61998CC0294_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. Ved appelskrift indleveret den 29. juli 1998 har selskabet Metsä-Serla Oyj, tidligere Metsä-Serla Oy, og tre andre finske selskaber, der producerer karton, iværksat appel af dom afsagt af Retten i Første Instans den 14. maj 1998 i sagerne Metsä Serla m.fl. mod Kommissionen (herefter »den appellerede dom«) med påstand om ophævelse af denne dom.
2. Ved beslutning 94/601/EF af 13. juli 1994 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 85 (IV/C/33.833 - Karton) (herefter »beslutningen«) havde Kommissionen pålagt 19 producenter, der leverer karton inden for Fællesskabet, bøder for overtrædelser af EF-traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1, EF).
3. Blandt de bøder, der blev pålagt forskellige virksomheder, fastsættes appellanternes bøde i beslutningens artikel 3 på følgende måde:
»Finnboard - the Finnish Board Mills Association, en bøde på 20 000 000 ECU, for hvilken Oy Kyro AB hæfter solidarisk med Finnboard med et beløb på 3 000 000 ECU, Metsä-Serla Oy med et beløb på 7 000 000 ECU, Tampella Corp. med et beløb på 5 000 000 ECU og United Paper Mills Ltd med et beløb på 5 000 000 ECU.«
4. Alle de nævnte selskaber var adressater for beslutningen.
5. I den appellerede dom beskrev Retten de sagsøgende selskabers situation således:
»9 Sagsøgerne, som hører til beslutningens adressater, er finske kartonproducenter. De markedsfører deres produkter i Fællesskabet og på andre markeder gennem Finnish Board Mills Association - Finnboard (herefter Finnboard). Finnboard er en finsk branchesammenslutning, der i 1991 havde seks selskaber som medlemmer, herunder sagsøgerne.
10 Det fremgår af beslutningens betragtning 174, at Kommissionen pålagde Finnboard en bøde med den begrundelse, at det var sammenslutningen snarere end sagsøgerne, der havde deltaget aktivt og direkte i kartellet. Den pålagde imidlertid sagsøgerne solidarisk hæftelse sammen med Finnboard for betalingen af den del af bøden, som tilnærmelsesvis svarer til hvert enkelt selskabs andel af Finnboard's salg af karton.«
6. Under den sag, som de anlagde ved Retten den 14. oktober 1994 til prøvelse af beslutningen, gjorde sagsøgerne et enkelt anbringende gældende. De gjorde i det væsentlige gældende, at artikel 15, stk. 2, i Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, første forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86, ikke bemyndiger Kommissionen til at træffe en beslutning, hvorved det pålægges en virksomhed at hæfte for betalingen af en bøde, der er pålagt en anden virksomhed. Bestemmelsen giver kun mulighed for at pålægge virksomheder bøder for overtrædelser af konkurrencereglerne, som de selv har begået. Kommissionen fastslog imidlertid en hæftelse for tredjemands forpligtelser, der adskiller sig fra hæftelsen for egne forpligtelser.
7. Sagsøgerne anførte endvidere, at Kommissionen ikke var berettiget til at pålægge selskaberne solidarisk hæftelse for betalingen af bøden med den begrundelse, at der forelå en økonomisk enhed, og at den ikke kunne hævde, at Finnboard virkede »som [sagsøgernes] forlængede arm og i deres interesse«.
8. For en fuldstændig redegørelse for de af sagsøgerne fremførte argumenter og grundene til, at Retten frifandt Kommissionen, henvises der til den appellerede dom. Jeg vil i forbindelse med min stillingtagen kun citere de passager, som der er henvist til i appelsagen.
9. Appellanterne har i appelsagen nedlagt følgende påstande:
»Den af Retten i Første Instans afsagte dom af 14. maj 1998 i de forenede sager T-339/94, T-340/94, T-341/94 og T-342/94, Metsä-Serla, UPM, Tampella og Kyro mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, ophæves, og der træffes følgende endelige afgørelse:
1) Kommissionens beslutning af 13. juli 1994 om en procedure i henhold til traktatens artikel 85 (IV/C/33.833 - Karton), som blev meddelt appellanterne den 8. august 1994 og offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende den 19. september 1994, annulleres, i det omfang den vedrører appellanterne.
2) Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.«
10. Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
»- Appellen forkastes.
