62020CC0338
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. BOBEK
fremsat den 2. september 2021 (
1
)
Sag C-338/20
Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (retten i første instans for Łódź-Śródmieście i Łódź, Polen))
»Præjudiciel forelæggelse – område med frihed, sikkerhed og retfærdighed – retligt samarbejde i straffesager – gensidig anerkendelse – bødestraffe – rammeafgørelse 2005/214/RIA – grunde til at undlade anerkendelse og fuldbyrdelse – manglende oversættelse af den afgørelse, der søges fuldbyrdet – sproglige rettigheder – ret til en retfærdig rettergang«
I. Indledning
1.
I 2019 blev en fører med fast bopæl i Polen standset i Nederlandene af det lokale politi. Bistået af en polsktalende tolk, som blev kontaktet pr. telefon, meddelte politiet føreren, at han havde overtrådt færdselsloven, og at han ville blive pålagt en bøde.
2.
Efterfølgende traf de kompetente administrative myndigheder i Nederlandene en afgørelse om pålæggelse af bødestraffen og forkyndte denne afgørelse for føreren pr. post. Selv om den pågældende afgørelse var affattet på nederlandsk, var visse oplysninger om afgørelsen desuden opsummeret på fransk, engelsk og tysk sammen med en henvisning til et websted med oplysninger på flere sprog, herunder polsk. Da afgørelsen ikke blev påklaget, blev den endelig.
3.
I hovedsagen skal den polske ret, der har kompetence i sagen, tage stilling til en anmodning fra de nederlandske myndigheder om fuldbyrdelse af afgørelsen om bødestraf. Føreren har modsat sig dette med den begrundelse, at han ikke har modtaget en oversat udgave af den pågældende afgørelse på polsk.
4.
Er den polske ret på denne baggrund – i medfør af bestemmelserne i Rådets rammeafgørelse 2005/214/RIA af 24. februar 2005 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på bødestraffe (
2
) – forpligtet til at anerkende og anordne fuldbyrdelse af den pågældende afgørelse? Eller bør retten afslå at anerkende og fuldbyrde den pågældende afgørelse, idet førerens ret til en retfærdig rettergang er blevet tilsidesat? Dette er i det væsentlige det spørgsmål, som Domstolen er blevet forelagt i denne sag.
II. Retsforskrifter
A.
EU-retten
5.
Anden og fjerde betragtning til rammeafgørelse 2005/214 lyder således:
»(2)
Princippet om gensidig anerkendelse bør anvendes på bødestraffe, der idømmes af retlige eller administrative myndigheder, med henblik på at lette fuldbyrdelsen i en anden medlemsstat end den, hvor bøden pålægges.
[…]
(4)
Denne rammeafgørelse bør også omfatte bødestraffe, der er idømt for færdselsforseelser.«
6.
Artikel 1 med overskriften »Definitioner« bestemmer, at der i den nævnte rammeafgørelse forstås ved:
»a)
»afgørelse«: en endelig afgørelse, der pålægger en fysisk eller juridisk person en bødestraf, for så vidt afgørelsen er truffet af:
[…]
ii)
en anden myndighed i udstedelsesstaten end en domstol, for en handling, der er strafbar efter udstedelsesstatens lovgivning, forudsat at den pågældende person har haft lejlighed til at få sagen prøvet ved en domstol med kompetence i navnlig straffesager
[…]
b)
»bødestraf«: pligten til at betale:
i)
et beløb, som det ved afgørelse pålægges en person at betale på grund af domfældelse for begåelse af en strafbar handling
[…]«
7.
Artikel 5, stk. 1, i rammeafgørelse 2005/214 afgrænser anvendelsesområdet og bestemmer:
»Følgende lovovertrædelser som defineret i udstedelsesstatens lovgivning medfører anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser på de betingelser, der er fastsat i denne rammeafgørelse, og uden kontrol af dobbelt strafbarhed, hvis de er strafbare i udstedelsesstaten:
[…]
–
overtrædelse af bestemmelser i færdselslovgivningen, herunder overtrædelse af køre- og hviletidsbestemmelser og bestemmelser om transport af farligt gods
[…]«
8.
Artikel 6 i rammeafgørelse 2005/214 fastsætter, at »[d]e kompetente myndigheder i fuldbyrdelsesstaten anerkender uden yderligere formaliteter en afgørelse, der er fremsendt i henhold til artikel 4, og træffer straks alle de nødvendige foranstaltninger til fuldbyrdelsen, medmindre den kompetente myndighed beslutter at påberåbe sig en af de i artikel 7 nævnte grunde til at undlade anerkendelse eller fuldbyrdelse«.
9.
Rammeafgørelsens artikel 7, stk. 3, som omhandler grunde til at undlade anerkendelse og fuldbyrdelse, bestemmer:
»I de i stk. 1 og stk. 2, litra c) og g), omhandlede tilfælde hører den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten den kompetente myndighed i udstedelsesstaten på en hvilken som helst relevant måde, inden den beslutter ikke at anerkende og fuldbyrde en afgørelse enten helt eller delvist, og beder den om nødvendigt meddele alle fornødne yderligere oplysninger straks.«
10.
Artikel 20, stk. 3, i den nævnte rammeafgørelse bestemmer, at »[h]vis den i artikel 4 omhandlede attest giver anledning til at formode, at der er sket en krænkelse af grundlæggende rettigheder eller grundlæggende retsprincipper som fastsat i traktatens artikel 6, kan en medlemsstat afslå at anerkende og fuldbyrde afgørelser. Den i artikel 7, stk. 3, omhandlede procedure finder anvendelse«.
B.
Polsk ret
11.
Det fremgår af artikel 611fg, stk. 1, nr. 9, i Kodeks Postępowania Karnego (strafferetsplejeloven), at polske domstole kan afslå at fuldbyrde en endelig afgørelse om bødestraffe, såfremt den person, som afgørelsen vedrører, ikke er blevet behørigt oplyst om muligheden for og retten til at anfægte afgørelsen.
C.
Nederlandsk ret
12.
Centraal Justitieel Incassobureau (det centrale inkassokontor, Nederlandene, herefter »CJIB«) er den myndighed i centraladministrationen, der står for inddrivelse af fordringer i forbindelse med bødeforelæg for overtrædelser begået på Kongeriget Nederlandenes territorium. Bøder udstedt af CJIB kan påklages ved officier van justitie (anklagemyndigheden i Nederlandene) inden for seks uger.
III. De faktiske omstændigheder, de nationale retsforhandlinger og det præjudicielle spørgsmål
13.
Den 11. juli 2019 blev D.P. – en polsk statsborger, der er bosat i Polen – standset i Nederlandene af det lokale politi. Bistået af en polsktalende tolk, som blev kontaktet pr. telefon (»tolkentelefoon«), meddelte politiet føreren, på polsk, at vedkommende havde begået en overtrædelse af færdselsloven, eftersom køretøjet blev ført med to dæk, der ikke opfyldte profilkravene. Politiet meddelte også føreren, at han ville blive pålagt en bøde på 210 EUR, at han havde ret til ikke at udtale sig, og at han havde ret til information og oversættelse, og forklarede endelig mulighederne for at gøre indsigelse mod bøden.
14.
Den 22. juli 2019 blev bødeafgørelsen (herefter »den omtvistede afgørelse«) vedtaget og forkyndt af CJIB for føreren pr. post. Denne afgørelse var affattet på nederlandsk, men ledsaget af i) en oversættelse til fransk, engelsk og tysk af de væsentligste elementer heri og ii) en henvisning på de nævnte sprog til CJIB’s websted, som indeholder oplysninger, også på polsk, om bl.a. mulighederne for at gøre indsigelse mod afgørelsen eller for at få flere oplysninger fra CJIB.
15.
Den omtvistede afgørelse blev endelig i september 2019, eftersom den ikke var blevet påklaget.
16.
Den 21. januar 2020 modtog Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (retten i første instans for Łódź-Śródmieście i Łódź) en anmodning fra CJIB om fuldbyrdelse af den bøde, som føreren var blevet pålagt.
17.
Den nævnte ret anmodede CJIB om at oplyse, om den omtvistede afgørelse var blevet forkyndt for D.P. med en oversættelse til polsk. CJIB svarede benægtende. D.P. forklarede for den forelæggende ret, at han i november/december 2019 havde modtaget en skrivelse fra Nederlandene. D.P. anførte imidlertid, at han ikke var i stand til at forstå indholdet af skrivelsen, fordi den ikke indeholdt oplysninger på polsk.
18.
Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia i Łódź (retten i første instans for Łódź-Śródmieście i Łódź), som nærer tvivl om fortolkningen af de relevante bestemmelser i rammeafgørelse 2005/214, besluttede den 7. juli 2020 at udsætte sagen og forelægge følgende præjudicielle spørgsmål for Domstolen:
»Indebærer forkyndelse af en afgørelse om bødestraf uden oversættelse til et sprog, som adressaten forstår, at fuldbyrdelsesstatens myndighed har ret til at afvise at håndhæve denne afgørelse i henhold til gennemførelsesbestemmelserne i artikel 20, stk. 3, i rammeafgørelse [2005/214] på grund af krænkelse af retten til en retfærdig rettergang?«
19.
Der er indgivet skriftlige indlæg af Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty (den regionale anklagemyndighed i Łódź, Polen), den nederlandske og den polske regering samt Europa-Kommissionen. Ovennævnte parter har desuden indgivet skriftlige svar på Domstolens spørgsmål.
IV. Bedømmelse
20.
Den forelæggende ret ønsker med sit spørgsmål nærmere bestemt oplyst, om bestemmelserne i rammeafgørelse 2005/214 (navnlig artikel 20, stk. 3) skal fortolkes således, at de tillader, at en national ret i fuldbyrdelsesmedlemsstaten afslår at anerkende og fuldbyrde en endelig afgørelse, der er truffet i udstedelsesstaten, og som pålægger en person en bødestraf (herefter »afgørelsen om bødestraf«), hvis vedkommende ikke har fået forkyndt en oversættelse af den pågældende afgørelse til et sprog, som vedkommende forstår.
21.
I dette forslag til afgørelse vil jeg efter nogle indledende bemærkninger, der har til formål at præcisere, hvilke bestemmelser i EU-retten der finder anvendelse (A), behandle den forelæggende rets spørgsmål: Har en person i henhold til rammeafgørelse 2005/214 ret til at modtage en oversættelse af den afgørelse, der søges fuldbyrdet? (B)
A.
Indledende bemærkninger: retsforskrifter
22.
Det kan indledningsvis være hensigtsmæssigt at afklare, hvilke retsforskrifter der finder anvendelse på hovedsagen.
23.
Ifølge den nederlandske regerings oplysninger var afgørelsen om bødestraf i medfør af national ret resultatet af en todelt procedure: en »mundtlig« del, der bistået af en tolk fandt sted i forbindelse med den vejkontrol, som politiet foretog, og en »skriftlig« del, som fandt sted flere uger senere ved CJIB. Den afgørelse, der søges fuldbyrdet i den foreliggende sag, er således den, der blev sendt til føreren pr. post, og som var affattet på nederlandsk, men ledsaget af et resumé af oplysningerne på fransk, engelsk og tysk, samt af oplysninger om CJIB’s websted, hvor der kan findes flere oplysninger, herunder oplysninger på polsk.
24.
En sådan (blandet) procedure adskiller sig væsentligt fra den type procedure, der kun finder sted mundtligt og omgående i politiets tilstedeværelse. Sidstnævnte kunne f.eks. være en fører, der standses umiddelbart efter at have begået en overtrædelse af færdselsloven (f.eks. en hastighedsoverskridelse eller kørsel over for rødt lys), som erkender den overtrædelse, som politiet har konstateret, og får en frist til at betale den udstedte bøde. I sidstnævnte situation finder proceduren udelukkende sted under tilstedeværelse af føreren, og afgørelsen om bødestraf – dvs. den afgørelse, der kan fuldbyrdes – træffes straks på stedet af politiet.
25.
Dette er dog ikke tilfældet i den omhandlede situation i hovedsagen. I den foreliggende sag er det min opfattelse, at det kun er den endelige skriftlige afgørelse, som træffes af CJIB, der i henhold til national ret afslutter den administrative procedure.
26.
Hvilke EU-retlige bestemmelser finder på denne baggrund anvendelse og er relevante i den foreliggende sag?
27.
Den forelæggende ret har i sit spørgsmål anmodet Domstolen om at fortolke bestemmelserne i rammeafgørelse 2005/214. Det er korrekt, at denne retsakt finder anvendelse i den foreliggende sag.
28.
Den forelæggende ret er blevet anmodet om at anerkende og fuldbyrde en afgørelse, der er blevet fremsendt i medfør af artikel 4 i rammeafgørelse 2005/214. Den afgørelse, der skal fuldbyrdes, er i henhold til artikel 1, litra a), nr. ii), i rammeafgørelse 2005/214 »en endelig afgørelse, der pålægger en fysisk eller juridisk person en bødestraf«, og som er truffet af »en anden myndighed i udstedelsesstaten end en domstol, for en handling, der er strafbar efter udstedelsesstatens lovgivning, forudsat at den pågældende person har haft lejlighed til at få sagen prøvet ved en domstol med kompetence i navnlig straffesager«. Artikel 5 i rammeafgørelse 2005/214 opregner desuden »overtrædelse af bestemmelser i færdselslovgivningen« blandt de overtrædelser, der, når de relevante betingelser er opfyldt, skal give anledning til anerkendelse og fuldbyrdelse.
29.
Derimod finder hverken direktiv (EU) 2015/413 (
3
) eller direktiv 2010/64/EU (
4
) – som er blevet nævnt som mulige »inspirationskilder« til fortolkningen af rammeafgørelse 2005/214 af både den forelæggende ret og nogle af parterne – anvendelse ratione materiae på den foreliggende sag.
30.
Direktiv 2015/413, der har til formål at fremme den grænseoverskridende udveksling af oplysninger om trafiksikkerhedsrelaterede færdselslovsovertrædelser, finder kun anvendelse i forbindelse med de specifikke overtrædelser, der er opregnet i direktivets artikel 2. Det er ubestridt, at denne opregning er udtømmende (
5
). Overtrædelsen af reglerne om profilkrav til dæk indgår ikke heri. Som det navnlig fremgår af artikel 1, artikel 4, stk. 1, samt anden og ottende betragtning til direktiv 2015/413, er formålet med dette direktiv desuden at sikre effektiviteten i efterforskningen af trafiksikkerhedsrelaterede færdselslovsovertrædelser, således at de ansvarlige personer efterfølgende kan pålægges en sanktion. Fuldbyrdelsen af sådanne sanktioner er ikke omhandlet i direktiv 2015/413.
31.
For så vidt angår direktiv 2010/64 om retten til tolke- og oversætterbistand i straffesager fremgår det endvidere, af artikel 1, stk. 3, heri, at »[h]vis lovgivningen i en medlemsstat fastsætter, at andre myndigheder end en domstol med kompetence til afgørelse af straffesager kan pålægge sanktioner for mindre lovovertrædelser, og pålæggelsen af sanktioner kan appelleres til en sådan domstol, finder dette direktiv kun anvendelse på retssager ved den pågældende domstol efter en sådan appel« (
6
). 16. betragtning præciserer, at »mindre lovovertrædelser« kan omfatte »færdselsforseelser, som begås i stort omfang, og som konstateres efter færdselskontrol«. Det forklares også i den nævnte betragtning, at EU-lovgiver fandt, at det »[i] sådanne situationer […] ikke [ville] være rimeligt at kræve, at den kompetente myndighed sikrer alle de rettigheder, der følger af [direktiv 2010/64]« (
7
).
32.
I den foreliggende sag har den person, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse af den omtvistede afgørelse, ikke udøvet sin ret til at klage over denne afgørelse ved den kompetente nederlandske ret. Således er der ikke anlagt nogen retssag, i hvilken forbindelse direktiv 2010/64 kan finde anvendelse. Selv hvis der var anlagt en sådan retssag, ville bestemmelserne i direktiv 2010/64 have fundet anvendelse i forbindelse med den pågældende sag og ikke i forbindelse med den verserende sag for den forelæggende ret.
33.
Dermed står det klart, at den omhandlede situation for så vidt angår EU-retten (kun) er omfattet af bestemmelserne i rammeafgørelse 2005/214. Hvis den nævnte rammeafgørelse finder anvendelse, finder bestemmelserne i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«) naturligvis også anvendelse. I den foreliggende sag synes retten til adgang til en upartisk domstol, som er fastslået i chartrets artikel 47, at være særlig relevant.
34.
På baggrund af det ovenstående vil jeg nu tage hånd om det vigtigste spørgsmål, der er rejst i den foreliggende sag.
B.
Fastlægger rammeafgørelse 2005/214 en ret til at modtage en oversættelse af den afgørelse, der søges fuldbyrdet?
35.
Med det præjudicielle spørgsmål ønskes det nærmere bestemt oplyst, om den afgørelse om bødestraf, der søges fuldbyrdet, i henhold til rammeafgørelse 2005/214 principielt skal ledsages af en oversættelse af den pågældende afgørelse i en situation, hvor denne afgørelse affattes på et andet sprog end det officielle sprog i fuldbyrdelsesmedlemsstaten.
36.
