62022CJ0540_RES
C‑540/22. sz. ügy
SNésASésRA
kontra
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
(a Rechtbank Den Haag [Hollandia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
A Bíróság ítélete (ötödik tanács), 2024. június 20.
„Előzetes döntéshozatal – Szolgáltatásnyújtás szabadsága – EUMSZ 56. és EUMSZ 57. cikk – Harmadik országbeli állampolgároknak egy tagállami vállalkozás általi, másik tagállamban történő munkavégzés céljából történő kiküldetése – 180 napos időszakban 90 napot meghaladó időtartam – A harmadik országbeli állampolgár kiküldött munkavállalók azon kötelezettsége, hogy három hónapot meghaladó szolgáltatás esetén a fogadó tagállamban tartózkodási engedéllyel rendelkezzenek – A kiállított tartózkodási engedély érvényességi idejének korlátozása – A tartózkodási engedély iránti kérelemmel kapcsolatos díjak összege – A szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozása – Közérdeken alapuló kényszerítő indokok – Arányosság”
Szolgáltatásnyújtás szabadsága – A Szerződés rendelkezései – Terjedelem – Korlátok – A munkáltatók szolgáltatásnyújtás szabadságához való joga – A harmadik országbeli állampolgár kiküldött munkavállalók származékos tartózkodási joga – Megengedhetetlenség
(EUMSZ 56. és EUMSZ 57. cikk)
(lásd: 49–55. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
Szolgáltatásnyújtás szabadsága – A Szerződés rendelkezései – Hatály – Valamely tagállamban jogszerűen alkalmazott és szolgáltatásnyújtás teljesítése céljából egy másik tagállamba kiküldött harmadik országbeli állampolgár munkavállalók – Az ilyen munkavállalók tartózkodási jogára vonatkozó nemzeti szabályozás – Bennfoglaltság
(EUMSZ 56. és EUMSZ 57. cikk; 1030/2002 tanácsi rendelet, 1. cikk, (2) bekezdés, a) pont; 96/71 európai parlamenti és tanácsi irányelv, (20) preambulumbekezdés, és 2006/123 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 17. cikk, 9. pont; 2003/109 tanácsi irányelv, 3. cikk, (2) bekezdés, e) pont; a Schengeni Megállapodás végrehajtásáról szóló egyezmény, 21. cikk, (1) bekezdés)
(lásd: 59–66. pont)
Szolgáltatásnyújtás szabadsága – Korlátozások – Valamely tagállamban letelepedett és egy másik tagállamban három hónapnál hosszabb időtartamú szolgáltatásnyújtást teljesítő vállalkozás – A szolgáltatásnyújtás teljesítése szerinti tagállam szabályozása, amely szerint az ilyen vállalkozás köteles az ország területére általa kiküldött minden harmadik országbeli állampolgár munkavállaló számára tartózkodási engedélyt szerezni – A kiküldetéssel érintett szolgáltatásnyújtás illetékes hatóságoknak e vállalkozás által való előzetes bejelentésétől és meghatározott igazoló dokumentumok megküldésétől függő szóban forgó engedély – Megengedhetetlenség – Igazolás – A kiküldött munkavállalók jogbiztonságának javítása és az adminisztratív ellenőrzések megkönnyítése – A közrend védelme – Arányosság – A kérdést előterjesztő bíróság általi vizsgálat
(EUMSZ 56. cikk)
(lásd: 67–76., 78–103. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
Szolgáltatásnyújtás szabadsága – Korlátozások – Az ország területén kiküldetésben lévő harmadik országbeli állampolgár munkavállaló részére kiadható tartózkodási engedély érvényességi idejét korlátozó tagállami szabályozás – Olyan időtartam, amely rövidebb lehet a kiküldetéssel ellátandó szolgáltatás teljesítéséhez szükségesnél – Az érintettet a szolgáltatásnyújtó letelepedése szerinti tagállamban megillető munkavállalási és tartózkodási engedély időtartamára korlátozott időtartam – Az említett engedély kiállítása, amelyért a jogszerű tartózkodásra vonatkozó igazolás uniós polgár részére történő kiállításáért fizetendő díjnál magasabb összegű díjat kell fizetni – Megengedhetőség – Feltételek
(EUMSZ 56. cikk)
(lásd: 112–122. pont és a rendelkező rész 3. pontja)
Összefoglalás
A rechtbank Den Haag, zittingsplaats Middelburg (Middelburgban eljáró hágai bíróság, Hollandia) előzetes döntéshozatal iránti kérelme alapján eljárva a Bíróság pontosítja azokat a fogadó tagállamban való tartózkodás jogára vonatkozó feltételeket, amelyek mellett valamely másik tagállamban letelepedett vállalkozás harmadik országbeli állampolgárokat küldhet ki valamely tagállamba.
