62023CJ0417
EUROOPA KOHTU OTSUS (suurkoda)
18. detsember 2025 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Isikute võrdne kohtlemine sõltumata nende rassilisest või etnilisest päritolust – Direktiiv 2000/43/EÜ – Mõisted „etniline päritolu“, „otsene diskrimineerimine“ ja „kaudne diskrimineerimine“ – Liikmesriigi õigusnormid, mis nõuavad arengukavade vastuvõtmist peredele mõeldud munitsipaaleluasemete osakaalu vähendamiseks teatud elamupiirkondades – Nende piirkondade kindlaksmääramine „mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajate ja nende järeltulijate“ osakaalu alusel – Põhjendatus – Sotsiaalne ühtekuuluvus ja integratsioon – Eluasemepoliitika – Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikkel 7 – Õigus kodu austamisele – Proportsionaalsus
Kohtuasjas C‑417/23,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Østre Landsreti (idapiirkonna apellatsioonikohus, Taani) 30. juuni 2023. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 6. juulil 2023, menetlustes
Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge
versus
MV,
EH,
LI,
AQ,
LO,
menetluses osalesid:
BL – Danmarks Almene Boliger,
Institut for Menneskerettigheder,
ja
XM,
ZQ,
FZ,
DL,
WS,
JI,
PB,
VT,
YB,
TJ,
RK
versus
Social-, Bolig- og Ældreministeriet,
menetluses osalesid:
Institut for Menneskerettigheder,
FN’s særlige rapportør E. Tendayi Achiume,
FN’s særlige rapportør Balakrishnan Rajagopal,
EUROOPA KOHUS (suurkoda),
koosseisus: president K. Lenaerts, asepresident T. von Danwitz, kodade presidendid K. Jürimäe, C. Lycourgos, I. Jarukaitis, M. L. Arastey Sahún (ettekandja), I. Ziemele, J. Passer ja O. Spineanu-Matei, kohtunikud S. Rodin, E. Regan, A. Kumin, N. Jääskinen, D. Gratsias ja Z. Csehi,
kohtujurist: T. Ćapeta,
kohtusekretär: ametnik C. Strömholm,
arvestades kirjalikku menetlust ja 30. septembri 2024. aasta kohtuistungil esitatut,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge, esindaja: advokat H. Qwist,
–
XM, ZQ, FZ, DL, WS, JI, PB, VT, YB, TJ ja RK, esindajad: advokater P. A. Fokdal ja E. O. R. Rosenberg Khawaja,
–
MV, EH, LI, AQ ja LO, esindajad: advokater N.‑E. Hansen ja M. Tarp,
–
BL – Danmarks Almene Boliger, esindajad: advokater K. Paludan ja L. V. Thomsen,
–
Institut for Menneskerettigheder, esindajad: M. Akhtar, P. Hjaltason, L. Teilgård, T. B. Thomsen ja M. Ventegodt,
–
FN’s særlige rapportør E. Tendayi Achiume ja FN’s særlige rapportør Balakrishnan Rajagopal, esindajad: advokater P. A. Fokdal ja E. O. R. Rosenberg Khawaja,
–
Taani valitsus, esindaja: C. A.‑S. Maertens, keda abistasid advokater R. Holdgaard ja J. Pinborg,
–
Hispaania valitsus, esindaja: A. Pérez-Zurita Gutiérrez,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: P. Carlin, F. Clotuche-Duvieusart ja C. Vang,
olles 13. veebruari 2025. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotlus käsitleb nõukogu 29. juuni 2000. aasta direktiivi 2000/43/EÜ, millega rakendatakse võrdse kohtlemise põhimõte sõltumata isikute rassilisest või etnilisest päritolust (EÜT 2000, L 180, lk 22; ELT eriväljaanne 20/01, lk 23), artikli 2 lõike 2 punktide a ja b tõlgendamist.
2
Taotlus on esitatud viies kohtuvaidluses, millest neli toimuvad munitsipaaleluasemete üürileandja Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge (edaspidi „SAB“) ja viie peredele mõeldud munitsipaaleluaseme üürniku vahel ning viies kohtuvaidlus on üheteistkümne peredele mõeldud munitsipaaleluaseme üürniku ja Social-, Bolig- og Ældreministerieti (sotsiaal-, elamumajandus- ja eakate ministeerium, Taani) vahel riigisiseste õigusnormide üle, mis näevad ette kohustuse võtta vastu arengukavad peredele mõeldud munitsipaaleluasemete osakaalu vähendamiseks elamupiirkondades, mida iseloomustab muu hulgas asjaolu, et viimase viie aasta jooksul on „mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajate ja nende järeltulijate“ osakaal ületanud 50%.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 2000/43
3
Direktiivi 2000/43 põhjendustes 2–4, 9, 12, 13, 15, 16 ja 28 on märgitud:
„(2)
Vastavalt [ELL] artiklile 6 on Euroopa Liit rajatud vabaduse, demokraatia, inimõiguste ja põhivabaduste austamise ning õigusriigi põhimõtetele, mis on ühised kõikidele liikmesriikidele, ning austab põhiõigusi kui ühenduse õiguse üldpõhimõtteid, nagu need on tagatud [Roomas 4. novembril 1950 sõlmitud Euroopa] inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooniga [(edaspidi „EIÕK“)], ning nagu need tulenevad liikmesriikide ühesugustest riigiõiguslikest tavadest.
(3)
Kõikide isikute võrdsus seaduse ees ja kaitse diskrimineerimise eest on inimõigus, mida tunnustatakse inimõiguste ülddeklaratsioonis, ÜRO konventsioonis naiste diskrimineerimise kõigi vormide likvideerimise kohta, rahvusvahelises konventsioonis rassilise diskrimineerimise kõigi vormide likvideerimise kohta ja ÜRO paktides kodaniku- ja poliitiliste õiguste ning majanduslike, sotsiaalsete ja kultuuriliste õiguste kohta ning [EIÕKs], millele kõik liikmesriigid on alla kirjutanud.
(4)
On tähtis austada selliseid põhiõigusi ja -vabadusi, sealhulgas ühinemisvabadust. Kaupade ja teenuste kättesaadavuse ja pakkumise kontekstis on tähtis kaitsta ka era- ja perekonnaelu ning nendega seotud toiminguid.
[…]
(9)
Rassilisest või etnilisest päritolust tingitud diskrimineerimine võib mõjuda kahjulikult [EL]lepingu eesmärkide saavutamisele, eelkõige seoses tööhõive ja sotsiaalkaitse kõrge taseme saavutamisega, elatustaseme ja elu kvaliteedi parandamisega, majandusliku ja sotsiaalse ühtekuuluvuse ning solidaarsusega. See võib kahjustada ka eesmärki kujundada Euroopa Liit vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanevaks alaks.
[…]
(12)
Demokraatliku ja tolerantse ühiskonna arengu tagamiseks, mis lubaks ühiskonnaelus osaleda kõikidel isikutel sõltumata nende rassilisest või etnilisest päritolust, peaks rassilisel ja etnilisel päritolul põhineva diskrimineerimise suhtes võetavad erimeetmed ulatuma kaugemale, kui töö saamine ja füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemine ning jõudma niisugustesse valdkondadesse nagu haridus ja sotsiaalne kaitse, sealhulgas sotsiaalkindlustus ja tervishoid, sotsiaalsed soodustused ning kaupade ja teenuste kättesaadavus.
(13)
Seetõttu tuleks kogu ühenduses keelata käesoleva direktiivi reguleerimisalasse kuuluv mis tahes otsene või kaudne diskrimineerimine rassilise või etnilise päritolu alusel. Diskrimineerimise keeld peaks kehtima ka kolmandate riikide kodanike suhtes, kuid seda ei kohaldata kodakondsuse alusel vahetegemise suhtes ja see ei piira nende tingimuste kohaldamist, mis reguleerivad kolmandate riikide kodanike liikmesriikide territooriumile sissesõitu, seal viibimist ning töö ja ametikoha saamist.
[…]
(15)
Otsest või kaudset diskrimineerimist eeldada lubavate faktide hindamine on vastavalt siseriiklikele õigusnormidele ja tavadele siseriiklike kohtute või muude pädevate asutuste ülesanne. Nendes normides võib eelkõige ette näha, et kaudset diskrimineerimist tuvastatakse mis tahes vahenditega, kaasa arvatud statistiline tõendusmaterjal.
(16)
On tähtis kaitsta kõiki füüsilisi isikuid rassilisel ja etnilisel päritolul põhineva diskrimineerimise eest. […]
[…]
(28)
[…] käesoleva direktiivi eesmärki, milleks on kõikides liikmesriikides ühtlaselt kõrge diskrimineerimisevastase kaitstuse tase, [ei ole] võimalik liikmesriikide tasandil piisaval määral saavutada […]“.
4
Direktiivi artiklis 1 „Eesmärk“ on sätestatud:
„Käesoleva direktiivi eesmärk on kehtestada raamistik rassilise või etnilise päritolu alusel diskrimineerimise vastu võitlemiseks, et tagada võrdse kohtlemise põhimõtte kohaldamine liikmesriikides.“
5
Direktiivi artiklis 2 „Diskrimineerimise mõiste“ on sätestatud:
„1.   Käesoleva direktiivi kohaldamisel tähendab võrdse kohtlemise põhimõte, et ei esine otsest ega kaudset diskrimineerimist rassilise või etnilise päritolu alusel.
2.   Lõike 1 kohaldamisel kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)
otseseks diskrimineerimiseks peetakse seda, kui ühte inimest koheldakse rassilise või etnilise päritolu tõttu halvemini, kui on koheldud, koheldakse või võidakse kohelda teist isikut samalaadses olukorras;
b)
kaudseks diskrimineerimiseks peetakse seda, kui ilmselt neutraalne säte, kriteerium või tava seab isikud rassilise või etnilise päritolu alusel teistega võrreldes ebasoodsamasse olukorda, välja arvatud juhul, kui kõnealune säte, kriteerium või tava on objektiivselt põhjendatud seadusliku eesmärgiga ja selle eesmärgi saavutamise vahendid on asjakohased ja vajalikud. [täpsustatud sõnastus]
[…]“.
6
Direktiivi artiklis 3 „Reguleerimisala“ on sätestatud:
„1.   Ühendusele antud volituste piires kohaldatakse käesolevat direktiivi kõikide isikute suhtes nii avalikus kui ka erasektoris, sealhulgas avalikõiguslike isikute suhtes, kui kõne all on:
[…]
h)
avalikkusele pakutavate kaupade ja teenuste kättesaadavus, sealhulgas eluase.
2.   Käesoleva direktiivi reguleerimisalasse ei kuulu vahetegemine kodakondsuse alusel ning see ei piira kolmandate riikide kodanike ja kodakondsuseta isikute liikmesriikide territooriumile sissesõitu ning seal viibimist käsitlevate sätete ja tingimuste kohaldamist ega asjaomaste kolmandate riikide kodanike või kodakondsuseta isikute kohtlemist vastavalt nende õiguslikule seisundile.“
7
Direktiivi 2000/43 artikli 8 „Tõendamiskoormus“ lõikes 1 on ette nähtud:
„Liikmesriigid võtavad kooskõlas oma siseriikliku õigussüsteemiga vajalikud meetmed tagamaks, et kui isik, kes leiab, et ta on võrdse kohtlemise põhimõtte kohaldamata jätmise tõttu kannatanud, esitab kohtule või muule pädevale asutusele asjaolud, mille põhjal võib eeldada, et on toimunud otsene või kaudne diskrimineerimine, peab kostja tõendama, et võrdse kohtlemise põhimõtet ei ole rikutud.“
Direktiiv 2006/123/EÜ
8
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/123/EÜ teenuste kohta siseturul (ELT 2006, L 376, lk 36) põhjenduses 27 on märgitud:
„Käesolev direktiiv ei peaks hõlmama sotsiaalteenuseid, mida osutavad riik või riigi volitatud teenuseosutajad või riigi tunnustatud heategevusorganisatsioonid elamuehituse, lastehoolduse ning puudustkannatavate perede ja isikute toetamise valdkondades riiklikul, piirkondlikul või kohalikul tasandil, et tagada toetus neile, kes seda püsivalt või ajutiselt eelkõige vajavad perekonna ebapiisava sissetuleku, täieliku või osalise sõltumatuse puudumise tõttu ja neile, keda ähvardab marginaliseerumise oht. Need teenused on olulised, et tagada põhiõigus inimväärikusele ja terviklikkusele, need väljendavad sotsiaalse ühtekuuluvuse ja solidaarsuse põhimõtteid ning käesolev direktiiv ei tohiks neid mõjutada.“
9
Direktiivi artikli 2 lõigetes 1 ja 2 on ette nähtud:
„1.   Käesolevat direktiivi kohaldatakse liikmesriikides asutatud teenuseosutajate poolt osutatavate teenuste suhtes.
2.   Käesolevat direktiivi ei kohaldata järgmiste tegevusalade suhtes:
[…]
j)
sotsiaalteenused, mis on seotud sotsiaalkorterite[ga] […]
[…]“.
10
Direktiivi artikli 4 lõikes 1 on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
1)
„teenus“ – [ELTL artiklis 57] osutatud mis tahes iseseisev majandustegevus, mida tavaliselt osutatakse tasu eest;“.
