Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
T. ĆAPETA
fremsat den 19. marts 2026 (1)
Forenede sager C-7/25 [Ramodi] og C-8/25 [Karkik] (i)
K (C-7/25)
P (C-8/25)
mod
Minister van Asiel en Migratie
(anmodninger om præjudiciel afgørelse indgivet af rechtbank den Haag, zittingsplaats Roermond (retten i første instans i Haag, tingstedet Roermond, Nederlandene))
» Præjudiciel afgørelse – asylpolitik – direktiv 2011/95/EU – vurdering af de relevante elementer i en ansøgning om international beskyttelse – forpligtelse til at understøtte elementer af en ansøgning med autentiske eller andre objektivt verificerbare dokumenter – procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse – direktiv 2013/32/EU – artikel 46, stk. 3 – fuldstændig og ex
nunc-undersøgelse af de faktiske og retlige omstændigheder, herunder en undersøgelse af behovet for international beskyttelse – non-refoulement-princippet – elementer i sagsakterne, som er bragt til kendskab for en ret i første instans, for hvilken der verserer et søgsmål til prøvelse af et afslag «
I.      Indledning
1.        Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (retten i første instans i Haag, tingstedet Roermond, Nederlandene), som er den forelæggende ret, har forelagt Domstolen to spørgsmål til præjudiciel afgørelse.
2.        Begge spørgsmål er rejst i forbindelse med to forskellige sager. I disse sager anmoder asylansøgere om domstolsprøvelse af den kompetente administrative myndigheds afgørelse, hvorefter deres ansøgning om international beskyttelse blev afslået som ugrundet.
3.        Med det andet spørgsmål, som jeg på Domstolens anmodning vil koncentrere mig om i dette forslag til afgørelse, ønsker den forelæggende ret oplyst, om den, i sådanne sager til prøvelse af en afgørelse, i henhold til EU-retten er forpligtet til, om nødvendigt af egen drift, at foretage en fuldstændig og ex
nunc-undersøgelse af både faktiske og retlige omstændigheder, på grundlag af de elementer i sagsakterne, som er bragt til rettens kendskab, efter at være blevet suppleret eller præciseret efter en kontradiktorisk procedure, uanset at den i henhold til national ret ville være begrænset til at undersøge de faktiske og retlige omstændigheder, der udtrykkeligt fremgår af den stævning, der ligger til grund for domstolsprøvelsen.
4.        Den forelæggende ret har anmodet om en fortolkning af artikel
46 i direktivet om asylprocedurer (2), sammenholdt med artikel
4, artikel
18 og artikel
47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«).
II.    De faktiske omstændigheder i hovedsagen, de præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne ved Domstolen
5.        Den forelæggende ret har indgivet to separate anmodninger om præjudiciel til afgørelse til Domstolen. Anmodningerne er indgivet på baggrund af forskellige omstændigheder, men rejser begge de samme præjudicielle spørgsmål. Jeg vil derfor først redegøre for de faktiske omstændigheder i de enkelte sager, inden jeg redegør for de retlige spørgsmål, som de rejser.
Sag C-7/25
6.        K, der er sagsøgeren i hovedsagen, er en irakisk statsborger, der har gjort gældende, at et magtfuldt og berygtet medlem af en bevæbnet gruppe i Irak på det sted, hvor hun boede, forulempede både hende og hendes mand, efter at hun og hendes datter gentagne gange havde afvist hans talrige anmodninger om tilladelse til at indgå ægteskab med datteren. Sagsøgeren anmeldte denne episode til retten i sit hjemland, men ifølge sagsøgeren forholdt retten sig passiv med hensyn hertil. Hun og hendes mand forlod Irak i 2022, mens deres datter blev i landet og gik under jorden.
7.        Den 1. februar 2022 ansøgte både sagsøgeren og hendes mand om international beskyttelse i Kongeriget Nederlandene, men efter hendes mands død blev sagen på hans vegne afsluttet. I sin ansøgning om international beskyttelse har sagsøgeren understøttet grundene til sin flugt med forklaringer, indgivet et originalt pas, en kopi af den anmeldelse, der blev indgivet til en irakisk ret, og en kopi af en aktuel lægejournal. Sagsøgeren har ligeledes gjort gældende, at hun, fordi hun nu er enke, ved en tilbagesendelse til Irak vil blive betragtet som en enlig kvinde, hvilket betyder, at hun er omfattet af de særlige beskyttelsesregler, som Minister van Asiel en Migratie (minister for asyl og migration, Nederlandene), som er sagsøgte i hovedsagen (herefter »sagsøgte«), har fastsat (3).
8.        Sagsøgte afslog sagsøgerens ansøgning om international beskyttelse som ugrundet med den begrundelse, at hendes forklaringer vedrørende problemerne med den mand, der havde anmodet om tilladelse til at gifte sig med hendes datter i Irak, ikke var troværdige. I denne forbindelse fastslog sagsøgte, for det første, at sagsøgeren ikke havde understøttet sine forklaringer med objektive dokumenter, som fuldt ud kan støtte hendes asylgrund, og foreholdt sagsøgeren, for det andet, at hun ikke havde opfyldt de betingelser i artikel 31, stk. 6, litra c) og d), i Vreemdelingenwet 2000 (udlændingeloven af 2000), der svarer til betingelserne i kvalifikationsdirektivets artikel 4, stk. 5, litra c) og d) (4).
9.        Sagsøgte var af den opfattelse, at selv om oplysningerne om ansøgerens identitet, nationalitet og oprindelse var troværdige, var disse grunde ikke i sig selv tilstrækkelige til at tildele ansøgeren international beskyttelse.
10.      Ved afgørelse af 15. juli 2024 afslog sagsøgte ansøgerens ansøgning om international beskyttelse som ugrundet. Denne afgørelse omfattede en afgørelse om tilbagesendelse, hvorved Irak blev udpeget som bestemmelsesland, og der blev fastsat en frist på fire uger for frivillig udrejse fra Nederlandene.
11.      Den 19. juli 2024 anlagde ansøgeren sag til prøvelse af denne afgørelse ved den forelæggende ret, hvori hun bl.a. gjorde gældende, at den måde, hvorpå sagsøgte vurderede hendes asylgrundes troværdighed, ikke er i overensstemmelse med kvalifikationsdirektivets artikel 4, stk. 5.
12.      Den 18. december 2024 afholdt den forelæggende ret et retsmøde i sagen – sammen med retsmødet i sagen, der lå til grund for anmodningen om præjudiciel afgørelse i sag C-8/25 – og den 7. januar 2025 meddelte den sagsøgeren, at det efter dens opfattelse var nødvendigt at forelægge Domstolen en anmodning om præjudiciel afgørelse.
