62024CC0202
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
MACIEJA SZPUNARA
od 27. lipnja 2024. (
1
) (
i
)
Predmet C-202/24 [Alchaster] (
ii
)
Minister for Justice and Equality
protiv
MA
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Supreme Court (Vrhovni sud, Irska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Sporazum o trgovini i suradnji između Unije i Ujedinjene Kraljevine – Predaja osoba – Članak 49. stavak 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Načelo zakonitosti kaznenih djela i kazni – Izmjena sustava uvjetnog otpusta”
I. Uvod
1.
Predmetni zahtjev za prethodnu odluku, koji je uputio Supreme Court (Vrhovni sud, Irska) odnosi se na tumačenje, kao prvo, Sporazuma o trgovini i suradnji između Europske unije i Europske zajednice za atomsku energiju, s jedne strane, i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske, s druge strane (u daljnjem tekstu: Sporazum o trgovini i suradnji) (
2
) i, kao drugo, članka 49. stavka 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
2.
Taj je zahtjev upućen u kontekstu izvršenja uhidbenog naloga koji su pravosudna tijela Ujedinjene Kraljevine izdala za osobu MA radi provedbe kaznenog progona. Sud koji je uputio zahtjev želi utvrditi koje su obveze pravosudnog tijela koje izvršava uhidbeni nalog ako tražena osoba tvrdi da će tijela države koja je izdala nalog povrijediti njezina temeljna prava.
3.
U ovom ću mišljenju tvrditi da iako odredbe Sporazuma o trgovini i suradnji koje se odnose na postupke predaje predviđaju visoku razinu povjerenja između pravnog sustava Unije i pravnog sustava Ujedinjene Kraljevine te iako pravosudno tijelo izvršenja može u određenim okolnostima odbiti izvršenje uhidbenog naloga, u predmetnom slučaju nema razloga ne izvršiti uhidbeni nalog.
II. Pravni okvir
4.
Sporazum o trgovini i suradnji je sporazum o pridruživanju utemeljen na članku 217. UFEU-a (
3
) i članku 101. Ugovora o osnivanju Europske zajednice za atomsku energiju (
4
). Nakon što se prvo privremeno primjenjivao od 1. siječnja 2021. (
5
), na snagu je stupio 1. svibnja 2021., nakon što su ga Unija i Ujedinjena Kraljevina ratificirale (
6
). Sastoji se od sedam dijelova (
7
).
5.
Članak 5. Sporazuma o trgovini i suradnji, naslovljen „Privatna prava”, koji se nalazi u dijelu prvom (
8
) glavi II. (
9
) Sporazuma o trgovini i suradnji, glasi:
„1.   Ne dovodeći u pitanje članak SSC.67. Protokola o koordinaciji socijalne sigurnosti i uz iznimku, u pogledu Unije, dijela trećeg ovog Sporazuma, ništa u ovom Sporazumu ni u bilo kojem dopunskom sporazumu ne tumači se kao dodjeljivanje prava ili nametanje obveza osobama osim onih nastalih između stranaka na temelju međunarodnog javnog prava, ni kao dopuštanje izravnog pozivanja na ovaj Sporazum ili bilo koji dopunski sporazum u domaćim pravnim sustavima stranaka.
2.   Stranka u svojem pravu ne predviđa pravo na tužbu protiv druge stranke zbog njezina postupanja kojim se krši ovaj Sporazum ili bilo koji dopunski sporazum.”
6.
Dio treći odnosi se na suradnju u izvršavanju zakonodavstva i pravosudnu suradnju u kaznenim stvarima.
7.
Članak 524. Sporazuma o trgovini i suradnji, koji se nalazi u dijelu trećem glavi I. (
10
), naslovljen je „Zaštita ljudskih prava i temeljnih sloboda” te predviđa sljedeće:
„1.   Suradnja predviđena ovim dijelom temelji se na dugogodišnjem poštovanju demokracije i vladavine prava te zaštiti temeljnih prava i sloboda pojedinaca u strankama i državama članicama, među ostalim kako je utvrđeno u Općoj deklaraciji o ljudskim pravima i u Europskoj konvenciji o ljudskim pravima, te na važnosti provedbe prava i sloboda iz te konvencije u strankama i državama članicama.
2.   Ništa u ovom dijelu ne mijenja obvezu poštovanja temeljnih prava i pravnih načela kako su osobito sadržana u Europskoj konvenciji o ljudskim pravima i, u slučaju Unije i njezinih država članica, u [Povelji].”
8.
Glavom VII. dijela trećeg (članci 596. do 632.), naslovljenom „Predaja”, uspostavljen je sustav predaje između država članica i Ujedinjene Kraljevine. Njezine odredbe dopunjava Prilog 43., u kojem su navedene informacije koje mora sadržavati uhidbeni nalog (
11
).
9.
Članak 599. stavak 3. Sporazuma o trgovini i suradnji (
12
) glasi:
„Podložno članku 600., članku 601. stavku 1. točkama od (b) do (h) te člancima 602., 603. i 604., država ne smije odbiti izvršenje uhidbenog naloga koji je izdan u vezi sa sljedećim ponašanjem ako je ono kažnjivo oduzimanjem slobode ili mjerom oduzimanja slobode u maksimalnom trajanju od najmanje 12 mjeseci:
(a)
u vezi s ponašanjem svake osobe koja doprinosi počinjenju kaznenih djela skupine osoba koje djeluju sa zajedničkim ciljem počinjenja jednog ili više kaznenih djela u području terorizma iz članaka 1. i 2. Europske konvencije o suzbijanju terorizma, sastavljene u Strasbourgu 27. siječnja 1977., ili u vezi s nezakonitom trgovinom opojnim drogama i psihotropnim tvarima ili ubojstvom, teškom tjelesnom ozljedom, otmicom, protupravnim oduzimanjem slobode, uzimanjem talaca ili silovanjem, čak i ako ta osoba ne sudjeluje u stvarnom počinjenju dotičnog kaznenog djela ili više njih; takav doprinos mora biti namjeran i počinjen znajući da će sudjelovanje doprinijeti ostvarivanju kaznenih djela skupine; ili
(b)
u vezi s terorizmom kako je definiran u Prilogu 45.”
10.
Prema članku 604. točki (c) Sporazuma o trgovini i suradnji (
13
), „ako postoje opravdani razlozi za pretpostavku da postoji stvarna opasnost za zaštitu temeljnih prava tražene osobe, pravosudno tijelo izvršenja može prije donošenja odluke o izvršenju uhidbenog naloga, ovisno o slučaju, zahtijevati dodatna jamstva u pogledu postupanja s traženom osobom nakon njezine predaje”.
III. Glavni postupak i prethodno pitanje
11.
Okružni sudac Magistrates’ Courta of Northern Ireland (Magistratski sud Sjeverne Irske, Ujedinjena Kraljevina) izdao je 26. studenoga 2021. četiri naloga za uhićenje osobe MA u pogledu četiriju kaznenih djela povezanih s terorizmom (
14
) koja su navodno počinjena između 18. i 20. srpnja 2020.
12.
High Court (Visoki sud, Irska) presudom od 24. listopada 2022. i rješenjima od 24. listopada i 7. studenoga 2022. naložio je predaju osobe MA Ujedinjenoj Kraljevini, pritom joj ne dopustivši podnošenje žalbe Court of Appealu (Žalbeni sud, Irska).
13.
Supreme Court (Vrhovni sud) odlukom od 17. siječnja 2023. dopustio je osobi MA podnošenje žalbe protiv navedene presude i navedenih rješenja High Courta (Visoki sud).
14.
Osoba MA tvrdi da njezina predaja nije u skladu s načelom zakonitosti kaznenih djela i kazni.
15.
Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu ističe da Sporazum o trgovini i suradnji predviđa da se između Ujedinjene Kraljevine i država članica primjenjuju mehanizmi predaje. Taj sud smatra da, u skladu s primjenjivim irskim zakonodavstvom i Okvirnom odlukom 2002/584/PUP (
15
), prema Ujedinjenoj Kraljevini treba postupati kao da je država članica.
16.
Prema navodu suda koji je uputio zahtjev, ako bi se osobu MA predalo Ujedinjenoj Kraljevini i osudilo na kaznu zatvora, na njezino pravo na uvjetni otpust primjenjivalo bi se zakonodavstvo Ujedinjene Kraljevine usvojeno nakon navodnog počinjenja kaznenih djela za koja ju se kazneno progoni.
17.
Naime, pravila Sjeverne Irske o uvjetnom otpustu izmijenjena su s učinkom od 30. travnja 2021. Prije te izmjene, osoba osuđena za određena kaznena djela povezana s terorizmom imala je pravo na automatski uvjetni otpust nakon izdržavanja polovice svoje kazne. Prema pravilima koja se primjenjuju nakon navedenog datuma, uvjetni otpust takve osobe mora odobriti posebno tijelo te je on moguć tek nakon što dotična osoba izdrži dvije trećine svoje kazne.
18.
Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu navodi da je Europski sud za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) odbio argument da retroaktivne izmjene sustava smanjenja kazne ili uvjetnog otpusta čine povredu članka 7. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (u daljnjem tekstu: EKLJP). Međutim, ESLJP je zaključio, u presudi Del Río Prada protiv Španjolske (
16
), da mjere usvojene tijekom izvršavanja kazne mogu utjecati na njezin doseg. Stoga je, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, za rješavanje spora u glavnom postupku bitno odrediti konkretne učinke te presude.
19.
Sudovi Ujedinjene Kraljevine razmatrali su usklađenost zakonodavstva Ujedinjene Kraljevine o kojem je riječ s EKLJP-om. Tako je Supreme Court (Vrhovni sud, Ujedinjena Kraljevina) u presudi od 19. travnja 2023. utvrdio da primjena tog zakonodavstva na kaznena djela počinjena prije njegova stupanja na snagu nije u suprotnosti s člankom 7. EKLJP-a jer je tim zakonodavstvom izmijenjen samo način izvršavanja kazni zatvora dotičnih osoba, a da trajanje tih kazni nije produljeno.
20.
U tom kontekstu, uzimajući u obzir, posebice, jamstva koja je pravosudni sustav Ujedinjene Kraljevine pružio u pogledu primjene EKLJP-a, nepostojanje ikakvog dokaza o sustavnom nedostatku koji bi upućivao na to da će predaja osobe MA vjerojatno rezultirati teškom povredom prava zajamčenih EKLJP-om te imajući u vidu mogućnost osobe MA da podnese zahtjev ESLJP-u, sud koji je uputio zahtjev odbio je tvrdnju osobe MA da postoji opasnost od povrede tih prava.
21.
Unatoč tomu, sud koji je uputio zahtjev pita se je li moguće donijeti sličan zaključak u pogledu opasnosti od povrede članka 49. stavka 1. Povelje.
22.
Taj sud u tom pogledu ističe da, s obzirom na to da članak 49. stavak 1. Povelje odgovara članku 7. EKLJP-a, te dvije odredbe načelno imaju jednak opseg primjene, u skladu s člankom 52. stavkom 3. Povelje. Stoga je možda moguće bez dodatne provjere primijeniti pristup usvojen u pogledu članka 7. EKLJP-a. Međutim, sud koji je uputio zahtjev ističe da Sud još nije razmatrao implikacije članka 49. Povelje u odnosu na izmjenu odredbi o uvjetnom otpustu.
23.
