62023CC0641
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
JEANA RICHARDA DE LA TOURA
od 3. travnja 2025. (
1
)
Predmet C‑641/23 [Dubers] (
i
)
YM
uz sudjelovanje
Openbaar Ministerie
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio rechtbank Amsterdam (Sud u Amsterdamu, Nizozemska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Okvirna odluka 2008/909/PUP – Priznavanje presuda kojima se izriču kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode s ciljem njihova izvršenja u drugoj državi članici – Članak 7. stavci 3. i 4. – Članak 9. stavak 1. točka (d) – Osnove za nepriznavanje i neizvršavanje – Mogućnost odbijanja priznavanja i izvršenja kazne izrečene nakon predaje uz jamstvo vraćanja – Članak 25. – Izvršenje kazne na temelju europskog uhidbenog naloga – Okvirna odluka 2002/584/PUP – Europski uhidbeni nalog – Članak 2. stavak 4. – Uvjet dvostruke kažnjivosti – Članak 4. stavak 1. – Razlog za moguće neizvršenje europskog uhidbenog naloga – Članak 5. stavak 3. – Europski uhidbeni nalog izdan radi kaznenog progona – Predaja koja podliježe uvjetu da se tražena osoba vrati u državu članicu izvršenja kako bi tamo izdržala zatvorsku kaznu ili mjeru oduzimanja slobode koja joj je izrečena u državi članici izdavateljici naloga”
I. Uvod
1.
Ovaj zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 7. stavka 4., članka 9. stavka 1. točke (d) i članka 25. Okvirne odluke Vijeća 2008/909/PUP od 27. studenoga 2008. o primjeni načela uzajamnog priznavanja presuda u kaznenim predmetima kojima se izriču kazne zatvora ili mjere koje uključuju oduzimanje slobode s ciljem njihova izvršenja u Europskoj uniji (
2
), kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP, od 26. veljače 2009. (
3
), kao i na tumačenje članka 2. stavka 4., članka 4. točke 1. i članka 5. točke 3. Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (
4
), kako je izmijenjena Okvirnom odlukom 2009/299 (
5
).
2.
Zahtjev je upućen u okviru izvršenja u Nizozemskoj europskog uhidbenog naloga koji je 9. svibnja 2023. izdao Sąd Okręgowy w Jeleniej Górze, Wydział III Karny (Okružni sud u Jeleniji Góri, Treći kazneni odjel, Poljska) protiv osobe YM radi kaznenog progona.
3.
Donošenjem članka 4. točke 6. i članka 5. točke 3. Okvirne odluke 2002/584 zakonodavac Unije želio je državama članicama, kako bi se olakšala društvena rehabilitacija tražene osobe, omogućiti da odbiju izvršenje europskog uhidbenog naloga ili da uvjetuju predaju te osobe njezinim vraćanjem u slučaju osude.
4.
Ovaj predmet pruža Sudu priliku da u slučaju nepostojanja dvostruke kažnjivosti pojasni odnos između te okvirne odluke i Okvirne odluke 2008/909 u slučajevima u kojima se provodi mehanizam predaje uz jamstvo vraćanja, predviđen člankom 5. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584 (
6
).
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
1. Okvirna odluka 2002/584
5.
Stavak 4. članka 2. Okvirne odluke 2002/584, naslovljenog „Područje primjene europskog uhidbenog naloga”, glasi kako slijedi:
„Za kaznena djela koja nisu obuhvaćena stavkom 2., tražena osoba može biti predana pod uvjetom da djela zbog kojih je izdan europski uhidbeni nalog predstavljaju kazneno djelo u skladu s pravom države članice izvršenja, bez obzira na elemente ili opis kaznenog djela.”
6.