Sag C-8/25
13.      P, der er sagsøgeren i hovedsagen, er en irakisk statsborger, som angiveligt blev opdaget, mens han havde et intimt forhold til en anden mand. Efter at være blevet indberettet til de irakiske myndigheder frygter sagsøgeren, at han kan blive idømt en fængselsstraf på grund af sin seksuelle orientering. Det er med henvisning til disse omstændigheder, at sagsøgeren har begrundet sin ansøgning om international beskyttelse i Nederlandene, som han indgav den 6. juli 2023.
14.      Sagsøgte anså oplysningerne om ansøgerens identitet, nationalitet og oprindelse for at være troværdige – til trods for at ansøgeren ikke havde fremlagt dokumentation til støtte for sine personlige oplysninger – men var af den opfattelse, at disse oplysninger ikke udgjorde et tilstrækkeligt grundlag for at tildele ansøgeren international beskyttelse.
15.      Ved afgørelse af 5. juli 2024 afslog sagsøgte ansøgerens ansøgning om international beskyttelse som ugrundet med den begrundelse, at ansøgeren ikke var i stand til at fremlægge dokumentation, der bekræftede, at han var blevet arresteret af de irakiske myndigheder på grund af hans seksuelle orientering. I denne forbindelse fandt sagsøgte, at ansøgeren ikke opfyldte betingelserne i artikel
31, stk. 6, litra
c), i udlændingeloven af 2000, som svarer til kvalifikationsdirektivets artikel
4, stk. 5, litra
c). Afgørelsen om afslag på P’s ansøgning omfattede en afgørelse om tilbagesendelse, hvorved Irak blev udpeget som bestemmelsesland, og der blev fastsat en frist på fire uger for frivillig udrejse fra Nederlandene.
16.      Ansøgeren anlagde herefter sag ved den forelæggende ret den 10. juli 2024, bl.a. med påstand om, at den måde, hvorpå hans asylgrundes troværdighed var blevet vurderet, ikke var i overensstemmelse med kvalifikationsdirektivets artikel 4, stk. 5.
17.      Den 18. december 2024 afholdt den forelæggende ret et retsmøde i sagen – sammen med retsmødet i sagen, der lå til grund for anmodningen om præjudiciel afgørelse i sag C-7/25 – og den 7. januar 2025 meddelte den sagsøgeren, at det efter dens opfattelse var nødvendigt at forelægge Domstolen en anmodning om præjudiciel afgørelse.
18.      Jeg forstår det således, at den forelæggende ret i det fælles retsmøde blev gjort bekendt med yderligere elementer i sagsakterne, som ikke var blevet rejst i nogen af sagerne, og som den fandt relevante for afgørelsen af ansøgningerne om international beskyttelse.
Fælles spørgsmål, der er rejst ved den forelæggende ret
19.      To retlige spørgsmål, der er fælles for de to sager, er blevet rejst ved den forelæggende ret.
20.      Det første spørgsmål vedrører den måde, hvorpå sagsøgte undersøgte og vurderede K’s og P’s (herefter »sagsøgerne«) behov for international beskyttelse, og om denne vurdering var i overensstemmelse med EU-retten og Domstolens praksis.
21.      I denne henseende er den forelæggende ret af den opfattelse, at den omhandlede nationale lovgivning, nærmere bestemt artikel
31, stk. 6, i udlændingeloven af 2000, er i strid med selve den bestemmelse, som den har til formål at gennemføre, nemlig kvalifikationsdirektivets artikel
4, stk. 5. Denne omstændighed er blevet yderligere skærpet af en ny politik for vurdering af ansøgninger om international beskyttelse, der, som den forelæggende ret har forklaret, trådte i kraft den 1. juli 2024. I henhold til denne politik omfatter vurderingen af en ansøgning om international beskyttelse følgende trin: i) at fastlægge begrundelserne for asyl, ii) at fastlægge, om disse grunde er fuldt ud understøttet af autentiske og/eller objektivt verificerbare dokumenter og/eller objektive offentlige kilder, og – hvis dette ikke er tilfældet – iii) at fastlægge, om ansøgeren opfylder alle betingelserne i artikel
31, stk. 6, i udlændingeloven af 2000, som svarer til betingelserne i kvalifikationsdirektivets artikel
4, stk. 5, litra
c) og d).
22.      Ifølge den forelæggende ret gør en sådan anvendelse af kvalifikationsdirektivets artikel
4, stk. 5, det muligt for sagsøgte at afslå en ansøgning om international beskyttelse som ugrundet, såfremt ansøgeren i) ikke er i stand til fuldt ud at understøtte begrundelsen for asylansøgningen med autentiske og objektivt verificerbare dokumenter eller pålidelige offentlige kilder og ii) ikke har indgivet sin ansøgning så tidligt som muligt, og sagsøgte ikke anser denne forsinkelse for at være undskyldelig.
23.      Den forelæggende ret har imidlertid anført, at det af ordlyden af kvalifikationsdirektivets artikel
4, stk. 5, sammenholdt med de øvrige stykker i kvalifikationsdirektivets artikel
4 og artikel
10, stk. 3, litra
b), i direktivet om asylprocedurer og chartrets artikel
4 og 18, klart fremgår, at sagsøgte i situationer som dem, der er omhandlet i de to sager i hovedsagen, er forpligtet til at samarbejde med sagsøgeren for at fastslå de faktiske omstændigheder.
24.      Den forelæggende ret ønsker derfor oplyst, om det i henhold til den relevante EU-ret er et krav, at den besluttende myndighed i forbindelse med vurderingen af de kendsgerninger og omstændigheder, som ligger til grund for ansøgningen om international beskyttelse, skal samarbejde med ansøgeren og tage alle bevismidler og aspekter til støtte for denne ansøgning i betragtning.
25.      Det andet spørgsmål er, om en national domstols eller et domstolslignende organs forpligtelse til at stille effektive retsmidler til rådighed også omfatter en forpligtelse til, om nødvendigt af egen drift og i samarbejde med ansøgeren, at efterprøve, om sagsøgte har fremskaffet, undersøgt og i forbindelse med behandlingen af ansøgningen om international beskyttelse inddraget alle relevante elementer i sagsakterne, som er bragt til rettens kendskab, efter at de er blevet suppleret eller præciseret efter en kontradiktorisk procedure, herunder at foretage en undersøgelse, om nødvendigt af egen drift, af behovet for international beskyttelse i henhold til kvalifikationsdirektivet.
26.      Som den forelæggende ret har forklaret, begrænser prøvelsen af en administrativ afgørelse i Nederlandene sig i henhold til artikel
8:69 i Algemene wet bestuursrecht (herefter »den almindelige forvaltningslov«) til de spørgsmål, der er rejst i begrundelsen for søgsmålet.