- Appellanterne tilpligtes at betale appelsagens omkostninger.«
Den har i øvrigt fastholdt de påstande, den nedlagde i første instans.
Indledende bemærkning
11. Kommissionens har indledningsvis anført, at udskrifterne af handelsregistret - undtagen for så vidt angår selskabet Kyro Oyj Abp - kun er blevet fremlagt i form af oversættelser, at fuldmagten fra Kyro Oyj Abp bl.a. er underskrevet af en person, der ifølge den fremlagte udskrift af handelsregistret ikke er tegningsberettiget, og at den anden person, der har underskrevet fuldmagten, ikke er bemyndiget til at repræsentere selskabet alene.
12. Appellanterne har erklæret sig parat til at fremlægge de dokumenter, der hævdes at mangle, såfremt Domstolen måtte finde det nødvendigt. De kan imidlertid ikke se, at det skulle være nødvendigt, da artikel 112 i Domstolens procesreglement ikke alene ikke foreskriver, at de nævnte dokumenter skal fremlægges på ny i forbindelse med en appelsag, men tværtimod udelukker dette (jf. artikel 112, stk. 3, hvoraf det følger, at procesreglementets artikel 38, stk. 5, ikke finder anvendelse i en appelsag).
13. Det skal i den forbindelse bemærkes, at artikel 112, stk. 1, i Domstolens procesreglement bestemmer, at artikel 38, stk. 2 og 3, finder anvendelse på appellen. Bestemmelsen foreskriver således ikke, at artikel 38, stk. 5, som i litra b) bestemmer, at en privatretlig juridisk person som bilag til stævningen skal vedlægge »bevis for, at advokatens fuldmagt er behørigt udstedt af en person, der er beføjet hertil«, finder anvendelse.
14. Det følger heraf, at Kommissionens indsigelse ikke kan tages til følge.
15. Kommissionen har endvidere anført, at appelskriftet for en stor dels vedkommende blot udgør en gentagelse af de faktiske og retlige argumenter, der blev fremført i første instans, og som er sammenfattet i den appellerede doms præmis 21-30, og at det for så vidt angår kriteriet om en økonomisk enhed ikke gøres gældende, at der er sket en tilsidesættelse af fællesskabsretten, idet der er tale om en anfægtelse af Rettens konstateringer, som må afvises. Jeg vil undersøge disse formalitetsspørgsmål i forbindelse med de af appellanterne fremførte argumenter.
Manglende retligt grundlag
16. Appellanterne gør gældende, at der ikke er noget retligt grundlag for beslutningen, for så vidt som Kommissionen pålægger dem at hæfte solidarisk for betalingen af bøden.
17. Efter deres opfattelse har Retten begået en retlig fejl ved fortolkningen og anvendelsen af artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17, idet denne bestemmelse ikke giver hjemmel for en hæftelse for tredjemands forpligtelser og således ikke kunne danne retligt grundlag for at pålægge dem at hæfte solidarisk for betalingen af en bøde, der var pålagt en anden virksomhed.
18. Kommissionen kan nemlig i henhold til den nævnte bestemmelse kun pålægge virksomheder eller sammenslutninger af virksomheder bøder, hvis de forsætligt eller uagtsomt har overtrådt traktatens artikel 85, stk. 1. Hverken Kommissionen eller Retten har imidlertid påvist, at appellanterne har begået en sådan overtrædelse. Det fremgår tværtimod af beslutningens artikel 1, at appellanterne ikke har overtrådt traktatens artikel 85, stk. 1.
19. På trods heraf udtalte Retten i den appellerede doms præmis 43, at det kan pålægges en virksomhed at hæfte solidarisk med en anden virksomhed for betalingen af en bøde, der er pålagt sidstnævnte virksomhed, der har begået en overtrædelse, »forudsat at Kommissionen i samme retsakt påviser, at det også kunne være fastslået, at den virksomhed, der skal hæfte solidarisk for bøden, havde begået en sådan overtrædelse«.
20. Denne fortolkning er behæftet med en retlig fejl, da den er i strid med den klare ordlyd af artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17, der forudsætter, at det er konstateret, at beslutningens adressat forsætligt eller uagtsomt har overtrådt traktatens artikel 85, stk. 1. Det er ikke tilstrækkeligt, at Kommissionen »kunne have konstateret« en overtrædelse.