Člankom 4. točkama 1. i 6. te okvirne odluke utvrđuju se sljedeći razlozi za moguće neizvršenje europskog uhidbenog naloga:
„Pravosudno tijelo izvršenja može odbiti izvršenje europskog uhidbenog naloga:
1.
ako, u jednom od slučajeva iz članka 2. stavka 4., djelo zbog kojega je izdan europski uhidbeni nalog ne predstavlja kazneno djelo u skladu s pravom države članice izvršenja […];
[…]
6.
ako je europski uhidbeni nalog izdan u svrhe izvršenja kazne zatvora ili oduzimanja slobode, a tražena osoba se nalazi, boravi, u državi članici izvršenja ili je njezin državljanin, a ta država članica obvezuje se izvršiti tu kaznu ili mjeru oduzimanja slobode u skladu s odredbama svojega domaćeg prava.”
7.
Člankom 5. točkom 3. navedene okvirne odluke, naslovljenim „Jamstva koja mora, u nekim slučajevima, pružiti država članica izdavateljica naloga”, određuje se:
„Izvršenje europskog uhidbenog naloga, koje obavlja pravosudno tijelo izvršenja, može, u skladu s pravom države članice izvršenja, biti podložno sljedećim uvjetima:
[…]
3.
ako je osoba koja je predmet europskoga uhidbenog naloga izdanog u svrhe progona državljanin ili ima boravište u državi članici izvršenja, predaja te osobe može biti podložna uvjetu da ta osoba, nakon saslušanja, bude vraćena državi članici izvršenja kako bi u njoj izdržala zatvorsku kaznu ili mjeru oduzimanja slobode koja joj je izrečena u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog.”
2. Okvirna odluka 2008/909
8.
Uvodna izjava 12. Okvirne odluke 2008/909 glasi:
„Ova se Okvirna odluka treba također, mutatis mutandis, primjenjivati na izvršenje kazni u slučajevima iz članka 4. stavka 6. i članka 5. stavka 3. Okvirne odluke [2002/584]. To, inter alia, znači da, ne dovodeći u pitanje navedenu Okvirnu odluku, država koja izvršava nalog može provjeriti postojanje osnova za nepriznavanje i neizvršenje na temelju članka 9. ove Okvirne odluke, uključujući provjeru [dvostruke] kažnjivosti ako je država koja izvršava nalog dala izjavu na temelju članka 7. stavka 4. ove Okvirne odluke, kao uvjet za priznavanje i izvršenje presude s ciljem razmatranja izručenja osobe ili izvršenja kazne u predmetima sukladno članku 4. stavku 6. Okvirne odluke [2002/584].”
9.
Člankom 3. Okvirne odluke 2008/909, naslovljenim „Svrha i područje primjene”, u stavcima 1. i 2. određuje se:
„1.   Svrha ove Okvirne odluke je utvrđivanje pravila na temelju kojih država članica, kako bi poboljšala društvenu rehabilitaciju osuđene osobe, priznaje presudu te izvršava kaznu.
2.   Ova se Okvirna odluka primjenjuje kada je osuđena osoba u državi članici koja izdaje ili državi članici izvršiteljici naloga.”
10.
Člankom 7. stavcima 3. i 4. Okvirne odluke 2008/909, naslovljenim „[Dvostruka] kažnjivost”, predviđa se:
„3.   Za kaznena djela koja nisu obuhvaćena stavkom 1. država članica izvršiteljica naloga može priznati presudu i izvršenje kazne pod uvjetom da se one odnose na djela koja su kaznena djela na temelju prava države članice izvršiteljice naloga bez obzira na njihove sastavne elemente ili opis.
4.   Svaka država članica može, nakon donošenja ove Okvirne odluke ili kasnije, izjaviti da neće primjenjivati stavak 1. o čemu obavješćuje glavno tajništvo Vijeća [Europske unije]. Sve se takve izjave mogu bilo kada povući. Izjave ili povlačenje izjava objavljuju se u Službenom listu Europske unije.”
11.
Člankom 8. stavkom 1. te okvirne odluke, naslovljenim „Priznavanje presude i izvršenje kazne”, određuje se:
„Nadležno tijelo države izvršiteljice naloga priznaje presudu koja je proslijeđena u skladu s člankom 4. i postupku iz članka 5. te odmah poduzima sve potrebne mjere za izvršenje kazne, ako se ne odluči pozvati na jednu od osnova za nepriznavanje i neizvršenje iz članka 9.”
12.