27.      Som den forelæggende ret har forklaret, er den af denne grund forhindret i at foretage en fuldstændig og ex
nunc-prøvelse af lovligheden af sagsøgtes afgørelse, herunder af, om non-refoulement-princippet er blevet overholdt, eftersom den ikke har mulighed for at inddrage aspekter, som asylansøgeren ikke udtrykkeligt har påberåbt sig i sit søgsmål til prøvelse af afslaget.
28.      Efter den forelæggende rets opfattelse er en national retspraksis, hvorefter en retslig myndigheds prøvelse af en afgørelse om afslag på en ansøgning om international beskyttelse er begrænset til at undersøge, om denne afgørelse er velbegrundet alene på grundlag af de faktiske omstændigheder og argumenter, som ansøgeren udtrykkeligt har påberåbt sig i forbindelse med søgsmålet, vanskelig at forene med Domstolens fortolkning af EU-retten, og navnlig med den absolutte karakter af non-refoulement-princippet samt retten til et effektivt retsmiddel, der er sikret ved chartrets artikel 47, og som er konkretiseret i tilbagesendelsesdirektivets
artikel 13, stk. 1 og 2 (5), og i artikel 46, stk. 1 og 3, i direktivet om asylprocedurer.
29.      Efter en gennemgang af Domstolens praksis (6) er den forelæggende ret nået til den konklusion, at Domstolen endnu ikke har behandlet disse spørgsmål. Den er navnlig af den opfattelse, at Domstolen ikke udtrykkeligt har fastslået, om forpligtelsen til, om nødvendigt af egen drift, at undersøge, om non-refoulement-princippet er blevet overholdt, også finder anvendelse i de tilfælde, hvor en national domstol eller et domstolslignende organ i første instans skal prøve afslaget på en ansøgning om international beskyttelse med den begrundelse, at den er ugrundet.
30.      Den forelæggende ret har ligeledes anført, at en national domstol eller et domstolslignende organ kun fuldt ud kan sikre overholdelse af non-refoulement-princippet, såfremt den har pligt til, om nødvendigt af egen drift, at foretage en fuldstændig og ex
nunc-undersøgelse af både de faktiske og de retlige omstændigheder, herunder en undersøgelse af behovet for international beskyttelse i overensstemmelse med kvalifikationsdirektivet. Selv hvis det antages, at det i forbindelse med denne undersøgelse af behovet for international beskyttelse klart fremgår, at ansøgeren ikke opfylder de betingelser for international beskyttelse, der er fastsat i kvalifikationsdirektivets artikel
12 og artikel
17, vil denne undersøgelse, foretaget af egen drift, ikke desto mindre kunne føre til en konstatering af, at en tilbagesendelse af ansøgeren til hjemlandet vil være i strid med non-refoulement-princippet, og at en afgørelse om tilbagesendelse enten ikke kan træffes eller, såfremt en sådan afgørelse om tilbagesendelse allerede er truffet, skal suspenderes, og tilbagesendelsen udsættes. Derimod vil den retslige beskyttelse hverken være effektiv eller fuldstændig, hvis en national domstol eller et domstolslignende organ ikke har pligt til, om nødvendigt af egen drift, at undersøge, om non-refoulement-princippet er blevet overholdt, navnlig når en tilsidesættelse af dette princip er åbenbar på grundlag af de elementer i sagen, der er blevet bragt til dens kendskab, og som er blevet suppleret eller præciseret efter den ved denne ret verserende kontradiktoriske procedure.
31.      På denne baggrund har rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (retten i første instans i Haag, tingstedet Roermond) besluttet at udsætte de to sager og i begge tilfælde at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)      Er en national fremgangsmåde, hvorved [kvalifikationsdirektivets] artikel 4, stk. 5, anvendes således, at de forklaringer, der ligger til grund for en ansøgning om international beskyttelse, anses for utroværdige, hvis ansøgeren ikke fuldt ud kan understøtte disse forklaringer med autentiske og/eller objektivt verificerbare dokumenter og/eller objektive offentlige kilder og ikke opfylder alle de i stk. 5 nævnte betingelser, i overensstemmelse med EU-retten, eller skal [kvalifikationsdirektivets] artikel 4, stk. 5, sammenholdt med [kvalifikationsdirektivets] artikel 4, stk. 1-4, artikel 10, stk. 3, litra b), i [direktivet om asylprocedurer] samt [chartrets] artikel 4 og 18, fortolkes således, at den kompetente myndighed i forbindelse med vurderingen af de kendsgerninger og omstændigheder, som ligger til grund for ansøgningen om international beskyttelse, skal samarbejde med ansøgeren og tage alle bevismidler og aspekter til støtte for denne ansøgning i betragtning i forbindelse med undersøgelsen og vurderingen af beskyttelsesbehovet, og at ansøgerens forklaringer, hvis den pågældende kan understøtte disse fyldestgørende med dokumentation eller andre beviser eller opfylder de nævnte betingelser, ikke behøver yderligere bekræftelse og dermed er troværdige?
2)      Skal artikel 46, stk. 3, i [direktivet om asylprocedurer], sammenholdt med [chartrets] artikel 4, 18 og 47, fortolkes således, at en national ret i første instans, ved hvilken et søgsmål er anlagt med henblik på at vurdere lovligheden af et afslag på en ansøgning om international beskyttelse som ugrundet, er forpligtet til, om nødvendigt ex officio, at foretage en fuldstændig og ex
nunc-undersøgelse af både faktiske og retlige omstændigheder, i hvilken forbindelse også behovet for international beskyttelse i henhold til [kvalifikationsdirektivet] bliver vurderet på grundlag af de elementer i sagsakterne, som er bragt til rettens kendskab efter at være blevet suppleret og kommenteret i en kontradiktorisk procedure?«
32.      Den forelæggende ret har anmodet Domstolen om at forene sagerne C-7/25 og C-8/25 i henhold til artikel
54 i Domstolens procesreglement. Som svar på denne anmodning traf Domstolens præsident den 26. februar 2025 afgørelse om at forene disse sager.
33.      Den forelæggende ret har ligeledes anmodet Domstolen om, at de foreliggende sager undergives den fremskyndede procedure, som er fastsat i artikel 105, stk. 1, i Domstolens procesreglement. Den 27. marts 2025 besluttede Domstolens præsident, efter at have hørt den refererende dommer og generaladvokaten, ikke at efterkomme den forelæggende rets anmodning.
34.      Parterne i begge sager i hovedsagen, den nederlandske regering og Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg til Domstolen.
35.      Domstolen har besluttet at træffe afgørelse uden mundtlig forhandling i overensstemmelse med artikel 76, stk. 2, i Domstolens procesreglement.
