61963J0075
I sag 75/63
Angående en fortolkningsanmodning, som i medfør af EØF-traktatens artikel 177 er indgivet til Domstolen af den fungerende præsident for Raad van Beroep, en nederlandsk sidste instansdomstol i sager vedrørende social sikring, ved en kendelse fra denne ret i en sag, som verserer for retten mellem
M.K.H. UNGER OG ÆGTEFÆLLEN HOEKSTRA, begge bosat Woustraat 5, III Amsterdam, bistået af W. de Valk, Utrecht
appellant,
og
BESTUUR DER BEDRIJFSVERENIGING VOOR DETAILHANDEL EN AMBACHTEN, Nijenoud 1 A, Utrecht, repræsenteret af dens juridiske rådgiver Ritl. Van der Meen, Utrecht
appelindstævnt,
for at få afgjort følgende spørgsmål:
»Hvorledes skal denne traktat og de retsakter, som er vedtaget til gennemførelse heraf, fortolkes, navnlig den ovennævnte forordning (forordning nr. 3 vedtaget af Rådet for EØF om social sikring af vandrende arbejdstagere, JO af16. 12. 1958, s. 561 ff; og særlig om begrebet arbejdstager eller dermed ligestillet person er fastlagt ved medlemsstaternes lovgivning, eller om det har et supranationalt indhold; i bekræftende fald om dette indhold er andet end en erkendelse af, at begrebet er nødvendigt for at afgøre, hvorvidt den ovennævnte artikel 19, stk. 1 hindrer en ikke-udbetaling af sygepenge til personer, som, efter hvad den nederlandske domstol har konstateret, befinder sig i den faktiske situation, som netop er fastslået, for så vidt angår sagsøgeren«
afsiger
DOMSTOLEN
sammensat af: præsidenten A. M. Donner, afdelingsformændene Ch. L. Hammes og A. Trabucchi, dommerne L. Delvaux, R. Rossi, R. Lecourt og W. Strauss (referende),
generaladvokat: M. Lagrange
justitssekretær: A. Van Houtte
følgende
DOM
Præmisser
Anmodningen om fortolkning i henhold til EØF-traktatens artikel 177 er blevet forelagt Domstolen forskriftsmæssigt af Centrale Raad van Beroep
1.
Ved det af den nævnte ret stillede spørgsmål anmodes Domstolen først om at udtale sig om, hvorvidt begrebet »arbejdstager eller dermed ligestillet person« i forordning nr. 3, artikel 19, stk. 1 er fastlagt ved hver medlemsstats lovgivning eller ved fællesskabsretten, således at det har et supranationalt indhold;
forordning nr. 3 er vedtaget til gennemførelse af EØF-traktatens artikel 51, hvorefter Rådet »vedtager de foranstaltninger vedrørende social tryghed, der er nødvendige for at gennemføre arbejdskraftens fri bevægelighed«, idet den »især« indfører en ordning, som blandt andre fordele gør det muligt at sikre de pågældende »sammenlægning af alle tidsrum, der i de forskellige nationale lovgivninger tages i betragtning med henblik på at indrømme og opretholde retten til ydelser og på beregning af disse«; svaret på spørgsmålet afhænger således hovedsageligt af, om de relevante bestemmelser i traktaten, hvoraf begrebet »arbejdstager eller dermed ligestillet person« er udledt ved hjælp af nævnte forordning, for så vidt som disse bestemmelser vedrører området for social tryghed, har et fællesskabsretligt indhold eller ej;
artikel 51 findes i kapitlet om »arbejdskraften« og er anbragt i afsnit III (»Den frie bevægelighed for personer, tjenesteydelser og kapital«) og i anden del af traktaten (»Fællesskabets grundlag«);
da indførelsen af en så vidtgående frihed som muligt for arbejdskraftens bevægelighed således hører til Fællesskabets »grundlag«, må den udgøre hovedformålet med artikel 51 og er derfor retningsgivende for fortolkningen af de forordninger, der er vedtaget til gennemførelsen af denne artikel;
traktaten, der ved artiklerne 48-51 har indført »arbejdskraften« s fri bevægelighed, har derfor givet dette begreb en fællesskabsredig betydning;
