62014TO0826(01)_ET
Pooled
Kohtuotsuse põhistus
Resolutiivosa
Pooled
Kohtuasjas T‑826/14 R,
Hispaania Kuningriik,
esindaja: M. Sampol Pucurull,
hageja,
versus
Euroopa Komisjon, esindajad: B. Stromsky, C. Urraca Caviedes ja P. Němečková,
kostja,
mille ese on nõue peatada komisjoni 15. oktoobri 2014. aasta otsuse C (2014) 7280 lõplik täitmine, mis käsitleb riigiabi SA.35550 (2013/C) (ex 2013/NN), mida andis Hispaania seoses firmaväärtuse amortiseerimisega välismaises äriühingus osaluse omandamisel,
ÜLDKOHTU PRESIDENT
on teinud järgmise
määruse
Kohtuotsuse põhistus
Vaidluse taust
1. Euroopa Ühenduste Komisjon algatas 2007. aastal ametliku menetluse, võttes aluseks EÜ artikli 88 lõike 2 ja nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad [EÜ artikli 88] kohaldamiseks (EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339), eesmärgiga uurida Hispaania maksuõigusnorme selles osas, mis lubas Hispaania maksukohustuslasest ettevõtjatel, kes olid omandanud osaluse välismaal asuvates äriühingutes, ettevõtja poolt tasumisele kuuluva äriühingu tulumaksuga maksustatavast tulust amortisatsiooni vormis maha arvata osaluse omandamisest tuleneva firmaväärtuse, mis on ettevõtte raamatupidamises kirjendatud eraldi immateriaalse varana. Komisjon leidis, et selle maksumeetme eesmärk on soodustada kapitali eksporti Hispaaniast, et tugevdada Hispaania äriühingute positsiooni välismaal ja suurendada seeläbi nende konkurentsivõimet.
2. Komisjon lõpetas ametliku uurimismenetluse Euroopa Liidu siseste osaluste omandamise suhtes 28. oktoobri 2009. aasta otsusega 2011/5/EÜ firmaväärtuse amortiseerimise kohta välismaises äriühingus osaluse omandamisel C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07), mida Hispaania rakendas (ELT 2011, L 7, lk 48, edaspidi „esimene otsus”), millega ta tunnistas vaidlusaluse meetme ühisturuga kokkusobimatuks, kohustades ühtlasi Hispaania ametiasutusi nõudma antud abi tagasi.
3. Ametlik uurimismenetlus osaluste omandamise suhtes väljaspool Euroopa Liitu asuvates äriühingutes, mis jäi avatuks, lõpetati komisjoni 12. jaanuari 2011. aasta otsusega 2011/282/EL firmaväärtuse amortiseerimise kohta välismaises äriühingus osaluse omandamisel C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07), mida Hispaania rakendas (ELT L 135, lk 1, edaspidi „teine otsus”). Teise otsusega tunnistas komisjon esimese otsusega sarnases sõnastuses vaidlusaluse meetme siseturuga kokkusobimatuks niivõrd, kuivõrd seda kohaldati ELi-väliste osaluste omandamisele, ja kohustas Hispaania ametiasutusi antud abi tagasi nõudma.
4. Komisjon avas 17. juulil 2013 ELTL artikli 108 lõike 2 alusel uue ametliku uurimismenetluse Hispaania Kuningriigi antud uue haldusliku tõlgenduse suhtes, millega laiendati Hispaania eespool nimetatud esialgse maksunormistiku kohaldamisala osaluste kaudsele omandamisele (ELT C 258, lk 8; edaspidi „uus maksumeede”). See menetlus – mille raames komisjon määruse nr 659/1999 artikli 11 lõike 1 alusel kohustas Hispaania ametiasutusi peatama uue maksumeetme rakendamisest tuleneva ebaseadusliku abi andmise – lõppes komisjoni 15. oktoobri 2014. aasta otsuse C (2014) 7280 lõplik vastuvõtmisega, mis käsitleb riigiabi SA.35550 (2013/C) (ex 2013/NN), mida andis Hispaania seoses firmaväärtuse amortiseerimisega välismaises äriühingus osaluse omandamisel (edaspidi „vaidlustatud otsus”).
5. Vaidlustatud otsuses tegi komisjon järelduse, et uus maksumeede, mis hõlmab osaluste kaudset omandamist mitteresidendist äriühingutes osaluste omandamise teel mitteresidendist valdusettevõtjates, kujutab endast samuti siseturuga kokkusobimatut riigiabi, mille andmisel lisaks kõigele rikuti ELTL artikli 108 lõiget 3. Seega kohustas ta Hispaania ametiasutusi antud abi tagasi nõudma.
6. Üldkohus tühistas esimese ja teise otsuse (vt eespool punktid 2 ja 3) kahe 7. novembri 2014. aasta kohtuotsusega Autogrill España vs . komisjon (T‑219/10, EKL, EU:T:2014:939) ning Banco Santander ja Santusa vs . komisjon (T‑399/11, EKL, EU:T:2014:938), esitades mõlemas kohtuotsuses samasuguse põhjenduse, et Hispaania eespool nimetatud maksunormistik ei vastanud kõigile EÜ artikli 87 lõikes 1 osutatud kumulatiivsetele tingimustele, kuna see ei saanud soodustada „teatud ettevõtjaid või teatud kaupade tootmist”. Seda maksunormistikku võis nimelt kohaldada iga Hispaania ettevõtja suhtes, kes oli omandanud vähemalt 5‑protsendilise osaluse välismaises äriühingus ja omanud seda osalust vähemalt aastase katkematu ajavahemiku jooksul. Seega ei olnud see suunatud ühelegi ettevõtjate või kaupade erikategooriale, vaid oli kohaldatav teatud majandustehingute kategooriale. Normistiku kohaldamine ei sõltunud seega osaluse omandanud ettevõtja tegevusalast ja see ei jätnud ei de jure
ega de facto
ühtki ettevõtjate kategooriat selles ette nähtud soodustusest ilma.