Taani õigus
11
27. septembri 2021. aasta kodifitseerimismääruse nr 1877 mh munitsipaaleluaseme kohta (munitsipaaleluaseme seadus) (lovbekendtgørelse nr. 1877 om almene boliger m.v. (almenboligloven)) (edaspidi „munitsipaaleluaseme seadus“) § 27 lõige 4 on sõnastatud järgmiselt:
„Paragrahvi 61 a lõike 4 tähenduses ümberkujundatavas piirkonnas asuvate eluasemete puhul kinnitab minister võõrandamise tingimusel, et lõpetatakse […] üürilepingud selliste üürnikega, kes ei vasta § 27 c lõike 1 alusel omavalitsusüksuse kehtestatud kriteeriumidele.“
12
Kõnealuse seaduse §‑s 27 c on sätestatud:
„1.   Kohaliku omavalitsuse volikogu kehtestab kriteeriumid selliste eraisikutele võõrandatud kinnistute üürileandmiseks, mis asuvad § 61 a lõike 1 tähenduses haavatavas elamupiirkonnas. Kohaliku omavalitsuse volikogu võtab esimeses lauses nimetatud kriteeriumid vastu hiljemalt võõrandamise kinnitamisel ja need kehtivad kümme aastat alates kinnistu omandi üleminekust. Esimese lause kohaselt kehtestatud kriteeriume kohaldatakse ka kinnistule ehitatud uute üürieluasemete suhtes.
[…]
3.   Kui üürivara antakse üürile neid kriteeriume rikkudes, kohustab kohaliku omavalitsuse volikogu üürileandjat üürilepingu lõpetama.“
13
Seaduse §‑s 61 a on sätestatud:
„1.   Haavatav elamupiirkond on ala, mis vastab vähemalt kahele järgmisele kriteeriumile:
(1)
Selliste 18–64‑aastaste elanike osakaal, kellel puudub seos tööturu või haridussüsteemiga, on üle 40%, arvutatuna viimase kahe aasta keskmisena.
(2)
Karistusseadustiku, relvaseaduse või uimastiseaduse alusel süüdi mõistetud elanike osakaal on vähemalt kolm korda suurem kui riigi keskmine, arvutatuna viimase kahe aasta keskmisena.
(3)
Selliste 30–59‑aastaste elanike osakaal, kellel on ainult põhiharidus, on üle 60%.
(4)
15–64‑aastaste maksumaksjate – välja arvatud haridust omandavad isikud – keskmine brutosissetulek piirkonnas on väiksem kui 55% sama rühma keskmisest brutosissetulekust regioonis.
2.   Paralleelühiskond on elamupiirkond, kus mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajate ja nende järeltulijate osakaal on üle 50% elanikest ja kus on täidetud vähemalt kaks lõikes 1 loetletud kriteeriumi.
[…]
4.   Ümberkujundatav piirkond on elamupiirkond, mis on viimase viie aasta jooksul vastanud lõikes 2 nimetatud tingimustele.
5.   [Indenrigs- og boligministeren (Taani sise- ja elamumajanduse minister)] avaldab iga aasta 1. detsembril loetelu piirkondadest, mis vastavad lõigetes 1, 2 ja 4 ning §‑s 61 b sätestatud tingimustele.“
14
Sama seaduse § 168 a lõigetes 1 ja 2 on ette nähtud:
„1.   Munitsipaaleluasemete üürileandja ja kohaliku omavalitsuse volikogu koostavad ühiselt arengukava § 61 a lõikes 4 osutatud ümberkujundatava piirkonna jaoks. Ühise arengukava eesmärk on vähendada peredele mõeldud munitsipaaleluasemete osakaalu 1. jaanuariks 2030 kuni 40 %-ni kõigist eluasemetest ümberkujundatavas piirkonnas § 61 a lõike 4 tähenduses. Elamupiirkonna eluasemete koguarvu arvutamisel võib arvesse võtta pärast 2010. aastat lammutatud eluasemeid, mida ei ole asendatud muude peredele mõeldud munitsipaaleluasemetega. Äriruume võetakse eluasemete arvu arvutamisel arvesse nii, et äriruumi iga 75 ruutmeetri [(m2)] suurust pinda käsitatakse ühe eluasemena.
2.   Lõikes 1 nimetatud arengukavad kinnitab sise- ja elamumajanduse minister.“
15
Munitsipaaleluaseme seaduse § 168 b lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Kui § 168 a lõikes 1 sätestatud ühise arengukava osas kokkuleppele ei jõuta, võib kohaliku omavalitsuse volikogu paluda sise- ja elamumajanduse ministril omavalitsusüksuse arengukava kinnitada. Selle arengukava eesmärk peab olema vähendada peredele mõeldud munitsipaaleluasemete osakaalu 1. jaanuariks 2030 kuni 40 %-ni kõigist eluasemetest ümberkujundatavas piirkonnas § 61 a lõike 4 tähenduses. Elamupiirkonna eluasemete koguarvu arvutamisel võib arvesse võtta pärast 2010. aastat lammutatud eluasemeid, mida ei ole asendatud muude peredele mõeldud munitsipaaleluasemetega. Äriruume võetakse eluasemete arvu arvutamisel arvesse nii, et äriruumi iga 75 ruutmeetri suurust pinda käsitatakse ühe eluasemena. Minister edastab omavalitsusüksuse arengukava enne esimese lause kohase otsuse tegemist munitsipaaleluasemete üürileandjale konsulteerimiseks.
2.   Kohaliku omavalitsuse volikogu võib anda munitsipaaleluasemete üürileandjale korralduse rakendada lõike 1 kohaselt kinnitatud omavalitsusüksuse arengukava ja sealhulgas rakendada olulisi meetmeid omavalitsusüksuse arengukava elluviimiseks ja üldise avaliku huvi kaitsmiseks kohaliku omavalitsuse volikogu määratud tähtaja jooksul.“
16
Eelotsusetaotlusest nähtub, et 22. detsembri 2010. aasta seaduse nr 1610, millega muudetakse seadust mh munitsipaaleluaseme kohta (lov nr. 1610 om ændring af lov om almene boliger m.v.), algses redaktsioonis oli § 61 a lõikes 2 kasutatud sõna „geto“ ja lõikes 4 väljendit „probleemne getopiirkond“ praegu kasutatavate väljendite „paralleelühiskond“ ja „ümberkujundatav piirkond“ asemel.
17
22. detsembri 2010. aasta seaduse nr 1610 ettevalmistavates materjalides sooviti mõistete „geto“ või „getopiirkond“ määratlemiseks „tuua esile kolm kriteeriumi […]: mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajate ja nende järeltulijate osakaal, tööturuga mitteseotud inimeste osakaal ja nende isikute osakaal, kes on süüdi mõistetud karistusseadustiku, relvaseaduse või narkootiliste ainete seaduse rikkumises, kusjuures igaüks neist teguritest näitab, et on olemas sotsiaalne ja ühiskondlik probleem, mis erineb Taani üldisest olukorrast niivõrd, et on vaja teha erilisi jõupingutusi“.
18
Mõiste „getopiirkond“ määratlust muudeti 26. detsembri 2013. aasta seadusega nr 1609, millega muudetakse seadust mh munitsipaaleluaseme kohta (lov nr. 1609 om ændring af lov om almene boliger m.v.), lisades kaks uut kriteeriumi, mis on seotud hariduse ja sissetulekuga. 26. detsembri 2013. aasta seaduse nr 1609 ettevalmistavates materjalides on muu hulgas märgitud:
„Mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajate ja nende järeltulijate integreerumine ebasoodsates piirkondades on keskne küsimus. On oluline, et elanikud käiksid üksteisega läbi sõltumata oma etnilisest päritolust. Vastasel juhul võib üksteise kultuuriline ja keeleline mõistmine muutuda raskemaks ning kergemini võivad tekkida eelarvamused, negatiivsed hoiakud ja ohtlik lõhe „meie“ ja „nende“ vahel. See ohustab sotsiaalset ühtekuuluvust. Seega on muu etnilise päritoluga kodanike suur kontsentratsioon märk sellest, et asjaomasele piirkonnale tuleb tähelepanu pöörata.“
19
Selliste arengukavade vastuvõtmise kohustus, nagu on kõne all põhikohtuasjades, kehtestati 27. novembri 2018. aasta seadusega nr 1322, millega muudetakse seadust mh munitsipaaleluaseme kohta, munitsipaaleluasemete üürile andmise seadust ja üürisuhete seadust (lov nr. 1322 om ændring af lov om almene boliger m.v., lov om leje af almene boliger og lov om leje). 27. novembri 2018. aasta seaduse nr 1322 kohaselt on kriteerium, mis mainib „mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajate ja nende järeltulijate“ üle 50% suurust osakaalu asjaomases elamupiirkonnas, muutunud tingimuseks, mis on vajalik selleks, et elamupiirkonna saaks liigitada „getopiirkonnaks“. Nimetatud seaduse ettevalmistavatest materjalidest nähtub, et see kriteerium rõhutab, et „getopiirkondade keskne probleem on mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajate ja nende järeltulijate puudulik integreerumine“.
20
Seaduseelnõu, mille tulemusel võeti vastu eelmises punktis viidatud seadus, põhines Taani valitsuse 2018. aasta märtsis koostatud ettepanekul „Taani ilma paralleelühiskondadeta – mitte ühtegi getot aastaks 2030“. Ettepanekus oli muu hulgas märgitud:
„Valitsus soovib, et Taani oleks ühtekuuluv riik. […]
Taani etniline koosseis on viimase 40 aasta jooksul märkimisväärselt muutunud. Taanis oli 1980. aastal 5,1 miljonit elanikku. Täna on meid ligi 5,8 miljonit. Rahvastik kasvab väljastpoolt tulijate arvel. Need on nii sisserändajad kui ka nende järeltulijad. Enamik uutest taanlastest on pärit mujalt kui lääneriikidest.
[…]
[L]iiga palju on sisserändajaid, kes ei osale aktiivselt [Taani ühiskonnas]. Mujalt kui lääneriikidest pärit inimeste seas on tekkinud paralleelühiskond. Liiga paljud sisserändajad ja sisserändajate järeltulijad on jõudnud olukorda, kus neil puudub side ümbritseva ühiskonnaga. Ilma hariduse, töö ja piisava taani keele oskuseta.
[…]
Aastakümneid on Taani vastu võetud liiga palju pagulasi ja nendega taasühinenud pereliikmeid, ilma et neid oleks Taani ühiskonda integreeritud. Oleme neil lasknud koonduda getodesse, kus neil puudub igasugune kontakt ümbritseva ühiskonnaga ka pärast paljusid Taanis veedetud aastaid, sest me ei ole neilt selgelt nõudnud, et nad saaksid osaks Taani ühiskonnast.
[…]
Taani territooriumil on tekkinud saared. Paljud inimesed elavad rohkem või vähem eraldatud enklaavides. Liiga paljud kodanikud ei võta seal piisavalt vastutust. Nad ei osale aktiivselt Taani ühiskonnas ja tööturul. Oleme [vastu võtnud] kodanike rühma, kes ei järgi täielikult Taani reegleid ja väärtusi. [Rühm], kus naisi peetakse meestest vähem väärtuslikeks, kus sotsiaalne kontroll ja võrdõiguslikkuse puudumine seavad üksikisiku sõnavabadusele kitsad piirid.
[…]“.
Põhikohtuasjad ja eelotsuse küsimused
21
Nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 2, esitati eelotsusetaotlus viies kohtuvaidluses, millest neli puudutavad Slagelse (Taani) Ringparkeni elamupiirkonnas asuvat Schackenborgvænge elamukvartalit ja üks puudutab Kopenhaagenis (Taani) asuvat Mjølnerparkeni elamukvartalit.
Schackenborgvænge elamukvartaliga seotud kohtuasjad
22
Ringparkeni elamupiirkond koosneb viiest kvartalist, millest nelja haldab munitsipaaleluasemete üürileandja Fællesorganisationens Boligforening ja viiendat, Schackenborgvænge elamukvartalit haldab SAB.
23
Alates 1. detsembrist 2018 nimetati Ringparkeni elamupiirkond „probleemseks getopiirkonnaks“ munitsipaaleluaseme seaduse § 61 a lõike 4 algse redaktsiooni tähenduses; nüüd on see piirkond liigitatud „ümberkujundatavaks piirkonnaks“ selle sätte põhikohtuasjades kohaldatava redaktsiooni tähenduses. Liigitamist põhjendatakse sellega, et esiteks vastas see elamupiirkond mainitud § 61 a lõikes 1 ette nähtud neljale kriteeriumile, nimelt elanike seotus tööturu või haridussüsteemiga, kuritegevuse tase, põhiharidusega elanike osakaal ja keskmine sissetulek (edaspidi „sotsiaalmajanduslikud kriteeriumid“), ning teiseks kuulus 55,6% selle elamupiirkonna elanikest „mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajate ja nende järeltulijate“ rühma § 61 a lõike 2 tähenduses.
24
Selleks et vähendada vastavalt munitsipaaleluaseme seaduse § 168 a lõikele 1 peredele mõeldud munitsipaaleluasemete osakaalu 40%-ni kõigist selles elamupiirkonnas asuvatest eluasemetest, töötasid Fællesorganisationens Boligforening, SAB ja Slagelse Kommune (Slagelse omavalitsus, Taani) välja Ringparkeni elamupiirkonna arengukava, mille kohaliku omavalitsuse volikogu kinnitas 27. mail 2019.
25
2019. aasta juunis otsustas SAB võõrandada 136 Schackenborgvænges asuvat peredele mõeldud munitsipaaleluaset eraõiguslikule omandajale. Kuna eelmises punktis viidatud arengukavas ei olnud seda võõrandamist ette nähtud, ajakohastas Slagelse omavalitsus kõnealust arengukava ja kinnitas selle 26. augustil 2019 (edaspidi „Ringparkeni arengukava“).
26
26. augustil ja 17. septembril 2019 kinnitas Slagelse omavalitsus vastavalt munitsipaaleluaseme seaduse §‑le 27 c samuti Slagelse omavalitsuse territooriumil asuvates haavatavates elamupiirkondades eraõiguslikele omandajatele võõrandatud eluasemete üürileandmise kriteeriumid. Need kriteeriumid määravad kindlaks tingimused, mis peavad olema täidetud, et Schackenborgvænges asuvate eluasemete üürnikud saaksid pärast oma eluaseme võõrandamist sinna elama jääda, nimelt teatava sissetuleku olemasolu nõue ja nõue, et ei üürnikud ega nende elukaaslased ei ole viimase kuue kuu jooksul pannud toime kuritegu.