A felperesek, akik ukrán állampolgárok, a szlovák hatóságok által kiállított ideiglenes tartózkodási engedéllyel rendelkeznek. A szlovák jog szerinti ROBI spol s.r.o. társaságnál dolgoznak, amely a rotterdami kikötőben (Hollandia) ellátandó feladatok végzésére kiküldte őket egy holland jog szerinti társasághoz. E célból a ROBI bejelentette a hatáskörrel rendelkező holland hatóságoknak a kiküldetés alatt végzett tevékenységek jellegét és a kiküldetés időtartamát.
Ezt követően a ROBI tájékoztatta e hatóságokat, hogy az említett tevékenységek meg fogják haladni a Schengeni Megállapodás végrehajtásáról szóló egyezmény (
1
) 21. cikkének (1) bekezdése alapján a valamely tagállam által kiadott tartózkodási engedéllyel rendelkező külföldit bármely 180 napos időszakban 90 napig megillető szabad mozgáshoz való jog időtartamát. E szolgáltatás időtartamára a ROBI ezért valamennyi felperes tekintetében tartózkodási engedély iránti kérelmet nyújtott be a holland hatóságokhoz, amelyek elbírálásáért díjat fizettek. A Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (igazságügyi és biztonsági államtitkár, Hollandia) nevében eljáró hatáskörrel rendelkező hatóság kiállította a kért tartózkodási engedélyeket, azok érvényességét ugyanakkor a szlovák ideiglenes tartózkodási engedélyek érvényességi idejére korlátozta, amely rövidebb volt a kiküldetés időtartamánál.
A felperesek által a számukra tartózkodási engedélyt megadó valamennyi határozattal szemben benyújtott panaszokat az igazságügyi és biztonsági államtitkár 2021 áprilisában elutasította. A 2021 áprilisában hozott határozatokkal szemben benyújtott kereset tárgyában eljáró kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi a Bíróságtól, hogy összeegyeztethető‑e az EUMSZ 56. és EUMSZ 57. cikkben foglalt szolgáltatásnyújtás szabadságával az olyan kötelezettséget előíró nemzeti szabályozás, miszerint a határokon átnyúló szolgáltatásnyújtás keretében valamely tagállamban letelepedett szolgáltatásnyújtó által foglalkoztatott, harmadik országbeli állampolgár munkavállalóknak az SMVE hivatkozott rendelkezésében foglalt 90 napos időszak lejártát követően az e tagállamban kiadott tartózkodási engedélyen kívül tartózkodási engedéllyel is rendelkezniük kell a szolgáltatásnyújtás teljesítése szerinti tagállamban, úgy, hogy ezen engedély időtartama időben korlátozható. A kérdést előterjesztő bíróság annak vizsgálatát is kéri a Bíróságtól, hogy összeegyeztethető‑e az uniós joggal az, ha a szolgáltatásnyújtás teljesítése szerinti tagállamban minden egyes tartózkodási engedély iránti kérelem díjfizetési kötelezettséget von maga után.
A Bíróság álláspontja
A Bíróság ítéletében először is kimondja, hogy az EUMSZ 56. és EUMSZ 57. cikk nem írja elő a valamely tagállamban kiküldetésben lévő harmadik országbeli állampolgár munkavállalók tekintetében a „származékos tartózkodási jog” automatikus elismerését sem a foglalkoztatás helye szerinti, sem a kiküldetés helye szerinti tagállamban.
