62024CC0202
MACIEJ SZPUNAR
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2024. június 27. (
1
)
C‑202/24. sz. [Alchaster] (
i
) ügy
Minister for Justice and Equality
kontra
MA
(a Supreme Court [legfelsőbb bíróság, Írország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – EU–Egyesült Királyság kereskedelmi és együttműködési megállapodás – Személyek átadása – Az Európai Unió Alapjogi Chartája 49. cikkének (1) bekezdése – A bűncselekmények és büntetések törvényességének elve – A feltételes szabadságra bocsátás rendszerének módosítása”
I. Bevezetés
1.
A Supreme Court (legfelsőbb bíróság, Írország) jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelme egyrészt az egyrészről az Európai Unió és az Európai Atomenergia‑közösség, és másrészről Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága között létrejött kereskedelmi és együttműködési megállapodás (a továbbiakban: kereskedelmi és együttműködési megállapodás), (
2
) másrészt pedig az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 49. cikke (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.
2.
E kérelmet az Egyesült Királyság igazságügyi hatóságai által MA ellen büntetőeljárás lefolytatása céljából kibocsátott elfogatóparancs Írországban történő végrehajtása keretében terjesztették elő. A kérdést előterjesztő bíróság az elfogatóparancsot végrehajtó igazságügyi hatóság olyan esetben fennálló kötelezettségeit kívánja meghatározni, amelyben a keresett személy arra hivatkozik, hogy a kibocsátó állam hatóságai meg fogják sérteni alapvető jogait.
3.
A jelen indítványban azzal érvelek, hogy bár a kereskedelmi és együttműködési megállapodás átadási eljárásokra vonatkozó rendelkezései szerint az Európai Unió és az Egyesült Királyság között nagyfokú bizalom áll fenn egymás jogrendszereit illetően, és bár bizonyos körülmények között a végrehajtó igazságügyi hatóság megtagadhatja az elfogatóparancs végrehajtását, a jelen esetben nem indokolt az elfogatóparancs végrehajtásának megtagadása.
II. Jogi háttér
4.
A kereskedelmi és együttműködési megállapodás az EUMSZ 217. cikken (
3
) és az Európai Atomenergia‑közösséget létrehozó szerződés 101. cikkén (
4
) alapuló társulási megállapodás. A kereskedelmi és együttműködési megállapodás annak kezdeti, 2021. január 1‑jétől történő ideiglenesen alkalmazását követően (
5
)2021. május 1‑jén lépett hatályba annak az Európai Unió és az Egyesült Királyság általi megerősítését követően. (
6
) A megállapodás hét részből áll. (
7
)
5.
A kereskedelmi és együttműködési megállapodásnak az e megállapodás első részének (
8
) II. címében (
9
) foglalt, „Egyéni jogok” című 5. cikke a következőképpen szól:
„(1)
A szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló jegyzőkönyv SSC.67. cikkének sérelme nélkül és az Unió tekintetében e megállapodás harmadik részének kivételével e megállapodás vagy bármely kiegészítő megállapodás egyetlen rendelkezése sem értelmezhető úgy, mint amely személyeknek a Felek között a nemzetközi közjog alapján létrehozottaktól eltérő jogokat biztosít vagy kötelezettségeket ír elő, vagy lehetővé teszi, hogy a Felek belső jogrendszereikben közvetlenül hivatkozzanak e megállapodásra vagy bármely kiegészítő megállapodásra.
(2)
Egyik Fél sem biztosít a saját joga szerinti keresetindítási jogot a másik Féllel szemben azon az alapon, hogy a másik Fél e megállapodást vagy bármely kiegészítő megállapodást megszegte.”
6.
A harmadik rész a bűnüldözési együttműködésre és a büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködésre vonatkozik.
7.
A kereskedelmi és együttműködési megállapodásnak a harmadik rész I. címében (
10
) foglalt, „Az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelme” című 524. cikke a következőképpen szól:
„(1)
Az e részben előírt együttműködés azon alapul, hogy a Felek és a tagállamok régóta tiszteletben tartják a demokráciát, a jogállamiságot, valamint az egyének alapvető jogainak és szabadságainak védelmét, többek között az Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozatában és az emberi jogok európai egyezményében foglaltak szerint, továbbá jelentőséget tulajdonítanak az említett egyezményben foglalt jogok és szabadságok hazai érvényesítésének.
(2)
E rész egyetlen rendelkezése sem módosítja a különösen az emberi jogok európai egyezményében, valamint az Unió és tagállamai esetében [a Chartában] tükröződő alapvető jogok és jogelvek tiszteletben tartásának kötelezettségét.”
8.
A harmadik rész „Átadás” című VII. címe (596–632. cikk) egy átadási rendszert hoz létre a tagállamok és az Egyesült Királyság között. E rendelkezéseket kiegészíti a 43. melléklet, amely meghatározza az elfogatóparancsban feltüntetendő információkat. (
11
)
9.
A kereskedelmi és együttműködési megállapodás 599. cikkének (
12
) (3) bekezdése a következőképpen szól:
„A 600. cikkre, a 601. cikk (1) bekezdésének b)–h) pontjára, valamint a 602., 603. és 604. cikkre figyelemmel, egy Állam nem tagadhatja meg az alábbi magatartással kapcsolatban kibocsátott elfogatóparancs végrehajtását, amennyiben az ilyen magatartás szabadságvesztéssel vagy olyan szabadságelvonással járó intézkedéssel [helyesen: amennyiben az ilyen magatartás olyan szabadságvesztéssel vagy szabadságelvonással járó intézkedéssel] büntethető, amelynek maximális időtartama legalább tizenkét hónap:
a)
bármely olyan személy magatartásával kapcsolatban, aki a terrorizmus visszaszorításáról szóló, Strasbourgban, 1977. január 27‑én kelt európai egyezmény 1. és 2. cikkében említett terrorizmus, vagy kábítószerek és pszichotrop anyagok tiltott kereskedelme, vagy szándékos emberölés, súlyos testi sértés, emberrablás, személyi szabadság megsértése, túszejtés vagy szexuális erőszak körébe tartozó bűncselekménynek vagy bűncselekményeknek egy közös célt követő csoport általi elkövetéséhez hozzájárul, abban az esetben sem, ha az érintett személy az adott bűncselekmény vagy bűncselekmények tényleges elkövetésében nem vesz részt; az említett hozzájárulásnak szándékosnak kell lennie, és annak ismeretében kell történnie, hogy a részvétel hozzájárul az adott csoport bűnözői tevékenységeinek megvalósulásához; vagy
b)
a 45. mellékletben meghatározott terrorizmus.”
10.
A kereskedelmi és együttműködési megállapodás 604. cikkének (
13
) c) pontja értelmében, „ha alapos okkal feltételezhető, hogy valós veszély fenyegeti a keresett személy alapvető jogainak védelmét, a végrehajtó igazságügyi hatóság – mielőtt döntene az elfogatóparancs végrehajtásáról – adott esetben további garanciákat kérhet a keresett személlyel való, az átadást követő bánásmódra vonatkozóan”.
III. Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
11.
A District Judge of the Magistrates’ Courts of Northern Ireland (Észak‑Írország általános hatáskörű elsőfokú bíróságának körzeti bírája, Egyesült Királyság) 2021. november 26‑án négy elfogatóparancsot bocsátott ki MA ellen négy, terrorizmussal kapcsolatos bűncselekmény tekintetében (
14
), amelyeket állítólag 2020. július 18. és 20. között követtek el.
12.
2022. október 24‑i ítéletével, valamint 2022. október 24‑i és november 7‑i végzéseivel a High Court (felsőbíróság, Írország) elrendelte MA Egyesült Királyságnak történő átadását, és nem engedélyezte MA számára, hogy fellebbezzen a Court of Appealhez (fellebbviteli bíróság, Írország).
13.
2023. január 17‑i határozatával a Supreme Court (legfelsőbb bíróság) engedélyezte MA számára, hogy fellebbezzen a High Court (felsőbíróság) említett ítélete és végzései ellen.
14.
MA szerint átadása nem egyeztethető össze a bűncselekmények és büntetések törvényességének elvével.
15.
E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a kereskedelmi és együttműködési megállapodás szerint az Egyesült Királyság és a tagállamok között átadási mechanizmusok alkalmazandók. Véleménye szerint az alkalmazandó ír szabályozás és a 2002/584/IB tanácsi kerethatározat (
15
) alapján az Egyesült Királyságot úgy kell kezelni, mintha tagállam lenne.
16.
A kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy amennyiben MA‑t átadnák az Egyesült Királyságnak, és szabadságvesztésre‑büntetésre ítélnék, úgy a feltételes szabadságra bocsátáshoz való jogára az Egyesült Királyság azon bűncselekmények állítólagos elkövetését követően elfogadott szabályozása lenne az irányadó, amelyek miatt büntetőeljárás van folyamatban ellene.
17.
A feltételes szabadságra bocsátást lehetővé tevő észak‑írországi rendszert ugyanis 2021. április 30‑i hatállyal módosították. E módosítást megelőzően az egyes terrorizmussal kapcsolatos bűncselekmények miatt elítélt személy automatikusan feltételes szabadságra bocsátható volt büntetése felének letöltése után. Az említett időponttól alkalmazandó rendszer szerint az ilyen személy feltételes szabadságra bocsátását szakhatóságnak kell jóváhagynia, és arra csak azt követően kerülhet sor, hogy az érintett személy letöltötte büntetésének kétharmadát.
18.
E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy az Emberi Jogok Európai Bírósága (a továbbiakban: EJEB) elutasította azt az érvet, hogy a büntetés elengedésére vagy a korai szabadlábra helyezésre vonatkozó rendszerek visszamenőleges módosítása sérti az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló egyezmény (kihirdette: az 1993. évi XXXI. törvény; a továbbiakban: EJEE) 7. cikkét. Az EJEB mindazonáltal a Del Río Prada kontra Spanyolország ítéletben (
16
) úgy ítélte meg, hogy a büntetés végrehajtása során hozott intézkedések befolyásolhatják a büntetés terjedelmét. A kérdést előterjesztő bíróság véleménye szerint ezért az alapeljárás tárgyát képező jogvita eldöntéséhez elengedhetetlen az említett ítélet pontos hatásainak meghatározása.
19.
Az Egyesült Királyság szóban forgó szabályozásának az EJEE‑vel való összeegyeztethetőségét már vizsgálták az Egyesült Királyság bíróságai. Így 2023. április 19‑i ítéletében a Supreme Court (legfelsőbb bíróság, Egyesült Királyság) megállapította, hogy a rendszernek a hatálybalépése előtt elkövetett bűncselekményekre történő alkalmazása nem összeegyeztethetetlen az EJEE 7. cikkével, amennyiben a rendszer csak az érintett személyek szabadságvesztés‑büntetése letöltésének módját módosította anélkül, hogy növelte volna e büntetések időtartamát.
20.
Ebben az összefüggésben, különös tekintettel az Egyesült Királyság igazságszolgáltatási rendszere által az EJEE alkalmazása tekintetében nyújtott garanciákra, mivel nem áll rendelkezésre olyan rendszerszintű hiányosságra vonatkozó bizonyíték, amely az EJEE által biztosított jogoknak az átadás esetén történő valószínű és súlyos megsértésére utalna, és mivel MA kérelemmel fordulhat az EJEB‑hez, a kérdést előterjesztő bíróság elutasította MA azon érvét, hogy fennáll az említett jogok megsértésének veszélye.
21.
A kérdést előterjesztő bíróság mindazonáltal meg szeretné tudni, hogy hasonló következtetésre lehet‑e jutni a Charta 49. cikke (1) bekezdése megsértésének veszélyét illetően is.
22.
Az említett bíróság e tekintetben rámutat arra, hogy amennyiben a Charta 49. cikkének (1) bekezdése megfelel az EJEE 7. cikkének, e két rendelkezést főszabály szerint azonos hatályúnak kell tekinteni a Charta 52. cikkének (3) bekezdésével összhangban. Ezért lehetséges lehet további ellenőrzés nélkül az EJEE 7. cikkével kapcsolatban elfogadott érvelésre támaszkodni. A kérdést előterjesztő bíróság ugyanakkor megjegyzi, hogy a Bíróság még nem foglalt állást a Charta 49. cikkének a feltételes szabadságra bocsátásra vonatkozó rendelkezések módosításával kapcsolatos hatásait illetően.
23.
