61985J0092
RETSMØDERAPPORT
I sag 92/85 (
*1
)
I — Faktiske omstændigheder og retsforhandlingernes forlab
1.
Sagsøgeren har anført, at han har været beskæftiget som tolk ved Kommissionen (1973-1977), hvilken institution han forlod som tjenestemand i lønklasse LA 7, løntrin 2, for dernæst (1977-1980) at arbejde som freelancetolk for Kommissionen, Parlamentet og andre arbejdsgivere. Siden 1980 har han arbejdet i Domstolens tolketjeneste. Den 20. januar 1982 fik han tilbudt en ansættelseskontrakt af begrænset varighed i lønklasse LA 7, løntrin 3, hvilket tilbud han tiltrådte, da tjenestens chef over for hans ønske om at blive indplaceret i lønklasse LA 6 forsikrede ham om, at han ville opnå lønklasse LA 6 så snart en stilling i denne lønklasse blev ledig. Ved skrivelse af 15. oktober 1983 til Domstolens justitssekretær anmodede han om ændring af indplaceringen til IA 6 i anledning af, at en LA 6-stilling var blevet ledig, efter at en nederlandsk tolk var udtrådt af tjenesten. Skrivelsen forblev ubesvaret.
Den 17. november 1983 blev der opslået en meddelelse nr. CJ 117/82 om ledig stilling vedrørende en stilling som tolk ved Domstolen, i stillingsgruppen IA 7/LA 6, fransksproget, og med en angivelse af, at »stillingen vil blive besat i lønklasse LA 7, undtagen i tilfælde af overførsel af en tjenestemand i lønklasse IA 6«. Ud over opfordringen til tjenestemænd i stillingsgruppen IA 7/IA 6 om at indgive ansøgning, indeholdt meddelelsen en opfordring til »andre tjenestemænd og ansatte« om at angive en evt. interesse for stillingen. Sagsøgeren indgav ansøgning. Denne meddelelse om ledig stilling blev den 9. januar 1984 erstattet af en ny meddelelse nr. CJ 117/82 a, i hvilken den ovennævnte angivelse var udgået. Dernæst blev der den 19. januar 1984 opslået en meddelelse nr. CJ 117/82 om en for institutionen intern udvælgelsesprøve. Efter at have ansøgt og bestået udvælgelsesprøven blev sagsøgeren af justitssekretæren ved skrivelse af 24. maj 1984 underrettet om sin udnævnelse den 16. maj 1984 som tjenestemand på prøve fra den 1. juni 1984 i lønklasse IA 7, løntrin 3.
Den 21. juni 1984 indgav sagsøgeren en ansøgning med krav om ændret indplacering. Det i ansøgningen anførte blev gentaget i en klage indgivet den 9. august 1984 i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 2, og suppleret i en skrivelse af 21. november 1984. Den 13. december 1984 vedtog Domstolens administrative klageudvalg en beslutning om afvisning af sagsøgerens klage, der meddeltes sagsøgeren den 8. januar 1985. Efter denne beslutning anlagde sagsøgeren nærværende sag den 5. april 1985.
2.
Skriftvekslingen er forløbet forskriftsmæssigt.
På grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten har Domstolen (fjerde afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden yderligere bevisførelse.
II — Parternes påstande
3.
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
—
sagen antages til realitetsbehandling og der gives sagsøgeren medhold;
—
følgelig annulleres den af Domstolen administrative klageudvalg trufne beslutning af 13. december 1984 om at afvise sagsøgerens klage med krav om i forbindelse med udnævnelsen til tjenestemand på prøve at blive indplaceret i lønklasse IA 6 med en anciennitetsforbedring i denne lønklasse svarende til den, der tidligere blev givet sagsøgerens kolleger;
—
sagsøgte tilpligtes at afholde samtlige sagens omkostninger.
4.
Sagsøgte har nedlagt følgende påstande:
—
sagen afvises, eller, i det mindste, sagsøgte frifindes;
—
sagsomkostningerne fastsættes i overensstemmelse med procesreglementets artikel 70.