Menetlus ja poolte nõuded
7. Üldkohtu kantseleisse 23. detsembril 2014 saabunud hagiavaldusega esitas Hispaania Kuningriik vaidlustatud otsuse tühistamise nõude. Põhjendades hagi, mis on registreeritud kohtuasja numbri T‑826/14 all, tugineb ta eeskätt lahutamatule seosele, mis esineb ühelt poolt vaidlustatud otsuse ja teiselt poolt esimese ja teise otsuse vahel, mis on Üldkohtu eespool nimetatud otsustega tühistatud, ning järeldab sellest, et sarnaselt Hispaania esialgsele maksunormistikule, millele viitasid esimene ja teine otsus, ei ole vaidlustatud otsuse esemeks olev uus maksumeede valikuline.
8. Üldkohtu kantseleisse samal päeval esitatud eraldi dokumendiga esitas Hispaania Kuningriik käesoleva ajutiste meetmete kohaldamise taotluse, milles ta palub Üldkohtu presidendil sisuliselt:
– peatada vaidlustatud otsuse täitmine;
– mõista kohtukulud välja komisjonilt.
9. Üldkohtu kodukorra artikli 105 lõike 2 teise lõigu alusel peatas Üldkohtu president vaidlustatud otsuse täitmise 8. jaanuari 2015. aasta määrusega kuni käesolevat ajutiste meetmete menetlust lõpetava kohtumääruse tegemiseni.
10. Ajutiste meetmete kohaldamise taotluse kohta 14. jaanuaril 2015 Üldkohtu kantseleisse esitatud märkustes palub komisjon Üldkohtu presidendil sisuliselt:
– jätta ajutiste meetmete kohaldamise taotlus rahuldamata;
– mõista kohtukulud välja Hispaania Kuningriigilt.
11. Hispaania Kuningriik vastas komisjoni märkustele 21. jaanuari 2015. aasta repliigiga. Komisjon võttis selle suhtes lõpliku seisukoha 29. jaanuari 2015. aasta vasturepliigis.
Õiguslik käsitlus
12. ELTL artiklite 278 ja 279 tõlgendamisest koostoimes ELTL artikli 256 lõikega 1 tuleneb, et ajutiste meetmete kohaldamise üle otsustav kohtunik võib juhul, kui tema hinnangul asjaolud seda nõuavad, määrata, et tuleb peatada selle akti kohaldamine, mille peale Üldkohtule on esitatud hagi, või kirjutada ette vajalikke ajutisi meetmeid. ELTL artikliga 278 kehtestatakse siiski põhimõte, et hagi esitamine ei peata õigusakti toimet, kuna liidu institutsioonide võetud aktide suhtes kehtib õiguspärasuse eeldus. Ajutiste meetmete kohaldamise üle otsustav kohtunik võib seega ainult erandkorras määrata Üldkohtus vaidlustatud akti kohaldamise peatamise või kirjutada ette ajutisi meetmeid (vt kohtumäärus, 17.1.2013, Sloveenia vs . komisjon, T‑507/12 R, EU:T:2013:25, punkt 6 ja seal viidatud kohtupraktika).
13. Peale selle näeb kodukorra artikli 104 lõige 2 ette, et ajutiste meetmete kohaldamise taotluses tuleb nimetada hagi ese, kiireloomulisust põhjendavad asjaolud ning fakti‑ ja õigusväited, millega esmapilgul on taotletava ajutise meetme kohaldamine põhjendatud. Nii võib ajutiste meetmete kohaldamise üle otsustav kohtunik määrata kohaldamise peatamise ja muude ajutiste meetmete kohaldamise, kui on tõendatud, et nende määramine on esmapilgul faktiliselt ja õiguslikult põhjendatud ( fumus boni iuris ), ning kui ajutiste meetmete kohaldamise küsimus on kiireloomuline selles mõttes, et suure ja korvamatu kahju vältimiseks selle poole huvidele, kes ajutiste meetmete kohaldamist taotleb, on vajalik, et ajutised meetmed määratakse ja neid kohaldatakse enne põhimenetluses lahendatava hagi suhtes otsuse tegemist. Need tingimused on kumulatiivsed, mis tähendab, et ajutiste meetmete taotlus tuleb jätta rahuldamata, kui üks neist tingimustest ei ole täidetud (kohtumäärus, 14.10.1996, SCK ja FNK vs . komisjon, C‑268/96 P(R), EKL, EU:C:1996:381, punkt 30).
14. Ajutiste meetmete kohaldamise üle otsustaval kohtunikul on sellise tervikanalüüsi raames laiaulatuslik kaalutlusõigus ning ta võib konkreetse kohtuasja erilisi asjaolusid arvestades otsustada, mil viisil ja millises järjekorras nende erinevate tingimuste täidetust kontrollitakse, sest ükski õigusnorm ei näe ette kindlaksmääratud analüüsi skeemi, mille alusel ajutiste meetmete võtmise vajadust hinnata (kohtumäärused, 19.7.1995, komisjon vs . Atlantic Container Line jt, C‑149/95 P(R), EKL, EU:C:1995:257, punkt 23, ja 3.4.2007, Vischim vs . komisjon, C‑459/06 P(R), EU:C:2007:209, punkt 25). Vajaduse korral kaalub ajutiste meetmete kohaldamise üle otsustav kohtunik ka asjassepuutuvaid huve (kohtumäärus 23.2.2001, Austria vs . nõukogu, C‑445/00 R, EKL, EU:C:2001:123, punkt 73).