Člankom 9. stavkom 1. točkom (d) navedene okvirne odluke, naslovljenim „Osnove za nepriznavanje i neizvršavanje” određuje se:
„Nadležno tijelo države članice izvršiteljice naloga može odbiti priznavanje presude i izvršavanje kazne u sljedećim slučajevima:
[…]
(d)
u predmetu iz članka 7. stavka 3. i, kada je država članica izvršiteljica naloga dala izjavu na temelju članka 7. stavka 4., u predmetu iz članka 7. stavka 1., presuda se odnosi na djela koja se ne bi smatrala kaznenim djelima na temelju prava države članice izvršiteljice naloga. […]”
13.
Članak 25. te okvirne odluke, naslovljen „Izvršenje kazne na temelju europskog uhidbenog naloga”, glasi:
„Ne dovodeći u pitanje Okvirnu odluku [2002/584], odredbe ove Okvirne odluke primjenjuju se, mutatis mutandis, u opsegu u kojem su usklađene s odredbama iz ove Okvirne odluke, na izvršenje kazni u predmetima kada se država članica obveže na izvršenje kazne u predmetima sukladno članku 4. stavku 6. ove Okvirne odluke, ili kada je, sukladno članku 5. stavku 3. ove Okvirne odluke, postavila uvjet da se osoba mora vratiti u državu članicu na koju se to odnosi kako bi odslužila kaznu čime se izbjegava nekažnjavanje osobe na koju se to odnosi.”
14.
U izjavi od 20. rujna 2012., dostavljenoj glavnom tajništvu Vijeća u skladu s člankom 7. stavkom 4. Okvirne odluke 2008/909, Kraljevina Nizozemska navela je da ne primjenjuje članak 7. stavak 1. te okvirne odluke (
7
).
B.
Nizozemsko pravo
1. Zakonodavstvo o europskom uhidbenom nalogu
15.
Okvirna odluka 2002/584 prenesena je u nizozemsko pravo Wetom tot implementatie van het kaderbesluit van de Raad van de Europese Unie betreffende het Europees aanhoudingsbevel en de procedures van overlevering tussen de lidstaten van de Europese Unie (Overleveringswet) (Zakon o provedbi Okvirne odluke Vijeća Europske unije o europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (Zakon o predaji)) (
8
) od 29. travnja 2004., kako je izmijenjen Zakonom od 3. ožujka 2021. (
9
) (u daljnjem tekstu: Zakon o predaji).
16.
Člankom 6. Zakona o predaji određuje se:
„1.   Predaja nizozemskog državljanina može se odobriti ako je zatražena u svrhu kaznene istrage protiv njega i ako je, prema mišljenju pravosudnog tijela izvršenja, zajamčeno da – ako je u državi članici izdavateljici naloga osuđen na bezuvjetnu [kaznu zatvora ili mjeru koja uključuje oduzimanje] slobode u pogledu djela zbog kojih se predaja može odobriti – može izdržati tu kaznu u Nizozemskoj.
[…]
3.   Stavak 1. primjenjuje se i na stranog državljanina koji tijekom saslušanja pred rechtbankom (sud, Nizozemska) dokaže da je tijekom najmanje pet godina neprekidno zakonito boravio u Nizozemskoj u smislu članka 8. initio i točaka (a) do (e) te (l) Vreemdelingenweta 2000 ((Zakon o strancima iz 2000.) (
10
), od 23. studenoga 2000.), pod uvjetom da ga se u Nizozemskoj može kazneno goniti za djela na kojima se temelji europski uhidbeni nalog i pod uvjetom da se očekuje da neće izgubiti pravo boravka u Nizozemskoj zbog kazne ili mjere izrečene protiv njega nakon njegove predaje. Svi materijalni dokazi moraju se pravodobno podnijeti prije saslušanja pred sudom.”
17.
