62002CC0336_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. Landgericht Düsseldorf (Tyskland), som er en regional ret med kompetence på det civilretlige og strafferetlige område, har forelagt Domstolen to præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen dels af artikel 14, stk. 3, sjette led, i forordning (EF) nr. 2100/94 om EF-sortsbeskyttelse (2), dels af artikel 9 i forordning (EF) nr. 1768/95 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende landbrugsundtagelsen (3) .
Den nationale ret ønsker oplyst, om en indehaver af sortbeskyttelsesrettigheder kan kræve oplysninger fra en forarbejdningsvirksomhed for såsæd med henblik på at kontrollere identiteten af de landmænd, som benytter undtagelsen i stk. 1 i nævnte artikel 14 (4), uanset om der er holdepunkter for at antage, at der er forarbejdet materiale af en sort, der tilhører indehaveren. Hvis der kræves forekomst af sådanne holdepunkter, ønsker den nationale ret desuden oplyst, om de oplysninger, der kræves af virksomheden, vedrører alle landbrugere, som har anvendt såsæd af en bestemt sort, eller om det kun gælder landbrugere, for hvilke der forekommer holdepunkter for at antage, at virksomheden har foretaget forarbejdningen.
I – Faktiske omstændigheder i hovedsagen
2. Sagsøgeren i hovedsagen, Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH, er en sammenslutning af indehavere af sortbeskyttelsesrettigheder og enelicenshavere. Den er stiftet som et selskab med begrænset ansvar og repræsenterer sine egne medlemmer og medlemmerne af Bundesverband Deutscher Pflanzenzüchter eV, som også er selskabsdeltager i det sagsøgende selskab, og i hvis navn den gør visse oplysningsrettigheder gældende over for den sagsøgte virksomhed, Brangewitz GmbH, vedrørende forarbejdning af såsæd fra høstudbytte med henblik på formering.
Sagsøgeren har for produktionsåret 1997/1998 gjort krav på oplysninger vedrørende 492 sortbeskyttelsesrettigheder, for produktionsåret 1998/1999 vedrørende 517 sortbeskyttelsesrettigheder og for produktionsåret 1999/2000 vedrørende 574 sortbeskyttelsesrettigheder, hvorved der i alle tilfældene er tale om sorter, der er beskyttet i medfør af national ret eller i medfør af fællesskabsretten.
3. Den 19. juni 2000 fremsendte virksomheden Brangewitz en reklameskrivelse til landbrugsbedrifter, hvori virksomheden tilbød de pågældende landbrugsbedrifter at forarbejde såsæd i sit mobile forarbejdningsanlæg, herunder navnlig sigtning med henblik på størst mulig kornstørrelse og bejdsning. Ydelserne »fjernelse af akseskæg, rengøring, sortering og bejdsning« tilbydes i skrivelsen til 7,90 DEM/ton.
4. Endvidere har det sagsøgende selskab for nationalt forum forelagt en række vidnesbyrd fra Brangewitz’ kunder, som har benyttet landbrugsundtagelsen, samt regninger og følgesedler fra sagsøgte. På fakturaerne afregnes rengøring, sortering og bejdsning af hver enkelt sort, f.eks. byg, efter mængde, mens nogle af dem indeholder oplysninger vedrørende de forarbejdede sorter.
De landbrugere, som med henblik på formering på deres marker har anvendt såsæd af beskyttede sorter, som de har tilvejebragt af tidligere høstudbytte, angav i overensstemmelse med instrukserne i en vejledning for produktionsårene 1997/1998, 1998/1999 og 1999/2000, der er udgivet af Bundesverband Deutscher Pflanzenzüchter, og som alle landbrugere får tilsendt sammen med udsåningserklæringerne, at forarbejdningen af såsæd var foretaget af tredjemand.
5. Saatgut-Treuhandverwaltung er overbevist om, at Brangewitz driver virksomhed som forarbejdningsvirksomhed, ikke alene fordi dens eget personale beskæftiger sig direkte med denne aktivitet, men også fordi den udlejer forarbejdningsmaskiner med henblik på, at de interesserede landbrugere kan foretage handlingerne på deres bedrifter. Som det fremgår af de forelagte udsåningserklæringer, hvor landbrugerne erkender at have benyttet undtagelsen, og af såvel regningerne som følgesedlerne fra sagsøgte, har Brangewitz med henblik på formering forarbejdet materiale af mindst 71 sorter, hvis indehavere er medlemmer af Saatgut-Treuhandverwaltung. Det sagsøgte selskab er således efter Saatgut-Treuhandverwaltungs opfattelse forpligtet til at meddele oplysninger om de leverede tjenesteydelser.