III — Parternes anbringender og argumenter
Vedrørende formaliteten
5.
Sagsøgte har gjort gældende, at sagen bør afvises, fordi søgsmålet formelt er rettet mod klageudvalgets beslutning af 13. december 1984, der blot er en bekræftelse af Domstolens beslutning af 16. maj 1984, hvorved sagsøgeren udnævnes i lønklasse LA 7. En bekræftelse af en tidligere beslutning udgør efter sagsøgtes opfattelse ikke en akt indeholdende et klagepunkt som omhandlet i tjenestemandsvedtægtens artikel 91 (dom af 12. juli 1984, 227/83, Moussis). Det gøres gældende, at sagen kun kan antages til realitetsbehandling, såfremt det lægges til grund, at der foreligger en undskyldelig vildfarelse fra sagsøgerens side, idet der er tale om den første sag i hvilken en af ansættelsesmyndigheden truffet beslutning har været forelagt Domstolens administrative klageudvalg.
6.
Sagsøgeren har gjort gældende, at søgsmålets genstand er at anfægte beslutningen af 16. maj 1984, hvilket fremgår af selve stævningens indhold. Da søgsmålet i virkeligheden er rettet mod denne beslutning er det også indgivet rettidigt (klage: 9. august 1984; stiltiende afvisning: 9. december 1984; efterfølgende udtrykkelig afvisning inden for søgsmålsfristen: 13. december 1984; meddelelse til sagsøgeren: 8. januar 1985; sagsanlæg: 5. april 1985).
Sagsøgeren har anført, at han »formelt« har rettet søgsmålet imod beslutningen af 13. december 1984 af følgende grunde:
—
for det første antog han, at der var tale om en udtalelse over hans klage, som ville blive efterfulgt af en beslutning truffet af Domstolen som ansættelsesmyndighed, men da en sådan beslutning faktisk ikke blev truffet, fik han den opfattelse, at klageudvalgets beslutning af 13. december 1984, når henses til såvel dens ordlyd som dens begrundelse samt til betegnelsen for og sammensætningen af klageudvalget, var mere end en bekræftelse, som således i et vist omfang erstattede beslutningen af 16. maj 1984;
—
for det andet er beslutningen af 16. maj 1984 uklar, medens beslutningen af 13. december 1984 derimod indeholder en begrundelse, der gør det muligt at bedømme dens rækkevidde, således at det er denne beslutning, der i overensstemmelse med dom af 14. juli 1981, 145/80, Mascetti (Sml. s. 1975)»formelt« kan være genstand for søgsmål.
Endelig er det i tjenestemandsretten en ofte forekommende foreteelse, at sagsøgeren anfægter den beslutning, der afviser hans klage, selv om denne beslutning er af bekræftende karakter (dom af 29. marts 1984, 25/83, A. Buick, Sml. s. 1723, 1782, præmis 11 og 12).
7.
Sagsøgte har i duplikken fremhævet, at det efter Domstolens dom i Moussis-sagen (præmis 11) er den akt, der indeholder et klagepunkt, som omhandlet i vedtægtens artikler 90 og 91, der skal anfægtes inden for fristerne og efter den fastsatte fremgangsmåde.
Sagsøgte har dertil anført, at sagsøgeren ikke fornuftigvis kunne være af den opfattelse, at klageudvalgets beslutning trådte i stedet for beslutningen af 16. maj 1984, da den jo afviser sagsøgerens klage. Sagsøgeren kan heller ikke påstå, at han anså udvalgets beslutning som værende på en og samme tid en beslutning, der trådte i stedet for beslutningen af 16. maj 1984, og som en udtalelse til brug for Domstolens overvejelser. Sagsøgerens anbringende, der støttes på dommen i sag 145/80, Mascetti, og hvorefter beslutningen af 13. december 1984 gjorde det muligt nøje at bedømme rækkevidden af beslutningen af 16. maj 1984, er ikke holdbart, dels fordi begrundelsen i sidstnævnte beslutning er fuldstændig (henvisning til vedtægtens bestemmelser, til meddelelse nr. CJ 117/82 om den ledige stilling, til bedømmelsesudvalgets rapport samt til justitssekretærens forslag), dels fordi sagsøgeren, der havde indgivet klage i medfør af vedtægtens artikel 90 imod beslutningen af 16. maj 1984, fortsat måtte anse denne som en akt, der indeholdt et klagepunkt.