III. Bedømmelse
36.      På Domstolens anmodning vil mit forslag til afgørelse i den foreliggende sag koncentrere sig om det andet præjudicielle spørgsmål.
37.      Med dette spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om den i forbindelse med et søgsmål, der er anlagt med henblik på at vurdere lovligheden af et afslag på en ansøgning om international beskyttelse som ugrundet, i henhold til EU-retten, hovedsageligt artikel
46, stk. 3, i direktivet om asylprocedurer, sammenholdt med chartrets artikel
47, er forpligtet til at tage hensyn til den lovgivning og de faktiske omstændigheder, som den pågældende ret har fået kendskab til på grundlag af de elementer i sagsakterne, som er bragt til dens kendskab, efter at være blevet suppleret eller præciseret efter en kontradiktorisk procedure, selv om disse elementer ikke var en del af den oprindelige klage, der ligger til grund for efterprøvelsen. Den forelæggende ret ønsker ligeledes oplyst, om den under sådanne omstændigheder er forpligtet til, om nødvendigt af egen drift, at foretage en undersøgelse af behovet for international beskyttelse i overensstemmelse med kvalifikationsdirektivet og en eventuel tilsidesættelse af non-refoulement-princippet.
38.      Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at den forelæggende ret er af den opfattelse, at den i medfør af artikel 8:69 i den almindelige forvaltningslov og den relevante nationale retspraksis er forhindret i at foretage en sådan fuldstændig og ex
nunc-undersøgelse. Denne bestemmelse fastsætter ifølge den forelæggende rets forklaringer, at en administrativ afgørelse skal prøves på grundlag af begrundelserne for søgsmålet. Denne bestemmelse har følgende ordlyd: »1. Retten træffer afgørelse på grundlag af stævningen, de fremlagte dokumenter samt det, der er fremkommet under den indledende undersøgelse af sagen og retsmødet med henblik på bevisoptagelse. 2. Retten supplerer af egen drift de retlige anbringender. 3. Retten kan af egen drift supplere de faktiske omstændigheder (7).« Denne lovgivning ledsages af en begrundelse, der yderligere begrænser en forvaltningsdomstols beføjelser (8).
39.      Det forelagte spørgsmål er begrundet i den forelæggende rets opfattelse, hvorefter national lovgivning, der begrænser en forvaltningsdomstols beføjelser på en sådan måde, ikke er i overensstemmelse med EU-retten.
40.      Det præjudicielle spørgsmål kan opdeles i to dele, som jeg vil behandle hver for sig. Jeg vil indledningsvis anføre (under A), at en national ret i forbindelse med prøvelsen af lovligheden af en afgørelse om afslag på en ansøgning om international beskyttelse som grundløs i henhold til EU-retten er forpligtet til at tage hensyn til alle de elementer i sagsakterne, som er blevet bragt til dens kendskab, således som de er blevet suppleret eller præciseret efter en kontradiktorisk procedure, selv om visse elementer ikke fremgår af de anbringender, som ansøgeren har gjort gældende. Under B vil jeg redegøre for, hvorfor en national ret ligeledes er forpligtet til, om nødvendigt af egen drift, at undersøge ansøgerens behov for international beskyttelse i forbindelse med prøvelsen af lovligheden af en afgørelse om afslag på en ansøgning om international beskyttelse som grundløs.
A.      Domstolsprøvelsens omfang
41.      Hvilke elementer skal en national ret tage i betragtning, når den behandler et søgsmål til prøvelse af en afgørelse om afslag på en ansøgning om international beskyttelse som grundløs? Er den begrænset til kun at prøve de spørgsmål, der er rejst i søgsmålet, eller skal den også tage hensyn til andre elementer i sagen, som den er blevet gjort bekendt med?
42.      For at besvare disse spørgsmål er det nødvendigt at fortolke artikel 46 i direktivet om asylprocedurer i lyset af princippet om effektiv domstolsbeskyttelse, som er nedfældet i chartrets artikel 47 (9).
43.      De relevante dele af artikel
46, stk. 1, og 3, i direktivet om asylprocedurer er affattet således:
»1.      Medlemsstaterne sikrer, at ansøgere har ret til effektive retsmidler ved en domstol eller et domstolslignende organ i forbindelse med følgende:
a)      en afgørelse, der er truffet om deres ansøgning om international beskyttelse, herunder en afgørelse:
i)      om at betragte en ansøgning som grundløs hvad angår flygtningestatus og/eller subsidiær beskyttelsesstatus
[…]
3.      For at efterkomme stk. 1 sikrer medlemsstaterne, at effektive retsmidler omfatter en fuldstændig og ex
nunc-undersøgelse af både faktiske og retlige omstændigheder, herunder, hvor det er relevant, en undersøgelse af behovene for international beskyttelse i henhold til [kvalifikationsdirektivet], i det mindste i klageprocedurer ved en domstol eller et domstolslignende organ i første instans« (10).
44.      Efter min opfattelse fremgår det for det første klart af affattelsen af artikel 46 i direktivet om asylprocedurer, at en ansøger, hvis asylansøgning er blevet afslået som grundløs, har ret til prøvelse af en sådan afgørelse ved en domstol eller et domstolslignende organ. For det andet kræver stk. 3 i denne artikel, at den domstol eller det domstolslignende organ, der foretager prøvelsen, i det mindste i første instans, hvor retterne generelt har kompetence til at bedømme de faktiske omstændigheder, skal undersøge alle sagens akter, dvs. alle de argumenter og alt det bevismateriale, den er blevet forelagt, og ikke kun de elementer, som ansøgeren udtrykkeligt har fremført i stævningen. Affattelsen »herunder [...] en undersøgelse af behovene for international beskyttelse« kan ikke fortolkes på anden måde, end at den giver den nationale ret beføjelse til, hvor det er relevant, at foretage en fornyet prøvelse af ansøgningens substans, uanset om ansøgeren i under søgsmålet har anmodet om en sådan fornyet behandling eller ej. Henvisningen til en »fuldstændig og ex
nunc-undersøgelse af både faktiske og retlige omstændigheder« viser, at retsinstansen skal tage alle relevante faktiske og retlige omstændigheder i sagen i betragtning, ikke kun dem, som den er blevet gjort bekendt med i stævningen. Ordlyden »ex
nunc-undersøgelse« betyder, at retten kan tage hensyn til nye retlige argumenter og faktiske omstændigheder, som ikke er blevet taget i betragtning under den administrative procedure, der førte til afgørelsen.