II – De præjudicielle spørgsmål
6. Med henblik på at præcisere rækkevidden af oplysningspligten for dem, der yder landbrugere forarbejdningstjenesteydelser vedrørende formeringsmateriale, der er tilvejebragt ved hjælp af beskyttede sorter, har Landgericht Düsseldorfs Afdeling for Civile Sager forelagt følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal [artikel 14, stk. 3, sjette led, i forordning nr. 2100/94 […], sammenholdt med artikel 9 i forordning nr. 1768/95 […]], fortolkes således, at en indehaver af sortbeskyttelsesrettigheder i medfør af forordning nr. 2100/94 kan kræve de i de nævnte bestemmelser omhandlede oplysninger, uden at der er holdepunkter for, at leverandøren af forarbejdningstjenesteydelser har bearbejdet formeringsmateriale, der er tilvejebragt ved udsåning af den pågældende beskyttede sort?
2) Såfremt de i spørgsmål 1 anførte forhold lægges til grund: Skal […] artikel 14, stk. 3, sjette led, [i forordning nr. 2100/94], sammenholdt med […] artikel 9 [i forordning nr. 1768/95 […]], fortolkes således, at leverandører af forarbejdningstjenesteydelser henholdsvis forarbejdningsvirksomheder skal meddele de i de nævnte bestemmelser fastsatte oplysninger vedrørende alle landbrugere, for hvilke de i forhold til den pågældende beskyttede sort har udført forarbejdningstjenesteydelser eller har forarbejdet sorten, eller gælder dette kun landbrugere, i forhold til hvilke indehaveren af sortbeskyttelsesrettigheder har holdepunkter for at antage, at leverandøren af forarbejdningstjenesteydelser i forhold til den pågældende beskyttede sort har udført forarbejdningstjenesteydelser, henholdsvis forarbejdningsvirksomheden har forarbejdet den pågældende beskyttede sort?«
III – Fællesskabsbestemmelser
7. Artikel 14 i forordning nr. 2100/94, som den tyske ret anmoder om en fortolkning af, har følgende ordlyd:
»Undtagelser fra EF-sortsbeskyttelsen
1. Uanset artikel 13, stk. 2, og med det formål at opretholde landbrugsproduktionen, er det tilladt landbrugere med henblik på formering på marken på deres egne bedrifter at anvende udbytte, som de har tilvejebragt ved på deres egne bedrifter at plante formeringsmateriale af en sort, bortset fra hybrider og syntetiske sorter, der er omfattet af EF-sortsbeskyttelse.
2. Bestemmelserne i stk. 1 gælder kun for følgende arter af landbrugsafgrøder:
a) foderplanter […]
b) kornarter […]
c) kartofler […]
d) olie- og fiberplanter […]
3. Inden forordningen træder i kraft, fastsættes de nærmere regler for håndhævelsen af undtagelsen i stk. 1 og for beskyttelsen af planteforædlernes og landbrugernes legitime interesser i gennemførelsesbestemmelser i medfør af artikel 114 på grundlag af følgende kriterier:
– […]
– indehaveren skal efter anmodning have relevante oplysninger fra landbrugere og leverandører af forarbejdningstjenesteydelser; […]«
8.
Artikel 9 i forordning nr. 1768/95, der er udstedt af Kommissionen for at fastlægge de nærmere bestemmelser i landbrugsundtagelsen, som er omhandlet i artikel 14 i forordning nr. 2100/94, er affattet således:
»Oplysninger fra forarbejdningsindustrien
1. De relevante oplysninger, som forarbejdningsvirksomheden skal meddele indehaveren i henhold til grundforordningens artikel 14, stk. 3, sjette led, kan nærmere fastlægges i en kontrakt mellem indehaveren og den pågældende forarbejdningsvirksomhed.
2. Hvis en sådan kontrakt ikke er indgået eller ikke finder anvendelse, skal forarbejdningsvirksomheden, uden at dette i øvrigt indskrænker oplysningskravene i andre EF-bestemmelser eller i medlemsstaternes lovgivninger, på anmodning af indehaveren afgive en erklæring til denne med de relevante oplysninger. Følgende forhold anses for at være relevante:
a) forarbejderens navn og bopæl samt den officielle adresse på hans virksomhed
b) angivelse af, hvorvidt forarbejdningsvirksomheden som tjenesteydelse har forarbejdet høsten af én eller flere af indehaverens sorter med henblik på udsåning, såfremt sorten eller sorterne var angivet over for forarbejdningsvirksomheden eller på anden måde var denne bekendt
c) hvis forarbejdningsvirksomheden har leveret en sådan tjenesteydelse, mængden af det høstede produkt af den eller de pågældende sorter, som med henblik på udsåning er blevet forarbejdet af forarbejdningsvirksomheden, og den samlede mængde, der er opnået ved forarbejdningen
d) dato og sted for den i litra c) omhandlede forarbejdning,
e)
navn og adresse på den eller de personer, som de i litra c) omhandlede forarbejdningstjenesteydelser er leveret til, samt de respektive mængder
[…]«
IV – Retsforhandlingerne ved Domstolen
9.	Parterne i hovedsagen, den tyske og den nederlandske regering samt Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg inden for den i artikel 23 i Domstolens statut fastsatte frist.
Under retsmødet den 8. januar 2004 afgav repræsentanterne for Saatgut-Treuhandverwaltung og Brangewitz samt den befuldmægtigede for Kommissionen mundtlige indlæg.