Ezenkívül, mivel a végrehajtó állam köteles átadni a keresett személyt, a kérdést előterjesztő bíróság szükségesnek tartja annak értékelését, hogy az említett állam elbírálhat‑e egy, a kibocsátó államban várhatóan alkalmazásra kerülő, büntetésekre vonatkozó rendelkezéseknek a Charta 49. cikkének (1) bekezdésével való összeegyeztethetetlenségére alapozott érvet, ha ez utóbbi állam nem köteles tiszteletben tartani a Chartát, és a Bíróság magas követelményeket támasztott az alapvető jogok kibocsátó tagállambeli megsértése veszélyének figyelembevételével szemben.
24.
A kérdést előterjesztő bíróság ezért úgy véli, hogy kérdést kell a Bíróság elé terjesztenie arra vonatkozóan, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóságnak milyen szempontok alapján kell értékelnie, hogy a kibocsátó államban tiszteletben tartják‑e a büntetések törvényességének elvét, valamint hogy fennáll‑e ezen elv megsértésének veszélye olyan körülmények között, amikor az átadást sem a nemzeti alkotmány, sem az EJEE nem zárja ki.
25.
A Supreme Court (legfelsőbb bíróság) ilyen körülmények között a 2024. március 7‑i, a Bírósághoz 2024. március 14‑én érkezett végzésével úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Amennyiben a [kereskedelmi és együttműködési megállapodás] (amely magában foglalja a [2002/584 kerethatározat] rendelkezéseit) szerint az átadást a terrorista bűncselekményekkel kapcsolatos nyomozás folytatása céljából kérik, és az érintett személy azért nem egyezik bele ezen átadásba, mert az állítja, hogy az az [EJEE] 7. cikkének és [a Charta] 49. cikke (2) bekezdésének megsértését jelentené, mivel olyan jogalkotási intézkedés meghozatalára került sor, amellyel megváltozott a büntetésnek a büntetés‑végrehajtási intézetben letöltendő hányada, és megváltoztak a feltételes szabadságra bocsátás feltételei, és ezen intézkedést azon állítólagos bűncselekmény időpontját követően hozták meg, amely tekintetében az érintett személy átadását kérik, valamint a következő megfontolások érvényesek:
i.
a megkereső állam (jelen ügyben az Egyesült Királyság) az EJEE részes fele, és az [EJEE‑t] az 1998. évi emberi jogi törvény értelmében nemzeti jogában is végrehajtotta;
ii.
a szóban forgó intézkedéseknek olyan fogvatartottakra történő alkalmazását, akik esetében a bíróság által kiszabott büntetés letöltése már folyamatban van, az Egyesült Királyság bíróságai (köztük a Supreme Court of the United Kingdom [az Egyesült Királyság legfelsőbb bírósága]) az [EJEE‑vel] összeegyeztethetőnek ítélték;
iii.
továbbra is bárki, így átadása esetén az érintett személy számára is nyitva áll, hogy kérelmet nyújtson be az [EJEB‑hez];
iv.
nincs alapja annak a megállapításnak, hogy az [EJEB] bármely határozatát a megkereső állam ne hajtaná végre;
v.
ennek megfelelően a [Supreme Court (legfelsőbb bíróság)] meggyőződött arról, hogy nem bizonyították be, hogy az átadás az [EJEE] 7. cikke vagy az alkotmány megsértésének valós veszélyével jár;
vi.
semmi nem utal arra, hogy az átadás ellentétes lenne a Charta 19. cikkével;
vii.
a Charta 49. cikke nem vonatkozik a tárgyalásra vagy az elítéléshez vezető eljárásra;
viii.
nem hivatkoztak arra, hogy okkal feltételezhető, hogy érzékelhető különbség lenne az [EJEE] 7. cikkének és a Charta 49. cikkének alkalmazása között.
Megalapozottan állapíthatja‑e meg az a bíróság, amelynek határozatai ellen az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdése értelmében nincs jogorvoslati lehetőség, a Charta 52. cikkének (3) bekezdésére és a tagállamok[, valamint az európai elfogatóparancsra vonatkozó rendelkezések] és a kereskedelmi és együttműködési megállapodás szerint [az átadásban közreműködni köteles] személyek közötti bizalmi kötelezettségre tekintettel, hogy a keresett személy nem bizonyította annak valós veszélyét, hogy átadása sérti a Charta 49. cikkének (2) bekezdését, vagy e bíróságnak további vizsgálatot kell‑e lefolytatnia, és ha igen, milyen jellegű és terjedelmű ez a vizsgálat?”
IV. A Bíróság előtti eljárás
26.
2024. március 25‑i külön beadványában a Supreme Court (legfelsőbb bíróság) azt kérte, hogy a Bíróság a jelen ügyet a Bíróság eljárási szabályzatának 105. cikkében előírt gyorsított eljárásban bírálja el.
27.
Az eljárási szabályzat 105. cikkének (1) bekezdése azt írja elő, hogy a kérdést előterjesztő bíróság kérelmére vagy kivételesen hivatalból a Bíróság elnöke az előadó bíró és a főtanácsnok meghallgatását követően dönthet úgy, hogy az előzetes döntéshozatal tekintetében gyorsított eljárást alkalmaz, ha az ügy jellege megköveteli, hogy elbírálására a lehető legrövidebb időn belül kerüljön sor. (
17
)
28.
A Bíróság elnöke 2024. április 22‑én az előadó bíró és a főtanácsnok meghallgatását követően úgy döntött, hogy helyt ad a kérdést előterjesztő bíróságnak a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem eljárási szabályzat 105. cikkének (1) bekezdése szerinti gyorsított eljárás keretében történő elbírálása iránti kérelmének. A Bíróság elnöke arra alapozta döntését, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés egy fogva tartott személyt érint az EUMSZ 267. cikk negyedik bekezdése értelmében véve. Ezenfelül az e kérdésre adott válasz a kérdés jellegére és felmerülésének körülményeire tekintettel hatással lehet az érintett személy további fogva tartására. (
18
)
29.
A Bíróság elnöke 2024. május 7‑re tűzte ki az írásbeli észrevételek benyújtásának határidejét. A Bíróság eljárási szabályzata 105. cikkének (2) bekezdésével összhangban a tárgyalási határnapot 2024. június 4‑re tűzték ki.
30.
Az alapeljárás felei, a magyar kormány, az Európai Bizottság, valamint az Egyesült Királyság kormánya (
19
) nyújtott be írásbeli észrevételeket. A magyar kormány kivételével valamennyi fél részt vett a 2024. június 4‑i tárgyaláson.
V. Értékelés
31.
Kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy valamely tagállam igazságügyi hatóságai megtagadhatják‑e az Egyesült Királyság valamely igazságügyi hatósága által a kereskedelmi és együttműködési megállapodás alapján büntetőeljárás lefolytatása céljából kibocsátott elfogatóparancs végrehajtását azzal az indokkal, hogy fennállhat a Charta 49. cikke (1) bekezdése megsértésének veszélye, mert a keresett személy elítélése esetén az állítólagos bűncselekmény elkövetésekor hatályban lévőnél szigorúbb feltételes szabadságra bocsátási rendszer hatálya alá fog tartozni. A kérdést előterjesztő bíróság ezen túlmenően azon vizsgálat jellegével és terjedelmével kapcsolatban is útmutatást kér, amelyet el kell végezni, mielőtt döntene a szóban forgó elfogatóparancs végrehajtásának az említett indok alapján történő megtagadásáról.
A. Előzetes észrevételek
1.
A kereskedelmi és együttműködési megállapodás és a Charta mint az alkalmazandó jog
32.
A kérdés megválaszolásához először meg kell határoznom, hogy mely jogi szabályok alkalmazandók a jelen ügyben, és, ami a legfontosabb, hogy milyen értelmezési és ítélkezési gyakorlati mércét kell alkalmazni, mielőtt rátérnék arra az érdemi kérdésre, hogy mit követelnek meg e szabályok a végrehajtó igazságügyi hatóságtól. (
20
)
33.
Mivel a négy elfogatóparancs (
21
) kibocsátására a kereskedelmi és együttműködési megállapodás hatálybalépését követően került sor, a jelen ügyben e megállapodás rendelkezéseit kell alkalmazni. Ezzel kapcsolatban megjegyzem, hogy a kérdést előterjesztő bíróság állításával ellentétben nem a 2002/584 kerethatározatot kell alkalmazni. E kerethatározat ugyanis i. az Egyesült Királyság Európai Unióból történő kilépését (
22
) megelőzően volt alkalmazandó, ii. továbbra is alkalmazandó maradt az ezt követő átmeneti időszakban, (
23
) iii. alkalmazandósága pedig ezt követően megszűnt az Egyesült Királyság vonatkozásában.
34.
Emellett a Chartát is alkalmazni kell. A Charta 51. cikkének (1) bekezdése értelmében a jelen ügy az uniós jog hatálya alá tartozik, mivel az a kereskedelmi és együttműködési megállapodás értelmezésére vonatkozik. Amennyiben a nemzeti bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés az Európai Unió valamely tagállama (végrehajtó) igazságügyi hatóságának kötelezettségeire vonatkozik, e hatóságnak, amikor az uniós jog hatálya alatt jár el, tiszteletben kell tartania a Charta követelményeit.
2.
A kölcsönös bizalom és az alapvető jogok védelme közötti egyensúly megteremtése
a)
Általános megfontolások
35.
A határokon átnyúló átadással és az elfogatóparancsok végrehajtásával kapcsolatos bármely rendszer látszólag ellentétes érdekekkel szembesül, amelyeket a rendszer működéséhez össze kell egyeztetni egymással. Egyrészt figyelembe kell venni a rendszer önmagában vett hatékonyságát. Az átadási eljárás működéséhez végre kell hajtani az elfogatóparancsokat. Ez a kölcsönös bizalom magas szintjét követeli meg és feltételezi, amely jogilag a „kölcsönös elismerés” elvében fejeződik ki. Ez az elv magában foglalja, hogy a részt vevő államok között széleskörű funkcionális egyenértékűség áll fenn általánosságban jogrendszereik, különösen pedig az érintett személyek alapvető jogainak védelme tekintetében. Másrészt ezen alapvető jogokat tiszteletben kell tartani. E kötelezettség mind a kibocsátó, mind a végrehajtó igazságügyi hatóságra vonatkozik.
36.
Jellemzően elsősorban a keresett személy alapvető jogairól van szó, és az államok kötelesek védeni e jogokat. A kérdés azonban ennél összetettebb is lehet. Előfordulhatnak olyan helyzetek, amelyekben az államoknak (a kibocsátó és a végrehajtó államnak egyaránt) több olyan alapvető jogot kell védeniük, amelyek nem feltétlenül ugyan, de ütközhetnek egymással, szükségessé téve ezen alapvető jogok kényes mérlegelését. A végrehajtó igazságügyi hatóság például nyilvánvalóan köteles gondoskodni arról, hogy a keresett személy alapvető jogait tiszteletben tartsák a kibocsátó államban. Ugyanakkor ugyanez a végrehajtó igazságügyi hatóság adott esetben köteles lehet biztosítani a Charta 2. cikkében (
24
) rögzített élethez való jog úgynevezett eljárási oldalát is, ami azt jelenti, hogy hozzá kell járulnia a hatékony nyomozás lefolytatásához olyan esetben, ha egy személy élethez való jogát megsértették, vagy fennáll ennek a veszélye, ami eredendően indokolja a kibocsátó államnak történő gyors átadást. (
25
)
37.
Az elfogatóparancsok végrehajtását olyan esetben megkövetelő rendszer, amelyben a végrehajtás az alapvető jogok megsértésével járna, nem elképzelhető, vagy – ami az uniós jogot illeti – nem egyeztethető össze a Chartával.
38.
A kölcsönös bizalom nem abszolút, illetve nem egy bináris fogalom. Ellenkezőleg, az – ahogyan a Bizottság a tárgyaláson képletesen fogalmazott – egy mozgó skálát képez. A kölcsönös bizalomnak különböző formái és változatai vannak. Egyszerűen fogalmazva, minél nagyobb a kölcsönös bizalom a felek között, annál kisebb mértékben kell az elfogatóparancsot végrehajtó igazságügyi hatóságnak ellenőriznie, hogy egyedi esetekben az átadandó személy az alapvető jogaival kapcsolatos problémákkal szembesül‑e. A kölcsönös bizalom mindazonáltal még ebben a helyzetben sem „vak” bizalmat jelent. (
26
) Ez elvezet bennünket a 2002/584 kerethatározathoz.
b)
A 2002/584 kerethatározat hatálya alá tartozó helyzetek
39.