45.      Denne fortolkning er i overensstemmelse med Domstolens praksis. I Alheto-dommen præciserede Domstolen begrebet »ex
nunc«, hvorefter retten skal foretage en bedømmelse, under hvilken der, hvor det er relevant, tages hensyn til nye forhold, der er fremkommet efter vedtagelsen af den afgørelse, som er genstand for søgsmålet. En sådan bedømmelse gør det nemlig muligt at behandle ansøgningen om international beskyttelse udførligt, uden at der er behov for at sende sagen tilbage til den besluttende myndighed. En national ret har derfor beføjelse til at tage hensyn til nye forhold, som denne myndighed ikke har truffet afgørelse om i overensstemmelse med direktivet om asylprocedurer. Domstolen har desuden fastslået, at adjektivet »fuldstændig« bekræfter, at retsinstansen er forpligtet til at efterprøve såvel de forhold, som den besluttende myndighed har eller kunne have taget hensyn til, som de forhold, der er fremkommet efter denne myndigheds vedtagelse af afgørelsen (11).
46.      Under en sags forløb kan der meget vel opstå et behov for at vurdere faktiske omstændigheder, der går ud over den formelle anlæggelse af et søgsmål. F.eks. kan det under behandlingen af søgsmålet ske, at der fremkommer nye forhold, eller at dommeren bliver opmærksom på et bevis, som den myndighed, der har truffet afgørelse, burde have taget, men ikke tog i betragtning, da den traf afgørelse om, hvorvidt ansøgeren skulle tildeles international beskyttelse. I sådanne tilfælde skal den nationale domstol eller det domstolslignende organ, for hvilken sagen er indbragt, kunne udøve sin skønsbeføjelse til at træffe afgørelse om, hvorvidt bevismaterialet kan anses for relevant for dens behandling af afgørelsen om asylansøgningen.
47.      En sådan fortolkning af artikel
46, stk. 3, i direktivet om asylprocedurer sikrer, at der i tilfælde af, at sagen sendes tilbage til den besluttende myndighed, kan træffes en ny afgørelse inden for kort tid for at undgå risikoen for, at forhold, der kræver en ajourført ny undersøgelse, indtræder (12).
48.      En sådan fortolkning er desuden i overensstemmelse med den omstændighed, at medlemsstaterne skal tildele en tredjelandsstatsborger international beskyttelse, når den pågældende ansøger opfylder de betingelser for tildeling af international beskyttelse, som er fastsat i kvalifikationsdirektivets kapitel II og III eller kapitel II og V, med forbehold for de i direktivet fastsatte udelukkelsesgrunde, idet disse stater ikke råder over nogen skønsbeføjelse i denne forbindelse (13).
49.      Sagsøgerne i begge sager i hovedsagen og Kommissionen har støttet en sådan fortolkning af artikel
46, stk. 3, i direktivet om asylprocedurer, mens den nederlandske regering har bestridt den.
50.      På grundlag af præmis 93 i dommen i sagen Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky, hvorefter »[u]dpegelsen af dette tredjeland som sikkert oprindelsesland udgør [...] et af de elementer i de sagsakter, som er blevet bragt til den forelæggende rets kendskab, og som denne skal påkende i forbindelse med søgsmålet til prøvelse af den nævnte afgørelse« (14),
konkluderede den nederlandske regering, at en national ret kun skal undersøge de forhold, som ansøgeren har gjort den bekendt med i sin klage.
51.      Efter min opfattelse præciserede Domstolen i den nævnte doms præmis 93 blot, at udpegelsen af Republikken Moldova som sikkert oprindelsesland var et af de forhold, som den forelæggende ret blev gjort bekendt med i forbindelse med prøvelsen af den kompetente myndigheds afgørelse. I samme doms præmis 94 præciserede Domstolen, at et sådant element udgør et retligt spørgsmål, som den forelæggende ret skal overveje i forbindelse med den fuldstændige ex
nunc-undersøgelse, der er foreskrevet i artikel 46, stk. 3, i direktivet om asylprocedurer, selv om sagsøgeren i hovedsagen under sådanne omstændigheder ikke udtrykkeligt havde påberåbt sig dette element i stævningen. Efter min opfattelse skal disse præmisser forstås således, at Domstolen blot fastslog, at en national ret skal tage hensyn til alle forhold, som sagsøgeren har bragt til dens kendskab, også selv om dette sker under proceduren, og ikke er sket i stævningen.
52.      Den nederlandske regering har endvidere anført, at en national rets forpligtelse til, om nødvendigt af egen drift, at undersøge de faktiske og retlige omstændigheder kan accepteres i sager om frihedsberøvelse (15), da EU-retten i sager af denne art udtrykkeligt kræver en domstolsprøvelse af lovligheden af den frihedsberøvelse, som en administrativ myndighed har anordnet (16). Dette er imidlertid ikke tilfældet i sager, der vedrører asylansøgninger, eftersom direktivet om asylprocedurer ikke indeholder et krav om en obligatorisk domstolsprøvelse. En ansøger kan således vælge enten at acceptere en afgørelse om afslag på sin ansøgning eller at anlægge sag til prøvelse af denne afgørelse, men at udelukke visse retlige anbringender, som efter vedkommendes opfattelse ikke vil udgøre et tilstrækkeligt grundlag for at anfægte afgørelsen, og som derfor sandsynligvis ikke vil føre til dens annullation.
53.      I denne henseende er det min opfattelse, at den nederlandske regering med rette har anført, at direktivet om asylprocedurer ikke fastsætter en obligatorisk domstolsprøvelse af asylafgørelser. Hvis ansøgeren ikke anlægger sag til prøvelse af afgørelsen om afslag på vedkommendes ansøgning om international beskyttelse som grundløs, er en national domstol eller et domstolslignende organ følgelig ikke forpligtet til at prøve lovligheden af den besluttende myndigheds afgørelse.
54.      Hvis ansøgeren imidlertid anlægger sag til prøvelse af denne afgørelse, skal en national retsinstans handle, om nødvendigt af egen drift, og undersøge alle de forhold, som er blevet bragt til dens kendskab – uanset om de er blevet suppleret eller præciseret under den kontradiktoriske procedure – selv om disse forhold ikke udtrykkeligt er nævnt i stævningen. Dette betyder ikke, at retten aktivt, af egen drift, skal søge yderligere oplysninger i sagen. Det betyder imidlertid, at retten ikke kan se bort fra sådanne forhold, hvis de bliver bragt til dommernes kendskab under sagen. Endelig kræver retten til forsvar, at begge parter gives mulighed for at fremsætte deres synspunkter med hensyn til relevansen af et nyt element i sagen.
