szolgáltatások és jelentések készítése; beszerzési szolgáltatások”.
7
A lajstromozás iránti kérelmet először a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja alapján elutasították, azonban a védjegy jogosultja által a használat révén megszerzett megkülönböztető képesség bizonyítása céljából benyújtott bizonyítékokra tekintettel azt 2000. január 13-án végül lajstromozták, és meghirdették a Közösségi Védjegyértesítő2000. február 28-i számában.
8
2000. október 27-én a Powerserv a 40/94 rendelet 51. cikkének (1) bekezdése alapján kérelmet nyújtott be az említett védjegy törlése iránt azzal az indokolással, hogy azt e rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának és 7. cikke (3) bekezdésének a megsértésével lajstromozták, és hogy azon állításnak az alátámasztására benyújtott dokumentumok, miszerint a védjegy használat révén megkülönböztető képességet szerzett, nem igazolják ezt a tényt az Európai Közösség minden jelentős részében.
9
Az említett kérelmet az OHIM törlési osztálya a 2004. április 29-i határozattal elutasította. A törlési osztály úgy vélte, hogy a lajstromozás 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjára alapított kizáró oka csak azokban a tagállamokban áll fenn, amelyek hivatalos nyelve az angol, vagyis Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága, mivel a „manpower” szó csak az angol nyelvben leíró jellegű, azonban más tagállamok fogyasztói azt nem azonosítanák leíró jellegűként. Azonban az Egyesült Királyság és Írországgal kapcsolatban a Manpower bizonyította, hogy az említett védjegy használat révén megkülönböztető képességet szerzett. Az OHIM törlési osztálya e következtetés érdekében figyelembe vett a védjegy lajstromozása utáni időszakból származó bizonyítékokat.
10
Az OHIM negyedik fellebbezési tanácsa az említett határozat ellen benyújtott fellebbezést 2005. július 22-én elutasította. Ez utóbbi úgy vélte, hogy a védjegy lajstromozását a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja alapján meg kellett volna tagadni, mivel annak nyolc tagállamban, vagyis az Egyesült Királyságban, Írországban, Németországban, Ausztriában, Hollandiában, Svédországban, Finnországban és Dániában leíró jellege van. Mindazonáltal a fellebbezési tanács elismerte, hogy e nyolc tagállamban a védjegy a törlés iránti kérelem benyújtásának időpontjában az 51. cikk (2) bekezdése értelmében használat révén megkülönböztető képességet szerzett. Továbbá az említett fellebbezési tanács megállapította, hogy az érintett közönség az ideiglenes munkavállalók esetleges munkaadója és az ilyen munkát végező személyek.
Az Elsőfokú Bíróság előtti kereset és a megtámadott ítélet
11
2005. november 14-én a Powerserv állításainak legutóbbi változata szerint két jogalapra hivatkozva a vitatott határozat hatályon kívül helyezésére irányuló keresetet nyújtott be az Elsőfokú Bírósághoz. Az első jogalapot a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) és c) pontjának a megsértésére alapítja azzal az indokolással, hogy a lajstromozott védjegy nem rendelkezik megkülönböztető képességgel és azon áruk és szolgáltatások tekintetében, amelyek esetében azt lajstromozták, leíró jellegű a Közösség egészében, vagyis azokban a tagállamokban is, amelyek esetében a fellebbezési tanács megállapította, hogy nem az. A második jogalapot az ugyanezen rendelet 51. cikke (2) bekezdésének és 74. cikke (1) bekezdésének a megsértésére alapítja.
12
A Manpower beavatkozott az eljárásba, és kérte az Elsőfokú Bíróságot, hogy a vitatott határozatot úgy módosítsa, hogy véleménye szerint a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjával nem ellentétes a MANPOWER védjegy lajstromozása, mivel az a szóban forgó határozatban említett nyolc tagállam egyikében sem, vagyis sem a Dán Királyságban, sem a Német Szövetségi Köztársaságban, sem Írországban, sem a Holland Királyságban, sem az Osztrák Köztársaságban, sem a Svéd Királyságban, sem a Finn Köztársaságban, sem az Egyesült Királyságban nem leíró jellegű.
13
Miután a megtámadott ítélet 56. pontjában megállapította, hogy a lajstromozott védjegy állítólagos leíró jellegének az értékelése azon kérdésnek a megválaszolásából áll, hogy a „manpower” szó a célközönség szempontjából általános használatban közvetlenül vagy lényeges jellemzőjére utalással leírja-e az e védjeggyel megjelölt árukat vagy szolgáltatásokat, és az említett ítélet 57. pontjában megállapította, hogy a célközönség a teljes dolgozó korú lakosságból áll, az Elsőfokú Bíróság ugyanezen ítélet 58. pontjában azon a véleményen volt, hogy a fellebbezési tanács helyesen jutott arra a következtetésre, hogy az említett szó az Egyesült Királyságban és Írországban leíró jellegű egy állásközvetítő vagy ideiglenes munkavállalással foglalkozó irodának a szolgáltatásai tekintetében.
14
A megtámadott ítélet 66. pontjában az Elsőfokú Bíróság azt is elismerte, hogy e két utóbbi tagállamban a „manpower” szó leíró jellegű a 9., 16., 41. és 42. osztályba tartozó, az említett védjeggyel megjelölt áruk és szolgáltatások többsége tekintetében is.
15
A megtámadott ítélet 79. és 80. pontjában az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a „manpower” szó Németországban és Ausztriában is leíró jellegű az ugyanezen védjeggyel megjelölt valamennyi szolgáltatás és áru tekintetében.