V – Det første præjudicielle spørgsmål
A – Indlæg til Domstolen
10.	Ifølge Saatgut-Treuhandverwaltung giver artikel 14, stk. 3, sjette led, i forordning nr. 2100/94, og artikel 9 i forordning nr. 1768/95 indehaverne en bred oplysningsret vedrørende de sorter, der tilhører dem, og forpligter forarbejdningsvirksomhederne til at meddele oplysninger om forarbejdningen af registreret materiale, uden at det er nødvendigt at føre bevis for, at der henvises til en konkret handling. Den sagsøgende virksomhed tilføjer, at anvendelsen af såsæd fra udbyttet af en beskyttet sort er i princippet forbudt, selv om landbrugere undtagelsesvist har tilladelse til at anvende såsæd af visse arter under bestemte betingelser, herunder forpligtelsen til at meddele indehaveren de oplysninger, som han anmoder om. Hvis de ikke overholder denne forpligtelse, bliver forarbejdningen, som er en ren forberedende handling, ulovlig. Det kræves således ikke, at planteforædleren påviser, at landbrugeren har undladt at overholde denne pligt, eller at virksomheden har forarbejdet formeringsmateriale i et konkret tilfælde. Sagsøgeren gør gældende, at virksomhedernes svar er til stor nytte for indehaveren, både for at kontrollere, om landbrugerne har benyttet undtagelsen uden at skulle godtgøre, at de har købt en af hans sorter, og for at kontrollere rigtigheden af oplysningerne fra dem, der har benyttet nævnte fordel.
Denne pligt er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, da der kun henvises til de forarbejdede mængder og de personer eller enheder, som de pågældende virksomheder har arbejdet for, idet de sidstnævnte kender disse oplysninger, som anvendes ved faktureringen af deres arbejde.
11.	Brangewitz er af den opfattelse, at adressaten for en anmodning om oplysninger er den, der direkte foretager forarbejdningen i sin egenskab af tjenesteyder, når der er holdepunkter for, at vedkommende har behandlet formeringsmateriale fra en registreret plantesort. Planteforædlere kan kun henvende sig til de nævnte virksomheder for at få præcise detaljer, når de ønsker at foretage en sandsynlighedskontrol, og de har godtgjort forekomsten af et retsforhold mellem virksomheden og en bestemt landbruger. Brangewitz kan ikke anses for at være leverandør af tjenesteydelser vedrørende forarbejdning af formeringsmateriale, fordi den ikke udfører arbejdet direkte: Den ejer specialmaskiner til landbruget, der anvendes til at rense korn og udvælge såsæd, og som den udlejer til landbrugere, der selv forarbejder kornet for egen regning og risiko. Faktureringen foretages i forhold til mængden af forarbejdet korn.
12.	Den tyske regering mener, at det eneste formelle krav, der skal være opfyldt, for at en virksomhed skal anses for at være forpligtet til at meddele oplysninger i henhold til fællesskabsretten, er, at planteforædleren anmoder om dem. I de bestemmelser, hvis fortolkning er genstand for denne sag, kræves hverken beviser eller holdepunkter. Der findes et retsforhold mellem landbrugeren og planteforædleren, som blev stiftet ved købet af såsæd, men den, der forarbejder høsten, har ikke et sådant forhold – hans oplysningspligt er selvstændig i forhold til landbrugerens. Hvis den afhang af forekomsten af holdepunkter, ville det betyde, at forædleren først skulle henvende sig til landbrugerne, og erhvervelsen af beviser ville afhænge af deres gode vilje. Efter den tyske regerings opfattelse er det ikke uforholdsmæssigt, at indehaveren anmoder alle forarbejdningsvirksomheder om relevante oplysninger, uanset om der findes holdepunkter for, at de har forarbejdet høstudbytte fra nogle af hans beskyttede arter, da det kan antages, at de i udøvelsen af deres erhverv regelmæssigt behandler materiale af registrerede sorter.
13.	Den nederlandske regering og Kommissionen kræver, at indehaveren skal godtgøre forekomsten af de førnævnte holdepunkter.
B – Svar på det første spørgsmål
14.	Med henblik på at fremme udviklingen af nye plantesorter besluttede fællesskabslovgiver i 1994 at forbedre beskyttelsen af planteforædlere og prioriterede en ordning for industriel ejendomsret for hele Unionens område (5) .
15.	Det fremgår af artikel 1 i forordning nr. 2100/94, at den »indfører EF-sortsbeskyttelse som eneste og eksklusive form for EF-beskyttelse af industriel ejendomsret for plantesorter«. Siden forordningens ikrafttræden har medlemsstaterne haft ret til at meddele national sortsbeskyttelse, uanset at artikel 92 indeholder et forbud mod dobbeltbeskyttelse, således at sorter, som er omfattet af EF-beskyttelsen, ikke kan omfattes af nogen national sortsbeskyttelse eller af noget patent. EF-sortsbeskyttelsen kan omfatte sorter af alle planteslægter og ‑arter, bl.a. hybrider mellem slægter eller arter.