Osim toga, s obzirom na to da država izvršenja mora predati traženu osobu, sud koji je uputio zahtjev smatra potrebnim ispitati je li ta država nadležna razmotriti argument utemeljen na neusklađenosti odredbi o kaznama koje će država izvršenja vjerojatno primijeniti s člankom 49. stavkom 1. Povelje u situaciji u kojoj ta država nije obvezna poštovati Povelju, a Sud je postavio visoke zahtjeve u pogledu uzimanja u obzir opasnosti od povrede temeljnih prava u državi članici koja je izdala uhidbeni nalog.
24.
Sud koji je uputio zahtjev stoga smatra da mora upitati Sud o tome koje kriterije treba primijeniti pravosudno tijelo izvršenja kako bi ocijenilo poštuje li se u državi izdavanja načelo zakonitosti kazni te postoji li opasnost od povrede tog načela u okolnostima u kojima se predaja ne protivi ni nacionalnom ustavu ni EKLJP-u.
25.
U tim okolnostima, Supreme Court (Vrhovni sud, Irska) odlukom od 7. ožujka 2024., koju je Sud zaprimio 14. ožujka 2024., prekinuo je postupak i uputio Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Ako se, u skladu sa [Sporazumom o trgovini i suradnji] (kojim se preuzimaju odredbe [Okvirne odluke 2002/584]), predaja traži radi kaznenog progona zbog kaznenih djela terorizma, a dotična osoba se protivi takvoj predaji zbog povrede članka 7. EKLJP-a i članka 49. stavka 2. [Povelje] zato što je uvedena zakonodavna mjera kojom se izmjenjuje dio kazne koju bi trebala izdržati u zatvoru kao i načini uvjetnog otpusta, a ona je donesena nakon datuma navodnog kaznenog djela zbog kojeg se traži predaja navedene osobe i, ako se primjenjuju sljedeća razmatranja:
(i.)
država koja podnosi zahtjev (u ovom slučaju Ujedinjena Kraljevina) stranka je EKLJP-a i provodi tu konvenciju u svojem nacionalnom pravu u skladu s Human Rights Actom, 1998 (Zakon o ljudskim pravima iz 1998.);
(ii.)
sudovi Ujedinjene Kraljevine (uključujući Supreme Court of the United Kingdom [(Vrhovni sud Ujedinjene Kraljevine)] ocijenili su da se primjenom predmetnih mjera na zatvorenike koji već izdržavaju kaznu koju je izrekao sud postupa u skladu s [EKLJP-om];
(iii.)
svaka osoba, uključujući i navedenu osobu ako bude predana, može podnijeti zahtjev [ESLJP-u];
(iv.)
ništa ne upućuje na to da država koja podnosi zahtjev ne bi provela bilo koju odluku [ESLJP-a];
(v.)
u skladu s tim, [Supreme Court (Vrhovni sud)] smatra da nije utvrđeno da predaja predstavlja stvarnu opasnost povrede članka 7. [EKLJP-a] ili Ustava;
(vi.)
ne upućuje se na to da se predaja isključuje člankom 19. Povelje;
(vii.)
članak 49. Povelje ne primjenjuje se na suđenje ili postupak izricanja kazne;
(viii.)
uopće se ne tvrdi da bi trebalo smatrati da postoji znatna razlika u primjeni članka 7. [EKLJP-a] i članka 49. Povelje;
ima li sud protiv čije odluke ne postoji pravo na pravni lijek u smislu članka 267. [trećeg stavka] UFEU-a, a uzimajući u obzir članak 52. stavak 3. Povelje i obvezu povjerenja između država članica i država koje su obvezne izvršiti predaju u skladu s odredbama [europskog uhidbenog naloga] na temelju Sporazuma o trgovini i suradnji, pravo zaključiti da tražena osoba nije dokazala postojanje stvarne opasnosti od toga da bi njezina predaja predstavljala povredu članka 49. stavka 2. Povelje ili je takav sud dužan provesti daljnju istragu i, u slučaju potvrdnog odgovora, kakva je njezina priroda i opseg provedbe?”
IV. Postupak pred Sudom
26.
Supreme Court (Vrhovni sud) zasebnim podneskom od 25. ožujka 2024. zatražio je da se predmetni slučaj riješi ubrzanim postupkom u skladu s člankom 105. Poslovnika Suda.
27.
Članak 105. stavak 1. Poslovnika Suda predviđa da na zahtjev suda koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku ili, iznimno, po službenoj dužnosti, predsjednik Suda može, kad priroda predmeta zahtijeva postupanje u kratkim rokovima, nakon što sasluša suca izvjestitelja i nezavisnog odvjetnika, odlučiti da se o tom zahtjevu odluči u ubrzanom postupku (
17
).
28.
Predsjednik Suda odlučio je 22. travnja 2024., nakon što je saslušao suca izvjestitelja i nezavisnog odvjetnika, prihvatiti zahtjev suda koji je uputio zahtjev da se o tom zahtjevu odluči u ubrzanom postupku u skladu s člankom 105. stavkom 1. Poslovnika Suda. Predsjednik Suda utemeljio je svoju odluku na činjenici da je prethodno pitanje postavljeno u predmetu u pogledu osobe kojoj je oduzeta sloboda u smislu članka 267. četvrtog stavka UFEU-a. Nadalje, odgovor na to pitanje mogao bi, s obzirom na prirodu pitanja i okolnosti u kojima je postavljeno, utjecati na daljnje oduzimanje slobode dotične osobe (
18
).
29.
Predsjednik Suda odredio je 7. svibnja 2024. kao krajnji rok za podnošenje pisanih očitovanja. U skladu s člankom 105. stavkom 2. Poslovnika Suda, rasprava je zakazana za 4. lipnja 2024.
30.
Pisana očitovanja podnijele su stranke glavnog postupka, mađarska vlada, Europska komisija i vlada Ujedinjene Kraljevine (
19
). Sve su stranke, osim mađarske vlade, sudjelovale na raspravi, koja je održana 4. lipnja 2024.
V. Ocjena
31.
Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u bitnome želi utvrditi mogu li pravosudna tijela države članice odbiti izvršenje uhidbenog naloga izdanog radi provedbe kaznenog progona pred pravosudnim tijelom Ujedinjene Kraljevine u skladu sa Sporazumom o trgovini i suradnji pozivajući se na postojanje opasnosti od povrede članka 49. stavka 1. Povelje zbog činjenice da će tražena osoba, ako je se osudi, podlijegati strožem sustavu uvjetnog otpusta u usporedbi s onim koji je bio na snazi kada je navodno kazneno djelo počinjeno. Osim toga, sud koji je uputio zahtjev traži smjernice u pogledu prirode i opsega nadzora koji mora provesti prije nego što, zbog navedenih razloga, odluči odbiti izvršenje dotičnog uhidbenog naloga.
A. Uvodna zapažanja
1.
Sporazum o trgovini i suradnji i Povelja kao primjenjivo pravo
32.
Kako bih odgovorio na pitanje, prvo ću utvrditi koja su pravna pravila mjerodavna za predmetni slučaj i, ključno, koje mjerilo u pogledu tumačenja i sudske prakse treba primijeniti, nakon čega ću razmotriti meritorno pitanje koje se tiče obveza koje ta pravila nameću pravosudnom tijelu izvršenja (
20
).
33.
Budući da su četiri uhidbena naloga (
21
) izdana nakon što je Sporazum o trgovini i suradnji stupio na snagu, odredbe tog sporazuma mjerodavne su za predmetni slučaj. U vezi s tim ističem da Okvirna odluka 2002/584, protivno navodu suda koji je uputio zahtjev, nije primjenjiva. Naime, ta se okvirna odluka (i.) primjenjivala prije povlačenja Ujedinjene Kraljevine iz Unije (
22
), (ii.) nastavila se primjenjivati tijekom narednog prijelaznog razdoblja (
23
) te se nakon toga (iii.) prestala primjenjivati u odnosu na Ujedinjenu Kraljevinu.
34.
Osim toga, Povelja je primjenjiva. Predmetni slučaj obuhvaćen je područjem primjene prava Unije u smislu članka 51. stavka 1. Povelje jer se odnosi na tumačenje Sporazuma o trgovini i suradnji. U dijelu u kojem se prethodno pitanje nacionalnog suda odnosi na obveze pravosudnog tijela (izvršenja) države članice Unije, to tijelo mora, kada djeluje unutar područja primjene prava Unije, poštovati zahtjeve iz Povelje.
2.
Odvagivanje uzajamnog povjerenja i zaštite temeljnih prava
a)
Opća razmatranja
35.
Svaki sustav prekogranične predaje i izvršenja uhidbenih naloga suočava se s naizgled suprotstavljenim interesima koje se mora pomiriti kako bi sustav funkcionirao. S jedne strane, potrebno je uzeti u obzir djelotvornost sustava kao takvu. Da bi postupak predaje funkcionirao, potrebno je izvršiti uhidbene naloge. To zahtijeva i pretpostavlja visoku razinu uzajamnog povjerenja, što se u pravnom smislu odražava u načelu „uzajamnog priznavanja”. To načelo podrazumijeva da između država sudionica postoji široka funkcionalna ekvivalentnost kada je riječ o njihovim odnosnim pravnim sustavima općenito i zaštiti temeljnih prava traženih osoba konkretno. S druge strane, ta temeljna prava moraju se poštovati. Ta obveza vrijedi i za pravosudna tijela koja izdaju i za pravosudna tijela koja izvršavaju uhidbeni nalog.
36.
U pitanju su obično temeljna prava tražene osobe te su države obvezne zaštititi ta prava. Međutim, stvar može biti složenija. Moguće su situacije u kojima države (kako one koje izdaju tako i one koje izvršavaju uhidbeni nalog) moraju zaštititi nekoliko temeljnih prava koja mogu, iako ne moraju, biti međusobno suprotstavljena, u kojem slučaju je potrebno pažljivo odvagnuti ta temeljna prava. Primjerice, pravosudno tijelo izvršenja mora, očito, provjeriti poštuju li se u državi koja je izdala uhidbeni nalog temeljna prava tražene osobe. Istodobno, moguće je da to isto pravosudno tijelo izvršenja mora, ovisno o slučaju, osigurati takozvanu postupovnu stranu prava na život zajamčenog člankom 2. Povelje (
24
), u smislu da mora doprinijeti provedbi djelotvorne istrage kada je pravo pojedinca na život povrijeđeno ili postoji opasnost da će biti povrijeđeno – što nužno zahtijeva brzu predaju državi koja je izdala uhidbeni nalog (
25
).
37.
Sustav koji zahtijeva izvršenje uhidbenih naloga čije bi izvršenje povrijedilo temeljna prava nije zamisliv, odnosno – kada je riječ o pravu Unije – nije u skladu s Poveljom.
38.
Uzajamno povjerenje nije apsolutan ili binaran pojam. Umjesto toga, on, kako se Komisija figurativno izrazila na raspravi, funkcionira kao klizna ljestvica. Uzajamno povjerenje ima različite oblike i varijacije. Jednostavno rečeno, što je uzajamno povjerenje između stranaka veće, to pravosudno tijelo izvršenja mora manje temeljito provjeriti hoće li temeljna prava tražene osobe biti ugrožena. Međutim, uzajamno povjerenje čak ni u takvoj situaciji ne znači „slijepo” povjerenje (
26
). To nas dovodi do Okvirne odluke 2002/584.
b)
Unutar Okvirne odluke 2002/584
39.