Vedrørende realiteten
Sagsøgeren har gjort fire anbringender gældende.
8.
Det første anbringende går ud på, at grundsætningen om ligebehandling er krænket.
Sagsøgeren har anført, at visse af hans tolkekolleger med faglige erfaringer højst svarende til sagsøgeren, og i de fleste tilfælde med mindre faglige erfaringer, som blev udnævnt til tjenestemænd på prøve den 1. november 1981, blev fastansat ved Domstolen den 1. august 1982 i lønklasse LA 6. Da han besidder de nødvendige kvalifikationer og faglige erfaring, der mindst svarer til visse af de kollegers, der blev udnævnt i 1981, har sagsøgeren gjort gældende, at han burde have været behandlet på samme måde og være udnævnt i lønklasse LA 6, da en stilling i denne lønklasse var ledig.
9.
Det andet anbringende går ud på, at meddelelsen om udvælgelsesprøve er tilsidesat.
Sagsøgeren har gjort gældende, at da ansættelsesmyndigheden i den anden af de ovennævnte meddelelser om ledig stilling havde udeladt angivelsen om, at »ansættelse vil ske i lønklasse LA 7, undtagen i tilfælde af overførsel af en tjenestemand i lønklasse LA 6«, som optrådte i den første meddelelse, havde ansættelsesmyndigheden mulighed for at besætte stillingen ved udnævnelse i LA 7 eller LA 6. Efter sagsøgerens opfattelse er denne mulighed blevet til en forpligtelse for administrationen derved, at han havde de nødvendige kvalifikationer.
10.
Det tredje anbringende går ud på, at hans berettigede forventning er krænket.
Sagsøgeren gør gældende, at han var berettiget til at forvente en udnævnelse i LA 6 som følge af:
—
den omstændighed, at visse af hans kolleger blev udnævnt i LA 6;
—
de forsikringer, tjenestens chef gav ham i den retning;
—
justitssekretærens manglende besvarelse af skrivelsen af 15. oktober 1983, hvorved han anmodede om indplacering i LA 6;
—
hans kvalifikationer og faglige erfaring, der mindst svarede til hans kollegers i LA 6;
—
ændringen i den anden meddelelse om ledig stilling, der gav ansættelsesmyndighed mulighed for at foretage udnævnelse i LA 6.
11.
Det fjerde anbringende går ud på, at grundsætningen om god forvaltning er tilsidesat.
Sagsøgeren har gjort gældende, at selv om administrationen var berettiget til at ændre sin politik, hvorefter udnævnelser i sprogtjenesten blev foretaget i en højere lønklasse end den laveste, forholder det sig imidlertid sådan:
—
at administrationen ikke har godtgjort, at den fremtidigt agtede at følge en nypraksis, hvorefter udnævnelser skulle ske i laveste lønklasse, hvortil kommer, at administrationen i flere tilfælde efter dette tidspunkt indtil i dag har foretaget udnævnelser i sprogtjenesten i højere lønklasse end den laveste,
—
at sagsøgerens udnævnelse ikke egnede sig til en ændring af praksis, når henses til hans faglige kvalifikationer sammenlignet med de kollegers, der havde opnået indplacering i LA 6,
—
at administrationen intet foretog sig for at afkræfte de forhåbninger, han havde om udnævnelse i LA 6.
12.
Sagsøgte har, vedrørende anbringendet om krænkelse af lighedsgrundsætningen, gjort gældende, at i 1981 var udnævnelser i lønklasse LA 6 nødvendige, fordi tolketjenesten netop var oprettet, og fordi udnævnelserne skete med henblik på tjenestens opbygning, og har anført, at administrationens ret til at foretage ansættelser i denne lønklasse havde hjemmel i tjenestemandsvedtægtens artikel 31, stk. 2, hvorefter hovedreglen om udnævnelse i laveste lønklasse kan fraviges for op til halvdelen af udnævnelserne i nyoprettede stillinger.
