61990CJ0093_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved dom af 19. marts 1990, indgaaet til Domstolen den 29. marts 1990, har Tribunal du travail de Bruxelles i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 177 forelagt to praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 51 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet (EFT 1971 I, s. 366).
2 Spoergsmaalene er blevet rejst under en sag mellem Erminia Cassamali og Office national des pensions (herefter benaevnt "ONP"), der er den kompetente belgiske institution for saa vidt angaar ydelser ved alderdom.
3 Det fremgaar af sagen, at Erminia Cassamali har vaeret erhvervsaktiv i Italien og i Belgien.
4 Paa grundlag af sin erhvervsmaessige beskaeftigelse har hun opnaaet ret til en alderspension i Italien og til to alderspensioner, den ene som loenmodtager, den anden som selvstaendig erhvervsdrivende, i Belgien. Retten til alderspensionerne indtraadte i begge disse stater den 1. oktober 1976. Paa dette tidspunkt androg de tre pensioner i alt 78 868 BFR.
5 Fra samme dato at regne opnaaede Erminia Cassamali i henhold til belgisk lovgivning endvidere ret til en efterladtepension efter sin aegtefaelle, der inden sin doed havde vaeret beskaeftiget i Belgien. Denne pension ville have andraget 98 127 BFR.
6 Ved beregningen af denne efterladtepension tog den kompetente belgiske institution, Caisse nationale des pensions de retraite et de survie - fra 1987 ONP - imidlertid hensyn til den antikumulationsregel, der er indeholdt i artikel 52 i belgisk kongelig anordning af 21. december 1967. I henhold til denne regel kan en efterladtepension kun indtil et vist maksimumsbeloeb udbetales samtidig med én eller flere alderspensioner eller andre ydelser, der traeder i stedet herfor, og som er tildelt i medfoer af belgisk eller udenlandsk lovgivning.
7 I Erminia Cassamali' s tilfaelde udgjorde dette maksimumsbeloeb pr. 1. oktober 1976 139 277 BFR, mens de belgiske og italienske alderspensioner og den belgiske efterladtepension, hun ville have vaeret berettiget til, tilsammen udgjorde 176 995 BFR, saaledes at de oversteg maksimumsbeloebet med 37 718 BFR. Den efterladtepension, der herefter blev udbetalt af den belgiske institution, blev foelgelig nedsat med dette beloeb og blev saaledes pr. 1. oktober 1976 aendret fra 98 127 BFR til 60 409 BFR.
8 I forbindelse med senere udbetalinger fortsatte den belgiske institution med at foretage beregningen af efterladtepensionen paa en saadan maade, at det samlede pensionsbeloeb, der udbetaltes til Erminia Cassamali, ikke oversteg det maksimumsbeloeb, der var fastsat i den nationale lovgivning. Paa grund af den betydelige stigning, der fandt sted i den italienske alderspension som foelge af reglerne vedroerende indeksregulering af pensioner i Italien, skete der en reduktion af den efterladtepension, der blev udbetalt.
9 Erminia Cassamali anlagde herefter sag ved Tribunal du travail de Bruxelles, hvorunder hun gjorde gaeldende, at den anvendte beregningsmetode var i strid med artikel 51, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 af 14. juni 1971.
10 Paa denne baggrund har Tribunal du travail de Bruxelles besluttet at udsaette sagen, indtil Domstolens besvarelse af foelgende praejudicielle spoergsmaal foreligger:
"- Giver artikel 51 i forordning nr. 1408/71 adgang til at foretage fornyet beregning af en belgisk pension som foelge af forhoejelsen af en italiensk pension, der udelukkende skyldes stigninger i leveomkostningerne?
- Saafremt spoergsmaalet besvares benaegtende, oenskes det oplyst, om der findes en anden faellesskabsretlig bestemmelse, der giver adgang til en saadan fornyet beregning."
11 Vedroerende de faktiske omstaendigheder i hovedsagen, retsforhandlingernes forloeb samt de skriftlige indlaeg, der er indgivet til Domstolen, henvises i oevrigt til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.