Másodszor, ami a vitatott szabályozásban a szolgáltatásnyújtó vállalkozásra előírt azon kötelezettséget illeti, hogy a szolgáltatásnyújtást bejelentse a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságoknak, és az e tagállamba kiküldeni kívánt minden egyes harmadik országbeli állampolgár munkavállaló számára tartózkodási engedélyt szerezzen, a Bíróság mindenekelőtt megállapítja, hogy ugyan a jelen ügyben a szóban forgó szabályozás megkülönböztetés nélkül alkalmazandó, de a másik tagállamban letelepedett vállalkozások három hónapot meghaladó szolgáltatásnyújtása esetén e vállalkozásokat további formális kötelezettségek teljesítésére kötelezi azokon felül, amelyeket a 2009/52 irányelv (
2
) alapján a letelepedésük szerinti tagállam már megállapított ahhoz, hogy harmadik országbeli állampolgárokat foglalkoztathassanak. Egy ilyen szabályozás tehát az az EUMSZ 56. és EUMSZ 57. cikk értelmében a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó korlátozást valósít meg.
Ezt követően a Bíróság azt vizsgálva, hogy ez a korlátozás igazolható‑e közérdeken alapuló kényszerítő indokkal, többek között megállapítja, hogy a munkaerőpiaci zavarok elkerülése valóban közérdeken alapuló kényszerítő indok. Mindazonáltal egy ilyen indokkal nem igazolható az olyan nemzeti szabályozás, amely azokra a harmadik országbeli állampolgárokra alkalmazandó, akiket egy másik tagállamban letelepedett szolgáltatásnyújtó vállalkozás munkaerő kölcsönzéstől eltérő szolgáltatásnyújtásnak – az ellenőrzése és felügyelete alatt történő – teljesítésére küld ki, mivel e kiküldött munkavállalók nem tekinthetők a kiküldetésük helye szerinti tagállam munkaerőpiacán aktívnak.
Mindemellett a Bíróság emlékeztet arra, hogy a kiküldött munkavállalók jogbiztonságának azáltal való biztosítása, hogy könnyen tudják bizonyítani, hogy a szolgáltatásnyújtás teljesítésének helye szerinti tagállam területére való kiküldetésükre a jogszabályi feltételek között került sor, ennélfogva ott jogszerűen tartózkodnak, olyan cél, amely szintén közérdeken alapuló kényszerítő indoknak minősül. Márpedig, ami az ilyen intézkedés arányosságát illeti, egyrészt a másik tagállamban letelepedett szolgáltatásnyújtók számára előírt azon kötelezettség, amely szerint minden kiküldetésben lévő harmadik országbeli állampolgár munkavállaló számára tartózkodási engedélyt kell kérni azért, hogy utóbbiak rendelkezzenek egy biztonsági okmánnyal, olyan intézkedésnek minősül, amely alkalmas az ilyen munkavállalók jogbiztonságának javítására irányuló célkitűzések megvalósítására, mivel ez az engedély igazolja, hogy tartózkodási joggal rendelkeznek a fogadó tagállamban. Másrészt úgy tűnik, hogy a szóban forgó szabályozás nem lépi túl az e cél megvalósításához szükséges mértéket, mivel a szolgáltatásnyújtó vállalkozást terhelő kötelezettségek szükségesek többek között a kiküldetés jogszerűségének bizonyításához. Ennélfogva az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozást igazolhatja a kiküldött munkavállalók jogbiztonságának javítására és az adminisztratív ellenőrzések megkönnyítésére irányuló cél, és a jelen ügyben azt arányosnak kell tekinteni.
