62024TJ0055_RES
Sag T-55/24
Meta Platforms Ireland Ltd
mod
Europa-Kommissionen
Rettens dom (Første Udvidede Afdeling) af 10. september 2025
»Digitale tjenester – forordning (EU) 2022/2065 – Kommissionens afgørelse om fastsættelse af tilsynsgebyret for 2023 – artikel 43, stk. 3-5, i forordning 2022/2065 – artikel 4, stk. 2, i delegeret forordning (EU) 2023/1127 – metode til beregning af det gennemsnitlige antal månedlige aktive modtagere – tidsmæssig tilpasning af virkningerne af en annullation«
Tilnærmelse af lovgivningerne – digitale tjenester – forordning 2022/2065 – fastsættelse af tilsynsgebyret for meget store onlineplatforme og meget store søgemaskiner – metode til fastsættelse af det gennemsnitlige antal månedlige aktive modtagere – fælles metode for meget store platforme og meget store søgemaskiner – lovlighed
(Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2022/2065, art. 33, stk. 3 og 4, art. 43, stk. 3-5, og art. 87, stk. 4-6; Kommissionens forordning 2023/1127, art. 4, stk. 1 og 2)
(jf. præmis 30 og 32)
Tilnærmelse af lovgivningerne – digitale tjenester – forordning 2022/2065 – fastsættelse af tilsynsgebyret for meget store onlineplatforme og meget store søgemaskiner – metode til fastsættelse af det gennemsnitlige antal månedlige aktive modtagere – vedtagelse i en individuel gennemførelsesretsakt – ulovlighed – forpligtelse til at vedtage en sådan metode ved en delegeret retsakt
(Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2022/2065, art. 33, stk. 3 og 4, art. 43, stk. 3-5, og art. 87, stk. 4-6; Kommissionens forordning 2023/1127, art. 4, stk. 1 og 2)
(jf. præmis 35, 39-41, 43, 44 og 48)
Annullationssøgsmål – dom om annullation – virkninger – Domstolens begrænsning heraf – Kommissionens gennemførelsesafgørelse om fastsættelse af tilsynsgebyret – annullation – den anfægtede retsakts virkninger opretholdes, indtil denne erstattes inden for en rimelig frist på højst 12 måneder – begrundelse i hensynet til retssikkerheden og den korrekte gennemførelse af de tilsynsopgaver, som Kommissionen er blevet pålagt ved forordning 2022/2065
(Art. 264 TEUF og art. 266, stk. 1, TEUF)
(jf. præmis 58, 59, 61, 63 og 64)
Resumé
I forbindelse med to annullationssøgsmål anlagt til prøvelse af Europa-Kommissionens afgørelser om fastsættelse af de gældende tilsynsgebyrer for 2023 for på den ene side Facebook og Instagram og på den anden side TikTok traf Retten for første gang afgørelse om fortolkningen af bestemmelserne vedrørende fastsættelse af de tilsynsgebyrer, som udbydere af meget store onlineplatforme (
1
) skal betale for at finansiere de tilsynsopgaver, som Kommissionen er tillagt ved forordningen om digitale tjenester. Retten fastslog, at Kommissionen i de to sager havde begået en retlig fejl ved at vedtage en fælles metode til beregningen af det gennemsnitlige antal månedlige aktive modtagere af tjenesten i en gennemførelsesretsakt og ikke i en delegeret retsakt, og annullerede derfor de anfægtede afgørelser.
Sagsøgerne – på den ene side Meta Platforms Ireland Ltd for tjenesterne Facebook og Instagram og på den anden side TikTok Technology Ltd for tjenesten TikTok – er selskaber, der udbyder tjenester, som er udpeget som meget store onlineplatforme. I henhold til artikel 43 i forordningen om digitale tjenester skal de betale et årligt tilsynsgebyr til dækning af de omkostninger til tilsyn, som Kommissionen har afholdt.
Ved de to afgørelser af 27. november 2023 fastsatte Kommissionen det gældende tilsynsgebyr for 2023 for på den ene side Facebook og Instagram og på den anden side TikTok (
2
). I overensstemmelse med artikel 43, stk. 3, andet afsnit, i forordningen om digitale tjenester blev beløbet bestemt efter den metode og ifølge de procedurer, der er fastsat i delegeret forordning 2023/1127 (
3
), navnlig denne forordnings artikel 5. Med henblik på fastsættelsen af nævnte beløb fulgte Kommissionen en fælles metode for alle meget store onlineplatforme og alle meget store onlinesøgemaskiner, som den knyttede som bilag til hver af de anfægtede afgørelser, til at fastsætte det gennemsnitlige antal månedlige aktive modtagere af de udpegede tjenester og til at fordele det årlige tilsynsgebyr mellem disse i overensstemmelse med principperne i artikel 43 i forordningen om digitale tjenester.