16
Azonban az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 89. pontjában megállapította, hogy a fellebbezési tanács nem az egész érintett közönséget vette figyelembe, és azt sem bizonyította, hogy az angolt használják, még ha csak a nemzeti nyelv alternatívájaként is, az általa figyelembe vett közönség tagjainak a megszólítására. Ezért ugyanezen ítélet 90. pontjában megállapította, hogy a fellebbezési tanács tévesen állapította meg, hogy Hollandiában, Svédországban, Dániában és Finnországban a kérdéses védjegy leíró jellegű a szóban forgó áruk és szolgáltatások tekintetében.
17
Azonban a megtámadott ítélet 91. pontjában az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a Közösség fennmaradó, nem angol nyelvű tagállamaival kapcsolatban a fellebbezési tanács helyesen állapította meg, hogy a lajstromozott védjegy nem leíró jellegű.
18
Ennek megfelelően az Elsőfokú Bíróság az említett ítélet 94. pontjában úgy módosította a vitatott határozatot, hogy az említett védjegy nem leíró jellegű azon áruk és szolgáltatások tekintetében, amelyekre nézve azt Hollandiában, Svédországban, Dániában és Finnországban lajstromozták, így részben helyt kell adni a Manpower kérelmének. Következésképpen a Powerserv első jogalapját mint megalapozatlant elutasította.
19
A Powerserv által felhozott második jogalappal kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 123. pontjában megállapította, hogy e második jogalap a vitatott határozat módosítását követően hatástalan, mivel a beavatkozó védjegyének a Hollandiában, Svédországban, Dániában és Finnországban történő használatát érinti.
20
Miután a megtámadott ítélet 130–132. pontjában emlékeztetett azon elemekre, amelyeket az illetékes hatóságnak figyelembe kell vennie annak értékelése során, hogy valamely védjegy használat révén megkülönböztető képességet szerzett-e, az Elsőfokú Bíróság ugyanezen ítélet 135., 139. és 140. pontjában megállapította, hogy a fellebbezési tanács helyesen vélte úgy, hogy a lajstromozott védjegynek a használata révén az Egyesült Királyságban, Írországban, Németországban és Ausztriában megszerzett megkülönböztető képességét bizonyították.
21
Továbbá az Elsőfokú Bíróság az említett ítélet 144. pontjában megállapította, hogy a fellebbezési tanács helyesen jutott arra a következtetésre, hogy a védjegy által a 35. osztályba tartozó szolgáltatások tekintetében megszerzett megkülönböztető képesség kiterjed a többi osztályba tartozó, a védjeggyel megjelölt árukra és szolgáltatásokra.
22
Végül az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 146. pontjában megállapította, hogy a fellebbezési tanács a használat révén megszerzett megkülönböztető képesség értékelésének a mérvadó időpontjaként helyesen vette figyelembe a törlés iránti kérelem benyújtásának az időpontját, és hogy a fellebbezési tanács figyelembe vehette azon bizonyítékokat, amelyek ugyan a törlési kérelem benyújtásának időpontját követően keletkeztek, lehetővé teszik az abban az ugyanezen az időpontban fennálló helyzetből való következtetések levonását, anélkül hogy az indokok egymásnak ellentmondtak volna, illetve hogy jogban való tévedést követett volna el.
23
A fentiekre tekintettel az Elsőfokú Bíróság úgy módosította a vitatott határozatot, hogy a 76059. sz. MANPOWER közösségi védjegy „nem leíró jellegű azon áruk és szolgáltatások tekintetében, amelyekre azt Hollandiában, Svédországban, Finnországban és Dániában lajstromozták”, azonban e határozat rendelkező részét fenntartotta, elutasítva a Powerserv keresetét, valamint az ezt meghaladó részben a Manpower csatlakozó keresetét.
A felek kérelmei
24
A Powerserv azt kéri a Bíróságtól, hogy elsődlegesen helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, valamint törölje a MANPOWER közösségi védjegyet az azzal megjelölt valamennyi áru és szolgáltatás tekintetében, hogy másodlagosan helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet annyiban, amennyiben az a szóban forgó védjegy szükséges megkülönböztető képességére vonatkozó bizonyíték hiányát érinti, hogy utalja vissza az ügyet az Elsőfokú Bíróság elé, és mindenesetre az OHIM-ot és a Manpowert kötelezze a saját költségeik, valamint mind az OHIM, mind az Elsőfokú Bíróság és a Bíróság előtti eljárásokban felmerült költségeinek a viselésére.
25
Az OHIM a fellebbezés elutasítását kéri és azt, hogy a Powerservet kötelezzék a költségek viselésére.
26
A Manpower, az elsőfokú eljárásba beavatkozó fél kéri a fellebbezés elutasítását, és azt, hogy a csatlakozó fellebbezés keretében a Bíróság úgy módosítsa a vitatott határozatot, hogy elsődlegesen a lajstromozás 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjában előírt kizáró oka nem áll fenn egyetlen tagállamban sem, vagy hogy másodlagosan az említett akadály nem áll fenn sem Németországban, sem Ausztriában. Továbbá azt kéri, hogy a Powerservet kötelezzék a Manpower eljárásban felmerült költségeinek a viselésére.
A fellebbezésekről
27
A Bíróság eljárási szabályzatának 119. cikke szerint, ha a fellebbezés teljes egészében vagy részben nyilvánvalóan elfogadhatatlan, illetve nyilvánvalóan megalapozatlan, azt a Bíróság – az előadó bíró jelentése alapján és a főtanácsnok meghallgatását követően – e fellebbezést indokolt végzéssel teljes egészében vagy részben, szóbeli szakasz megnyitása nélkül bármikor elutasíthatja.