12 Paa baggrund af, hvad der er oplyst i hovedsagen, maa de to praejudicielle spoergsmaal, som findes at burde behandles under ét, forstaas saaledes, at det oenskes afgjort, om artikel 51, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, eller nogen anden faellesskabsretlig bestemmelse - for det tilfaelde, at en pension fra en medlemsstat til en arbejdstager eller selvstaendig erhvervsdrivende, i medfoer af nationale antikumulationsregler er blevet fastsat saaledes, at den sammenlagt med en ydelse, uanset dennes art, fra en anden medlemsstat ikke overstiger et bestemt maksimumsbeloeb - giver adgang til at aendre pensionsbeloebet med henblik paa, at maksimumsbeloebet ikke overskrides, naar den anden ydelse senere aendres som foelge af den almindelige udvikling i de oekonomiske og sociale forhold.
13 I denne forbindelse bemaerkes, at den kompetente institution i hver af de paagaeldende medlemsstater ved beregningen af den alderspension, som en arbejdstager eller selvstaendig erhvervsdrivende, der har vaeret omfattet af to eller flere medlemsstaters lovgivninger, har ret til, skal foretage en sammenligning mellem det beloeb, som vedkommende har ret til alene paa grundlag af den nationale lovgivning, herunder antikumulationsreglerne, og det beloeb, der foelger af anvendelsen af artikel 46 i forordning nr. 1408/71. Ved fastsaettelsen af hver af disse ydelser skal den af de to ordninger, der er mest fordelagtig for arbejdstageren, anvendes.
14 Som anfoert af Domstolen, bl.a. i dom af 21. marts 1990 (sag C-85/89, Ravida, Sml. I, s. 1063), skulle enhver senere aendring af en af ydelserne i princippet medfoere en fornyet sammenligning for hver af ydelsernes vedkommende mellem den nationale sikringsordning og beregningen ifoelge faellesskabsordningen for at fastslaa, hvilken af dem, der efter den skete aendring er den mest fordelagtige for arbejdstageren.
15 I samme dom udtalte Domstolen imidlertid, at der - for at begraense den administrative byrde som en efterproevelse af arbejdstagerens stilling ved enhver aendring af de oppebaarne ydelser ville betyde - i henhold til artikel 51, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, ikke skal foretages en fornyet beregning af ydelserne i overensstemmelse med artikel 46, og foelgelig en ny sammenligning mellem den nationale sikringsordning og faellesskabsordningen, saafremt den aendring, der paavirker én af ydelserne, skyldes omstaendigheder, som ikke har forbindelse med arbejdstagerens individuelle forhold, men er et resultat af den almindelige udvikling i de oekonomiske sociale forhold.
16 Kun i tilfaelde, hvor aendringen skyldes en aendring af reglerne for fastsaettelse eller beregning af en ydelse, navnlig som foelge af en aendring i arbejdstagerens personlige forhold, skal der foretages en fornyet beregning af ydelser ved alderdom i medfoer af artikel 51, stk. 2, i forordning nr. 1408/71.
17 Selv om der i et tilfaelde som det, der foreligger i hovedsagen, i medfoer af nationale antikumulationsregler oprindelig er fastsat et maksimumsbeloeb for en efterladtepension, der udbetales af en medlemsstat til en arbejdstager, for bl.a. at tage hensyn til en alderspension, der udbetales til samme arbejdstager af en anden medlemsstat, er artikel 51, stk. 1, saaledes - som det ogsaa fremgaar af dommen af 21. marts 1990 i Ravida-sagen - til hinder for, at der foretages en fornyet beregning af efterladtepensionen som foelge af reguleringer af alderspensionen, naar disse skyldes den almindelige udvikling i de oekonomiske og sociale forhold.
18 I sit indlaeg for Domstolen har ONP ganske vist gjort gaeldende, at den fornyede beregning, som artikel 51, stk. 1, er til hinder for, der foretages, kun er den beregning, der er omhandlet i artikel 46, og som har til formaal at sammenligne de ydelser, der kan opnaas i henhold til den nationale ordning og faellesskabsordningen. De fornyede beregninger af efterladtepensionsydelserne, som ONP har foretaget med henblik paa at sikre overholdelsen af det i den nationale antikumulationsregel fastsatte maksimumsbeloeb, trods stigninger i den alderspension, der udbetales af den anden medlemsstat, er efter ONP' s opfattelse ikke en sammenlignende beregning, som den, der er forbudt ved artikel 51, stk. 1, i forordning nr. 1408/71.