hvis fastlæggelsen af dette begreb skulle høre ind under den nationale ret, ville hver stat have mulighed for at ændre indholdet af begrebet »vandrende arbejdstager« og efter forgodtbefindende ophæve traktatens beskyttelse af visse persongrupper;
i øvrigt er der ikke i traktatens artikler 48-51 holdepunkter for den antagelse, at disse bestemmelser skulle have overladt definitionen af ordet »arbejdskraft« til de nationale lovgivninger;
tværtimod viser den omstændighed, at traktaten i artikel 48, stk. 2 har nævnt visse elementer i begrebet »arbejdskraft« såsom beskæftigelse og aflønning, at den tillægger dette begreb en fællesskabsretlig betydning;
artiklerne 48 — 51 ville således være blottet for enhver betydning og traktatens ovennævnte mål alvorligt truet, hvis indholdet af et sådant begreb kunne fastsættes og ændres ensidigt ved national ret;
begrebet »arbejdskraft« i de nævnte artikler falder således ikke ind under den nationale ret, men under fællesskabsretten;
udtrykket »arbejdstager eller dermed ligestillet person«, som anvendes af forordning nr. 3, har kun betydning inden for rammerne af og grænserne for det i traktaten fastlagte begreb »arbejdskraft«, som denne forordning begrænser sig til at anvende;
det nævnte udtryk, som skal klargøre begrebet »arbejdstager« med henblik på forordning nr. 3, har således som dette en fællesskabsretlig betydning; selv om udtrykket »arbejdstager eller dermed ligestillet person« kunne tænkes at optræde i hver af medlemsstaternes lovgivning, ville det ikke overalt kunne have sammenlignelig betydning eller rolle, hvorfor det er umuligt at fastsætte dets indhold ved henvisning til lignende udtryk, som kan findes i de nationale lovgivninger;
begrebet »arbejdstager eller dermed ligestillet perso.« har således et fællesskabsretligt indhold, idet det omfatter alle, der i denne egenskab og uanset under hvilken benævnelse er omfattet af de forskellige nationale sociale sikringsordninger.
2.
Centrale Raad anmoder i anden del af sit spørgsmål Domstolen om, såfremt det omtvistede udtryk anses at have fællesskabsredig betydning, at tage stilling til, hvad dette indhold går ud på, for så vidt kendskabet hertil er nødvendigt for at afgøre, om den ovennævnte artikel 19, stk. 1 er til hinder for ikke-udbetaling af sygepenge til personer, som befinder sig i en situation, som kan sammenlignes med situationen i den foreliggende sag;
det fremgår såvel af traktaten som af forordning nr. 3, at den beskyttede »arbejdstager« ikke udelukkende er en person, der aktuelt er beskæftiget;
artikel 48, stk. 3 omhandler også personer, som kan »blive boende på en medlemsstats område … efter at have haft ansættelse dér;«
forordning nr. 3, artikel 4 nævner de arbejdstagere og dermed ligestillede personer, som er »eller har været« omfattet af lovgivningen i en eller flere medlemsstater;
traktaten og forordning nr. 3 har således ikke udelukkende villet beskytte en arbejdstager, som for tiden har arbejde, men de tilstræber fornuftigvis også at beskytte dem, som efter at have forladt deres stilling, må antages at kunne få en anden;
når national ret tilbyder personer, som er blevet berøvet deres beskæftigelse, muligheden for frivilligt at tilslutte sig den sociale forsikring for arbejdstagere, og når denne tilslutning er sket og er blevet accepteret, kan denne foranstaltning under visse betingelser betragtes som beregnet til at beskytte de pågældende i deres egenskab af »arbejdstagere« i traktatens forstand og til at forlene denne beskyttelse med garantierne i forordning nr. 3;