21. En sådan fortolkning eller anvendelse af artikel 15, stk. 2, strider mod det elementære princip nulla poena sine lege og mod det heraf følgende forbud mod analogislutninger. Det er notorisk, at de fundamentale garantier inden for strafferetten også skal respekteres i bødesager.
22. Legalitetsprincippet er en grundrettighed, der er fastslået i artikel 7 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, hvoraf der følger et forbud mod analogislutninger.
23. Rettens fortolkning indebærer ifølge appellanterne i sidste ende, at Kommissionen kan pålægge virksomheder sanktioner i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 uden at skulle bære bevisbyrden for, at der foreligger en overtrædelse af traktatens artikel 85, stk. 1, og uden at skulle tage hensyn til den enkelte virksomheds særlige situation (og navnlig formildende omstændigheder) ved bedømmelsen af overtrædelsens grovhed og varighed med henblik på bødeudmålingen.
24. Endelig strider Rettens fortolkning efter deres opfattelse mod princippet om formodning om uskyldighed, der er anerkendt i fællesskabsretten . Rettens fortolkning strider mod dette princip, for så vidt som det fastslås, at det giver tilstrækkeligt grundlag for at anvende artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17, at der blot er mulighed for at fastslå en overtrædelse.
25. Over for disse argumenter fra appellanternes side gør Kommissionen gældende, at appellen må afvises, da appellanterne for en stor dels vedkommende blot gentager de faktiske og retlige argumenter, der blev fremført i første instans, og som er sammenfattet i den appellerede doms præmis 21-30.
26. Dette er korrekt. Men som det fremgår af ovenstående, henviser appellanterne også til en helt bestemt passage i den appellerede dom, nemlig præmis 43, som efter deres opfattelse indeholder en retlig fejl. Det pågældende første led i anbringendet bør derfor realitetsbehandles.
27. Jeg finder i denne forbindelse - ligesom Kommissionen - at appellanterne med urette kritiserer den fortolkning af artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17, som Retten anlægger i den appellerede doms præmis 43. Fortolkningen er i overensstemmelse med bestemmelsens ordlyd.
28. En virksomhed begår en overtrædelse af traktatens artikel 85, stk. 1, hvis den kan gøres ansvarlig for den adfærd, der udvises af en anden virksomhed, som overtræder bestemmelsen . Følgelig giver ordlyden af artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 hjemmel til at pålægge den virksomhed, der kan gøres ansvarlig for en anden virksomheds adfærd, og som således selv overtræder traktatens artikel 85, stk. 1, en bøde.
29. Der er her ganske vist tale om den modsatte situation af den, vi skal tage stilling til i forbindelse med den af virksomheden Stora Kopparbergs Bergslags AB iværksatte appel (sag C-286/98 P).
30. I den pågældende sag blev et moderselskab, der ikke selv deltog i kartellets organer, pålagt en bøde for sine datterselskabers deltagelse i disse organer, idet datterselskaberne ikke var adressater for beslutningen.
31. I det foreliggende tilfælde bliver en »enhed, der udøver en erhvervsmæssig funktion« som en virksomhed, pålagt en bøde for sin egen deltagelse i kartellets organer, men hver enkelt af de fire finske kartonproducenter, som var medlemmer af denne enhed, og som ikke selv deltog i kartellets organer, pålægges »solidarisk hæftelse sammen med Finnboard med hensyn til den del af den samlede bøde, som tilnærmelsesvist svarer til hvert enkelt selskabs andel af Finnboard's salg af kartonvarer« .
32. Pålæggelsen af ansvaret for overtrædelsen sker således i dette tilfælde, i hvert fald tilsyneladende, oppefra og ned (dvs. fra det selskab, der deltog i kartellets organer, til medlemmerne) og ikke nedefra og op (ved at moderselskabet gøres ansvarligt for datterselskabets adfærd).
33. Dette skaber imidlertid efter min mening ikke tvivl om det ovenstående principielle ræsonnement vedrørende mulighederne for ansvarspålæggelse eller om Rettens ræsonnement. I den appellerede doms præmis 44, 45 og 46 fastslog Retten:
»44 I det foreliggende tilfælde er det ganske vist Finnboard, der direkte og formelt gøres ansvarlig for overtrædelsen af traktatens artikel 85, stk. 1 (beslutningens artikel 1), og som derfor pålægges en bøde i beslutningens artikel 3, nr. v), men det pålægges alle sagsøgerne at hæfte solidarisk med Finnboard for betalingen af en del af denne bøde, idet Finnboard efter Kommissionens opfattelse havde handlet som deres forlængede arm og i deres interesse (beslutningens betragtning 174, andet afsnit).