27
Trafik-, Bygge- og Boligstyrelsen (transpordi-, ehitus- ja elamuamet, Taani) kinnitas Ringparkeni arengukava ja Schackenborgvænge kvartali võõrandamise 14. jaanuaril 2020.
28
17. veebruaril 2020 ütles SAB Schackenborgvænges üles 17 üürilepingut. Eelotsusetaotlusest nähtub, et nende üürilepingute ülesütlemine põhines käesoleva kohtuotsuse punktis 26 nimetatud kriteeriumidel.
29
Kuna viis üürnikku (edaspidi „viis Schackenborgvænge üürnikku“) ei olnud üürilepingu lõpetamisega nõus hoolimata sellest, et neile pakuti uut eluaset, esitas SAB 7. mail 2020 neist igaühe vastu hagi, milles palus tuvastada, et üürilepingu ülesütlemine oli õiguspärane ja vastab muu hulgas munitsipaaleluaseme seaduse § 61 a lõikes 1 ette nähtud tingimustele. Need viis Schackenborgvænge üürnikku palusid jätta hagid rahuldamata ja nõudsid lisaks, et SAB tunnistaks selle seaduse § 61 a tühisust.
30
Eelotsusetaotlusest nähtub, et Schackenborgvænge viiest üürnikust kolm on Taani kodanikud, kuid nad on sündinud „mujal kui lääneriigis“ seaduse § 61 a lõike 2 tähenduses, üks neist üürnikest on sellise riigi kodanik, kus ta sündis, ning viienda üürniku sünnikoha või kodakondsuse kohta andmed puuduvad. Üks neist üürnikest elab Schackenborgvænges alates 2012. aastast, teine alates 2013. aastast ja kolm ülejäänut alates 2017. aastast.
31
BL – Danmarks Almene Boliger (Taani munitsipaalelamuühistu) astus menetlusse SAB nõuete toetuseks ning Institut for Menneskerettigheder (inimõiguste instituut, Taani) astus menetlusse Schackenborgvænge viie üürniku nõuete toetuseks.
32
Alates 1. detsembrist 2021 ei ole Ringparkeni elamupiirkond enam ümberkujundatav piirkond, kuna see ei vasta enam kolmele sotsiaalmajanduslikule kriteeriumile. SAB on siiski jätkuvalt kohustatud rakendama Ringparkeni arengukava.
Mjølnerparkeni elamukvartaliga seotud vaidlus
33
Viies põhikohtuasi puudutab Mjølnerparkeni elamukvartalit, mida haldab munitsipaaleluasemete üürileandja Bo-Vita ning mis koosneb 528 peredele mõeldud munitsipaaleluasemest ja 32 noortele mõeldud eluasemest, mis paiknevad neljas hoones.
34
Alates 1. detsembrist 2018 nimetati Mjølnerparkeni elamupiirkond „probleemseks getopiirkonnaks“ munitsipaaleluaseme seaduse § 61 a lõike 4 algse redaktsiooni tähenduses; nüüd on see piirkond liigitatud „ümberkujundatavaks piirkonnaks“ selle sätte põhikohtuasjades kohaldatava redaktsiooni tähenduses. Liigitamist põhjendati sellega, et esiteks vastas see elamupiirkond kolmele sotsiaalmajanduslikule kriteeriumile ja teiseks kuulus ligikaudu 80% selle elamupiirkonna elanikest „mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajate ja nende järeltulijate“ rühma mainitud § 61 a lõike 2 tähenduses. Eelotsusetaotluse esitamise ajal oli Mjølnerparken endiselt ümberkujundatav piirkond.
35
Bo-Vita koostas vastavalt munitsipaaleluaseme seaduse § 168 a lõikele 1 Mjølnerparkeni arengukava, mille kinnitasid 20. juunil 2019 Københavns Kommune (Kopenhaageni omavalitsus, Taani) ja 10. septembril 2019 Transport- og Boligministeriet (transpordi- ja elamuministeerium, Taani), millest hiljem sai Indenrigs- og Boligministeriet (sise- ja elamuministeerium, Taani), ning seejärel sotsiaal‑, elamumajandus‑ ja eakate ministeerium. Arengukavas on muu hulgas ette nähtud, et vastavalt § 168 a lõikele 1 vähendatakse peredele mõeldud munitsipaaleluasemete osakaalu 40%‑ni hoonete 2 ja 3 müügi teel.
36
BO-Vita sõlmis nende hoonete müügi kokkuleppe, mille kinnitas Kopenhaageni omavalitsus 2. juunil 2022 ja seejärel Social- og Boligstyrelsen (sotsiaal- ja elamuamet, Taani) 4. jaanuaril 2023.
37
Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et seaduse kohaselt peab Bo-Vita nende hoonete üürnike üürilepingud üles ütlema.
38
Üksteist üürnikku, kes elavad või elasid Mjølnerparkeni hoonetes 2 ja 3 (edaspidi „üksteist Mjølnerparkeni üürnikku“), esitasid 27. mail 2020 sotsiaal-, elamumajandus- ja eakate ministeeriumi vastu kaebuse, milles palusid tuvastada, et ministeeriumi antud kinnitus käesoleva kohtuotsuse punktis 35 nimetatud arengukavale on kehtetu eelkõige osas, milles see põhineb munitsipaaleluaseme seaduse § 61 a lõikel 4. Ministeerium palus jätta kaebuse rahuldamata.
39
Eelotsusetaotlusest nähtub, et kõik üksteist üürnikku on Taani kodanikud, kuid kaheksa neist on sündinud „mujal kui lääneriigis“ selle seaduse § 61 a lõike 2 tähenduses ning ühe üürniku vanemad on sündinud Liibanonis. Üürnikest üheksa on elanud Mjølnerparkenis üle 20 aasta, kaks ülejäänut elavad seal alates vastavalt 2012. aastast ja 2014. aastast.
40
Inimõiguste instituut ning rassismi, rassilise diskrimineerimise, ksenofoobia ja nendega seotud sallimatuse tänapäevaste vormidega tegelev ÜRO eriraportöör ning piisava eluaseme kui piisava elatustaseme õiguse osaga ja sellega seotud mittediskrimineerimise õigusega tegelev ÜRO eriraportöör astusid menetlusse üheteistkümne Mjølnerparkeni üürniku nõuete toetuseks.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu kaalutlused põhikohtuasjade kohta
41
Eelotsusetaotluse esitanud kohus Østre Landsret (idapiirkonna apellatsioonikohus, Taani), selgitab, et viies põhikohtuasjas on keskseks küsimuseks see, kas munitsipaaleluaseme seaduse § 168 a lõikes 1 ette nähtud riigisisesed õigusnormid, mis käsitlevad peredele mõeldud munitsipaaleluasemete osakaalu vähendamise kavasid ümberkujundatavates piirkondades, toovad kaasa diskrimineerimise etnilise päritolu alusel, mis on vastuolus 28. mai 2003. aasta võrdse kohtlemise seadusega nr. 374 (lov nr. 374 om etnisk ligebehandling), põhikohtuasjades kohaldatavas redaktsioonis, ja direktiiviga 2000/43, mille see seadus Taani õigusesse üle võtab.
42
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et viis Schackenborgvænge üürnikku ja üksteist Mjølnerparkeni üürnikku väitsid eelkõige, et nende üürilepingute lõpetamine või neid puudutava arengukava vastuvõtmine kujutab endast direktiiviga 2000/43 keelatud otsest diskrimineerimist etnilise päritolu alusel, kuna munitsipaaleluaseme seaduse § 61 a lõikes 2 ette nähtud kriteerium „mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajad ja nende järeltulijad“ kuulub mõiste „etniline päritolu“ alla selle direktiivi artikli 2 lõike 2 punkti a tähenduses.
43
Teise võimalusena väidavad need üürnikud, et üürilepingu ülesütlemine, mille nad on vaidlustanud, toob kaasa kaudse diskrimineerimise, kuna selliste üürilepingute lõpetamise praktika puudutab just teatud „etnilise päritoluga“ isikuid nimetatud direktiivi artikli 2 lõike 2 punkti b tähenduses.
44
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul väitsid SAB ning sotsiaal-, elamumajandus- ja eakate ministeerium muu hulgas, et munitsipaaleluaseme seaduse § 61 a lõikes 2 ette nähtud kriteerium „mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajad ja nende järeltulijad“ ei kuulu direktiivi 2000/43 artikli 2 lõike 2 punktides a ja b kasutatud mõiste „etniline päritolu“ alla.
45
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et Danmarks Statistik (Taani statistikaamet) välja töötatud mõiste „muud kui lääneriigid“ alla kuuluvad kõik riigid peale liidu liikmesriikide, Andorra, Islandi, Liechtensteini, Monaco, Norra, Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi, San Marino, Šveitsi, Vatikani Linnriigi, Kanada, Ameerika Ühendriikide, Austraalia ja Uus-Meremaa.
46
Statistikaamet määratleb „sisserändaja“ kui isiku, kes on sündinud välisriigis ja kelle kumbki vanematest ei ole sündinud Taanis ega ole Taani kodanik. „Järeltulija“ on selle ameti määratluse kohaselt isik, kes on sündinud Taanis, kuid kelle kumbki vanematest ei ole Taani kodanik ega ole sündinud Taanis, või kelle vanemad on isegi juhul, kui nad on sündinud Taanis ja omandanud Taani kodakondsuse, säilitanud ka välisriigi kodakondsuse.
47
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et ei direktiivi 2000/43 artikli 2 lõike 2 punktide a ja b sõnastusest ega Euroopa Kohtu praktikast, mis tuleneb 16. juuli 2015. aasta kohtuotsusest CHEZ Razpredelenie Bulgaria (C‑83/14, edaspidi „kohtuotsus CHEZ Razpredelenie Bulgaria, EU:C:2015:480), 6. aprilli 2017. aasta kohtuotsusest Jyske Finans (C‑668/15, EU:C:2017:278) ja 10. juuni 2021. aasta kohtuotsusest Land Oberösterreich (eluasemetoetus) (C‑94/20, EU:C:2021:477), ei saa tuletada, kas mõiste „etniline päritolu“ hõlmab isikute rühma, mis on määratletud kui „mujalt lääneriikidest pärit sisserändajad ja nende järeltulijad“, ning kui vastus on jaatav, siis kas põhikohtuasjades vaidluse all olevad riigisisesed õigusnormid kujutavad endast otsest või kaudset diskrimineerimist selle sätte tähenduses.
48
Neil asjaoludel otsustas Østre Landsret (idapiirkonna apellatsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas direktiivi 2000/43 artikli 2 lõike 2 punktides a ja b kasutatud mõistet „etniline päritolu“ tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab sellistel asjaoludel nagu käesoleva[te]s kohtuasja[de]s – kus Taani munitsipaaleluaseme seaduse kohaselt tuleb vähendada peredele mõeldud munitsipaaleluasemete osakaalu nn ümberkujundatavates piirkondades ja kus ümberkujundatavaks piirkonnaks liigitamise tingimuseks on see, et üle 50% elamupiirkonna elanikest on „mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajad ja nende järeltulijad“ – isikute rühma, mida määratletakse kui „mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajad ja nende järeltulijad“?
2.
Kui vastus esimesele küsimusele on täielikult või osaliselt jaatav, siis kas direktiivi 2000/43 artikli 2 lõike 2 punkte a ja b tuleb tõlgendada nii, et põhikohtuasjades kirjeldatud kord kujutab endast otsest või kaudset diskrimineerimist?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
49
Nende küsimustega, mida tuleb analüüsida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2000/43 artikli 2 lõike 2 punkte a ja b tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ette kohustuse võtta vastu arengukavad, mille eesmärk on vähendada peredele mõeldud munitsipaaleluasemete osakaalu elamupiirkondades, mida iseloomustab muu hulgas asjaolu, et viimase viie aasta jooksul on neis elavate „mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajate ja nende järeltulijate“ osakaal ületanud 50%, kujutavad endast otsest või kaudset diskrimineerimist etnilise päritolu alusel selle sätte tähenduses.
Direktiivi 2000/43 esemeline kohaldamisala
50
Kõigepealt tuleb kontrollida, kas põhikohtuasjad kuuluvad osas, milles need puudutavad Taani peredele mõeldud munitsipaaleluasemete süsteemi, nagu see on reguleeritud munitsipaaleluaseme seadusega, direktiivi 2000/43 esemelisse kohaldamisalasse.
51
Esimesena tuleb selle kohta märkida, et mainitud direktiivi põhjendusest 12 tuleneb, et liidu seadusandja on leidnud, et demokraatliku ja tolerantse ühiskonna arengu tagamiseks, mis lubaks ühiskonnaelus osaleda kõikidel isikutel sõltumata nende rassilisest või etnilisest päritolust, peaks rassilisel ja etnilisel päritolul põhineva diskrimineerimise suhtes võetavad erimeetmed hõlmama muu hulgas direktiivi artikli 3 lõikes 1 loetletud valdkondi (12. mai 2011. aasta kohtuotsus Runevič-Vardyn ja Wardyn, C‑391/09, EU:C:2011:291, punkt 41, ning 15. novembri 2018. aasta kohtuotsus Maniero, C‑457/17, EU:C:2018:912, punkt 35).
52
Seega, nagu Euroopa Kohus on juba otsustanud, arvestades direktiivi 2000/43 eesmärki ja sellega kaitstavate õiguste laadi ning asjaolu, et see direktiiv kujutab endast Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikliga 21 tagatud rassilise ja etnilise päritolu alusel diskrimineerimise keelu põhimõtte konkreetset väljendust direktiiviga hõlmatud valdkondades, ei saa selle direktiivi kohaldamisala määratleda kitsalt (kohtuotsus CHEZ Razpredelenie Bulgaria, punktid 42 ja 72, ning 15. novembri 2018. aasta kohtuotsus Maniero, C‑457/17, EU:C:2018:912, punkt 36).
