62014CO0517
DOMSTOLENS KENDELSE (Syvende Afdeling)
6. oktober 2015 (
*
)
»Appel — artikel 181 i Domstolens procesreglement — landbrug — forordning (EF) nr. 510/2006 — register over beskyttede oprindelsesbetegnelser og beskyttede geografiske betegnelser — registrering af betegnelsen »Edam Holland« — producenters anvendelse af navnet »edam« — manglende søgsmålsinteresse«
I sag C-517/14 P,
angående appel i henhold til artikel 56 i Den Europæiske Unions Domstols statut, iværksat den 14. november 2014,
Schutzgemeinschaft Milch und Milcherzeugnisse e.V., Berlin (Tyskland), ved Rechtsanwälte M. Loschelder og V. Schoene,
appellant,
de øvrige parter i appelsagen:
Europa-Kommissionen ved B. Schima, J. Guillem Carrau og G. von Rintelen, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg,
sagsøgt i første instans,
Kongeriget Nederlandene ved B. Koopman og M. Bulterman, som befuldmægtigede,
Nederlandse Zuivelorganisatie, Zoetermeer (Nederlandene), ved advocaten P. van Ginneken og G. Béquet,
intervenienter i første instans,
har
DOMSTOLEN (Syvende Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, J.-C. Bonichot, og dommerne J.L. da Cruz Vilaça og C. Lycourgos (refererende dommer),
generaladvokat: J. Kokott
justitssekretær: A. Calot Escobar,
idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet at træffe afgørelse ved begrundet kendelse i henhold til artikel 181 i Domstolens procesreglement,
afsagt følgende
Kendelse
1
Schutzgemeinschaft Milch und Milcherzeugnisse e.V. har i appelskriftet nedlagt påstand om ophævelse af kendelse afsagt af Den Europæiske Unions Ret, Schutzgemeinschaft Milch und Milcherzeugnisse mod Kommissionen (T-112/11, EU:T:2014:752, herefter »den appellerede kendelse«), hvorved Retten afviste påstanden om annullation af Kommissionens forordning (EU) nr. 1121/2010 af 2. december 2010 om registrering af en betegnelse i registret over beskyttede oprindelsesbetegnelser og beskyttede geografiske betegnelser (Edam Holland (IGP)) (EUT L 317, s. 14, herefter »den omtvistede forordning«).
Retsforskrifter
Forordning (EF) nr. 510/2006
2
Det fremgår af 14. betragtning til Rådets forordning (EF) nr. 510/2006 af 20. marts 2006 om beskyttelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser for landbrugsprodukter og fødevarer (EUT L 93, s. 12, herefter »grundforordningen«), som endnu var i kraft på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i tvisten:
»Registreringsproceduren bør gøre det muligt for enhver fysisk eller juridisk person i en medlemsstat eller et tredjeland med en legitim interesse at gøre sine rettigheder gældende ved at gøre indsigelse.«
3
Grundforordningens artikel 7, stk. 1 og 2, bestemte:
»1.   Senest seks måneder efter datoen for den i artikel 6, stk. 2, første afsnit, omhandlede offentliggørelse i Den Europæiske Unions Tidende kan enhver medlemsstat eller ethvert tredjeland ved at indgive en behørigt begrundet erklæring til [Europa-]Kommissionen gøre indsigelse mod den påtænkte registrering.
2.   Enhver fysisk eller juridisk person med en legitim interesse, som er etableret eller har bopæl i en anden medlemsstat end den, der har ansøgt om registreringen, eller i et tredjeland, kan også ved at indgive en behørigt begrundet erklæring gøre indsigelse mod den påtænkte registrering.
For fysiske eller juridiske personer, som er etableret eller har bopæl i en medlemsstat, indgives en sådan erklæring til den pågældende medlemsstat inden for en frist, som muliggør indsigelse efter stk. 1.
