62009CC0335_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Käesolevas kohtuasjas on Euroopa Kohtule esitatud apellatsioonkaebus kohtuotsuse peale, millega Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohus(2) tunnistas Poola Vabariigi esitatud tühistamishagi selle esitamisega hilinemise tõttu osaliselt vastuvõetamatuks ja osaliselt põhjendamatuks.
2. Et vastuvõetavuse küsimus, mis selles kohtuasjas kerkib, on samasugune nagu see, millega pöörduti Euroopa Kohtu poole ühes teises apellatsioonkaebuses, mis esitati samal ajal kohtuasjas Poola vs. komisjon (C-336/09 P) – mis on Euroopa Kohtus pooleli(3) –, palun Euroopa Kohtul lahendada see küsimus, viidates minu analüüsile nimetatud kohtuasjas esitatud 21. detsembri 2011. aasta ettepanekus.
3. Sisulistes küsimustes tuleb seevastu kohe täpsustada, et praegune juhtum puudutab kahte määrust. Poola Vabariik taotles oma Üldkohtule esitatud hagiga, et tühistataks komisjoni 10. novembri 2003. aasta määrus (EÜ) nr 1972/2003,(4) muudetud komisjoni 10. veebruari 2004. aasta määrusega (EÜ) nr 230/2004(5) ja komisjoni 20. aprilli 2004. aasta määrusega (EÜ) nr 735/2004.(6) Nagu näeme, tunnistas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses hagi vastuvõetamatuks osas, milles see on esitatud määruse nr 1972/2003 peale. Ta tunnistas hagi aga vastuvõetavaks osas, milles see on esitatud määruse nr 735/2004 peale, millega muudetakse määrust nr 1972/2003.
4. Seda tehes analüüsis Üldkohus materiaalselt määruse nr 735/2004 õiguspärasust, kuid ‐ kohaldades Euroopa Kohtu praktikat(7) ‐ ka määruse nr 1972/2003 õiguspärasust, sest esimese sätteid võis pidada üheks tervikuks teise sätetega.
5. Käesolev kohtuasi annab järelikult Euroopa Kohtule võimaluse rikastada üsna mitmekesist kohtupraktikat, milles püütakse lahendada probleeme, mis on üldiselt tingitud uute liikmesriikide ühinemisest Euroopa Liiduga ja konkreetselt üleminekusätete kohaldamisest nende suhtes.(8)
I. Õiguslik raamistik
6. Käesoleva kohtuasja aluseks on asjaolu, et Euroopa Komisjon võttis 2004. aasta kümne uue liikmesriigi ühinemislepingu(9) ja ühinemisakti(10) alusel vastu ühise põllumajanduspoliitikaga seotud üleminekumeetmed, mis on suunatud konkreetselt uute liikmesriikide ettevõtjatele, käesoleval juhul määrus nr 1972/2003.
7. Selles, kui liidu institutsioonid võtavad niisuguseid üleminekumeetmeid, ei ole iseenesest midagi erakordset. Teiste laienemiste puhul on vastu võetud samaväärseid õigusnorme(11) nagu määrus nr 1972/2003, sest need olid erinevates ühinemislepingutes ja/või -aktides ette nähtud.
8. Määrus nr 1972/2003 võeti vastu ja avaldati enne ühinemislepingu ja -akti jõustumist ühinemislepingu artikli 2 lõike 3 ja ühinemisakti artikli 41 esimese lõigu alusel.
9. Ühinemislepingu artikli 2 lõikes 3 on nähtud ette, et olenemata sama lepingu artikli 2 lõikest 2(12) võivad Euroopa Liidu institutsioonid võtta enne ühinemist meetmeid, millele on osutatud teatavates sõnaselgelt loetletud sätetes, sealhulgas ühinemisakti artiklis 41, kusjuures on täpsustatud, et need meetmed jõustuvad ainult tingimusel, et leping jõustub, ja selle lepingu jõustumise kuupäeval. See lõige 3 on järgmine:
„Olenemata lõikest 2 võivad liidu institutsioonid võtta enne ühinemist vastu meetmed, millele on osutatud ühinemisakti artikli 6 lõike 2 teises lõigus, artikli 6 lõike 6 teises lõigus, artikli 6 lõike 7 teises ja kolmandas lõigus, artikli 6 lõike 8 teises ja kolmandas lõigus, artikli 6 lõike 9 kolmandas lõigus, artiklites 21 ja 23, artikli 28 lõikes 1, artikli 32 lõikes 5, artikli 33 lõigetes 1, 4 ja 5 ning artiklites 38, 39, 41, 42 ja 55–57, selle akti III–XIV lisas ning aktile lisatud protokollis nr 2, protokolli nr 3 artiklis 6, protokolli nr 4 artikli 2 lõikes 2, protokollis nr 8 ja protokolli nr 10 artiklites 1, 2 ja 4. Need meetmed jõustuvad alles käesoleva lepingu jõustumise kuupäeval, tingimusel et leping jõustub.”
10. Ühinemisakti artikkel 41, mida on sõnaselgelt nimetatud ühinemislepingu artikli 2 lõikes 3, volitab seega oma esimese lõiguga komisjoni võtma teatavaid menetlusnorme järgides üleminekumeetmeid, „et hõlbustada uute liikmesriikide üleminekut praeguselt korralt ühise põllumajanduspoliitika rakendamisest tulenevale korrale” vastavalt ühinemisaktis sätestatud tingimustele. Neid üleminekumeetmeid võib võtta kolme aasta jooksul alates ühinemise kuupäevast ning neid ei tohi kohaldada pärast seda ajavahemikku, kusjuures on täpsustatud, et Euroopa Liidu Nõukogu võib ühehäälselt komisjoni ettepaneku põhjal ja pärast Euroopa Parlamendiga konsulteerimist seda tähtaega pikendada. Selles artiklis on sätestatud:
„Kui on vaja üleminekumeetmeid, et hõlbustada uute liikmesriikide üleminekut praeguselt korralt ühise põllumajanduspoliitika rakendamisest tulenevale korrale vastavalt käesolevas aktis sätestatud tingimustele, võtab need meetmed vastu komisjon, järgides menetlust, millele on osutatud suhkrusektori turgude ühist korraldust käsitleva nõukogu [19. juuni 2001. aasta] määruse (EÜ) nr 1260/2001 [EÜT L 178, lk 1; ELT eriväljaanne 03/33, lk 17] artikli 42 lõikes 2 või vajaduse korral kooskõlas vastavate artiklitega muudes põllumajanduse ühist turukorraldust käsitlevates määrustes või järgides kohaldavates õigusaktides kindlaksmääratud komiteemenetlust. Käesolevas artiklis osutatud üleminekumeetmeid võidakse võtta ja kohaldada kolme ühinemisjärgse aasta jooksul. Nõukogu võib ühehäälselt komisjoni ettepaneku põhjal ja pärast Euroopa Parlamendiga konsulteerimist seda tähtaega pikendada.”
11. Nende kahe sätte alusel võeti vastu määrus nr 1972/2003,(13) mille tühistamist Üldkohtule esitatud tühistamishagis taotleti ja mille peamiste sätete kehtivust määruse nr 735/2004 kehtivuse analüüsimise käigus kaudselt käsitleti.
12. Määruse nr 1972/2003 põhjenduses 3 on märgitud:
„Turukorraldust mõjutada võivad kaubandushäired hõlmavad sageli tooteid, millega kaubeldakse laienemist silmas pidades kunstlikult, ning need tooted ei kuulu asjaomase riigi tavapäraste varude hulka. Ülemäärased varud võivad samuti tuleneda kodumaisest toodangust. Seetõttu tuleks sätestada, et uute liikmesriikide ülemäärased varud maksustatakse.”
13. Määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõike 1 kohaselt on uutel liikmesriikidel kohustus nõuda 1. mail 2004, st ühinemislepingu ja -akti jõustumise kuupäeval vabas ringluses olevate põllumajandustoodete ülemääraste varude omanikelt maksu tasumist.
14. Selle määruse artikli 4 lõikes 3 on nähtud ette, et see maks määratakse kindlaks 1. mail 2004 kohaldatava erga omnes
imporditollimaksu määra põhjal.
15. Sama määruse artikli 4 lõiked 1–3 on sõnastatud järgmiselt:
„1. Ilma et see piiraks ühinemisakti IV lisa 4. peatüki kohaldamist ja juhul, kui siseriiklikul tasandil ei kohaldata rangemaid õigusakte, nõuavad uued liikmesriigid 1. mail 2004 vabas ringluses olevate toodete ülemääraste varude omanikelt maksu tasumist.
2. Et kindlaks teha iga omaniku ülemäärased varud, võtavad uued liikmesriigid eelkõige arvesse järgmist:
a) ühinemiseelsete aastate varude keskmine;
b) ühinemiseelsete aastate kaubanduse struktuur;
c) asjaolud, mille käigus varud tekkisid.
Ülemääraste varude mõistet kohaldatakse uutesse liikmesriikidesse imporditud või uutest liikmesriikidest pärit toodete suhtes. Ülemääraste varude mõistet kohaldatakse uute liikmesriikide turgudele ettenähtud toodete suhtes.
Varud registreeritakse 1. mail 2004 kohaldatava koondnomenklatuuri alusel.
3. Lõikes 1 nimetatud maksu määr määratakse kindlaks 1. mail 2004 kohaldatava erga omnes
imporditollimaksu määra põhjal. Riigi ametiasutuste poolt kogutud maksust saadav tulu läheb uue liikmesriigi riigieelarvesse.”
16. Määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõikes 5 on loetletud liikmesriikide kaupa erinevate vaadeldavate põllumajandustoodete kombineeritud nomenklatuuri koodid.
17. Lõpuks on määruse nr 1972/2003 artiklis 3 ‐ mille lõikes 1 on sätestatud, et seda kohaldatakse eelkõige erandina ühinemisakti IV lisa 5. peatükist ‐ nähtud ette, et seda maksu võetakse ka põllumajandustoodetelt, mille suhtes kohaldatakse ühinemiskuupäeval peatamismenetlust, ükskõik kas need on enne seda kuupäeva olnud vabas ringluses viieteistkümne liikmesriigiga Euroopa Ühenduses või uues liikmesriigis (artikli 3 lõige 2) või on pärit kolmandatest riikidest (artikli 3 lõige 3). Selles artiklis on sätestatud:
„1. Käesolevat artiklit kohaldatakse erandina ühinemisakti IV lisa peatükist 5 ja nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik,(14) artiklitest 20 ja 214.
2. Artikli 4 lõikes 5 loetletud toodete suhtes, mis on enne 1. maid 2004 olnud viieteistkümne liikmesriigiga ühenduses või uues liikmesriigis vabas ringluses ja mis on 1. mail 2004 laienenud ühenduses ajutiselt ladustatud või hõlmatud määruse (EMÜ) nr 2913/92 artikli 4 lõike 15 punktis b ja lõike 16 punktides b–g nimetatud tollirežiimi või -protseduuriga või mida transporditakse pärast nendega seotud tolliformaalsuste täitmist laienenud ühenduses, maksustatakse vabasse ringlusesse lubamise päeval kohaldatava erga omnes
imporditollimaksuga.
Esimest lõiku ei kohaldata viieteistkümne liikmesriigiga ühendusest eksporditavate toodete suhtes juhul, kui importija tõendab, et vastava ekspordiriigi toodete suhtes ei ole taotletud eksporditoetust. Importija taotluse korral võtab eksportija ekspordideklaratsioonile pädeva asutuse kinnituse, et ekspordiriigi toodete osas ei ole taotletud eksporditoetust.
3. Artikli 4 lõikes 5 loetletud tooted, mis on pärit nendest kolmandatest riikidest, mis on 1. mail 2004 uues liikmesriigis hõlmatud määruse (EMÜ) nr 2913/92 artikli 4 lõike 16 punktis d nimetatud seestöötlemisega või artikli 4 lõike 16 punktis f nimetatud ajutise impordiga ja mis lubatakse sellel kuupäeval või pärast seda vabasse ringlusse, maksustatakse vabasse ringlusse lubamise kuupäeval kolmandatest riikidest pärit toodete suhtes kohaldatava imporditollimaksuga.”
18. Määruse nr 735/2004 artikliga 1 muudetakse muu hulgas määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõike 5 kaheksandat taanet, mis käsitleb Poola Vabariiki, jättes esiteks mõned tooted selles määruses vaadeldud toodete loetelust välja ja l isades teiseks mõned teised tooted.
II. Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
19. Poola Vabariik taotles Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtule 28. juunil 2004 esitatud hagis määrusega nr 735/2004 muudetud määruse nr 1972/2003 artikli 3 ning artikli 4 lõike 3 ja lõike 5 kaheksanda taande tühistamist.