28
Fellebbezésének alátámasztására a Powerserv két jogalapra hivatkozik, amelyek közül az elsőt arra alapítja, hogy a MANPOWER védjegy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében véve leíró jellegű a Közösség egész területén mindazon áruk és szolgáltatások esetében, amelyekre azt lajstromozták, és a másodikat e védjegy ugyanezen rendelet 7. cikke (3) bekezdésének értelmében vett megkülönböztető képességének a használat révén történő megszerzésére vonatkozó bizonyíték hiányára alapítja.
29
A csatlakozó fellebbezés keretében a Manpower az említett rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának a megsértésére alapított jogalapra hivatkozik.
30
Figyelembe véve a szóban forgó védjegy leíró jellege elismeréséhez vagy annak hiányához kapcsolódó hatást, először a csatlakozó fellebbezést célszerű megvizsgálni, és másodszor a Powerserv által benyújtott fellebbezést.
A csatlakozó fellebbezésről
A Manpower érvelése
31
A csatlakozó fellebbezésével a Manpower annak elismerését kéri, hogy a „manpower” szó nem leíró jellegű az Egyesült Királyságban, Írországban, Németországban, valamint Ausztriában, következésképpen nem leíró jellegű az egész Közösségben.
32
Első jogalapjával a Manpower azzal érvel, hogy a lajstromozott védjegynek az Egyesült Királyságban és Írországban fennálló leíró jellegével kapcsolatban a „manpower” szó az Elsőfokú Bíróság által elfogadott, vagyis „munkaerő” értelemben nem a munkavállalók, hanem csak a munkaadók nézőpontjából leíró jellegű. Azonban mivel az érintett szolgáltatások mind a munkaadók, mind a munkavállalók számára nyújtott állásközvetítő irodai szolgáltatások, arra a következtetésre kellett volna jutni, hogy a „manpower” szó nem teszi lehetővé az egyesült királyságbeli és az írországi érintett vásárlóközönség számára, hogy abban azonnal és további gondolkodás nélkül e szolgáltatások leírását ismerje fel.
33
Második jogalapjával a Manpower azzal érvel, hogy az említett védjegy Németországban és Ausztriában fennálló leíró jellegével kapcsolatban a fellebbezési tanács megállapította, hogy a „manpower” szót gyakran használják a német kereskedelmi nyelvben. A megtámadott ítélet 77. és 79. pontjában az Elsőfokú Bíróság tévesen állapította meg, hogy ez a fogalom bekerült a német nyelvbe.
34
Az Elsőfokú Bíróság ugyanis kiterjesztette a „cél”-csoportot, és következésképpen a fellebbezési tanács megállapítása, amely egy korlátozottabb „cél”-csoportra vonatkozott, nem megfelelő egy kiterjesztett csoport esetében. Így azon bizonyíték, amelyre a fellebbezési tanács támaszkodott, nem bizonyíthatja, hogy a „manpower” szó bekerült a német nyelvbe. Az Elsőfokú Bíróság tévesen állapította tehát meg, hogy ez a szó leíró jellegű a németországi és ausztriai teljes dolgozó korú lakosság körében. Ezt a megállapítást legfeljebb a szóban forgó szolgáltatásokat igénybe vevő személyek esetében lehetne elfogadni.
A Bíróság álláspontja
35
Az arra alapított első jogalappal kapcsolatban, hogy a „manpower” szó Elsőfokú Bíróság által elfogadott értelme a szóban forgó szómegjelölésnek csak a munkaadó és nem a munkavállaló szempontjából tulajdonít leíró jelleget, meg kell jegyezni, hogy a megtámadott ítélet 58. pontjában az Elsőfokú Bíróság elfogadta a „manpower” szó jelentésének mind az OHIM fellebbezési tanácsa, mind az OHIM törlési osztálya által adott meghatározását, következésképpen az említett szó olyan jelentését ismerte el, amely nem korlátozódik a „munkaerőre”.
36
Ilyen körülmények között azáltal, hogy a megtámadott ítélet 61–63. pontjában a bizonyítékok összessége alapján a „manpower” szó különböző értelmeinek a részletes vizsgálatát végezte, az Elsőfokú Bíróság nem értelmezte tévesen a jogot oly módon, hogy kétséges lenne az ugyanezen ítélet 58. pontjában tett megállapítása, amelyet a Bíróság egy fellebbezés keretében legalábbis nem kérdőjelezhet meg.
37
Ezért a csatlakozó fellebbezés első jogalapját mint nyilvánvalóan megalapozatlant el kell utasítani.
38
A második jogalappal kapcsolatban a Manpower lényegében azzal érvel, hogy ellentmondás van azon tény, hogy az Elsőfokú Bíróság megerősítette a fellebbezési tanács álláspontját annak elismerése által, hogy a „manpower” szó bekerült a német kereskedelmi nyelvbe, és azon tény között, hogy a „cél”-közönséget az említett tanács által elfogadotthoz képest kiterjesztette, anélkül hogy a kiterjesztett közönségre tekintettel elvégezte volna e szó újbóli értékelését.
39
E tekintetben meg kell állapítani, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 57. pontjában a „cél”-közönséget a dolgozókorú lakosság összességeként határozta meg, miközben a fellebbezési tanács a vitatott határozat 16. pontjában elfogadta egyrészt, hogy a „manpower” szó a szóban forgó fogyasztók, vagyis az Egyesült Királyságban, Írországban, Németországban és Ausztriában az ideiglenes munkavállalók esetleges munkaadója és az ilyen munkát végező személyek jelentős része számára ismert, és másrészt, hogy „az ideiglenes munkavállalással foglalkozó irodai szolgáltatások nem kizárólag a munkakereső személyeket célozzák meg, hanem a munkavállalót kereső munkaadókat is”.