16.	For at sorter kan beskyttes, skal de være selvstændige, ensartede, stabile og nye samt have en fastsat sortsbetegnelse. Retten til EF-sortsbeskyttelse tilkommer forædleren, dvs. den person, der har frembragt eller fundet og udviklet sorten, eller dennes successor.
17.	I medfør af artikel 13 i forordning nr. 2100/94 har indehaveren af sortsbeskyttelsen ret til at foretage de i stk. 2 nævnte handlinger: a) produktion eller reproduktion (formering), b) behandling med henblik på formering, c) udbud til salg, d) salg eller anden form for markedsføring, e) udførsel fra Fællesskabet, f) indførsel til Fællesskabet og g) oplagring med henblik på alle de i a)-f) nævnte formål. Indehaveren kan overdrage tilladelsen til at foretage disse handlinger. Han kan knytte betingelser eller begrænsninger til sin tilladelse.
18.	Med det formål at opretholde landbrugsproduktionen indeholder artikel 14, stk. 1, en undtagelse til den ret, der tilkommer indehaveren, da det er tilladt landbrugere med henblik på formering på marken på deres egne bedrifter at anvende udbytte, som de har tilvejebragt ved på deres egne bedrifter at plante formeringsmateriale af en sort, bortset fra hybrider og syntetiske sorter, der er omfattet af EF-sortsbeskyttelse (6) . Farmer’s privilege finder kun anvendelse på de i stk. 2 opregnede landbrugsafgrøder, der er grupperet i fire kategorier, nemlig foderplanter, kornarter og kartofler samt olie- og fiberplanter (7) .
19	Som de fleste af dem, der har ytret sig i denne sag, har understreget, er det tredje gang, at en tysk ret anmoder Domstolen om retningslinjer for at afgrænse planteforædlerens ret til oplysninger om landbrugeres anvendelse, med henblik på formering, af høstudbytte af en sort, der tilhører ham. Hans interesse i at få disse oplysninger ligger i, at hvis landbrugerne benytter undtagelsen, skal de give ham et rimeligt vederlag til gengæld for ikke at behøve såsæd til det nye produktionsår.
20.	Dette vederlag er betydeligt mindre end prisen på formeringsmateriale af samme sort. Derfor pålægger de omtvistede forordninger både den direkte modtager og den, der professionelt forarbejder høstudbyttet til efterfølgende udsåning, en pligt til at oplyse indehaveren om de anvendte eller forarbejdede mængder, oplysninger, som gør det muligt for ham at beregne, hvilket beløb han skal opkræve.
Som Domstolen fastslog i præmis 71 i Schulin-dommen (8), foretager en landbruger, som ikke betaler et rimeligt vederlag til indehaveren for at have benyttet landbrugsundtagelsen, en af de handlinger, der er nævnt i artikel 13, stk. 2, i forordning nr. 2100/94, uden at være berettiget hertil. Indehaveren kan af denne landbruger kræve, at krænkelsen bringes til ophør, eller at der betales en rimelig godtgørelse. Hvis det drejer sig om en forsætlig eller uagtsom handling, skal landbrugeren desuden erstatte indehaverens tab.
21.	I Schulin-sagen, den første sag af denne art, der blev forelagt Domstolen, havde Saatgut-Treuhandverwaltung anlagt sag mod en landbruger, som havde afvist at udfylde en formular, der skulle vise, om og i givet fald i hvilket omfang han i produktionsåret 1997/1998 havde udsået 525 plantesorter, hvoraf de 180 var omfattet af EF-sortsbeskyttelse. Efter sagsøgerens opfattelse kunne man i medfør af artikel 14, stk. 3, sjette led, i forordning nr. 2100/94, sammenholdt med artikel 8 i forordning nr. 1768/95, kræve en sådan præcisering af alle landbrugere alene på grund af deres erhverv uden at skulle godtgøre, at der var tale om dyrkning af en beskyttet sort.
I mit forslag til afgørelse i ovennævnte sag gjorde jeg gældende, at pligten til at meddele indehaveren af en beskyttet plantesort de relevante oplysninger om brugen af undtagelsen omfatter alle landbrugere, som på licens har købt formeringsmateriale af en beskyttet sort, men at den ikke kan udvides til at omfatte landbrugere, der aldrig har købt sådant materiale, eftersom disse landbrugere ikke har nogen teknisk mulighed for at anvende høstudbyttet.
22.	Domstolen fulgte i sin dom dette forslag og fastslog, at de nævnte bestemmelser ikke giver indehaveren tilladelse til at anmode om relevante oplysninger hos alle landbrugere, og tilføjede, at der kræves et holdepunkt for at antage, at den person, der anmodes om oplysningerne, har benyttet undtagelsen eller kan gøre det, idet erhvervelsen af formeringsmateriale må anses for et tilstrækkeligt holdepunkt. Domstolen anførte endvidere, at det måtte være muligt for indehaveren at indrette sig således, at han gennem sine forhandlere kommer i besiddelse af navn og adresse på de landbrugere, der køber formeringsmateriale af en af hans beskyttede sorter (9) .