A Bíróság azt is elismeri, hogy azt a célt, amely azon alapul, hogy ellenőrizni kell, hogy az érintett munkavállaló nem jelent‑e veszélyt a közrendre, úgy kell tekinteni, mint amely igazolhatja a szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozását. A jelen ügyben a vitatott intézkedés alkalmasnak tűnik e cél megvalósítására, és emellett nem tekinthető úgy, hogy meghaladja az e cél eléréséhez szükséges mértéket, amennyiben azt eredményezi, hogy a tartózkodást csak olyan személyektől tagadják meg, akik valós és kellően komoly veszélyt jelentenek a társadalom valamely alapvető érdekére. Ugyanis, mivel országonként változhat, hogy miként értékelik, hogy egy személy milyen veszélyt jelenthet a közrendre, az, hogy a szolgáltató letelepedési helye szerinti tagállamban lehet, hogy létezik hasonló ellenőrzés, nem vonhatja el a szolgáltatásnyújtás helye szerinti tagállamban végzett ellenőrzés lefolytatásának jelentőségét. Ráadásul a bejelentési eljárástól eltérően, amely a kapott vagy már rendelkezésre álló információk alapján végzett ellenőrzésen alapul, a tartózkodási engedélyre vonatkozó eljárás – amennyiben abban az érintett köteles fizikailag megjelenni az illetékes hatóság helyiségeiben – lehetővé teheti az érintett személyazonosságának alapos vizsgálatát, ami a közrendre jelentett veszélyek elleni küzdelem területén különös jelentőséggel bír.
A közrend védelmére irányuló cél tehát igazolhatja azt, hogy valamely tagállam a harmadik országbeli állampolgár munkavállalókat kiküldeni kívánó, másik tagállamban letelepedett szolgáltatásnyújtóktól megkövetelje, hogy az első tagállamban való három hónapos tartózkodási határidő letelte után minden egyes munkavállaló számára tartózkodási engedélyt szerezzenek. Ez a cél azt is igazolhatja, hogy ennek során e tagállam az ilyen engedély kiállítását annak vizsgálatától tegye függővé, hogy az érintett nem jelent‑e veszélyt a közrendre és a közbiztonságra, amennyiben az e célból végzett ellenőrzéseket nem lehetett megbízhatóan lefolytatni azon információk alapján, amelyek közlését az említett tagállam a bejelentési eljárásban megkövetelte vagy észszerűen megkövetelhette volna, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
Következésképpen a Bíróság kimondja, hogy az EUMSZ 56. cikkel nem ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amely alapján abban az esetben, ha egy másik tagállamban letelepedett vállalkozás olyan szolgáltatást nyújt az első tagállamban, amelynek időtartama a három hónapot meghaladja, e vállalkozás köteles arra, hogy a fogadó tagállamban az oda kiküldeni kívánt minden egyes harmadik országbeli állampolgár munkavállaló számára tartózkodási engedélyt szerezzen, továbbá ezen engedély megszerzése érdekében előzetesen be kell jelentenie a fogadó tagállam illetékes hatóságainak azt a szolgáltatásnyújtást, amelyre e munkavállalókat ki kell küldeni, és meg kell küldenie e hatóságok számára a letelepedése szerinti tagállamban e munkavállalók számára kiadott tartózkodási engedélyeket, valamint a munkaszerződésüket.