A Unión belüli helyzeteket, azaz a tagállamok közötti helyzeteket illetően emlékeztetni kell arra, hogy e helyzetekben – ahogyan a Bíróság a 2/13 véleményben (
27
) képletesen fogalmazott – „az uniós jog […] alapvető jellegzetességei [a meghatározók, amelyek] egymással kölcsönösen összefüggő, magát az [Európai] Uniót és a tagállamait viszonosan, valamint a tagállamokat egymással összekötő elvek, szabályok és jogviszonyok strukturált hálózatát hozták létre, és e tagállamok mostantól elköteleződtek – amint azt az EUSZ 1. cikk második bekezdése felidézi – »az Európa népei közötti egyre szorosabb egység létrehozásának folyamat[a]« iránt”. (
28
) E jogi építmény azon az alapvető előfeltevésen alapul, mely szerint minden tagállam osztozik az összes többi tagállammal az Európai Unió alapjául szolgáló számos közös értékben, és elismeri, hogy azok osztják ezen értékeket vele, amint azt az EUSZ 2. cikk kimondja. (
29
) Ezen előfeltevés maga után vonja és igazolja a tagállamok közötti kölcsönös bizalom fennállását ezen értékek elismerése, és így az azokat végrehajtó uniós jog tiszteletben tartása tekintetében. (
30
)
40.
Következésképpen az átadási helyzetek tekintetében a kölcsönös bizalom legmagasabb szintjét az európai elfogatóparancsról szóló 2002/584 kerethatározat tartalmazza. E tekintetben – amint arra a Bíróság rendszeresen emlékeztet – (
31
) a 2002/584 kerethatározat (6) preambulumbekezdése rámutat arra, hogy az európai elfogatóparancs az első konkrét megvalósulása a büntetőjog területén a kölcsönös elismerés elvének, amelyre az Európai Tanács (
32
) az igazságügyi együttműködés „sarokköveként” utalt.
41.
Ez azt jelenti, hogy egy végrehajtó igazságügyi hatóság csak rendkívül szigorú feltételek mellett tagadhatja meg az elfogatóparancs végrehajtását alapvető jogi indokok alapján. Ezért a Bíróság következetesen úgy ítélte meg, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóságok csak a Bíróság által értelmezett 2002/584 kerethatározatból eredő okokból tagadhatják meg az európai elfogatóparancs végrehajtását, és hogy míg az európai elfogatóparancs végrehajtása a főszabály, a végrehajtás megtagadása kivételnek tekintendő, amelyet szigorúan kell értelmezni. (
33
)
42.
Mindazonáltal, mivel a 2002/584 kerethatározat 1. cikkének (3) bekezdéséből kitűnik, hogy e kerethatározat nem járhat azzal a hatással, hogy módosítja a Charta által biztosított alapvető jogok tiszteletben tartására vonatkozó kötelezettséget, a Bíróság megállapította, hogy e jogok megsértésének veszélye lehetővé teheti a végrehajtó igazságügyi hatóság számára, hogy kivételesen és megfelelő vizsgálatot követően megtagadja az európai elfogatóparancs végrehajtását. A Bíróság eddig úgy ítélte meg, hogy ez vonatkozik a Charta 4. cikkében rögzített, az embertelen vagy megalázó bánásmódnak vagy büntetésnek történő alá nem vetéshez való jogra, (
34
) a Charta 47. cikke szerinti, hatékony jogorvoslathoz való jogra (
35
) és a Charta 7., illetve 24. cikke által biztosított, a magán‑ és családi élethez, valamint a gyermek mindenek fölött álló érdekének védelméhez való jogra. (
36
)
43.
Ami a végrehajtó igazságügyi hatóság által az említett veszély értékelése során alkalmazandó módszert illeti, a Bíróság rendszerint egy két szakaszból álló vizsgálat elvégzését követeli meg e hatóságtól. E vizsgálat különböző kritériumokon alapuló elemzést foglal magában, ami azt jelenti, hogy e szakaszok nem cserélhetők fel, és azokat egymást követően kell lefolytatni. (
37
) E célból a végrehajtó igazságügyi hatóságnak az első szakaszban meg kell határoznia, hogy léteznek‑e objektív, megbízható, pontos és kellően naprakész adatok annak bizonyítására, hogy a kibocsátó tagállamban az alapvető jogok megsértésének valós veszélye áll fenn. Ezek az adatok származhatnak többek között nemzetközi bírósági határozatokból, az Európa Tanács szervei által készített vagy az Egyesült Nemzetek rendszerébe tartozó határozatokból, jelentésekből és egyéb dokumentumokból, valamint az Európai Unió Alapjogi Ügynökségének (FRA) releváns adatbázisaiban szereplő információkból. (
38
) A Charta 7. és 24. cikke állítólagos megsértésének példáját véve a második szakasz keretében a végrehajtó igazságügyi hatóságnak konkrétan és pontosan meg kell vizsgálnia, hogy a vizsgálat első szakaszában azonosított hiányosságok milyen mértékben befolyásolhatják az európai elfogatóparanccsal érintett személy fogvatartási körülményeit vagy gyermekei gondozásának körülményeit, és hogy e személy vagy gyermekei személyes helyzetére tekintettel alapos és bizonyítékokkal alátámasztott okokból feltételezhető‑e, hogy az említett alapvető jogok megsértése valós veszélyének lesznek kitéve. (
39
)
44.
Ezen túlmenően a Bíróság a Charta 47. cikke, (
40
) valamint 7. és 24. cikke tekintetében pontosította, hogy a két szakaszból álló vizsgálatot akkor is el kell végezni, ha a szóban forgó személy nem hivatkozik rendszerszintű vagy általános hiányosságokra. (
41
) Ezzel szemben a Bíróság kimondta, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóság a Charta 4. cikke alapján köteles lehet megtagadni egy súlyosan beteg személy elleni európai elfogatóparancs végrehajtását, ha nem tudja kizárni az említett cikk megsértésének veszélyét, anélkül, hogy le kellene folytatnia a két szakaszból álló vizsgálat első szakaszát. (
42
)
c)
A 2002/584 kerethatározat hatályán kívül eső helyzetek
45.
Az uniós tagállamok és a harmadik országok közötti viszonyra rátérve a kiindulópont az, hogy magától értetődően a viszony nem a kölcsönös bizalom azonos szintjén alapul, és nem is alapulhat azon. Ez azért van így, mert a felek között fennálló általános jogviszony természeténél fogva kevésbé szoros.
1) Tagállamok – Izland és Norvégia
46.
Izland és Norvégia – mint az Európai Gazdasági Térség három tagállama közül kettő – az átadási eljárást szabályozó megállapodást kötött az Európai Unióval. (
43
) Amint azt a megállapodás preambuluma kimondja, és a Bíróság hangsúlyozza, a megállapodás szerződő felei kifejezték „kölcsönös bizalmukat” jogrendszereik szerkezetében és működésében, valamint abban, hogy képesek a méltányos eljárás biztosítására. (
44
)
47.
A terminológiával kapcsolatos esetleges kétségek eloszlatása érdekében hangsúlyozni szeretném, hogy legjobb tudomásom szerint a „mutual trust” és a „mutual confidence” kifejezéseket szinonimaként használják. Ténylegesen az Unió hivatalos nyelveinek túlnyomó többsége csak egy kifejezést használ. Következésképpen, mivel i. az Európai Unió valamennyi hivatalos nyelve hiteles szövegezési nyelvnek minősül, ii. így főszabály szerint valamely uniós jogi aktus valamennyi nyelvi változatának azonos értéket kell tulajdonítani, (
45
) iii. így egy uniós jogi rendelkezés értelmezése maga után vonja a különböző nyelvi változatok összehasonlítását, (
46
) és iv. valamely uniós jogszabály eltérő nyelvi változatait egységesen kell értelmezni, (
47
) azt javaslom a Bíróságnak, hogy ne tegyen különbséget aszerint, hogy a „mutual trust” vagy a „mutual confidence” kifejezést használja‑e az angol nyelvi változat.
48.
Az Izlanddal és Norvégiával kötött átadási megállapodást illetően a Bíróság ezenfelül megállapította, hogy e megállapodás rendelkezései „nagyon hasonlítanak a 2002/584 kerethatározat megfelelő rendelkezéseihez”. (
48
)
49.
E tekintetben megjegyzem, hogy e megállapodás értelmezése során a Bíróság a 2002/584 kerethatározat megfelelő rendelkezéseinek általa elvégzett értelmezésére támaszkodik. (
49
) Még ha a megállapodás nem is tartalmaz a 2002/584 kerethatározat valamely alapvető rendelkezéséhez (
50
) hasonló rendelkezést, a Bíróság megállapította, hogy „annak ellenére, hogy az átadási eljárásról szóló megállapodás nem tartalmaz erre vonatkozó kifejezett rendelkezést, az e megállapodásban részes államok főszabály szerint kötelesek végrehajtani az említett megállapodásban részes másik állam által kibocsátott elfogatóparancsot, és csak az ugyanezen megállapodásból eredő indokok alapján tagadhatják meg az ilyen elfogatóparancs végrehajtását”. (
51
)
50.
A Bíróság ezenkívül egy mellékesen Norvégiát is érintő, Unión belüli átadással összefüggésben „a gazdasági és kereskedelmi együttműködés kereteit meghaladó, kiváltságos kapcsolat[ként]” jellemezte az Európai Unió és Norvégia között fennálló kapcsolatot. (
52
) Ezt arra tekintettel tette így, hogy Norvégia „az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodásban részes, részt vesz a közös európai menekültügyi rendszerben, végrehajtja és alkalmazza a schengeni vívmányokat, továbbá az Unióval az Európai Unió tagállamai, valamint Izland és Norvégia közötti átadási eljárásra vonatkozóan megállapodást kötött”. (
53
)
51.
Figyelemre méltó, hogy érvelésének alátámasztása érdekében a Bíróság a schengeni vívmányok Norvégia általi alkalmazására hivatkozik. Véleményem szerint ennek az a magyarázata, hogy ezt a szóban forgó ügyek sajátosságai indokolják. Az ügyek tényállásai minden esetben egyrészt az Európai Gazdasági Térség egyik tagállamát, másrészt egy Unión belüli helyzetet foglaltak magukban. (
54
) A jelen ügy ezzel szemben egyértelműbb, mivel csupán egy tagállamot (Írország) és egy harmadik országot (Egyesült Királyság) érint.
2) Tagállamok – Harmadik államok
52.
A Petruhhin ítélet (
55
) alapjául szolgáló ügyben az volt az egyik kérdés, hogy a Charta 51. cikkének (1) bekezdése alapján a Charta hatálya alá tartozó helyzetben (
56
) a végrehajtó igazságügyi hatóság milyen szempontokat alkalmazhat egy olyan harmadik állam kiadatás iránti kérelmének teljesítése során, amelyikkel az Európai Unió nem kötött kiadatási egyezményt. (
57
)
53.
Az EJEB vonatkozó ítélkezési gyakorlatára (
58
) hivatkozva a Bíróság megállapította, hogy önmagában az, hogy léteznek olyan nyilatkozatok, illetve hogy elfogadtak olyan nemzetközi egyezményeket, amelyek főszabály szerint biztosítják az alapvető jogok tiszteletben tartását, nem elegendő a rossz bánásmód veszélye elleni megfelelő védelem biztosításához abban az esetben, ha megbízható források a hatóságoknak az EJEE szellemével nyilvánvalóan ellentétes gyakorlatairól – vagy ezeknek a hatóságok általi elfogadásáról – tanúskodnak. (
59
) A Bíróság ebből azt a következtetést vonta le, hogy amennyiben arról tanúskodó elemek állnak a megkeresett tagállam illetékes hatósága rendelkezésére, hogy fennáll annak tényleges veszélye, hogy a megkereső harmadik államban a személyeket embertelen vagy megalázó bánásmódnak teszik ki, e hatóság köteles figyelembe venni e veszély fennállását, amikor valamely személynek ez utóbbi állam részére való kiadatásáról kell határoznia. (
60
) Ennek érdekében a megkeresett tagállam illetékes hatóságának objektív, megbízható, pontos és kellően aktuális adatokra kell támaszkodnia. Ezek az adatok származhatnak többek között nemzetközi bírósági határozatokból, így az EJEB ítéleteiből, a megkereső harmadik állam bírósági határozataiból, valamint az Európa Tanács szervei által elfogadott vagy az Egyesült Nemzetek rendszeréből eredő határozatokból, jelentésekből és más dokumentumokból. (
61
)
54.
Értelmezésem szerint a Bíróság által a Petruhhin ítéletben megkövetelt vizsgálat kevésbé merev és szigorú, mint a 2002/584 kerethatározat szerinti, két szakaszból álló vizsgálat. Az ügy sajátos körülményei, és nem feltétlenül általánosságban a kibocsátó állam igazságszolgáltatási rendszerének esetleges hiányosságai a meghatározóak.
B. A kereskedelmi és együttműködési megállapodás
1.
Jogalap, cél és általános felépítés
55.