B.      Den nationale rets undersøgelse, om nødvendigt af egen drift, af behovet for international beskyttelse
55.      Jeg vil nu gå over til den anden del af det andet spørgsmål, som har til formål at præcisere, om en national ret i første instans, der er blevet anmodet om at efterprøve lovligheden af en afgørelse om afslag på en ansøgning om international beskyttelse som grundløs, i medfør af kvalifikationsdirektivet er forpligtet til, om nødvendigt af egen drift, at foretage en undersøgelse af ansøgerens behov for international beskyttelse.
56.      I begrundelsen for det andet spørgsmål har den forelæggende ret ligeledes rejst spørgsmålet om, hvorvidt det i forbindelse med vurderingen af lovligheden af en afgørelse om afslag er nødvendigt, at retten af egen drift undersøger, om non-refoulement-princippet er overholdt. Den forelæggende ret har ikke forklaret, hvorfor den har rejst dette spørgsmål sideløbende med spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger en forpligtelse til af egen drift at undersøge behovet for international beskyttelse. Den omstændighed, at de afslag, der er omhandlet i hovedsagen i både sag C-7/25 og sag C-8/25, også indeholdt afgørelser om tilbagesendelse, kan dog forklare den forelæggende rets behov for at få præciseret, om den på grundlag af EU-retten er forpligtet til af egen drift at vurdere, om der foreligger en eventuel tilsidesættelse af non-refoulement-princippet, når den foretager sin domstolsprøvelse af afgørelserne om afslag på asylansøgningerne som grundløse.
57.      Behovet for international beskyttelse skal vurderes i lyset af de betingelser, der er fastsat i henholdsvis kapitel II og III eller kapitel II og V i kvalifikationsdirektivet, herunder bl.a. forpligtelsen til at undersøge, om der er en alvorlig risiko for, at en ansøger om international beskyttelse vil blive idømt dødsstraf eller udsat for tortur eller anden umenneskelig eller nedværdigende straf eller behandling i sit hjemland, hvilket er forbudt i henhold til chartrets artikel
4 (17).
58.      Hvis dette er tilfældet, skal medlemsstaterne overholde non-refoulement-princippet, der er sikret som en grundlæggende rettighed i chartrets artikel
18, sammenholdt med Genèvekonventionens artikel
33 (18), og i chartrets artikel
19, stk. 2 (19). Det skal imidlertid erindres, at de risici, der begrunder et forbud mod, at en person tilbagesendes til sit hjemland, ikke i sig selv er tilstrækkelige til at tildele den pågældende asyl.
59.      Sagsøgerne i hovedsagen og Kommissionen har i deres skriftlige indlæg henvist til Ararat-dommen som begrundelse for, at en national ret af egen drift skal efterprøve en eventuel tilsidesættelse af non-refoulement-princippet. Den
nævnte dom vedrørte lovligheden af en afgørelse om afslag på en ansøgning om opholdstilladelse, som efter at være blevet afslået førte til, at en afgørelse om tilbagesendelse, der allerede var blevet truffet under en procedure om international beskyttelse, blev aktiveret.
60.      I den
nævnte dom fastslog Domstolen for det første, at domstolsbeskyttelse, der er sikret ved chartrets artikel 47 og konkretiseret i artikel 13, stk. 1 og 2, i direktiv 2008/115, »hverken [ville] være effektiv eller fuldstændig, hvis den nationale ret ikke var forpligtet til af egen drift at fastslå en tilsidesættelse af non-refoulement-princippet, når oplysninger i sagens akter, som er bragt til dens kendskab, og som suppleret eller belyst under den kontradiktoriske procedure for denne ret, tilsigter at godtgøre, at afgørelsen om tilbagesendelse er baseret på en forældet vurdering af risikoen for, at den pågældende tredjelandsstatsborger udsættes for en behandling, der er forbudt ved dette princip, hvis vedkommende vender tilbage til det pågældende tredjeland [...]« (20). Desuden har Domstolen fastslået, at »[e]n begrænsning af den nationale rets prøvelsesret kan have til følge, at en sådan afgørelse fuldbyrdes«, selv om visse elementer i sagsakterne indikerer, at den pågældende i dette tredjeland risikerer at blive udsat for en behandling, der er omfattet af et absolut forbud i medfør af chartrets artikel 4 (21).
61.      I samme doms præmis 51 præciserede Domstolen for det andet, at den nationale rets forpligtelse til, om nødvendigt af egen drift, at sikre overholdelse af non-refoulement-princippet ligeledes gælder i forbindelse med en sag om international beskyttelse, selv om sagen i dette tilfælde omhandlede en ansøgning om opholdstilladelse.
62.      På grundlag af denne præmis i Ararat-dommen har sagsøgerne i hovedsagen og Kommissionen gjort gældende, at non-refoulement-princippet skal overholdes til enhver tid og på alle trin af tilbagesendelsesproceduren og på alle trin af proceduren til prøvelse af afslaget på en ansøgning om international beskyttelse. Efter deres opfattelse indebærer non-refoulement-princippets absolutte karakter, at den nationale ret har pligt til at sikre, at det overholdes, uden at begrænse sig til en prøvelse af de faktiske omstændigheder og de argumenter, som sagsøgeren udtrykkeligt har fremført i stævningen.
63.      Den nederlandske regering deler ikke fuldt ud deres standpunkt. Den har derimod gjort gældende, at der skal være alvorlige og godtgjorte grunde til at antage, at en ansøger om international beskyttelse vil løbe en reel risiko for i hjemlandet at blive udsat for behandling, der er forbudt i henhold til chartrets artikel 4 og artikel 19, stk. 2. Sandsynligheden for en sådan risiko skal være åbenbar på grundlag af de oplysninger, som er blevet bragt til rettens kendskab, således som de er suppleret eller præciseret under den kontradiktoriske procedure. En sådan prøvelse er derfor kun obligatorisk, når der er klare tegn på, at den pågældende i det pågældende tredjeland kan blive udsat for en behandling, der er omfattet af et absolut forbud i medfør af chartrets artikel 4.
64.      Efter min opfattelse er der intet i Ararat-dommen, der tyder på, at kriteriet for, at retten har pligt til af egen drift at undersøge, om non-refoulement-princippet er overholdt, er, at det fremgår »åbenbart« af de oplysninger, som retten er blevet forelagt, at der vil foreligge en eventuel tilsidesættelse af de rettigheder, der er beskyttet ved chartrets artikel
4, hvis vedkommende vender tilbage til hjemlandet. Henset til dette princips absolutte karakter (22) er jeg snarere af den opfattelse, at de nationale retter, når de behandler sager vedrørende afgørelser om tilbagesendelse eller afslag på international beskyttelse, skal vurdere, om der foreligger en potentiel tilsidesættelse af non-refoulement-princippet, så snart de forhold, der fremføres under sagen, giver anledning til spørgsmål om en potentiel tilsidesættelse.