Kada je riječ o situacijama unutar Unije, to jest o situacijama između država članica, treba imati na umu da te situacije podliježu, kako se Sud figurativno izrazio u mišljenju 2/13 (
27
), „bitn[im] značajk[ama] prava Unije [koje su] dovele […] do strukturirane mreže načela, pravila i međuzavisnih pravnih odnosa koji uzajamno povezuju samu Uniju i njezine države članice kao i države članice međusobno, koje sada sudjeluju, kako na to podsjeća članak 1. drugi stavak UEU‑a, u ‚procesu stvaranja sve tješnje povezane unije među narodima Europe’” (
28
). Ta pravna struktura počiva na temeljnoj pretpostavci prema kojoj, kao što je navedeno u članku 2. UEU‑a, svaka država članica dijeli sa svim drugim državama članicama i priznaje da one s njom dijele niz zajedničkih vrijednosti na kojima se Unija temelji (
29
). Ta pretpostavka podrazumijeva i opravdava postojanje uzajamnog povjerenja među državama članicama u priznavanju tih vrijednosti i stoga u poštovanju prava Unije koje ih provodi (
30
).
40.
Posljedično, najviša razina uzajamnog povjerenja u vezi sa slučajevima predaje odražava se u Okvirnoj odluci 2002/584 o europskom uhidbenom nalogu. U tom pogledu, kako je Sud više puta podsjetio (
31
), u uvodnoj izjavi 6. Okvirne odluke 2002/584 ističe se da je europski uhidbeni nalog prva konkretna mjera u području kaznenog prava kojom se primjenjuje načelo uzajamnog priznavanja, koje Europsko vijeće (
32
) smatra „kamenom temeljcem” pravosudne suradnje.
41.
To znači da je veoma visok prag koji se mora doseći kako pravosudno tijelo izvršenja ne bi izvršilo uhidbeni nalog zbog razloga koji se tiču temeljnih prava. Sud je u tom smislu više puta utvrdio da pravosudna tijela izvršenja mogu odbiti izvršiti europski uhidbeni nalog samo zbog razloga koji proizlaze iz Okvirne odluke 2002/584, kako je tumači Sud, te da je izvršenje europskog uhidbenog naloga načelo, a odbijanje izvršenja zamišljeno je kao iznimka koja se mora usko tumačiti (
33
).
42.
Unatoč tomu, s obzirom na to da iz članka 1. stavka 3. Okvirne odluke 2002/584 proizlazi da ta okvirna odluka ne mijenja obvezu poštovanja temeljnih prava zajamčenih Poveljom, Sud je utvrdio da opasnost od povrede tih prava može pravosudnom tijelu izvršenja biti opravdanje da ne izvrši, iznimno te nakon odgovarajućeg razmatranja, europski uhidbeni nalog. Sud je do sada utvrdio da to vrijedi kada postoji opasnost od povrede prava da se ne bude izložen nečovječnom ili ponižavajućem postupanju ili kazni, koje je predviđeno u članku 4. Povelje (
34
), prava na djelotvoran pravni lijek u skladu s člankom 47. Povelje (
35
) te prava na privatan i obiteljski život i zaštitu interesa djeteta u skladu s člankom 7. odnosno člankom 24. Povelje (
36
).
43.
Kada je riječ o metodologiji koju pravosudno tijelo izvršenja mora primijeniti prilikom ocjenjivanja takve opasnosti, Sud uobičajeno zahtijeva da to tijelo provede ispitivanje u dvije faze. To podrazumijeva analizu na temelju različitih kriterija, što znači da se te faze ne smiju međusobno preklapati te da se moraju provesti jedna za drugom (
37
). U tu svrhu pravosudno tijelo izvršenja mora u okviru prve faze utvrditi postoje li objektivni, vjerodostojni, precizni i odgovarajuće aktualizirani elementi koji dokazuju postojanje stvarne opasnosti od povrede temeljnih prava u državi članici koja je izdala uhidbeni nalog. Ti elementi mogu proizlaziti iz, među ostalim, međunarodnih sudskih odluka, odluka, izvješća i drugih dokumenata koje izrađuju tijela Vijeća Europe ili koji potječu iz sustava Ujedinjenih naroda kao i iz informacija navedenih u bazi podataka Agencije Europske unije za temeljna prava (FRA) (
38
). Da se poslužim primjerom navodne povrede članaka 7. i 24. Povelje, u okviru druge faze pravosudno tijelo izvršenja mora konkretno i precizno provjeriti u kojoj mjeri nedostaci utvrđeni u prvoj fazi ispitivanja mogu utjecati na uvjete oduzimanja slobode osobe protiv koje je izdan europski uhidbeni nalog ili preuzimanja skrbi o njezinoj djeci te postoje li, s obzirom na njihovu osobnu situaciju, ozbiljni i dokazani razlozi za pretpostavku da će ta osoba ili njezina djeca biti izloženi stvarnoj opasnosti od povrede navedenih temeljnih prava (
39
).
44.
Osim toga, Sud je pojasnio, u kontekstu članka 47. (
40
) te članaka 7. i 24. Povelje, da se ispitivanje u dvije faze mora provesti čak i ako se dotična osoba ne poziva na sustavne ili opće nedostatke (
41
). Nasuprot tomu, Sud je utvrdio da pravosudno tijelo izvršenja može biti obvezno, na temelju članka 4. Povelje, odbiti izvršenje europskog uhidbenog naloga u odnosu na teško bolesnu osobu i bez provedbe prve faze tog ispitivanja ako ne može isključiti opasnost od povrede tog članka (
42
).
c)
Izvan Okvirne odluke 2002/584
45.
Što se tiče odnosa između država članica Unije i zemalja koje nisu članice, polazna točka je to da, aksiomatski, taj odnos ne počiva i ne može počivati na istoj razini uzajamnog povjerenja. To je zato što opći pravni odnos između tih zemalja po definiciji nije toliko blizak.
1) Države članice – Island i Norveška
46.
Island i Norveška, kao dvije države članice Europskog gospodarskog prostora, sklopili su s Unijom sporazum o postupku predaje (
43
). Kako je navedeno u preambuli tog sporazuma te kako je Sud naglasio, ugovorne stranke tog sporazuma izrazile su „uzajamno povjerenje” u ustroj i funkcioniranje svojih pravnih sustava te u svoju sposobnost da zajamče pravedno suđenje (
44
).
47.
Kako bih otklonio eventualne dvojbe u pogledu terminologije, naglašavam da se, koliko mi je poznato, pojmovi na engleskom jeziku „mutual trust” i „mutual confidence” koriste kao sinonimi. U biti, u većini službenih jezika Unije koristi se samo jedan pojam. Posljedično, s obzirom na to da su (i.) svi službeni jezici Unije vjerodostojni zakonodavni jezici, da se, (ii.) stoga, svim jezičnim verzijama akta Unije načelno treba priznati jednaku vrijednost (
45
), da (iii.) tumačenje odredbe prava Unije podrazumijeva usporedbu različitih jezičnih verzija (
46
) te da (iv.) razne jezične verzije teksta prava Unije treba ujednačeno tumačiti (
47
), predložio bih Sudu da ne razlikuje pojmove na engleskom jeziku „mutual trust” i „mutual confidence”.
48.
Sud je u pogledu sporazuma o predaji s Islandom i Norveškom usto utvrdio da su odredbe tog sporazuma „vrlo slične odgovarajućim odredbama Okvirne odluke 2002/584” (
48
).
49.
U vezi s tim ističem da se Sud prilikom tumačenja tog sporazuma vodi tumačenjem odgovarajućih odredbi Okvirne odluke 2002/584 (
49
). Čak i ako sporazum ne sadržava odredbu sličnu temeljnoj odredbi Okvirne odluke 2002/584 (
50
), Sud je utvrdio da su, „unatoč nepostojanju izričite odredbe u tom smislu u Sporazumu o postupku predaje, države stranke tog sporazuma u načelu obvezne izvršiti uhidbeni nalog koji je izdala druga država stranka navedenog sporazuma i mogu odbiti izvršenje takvog naloga samo zbog razloga koji proizlaze iz tog sporazuma” (
51
).
50.
Nadalje, Sud je, u kontekstu predaje unutar Unije koja je uzgredno uključivala Norvešku, odnose između Unije i Norveške opisao kao „povlaštene odnose […] koji premašuju okvir gospodarske i trgovinske suradnje” (
52
). Razlog tomu je bila činjenica da je Norveška „stranka Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru, da sudjeluje u zajedničkom europskom sustavu azila, da provodi i primjenjuje schengensku pravnu stečevinu te da je s Unijom sklopila sporazum o postupku predaje između država članica Europske unije i Islanda i Norveške” (
53
).
51.
Valja istaknuti da se Sud u prilog svojem argumentu oslanja na činjenicu da Norveška primjenjuje schengensku pravnu stečevinu. Prema mojemu mišljenju, to opravdavaju posebnosti odnosnih slučajeva. Svi su ti slučajevi uključivali i državu koja je članica Europskog gospodarskog prostora i situaciju unutar Unije (
54
). S druge strane, predmetni slučaj je jednostavniji, jer se odnosi samo na državu članicu (Irsku) i zemlju koja nije članica (Ujedinjenu Kraljevinu).
2) Države članice – treće države
52.
U slučaju u kojem je donesena presuda Petruhhin (
55
) jedno od pitanja je bilo, u situaciji koja je bila obuhvaćena područjem primjene Povelje u smislu njezina članka 51. stavka 1. (
56
), koje kriterije pravosudno tijelo izvršenja može primijeniti kada izvršava zahtjev za izručenje koji je izdala treća država s kojom Unija nije zaključila sporazum o izručenju (
57
).
53.
Pozivajući se na relevantnu sudsku praksu ESLJP-a (
58
), Sud je utvrdio da postojanje deklaracija i prihvaćanje međunarodnih ugovora u kojima se jamči poštovanje temeljnih prava načelno nije samo po sebi dovoljno za osiguravanje prikladne zaštite od opasnosti od lošeg postupanja kada pouzdani izvori ukazuju na praksu koju poduzimaju ili toleriraju državna tijela koja je očito suprotna načelima EKLJP-a (
59
). Sud je slijedom toga zaključio da je nadležno tijelo države članice od koje se izručenje traži, ako raspolaže elementima koji potvrđuju stvarnu opasnost od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja prema osobama u trećoj državi koja traži izručenje, dužno ocijeniti postojanje te opasnosti prilikom donošenja odluke o izručenju osobe toj državi (
60
). U tu svrhu, nadležno tijelo države članice od koje se izručenje traži mora utemeljiti odluku na objektivnim, vjerodostojnim, preciznim i odgovarajuće aktualiziranim elementima. Ti elementi mogu proizlaziti iz, među ostalim, međunarodnih sudskih odluka kao što su presude ESLJP-a, sudskih odluka treće države koja traži izručenje kao i odluka, izvješća ili drugih dokumenata koje izrađuju tijela Vijeća Europe ili koji potječu iz sustava Ujedinjenih naroda (
61
).
54.
Ispitivanje koje Sud zahtijeva u presudi Petruhhin čini mi se manje krutim i strogim od ispitivanja u dvije faze za potrebe Okvirne odluke 2002/584. Presudne su konkretne okolnosti slučaja, a ne nužno općeniti nedostaci pravnog sustava države koja je izdala nalog.
B. Sporazum o trgovini i suradnji
1.
Pravna osnova, svrha i opća struktura
55.
Kako je ukratko navedeno u odjeljku ovog mišljenja koji se odnosi na pravni okvir, Sporazum o trgovini i suradnji je sporazum o pridruživanju utemeljen na članku 217. UFEU-a (
62
). Usvojen je kao „isključivo Unijin”, a ne mješoviti sporazum, što znači da države članice nisu ugovorne stranke.