53
Teisena tuleb märkida, et direktiivi 2000/43 artikli 3 lõike 1 punktis h on sätestatud, et liidule antud volituste piires kohaldatakse seda direktiivi kõikide isikute suhtes nii avalikus kui ka erasektoris, sealhulgas avalik-õiguslike isikute suhtes, kui kõne all on avalikkusele pakutavate kaupade ja teenuste kättesaadavus, sealhulgas eluase.
54
Direktiivi 2006/123 artikli 2 lõikes 1 on sellega seoses ette nähtud, et seda direktiivi kohaldatakse teenuste suhtes, mida osutavad liikmesriikides asutatud teenuseosutajad, kusjuures mõiste „teenus“ on sama direktiivi artikli 4 punktis 1 määratletud kui „[ELTL artiklis 57] osutatud mis tahes iseseisev majandustegevus, mida tavaliselt osutatakse tasu eest“.
55
Vastavalt ELTL artiklile 57 mõistetakse aluslepingutes teenustena tavaliselt tasulist tegevust, mis hõlmab muu hulgas kaubanduslikku tegevust. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on tasulisuse põhitunnus see, et tasu on majanduslik vastusooritus osutatud teenuse eest (23. veebruari 2016. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ungari, C‑179/14, EU:C:2016:108, punktid 151 ja 153 ning seal viidatud kohtupraktika).
56
Euroopa Kohus on sellega seoses otsustanud, et juriidilise isiku tegevus, mis seisneb kinnisasja üürileandmises, kuulub mõiste „teenus“ alla direktiivi 2006/123 artikli 4 punkti 1 tähenduses (vt selle kohta 22. septembri 2020. aasta kohtuotsus Cali Apartments, C‑724/18 ja C‑727/18, EU:C:2020:743, punkt 34).
57
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 41 ja 42 sisuliselt märkis, nähtub käesoleval juhul selgitustest, mille esitasid kohtuistungil Taani elamuühistu, viis Schackenborgvænge üürnikku ja üksteist Mjølnerparkeni üürnikku, et Taani peredele mõeldud munitsipaaleluasemete süsteemi iseloomustab eelkõige asjaolu, et seda haldavad munitsipaaleluasemete üürileandjad, kes on mittetulundusühingud. Iga vähemalt 15-aastane isik võib lasta end kanda selliste eluasemete saamise ootenimekirja, ilma et selleks oleks vaja täita sissetulekutingimusi. Isikud, kellele antakse peredele mõeldud munitsipaaleluase, on kohustatud maksma üüri, mille summa on turuhinnast madalam, kuna see üür on mõeldud katma üksnes nende eluasemete käitamis- ja hoolduskulusid.
58
Nende andmete põhjal, mille kontrollimine on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne, tuleb tõdeda, et eluasemete kättesaadavaks tegemist üüri eest sellise korra raames – nagu Taani peredele mõeldud munitsipaaleluasemete süsteem – tuleb pidada „teenuseks“ ELTL artikli 57 tähenduses ja laiemalt direktiivi 2006/123 artikli 4 punkti 1 tähenduses, sest tegemist on tasu eest osutatavate teenustega.
59
Selles osas ei ole tähtsust asjaolul, et seda süsteemi haldavad munitsipaaleluasemete üürileandjad on mittetulundusühingud ja et üürnike makstav üür on turuhinnast madalam.
60
Otsustav tegur, millest tulenevalt jääb tegevus teenuste osutamise vabadust käsitlevate EL toimimise lepingu sätete kohaldamisalasse, on see, et tegevus on majanduslik, st et teenust ei tohi olla osutatud ilma vastusoorituseta. Seevastu ei ole vaja, et teenuseosutaja eesmärk oleks teenida kasumit (18. detsembri 2007. aasta kohtuotsus Jundt, C‑281/06, EU:C:2007:816, punktid 32 ja 33, ning 23. veebruari 2016. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ungari, C‑179/14, EU:C:2016:108, punkt 154).
61
Euroopa Kohus on samuti otsustanud, et majandustegevuseks võib kvalifitseerida tasu eest osutatavad teenused, mis ei kuulu avaliku võimu teostamise alla, kuid mida osutatakse avalikes huvides ja kasumi teenimise eesmärgita ning mis konkureerivad kasumit taotlevate ettevõtjate pakutavate teenustega (vt analoogia alusel 6. septembri 2011. aasta kohtuotsus Scattolon, C‑108/10, EU:C:2011:542, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 27. juuni 2017. aasta kohtuotsus Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania, C‑74/16, EU:C:2017:496, punktid 45 ja 46 ning seal viidatud kohtupraktika). Asjaolu, et sellised teenused on vähem konkurentsivõimelised kui samalaadsed teenused, mida osutavad kasumit taotlevad ettevõtjad, ei takista käsitamast asjaomaseid teenuseid majandustegevusena (25. oktoobri 2001. aasta kohtuotsus Ambulanz Glöckner, C‑475/99, EU:C:2001:577, punkt 21, ja 11. novembri 2021. aasta kohtuotsus Manpower Lit, C‑948/19, EU:C:2021:906, punkt 39).
62
Lisaks ei takista ainuüksi asjaolu, et teenust osutatakse turuhinnast madalama hinnaga, selle teenuse kvalifitseerimist majandustegevuseks, kuna selline asjaolu ei mõjuta iseenesest otsese seose olemasolu nimetatud teenuse ja majandusliku vastusoorituse vahel (vt selle kohta analoogia alusel 15. aprilli 2021. aasta kohtuotsus Administration de l’Enregistrement, des Domaines et de la TVA, C‑846/19, EU:C:2021:277, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika).
63
Neil asjaoludel tuleb tõdeda, et kuna Euroopa Kohtu käsutuses olevast toimikust nähtub, et Taani peredele mõeldud munitsipaaleluasemete süsteem hõlmab teenuste osutamist direktiivi 2006/123 artikli 4 punkti 1 tähenduses, siis puudutab see eluasemeteenuste kättesaadavust ja osutamist direktiivi 2000/43 artikli 3 lõike 1 punkti h tähenduses.
64
Direktiivi 2006/123 artikli 2 lõike 2 punkt j, mis näeb ette, et seda direktiivi ei kohaldata sotsiaalteenuste suhtes, mis on seotud sotsiaalkorteritega, ei näi seda järeldust kahtluse alla seadvat. Nimelt, tõlgendades seda sätet kõnealuse direktiivi põhjenduse 27 kontekstis, ei kohaldata seda direktiivi tegevuse suhtes, mis on oluline inimväärikuse põhiõiguse tagamiseks, mille eesmärk on vältida nende teenuste kasutajate marginaliseerumise ohtu ja mis selles mõttes väljendab sotsiaalse ühtekuuluvuse ja solidaarsuse põhimõtteid (vt selle kohta 11. juuli 2013. aasta kohtuotsus Femarbel, C‑57/12, EU:C:2013:517, punktid 42 ja 43), kuna sellist tegevust ei saa tegelikult kvalifitseerida majandustegevuseks.
65
Võttes käesoleval juhul arvesse käesoleva kohtuotsuse punktis 57 kirjeldatud Taani peredele mõeldud munitsipaaleluasemete süsteemi tunnuseid, on selles süsteemis eluasemete tasu eest pakkumine majandustegevus ega kuulu seega sotsiaalkorteritega seotud „sotsiaalteenuste“ hulka direktiivi 2006/123 artikli 2 lõike 2 punkti j tähenduses.
66
Seega, kui käesoleva kohtuotsuse punktis 58 nimetatud kontrollist, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus peab tegema, ei tulene teisiti, tuleb asuda seisukohale, et Taani peredele mõeldud munitsipaaleluasemete süsteem puudutab direktiivi 2006/123 kohaldamisalasse kuuluvat valdkonda, ja sellest piisab, et tuvastada direktiivi 2000/43 kohaldatavus sellele süsteemile nimetatud direktiivi artikli 3 lõike 1 alusel.
67
Sellest järeldub, et põhikohtuasjad kuuluvad ka direktiivi 2000/43 esemelisse kohaldamisalasse.
Otsese diskrimineerimise olemasolu etnilise päritolu alusel direktiivi 2000/43 artikli 2 lõike 2 punkti a tähenduses
68
Direktiivi 2000/43 artikli 2 lõige 1 defineerib võrdse kohtlemise põhimõtte nii, et sellega peetakse silmas otsese ja kaudse diskrimineerimise puudumist rassilise või etnilise päritolu alusel.
69
Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma küsimustega sisuliselt teada, kas sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjades ja mis põhinevad kriteeriumil, mis puudutab „mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajad ja nende järeltulijad“, kujutavad endast otsest või kaudset diskrimineerimist etnilise päritolu alusel selle direktiivi artikli 2 lõike 2 punktide a ja b tähenduses, siis tuleb alustuseks analüüsida, kas selle kriteeriumi kasutamine munitsipaaleluaseme seaduse § 61 a lõikes 2 võib endast kujutada otsest diskrimineerimist nimetatud direktiivi artikli 2 tähenduses.
70
Kõnealuse direktiivi artikli 2 lõike 2 punktis a on täpsustatud, et selle artikli lõike 1 kohaldamisel peetakse otseseks diskrimineerimiseks seda, kui ühte inimest koheldakse rassilise või etnilise päritolu tõttu halvemini, kui on koheldud, koheldakse või võidakse kohelda teist isikut samalaadses olukorras.
Mõiste „etniline päritolu“ direktiivi 2000/43 tähenduses
71
Direktiivis 2000/43 ei ole mõistet „etniline päritolu“ määratletud.
72
Samas on Euroopa Kohus juba otsustanud, et mõiste „etniline päritolu“ selle direktiivi tähenduses lähtub ideest, et ühiskonnarühmi iseloomustab muu hulgas ühine kodakondsus, usutunnistus, keel, kultuuriline ja traditsiooniline päritolu ning elukeskkond (kohtuotsus CHEZ Razpredelenie Bulgaria, punkt 46, ja 6. aprilli 2017. aasta kohtuotsus Jyske Finans, C‑668/15, EU:C:2017:278, punkt 17).
73
Samuti nähtub Euroopa Kohtu praktikast ühelt poolt, et kuna käesoleva kohtuotsuse eelmises punktis loetletud kriteeriumide loetelu algab väljendiga „muu hulgas“, ei ole see ammendav, ja teiselt poolt ei saa etnilist päritolu kindlaks määrata üheainsa kriteeriumi alusel, vaid see peab vastupidi põhinema tõendite kogumil, millest osa on objektiivsed ja teised subjektiivsed (vt selle kohta 6. aprilli 2017. aasta kohtuotsus Jyske Finans, C‑668/15, EU:C:2017:278, punktid 18 ja 19).
74
Sellest järeldub, et kuna direktiivis 2000/43 puudub mõiste „etniline päritolu“ määratlus, tuleb selle mõiste piirid kindlaks teha käesoleva kohtuotsuse punktis 72 viidatud kriteeriumide kombinatsiooni alusel.
75
Selleks tuleb arvesse võtta nimetatud direktiiviga taotletavat eesmärki ja konteksti, millesse kõnealune mõiste kuulub.
76
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleneb nimelt nii liidu õiguse ühetaolise kohaldamise nõudest kui ka võrdsuse põhimõttest, et sellise liidu õigusnormi sõnastust, mis ei viita selle normi tähenduse ja ulatuse kindlaksmääramiseks sõnaselgelt liikmesriikide õigusele, tuleb tavaliselt kogu liidus tõlgendada autonoomselt ja ühetaoliselt ning sellise tõlgenduse andmisel tuleb lisaks õigusnormi sõnastusele arvesse võtta ka normi konteksti ja selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa norm on (18. jaanuari 1984. aasta kohtuotsus Ekro, 327/82, EU:C:1984:11, punkt 11, ja 8. aprilli 2025. aasta kohtuotsus Euroopa Prokuratuur (menetlustoimingute kohtulik kontroll), C‑292/23, EU:C:2025:255, punkt 51).
77
Esimesena tuleb märkida, et mis puudutab direktiiviga 2000/43 taotletavat eesmärki, siis nähtub selle artiklist 1, et direktiivi eesmärk on kehtestada raamistik rassilise või etnilise päritolu alusel diskrimineerimise vastu võitlemiseks, et tagada võrdse kohtlemise põhimõtte kohaldamine liikmesriikides. Lisaks, nagu on märgitud selle direktiivi põhjenduses 28, on direktiivi eesmärk tagada kõikides liikmesriikides ühtlaselt kõrge diskrimineerimisevastase kaitstuse tase.
78
Mis teisena puudutab konteksti, milles mõiste „etniline päritolu“ direktiivi 2000/43 ja eelkõige selle artikli 2 tähenduses esineb, siis tuleb esiteks meenutada, et nagu on juba märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 52, on kõnealune direktiiv sellega hõlmatud valdkondades harta artikliga 21 tagatud rassilise ja etnilise päritolu alusel diskrimineerimise keelu põhimõtte konkreetne väljendus. Selgitustes põhiõiguste harta kohta (ELT 2007, C 303, lk 17) on märgitud, et harta artikli 21 lõige 1 toetub muu hulgas EIÕK artiklile 14 ja niivõrd kui see vastab EIÕK artiklile 14, kohaldatakse seda kooskõlas nimetatud EIÕK artikliga.
79
Selles osas tuleneb EIÕK artiklit 14 käsitlevast Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikast, mis keelab igasuguse diskrimineerimise muu hulgas rassi alusel, et diskrimineerimine isiku etnilise päritolu alusel on üks rassilise diskrimineerimise vorme ja et see on eriti talumatu diskrimineerimise vorm, mis oma ohtlike tagajärgede tõttu nõuab ametiasutustelt erilist valvsust ja jõulist reageerimist. Ametiasutused peavad kasutama kõiki nende käsutuses olevaid vahendeid rassismi vastu võitlemiseks, tugevdades seeläbi demokraatlikku ühiskonnakontseptsiooni (EIK13. novembri 2007. aasta kohtuotsus D.H. jt vs. Tšehhi Vabariik, CE:ECHR:2007:1113JUD005732500, punkt 176, ja EIK 20. veebruari 2024. aasta kohtuotsus Wa Baile vs. Šveits, CE:ECHR:2024:0220JUD004386818, punkt 90).