15. Arvestades toimikus esitatud asjaolusid, leiab ajutiste meetmete kohaldamise üle otsustav kohtunik, et tema käsutuses on kõik vajalikud üksikasjad kõnesoleva ajutiste meetmete kohaldamise taotluse lahendamiseks, ilma et eelnevalt oleks vaja ära kuulata poolte suulisi selgitusi.
Fumus boni iuris
16. Olgu meenutatud, et kohtupraktikas on fumus boni iuris ’e tingimusi juhtumi asjaolusid arvestades määratletud mitmes erinevas sõnastuses (vt selle kohta eespool punktis 14 viidatud kohtumäärus komisjon vs . Atlantic Container Line jt, EU:C:1995:257, punkt 26).
17. See tingimus on täidetud siis, kui vähemalt üks väide, millega ajutiste meetmete kohaldamist taotlev pool põhimenetluses lahendatavat hagi põhjendab, ei ole esmapilgul arvestatava aluseta. Sellise juhtumiga on tegemist siis, kui poolte lahknevad seisukohad annavad tunnistust sellise olulise õigusliku vaidluse olemasolust, mille lahendus ei ole ilmselge (vt selle kohta kohtumäärus, 10.9.2013, komisjon vs . Pilkington Group, C‑278/13 P(R), EKL, EU:C:2013:558, punkt 67 ja seal viidatud kohtupraktika). Kuivõrd ajutiste meetmete kohaldamise menetluse eesmärk on tagada lõpliku otsuse täielik toime, et vältida lünka liidu kohtu tagatavas õiguskaitses, peab ajutiste meetmete kohaldamise üle otsustav kohtunik üksnes hindama, kas põhimenetluses esitatud väited on „esmapilgul” põhjendatud, et tuvastada, kas hagi edukaks osutumise tõenäosus on piisavalt suur (kohtumäärused 19.12.2013, komisjon vs . Saksamaa, C‑426/13 P(R), EKL, EU:C:2013:848, punkt 41, ja 8.4.2014, komisjon vs . ANKO, C‑78/14 P‑R, EKL, EU:C:2014:239, punkt 15).
18. Käesolevas asjas piisab selle märkimisest, et ühelt poolt vaidlustatud otsuse ja teiselt poolt eespool punktides 2 ja 3 nimetatud esimese ja teise otsuse vahel on tihe seos. Näiteks vaidlustatud otsuse punktides 44, 99, 116, 141, 179 ja 201 leiab komisjon, et uue maksumeetmega laiendati sellise normistiku kohaldamisala, mille ta oli esimese ja teise otsusega juba tunnistanud ebaseaduslikuks ja siseturuga kokkusobimatuks abiks. Ta lisab, et see meede ei saa olla põhjendatud oma eesmärgi tõttu, milleks on Hispaania äritegevuse rahvusvahelistumine, kuna sama eesmärki teenis juba esialgne maksunormistik, mille ta sellegipoolest tunnistas ebaseaduslikuks ja kokkusobimatuks. Vaidlustatud otsuse punktides 92 ja 151 tuletab komisjon üksikasjalikumalt meelde esimese ja teise otsuse esemeks olnud esialgse maksunormistiku valikulist iseloomu ning viitab neis otsustes seda käsitlevale mõttekäigule, kinnitades, et soov eristada otsest ja kaudset omandamist ei oma abi valikulisuse hindamisel tähtsust.
19. Pealegi tunnistas komisjon ise 14. jaanuaril 2015 esitatud seisukohtades, et vaidlustatud otsus on tihedalt seotud esimese ja teise otsusega, mis on Üldkohtu poolt tühistatud.
20. Selle põhjal tuleb järeldada, et esmapilgul põhineb vaidlustatud otsus eeldusel, et uus maksumeede on valikuline samadel põhjustel, millest komisjon lähtus esimeses ja teises otsuses, kui ta tunnistas Hispaania esialgse maksunormistiku ebaseaduslikuks ja siseturuga kokkusobimatuks abiks. Ent Üldkohus tühistas need otsused eespool punktis 6 viidatud kohtuotsustega Autogrill España vs . komisjon (EU:T:2014:939, punkt 83) ning Banco Santander ja Santusa vs . komisjon (EU:T:2014:938, punkt 87), kuna komisjon ei olnud tuvastanud, et see normistik oli valikuline, mis selgus komisjoni poolt vastupidise tõendamiseks esitatud viie väite nii faktiliste kui ka õiguslike asjaolude põhjaliku analüüsi tulemusena.
21. Käesoleva asja praegusel menetlusetapil osutab seega kõik sellele, et kui Üldkohus teeb menetlust lõpetava otsuse kohtuasjas T‑826/14, siis tühistab ta vaidlustatud otsuse samadel põhjustel, millest lähtudes ta tühistas esimese ja teise otsuse. Sellest järeldub, et selle hagi edukaks osutumise tõenäosust, millega on seotud käesolev ajutiste meetmete kohaldamise taotlus, tuleb pidada väga suureks, nii et fumus boni iuris
näib esmapilgul eriti tõsiseltvõetav (vt selle kohta analoogia alusel kohtumäärus 3.12.2014, Kreeka vs . komisjon, C‑431/14 P‑R, EKL, EU:C:2014:2418, punkt 24 ja seal viidatud kohtupraktika).