56.
Moglo bi se tvrditi da se u pogledu svakog međunarodnog sporazuma postavlja važno pitanje imaju li (neke) njegove odredbe izravan učinak, što znači da se pojedinci mogu na njih pozivati pred nacionalnim sudovima (Unije). Sud je to pitanje obično rješavao promatranjem duha, opće strukture i teksta odredbi dotičnog međunarodnog sporazuma (
63
). Kada je riječ o odredbama o„predaji” iz dijela trećeg glave VII. Sporazuma o trgovini i suradnji, smatram da je to pitanje moguće riješiti razmatranjem članka 5. stavka 1. Sporazuma o trgovini i suradnji, primjenjujući a contrario pristup. Prema članku 5. stavku 1. Sporazuma o trgovini i suradnji, uz iznimku, u pogledu Unije, dijela trećeg tog sporazuma (
64
), ništa u tom sporazumu ni u bilo kojem dopunskom sporazumu ne tumači se kao dodjeljivanje prava ili nametanje obveza osobama osim onih nastalih između stranaka na temelju međunarodnog javnog prava, ni kao dopuštanje izravnog pozivanja na taj sporazum ili bilo koji dopunski sporazum u domaćim pravnim sustavima stranaka. Budući da je dio treći Sporazuma o trgovini i suradnji izričito isključen, nema razloga pretpostaviti da njegove odredbe, ako ispunjavaju uobičajene kriterije izravnog učinka, ne bi trebale imati izravan učinak unutar pravnog poretka Unije.
57.
Iz članka 216. stavka 2. UFEU-a i ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da Sporazum o trgovini i suradnji, kao međunarodni sporazum koji je Unija sklopila, obvezuje Uniju te od svojeg stupanja na snagu čini sastavni dio njezina pravnog poretka (
65
). Sud prilikom tumačenja međunarodnih sporazuma stavlja poseban naglasak na ciljeve sporazuma. Shodno tomu, iz ustaljene sudske prakse slijedi da se međunarodni ugovor mora tumačiti ne samo s obzirom na izričaj u kojem je sastavljen nego i u svjetlu svojih ciljeva (
66
). Shodno tomu, ključno je istaknuti da istovjetnost teksta odredbe sporazuma i odgovarajućih odredbi prava Unije ne znači da se te odredbe mora jednako tumačiti (
67
).
58.
Svrha Sporazuma o trgovini i suradnji u njegovu je članku 1. određena kao uspostava temelja za širok odnos između Unije i Ujedinjene Kraljevine u području blagostanja i dobrosusjedskih odnosa obilježenih bliskim i miroljubivim odnosima koji se temelje na suradnji, uz poštovanje autonomije i suvereniteta stranaka. U članku 3. Sporazuma o trgovini i suradnji potom se navodi da stranke jedna drugoj, uz puno uzajamno poštovanje i u dobroj vjeri, pomažu pri obavljanju zadaća koje proizlaze iz tog sporazuma. Sporazum o trgovini i suradnji tumači se, kako je predviđeno u njegovu članku 4. stavku 1., u dobroj vjeri u skladu uobičajenim značenjem njegovih odredbi u kontekstu u kojem se nalaze te s obzirom na predmet i svrhu tog sporazuma u skladu s uobičajenim pravilima tumačenja međunarodnog javnog prava, uključujući ona kodificirana u Bečkoj konvenciji o pravu međunarodnih ugovora (
68
). Radi veće sigurnosti, ni Sporazumom o trgovini i suradnji ni bilo kojim dopunskim sporazumom ne uspostavlja se obveza tumačenja njihovih odredaba u skladu s domaćim pravom bilo koje stranke (
69
); slično tomu, tumačenje Sporazuma o trgovini i suradnji ili bilo kojeg dopunskog sporazuma koje daju sudovi bilo koje stranke ne obvezuje sudove druge stranke (
70
).
59.
Ne ulazeći u detalje odgovarajućih odredbi UEU-a i UFEU-a, odmah je jasno da je ta svrha, u smislu njezinih nastojanja i namjere, daleko od onoga što se nalazi u preambuli i početnim člancima UEU-a i UFEU-a.
60.
Unatoč tomu, u nastavku Sporazuma o trgovini i suradnji, a kako proizlazi iz njegovih materijalnih odredbi, javlja se stupanj nastojanja koji je znatno veći od onog na koji upućuju njegovi uvodni članci. Shodno tomu, dio treći, koji se odnosi na suradnju u izvršavanju zakonodavstva i pravosudnu suradnju u kaznenim stvarima (
71
), i, konkretnije, glava VII. dijela trećeg, koja se odnosi na predaju, sadržavaju podroban skup pravila s uzajamnim pravima i obvezama za Uniju i Ujedinjenu Kraljevinu.
61.
Kao prvo, članak 524. Sporazuma o trgovini i suradnji (
72
) propisuje, za čitav dio treći tog sporazuma, da se (i.) suradnja predviđena u tom dijelu temelji na dugogodišnjem poštovanju demokracije i vladavine prava te zaštiti temeljnih prava i sloboda pojedinaca u strankama i državama članicama, među ostalim onih utvrđenih u Općoj deklaraciji o ljudskim pravima i EKLJP-u, te na važnosti provedbe prava i sloboda iz te konvencije u strankama i državama članicama, te da (ii.) ništa u tom dijelu ne mijenja obvezu poštovanja temeljnih prava i pravnih načela kako su osobito sadržana u EKLJP-u i, u slučaju Unije i njezinih država članica, u Povelji.
62.
U mjeri u kojoj je pravilo međunarodnog sporazuma sklopljenog između Unije i treće države moguće tako opisati, članak 524. Sporazuma o trgovini i suradnji čini odredbu od ustavnog značaja. Suradnja u izvršavanju zakonodavstva i pravosudna suradnja u kaznenim stvarima je, po definiciji, pravno područje koje se nužno dotiče temeljnih prava. Potvrda uzajamne predanosti Unije i Ujedinjene Kraljevine demokraciji, vladavini prava i temeljnim pravima šalje snažan signal o bliskosti suradnje obuhvaćene dijelom trećim Sporazuma o trgovini i suradnji te služi kao mjerilo za tumačenje čitavog tog dijela.
2.
Mehanizam predaje u skladu sa Sporazumom o trgovini i suradnji
63.
Cilj dijela trećeg glave VII. Sporazuma o trgovini i suradnji opisan je u članku 596. tog sporazuma kao osiguravanje da se sustav izručenja između država članica, s jedne strane, i Ujedinjene Kraljevine, s druge strane, temelji na mehanizmu predaje.
64.
Budući da se u toj odredbi koriste izrazi „izručenje” i „predaja”, valja iznijeti veoma kratku terminološku napomenu. U pravu Unije, „predaja” u smislu Okvirne odluke 2002/584 odnosi se na situaciju između dviju država članica, dok se „izručenje” načelno odnosi na situaciju između države članice i treće države (
73
). Međutim, kada su te treće države usko vezane za Uniju, kao što su države koje su članice Europskog gospodarskog prostora, koristi se izraz „postupci predaje” (
74
). Isto vrijedi i za Sporazum o trgovini i suradnji. U glavi VII. rutinski se spominje „predaja” kada se opisuje situacija između država članica i Ujedinjene Kraljevine odnosno „izručenje” kada se govori o situaciji između država članica ili Ujedinjene Kraljevine i treće države (
75
). Zašto se onda u članku 596. Sporazuma o trgovini i suradnji spominju i izručenje i predaja? Ja to objašnjavam time što se „izručenje” smatra uobičajenim izrazom u međunarodnom javnom pravu, dok se „predaja” tiče situacija koje uključuju Uniju i neke od njezinih najbližih partnera, kako je gore opisano (
76
).
65.
Članak 599. Sporazuma o trgovini i suradnji bavi se područjem primjene mehanizma predaje te predviđa kada se uhidbeni nalog može izdati. Prema članku 599. stavku 1. Sporazuma o trgovini i suradnji, uhidbeni nalog može se izdati za djela koja su pravom države koja izdaje uhidbeni nalog kažnjiva kaznom zatvora ili mjerom oduzimanja slobode u maksimalnom trajanju od najmanje 12 mjeseci ili, ako je izrečena kazna ili donesena mjera oduzimanja slobode, za kazne ili mjere oduzimanja slobode u trajanju od najmanje četiri mjeseca. Osim toga, u skladu s člankom 599. stavkom 3. Sporazuma o trgovini i suradnji, podložno, među ostalim, članku 600., članku 601. stavku 1. točkama (b) do (h) te članku 604. tog sporazuma, država ne smije odbiti izvršenje uhidbenog naloga koji je izdan u vezi s, među ostalim, kaznenim djelima terorizma ako su ona kažnjiva kaznom zatvora u maksimalnom trajanju od najmanje 12 mjeseci.
66.
U člancima 600. i 601. Sporazuma o trgovini i suradnji naveden je niz razloga za obvezno (
77
) odnosno fakultativno (
78
) neizvršenje uhidbenog naloga. Kao i u odgovarajućim odredbama Okvirne odluke 2002/584 (
79
), nijedan od tih razloga ne odnosi se izravno na temeljna prava općenito niti na, očito, članak 49. stavak 1. Povelje konkretno.
67.
Prema članku 604. točki (c) Sporazuma o trgovini i suradnji, izvršenje uhidbenog naloga, koje obavlja pravosudno tijelo izvršenja, može biti podložno jamstvu da to tijelo, ako postoje opravdani razlozi za pretpostavku da postoji stvarna opasnost za zaštitu temeljnih prava tražene osobe, može prije donošenja odluke o izvršenju uhidbenog naloga, ovisno o slučaju, zahtijevati dodatna jamstva u pogledu postupanja s traženom osobom nakon njezine predaje.
68.
Člankom 613. Sporazuma o trgovini i suradnji uređene su odluke o predaji. Prema stavku 1. te odredbe, pravosudno tijelo izvršenja o predaji osobe odlučuje u rokovima i u skladu s uvjetima definiranima u glavi VII., a posebno u skladu s načelom proporcionalnosti iz članka 597. (
80
). Prema stavku 2. članka 613. Sporazuma o trgovini i suradnji, ako pravosudno tijelo izvršenja smatra da su informacije koje je prenijela država koja izdaje uhidbeni nalog nedovoljne kako bi na temelju njih odlučilo o predaji, ono zahtijeva žurno dostavljanje dodatnih informacija, posebno s obzirom na članak 597., članke 600. do 602., članak 604. i članak 606., te može utvrditi rok za njihov primitak, uzimajući u obzir potrebu za poštovanjem rokova utvrđenih u članku 615.
69.
Valja istaknuti da nijedna odredba ne odgovara članku 1. stavku 2. Okvirne odluke 2002/584 izravno (
81
). Međutim, to ne mijenja činjenicu da tijela imaju prešutnu opću obvezu izvršiti uhidbeni nalog izdan na temelju Sporazuma o trgovini i suradnji. Smatram da se sve odredbe dijela trećeg glave VII. Sporazuma o trgovini i suradnji temelje na toj pretpostavci.
70.
Odredbe dijela trećeg glave VII. Sporazuma o trgovini i suradnji obilježava visoka razina povjerenja između Unije i Ujedinjene Kraljevine u pogledu predanosti zaštiti temeljnih prava. Uzajamno povjerenje u to da se temeljna prava štitilo, da ih se štiti te da će ih se štititi prožima čitav tekst (
82
).