Člankom 7. stavkom 1. Zakona o predaji predviđa se:
„Predaja se može odobriti u svrhu:
a.
kaznene istrage koju su pokrenula tijela države članice izdavateljice naloga ili Ured europskog javnog tužitelja iz članka 1. (Uredbe Vijeća (EU) 2017/1939 od 12. listopada 2017. o provedbi pojačane suradnje u vezi s osnivanjem Ureda europskog javnog tužitelja (
11
)) u slučaju pretpostavke da je tražena osoba, prema mišljenju pravosudnog tijela koje izdaje uhidbeni nalog, počinila:
1.
djelo koje je, u skladu s pravom države članice koja izdaje uhidbeni nalog, kvalificirano kazneno djelo, koje se također nalazi na popisu u Prilogu 1. ovom zakonu i koje je, u skladu s pravom države članice koja izdaje uhidbeni nalog, kažnjivo [kaznom zatvora ili mjerom oduzimanja] slobode u najduljem trajanju od najmanje tri godine; ili
2.
drugo djelo koje je, u skladu s pravom države članice koja izdaje uhidbeni nalog i u skladu s nizozemskim pravom, kažnjivo i za koje je pravom države članice koja izdaje uhidbeni nalog predviđena [kazna zatvora ili mjera oduzimanja] slobode u najduljem trajanju od najmanje dvanaest mjeseci;
b.
izvršenja [kazne zatvora ili mjere oduzimanja] slobode u trajanju od četiri mjeseca ili duljeg trajanja koje tražena osoba treba izdržati na području države članice koja izdaje uhidbeni nalog za djelo poput onoga iz točke 1. ili točke 2.”
2. Zakonodavstvo o priznavanju i izvršenju kazni
18.
Okvirna odluka 2008/909 prenesena je u nizozemsko pravo Wetom wederzijdse erkenning en tenuitvoerlegging vrijheidsbenemende en voorwaardelijke sancties (Zakon o uzajamnom priznavanju i izvršenju uvjetnih ili bezuvjetnih zatvorskih kazni) (
12
) od 12. srpnja 2012., kako je izmijenjen Zakonom od 3. ožujka 2021. (
13
) (u daljnjem tekstu: WETS).
19.
Članak 1:1. točka (a) WETS‑a glasi:
„Za potrebe ovog zakona i odredaba koje se na njemu temelje primjenjuju se sljedeće definicije:
a.
‚Naš ministar’: naš ministar sigurnosti i pravosuđa.”
20.
U skladu s člankom 2:11. WETS‑a:
„1.   Naš ministar sudsku odluku i potvrdu prosljeđuje nezavisnom odvjetniku državnog odvjetništva pri žalbenom sudu, osim ako unaprijed ne smatra da postoje osnove za odbijanje priznavanja te sudske odluke.
2.   Nezavisni odvjetnik sudsku odluku i potvrdu odmah podnosi posebnom vijeću Gerechtshofa Arnhem‑Leeuwarden (Žalbeni sud u Arnhem‑Leeuwardenu, Nizozemska) iz članka 67. Weta op de rechterlijke organisatie ((Zakon o ustrojstvu pravosuđa) (
14
) od 17. svibnja 1827.). Tom posebnom vijeću svoja eventualna očitovanja o navedenim dokumentima podnosi u roku od četrnaest dana od dostave dokumenata tom vijeću.
3.   Posebno vijeće žalbenog suda ocjenjuje:
a.
postojanje osnova za odbijanje priznavanja sudske odluke u skladu s člankom 2:13. stavkom 1.;
[…]
7.   U roku od šest tjedana od datuma primitka sudske odluke i potvrde, posebno vijeće žalbenog suda dostavlja, našem ministru, pisanu i obrazloženu ocjenu koju je provelo na temelju stavka 3.”
21.
Članak 2:12 stavak 1. WETS‑a glasi:
„Naš ministar odlučuje o priznavanju sudske odluke uzimajući u obzir ocjenu posebnog vijeća žalbenog suda.”
22.
Člankom 2:13 stavkom 1. točkom (f) WETS‑a, naslovljenim „Osnove za obvezno nepriznavanje”, određuje se:
„Priznavanje sudske odluke odbija se ako:
[…]
f.
djelo za koje je izrečena [kazna zatvora ili mjera oduzimanja] slobode ne bi bilo kažnjivo prema nizozemskom pravu da je počinjeno u Nizozemskoj.”