Amint azt a jelen indítvány jogi hátterére vonatkozó szakaszban röviden kifejtettem, a kereskedelmi és együttműködési megállapodás az EUMSZ 217. cikken (
62
) alapuló társulási megállapodás. Azt nem vegyes, hanem kizárólag az Unióval kötött megállapodásként fogadták el, ami azt jelenti, hogy a tagállamok nem szerződő felek.
56.
A kardinális kérdés bármely nemzetközi megállapodás rendelkezéseit illetően kétségtelenül az, hogy e rendelkezések (vagy azok egy része) közvetlen hatállyal rendelkezik‑e, vagyis hogy a magánszemélyek hivatkozhatnak‑e rájuk a nemzeti (uniós) bíróságok előtt. A Bíróság rendszerint a szóban forgó nemzetközi megállapodás rendelkezéseinek szellemét, rendszerét és szövegét vizsgálva döntötte el ezt a kérdést. (
63
) Ami a kereskedelmi és együttműködési megállapodás harmadik része VII. címének az „[á]tadás[ra]” vonatkozó rendelkezéseit illeti, e kérdés véleményem szerint a kereskedelmi és együttműködési megállapodás 5. cikke (1) bekezdésének vizsgálatával és a contrario érvelés alkalmazásával dönthető el. A kereskedelmi és együttműködési megállapodás 5. cikkének (1) bekezdése értelmében az Európai Unió tekintetében a kereskedelmi és együttműködési megállapodás harmadik részének (
64
) kivételével a kereskedelmi és együttműködési megállapodás vagy bármely kiegészítő megállapodás egyetlen rendelkezése sem értelmezhető úgy, mint amely személyeknek a felek között a nemzetközi közjog alapján létrehozottaktól eltérő jogokat biztosít vagy kötelezettségeket ír elő, vagy lehetővé teszi, hogy a felek belső jogrendszereiben közvetlenül hivatkozzanak a kereskedelmi és együttműködési megállapodásra vagy bármely kiegészítő megállapodásra. Mivel a kereskedelmi és együttműködési megállapodás harmadik része kifejezetten kivételt képez, nem indokolt feltételezni, hogy annak rendelkezései – ha megfelelnek a közvetlen hatály szokásos kritériumainak – nem rendelkeznek közvetlen hatállyal az uniós jogrendben.
57.
Amint az EUMSZ 216. cikk (2) bekezdéséből és a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából kitűnik, az Unió által kötött nemzetközi megállapodásként a kereskedelmi és együttműködési megállapodás az Unióra nézve kötelező, és hatálybalépésének időpontjától kezdve jogrendjének szerves részét képezi. (
65
) A nemzetközi megállapodások értelmezése során a Bíróság különös hangsúlyt fektet a megállapodás célkitűzéseire. Ennek megfelelően az állandó ítélkezési gyakorlat szerint valamely nemzetközi szerződést nem kizárólag a szövege szerint kell értelmezni, hanem célkitűzései fényében is. (
66
) Ami a legfontosabb, ennek következtében a megállapodás és a megfelelő uniós jogi rendelkezések egyezése nem jelenti azt, hogy azokat szükségszerűen azonos módon kell értelmezni. (
67
)
58.
A kereskedelmi és együttműködési megállapodás 1. cikke szerint e megállapodás célja, hogy megteremtse az Európai Unió és az Egyesült Királyság közötti széles körű kapcsolat alapját, a jólét és a jószomszédi viszony térségén belül, amelyet az együttműködésen alapuló szoros és békés kapcsolatok jellemeznek, tiszteletben tartva a felek autonómiáját és szuverenitását. A kereskedelmi és együttműködési megállapodás 3. cikke ezt követően kimondja, hogy a felek kölcsönösen tiszteletben tartják és jóhiszeműen segítik egymást a megállapodásból fakadó feladatok végrehajtása során. A megállapodás 4. cikkének (1) bekezdése szerint a megállapodást jóhiszeműen, szövege összefüggéseinek szokásos értelme szerint, valamint a megállapodás tárgyának és céljának figyelembevételével és a nemzetközi közjog bevett értelmezési szabályaival összhangban kell értelmezni, ideértve a szerződések jogáról szóló bécsi egyezményben (
68
) meghatározott szabályokat is. Az egyértelműség érdekében sem a kereskedelmi és együttműködési megállapodás, sem bármely kiegészítő megállapodás nem teremt kötelezettséget rendelkezéseiknek valamely fél nemzeti jogával összhangban történő értelmezésére; (
69
) hasonlóképpen, ha valamely fél bírósága kiad egy értelmezést a kereskedelmi és együttműködési megállapodásról vagy bármely kiegészítő megállapodásról, az a másik fél bíróságai számára nem kötelező erejű. (
70
)
59.
Anélkül, hogy belemennénk az EU‑Szerződés és az EUM‑Szerződés megfelelő rendelkezéseinek részleteibe, azonnal nyilvánvalóvá válik, hogy e cél, ami annak törekvését és szándékát illeti, távol áll attól, amit az EU‑Szerződés és az EUM‑Szerződés preambuluma és első cikkei tartalmaznak.
60.
Mindazonáltal a kereskedelmi és együttműködési megállapodás folytatásában és érdemi rendelkezéseit olvasva a megállapodás nyitó cikkeiben említettnél lényegesen nagyravágyóbb törekvés jelenik meg. Így a bűnüldözési együttműködésre és a büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködésre vonatkozó harmadik rész (
71
) és konkrétabban a harmadik rész átadásra vonatkozó VII. címe részletes szabályokat tartalmaz az Európai Unió és az Egyesült Királyság kölcsönös jogaival és kötelezettségeivel kapcsolatban.
61.
Először is, a kereskedelmi és együttműködési megállapodás 524. cikke (
72
) a kereskedelmi és együttműködési megállapodás harmadik részének egésze tekintetében úgy rendelkezik, hogy i. a kereskedelmi és együttműködési megállapodás harmadik részében előírt együttműködés azon alapul, hogy a felek és a tagállamok régóta tiszteletben tartják a demokráciát, a jogállamiságot, valamint az egyének alapvető jogainak és szabadságainak védelmét, többek között az Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozatában és az EJEE‑ben foglaltak szerint, továbbá jelentőséget tulajdonítanak az említett egyezményben foglalt jogok és szabadságok hazai érvényesítésének, és hogy ii. a kereskedelmi és együttműködési megállapodás harmadik részének egyetlen rendelkezése sem módosítja a különösen az EJEE‑ben, valamint az Unió és tagállamai esetében a Chartában tükröződő alapvető jogok és jogelvek tiszteletben tartásának kötelezettségét.
62.
Amennyiben az Európai Unió és egy harmadik állam által kötött nemzetközi megállapodás tekintetében megengedett az ilyen leírás, annyiban a kereskedelmi és együttműködési megállapodás 524. cikke alkotmányos jelentőségű rendelkezés. A bűnüldözési együttműködés és a büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés természeténél fogva olyan jogterület, amelyhez eredendően kapcsolódnak bizonyos alapvető jogok. Az, hogy az Európai Unió és az Egyesült Királyság megerősítik a demokrácia, a jogállamiság és az alapvető jogok iránti kölcsönös elkötelezettségüket, erősen jelzi a kereskedelmi és együttműködési megállapodás harmadik részének hatálya alá tartozó együttműködés szorosságát, és a harmadik rész egésze tekintetében értelmezési mérceként szolgál.
2.
A kereskedelmi és együttműködési megállapodás szerinti átadási mechanizmus
63.
A kereskedelmi és együttműködési megállapodás harmadik része VII. címének célkitűzése e megállapodás 596. cikke szerint annak biztosítása, hogy egyrészről a tagállamok, másrészről az Egyesült Királyság közötti kiadatási rendszer átadási mechanizmuson alapuljon.
64.
Mivel e rendelkezés a „kiadatás” és az „átadás” kifejezéseket használja, egy nagyon rövid észrevételt kell tenni a terminológiát illetően. Az uniós jogban a 2002/584 kerethatározat szerinti „átadás” két tagállam közötti helyzetre vonatkozik, miközben a „kiadatás” általában egy tagállam és egy harmadik állam közötti helyzetre vonatkozik. (
73
) Ugyanakkor, ha e harmadik államokat szoros kapcsolat fűzi az Európai Unióhoz, mint például az Európai Gazdasági Térség tagállamai esetében, az „átadási eljárások” fogalma használatos. (
74
) Ugyanez a helyzet a kereskedelmi és együttműködési megállapodás esetében is. A VII. cím rendszeresen „átadásra” hivatkozik, amikor egy, a tagállamok és az Egyesült Királyság közötti helyzetet ír le, és „kiadatásra”, amikor a tagállamok vagy az Egyesült Királyság és egy harmadik állam közötti helyzetre utal. (
75
) Miért hivatkozik akkor a kereskedelmi és együttműködési megállapodás 596. cikke mind a kiadatásra, mind az átadásra? Véleményem szerint ennek az a magyarázata, hogy a nemzetközi közjogban a „kiadatás” a szokásos kifejezés, míg az „átadás” – a fent kifejtetteknek megfelelően – az Európai Uniót és egyes legközelebbi partnereit érintő helyzetekre vonatkozik. (
76
)
65.
A kereskedelmi és együttműködési megállapodás 599. cikke az átadási mechanizmus hatályával foglalkozik, és meghatározza, hogy mikor bocsátható ki elfogatóparancs. A kereskedelmi és együttműködési megállapodás 599. cikkének (1) bekezdése szerint elfogatóparancs olyan cselekmények esetén bocsátható ki, amelyeknél a kibocsátó állam joga szerint a büntetési tétel felső határa legalább tizenkét havi szabadságvesztés vagy szabadságelvonással járó intézkedés, illetve ha a szabadságvesztést kiszabó ítéletet vagy a szabadságelvonással járó intézkedést már meghozták, a szabadságvesztés‑büntetés vagy a szabadságelvonással járó intézkedés időtartama legalább négy hónap. A kereskedelmi és együttműködési megállapodás 599. cikkének (3) bekezdése alapján ezenfelül – többek között a kereskedelmi és együttműködési megállapodás 600. cikkére, 601. cikke (1) bekezdésének b)–h) pontjára, valamint 604. cikkére figyelemmel – egy állam nem tagadhatja meg többek között a terrorista bűncselekményekkel kapcsolatos elfogatóparancs végrehajtását, amennyiben e bűncselekmények legalább tizenkét hónap szabadságvesztéssel büntethetők.
66.
A kereskedelmi és együttműködési megállapodás 600. és 601. cikke felsorolja az elfogatóparancs végrehajtása kötelező (
77
) és mérlegelhető (
78
) megtagadásának okait. Csakúgy, mint a 2002/584 kerethatározat megfelelő rendelkezései (
79
) esetében, ezen okok egyike sem kapcsolódik közvetlenül általánosságban az alapvető jogokhoz, vagy – nyilvánvalóan – különösen a Charta 49. cikkének (1) bekezdéséhez.
67.
A kereskedelmi és együttműködési megállapodás 604. cikkének c) pontja szerint az elfogatóparancsnak a végrehajtó igazságügyi hatóság általi végrehajtása annak garanciájához köthető, hogy ha alapos okkal feltételezhető, hogy valós veszély fenyegeti a keresett személy alapvető jogainak védelmét, a végrehajtó igazságügyi hatóság – mielőtt döntene az elfogatóparancs végrehajtásáról – adott esetben további garanciákat kérhet a keresett személlyel való, az átadást követő bánásmódra vonatkozóan.
68.
A kereskedelmi és együttműködési megállapodás 613. cikke szabályozza az átadásról szóló határozatokat. E rendelkezés (1) bekezdése szerint az érintett személy átadásáról a VII. címben előírt határidőkön belül és feltételek mellett, különösen az 597. cikkben meghatározott arányosság elvével összhangban, a végrehajtó igazságügyi hatóság határoz. (
80
) A kereskedelmi és együttműködési megállapodás 613. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha a végrehajtó igazságügyi hatóság úgy ítéli meg, hogy a kibocsátó állam által közölt információk nem elégségesek ahhoz, hogy az átadás kérdésében határozzon, kéri, hogy a szükséges kiegészítő információkat, különösen az 597. cikkre, a 600–602. cikkre, a 604. cikkre, valamint a 606. cikkre tekintettel, soron kívül bocsássák a rendelkezésére, és a 615. cikkben előírt határidők betartását szem előtt tartva határidőt szabhat ezek kézhezvételére.
69.
Figyelemre méltó, hogy egyetlen rendelkezés sem felel meg közvetlenül a 2002/584 kerethatározat 1. cikke (2) bekezdésének. (
81
) Ez azonban mit sem változtat azon, hogy a hatóságokat hallgatólagosan a kereskedelmi és együttműködési megállapodás alapján kibocsátott elfogatóparancs végrehajtására vonatkozó általános kötelezettség terheli. Értelmezésem szerint a kereskedelmi és együttműködési megállapodás harmadik részének VII. címében foglalt valamennyi rendelkezés ezen az előfeltevésen alapul.