40
Ebből következik, hogy a Manpower helyesen állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság a fellebbezési tanács által elfogadott „cél”-közönséghez képest egy kiterjesztett „cél”-közönséget fogadott el.
41
Mindazonáltal a Manpower állításával ellentétben az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 79. és 80. pontjában helyesen vette figyelembe a célközönség e megváltoztatását a bizonyítékok értékelése során.
42
Az említett 79. pontban ugyanis az Elsőfokú Bíróság a kifejezés német nyelvű általános jelentésének a bemutatására irányuló különböző bizonyítékok alapján meg tudta állapítani a „manpower” szó német nyelvű fogyasztók összessége és nem csak az ez utóbbiak egy része általi észlelését.
43
Ezért arra a megállapításra jutva, miszerint az Elsőfokú Bíróság által így újra meghatározott célközönség a MANPOWER védjegyet a megjelölt árukra és szolgáltatásokra tekintettel leíró jellegűnek észleli, az Elsőfokú Bíróság nem értelmezte tévesen a jogot, következésképpen a Manpower által hivatkozott második jogalapot mint nyilvánvalóan megalapozatlant el kell utasítani.
44
A fentieket figyelembe véve a Manpower csatlakozó fellebbezését el kell utasítani.
A fellebbezés arra alapított első jogalapjáról, miszerint a MANPOWER védjegy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében véve leíró jellegű a Közösség egész területén mindazon áruk és szolgáltatások tekintetében, amelyekre azt lajstromozták
A felek érvei
45
A Powerserv lényegében azzal érvel, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 69. és azt követő pontjaiban tévesen értelmezte a jogot azáltal, hogy megállapította, hogy a „MANPOWER” szómegjelölés nem leíró jellegű a Közösség Egyesült Királyságtól, Írországtól, Németországtól és Ausztriától eltérő más tagállamaiban.
46
A Powerserv azzal érvel, hogy az a kérdés, hogy a „manpower” szó bekerült-e a hétköznapi nyelvbe, és ezért egy beolvasztott és az érintett közönség által értett anglicizmus lett-e. E tekintetben e társaság úgy véli, hogy mint megalapozatlant el kell utasítani az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítélet 76. pontjában az „angol mint szaknyelvre” történő korlátozást és azon megállapítását, miszerint „az angolnak csupán az érintett közönség vagy annak egy jelentős része általi elterjedt ismerete nem elegendő, ha az angolt ilyen összefüggésben ténylegesen nem használják ugyanezen közönség megszólítására”. Ezenkívül az Elsőfokú Bíróság nem jelöli meg azon okot, amely miatt kétségbe kell vonni az angol nyelv e tagállamok lakossága általi ismeretét, beleértve az alapismeretét is. Az Elsőfokú Bíróság így saját ítélkezési gyakorlatával fordult szembe (a T-87/00. sz., Bank für Arbeit und Wirtschaft kontra OHIM [EASYBANK] ügyben 2001. április 5-én hozott ítélet [EBHT 2001., II-1259. o.]).
47
Az OHIM úgy véli, hogy e jogalap elfogadhatatlan, mivel a célközönség nyelvismeretének értékelése ténykérdés, amely nem tárgya a fellebbezés keretében történő Bíróság általi vizsgálatnak.
48
A Manpower azzal érvel, hogy nincs ellentmondás az Elsőfokú Bíróság által elemzett helyzet és a fent hivatkozott Bank für Arbeit und Wirtschaft kontra OHIM (EASYBANK) ügyben hozott ítélet között, mivel csak angol nyelvű tagállamok voltak érintve. Továbbá a Manpower úgy véli, hogy mind a Közösségben angol nyelvet beszélő személyek százalékarányára, mind az angolra mint tantárgyra vonatkozó állítások irrelevánsak, mivel valószínűtlen, hogy azon személyek, akik csak az angol nyelv alapismeretével rendelkeznek, értik a „manpower” szó jelentését.
A Bíróság álláspontja
49
Emlékeztetni kell arra, hogy az EK 225. cikkből és a Bíróság alapokmánya 58. cikkének első bekezdéséből következően a fellebbezés kizárólag jogkérdésre vonatkozhat. Ezért csak a Törvényszéknek van hatásköre a releváns tények megállapítására és értékelésére, valamint a bizonyítékok értékelésére. Ezeknek a tényeknek és bizonyítékoknak az értékelése tehát – amennyiben nincs szó az elferdítésükről – nem minősül jogkérdésnek, amelyet a fellebbezési eljárás keretein belül a Bíróságnak felül kell vizsgálnia (lásd a C-214/05. P. sz., Rossi kontra OHIM ügyben 2006. július 18-án hozott ítélet [EBHT 2006., I-7057. o.] 26. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
50
Emlékeztetni kell arra is, hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében vett leíró jelleget egyrészt azon áruk vagy szolgáltatások tekintetében kell mérlegelni, amelyekre nézve a lajstromozást kérték, másrészt figyelembe véve az érintett közönség észlelését (a C-101/01. sz. Libertel-ügyben 2003. május 6-án hozott ítélet [EBHT 2003., I-3793. o.] 62. pontja).