19 Denne argumentation maa forkastes.
20 I det foreliggende tilfaelde skal de forhoejelser, der sker som foelge af den almindelige udvikling i de oekonomiske og sociale forhold i den stat, der afholder alderspensionen, som det fremgaar af selve artikel 51, stk. 1, anvendes direkte paa denne pension. Hvad enten efterladtepensionen er blevet fastsat alene i henhold til den nationale ordning eller ifoelge reglerne i artikel 46 i forordning nr. 1408/71, maa disse forhoejelser ikke medfoere konsekvenser for efterladtepensionen, og navnlig maa den ikke aendres, selv for at sikre, at den nationale bestemmelse om et maksimumsbeloeb overholdes. En saadan aendring maa kun foretages paa betingelse af, at det i forvejen er fastslaaet, at den saaledes aendrede efterladtepension herefter vil vaere mindst lige saa fordelagtig ved fortsat anvendelse af den nationale eller den faellesskabsretlige ordning, paa grundlag af hvilken pensionen oprindelig blev fastsat, som ved anvendelse af den anden ordning; dette ville medfoere, at der skulle foretages en fornyet sammenligning mellem disse to ordninger, hvilket artikel 51, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 netop er til hinder for.
21 Endelig bemaerkes, at der ikke findes nogen anden faellesskabsretlig bestemmelse, der giver adgang til at foretage en fornyet beregning af ydelser i de tilfaelde, hvor dette er forbudt ifoelge artikel 51, stk. 1, i forordning nr. 1408/71.
22 Bortset fra de i artikel 51, stk. 2, anfoerte tilfaelde, hvor der sker en aendring af reglerne for fastsaettelse eller beregning af ydelser er de eneste aendringer, der kan foretages i ydelser ved alderdom, saaledes de aendringer, der procentvis eller i absolutte tal sker som foelge af nationale indeksreguleringsregler i den stat, der udreder denne ydelse. Ydelsen beroeres derimod ikke, hverken direkte eller indirekte, af en aendring, der foretages af enhver anden ydelse, af en af de i artikel 51, stk. 1, anfoerte grunde.
23 Henset hertil maa de to praejudicielle spoergsmaal, der er forelagt af den nationale retsinstans, besvares med, at for det tilfaelde, at en pension, fra en medlemsstat til en arbejdstager eller selvstaendig erhvervsdrivende i medfoer af nationale antikumulationsregler er blevet fastsat saaledes, at den sammenlagt med en ydelse, uanset dennes art, fra en anden medlemsstat, ikke overstiger et bestemt maksimumsbeloeb, giver hverken artikel 51, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 af 14. juni 1971 eller nogen anden faellesskabsretlig bestemmelse adgang til at aendre pensionsbeloebet med henblik paa, at maksimumsbeloebet ikke overskrides, naar den anden ydelse senere aendres som foelge af den almindelige udvikling i de oekonomiske og sociale forhold.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
24 De udgifter, der er afholdt af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN (Tredje Afdeling)
vedroerende de spoergsmaal, som er forelagt af Tribunal du travail de Bruxelles ved dom af 19. marts 1990, for ret:
For det tilfaelde, at en pension fra en medlemsstat til en arbejdstager eller selvstaendig erhvervsdrivende i medfoer af nationale antikumulationsregler er blevet fastsat saaledes, at den sammenlagt med en ydelse, uanset dennes art, fra en anden medlemsstat, ikke overstiger et bestemt maksimumsbeloeb, giver hverken artikel 51, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, eller nogen anden faellesskabsretlig bestemmelse adgang til at aendre pensionsbeloebet med henblik paa, at maksimumsbeloebet ikke overskrides, naar den anden ydelse senere aendres som foelge af den almindelige udvikling i de oekonomiske og sociale forhold.