Dette spørgsmål skal efter min opfattelse besvares benægtende.
37.
For det første indeholder bestemmelserne i rammeafgørelse 2005/214 ingen udtrykkelig eller stiltiende forpligtelse til at tilvejebringe en oversættelse af den oprindelige afgørelse, der søges fuldbyrdet (1). For det andet udspringer der efter min opfattelse ingen generel forpligtelse til at tilvejebringe en oversættelse af de grundlæggende retsprincipper eller grundlæggende rettigheder, som artikel 20, stk. 3, i rammeafgørelse 2005/214 henviser til (2 og 3).
38.
For at gøre det klart, udelukker det ovenstående ikke, at en manglende oversættelse af en afgørelse om bødestraf i visse situationer eventuelt kan udmønte sig i en tilsidesættelse af adressatens ret til en retfærdig rettergang for så vidt angår den sag, der fandt sted i udstedelsesstaten, hvilket fører til, at fuldbyrdelsesstaten med rette afslår at anerkende og fuldbyrde den pågældende afgørelse. Det betyder ganske enkelt, at en manglende oversættelse ikke automatisk indebærer en tilsidesættelse af retten til en retfærdig rettergang. En konstatering af en tilsidesættelse af adressatens ret til en retfærdig rettergang kræver nærmere bestemt en sagsspecifik bedømmelse af alle relevante omstændigheder. I denne henseende vil jeg i den sidste del af dette forslag til afgørelse bestræbe mig på at vejlede den forelæggende ret i, hvordan denne bedømmelse kan foretages i den foreliggende sag (4).
1. Ordlyden af og formålet med rammeafgørelse 2005/214
39.
Artikel 6 i rammeafgørelse 2005/214 bestemmer, at »[d]e kompetente myndigheder i fuldbyrdelsesstaten anerkender uden yderligere formaliteter en afgørelse, der er fremsendt i henhold til artikel 4, og træffer straks alle de nødvendige foranstaltninger til fuldbyrdelsen, medmindre den kompetente myndighed beslutter at påberåbe sig en af de i artikel 7 nævnte grunde til at undlade anerkendelse eller fuldbyrdelse« (
8
).
40.
Denne bestemmelses ordlyd er ganske klar: Når de anmodende myndigheder overholder de formaliteter, der er fastlagt i den nævnte rammeafgørelse, skal myndighederne i fuldbyrdelsesstaten principielt anerkende en afgørelse og træffe alle fornødne foranstaltninger med henblik på fuldbyrdelsen heraf. Fuldbyrdelsesmyndighederne kan ikke kræve »yderligere formaliteter« af de anmodende myndigheder og kan ikke afslå anerkendelse og fuldbyrdelse, medmindre en af grundene til at undlade anerkendelse og fuldbyrdelse foreligger. Disse grunde er opregnet i artikel 7 i rammeafgørelse 2005/214, og det følger af Domstolens praksis, at andre grunde til at undlade anerkendelse kan findes i denne rammeafgørelses artikel 20, stk. 3 (
9
).
41.
På denne baggrund gør jeg for det første opmærksom på, at ingen bestemmelser i rammeafgørelse 2005/214 kræver, at der tilvejebringes en oversættelse af den pågældende afgørelse, blandt de formaliteter, som de anmodende myndigheder skal overholde for at kunne anmode om anerkendelse og fuldbyrdelse af en afgørelse, der pålægger en fysisk person en bødestraf (
10
).
42.
For det andet er en manglende oversættelse af den afgørelse, der søges fuldbyrdet, ikke opregnet blandt grundene til at undlade anerkendelse og fuldbyrdelse, der er fastlagt i artikel 7 i rammeafgørelse 2005/214. Dette er af væsentlig betydning, eftersom denne bestemmelses stk. 2 omfatter mangler, der – ligesom den, der er blevet gjort gældende i hovedsagen – potentielt kan påvirke adressatens ret til et forsvar. Blandt de grunde, der udtrykkeligt er opregnet, er navnlig manglende underretning af den pågældende person om de tilgængelige retsmidler [artikel 7, stk. 2, litra g)], manglende indkaldelse af den pågældende for den kompetente ret [artikel 7, stk. 2, litra i), nr. i)], eller manglende forkyndelse af afgørelsen for den pågældende [artikel 7, stk. 2, litra i), nr. iii)].
43.
Det er i øvrigt min opfattelse, at det formål, som rammeafgørelse 2005/214 forfølger, understøtter en streng fortolkning af rammeafgørelsens artikel 6 og 7.
44.
Som Domstolen har fremhævet, har rammeafgørelse 2005/214 til formål »at indføre en effektiv mekanisme til grænseoverskridende anerkendelse og fuldbyrdelse af de afgørelser, hvorved en fysisk eller juridisk person endeligt er blevet pålagt en bødestraf« (
11
). Domstolen har desuden præciseret, at »princippet om gensidig anerkendelse, der ligger til grund for rammeafgørelsens opbygning«, indebærer, at »grundene til at afslå at anerkende eller fuldbyrde [en afgørelse, som er fremsendt i henhold til artikel 4] [skal] fortolkes restriktivt« (
12
).
45.
Sådanne konstateringer er i overensstemmelse med begrundelsen for dette instrument: Af hensyn til fuldbyrdelsen »absorberes« den underliggende afgørelse (metaforisk set) i det dokument, der kortfattet og skematisk opsummerer og forklarer den: den attest, der er fastlagt i artikel 4 i rammeafgørelse 2005/214, som følger standardformularen i bilaget til den nævnte afgørelse. I overensstemmelse med princippet om gensidig tillid må fuldbyrdelsesstaten have tillid til indholdet af attesten, såfremt intet taler imod dette. Dette forklarer, hvorfor artikel 16 i rammeafgørelse 2005/214 regulerer de sproglige krav til attesten og ikke til den underliggende afgørelse (
13
).
46.
I denne forbindelse synes artikel 16, stk. 2, at være af betydning. Denne bestemmelse har følgende ordlyd: »Fuldbyrdelsen af afgørelsen kan udsættes i det tidsrum, der er nødvendigt for at tilvejebringe en oversættelse af afgørelsen for fuldbyrdelsesstatens regning.« Bestemmelsen bekræfter følgende med hensyn til rammeafgørelse 2005/214: i) I forbindelse med fuldbyrdelsen er det attestens sprog, der er afgørende, og ii) der kræves ikke automatisk en oversættelse af den oprindelige afgørelse.
47.
Jeg er derfor af den opfattelse, at der af bestemmelserne i rammeafgørelse 2005/214 ikke kan udledes et udtrykkeligt eller stiltiende krav om at tilvejebringe en fuldstændig oversættelse af en afgørelse om bødestraf til en person, mod hvem denne afgørelse søges fuldbyrdet.
48.
Når dette er sagt, har den forelæggende ret i den foreliggende sag henvist til rammeafgørelsens artikel 20, stk. 3, som bestemmer, at »[h]vis den i artikel 4 omhandlede attest giver anledning til at formode, at der er sket en krænkelse af grundlæggende rettigheder eller grundlæggende retsprincipper som fastsat i traktatens artikel 6, kan en medlemsstat afslå at anerkende og fuldbyrde afgørelser« (
14
).
49.
Efter den forelæggende rets opfattelse kan den manglende oversættelse af den omtvistede afgørelse til adressaten dels give anledning til en tilsidesættelse af et generelt princip om oversættelse af dokumenter, der har bebyrdende virkninger for personer, dels medføre en tilsidesættelse af retten til en retfærdig rettergang.
50.
Jeg vil behandle disse problemstillinger nedenfor.
2. Skal retten til oversættelse anses for et grundlæggende retsprincip i EU-retten?
51.
Den forelæggende ret har for det første foreslået, at den manglende specifikke bestemmelse i rammeafgørelse 2005/214 om sprogordningen for den afgørelse, der skal fuldbyrdes, skyldes den nu relativt fjerne dato for rammeafgørelsens vedtagelse. Den forelæggende ret har anført, at EU-lovgivers (nuværende) vilje på dette punkt kan udledes af de bestemmelser om sproglige krav, der fremgår af nyere retlige instrumenter, der er blevet vedtaget med hensyn til området med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Den forelæggende ret har navnlig fremhævet bestemmelserne i direktiv 2010/64 og 2015/413, som har indført bestemte forpligtelser for medlemsstaternes myndigheder til at tilvejebringe en oversættelse af de afgørelser, der søges fuldbyrdet.
52.
Den forelæggende ret har nærmere bestemt foreslået, at der af andre EU-retlige instrumenter udledes et generelt princip, der pålægger myndighederne i situationer som den omhandlede at tilvejebringe en oversættelse af enhver afgørelse, der har bebyrdende virkninger for en person, til den pågældendes modersmål (eller eventuelt til et andet sprog, som den pågældende forstår).