III. Činjenice u glavnom postupku i prethodno pitanje
23.
Sąd Okręgowy w Jeleniej Górze, Wydział III Karny (Okružni sud u Jeleniji Góri, treći kazneni odjel) izdao je dva europska uhidbena naloga protiv osobe YM za potrebe provođenja kaznenog progona, jedan 9. studenoga 2020., a drugi 9. svibnja 2023.
24.
Kao pravosudno tijelo izvršenja, rechtbank Amsterdam (Sud u Amsterdamu, Nizozemska), sud koji je uputio zahtjev, treba odlučiti o izvršenju tih dvaju europskih uhidbenih naloga.
25.
Taj sud pojašnjava da se njegov zahtjev za prethodnu odluku odnosi samo na drugi od navedenih naloga. Izdan je radi provođenja kaznenog progona tražene osobe zbog samo jedne činjenice, odnosno zbog povrede dužnosti uzdržavanja svojeg maloljetnog sina, u skladu s odlukama koje su donijeli poljski sudovi.
26.
Pravosudno tijelo koje izdaje uhidbeni nalog nije kvalificiralo to djelo kao kazneno djelo iz članka 2. stavka 2. Okvirne odluke 2002/584, koje može dovesti do predaje dotične osobe bez provjere dvostruke kažnjivosti djela. Sud koji je uputio zahtjev utvrdio je da to djelo ne predstavlja kazneno djelo prema nizozemskom pravu, ali ipak namjerava odustati od primjene razloga za moguće neizvršenje iz članka 4. točke 1. te okvirne odluke.
27.
Naime, taj sud ističe da je tražena osoba, poljski državljanin, zakonito i neprekinuto boravila u Nizozemskoj dulje od pet godina te je stoga ondje stekla pravo na stalni boravak. Slijedom toga, navedeni sud smatra da je ta osoba „s boravištem” Kraljevine Nizozemske u smislu članka 5. točke 3. navedene okvirne odluke.
28.
Usto, sud koji je uputio zahtjev utvrđuje da tražena osoba ima bliske veze s Kraljevinom Nizozemskom, tako da bi izvršenje u toj državi članici kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode koja bi eventualno bila izrečena u Poljskoj nakon predaje pridonijelo povećanju njezinih mogućnosti za društvenu rehabilitaciju. U tom pogledu taj sud ističe da ta osoba boravi u Nizozemskoj otprilike dvanaest godina, da je posljednjih godina ostvarivala znatne prihode, da dobro govori nizozemski i da, iako trenutačno nije zaposlena, ima namjeru pohađati osposobljavanje za instruktora fitnesa.
29.
U okviru zahtjeva za prethodnu odluku sud koji je uputio zahtjev prvotno je Sudu uputio tri prethodna pitanja. Taj je sud 13. veljače 2024. odlučio povući svoje prvo i drugo pitanje. U skladu s obrazloženjima koja je pružio navedeni sud, ta odluka o djelomičnom povlačenju uslijedila je nakon što je nizozemska vlada 21. prosinca 2023. podnijela prijedlog zakona Wet herimplementatie Europees Strafrecht (Zakon o novom prenošenju kaznenog prava Unije), čije bi donošenje omogućilo rješavanje problemâ prenošenja [u nacionalno zakonodavstvo] Okvirne odluke 2002/584 na koje se odnose prva dva pitanja.
30.
Što se tiče trećeg prethodnog pitanja, koje je sada jedino na koje je Sud pozvan odgovoriti, ono se odnosi na slučaj u kojem se europski uhidbeni nalog izdaje zbog kaznenog djela iz članka 2. stavka 4. Okvirne odluke 2002/584 koje ne predstavlja kazneno djelo prema pravu države članice izvršenja. Budući da je odabralo ne pozvati se na razlog za moguće neizvršenje predviđen u članku 4. točki 1. te okvirne odluke, pravosudno tijelo izvršenja želi iskoristiti mogućnost koju nudi članak 5. točka 3. navedene okvirne odluke i stoga namjerava predaju tražene osobe uvjetovati vraćanjem državi članici izvršenja kako bi u njoj izdržala kaznu zatvora ili mjeru oduzimanja slobode koja bi joj eventualno bila izrečena u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog.