65.      Det skal endvidere anføres, at Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol (Menneskerettighedsdomstolen) i forbindelse med fortolkningen af artikel 3 i den europæiske menneskerettighedskonvention ligeledes har fastslået, at de nationale retter skal vurdere risikoen for at blive udsat for tortur eller umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf »på grundlag af samtlige de forhold, der er fremsat for den, eller som den om nødvendigt indsamler af egen drift, navnlig når ansøgeren eller en intervenerende tredjemand giver en tilstrækkelig begrundelse, der rejser tvivl om rigtigheden af de oplysninger, som den sagsøgte regering har lagt til grund« (23).
66.      Ud over prøvelsen af non-refoulement-princippet har den forelæggende ret anført, at den ligeledes, om nødvendigt af egen drift, skal kunne efterprøve ansøgerens behov for international beskyttelse.
67.      Eftersom en national ret er forpligtet til at foretage en udtømmende og ajourført vurdering af ansøgerens situation under sagens behandling, skal den pågældende ret af de samme grunde ligeledes, om nødvendigt af egen drift, efterprøve ikke blot risikoen for refoulement, men også ansøgerens behov for international beskyttelse på grundlag af de forhold i sagen, som den er blevet gjort bekendt med, eller som den er blevet forelagt under den kontradiktoriske procedure.
68.      Efter min opfattelse skal en sådan kompetence – hvilket allerede klart fremgår af ordlyden af artikel
46, stk. 3, i direktivet om asylprocedurer – tilkomme en national domstol eller et domstolslignende organ, der behandler et søgsmål til prøvelse af en afgørelse om afslag på en ansøgning om international beskyttelse som grundløs, for at kunne undersøge alle de forhold, der er relevante for sagsøgeren.
69.      En sådan fortolkning af artikel 46, stk. 3, i direktivet om asylprocedurer er nødvendig i lyset af princippet om effektiv domstolsbeskyttelse, som er nedfældet i chartrets artikel 47. En fuldstændig prøvelse af behovet for international beskyttelse gør det muligt for den ret, for hvilken søgsmålet er indbragt, at tage hensyn til elementer, som, hvis de var blevet taget i betragtning af den besluttende myndighed, ville have ført til, at ansøgeren blev tildelt international beskyttelse.
70.      Af de ovenfor anførte grunde foreslår jeg, at Domstolen besvarer den forelæggende rets andet spørgsmål med, at den gældende EU-ret skal fortolkes således, at en national ret i første instans, der skal efterprøve lovligheden af en afgørelse om afslag på en ansøgning om international beskyttelse som ugrundet, om nødvendigt af egen drift, er forpligtet til at foretage en fuldstændig og ex
nunc-undersøgelse af såvel de faktiske som de retlige omstændigheder for denne afgørelse på grundlag af de elementer i sagsakterne, som den er blevet gjort bekendt med, således som de er blevet suppleret eller præciseret efter en kontradiktorisk procedure, uanset om alle disse elementer var medtaget i begrundelsen for det søgsmål, hvorved domstolsprøvelsen blev indledt. En sådan undersøgelse af egen drift skal omfatte en vurdering af både behovet for international beskyttelse i overensstemmelse med kvalifikationsdirektivet og overholdelsen af non-refoulement-princippet.
71.      Hvilke konsekvenser har en sådan fortolkning for den forelæggende ret?
72.      I Alheto-dommen præciserede Domstolen, at medlemsstaterne i henhold til artikel
46, stk. 3, i direktivet om asylprocedurer er forpligtet til at udforme deres nationale ret på en sådan måde, at behandlingen af søgsmålene omfatter en retsinstans’ prøvelse af samtlige de faktiske og retlige forhold, som gør det muligt for denne at foretage en ajourført bedømmelse af det konkrete tilfælde (24).
73.      Det følger heraf, at såfremt den forelæggende ret er af den opfattelse, at den nationale lovgivning er til hinder for, at den tager hensyn til faktiske og retlige omstændigheder, som den er blevet gjort bekendt med under sagen, men som ikke var anført i stævningen, eller forhindrer den i af egen drift at vurdere ansøgerens behov for international beskyttelse eller at vurdere, om der er grundlag for at anvende non-refoulement-princippet, skal den fortolke denne nationale ret, navnlig artikel
8:69 i den almindelige forvaltningslov, i overensstemmelse med EU-retten. Hvis en sådan fortolkning ikke er mulig (25), er den forelæggende ret forpligtet til at se bort fra disse nationale lovbestemmelser (26).
IV.    Forslag til afgørelse
74.      På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen besvarer det andet præjudicielle spørgsmål, som rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (retten i første instans i Haag, tingstedet Roermond, Nederlandene), har forelagt, således:
»Artikel 46, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU af 26. juni 2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse, sammenholdt med artikel 4, 18 og 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder,
skal fortolkes således, at en national ret i første instans, ved hvilken et søgsmål er anlagt med henblik på at vurdere lovligheden af et afslag på en ansøgning om international beskyttelse som ugrundet, om nødvendigt af egen drift, er forpligtet til at foretage en fuldstændig og ex
nunc-undersøgelse af såvel de faktiske som de retlige omstændigheder for denne afgørelse på grundlag af de elementer i sagsakterne, som den er blevet gjort bekendt med, således som de er blevet suppleret eller præciseret efter en kontradiktorisk procedure, uanset om alle disse elementer var medtaget i begrundelsen for det søgsmål, hvorved domstolsprøvelsen blev indledt, eller ej. En sådan undersøgelse af egen drift skal omfatte en vurdering af både behovet for international beskyttelse i overensstemmelse med den gældende EU-ret og overholdelsen af non-refoulement-princippet.«
1 –      Originalsprog: engelsk.
i      Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.
2 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU af 26.6.2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse (EUT 2013, L 180, s. 60, herefter »direktivet om asylprocedurer«).
3 –      Denne politik er ifølge den forelæggende ret fastsat i punkt 16.3.2.1 i besluit van de Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid van 13.6.2024, nummer WBV 2024/12, houdende wijziging van de Vreemdelingencirculaire 2000 (afgørelse fra statssekretæren for retlige anliggender og sikkerhed, Nederlandene) af 13.6.2024, nr. WBV 2024/12, om ændring af Vreemdelingencirculaire 2000 (cirkulære af 2000 om udlændinge). Denne afgørelse trådte i kraft den 1.7.2024. Sagsøgte har ligeledes udstedt Werkinstructie WI 2024/6 Geloofwaardigheidsbeoordeling (asiel) (arbejdsinstruks WI 2024/6 vedrørende vurdering af troværdighed (asyl)), som giver instrukser om, hvordan denne politik skal gennemføres.