53.
Jeg finder ikke dette argument overbevisende.
54.
For det første havde jeg i BV-sagen lejlighed til at forklare, hvorfor Unionens retsinstanser efter min opfattelse ikke bør tage meget hensyn til EU-lovgivers angivelige formål, når et sådant formål ikke er klart tilkendegivet noget sted i den vedtagne og gældende lovgivning. Det, der efter min opfattelse har betydning for fortolkningen af EU-retten, er de elementer, som er udtrykt i teksten sammen med lovgivningsformålet udtrykt i betragtningerne. Derimod bør de hensigter og idéer, som faktisk eller angiveligt er fremført i løbet af lovgivningsprocessen, men som ikke kan findes nogen steder i den omhandlede lovgivnings tekst, ikke have nogen betydning (
15
).
55.
Dette må så meget desto mere være tilfældet, når der er tale om et angiveligt formål hos EU-lovgiver, der ikke skal udledes af dokumenter, der indgik i den relevante lovgivningsprocedure, men af andre EU-retsakter, der blev vedtaget efter vedtagelsen af den pågældende retsakt, og som desuden ikke har forbindelse til sidstnævnte.
56.
For det andet er jeg under alle omstændigheder ikke overbevist om, at EU-lovgivers angivelige hensigt om specifikt at kræve oversættelse af afgørelser, der har bebyrdende virkninger for personer, kan udledes af andre EU-retsakter. En flygtig gennemgang af de relevante bestemmelser, der indgår i forskellige retlige instrumenter, viser, at EU-lovgiver faktisk har fulgt en række forskellige fremgangsmåder på dette punkt.
57.
F.eks. yder EU-direktiver, der er vedtaget på området for straffesager, forståeligt nok en større beskyttelse af personer, der er genstand for en sag. Der er imidlertid ikke et ensartet mønster i disse EU-direktiver. Direktiv 2010/64 kræver en oversættelse af »væsentlige dokumenter«»[til] den mistænkte eller tiltaltes modersmål eller [til] et andet sprog, som den pågældende taler« (
16
). Direktiv 2012/13/EU om ret til information under straffesager (
17
) kræver, at medlemsstaterne »sikrer, at en mistænkt eller tiltalt person, der anholdes eller tilbageholdes, straks modtager en skriftlig meddelelse om rettigheder«. Denne meddelelse skal affattes »i et enkelt og letforståeligt sprog«»på et sprog, vedkommende forstår« (
18
).
58.
Uden for anvendelsesområdet for de EU-bestemmelser, der vedrører straffesager, kan personer som regel ikke udlede subjektive sprogrettigheder af EU-retlige instrumenter inden for forskellige områder af EU-retten. Hvis retlige instrumenter overhovedet omfatter sproglige spørgsmål, sker dette som regel med henblik på at fremme den gensidige bistand mellem medlemsstaterne. Selv hvis der tages hensyn til adressatens situation, er der ingen garanti for, at vedkommende vil forstå det pågældende dokument, eftersom dette dokument kan blive sendt til vedkommende på f.eks. det officielle sprog i den medlemsstat, på hvis område vedkommende har bopæl (
19
), eller det officielle sprog i den medlemsstat, hvor det køretøj, der var indblandet i en overtrædelse af færdselsloven, er registreret (
20
).
59.
Således findes der i EU på nuværende tidspunkt ikke en samlet tilgang med hensyn til den sproglige ordning for dokumenter, der forkyndes på tværs af grænserne. Afhængig af det specifikke område af EU-retten, der er tale om, kan kravet om, at den anmodende medlemsstats myndigheder tilvejebringer dokumenter og/eller oplysninger på et sprog, som adressaten for afgørelsen forstår, være mere eller mindre omfattende. Tilsvarende er jeg ikke af den opfattelse, at bestemmelserne i direktiv 2010/64 og direktiv 2015/413 (eller ethvert andet instrument for den sags skyld) kan fortolkes som en nuværende eller en overordnet hensigt hos EU-lovgiver, som er den samme, uanset hvilket retligt instrument der er tale om – selv hvis det antages (quod non), at en sådan hensigt er relevant i fortolkningsmæssig henseende.
60.
Om noget er det modsatte tilfældet. Det forekommer vanskeligt at forene den forelæggende rets fortolkning af rammeafgørelse 2005/214 med EU-lovgivers hensigt set i lyset af de klare bestemmelser i direktiv 2015/413 og direktiv 2010/64.
61.
På den ene side indebærer en udvidelse af kravet om oversættelse til at omfatte alle afgørelser om fuldbyrdelse af straf, der pålægges i forbindelse med enhver overtrædelse af færdselsloven, at artikel 2 i direktiv 2015/413 udelades af denne retsakt. Som det er nævnt i punkt 30 ovenfor, er listen over de overtrædelser, som det pågældende direktiv omfatter, udtømmende. Derudover er formålet med det nævnte instrument et andet end formålet med rammeafgørelse 2005/214, og dermed kræver paralleller mellem de to instrumenter en vis forsigtighed.
62.
På den anden side fremgår det af 16. betragtning til direktiv 2010/64, at EU-lovgiver fandt, at det i forbindelse med mindre lovovertrædelser som f.eks. færdselsforseelser, hvor en administrativ myndighed pålægger straffen, »ikke [ville] være rimeligt at kræve, at den kompetente myndighed sikrer alle de rettigheder, der følger af dette direktiv« (
21
). Dette udsagn antyder, at EU-lovgiver traf et klart valg på dette område.
63.
Argumentet om, at bestemmelserne i rammeafgørelse 2005/214 skal fortolkes i lyset af senere lovgivningsinstrumenter, er endnu mere forvirrende, hvis det tages i betragtning, at EU-lovgiver ændrede den nævnte rammeafgørelse i 2009 (
22
) uden at indføre specifikke bestemmelser desangående. EU-lovgiver har i årtiet efter disse ændringer haft rig mulighed for atter at ændre ordlyden af den nævnte rammeafgørelse, hvis den havde ønsket det. EU-lovgiver har tydeligvis valgt ikke at gøre dette.
64.
Sammenfattende og uanset EU-lovgivers angivelige hensigt kan jeg ikke finde noget generelt princip, der pålægger myndighederne i situationer som den omhandlede at tilvejebringe en oversættelse af enhver afgørelse, der har bebyrdende virkninger for en person, til den pågældendes modersmål (eller eventuelt til et andet sprog, som den pågældende forstår).
65.
I samme ånd har jeg fundet en yderligere, om end indirekte, bekræftelse af, at der ikke findes et generelt princip på dette punkt i de forskellige EU-retlige bestemmelser, der vedrører de mulige konsekvenser af en manglende meddelelse på et bestemt sprog af en afgørelse, der forkyndes eller begæres anerkendt, eller af oplysninger om den pågældende afgørelse. I forbindelse med mange instrumenter har EU-lovgiver netop ikke indført en specifik regel herom (
23
). I de tilfælde, hvor EU-lovgiver har gjort dette, er disse regler kendetegnet ved en stor grad af mangfoldighed (
24
).
66.
Det virker således ganske søgt at tro, at Domstolen, alene på grundlag af retten til adgang til en upartisk domstol, som er sikret ved chartrets artikel 47, kan udlede en generel pligt, der pålægger alle administrative myndigheder i medlemsstaterne, i grænseoverskridende situationer at tilvejebringe en fuldstændig oversættelse af enhver afgørelse, der har bebyrdende virkninger for en person, til den pågældendes modersmål (eller til et andet sprog, som den pågældende forstår).
67.
Selv direktiv 2010/64 – der som nævnt i punkt 29 og 32 ikke finder anvendelse på den foreliggende sag – kræver kun en fuldstændig oversættelse af »væsentlige dokumenter« (
25
). Det forholder sig således, selv om direktiv 2010/64 udtrykkeligt har til formål at gå videre end de »mindstestandarder«, der er fastsat i den europæiske menneskerettighedskonvention (herefter »EMRK«) og i chartret (
26
).
68.
Den byrde, som en national forvaltning ville blive pålagt som følge af en sådan pligt, ville være betydelig og, som oftest, utvivlsomt uforholdsmæssig. Det er efter min opfattelse således slet ikke tilfældigt, at der ikke kan findes en sådan vidtrækkende forpligtelse i den primære eller afledte EU-ret. Traktaternes forfattere og EU-lovgiver har konsekvent indtaget en temmelig forsigtig og pragmatisk tilgang for så vidt angår sprogrettigheder. Uanset de ovennævnte praktiske problemer er både medlemsstaterne og EU-institutionerne klar over, at en indførelse af regler om sprog kan indebære beslutninger, der til tider er politisk og/eller socialt følsomme.