45 Det skal derfor undersøges, om der var sådanne økonomiske og retlige forbindelser mellem Finnboard og sagsøgerne, at Kommissionen direkte og formelt kunne have gjort hver enkelt sagsøger ansvarlig for overtrædelsen.
46 Det fremgår af beslutningen, at Kommissionen anså sagsøgerne for at være ansvarlige for Finnboard's handlinger [...]«
34. Retten undersøgte dernæst, om denne vurdering fra Kommissionens side var holdbar.
35. Dette ræsonnement fra Rettens side indeholder efter min opfattelse ingen retlige fejl. Efter at Domstolen havde fastslået, at en virksomhed kan begå en overtrædelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85, stk. 1, hvis den kan gøres ansvarlig for en anden virksomheds adfærd, var Retten fuldt ud berettiget til at antage, at de fire sagsøgende virksomheder kunne gøres ansvarlige for Finnboard's adfærd, for så vidt som de faktisk var ansvarlige for sammenslutningens adfærd.
36. Spørgsmålet om, hvorvidt der med rette blev fastslået et sådant ansvar, henhører under det andet led i appellanternes anbringende.
37. Det følger også af ovenstående, at Rettens fortolkning af artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 hverken strider mod princippet nulla poena sine lege eller mod forbuddet mod analogislutninger. Eftersom de er ansvarlige for Finnboard, bliver appellanterne nemlig pålagt en straf for en overtrædelse, de selv har begået, gennem Finnboard, af en lovbestemmelse, der fastsætter en straf.
38. Kommissionen har desuden bestridt det af appellanterne anførte om, at der, hvis man følger Rettens fortolkning, ikke kan tages hensyn til de særlige omstændigheder for de virksomheder, der bliver pålagt solidarisk hæftelse. Virksomhederne kan ifølge Kommissionen kun pålægges solidarisk hæftelse, hvis overtrædelsen også kunne være fastslået for deres vedkommende, hvilket forudsætter, at der tages hensyn til deres særlige omstændigheder. Dette er sket i det foreliggende tilfælde, idet appellanterne hver især er blevet pålagt at hæfte solidarisk for Finnboard's bøde med forskellige beløb. Appellanterne har i øvrigt ikke gjort gældende, at der foreligger særlige omstændigheder, som Kommissionen eller Retten ikke har taget hensyn til.
39. Endelig har Kommissionen understreget, at der heller ikke er sket en tilsidesættelse af princippet om formodning om uskyldighed. Kommissionen og Retten fastslog kendsgerninger, der begrundede, at appellanterne blev pålagt bøder direkte, og appellanterne var adressater for meddelelsen af klagepunkter og havde således uindskrænket adgang til at forsvare sig.
40. Disse bemærkninger fra Kommissionens side er efter min opfattelse helt overbevisende. Jeg foreslår derfor Domstolen at forkaste det første led i appellanternes eneste anbringende.
Retlige fejl ved fortolkningen og anvendelsen af artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 som følge af påberåbelsen af begrebet økonomisk enhed
41. Appellanterne gør gældende, at Retten med urette henviser til de af Domstolen fastslåede principper for udmålingen af bøder, der skal pålægges virksomheder, som udgør en økonomisk enhed. De understreger, at Domstolen aldrig på grundlag af disse principper har fastslået en hæftelse for betalingen af en bøde, der er pålagt tredjemand.
42. De finder i øvrigt, at betingelserne for, at der er tale om en økonomisk enhed, ikke er opfyldt i det foreliggende tilfælde.
43. Jeg skal undersøge disse to argumenter et efter et.
1. Kan der fastslås en solidarisk hæftelse på grundlag af principperne om økonomisk enhed?
44. Appellanterne har gjort gældende, at Domstolen som betingelse for, at et moderselskab kan gøres ansvarligt for en overtrædelse begået af dets datterselskab, altid kræver, at det godtgøres, at moderselskabet selv har overtrådt konkurrencereglerne, og at det bliver pålagt en bøde .
45. Principperne om økonomisk enhed kan således ikke påberåbes som grundlag for at pålægge appellanterne at hæfte for tredjemands forpligtelser, nemlig for betalingen af en bøde, der er pålagt Finnboard, da det ikke er blevet fastslået, at de har begået en overtrædelse, og da de ikke selv er blevet pålagt en bøde.