20. Üldkohtu kolmanda koja esimees otsustas 11. juuli 2006. aasta määrusega peatada menetluse Euroopa Kohtu põhikirja artikli 54 kolmanda lõigu ning Üldkohtu kodukorra artikli 77 punkti a ja artikli 78 alusel, oodates Euroopa Kohtu otsuse kuulutamist kohtuasjas C-273/04: Poola vs. nõukogu.
21. Euroopa Kohus tegi 23. oktoobril 2007 otsuse kohtuasjas C-273/04,(15) asudes kohe analüüsima kohtuasja sisulisi küsimusi ja tegemata seega otsust hagi vastuvõetavuse kohta. Üldkohus jättis vaidlustatud kohtuotsusega Poola Vabariigi hagi osaliselt aegumisest tingitud vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ja osaliselt põhjendamatuse tõttu rahuldamata.
A. Vastuvõetavus
22. Üldkohus sedastas, et määrus nr 1972/2003 avaldati Euroopa Liidu Teatajas 11. novembril 2003 ja et selle peale tühistamishagi esitamise tähtaeg lõppes järelikult 4. veebruaril 2004. Kuna Poola Vabariigi hagi saabus Üldkohtu kantseleisse 28. juunil 2004, leidis Üldkohus, et see esitati hilinemisega osas, milles see puudutab määrust nr 1972/2003.(16)
23. Täpselt samuti nagu kohtuasjas, milles tehti eespool viidatud kohtumäärus Poola vs. komisjon, nõustus Üldkohus komisjoni esitatud vastuvõetamatuse vastuväitega EÜ artikli 230 viienda lõigu range kohaldamise põhjal.
24. Üldkohus sedastas, et hagi määruse nr 1972/2003 peale esitati pärast selle sättega kehtestatud kahekuulist tähtaega, mida hakati arvestama määruse avaldamisest, ja järeldas sellest, et Poola Vabariik esitas hagi hilinenult,(17) ning lükkas seejärel tagasi liikmesriigi esitatud erinevad argumendid.
25. Nõnda lükati – argumentidena, mis ei saa seda järeldust väärata – tagasi argumendid, mille kohaselt ei avaldatud seda määrust Euroopa Liidu 20 ametlikus keeles,(18) selle jõustumise tingimus oli ühinemislepingu jõustumine(19) ja see oli adresseeritud kõikidele liikmesriikidele, sealhulgas tulevased liikmesriigid.(20)
26. Seejärel tõendas Üldkohus, et menetlustähtaegade range kohaldamine alates määruse nr 1972/2003 avaldamisest ei kahjusta Poola Vabariigi õigust tõhusale kohtulikule kaitsele.(21)
27. Üldkohus meenutas selle hagi vastuvõetavuse analüüsi raames ka, et menetlustähtaegu käsitlevate ühenduse õigusnormide rangest kohaldamisest saab erandeid teha vaid täiesti erandlikel asjaoludel, ettenägematute asjaolude või vääramatu jõu juhtudel.(22) Ta leidis siiski selles küsimuses, et Poola Vabariik ei ole selgitanud, mille poolest on kõnealused asjaolud tema suhtes täiesti erandlikud, nii et need õigustavad menetlustähtaegade range kohaldamise põhimõttest erandi tegemist, mis kahjustaks õiguskindluse põhimõtet.
28. Ta järeldas sellest vaidlustatud kohtuotsuse punktis 63 formaalselt, et määruse nr 1972/2003 osas on hagi esitatud hilinenult ja tuleb seega jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
29. Ta nõustus siiski analüüsima argumenti, mille Poola Vabariik esitas teise võimalusena ja mille kohaselt on hagi vastuvõetav osas, milles see puudutab määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõike 5 kaheksandas taandes toodud toodete loetelusse määrusega nr 735/2004 lisatud tooteid (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 64–73).
30. Tuginedes Euroopa Kohtu praktikale,(23) järeldas Üldkohus, et hagi on vastuvõetav, „kui seda tõlgendada kui määruse nr 735/2004 tühistamise nõuet”,(24) ning et selles esitatud väiteid ja argumente, millega kritiseeritakse määruse nr 1972/2003 vaidlustatud sätteid, tuleb tõlgendada nii.
B. Sisulised küsimused
31. Sisulistes küsimustes analüüsis Üldkohus Poola Vabariigi esitatud erinevaid väiteid ja argumente, millega viimane kritiseeris formaalselt küll määruse nr 735/2004 sätteid, kuid millega vaidlustati esiteks määruse nr 1972/2003 artiklite 3 (vaidlustatud kohtuotsuse esimene osa, punktid 161–249) ja 4 (vaidlustatud kohtuotsuse teine ja kolmas osa, punktid 80–136 ja 137–160) õiguspärasus ning teiseks väideti, et on pandud toime võimu kuritarvitamine (vaidlustatud kohtuotsuse neljas osa, punktid 250–254).
1. Määruse nr 1972/2003 artikkel 4
32. Esiteks oli Poola Vabariik esitanud kaks tühistamisväidet määruse nr 735/2004 kohta osas, milles sellega lisati määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõikes 3 ette nähtud meetme kohaldamisalasse seitse uut toodet: esimese väite kohaselt rikuti ühinemisakti artiklit 41 ja proportsionaalsuse põhimõtet, teise kohaselt diskrimineerimiskeelu põhimõtet.
33. Üldkohus analüüsis vaidlustatud kohtuotsuses kõigepealt järgemööda – neid hoolikalt eristades (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 95) – argumente, et määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõikega 3 on rikutud esiteks ühinemisakti artiklit 41 ja teiseks proportsionaalsuse põhimõtet.
34. Ta leidis nõnda esiteks (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 96–102) analoogia alusel sellega, mida leidis Euroopa Kohus oma otsuses Weidacher,(25) et nii spekulatiivsetel eesmärkidel varude soetamise takistamine kui ka selliste majanduslike eeliste neutraliseerimine, mis oleksid ettevõtjatel, kes on ülemäärased varud soetanud madala hinnaga, õigustab komisjoni võtma ühinemisakti artikli 41 esimese lõigu alusel meetmeid.
35. Olles seejärel tõdenud, et Poola Vabariik ei vaidlusta maksustamist kui niisugust, vaid ainult vaidlusaluse maksu määra (punkt 103), analüüsis Üldkohus selle proportsionaalsust (punktid 104–121) ning järeldas, et Poola Vabariik ei ole suutnud tõendada, et maksumäära kindlaksmääramine oleks võrreldes taotletava eesmärgiga olnud ilmselgelt ebasobiv ja ebaproportsionaalne.
36. Üldkohus sedastas selles osas (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 111) – viidates määruse nr 1972/2003 põhjendusele 3 –, et „eesmärk, mida komisjon vaidlusaluse maksuga taotleb, [ei ole] ainult ära hoida kõne all olevate toodete varude soetamist spekulatiivsetel eesmärkidel, vaid lihtsalt takistada ülemääraste varude soetamist, see tähendab varude, mis ei kuulu uute liikmesriikide tavapärase reservi hulka”.
37. Ta analüüsis seejärel, kas Poola Vabariik suutis tõendada, et vaidlusaluse maksu määr „ei ületa ilmselgelt seda, mis on vajalik ükskõik mis allikast pärit ülemääraste varude soetamise vältimiseks”.
38. Ta leidis esiteks, et kui maks, mille määr on kindlaks määratud Poola imporditollimaksu ja ühenduse imporditollimaksu erinevuse alusel, „on otstarbekas selleks, et takistada impordist tulenevate ülemääraste varude soetamist, ei ole siiski ilmselge, et ta on piisav selleks, et ära hoida kodumaisest toodangust tulenevate ülemääraste laovarude soetamist” (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 114). Ta lisas, et niisugusel maksul ei saa olla teatavates tingimustes kodumaisest toodangust tuleneva ülemäärase varu suhtes mitte mingit pidurdavat mõju.
39. Teiseks lükkas Üldkohus tagasi (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 117–120) argumendi, et arvestades vaadeldavate toodete tootmistsükleid, ei olnud määrusega nr 735/2004 võimalik saavutada määruse nr 1972/2003 eesmärke, kuid ei analüüsinud selle argumendi põhjendatust. Ta rõhutas selles küsimuses, et Poola Vabariik ei ole kuidagi tõendanud, et määruses nr 735/2004 vaadeldavate toodete ülemääraseid varusid ei oleks olnud võimalik soetada enne selle määruse vastuvõtmist. Ta märkis ka, et määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõige 2 jätab uutele liikmesriikidele teatava kaalutlusõiguse teha kindlaks, kas kõne all olevate toodete varud on tekkinud niisuguse tegevuse tulemusena, mis on harjumuspärase käitumise seisukohast põhjendatud, ja piirata nende varude omanike suhtes kohaldatavat maksustamist ainult selliste juhtudega, mil omanike soetatud varud kujutavad endast riski, et turgude toimimist häiritakse, ning kindlustab niimoodi määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõikes 3 osutatud meetme proportsionaalsuse.
40. Järgmisena lükkas Üldkohus põhjendamatuse tõttu tagasi ka väite, et rikuti diskrimineerimise keelu põhimõtet (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 127–136). Ta sedastas selles osas esiteks, et Poola ettevõtjate olukorda ei saa võrrelda ühenduses enne 1. maid 2004 registreeritud ettevõtjate omaga (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 129 ja 130). Teiseks leidis ta, et ei saa asuda seisukohale, et Poola Vabariiki koheldi diskrimineerivalt võrreldes liikmesriikidega, kes ühinesid liiduga aastal 1995 (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 131–134).
41. Lisaks oli Poola Vabariik esitanud ainult ühe tühistamisväite määruse nr 735/2004 kohta osas, milles sellega lisati määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõike 5 kaheksandas taandes toodud toodete loetelusse seitse uut toodet, ning ta esitas selle väite raames kolm põhilist etteheidet, mille Üldkohus lükkas põhjendamatuse tõttu tagasi (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 143–160).
2. Määruse nr 1972/2003 artikkel 3
42. Poola Vabariik oli kritiseerinud määruse nr 1972/2003 artiklit 3 viie väitega, millest esimese kohaselt rikuti kaupade vaba liikumise põhimõtet, teise kohaselt ei olnud komisjon pädev seda artiklit vastu võtma ning rikuti ühinemisakti artikleid 22 ja 41, kolmanda kohaselt rikuti kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtet, neljanda kohaselt on määrus põhjendamata või ebapiisavalt põhjendatud ning viienda kohaselt rikuti õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet.
43. Üldkohus lükkas kõik Poola Vabariigi väited ja argumendid tagasi.
44. Üldkohus leidis, et esimene väide, mille kohaselt rikuti kaupade vaba liikumise põhimõtet, tuleb tagasi lükata, ning rõhutas seejuures peamiselt, et määruse nr 1972/2003 artikliga 3 kehtestatud maksu sissenõudmine ei ole vastuolus EÜ artiklis 25 sätestatud tollimaksude ja samaväärse toimega maksude keeluga, kuna nimetatud maks ei kujuta endast ühe liikmesriigi poolt ühepoolselt otsustatud tasu, vaid see on ühenduse meede, mis on võetud ajutiselt selleks, et ära hoida teatud raskusi, mis võivad põllumajanduspoliitikas tekkida seoses sellega, et Euroopa Liiduga ühineb kümme uut liikmesriiki (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 179).
45. Vastuseks Poola Vabariigi esitatud teisele väitele, milles väideti formaalselt, et komisjon ei olnud pädev määruse nr 1972/2003 artiklit 3 vastu võtma ning et rikuti ühinemisakti artikleid 22 ja 41 ning IV lisa 5. peatükki, leidis Üldkohus (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 186–194) sisuliselt, et 1. mail 2004 vabas ringluses olevate kaupade ülemääraste varude suhtes määruse nr 1972/2003 artikliga 4 kehtestatud maksusüsteem on vaid üks üleminekumeede, mille võib ühinemisakti artikli 41 esimese lõigu alusel võtta (kohtuotsuse punkt 187), ning selle maksusüsteemi tõhusa mõju kaitsmiseks vajalikud meetmed peavad olema samuti hõlmatud selle viimase sättega (kohtuotsuse punkt 188). Seejärel analüüsis ta niisiis, kas saab asuda seisukohale, et määruse nr 1972/2003 artikli 3 sätted, mille kohaselt maksustatakse peatamismenetlusele allutatud või transporditavaid tooteid sama maksuga, olid vajalikud, et tagada selle määruse artikli 4 kasulik mõju (punktid 189–193).