Sagsøgerne anfægtede hver især disse afgørelser ved Retten, idet de bl.a. gjorde gældende, at metoden til beregning af det gennemsnitlige antal månedlige aktive modtagere var ulovlig, fordi Kommissionen havde udøvet sin delegerede beføjelse gennem individuelle gennemførelsesretsakter.
Rettens bemærkninger
Retten undersøgte indledningsvis, om forordningen om digitale tjenester gør det muligt at anvende en fælles metode til beregning af det gennemsnitlige antal månedlige aktive modtagere, inden den vurderede, om Kommissionen i det foreliggende tilfælde havde tilsidesat denne forordnings artikel 43 ved at fastsætte en sådan metode inden for rammerne af en gennemførelsesretsakt.
For det første fastslog Retten, at ingen bestemmelse i forordningen om digitale tjenester eller delegeret forordning 2023/1127 er til hinder for, at Kommissionen anvender en bestemt metode til at beregne det gennemsnitlige antal månedlige aktive modtagere. Retten bemærkede endvidere, at det relevante element ved anvendelsen af artikel 43 i forordningen om digitale tjenester ikke er det gennemsnitlige antal månedlige aktive modtagere i absolutte tal for hver udpeget tjeneste, men den relative værdi af dette gennemsnitlige antal månedlige aktive modtagere i forhold til de øvrige udpegede tjenester.
I det foreliggende tilfælde fastslog Retten, at Kommissionen med føje kunne nære tvivl om, hvorvidt alle de metoder til beregning af det gennemsnitlige antal månedlige aktive modtagere, som de forskellige udbydere havde anvendt, var indbyrdes overensstemmende, navnlig fordi den ikke rådede over oplysninger fra nogle af dem. Denne institution havde derfor grund til at anvende en fælles metode for at sikre gennemsigtighed og ligebehandling af udbyderne, henset til, at fordelingen af tilsynsomkostningerne i henhold til artikel 43 i forordningen om digitale tjenester skal stå i rimeligt forhold til det gennemsnitlige antal månedlige aktive modtagere for hver udpeget tjeneste.
Eftersom det endvidere fremgår af ordlyden af artikel 4, stk. 2, andet afsnit, i delegeret forordning 2023/1127, at denne bestemmelse ikke rangordner de tre nævnte oplysningskilder, som klart angives som alternative, var Kommissionen ikke forpligtet til at prioritere eller se bort fra en af dem. Denne institution havde derfor ret til at beslutte, at den ville støtte sig på alle andre oplysninger, som den havde adgang til, som omhandlet i nævnte bestemmelse.
For det andet bemærkede Retten, at det fremgår af den generelle opbygning af og formålene med forordningen om digitale tjenester, at begrebet »det gennemsnitlige antal månedlige aktive modtagere« skal forstås på en ensartet og sammenhængende måde, uafhængigt af sammenhængen og formålet med anvendelsen heraf. Hvis det havde været lovgivers hensigt at fastsætte forskellige retlige ordninger, alt efter om formålet med anvendelsen af det gennemsnitlige antal månedlige aktive modtagere var at udpege en tjeneste som henhørende under meget store onlineplatforme eller meget store onlinesøgemaskiner eller at fastsætte tilsynsgebyret, ville lovgiver have gjort dette udtrykkeligt i klare og præcise vendinger.
I lyset af disse betragtninger fastslog Retten, at selv om Kommissionen således har ret til at fastsætte en fælles metode til beregning af det gennemsnitlige antal månedlige aktive modtagere, kan den ikke unddrage sig kontrollen med proceduren for vedtagelse af delegerede retsakter, således som den bl.a. er fastsat i artikel 87, stk. 4 og 6, i forordningen om digitale tjenester, ved blot at knytte denne metode som bilag til hver enkelt gennemførelsesretsakt.
Selv om det i denne henseende er korrekt, at der i artikel 43 i forordningen om digitale tjenester i modsætning til denne forordnings artikel 33, stk. 3, ikke udtrykkeligt henvises til vedtagelsen af en delegeret retsakt med henblik på at fastlægge metoden til beregning af det gennemsnitlige antal månedlige aktive modtagere, forholder det sig ikke desto mindre således, at nævnte artikel pålægger Kommissionen en forpligtelse til at sikre, at de årlige tilsynsgebyrer står i rimeligt forhold til dette gennemsnitlige antal månedlige aktive modtagere for hver udpeget tjeneste, og at fastsætte den metode og de procedurer, der skal anvendes ved fastsættelsen af gebyrerne, inden for rammerne af en delegeret retsakt og ikke af en gennemførelsesretsakt.
Det fremgår med andre ord af en kontekstuel og systematisk fortolkning af de relevante bestemmelser i forordningen om digitale tjenester, at selv om der i denne forordnings artikel 43 ikke udtrykkeligt henvises til den metode, som nævnes i nævnte forordnings artikel 33, opstilles der i forordningens artikel 43 en udtrykkelig forbindelse mellem metoden til fastsættelse af de årlige tilsynsgebyrer, som kun kan foretages ved at vedtage en delegeret retsakt, og det gennemsnitlige antal månedlige aktive modtagere for de udpegede tjenester, på grundlag af hvilke gebyrerne skal fastsættes. Metoden til beregning af det gennemsnitlige antal månedlige aktive modtagere er følgelig uløseligt forbundet med fastsættelsen af tilsynsgebyret og må anses for at udgøre et væsentligt og uundværligt element heri.