Végül ami azt a tényt illeti, hogy az egyik tagállamba egy másik tagállamban letelepedett vállalkozás által kiküldött harmadik országbeli állampolgár munkavállaló részére kiadott tartózkodási engedélyért fizetendő díjak összege magasabb, mint a tartózkodási igazolás uniós polgár részére történő kiállításáért fizetendő díjaké, a Bíróság emlékeztet arra, hogy az arányosság elvének megfelelően ahhoz, hogy egy tartózkodási engedély tagállam általi kiállításáért díjfizetést előíró intézkedést az EUMSZ 56. cikkel összeegyeztethetőnek lehessen tekinteni, e díjak összege nem lehet túlzott vagy észszerűtlen. A fizetendő díjak arányos jellegét a kérelem kezelése által generált, érintett tagállam által viselt költségre tekintettel kell értékelni. Ezzel kapcsolatban a Bíróság rámutat, hogy az a körülmény, hogy a kiküldetésben lévő harmadik országbeli állampolgár munkavállaló tartózkodási engedélyének kiállításáért magasabb összegű díjakat kérnek, mint az uniós polgár számára kiállított tartózkodási igazolásért, főszabály szerint önmagában nem elegendő annak megállapításához, hogy e díjak összege sérti az EUMSZ 56. cikket. Ez a körülmény azonban nyomatékos valószínűsítő körülménynek minősülhet ezen összeg aránytalan jellegére vonatkozóan, ha azok a feladatok, amelyeket az ilyen tartózkodási engedély megadása érdekében az igazgatási szerveknek el kell végezniük, valamint a kapcsolódó biztonsági okmány elkészítésének költségei megegyeznek az uniós polgár tartózkodási igazolásának kiállítása során felmerülő feladatokkal és költségekkel, aminek a megállapítása a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
Következésképpen a Bíróság megállapítja, hogy az EUMSZ 56. cikkel nem ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amelynek értelmében az e tagállamban kiküldetésben lévő harmadik országbeli állampolgár munkavállaló részére megadható tartózkodási engedély érvényessége semmiképpen nem haladhatja meg a szóban forgó nemzeti szabályozás által megállapított időtartamot, amely így lehet, hogy az e munkavállaló kiküldetésével ellátandó szolgáltatás teljesítéséhez szükségesnél rövidebb. E cikkel nem ellentétes az sem, hogy e tartózkodási engedély érvényességi ideje az érintettet a szolgáltatásnyújtó letelepedése szerinti tagállamban megillető munkavállalási és tartózkodási engedély időtartamára korlátozódik. Végül ugyanezen cikk alapján az említett tartózkodási engedély kiállításáért a jogszerű tartózkodásra vonatkozó igazolás uniós polgár részére történő kiállításáért fizetendő díjnál magasabb összegű díj megfizetése követelhető annyiban, amennyiben először is ugyanezen engedély eredeti érvényességi ideje nem nyilvánvalóan túl rövid ahhoz, hogy megfeleljen a szolgáltatásnyújtók többsége igényeinek, továbbá ezen engedély meghosszabbítása túlzott formális kötelezettségek teljesítése nélkül is lehetséges, végül pedig ez az összeg megközelítőleg megfelel az ilyen engedély iránti kérelem elbírálása során felmerülő adminisztratív költségnek.
(
1
)	A 2010. március 25‑i 265/2010/EU európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL 2010. L 85., 1. o.) és a 2013. június 26‑i 610/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL 2013. L 182., 1. o.; helyesbítések: HL 2014. L 225., 91. o.; HL 2017. L 40., 78. o.) módosított, a Benelux Gazdasági Unió államai, a Németországi Szövetségi Köztársaság és a Francia Köztársaság kormányai között a közös határaikon történő ellenőrzések fokozatos megszüntetéséről szóló, 1985. június 14‑i Schengeni Megállapodás végrehajtásáról szóló, 1990. június 19‑én Schengenben aláírt és 1995. március 26‑án hatályba lépett egyezmény (HL 2000. L 239., 19. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 2. kötet, 9. o.; a továbbiakban: SMVE). Az SMVE 21. cikkének (1) bekezdése értelmében: „[a]zok a külföldiek, akik valamely tagállam által kiadott érvényes tartózkodási engedéllyel rendelkeznek, a tartózkodási engedély és érvényes úti okmány birtokában bármely 180 napos időszakban legfeljebb 90 napig szabadon mozoghatnak a többi tagállam területén, feltéve, hogy megfelelnek a személyek határátlépésére irányadó szabályok közösségi kódexének (Schengeni határellenőrzési kódex) létrehozásáról szóló, 2006. március 15‑i 562/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet [...] 5. cikke (1) bekezdésének a), c) és e) pontjában említett beutazási feltételeknek, és nem szerepelnek az érintett tagállam figyelmeztető jelzésekről vezetett nemzeti listáján.”
(
2
)	Az illegálisan tartózkodó harmadik országbeli állampolgárokat foglalkoztató munkáltatókkal szembeni szankciókra és intézkedésekre vonatkozó minimumszabályokról szóló, 2009. június 18‑i 2009/52/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2009. L 168., 24. o.; helyesbítés: HL 2012. L 208., 22. o.).