22. Neil asjaoludel ilmneb, et Hispaania Kuningriigi poolt põhimenetluses esitatud väited ja argumendid tekitavad väga suuri kahtlusi, kas vaidlustatud otsus on õiguspärane, ja käesolevas ajutiste meetmete kohaldamise menetluses ei saanud vastaspool neid kõrvaldada oma 14. jaanuari 2015. aasta seisukohtades, kus ta ei käsitle fumus boni iuris ’e tingimust ja piirdub teatamisega, et ta esitab apellatsioonkaebused eespool punktis 6 viidatud kohtuotsuste Autogrill España vs . komisjon (EU:T:2014:939) ning Banco Santander ja Santusa vs . komisjon (EU:T:2014:938) peale. Kuna ajutise meetme kohaldamiseks nõutavad tingimused on üksteisest sõltuvad (kohtumäärus 4.12.2014, Vanbreda Risk & Benefits vs . komisjon, T‑199/14 R, EKL (Väljavõtted), EU:T:2014:1024, punkt 194), siis mõjutab see, kas fumus boni iuris
on suuremal või väiksemal määral tõsiseltvõetav, kiireloomulisuse hindamist. Kiireloomulisust, millele hageja saab tugineda, peab ajutiste meetmete üle otsustav kohtunik seda enam arvesse võtma, kui ta leiab, et fumus boni iuris
on eriti tõsiseltvõetav (vt selle kohta kohtumäärus 12.6.2014, komisjon vs . Rusal Armenal, C‑21/14 P‑R, EKL, EU:C:2014:1749, punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika).
23. Siiski on kodukorra artikli 104 lõike 2 kohaselt fumus boni iuris ’e ja kiireloomulisuse tingimused kaks eraldiseisvat ja kumulatiivset tingimust, mistõttu tuleb Hispaania Kuningriigil tõendada ka olulise ja hüvitamatu kahju peatse tekkimise ohtu (vt selle kohta eespool punktis 22 viidatud kohtumäärus komisjon vs . Rusal Armenal, EU:C:2014:1749, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika). Sellest järeldub, et kui jätta arvestamata hankemenetlusi puudutavad spetsiifilised vaidlused (eespool punktis 22 viidatud kohtumäärus Vanbreda Risk & Benefits vs . komisjon, EU:T:2014:1024, punkt 162), siis ei saa fumus boni iuris, kui mõjuv see ka ei oleks, korvata kiireloomulisuse puudumist (vt kohtumäärus 26.11.2010, Gas Natural Fenosa SDG vs . komisjon, T‑484/10 R, EU:T:2010:486, punkt 93 ja seal viidatud kohtupraktika).
Kiireloomulisus
24. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb ajutiste meetmete kohaldamise taotluse kiireloomulisust hinnata selle järgi, kas ajutine meede on vajalik, et hoida ära ajutisi meetmeid taotleval poolel olulise ja hüvitamatu kahju tekkimine. Sellel poolel tuleb kaalukalt tõendada, et ta ei saa oodata põhimenetluses tehtavat otsust sellist laadi kahju isiklikult kandmata (vt kohtumäärus 19.9.2012, Kreeka vs . komisjon, T‑52/12 R, EKL, EU:T:2012:447, punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika).
25. Kuna käesoleva ajutiste meetmete kohaldamise taotluse on esitanud Hispaania Kuningriik, tuleb meenutada, et liikmesriigid vastutavad siseriiklikus plaanis üldisteks huvideks peetavate huvide eest. Seega võivad nad neid kaitsta ajutiste meetmete kohaldamise menetluses ja taotleda ajutiste meetmete kohaldamist, väites, et vaidlustatud meede võib oluliselt kahjustada riigi ülesannete täitmist ja avalikku korda (vt selle kohta eespool punktis 24 viidatud kohtumäärus Kreeka vs . komisjon EU:T:2012:447, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika). Peale selle võivad liikmesriigid osutada kahjule mõnes oma majandusharus, eriti kui vaidlustatud meede võib avaldada negatiivset mõju tööhõivele ja elukallidusele. Seevastu ei ole piisav, kui nad viitavad kahjule, mida kannab piiratud arv ettevõtjaid, kui nad eraldi võetuna ei moodusta riigi majandusharu tervikuna (vt selle kohta kohtumäärus 29.8.2013, Prantsusmaa vs . komisjon, T‑366/13 R, EU:T:2013:396, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika).
26. Seega tuleb kontrollida, kas Hispaania Kuningriik on suutnud tõendada, et vaidlustatud otsuse viivitamatu täitmine võib talle tekitada olulise ja hüvitamatu kahju eelkõige seetõttu, et see kahjustaks oluliselt riigi ülesannete täitmist ning Hispaania avalikku korda või riigi mõne majandusharu kui terviku toimimist.
27. Hispaania Kuningriik väidab selles osas, et väidetava abi mis tahes tagasinõudmine sunniks Hispaania maksuametit kaasama suurt hulka töötajaid, rakendades kõige pädevamaid ametnikke, kes oma tavapärastele ülesannetele – eeskätt maksupettuse vastasele võitlusele – keskendumise asemel peaksid „raiskama” oma tööajast üle 3300 tunni tegevuse peale, mis on ilmselgelt vastuolus riigiabi käsitlevate õigusnormidega. Tagasinõudmise kohustusega tekitatav kahju on seda suurem, et Hispaania valitsusasutuste töötajate arvu on 2013. aasta lõpul võetud kokkuhoiumeetmetega vähendatud.