71.
Iz tog kratkog i nipošto sveobuhvatnog pregleda nekih ključnih odredbi dijela trećeg glave VII. Sporazuma o trgovini i suradnji proizlazi da su Unija i Ujedinjena Kraljevina uspostavile sustav predaje koji obilježavaju jaka bliskost i visoka razina uzajamnog povjerenja. U tom smislu, sud koji je uputio zahtjev odredbe dijela trećeg glave VII. Sporazuma o trgovini i suradnji smatra „istovjetn[ima] sustavu [predaje] predviđenom Okvirnom odlukom [2002/584]” (
83
).
72.
Taj navod suda koji je uputio zahtjev zadire u središte predmetnog slučaja i poziva na oprez u ovom stadiju. Iako je većina odredbi dijela trećeg glave VII. Sporazuma o trgovini i suradnji slična odredbama Okvirne odluke 2002/584, u smislu da jednako glase, postoje elementi po kojima se ta dva akta razlikuju (
84
), čega je istaknut primjer pitanje političkih kaznenih djela (
85
).
3.
Obveze pravosudnog tijela izvršenja
73.
To nas dovodi do srži predmetnog slučaja, a to je pitanje obveza koje pravosudno tijelo izvršenja ima u pogledu toga poštuju li tijela države koja je izdala uhidbeni nalog temeljna prava. U tom su pogledu potrebne sljedeće napomene.
74.
Kao prvo, s obzirom na to da situacija o kojoj je riječ ulazi u područje primjene prava Unije u smislu članka 51. stavka 1. Povelje, pravosudno tijelo izvršenja koje odlučuje o izvršenju uhidbenog naloga vezano je Poveljom u smislu da mora osigurati da predaja tražene osobe neće dovesti do povrede prava zajamčenih Poveljom.
75.
Kao drugo, pravosudno tijelo izvršenja mora provesti to razmatranje samo kada osoba u pogledu koje je izdan uhidbeni nalog ističe postojanje takve iznimne povrede temeljnih prava.
76.
Kao treće, smatram uzaludnim nastojati ispitivanje u dvije faze, koje se od presude Aranyosi i Căldăraru (
86
) koristi za situacije unutar Unije, doslovno primijeniti na sustav uspostavljen Sporazumom o trgovini i suradnji. Kako je gore podrobno objašnjeno, taj test iz sudske prakse temelji se na najvišoj razini povjerenja mogućoj unutar pravnog poretka Unije, to jest na uzajamnom povjerenju između država članica Unije. Razina povjerenja između Unije i Ujedinjene Kraljevine je visoka, ali ne toliko kao razina povjerenja na kojoj počiva Okvirna odluka 2002/584.
77.
Kao četvrto, uzajamno povjerenje nije binaran pojam, već funkcionira kao klizna ljestvica, a, kako je gore navedeno, relevantne odredbe Sporazuma o trgovini i suradnji počivaju na visokoj razini uzajamnog povjerenja, koja je viša od razine povjerenja između država članica i velike većine zemalja koje nisu članice. Od pravosudnog tijela izvršenja stoga se očekuje, načelno, da izvrši uhidbeni nalog te može odbiti izvršenje samo ako postoje opipljivi dokazi o stvarnoj opasnosti od povrede temeljnih prava. Unija i Ujedinjena Kraljevina kroz relevantne su odredbe Sporazuma o trgovini i suradnji izrazile vjeru u to da će obje poštovati svoje obveze u pogledu temeljnih prava. Stoga postoji oboriva pretpostavka da su ugovorne stranke do sada štitile temeljna prava, da ih trenutno štite te da će ih štititi u budućnosti.
78.
U vezi s tim, predlažem da Sud, (i.) kao polaznu točku, primijeni kriterije usporedive s onima koji su uspostavljeni u presudi Petruhhin (
87
), ali (ii.) uz shvaćanje da će pravosudno tijelo izvršenja sâmo ocijeniti poštovanje relevantnih temeljnih prava.
79.
Kada je riječ o predmetnom slučaju, ako irska tijela raspolažu dokazima o postojanju stvarne opasnosti od povrede temeljnih prava u trećoj državi izdavateljici, ona moraju procijeniti tu opasnost prilikom odlučivanja o izručenju dotične osobe toj državi. Pravosudno tijelo izvršenja u tu se svrhu mora voditi objektivnim, vjerodostojnim, preciznim i odgovarajuće aktualiziranim elementima. Ti elementi mogu proizlaziti iz, među ostalim, međunarodnih sudskih odluka kao što su presude ESLJP-a, sudskih odluka treće države izdavateljice kao i odluka, izvješća ili drugih dokumenata koje izrađuju tijela Vijeća Europe ili koji potječu iz sustava Ujedinjenih naroda. Postojanje deklaracija i prihvaćanje međunarodnih ugovora u kojima se jamči poštovanje temeljnih prava načelno nije samo po sebi dovoljno.
80.
Ključno je naglasiti da nije dovoljno da se pravosudno tijelo izvršenja pouzda samo u činjenicu da je Ujedinjena Kraljevina nakon povlačenja iz Unije i dalje stranka EKLJP-a. Slično tomu, nije dovoljno formalno pozvati se samo na sudsku praksu sudova Ujedinjene Kraljevine kako bi se dokazalo da je postupak predaje u skladu s relevantnim temeljnim pravima. Pravosudno tijelo izvršenja mora provesti vlastito ispitivanje kako bi sâmo procijenilo je li predaja u skladu s temeljnim pravima. To znači da ono ne može samo primiti na znanje postojanje relevantnih presuda sudova Ujedinjene Kraljevine. Iako takve presude mogu upućivati na poštovanje temeljnih prava, ono svejedno mora provesti vlastito ispitivanje i donijeti vlastite zaključke o situaciji.
C. Članak 49. stavak 1. Povelje
81.
Iako sam, naravno, svjestan činjenice da je u konačnici na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi postoji li u predmetnom slučaju opasnost od povrede članka 49. stavka 1. Povelje, smatram da Sud, s obzirom na informacije koje ima na raspolaganju, može u tom pogledu dati smjernice sudu koji je uputio zahtjev.
82.
Treba imati na umu da je sustav koji dopušta uvjetni otpust u Sjevernoj Irskoj izmijenjen s učinkom od 30. travnja 2021. Prije te izmjene, osoba osuđena za određena kaznena djela povezana s terorizmom imala je pravo na automatski otpust nakon što bi izdržala polovicu svoje kazne. Nakon te izmjene, uvjetni otpust takve osobe mora odobriti posebno tijelo te je on moguć tek nakon što dotična osoba izdrži dvije trećine svoje kazne.
83.
Pitanje je protivi li se ta izmjena sustava uvjetnog otpusta načelu zabrane retroaktivnosti predviđenom u članku 49. stavku 1. drugoj rečenici Povelje.
84.
Prema članku 49. stavku 1. Povelje, nitko ne može biti proglašen krivim za kazneno djelo počinjeno činom ili propustom koje, u času počinjenja, po unutrašnjem ili po međunarodnom pravu nije bilo predviđeno kao kazneno djelo. Slično tomu, ne može se odrediti teža kazna od one koja je bila primjenjiva u času kad je kazneno djelo počinjeno. Ako je, nakon počinjenja kaznenog djela, zakonom propisana blaža kazna, primjenjuje se takva kazna.
85.
Dakle, članak 49. Povelje sadržava zahtjeve u pogledu izricanja kazni. On ne sadržava (puka) načela u smislu članka 52. stavka 5. Povelje, nego predviđa utuživa prava (
88
).
86.
Sud je već utvrdio da članak 49. Povelje treba tumačiti na način da sadržava iste zahtjeve poput onih koji proizlaze iz članka 7. EKLJP-a (
89
), čime je potvrdio informacije iz neobvezujućih, ali ipak instruktivnih (
90
) objašnjenja koja se odnose na Povelju (
91
). Uzgred, tekst prvih dviju rečenica članka 49. stavka 1. Povelje identičan je tekstu članka 7. stavka 1. EKLJP-a. Shodno tomu, moguće je voditi se relevantnom sudskom praksom ESLJP-a (
92
).
87.
U vezi s tim naglašavam da jamstvo iz članka 7. EKLJP-a, koje je bitan element vladavine prava, ima važno mjesto u sustavu zaštite koji je uspostavljen EKLJP-om, što pokazuje činjenica da se od njega ne može odstupiti u skladu s člankom 15. EKLJP-a (
93
).
88.
Kako sâm sud koji je uputio zahtjev ističe, ESLJP je odbio tvrdnju da retroaktivne izmjene sustava smanjenja kazne ili uvjetnog otpusta čine povredu članka 7. EKLJP-a, jer takve mjere nisu dio „kazne” u smislu tog članka.
89.
Iako pojam „kazna” ima autonoman doseg (
94
), ESLJP (
95
) u svojoj sudskoj praksi razlikuje mjeru koja čini kaznu kao takvu i mjeru koja se tiče izvršenja ili provedbe kazne. Posljedično, ako se priroda i svrha mjere odnose na smanjenje kazne ili na izmjenu sustava uvjetnog otpusta, to nije dio „kazne” u smislu članka 7. EKLJP-a (
96
).
90.
Sud koji je uputio zahtjev u vezi s tim ističe da je ESLJP utvrdio da „u praksi razlika između mjere koja predstavlja ‚kaznu’ i mjere koja se odnosi na ‚izvršenje’ ili ‚provedbu’ kazne možda nije uvijek jasna” te da je moguće da mjera koja je usvojena tijekom izvršenja kazne ne čini tek mjeru koja se odnosi na način izvršenja kazne, već mjeru koja utječe na doseg kazne. Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu ističe presudu Del Río Prada protiv Španjolske. Taj se sud pita odstupa li ta presuda, i u kojoj mjeri, od ranije sudske prakse ESLJP-a.
91.
Mislim da odluka ESLJP-a na koju nacionalni sud upućuje ne odstupa od ustaljene sudske prakse ESLJP-a koja se odnosi na članak 7. stavak 1. EKLJP-a.
92.
Citirani navod iz presude Del Río Prada protiv Španjolske oslanja se na raniju i dosljednu sudsku prasku tog suda. Dakle, ESLJP je i prije donošenja te presude veoma pažljivo promatrao utječe li mjera koja se naizgled odnosi na izvršenje ili provedbu kazne zapravo na doseg te kazne. Drugim riječima, ne vidim prostora za tvrdnju, kakvu osoba MA iznosi, da presuda Del Río Prada protiv Španjolske pokazuje „fleksibilniji pristup ESLJP-a u pogledu primjene članka 7. [EKLJP-a] nego u njegovoj prethodnoj sudskoj praksi” (
97
).
93.
U predmetu Del Río Prada protiv Španjolske, podnositeljici zahtjeva, I. del Río Prada, izrečena je kazna zatvora za kaznena djela počinjena između 1982. i 1987. u ukupnom trajanju od više od 3000 godina (
98
). To je kasnije značajno smanjeno na temelju španjolskog Kaznenog zakonika iz 1973., koji je dopuštao da stvarno oduzimanje slobode traje najviše 30 godina. U vezi s tim, podnositeljica zahtjeva imala je pravo na određena smanjenja kazne zahvaljujući tome što je radila i studirala u zatvoru. Kasnije, to jest nakon što je podnositeljica zahtjeva osuđena i puštena iz zatvora, Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska) uveo je novu pravnu doktrinu (
99
), prema kojoj smanjenja kazne treba primijeniti na svaku pojedinačnu kaznu, a ne na maksimalno trajanje kazne zatvora od 30 godina. To je dovelo do produljenja vremena koje će mnogi zatvorenici, uključujući I. del Río Prada, provesti u zatvoru, zbog čega je ESLJP utvrdio povredu članka 7. EKLJP-a.