70.
A kereskedelmi és együttműködési megállapodás harmadik része VII. címének rendelkezéseit az Európai Unió és az Egyesült Királyság között az alapvető jogok tiszteletben tartása iránti elkötelezettség tekintetében fennálló nagyfokú bizalom jellemzi. A szöveg egészét áthatja az a tekintetben fennálló kölcsönös bizalom, hogy az alapvető jogok védelemben részesültek, részesülnek, és a jövőben is védelemben fognak részesülni. (
82
)
71.
A kereskedelmi és együttműködési megállapodás harmadik része VII. címe egyes kulcsfontosságú rendelkezéseinek e tömör és korántsem átfogó áttekintéséből az következik, hogy az Európai Unió és az Egyesült Királyság olyan átadási rendszert hozott létre, amelyet jelentős mértékben szoros kapcsolat és nagyfokú kölcsönös bizalom jellemez. A kérdést előterjesztő bíróság ugyanis úgy véli, hogy a kereskedelmi és együttműködési megállapodás harmadik részének VII. címében foglalt rendelkezések „megegyeznek a [2002/584 kerethatározatban] előírt, [átadásra] vonatkozó rendelkezésekkel”. (
83
)
72.
A kérdést előterjesztő bíróság e megállapítása rátapint a jelen ügy lényegére, és indokolttá teszi, hogy ehelyütt óvatosságra intsek. Még ha a kereskedelmi és együttműködési megállapodás harmadik részének VII. címében foglalt rendelkezések nagyobb része hasonlít is a 2002/584 kerethatározatban foglalt rendelkezésekhez annyiban, amennyiben megegyezik a szövegük, vannak olyan részek, amelyekben a két szöveg eltér egymástól, (
84
) aminek egyik szembetűnő példája a politikai bűncselekmények kérdése. (
85
)
3.
A végrehajtó igazságügyi hatóság kötelezettségei
73.
Ez elvezet bennünket a jelen ügy lényegéhez, amely annak kérdése, hogy milyen kötelezettségek terhelik a végrehajtó igazságügyi hatóságot az alapvető jogoknak a kibocsátó állam hatóságai által történő tiszteletben tartásával kapcsolatban. E tekintetben a következőket kell megjegyezni.
74.
Először is, mivel a szóban forgó helyzet a Charta 51. cikkének (1) bekezdése alapján az uniós jog hatálya alá tartozik, az elfogatóparancs végrehajtásáról döntő végrehajtó igazságügyi hatóságot köti a Charta, amennyiben biztosítania kell, hogy a keresett személy átadása nem vezet a Chartában biztosított jogainak megsértéséhez.
75.
Másodszor, a végrehajtó igazságügyi hatóságnak csak akkor kell elvégeznie ezt a vizsgálatot, ha az elfogatóparanccsal érintett személy az alapvető jogok ilyen kivételes megsértését állítja.
76.
Harmadszor, véleményem szerint hiábavaló próbálkozás az Aranyosi és Căldăraru ítélet (
86
) óta az Unión belüli helyzetekre alkalmazandó, két szakaszból álló vizsgálatot a kereskedelmi és együttműködési megállapodás által létrehozott rendszerre változtatás nélkül átültetni. Amint azt fent részletesen kifejtettem, az ítélkezési gyakorlatban ez a vizsgálat az uniós jogrendben lehetséges legmagasabb szintű, azaz az uniós tagállamok közötti kölcsönös bizalmon alapul. Az Európai Unió és az Egyesült Királyság közötti kölcsönös bizalom szintje magas, de nem olyan magas, mint a 2002/584 kerethatározat alapjául szolgáló bizalom szintje.
77.
Negyedszer, a kölcsönös bizalom nem egy bináris fogalom, hanem inkább egy mozgó skála, és a fent kifejtetteknek megfelelően a kereskedelmi és együttműködési megállapodás vonatkozó rendelkezései a kölcsönös bizalom olyan jelentős szintjén alapulnak, amely meghaladja a tagállamok és a harmadik országok túlnyomó többsége közötti bizalom szintjét. A végrehajtó igazságügyi hatóságnak ezért főszabály szerint végre kell hajtania az elfogatóparancsot, és csak akkor tagadhatja meg ezt, ha kézzelfogható bizonyíték áll rendelkezésre az alapvető jogok megsértésének valós veszélyére vonatkozóan. Az Európai Unió és az Egyesült Királyság a kereskedelmi és együttműködési megállapodás vonatkozó rendelkezései révén bizalmát fejezte ki a tekintetben, hogy az Európai Unió és az Egyesült Királyság egyaránt tiszteletben tartja az alapvető jogokkal kapcsolatos kötelezettségeit. Ezért megdönthető vélelem áll fenn azt illetően, hogy a szerződő felek ez idáig védelemben részesítették, védelemben részesítik, és a jövőben is védelemben fogják részesíteni az alapvető jogokat.
78.
Ezzel kapcsolatban azt javaslom, hogy a Bíróság i. kiindulópontként a Petruhhin ítéletben (
87
) kialakított szempontokhoz hasonló szempontokat alkalmazzon, de ii. azzal a feltétellel, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóság a saját értékelését végzi el a hivatkozott alapvető jogok tekintetében.
79.
Ami a jelen ügyet illeti, amennyiben arról tanúskodó elemek állnak az ír hatóságok rendelkezésére, hogy fennáll annak tényleges veszélye, hogy a megkereső harmadik államban sérülnek az alapvető jogok, kötelesek figyelembe venni e veszélyt, amikor valamely személynek ez utóbbi állam részére való kiadatásáról kell határozniuk. Ennek érdekében a végrehajtó igazságügyi hatóságnak objektív, megbízható, pontos és kellően aktuális adatokra kell támaszkodnia. Ezek az adatok származhatnak többek között nemzetközi bírósági határozatokból, így az EJEB ítéleteiből, a megkereső harmadik állam bírósági határozataiból, valamint az Európa Tanács szervei által elfogadott vagy az Egyesült Nemzetek rendszeréből eredő határozatokból, jelentésekből és más dokumentumokból. Önmagában az, hogy léteznek olyan nyilatkozatok, illetve hogy elfogadtak olyan nemzetközi egyezményeket, amelyek biztosítják az alapvető jogok tiszteletben tartását, főszabály szerint nem elegendő.
80.
Fontos hangsúlyozni, hogy nem elegendő, ha a végrehajtó igazságügyi hatóság pusztán arra a tényre támaszkodik, hogy az Egyesült Királyság az Európai Unióból történő kilépését követően az EJEE részes fele maradt. Hasonlóképpen nem elegendő formálisan csak az Egyesült Királyság bíróságainak ítélkezési gyakorlatára hivatkozni annak bizonyítása érdekében, hogy az átadási eljárás összeegyeztethető a szóban forgó alapvető joggal. A végrehajtó igazságügyi hatóság feladata, hogy saját vizsgálatot végezzen annak érdekében, hogy – képletesen szólva – saját maga döntsön arról, hogy az átadás összeegyeztethető‑e az alapvető jogokkal. Ez azt jelenti, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóság nem veheti egyszerűen tudomásul az Egyesült Királyság bíróságai által hozott vonatkozó ítéletek létezését. Bár az ilyen ítéletek az alapvető jogok tiszteletben tartására utaló jelnek minősülhetnek, a végrehajtó igazságügyi hatóságnak ennek ellenére el kell végeznie saját értékelését és az ügy saját „szubszumálását”.
C. A Charta 49. cikkének (1) bekezdése
81.
Bár nyilvánvalóan tisztában vagyok azzal, hogy végső soron a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak megállapítása, hogy a jelen esetben fennáll‑e a Charta 49. cikke (1) bekezdése megsértésének veszélye, véleményem szerint a Bíróság e szakaszban a rendelkezésére álló információk alapján útmutatással szolgálhat a kérdést előterjesztő bíróság számára.
82.
Emlékeztetni kell arra, hogy a feltételes szabadságra bocsátást lehetővé tevő észak‑írországi rendszert 2021. április 30‑i hatállyal módosították. E módosítást megelőzően az egyes terrorizmussal kapcsolatos bűncselekmények miatt elítélt személy automatikusan feltételes szabadságra bocsátható volt büntetése felének letöltése után. Az említett időponttól alkalmazandó rendszer szerint az ilyen személy feltételes szabadságra bocsátását szakhatóságnak kell jóváhagynia, és arra csak azt követően kerülhet sor, hogy az érintett személy letöltötte büntetésének kétharmadát.
83.
A kérdés az, hogy ez a feltételes szabadságra bocsátás rendszerében bekövetkezett változás ellentétes‑e a Charta 49. cikke (1) bekezdésének második mondatában foglalt, a visszaható hatály tilalmára vonatkozó elvvel.
84.
A Charta 49. cikkének (1) bekezdése értelmében senkit sem szabad elítélni olyan cselekményért vagy mulasztásért, amely az elkövetése idején a hazai vagy a nemzetközi jog alapján nem volt bűncselekmény. Ugyancsak nem lehet a bűncselekmény elkövetése idején alkalmazható büntetésnél súlyosabb büntetést kiszabni. Ha valamely bűncselekmény elkövetése után a törvény enyhébb büntetés kiszabását rendeli, az enyhébb büntetést kell alkalmazni.
85.
A Charta 49. cikke tehát a büntetések kiszabására vonatkozó követelményeket tartalmazza. E rendelkezés nem (csupán) a Charta 52. cikkének (5) bekezdése értelmében vett alapelveket állapít meg, hanem érvényesíthető jogokat biztosít. (
88
)
86.
A Bíróság már megállapította, hogy a Charta 49. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az EJEE 7. cikkéből fakadókkal azonos előírásokat tartalmaz, (
89
) megerősítve ezzel a Chartához fűzött, nem kötelező erejű, de mégis iránymutató (
90
) magyarázatokban foglaltakat. (
91
) Egyébként a 49. cikk (1) bekezdése első két mondatának szövege megegyezik az EJEE 7. cikke (1) bekezdésének szövegével. Következésképpen támaszkodni lehet az EJEB vonatkozó ítélkezési gyakorlatára. (
92
)
87.
Ezzel kapcsolatban hangsúlyozom, hogy az EJEE 7. cikkében foglalt garancia, amely a jogállamiság alapvető elemét képezi, kiemelkedő helyet foglal el az EJEE védelmi rendszerében, amint azt az is mutatja, hogy az EJEE 15. cikke alapján nem lehet eltérni attól. (
93
)
88.
Amint arra maga a kérdést előterjesztő bíróság is rámutat, az EJEB elutasította azt az érvet, hogy a büntetés elengedésére vagy a korai szabadlábra helyezésre vonatkozó rendszerek visszamenőleges módosítása sérti az EJEE 7. cikkét, mivel az ilyen intézkedések nem képezik az e cikk értelmében vett „büntetés” részét.
89.
Bár a „büntetés” fogalma önálló hatállyal rendelkezik, (
94
) ítélkezési gyakorlatában az EJEB (
95
) különbséget tesz az önmagában büntetést képező intézkedés és a büntetés foganatosítására vagy végrehajtására vonatkozó intézkedés között. Következésképpen, amennyiben valamely intézkedés jellege és célja a büntetés elengedésével vagy a korai szabadlábra helyezésre vonatkozó rendszer módosításával függ össze, ez nem képezi az EJEE 7. cikke értelmében vett „büntetés” részét. (
96
)
90.
Ezzel kapcsolatban a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy az EJEB megállapította, hogy „a »büntetés« és a büntetés »foganatosítására« vagy »végrehajtására« vonatkozó intézkedés közötti különbségtétel a gyakorlatban nem mindig világos”, és hogy előfordulhat, hogy a büntetés foganatosítása során hozott intézkedés nem csupán a büntetés foganatosításának módjára vonatkozik, hanem ellenkezőleg, befolyásolhatja a büntetés terjedelmét. A kérdést előterjesztő bíróság e tekintetben a Del Río Prada kontra Spanyolország ítéletre hivatkozik. A kérdést előterjesztő bíróságban felmerül a kérdés, hogy ez az ítélet eltérést jelent‑e, és ha igen, mennyiben jelent eltérést az EJEB korábbi ítélkezési gyakorlatától.
91.
Nem gondolom, hogy az EJEB nemzeti bíróság által hivatkozott határozata eltérést jelentene e bíróságnak az EJEE 7. cikkének (1) bekezdésével kapcsolatos, régóta fennálló ítélkezési gyakorlatától.
92.