28. Hispaania Kuningriik tugineb ühtlasi huvile, et ta saaks tagada ettevõtjatele õigus‑ ja maksukeskkonna, milles puudub ebakindlus. See, et vaidlustatud otsus kuulub täitmisele, kohustab kõiki ametiasutusi, nii maksuametit kui ka kohtuid, tegutsema sellega määratud suunas, kuigi otsus põhineb sisuliselt seisukohal, mis tunnistati tühiseks eespool punktis 6 viidatud kohtuotsustega Autogrill España vs . komisjon (EU:T:2014:939) ning Banco Santander ja Santusa vs . komisjon (EU:T:2014:938). Vaidlustatud otsusega tekitatav õiguskindlusetus kahjustab ka asju, mis on seotud suurte summade oodatava ülekandmisega riigikassale, ja puudutab ligi sadat ettevõtjat, kes võiks saada väidetavat abi. Kui nõutaks vaidlusaluste mahaarvamistega seotud teatavate summade tagasimaksmist, siis peaksid Hispaania ametiasutused need mõne aasta pärast koos vastava intressiga hüvitama, juhul kui vaidlustatud otsus tühistatakse. Kahju, mis Hispaania Kuningriigil kohaldatavate intressimäärade vahest tingituna tekib (määr tagasinõudmisel, määr abisaajatele ja viivisemäär juhul, kui maksuhaldur selle hiljem hüvitab), on ilmne.
29. Lõpuks juhib Hispaania Kuningriik tähelepanu täiendavale kahjule, mis seondub sellega, et komisjon võib jätkuvalt nõuda vaidlustatud otsuse rakendamist, tuginedes sellele, et eeldatakse, et liidu institutsioonide poolt vastu võetud õigusaktid on õiguspärased. Vaidlustatud otsusega määratud neljakuulise tähtaja möödumisel võib komisjon alustada Hispaania Kuningriigi suhtes liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlust ja olenevalt olukorrast pöörduda Euroopa Kohtusse, nõuda isegi trahvi maksmist. Samuti võib vaidlustatud otsuse täitmata jätmine kajastuda statistikas, mida avaldab igal aastal komisjoni konkurentsi peadirektoraat riigiabi käsitlevas aruandes, mis võib „anda moonutatud ettekujutuse selle kohtuasja tegelikust taustast”.
30. Seevastu komisjoni hinnangul ei ole Hispaania Kuningriik suutnud kiireloomulisust tõendada.
31. Selles osas tuleb kohe alguses nentida, et Hispaania Kuningriik ei saa tegelikult tugineda kahjule, mida kannab riigi majandusharu tervikuna. Ajutiste meetmete kohaldamise taotlus viitab kõigest 94 ettevõtjale, keda vaidlustatud otsus puudutab, kuna nad võivad saada abi uue maksumeetme alusel, mis on kõnealuse otsuse ese. Ent Hispaania Kuningriik ei väida, rääkimata tõendamisest, et need 94 ettevõtjat moodustavad Hispaania majanduse konkreetse haru ja et nende kahjustamine võib avaldada negatiivset mõju tööhõivele ja elukallidusele mõnes majandusharus või Hispaania konkreetses piirkonnas. Pealegi ei saaks see nii olla, kuna eespool punktis 6 viidatud kohtuotsustest Autogrill España vs . komisjon (EU:T:2014:939) ning Banco Santander ja Santusa vs . komisjon (EU:T:2014:938) ilmneb, et Hispaania maksunormistik, mille osaks on uus maksumeede, on kohaldatav iga Hispaania ettevõtja suhtes ega ole seega suunatud ühelegi ettevõtjate või toodete erikategooriale (vt eespool punktid 6 ja 18).
32. Jääb veel kontrollida, kas Hispaania Kuningriik on õiguslikult piisavalt tõendanud, et vaidlustatud otsuse viivitamatu täitmine võib oluliselt kahjustada riigi ülesannete täitmist ja Hispaania avalikku korda.
33. Selles osas olgu meenutatud, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on asi kiireloomuline üksnes siis, kui oluline ja hüvitamatu kahju, mis ajutiste meetmete kohaldamise taotleja arvates tal tekib, ohustab niivõrd vahetult, et selle tekkimist saab piisava tõenäosusega ette näha. Igal juhul tuleb sellel poolel tõendada faktilised asjaolud, millest nähtub, et kahju tekkimine on tõenäoline, arvestades, et täielikult hüpoteetilise kahjuga, mille aluseks on tulevikus saabuvad sündmused, mille saabumine ei ole kindel, ei saa ajutiste meetmete võtmist põhjendada (vt selle kohta eespool punkti 24 viidatud kohtumäärus Kreeka vs . komisjon, EU:T:2012:447, punkt 36, ja kohtumäärus 11.3.2013, Elan vs . komisjon, T‑27/13 R, EU:T:2013:122, punkt 13).
34. Käesolevas asjas on esiteks komisjon oma seisukohtade lisas esitanud 9. jaanuari 2015. aasta kirja, mille konkurentsi peadirektoraat saatis Hispaania Kuningriigile ja milles ta kinnitas, et on nõus Hispaania ametiasutustega selles, et vaidlustatud otsus on tihedalt seotud esimese ja teise otsusega, mis on Üldkohtu poolt tühistatud. Edasi seisis kirjas:
„Järelikult, seda tihedat seost arvestades, teatame Teile, et me ei hakka Hispaania suhtes aktiivselt rakendama [vaidlustatud] otsuses osutatud abi tagasinõudmise meetmeid, kuni Euroopa Kohus ei ole lahendanud [apellatsioonkaebusi], mida komisjon soovib esitada Üldkohtu eespool viidatud otsuste peale.”