80
Teiseks on direktiivi 2000/43 põhjenduses 3 meenutatud, et kõikide isikute võrdsus seaduse ees ja kaitse diskrimineerimise eest on inimõigus, mida tunnustatakse erinevates rahvusvahelistes lepingutes, mille hulka kuulub 21. detsembril 1965 vastu võetud rahvusvaheline konventsioon rassilise diskrimineerimise kõigi vormide likvideerimise kohta, millele on alla kirjutanud kõik liikmesriigid ja mida tuleb seega nõuetekohaselt arvesse võtta. Selle konventsiooni artikli 1 kohaselt tähendab „rassiline diskrimineerimine“„mis tahes vahe või erandite tegemist inimeste vahel, neile kitsenduste seadmist või nende eelistamist rassi, nahavärvuse, sugukondliku, rahvusliku või etnilise päritolu tunnuste järgi“, mistõttu diskrimineerimine isiku etnilise päritolu alusel kujutab endast rassilise diskrimineerimise vormi selle konventsiooni tähenduses (vt selle kohta kohtuotsus CHEZ Razpredelenie Bulgaria, punkt 73).
81
Kolmandaks, nagu nähtub nii direktiivi 2000/43 põhjendusest 13 kui ka artikli 3 lõikest 2, ei kuulu selle direktiivi reguleerimisalasse vahetegemine kodakondsuse alusel, kuna isiku kodakondsus üksi ei saa olla aluseks teatavasse etnilisse rühma kuulumise eeldusele.
82
See säte ei takista siiski muude tegurite hulgas kodakondsuse või selle andmise aluseks olevate kriteeriumide arvessevõtmist mõiste „etniline päritolu“ piiritlemisel. Selle mõistega seotud kriteeriumide loetelust, millele on viidatud käesoleva kohtuotsuse punktis 72, nähtub nimelt, et „ühine kodakondsus“ on üks teguritest, mis koostoimes teiste teguritega võib viia järelduseni, et isik kuulub teatud etnilisse rühma.
83
Samuti võib isiku sünniriigi kriteerium olla üks konkreetne tegur, mis võimaldab järeldada, et see isik kuulub teatud etnilisse rühma (vt selle kohta 6. aprilli 2017. aasta kohtuotsus Jyske Finans, C‑668/15, EU:C:2017:278, punkt 18).
84
Isiku sünniriigil võib nimelt olla seos selle isiku kodakondsuse, usutunnistuse, keele, kultuurilise ja traditsioonilise päritolu või ka elukeskkonnaga ning see võib seega olla üheks teguriks, mida võib isiku etnilisse rühma kuulumise kindlaksmääramisel arvesse võtta, tingimusel et see on osa mõistega „etniline päritolu“ seotud tegurite kogumist.
85
Isiku sünniriigi kriteerium üksi ei saa aga olla aluseks teatud etnilisse rühma kuulumise eeldusele. Ei saa nimelt eeldada, et iga suveräänse riigi kohta on olemas üks ja ainus etniline päritolu (6. aprilli 2017. aasta kohtuotsus Jyske Finans, C‑668/15, EU:C:2017:278, punkt 21).
86
Järelikult, isegi kui ei isiku kodakondsuse kriteerium ega tema sünniriigi kriteerium ei ole iseenesest piisavad, et kinnitada teatud etnilisse rühma kuulumise eeldust, võib nii ühte kui teist koos muude teguritega arvesse võtta, et hinnata, kas esineb otsene diskrimineerimine „etnilise päritolu“ alusel direktiivi 2000/43 tähenduses.
Mõiste „otsene diskrimineerimine“ direktiivi 2000/43 tähenduses
87
Nagu on rõhutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 70, tuleb erinevat kohtlemist pidada otseseks diskrimineerimiseks etnilise päritolu alusel direktiivi 2000/43 artikli 2 lõike 2 punkti a tähenduses, kui ühte inimest koheldakse etnilise päritolu tõttu halvemini, kui on koheldud, koheldakse või võidakse kohelda teist inimest samalaadses olukorras. Käesoleval juhul tuleb seega kõigepealt kindlaks teha, kas põhikohtuasjades kõne all olevate riigisiseste õigusnormidega on kehtestatud erinev kohtlemine etnilise päritolu alusel, ning jaatava vastuse korral seejärel analüüsida, kas erinev kohtlemine toob kaasa teatud isikute halvema kohtlemise võrreldes teiste samalaadses olukorras olevate isikutega.
88
Mis puudutab esiteks tingimust, et erinev kohtlemine kehtestati „etnilise päritolu tõttu“, siis tuleb märkida, et munitsipaaleluaseme seadusest ja eelkõige selle §‑dest 168 a ja 168 b tuleneb, et kohustus võtta vastu arengukava, mille eesmärk on vähendada peredele mõeldud munitsipaaleluasemete osakaalu, kehtib selle seaduse tähenduses „ümberkujundatavate piirkondade“ suhtes. Need on nimetatud seaduse § 61 a lõikes 4 määratletud kui elamupiirkonnad, mis on viimase viie aasta jooksul vastanud § 61 a lõikes 2 nimetatud tingimustele. Viimati nimetatud sättes on „paralleelühiskonnad“ määratletud kui elamupiirkonnad, mis ühelt poolt vastavad vähemalt kahele sotsiaalmajanduslikule kriteeriumile ja kus teiselt poolt ületab „mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajate ja nende järeltulijate“ osakaal 50%.
89
Munitsipaaleluaseme seaduses on seega ette nähtud, et erinevalt koheldakse neid elamupiirkondi ja piirkondi, mis on viimase viie aasta jooksul vastanud vähemalt kahele sotsiaalmajanduslikule kriteeriumile, kuid kus „mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajate ja nende järeltulijate“ osakaal ei ole ületanud 50%. Viimati nimetatud piirkondade puhul, mida nimetatakse „haavatavateks elamupiirkondadeks“, ei ole munitsipaaleluaseme seadusega kehtestatud kohustust võtta vastu selline arengukava ega järelikult kohustust vähendada peredele mõeldud munitsipaaleluasemete osakaalu.
90
Käesoleval juhul ei näi nendel sotsiaalmajanduslikel kriteeriumidel olevat mingit otsest seost ümberkujundatavate piirkondade elanike etnilise päritoluga. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab seega kindlaks tegema, kas viienda kriteeriumi – mis on seotud „mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajate ja nende järeltulijate“ osakaaluga – arvessevõtmine võimaldab asuda seisukohale, et munitsipaaleluaseme seadusega on kehtestatud erinev kohtlemine etnilise päritolu alusel.
91
Selles kontekstis tuleb rõhutada, et viimati nimetatud kriteeriumil on ümberkujundatavate piirkondade kindlaksmääramisel ülekaalukas roll. Isegi kui konkreetses elamupiirkonnas on kõik sotsiaalmajanduslikud kriteeriumid olnud viie aasta jooksul täidetud – asjaolu, mis võib tõendada problemaatilise sotsiaalmajandusliku olukorra esinemist –, ei kohusta munitsipaaleluaseme seadus vastu võtma arengukava, kui selles elamupiirkonnas ei ületa „mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajate ja nende järeltulijate“ osakaal 50%. Seevastu juhul, kui „mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajate ja nende järeltulijate“ osakaal ületab 50%, piisab sellest, kui neljast sotsiaalmajanduslikust kriteeriumist on täidetud kaks, et kõnealune piirkond tuleks liigitada „ümberkujundatavaks piirkonnaks“ ja seega tuleks selle suhtes kohaldada arengukava vastuvõtmise kohustust.
92
Järelikult näib põhikohtuasjades kõne all olev erinev kohtlemine põhinevat peamiselt „mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajate ja nende järeltulijate“ kriteeriumil munitsipaaleluaseme seaduse tähenduses.
93
Vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 87 märgitule tuleb seega analüüsida, kas „mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajate ja nende järeltulijate“ kriteerium toob kaasa erineva kohtlemise etnilise päritolu alusel direktiivi 2000/43 artikli 2 lõike 2 punkti a tähenduses.
94
Kuna see kriteerium on Taani õiguses ette nähtud, on selle küsimuse üle otsustamine eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.
95
Nimelt ei ole ELTL artikli 267 alusel algatatud menetluses riigisiseste õigusnormide tõlgendamine mitte Euroopa Kohtu, vaid liikmesriikide kohtute ülesanne, ning Euroopa Kohus ei ole pädev otsustama, kas riigisisesed õigusnormid on liidu õigusnormidega kooskõlas. Euroopa Kohus on siiski pädev andma liikmesriigi kohtule kõik liidu õiguse tõlgendamiseks vajalikud juhtnöörid, mille alusel on liikmesriigi kohtul võimalik hinnata selliste õigusnormide kooskõla liidu õigusega (17. detsembri 1981. aasta kohtuotsus Frans-Nederlandse Maatschappij voor Biologische Producten, 272/80, EU:C:1981:312, punkt 9; 30. novembri 1995. aasta kohtuotsus Gebhard, C‑55/94, EU:C:1995:411, punkt 19, ja 30. novembri 2023. aasta kohtuotsus Ministero dell’Istruzione ja INPS, C‑270/22, EU:C:2023:933, punkt 43).
96
Sellega seoses nähtub eelotsusetaotlusest kõigepealt, et mõiste „sisserändaja“ munitsipaaleluaseme seaduse tähenduses tähistab isikut, kes on sündinud välisriigis ja kelle kumbki vanematest ei ole sündinud Taanis ega ole Taani kodanik.
97
Järgmiseks, mõistele „järeltulija“ vastab eelotsusetaotluse kohaselt isik, kes on sündinud Taanis ja kelle kumbki vanematest ei ole sündinud Taanis ega ole Taani kodanik, või kelle vanemad, isegi juhul, kui nad on sündinud Taanis ja omandanud Taani kodakondsuse, on säilitanud ka välisriigi kodakondsuse.
98
Lõpuks kuuluvad mõiste „lääneriigid“ alla liidu liikmesriigid, Andorra, Island, Liechtenstein, Monaco, Norra, Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik, San Marino, Šveits, Vatikani Linnriik, Kanada, Ameerika Ühendriigid, Austraalia ja Uus-Meremaa. Seega peetakse kõiki muid riike peale eespool nimetatute „muudeks kui lääneriikideks“.
99
Ent nagu on rõhutatud käesoleva kohtuotsuse punktides 81 ja 85, ei ole isiku sünniriiki ning tema vanemate sünniriiki ja kodakondsust puudutavad kriteeriumid eraldi võetuna piisavad, et tuvastada kuuluvus etnilisse rühma. Seega võib mõlemat nimetatud kriteeriumi pidada selles suhtes neutraalseks.
100
Nagu aga möönis Taani valitsus oma kirjalikes seisukohtades, ei põhine „mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajate ja nende järeltulijate“ üldine kriteerium ainult konkreetse isiku ja tema vanemate sünniriigi kriteeriumil ega üksnes viimaste kodakondsuse kriteeriumil, vaid nende kriteeriumide keerulisel kombinatsioonil. Nimelt võetakse ühelt poolt arvesse isiku sünniriiki, nagu ka tema vanemate sünniriiki ja kodakondsust. Teiselt poolt tuleb kindlaks teha, kas riik või riigid, kus kõik need isikud on sündinud ja/või mille kodanikud nad on, on „muud kui lääneriigid“.
101
Veel tuleb esiteks lisada, et asjaolu, et sellist üldist kriteeriumi, nagu „mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajad ja nende järeltulijad“ võib käsitada mitut etnilist päritolu hõlmavana, ei ole iseenesest piisav, et välistada, et selline üldine kriteerium põhineb asjaomaste isikute etnilisel päritolul.
102
Direktiivi 2000/43 soovitava toimega oleks nimelt vastuolus, kui selle artiklis 1 sõnastatud eesmärki võidelda rassilise või etnilise päritolu alusel diskrimineerimise vastu ei kohaldataks juhul, kui mitut etnilist rühma diskrimineeritakse samamoodi.
103
Sellega seoses otsustas Euroopa Kohus 10. juuli 2008. aasta kohtuotsuse Feryn (C‑54/07, EU:C:2008:397) – mis käsitles vaidlust, milles ettevõtte juhataja oli avalikult teatanud, et keeldub võtmast tööle „allohtoone“, kasutades „autohtoonide“ vastandsõna, mis on sisuliselt samaväärne „välismaalaste“ või „sisserändajatega“ – punktis 28, et see, kui tööandja teatab avalikult, et ta ei võta tööle teatud etnilise või rassilise päritoluga töötajaid, kujutab endast otsest diskrimineerimist selle direktiivi artikli 2 lõike 2 punkti a tähenduses. Euroopa Kohus seega ei välistanud, et lai mõiste nagu „allohtoonid“, mis hõlmab sisuliselt kõiki välismaalasi, võib viidata rassilisele või etnilisele päritolule selle direktiivi tähenduses.
104
Neil asjaoludel ei saa direktiivi 2000/43 ulatust piirata võitlusega üheainsa etnilise rühma vastu suunatud diskrimineerimisega.
105
Teiseks võib ka sellise üldise kriteeriumi nagu „mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajad ja nende järeltulijad“ vastuvõtmise kontekst – nagu seda on selgitatud selle õigusakti ettevalmistavates materjalides, millesse see kriteerium kuulub – sisaldada vajalikku teavet, et teha kindlaks, kas kõnealuse õigusaktiga on ette nähtud erinev kohtlemine etnilise päritolu alusel. Seega võivad käesoleval juhul olla asjakohased sellised ettevalmistavad materjalid, mida on mainitud eelotsusetaotluses ja mis on esitatud käesoleva kohtuotsuse punktides 18 ja 20.