51
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a Powerserv által felhozott jogalap lényegében az Elsőfokú Bíróság által valamely angol kifejezés érintett közönség általi értékelésére vonatkozóan a megtámadott ítélet 58–94. pontjában végzett elemzés megkérdőjelezésére irányul. Az Elsőfokú Bíróság ugyanis az említett ítélet 69. pontjában úgy vélte, hogy Németországban és Ausztriában a „manpower” szó bekerült a német kereskedelmi nyelvbe, míg ugyanezen ítélet 84. pontjában megállapította, hogy a nem angol nyelvű többi tagállamban nem ez a helyzet. Ezenkívül az Elsőfokú Bíróság az ugyanezen ítélet 89. pontjában úgy vélte, hogy a fellebbezési tanács nem állapította meg, hogy Dániában, Hollandiában, Svédországban és Finnországban az angolt használják, még ha csak a nemzeti nyelv alternatívájaként is, miközben a nem angol nyelvű többi tagállammal kapcsolatban megerősítette e tanács álláspontját megállapítva, hogy azokban valamelyest idegenkednek az angol használatától.
52
Márpedig ezáltal az Elsőfokú Bíróság végzett ténybeli értékelést, amelyet – amennyiben nincs szó a tények elferdítéséről, amelyet a jelen ügyben nem említettek – a Bíróság nem kérdőjelezhet meg a fellebbezés keretében.
53
Következésképpen a Powerserv által a fellebbezésének alátámasztására hivatkozott első jogalapot mint nyilvánvalóan megalapozatlant el kell utasítani.
A fellebbezés arra alapított második jogalapjáról, hogy nincs bizonyíték a lajstromozott védjegy 40/94 rendelet 7. cikkének (3) bekezdése értelmében vett megkülönböztető képességének a megszerzésére
54
E jogalap lényegében négy részből áll, amelyeket arra alapítanak először is, hogy az érintett közönség Elsőfokú Bíróság általi meghatározása a „bizonyítékok” újbóli értékelését teszi szükségessé, másodszor, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen terjesztette ki Írországra a védjegy Egyesült Királyság esetében megállapított megkülönböztető képességére vonatkozó megállapítást, anélkül hogy kifejezetten vizsgálta volna e védjegy ezen első tagállamban fennálló helyzetét, harmadszor, hogy az Elsőfokú Bíróság elismerte a védjegy 35. osztályba tartozó szolgáltatások esetében megszerzett megkülönböztető képességének más árukra és szolgáltatásokra történő kiterjesztését és negyedszer, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen értelmezte a jogot a 40/94 rendelet 51. cikke (1) bekezdése a) pontjának az alkalmazása során.
A második jogalap arra alapított első részéről, hogy az érintett közönség Elsőfokú Bíróság általi meghatározása a „bizonyítékok” újbóli értékelését teszi szükségessé
– A felek érvei
55
A Powerserv azzal érvel, hogy ellentétben a fellebbezési tanáccsal az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 57. pontjában az érintett közönséget nem kizárólag a szakközönségre korlátozta, hanem kiterjesztette szinte a Közösség tizenöt tagállamának egész lakosságára. Az érintett közönség ilyen kiterjesztése feltétlenül szükségesség teszi azon fennálló bizonyítékok újbóli értékelését, amelyekkel a közösségi védjegy jogosultja bizonyítani kívánja a megkülönböztető képesség megszerzését. Az említett társaság úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróságnak hatályon kívül kellett volna helyeznie a fellebbezési tanács határozatát, és ez utóbbihoz vissza kellett volna utalnia ez ügyet, legalábbis ami az említett egyesült királyságbeli, írországi, németországi és ausztriai közönség értékelését illeti.
56
Az OHIM azzal érvel, hogy ezen kifogás megalapozatlan, mivel az Elsőfokú Bíróság a tények értékelése során maga vizsgálta a bizonyítékokat. A megtámadott ítélet 132–141. pontjában a bizonyítékok minden egyes elemét részletesen megvizsgálta, és az Elsőfokú Bíróság arra a következtetésre jutott, hogy a használat révén megszerzett megkülönböztető képességet még egy szélesebb érintett közönség esetén is bizonyították az ítéletben vizsgált tagállamok vonatkozásában.
57
A Manpower megjegyzi, hogy az Elsőfokú Bíróság nem elemezte azt a kérdést, hogy a lajstromozott védjegy kizárólag az üzleti körökben szerzett-e megkülönböztető képességet. Egy kiterjesztett csoportra utalt, és a bizonyítékokat e csoportra tekintettel értékelte. Ezenkívül az Elsőfokú Bíróság által elfogadott megfogalmazás nem teszi lehetővé annak a megállapítását, hogy a védjegy a megkülönböztető képességet a kereskedelmi közönség szemében csak használat révén szerezte meg. A Manpower ebből arra következtet, hogy a bizonyítékok újbóli elemzése nem volt szükséges sem a kiterjesztett közönségre, sem csupán a kereskedelmi közönségre tekintettel, mivel a fellebbezési tanács vizsgálta az említett bizonyítékokat.
– A Bíróság álláspontja
58
Emlékeztetni kell arra, hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének az ugyanezen cikk (2) bekezdésével összefüggésben értelmezett c) pontja alapján a védjegy lajstromozását meg kell tagadni, ha kizárólag olyan jelekből vagy adatokból áll, amelyek annak a Közösség egy részében leíró jelleget tulajdonítanak.
59
Másrészről az ugyanezen rendelet 7. cikkének (3) bekezdése értelmében a 7. cikk (1) bekezdésének c) pontja nem alkalmazható, ha a védjegy az árujegyzékben szereplő áruk, illetve szolgáltatások tekintetében használata révén megszerezte a megkülönböztető képességet (lásd ebben az értelemben a C-25/05. P. sz., Storck kontra OHIM ügyben 2006. június 22-én hozott ítélet [EBHT 2006., I-5719. o.] 82. pontját).