35. Teiseks tõlgendas komisjon 9. jaanuari 2015. aasta kirja käesolevas menetluses esitatud seisukohtades nii, et see tähendab vaidlustatud otsusega määratud tagasinõudmise kohustuse täitmise tähtaja pikendamist de facto, kuni Euroopa Kohus ei ole lahendanud kahe tühistava kohtuotsuse peale esitatud apellatsioonkaebusi. Komisjoni sõnul „võivad Hispaania ametiasutused tagasinõudmise seega peatada, ilma et see tähendaks liidu õiguse rikkumist Hispaania Kuningriigi poolt”.
36. Kolmandaks esitas komisjon tõesti 19. jaanuaril 2015 Euroopa Kohtule apellatsioonkaebused eespool punktis 6 viidatud kohtuotsuste Autogrill España vs . komisjon (EU:T:2014:939) ning Banco Santander ja Santusa vs . komisjon (EU:T:2014:938) peale.
37. Eespool sedastatud kolme asjaolu põhjal tuleb järeldada, et kahju, mida võidakse tekitada Hispaania Kuningriigile väidetava riigiabi tagasinõudmisega – st suure hulga maksuameti töötajate asjatu kaasamine, rahaline kahju tingituna kohaldatavate intressimäärade vahest, juhul kui vaidlustatud otsus tühistatakse ja tagasinõutud summad hiljem hüvitatakse, samuti oht, et komisjon algatab liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse, mille tulemusena määratakse trahv – ei saa käesoleval etapil ohustada piisavalt vahetult, et taotletav täitmise peatamise otsus oleks põhjendatud. Nimelt on komisjon sõnaselgelt avaldanud, et ta vabastab Hispaania ametiasutused tagasinõudmise kohustusest, kuni Euroopa Kohus lahendab eespool nimetatud kohtuotsuste peale esitatud apellatsioonkaebused, ja et tagasinõudmismeetmete rakendamise sellise peatamisega ei rikuta liidu õigust. Ajutiste meetmete kohaldamise üle otsustav kohtunik peab kiireloomulisuse hindamisel sedastama ja arvesse võtma komisjoni poolt Hispaania Kuningriigile osutatavat heatahtlikku suhtumist, mis välistab kiireloomulisuse.
38. Ühegi Hispaania Kuningriigi argumendiga, mis väidab vastupidist, ei saa nõustuda.
39. Hispaania Kuningriik väidab kõigepealt, et 9. jaanuari 2015. aasta kirjal, mille koostas komisjoni teenistus, mitte volinike kolleegium, ei ole otsuse jõudu ELTL artikli 288 neljanda lõigu tähenduses, samuti ei ole tegemist õigusaktiga, mille võib vastu võtta määruse nr 659/1999 alusel. See kiri on lihtsalt arvamus, mis ei ole siduv, mis ei täienda ega muuda vaidlustatud otsust, mille täitmise peatamist taotletakse. Hispaania Kuningriigi sõnul tähendab see, et vaidlustatud otsus tekitab jätkuvalt õiguslikke tagajärgi ja kõigil ametiasutustel tuleb seda määruse nr 659/1999 artikli 14 lõike 3 kohaselt rakendada. Niisiis, kuni Üldkohus ei ole vaidlustatud otsuse täitmise tegeliku peatamise otsust teinud, peavad kõik Hispaania haldusasutused ja kohtud tagama otsusega kehtestatud kohustuste – st antud abi tagasinõudmise kohustuse – järgimise.
40. Selles osas olgu märgitud, et hinnangu andmine küsimuses, kas ajutiste meetmete kohaldamise üle otsustav kohtunik peab kiireloomuliselt otsustama kohaldada ajutisi meetmeid, sõltub meetmeid taotleva poole faktilisest olukorrast. Teisisõnu on väidetav kiireloomulisus tõendatud alles siis, kui poolel on tegelik ja vahetu olulise ja hüvitamatu kahju tekkimise oht, samas kui puhtalt teoreetilisest ja oletuslikust ohust selleks ei piisa. Nii ei saa ainuüksi õigusliku kohustuse olemasolu üldjuhul panna õigussubjekti kiireloomulisse olukorda, milles on vaja võtta ajutisi meetmeid, kuni kohustuse täitmise tagamiseks ei ole veel võetud ühtki sunnimeedet.