A Del Río Prada kontra Spanyolország ítélet idézett része az említett bíróság korábbi és következetes ítélkezési gyakorlatára hivatkozik. Az EJEB tehát már az említett ítélet meghozatala előtt is rendkívül nagy figyelmet fordított arra, hogy egy látszólag a büntetés foganatosítására vagy végrehajtására vonatkozó intézkedés ténylegesen befolyásolja‑e a büntetés terjedelmét. Más szóval, nem látok teret azon – MA által megfogalmazott – állítás számára, hogy a Del Río Prada kontra Spanyolország ítélet „az EJEB‑nek a[z EJEE] 7. cikk[ének] alkalmazásával kapcsolatos, korábbi ítélkezési gyakorlatához képest rugalmasabb megközelítéséről” tanúskodik. (
97
)
93.
A Del Río Prada kontra Spanyolország ítélet alapjául szolgáló esetben a kérelmezőt, I. del Río Pradát 1982 és 1987 között elkövetett bűncselekmények miatt több mint 3000 év szabadságvesztés‑büntetésre ítélték. (
98
) Ezt később jelentősen csökkentették az 1973. évi spanyol büntető törvénykönyv alapján, amely legfeljebb 30 év ténylegesen letöltendő szabadságvesztés‑büntetést tett lehetővé. E tekintetben a kérelmező jogosult volt büntetésének bizonyos mértékű elengedésére a börtönben végzett munka és az ott folytatott tanulmányok ellenében. Ezt követően, azaz a kérelmező elítélését és a börtönből való szabadulását követően a Tribunal Supremo (legfelsőbb bíróság, Spanyolország) új jogi doktrínát (
99
) vezetett be, amely szerint a büntetéselengedést az egyes önálló büntetésekre, nem pedig a maximális 30 éves időtartamra kell alkalmazni. Ez azt eredményezte, hogy sok fogvatartott, köztük I. del Río Prada is, hosszabb időt töltött börtönben, ami az EJEB szerint az EJEE 7. cikkének megsértését jelentette.
94.
Az EJEE 7. cikke megsértésének megállapítása során az EJEB döntő jelentőségűnek tekintette, hogy a kérelmező elítélésének idején, valamint akkor, amikor arról a döntésről tájékoztatták, hogy a kiszabott büntetéseket összbüntetésbe foglalják, és a maximális szabadságvesztés‑büntetést szabják ki, semmi nem utalt arra, hogy az ítélkezési gyakorlat érzékelhetően a spanyol legfelsőbb bíróság szóban forgó ítéletének megfelelő irányba fejlődne. (
100
)
95.
A Del Río Prada kontra Spanyolország ítélet kivételes jellegét megerősíti az EJEB későbbi Devriendt határozata. (
101
) Az e határozat alapjául szolgáló esetben az életfogytig tartó szabadságvesztés‑büntetésre ítélések tekintetében egy belga törvény 10 évről 15 évre emelte a feltételes szabadságra bocsátás előtt letöltendő büntetés minimális időtartamát. (
102
) Ezen emelésre a bűncselekmények szóban forgó személy általi elkövetése és a (jogerős) elítélés között került sor. Az EJEB kifejezetten megkülönböztette ezt az ügyet a Del Río Prada kontra Spanyolország ügytől, és megállapította, hogy nem valósult meg az EJEE 7. cikkének megsértése. Az EJEB megállapította különösen, hogy a szóban forgó feltételes szabadságra bocsátás a szabadságvesztés‑büntetés végrehajtásának olyan módszere, amelynek keretében az elítélt személy a büntetést a börtönön kívül tölti le, feltéve, hogy a meghatározott próbaidő alatt teljesíti az előírt feltételeket, és hogy a szóban forgó ügy e tekintetben különbözik a Del Río Prada kontra Spanyolország ügytől, amelynek tárgyát a letöltendő büntetés csökkentésének, nem pedig pusztán a végrehajtási feltételek enyhítésének vagy módosításának kérdése képezte. (
103
) Az EJEB megjegyezte továbbá, hogy bár az új rendszer azzal a hatással járt, hogy megemelkedett a feltételes szabadságra bocsátásra való jogosultság időbeli küszöbe, ami kétségtelenül szigorúbb helyzetet eredményezett a kérelmező fogva tartását illetően, a Del Río Prada kontra Spanyolország ítélet tárgyát képező helyzettel ellentétben ez a szigorúbb bánásmód nem tette lehetetlenné a feltételes szabadságra bocsátást. (
104
)
96.
Annak megállapítása érdekében, hogy a büntetés foganatosítása során hozott intézkedés kizárólag a büntetés foganatosításának módjára vonatkozik‑e, vagy ellenkezőleg, befolyásolja annak terjedelmét, minden egyes esetben meg kell vizsgálni, hogy a kiszabott „büntetés” ténylegesen mivel járt a tárgyidőszakban hatályos nemzeti jog szerint, vagyis mi volt annak jellege. Ennek során figyelembe kell venni a nemzeti jog egészét és e jog tárgyidőszakbeli alkalmazásának módját. (
105
)
97.
Itt megjegyzem, hogy semmi nem utal arra, hogy az állítólagos cselekmények esetében alkalmazandó büntetések, nevezetesen az életfogytig tartó szabadságvesztés‑büntetés, változtak volna az elkövetés állítólagos időpontja és a mai nap között.
98.
Ezenfelül az a tény, hogy a feltételes szabadságra bocsátást lehetővé tevő, módosított észak‑írországi rendszerben az egyes terrorizmussal kapcsolatos bűncselekmények miatt elítélt személy már nem bocsátható automatikusan feltételes szabadságra büntetése felének letöltése után, hanem az ilyen személy feltételes szabadságra bocsátását szakhatóságnak kell jóváhagynia, és arra csak azt követően kerülhet sor, hogy az érintett személy letöltötte büntetésének kétharmadát, mit sem változtat azon, hogy az említett személy még feltételes szabadságra bocsátása esetén is a büntetését tölti.
99.
Következésképpen megállapítható, hogy a feltételes szabadságra bocsátást lehetővé tevő rendszer nem tartozik a Charta 49. cikke (1) bekezdésének második mondata szerinti „büntetés” fogalmába és így e rendelkezés hatálya alá.
100.
A Charta 52. cikkének (3) bekezdése értelmében, amennyiben a Charta olyan jogokat tartalmaz, amelyek megfelelnek az EJEE‑ben biztosított jogoknak, akkor e jogok tartalmát és terjedelmét azonosnak kell tekinteni azokéval, amelyek az EJEE‑ben szerepelnek. Ez nem akadályozza meg azt, hogy az Unió joga kiterjedtebb védelmet nyújtson.
101.
Amennyiben ez felveti azt a kérdést, hogy a Charta 49. cikkének (1) bekezdése tágabb hatállyal rendelkezik‑e, vagy szigorúbb követelményeket ír‑e elő, mint az EJEE 7. cikkének (1) bekezdése, nem látok lehetőséget vagy okot annak megállapítására, hogy ez lehet a helyzet. Különösen, ahogyan azt a Bizottság hangsúlyozta, nem ismerhető fel a tagállamok olyan közös alkotmányos hagyománya, amely szerint a Charta 49. cikke (1) bekezdésének hatálya tágabb, vagy tágabb kellene, hogy legyen, mint az EJEE 7. cikke (1) bekezdésének hatálya.
VI. Végkövetkeztetés
102.
A fenti megfontolások tükrében azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Supreme Court (legfelsőbb bíróság, Írország) által feltett kérdésre a következőképpen válaszoljon:
Ha valamely tagállam egy keresett személy átadása iránti kérelmet kap az Egyesült Királyságtól az egyrészről az Európai Unió és az Európai Atomenergia‑közösség, és másrészről Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága között létrejött kereskedelmi és együttműködési megállapodás harmadik része VII. címének rendelkezései alapján. és ha érveket hoznak fel, és bizonyítékokat terjesztenek elő arra vonatkozóan, hogy a keresett személy átadása sértené e személynek az Európai Unió Alapjogi Chartája 49. cikkének (1) bekezdése szerinti jogait, a tagállam igazságügyi hatóságai:
–
kötelesek saját értékelést végezni annak megállapítása érdekében, hogy az átadás sérteni fogja‑e az Alapjogi Charta 49. cikkének (1) bekezdésében említett jogokat;
–
e tekintetben objektív, megbízható, pontos és kellően aktuális adatokra kötelesek támaszkodni;
–
megtagadhatják az átadást, ha nyomós és bizonyítékokkal alátámasztott okokból feltételezhető, hogy átadás esetén a keresett személy az Alapjogi Charta 49. cikkének (1) bekezdése által biztosított alapvető jogai megsértése valós veszélyének lenne kitéve.
Az a tény, hogy a keresett személy elítélése esetén az állítólagos bűncselekmény elkövetésének napján hatályban lévőnél szigorúbb feltételes szabadságra bocsátási rendszer hatálya alá fog tartozni, önmagában nem jelenti az Alapjogi Charta 49. cikke (1) bekezdésének megsértését.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
i
)	A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.
(
2
)	HL 2021. L 149., 10. o.
(
3
)	A kereskedelmi és együttműködési megállapodásnak, valamint az Európai Unió és Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága közötti, a minősített adatok cseréjére és védelmére vonatkozó biztonsági eljárásokról szóló megállapodásnak az Unió nevében történő megkötéséről szóló, 2021. április 29‑i (EU) 2021/689 tanácsi határozat (HL 2021. L 149., 2. o.).
(
4
)	A Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királyságának kormánya és az Európai Atomenergia‑közösség közötti, a nukleáris energia biztonságos és békés felhasználása terén folytatandó együttműködésről szóló megállapodásnak az Európai Bizottság által történő megkötésének, valamint a kereskedelmi és együttműködési megállapodásnak az Európai Atomenergia‑közösség nevében, az Európai Bizottság által történő megkötésének jóváhagyásáról szóló, 2020. december 29‑i (Euratom) 2020/2253 tanácsi határozat (HL 2020. L 444., 11. o.).
(
5
)	Lásd a kereskedelmi és együttműködési megállapodás 783. cikkének (2) bekezdését.
(
6
)	Lásd a kereskedelmi és együttműködési megállapodás 783. cikkének (1) bekezdését és a kereskedelmi és együttműködési megállapodás, valamint az Európai Unió és Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága közötti, a minősített adatok cseréjére és védelmére vonatkozó biztonsági eljárásokról szóló megállapodás (HL 2021. L 149., 2540. o.) hatálybalépéséről szóló értesítést.
(
7
)	A közös és intézményi rendelkezésekre (első rész), a kereskedelemre, a közlekedésre, a halászatra és az egyéb intézkedésekre (második rész), a bűnüldözési együttműködésre és a büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködésre (harmadik rész), a tematikus együttműködésre (negyedik rész), az uniós programokban való részvételre, a hatékony és eredményes pénzgazdálkodásra és a pénzügyi rendelkezésekre (ötödik rész), a vitarendezésre és a horizontális rendelkezésekre (hatodik rész), valamint a záró rendelkezésekre (hetedik rész) vonatkozó részből.
(
8
)	Közös és intézményi rendelkezések.
(
9
)	Az értelmezés alapelvei és fogalommeghatározások.
(
10
)	Általános rendelkezések.
(
11
)	A kereskedelmi és együttműködési megállapodás 778. cikke (2) bekezdésének r) pontja szerint a 43. melléklet a harmadik rész VII. címének szerves részét képezi. Lásd még a kereskedelmi és együttműködési megállapodásnak az elfogatóparancs tartalmára és formájára vonatkozó 606. cikkét.
(
12
)	A kereskedelmi és együttműködési megállapodás 599. cikke a „Hatály” címet viseli.
(
13
)	A kereskedelmi és együttműködési megállapodás 604. cikke „A kibocsátó Állam által egyedi esetekben nyújtandó garanciák” címet viseli.
(
14
)	A négy bűncselekmény a következő volt: tiltott szervezetben való tagság, terrorcselekmények elkövetésében érintett szervezet tevékenységének irányítása, terrorcselekmények elkövetésében érintett szervezet tevékenységének irányítására irányuló összeesküvés, valamint terrorcselekmények elkövetésére irányuló előkészület.
(
15
)	A 2009. február 26‑i 2009/299/IB tanácsi kerethatározattal (HL 2009. L 81., 24. o.) módosított, az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló, 2002. június 13‑i kerethatározat (HL 2002. L 190., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 34. o.; a továbbiakban: 2002/584 kerethatározat).
(
16
)	2013. október 21‑i ítélet (CE:ECHR:2013:1021JUD004275009; a továbbiakban: Del Río Prada kontra Spanyolország ítélet).