60
Ebből következik, hogy a 40/94 rendelet 7. cikkének (3) bekezdése értelmében nem lajstromozható a védjegy, hacsak nem bizonyították, hogy használata révén megszerezte a megkülönböztető képességet a Közösség azon részében, amelyben eredetileg a 7. cikk (1) bekezdésének c) pontja értelmében véve leíró jellegű volt (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Storck kontra OHIM ügyben hozott ítélet 83. pontját).
61
E tekintetben meg kell állapítani, hogy az Egyesült Királysággal, Írországgal, Németországgal és Ausztriával kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a „manpower” szó leíró jellegű, azonban használata révén megkülönböztető képességet szerzett, megerősítve ezáltal a fellebbezési tanács által végzett értékelést. Azonban, amint a jelen végzés 40. pontjában szerepel, az Elsőfokú Bíróság módosította a „cél”-közönséget azáltal, hogy azt kiterjesztette a dolgozókorú lakosságra.
62
Ám a Powerserv állításával ellentétben az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 132–141. pontjában a releváns bizonyítékok összessége alapján, beleértve az így meghatározott célközönségre vonatkozó bizonyítékokat, megvizsgálta a lajstromozott védjegy használat révén ugyanezen célközönségre tekintettel megszerzett megkülönböztető képességét.
63
Ennek következtében a Powerserv által hivatkozott második jogalap arra alapított első részét, hogy az érintett közönség Elsőfokú Bíróság általi meghatározása a „bizonyítékok” újbóli értékelését teszi szükségessé, el kell utasítani, mint nyilvánvalóan megalapozatlant.
A második jogalap arra alapított második részéről, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen terjesztette ki Írországra a védjegy Egyesült Királyság esetében megállapított megkülönböztető képességére vonatkozó megállapítást, anélkül hogy kifejezetten vizsgálta volna e védjegy Írországban fennálló helyzetét (átterjedés)
– A felek érvei
64
A Powerserv úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 138. és 139. pontjában tévesen erősítette meg a fellebbezési tanács álláspontját annak elismerésével, hogy a védjegy esetleges hírneve az Egyesült Királyságról átterjedt Írországra. Az Elsőfokú Bíróság nem jelölte meg, mire alapítja e megállapítását. Ilyen hatás fennállásának a feltételezése ellentétes mind az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlatával, miszerint a lajstromozás kizáró okait minden fennálló esetben meg kell cáfolni (az Elsőfokú Bíróság T-91/99. sz., Ford Motor kontra OHIM [OPTIONS] ügyben 2000. március 30-án hozott ítélete [EBHT 2000., II-1925. o.]), mind a Bíróság ítélkezési gyakorlatával, miszerint a lajstromozás kizáró okait csak szigorú és teljes vizsgálat keretében lehet megcáfolni (a fent hivatkozott Libertel-ügyben hozott ítélet).
65
Az OHIM megjegyzi, hogy valamely védjegy használat révén megszerzett megkülönböztető képességének az egyik tagállamról a másik tagállamra történő átterjedésének a lehetősége önmagában nem elégíti ki az ilyen megkülönböztető képesség teljes és részletes vizsgálatának a követelményeit. Ugyanakkor a Powerserv azon állítása, miszerint az Elsőfokú Bíróság ilyen átterjedő hatásra támaszkodott, megalapozatlan és elferdíti a tényeket. Világosan látszik ugyanis, hogy az Elsőfokú Bíróság a megkülönböztető képesség használat révén Írországban történő megszerzésével kapcsolatban elvégzett egy különös értékelést is, rámutatva a megtámadott ítélet 138. és azt követő pontjaiban a védjegy e tagállamban történő használatának hosszú időtartamára, a Manpower üzleti forgalmára, valamint az újságreklámok és telefonkönyvekre alapított bizonyítékra.
66
A Manpower megjegyzi, hogy az Elsőfokú Bíróság a fellebbezési tanáccsal ellentétben nem vette figyelembe az átterjedő hatást, hanem az említett védjegy írországi használatának hosszú időtartamára, a Manpower üzleti forgalmára, valamint az újságokban és telefonkönyvekben szereplő reklámokra támaszkodott.
– A Bíróság álláspontja
67
Meg kell jegyezni, hogy a megtámadott ítélet 138. pontjában az Elsőfokú Bíróság csak előadta a fellebbezési tanács vitatott határozatban előadott álláspontját.
68
Azonban az említett ítélet 139. pontjában az Elsőfokú Bíróság „az iratokra tekintettel megállapította, hogy a védjegy hosszú időtartamú írországi használata és az üzleti forgalom, valamint az újságokban és telefonkönyvekben szereplő reklámokra alapított bizonyítékok ténylegesen arra engednek következtetni, hogy a fellebbezési tanács nem követett el értékelési hibát”. Ebből következik, hogy az Elsőfokú Bíróság nem csak az átterjedő hatásra támaszkodott, hanem elvégezte a védjegy írországi használatának az alapos vizsgálatát.
69
Következésképpen a Powerserv által hivatkozott második jogalap második része nyilvánvalóan megalapozatlan.
A második jogalap arra alapított harmadik részéről, hogy az Elsőfokú Bíróság elismerte a védjegy 35. osztályba tartozó szolgáltatások esetében megszerzett megkülönböztető képességének más árukra és szolgáltatásokra történő kiterjesztését
– A felek érvei
70
A Powerserv azzal érvel, hogy a megtámadott ítélet 144. pontjában az Elsőfokú Bíróság tévesen ismerte el a lajstromozott védjegy által a 35. osztályba tartozó szolgáltatások tekintetében megszerzett megkülönböztető képességnek az e védjeggyel megjelölt más, vagyis a 9., 16., 41. és 42. osztályba tartozó árukra és szolgáltatásokra történő kiterjesztését.