[...]«
4
Forordningens artikel 13, stk. 1, andet afsnit, bestemte:
»Hvis navnet på et landbrugsprodukt eller en fødevare, der betragtes som en artsbetegnelse, indgår i en registreret betegnelse, anses anvendelse af den pågældende artsbetegnelse på de relevante landbrugsprodukter eller fødevarer ikke for at være i strid med første afsnit, litra a) eller b).«
Den omtvistede forordning
5
Det fremgår af ottende betragtning til den omtvistede forordning:
»Det fremgår af sagen, at de indsigende parter ikke henviste til den fuldstændige betegnelse »Edam Holland«, da de fremførte, at registrering heraf ville være til skade for navne, varemærker eller producenter, og at den betegnelse, der foreslås registreret, er en artsbetegnelse. De henviste således kun til en del af betegnelsen, nemlig »Edam«. Beskyttelsen gælder imidlertid hele udtrykket »Edam Holland«. Ifølge artikel 13, stk. 1, andet afsnit, i forordning (EF) nr. 510/2006 kan udtrykket »Edam« fortsat anvendes, forudsat at EU-rettens principper og forskrifter overholdes. Af klarhedshensyn er varespecifikationen og resuméet blevet ændret i overensstemmelse hermed.«
6
Forordningens artikel 1 bestemmer:
»Betegnelsen i bilag I registreres.
Uanset stk. 1 kan betegnelsen »Edam« fortsat anvendes på [Den Europæiske Unions] område, forudsat at EU-rettens principper og forskrifter overholdes.«
7
Bilag II til nævnte forordning indeholder følgende angivelser:
»[...]
4. Varespecifikation:
[...]
4.1. Navn
»Edam Holland«
4.2. Beskrivelse
Edam Holland er en naturmodnet ost af halvhård type. Osten fremstilles i Nederlandene af komælk, der stammer fra nederlandske malkekvægbrug og modnes på nederlandske modningslagre, til produktet er klart til forbrug.
[...]«
Tvistens baggrund
8
Tvistens faktiske omstændigheder er gengivet på følgende måde i den appellerede kendelses præmis 1-7:
»1
Kommissionen [...] offentliggjorde den 1. marts 2008 en ansøgning om registrering i henhold til [grundforordningens artikel 6, stk. 2]. Denne ansøgning om registrering, der var udfærdiget af Nederlandse Zuivelorganisatie (herefter »NZO«) og indleveret til Kommissionen af Kongeriget Nederlandene, vedrørte registreringen af den beskyttede geografiske betegnelse [...] »Edam Holland« [(herefter »den omhandlede BGB«)].
2
Den 26. juni 2008 indgav sagsøgeren [...] en indsigelse mod registreringen af den omhandlede BGB til de tyske myndigheder i henhold til [grundforordningens artikel 7, stk. 2].
3
Sagsøgeren præsenterede sig i denne indsigelse som en brancheorganisation for producenter og distributører af Edammerost, hvis medlemsvirksomheder i 2007 havde solgt 141385 tons Edammerost (hvoraf 94361 tons hidrørte fra deres egen produktion). Til støtte for indsigelsen anførte sagsøgeren navnlig, at registreringen af betegnelsen »Edam Holland«, da den ikke indeholdt en udtrykkelig præcisering, ville begrænse muligheden for at anvende artsbetegnelsen »Edam«.
4
Den 18. juli 2008 indgav Forbundsrepublikken Tyskland en indsigelse til Kommissionen mod registreringen af den omhandlede BGB. Sagsøgerens indsigelse af 26. juni 2008 (jf. præmis 2 ovenfor) var vedlagt som bilag til Forbundsrepublikken Tysklands indsigelse.
5
Den 21. oktober 2008 meddelte Kommissionen Kongeriget Nederlandene, at den fandt, at den af Forbundsrepublikken Tyskland indgivne indsigelse kunne antages. Kommissionen opfordrede ligeledes Kongeriget Nederlandene og Forbundsrepublikken Tyskland til at indlede passende konsultationer med henblik på at nå til enighed, jf. [grundforordningens artikel 7, stk. 5].
6
Den 29. maj 2009 oplyste Kongeriget Nederlandene Kommissionen om, at der ikke var opnået enighed med bl.a. Forbundsrepublikken Tyskland.
7
Den 2. december 2010 vedtog Kommissionen [den omtvistede forordning]. Det fremgår bl.a. af varespecifikationen for den omhandlede BGB, at osten »Edam Holland« fremstilles i Nederlandene af komælk, der stammer fra nederlandske malkekvægbrug (punkt 4.2 i varespecifikationen).«
Sagen for Retten og den appellerede kendelse
9
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 23. februar 2011 anlagde sagsøgeren sag med påstand om annullation af den omtvistede forordning.
10
Kongeriget Nederlandene og NZO fik tilladelse til at intervenere i sagen til støtte for Kommissionen, som nedlagde påstand om frifindelse.
