RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM
(Anden Afdeling)
19. november 2015
Sag F-37/15
Daniel van der Spree
mod
Europa-Kommissionen
»Personalesag – løn – udtræden af tjenesten – artikel 6, stk. 1, i bilag VII til vedtægten – bosættelsespenge efter fratræden svarende til to måneders grundløn – sagsøgerens bopælsskift – sagsøgerens datters bopæl – bevis«
Angående:      Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, der finder anvendelse på Euratomtraktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorunder Daniel van der Spree har nedlagt påstand om annullation af Europa-Kommissionens afgørelse af 19. maj 2014 om at udbetale ham bosættelsespenge svarende til en måneds grundløn i stedet for to måneders grundløn.
Udfald:      Europa-Kommissionen frifindes. Daniel van der Spree bærer sine egne omkostninger og betaler Kommissionens omkostninger.
Indhold
Tjenestemænd – godtgørelse af udgifter – bosættelsespenge efter fratræden – betingelser – faktisk flytning af den faste bopæl – begrebet fast bopæl – begrebet sædvanligt opholdssted – flytning med familien – bevisbyrden for den faktiske flytning påhviler tjenestemanden – opførelse i registret på en lokalitet – omstændighed, som ikke gør det muligt at antage, at der foreligger en fast bopæl
(Tjenestemandsvedtægten, bilag VII, art. 6)
Formålet med bosættelsespenge er at dække og mindske de udgifter, som den tidligere tjenestemand er tvunget til at afholde som følge af ændringen af hans faste bopæl efter udtræden af tjenesten, udgifter, som må antages at være større, når den pågældende tjenestemand bosætter sig med sin familie, hvilket begrunder bosættelsespenge svarende til to måneders grundløn til tjenestemænd, som har ret til husstandstillæg, og som godtgør, at de bosætter sig med deres familie.
Den ændring af bopæl, der omhandles i artikel 6 i bilag VII til vedtægten, skal være en »faktisk flytning af tjenestemandens faste bopæl til det nye sted, som er angivet som stedet for bosættelsen efter fratræden«, og begrebet fast bopæl skal fortolkes som »det sted, hvor den pågældende har villet oprette og stabilisere det varige midtpunkt for sine interesser«. Desuden påhviler det tjenestemanden at godtgøre, at han faktisk har skiftet bopæl sammen med sin familie. Dette er ligeledes tilfældet for så vidt angår beviset for, at tjenestemandens familie har skiftet bopæl.
Opførelsen i registret på en lokalitet er en ren formel omstændighed, som ikke gør det muligt at bevise, at den pågældende har en faktisk bopæl på den nævnte lokalitet, således at denne omstændighed ikke er afgørende med henblik på at bevise flytningen som omhandlet i artikel 6 i bilag VII til vedtægten.
Desuden har dokumenter, der er udarbejdet af de administrative myndigheder i et givet land, og som afspejler den pågældendes forbindelser til det nævnte land eller endog angiver en adresse i dette land, som f.eks. attester vedrørende udøvelse af borgerlige rettigheder eller indregistrering af en bil og betaling af de dertil hørende skatter og afgifter, ingen beviskraft, når de nævnte dokumenter udgør bevis for handlinger eller faktiske omstændigheder, som ikke har været genstand for en efterprøvelse foretaget af de pågældende administrative myndigheder. Erklæringer fra private personer, som ikke nødvendigvis er i stand til at vurdere det juridiske begreb bopæl som omhandlet i bilag VII til vedtægten, skal derfor så meget desto mere udelukkes fra at have beviskraft.
(jf. præmis 29-31, 34 og 37)
Henvisning til:
Domstolen: dom af 25. november 1982, Evens mod Revisionsretten, 79/82, EU:C:1982:404, præmis 11 og 12
Retten i Første Instans: dom af 24. april 2001, Miranda mod Kommissionen, T-37/99, EU:T:2001:122, præmis 29-31 og den deri nævnte retspraksis, og af 8. juli 2003, Chetaud mod Parlamentet, T-65/02, EU:T:2003:190, præmis 64
Personaleretten: dom af 8. april 2008, Bordini mod Kommissionen, F-134/06, EU:F:2008:40, præmis 76 og den deri nævnte retspraksis, og af 9. marts 2010, Tzvetanova mod Kommissionen, F-33/09, EU:F:2010:18, præmis 43 og den deri nævnte retspraksis