71
Így a Powerserv azzal érvel, hogy az „állásközvetítői tevékenység” és az „munkaerő-közvetítési szolgáltatások” teljesen különböző szolgáltatások, amelyek régóta tilosak voltak Ausztriában. Véleménye szerint a Manpower csak munkaerő-közvetítési szolgáltatásokat végez és nem állásközvetítői tevékenységet. Továbbá a 9., 16., 41. és 42. osztályokkal kapcsolatban egyáltalán nem nyújtottak be dokumentumokat az Elsőfokú Bírósághoz, és ez utóbbi csak azt jelezte, hogy a „MANPOWER” megjelölést vagy a fantázia szülte, vagy „érthető ezen áruk és szolgáltatások tartalmának a megjelöléseként, amennyiben azokat egy állásközvetítő iroda szolgáltatásainak a keretében használják”. Végül a Powerserv úgy véli, hogy a 35. osztályba tartozó egyedi szolgáltatások tekintetében bizonyított hírnévnek a Nizzai Megállapodás jelen jogvitában szóban forgó más osztályaira történő e kiterjesztése ellentmondásban van a fent hivatkozott Libertel-ügyben hozott ítélettel.
72
Továbbá a 35. osztállyal kapcsolatban a Powerserv vitatja az állásközvetítő irodai szolgáltatások és az ideiglenes munkavállalással kapcsolatos szolgáltatások hírnevét, valamint azt a tényt, hogy az érintett közönség a lajstromozott védjeggyel megjelölt könyveket, CD-ket és hasonló árukat a Manpowerrel hozza kapcsolatba.
73
Az OHIM azzal érvel, hogy ami a 35. osztályt illeti, a munkaerő-közvetítés és az állásközvetítői szolgáltatások ilyen korlátozó körülhatárolása nem tekinthető elfogadhatónak, mivel e két tevékenység között gyakran átfedések vannak.
74
Ami a többi árut és szolgáltatást illeti, azon állítás, miszerint az Elsőfokú Bíróság a 35. osztályba tartozó szolgáltatások tekintetében lajstromozott védjegy által megszerzett megkülönböztető képességet kiterjesztette az e védjeggyel megjelölt, 9., 16., 41. és 42. osztályba tartozó más árukra és szolgáltatásokra, megtévesztő és nyilvánvalóan megalapozatlan. A megtámadott ítélet 143. pontjában az Elsőfokú Bíróság nem automatikusan terjesztette ki e megkülönböztető képességet, hanem figyelembe vette azt a tényt, hogy a vállalkozás e védjeggyel kapcsolatban ténylegesen használta a szóban forgó árukat és szolgáltatásokat.
75
A Manpower azzal érvel, hogy a Powerserv figyelmen kívül hagyja azt a körülményt, hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának kizáró okát a 9., 16., 41. és 42. osztályba tartozó áruk és szolgáltatások tekintetében csak a munkaerő-közvetítői irodai szolgáltatások nyújtásával kapcsolatban ismerték el.
– A Bíróság álláspontja
76
Emlékeztetni kell arra, hogy egy megjelölés védjegyként történő lajstromozására mindig a bejelentési kérelemben foglalt áruk és szolgáltatások tekintetében kerül sor. Ennek megfelelően egy védjegy megkülönböztető képességét egyrészt a kérelemmel érintett áruk és szolgáltatások vonatkozásában, másrészt pedig az érintett vásárlóközönség észlelése vonatkozásában kell értékelni (lásd ebben az értelemben a C-299/99. sz. Philips-ügyben 2002. június 18-án hozott ítélet [EBHT 2002., I-5475. o.] 59. pontját és a fent hivatkozott Libertel-ügyben hozott ítélet 75. pontját).
77
A 35. osztályba tartozó szolgáltatások tekintetében lajstromozott védjegy által megszerzett megkülönböztető képességnek a 9., 16., 41. és 42. osztályba tartozó árukra és szolgáltatásokra történő kiterjesztésével kapcsolatban meg kell jegyezni, hogy miután bemutatta a fellebbezési tanács lényegében arra alapított érvelését, hogy a „manpower” szó másodlagos jelentéssel bír az ideiglenes munkavállalással kapcsolatos szolgáltatások esetében, az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 144. pontjában úgy vélte, hogy a fellebbezési tanács helyesen állapította meg, hogy az e védjegy által a 35. osztályba tartozó szolgáltatások esetében megszerzett megkülönböztető képességet ki kell terjeszteni a 9., 16., 41. és 42. osztályba tartozó árukra és szolgáltatásokra.
78
Márpedig, amennyiben a Powerserv azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság a 35. osztály hírnevét csupán kiterjesztette a többi áru- és szolgáltatási osztályra, a Powerserv által hivatkozott második jogalap harmadik része valójában arra irányul, hogy a Bíróság saját tényértékelésével helyettesítse az Elsőfokú Bíróság tényértékelését.
79
Ugyanez a helyzet a 35. osztályba tartozó szolgáltatások hírnevének az értékelésével kapcsolatban is.
80
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 133–141. pontjában ugyanis megállapította, hogy a lajstromozott védjegy használata révén a 35. osztályba tartozó szolgáltatásokra tekintettel megszerzett megkülönböztető képességet bizonyították az Egyesült Királysággal, Írországgal, Németországgal és Ausztriával kapcsolatban.
81
Továbbá az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 143–145. pontjában megjegyezte azt is, hogy az említett védjegy által a 35. osztályba tartozó szolgáltatásokra tekintettel megszerzett megkülönböztető képességet ki kell terjeszteni az e védjeggyel megjelölt, más osztályokba tartozó árukra és szolgáltatásokra, mivel az csak a 9., 16., 41. és 42. osztályba tartozó egyes áruk és szolgáltatások esetében leíró jellegű, és a „manpower” szót a fogyasztók érthetik ezen áruk és szolgáltatások származására való utalásként.