46. Ta leidis, et see on nii. Määruse nr 1972/2003 artiklis 3 osutatud meetmete puudumise korral saanuks uutes liikmesriikides asuvad ettevõtjad kõne all olevate toodete ülemääraseid varusid kunstlikult vähendada, allutades need ühes või mitmes vanas või uues liikmesriigis peatamismenetlusele (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 191), ning oleksid siis saanud lasta need tooted vabasse ringlusse laienenud ühenduses pärast 1. maid 2004, vaidlusalust maksu tasumata, mis oleks võtnud määruse nr 1972/2003 artiklilt 4 selle sisu.
47. Kolmanda väite raames, mille kohaselt rikuti diskrimineerimiskeelu põhimõtet, väitis Poola Vabariik eelkõige, et erinevalt Poolast eksporditavatest toodetest saab 15 liikmesriigiga ühendusest eksporditavaid tooteid määruse nr 1972/2003 artikli 3 lõike 2 kohaselt erga omnes
imporditollimaksust vabastada, kui on tõendatud, et nende osas ei ole taotletud eksporditoetust.
48. Üldkohus lükkas selle väite põhjendamatuse tõttu tagasi (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 199–207), lähtudes põhimõttest, et diskrimineerimine ei saa tuleneda lihtsalt erinevate reeglite kohaldamisest uute liikmesriikide ettevõtjate ja vanade liikmesriikide ettevõtjate suhtes (kohtuotsuse punkt 200). Ta leidis, et määruse nr 1972/2003 artikli 3 lõike 2 eesmärgid on erinevad sõltuvalt sellest, kas seda kohaldatakse uutest liikmesriikidest või vanadest liikmesriikidest pärit toodete suhtes. Vanadest liikmesriikidest pärit toodete puhul, mille suhtes ei kohaldata määruse nr 1972/2003 artiklis 4 nimetatud maksu, on selle lõike eesmärk sisuliselt hoida ära, et toodetele, millele maksti eksporditoetust enne 1. maid 2004, ei antaks uuesti eksporditoetust nende reekspordi korral kolmandasse riiki pärast 30. aprilli 2004, nagu ilmneb selle määruse põhjendusest 4 (kohtuotsuse punkt 203). Seevastu uutest liikmesriikidest pärit toodete puhul on selle lõike eesmärk takistada, et ettevõtjad saaksid ühte neist peatamismenetlustest kasutades kunstlikult vähendada oma enne 1. maid 2004 soetatud varusid, selleks et need peale nimetatud kuupäeva ilma tollimaksudeta vabasse ringlusesse lasta (kohtuotsuse punkt 201).
49. Üldkohus lükkas põhjendamatuse tõttu tagasi ka neljanda väite, mille kohaselt rikuti EÜ artiklit 253. Olles meenutanud asjakohast kohtupraktikat, mis käsitleb institutsioonide aktide põhjendamist (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 214–218), tõdes ta kõigepealt, et määruse nr 1972/2003 peamised põhjendused on toodud selle põhjendustes 1–6. Neid põhjendusi analüüsides (kohtuotsuse punktid 220–223) sedastas ta (kohtuotsuse punkt 224), et üheski nendest ei esitata sõnaselgelt konkreetseid põhjusi, miks komisjon on otsustanud võtta vastu määruse nr 1972/2003 artiklit 3. Ta leidis sellegipoolest, et määrus nr 1972/2003 ei ole siiski ebapiisavalt põhjendatud. Asetades selle õigusnormi selle konteksti ja analüüsides nimetatud määruse põhieesmärke, võttis ta sisuliselt seisukoha, et selle artikkel 3 kujutab endast komisjoni tehnilist valikut, mille eesmärk on täiendada selle artikliga 4 loodud maksustamissüsteemi, tagada selle viimase sätte kasulik mõju. Et „määruse nr 1972/2003 artiklis 3 osutatud meetmete vajalikkus selle maksustamise süsteemi täiendamisel” on „ilmne” (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 232), ei olnud komisjonil seega kohustust seda „põhjendada täpsemalt” (kohtuotsuse punkt 234).
50. Lõpuks lükkas Üldkohus põhjendamatuse tõttu tagasi viienda väite, mille kohaselt rikuti õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet, ning rõhutas esiteks, et ühendus ei ole huvitatud ringkondadele mitte ühelgi viisil mõista andnud, et ei võta niisuguseid üleminekumeetmeid nagu määruse nr 1972/2003 artikkel 3, ning teiseks, et iga tavapäraselt hoolas ettevõtja pidi alates ühinemisakti avaldamisest teadma, et nimetatud õigusakti artikli 41 kohaselt on komisjonil õigus selliseid meetmeid võtta.
3. Võimu kuritarvitamine
51. Oma viimases väites väitis Poola Vabariik, et määruses nr 1972/2003 ette nähtud erinevate meetmete kohaldamine määruse nr 735/2004 kohaselt seitsme uue toote suhtes kujutab endast võimu kuritarvitamist, sest nende meetmete eesmärk ei ole hõlbustada Poola Vabariigi üleminekut ühise põllumajanduspoliitika rakendamisest tulenevale korrale, vaid kaitsta 15 liikmesriigiga ühendust uutest liikmesriikidest pärinevate põllumajandustoodete juurdevoolu eest.
52. Üldkohus lükkas selle väite tagasi, leides, et seda ei saa käsitada kui iseseisvat väidet võrreldes teiste väidete raames analüüsituga.
53. Üldkohus jättis Poola Vabariigi hagi seega tervikuna rahuldamata.
III. Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
54. Poola Vabariik esitas 24. augusti l 2009 Euroopa Kohtu kantseleisse käesoleva apellatsioonkaebuse. Oma dokumentides palus ta käesoleva apellatsioonkaebuse läbi vaadata suurkojal.
55. Et pooled ei esitanud mingit vastavat taotlust, otsustas Euroopa Kohus jätta kohtuistungi korraldamata.
56. Poola Vabariik palub Euroopa Kohtul:
– tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
– tühistada määrustega nr 230/2004 ja nr 735/2004 muudetud määruse nr 1972/2003 artikkel 3 ning artikli 4 lõige 3 ja lõike 5 kaheksas taane;
– mõista kohtukulud välja komisjonilt.
57. Komisjon palub Euroopa Kohtul:
– jätta apellatsioonkaebus põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
– mõista kohtukulud välja Poola Vabariigilt.
IV. Apellatsioonkaebus
58. Poola Vabariik vaidlustab oma apellatsioonkaebuses esiteks Üldkohtu hinnangu, mis puudutab tema hagi vastuvõetavust määruse nr 1972/2003 osas, (26) ja teiseks tema hagi sisuliste küsimuste analüüsi määruse nr 735/2004 osas, millega muudeti määrust nr 1972/2003.(27)
A. Üldkohtu hinnang hagi vastuvõetavusele
59. Kõik väited ja argumendid, millega Poola Vabariik vaidlustab Üldkohtu hinnangu tema hagi vastuvõetavusele määruse nr 1972/2003 osas, on sisuliselt samad nagu need, mis ta esitas eespool viidatud kohtuasjas C-336/09 P.
60. See sisuline samasus on mõistagi tingitud nende põhjenduste sisulisest kokkulangevusest, millega Üldkohus jättis vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata hagi, mis esitati komisjoni 14. jaanuari 2004. aasta määruse (EÜ) nr 60/2004 peale, millega sätestatakse suhkrusektori üleminekumeetmed Tšehhi Vabariigi, Eesti, Küprose, Läti, Leedu, Ungari, Malta, Poola, Sloveenia ja Slovakkia ühinemise tõttu,(28) eespool viidatud kohtumääruses Poola vs.
komisjon, ja hagi määruse nr 1972/2003 peale kohtuasjas T-257/04, mis on käesoleva kohtuasja ese.
61. Selles olukorras viitan nende erinevate väidete ja argumentide analüüsile kohtuasjas C-336/09 P esitatud ettepaneku punktides 19–43, mille tulemusena jõudsin järeldusele, et EÜ artikli 230 tõlgendus, mis viib selleni, et Poola Vabariigi hagi tuleb tunnistada vastuvõetamatuks ainuüksi põhjendusel, et see esitati pärast kahekuulise tähtaja möödumist vaidlusaluse määruse avaldamise kuupäevast, pidada vastuolus olevaks õigusriigi väärtuse ja põhimõttega, mille kohaselt on liikmesriigid aluslepingute ees võrdsed.
62. Ma teen seetõttu Euroopa Kohtule ettepaneku nõustuda(29) Poola Vabariigi argumentidega, mille kohaselt on tema hagi vastuvõetav, ning tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles jäetakse vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata määruse nr 1972/2003 tühistamise nõue.
63. Tuleb lisada, et kui Euroopa Kohus peaks – nagu ma tagapool soovitan – järeldama, et hagi määruse nr 1972/2003 peale on niisugusena vastuvõetav, ja otsustama, et ta teeb selles kohtuasjas lõpliku otsuse, tuleks tal analüüsida väiteid ja argumente, millega Poola Vabariik kritiseeris määrust nr 1972/2003 esimeses kohtuastmes, ilma et Üldkohus oleks analüüsinud neid selles astmes. See eripära ei too siiski kaasa tagajärgi käesoleval juhul, sest Üldkohus analüüsis neid väiteid ja argumente põhjalikult, käsitledes määruse nr 735/2004 kehtivust.
B. Üldkohtu hinnang sisulistes küsimustes
64. Sisulistes küsimustes esitab Poola Vabariik kokku kaheksa väidet, mis ta on jaotanud etteheidete järgi, millega ta kritiseerib formaalselt Üldkohtu hinnangut tema väidetele ja argumentidele, mis käsitlevad vastavalt kõigepealt määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõike 3,(30) seejärel artikli 4 lõike 5 kaheksanda taande(31) ja lõpuks artikli 3(32) kehtivust.
65. Ma analüüsin kõigepealt Üldkohtu hinnangut määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõigete 3 ja 5 ning seejärel selle artikli 3 kehtivusele.
1. Etteheited, millega kritiseeritakse määruse nr 1972/2003 artiklit 4
66. Määruse nr 1972/2003 artikliga 4 kehtestatakse maks, mida võetakse 1. mail 2004 vabas ringluses olevate toodete ülemääraste varude omanikelt, et vältida põllumajanduse ühist turukorraldust mõjutavate kaubandushäirete ohtu, mis on tingitud 10 uue riigi ühinemisest, kusjuures selle maksu summa määratakse vastavalt määruse artiklile 3 kindlaks 1. mail 2004 kohaldatava erga omnes
imporditollimaksu põhjal. Selle maksuga maksustavate toodete kombineeritud nomenklatuuri koodid on konkreetselt Poola Vabariigi osas nimetatud määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõike 5 kaheksandas lõigus.
67. Poola Vabariik esitab kaks väidet, millega vaidlustatakse Üldkohtu hinnang määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõikega 3 kehtestatud maksu kehtivusele ning millest esimese kohaselt rikuti ühinemisakti artiklit 41 ja proportsionaalsuse põhimõtet, teise kohaselt diskrimineerimise keelu põhimõtet. Ta esitab ka väite, millega vaidlustab Üldkohtu hinnangu määrusega nr 735/2004 muudetud määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõike 5 kaheksanda taande kehtivusele.
a) Esimene väide, et on rikutud ühinemisakti artiklit 41 ja proportsionaalsuse põhimõtet
i) Poolte argumendid
68. Poola Vabariik väidab, et kui Üldkohus leidis, et määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõikega 3 kehtestatud maks oli vajalik, et saavutada selle määrusega taotletavad spekulatiivseks otstarbeks mõeldud varude soetamise ärahoidmise eesmärgid, ja oli nende eesmärkidega proportsionaalne, rikkus ta ühinemisakti artiklit 41 ja proportsionaalsuse põhimõtet.
69. Ta esitab selles osas kolm eraldi etteheidet.
70. Esiteks leiab ta, et Üldkohus väljus(33) põhjendamatult nende sõnaselgete tingimuste piiridest, mis peavad niisuguse maksu kehtestamiseks täidetud olema, niisugustena, nagu Euroopa Kohus on need kindlaks määranud oma kohtuotsuses Weidacher.(34) Ta leiab sisuliselt, et ainult maks, mille määr on kehtestatud niisugune, et neutraliseerib spekulatiivse tulu, st niisugune, et vastab ühenduses kohaldatava imporditollimaksu ja uues liikmesriigis kohaldatava imporditollimaksu erinevusele ühinemiskuupäeval, oleks võimaldanud saavutada taotletava eesmärgi vastavalt proportsionaalsuse põhimõttele. Mis puudutab vaidlusaluse maksu määra, siis see sisaldas võrreldes juhtumiga kohtuasjas Weidacher täiendavat karistuselementi, mis asetab ettevõtjad, kelle suhtes seda kohaldatakse, ebasoodsamasse konkurentsiolukorda kui 15 liikmesriigiga ühenduse ettevõtjad.