69.
Den samme forsigtige og pragmatiske tilgang gør sig også gældende for sprogrettigheder inden for rammerne af Unionens retsinstansers praksis. F.eks. har Unionens retsinstanser, når de er blevet anmodet om at anerkende og bevare de sprogrettigheder, der følger af EU-retten, bestræbt sig på at sikre, at de berørte personer var beskyttet, samtidig med at de kompetente myndigheder blev overladt et vist råderum (
27
). Endnu vigtigere er det, at der i Domstolens praksis ikke er tegn på en vidtrækkende pligt, som de nationale forvaltninger pålægges, til at tilvejebringe en oversættelse af et dokument, der forkyndes eller fuldbyrdes i udlandet.
70.
På baggrund af det ovenstående er jeg nået frem til den konklusion, at der på EU-rettens nuværende udviklingstrin ikke er noget generelt princip, der pålægger alle administrative myndigheder i medlemsstaterne at tilvejebringe en fuldstændig oversættelse af enhver afgørelse, der har bebyrdende virkninger for en person, til den pågældendes modersmål (eller til et andet sprog, som den pågældende forstår).
3. Er der tale om en tilsidesættelse af retten til en retfærdig rettergang i hovedsagen?
71.
Det spørgsmål, der nu skal overvejes, er, om en manglende oversat version af den omtvistede afgørelse til polsk (eller til et andet sprog, som adressaten kunne forstå) i den oprindelige administrative procedure uundgåeligt indebærer en tilsidesættelse af retten til adgang til en upartisk domstol som fastlagt i chartrets artikel 47, der påvirker den efterfølgende anerkendelse og fuldbyrdelse af den nævnte afgørelse (
28
).
72.
Det er ikke min opfattelse.
73.
Både Menneskerettighedsdomstolens og Domstolens praksis understøtter efter min opfattelse det synspunkt, at en tilsidesættelse af en persons adgang til en upartisk domstol i en sag som den i hovedsagen omhandlede afhænger af de nærmere omstændigheder i sagen.
74.
Det følger af artikel 6, stk. 3, TEU og chartrets artikel 52, stk. 3, at chartrets artikel 47 skal fortolkes og anvendes i overensstemmelse med EMRK’s artikel 6 (»ret til retfærdig rettergang«) (
29
). Der er bred enighed mellem parterne i den foreliggende sag om, at stk. 3 i sidstnævnte bestemmelse – som omhandler personer, »der er anklaget for en lovovertrædelse« – finder anvendelse på den foreliggende sag.
75.
Jeg er enig heri. Som Domstolen for nylig har bemærket (
30
), udgør færdselsforseelser, herunder mindre forseelser, generelt »strafbare handlinger« i henhold til Menneskerettighedsdomstolens praksis med henblik på EMRK’s artikel 6 uanset deres kvalificering i henhold til national ret (
31
). Domstolens har endvidere fastslået, at de rettigheder, der er fastlagt i EMRK’s artikel 6, stk. 3, skal sikres under alle procedurens faser, herunder under fasen forud for straffesagen (
32
).
76.
Blandt det, som enhver, der er anklaget for en lovovertrædelse, »mindst [skal] have ret til« i henhold til EMRK’s artikel 6, stk. 3, er retten til »at blive underrettet snarest muligt, udførligt og på et sprog, som han forstår, om indholdet af og årsagen til den sigtelse, der er rejst mod ham« [litra a)]. De oplysninger, der skal gives til den pågældende, på et sprog, som vedkommende forstår, omfatter – således som Menneskerettighedsdomstolen har præciseret – ikke kun »årsagen til sigtelsen, dvs. de handlinger, som vedkommende angiveligt har begået, og som sigtelsen støtter sig på, men også den retlige kvalificering af disse handlinger« (
33
).
77.
Oplysningerne skal være så detaljerede (
34
), at den pågældende er i stand til effektivt og i praksis at udøve sin ret til forsvar, navnlig »ved at være i stand til at fremlægge sin version af begivenhederne for retten« (
35
). Menneskerettighedsdomstolen har imidlertid fremhævet, at oplysningernes tilstrækkelighed ikke kan fastlægges i teorien, men »afhænger af den enkelte sags nærmere omstændigheder« (
36
).
78.
Hvad navnlig angår det sprog, som oplysningerne skal gives på, har Menneskerettighedsdomstolen fastslået, at det ikke nødvendigvis skal være på den pågældende persons modersmål (
37
). Det kan navnlig være sproget i den medlemsstat, hvor sagen finder sted, såfremt den pågældende har »tilstrækkeligt kendskab« til dette sprog (
38
). Hvis dette ikke er tilfældet, skal oplysningerne i henhold til ordlyden af EMRK’s artikel 6, stk. 3, gives på et sprog, som vedkommende forstår (
39
). En tilstrækkelig beherskelse af det sprog, der skal anvendes i meddelelsen, bør bl.a. vurderes i forhold til arten af den strafbare handling, som vedkommende er tiltalt for at have begået, og kompleksiteten af de meddelelser, som de relevante myndigheder retter til vedkommende (
40
). Medlemsstaternes myndigheder har et vidt skøn til at anvende de midler, som efter deres opfattelse er mest hensigtsmæssige til at efterprøve dette (
41
).
79.
Med hensyn til spørgsmålet om, hvordan den tiltalte skal underrettes om karakteren af og begrundelsen for tiltalen mod vedkommende, har Menneskerettighedsdomstolen fastslået, at EMRK’s artikel 6, stk. 3, ikke kræver nogen særlig form (
42
). De relevante oplysninger skal ikke nødvendigvis »fremlægges skriftligt eller oversættes skriftligt« (
43
). Således kan »mundtlig sproglig bistand opfylde kravene i konventionen« (
44
). For så vidt angår oversættelsen af dokumenter er EMRK’s artikel 6, stk. 3, »ikke så vidtgående, at den kræver en skriftlig oversættelse af alle skriftlige bevisstykker eller officielle dokumenter i proceduren« (
45
).
80.
Sammenfattende fremgår det af Menneskerettighedsdomstolens ovennævnte praksis, at i) fastlæggelsen af en tilsidesættelse af retten til en retfærdig rettergang kræver en vurdering i hver enkelt sag, ii) de oplysninger, der meddeles, skal være så detaljerede, at den tiltalte er i stand til effektivt og i praksis at udøve sin ret til forsvar, iii) oplysningerne kan tilvejebringes på et sprog, som den pågældende forstår og, i givet fald, endda mundtligt, og iv) det ikke er nødvendigt at tilvejebringe en skriftlig oversættelse af alle dokumenter.
81.
Disse principper, der udelukker enhver form for automatik og vidner om en vis fleksibilitet, synes så meget desto mere at gælde i forbindelse med sager som den foreliggende. Menneskerettighedsdomstolen har netop selv anerkendt, at der er »strafferetlige anklager« af forskellig vægt, og at de strafferetlige garantier, der gives i EMRK’s artikel 6, stk. 3, »ikke nødvendigvis skal anvendes fuldt ud« uden for strafferettens kerneområder (
46
). Dette gør sig efter min opfattelse navnlig gældende ved en mindre færdselsforseelse såsom den i den foreliggende sag omhandlede (
47
).
82.
Hvad angår EU-retspraksis bør det fremhæves, at Domstolen endnu ikke har haft lejlighed til at skabe en praksis vedrørende retten til en retfærdig rettergang, der er så omfattende og detaljeret som Menneskerettighedsdomstolens. I de afgørelser, som Domstolen har truffet indtil videre, har den imidlertid ofte og udtrykkeligt henvist til Menneskerettighedsdomstolens domme vedrørende EMRK’s artikel 6, stk. 3, og har »inkorporeret« de principper, der udspringer heraf, i Unionens retsorden (
48
).
83.
I forbindelse med retten til forsvar og retten til adgang til effektive retsmidler – som i en sag som den foreliggende nødvendigvis er uløseligt forbundet med retten til en retfærdig rettergang – har Domstolen gentagne gange fastslået følgende: »Spørgsmålet, om der foreligger en tilsidesættelse af retten til forsvar og af retten til en effektiv domstolsbeskyttelse, skal undersøges ud fra de specielle omstændigheder i hvert enkelt tilfælde, navnlig arten af den pågældende retsakt og den sammenhæng, hvori den er vedtaget, samt de retsregler, som gælder på det pågældende område« (
49
).
84.
Hvad der er nok så vigtigt, blev en lignende fremgangsmåde fulgt i Domstolens praksis vedrørende den tiltaltes ret til at modtage tilstrækkelige oplysninger i henhold til rammeafgørelse 2005/214. I CJIB-dommen fastslog Domstolen, at medlemsstaternes myndigheder har en vis fleksibilitet med hensyn til, hvordan disse oplysninger meddeles. Det, der reelt er afgørende, er, at »denne forkyndelse er effektiv, og at udøvelsen af retten til et forsvar er sikret« (
50
), hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve i den konkrete sag (
51
).