41. Näiteks nähtub väljakujunenud kohtupraktikast, et ajutiste meetmete kohaldamise menetluses, mille esemeks on komisjoni otsus, millega kohustatakse riigiabi tagasi nõudma, tuleb abi saajal liidu kohtus ajutiste meetmete kohaldamise üle otsustavale kohtunikule tõendada, et siseriiklikus õiguses ette nähtud riigisisesed kaebemenetlused, mida kohaldatakse abi kohese tagasinõudmise vaidlustamiseks riigi tasandil, ei võimalda tal eelkõige oma rahalisele olukorrale tuginedes olulise ja hüvitamatu kahju tekkimist vältida. Kui see ei leia tõendamist, st kui abisaaja võib tegelikult saada kaitset liikmesriigi kohtult, siis teeb liidu kohtu ajutiste meetmete kohaldamise üle otsustav kohtunik järelduse, et tema menetluses olev asi ei ole kiireloomuline (vt selle kohta eespool punktis 33 viidatud kohtumäärus Elan vs . Komisjon, EU:T:2013:122, punkt 23 ja seal viidatud kohtupraktika), ja seda vaatamata seigale, et komisjoni otsus tekitab jätkuvalt õiguslikke tagajärgi, ja olenemata sellest, kas riigi tasandil pakutav kaitse on liidu õigusega kooskõlas. Lisaks, kuni siseriiklikud ametiasutused, kes on komisjoni otsuse alusel kohustatud riigiabi tagasi nõudma, de facto
hoiduvad täitmiseks kohustuslikku tagasimaksmise korraldust andmast, ei ole oht, et saaja peab abi tagasi maksma, piisavalt vahetu, et otsuse peatamine oleks põhjendatud (vt selle kohta eespool punktis 25 viidatud kohtumäärus Prantsusmaa vs . komisjon, EU:T:2013:396, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika).
42. Selles kontekstis tuleb eelkõige tõdeda, et ajutiste meetmete kohaldamise üle käiva vaidluse lahendamisel ei oma tähtsust Hispaania Kuningriigi tees, mille kohaselt tuleks teha vahet volinike kolleegiumi poolt vastu võetud vaidlustatud otsuse siduva õigusjõu ja komisjoni teenistuse lihtsate arvamuste vahel, mis on avaldatud konkurentsi peadirektoraadi peadirektori 9. jaanuari 2015. aasta kirjas ja seisukohtades, mille komisjoni õigustalituse teenistujad on esitanud käesolevas ajutiste meetmete kohaldamise menetluses.
43. Esiteks on nimelt tunnustatud komisjoni õigust volinike kolleegiumi poolt vastu võetud otsust puudutava kohtumenetluse igas staadiumis otsuse täitmisest loobuda (vt selle kohta eespool punktis 25 viidatud kohtumäärus Prantsusmaa vs . komisjon, EU:T:2013:396, punkt 40), arvestades, et loobumisest võivad teatada komisjoni õigustalituse teenistujad, kes on volitatud komisjoni vastavas kohtuasjas esindama. Ent Hispaania Kuningriik ei ole väitnud, et komisjoni teenistujad oleks ületanud oma volituste piire, kui nad käesolevas menetluses teatasid, et 9. jaanuari 2015. aasta kiri tähendab vaidlustatud otsusega määratud tagasinõudmise kohustuse täitmise tähtaja pikendamist de facto, kuni Euroopa Kohus ei ole lahendanud eespool mainitud apellatsioonkaebusi, ja et Hispaania ametiasutused võivad tagasinõudmise seega peatada, ilma et see tähendaks liidu õiguse rikkumist (vt eespool punkt 35).
44. Teiseks on selge, et just komisjoni pädev teenistus, mitte omal algatusel tegutsev volinike kolleegium teeb ettepaneku võtta olenevalt olukorrast vajalikke meetmeid sellise menetluse algatamiseks, mille eesmärk on sundida siseriiklike asutusi otsust täitma, saata neile märgukiri või määrata sanktsioon nende tegevusetuse eest. Neil asjaoludel ei ole Hispaania Kuningriigil praegu komisjoni poolt midagi karta, kuna pädev teenistus, st konkurentsi peadirektoraat, on andnud talle tagatise, et tagasinõudmismeetmete rakendamise peatamine ei too kaasa liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse algatamist, mis võiks lõppeda trahvi määramisega. Nimetatud teenistuse antud lubadust arvestades on ka väga ebatõenäoline, et viimane võib riigiabi käsitlevas aruandes „anda moonutatud ettekujutuse selle kohtuasja tegelikust taustast” (vt eespool punkt 29), kui eeldada, et selle avaldamine võib tekitada olulist ja hüvitamatut kahju Hispaania Kuningriigile.
45. Selles järeldub, et Hispaania Kuningriik ei ole tõendanud, et kiireloomulisuse tingimus oleks täidetud põhjusel, et väidetava abi tagasinõudmisel on kahjulikud tagajärjed liikmesriigi ametiasutuste, eeskätt maksuameti toimimisele.
46. Kui eeldada, et komisjon loobub heatahtliku suhtumise osutamisest Hispaania ametiasutustele ja nõuab neilt mingil ajal vaidlustatud otsusega määratud tagasinõudmise kohest alustamist, siis saaks Hispaania Kuningriik igal juhul sellele uuele asjaolule tuginedes esitada kodukorra artikli 109 alusel uue ajutiste meetmete kohaldamise taotluse.
47. Hispaania Kuningriik väidab ikkagi, et Hispaania kohtud peavad igal juhul õigussubjektidele tagama, et kõik ELTL artikli 108 lõike 3 viimase lause rikkumisest tingitud tagajärjed saabuvad seda sätet rikkudes antud abi tagastamise osas. Need kohtud peaksid seega võtma kõik vajalikud meetmed, et vaidlustatud otsust järgitaks – kuni Üldkohus ei ole selle täitmist peatanud – selles osas, millega on määratud ebaseadusliku ja kokkusobimatu abi tagasinõudmine. Mis puutub 9. jaanuari 2015. aasta kirja (vt eespool punkt 34) ja käesoleva menetluse käigus tehtud avaldustesse (vt eespool punkt 35), siis on tegemist lihtsalt komisjoni väljendatud seisukohtadega, mida ei saa pidada liikmesriigi kohtule siduvaks (vt selle kohta kohtuotsus 13.2.2014, Mediaset, C‑69/13, EKL, EU:C:2014:71, punkt 28).