(
17
)	Ezenfelül, ha valamely ügy olyan súlyos bizonytalanságokat vet fel, amelyek a nemzeti alkotmányjog és az uniós jog alapvető kérdéseit érintik, az ügy sajátos körülményeire tekintettel szükségessé válhat annak a lehető legrövidebb időn belüli elbírálása. Lásd: a Bíróság elnökének 2018. október 19‑iWightman és társai végzése (C‑621/18, EU:C:2018:851, 10. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
18
)	Lásd: a Bíróság elnökének 2024. április 22‑iAlchaster végzése (C‑202/24, EU:C:2024:343, 7. pont).
(
19
)	Az Egyesült Királyságnak az eljárásba történő beavatkozáshoz és az eljárásban való részvételhez való jogát az Európai Unió Tanácsa által az Európai Unió és az Európai Atomenergia‑közösség nevében a 2020. január 30‑i (EU) 2020/135 tanácsi határozattal (HL 2020. L 29., 1. o.) jóváhagyott, a Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királyságának az Európai Unióból és az Európai Atomenergia‑közösségből történő kilépéséről szóló megállapodás (HL 2020. L 29., 7. o.; a továbbiakban: a kilépésről rendelkező megállapodás) 90. cikkének első bekezdése szabályozza. A kilépésről rendelkező megállapodás 90. cikkének első bekezdése szerint addig az időpontig, amíg a Bíróságnak a [Bíróság előtt folyamatban lévő ügyekre vonatkozó] 86. cikkben említett összes eljárásban és előzetes döntéshozatal iránti kérelemre vonatkozóan hozott ítéletei és végzései jogerőssé nem válnak, az Egyesült Királyság a tagállamokkal azonos módon avatkozhat be vagy – az EUMSZ 267. cikkel összhangban a Bíróság elé terjesztett ügyek esetében – vehet részt a Bíróság előtt folyamatban lévő eljárásban. Ezen időszak alatt az Európai Unió Bíróságának hivatalvezetője a tagállamokkal egyidejűleg és azonos módon értesíti az Egyesült Királyságot minden olyan ügyről, amelyet valamely tagállam bírósága előzetes döntéshozatal céljából a Bíróság elé terjesztett. Mivel még mindig vannak a kilépésről rendelkező megállapodás 86. cikke értelmében vett folyamatban lévő ügyek, az Egyesült Királyság jogosult beavatkozni a jelen eljárásba.
(
20
)	A kereskedelmi és együttműködési megállapodás 598. cikkének c) pontja értelmében a „végrehajtó igazságügyi hatóság” a végrehajtó államnak az az igazságügyi hatósága, amely ezen állam belső joga szerint az elfogatóparancs végrehajtására illetékes.
(
21
)	A kereskedelmi és együttműködési megállapodás 598. cikkének a) pontja értelmében az „elfogatóparancs” egy államban kibocsátott igazságügyi hatósági határozat, amely azt a célt szolgálja, hogy egy másik állam a büntetőeljárás lefolytatása, szabadságvesztés‑büntetés, illetve szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtása végett a keresett személyt elfogja és átadja.
(
22
)	Az Egyesült Királyság 2020. január 31‑i hatállyal lépett ki az Európai Unióból.
(
23
)	Az átmeneti időszak 2020. december 31‑én ért véget. A kilépésről rendelkező megállapodás 127. cikke úgy rendelkezik, hogy amennyiben e megállapodás másként nem rendelkezik, az uniós jog alkalmazandó az átmeneti időszak alatt az Egyesült Királyságra és az Egyesült Királyságban. Mivel a kilépésről rendelkező megállapodás nem ír elő eltérést a 127. cikktől az európai elfogatóparancsra vonatkozó rendelkezések tekintetében, ezeket a rendelkezéseket továbbra is alkalmazni kellett az átmeneti időszakban.
(
24
)	És az EJEE megfelelő 2. cikkében.
(
25
)	E kérdésről lásd például: EJEB, 2019. július 9., Romeo Castaño kontra Belgium ítélet (CE:ECHR:2019:0709JUD000835117).
(
26
)	E témáról lásd: Lenaerts, K., „La vie après l’avis: exploring the principle of mutual (yet not blind) trust”, Common Market Law Review, 54. kötet, 2017, 805–840. o., 806. o.; Bay Larsen, L., „Some reflections on mutual recognition in the area of freedom, security and justice”, in: Cardonnel, P., Rosas, A. és Wahl, N. (szerk.), Constitutionalising the EU Judicial System: Essays in Honour of Pernilla Lindh, Hart Publishing, London, 2012, 139–152. o., 140. o.
(
27
)	2014. december 18‑i 2/13 (Az Uniónak az EJEE‑hez történő csatlakozása) vélemény (EU:C:2014:2454).
(
28
)	Lásd: 2014. december 18‑i 2/13 (Az Uniónak az EJEE‑hez történő csatlakozása) vélemény (EU:C:2014:2454, 167. pont).
(
29
)	Az EUSZ 2. cikk nem egyszerűen politikai iránymutatások vagy szándékok kinyilvánítása, hanem olyan értékek összefoglalása, amelyek az Unió mint közös jogrend identitásának részét képezik, és amelyek a tagállamokra nézve jogilag kötelező erejű kötelezettségeket tartalmazó elvekben testesülnek meg. Lásd: 2022. február 16‑iMagyarország kontra Parlament és Tanács ítélet (C‑156/21, EU:C:2022:97, 232. pont). Az EUSZ 2. cikk közelmúltbeli jogirodalmi értékelését illetően lásd: Nettesheim, M., „Die föderale Homogenitätsklausel des Art. 2 EUV”, in: Europarecht, 2024, 269–299. o., 273. o.; az említett rendelkezést a szerző „szövetségi homogenitási záradéknak” nevezi.
(
30
)	2014. december 18‑i 2/13 (Az Uniónak az EJEE‑hez történő csatlakozása) vélemény (EU:C:2014:2454, 168. pont). Lásd még: a Moldovai Köztársaság ügyre vonatkozó indítványom (C‑741/19, EU:C:2021:164, 87. pont).
(
31
)	Lásd például: 2016. szeptember 6‑iPetruhhin ítélet (C‑182/15, EU:C:2016:630, 43. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
32
)	Az Európai Tanács 1999. október 15–16‑i tamperei ülése.
(
33
)	Lásd: 2023. április 18‑iE. D. L. (Betegségen alapuló megtagadási ok) ítélet (C‑699/21, EU:C:2023:295, 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
34
)	Lásd: 2016. április 5‑iAranyosi és Căldăraru ítélet (C‑404/15 és C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198).
(
35
)	Lásd: 2018. július 25‑iMinister for Justice and Equality (Az igazságszolgáltatási rendszer hiányosságai) ítélet (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586).
(
36
)	Lásd: 2023. december 21‑iGN (A gyermek mindenek felett álló érdekén alapuló megtagadási ok) ítélet (C‑261/22, EU:C:2023:1017).
(
37
)	Lásd: 2023. december 21‑iGN (A gyermek mindenek felett álló érdekén alapuló megtagadási ok) ítélet (C‑261/22, EU:C:2023:1017, 46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
38
)	Lásd: 2023. december 21‑iGN (A gyermek mindenek felett álló érdekén alapuló megtagadási ok) ítélet (C‑261/22, EU:C:2023:1017, 47. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
39
)	Lásd: 2023. december 21‑iGN (A gyermek mindenek felett álló érdekén alapuló megtagadási ok) ítélet (C‑261/22, EU:C:2023:1017, 48. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
40
)	Lásd: 2023. január 31‑iPuig Gordi és társai ítélet (C‑158/21, EU:C:2023:57, 111. pont).
(
41
)	Lásd: 2023. december 21‑iGN (A gyermek mindenek felett álló érdekén alapuló megtagadási ok) ítélet (C‑261/22, EU:C:2023:1017).
(
42
)	Lásd: 2023. április 18‑iE. D. L. (Betegségen alapuló megtagadási ok) ítélet (C‑699/21, EU:C:2023:295, 55. pont).
(
43
)	Lásd az Európai Unió, valamint az Izlandi Köztársaság és a Norvég Királyság között az Európai Unió tagállamai, valamint Izland és Norvégia közötti átadási eljárásról szóló megállapodást (HL 2006. L 292., 2. o.). E megállapodást az Európai Unió részéről először a 2006. június 27‑i 2006/697/EK tanácsi határozat (HL 2006. L 292., 1. o.), majd a Lisszaboni Szerződés hatálybalépését követően, amely újabb jóváhagyást tett szükségessé, a 2014. november 27‑i 2014/835/EU tanácsi határozat (HL 2014. L 343., 1. o.) hagyta jóvá. E megállapodás 2019. november 1‑jétől hatályos (lásd az Európai Unió Hivatalos Lapjában közzétett vonatkozó értesítést; HL 2019. L 230., 1. o.).
(
44
)	Lásd: 2020. április 2‑iRuska Federacija ítélet (C‑897/19 PPU, EU:C:2020:262, 73. pont).
(
45
)	Lásd például: 2020. június 25‑iA és társai (Aalterei és nevelei szélerőművek) ítélet (C‑24/19, EU:C:2020:503, 39. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
46
)	Lásd: 1982. október 6‑iCilfit és társai ítélet (283/81, EU:C:1982:335, 18. pont).
(
47
)	Lásd például: 2013. május 30‑iGenil 48 és Comercial Hostelera de Grandes Vinos ítélet (C‑604/11, EU:C:2013:344, 38. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
48
)	Lásd: 2020. április 2‑iRuska Federacija ítélet (C‑897/19 PPU, EU:C:2020:262, 73. pont); 2023. szeptember 14‑iSofiyska gradska prokuratura és társai (Több, egymást követő elfogatóparancs) ítélet (C‑71/21, EU:C:2023:668, 30. pont).
(
49
)	Lásd: 2023. szeptember 14‑iSofiyska gradska prokuratura és társai (Több, egymást követő elfogatóparancs) ítélet (C‑71/21, EU:C:2023:668, 33–43. és 45–61. pont).
(
50
)	Mint amilyen például az említett kerethatározat 1. cikkének (2) bekezdése szerinti döntő fontosságú rendelkezés, amely szerint a tagállamok minden európai elfogatóparancsot a kölcsönös elismerés elve alapján és a kerethatározat rendelkezéseinek megfelelően hajtanak végre.
(
51
)	Lásd: 2023. szeptember 14‑iSofiyska gradska prokuratura és társai (Több, egymást követő elfogatóparancs) ítélet (C‑71/21, EU:C:2023:668, 48. pont).
(
52
)	Lásd: 2021. március 17‑iJR (Elfogatóparancs – Az EGT‑hez tartozó harmadik állam által hozott, bűnösséget megállapító ítélet) ítélet (C‑488/19, EU:C:2021:206, 60. pont).
(
53
)	Ugyanott. Lásd még: 2020. április 2‑iRuska Federacija ítélet (C‑897/19 PPU, EU:C:2020:262, 44. pont).
(
54
)	2021. március 17‑iJR (Elfogatóparancs – Az EGT‑hez tartozó harmadik állam által hozott, bűnösséget megállapító ítélet) ítéletében (C‑488/19, EU:C:2021:206) a Bíróságnak lényegében a végrehajtó állam (Írország) kérdést előterjesztő bírósága számára kellett választ adnia, és azt kellett megállapítania, hogy kibocsátható‑e európai elfogatóparancs a 2002/584 kerethatározat alapján harmadik állam (Norvégia) bírósága által kiszabott és a kibocsátó államban (Litvániában) elismert szabadságvesztés‑büntetés végrehajtása céljából.
(
55
)	Lásd: 2016. szeptember 6‑i ítélet (C‑182/15, EU:C:2016:630).
(
56
)	Lásd: 2016. szeptember 6‑iPetruhhin ítélet (C‑182/15, EU:C:2016:630, 52. pont).
(
57
)	A konkrét esetben a harmadik állam Oroszország volt.
(
58
)	Lásd: EJEB, 2008. február 28., Saadi kontra Olaszország ítélet (CE:ECHR:2008:0228JUD003720106, 147. §).
(
59
)	Lásd: 2016. szeptember 6‑iPetruhhin ítélet (C‑182/15, EU:C:2016:630, 57. pont).
(
60
)	Lásd: 2016. szeptember 6‑iPetruhhin ítélet (C‑182/15, EU:C:2016:630, 58. pont).
(
61
)	Lásd: 2016. szeptember 6‑iPetruhhin ítélet (C‑182/15, EU:C:2016:630, 59. pont).
(
62
)	És az Európai Atomenergia‑közösséget létrehozó szerződés 101. cikkén.