11
Da Retten på grundlag af sagsakterne fandt, at sagen var tilstrækkeligt oplyst, besluttede den i henhold til procesreglementets artikel 113 at træffe afgørelse uden at fortsætte sagens behandling og afviste sagen.
Parternes påstande
12
Appellanten har nedlagt følgende påstande for Domstolen:
—
Principalt ophæves den appellerede kendelse, og den omtvistede forordning annulleres.
—
Subsidiært ophæves den appellerede kendelse, og sagen hjemvises til Retten.
—
Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne i begge instanser.
13
Kommissionen har nedlagt følgende påstande for Domstolen:
—
Appellen forkastes.
—
Appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger.
14
Kongeriget Nederlandene har for Domstolen nedlagt påstand om, at appellen forkastes.
15
NZO har nedlagt følgende påstande for Domstolen:
—
Principalt frifindes Kommissionen.
—
Subsidiært hjemvises sagen til Retten, såfremt appellen tages til følge.
—
Mere subsidiært opretholdes den omtvistede forordning, såfremt appellen tages til følge, og Domstolen beslutter at antage sagen til realitetsbehandling.
Om appellen
16
Det følger af procesreglementets artikel 181, at Domstolen, såfremt det er åbenbart, at en appel helt eller delvist skal afvises, eller såfremt den er helt eller delvist åbenbart ugrundet, når som helst, på forslag fra den refererende dommer og efter at have hørt generaladvokaten, ved begrundet kendelse kan beslutte helt eller delvist at afvise eller forkaste appellen.
17
Denne bestemmelse skal bringes i anvendelse i denne nærværende appelsag.
18
Appellanten har til støtte for appellen fremført fire anbringender.
Det første anbringende
Appellantens argumenter
19
Med det første anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten har begået en retlig fejl, idet den ikke har anerkendt appellantens søgsmålsinteresse som følge af, at det ikke i den omtvistede forordning præciseres, at ordet »edam« er en artsbetegnelse som omhandlet i grundforordningens artikel 13, stk. 1, andet afsnit, og at ordet derfor fortsat kan anvendes med henblik på salg af ost. Den manglende præcisering er til alvorlig skade for appellantens retsstilling, idet der efter Domstolens retspraksis er en formodning for, at enhver bestanddel i et sammensat tegn er separat beskyttet. Appellantens søgsmålsinteresse er således fastslået, og det var med urette, at Retten afviste sagen.
20
Kommissionen har bestridt disse argumenter.
Domstolens bedømmelse
21
Det fremgår af ottende betragtning til den omtvistede forordning, der udtrykkeligt henviser til grundforordningens artikel 13, stk. 1, andet afsnit, at »udtrykket »Edam« fortsat [kan] anvendes«. Det fremgik nemlig af denne bestemmelse i grundforordningen, at hvis navnet på et landbrugsprodukt eller en fødevare, der indgår i en registreret betegnelse i registret over beskyttede oprindelsesbetegnelser og beskyttede geografiske betegnelser, er en artsbetegnelse, anses den kommercielle brug af den pågældende artsbetegnelse ikke for at være i strid med hensynet til beskyttelsen af den nævnte registrerede betegnelse. Det var på den baggrund, at Kommissionen i den omtvistede forordnings artikel 1 besluttede, at uanset registreringen af den omhandlede BGB kan betegnelsen »Edam« fortsat anvendes på Unionens område, forudsat at EU-rettens principper og forskrifter overholdes.
22
Det følger heraf, at Retten ikke begik en retlig fejl, da den i den appellerede kendelses præmis 29 og 30 fastslog, at en eventuel annullation af den omtvistede forordning ikke vil medføre nogen fordel for appellantens medlemmer, da det fremgår af den omtvistede forordning, at betegnelsen »Edam« fortsat kan anvendes bl.a. i forbindelse med salg ost, forudsat at EU-rettens principper og forskrifter overholdes.
23
Det følger heraf, at det første anbringende skal forkastes som åbenbart ugrundet.
Det andet anbringende
Appellantens argumenter
24
Med det andet anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten har fordrejet de faktiske omstændigheder, hvorpå appellanten støttede argumentet om, at den omtvistede forordning udgør en hindring for medlemmernes økonomiske virksomhed, som består i levering af mælk til Nederlandene, hvor det kunne forarbejdes til Edammerost. Til støtte for det andet anbringende har appellanten henvist til de faktiske omstændigheder og bevismidler, som er fremlagt med henblik på at påvise, at leveringerne faktisk fandt sted, samt til, at ingen af sagens parter i øvrigt har bestridt appellantens påstande i denne henseende, idet appellanten har gjort gældende, at Retten har fordrejet de faktiske omstændigheder ved at fastslå, at appellantens argument savnede støtte i de faktiske omstændigheder. Appellanten har endvidere anført, at Retten i flere henseender har fordrejet de faktiske omstændigheder, som den støtter sig på i den appellerede kendelses præmis 41.