85.
På baggrund af det ovenstående er jeg nødt til at konkludere, at en konstatering af en mulig tilsidesættelse af retten til en retfærdig rettergang under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede kræver, at den forelæggende ret undersøger alle relevante omstændigheder i sagen for at fastslå, om den pågældende person var i stand til at få tilstrækkelige oplysninger på et sprog, som vedkommende forstår, om den forseelse, som vedkommende blev tiltalt for, og dermed var i stand til at udøve sin ret til et forsvar i tilstrækkelig grad.
86.
Min fortolkning af de relevante bestemmelser i rammeafgørelse 2005/214 synes også at være bekræftet af ordlyden af artikel 20, stk. 3, heri, som tillader afslag på fuldbyrdelse, »[h]vis den i artikel 4 omhandlede attest giver anledning til at formode, at der er sket en krænkelse af grundlæggende rettigheder eller grundlæggende retsprincipper« (
52
). Denne bestemmelse antyder, at et afslag ikke kan støttes på abstrakte eller generelle grunde, men kræver, at den fuldbyrdende ret bedømmer de nærmere omstændigheder i hver enkelt sag, således som de fremgår af sagsakterne (
53
).
87.
En sådan fortolkning synes også at være mere i overensstemmelse med Domstolens praksis vedrørende princippet om gensidig anerkendelse og princippet om gensidig tillid. Det fremgår af Domstolens faste praksis, at disse principper kræver, at medlemsstaterne »bl.a. for så vidt angår et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, […] lægge[r] til grund, medmindre der er tale om helt særlige omstændigheder, at samtlige andre medlemsstater overholder EU-retten og navnlig de i EU-retten anerkendte grundlæggende rettigheder« (
54
). Når medlemsstaterne gennemfører EU-retten, kan de således »være forpligtet til at lægge til grund, at de øvrige medlemsstater overholder de grundlæggende rettigheder« (
55
).
88.
På baggrund af det ovenstående er jeg nået frem til den konklusion, at den omstændighed, at en afgørelse som den i hovedsagen omtvistede ikke blev forkyndt for adressaten sammen med en oversættelse til et sprog, som vedkommende kunne forstå, ikke nødvendigvis giver anledning til en tilsidesættelse af et almindeligt EU-retligt princip eller til en tilsidesættelse af retten til en retfærdig rettergang i den oprindelige administrative procedure.
89.
Den forelæggende rets spørgsmål bør efter min opfattelse dermed besvares med, at artikel 20, stk. 3, i rammeafgørelse 2005/214 ikke kan fortolkes således, at denne bestemmelse tillader, at en national ret afslår at anerkende og fuldbyrde den omtvistede afgørelse, blot fordi den omtvistede afgørelse ikke var oversat til polsk.
90.
Den nationale ret kan ikke desto mindre på grundlag af den nævnte rammeafgørelses artikel 20, stk. 3, afslå at anerkende og fuldbyrde afgørelsen, hvis den pågældende ret på baggrund af en sagsspecifik bedømmelse af alle relevante omstændigheder når frem til den konklusion, at myndighederne i den anmodende medlemsstat ikke gav den tiltalte person tilstrækkelige oplysninger om karakteren af og begrundelsen for overtrædelsen på et sprog, som vedkommende kunne forstå.
91.
Det tilkommer naturligvis den forelæggende ret at foretage en sådan bedømmelse i den foreliggende sag (
56
). Med henblik på at bistå den forelæggende ret vil jeg ikke desto mindre forsøge at vejlede den i forbindelse med den specifikke sag i betragtning af de oplysninger, som Domstolen råder over.
4. Den foreliggende sag
92.
På grundlag af de oplysninger, der fremgår af sagsakterne, er det efter min opfattelse ikke åbenlyst, at der faktisk er sket en tilsidesættelse af førerens ret til en retfærdig rettergang. Samtidig kan denne mulighed imidlertid ikke helt udelukkes. En konstatering i denne retning fra den forelæggende ret vil således kræve en vis forsigtighed og en detaljeret vurdering af den omhandlede situation.
93.
Den nederlandske regering har i sit indlæg forklaret, at det lokale politi i overensstemmelse med fast praksis oplyste føreren på polsk, via en tolk, som blev kontaktet pr. telefon, om: i) den angivelige tilsidesættelse af færdselsloven, som føreren havde begået, ii) størrelsen af den pålagte bøde, iii) førerens ret til ikke at udtale sig, iv) muligheden for at anfægte den pålagte bøde og v) retten til retlig bistand samt til oversættelse og tolkning.
94.
Som det fremgår af punkt 24, blev den afgørelse, der søges fuldbyrdet i den foreliggende sag, imidlertid ikke truffet af politiet omgående og på stedet under tilstedeværelse af føreren (bistået af tolken). Denne afgørelse blev kun varslet på daværende tidspunkt og blev efterfølgende truffet af CJIB. Afgørelsen, som blev affattet på nederlandsk, blev efterfølgende sendt til føreren pr. post og omfattede yderligere forklaringer på fransk, engelsk og tysk samt en henvisning på disse sprog til CJIB’s websted, hvor der kan findes oplysninger på polsk.
95.
Kunne føreren således legitimt se bort fra den afgørelse og de yderligere oplysninger, der fremgik af den skrivelse, som vedkommende modtog fra de nederlandske myndigheder, og med føje gøre gældende, at han var uvidende om den afgørelse, der søgtes fuldbyrdet?
96.
I denne forbindelse er jeg enig med den polske regering i, at en person, som befinder sig i en situation som den, føreren befinder sig i, ikke kan forventes aktivt at indhente oplysninger, som myndighederne har undladt at meddele vedkommende på et sprog, som vedkommende kunne forstå (
57
).
97.
Jeg er imidlertid ikke af den opfattelse, at bedømmelsen i den foreliggende sag reelt kan afsluttes der. Det påhviler primært de berørte personer at udvise den nødvendige omhu for at forsvare deres interesser (
58
). Som Menneskerettighedsdomstolen desuden gentagne gange har fastslået, »er hverken ordlyden af eller ånden bag konventionens artikel 6 til hinder for, at en person frivilligt afstår udtrykkeligt eller stiltiende fra garantierne vedrørende en retfærdig rettergang« (
59
).
98.
Den forelæggende ret må således nøje vurdere situationen i den foreliggende sag, eftersom ikke alle situationer er ens. Jeg kan navnlig se en forskel på to typer situationer.
99.
På den ene side er der de rene in absentia-procedurer. I en sådan situation kan en person fuldstændig »ud af det blå« modtage en skrivelse fra en anden medlemsstat på et sprog, som vedkommende ikke forstår, angående en angivelig tilsidesættelse af den pågældende medlemsstats lovgivning, som vedkommende ikke tidligere er blevet oplyst om.
100.
På den anden side er der situationer, hvor en person modtager en skrivelse fra en anden medlemsstat, og hvor den pågældende allerede har deltaget i en eller anden form for procedure i den pågældende medlemsstat. Selv om den pågældende skrivelse er affattet på et sprog, som vedkommende ikke forstår, forekommer den at vedrøre en angivelig tilsidesættelse, som føreren allerede var blevet oplyst om, og som i det væsentlige gentager de oplysninger, som vedkommende havde modtaget »på stedet«.
101.
Det er efter min opfattelse langt mere sandsynligt, at der foreligger en tilsidesættelse af retten til en retfærdig rettergang i den første situation end i den anden. Det kan naturligvis ikke udelukkes, at der, selv i den anden situation, kan foreligge en tilsidesættelse af adressatens rettigheder. Det er f.eks. tilfældet, hvis den endelige afgørelse, der forkyndes, i væsentlig henseende afviger fra de oplysninger, der tidligere er blevet givet, og dermed skaber en situation, hvor den tiltalte måske er ude af stand til at udøve sin ret til et forsvar i tilstrækkelig grad. Eftersom der ikke er nogen betydelig forskel mellem den endelige afgørelse og de vigtigste elementer, som adressaten allerede er blevet meddelt mundtligt, er det efter min opfattelse sværere at acceptere adressatens argument om, at vedkommende var ude af stand til at udlede, hvad skrivelsen fra de udenlandske myndigheder drejede sig om.
102.