46. Appellanterne har endvidere anført, at Kommissionens synspunkt ikke har nogen støtte i Kommissionens egen administrative praksis, som kun omfatter to tilfælde af solidarisk hæftelse. Disse tilfælde adskiller sig såvel retligt som faktisk grundlæggende fra denne sag, idet de virksomheder, der havde begået en overtrædelse i fællesskab, alle blev anset for at have medvirket og blev pålagt én bøde (jf. Kommissionens beslutning 72/457/EØF af 14.12.1972 om en procedure i henhold til EØF-traktatens artikel 86 (IV/26.911 - ZOJA/CSC - ICI) og 80/1283/EØF af 25.11.1980 om en procedure i henhold til artikel 85 i EØF-traktaten (IV/29.702 - Johnson & Johnson) .
47. På linje med Kommissionen mener jeg, at denne del af appellanternes ræsonnement må afvises, da der alene er tale om en gentagelse - med nuanceforskelle for så vidt angår præsentationen - af de argumenter, der blev fremført for Retten, og som er sammenfattet i den appellerede doms præmis 24 og 25.
48. De to følgende bemærkninger fremsættes derfor kun subsidiært.
49. For det første har jeg ovenfor - ligesom Kommissionen - fastslået, at appellanterne er blevet pålagt en bøde for en overtrædelse, som de selv har begået, om end gennem Finnboard.
50. Endvidere skal det bemærkes, at eftersom der i henhold til princippet om økonomisk enhed kan pålægges et selskab A en bøde for en overtrædelse, der er begået af et selskab B, når de to selskaber i realiteten udgør en økonomisk enhed (idet selskab B i det væsentlige følger de instrukser, selskab A giver det), må det a fortiori være muligt at fastslå, at flere selskaber som selskab A (appellanterne) hæfter solidarisk for betalingen af den bøde, der er pålagt et selskab som selskab B (Finnboard), da de sammen har bestemt dettes adfærd.
51. Kommissionen har i øvrigt helt berettiget gjort opmærksom på, at der er tale om en mildere sanktion for en virksomhed, hvis den pålægges en solidarisk hæftelse, end hvis en virksomhed ganske enkelt pålægges en bøde for en overtrædelse, der er begået af en anden virksomhed.
2. Kunne det fastslås, at der forelå en økonomisk enhed?
52. Appellanterne har subsidiært gjort gældende, at betingelserne for at fastslå, at der forelå en økonomisk enhed, ikke er opfyldt i det foreliggende tilfælde.
53. For det første kan den retspraksis, hvorefter moderselskabet inden for en koncern kan gøres ansvarligt for datterselskabets adfærd, ikke finde anvendelse på forholdet mellem Finnboard og de virksomheder, der er medlemmer af sammenslutningen, da betingelsen om, at medlemsvirksomhederne skal have andel i Finnboard's kapital, ikke er opfyldt, hvilket efter retspraksis er en nødvendig betingelse for at anerkende, at moderselskabet og datterselskabet udgør en økonomisk enhed .
54. Endvidere er det en forudsætning for at fastslå en økonomisk enhed, at den virksomhed, der skal gøres ansvarlig for en anden virksomheds adfærd, er i stand til at øve en vis indflydelse på sidstnævnte og kontrollere dennes adfærd, og at den faktisk har benyttet sig af denne mulighed . Det godtgøres imidlertid ikke i den appellerede dom, at appellanterne var i stand til at kontrollere Finnboard, og det antydes heller ikke, at de kunne udøve en reel kontrol. De af Retten konstaterede faktiske omstændigheder og de beviser, der kan udledes heraf, viser tværtimod, at ingen af appellanterne var i stand til at kontrollere Finnboard eller faktisk kontrollerede sammenslutningen.
55. Appellanterne gør i denne forbindelse også gældende, at ingen af dem har mulighed for at kontrollere eller bestemme ledelsen af Finnboard i betragtning af det antal stemmer, de har i »Board of Directors«.