25
Kommissionen har bestridt de argumenter, som appellanten har fremført til støtte for dette anbringende.
Domstolens bedømmelse
26
Indledningsvis bemærkes, at i overensstemmelse med artikel 256, stk. 1, TEUF og artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol er en appel begrænset til retsspørgsmål. Det er alene Retten, der har kompetence til at fastlægge og bedømme de relevante faktiske omstændigheder såvel som til at vurdere bevismaterialet. Bedømmelsen af de faktiske omstændigheder og disse beviser er således ikke et retsspørgsmål, der som sådan kan efterprøves af Domstolen under en appelsag, medmindre disse omstændigheder og beviser er blevet gengivet forkert (dom ICF mod Kommissionen, C-467/13 P, EU:C:2014:2274, præmis 26 og den deri nævnte retspraksis).
27
I den foreliggende sag har appellanten til støtte for det andet anbringende kun henvist til de for Retten fremførte faktiske omstændigheder og bevismidler for så vidt angår kvantiteten af mælk leveret af visse medlemmer til Nederlandene til støtte for, at den omtvistede forordning udgjorde en hindring for medlemmernes økonomiske virksomhed, idet de ikke længere kan sælge mælk produceret i Tyskland med henblik på, at der i Nederlandene produceres ost, som er beskyttet af den omhandlede BGB. Appellanten anmoder således Domstolen om at fastslå og vurdere de faktiske omstændigheder uden at anføre, hvordan disse er blevet fordrejet, hvilket ikke henhører under Domstolens kompetence.
28
For så vidt endvidere angår de argumenter, der vedrører præmis 41 i den appellerede kendelse, hvori Retten fastslår, at appellanten ikke for Retten kan intervenere med henblik på at repræsentere de medlemmer, der producerer mælk, er det tilstrækkeligt at bemærke, hvilket appellanten selv har medgivet i stævningens punkt 32, at disse argumenter angår en vurdering, som Retten foretog for fuldstændighedens skyld. Disse argumenter skal derfor forkastes som irrelevante, idet de under alle omstændigheder ikke kan medføre, at den appellerede kendelse ophæves.
29
Det følger af ovenstående betragtninger, at det andet anbringende skal afvises.
Det tredje anbringende
Appellantens argumenter
30
Med det tredje anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten har begået en retlig fejl, idet den ikke har anerkendt appellantens søgsmålsinteresse, som følger af den indsigelsesret, der tilkommer appellanten i henhold til grundforordningen.
31
Kommissionen har bestridt de argumenter, som appellanten har fremført til støtte for dette anbringende.
Domstolens bedømmelse
32
Grundforordningens artikel 7, stk. 2, første afsnit, bestemte, at enhver fysisk eller juridisk person med en legitim interesse, som er etableret eller har bopæl i en anden medlemsstat end den, der har ansøgt om registrering af en beskyttet oprindelsesbetegnelse eller en beskyttet geografisk betegnelse, eller i et tredjeland, ved at indgive en behørigt begrundet erklæring kan gøre indsigelse mod den påtænkte registrering.
33
Artikel 7, stk. 2, andet afsnit, pålægger imidlertid personer, som er etableret eller har bopæl i en medlemsstat, at indgive en sådan erklæring til den pågældende medlemsstat for at gøre det muligt for denne at gøre brug af den ret til indsigelse, som artiklens stk. 1 tillægger den.
34
Retten begik derfor ikke en retlig fejl, da den i den appellerede kendelses præmis 42 fastslog, at fysiske eller juridiske personer med en legitim interesse, og som er etableret eller har bopæl i en medlemsstat, ikke har mulighed for at indgive en indsigelse direkte til Kommissionen.
35
Under disse omstændigheder skal det tredje anbringende forkastes som åbenbart ugrundet.