71. Teiseks väidab Poola Vabariik, et Üldkohus ei arvestanud tema – ikkagi väga olulisi – argumente, millega ta näitas, et maksust, mille summa neutraliseerib spekulatiivse tulu, piisas täiesti, et saavutada taotletav ärahoidmise eesmärk. Ta rõhutab selles osas, et Üldkohus leidis, et peamine asjaolu, mis seda maksumäära õigustab, on vajadus hoida ära kodumaise toodangu ülemääraste varude soetamine ja heidutada seda tegemast (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 114–118). Maksu võtmist määruses nr 735/2004 osutatud toodetelt ei saanud aga – arvestades selle määruse vastuvõtmise kuupäeva, st asjaolu, et see võeti vastu mõned päevad enne ühinemislepingu ja ühinemisakti jõustumist – pidada niisuguseks, mis hoiab ära ülemääraste varude, eelkõige kodumaise toodangu ülemääraste varude soetamise ohu, ning see ei saanud niisiis aidata saavutada määrustega nr 1972/2003 ja nr 735/2004 taotletavaid ärahoidmise ja heidutamise eesmärke. Seega ei saanud vajadus hoida ära ülemääraste varude soetamine ja heidutada seda tegemast käesoleval juhul vaidlusaluse maksu määra õigustada.
72. Kolmandaks leiab ta, et isegi eeldusel, et sellel maksul võis olla heidutav mõju, on igal juhul tarvis, et maksumäära ja spekuleerimisohu vahel, mille vastu võitlemiseks see maks oli mõeldud, oleks seos, mida käesoleval juhul ei ole. Nõustudes määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõikes 3 valitud lähenemisega ja märkamata selle seose puudumist, rikkus Üldkohus proportsionaalsuse põhimõtet.
73. Komisjon leiab – rõhutades, et Poola Vabariik näib soovivat saavutada hagi uuesti läbivaatamist –, et need argumendid on igal juhul täiesti alusetud.
ii) Õiguslik analüüs
74. Poola Vabariigi kolme esitatud etteheitega vaidlustatakse selle hinnangu erinevad aspektid, mille Üldkohus andis määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõikega 3 kehtestatud maksu määra proportsionaalsusele, eelkõige mis puudutab määruses nr 735/2004 osutatud tooteid, samuti selle õiguspärasusele ühinemisakti artikli 41 seisukohast. Ta leiab vähem tähtsana ka, et Üldkohus eiras oma põhjendamiskohustust, sest ei esitanud põhjusi, miks ta kaldus kõrvale kohtuotsusest Weidacher.
75. Kõigepealt ei saa – vastupidi sellele, mida näib olevat väitnud komisjon – asuda seisukohale, et nende argumentidega esitatakse ainult uuesti esimeses kohtuastmes esitatud argumendid, paludes Euroopa Kohtul asendada Üldkohtu hinnang oma hinnanguga. Poola Vabariik palub Euroopa Kohtul vastupidi kontrollida tingimusi, kuidas Üldkohus proportsionaalsuse põhimõtet praegusel juhul tõlgendas ja kohaldas.
76. Selles osas on Euroopa Kohus korduvalt leidnud – nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses meenutas (punktid 104–106) –, et proportsionaalsuse põhimõtte kohaselt peab selleks, et ettevõtjatele finantskohustusi kehtestavad meetmed oleksid õiguspärased, olema täidetud tingimus, et need meetmed oleksid sobivad ja vajalikud kõnesolevate õigusnormidega õiguspäraselt taotletavate eesmärkide saavutamiseks, arvestades, et juhul, kui on võimalik valida mitme sobiva meetme vahel, tuleb võtta kõige vähem koormav meede ning hoolitseda selle eest, et kehtestatud kohustused ei oleks taotletud eesmärkidega võrreldes liiga suured.(35)
77. Selle kohtulikul kontrollimisel, kas need tingimused olid täidetud, tuleb siiski arvesse võtta asjaolu, et kuna komisjonil on ulatuslik kaalutlusõigus, kui ta kasutab volitusi, mis nõukogu või ühinemisakti autorid on talle ühise põllumajanduspoliitika valdkonnas andnud nende poolt kehtestatud eeskirjade rakendamiseks, siis saab sellises valdkonnas võetud meetme õiguspärasust mõjutada vaid selle meetme ilmselge ebasobivus võrreldes pädeva institutsiooni püstitatud eesmärgiga.(36)
78. Käesoleval juhul piiritles Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 111 väga täpselt eesmärgi, mida komisjon soovis määruse nr 1972/2003 vastuvõtmisega saavutada.
79. Nagu on sõnaselgelt märgitud selle põhjenduses 3, oli määruse nr 1972/2003 eesmärk eelkõige maksustada heidutavalt selles vaadeldavate toodete ülemääraseid varusid, mis asetsevad uutes liikmesriikides. Nagu ilmneb sellest põhjendusest, võis vaadeldavate toodete ühiseid turukorraldusi häirida uutes liikmesriikides moodustunud toodete ülemääraste varude, st tavapäraseid varusid ületavate tootevarude vabasse ringlusse laskmine, ükskõik kas need varud on tingitud kunstlikust kauplemisest toodetega laienemist silmas pidades –, mis võrdub kaubandushäirega – või kodumaisest toodangust.
80. Üldkohus võis seega õigustatult järeldada, et selle määruse eesmärk ei ole ainult hoida ära vaadeldavate toodete kaubandusest tulenevate spekulatiivsete varude soetamine, vaid lihtsalt ära hoida ülemääraste varude soetamine – varude, mis ei kuulu uute liikmesriikide tavapärase reservi hulka ja võivad häirida ühiseid turukorraldusi ühinemisakti jõustumise kuupäeval.
81. Üldkohus märkis selles osas lisaks õigesti (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 112), et komisjoni lähenemine on sidus selle käsitlusega, mis ühinemisakti autoritel on seoses ülemääraste varudega, sest nimetatud akti IV lisa 4. peatükis kehtestatakse uutele liikmesriikidele kohustus ülemäärased varud oma kulul likvideerida.(37)
82. Esiteks määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõikega 3 kehtestatud maksu proportsionaalsust ennast ja teiseks uute toodete lisamist määrusega nr 735/2004 nende toodete loetellu, mille suhtes seda maksu kohaldatakse, tuleb niisiis analüüsida, lähtudes nõnda piiritletud eesmärgist, milleks on hoida ära ülemääraste varude soetamine ja heidutada seda tegemast.
83. Käesoleval juhul tuleb märkida, et ei ole raske tuvastada, et Üldkohus võis – selles osas ilmset hindamisviga tegemata – järeldada, et Poola Vabariik ei ole suutnud tõendada, et kui vaidlusaluse maksu summa määrati kindlaks 1. mail 2004 kohaldatava erga omnes imporditollimaksu alusel, ületati sellega ilmselgelt see, mis oli vajalik, et ära hoida ükskõik missugust päritolu ülemääraste varude soetamine (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 113–116), kuid määrusega nr 735/2004 uute toodete lisamise osas on olukord keerukam.
84. Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 114 minu arvates õigesti, et isegi kui maks, mille määr on kindlaks määratud Poola imporditollimaksu ja ühenduse imporditollimaksu erinevuse alusel 30. aprillil 2004, on otstarbekas selleks, et takistada impordist tulenevate ülemääraste varude soetamist, ei ole siiski ilmselge, et see on piisav selleks, et ära hoida kodumaise toodangu ülemääraste laovarude soetamine.
85. Üldkohus lisas, et määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõige 2 jätab uutele liikmesriikidele ülemääraste varude kindlaksmääramisel kaalutlusõiguse, mis võimaldab neil piirata nende varude omanike maksustamist ainult selliste juhtudega, mil omanike soetatud varud kujutavad endast riski, et turgude toimimist häiritakse, ning kindlustada nii meetme proportsionaalsuse (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 120). Kuigi selle arutluskäigu peaks muutma mitmetahulisemaks, tuleb siiski tõdeda, et erinevad tegurid, mida liikmesriigid pidid määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõike 2 punktide a–c kohaselt ülemääraste koguste kindlaksmääramisel arvesse võtma, ja eelkõige asjaolud, mille käigus varud tekkisid, olid vaieldamatult niisugused, mis teevad võimalikuks teatava isikliku lähenemise ülemääraste varude omanikele ja seega ka proportsionaalse maksustamise.
86. Võrdlemine olukorraga, mida Euroopa Kohus käsitles oma eespool viidatud kohtuotsuses Weidacher, ei sea seda hinnangut kahtluse alla, sest selles viimases kohtuasjas oli tegemist määrusega, millel olid üldjoontes samasugused eesmärgid, kuid siiski ilmselgelt palju piiratumad. Erinevalt määrusest nr 1972/2003 ei ole määruses nr 3108/94 – millega oli tegemist kohtuasjas, milles tehti eespool viidatud kohtuotsus Weidacher – püstitatud mingit heidutamiseesmärki.
87. Kuigi määruse nr 1972/2003 põhjendustes ei ole küll selgelt ja täpselt esitatud taotletavaid heidutamiseesmärke, ei saa siiski asuda seisukohale, et institutsioonide põhjendamiskohustus kohustab komisjoni näitama konkreetselt ära, milles ja mis põhjusel kavatseb ta kalduda kõrvale praktikast, mida oli järginud va rasema ühinemise puhul.
88. Arutluskäik, mille tulemusena lükkas Üldkohus tagasi – selle põhjendatuse osas seisukohta võtmata – Poola Vabariigi argumendi, et määrus nr 735/2004 ei olnud selle vastuvõtmise kuupäeva arvestades niisugune, mis võimaldab saavutada määrusega nr 1972/2003 taotletava ärahoidmise ja heidutamise eesmärgi (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 118 ja 119), võib seevastu tekitada mõningaid kahtlusi.
89. On nimelt üsna ilmne, et määrust nr 735/2004 ei saanud põllumajandustoodete tootmise tsükleid arvestades mõistlikult pidada niisuguseks, mis võimaldab saavutada määrusega nr 1972/2003 taotletava kodumaise toodangu ülemääraste varude soetamise ärahoidmise ja nende soetamisest heidutamise eesmärgi.
90. See täpsustatud, tuleb siiski märkida, et nimetatud määrus, mille põhjenduses 1 on tõdetud, et määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõikes 5 toodud toodete nimekirjaga seotud ohtude jätkuva uurimise kontekstis oli vaja seda viimast määrust muuta, lisades mõned tooted,(38) ei olnud mõeldud selleks, et seda kohaldataks üksnes kodumaise toodangu ülemääraste varude suhtes, vaid üldisemalt igasuguse ülemäärase varu suhtes, ükskõik missugune on selle päritolu.
91. Lisaks pidas Üldkohus vajalikuks rõhutada vaidlustatud kohtuotsuse punktis 118, et uutes liikmesriikides asuvatel ettevõtjatel võib siis, kui ühinemiskuupäev on juba teada, olla huvi piirata oma müüki, et soetada teatavate toodete reserve, mille nad saaksid hiljem laienenud ühenduses turule lasta.
92. Seega tuleb järeldada, et esimene väide, millega Poola Vabariik kritiseeris vaidlustatud kohtuotsust sisulistes küsimustes ning mille kohaselt rikuti ühinemisakti artiklit 41 ja proportsionaalsuse põhimõtet, tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
b) Teine väide, et on rikutud diskrimineerimise keelu põhimõtet
i) Poolte argumendid
93. Poola Vabariik heidab Üldkohtule ette, et see leidis – diskrimineerimise keelu põhimõtet rikkudes –, et määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõikega 3 kehtestatud maks määrati kindlaks objektiivsete diferentseerimiskriteeriumite alusel.
94. Täpsustades, et ta ei eita seda, mida Üldkohus tõdes vaidlustatud kohtuotsuse punktis 129, st et „põllumajanduse olukord uutes liikmesriikides erines vanade liikmesriikide omast kardinaalselt”, leiab Poola Vabariik, et ainuüksi olukorra erinevuse tõdemine ei vabastanud komisjoni tema kohustusest võtta meetmed, mis põhinevad objektiivsetel diferentseerimiskriteeriumitel. Ta väidab aga, et uute ja vanade liikmesriikide põllumajanduse erinev olukord ei saanud objektiivselt õigustada mitte maksu olemasolu ennast, vaid selle määra – argument, mille Üldkohus jättis seega analüüsimata.