94.
ESLJP je pritom smatrao ključnim da, u trenutku kada je podnositeljica zahtjeva osuđena te u trenutku kada je obaviještena o odluci da će joj se izreći jedinstvena kazna i da će joj biti izrečena maksimalna kazna zatvora, nije bilo naznaka nikakve sudske prakse sukladne spornoj odluci španjolskog Vrhovnog suda (
100
).
95.
Iznimnu narav presude Del Río Prada protiv Španjolske potvrđuje kasnija odluka ESLJP-a u predmetu Devriendt (
101
). U tom je predmetu bila riječ o tome da je u belgijskom pravu minimalan prag za uvjetni otpust u odnosu na kazne doživotnog zatvora povećan s 10 na 15 godina provedenih u zatvoru (
102
). To se povećanje dogodilo između trenutka počinjenja odnosnih kaznenih djela i (pravomoćne) osude njihova počinitelja. ESLJP je taj predmet izričito razlikovao od predmeta Del Río Prada protiv Španjolske te nije utvrdio postojanje povrede članka 7. EKLJP-a. Osobito, naveo je da je odnosni uvjetni otpust predstavljao način izvršenja kazne zatvora prema kojem osuđenik kaznu izdržava izvan zatvora, pri čemu mora poštovati određene uvjete tijekom predviđenog probacijskog razdoblja, te da se taj predmet u tom pogledu razlikovao od predmeta Del Río Prada protiv Španjolske, u kojem je bila riječ o smanjenju izrečene kazne, a ne o pukom ublaženju ili prilagodbi uvjeta njezina izvršenja (
103
). Usto je istaknuo da pogoršanje uvjeta kazne zatvora podnositelja zahtjeva koje je nedvojbeno nastupilo kada je novim sustavom povećan vremenski prag za uvjetni otpust nije, u suprotnosti sa situacijom u predmetu Del Río Prada protiv Španjolske, onemogućilo uvjetni otpust (
104
).
96.
Kako bi se utvrdilo čini li mjera koja je usvojena tijekom izvršenja kazne tek mjeru koja se odnosi na način izvršenja kazne ili pak mjeru koja utječe na doseg kazne, u svakom je pojedinom slučaju potrebno ispitati konkretan sadržaj izrečene „kazne” prema nacionalnom pravu koje je bilo na snazi u relevantno vrijeme odnosno, drugim riječima, suštinsku prirodu kazne. Pritom je potrebno sagledati nacionalno pravo kao cjelinu i način na koji se ono primjenjivalo u relevantno vrijeme (
105
).
97.
U tom pogledu ističem da baš ništa ne upućuje na to da su se kazne primjenjive na navodno počinjena djela, to jest kazna doživotnog zatvora, promijenile od navodnog datuma počinjenja djela do danas.
98.
Osim toga, činjenica da, prema izmijenjenom sustavu koji dopušta uvjetni otpust u Sjevernoj Irskoj, osoba osuđena za određena kaznena djela povezana s terorizmom nema više pravo na automatski uvjetni otpust nakon što izdrži polovicu svoje kazne, nego njezin uvjetni otpust odobrava posebno tijelo te je on moguć samo ako je dotična osoba izdržala dvije trećine svoje kazne, ne mijenja činjenicu da će ta osoba izdržavati kaznu čak i kada bude uvjetno otpuštena.
99.
Zaključno se može navesti da sustav koji dopušta uvjetni otpust nije obuhvaćen definicijom „kazne” u smislu članka 49. stavka 1. druge rečenice Povelje te ga ta odredba stoga ne zahvaća.
100.
Prema članku 52. stavku 3. Povelje, u onoj mjeri u kojoj Povelja sadržava prava koja odgovaraju pravima zajamčenima EKLJP-om, značenje i opseg primjene tih prava jednaki su onima iz te konvencije. To ne sprječava pravo Unije da pruži širu zaštitu.
101.
U mjeri u kojoj se iz toga nameće pitanje ima li članak 49. stavak 1. Povelje širi opseg primjene ili predviđa strože zahtjeve nego članak 7. stavak 1. EKLJP-a, ne vidim prostora ni razloga smatrati da bi to mogao biti slučaj. Osobito, kako je Komisija naglasila, ne može se razaznati nikakva ustavna tradicija zajednička državama članicama prema kojoj je opseg primjene članka 49. stavka 1. Povelje širi ili bi trebao biti širi od opsega primjene članka 7. stavka 1. EKLJP-a.
VI. Zaključak
102.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem da Sud na pitanje koje je uputio Supreme Court (Vrhovni sud, Irska) odgovori na sljedeći način:
Ako država članica od Ujedinjene Kraljevine primi, u skladu s odredbama dijela trećeg glave VII. Sporazuma o trgovini i suradnji između Europske unije i Europske zajednice za atomsku energiju, s jedne strane, i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske, s druge strane, zahtjev za predaju tražene osobe, pri čemu se tvrdi da će predaja tražene osobe dovesti do povrede prava koja su joj zajamčena člankom 49. stavkom 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima te su izneseni dokazi koji na to upućuju, pravosudna tijela države članice:
–
moraju sama ocijeniti hoće li predaja ugroziti prava predviđena člankom 49. stavkom 1. Povelje o temeljnim pravima;
–
u tom se pogledu moraju voditi objektivnim, vjerodostojnim, preciznim i odgovarajuće aktualiziranim elementima;
–
mogu odbiti predaju ako postoje opravdani i dokazani razlozi za pretpostavku da će u slučaju predaje postojati stvarna opasnost od toga da temeljna prava koja tražena osoba ima u skladu s člankom 49. stavkom 1. Povelje o temeljnim pravima budu povrijeđena.
Činjenica da će tražena osoba, ako bude osuđena, podlijegati strožem sustavu uvjetnog otpusta od onog koji je bio na snazi kada je navodno kazneno djelo počinjeno sama po sebi ne čini povredu članka 49. stavka 1. Povelje o temeljnim pravima.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
i
)	Nakon prvotne objave ovog teksta na internetu u njegovu bilješku 102. unesena je jezična izmjena.
(
ii
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. Ne odgovara stvarnom nazivu nijedne stranke postupka.
(
2
)	SL 2021., L 149, str. 10.
(
3
)	Odluka Vijeća (EU) 2021/689 od 29. travnja 2021. o sklapanju, u ime Unije, Sporazuma o trgovini i suradnji te Sporazuma između Europske unije i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske u vezi sa sigurnosnim postupcima za razmjenu i zaštitu klasificiranih podataka (SL 2021., L 149, str. 2. i ispravak SL 2021., L 158, str. 24.)
(
4
)	Odluka Vijeća (Euratom) 2020/2253 od 29. prosinca 2020. o odobrenju sklapanja, od strane Europske komisije, Sporazuma između Vlade Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske i Europske zajednice za atomsku energiju o suradnji u području sigurne i miroljubive uporabe nuklearne energije i sklapanja, od strane Europske komisije, u ime Europske zajednice za atomsku energiju, Sporazuma o trgovini i suradnji (SL 2020., L 444, str. 11.)
(
5
)	Vidjeti članak 783. stavak 2. Sporazuma o trgovini i suradnji.
(
6
)	Vidjeti članak 783. stavak 1. Sporazuma o trgovini i suradnji i Obavijest o stupanju na snagu Sporazuma o trgovini i suradnji te Sporazuma između Europske unije i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske o sigurnosnim postupcima za razmjenu i zaštitu klasificiranih podataka (SL 2021., L 149, str. 2540.).
(
7
)	Zajedničke i institucionalne odredbe (dio prvi), trgovina, prijevoz, ribarstvo i drugi aranžmani (dio drugi), suradnja u izvršavanju zakonodavstva i pravosudna suradnja u kaznenim stvarima (dio treći), tematska suradnja (dio četvrti), sudjelovanje u programima Unije, dobro financijsko upravljanje i financijske odredbe (dio peti), rješavanje sporova i horizontalne odredbe (dio šesti) i završne odredbe (dio sedmi)
(
8
)	Zajedničke i institucionalne odredbe
(
9
)	Načela tumačenja i definicije
(
10
)	Ova glava trećeg dijela Sporazuma o trgovini i suradnji odnosi se na „Opće odredbe”.
(
11
)	Prema članku 778. stavku 2. točki (r) Sporazuma o trgovini i suradnji, Prilog 43. sastavni je dio dijela trećeg glave VII. Vidjeti također članak 606. Sporazuma o trgovini i suradnji, koji se odnosi na sadržaj i oblik uhidbenog naloga.
(
12
)	Članak 599. Sporazuma o trgovini i suradnji naslovljen je „Područje primjene”.
(
13
)	Članak 604. Sporazuma o trgovini i suradnji naslovljen je „Jamstva koja u nekim slučajevima daje država koja izdaje uhidbeni nalog”.
(
14
)	Četiri kaznena djela odnose se na pripadništvo zabranjenoj organizaciji, vođenje aktivnosti organizacije uključene u počinjenje terorističkih djela, zločinačko udruživanje s ciljem upravljanja aktivnostima organizacije uključene u počinjenje terorističkih djela i, naposljetku, pripremu za počinjenje terorističkih djela.
(
15
)	Okvirna odluka Vijeća od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (SL 2002., L 190, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 83. i ispravak SL 2013., L 222, str. 14.), kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009. (SL 2009., L 81, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 169.) (u daljnjem tekstu: Okvirna odluka 2002/584)
(
16
)	Presuda od 21. listopada 2013. (CE:ECHR:2013:1021JUD004275009; u daljnjem tekstu: presuda Del Río Prada protiv Španjolske)
(
17
)	Osim toga, kada se u nekom predmetu pojavljuju ozbiljne nesigurnosti koje se odnose na temeljna pitanja nacionalnog ustavnog prava i prava Unije, s obzirom na posebne okolnosti takvog predmeta može biti potrebno o njemu odlučiti u kratkom roku. Vidjeti rješenje predsjednika Suda od 19. listopada 2018., Wightman i dr. (C-621/18, EU:C:2018:851, t. 10. i navedena sudska praksa).
(
18
)	Vidjeti rješenje predsjednika Suda od 22. travnja 2024., Alchaster (C-202/24, EU:C:2024:343, t. 7.).
(
19
)	Pravo Ujedinjene Kraljevine na uključivanje u postupak i sudjelovanje u njemu uređeno je člankom 90. stavkom 1. Sporazuma o povlačenju Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske iz Europske unije i Europske zajednice za atomsku energiju (SL 2020., L 29, str. 7., u daljnjem tekstu: Sporazum o povlačenju), koji je, u ime Europske unije i Europske zajednice za atomsku energiju, odobrilo Vijeće Europske unije Odlukom Vijeća (EU) 2020/135 od 30. siječnja 2020. (SL 2020., L 29, str. 1.). Prema članku 90. stavku 1. Sporazuma o povlačenju, dok presude i rješenja Suda u svim postupcima i o zahtjevima za odluku o prethodnom pitanju iz članka 86., koji se odnosi na predmete koji su u tijeku pred Sudom, ne postanu konačni, Ujedinjena Kraljevina može se uključiti u postupak na isti način kao i država članica ili, ako je riječ o predmetima pokrenutima pred Sudom u skladu s člankom 267. UFEU-a, sudjelovati u postupku pred tim sudom na isti način kao i država članica. U tom razdoblju tajnik Suda obavješćuje Ujedinjenu Kraljevinu, u isto vrijeme i na isti način kao države članice, o svakom predmetu koji sud države članice uputi Sudu radi odluke o prethodnom pitanju. Budući da se pred Sudom još uvijek nalaze predmeti koji su u tijeku u smislu članka 86. Sporazuma o povlačenju, Ujedinjena Kraljevina ima pravo uključiti se u predmetni postupak.