48. Nende argumentidega ei saa siiski nõustuda. Piisab nimelt sellest, kui meelde tuletada, et Hispaania Kuningriik peab käesolevas asjas tõendama, et vaidlustatud otsuse kohene täitmine võib oluliselt kahjustada riigi ülesannete täitmist ja Hispaania avalikku korda (vt eespool punkt 25). Ent ta ei väida, rääkimata tõendamisest, et Hispaania kohtud on juba niivõrd üle koormatud hagidega, millega nõutakse vaidlustatud otsusega määratud tagasinõudmiskohustuse täitmist, või esineb ülekoormamise oht, et see võib oluliselt kahjustada Hispaania kohtusüsteemi tööd. Ta ei osuta ka tagasinõudmise hagi esitamisele Hispaania kohtutele, mis oma laadilt ja ulatuselt võiks tugevalt ja murettekitavalt mõjutada avalikku korda.
49. Igal juhul teatab Hispaania Kuningriik ise vaid 94 ettevõtjast, kelle huve vaidlustatud otsus võib kahjustada, kuna neid puudutab korraldus tagastada ebaseaduslikult antud abi (vt eespool punkt 31). Sellise hulga hagide menetlemine ei saaks küll kuidagi kahjustada Hispaania kohtusüsteemi nõuetekohast toimimist. Nende vaidluste lahendamisel peaks liikmesriigi kohus, kellele komisjoni eespool nimetatud seisukohad ei ole siduvad, lojaalse koostöö põhimõttest lähtuvalt nendega arvestama kui asjaoludega, mida tuleb hindamisel arvesse võtta, kuna neis seisukohtades sisalduvate andmete eesmärk on lihtsustada siseriiklike ametiasutuste ülesannet tagasinõudmisotsuse täitmisel (vt selle kohta eespool punktis 47 viidatud kohtuotsus Mediaset, EU:C:2014:71, punkt 31).
50. Lõpetuseks tugineb Hispaania Kuningriik huvile, et ta saaks tagada ettevõtjatele õigus‑ ja maksukeskkonna, milles puudub ebakindlus. Ta leiab, et arvestades komisjoni tekitatud õiguskindlusetust ei jäta vaidlustatud otsuse toime säilitamine ruumi selgeks orienteerumiseks ei maksuametile, liikmesriigi kohtutele ega ettevõtjatele, kusjuures viimased on kohustatud ise pöördmaksustamise korras arvutama äriühingu tulumaksu iga-aastase summa, mille nad peavad tasuma.
51. Selles osas tuleb tõdeda, et õiguskindlusetus, millele Hispaania Kuningriik osutab, ei ole tekitatud vaidlustatud otsusega ja seega ei saa seda selle otsuse täitmise peatamisega kõrvaldada. Juba 2013. aastal, kui algatati ametlik uurimismenetlus uue maksumeetme suhtes, avaldas komisjon kahtlust, kas see meede on õiguspärane ja siseturuga kokkusobiv, ning kohustas Hispaania ametiasutusi peatama meetme rakendamisest tuleneva ebaseadusliku abi andmise (vt eespool punkt 4). Ent see ebakindlus kestab vähemalt seni, kuni Euroopa Kohus lahendab apellatsioonkaebused, mille komisjon on esitanud eespool punktis 6 viidatud kohtuotsuste Autogrill España vs . komisjon (EU:T:2014:939) ning Banco Santander ja Santusa vs . komisjon (EU:T:2014:938) peale (vt eespool punkt 36). Pealegi ei ilmne, et nimetatud ebakindlus tekitaks ettevõtjatele, liikmesriigi kohtutele ja maksuametile ületamatuid takistusi. Ettevõtjad peaksid nimelt saama pöördmaksustamise korra raames ajutiselt kohaldada uut maksumeedet, arvestades sellega, et tulevikus teeb asjas otsuse Euroopa Kohus, samas kui maksuamet ja liikmesriigi kohtud võiksid kas teha ajutisi otsuseid sama asjaolu arvestades või peatada oma pooleliolevad menetlused, kuni Euroopa Kohus teeb otsuse.
52. Eeltoodut arvestades jääb ajutiste meetmete kohaldamise üle otsustaval kohtunikul üle vaid tõdeda, et Hispaania Kuningriik ei ole suutnud tõendada, et kui vaidlustatud otsuse täitmist ei peatata, siis tekiks tal kohe oluline ja hüvitamatu kahju. Kiireloomulisuse tingimus ei ole seega täidetud.
53. Seega tuleb ajutiste meetmete kohaldamise taotlus kiireloomulisuse puudumise tõttu tagasi lükata, ilma et oleks vaja kaaluda asjassepuutuvaid huve (vt selle kohta kohtumäärus 14.12.1999, DSR-Senator Lines vs . komisjon, C‑364/99 P(R), EKL, EU:C:1999:609, punkt 61).
54. Neil asjaoludel tuleb 8. jaanuari 2015. aasta kohtumäärus (vt eespool punkt 9) kehtetuks tunnistada.
Resolutiivosa
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHTU PRESIDENT
määrab:
1. Jätta ajutiste meetmete kohaldamise taotlus rahuldamata.
2. Tunnistada kehtetuks 8. jaanuari 2015. aasta määrus kohtuasjas T‑826/14 R.
3. Kohtukulude kandmine otsustatakse edaspidi.
27. veebruar 2015, Luxembourg.