95. Poola Vabariik lisab, et tema etteheidet, mille kohaselt on maksu määr meelevaldne ja objektiivselt põhjendamata, kinnitavad veelgi kaks asjaolu, millele Üldkohus on viidanud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 132 ja 133 ning punktis 134. Esiteks koheldi teda vaieldamatult erinevalt võrreldes riikidega, mis ühinesid liiduga varem või hiljem ning mille suhtes kohaldati muidugi samuti makse ülemäärastelt kogustelt, kuid need maksud arvutati imporditollimaksude erinevuse alusel, mitte ainult ühenduse imporditollimaksu alusel. Teiseks oleks uute liikmesriikide põllumajandusolukordade erinevus, mis õigustab seda, et maksustavate toodete loetelu on erinevates liikmesriikides erinev, pidanud maksu määras peegelduma.
96. Komisjon leiab – rõhutades, et Poola Vabariigi argumendi puhul on aetud ilmselt segi diskrimineerimise keelu põhimõtte ja proportsionaalsuse põhimõtte eiramine –, et Üldkohus piirdus õigustatult tõdemisega, et vanade ja uute liikmesriikide põllumajandused on erinevad, ning järeldas, et argument, mille kohaselt rikuti diskrimineerimise keelu põhimõtet, tuleb lükata tagasi.
ii) Õiguslik analüüs
97. Poola Vabariigi esitatud peamine etteheide, et Üldkohus ei võtnud seisukohta tema väite osas, et rikutud on diskrimineerimise keelu põhimõtet, ei ole põhjendatud.
98. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 129 tõdes Üldkohus nimelt, et põllumajanduse olukord uutes liikmesriikides erines vanade liikmesriikide omast kardinaalselt, viidates selles osas samasugusele tõdemusele, milleni Euroopa Kohus oli jõudnud eespool viidatud kohtuotsuses Poola vs. Nõukogu.(39) Euroopa Kohus sedastas selles otsuses tookord, et on kindel, et põllumajanduse olukord erines uutes liikmesriikides vanade liikmesriikide omast kardinaalselt, mis võimaldas tal lükata tagasi etteheite, et rikutud on diskrimineerimise keelu põhimõtet. Üldkohus järeldas sellest vaidlustatud kohtuotsuse punktis 130 – õigesti, nagu väidab komisjon –, et need kaks olukorda ei ole võrreldavad.
99. Poola Vabariigi esitatud täiendavad argumendid tuleb seetõttu, et need on esitatud selle peamise etteheite kinnitamiseks, järelikult tagasi lükata.
100. Teine väide, millega Poola Vabariik kritiseerib vaidlustatud kohtuotsust sisulistes küsimustes ja mille kohaselt rikuti diskrimineerimise keelu põhimõtet, tuleb seega samuti põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
c) Etteheited, millega kritiseeritakse määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõike 5 kaheksandat taanet
101. Poola Vabariik kritiseerib üheainsa väitega Üldkohut seepärast, et viimane leidis – ühinemisakti artiklit 41 ja proportsionaalsuse põhimõtet rikkudes –, et seitsme uue toote lisamine määruse nr 735/2004 artikli 1 punktiga 8 nende toodete loetelusse, mille suhtes kohaldatakse määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõike 5 kaheksandas taandes kehtestatud maksu, oli hädavajalik määrusega nr 1972/2003 taotletavate eesmärkide saavutamiseks.
102. Ta märgib täpsemalt, et kuna määruse nr 1972/2003 eesmärk on kodumaise toodangu ülemääraste varude soetamise ärahoidmine, oli kasutu kohaldada maksu toodete suhtes, mille puhul oli imporditollimaks Poolas kõrgem ühenduse imporditollimaksust. Arvestades määruse nr 735/2004 vastuvõtmise kuupäeva, st asjaolu, et see võeti vastu 11 päeva enne ühinemislepingu jõustumist, ei saanud see aidata saavutada määrusega nr 1972/2003 taotletavat eesmärki, milleks on ära hoida kodumaise toodangu ülemääraste varude soetamine.
103. Poola Vabariik paneb nii sõnaselgelt kahtluse alla vastuse, mille Üldkohus andis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 158 ja 159 tema argumendile, et mõne toote suhtes kohaldati vaidlusalust maksu, kuigi 30. aprillil 2004 nende toodete osas kehtinud Poola imporditollimaks oli kõrgem ühenduse imporditollimaksust.
104. Üldkohus leidis (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 158), et Poola Vabariik ei ole esitanud mitte ühtegi põhjendust, mis lubaks asuda seisukohale, et peamine põhjus põllumajandustoodete spekulatiivseks varumiseks on võimalik erinevus 15 liikmesriigiga ühenduses kehtiva imporditollimaksu ja uutes liikmesriikides kehtivate imporditollimaksude vahel. Ta lisas (kohtuotsuse punktis 159), et igal juhul ei olnud määruse nr 1972/2003 ainus eesmärk hoida ära varude soetamine spekulatiivsel eesmärgil, vaid ka kodumaise toodangu ülemääraste varude soetamine.
105. Et need Poola Vabariigi argumendid kattuvad suurel määral argumentidega, mis ta esitas oma esimese väite raames – millega kritiseeriti määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõiget 3 –, tuleb need samadel põhjustel põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
2. Etteheited, millega kritiseeritakse määruse nr 1972/2003 artiklit 3
106. Määruse nr 1972/2003 artiklis 3 „Peatamismenetlus” – mille lõikes 1 on täpsustatud, et seda artiklit kohaldatakse erandina ühinemisakti IV lisa 5. peatükist ja määruse nr 2913/92 artiklitest 20 ja 214 – on lõikes 2 sätestatud, et selle määruse artikli 4 lõikes 5 loetletud tooteid, mis on enne 1. maid 2004 olnud vabas ringluses ja mis on 1. mail 2004 hõlmatud mõne muu tollirežiimi või -protseduuriga kui vaba ringlus, maksustatakse vabasse ringlusesse lubamise päeval kohaldatava erga omnes
imporditollimaksuga.
a) Poola Vabariigi väidete kokkuvõte
107. Poola Vabariik heidab Üldkohtule ette, et viimane lükkas tagasi tema argumendid, millega ta kritiseeris määruse nr 1972/2003 artiklit 3, ja esitab uuesti viis väidet.
i) Esimene väide, et määruse nr 1972/2003 artiklit 3 tõlgendati valesti
108. Selle väite raames väidab Poola Vabariik, et Üldkohus leidis ekslikult, et määruse nr 1972/2003 artikkel 3 oli hädavajalik, et kaitsta selle määruse artikli 4 kasulikku mõju, ning selle võis niisiis ühinemisakti artikli 41 alusel vastu võtta. Ta esitab konkreetsemalt kolm argumentatsiooni.
109. Esiteks kritiseerib ta Üldkohut sellepärast, et viimane leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 194, et Poola Vabariik on vaidlustanud ainult „komisjoni pädevuse panna liikmesriikidele kohustus maksustada nende territooriumil 1. mail 2004 asuvad tooted, mis on allutatud peatamismenetlusele”, mitte „selle maksustamise tingimused või proportsionaalsuse”, kuigi tema väitis formaalselt, et komisjon oli ebapädev ning rikuti ühinemisakti artikleid 22 ja 41. Üldkohus jättis nii analüüsimata määruse nr 1972/2003 artikliga 3 kehtestatud maksu proportsionaalsuse ja seda maksu reguleerivad erinormid. Poola Vabariik märgib selle kohta, et ühinemisakti artikli 41 kohaselt peab üleminekumeetmete võtmiseks olema täidetud tingimus, et need meetmed on vajalikud, „et hõlbustada uute liikmesriikide üleminekut praeguselt korralt ühise põllumajanduspoliitika rakendamisest tulenevale korrale”. Seega ei ole meede, mis ei vasta nendele nõuetele, kooskõlas ei ühinemisakti artikliga 41 ega selles õigusnormis väljendatud proportsionaalsuse põhimõttega, nii et proportsionaalsuse põhimõtte rikkumisele ei olnud vaja eraldi viidata.
110. Teiseks väidab ta, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 189–193 valesti, et määruse nr 1972/2003 artikkel 3 oli vajalik, et kaitsta selle määruse artikli 4 kasulikku mõju. Ta meenutab selles osas, et rõhutas oma repliigis esimeses kohtuastmes, et määruse nr 1972/2003 artiklis 3 ette nähtud tollimaksud võiksid takistada spekuleerimist põllumajandustoodetega ja seega täiendada artiklit 4, milles on osutatud põllumajandustoodete ülemääraseid spekuleerimiseks mõeldud varusid, kui need puudutaksid ka ülemääraseid koguseid. Et määruse nr 1972/2003 artikliga 3 kehtestatud maks puudutab toodete ükskõik missugust kogust, ei ole selle maksu ja spekuleerimise vastu võitlemise eesmärkide vahel seega mingit loogilist seost.
111. Kolmandaks ja viimaseks väidab Poola Vabariik, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 186 leidis Üldkohus õigusnormide hierarhiat eirates, et määruse nr 1972/2003 artiklit 3 võis ühinemisakti artikli 41 alusel vastu võtta. Määruse nr 1972/2003 artikkel 3, mis on erand ühinemisakti IV lisa 5. peatükist, kujutab endast ühinemistingimuste ühepoolset ja õigusvastast muutmist. Kuigi ühinemisakti artikkel 41 lubab komisjonil võtta kõik meetmed, mis on vajalikud, et hõlbustada uute liikmesriikide üleminekut praeguselt korralt ühise põllumajanduspoliitika rakendamisest tulenevale korrale, ei luba see tal muuta ühinemisakti sisu.
ii) Teine väide, et on rikutud EÜ artiklit 253
112. Poola Vabariik väidab, et lükates tagasi tema väite, et määruse nr 1972/2003 artikkel 3 on ebapiisavalt põhjendatud, eiras Üldkohus nii EÜ artiklit 253 kui ka Euroopa Kohtu praktikat, milles seda õigusnormi on tõlgendatud. Ta rõhutab selles osas, et Üldkohus nõustus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 224, et mitte üheski määruse nr 1972/2003 põhjenduses ei esitata sõnaselgelt konkreetseid põhjusi, miks komisjon on otsustanud võtta vastu selle artikli 3, ning püüdis seega selle puuduva põhjenduse rekonstrueerida (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 229–234). Lähtudes väärast eeldusest, et määruse nr 1972/2003 artikli 3 eesmärk on ainult täiendada selle määruse artiklit 4 ja tagada selle artikli kasulik mõju (kohtuotsuse punktid 231–233), järeldas Üldkohus ekslikult, et artikkel 3 tuli vastu võtta artikli 4 põhjenduse tõttu ega nõudnud eraldi põhjendamist (kohtuotsuse punkt 234).
113. Poola Vabariik lisab, et määruse nr 1972/2003 artikli 3 põhjendamise kohustust tuleb hinnata, võttes arvesse ka nende ettevõtjate huvi, kes peavad kandma sellega loodava rahalise koormuse. Ta täpsustab selles osas – viidates vaidlustatud kohtuotsuse artiklile 235 –, et Poola valitsuse ja komisjoni kirjavahetus, milles pealegi ei puudutatud põhjusi, miks see õigusnorm vastu võeti, ei saa seda kohustust asendada.
iii) Kolmas väide, et on rikutud kaupade vaba liikumise põhimõtet (EÜ artikkel 25)
114. Poola Vabariik arvab, et kui Üldkohus leidis, et ühinemisakti artikli 41 alusel vastu võetud üleminekumeetmete suhtes ei kohaldata EÜ artiklit 25, rikkus ta kaupade vaba liikumise põhimõtet (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 179–181).
115. Ta rõhutas ka, et võttes arvesse Euroopa Kohtu praktikat, mille kohaselt on nii liidu institutsioonid kui ka liikmesriigid kohustatud järgima EÜ artiklis 25 sätestatud tollimaksude ja samaväärse toimega maksude keeldu, ei võinud Üldkohus asuda seisukohale – nagu ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 181 tegi –, et „Poola Vabariik [ei saa] selleks, et vaidlustada määruse nr 1972/2003 artikliga 3 kehtestatud maksude seaduslikkust, tõhusalt tugineda kaupade vaba liikumise põhimõtte rikkumisele ning eelkõige EÜ artiklile 25”.
iv) Neljas väide, et on rikutud diskrimineerimise keelu põhimõtet
116. Poola Vabariik väidab, et Üldkohus rikkus diskrimineerimise keelu põhimõtet, kui leidis, et Poola Vabariigi ja vanade liikmesriikide ettevõtjate erinev kohtlemine on objektiivselt põhjendatud. See erinevus seisneb selles, et erga omnes imporditollimaksu võetakse toodetelt, mis olid lastud enne ühinemist Poolas vabasse ringlusse, kuid mille suhtes kohaldati ühinemiskuupäeval peatamismenetlust, kuid seda ei võetud samadelt toodetelt, mis olid lastud enne ühinemist vabasse ringlusse 15 liikmesriigiga ühenduses ja mille puhul ei olnud taotletud mingit eksporditoetust.