Det fjerde anbringende
Appellantens argumenter
36
Med det fjerde anbringende har appellanten gjort gældende, at selskabets medlemmer konkurrerer med de nederlandske producenter af ost, der er beskyttet af den omhandlede BGB. Ifølge appellanten viser flerheden af produkter, der markedsføres under navnet »edam«, og den forvekslingsrisiko, som forbrugerne som følge heraf udsættes for, at alle »edam«-produkter konkurrerer på markedet.
37
Appellanten har desuden anført, at Retten tilsidesatte selskabets ret til at blive hørt. Retten burde have givet parterne mulighed for at supplere deres argumenter vedrørende konkurrenceforholdet mellem de produkter, der blev solgt af appellantens medlemmer under navnet »edam«, og de produkter, der blev solgt under den omhandlede BGB, da Retten fandt, at appellanten ikke havde påvist et sådant konkurrenceforhold, selv om Kommissionen havde godkendt appellantens indsigelse mod registreringen af den omhandlede BGB og følgelig anerkendt, at denne havde en »legitim interesse«, jf. grundforordningen artikel 7, stk. 2, i at kunne rejse en sådan indsigelse.
38
Appellanten har tillige bestridt Rettens betragtninger i den appellerede kendelses præmis 44-46, hvori det anføres, at grundforordningen havde til formål at sikre lige konkurrencevilkår for produkter med oprindelsesbetegnelser, at den omtvistede forordning ikke har til formål at fjerne en rettighed, der tilkommer sagsøgerens medlemmer, og at appellantens argumenter under alle omstændigheder ikke var egnede til at godtgøre, at medlemmerne ville blive umiddelbart berørt af nævnte forordning.
39
Kommissionen har bestridt de argumenter, som appellanten har fremført til støtte for dette anbringende.
Domstolens vurdering
40
Hvad for det første angår argumentet om et eventuelt konkurrenceforhold mellem de nederlandske producenter af ost, som er beskyttet af den omhandlede BGB, og appellantens medlemmer er det tilstrækkeligt at fastslå, at appellanten, idet denne har begrænset sig til at gengive visse oplysninger i stævningen fra første instans, har anført, at Retten fordrejede de bevismidler og de faktiske omstændigheder, som appellanten fremførte for Retten, uden dog at oplyse, hvori denne fordrejning består. Et sådant argument skal følgelig afvises.
41
Hvad dernæst angår appellantens argument, hvorefter Retten har tilsidesat appellantens ret til at blive hørt, er det tilstrækkeligt at bemærke, uden at det er nødvendigt at prøve, om Kommissionen faktisk har anerkendt, at appellanten har en »legitim interesse« som omhandlet i grundforordningens artikel 7, stk. 2, at Retten den 15. november 2013 opfordrede parterne til i forbindelse med foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse at besvare en række spørgsmål vedrørende bl.a. appellantens søgsmålsinteresse. Det følger heraf, at sidstnævntes argument, hvorefter Retten tilsidesatte appellantens ret til at blive hørt, er åbenbart ugrundet.
42
Hvad endelig angår appellantens argumenter for så vidt angår den appellerede kendelses præmis 44-46 bemærkes, således som appellanten selv har medgivet i stævningens punkt 58, 61 og 63, at de angår en vurdering, som Retten foretog for fuldstændighedens skyld, hvorfor disse argumenter må anses for at være irrelevante.
43
Det følger af ovenstående betragtninger, at det fjerde anbringende skal forkastes, idet det delvis ikke kan antages til realitetsbehandling, delvis er åbenbart ugrundet.
44
Under disse omstændigheder bør appellen forkastes i sin helhed.
Sagens omkostninger
45
I henhold til artikel 138, stk. 1, i Domstolens procesreglement, der i medfør af samme reglements artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom.
46
Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger, og appellanten har tabt sagen, pålægges det appellanten at betale de omkostninger, som er afholdt af denne institution.
47
I henhold til procesreglementets artikel 140, stk. 1, som finder anvendelse i appelsager i medfør af procesreglementets artikel 184, stk. 1, bærer Kongeriget Nederlandene sine egne omkostninger.
48
I henhold til procesreglementets artikel 184, stk. 4, pålægges det tillige NZO at bære sine egne omkostninger.
Af disse grunde bestemmer Domstolen (Syvende Afdeling):
1)
Appellen forkastes.
2)
Schutzgemeinschaft Milch und Milcherzeugnisse e.V. betaler sagens omkostninger.
3)
Kongeriget Nederlandene og Nederlandse Zuivelorganisatie bærer hver deres egne omkostninger.
Underskrifter
(
*
)   Processprog: tysk.