(
20
)	Prema članku 598. točki (c) Sporazuma o trgovini i suradnji, „pravosudno tijelo izvršenja” je pravosudno tijelo države izvršenja koje je nadležno za izvršenje uhidbenog naloga na temelju domaćeg prava te države.
(
21
)	Prema članku 598. točki (a) Sporazuma o trgovini i suradnji, „uhidbeni nalog” je sudska odluka koju izdaje država radi uhićenja i predaje tražene osobe od strane druge države za potrebe vođenja kaznenog progona ili izvršenja kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode.
(
22
)	Povlačenje Ujedinjene Kraljevine iz Unije stupilo je na snagu 31. siječnja 2020.
(
23
)	Prijelazno razdoblje završilo je 31. prosinca 2020. Prema članku 127. Sporazuma o povlačenju, tijekom prijelaznog razdoblja na Ujedinjenu Kraljevinu i u Ujedinjenoj Kraljevini primjenjivalo se pravo Unije ako Sporazumom o povlačenju nije bilo drukčije predviđeno. Budući da Sporazumom o povlačenju nije predviđeno odstupanje od njegova članka 127. za odredbe o europskom uhidbenom nalogu, te su se odredbe primjenjivale tijekom prijelaznog razdoblja.
(
24
)	I člankom 2. EKLJP-a kao odgovarajuće mu odredbe
(
25
)	U pogledu tog pitanja vidjeti, primjerice, presudu ESLJP-a od 9. srpnja 2019., Romeo Castaño protiv Belgije (CE:ECHR:2019:0709JUD000835117).
(
26
)	Vidjeti, o toj temi, Lenaerts, K., „La vie après l’avis: exploring the principle of mutual (yet not blind) trust”, Common Market Law Review, sv. 54., 2017., str. 805. do 840., na str. 806., i Bay Larsen, L., „Some reflections on mutual recognition in the area of freedom, security and justice”, u Cardonnel, P., Rosas, A. i Wahl, N. (urednici), Constitutionalising the EU Judicial System: Essays in Honour of Pernilla Lindh, Hart Publishing, London, 2012., str. 139. do 152., na str. 140.
(
27
)	Mišljenje 2/13 (Pristupanje Europske unije EKLJP-u) od 18. prosinca 2014. (EU:C:2014:2454)
(
28
)	Vidjeti mišljenje 2/13 (Pristupanje Europske unije EKLJP-u) od 18. prosinca 2014. (EU:C:2014:2454, t. 167.).
(
29
)	Članak 2. UEU-a nije puko navođenje političkih smjernica ili namjera, nego sadržava vrijednosti koje su sastavni dio samog identiteta Unije kao zajedničkog pravnog poretka, a koje su konkretizirane u načelima koja sadržavaju prisilne obveze država članica. Vidjeti presudu od 16. veljače 2022., Mađarska/Parlament i Vijeće (C-156/21, EU:C:2022:97, t. 232.). Za nedavnu analizu članka 2. UEU-a u pravnoj teoriji, vidjeti Nettesheim, M., „Die föderale Homogenitätsklausel des Art. 2 EUV”, u Europarecht, 2024., str. 269. do 299., na str. 273., koji tu odredbu naziva „federalnom klauzulom homogenosti”.
(
30
)	Mišljenje 2/13 (Pristupanje Europske unije EKLJP-u) od 18. prosinca 2014. (EU:C:2014:2454, t. 168.). Vidjeti također moje mišljenje u predmetu Republika Moldavija (C-741/19, EU:C:2021:164, t. 87.).
(
31
)	Vidjeti, primjerice, presudu od 6. rujna 2016., Petruhhin (C-182/15, EU:C:2016:630, t. 43. i navedena sudska praksa).
(
32
)	Zaključci Europskog vijeća u Tampereu (15. i 16. listopada 1999.)
(
33
)	Vidjeti presudu od 18. travnja 2023., E. D. L. (Razlog za odbijanje zbog bolesti) (C-699/21, EU:C:2023:295, t. 34. i navedena sudska praksa).
(
34
)	Vidjeti presudu od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru (C-404/15 i C-659/15 PPU, EU:C:2016:198).
(
35
)	Vidjeti presudu od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci u pravosudnom sustavu) (C-216/18 PPU, EU:C:2018:586).
(
36
)	Vidjeti presudu od 21. prosinca 2023., GN (Razlog za odbijanje koji se temelji na najboljem interesu djeteta) (C-261/22, EU:C:2023:1017).
(
37
)	Vidjeti presudu od 21. prosinca 2023., GN (Razlog za odbijanje koji se temelji na najboljem interesu djeteta) (C-261/22, EU:C:2023:1017, t. 46. i navedena sudska praksa).
(
38
)	Vidjeti presudu od 21. prosinca 2023., GN (Razlog za odbijanje koji se temelji na najboljem interesu djeteta) (C-261/22, EU:C:2023:1017, t. 47. i navedena sudska praksa).
(
39
)	Vidjeti presudu od 21. prosinca 2023., GN (Razlog za odbijanje koji se temelji na najboljem interesu djeteta) (C-261/22, EU:C:2023:1017, t. 48. i navedena sudska praksa).
(
40
)	Vidjeti presudu od 31. siječnja 2023., Puig Gordi i dr. (C-158/21, EU:C:2023:57, t. 111.).
(
41
)	Vidjeti presudu od 21. prosinca 2023., GN (Razlog za odbijanje koji se temelji na najboljem interesu djeteta) (C-261/22, EU:C:2023:1017).
(
42
)	Vidjeti presudu od 18. travnja 2023., E. D. L. (Razlog za odbijanje zbog bolesti) (C-699/21, EU:C:2023:295, t. 55.).
(
43
)	Vidjeti Sporazum između Europske unije i Republike Islanda i Kraljevine Norveške o postupku predaje između država članica Europske unije i Islanda i Norveške (SL 2006., L 292, str. 2.) (SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 7., str. 41.). Taj je sporazum u ime Unije odobren, kao prvo, Odlukom Vijeća 2006/697/EZ od 27. lipnja 2006. (SL 2006., L 292, str. 1.) (SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 101.) i, kao drugo, nakon stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona, koji je stvorio potrebu za još jednim odobrenjem, Odlukom Vijeća 2014/835/EU od 27. studenoga 2014. (SL 2014., L 343, str. 1.). Na snazi je od 1. studenoga 2019. (vidjeti odgovarajuću obavijest objavljenu u Službenom listu Europske unije, SL 2019., L 230, str. 1.).
(
44
)	Vidjeti presudu od 2. travnja 2020., Ruska Federacija (C-897/19 PPU, EU:C:2020:262, t. 73.).
(
45
)	Vidjeti, primjerice, presudu od 25. lipnja 2020., A i dr. (Vjetroelektrane u Aalteru i Neveleu) (C-24/19, EU:C:2020:503, t. 39. i navedena sudska praksa).
(
46
)	Vidjeti presudu od 6. listopada 1982., Cilfit i dr. (283/81, EU:C:1982:335, t. 18.).
(
47
)	Vidjeti, primjerice, presudu od 30. svibnja 2013., Genil 48 i Comercial Hostelera de Grandes Vinos (C-604/11, EU:C:2013:344, t. 38. i navedena sudska praksa).
(
48
)	Vidjeti presude od 2. travnja 2020., Ruska Federacija (C-897/19 PPU, EU:C:2020:262, t. 73.), i od 14. rujna 2023., Sofijska gradska prokuratura i dr. (Uzastopni uhidbeni nalozi) (C-71/21, EU:C:2023:668, t. 30.).
(
49
)	Vidjeti presudu od 14. rujna 2023., Sofijska gradska prokuratura i dr. (Uzastopni uhidbeni nalozi) (C-71/21, EU:C:2023:668, t. 33. do 43. i 45. do 61.).
(
50
)	Kao što je ključni članak 1. stavak 2. te okvirne odluke, prema kojem države članice moraju izvršiti svaki europski uhidbeni nalog na temelju načela uzajamnog priznavanja te u skladu s odredbama te okvirne odluke.
(
51
)	Vidjeti presudu od 14. rujna 2023., Sofijska gradska prokuratura i dr. (Uzastopni uhidbeni nalozi) (C-71/21, EU:C:2023:668, t. 48.).
(
52
)	Vidjeti presudu od 17. ožujka 2021., JR (Europski uhidbeni nalog – osuđujuća presuda u trećoj državi, članici EGP-a) (C-488/19, EU:C:2021:206, t. 60.).
(
53
)	Ibid. Vidjeti također presudu od 2. travnja 2020., Ruska Federacija (C-897/19 PPU, EU:C:2020:262, t. 44.).
(
54
)	Sud je u presudi od 17. ožujka 2021., JR (Europski uhidbeni nalog – osuđujuća presuda u trećoj državi, članici EGP-a) (C-488/19, EU:C:2021:206), u bitnome morao odgovoriti sudu države izvršenja (Irska) koji je uputio zahtjev i utvrditi može li se na temelju Okvirne odluke 2002/584 izdati europski uhidbeni nalog radi izvršenja kazne zatvora koju je izrekao sud treće države (Norveška), a koja je priznata u državi koja je izdala nalog (Litva).
(
55
)	Vidjeti presudu od 6. rujna 2016. (C-182/15, EU:C:2016:630).
(
56
)	Vidjeti presudu od 6. rujna 2016., Petruhhin (C-182/15, EU:C:2016:630, t. 52.).
(
57
)	Treća država u tom je slučaju bila Rusija.
(
58
)	Vidjeti presudu od 28. veljače 2008., Saadi protiv Italije (CE:ECHR:2008:0228JUD003720106, t. 147.).
(
59
)	Vidjeti presudu od 6. rujna 2016., Petruhhin (C-182/15, EU:C:2016:630, t. 57.).
(
60
)	Vidjeti presudu od 6. rujna 2016., Petruhhin (C-182/15, EU:C:2016:630, t. 58.).
(
61
)	Vidjeti presudu od 6. rujna 2016., Petruhhin (C-182/15, EU:C:2016:630, t. 59.).
(
62
)	I članku 101. Ugovora o osnivanju Europske zajednice za atomsku energiju
(
63
)	To je dosljedna sudska praksa od presude od 12. prosinca 1972., International Fruit Company i dr. (21/72 do 24/72, EU:C:1972:115, t. 20.). Vidjeti također presude od 9. rujna 2008., FIAMM i dr./Vijeće i Komisija (C-120/06 P i C-121/06 P, EU:C:2008:476, t. 108.), i od 13. siječnja 2015., Vijeće i Komisija/Stichting Natuur en Milieu i Pesticide Action Network Europe (C-404/12 P i C-405/12 P, EU:C:2015:5, t. 45.).