117. Ta täpsustab, et vaidlustab mitte erinevate normide kohaldamise vanade liikmesriikide ettevõtjate ja uute liikmesriikide ettevõtjate suhtes kui niisuguse, vaid erinevate õigusnormide kohaldamise, kui puuduvad põhjused, mis seda erinevust objektiivselt õigustaksid. Esiteks ei tõendanud komisjon kuidagi, et spekuleerimisoht kaasneb peamiselt Poolast pärit kaupade voogudega. Teiseks isegi eeldusel, et see oht on olemas, oleks selle ennetamiseks piisanud sellest, kui teatava üleminekuperioodi jooksul oleks pigem säilitatud maks, mis tuleneb Poola Vabariigi suhtes enne ühinemist kohaldatavast sooduskorrast, mitte kehtestatud kõrgemat erga omnes maksu.
v) Viies väide, et on rikutud õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet
118. Poola Vabariik väidab, et leides vaidlustatud kohtuotsuse punktis 246, et ühendus ei ole seoses Poola Vabariigi või Poola ettevõtjatega eelnevalt õiguspärase ootuse teket soodustavat olukorda loonud, rikkus Üldkohus õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet. Ta leiab, et ühinemisakti artikli 41 alusel ei olnud võimalik vastu võtta erandeid ühinemisakti IV lisa 5. peatükist, mis kujutas endast õiguspärase ootuse allikat. Tavapäraselt hoolsad ettevõtjad ei osanud seega oodata, et ühinemisakti artikli 41 alusel saab vastu võtta niisuguseid erandeid.
b) Õiguslik analüüs
119. Et vastata õigesti kõigile nendele väidetele ja etteheidetele, millega Poola Vabariik kritiseerib Üldkohtu hinnangut määruse nr 1972/2003 artikli 3 õiguspärasusele, tuleb pidada meeles, et need väited ja etteheited puudutavad üldiselt küsimust, missugune on ühinemisakti artiklis 41 sätestatud volituse ulatus. Poola Vabariik väidab oma argumentidega formaalselt, et Üldkohus järeldas, et nimetatud artikkel 3 on õiguspärane, eirates „õigusnormide hierarhiat”. Nende argumentide täielikuks hindamiseks on aga vaja alustada kõnesolevate õigusnormide sisu meenutamisest.
120. Määruse nr 1972/2003 artikli 3 lõigetes 1 ja 2 on nähtud sisuliselt ette selle määruse artikliga 4 kehtestatud maksu kohaldamisala laiendamine põllumajandussaadustele, mis lasti 15 liikmesriigiga ühenduses või uues liikmesriigis ringlusse enne ühinemiskuupäeva ja mille suhtes kohaldatakse ühinemiskuupäeval peatamismenetlust, ning seda erandina eelkõige ühinemisakti IV lisa 5. peatükist. Ühinemisakti artikkel 41 võimaldab omakorda komisjonil võtta kolme aasta jooksul alates ühinemiskuupäevast meetmeid, mis on vajalikud, et hõlbustada uute liikmesriikide üleminekut praeguselt korralt ühise põllumajanduspoliitika rakendamisest tulenevale korrale.
121. Poola Vabariik vaidlustab seega peamiselt Üldkohtu hinnangu ühinemisakti artiklis 41 sätestatud volituse ulatusele. Võttes vastu määruse nr 1972/2003 artikli 3, läks komisjon kaugemale sellest, mida see artikkel 41 tal teha võimaldas,(40) ning rikkus nii seda õigusnormi (õigusnormide hierarhia). Üldkohus järeldas seega valesti, et see viimane säte lubab teha nimetatud artiklis 3 ette nähtud erandi ühinemisaktist.
122. Selles kontekstis esitab Poola Vabariik lõpuks muid väiteid, eelkõige väited, mille kohaselt tegi Üldkohus vigu, hinnates tema argumente, et komisjon ületas oma pädevust(41) ja rikuti kaupade vaba liikumise põhimõtet. Minnes kaugemale sellest, mida ühinemisakti artikkel 41 tal teha võimaldab, ületas komisjon oma pädevust. Teiseks ei volitanud ühinemisakti artikkel 41 komisjoni võtma vastu õigusnorme, millega rikutakse kaupade vaba liikumise põhimõtet.
123. Etteheiteid, millega kritiseeritakse määruse nr 1972/2003 artiklit 3 ja Üldkohtu hinnangut selle kehtivusele, täiendab nendega otseselt seotud väidete põhjenduste puudumise kohta, millega on rikutud EÜ artiklit 253. Poola Vabariik väidab sisuliselt, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui leidis, et määrus nr 1972/2003 on piisavalt põhjendatud, kuigi üheski selle põhjenduses ei ole esitatud põhjusi, miks võeti – hoolimata ühinemisakti IV lisa 5. peatükist – vastu selle määruse artikkel 3.
124. Olen seega arvamusel, et väidetele ja argumentidele, mis Poola Vabariik esitab käesoleva apellatsioonkaebuse raames, tuleb vastata, analüüsides kõigepealt määruse nr 1972/2003 artikli 3 vastavust ühinemisakti artiklile 41 ja selle analüüsi tulemuse tagajärgi teistele etteheidetele ning arutades ka etteheidet, mille kohaselt eirati põhjendamiskohustust.
125. Poola Vabariigi argumendid tõstatavad sellest vaatevinklist kaks põhilist probleemi, mida tuleks käsitleda kordamööda. Kõigepealt probleem, kas määruse nr 1972/2003 artikkel 3 kujutab endast tõepoolest erandit ühinemisaktist ja kui jah, siis missugusel määral? Seejärel küsimus, et kui see on tõesti nii, siis kas komisjonil oli õigus võtta vastu teisese õiguse norm, mis kujutab endast erandit esmase õiguse normist? Konkreetsemalt tähendab see, et kas määruse nr 1972/2003 artikli 3 vastuvõtmisel võis tõesti olla õiguslikuks aluseks ühinemisakti artikkel 41? Nende kahe probleemi arutamine viib muidugi selleni, et pean analüüsima teist väidet, mille kohaselt rikuti põhjendamiskohustust.
i) Kas määruse nr 1972/2003 artikkel 3 on erand esmasest õigusest?
126. Kõigepealt tuleb tõdeda, et määruse nr 1972/2003 artikli 3 lõikes 1 on sõnaselgelt märgitud, et seda kohaldatakse „erandina” ühinemisakti IV lisa 5. peatükist ning määruse nr 2913/92 artiklitest 20 ja 214.
127. Seejärel tuleb märkida, et komisjon, kes ei vaidlustanud seda avaldust, väidab, et ühinemisakti artikkel 41 andis talle volituse niisugune erandlik säte vastu võtta.
128. Lõpuks ei ole ülearune rõhutada, et see tuleneb kõnesolevate sätete analüüsist. Ühinemisakti IV lisa 5. peatükk nägi ette, et kõik vanadest liikmesriikidest pärit või imporditud kaubad,(42) mis lubati nendes liikmesriikides vabasse ringlusse enne ühinemist, kuid kuuluvad ühinemiskuupäeval neljast loetletud olukorrast ühe alla ‐ milleks on ajutine ladustamine, toomine vabatsooni või -lattu, mõne määruse nr 2913/92 artikli 4 punkti 16 alapunktides b–g nimetatud peatamismenetluse kohaldamine või transport ‐, lubatakse vabasse ringlusse tollivabalt. Määruse nr 1972/2003 artikli 3 lõikes 2 on nähtud teatavate selle määruse artikli 4 lõikes 5 loetletud toodete puhul vastupidi ette, et kohaldatakse erga omnes imporditollimaksu nende vabasse ringlusse lubamise kuupäeval. Peetakse silmas tooteid, mis lubati vanades ja uutes liikmesriikides vabasse ringlusse enne ühinemiskuupäeva ja mille suhtes kohaldati ühinemiskuupäeval ühte eespool nimetatud neljast olukorrast.(43)
129. Sellest tuleb niisiis järeldada, et määruse nr 1972/2003 artikkel 3 kujutab endast tõesti erandit ühinemisakti IV lisa 5. peatükist.(44)
130. Üldkohus leidis siiski – nõustudes komisjoni argumentidega selles osas –, et ühinemisakti artikkel 41 moodustab sobiva ja piisava õigusliku aluse, mis võimaldas komisjonil vastu võtta vaidlusaluse õigusnormi, st käesoleval juhul teisese õiguse normi, mis on otseses vastuolus esmase õigusakti sätetega.
ii) Kas ühinemisakti artikkel 41 kujutab endast piisavat õiguslikku alust, mis võimaldab teha erandi esmasest õigusest?
131. Komisjon ei saa mõistagi otsustada teisese õigusakti abil(45) ümber seda, mida otsustasid ühinemisakti autorid, välja arvatud juhul, kui teda on selleks volitatud sättega, mis on ise ühinemisakti osa. Et määrus nr 1972/2003 võeti vastu, tuginedes kahele õiguslikule alusele, nimelt ühinemislepingu artikli 2 lõikele 3 ja ühinemisakti artiklile 41, tuleb niisiis analüüsida, kas need õigusnormid volitasid komisjoni vastu võtma niisuguseid meetmeid, nagu on nähtud ette selle määruse artiklis 3.
132. Ühinemisakti artikkel 41 kuulub ühinemislepingu artikli 2 lõikes 3 loetletud õigusnormide hulka, kusjuures viimases on nähtud liidu institutsioonidele ette võimalus võtta erandina nimetatud lepingu artikli 2 lõikest 2 ja seega enne selle lepingu jõustumist nendes õigusnormides ette nähtud meetmeid.
133. Komisjonil oli seega õigus võtta enne ühinemist ühinemisakti artiklis 41 osutatud meetmed. Kohe tekib küsimus, missugused need meetmed võivad olla.
134. Ühinemisakti artiklis 41 on nähtud ette, et komisjon võib kolme ühinemisjärgse aasta jooksul võtta „üleminekumeetmeid, [mida on vaja,] et hõlbustada uute liikmesriikide üleminekut praeguselt korralt ühise põllumajanduspoliitika rakendamisest tulenevale korrale” „vastavalt [ühinemisaktis] sätestatud tingimustele”, nende hulgas tingimused, mis on kehtestatud selle akti IV lisa 5. peatükis.
135. See õigusnorm annab seega komisjonile väga üldiselt volituse võtta meetmeid, mille puhul on kindlaks määratud peamiselt nende eesmärk, kuid mida ei ole muul viisil täpsustatud („meetmed, [mida on vaja]”). Kas seda volitust võib pidada piisavalt laiaks, nii et see hõlmab meetmeid, mis kujutavad endast erandit esmasest õigusest?
136. Kohe alguses tuleb rõhutada, kui erandlik on selle sõna materiaalses tähenduses üldine klausel, mis volitab institutsiooni võtma täpsustamata meetmeid, mis kujutavad endast erandit esmasest õigusest. Sellest seisukohast võib õigustatult küsida, kas niisugust õigusnormi, mis on sõnastatud nagu ühinemisakti artikkel 41, võib tõlgendada nii, et see kujutab endast niisugust volitusklauslit. Olen siiski arvamusel, et seda küsimust ei ole vaja lahendada põhjalikult ja lõplikult. Käesolevas kohtuasjas üles kerkinud probleemi lahendamiseks piisab, kui märkida, et igasugust erandit esmasest õigusest, mille aluseks on – nagu käesoleval juhul – niisugune täpsustamata volitus, nagu on nähtud ette ühinemisakti artiklis 41, tuleb Euroopa Kohtu praktika kohaselt tõlgendada täht-tähelt, võttes arvesse nende õigusnormide sõnastust, eesmärki ja konteksti, millega see erand luuakse.(46)
137. Just selles etapis ilmnebki selle konkreetse põhjenduse kogu tähtsus, mille institutsioon esitab, et õigustada niisuguste meetmete võtmist, mida sisaldab ühinemisakti artikli 41 alusel vastu võetud õigusakt, st selliste põhjenduste tähtsus, milles näidatakse ära nende meetmete eesmärk, konkreetsemalt nende vajadus ja lõpuks nende proportsionaalsus.
138. Et ühinemisakti artikkel 41 ei sisalda – nagu meenutatud – mingit üldist klauslit, mis sõnaselgelt volitaks komisjoni võtma vastu teisese õiguse norme, mis kalduvad kõrvale esmase õiguse normidest, oli igatahes hädavajalik, et niisuguse meetmega nagu määruse nr 1972/2003 artiklis 3 ette nähtud meede, mis kujutab endast erandit esmasest õigusest, kaasneks sõnaselge ja veenev põhjendus, milles näidatakse vastuvaidlematult, et see erand oli mitte üksnes vajalik, vaid lausa möödapääsmatu selles õigusnormis kehtestatud eesmärgi saavutamiseks.