Som jeg har forklaret, tilkommer det imidlertid i sidste ende den nationale ret at drage konklusioner herom. Den nationale ret bør nærmere bestemt afgøre, om føreren, selv om CJIB’s afgørelse var affattet på et sprog, som adressaten ikke forstod, tidligere havde modtaget tilstrækkelige oplysninger fra politiet navnlig om den forseelse, som vedkommende blev tiltalt for, om konsekvenserne heraf og om de retsmidler, som vedkommende rådede over med henblik på at anfægte politiets konstateringer. I forbindelse med denne vurdering af retten til en retfærdig rettergang bør opmærksomheden rettes mod hele proceduren i den anmodende medlemsstat og alle de oplysninger, som føreren blev givet i løbet af denne procedure.
103.
Såfremt retten nærer tvivl med hensyn til Nederlandenes gældende lovgivning og de relevante faktiske omstændigheder, kan den anmode udstedelsesstatens myndigheder om bistand. Som det fremgår af artikel 7, stk. 3, og artikel 20, stk. 3, i rammeafgørelse 2005/214,»hører den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten den kompetente myndighed i udstedelsesstaten på en hvilken som helst relevant måde, inden den beslutter ikke at anerkende og fuldbyrde en afgørelse enten helt eller delvis, og beder den om nødvendigt straks meddele alle fornødne yderligere oplysninger«.
104.
Som det fremgår af selve ordlyden af nævnte rammeafgørelses artikel 7, stk. 3, er høringen obligatorisk og skal gennemføres inden meddelelsen af en beslutning om enten helt eller delvist at undlade at fuldbyrde afgørelsen om bødestraf. Denne bestemmelse er, når alt kommer til alt, et udtryk for princippet om gensidig anerkendelse og princippet om loyalt samarbejde, der ligger til grund for rammeafgørelse 2005/214.
105.
På baggrund af det ovenstående foreslår jeg, at Domstolen besvarer spørgsmålet med, at bestemmelserne i rammeafgørelse 2005/214/RIA er til hinder for, at en national ret afslår at anerkende og fuldbyrde en endelig afgørelse, der pålægger en fysisk person en bødestraf, og som er truffet af en administrativ myndighed i udstedelsesstaten, alene med den begrundelse, at den pågældende person ikke havde fået forkyndt en oversættelse af den pågældende afgørelse til et sprog, som vedkommende forstår.
106.
Den nationale ret kan på grundlag af artikel 20, stk. 3, i rammeafgørelse 2005/214 afslå at anerkende og fuldbyrde afgørelsen, hvis den pågældende ret på baggrund af en sagsspecifik bedømmelse af alle relevante omstændigheder når frem til den konklusion, at myndighederne i den anmodende medlemsstat ikke gav den tiltalte person tilstrækkelige oplysninger om karakteren af og begrundelsen for overtrædelsen på et sprog, som vedkommende kunne forstå.
V. Forslag til afgørelse
107.
Jeg foreslår, at Domstolen besvarer det af Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (retten i første instans for Łódź-Śródmieście i Łódź, Polen) forelagte præjudicielle spørgsmål som følger:
»–
Bestemmelserne i rammeafgørelse 2005/214/RIA af 24. februar 2005 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på bødestraffe er til hinder for, at en national ret afslår at anerkende og fuldbyrde en endelig afgørelse, der pålægger en fysisk person en bødestraf, og som er truffet af en administrativ myndighed i udstedelsesstaten, alene med den begrundelse, at den pågældende person ikke havde fået forkyndt en oversættelse af den pågældende afgørelse til et sprog, som vedkommende forstår.
–
Den nationale ret kan på grundlag af artikel 20, stk. 3, i rammeafgørelse 2005/214 afslå at anerkende og fuldbyrde afgørelsen, hvis den pågældende ret på baggrund af en sagsspecifik bedømmelse af alle relevante omstændigheder når frem til den konklusion, at myndighederne i den anmodende medlemsstat ikke gav den tiltalte person tilstrækkelige oplysninger om karakteren af og begrundelsen for overtrædelsen på et sprog, som vedkommende kunne forstå.«
(
1
) – Originalsprog: engelsk.
(
2
) – EUT 2005, L 76, s. 16.
(
3
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 11.3.2015 om fremme af grænseoverskridende udveksling af oplysninger om trafiksikkerhedsrelaterede færdselslovsovertrædelser (EUT 2015, L 68, s. 9).
(
4
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 20.10.2010 om retten til tolke- og oversætterbistand i straffesager (EUT 2010, L 280, s. 1).
(
5
) – Jf. i denne retning bl.a. syvende og niende betragtning til og artikel 11 i direktiv 2015/413.
(
6
) – Min fremhævelse.
(
7
) – Min fremhævelse.
(
8
) – Min fremhævelse.
(
9
) – Jf. dom af 14.11.2013, Baláž (C-60/12, EU:C:2013:733, præmis 28), og af 5.12.2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Anerkendelse og fuldbyrdelse af bødestraffe) (C-671/18, EU:C:2019:1054, præmis 30).
(
10
) – Jf. navnlig artikel 4 i den nævnte rammeafgørelse, som er den vigtigste bestemmelse om de formaliteter, der skal overholdes, og de dokumenter, der skal fremsendes.
(
11
) – Jf. dom af 14.11.2013, Baláž (C-60/12, EU:C:2013:733, præmis 27), og af 5.12.2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Anerkendelse og fuldbyrdelse af bødestraffe) (C-671/18, EU:C:2019:1054, præmis 29). Min fremhævelse. Jf. senest også generaladvokat Richard de la Tours forslag til afgørelse LU (C-136/20, EU:C:2021:412, punkt 85 og 86).
(
12
) – Jf. dom af 14.11.2013, Baláž (C-60/12, EU:C:2013:733, præmis 29), og af 5.12.2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Anerkendelse og fuldbyrdelse af bødestraffe) (C-671/18, EU:C:2019:1054, præmis 31). Min fremhævelse.
(
13
) – Dette afspejler den almindelige fremgangsmåde, som EU-lovgiver følger med hensyn til en række instrumenter, der er vedtaget på dette område. De støtter sig alle på en standardiseret formular eller attest, der er knyttet som bilag til det pågældende retlige instrument, og som med henblik på anerkendelsen og fuldbyrdelsen i praksis erstatter den underliggende afgørelse. Beslutningen om at støtte disse ordningen på et standarddokument, der indeholder de vigtigste elementer af den underliggende afgørelse, har netop til formål at undgå de problemer og den kompleksitet, der følger af EU’s flersprogethed.
(
14
) – Min fremhævelse.
(
15
) – Jf. mit forslag til afgørelse BV (C-129/19, EU:C:2020:375, punkt 117-123).
(
16
) – 22. betragtning til og artikel 3 i direktiv 2010/64.
(
17
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 22.5.2012 (EUT 2012, L 142, s. 1). Dette direktiv finder heller ikke anvendelse på den foreliggende sag. Artikel 2, stk. 2, bestemmer nærmere, at »[h]vis lovgivningen i en medlemsstat fastsætter, at andre myndigheder end en domstol med kompetence til afgørelse af straffesager kan pålægge sanktioner for mindre alvorlige strafbare handlinger, og pålægningen af sanktioner kan appelleres til en sådan domstol, finder dette direktiv kun anvendelse på retssager ved den pågældende domstol efter en sådan appel«.
(
18
) – Artikel 4 i direktiv 2012/13.
(
19
) – Artikel 43, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12.12.2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT 2012, L 351, s. 1).
(
20
) – Artikel 5 i direktiv 2015/413.
(
21
) – Derfor er Domstolens dom i Sleutjes-sagen – som nogle af parterne har henvist til – irrelevant i den foreliggende sag. I den nævnte dom anvendte Domstolen ganske enkelt bestemmelserne i direktiv 2010/64 på en sag, som i modsætning til den foreliggende sag faldt ind under dette direktivs anvendelsesområde af den grund, at straffen blev pålagt af et retsligt organ. Jf. dom af 12.10.2017, Sleutjes (C-278/16, EU:C:2017:757, præmis 10, 25 og 27).
(
22
) – Jf. Rådets rammeafgørelse 2009/299/RIA af 26.2.2009 om ændring af rammeafgørelse 2002/584/RIA, rammeafgørelse 2005/214/RIA, rammeafgørelse 2006/783/RIA, rammeafgørelse 2008/909/RIA og rammeafgørelse 2008/947/RIA samt styrkelse af personers proceduremæssige rettigheder og fremme af anvendelsen af princippet om gensidig anerkendelse i forbindelse med afgørelser afsagt, uden at den pågældende selv var til stede under retssagen (EUT 2009, L 81, s. 24).
(
23
) – Jf. f.eks. fraværet af en bestemmelse om konsekvenserne af, at myndighederne i medlemsstaterne tilsidesætter deres forpligtelser i henhold til artikel 5 i direktiv 2015/413, artikel 3 i direktiv 2010/64 eller artikel 4 og 5 i direktiv 2012/13.