56. Appellanterne tilføjer, at situationen, i modsætning til hvad der var tilfældet i sagen Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen, som Retten henviser til, var, at Finnboard havde forskellige roller og tog økonomiske risici, der taler imod at betragte sammenslutningen som integreret i en af medlemsvirksomhederne, ligesom en handelsrepræsentant er integreret i kommitentens virksomhed som »hjælpeorgan« (jf. den appellerede doms præmis 54). Appellanterne finder, at Retten med urette antog, at Finnboard ikke havde nogen egen økonomisk interesse i at forhøje priserne (den appellerede doms præmis 57). Finnboard optrådte på markedet som en selvstændig virksomhed og udøvede mellemmandsvirksomhed for sine medlemmer. Sammenslutningens indtægter hidrørte fra den provision, den oppebar som vederlag for rollen som mellemmand. Da provisionen udgjorde en procentdel af omsætningen, havde Finnboard egne økonomiske fordele af at forhøje priserne.
57. Endelig finder appellanterne, at Kommissionen i svarskriftet forsøger at ændre de af Retten fastslåede faktiske omstændigheder. Retten taler ikke om »aktionærer« eller »aktionærkredsen«. Der er tale om medlemsskab af en finsk sammenslutning, hvorfor det skal undersøges, hvilke beføjelser eller påvirkningsmuligheder sammenslutningens medlemmer har inden for rammerne af en organisatorisk struktur, hvor der hverken er tale om kapitalandele eller om fordeling af stemmerettigheder i forhold til kapitalandele, og hvordan det under disse omstændigheder kan begrundes at pålægge et ansvar og fastsætte en bøde i forhold til grovheden af de individuelle bidrag til den ulovlige handling og graden af den enkeltes skyld.
58. Kommissionen har heroverfor anført, at appellanterne med disse argumenter ikke gør gældende, at der er sket en tilsidesættelse af fællesskabsretten, men anfægter Rettens faktiske konstateringer i den appellerede doms præmis 45-59, hvorfor de må afvises.
59. Jeg er helt enig med Kommissionen i denne vurdering. Konstateringen af, at der er tale om en økonomisk enhed, er blot resultatet af en række konstateringer af faktisk karakter, som Retten foretager, og som ikke kan behandles under en appelsag, medmindre beviser er gengivet forkert. Appellanternes argumentation, som kun kan opfattes som en anfægtelse af disse konstateringer, må derfor afvises.
60. Subsidiært mener jeg, at Rettens ræsonnement er fuldstændig overbevisende og ikke indeholder nogen retlige fejl. Kommissionen har med rette anført følgende: »Det er ikke rigtigt, at der, for at antage, at der foreligger en økonomisk enhed, og pålægge ansvar for en anden virksomheds adfærd, nødvendigvis skal være forbindelse mellem virksomhederne med hensyn til kapitalen. En økonomisk enhed forudsætter ikke, at en af de berørte virksomheder er et kapitalselskab, hvori den anden virksomhed har aktier eller andele, der repræsenterer et kapitalindskud i den førstnævnte virksomhed. Det afgørende er, at der er dannet en enhed af virksomheder som følge af, at den ene af dem har beføjelse til at give den anden instrukser. En sådan økonomisk enhed kan også eksistere mellem virksomheder, der ikke er kapitalselskaber, men personselskaber eller foreninger. En andelsmajoritet er heller ikke nødvendig, hvis en af virksomhederne på grund af andre omstændigheder følger den andens instrukser«.
61. Retten har i den appellerede doms præmis 45-58 påvist, at Finnboard i forbindelse med sine forhandlinger med aftagerne af karton var forpligtet til at følge de enkelte appellanters instrukser. Der kunne ikke foretages noget salg, uden at prisen og de øvrige salgsvilkår var godkendt af den pågældende appellant. Ejendomsretten overgik direkte fra den pågældende appellant til den endelige aftager (den appellerede doms præmis 55 og 56).
62. Appellanterne har ikke kunnet godtgøre, at disse konstateringer var forkerte.
63. Retten konkluderede således med rette i den appellerede doms præmis 58, at eftersom Finnboard ikke kunne optræde uafhængigt af appellanterne på markedet, »udgjorde sammenslutningen og dens enkelte kartonproducerende medlemsselskaber i realiteten en økonomisk enhed«.
64. Det andet led i appellanternes eneste anbringende må således, selv hvis det måtte kunne antages til realitetsbehandling, også forkastes.
Forslag til afgørelse
65. På baggrund af ovenstående foreslår jeg Domstolen at
1) forkaste appellen
2) pålægge appellanterne at betale omkostningerne i forbindelse med begge sager.