23.	I Jäger-sagen (10), som er den anden, der er blevet forelagt Domstolen på dette område, har Saatgut-Treuhandverwaltung anlagt sag mod en anden landbruger, fordi denne havde afvist at udfylde den formular, der var fremsendt for at undersøge, om han i produktionsåret 1997/1998 havde anvendt høstudbyttet af omkring 500 plantesorter på sin mark med henblik på formering. Det drejer sig udelukkende om at definere begrebet »sammenslutning af indehavere«, der har fuldmagt til at handle i rettighedsindehavernes navn som omhandlet i artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 1768/95, eftersom det andet forelagte spørgsmål er identisk med det, der blev forelagt i Schulin-sagen. I realiteten er der tale om en taktisk finte for at omgå vanskeligheden med at svare på generaladvokatens forslag til afgørelse. Af afgørelsen i Emesa Sugar-sagen (11) fremgår det, at generaladvokaten deltager offentligt og selvstændigt i den proces, der fører til udarbejdelsen af Domstolens afgørelse og afslutter den mundtlige forhandling, og at hans handlinger, når henses til, at han deltager i udførelsen af de dømmende opgaver, ikke er omfattet af princippet om kontradiktion. Under retsmødet i Jäger-sagen (3.10.2002), der blev afholdt, efter at forslaget til afgørelse i Schulin-sagen var fremsat (22.3.2002), men inden dommen blev afsagt (10.4.2003), lykkedes det Saatgut-Treuhandverwaltung at kritisere indholdet af forslaget til afgørelse, som ikke stemte overens med selskabets påstande (12) .
24.	Det står således tilbage at fastslå, i hvilket omfang planteforædleren har ret til at indhente oplysninger fra forarbejdningsvirksomhederne med henblik på at identificere de landbrugere, som skal betale ham et vederlag for at have benyttet undtagelsen i et bestemt produktionsår.
25.	Med henblik på at præcisere reglerne for håndhævelsen af landbrugsundtagelsen og for beskyttelsen af de pågældende legitime interesser fastsatte artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 2100/94 de kriterier, Kommissionen skulle følge ved udstedelsen af gennemførselsbestemmelser, især forordning nr. 1768/95. Sjette led af den nævnte bestemmelse forpligter på lige fod landbrugere og leverandører af forarbejdningstjenesteydelser til at meddele indehaveren relevante oplysninger. Dette krav er præciseret i artikel 8 i forordning nr. 1768/95, for så vidt angår landbrugere, og i artikel 9 for forarbejdningsvirksomhedernes vedkommende. Disse to bestemmelser er affattet mere eller mindre identisk – med adækvate tilpasninger – en lighed, der har fået nogle af dem, der deltager i denne præjudicielle sag, til at gå ind for en fortolkning af artikel 9 svarende til den, der gives af artikel 8 i Schulin-dommen, en løsning, som jeg helt klart er uenig i.
26.	Andet led af stk. 3 i artikel 14 i forordning nr. 2100/94 tillader ejeren selv at forarbejde eller få forarbejdet høstudbyttet, uden at det berører de begrænsninger, der er pålagt for at sikre, at det produkt, der indleveres til forarbejdning, er identisk med det forarbejdede produkt.
27.	Denne bestemmelse er blevet suppleret af artikel 13 i forordning nr. 1768/95, i medfør af hvilken høstudbyttet af en sort, der er omfattet af EF-sortsbeskyttelse, ikke uden indehaverens forudgående samtykke må fjernes fra den bedrift, hvor det er høstet, for at blive forarbejdet med henblik på udsåning.
En sådan handling er imidlertid tilladt, hvis landbrugeren har truffet egnede foranstaltninger til at sikre, at det produkt, der indleveres til forarbejdning, er identisk med det forarbejdede produkt, og sikrer sig, at forarbejdning foretages af en forarbejdningsvirksomhed, som enten er registreret eller har forpligtet sig til at give meddelelse om denne aktivitet til det kompetente organ med henblik på optagelse i en liste, der opstilles af nævnte kompetente organ, og som over for ordregiveren forpligter sig til at sikre, at det indleverede produkt er identisk med det forarbejdede produkt. Disse lister – som skulle være opstillet senest den 1. juli 1997 – eller registeret skal offentliggøres eller gøres tilgængelig for sammenslutningerne af indehavere, landbrugere og forarbejdningsvirksomheder. Medlemsstaterne kan fastsætte kvalifikationskrav, som virksomhederne skal opfylde for at blive opstillet på listerne.
28.	Således afgrænses den oplysningspligt over for planteforædleren, der påhviler forarbejdningsvirksomheden, for så vidt som artikel 13 i forordning nr. 1768/95 kræver, at forarbejdningen foretages af en specialiseret virksomhed, og at det sikres, at det produkt, der indleveres til forarbejdning, er identisk med det forarbejdede produkt. Sådanne betingelser kan opfyldes af såvel de virksomheder, der foretager handlingerne i egne anlæg, som dem, der flytter maskiner, materiale og personale for at udføre dem på landbrugerens bedrift.