106
Sellega seoses tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on otsustanud, et otsese diskrimineerimise olemasoluks direktiivi 2000/43 artikli 2 lõike 2 punkti a tähenduses piisab sellest, kui etnilise päritoluga seotud kaalutlus oli erineva kohtlemise kehtestamisel otsustava tähtsusega (vt selle kohta kohtuotsus CHEZ Razpredelenie Bulgaria, punkt 76).
107
Kolmandaks ei välista pelk asjaolu, et ümberkujundatavate piirkondade elanike hulka kuuluvad ka isikud, kes ei ole „mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajad ja nende järeltulijad“, et selliseid liikmesriigi õigusnorme, nagu on vaidluse all põhikohtuasjades, võiks pidada vastuvõetuks etnilise päritolu alusel (vt selle kohta kohtuotsus CHEZ Razpredelenie Bulgaria, punkt 75)
108
Lõpuks ja neljandaks ei näi mõiste „muud kui lääneriigid“ kasutamine takistavat – kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu kontrolli tulemusel ei ilmne vastupidist – seda, et üldine kriteerium „mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajad ja nende järeltulijad“ võiks hõlmata isikuid, kelle enese ja/või kelle vanemate sünnikoht on „lääneriigis“, või isikuid, kellel enesel ja/või kelle vanematel on sellise „lääneriigi“ kodakondsus.
109
Ainuüksi selline asjaolu ei ole siiski piisav välistamaks, et käesoleva kohtuotsuse punktis 100 nimetatud kriteeriumide keeruline kombinatsioon võib viia erineva kohtlemiseni etnilise päritolu alusel.
110
Nagu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 87, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus juhul, kui ta jõuab kõigi tema tehtavate kontrollide tulemusel järeldusele, et üldine kriteerium „mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajad ja nende järeltulijad“ munitsipaaleluaseme seaduse tähenduses kehtestab erineva kohtlemise etnilise päritolu alusel, seejärel kontrollima, kas selle seaduse tagajärjeks on see, et teatud isikuid koheldakse halvemini kui teisi samalaadses olukorras olevaid isikuid.
111
Direktiivi 2000/43 artikli 2 lõike 2 punktis a on lisaks tingimusele, et erinev kohtlemine on kehtestatud „etnilise päritolu tõttu“, nähtud ette veel kaks tingimust, mis puudutavad vastavalt „halvemat kohtlemist“ ja vaadeldavate olukordade „samalaadsust“.
112
Tuleb meenutada, et võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise tuvastamiseks vajalikku olukordade samalaadsuse nõuet tuleb hinnata kõiki neid olukordi iseloomustavaid asjaolusid arvesse võttes (kohtuotsus CHEZ Razpredelenie Bulgaria, punkt 89 ja seal viidatud kohtupraktika).
113
Käesoleval juhul näib, et ümberkujundatavates piirkondades peredele mõeldud munitsipaaleluasemetes elavad üürnikud on üürilepingute osas samalaadses olukorras üürnikega, kellel on samasugune üürileping haavatavates elamupiirkondades, kus on viimase viie aasta jooksul olnud täidetud vähemalt kaks sotsiaalmajanduslikku kriteeriumi, kuid kus „mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajate ja nende järeltulijate“ osakaal ei ole ületanud 50%.
114
Mis puudutab halvema kohtlemise olemasolu, siis peab eelotsusetaotluse esitanud kohus uurima tagajärgi, mis tulenevad elamupiirkonna kõikidele elanikele sellest, et see piirkond on liigitatud „ümberkujundatavaks piirkonnaks“.
115
Sellega seoses tuleb meenutada, et munitsipaaleluaseme seaduse §‑des 168 a ja 168 b on kehtestatud kohustus võtta vastu arengukava, mille eesmärk on vähendada peredele mõeldud munitsipaaleluasemete osakaalu 1. jaanuariks 2030 maksimaalselt 40%‑ni kõigist eluasemetest ümberkujundatavas piirkonnas.
116
Sellise kohustuse kehtestamisega paistab see seadus toovat kõigi ümberkujundatava piirkonna elanike jaoks kaasa suurema ohu, et nende üürileping öeldakse ennetähtaegselt üles ja nad kaotavad seetõttu oma eluaseme.
117
Nimelt näib – kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu kontrolli tulemusel ei ilmne vastupidist –, et munitsipaaleluaseme seadus ise näeb ette, et üürilepingu ennetähtaegne ülesütlemine on üks tagajärgedest, mis ümberkujundatava piirkonna arengukava kinnitamisel võib olla.
118
Seega nähtub Euroopa Kohtu käsutuses olevast toimikust, et kui sellise kava elluviimine toimub eluasemete võõrandamisega eraõiguslikule omandajale, on selle seaduse § 27 lõikes 4 ette nähtud, et sellise võõrandamise kinnitamine pädeva ministri poolt sõltub tingimusest, et üles öeldakse nende üürnike üürilepingud, kes ei vasta kriteeriumidele, mille kohaliku omavalitsuse volikogu peab nimetatud seaduse § 27 c lõike 1 kohaselt kinnitama.
119
Samamoodi on sama seaduse § 27 c lõikes 3 sätestatud, et kui üürivara antakse üürile neid kriteeriume rikkudes, paneb kohaliku omavalitsuse volikogu üürileandjale kohustuse üürileping üles öelda.
120
Neil asjaoludel näib, et ümberkujundatavate piirkondade elanikud on suuremas ohus, et nende üürileping öeldakse ennetähtaegselt üles, samas kui selliste haavatavate elamupiirkondade elanikel, mida iseloomustab probleemne sotsiaalmajanduslik olukord, mis on vähemalt analoogne ümberkujundatavatel aladel valitseva olukorraga, selline oht puudub.
121
Tuleb aga rõhutada, et õigus kodu austamisele on põhiõigus, mis on tagatud harta artikliga 7, mis sisaldab õigusi, mis vastavad EIÕK artikli 8 lõikega 1 tagatud õigustele ning millele tuleb harta artikli 52 lõike 3 kohaselt seega omistada viimati nimetatutega samasugune tähendus ja ulatus (vt selle kohta 4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, punkt 63 ja seal viidatud kohtupraktika).
122
Sellega seoses tuleneb Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikast, et eluaseme kaotamine on kõige raskem õiguse kodu austamisele riive. Selline kaotus paneb isiku ja tema perekonna nimelt eriti ebakindlasse olukorda (vt selle kohta EIK 13. mai 2008. aasta kohtuotsus McCann vs. Ühendkuningriik, CE:ECHR:2008:0513JUD001900904, punkt 50, ja 10. septembri 2014. aasta kohtuotsus Kušionová, C‑34/13, EU:C:2014:2189, punktid 63 ja 64).
123
Sellest järeldub, et käesoleva kohtuotsuse punktis 120 tuvastatud suurem oht võib endast kujutada „halvemat kohtlemist“ direktiivi 2000/43 artikli 2 lõike 2 punkti a tähenduses.
124
Veel tuleb täpsustada, et sellise halvema kohtlemise olemasolu hindamisel ei ole oluline, kas kriteeriumid, mille alusel valitakse ükshaaval välja üürilepingud, mis tuleb üles öelda, hõlmavad „mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajate ja nende järeltulijate“ kriteeriumi või mitte. Selline asjaolu ei sea nimelt kahtluse alla nende üürilepingute ennetähtaegse ülesütlemise suurema ohu olemasolu.
125
Lisaks ei ole selles osas tähtsust ka küsimusel, kas üürnikud, kelle üürileping üles öeldi, on „mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajad ja nende järeltulijad“. Euroopa Kohus on nimelt juba otsustanud, et võrdse kohtlemise põhimõtet, mida direktiiviga 2000/43 soovitakse rakendada, ei kohaldata kindlaksmääratud isikute rühmale, vaid selle direktiivi artiklis 1 sätestatud põhjustel, mistõttu kohaldatakse kõnealust põhimõtet ka isikutele, kes hoolimata sellest, et nad ise ei ole asjaomase rassilise või etnilise päritoluga, kannatavad mõnel nimetatud põhjusel ometi halvema kohtlemise või ebasoodsama olukorra all (vt selle kohta kohtuotsus CHEZ Razpredelenie Bulgaria, punkt 56 ja seal viidatud kohtupraktika).
126
Lõpuks võiks eelotsusetaotluse esitanud kohus selleks, et hinnata, kas tegemist on direktiivi 2000/43 artikli 2 lõike 2 punkti a tähenduses „halvema kohtlemisega“, mis tuleneb elamupiirkonna liigitamisest „ümberkujundatavaks piirkonnaks“, kontrollida ka seda, kas – nagu on väitnud osa kirjalikke seisukohti esitanud pooli ja huvitatud isikuid – nimetus „ümberkujundatav piirkond“, mis asendab nimetust „probleemne getopiirkond“ ja mis toob selliste piirkondade elanikele kaasa suurema ohu, et nende üürileping öeldakse ennetähtaegselt üles, on riigisisesel tasandil solvav ja häbimärgistav (vt selle kohta kohtuotsus CHEZ Razpredelenie Bulgaria, punkt 87).
127
Sellega seoses võiks eelotsusetaotluse esitanud kohus ka hinnata, kas eelotsusetaotluses viidatud ettevalmistavates materjalides sisalduvad väited, mida on osundatud käesoleva kohtuotsuse punktides 17–20, viitavad sellele, et kõnealused riigisisesed õigusnormid põhinevad stereotüüpidel või eelarvamustel, mis puudutavad „mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajaid ja nende järeltulijaid“, või isegi – nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 152 sisuliselt kinnitas – aitavad kaasa selliste stereotüüpide ja eelarvamuste püsimisele.
128
Veel on oluline märkida, et kui eelotsusetaotluse esitanud kohus peaks jõudma järeldusele, et esineb etnilisel päritolul põhinev otseselt diskrimineeriv eeldus, nõuab võrdse kohtlemise põhimõtte tõhus rakendamine, et tõendamiskoormis lasuks sel juhul eelkõige sotsiaal-, elamumajandus- ja eakate ministeeriumil, kes peaks vastavalt direktiivi 2000/43 artikli 8 lõikele 1 tõendama, et kõnealust põhimõtet ei ole rikutud ja et munitsipaaleluaseme seadus, millega määratletakse ümberkujundatavad piirkonnad ja nähakse ette kohustus võtta vastu nende piirkondade arengukavad, ei põhine mitte mingil juhul kõnealuste piirkondade enamike elanike etnilisel päritolul, vaid põhineb ainult objektiivsetel teguritel, mis ei ole seotud etnilise päritolu alusel diskrimineerimisega (vt selle kohta kohtuotsus CHEZ Razpredelenie Bulgaria, punkt 85 ja seal viidatud kohtupraktika).
129
Eeltoodud põhjendusi arvestades tuleb asuda seisukohale, et direktiivi 2000/43 artikli 2 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ette kohustuse võtta vastu arengukavad, mille eesmärk on vähendada peredele mõeldud munitsipaaleluasemete osakaalu elamupiirkondades, mida iseloomustab muu hulgas asjaolu, et viimase viie aasta jooksul on neis elavate „mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajate ja nende järeltulijate“ osakaal ületanud 50%, kujutavad endast otsest diskrimineerimist selle sätte tähenduses, kui ilmneb, et nende liikmesriigi õigusnormide vastuvõtmine põhineb kõnealuste piirkondade enamike elanike etnilisel päritolul ja et kõnealuste liikmesriigi õigusnormide tagajärjel koheldakse kõiki sealseid elanikke halvemini kui elanikke, kes elavad elamupiirkondades, mis on samalaadsed, kuid kus „mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajate ja nende järeltulijate“ osakaal ei ületa 50%.
Kaudse diskrimineerimise olemasolu direktiivi 2000/43 artikli 2 lõike 2 punkti b tähenduses
130
Juhul kui eelotsusetaotluse esitanud kohus jõuab järeldusele, et põhikohtuasjades kõne all olevad riigisisesed õigusnormid ei kujuta endast otsest diskrimineerimist direktiivi 2000/43 artikli 2 lõike 2 punkti a tähenduses, peab ta veel kontrollima, kas need õigusnormid võivad endast kujutada kaudset diskrimineerimist sama artikli 2 lõike 2 punkti b tähenduses.
131
Kõnealuse direktiivi artikli 2 lõike 2 punkti b kohaselt peetakse kaudseks diskrimineerimiseks seda, kui ilmselt neutraalne säte, kriteerium või tava seab isikud rassilise või etnilise päritolu alusel teistega võrreldes ebasoodsamasse olukorda, välja arvatud juhul, kui kõnealune säte, kriteerium või tava on objektiivselt põhjendatud seadusliku eesmärgiga ja selle eesmärgi saavutamise vahendid on asjakohased ja vajalikud.
132
Mis esimesena puudutab „ilmselt neutraalse“ sätte, kriteeriumi või tava olemasolu, siis on Euroopa Kohus otsustanud, et see tingimus tähendab, et kõnealune säte, kriteerium või tava peab olema sõnastatud või seda kohaldatakse pealtnäha neutraalselt, see tähendab võttes arvesse muid tegureid kui kaitstav tunnus ja tegureid, mis ei ole sellega samaväärsed (vt selle kohta kohtuotsus CHEZ Razpredelenie Bulgaria, punktid 93 ja 109).