139. Seda, kas niisuguse õigusakti sätted, mille komisjon ühinemisakti artikli 41 alusel vastu võttis, on ühinemisaktiga taotletava eesmärgi seisukohast sobivad, saab Euroopa Kohus kontrollida ainult siis, kui nimetatud institutsioon esitas selle õigusakti seletuskirjas põhjused, mis neid sätteid õigustavad.(47) Ainult komisjoni enda ülesanne on teha Euroopa Kohtu kontrolli all kindlaks, kas ja missugusel määral on niisuguste üleminekumeetmete võtmine, millega on tegemist praegusel juhul, ülemineku hõlbustamiseks vajalik.
iii) Kas määruse nr 1972/2003 artikli 3 vastuvõtmist põhjendati õiguslikult piisavalt?
140. Väljakujunenud kohtupraktikast – mida Üldkohus on väga hästi kokkuvõtlikult kirjeldanud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 214–217 – tuleneb, et EÜ artikliga 253 nõutav põhjendus peab vastama asjassepuutuva õigusakti olemusele ning sellest peab selgelt ja üheselt nähtuma akti vastu võtnud institutsiooni arutluskäik, mis võimaldab huvitatud isikutel mõista võetud meetme põhjusi ja ühenduse kohtul teostada kontrolli. Ei ole nõutud, et põhjendus täpsustaks kõiki faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, kuna õigusakti põhjenduste vastavust EÜ artikli 253 nõuetele tuleb hinnata mitte ainult selle akti sõnastust, vaid ka konteksti ja asjaomase valdkonna õiguslikku regulatsiooni silmas pidades. Kui tegemist on üldaktiga, siis võib põhjendustes piirduda esiteks viitega selle akti vastuvõtmist tinginud olukorrale tervikuna ja teiseks selle üldistele eesmärkidele. Lisaks tuleb märkida, et kui üldkohaldatavast õigusaktist nähtub institutsiooni taotletava eesmärgi põhisisu, oleks kohatu nõuda, et erinevad tehnilised valikud oleks eraldi põhjendatud.(48)
141. Käesoleval juhul leidis Üldkohus – nagu Poola Vabariik õigesti märkis –, et komisjon ei olnud kohustatud põhjendama „täpsemalt”, miks on vaja määruse nr 1972/2003 artiklis 3 osutatud meetmeid, sest need kujutasid endast ainult „tehnilist valikut”, mille eesmärk on tagada selle määruse artikli 4 kasulik mõju, kuna selle põhjendustes on esiteks „sõnaselgelt” kirjeldatud üldist olukorda, mis viis määruse vastuvõtmiseni, ning teiseks ülemääraste varude ärahoidmise eesmärki ja vajadust kehtestada nende varude maksustamise süsteem.
142. Poola Vabariigi argumendid tõstatavad kaks küsimust, millest esimene puudutab määruse nr 1972/2003 artiklis 3 osutatud meetmete õiguslikku kvalifikatsiooni ja teine –, mis on tihedalt seotud esimesega – komisjoni põhjendamiskohustuse ulatust. Nagu Poola Vabariik ka märkis, on eraldi põhjenduse puudumine Euroopa Kohtu praktika kohaselt lubatud ainult siis, kui määruse nr 1972/2003 artiklis 3 osutatud meetmete võtmine kujutas endast tõesti tehnilist valikut.(49)
143. On siiski raske nõustuda, et teisese õigusakti sätteid, mis kujutavad endast erandit esmase õigusakti sätetest, võib käsitada nii, et need on lihtsalt osa tehnilisest valikust. Vastupidi, tuleb asuda seisukohale, et kui niisugust olukorda hõlmab üks teine esmase õiguse norm, tuleb seda väga konkreetselt, täpselt ja üksikasjalikult põhjendada.
144. Komisjon on seega kohustatud esitama täpselt põhjused, miks ta leidis, et kaupadelt, mille puhul nähti ühinemisaktis ette, et need lubatakse vabasse ringlusse, tuleb võtta erga omnes imporditollimaksu, kusjuures teatavatel tingimustel, mil tõendatakse nende päritolu, on need tollivabad. See peaks olema nii seda enam, et nõnda vastu võetud õigusnormid kalduvad esiteks tunduvalt kõrvale praktikast, mida institutsioonid võrreldavates olukordades siiani järgisid,(50) ning teiseks võeti need vastu ja avaldati siis, kui nende peamised adressaadid olid niisuguste riikide ettevõtjad, mis ei olnud veel liidu liikmed.
145. Tuleb meenutada, et Euroopa Kohtul on olnud võimalus otsustada – kuigi väga teistsuguses kontekstis –, et otsus, mis kujutab endast uue ja olulise poliitika ilmingut ning kaldub tunduvalt kõrvale varasemast otsuste tegemise praktikast, peab olema sõnaselgelt põhjendatud.(51)
146. Käesoleval juhul ei sisalda määruse nr 1972/2003 põhjendused aga midagi niisugust, nendes piirdutakse sellega, et tuuakse ära põhjendused, mis ei ole küll täpselt samasugused nagu samasugustes, eespool nimetatud varasemate laienemiste puhul vastuvõetud määrustes, kuid sisaldavad samasuguseid elemente, kuigi need teised määrused ei sisaldanud samaväärseid sätteid nagu määruse nr 1972/2003 artikkel 3.
147. Eelkõige tuleb rõhutada, et selle määruse põhjenduses 3 ei ole sugugi mainitud vajadust tagada selle artiklis 4 ette nähtud maksu kasulik mõju – asjaolu, mida Üldkohus pidas määravaks, kui lükkas tagasi väite, et määrus on ebapiisavalt põhjendatud, mille Poola Vabariik esitas oma hagis esimesele kohtuastmele.
148. Eelnevast analüüsist tuleneb, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui leidis, et määruse nr 1972/2003 artikkel 3 ei ole kehtetu, kuigi see kujutab endast erandit ühinemisakti IV lisa 5. peatükist, ilma et selle määruse põhjendustest ilmneksid sõnaselgelt põhjused, mis õigustavad konkreetselt selle erandi vajalikkust.
149. Selles olukorras ei ole Euroopa Kohtul võimalik kontrollida, kas nõnda võetud meetmed vastavad ühinemisakti artiklile 41 ja kas need võeti seega, järgides komisjonile selle õigusnormiga antud volitusi.(52)
150. Tuleb ka lisada, et Poola Vabariigi argumentidele antud Üldkohtu hinnang, mille kohaselt ei kahjusta määruse nr 1972/2003 artikkel 3 kaupade vaba liikumise põhimõtet, pälvis samasuguse kriitika.
151. Selles viimases küsimuses tuleb nimelt täpsustada, et korduva kohtupraktika kohaselt on liidu institutsioonid nagu ka liikmesriigid kohustatud järgima aluslepingu kaupade vaba liikumist käsitlevaid sätteid ja eelkõige EÜ artiklit 25.(53) Eeldusel, et ühinemisakti artiklit 41 saab tõlgendada nii, et see võimaldab komisjonil vastu võtta õigusnorme, mis kahjustavad kaupade vaba liikumise põhimõtet, ei või need õigusnormid olla mingil juhul sõnaselgelt põhjendamata.
152. Selles olukorras ei ole vaja analüüsida Poola Vabariigi esitatud neljandat ja viiendat väidet, et on rikutud vastavalt kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtet ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet.
V. Esimeses kohtuastmes esitatud hagi analüüs
153. Euroopa Kohtu põhikirja artikli 61 esimesest lõigust tuleneb, et kui apellatsioonkaebus on põhjendatud, võib Euroopa Kohus juhul, kui menetlusstaadium lubab, teha ise asja suhtes lõpliku otsuse või suunata asja tagasi Üldkohtusse otsustamiseks.
154. Euroopa Kohtul on – nagu me näeme ‐ vajalik teave, et teha lõplik otsus nii vastuvõetamatuse vastuväite kohta, mille komisjon esitas Üldkohtu menetluses,(54) kui ka Poola Vabariigi hagi kohta sisulistes küsimustes, hoolimata menetluse eripärast, mida on kirjeldatud käesoleva ettepaneku sissejuhatuses.
A. Määruse nr 1972/2003 peale esitatud hagi vastuvõetavus
155. Eelnevatest kaalutlustest ilmneb, et Poola Vabariigi hagi, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 28. juunil 2004, ei olnud esitatud hilinemisega ning et seetõttu tuleb komisjoni vastuvõetamatuse vastuväide, milles viimane tugines ainult aegumisele, tagasi lükata ning Poola Vabariigi hagi tuleb osas, milles see on suunatud määruse nr 1972/2003 vastu, tunnistada vastuvõetavaks.
B. Määrusega nr 735/2004 muudetud määruse nr 1972/2003 peale esitatud hagi sisulised küsimused
156. Poola Vabariik palub Euroopa Kohtul teha vastavalt Euroopa Kohtu põhikirja artiklile 61 lõplik otsus sisulistes küsimustes ning ta palub tühistada määrusega nr 735/2004 muudetud määruse nr 1972/2003 artikli 3 ning artikli 4 lõike 3 ja lõike 5 kaheksanda taande. Ta täpsustab, et juhul, kui Euroopa Kohus nõustub tegema lõpliku otsuse, jääb ta täielikult kõigi väidete ja argumentide juurde, mis ta esitas esimeses kohtuastmes hagiavalduses ja repliigis.
157. Nagu ma juba käesoleva ettepaneku sissejuhatuses rõhutasin, iseloomustab käesolevat kohtuasja üks eripära, mille tõttu on Euroopa Kohtul tegemist esmakordse juhtumiga apellatsioonkaebuse raames, sest kuigi Üldkohus jättis hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata osas, milles see oli esitatud määruse nr 1972/2003 peale, analüüsis ta siiski selle põhiliste sätete kehtivust nende etteheidete kaudu ja raames, millega kritiseeriti seda muutvat määrust nr 735/2004.
158. Kas Euroopa Kohus võib seega teha lõpliku otsuse erinevate etteheidete kohta, millega Poola Vabariik määrust nr 1972/2003 oma esimeses kohtuastmes esitatud hagi raames kritiseeris?
159. Tegelikult võib kerkida küsimus, kas määruse nr 735/2004 kehtivuse analüüsimise raames analüüsiti ainult ühte osa määruse nr 1972/2003 vastu suunatud etteheidetest ja ainult seda osa, mida ei olnud analüüsitud.
160. Vaidlustatud kohtuotsusest ilmneb siiski, et Üldkohus analüüsis kõiki etteheiteid, millega määrust nr 1972/2003 kritiseeritakse. Selles olukorras tuleb asuda seisukohale, et kohtuasi on seisus, milles võib teha lõpliku otsuse.
161. Käesoleval juhul ilmneb apellatsioonkaebuse väidete analüüsist, et määruse nr 1972/2003 artikkel 3 tuleb tühistada, sest see võeti vastu erandina ühinemisakti IV lisa 5. peatükist, ilma et põhjused, mis selle erandi tegemise vajadust eraldi põhjendaksid, ilmneksid sõnaselgelt selle määruse põhjendustest.
162. Selles olukorras ei ole vaja analüüsida teisi väiteid, millega Poola Vabariik määruse nr 1972/2003 artiklit 3 esimeses kohtuastmes esitatud hagi raames kritiseerib ning mille kohaselt rikuti kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtteid. Samuti ei ole vaja analüüsida võimu kuritarvitamise väidet, mille kohta Poola Vabariik teatas, et ei esita seda apellatsioonkaebuse raames, kuid mille juurde ta siiski jäi koos kõigi teiste väidetega, mis ta esitas Üldkohtule esitatud hagi raames.(55)
VI. Ettepanek
163. Ma teen seega Euroopa Kohtule ettepaneku teha järgmine otsus:
1. Tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 10. juuni 2009. aasta otsus kohtuasjas T-257/04: Poola vs. komisjon.
2. Lükata tagasi Euroopa Komisjoni poolt Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtus esitatud vastuvõetamatuse vastuväide.
3. Tühistada komisjoni 10. novembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 1972/2003 Tšehhi Vabariigi, Eesti, Küprose, Läti, Leedu, Ungari, Malta, Poola, Sloveenia ja Slovakkia ühinemisel põllumajandustoodetega kauplemise suhtes võetavate üleminekumeetmete kohta artikkel 3.
4. Jätta hagi, millega taotletakse määruse nr 1972/2003 tühistamist, ülejäänud osas rahuldamata.
(1) .