4 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13.12.2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse (EUT 2011, L 337, s. 9, herefter »kvalifikationsdirektivet«).
5 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115/EF af 16.12.2008 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold (EUT 2008, L 348, s. 98) (herefter »tilbagesendelsesdirektivet«).
6 –      Den forelæggende ret har henvist til dom af 25.7.2018, Alheto (C-585/16, herefter »Alheto-dommen«,  EU:C:2018:584, præmis 105, 106, 109-116 og 118), af 4.10.2018, Fathi (C-56/17, EU:C:2018:803, præmis 60), af 4.10.2024, Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky (C-406/22, herefter »dommen i sagen Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky«, EU:C:2024:841, præmis 87-91, 93, 94, 97 og 98), og af 17.10.2024, Ararat (C-156/23, herefter »Ararat-dommen«, EU:C:2024:892, præmis 45, 46 og 49-51).
7 –      [O.a.: ikke relevant for den danske oversættelse.]
8 –      Jf. begrundelsen til Algemene wet bestuursrecht (den almindelige forvaltningslov): Tweede Kamer, vergaderjaar 1991-1992, 22 495, nr. 3, hvori det angives: »Med hensyn til genstanden for den tvist, som forvaltningsdomstolen skal træffe afgørelse om, skal det anføres, at denne principielt bestemmes af genstanden for det anlagte søgsmål […]. På baggrund af den administrative procedures primære funktion, nemlig at yde retsbeskyttelse, er der ingen grund til, at forvaltningsdomstolen går videre end påstanden. Desuden ville det af hensyn til retssikkerheden for de parter, som er involveret i afgørelsen, være uhensigtsmæssigt, hvis forvaltningsdomstolen kunne gå ud over grænserne for den tvist, der er indbragt for den. Det følger af det ovenstående, at de dele af afgørelsen, som ikke er anfægtet, som udgangspunkt skal lades ude af betragtning af retten. Det skal dog bemærkes, at forvaltningsdomstolen ikke kan nøjes med at støtte sig til de argumenter, der er anført i stævningen. Den omstændighed, at visse anbringender ikke er indeholdt i stævningen, betyder ikke nødvendigvis, at sagsøgeren bevidst har valgt ikke at påpege visse mangler og derfor ønsker at acceptere dem. […] I henhold til artikel 48, stk. 2, i Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering (retsplejeloven) skal retten af egen drift supplere de retlige grunde. I henhold til stk. 3 kan retten af egen drift supplere de faktiske omstændigheder. Betydningen af sidstnævnte ligger primært i det forhold, at forvaltningsdomstolen – i modsætning til i civile retssager – principielt ikke behøver at lægge de faktiske omstændigheder, som parterne har fremlagt, til grund. Dommeren kan stille uddybende spørgsmål. Beføjelsen til at supplere de faktiske omstændigheder rækker ikke så vidt som til at give forvaltningsdomstolen mulighed for at basere sin afgørelse på faktiske omstændigheder, som parterne ikke har haft mulighed for at kommentere under sagen. Denne beføjelse berører således ikke reglen i stk. 1. Hvis faktiske omstændigheder, der er af væsentlig betydning for afgørelsen, først kommer frem i retsmødet, er den korrekte fremgangsmåde, at forvaltningsdomstolen genoptager undersøgelsen og giver parterne mulighed for at kommentere disse faktiske omstændigheder« [(o.a.: yderligere note uden betydning for den danske udgave)].
9 –      Jf. dom af 5.2.2026, Predsedatel na Darzhavna agentsia za bezhantsite (C-718/24, EU:C:2026:68, præmis 73 og den deri nævnte retspraksis).
10 –      Desuden fremgår det af 50. betragtning til direktivet om asylprocedurer, at retten til effektive retsmidler afspejler et grundlæggende princip i EU-retten om, at de afgørelser, der træffes vedrørende en ansøgning om international beskyttelse, bl.a. omfattes af et effektivt retsmiddel ved en domstol eller et domstolslignende organ.
11 –      Alheto-dommen, præmis  111-113. Domstolen har gentaget denne fortolkning i sin dom af 29.7.2019, Torubarov (C-556/17, herefter »Torubarov-dommen«, EU:C:2019:626, præmis 55 og den deri nævnte retspraksis).
12 –      Alheto-dommen, præmis 147.
13 –      Torubarov-dommen, præmis 50.
14 –      Min fremhævelse.
15 –      Den nederlandske regering har henvist til dom af 8.11.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Prøvelse af egen drift af frihedsberøvelsen)  (C-704/20 og C-39/21, EU:C:2022:858, præmis 72, 77, 82, 83, 87 og 88).
16 –      Jf. tilbagesendelsesdirektivets artikel
15, stk. 2, og artikel
9, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/33/EU af 26.6.2013 om fastlæggelse af standarder for modtagelse af ansøgere om international beskyttelse (EUT 2013, L 180, s. 96).
17 –      Som Domstolen bekræftede i dom af 29.1.2026, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (C-431/24, EU:C:2026:53, præmis 31 og 32 og den deri nævnte retspraksis).
18 –      Konventionen om flygtninges retsstilling, undertegnet i Genève den 28.7.1951, som trådte i kraft den 22.4.1954 (United Nations Treaty Series, bind 189, s. 137), som suppleret ved protokollen om flygtninges retsstilling, der blev indgået i New York den 31.1.1967 (United Nations Treaty Series, bind 606, s. 267), og som trådte i kraft den 4.10.1967 (herefter »Genévekonventionen«).
19 –      Som Domstolen bekræftede i dom af 6.7.2023, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Flygtning, der har begået en grov forbrydelse) (C-663/21, EU:C:2023:540, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis).
20 –      Ararat-dommen, præmis 50.
21 –      Ibidem.
22 –      Jf. Ararat-dommen, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis.
23 –      Jf. Menneskerettighedsdomstolens dom af 11.1.2007, Salah Sheekh mod Nederlandene (CE:ECHR:2007:0111JUD000194804, § 136).
24 –      Alheto-dommen, præmis 110.
25 –      Min fortolkning af den relevante nederlandske lov og den fortolkende meddelelse synes ikke at være til hinder for en sådan overensstemmende fortolkning. Det tilkommer imidlertid den nationale ret at træffe afgørelse herom. Det kan være nyttigt at nævne, at Domstolen har fastslået, at fast national retspraksis ikke bør være til hinder for, at de nationale domstole fortolker en national retsregel på en måde, som er i overensstemmelse med EU-retten. Jf. i denne retning dom af 17.4.2018, Egenberger (C-414/16, EU:C:2018:257, præmis 72 og 73 og den deri nævnte retspraksis).
26 –      Torubarov-dommen, præmis 73.