En virksomhed, der begrænser sig til at udleje maskiner til landbrugere, således at de selv kan foretage forarbejdningen på deres bedrift, kan derimod ikke garantere for det forarbejdede produkt, selv om det faktureres pr. ton såsæd. Forbindelsen mellem denne type virksomheder og landbrugerne er ikke en kontrakt om leje af tjenesteydelser, men af ydelser (13), defineret som en kontrakt, hvor en af parterne forpligter sig til at give den anden ret til at udnytte eller bruge en ting i et bestemt tidsrum og til en bestemt pris, (artikel 1543 i den spanske civillovbog [Código Civil]), og derfor er de ikke i besiddelse af den dokumentation, som forarbejdningsvirksomhederne i henhold til artikel 9 i forordning nr. 1768/95 skal levere til indehaverne. Det vil således være omsonst for de sidstnævnte at henvende sig til denne type virksomhed for at kontrollere, om oplysningerne er korrekte, som fastlagt i artikel 15 i forordning nr. 1768/95.
29.	Desuden er det kun forarbejdningsvirksomheder, som forarbejder såsæd af nogle af de arter, der er opregnet i artikel 14, stk. 2, i forordning nr. 2100/94, da det er de eneste, på hvilke undtagelsen finder anvendelse, idet resten af materialet er udelukket fra forarbejdning med henblik på formering.
30.	Ud over de situationer, hvor landbrugeren forarbejder såsæd på sin bedrift direkte ved hjælp af lejede maskiner, hvilket uden tvivl kun sker i få tilfælde, da der kræves specifikke tekniske kundskaber, er virksomheder, der er etableret i Fællesskabet, og som forarbejder høstudbytte af de i det foregående punkt i dette forslag til afgørelse omhandlede arter med henblik på efterfølgende udsåning, forpligtet til at svare på planteforædlernes anmodninger om oplysninger.
31.	Det påhviler under alle omstændigheder den nationale ret at præcisere på grundlag af Domstolens anvisninger og de fremlagte beviser, om der er tale om en leverandør af forarbejdningstjenesteydelser, der er omfattet af bestemmelserne i forordning nr. 2100/94 og forordning nr. 1768/95.
32.	Jeg er klar over, at denne fortolkning af artikel 14, stk. 3, sjette led, i forordning nr. 2100/94, sammenholdt med artikel 9 i forordning nr. 1768/95 afviger fra den foreslåede i mit forslag til afgørelse i Schulin-sagen, som Domstolen fulgte, på trods af at artikel 8 og artikel 9 i sidstnævnte forordning er affattet mere eller mindre identisk. Der er flere grunde til denne afvigelse, og den nye fortolkning, som jeg foreslår, adskiller sig fra den overraskende løsning, som Kommissionen foreslår, i det mindste på baggrund af affattelsen af bestemmelsen og dens formål.
33.	Artikel 8 i forordning nr. 1768/95 fastsætter indholdet i de oplysninger, landbrugeren skal meddele. Som det blev understreget i Schulin-sagen, får planteforædleren størst og umiddelbar fordel af fællesskabsbestemmelserne om sortsbeskyttelse, mens landbrugerne også nyder fordele takket være de skete fremskridt, da de får adgang til formeringsmateriale af bedre kvalitet. Når de får såsæd af en beskyttet sort, etablerer de et retsforhold, uanset hvor minimalt det er, med indehaveren, en forbindelse, der intensiveres, hvis materialet svarer til en af de fire sorter, som er medtaget i stk. 2 i artikel 14 i forordning nr. 2100/94, og de bruger høstudbyttet til udsåning i et andet produktionsår, eftersom de i så fald skal betale ham et vederlag.
34.	Domstolen fastslog under disse forhold, at en fortolkning af fællesskabsbestemmelserne, hvorefter alle landbrugere, alene fordi de tilhører denne erhvervsgren – også selv om de aldrig har erhvervet eller udsået formeringsmateriale af en af de i artikel 14, stk. 2, i forordning nr. 2100/94 opregnede beskyttede sorter – skulle være forpligtet til på anmodning at meddele indehaveren alle relevante oplysninger, ville gå ud over, hvad der er nødvendigt for at beskytte planteforædlerens og landbrugerens gensidige legitime interesser. Det kræves nemlig, at planteforædleren råder over holdepunkter for, at landbrugeren har eller vil gøre brug af undtagelsen, og erhvervelser af såsæd anses for et sådant holdepunkt. Under alle omstændigheder skal planteforædleren indrette sig således, at han kender navn og adresse på dem, der køber de sorter, som tilhører ham (14) .
35.	Denne sag drejer sig derimod om artikel 9 i forordning nr. 1768/95, der opregner de oplysninger, som de virksomheder, der forarbejder materiale med henblik på udsåning, skal meddele, idet disse befinder sig i en meget anderledes situation i forhold til indehaveren, end landbrugerne gør.