(
64
)	Suradnja u izvršavanju zakonodavstva i pravosudna suradnja u kaznenim stvarima
(
65
)	To je dosljedna sudska praksa od presude od 30. travnja 1974., Haegeman (181/73, EU:C:1974:41, t. 5.). Vidjeti također presude od 1. kolovoza 2022., Sea Watch (C-14/21 i C-15/21, EU:C:2022:604, t. 94.), i od 27. veljače 2024., EUIPO/The KaiKai Company Jaeger Wichmann (C-382/21 P, EU:C:2024:172, t. 57.).
(
66
)	Vidjeti mišljenje 1/91 (Prvo mišljenje o Sporazumu o EGP-u) od 14. prosinca 1991. (EU:C:1991:490, t. 14.), i presudu od 24. studenoga 2016., SECIL (C-464/14, EU:C:2016:896, t. 94.).
(
67
)	Vidjeti mišljenje 1/91 (Prvo mišljenje o Sporazumu o EGP-u) od 14. prosinca 1991. (EU:C:1991:490, t. 14.).
(
68
)	Sastavljenoj u Beču 23. svibnja 1969.
(
69
)	Vidjeti članak 4. stavak 2. Sporazuma o trgovini i suradnji.
(
70
)	Vidjeti članak 4. stavak 3. Sporazuma o trgovini i suradnji.
(
71
)	Članci 522. do 701. Sporazuma o trgovini i suradnji
(
72
)	Ta se odredba nalazi u glavi I. („Opće odredbe”) dijela trećeg Sporazuma o trgovini i suradnji.
(
73
)	Vidjeti također moje mišljenje u predmetu RO (C-327/18 PPU, EU:C:2018:644, t. 68. i bilješku 61).
(
74
)	Vidjeti formulaciju iz Sporazuma između Europske unije i Republike Islanda i Kraljevine Norveške o postupku predaje između država članica Europske unije i Islanda i Norveške.
(
75
)	Vidjeti članak 614. stavak 3., članak 623. stavak 6. i članak 626. Sporazuma o trgovini i suradnji.
(
76
)	Uostalom, takvom tumačenju u prilog idu tekst članka 629. Sporazuma o trgovini i suradnji i terminologija koja se koristi u Europskoj konvenciji o izručenju, koju je sastavilo Vijeće Europe u Parizu 13. prosinca 1957. (ETS br. 24, dostupna na https://www.coe.int/en/web/conventions/full-list/-/conventions/treaty/024).
(
77
)	U slučaju članka 600. Sporazuma o trgovini i suradnji
(
78
)	U slučaju članka 601. Sporazuma o trgovini i suradnji
(
79
)	Članak 3. i sljedeći članci Okvirne odluke 2002/584
(
80
)	Ta odredba glasi gotovo jednako kao članak 15. stavak 1. Okvirne odluke 2002/584, a jedina bitna razlika jest to da se u članku 613. stavku 1. Sporazuma o trgovini i suradnji spominje i načelo proporcionalnosti.
(
81
)	Prema toj odredbi, države članice izvršavaju svaki europski uhidbeni nalog na temelju načela uzajamnog priznavanja i u skladu s odredbama Okvirne odluke 2002/584.
(
82
)	Komisija je, među ostalima, istaknula, kako u svojim pisanim tako i u svojim usmenim očitovanjima, da činjenica da Ujedinjena Kraljevina ne pripada schengenskom prostoru predstavlja ključan kriterij u tom pogledu. Uz dužno poštovanje, ne slažem se s tom tvrdnjom. Ujedinjena Kraljevina nije bila dio schengenskog prostora ni kada je bila država članica Unije. Irska (ili Cipar) danas također nisu dio tog prostora. Kada je Sud donio znamenitu presudu od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru (C-404/15 i C-659/15 PPU, EU:C:2016:198), Rumunjska nije bila dio schengenskog prostora te mu čak ni danas u potpunosti ne pripada (Rumunjska i Bugarska trenutno su dio schengenskog prostora samo u odnosu na zračne i morske granice). Schengen stoga nije presudan kriterij.
(
83
)	Vidjeti točku 3. zahtjeva za prethodnu odluku.
(
84
)	Vidjeti Peers, S., „So close, yet so far: the EU/UK Trade and Cooperation Agreement”, Common Market Law Review, sv. 59., 2022., str. 49. do 80., na str. 68. Vidjeti također, za više pojedinosti, Grange, E., Keith, B. i Kerridge, S., „Extradition under the EU-UK Trade and Cooperation Agreement”, New Journal of European Criminal Law, sv. 12., 2021., str. 213. do 221., na str. 217. i 218.
(
85
)	Vidjeti članak 602. Sporazuma o trgovini i suradnji. Okvirna odluka 2002/584 ne sadržava odgovarajuću odredbu.
(
86
)	Presuda od 5. travnja 2016. (C-404/15 i C-659/15 PPU, EU:C:2016:198)
(
87
)	To jest kriterije za situaciju koja je obuhvaćena područjem primjene prava Unije, ali se odnosi na izručenje u treću zemlju.
(
88
)	Vidjeti Lemke, S., u von der Groeben, H., Schwarze, J. i Hatje, A. (urednici), Europäisches Unionsrecht (Kommentar), sv. 1., 7. izdanje, Nomos, Baden-Baden, 2015., Art. 49 GRC, t. 2.
(
89
)	Vidjeti presudu od 10. studenoga 2022., DELTA STROY 2003 (C-203/21, EU:C:2022:865, t. 46.).
(
90
)	U skladu s člankom 6. stavkom 1. trećim podstavkom UEU-a i člankom 52. stavkom 7. Povelje, objašnjenja su sastavljena kao smjernice za tumačenje Povelje te ih sudovi Europske unije i sudovi država članica moraju uzeti u obzir.
(
91
)	Vidjeti objašnjenje članka 52., „Opseg i tumačenje prava i načela”, sadržano u Objašnjenjima koja se odnose na Povelju Europske unije o temeljnim pravima (SL 2007., C 303, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 120.).
(
92
)	Vidjeti također Szwarc, M., u Wróbel, A., Karta Praw Podstawowych Unii Europejskiej. Komentarz, C. H. Beck, Varšava, 2020., str. 1221.
(
93
)	Vidjeti presude ESLJP-a od 22. studenoga 1995., C. R. protiv Ujedinjene Kraljevine (CE:ECHR:1995:1122JUD002019092, t. 32.); od 22. studenoga 1995., S. W. protiv Ujedinjene Kraljevine (CE:ECHR:1995:1122JUD002016692, t. 34.); i od 12. veljače 2008., Kafkaris protiv Cipra (CE:ECHR:2008:0212JUD002190604, t. 137.).
(
94
)	Međutim, treba istaknuti da ESLJP, nakon što prvo ispita je li dana mjera uvedena nakon osude za „kazneno djelo”, može uzeti u obzir i druge čimbenike, kao što su priroda i svrha mjere, njezina kvalifikacija u nacionalnom pravu, postupci određivanja i provedbe mjere i težina mjere. Vidjeti, u tom pogledu, presude ESLJP-a od 9. veljače 1995., Welch protiv Ujedinjene Kraljevine (CE:ECHR:1995:0209JUD001744090, t. 28.); od 8. lipnja 1995., Jamil protiv Francuske (CE:ECHR:1995:0608JUD001591789, t. 31.); i od 12. veljače 2008., Kafkaris protiv Cipra (CE: ECHR:2008:0212JUD002190604, t. 142.).
(
95
)	I nekadašnja Europska komisija za ljudska prava, prije nego što je 1. studenoga 1998. na snagu stupio Protokol br. 11 uz EKLJP, kojim je restrukturiran kontrolni mehanizam uspostavljen tom konvencijom.
(
96
)	Vidjeti odluke Europske komisije za ljudska prava od 3. ožujka 1986., Hogben protiv Ujedinjene Kraljevine (CE:ECHR:1986:0303DEC001165385), i od 28. veljače 1996., Hosein protiv Ujedinjene Kraljevine (CE:ECHR:1996:0228DEC002629395). Vidjeti također odluku ESLJP-a od 29. studenoga 2005., Uttley protiv Ujedinjene Kraljevine (CE:ECHR:2005:1129DEC003694603), i presudu ESLJP-a od 12. veljače 2008., Kafkaris protiv Cipra (CE:ECHR:2008:0212JUD002190604, t. 142.).
(
97
)	Vidjeti odluku kojom je upućen zahtjev, t. 12.
(
98
)	Vidjeti presudu Del Río Prada protiv Španjolske, t. 12.
(
99
)	Poznatu kao „doktrina Parot”
(
100
)	Vidjeti presudu Del Río Prada protiv Španjolske, t. 117.
(
101
)	Vidjeti odluku ESLJP-a od 31. kolovoza 2021., Devriendt protiv Belgije (CE:ECHR:2021:0831DEC003556719).
(
102
)	Dana 26. rujna 2006., Cour d’assises de Brabant (Sud za teža kaznena djela u Brabantu, Belgija) osudio je podnositelja zahtjeva na kaznu doživotnog zatvora za ubojstvo počinjeno u noći s 24. na 25. kolovoza 2003. U to vrijeme, uvjetni otpust za kazne doživotnog zatvora bio je moguć nakon najmanje 10 godina provedenih u zatvoru. Cour de cassation (Kasacijski sud, Belgija) 30. siječnja 2007. odbio je žalbu podnositelja zahtjeva. ESLJP je 17. veljače 2015. utvrdio povredu članka 6. stavka 1. EKLJP-a zato što odluka porote nije bila obrazložena. Posljedično, Cour de cassation (Kasacijski sud) je 16. lipnja 2015. naložio ponovno otvaranje predmeta, povukao svoju raniju presudu te ukinuo presudu Coura d’assises, Brabant (Sud za teža kaznena djela u Brabantu), kojem je vratio predmet na ponovno odlučivanje. Potonji je sud 29. lipnja 2016. u odsutnosti osudio podnositelja zahtjeva na kaznu doživotnog zatvora. Podnositelju zahtjeva je, nakon njegova prigovora, 28. travnja 2017. ponovno izrečena kazna doživotnog zatvora, a Cour de cassation (Kasacijski sud) je 24. listopada 2017. odbio njegovu žalbu. U međuvremenu, dana 17. ožujka 2013. donesen je zakon kojim je minimalan prag za uvjetni otpust u odnosu na kazne doživotnog zatvora povećan s 10 na 15 godina provedenih u zatvoru. Podnositelj zahtjeva je 16. kolovoza 2018. zatražio uvjetni otpust, tvrdeći da je dosegnuo prag od 10 godina. Međutim, tribunal de l’application des peines, Gent (Sud za izvršenje kazni u Gentu, Belgija) je 25. veljače 2019. njegov zahtjev proglasio nedopuštenim jer nije izdržao potrebnih 15 godina. Cour de cassation (Kasacijski sud) je 26. ožujka 2019. odbio žalbu podnositelja zahtjeva, pojasnivši da kazna nije povećana, već da su izmijenjeni uvjeti njezina izvršenja, što nije u suprotnosti s člankom 7. EKLJP-a.
(
103
)	Vidjeti odluku ESLJP-a od 31. kolovoza 2021., Devriendt protiv Belgije (CE:ECHR:2021:0831DEC003556719, t. 26.).
(
104
)	Vidjeti odluku ESLJP-a od 31. kolovoza 2021., Devriendt protiv Belgije (CE:ECHR:2021:0831DEC003556719, t. 28).
(
105
)	Vidjeti presudu ESLJP-a od 12. veljače 2008., Kafkaris protiv Cipra (CE:ECHR:2008:0212JUD002190604, t. 145.), i presudu Del Río Prada protiv Španjolske (t. 90.).