(2)  – Üldkohtu 10. juuni 2009. aasta otsus kohtuasjas T-257/04: Poola vs. komisjon (EKL 2009, lk II-1545), edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”.
(3)  – Apellatsioonkaebus, mis on esitatud Üldkohtu 10. juuni 2009. aasta määruse peale kohtuasjas T-258/04: Poola vs. komisjon .
(4)  – Määrus Tšehhi Vabariigi, Eesti, Küprose, Läti, Leedu, Ungari, Malta, Poola, Sloveenia ja Slovakkia ühinemisel põllumajandustoodetega kauplemise suhtes võetavate üleminekumeetmete kohta (ELT L 293, lk 3; ELT eriväljaanne 03/40, lk 474); edaspidi „määrus nr 1972/2003”.
(5)  – ELT L 39, lk 13; ELT eriväljaanne 03/42, lk 443.
(6)  – ELT L 114, lk 13; ELT eriväljaanne 03/44, lk 111.
(7)  – 18. oktoobri 2007. aasta otsus kohtuasjas C-299/05: komisjon vs. parlament ja nõukogu (EKL 2007, lk I-8695, punktid 29 ja 30).
(8)  – Vt näiteks 2. oktoobri 1997. aasta otsus kohtuasjas C-259/95: parlament vs. nõukogu (EKL 1997, lk I-5303); 27. novembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C-27/96: Danisco Sugar (EKL 1997, lk I-6653); 15. jaanuari 2002. aasta otsus kohtuasjas C-179/00: Weidacher (EKL 2002, lk I-501); 28. novembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-413/04: parlament vs. nõukogu (EKL 2006, lk I-11221); 11. detsembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C-161/06: Skoma-Lux (EKL 2007, lk I-10841); 4. juuni 2009. aasta otsus kohtuasjas C-560/07: Balbiino (EKL 2009, lk I-4447); 29. oktoobri 2009. aasta otsus kohtuasjas C-140/08: Rakvere Lihakombinaat (EKL 2009, lk I-10533), ja 29. juuli 2010. aasta otsus kohtuasjas C-248/09: Pakora Pluss (EKL 2010, lk I-7701).
(9)  – Leping Belgia Kuningriigi, Taani Kuningriigi, Saksamaa Liitvabariigi, Kreeka Vabariigi, Hispaania Kuningriigi, Prantsuse Vabariigi, Iirimaa, Itaalia Vabariigi, Luksemburgi Suurhertsogiriigi, Madalmaade Kuningriigi, Austria Vabariigi, Portugali Vabariigi, Soome Vabariigi, Rootsi Kuningriigi, Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi (Euroopa Liidu liikmesriikide) ning Tšehhi Vabariigi, Eesti Vabariigi, Küprose Vabariigi, Läti Vabariigi, Leedu Vabariigi, Ungari Vabariigi, Malta Vabariigi, Poola Vabariigi, Sloveenia Vabariigi ja Slovaki Vabariigi vahel Tšehhi Vabariigi, Eesti Vabariigi, Küprose Vabariigi, Läti Vabariigi, Leedu Vabariigi, Ungari Vabariigi, Malta Vabariigi, Poola Vabariigi, Sloveenia Vabariigi ja Slovaki Vabariigi ühinemise kohta Euroopa Liiduga (ELT 2003, L 236, 23.9.2003, lk 17); edaspidi „ühinemisleping”.
(10)  – Akt Tšehhi Vabariigi, Eesti Vabariigi, Küprose Vabariigi, Läti Vabariigi, Leedu Vabariigi, Ungari Vabariigi, Malta Vabariigi, Poola Vabariigi, Sloveenia Vabariigi ja Slovaki Vabariigi ühinemistingimuste ja Euroopa Liidu aluslepingutesse tehtavate muudatuste kohta (ELT 2003, L 236, lk 33); edaspidi „ühinemisakt”.
(11)  – Vt näiteks komisjoni 1. jaanuari 1981. aasta määrus (EMÜ) nr 57/81 Kreeka ühinemisel põllumajandustoodetega kauplemise suhtes võetavate üleminekumeetmete kohta (EÜT L 4, lk 43), mida käsitletakse 9. jaanuari 1990. aasta otsuses kohtuasjas C-337/88: SAFA (EKL 1990, lk I-1); komisjoni 24. veebruari 1986. aasta määrus (EMÜ) nr 410/86 Hispaania ja Portugali ühinemisel põllumajandustoodetega kauplemise suhtes võetavate üleminekumeetmete kohta (EÜT L 46, lk 13); komisjoni 19. detsembri 1994. aasta määrus (EÜ) nr 3108/94 põllumajandustoodetega kauplemist puudutavate üleminekumeetmete kohta, mida tuleb võtta Austria, Soome ja Rootsi ühinemise tõttu (EÜT L 328, lk 42), mida käsitletakse eespool viidatud kohtuotsuses Weidacher.
(12)  – Ühinemislepingu artikli 2 lõike 2 esimene lõik sätestab, et see leping „jõustub 1. mail 2004, tingimusel et kõik ratifitseerimiskirjad on enne seda kuupäeva hoiule antud”.
(13)  – Selle artiklis 10 on täpsustatud, et vastavalt ühinemislepingu artikli 2 lõikele 3 jõustub määrus ühinemislepingu jõustumiskuupäeval ühinemislepingu jõustumise korral ning vastavalt ühinemisakti artiklile 41 kohaldatakse määrust 30. aprillini 2007.
(14)  – EÜT L 302, 19.10.1992, lk 1; ELT eriväljaanne 02/04, lk 307.
(15)  – 23. oktoobri 2007. aasta otsus kohtuasjas C-273/04: Poola vs . nõukogu (EKL 2007, lk I-8925).
(16)  – Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 34–38.
(17)  – Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 38, 62 ja 63.
(18)  – Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 40–42.
(19)  – Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 43 ja 44.
(20)  – Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 45–48.
(21)  – Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 49–62.
(22)  – Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 47.
(23)  – Eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. parlament ja nõukogu.
(24)  – Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 73.
(25)  – Viidatud eespool (punkt 89).
(26)  – Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 32–63.
(27)  – Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 80–136, 137–162 ja 161–249.
(28)  – ELT L 9, lk 8; ELT eriväljaanne 03/42, lk 125.
(29)  – Ma viitan selles osas ka enda analüüsile kohtuasjas C-336/09 P esitatud ettepaneku punktides 44–52.
(30)  – Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 80–136.
(31)  – Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 137–160.
(32)  – Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 161‐249.
(33)  – Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 108–110.
(34)  – Viidatud eespool.
(35)  – 11. juuli 1989. aasta otsus kohtuasjas 265/87: Schräder HS Kraftfutter (EKL 1989, lk 2237, punkt 21).
(36)  – Vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Schräder HS Kraftfutter (punkt 22); 5. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas C-157/96: National Farmers’ Union jt (EKL 1998, lk I-2211, punkt 61) ja eespool viidatud kohtuotsus Weidacher (punkt 26).
(37)  – Selles osas tuleb rõhutada – nagu seda tegi kohtujurist Mischo oma ettepanekus kohtuasjas, milles tehti eespool viidatud kohtuotsus Weidacher (punktid 53 ja 54) –, et määrusega nr 1972/2003 kehtestatud ülemääraste laovarude maksustamine ja ühinemisakti IV lisa 4. peatükis sätestatud ebatavaliste laovarude likvideerimise kohustus on täiendavad. Erinevus nende kahe süsteemi vahel seisneb – nagu Poola Vabariik ja komisjon Üldkohtu menetluses oma menetlusdokumentides rõhutasid – nende vastavas ulatuses. Ebatavalisi varusid, mis tuleb kõrvaldada, hinnatakse liikmesriikides makromajanduslikul tasandil, samal ajal kui ülemäärased varud, mida tuleb maksustada, arvutatakse nende omanike juures ettevõtte tasandil.
(38)  – Tuleb meenutada, et määruse nr 735/2004 artikli 1 lõike 8 punktis a oli nähtud ette ka teatavate toodete väljajätmine.
(39)  – Punkt 87.
(40)  – Poola Vabariik tugineb formaalselt ka ühinemisakti artikli 22 rikkumisele, kuid tema sellesisulised argumendid ei ole sõltumatud. Tuginedes selle õigusnormi sõnastusele, et „[ühinemisakti] IV lisas loetletud meetmeid kohaldatakse vastavalt selles lisas sätestatud tingimustele”, väidab Poola Vabariik oma argumentidega sisuliselt, et ühinemisakti artikli 41 rikkumine toob ipso facto kaasa selle akti artikli 22 rikkumise.
(41)  – Tuleb täpsustada, et Poola Vabariik rõhutas oma apellatsioonkaebuses sõnaselgelt, et ta ei soovi naasta vaidlustatud kohtuotsuse viimase osa juurde (punktid 250–255), mis käsitleb komisjonipoolset võimu kuritarvitamist.
(42)  – Vt selle kohta mõiste „ühenduse kaup” määratlus, mis on toodud ühinemisakti IV lisa 5. peatüki punktis 2.
(43)  – Määruse nr 1972/2003 artikli 3 lõikes 3 on nähtud omakorda ette, et kolmandatest riikidest pärit tooted, mis on hõlmatud seestöötlemisega (määruse nr 2913/92 artikli 4 lõike 16 punkt d) või ajutise impordiga (määruse nr 2913/92 artikli 4 lõike 16 punkt f), maksustatakse kolmandatest riikidest pärit toodete suhtes vabasse ringlusse lubamise kuupäeval kohaldatava imporditollimaksuga.
(44)  – Euroopa Kohtul on muide olnud võimalus sedastada kaupade osas, mis on laienenud ühenduses ühinemiskuupäeval transportimisel, et kuna ühinemisakti IV lisa 5. peatüki kohaldamise tingimused on täidetud, kohaldatakse selles ette nähtud korda, mitte teisi tolliprotseduure. Vt eespool viidatud kohtuotsus Pakora Pluss (punktid 28–32).
(45)  – 11. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-445/00: Austria vs. nõukogu (EKL 2003, lk I-8549, punkt 62).
(46)  – Vt eelkõige 20. mai 2010. aasta otsus kohtuasjas C-352/08: Zwijnenburg (EKL 2010, lk I-4303, punkt 46).
(47)  – Vt näiteks 1. aprilli 1993. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-260/91 ja C-261/91: Diversinte ja Iberlacta (EKL 1993, lk I-1885, punktid 12 ja 13).
(48)  – Vt eelkõige 7. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-310/04: Hispaania vs. nõukogu (EKL 2006, lk I-7285, punktid 57–59).
(49)  – 28. juuli 2011. aasta otsus kohtuasjas C-309/10: Agrana Zucker (EKL 2011, lk I-7333, punktid 37–39).
(50)  – Vt selle kohta eespool viidatud määrused nr 57/81, nr 410/86 ja nr 3108/94, mida komisjon mainis ise vastuseks Üldkohtu palvele teatada talle määruse nr 1972/2003 artiklis 3 sätestatud meetmetega sarnastest meetmetest.
(51)  – 11. detsembri 2008. aasta otsus kohtuasjas C-295/07 P: komisjon vs. Département du Loiret (EKL 2008, lk I-9363, punktid 44–49), ja vastupidine 30. septembri 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-57/00 P ja C-61/00 P: Freistaat Sachsen jt vs. komisjon (EKL 2003, lk I-9975).
(52)  – Vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Diversinte ja Iberlacta (punkt 13).
(53)  – Vt 20. aprilli 1978. aasta otsus liidetud kohtuasjades 80/77 ja 81/77: Les Commissionnaires Réunis ja Les Fils de Henri Ramel (EKL 1978, lk 927); 13. detsembri 1983. aasta otsus kohtuasjas 218/82: komisjon vs. nõu kogu (EKL 1983, lk 4063); 29. veebruari 1984. aasta otsus kohtuasjas 37/83: Rewe-Zentrale (EKL 1984, lk 1229, punkt 18), ja 17. mai 1984. aasta otsus kohtuasjas 15/83: Denkavit Nederland (EKL 1984, lk 2171, punkt 15).
(54)  – Vt eelkõige 15. mai 2003. aasta otsus kohtuasjas C-193/01 P: Pitsiorlas vs. nõukogu (EKL 2003, I-4837, punkt 32); 17. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas C-521/06 P: Athinaïki Techniki vs. komisjon (EKL 2008, I-5829, punkt 66); 9. juuli 2009. aasta otsus C-319/07 P: 3F vs. komisjon (EKL 2009, lk I-5963, punkt 99), ja 18. novembri 2010. aasta otsus kohtuasjas C-322/09 P: NDSHT vs. komisjon (EKL 2010, lk I-11911, punktid 65 ja 66).
(55)  – Vt eespool 41. joonealune märkus.