36.	For det første kommer planteforædleren under udøvelsen af sit erhverv ikke i forbindelse med forarbejdningsvirksomheden, når landbrugsundtagelsen anvendes. Selv om indehaverens tilladelse er nødvendig i henhold til artikel 13, stk. 2, litra b), i forordning nr. 2100/94, bliver forarbejdningen af beskyttet såsæd med henblik på formering foretaget af forarbejdningsvirksomhederne på landbrugerens bedrift eller i virksomhedens anlæg. I begge tilfælde gælder bestemmelserne i artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 1768/95, som forpligter begge operatører til at træffe alle forsigtighedsforanstaltninger for at sikre, at det produkt, der indleveres til forarbejdning, er identisk med det forarbejdede produkt.
37.	For det andet forholder det sig sådan, at mens en hel del af Fællesskabets landbrugere ikke dyrker nogen af de i artikel 14, stk. 2, i forordning nr. 2100/94 opregnede arter, hvorfor det ville være uforholdsmæssigt at forpligte dem til at udfylde planteforædlernes spørgeskemaer, er der stor sandsynlighed for, at forarbejdningsvirksomhederne under udøvelsen af deres erhvervsvirksomhed kommer til at behandle formeringsmateriale af en beskyttet sort. Henset til, at der ikke består noget retsforhold mellem forarbejdningsvirksomheden og planteforædleren, såfremt de ikke har underskrevet en kontrakt, og at landbrugerne anvender disse virksomheder, når de benytter undtagelsen, forekommer det logisk, at indehaverne kan henvende sig til enten forarbejdningsvirksomhederne eller landbrugerne for at få oplysninger med henblik på at udøve deres ret til et rimeligt vederlag.
Denne fortolkning bekræftes af artikel 15 i forordning nr. 1768/95, som vedrører kontrollen med forarbejdningsvirksomheder. Disse skal på indehaverens anmodning føre bevis for oplysningernes korrekthed ved forelæggelse af relevante dokumenter såsom fakturaer og anden dokumentation, der er egnet til identificering af materiale, eller vareprøver eller ved forevisning af forarbejdnings- eller lagerfaciliteter.
38.	For det tredje er der en væsentlig forskel mellem affattelsen af artikel 8 og artikel 9 i forordning nr. 1768/95, som efter min opfattelse berettiger, at Domstolen, for forarbejdningsvirksomhedernes vedkommende, afviger fra den løsning i Schulin-dommen, som den valgte i spørgsmålet om landbrugere og oplysningspligten. Når indehaveren anmoder dem om oplysninger, forudsættes spørgsmålet, om de har erhvervet materiale, som tilhører ham, ikke at opstå, da bestemmelsen går ud fra, at han allerede véd det, hvorfor indehaveren kan spørge dem direkte, om de har udnyttet høstudbyttet som formeringsmateriale.
Når planteforædlere derimod henvender sig til forarbejdningsvirksomheder, som de ikke tidligere har haft et retsforhold til, skal de først undersøge, om disse har forarbejdet såsæd af nogen af deres sorter og i bekræftende fald undersøge mængder, datoer, steder og aftagere af tjenesteydelsen. Hvis lovgiveren havde ønsket, at indehaveren for at kontakte en leverandør af forarbejdningstjenesteydelser, skulle have holdepunkter for, at der i hans anlæg var blevet behandlet beskyttet materiale [f.eks. ved hjælp af de oplysninger, som artikel 8, stk. 2, litra d), i forordning nr. 1768/95 forpligter landbrugeren til at meddele], ville artikel 9 være affattet således, at virksomheden kun behøvede at bekræfte de oplysninger, der var kendt af indehaveren. Men som det fremgår af stk. 2, litra b) og e), er dette ikke tilfældet.
39.	For det fjerde, selv om en forarbejdningsvirksomhed i de fleste tilfælde arbejder for en landbruger i henhold til en kontrakt om levering af tjenesteydelser, omhandler artikel 9, stk. 2, litra b), i forordning nr. 1768/95 muligheden for, at den ikke kender den sort, som det forarbejdede formeringsmateriale tilhører, og at den er interesseret i at undersøge det for at opfylde de hermed forbundne forpligtelser. Det ville være ulogisk, i samme omfang som det antages, at forarbejdningsvirksomheden ikke véd, om det drejer sig om en beskyttet art, at kræve, at indehaveren skal have holdepunkter for, at den pågældende virksomhed har forarbejdet materiale, der tilhører ham, for at få sin mistanke bekræftet.
40.	Endelig er det anført i artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 1768/95, at via samtykke kan anmodningen om oplysninger, i stedet for at blive fremsat direkte over for landbrugeren, tilstilles ham via en organisation, som han er medlem af, en forarbejdningsvirksomhed, der har leveret ham en forarbejdningstjenesteydelse i de seneste produktionsår eller en leverandør af såsæd, som ifølge stk. 6 skal meddele oplysninger, hvis de er blevet bemyndiget hertil af landbrugeren.
Jeg deler ikke virksomheden Brangewitz’ opfattelse, når den påberåber sig denne bestemmelse til støtte for sin holdning og hævder, at indehaveren skal have landbrugerens tilladelse for at kontakte en forarbejdningsvirksomhed. Denne regel har kun en residual funktion i systemet, idet den giver mulighed for, at andre virksomheder, som landbrugeren kommer i kontakt med i forbindelse med sit erhverv, meddeler oplysningerne i hans navn.