31.
U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da se, na temelju nizozemskog zakonodavstva primjenjivog na datum odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, priznavanje kazne izrečene u drugoj državi članici automatski odbija ako djelo za koje je izrečena zatvorska kazna ili mjera oduzimanja slobode ne bi predstavljalo kazneno djelo prema nizozemskom pravu kad bi bilo počinjeno na državnom području Nizozemske.
32.
Stoga, kad se europski uhidbeni nalog izdaje radi kaznenog progona zbog kaznenih djela koja nisu kažnjiva u nizozemskom pravu i kad se taj uhidbeni nalog izvršava na način da se predaja dotične osobe uvjetuje jamstvom vraćanja u skladu s člankom 5. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584, ta osoba neće moći u Nizozemskoj izdržati kaznu zatvora ili mjeru oduzimanja slobode koja je eventualno izrečena u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog.
33.
Sud koji je uputio zahtjev smatra da je ta situacija protivna pravu Unije. Taj sud smatra da se člankom 9. stavkom 1. točkom (d) Okvirne odluke 2008/909 predviđaju moguće osnove za nepriznavanje i neizvršavanje. Prema tome, u okviru prenošenja te odredbe države članice trebale bi nadležnim tijelima omogućiti marginu prosudbe, a da toj osnovi za odbijanje ne daju obvezujući karakter. Usto, navedenu osnovu za odbijanje treba usko tumačiti, u skladu s ciljem poboljšanja društvene rehabilitacije dotične osobe.
34.
Navedeni sud dodaje da je u okviru provedbe jamstva vraćanja za djelo koje nije kažnjivo prema pravu države članice izvršenja upitna usklađenost takve margine prosudbe s pravom Unije.
35.
Naime, u takvoj se situaciji nemogućnost izvršavanja kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode na državnom području Nizozemske čini protivnom članku 25. Okvirne odluke 2008/909.
36.
U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev navodi da, u skladu s tim člankom 25., odredbe Okvirne odluke 2002/584 imaju prednost pred odredbama Okvirne odluke 2008/909. Usto, iz sudske prakse Suda proizlazi da se Okvirnom odlukom 2002/584, osobito njezinim člankom 5. točkom 3., omogućuje pravosudnom tijelu izvršenja da u posebnim situacijama odluči da kaznu izrečenu u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog treba izvršiti na državnom području države članice izvršenja (
15
).
37.
U tim okolnostima taj sud smatra da se, ako je pravosudno tijelo izvršenja odustalo od pozivanja na razlog za moguće neizvršavanje koji se temelji na dvostrukoj kažnjivosti, kako je predviđen u članku 4. točki 1. Okvirne odluke 2002/584, ali je predaju uvjetovalo jamstvom vraćanja kako bi se povećali izgledi za društvenu rehabilitaciju dotične osobe, u skladu s člankom 5. točkom 3. te okvirne odluke, pravu Unije protivi to da nadležno tijelo države članice izvršenja naknadno odbije priznati i izvršiti kaznu izrečenu u državi članici izdavateljici naloga pozivajući se na osnovu za odbijanje koja se temelji na dvostrukoj kažnjivosti, kako je predviđeno člankom 9. stavkom 1. točkom (d) Okvirne odluke 2008/909.
38.
Prema mišljenju navedenog suda, nepriznavanje kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode izrečene u državi članici izdavateljici naloga bilo bi protivno cilju koji se nastoji postići člankom 5. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584, odnosno povećanju izgleda za društvenu rehabilitaciju osuđene osobe, te bi tu odredbu lišilo svakog korisnog učinka.
39.