(
63
)	Ez az 1972. december 12‑iInternational Fruit Company és társai ítélet (21/72–24/72, EU:C:1972:115, 20. pont) óta állandó ítélkezési gyakorlatnak minősül. Lásd még: 2008. szeptember 9‑iFIAMM és társai kontra Tanács és Bizottság ítélet (C‑120/06 P és C‑121/06 P, EU:C:2008:476, 108. pont); 2015. január 13‑iTanács és Bizottság kontra Stichting Natuur en Milieu és Pesticide Action Network Europe ítélet (C‑404/12 P és C‑405/12 P, EU:C:2015:5, 45. pont).
(
64
)	Bűnüldözési együttműködés és büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés.
(
65
)	Ez az 1974. április 30‑iHaegeman ítélet (181/73, EU:C:1974:41, 5. pont) óta állandó ítélkezési gyakorlatnak minősül. Lásd még: 2022. augusztus 1‑jei Sea Watch ítélet (C‑14/21 és C‑15/21, EU:C:2022:604, 94. pont); 2024. február 27‑iEUIPO kontra The KaiKai Company Jaeger Wichmann ítélet (C‑382/21 P, EU:C:2024:172, 57. pont).
(
66
)	Lásd: 1991. december 14‑i 1/91 (EGT‑Megállapodás – I) vélemény (EU:C:1991:490, 14. pont); 2016. november 24‑iSECIL ítélet (C‑464/14, EU:C:2016:896, 94. pont):
(
67
)	Lásd: 1991. december 14‑i 1/91 (EGT‑Megállapodás – I) vélemény (EU:C:1991:490, 14. pont).
(
68
)	Kelt Bécsben 1969. május 23‑án (kihirdette: az 1987. évi 12. törvényerejű rendelet).
(
69
)	Lásd a kereskedelmi és együttműködési megállapodás 4. cikkének (2) bekezdését.
(
70
)	Lásd a kereskedelmi és együttműködési megállapodás 4. cikkének (3) bekezdését.
(
71
)	A kereskedelmi és együttműködési megállapodás 522–701. cikke.
(
72
)	E rendelkezést a kereskedelmi és együttműködési megállapodás harmadik részének „Általános rendelkezések” című I. címe tartalmazza.
(
73
)	Lásd még: az R O ügyre vonatkozó indítványom (C‑327/18 PPU, EU:C:2018:644, 68. pont és 61. lábjegyzet).
(
74
)	Lásd az Európai Unió, valamint az Izlandi Köztársaság és a Norvég Királyság között az Európai Unió tagállamai, valamint Izland és Norvégia közötti átadási eljárásról szóló megállapodás szóhasználatát.
(
75
)	Lásd a kereskedelmi és együttműködési megállapodás 614. cikkének (3) bekezdését, 623. cikkének (6) bekezdését és 626. cikkét.
(
76
)	Ezt az értelmezést ezenfelül a kereskedelmi és együttműködési megállapodás 629. cikkének szövege és az Európa Tanács Párizsban, 1957. december 13‑án kelt európai kiadatási egyezményében (ETS 24. sz.; elérhető: https://www.coe.int/en/web/conventions/full-list/-/conventions/treaty/024; kihirdette: az 1994. évi XVIII. törvény) használt terminológia is alátámasztja.
(
77
)	A kereskedelmi és együttműködési megállapodás 600. cikke esetében.
(
78
)	A kereskedelmi és együttműködési megállapodás 601. cikke esetében.
(
79
)	A 2002/584 kerethatározat 3. és azt követő cikkei.
(
80
)	E rendelkezés szövege szinte teljes mértékben megegyezik a 2002/584 kerethatározat 15. cikke (1) bekezdésének szövegével, azzal az egyetlen lényeges különbséggel, hogy a kereskedelmi és együttműködési megállapodás 613. cikkének (1) bekezdése az arányosság elvére is hivatkozik.
(
81
)	E rendelkezés szerint a tagállamok minden európai elfogatóparancsot a kölcsönös elismerés elve alapján és a 2002/584 kerethatározat rendelkezéseinek megfelelően hajtanak végre.
(
82
)	A Bizottság különösen arra hívta fel a figyelmet mind írásbeli, mind szóbeli észrevételeiben, hogy az a körülmény, hogy az Egyesült Királyság nem tartozik a schengeni térséghez, döntő kritériumot képez e tekintetben. Minden tiszteletem mellett nem értek egyet ezzel az állítással. Az Egyesült Királyság akkor sem tartozott a schengeni térséghez, amikor az Európai Unió tagállama volt. Ahogyan jelenleg Írország (vagy Ciprus) sem tartozik ahhoz. A Bíróság 2016. április 5‑i alapvető jelentőségű Aranyosi és Căldăraru ítéletének (C‑404/15 és C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198) meghozatalakor Románia nem tartozott a schengeni térséghez, és még jelenleg sem teljes jogú tag (Románia és Bulgária jelenleg csak a belső légi és tengeri határok tekintetében tartozik a schengeni térséghez). Schengen tehát nem döntő kritérium.
(
83
)	Lásd az előzetes döntéshozatal iránti kérelem 3. pontját.
(
84
)	Lásd: Peers, S., „So close, yet so far: the EU/UK Trade and Cooperation Agreement”, Common Market Law Review, 59. kötet, 2022, 49–80. o., 68. o. Lásd részletesen még: Grange, E., Keith, B. és Kerridge, S., „Extradition under the EU‑UK Trade and Cooperation Agreement”, New Journal of European Criminal Law, 12. kötet, 2021, 213–221. o., 217. és 218. o.
(
85
)	Lásd a kereskedelmi és együttműködési megállapodás 602. cikkét. A 2002/584 kerethatározat nem tartalmaz megfelelő rendelkezést.
(
86
)	2016. április 5‑i ítélet (C‑404/15 és C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198).
(
87
)	Azaz olyan helyzetben, amely az uniós jog hatálya alá tartozik, de harmadik országba történő kiadatást foglal magában.
(
88
)	Lásd: Lemke, S., in: von der Groeben, H., Schwarze, J. és Hatje, A., (szerk.), Europäisches Unionsrecht (Kommentar), Band 1, 7. kiadás, Nomos, Baden‑Baden, 2015, Art. 49 GRC, 2. pont.
(
89
)	Lásd: 2022. november 10‑iDELTA STROY 2003 ítélet (C‑203/21, EU:C:2022:865, 46. pont).
(
90
)	Az EUSZ 6. cikk (1) bekezdésének harmadik albekezdésével és a Charta 52. cikkének (7) bekezdésével összhangban a magyarázatokat a Charta értelmezéséhez nyújtott iránymutatásként dolgozták ki, és azokat mind az Európai Unió bíróságainak, mind a tagállamok bíróságainak megfelelően figyelembe kell venniük.
(
91
)	Lásd: Magyarázatok az Alapjogi Chartához (HL 2007. C 303., 17. o.), Magyarázat az 52. cikkhez – A jogok és elvek hatálya és értelmezése.
(
92
)	Lásd még: Szwarc, M., in: Wróbel, A., Karta Praw Podstawowych Unii Europejskiej. Komentarz, C.H.Beck, Varsó, 2020, 1221. o.
(
93
)	Lásd: EJEB, 1995. november 22., C. R. kontra Egyesült Királyság ítélet (CE:ECHR:1995:1122JUD002019092, 32. §); 1995. november 22., S. W. kontra Egyesült Királyság ítélet (CE:ECHR:1995:1122JUD002016692, 34. §); 2008. február 12., Kafkaris kontra Ciprus ítélet (CE:ECHR:2008:0212JUD002190604, 137. §).
(
94
)	Hangsúlyozni kell azonban, hogy miután – kiindulópontként – megvizsgálta, hogy a szóban forgó intézkedést „bűncselekmény” miatt történő elítélés eredményeként szabták‑e ki, az EJEE más tényezőket is figyelembe vehet, mint például a szóban forgó intézkedés jellegét és célját, belső jogi minősítését, a meghozatalához és végrehajtásához kapcsolódó eljárást, valamint az intézkedés súlyosságát. Lásd ebben az értelemben: EJEB, 1995. február 9., Welch kontra Egyesült Királyság ítélet (CE:ECHR:1995:0209JUD001744090, 28. §); 1995. június 8., Jamil kontra Franciaország ítélet (CE:ECHR:1995:0608JUD001591789, 31. §); 2008. február 12., Kafkaris kontra Ciprus ítélet (CE: ECHR:2008:0212JUD002190604, 142. §).
(
95
)	És a korábbi Emberi Jogok Európai Bizottsága az EJEE‑hez csatolt, az egyezményben megállapított ellenőrzési rendszer átalakításáról szóló 11. kiegészítő jegyzőkönyv 1998. november 1‑jei hatálybalépését megelőzően.
(
96
)	Lásd: Emberi Jogok Európai Bizottsága, 1986. március 3., Hogben kontra Egyesült Királyság határozat (CE:ECHR:1986:0303DEC001165385); 1996. február 28., Hosein kontra Egyesült Királyság határozat (CE:ECHR:1996:0228DEC002629395). Lásd még: EJEB, 2005. november 29., Uttley kontra Egyesült Királyság határozat (CE:ECHR:2005:1129DEC003694603); EJEB, 2008. február 12., Kafkaris kontra Ciprus ítélet (CE:ECHR:2008:0212JUD002190604, 142. §).
(
97
)	Lásd: a kérdést előterjesztő bíróság előzetes döntéshozatalra utaló határozata, 12. pont.
(
98
)	Lásd: Del Río Prada kontra Spanyolország ítélet, 12. pont.
(
99
)	Úgynevezett „Parot doktrína”.
(
100
)	Lásd: Del Río Prada kontra Spanyolország ítélet, 117. pont.
(
101
)	Lásd: EJEB, 2021. augusztus 31., Devriendt kontra Belgium határozat (CE:ECHR:2021:0831DEC003556719).
(
102
)	2006. szeptember 26‑én a Cour d’assises de Brabant (brabanti esküdtbíróság, Belgium) életfogytig tartó szabadságvesztés‑büntetésre ítélte a kérelmezőt egy 2003. augusztus 24–25‑én éjszaka elkövetett szándékos emberölés miatt. Ekkor a feltételes szabadságra bocsátásra való jogosultság alsó határa 10 év volt az életfogytig tartó szabadságvesztés‑büntetések esetében. 2007. január 30‑án a Cour de cassation (semmítőszék, Belgium) elutasította a kérelmező fellebbezését. 2015. február 17‑én az EJEB megállapította az EJEE 6. cikke (1) bekezdésének megsértését az esküdtbírósági határozat indokolásának hiánya miatt. Következésképpen 2015. június 16‑án a Cour de cassation (semmítőszék) újból megnyitotta az ügyet, hatályon kívül helyezte korábbi ítéletét, valamint a Cour d’assises, Brabant (brabanti esküdtbíróság) ítéletét, és újabb határozathozatal céljából az ügyet visszautalta elé. 2016. június 29‑én az esküdtbíróság távollétében életfogytig tartó szabadságvesztés‑büntetésre ítélte a kérelmezőt. A kérelmező ellentmondását követően a kérelmezőt 2017. április 28‑án ismét életfogytig tartó szabadságvesztés‑büntetésre ítélték, a Cour de cassation (semmítőszék) pedig 2017. október 24‑én elutasította a fellebbezését. Időközben egy 2013. március 17‑én elfogadott törvény az életfogytig tartó szabadságvesztés‑büntetések esetében 10 évről 15 évre emelte a feltételes szabadságra bocsátásra való jogosultság alsó határát. 2018. augusztus 16‑án a kérelmező feltételes szabadságra bocsátás iránti kérelmet nyújtott be arra hivatkozva, hogy elérte a 10 éves küszöböt. 2019. február 25‑én azonban a tribunal de l’application des peines, Gent (genti büntetés‑végrehajtási bíróság, Belgium) elfogadhatatlannak nyilvánította a kérelmet, mivel a kérelmező még nem töltötte le az előírt 15 évet. 2019. március 26‑án a Cour de cassation (semmítőszék) elutasította a kérelmező fellebbezését, egyértelművé téve, hogy a büntetés nem súlyosbodott, hanem foganatosításának feltételei változtak meg, ami nem sérti az EJEE 7. cikkét.
(
103
)	Lásd: EJEB, 2021. augusztus 31., Devriendt kontra Belgium határozat (CE:ECHR:2021:0831DEC003556719, 26. §).
(
104
)	Lásd: EJEB, 2021. augusztus 31., Devriendt kontra Belgium határozat (CE:ECHR:2021:0831DEC003556719, 28. §).
(
105
)	Lásd: EJEB, 2008. február 12., Kafkaris kontra Ciprus ítélet (CE:ECHR:2008:0212JUD002190604, 145. §); Del Río Prada kontra Spanyolország ítélet (90. §).