133
Teisena tuleb meenutada, et kui näib, et erinevat kohtlemist põhjustav meede kehtestati rassilise või etnilise päritoluga seotud põhjustel, siis tuleb see kvalifitseerida otseseks diskrimineerimiseks direktiivi 2000/43 artikli 2 lõike 2 punkti a tähenduses. Seevastu kaudse diskrimineerimise puhul rassilise või etnilise päritolu alusel ei nõuta, et asjaomane meede rajaneks sellistel põhjustel. Selleks, et meede kuuluks selle direktiivi artikli 2 lõike 2 punkti b kohaldamisalasse, piisab nimelt sellest, et viidates küll neutraalsetele kriteeriumidele, mis ei põhine kaitstaval tunnusel, seab asjaomane meede selle tunnusega isikud ebasoodsamasse olukorda (vt selle kohta kohtuotsus CHEZ Razpredelenie Bulgaria, punktid 95 ja 96 ning seal viidatud kohtupraktika).
134
Kolmandana, mis puudutab kõnealuses artikli 2 lõike 2 punktis b ette nähtud tingimust, mille kohaselt peab meede seadma isikud rassilise või etnilise päritolu alusel teistega võrreldes „ebasoodsamasse olukorda“, siis on Euroopa Kohus otsustanud, et seda tingimust tuleb mõista nii, et see tähendab, et vaidlusaluse sätte, kriteeriumi või tava tõttu on ebasoodsamas olukorras just teatud etnilise päritoluga isikud (kohtuotsus CHEZ Razpredelenie Bulgaria, punkt 100, ja 15. novembri 2018. aasta kohtuotsus Maniero, C‑457/17, EU:C:2018:912, punkt 47).
135
Samas ei pea vaidlusalune säte, kriteerium või tava tingimata kaasa tooma ühe kindla etnilise päritolu ebasoodsamasse olukorda seadmist.
136
Nagu inimõiguste instituut ja Euroopa Komisjon oma kirjalikes seisukohtades märkisid, on direktiivi 2000/43 artikli 2 lõike 2 punkti b mitmes keeleversioonis nimelt kasutatud sõna, mis vastab taanikeelsele sõnale bestemt („kindel“ või „määratud“), samas kui selle sätte teised keeleversioonid sellist sõna ei sisalda, vaid viitavad lihtsalt „etnilisele päritolule“ või „etnosele“, ilma muude täpsustusteta.
137
Seega ei leia mitmes sama sätte keeleversioonis tekstilist toetust tõlgendus, mille kohaselt saab kaudse diskrimineerimise tuvastada ainult juhul, kui ilmselt neutraalne säte, kriteerium või tava seab ebasoodsamasse olukorda ainult ühe etnilise rühma, välistades sätted, kriteeriumid või tavad, mis seavad ebasoodsamasse olukorda mitu etnilist rühma.
138
Selles kontekstis ei saa väljakujunenud kohtupraktika kohaselt liidu õiguse sätte ühes keeleversioonis kasutatud sõnastus olla selle sätte tõlgendamise ainus alus ja sellele keeleversioonile ei saa tõlgendamisel anda eelist muude keeleversioonide ees. Nimelt välistab liidu õigusakti ühetaolise kohaldamise ja seega ka ühetaolise tõlgendamise vajadus võimaluse käsitleda selle akti ühte versiooni teistest versioonidest eraldiseisvana, vaid nõuab, et akti tõlgendataks lähtuvalt selle reeglistiku üldisest süsteemist ja eesmärkidest, millesse see akt kuulub (25. märtsi 2010. aasta kohtuotsus Helmut Müller, C‑451/08, EU:C:2010:168, punkt 38, ja 8. mai 2025. aasta kohtuotsus Pielatak, C‑410/23, EU:C:2025:325, punkt 58).
139
Selline tõlgendus, nagu on esitatud käesoleva kohtuotsuse punktis 137, oleks aga raskesti ühitatav direktiivi 2000/43 eesmärkidega, mida on mainitud käesoleva kohtuotsuse punktis 77.
140
Sellega seoses tuleb meenutada, et käesoleva kohtuotsuse punktides 102 ja 103 esitatud põhjustel ei saa selle direktiivi ulatust piirata võitlusega üheainsa etnilise rühma vastu suunatud diskrimineerimisega.
141
Lõpuks tuleb märkida, et nagu on märgitud direktiivi põhjenduses 15, võib liikmesriikide õigus või tava ette näha, et kaudset diskrimineerimist saab tuvastada mis tahes vahenditega, sealhulgas statistiliste andmete põhjal.
142
Sellega seoses on liikmesriigi kohtu ülesanne hinnata, mil määral on talle esitatud statistilised andmed usaldusväärsed ja kas neid saab arvesse võtta, st kas need eelkõige ei kajasta puhtjuhuslikke või tsükliliselt muutuvaid näitajaid ja kas need on piisavalt tähenduslikud (vt selle kohta 24. septembri 2020. aasta kohtuotsus YS (juhtivtöötajate tööandjapension), C‑223/19, EU:C:2020:753, punkt 51 ja seal viidatud kohtupraktika).
143
Kui eelotsusetaotluse esitanud kohus jõuab oma analüüsi tulemusel järeldusele, et põhikohtuasjades vaidluse all olev säte ja üldine kriteerium seavad teatud etnilistesse rühmadesse kuuluvad isikud direktiivi 2000/43 artikli 2 lõike 2 punkti b tähenduses ebasoodsamasse olukorda, peab ta kontrollima, kas see säte ja see üldine kriteerium on objektiivselt põhjendatud õiguspärase eesmärgiga ning kas selle eesmärgi saavutamise vahendid on asjakohased ja vajalikud.
144
Sellega seoses tuleneb Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast, et proportsionaalsuse põhimõte nõuab, et kontrollitaks, kas riigisisesed meetmed on esiteks taotletava üldist huvi teeniva eesmärgi saavutamiseks sobivad, teiseks piirduvad rangelt vajalikuga selles mõttes, et seda eesmärki ei ole mõistlikult võimalik sama tõhusalt saavutada muude meetmetega, mis riivavad puudutatud isikutele tagatud õigusi ja vabadusi vähem, ning kolmandaks, ega need ei ole nimetatud eesmärgiga ebaproportsionaalsed, mis eelkõige tähendab eesmärgi olulisuse ning nende õiguste ja vabaduste riive raskuse kaalumist (5. detsembri 2023. aasta kohtuotsus Nordic Info, C‑128/22, EU:C:2023:951, punkt 77 ja seal viidatud kohtupraktika).
145
Selleks et teha kindlaks, kas piirang vastab proportsionaalsuse põhimõttele, peab liikmesriik, kes soovib tugineda eesmärgile, millega saab põhjendada põhivabaduse või põhiõiguse piirangut, esitama liikmesriigi kohtule kõik andmed, mis võimaldavad viimasel veenduda, et meede vastab tõepoolest sellest põhimõttest tulenevatele nõuetele, kusjuures liikmesriigi esitatavate põhjendustega peavad kaasnema analüüs selle meetme kõnealuse eesmärgi saavutamiseks sobivuse ja vajalikkuse kohta ning konkreetsed tõendid tema argumentide toetuseks (10. juuli 2025. aasta kohtuotsus INTERZERO jt, C‑254/23, EU:C:2025:569, punkt 101 ja seal viidatud kohtupraktika).
146
Lisaks tuleb meenutada, et objektiivse põhjenduse mõistet direktiivi 2000/43 artikli 2 lõike 2 punkti b tähenduses tuleb tõlgendada kitsalt (kohtuotsus CHEZ Razpredelenie Bulgaria, punkt 112).
147
Mis puudutab käesoleval juhul kõigepealt munitsipaaleluaseme seadusega taotletavaid eesmärke, siis tuleb märkida, et Taani valitsuse sõnul on selle seaduse §‑de 61 a ja 168 a eesmärk lahendada probleemid, mis on seotud „paralleelühiskondade“ tekkega Taani munitsipaaleluasemete süsteemis, ning tagada edukas integratsioon.
148
Taani valitsus viitab seega põhjustele, mis on seotud sotsiaalse ühtekuuluvuse ja kolmandate riikide kodanike integreerimisega selle süsteemi raames, ning samuti sotsiaaleluasemete poliitika ja selle rahastamisega seotud põhjustele.
149
Mis puudutab esiteks eesmärki saavutada sotsiaalne ühtekuuluvus ja integratsioon, siis on Euroopa Kohus juba otsustanud, et eesmärk tagada kolmandate riikide kodanike edukas integratsioon võib – pidades silmas integratsioonimeetmete tähtsust liidu õiguses, nagu nähtub ELTL artikli 79 lõikest 4 – kujutada endast ülekaalukat üldist huvi, arvestades, et nende kodanike integratsioonil on otsustav roll EL toimimise lepingus liidu põhieesmärgina sätestatud majandusliku ja sotsiaalse ühtekuuluvuse edendamisel (vt analoogia alusel 12. aprilli 2016. aasta kohtuotsus Genc, C‑561/14, EU:C:2016:247, punktid 55 ja 56, ning 22. detsembri 2022. aasta kohtuotsus Udlændingenævnet (välismaalastele kohustuslik keeleeksam), C‑279/21, EU:C:2022:1019, punktid 37 ja 38).
150
Arvestades selle liidu põhieesmärgi tähtsust, on liikmesriikidel üldjuhul lai kaalutlusruum võtta meetmeid, sealhulgas linnaplaneerimise meetmeid, mille eesmärk on tagada sotsiaalne ühtekuuluvus ja integratsioon.
151
Tuleb siiski rõhutada, et nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 108, hõlmab mõiste „mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajad ja nende järeltulijad“ ka isikuid, kellel on mõne liikmesriigi, sealhulgas Taani Kuningriigi kodakondsus. Seetõttu ei saa põhikohtuasjades kõne all olevaid riigisiseseid õigusnorme osas, milles neid kohaldatakse liikmesriikide kodanike suhtes, selle eesmärgiga põhjendada.
152
Teiseks, mis puudutab eesmärki järgida munitsipaaleluasemete süsteemi raames eluasemepoliitikaga seotud nõudeid, siis on Euroopa Kohus samuti otsustanud, et liikmesriigi sotsiaaleluasemepoliitikat ja selle rahastamist puudutavad nõuded võivad endast kujutada ülekaalukat üldist huvi (1. oktoobri 2009. aasta kohtuotsus Woningstichting Sint Servatius, C‑567/07, EU:C:2009:593, punkt 30). Nii on see ka selliste nõuete puhul, millega soodustatakse eluasemete kättesaadavust haavatavatele või madala sissetulekuga isikutele (27. veebruari 2025. aasta kohtuotsus AEON NEPREMIČNINE jt, C‑674/23, EU:C:2025:113, punkt 55).
153
On tõsi, et liikmesriikidel on ka oma eluasemepoliitikas üldjuhul lai kaalutlusruum.
154
Samas näib käesoleval juhul, et põhikohtuasjades vaidluse all olevad riigisisesed õigusnormid, millega kehtestatakse kohustus võtta vastu arengukavad, mille eesmärk on vähendada ümberkujundatavates piirkondades peredele mõeldud munitsipaaleluasemete osakaalu, ei taotle mitte eesmärki lahendada munitsipaaleluasemete rahastamisega seotud probleeme, vaid pigem neis piirkondades esinevaid sotsiaalmajanduslikke probleeme, mis puudutavad sotsiaalset ühtekuuluvust ja integratsiooni. Järelikult, arvestades ülekaalukat üldist huvi, millele Taani valitsus tugineb ja mida on mainitud käesoleva kohtuotsuse punktis 147, tuleb eluasemepoliitikaga seotud eesmärki käsitada osana laiemast eesmärgist, millega taotletakse sotsiaalse ühtekuuluvuse ja integratsiooni edendamist.
155
Pealegi, kuna need arengukavad võivad viia eluaseme kaotamiseni, ei näi need olevat põhjendatud eesmärgiga edendada eluaseme kättesaadavust teatud isikute rühma jaoks.
156
Kolmandaks, isegi kui põhikohtuasjades vaidluse all olevaid õigusnorme võib põhimõtteliselt pidada kuuluvaks valdkonda, milles liikmesriikidel on ulatuslik kaalutlusruum, on liikmesriigid siiski kohustatud järgima rassilise või etnilise päritolu alusel diskrimineerimise keeldu, mis on tagatud harta artikliga 21 ja mida on täpsustatud direktiivis 2000/43.
157
Sellega seoses nähtub selle direktiivi põhjendustest 9, 12 ja 13 ühelt poolt, et rassilisel või etnilisel päritolul põhinev diskrimineerimine võib takistada EL toimimise lepingu eesmärkide saavutamist, eelkõige seoses tööhõive ja sotsiaalkaitse kõrge taseme saavutamisega, elatustaseme ja elukvaliteedi parandamisega, majandusliku ja sotsiaalse ühtekuuluvuse ning solidaarsusega, ning samuti võib see kahjustada eesmärki kujundada liit vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanevaks alaks, ning teiselt poolt, et sedalaadi diskrimineerimise keeld, mille direktiiv selle kohaldamisalasse kuuluvates valdkondades kehtestab, on mõeldud eelkõige demokraatliku ja tolerantse ühiskonna arengu tagamiseks, mis lubaks ühiskonnaelus osaleda kõikidel isikutel sõltumata nende rassilisest või etnilisest päritolust (kohtuotsus CHEZ Razpredelenie Bulgaria, punkt 74).
158
Mis järgmiseks puudutab küsimust, kas põhikohtuasjades kõne all olevad õigusnormid järgivad proportsionaalsuse põhimõtet, siis tuleb esiteks analüüsida seda, kas nendes ette nähtud meetmed on sobivad nende õigusnormidega taotletava ülekaalukat üldist huvi teeniva eesmärgi saavutamiseks.
159
Selle kohta võib märkida, et eelkõige teatud elamupiirkondades esinevate sotsiaalmajanduslike probleemide lahendamiseks mõeldud arengukavade vastuvõtmist võib põhimõtteliselt pidada meetmeks, mis sobib sotsiaalse ühtekuuluvuse ja integratsiooni edendamist taotleva eesmärgi saavutamiseks.