således forholder det sig, hvis den ovennævnte ret gives de pågældende, dels fordi de før var »arbejdstagere«, dels fordi de på ny vil kunne blive dette;
følgelig kan de nævnte personer betragtes som »arbejdstagere eller dermed ligestillede personer« i forordning nr. 3's betydning, idet der i øvrigt ikke er nogen bestemmelse i denne forordning, som er til hinder for denne fortolkning;
det tilkommer således den nationale retsinstans, som alene er kompetent til at fortolke national ret, at vurdere, om retten til at tilslutte sig den sociale sikring i hvert enkelt tilfælde er blevet givet den pågældende, fordi han tidligere var »arbejdstager«, og om optagelsen er opretholdt på grund af muligheden for, at han vil genindtræde i et arbejdsforhold;
enhver »arbejdstager eller dermed ligestillet person«, der befinder sig i den situation, som er beskrevet i den ovennævnte artikel 19, stk. 1, kan kræve de heri omtalte ydelser;
denne bestemmelse hjemler ingen undtagelse til skade for de pågældende, navnlig hvad angår begrundelsen for opholdet i udlandet;
den er ligeledes til hinder for, at nationale regler i tilfælde af et sådant ophold gør tilståelsen af de omhandlede ydelser afhængig af mere byrdefulde betingelser, end de der ville være blevet anvendt, hvis den pågældende var blevet syg, mens han befandt sig på den stats område, hvor forsikreren hører hjemme;
3.
Den tyske regering har rejst spørgsmålet, om den tysk-nederlandske aftale af 29. marts 1951 om den sociale sikring (Tractatenblad van het Koninkrijk der Neder - landen, 1951, nr. 57) under alle omstændigheder ikke bør føre til, at der gives appellanten medhold i den af ham rejste sag;
Domstolen er inden for rammerne af EØF-traktatens artikel 177 ikke bemyndiget til at fortolke de reeler, som henhører under den nationale ret.
På grundlag af disse præmisser,
kender
DOMSTOLEN
idet den træffer afgørelse om de spørgsmål, der er forelagt den af Centrale Raad van Beroep ved skrivelse af 12. juli 1963 fra den fungerende præsident for denne ret, for ret:
1.
Begrebet »arbejdstager eller dermed ligestillet person«, som er anvendt af forordning nr. 3 fra Rådet for EØF om social sikring af vandrende arbejdstagere (JO af 16. 12. 1958, s. 561 ff) har på samme måde som udtrykket »arbejdskraft« i artiklerne 48 — 51 en fællesskabsretlig betydning.
2.
a)
Dette begreb omfatter personer, der, efter at de først obligatorisk har været omfattet af den sociale sikring som »arbejdstagere«, derefter i deres egenskab og på grund af en mulig genoptagelse af deres virksomhed som arbejdstagere, har fået rettigheder i henhold til en frivillig forsikring efter national ret, som reguleres af lignende principper som den obligatoriske forsikring.
b)
Det tilkommer den nationale retsinstans i hvert tilfælde at vurdere, om denne ret er blevet tilstået de pågældende under de under a) nævnte betingelser.
3.
a)
De »arbejdstagere eller dermed ligestillede personer«, der befinder sig i den situation, som er omhandlet i forordning nr. 3, artikel 19, stk. 1, har krav på de rettigheder, der er hjemlet ved denne bestemmelse, uanset grunden til deres ophold i udlandet.
b)
Artikel 19, stk. 1 er til hinder for enhver national retsregel, som i tilfælde af et sådant ophold gør indrømmelsen af de omhandlede ydelser afhængig af betingelser, der er mere byrdefulde end dem, som ville være blevet anvendt, hvis den pågældende var blevet syg, mens han befandt sig på den medlemsstats område, som er forsikrerens hjemstat.
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 19. marts 1964.
For justitssekretæren
H. J. Eversen
Assisterende justitssekretær
A. M. Donner
Præsident