(
24
) – Sammenlign bestemmelserne i rammeafgørelse 2005/214 med f.eks. artikel 9 og 12 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2020/1784 af 25.11.2020 om forkyndelse i medlemsstaterne af retslige og udenretslige dokumenter i civil- og handelsretlige sager (forkyndelse af dokumenter) (omarbejdning) (EUT 2020, L 405, s. 40) og med artikel 22 i Rådets direktiv 2010/24/EU af 16.3.2010 om gensidig bistand ved inddrivelse af fordringer i forbindelse med skatter, afgifter og andre foranstaltninger (EUT 2010, L 84, s. 1).
(
25
) – Jf. artikel 3, stk. 1 og 2, i det nævnte direktiv.
(
26
) – Jf. syvende betragtning hertil.
(
27
) – For en mere detaljeret redegørelse og med specifikke henvisninger til retspraksis, jf. mit forslag til afgørelse An tAire Talmhaíochta Bia agus Mara, Éire agus an tArd-Aighne (C-64/20, EU:C:2021:14, punkt 71-82).
(
28
) – I denne henseende bør det også anføres, at det af femte betragtning til rammeafgørelse 2005/214 bl.a. fremgår, at »rammeafgørelse[n] respekterer de grundlæggende rettigheder og principper, som er anerkendt i artikel 6 i traktaten og afspejlet i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder […], særlig kapitel VI« (fodnote udeladt). Artikel 3 i rammeafgørelse 2005/214 bestemmer desuden, at »rammeafgørelse[n] [ikke] indebærer […] nogen ændring af pligten til at respektere de grundlæggende rettigheder og grundlæggende retsprincipper som omhandlet i artikel 6 i traktaten«.
(
29
) – Det anføres endvidere i Forklaringer til chartret om grundlæggende rettigheder (EUT 2007, C 303, s. 17), at indholdet af chartrets artikel 48, stk. 2, er det samme som EMRK’s artikel 6, stk. 3, og har samme betydning og omfang som sidstnævnte. Jf. også dom af 5.6.2018, Kolev m.fl. (C-612/15, EU:C:2018:392, præmis 105).
(
30
) – Dom af 22.6.2021, Latvijas Republikas Saeima (Strafpoint) (C-439/19, EU:C:2021:504, præmis 86-93).
(
31
) – Jf. bl.a. Menneskerettighedsdomstolens dom af 21.2.1984, Öztürk mod Tyskland (CE:ECHR:1984:0221JUD000854479, §§ 46-54), og afgørelse af 19.10.2004, Falk mod Nederlandene (CE:ECHR:2004:1019DEC006627301, s. 7). Min fremhævelse. I denne henseende jf. senest Menneskerettighedsdomstolens dom af 8.10.2020, Bajčić mod Kroatien (CE:ECHR:2020:1008JUD006733413, §§ 27 og 28).
(
32
) – Jf. f.eks. Menneskerettighedsdomstolens dom af 20.10.2015, Dvorski mod Kroatien (CE:ECHR:2015:1020JUD002570311, § 76 og den deri nævnte retspraksis).
(
33
) – Jf. Menneskerettighedsdomstolens dom af 25.3.1999, Pélissier og Sassi mod Frankrig (CE:ECHR:1999:0325JUD002544494, § 51).
(
34
) – Ibidem.
(
35
) – Jf. Menneskerettighedsdomstolens dom af 24.2.2009, Protopapa mod Tyrkiet (CE:ECHR:2009:0224JUD001608490, § 80), og af 19.12.1989, Kamasinski mod Østrig (CE:ECHR:1989:1219JUD000978382, § 74).
(
36
) – Jf. bl.a. Menneskerettighedsdomstolens dom af 25.7.2000, Mattoccia mod Italien (CE:ECHR:2000:0725JUD002396994, § 60).
(
37
) – Jf. i denne retning Menneskerettighedsdomstolens dom af 28.8.2018, Vizgirda mod Slovenien (CE:ECHR:2018:0828JUD005986808, § 90).
(
38
) – Jf. i denne retning Menneskerettighedsdomstolens dom af 19.12.1989, Brozicek mod Italien (CE:ECHR:1989:1219JUD001096484, § 41).
(
39
) – Jf. i denne retning Menneskerettighedsdomstolens dom af 18.10.2006, Hermi mod Italien (CE:ECHR:2006:1018JUD001811402, § 68).
(
40
) – Ibidem, § 71.
(
41
) – Jf. i denne retning Menneskerettighedsdomstolens dom af 28.8.2018, Vizgirda mod Slovenien (CE:ECHR:2018:0828JUD005986808, § 84).
(
42
) – Jf. Menneskerettighedsdomstolens afgørelse af 17.2.2004, Tabaï mod Frankrig (CE:ECHR:2004:0217DEC007380501, s. 4).
(
43
) – Jf. Menneskerettighedsdomstolens dom af 18.10.2006, Hermi mod Italien (CE:ECHR:2006:1018JUD0018, § 68).
(
44
) – Ibidem, §§ 69 og 70.
(
45
) – Ibidem, § 70.
(
46
) – Jf. navnlig Menneskerettighedsdomstolens dom af 23.11.2006, Jussila mod Finland (CE:ECHR:2006:1123JUD007305301, § 43).
(
47
) – Kravene om fleksibilitet og den omstændighed, at en sagsspecifik bedømmelse af den enkelte sags omstændigheder kan finde sted i forbindelse med vurderingen af sagens realitet, er den nødvendige konsekvens af en uforholdsmæssig udbredelse af begrebet »strafbar handling« i Menneskerettighedsdomstolens praksis med henblik på formaliteten vedrørende EMRK’s artikel 6, der blev indledt med den velkendte Engel-sag (Menneskerettighedsdomstolens dom af 8.6.1976, Engel m.fl. mod Nederlandene, CE:ECHR:1976:0608JUD000510071, §§ 80-82). Hvis selv mindre lovovertrædelser, for hvilke der pålægges relativt milde straffe, såsom færdselsforseelsen i den foreliggende sag, kvalificeres som »strafbare handlinger«, følger det ret naturligt, at det med henblik på bedømmelsen af en angivelig tilsidesættelse af den tiltaltes grundlæggende rettigheder bliver nødvendigt at indføre en sondring mellem overtrædelser af forskellig art og grovhed, som vil blive genindført senere for at genskabe en vis form for rimelig balance i systemet. Det er indlysende, at medlemsstaterne legitimt kan beslutte at yde flere garantier (som kan være omkostningstunge og medføre en stor administrativ byrde for administrationen) til personer, der er tiltalt for forbrydelser som f.eks. drab eller terrorisme, end til personer, der modtager en parkeringsbøde eller standses for at føre et køretøj med for lave dækprofiler.
(
48
) – Jf. bl.a. dom af 13.6.2019, Moro (C-646/17, EU:C:2019:489, præmis 55), og af 15.10.2015, Covaci (C-216/14, EU:C:2015:686, præmis 39).
(
49
) – Jf. blandt mange andre dom af 26.7.2017, Sacko (C-348/16, EU:C:2017:591, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis). Min fremhævelse.
(
50
) – Dom af 5.12.2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Anerkendelse og fuldbyrdelse af bødestraffe) (C-671/18, EU:C:2019:1054, præmis 35).
(
51
) – Ibidem, præmis 42 og 50.
(
52
) – Min fremhævelse. Standardformularen til attesten findes i bilaget, jf. artikel 4, stk. 2, i rammeafgørelse 2005/214.
(
53
) – Med hensyn til attestens betydning, jf. punkt 45.
(
54
) – Jf. dom af 25.7.2018, Minister for Justice and Equality (Mangler ved domstolssystemet) (C-216/18 PPU, EU:C:2018:586, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis).
(
55
) – Ibidem, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis.
(
56
) – Jf. analogt kendelse af 28.4.2016, Alta Realitat (C-384/14, EU:C:2016:316, præmis 57 og 58).
(
57
) – Jf. i denne retning dom af 14.5.2020, Staatsanwaltschaft Offenburg (C-615/18, EU:C:2020:376, præmis 57 og 64), og mit forslag til afgørelse i den pågældende sag (EU:C:2020:9, punkt 61 og 62).
(
58
) – Jf. f.eks. Menneskerettighedsdomstolens afgørelse af 4.10.2001, Teuschler mod Tyskland (CE:ECHR:2001:1004DEC004763699). Dette er et udtryk for et velkendt og generelt anerkendt princip, der ofte benævnes med den latinske maksime vigilantibus (non dormientibus) iura (succurrunt).
(
59
) – Jf. Menneskerettighedsdomstolens dom af 24.2.2009, Protopapa mod Tyrkiet (CE:ECHR:2009:0224JUD001608490, §§ 82-86 og den deri nævnte retspraksis).