160
Samas, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 167 ja 168 sisuliselt märkis, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kindlaks tegema, kas Taani valitsus on talle esitanud tõendeid selle kohta, et konkreetse meetme abil, mille eesmärk on vähendada ümberkujundatavates piirkondades asuvate peredele mõeldud munitsipaaleluasemete osakaalu, saab selle eesmärgi tõepoolest saavutada.
161
Mis puudutab meetme sobivust ülekaalukat üldist huvi teeniva eesmärgi saavutamiseks, siis tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et õigusnormid on konkreetse eesmärgi saavutamiseks sobivad üksnes juhul, kui nendes ette nähtud meetmed vastavad tõepoolest huvile saavutada see eesmärk ning kui neid rakendatakse ühtselt ja süstemaatiliselt (vt selle kohta 28. novembri 2023. aasta kohtuotsus Commune d’Ans, C‑148/22, EU:C:2023:924, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 21. märtsi 2024. aasta kohtuotsus Landeshauptstadt Wiesbaden, C‑61/22, EU:C:2024:251, punkt 94 ja seal viidatud kohtupraktika).
162
Käesoleval juhul tuleb tõdeda, et haavatavates elamupiirkondades, mida iseloomustavad sotsiaalmajanduslikud probleemid, mis on vähemalt analoogsed ümberkujundatavates piirkondades esinevate probleemidega, ei kohusta munitsipaaleluaseme seadus vastu võtma niisuguseid arengukavasid, nagu on vaidluse all põhikohtuasjades. Sellest järeldub, et haavatavates elamupiirkondades käsitletakse selliseid probleeme vajaduse korral muude vahenditega, mille eesmärk on tagada sotsiaalne ühtekuuluvus.
163
Seega on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne kindlaks teha, kas see seadus, mis näeb ette kohustuse sellised arengukavad vastu võtta, taotleb ühtselt ja süstemaatiliselt eesmärki edendada sotsiaalset ühtekuuluvust, kui seda kohustust kohaldatakse üksnes ümberkujundatavates piirkondades, kus „mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajate ja nende järeltulijate“ osakaal ületab 50%, ja neid ei kohaldata haavatavates elamupiirkondades, kus selliste isikute osakaal jääb alla 50%.
164
Juhul kui eelotsusetaotluse esitanud kohus jõuab siiski järeldusele, et põhikohtuasjas vaidluse all olevad õigusnormid on sotsiaalse ühtekuuluvuse ja integratsiooni edendamist taotleva eesmärgi saavutamiseks sobivad, peab ta teiseks kontrollima – tegemaks kindlaks, kas niisugune meede on selle eesmärgi saavutamiseks vajalik –, kas seda eesmärki on võimalik sama tõhusalt saavutada muude, isikutele tagatud õigusi ja vabadusi vähem riivavate vahenditega, nagu väitsid mitu kirjalikud seisukohad esitanud poolt ja huvitatud isikut.
165
Kui eeldada, et ühtegi muud sama tõhusat meedet ei ole võimalik leida, peaks eelotsusetaotluse esitanud kohus kolmandaks veel analüüsima nende õigusnormide proportsionaalsust kitsamas tähenduses. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab seega kontrollima, kas kõnealuste õigusnormidega tekitatud ebamugavused ei ole viidatud eesmärkidega ebaproportsionaalsed ja kas need õigusnormid ei kahjusta liigselt ümberkujundatavate piirkondade elanike õigustatud huve (vt selle kohta kohtuotsus CHEZ Razpredelenie Bulgaria, punkt 123 ja seal viidatud kohtupraktika).
166
Selles kontekstis tuleb meenutada, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 121, et õigus kodu austamisele on harta artikliga 7 tagatud põhiõigus.
167
Direktiivi 2000/43 põhjenduses 4 on lisaks märgitud, et kaupade ja teenuste kättesaadavuse ning kaupade ja teenuste pakkumise kontekstis – sealhulgas, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 63 ja 66, selles kohtuasjas käsitletavas valdkonnas – on oluline austada era- ja perekonnaelu, see tähendab põhiõigust, mille hulka kuulub isiku ja tema perekonna kodu kaitse (vt selle kohta 24. juuni 2025. aasta kohtuotsus GR REAL, C‑351/23, EU:C:2025:474, punkt 93).
168
Tuleb aga täpsustada, et selliseid üldist huvi teenivaid eesmärke nagu sotsiaalne ühtekuuluvus ja integratsioon ei saa taotleda riigisisese meetmega, võtmata arvesse asjaolu, et need peavad olema kooskõlas põhiõiguste ja põhimõtetega, mida see meede mõjutab ja mis on kaitstud aluslepingute ja hartaga, ning seda tehes tuleb leida tasakaal ühelt poolt üldist huvi teenivate eesmärkide ja teiselt poolt asjaomaste õiguste ja põhimõtete vahel, et tagada, et meetmega tekitatud ebamugavused ei oleks nende eesmärkidega võrreldes ebaproportsionaalsed. Seega tuleb harta artikliga 7 tagatud õiguste piiramise põhjendamise võimalikkust hinnates kaaluda piiranguga kaasneva riive raskust ja kontrollida, et piiranguga taotletavate üldist huvi teenivate eesmärkide olulisus oleks riive raskusega vastavuses (vt selle kohta 10. juuli 2025. aasta kohtuotsus INTERZERO jt, C‑254/23, EU:C:2025:569, punkt 109 ja seal viidatud kohtupraktika).
169
Sellega seoses tuleb meenutada, et kuna munitsipaaleluaseme seadus näeb ette kohustuse võtta ümberkujundatavate piirkondade jaoks vastu arengukavad, siis näib sellega kaasnevat nende elanike jaoks suurem oht, et nende üürileping öeldakse ennetähtaegselt üles ja nad kaotavad seetõttu oma eluaseme.
170
Ent nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 121 ja 122, on eluaseme kaotamine üks raskemaid harta artikliga 7 kaitstud õiguse kodu austamisele riiveid ning paneb isiku ja tema perekonna eriti ebakindlasse olukorda.
171
Samuti tuleneb Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikast EIÕK artiklit 8 kohta – mille lõikes 1 on ette nähtud õigused, mis on samaväärsed harta artikliga 7 tagatud õigustega – kõigepealt, et kuigi sotsiaal- või majanduspoliitikas, sealhulgas eluaseme valdkonnas, on liikmesriigi ametiasutustel ulatuslik kaalutlusõigus, on neile asutustele selliselt jäetud kaalutlusruum seda piiratum, mida olulisem on asjasse puutuv õigus selleks, et tagada isikule võimalus talle antud põhiõigusi või „eraelulisi õigusi“ tegelikult kasutada. Nii on see eelkõige artikliga 8 tagatud õiguste puhul, mis on väga olulised isiku identiteedi, tema enesemääramise, füüsilise ja vaimse puutumatuse, tema sotsiaalsete suhete säilitamise ning tema ühiskondliku seisundi stabiilsuse ja turvalisuse seisukohast (EIK 17. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Winterstein jt vs. Prantsusmaa, CE:ECHR:2013:1017JUD002701307, punkt 148).
172
Järgmiseks tuleb märkida, et igal isikul, kellel on eluaseme kaotuse tõttu oht sattuda õiguse kodu austamisele tõsise riive ohvriks, peab üldjuhul olema võimalik lasta sõltumatul kohtul kontrollida sellise meetme proportsionaalsust artiklist 8 tulenevate asjakohaste põhimõtete alusel. Väljatõstmismeetme proportsionaalsuse hindamisel tuleb arvesse võtta eelkõige järgmisi kaalutlusi: kui kodu on loodud seaduslikult, vähendab see väljatõstmismeetme õiguspärasust ja vastupidi, kui kodu on loodud ebaseaduslikult, on puudutatud isik nõrgemal positsioonil. Lisaks, kui asendusmajutust ei ole võimalik pakkuda, on riive raskem kui siis, kui sellist majutust on võimalik pakkuda, kusjuures majutuse sobivust või mittesobivust hinnatakse eelkõige lähtuvalt puudutatud isiku erivajadustest (vt selle kohta EIK 17. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Winterstein jt vs. Prantsusmaa, CE:ECHR:2013:1017JUD002701307, punkt 148).
173
Lõpuks tuleb asjaomaste isikute kuulumist sotsiaalselt ebasoodsas olukorras olevasse rühma ja nende seonduvaid erivajadusi arvesse võtta proportsionaalsuse hindamisel, mille liikmesriigi ametiasutused on kohustatud läbi viima (EIK 17. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Winterstein jt vs. Prantsusmaa, CE:ECHR:2013:1017JUD002701307, punkt 160).
174
Käesoleval juhul võib asjaolu, et Taani munitsipaaleluasemete süsteemis vastutavad riigisisesed ametiasutused nende isikute ümberkolimise eest, kelle üürileping öeldakse ennetähtaegselt üles, kujutada endast ühte asjaolu, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus peab põhikohtuasjades vaidluse all olevate riigisiseste õigusnormide proportsionaalsuse hindamisel muu hulgas arvesse võtma. See asjaolu võib nimelt vähendada ennetähtaegsest ülesütlemisest tuleneva õiguse kodu austamisele riive raskust, tingimusel et see vastutus on tegelik ja asenduseluase kohandatakse vastavalt puudutatud isikute ja nende perekondade erivajadustele. Siiski tuleb arvesse võtta asjaolu, et mõni neist isikutest ja perekondadest on juba aastaid seaduslikult elanud peredele mõeldud eluasemel, mille nad kaotavad.
175
Eeltoodud põhjendusi arvestades tuleb asuda seisukohale, et direktiivi 2000/43 artikli 2 lõike 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ette kohustuse võtta vastu arengukavad, mille eesmärk on vähendada peredele mõeldud munitsipaaleluasemete osakaalu elamupiirkondades, mida iseloomustab muu hulgas asjaolu, et viimase viie aasta jooksul on neis elavate „mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajate ja nende järeltulijate“ osakaal ületanud 50%, kujutavad endast kaudset diskrimineerimist selle sätte tähenduses, kui ilmneb esiteks, et olgugi et need riigisisesed õigusnormid on sõnastatud või neid kohaldatakse pealtnäha neutraalselt, st võttes arvesse muid tegureid kui etniline päritolu, seavad need teatud etnilistesse rühmadesse kuuluvad isikud ebasoodsamasse olukorda, ja teiseks, et need riigisisesed õigusnormid ei järgi proportsionaalsuse põhimõtet selleks, et saavutada taotletav eesmärk, mis teenib ülekaalukat üldist huvi.
176
Neil asjaoludel tuleb esitatud küsimustele vastata, et direktiivi 2000/43 artikli 2 lõike 2 punkte a ja b tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ette kohustuse võtta vastu arengukavad, mille eesmärk on vähendada peredele mõeldud munitsipaaleluasemete osakaalu elamupiirkondades, mida iseloomustab muu hulgas asjaolu, et viimase viie aasta jooksul on neis elavate „mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajate ja nende järeltulijate“ osakaal ületanud 50%,
–
kujutavad endast otsest diskrimineerimist nimetatud artikli 2 lõike 2 punkti a tähenduses, kui ilmneb, et nende liikmesriigi õigusnormide vastuvõtmine põhineb kõnealuste piirkondade enamike elanike etnilisel päritolul ja et kõnealuste liikmesriigi õigusnormide tagajärjel koheldakse kõiki sealseid elanikke halvemini kui elanikke, kes elavad elamupiirkondades, mis on samalaadsed, kuid kus „mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajate ja nende järeltulijate“ osakaal ei ületa 50%;
–
kujutavad endast kaudset diskrimineerimist viidatud artikli 2 lõike 2 punkti b tähenduses, kui ilmneb esiteks, et olgugi et need riigisisesed õigusnormid on sõnastatud või neid kohaldatakse pealtnäha neutraalselt, st võttes arvesse muid tegureid kui etniline päritolu, seavad need teatud etnilistesse rühmadesse kuuluvad isikud ebasoodsamasse olukorda, ja teiseks, et need riigisisesed õigusnormid ei järgi proportsionaalsuse põhimõtet selleks, et saavutada taotletav eesmärk, mis teenib ülekaalukat üldist huvi.
Kohtukulud
177
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse sama kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:
Nõukogu 29. juuni 2000. aasta direktiivi 2000/43/EÜ, millega rakendatakse võrdse kohtlemise põhimõte sõltumata isikute rassilisest või etnilisest päritolust, artikli 2 lõike 2 punkte a ja b
tuleb tõlgendada nii, et
liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ette kohustuse võtta vastu arengukavad, mille eesmärk on vähendada peredele mõeldud munitsipaaleluasemete osakaalu elamupiirkondades, mida iseloomustab muu hulgas asjaolu, et viimase viie aasta jooksul on neis elavate „mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajate ja nende järeltulijate“ osakaal ületanud 50%,
–
kujutavad endast otsest diskrimineerimist nimetatud artikli 2 lõike 2 punkti a tähenduses, kui ilmneb, et nende liikmesriigi õigusnormide vastuvõtmine põhineb kõnealuste piirkondade enamike elanike etnilisel päritolul ja et kõnealuste liikmesriigi õigusnormide tagajärjel koheldakse kõiki sealseid elanikke halvemini kui elanikke, kes elavad elamupiirkondades, mis on samalaadsed, kuid kus „mujalt kui lääneriikidest pärit sisserändajate ja nende järeltulijate“ osakaal ei ületa 50%;
–
kujutavad endast kaudset diskrimineerimist viidatud artikli 2 lõike 2 punkti b tähenduses, kui ilmneb esiteks, et olgugi et need riigisisesed õigusnormid on sõnastatud või neid kohaldatakse pealtnäha neutraalselt, st võttes arvesse muid tegureid kui etniline päritolu, seavad need teatud etnilistesse rühmadesse kuuluvad isikud ebasoodsamasse olukorda, ja teiseks, et need riigisisesed õigusnormid ei järgi proportsionaalsuse põhimõtet selleks, et saavutada taotletav eesmärk, mis teenib ülekaalukat üldist huvi.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: taani.