82
Az Elsőfokú Bíróság e megállapításai ténybeli értékelésnek minősülnek. Márpedig a jelen végzés 49. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a fellebbezés jogkérdésekre korlátozódik, és ilyen értékelések – amennyiben nincs szó az elferdítésükről – nem kérdőjelezhetők meg egy fellebbezés keretében.
83
Következésképpen, mivel a jelen ügyben nem hivatkoznak az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott tényeknek és bizonyítékoknak az elferdítésére, a második jogalap harmadik részét mint nyilvánvalóan elfogadhatatlant el kell utasítani.
A második jogalap arra alapított negyedik részéről, hogy tévesen alkalmazták a 40/94 rendelet 51. cikke (1) bekezdésének a) pontját
– A felek érvei
84
A Powerserv azzal érvel, hogy a megtámadott ítélet 127. pontjában az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot annak megállapításával, hogy egy olyan lajstromozott védjegy, amelynek a használat révén megszerzett megkülönböztető képességét bizonyították, nem törölhető a 40/94 rendelet 51. cikke (1) bekezdésének a) pontja alapján, mivel nem e rendelet 7. cikke rendelkezéseivel ellentétesen lajstromozott védjegyről van szó. Az Elsőfokú Bíróság ilyen álláspontja ugyanis azt jelenti, hogy teljeséggel lehetetlen lenne egy a priori megkülönböztető képességgel nem rendelkező, azonban a hírnevének nem kielégítő bizonyítéka alapján lajstromozott védjegy megtámadása.
85
Az OHIM azzal érvel, hogy a második jogalap negyedik része nyilvánvalóan megalapozatlan. A használat révén megszerzett megkülönböztető képességre vonatkozó bizonyíték alapján lajstromozott védjegy ugyanis nem törölhető a 40/94 rendelet 51. cikke (1) bekezdésének a) pontja alapján.
86
A Manpower egyetért az Elsőfokú Bíróság álláspontjával, és megjegyzi, hogy a Powerserv teljesen figyelmen kívül hagyja az említett cikk (2) bekezdését.
– A Bíróság álláspontja
87
Magából a 40/94 rendelet 7. cikke (3) bekezdésének szövegéből is az következik, hogy az a tény, hogy valamely védjegy használat révén megkülönböztető képességet szerzett azon áruk vagy szolgáltatások tekintetében, amelyekre nézve a lajstromozás iránti kérelmet benyújtották, kizárja az ugyanezen cikk (1) bekezdésének a)–c) pontja alapján történő lajstromozás feltétlen kizáró okának az alkalmazását.
88
A 40/94 rendelet 51. cikkének (1) bekezdése alapján a közösségi védjegyet csak akkor lehet törölni, ha a lajstromozására többek között e rendelet 7. cikkében foglalt rendelkezések megsértésével került sor.
89
Azonban a 40/94 rendelet 51. cikkének (2) bekezdését, mivel az csupán egy kivételt enged az ugyanezen cikk (1) bekezdésében meghatározott feltétlen törlési okok vonatkozásában, szigorúan kell értelmezni, és ennélfogva az nem szolgálhat alapul analógiaként történő érvelésként az említett rendelet 7. cikke (3) bekezdésének értelmezéséhez (a C-542/07. P. sz., Imagination Technologies kontra OHIM ügyben 2009. június 11-én hozott ítélet [EBHT 2009., I-4937. o.] 54. pontja).
90
A Powerserv érvelésével ellentétben a megtámadott ítélet 127. pontjában az Elsőfokú Bíróság nem állapította meg, hogy a megkülönböztető képességgel nem rendelkező, azonban hírnevének nem kielégítő bizonyítéka alapján lajstromozott védjegy egyáltalán nem lehet vitatható.
91
Az Elsőfokú Bíróság ugyanis csak emlékeztetett arra, hogy a 40/94 rendelet 51. cikke (1), illetve (2) bekezdésének hatálya különbözik. Így az (1) bekezdés nem teszi lehetővé azt, hogy a lajstromozás iránti kérelem benyújtását megelőző használata révén megkülönböztető képességet szerzett védjeggyel szemben törlés iránti kérelmet nyújtsanak be, mivel az ilyen védjegyet nem az e rendelet 7. cikkébe ütközően lajstromozták. Ami ugyanezen cikk (2) bekezdését illeti, az csak azon védjegyre vonatkozik, amely a lajstromozását követő használata révén szerezte megkülönböztető képességét, miközben e lajstromozás az említett rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b)–d) pontjába ütközött, és ezért kellett volna azt törölni.
92
Következésképpen a második jogalap negyedik részét mint nyilvánvalóan megalapozatlant el kell utasítani.
93
A fenti megfontolásokra figyelemmel a Powerserv fellebbezését, mint részben nyilvánvalóan elfogadhatatlant és részben nyilvánvalóan megalapozatlant, el kell utasítani.
A költségekről
94
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §-a alapján, amelyet ugyanezen szabályzat 118. cikke alapján a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A Powerservet, mivel pervesztes lett, az OHIM és a Manpower kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.
A fenti indokok alapján a Bíróság (nyolcadik tanács) a következőképpen határozott:
1)
A Bíróság a Powerserv Personalservice GmbH által benyújtott fellebbezést elutasítja.
2)
A Bíróság a Manpower Inc. által benyújtott csatlakozó fellebbezést elutasítja.
3)
A Bíróság a Powerserv Personalservice GmbH-t kötelezi a költségek viselésére.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: német.