41.	Det samme gør sig gældende med artikel 9, stk. 5, i forordning nr. 1768/95, i medfør af hvilken indehaveren i stedet for at tage kontakt til forarbejdningsvirksomheden kan henvende sig til organisationer af forarbejdningsvirksomheder, for så vidt angår virksomheder, der er medlemmer af en sådan organisation, eller til landbrugere, for så vidt angår alle forarbejdningsvirksomheder, der har leveret tjenesteydelser til dem i de seneste produktionsår, og som i lighed med det foregående tilfælde for at give oplysninger skal være bemyndiget hertil af de pågældende forarbejdningsvirksomheder. Denne forsigtighedsregel erstatter heller ikke den selvstændige hovedforpligtelse, som påhviler forarbejdningsvirksomhederne i henhold til artikel 9, stk. 2 og 3, i den nævnte forordning.
42.	Følgelig skal artikel 14, stk. 3, sjette led, i forordning nr. 2100/94, sammenholdt med artikel 9 i forordning nr. 1768/95, fortolkes således, at indehaveren af en beskyttet sort kan kræve relevante oplysninger hos en virksomhed, der leverer tjenesteydelser vedrørende forarbejdning af såsæd fra nogle af de landbrugsafgrøder, som er opregnet i artikel 14, stk. 2, i forordning nr. 2100/94, uanset om der findes holdepunkter for, at virksomheden har forarbejdet formeringsmateriale, der er frembragt ved udsåning af en sort, som tilhører indehaveren.
VI – Det andet præjudicielle spørgsmål
43.	I lyset af det svar, jeg foreslår at give på det første spørgsmål, ses det ikke at være nødvendigt at undersøge det andet spørgsmål, da det er forelagt subsidiært alene for det tilfælde, at forekomsten af de førnævnte holdepunkter for forarbejdning af såsæd, som tilhører en planteforædler, blev anset for nødvendig.
VII – Forslag til afgørelse
44.	På baggrund af ovenstående foreslår jeg Domstolen at besvare de af Landgericht Düsseldorf forelagte præjudicielle spørgsmål således:
»Artikel 14, stk. 3, sjette led, i forordning nr. 2100/94, sammenholdt med artikel 9 i forordning nr. 1768/95, skal fortolkes således, at indehaveren af en beskyttet sort kan kræve relevante oplysninger hos en virksomhed, der leverer tjenesteydelser vedrørende forarbejdning af såsæd fra nogle af de landbrugsafgrøder, som er opregnet i artikel 14, stk. 2, i forordning nr. 2100/94, uanset om der findes holdepunkter for, at virksomheden har forarbejdet formeringsmateriale, der er frembragt ved udsåning af en sort, som tilhører indehaveren.«
(1) .
(2)
–	Rådets forordning af 27.7.1994, EFT L 227, s. 1.
(3)
–	Kommissionens forordning af 24.7.1995, EFT L 173, s. 14.
(4)
–	Hvorefter det uden videre er tilladt landbrugere mod betaling af et rimeligt vederlag med henblik på formering på marken på deres egne bedrifter at anvende udbytte, som de har tilvejebragt ved at plante formeringsmateriale af en sort, der er omfattet af EF-sortsbeskyttelse.
(5)
–	I punkt 7-18 i det forslag til afgørelse, jeg fremsatte den 21.3.2002 i Schulin-sagen, hvori der blev afsagt dom den 10.4.2003 (sag C-305/00, Sml. I, s. 3525), redegøres for baggrunden for og karakteristika ved fællesskabssystemet for sortsbeskyttelse.
(6)
–	P.A.C.E Van der Kooij: Introduction to the EC Regulation on Plant Variety Protection, Kluwer Law International 1997, s. 36: »It only applies in relation to farmers who use the product of their own harvest for propagating purposes on their own holding.«
(7)
–	B.P. Kiewiet, som er formand for EF-Sortsbeskyttelsen, anførte følgende under et foredrag om Modern Plant Breeding and Intellectual Property Rights afholdt i Einbeck den 26.1.2001: »In a nutshell, what the regime amounts to is that a »farmer’s privilege« has been created for varieties of the most important agricultural crops protected by Community plant variety rights_« offentliggjort på www.cpvo.fr/e/articles ocvv/speech bk.pdf.
(8)
– Se fodnote 5.
(9)
–	Præmis 62-68.
(10)
–	Sag C-182/01, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser. Se mit forslag til afgørelse af 7.11.2002.
(11)
–	Kendelse af 4.2.2000, sag C-17/98, Sml. I, s. 665.
(12)
–	En omfattende redegørelse for denne episode findes i punkt 28-30 i det forslag til afgørelse, jeg fremsatte den 7.11.20002 i Jäger-sagen.
(13)
– Defineret som en kontrakt, hvor den ene part forpligter sig til at give den anden part ret til at udnytte eller bruge en ting i et bestemt tidsrum og til en bestemt pris. Artikel 1543 i den spanske Código Civil.
(14)
–	Præmis 57, 63 og 66.