For det tredje fastslog Retten, at eftersom beregningen af det gennemsnitlige antal månedlige aktive modtagere er et væsentligt og uundværligt element i fastsættelsen af gebyret, indebærer Kommissionens forpligtelse i henhold til artikel 43, stk. 4, i forordningen om digitale tjenester til at fastsætte »den nærmere« metode og procedurerne for fastsættelsen af gebyrerne i en delegeret retsakt implicit, men nødvendigvis en forpligtelse til i en sådan retsakt i det mindste at fastsætte tilstrækkeligt detaljerede oplysninger om metoden til beregning af det gennemsnitlige antal månedlige aktive modtagere.
Under alle omstændigheder pålægger sidstnævnte bestemmelse i det væsentlige Kommissionen at præcisere og konkretisere forordningen om digitale tjenester ved at fastlægge detaljer, som ikke er blevet det af lovgiver, i en delegeret retsakt. For så vidt som Kommissionen i delegeret forordning 2023/1127 havde begrænset sig til generelt at angive tre oplysningskilder, nemlig de data, som udbyderen havde meddelt i henhold til artikel 24, stk. 2, i forordningen om digitale tjenester, de oplysninger, hvorom der er anmodet i henhold til denne forordnings artikel 24, stk. 3, og andre oplysninger, som Kommissionen har til rådighed, kunne den ikke anses for at have overholdt nævnte forordnings artikel 43, stk. 4.
På denne baggrund fastslog Retten, at eftersom det gennemsnitlige antal månedlige aktive modtagere både er et væsentligt element i metoden til fastsættelse af tilsynsgebyret og et begreb, der skal forstås på en ensartet og sammenhængende måde i hele forordningen om digitale tjenester, følger det af denne forordnings artikel 43, stk. 3, sammenholdt med nævnte forordnings artikel 33, stk. 3, at Kommissionen ved at fastsætte metoden til beregning af det gennemsnitlige antal månedlige aktive modtagere i en gennemførelsesretsakt og ikke i en delegeret retsakt havde tilsidesat forordningens artikel 43, stk. 3, 4 og 5, og artikel 87. Retten annullerede derfor de anfægtede afgørelser.
Retten besluttede imidlertid at opretholde virkningerne af disse afgørelser, indtil de foranstaltninger, som er nødvendige for at opfylde Rettens domme, er truffet, hvilket skulle ske inden for en rimelig frist, som ikke måtte overstige 12 måneder regnet fra den dag, hvor dommene blev endelige.
Henset til grundene til, at de anfægtede afgørelser blev annulleret, fastslog Retten, at Kommissionen ikke kunne vedtage nye afgørelser, hvorved sagsøgerne blev pålagt at betale tilsynsgebyrer, uden først at fastsætte metoden til beregning af det gennemsnitlige antal månedlige aktive modtagere ved hjælp af en delegeret retsakt. Nye afgørelser om fastsættelse af tilsynsgebyret for 2023 kan nemlig i givet fald først vedtages efter en ændring af delegeret forordning 2023/1127 eller efter vedtagelsen af en ny delegeret retsakt, hvori metoden til beregning af det gennemsnitlige antal månedlige aktive modtagere fastsættes. Hvis påstanden om, at virkningerne af de anfægtede afgørelser opretholdes, ikke blev taget til følge, kunne dette derfor skade retssikkerheden og den korrekte gennemførelse af de tilsynsopgaver, som er overdraget til Kommissionen i henhold til forordningen om digitale tjenester.
(
1
) – Jf. artikel 33, stk. 4, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2022/2065 af 19.10.2022 om et indre marked for digitale tjenester og om ændring af direktiv 2000/31/EF (forordning om digitale tjenester) (EUT 2022, L 277, s. 1, herefter »forordningen om digitale tjenester«).
(
2
) – Kommissionens gennemførelsesafgørelse C(2023) 8176 final af 27.11.2023 om fastsættelse af tilsynsgebyret for Facebook og Instagram i henhold til artikel 43, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2022/2065 og Kommissionens gennemførelsesafgørelse C(2023) 8173 final af 27.11.2023 om fastsættelse af tilsynsgebyret for TikTok i henhold til artikel 43, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2022/2065.
(
3
) – Kommissionens delegerede forordning (EU) 2023/1127 af 2.3.2023 om supplerende regler til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2022/2065 for så vidt angår de detaljerede metoder og procedurer vedrørende det tilsynsgebyr, som Kommissionen pålægger udbydere af meget store onlineplatforme og af meget store onlinesøgemaskiner (EUT 2023, L 149, s. 16).