13.
Vedrørende anbringendet om tilsidesættelse af meddelelsen om udvælgelsesprøven, har sagsøgte gjort gældende, at den skete ændring i meddelelsen kun medførte en mulighed, men ikke indebar nogen pligt til at udnævne i LA 6, hvorfor sagsøgeren ikke med føje kunne forvente en udnævnelse i LA 6, da de beståede ansøgere efter vedtægtens artikel 31, stk. 1, udnævnes i den laveste lønklasse i stillingsgruppen. Sagsøgte har fremhævet, at sagsøgerens kvalifikationer efter tjenestemandsvedtægtens artikel 32 kun kunne tages i betragtning i forbindelse med en anciennitetsforbedring inden for lønklassen.
14.
Vedrørende sagsøgerens anbringende om krænkelse af den berettigede forventning har sagsøgte gjort gældende:
—
at de »forskellige situationer« i 1981 og 1984 ikke kunne give sagsøgeren anledning til at tro, at han havde krav på udnævnelse i IA 6, fordi enkelte af hans tolkekolleger var blevet udnævnt i denne lønklasse,
—
at de påståede forsikringer, der måtte være givet sagsøgeren af tjenestens chef, ikke hidrørte fra ansættelsesmyndigheden og ikke kunne binde denne,
—
at den manglende besvarelse af sagsøgerens skrivelse af 15. oktober 1983 ikke af sagsøgeren kunne fortolkes som en støtte for det af ham ønskede,
—
at ændringen i meddelelsen om ledig stilling ikke kunne fortolkes som udtryk for, at ansættelsesmyndigheden agtede at foretage udnævnelse i en højere lønklasse end den laveste, idet dette i øvrigt heller ikke blev udtrykkeligt angivet, hvilket altid angives i meddelelserne vedrørende ansættelsesprocedure for juridiske sprogeksperter.
15.
Vedrørende det fjerde anbringende om krænkelse af grundsætningen om god forvaltning, har sagsøgte henvist til, at udnævnelserne i 1981 var præget af nødvendigheden af tjenestens opbygning. Sagsøgte har anført, at selv om det antoges, at udnævnelserne i LA 6 i 1981-1982, som sagsøgeren henviser til, ikke var i overensstemmelse med en korrekt anvendelse af vedtægtens artikel 31, kan man ikke bebrejde sagsøgte i så fald ikke at have fortsat en retsstridig praksis, og samtidig gøre gældende, at ændringen er en krænkelse af grundsætningen om god forvaltning. Sagsøgte har yderligere anført, at da sagsøgeren ikke fornuftigvis kunne tro, han havde krav på udnævnelse i LA 6, fandt administrationen det derfor heller ikke nødvendigt at afkræfte forhåbninger, sagsøgeren ikke kunne nære. Dette kunne i øvrigt heller ikke have ændret sagsøgtes situation, idet sagsøgeren højst ikke havde deltaget i udvælgelsesprøven, hvilket forekommer usandsynligt, da han ikke afviste udnævnelse i lønklasse LA 7, da han havde mulighed herfor. Endelig har sagsøgte gjort gældende, at om end afskaffelsen af forskelle med hensyn til indplacering kan synes ønskværdig, er det dog urealistisk, henset til de af vedtægten og budgetmulighederne følgende krav, og sagsøgte finder, at udnævnelserne i 1981 og sagsøgerens udnævnelse er foretaget i nøje overensstemmelse med vedtægtens bestemmelser.
IV — Mundtlig forhandling
I retsmødet den 23. april 1986 har sagsøgeren ved advokat G. Vandersanden og sagsøgte ved F. Hubeau, som befuldmægtiget, og advokat A. Vandencasteele afgivet mundtlige indlæg.
Generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 12. juni 1986.
C. Kakouris
Refererende dommer
(
*1
) – Processprog: Fransk.