Sud koji je uputio zahtjev također pojašnjava da će odgovor na to pitanje utjecati na njegovu odluku treba li ili ne predati osobu zbog koje je pokrenut glavni postupak. Ako Sud zaključi da se pravu Unije ne protivi primjena nacionalnih odredbi poput onih opisanih u njegovu zahtjevu za prethodnu odluku, taj sud navodi da bi mogao ponovno razmotriti svoju namjeru da tu osobu preda poljskim tijelima uz jamstvo vraćanja. Naime, u tom slučaju ne bi bilo zajamčeno da ona može u Nizozemskoj izdržati kaznu zatvora ili mjeru oduzimanja slobode koja bi joj eventualno bila izrečena u Poljskoj, kako bi se povećali izgledi za društvenu rehabilitaciju navedene osobe.
40.
Ukratko, sud koji je uputio zahtjev želi znati može li, u fazi provedbe jamstva vraćanja iz članka 5. točke 3. Okvirne odluke 2002/584, priznavanje i izvršavanje u Nizozemskoj kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode koja bi eventualno bila izrečena u Poljskoj biti u suprotnosti s tim da djelo nije kažnjivo s obzirom na nizozemsko pravo.
41.
U svojoj odluci o djelomičnom povlačenju, koja je Sudu podnesena 26. veljače 2024., taj sud konkretnije navodi razloge zbog kojih se izmjenom nizozemskog zakonodavstva, kojim se osnova za nepriznavanje i neizvršavanje iz članka 9. stavka 1. točke (d) Okvirne odluke 2008/909 određuje kao fakultativna, ne bi otklonio problem na kojem se temelji treće prethodno pitanje. Naime, čak i u takvoj situaciji ministar bi i dalje imao ovlast odmah odbiti priznavanje strane osuđujuće presude i stoga vraćanje osuđene osobe u Nizozemsku zbog nepostojanja kažnjivosti tog djela u nizozemskom pravu, u skladu s onim što se predviđa člankom 2:11. stavkom 1. WETS‑a. Čak i ako ministar ne bi izvršavao tu ovlast, Gerechtshof Arnhem‑Leeuwarden (Žalbeni sud u Arnhem‑Leeuwardenu) i dalje bi imao ovlast odbiti priznanje, a time i vraćanje osuđene osobe u Nizozemsku zbog nepostojanja kažnjivosti djela u nizozemskom pravu, dok bi na temelju članka 2:12 stavka 1. WETS‑a ministar bio obvezan takvim odbijanjem.
42.
U tim je okolnostima rechtbank Amsterdam (Sud u Amsterdamu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Protivi li se članku 9. stavku 1. točki (d) Okvirne odluke [2008/909], u vezi s člankom 25. te okvirne odluke, kao i u vezi s člankom 4. točkom 1. i člankom 5. točkom 3. Okvirne odluke [2002/584], to da država članica koja je primijenila članak 7. stavak 4. Okvirne odluke [2008/909], prenese prvonavedenu odredbu na način da druga tijela države članice izvršenja (kao države izvršiteljice), nakon što je pravosudno tijelo izvršenja pod jamstvom vraćanja odobrilo predaju državi članici koja izdaje uhidbeni nalog u svrhu kaznenog progona za djelo u smislu članka 2. stavka 4. Okvirne odluke [2002/584], koje nije kažnjivo u skladu s pravom države članice izvršenja, ali u pogledu kojeg je pravosudno tijelo izvršenja izričito isključilo mogućnost odbijanja predaje zbog tih razloga, moraju ili smiju odbiti priznavanje i izvršenje kazne zatvora koja je za to djelo izrečena u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog zbog toga što to djelo nije kažnjivo u skladu s pravom države članice izvršenja (kao države izvršiteljice) te stoga također moraju ili smiju uskratiti korištenje jamstva vraćanja?”
43.
Osoba YM, Openbaar Ministerie (Državno odvjetništvo, Nizozemska), nizozemska i poljska vlada te Europska komisija podnijeli su pisana očitovanja te su, osim poljske vlade, sudjelovali na raspravi održanoj 15. siječnja 2025., na kojoj su, među ostalim, usmeno odgovorili na pitanja koja je postavio Sud.
IV. Analiza
44.
Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 9. stavak 1. točku (d) i članak 25. Okvirne odluke 2008/909 tumačiti na način da im se protivi nacionalno zakonodavstvo kojim se predviđa obveza ili mogućnost nadležnog tijela države članice da odbije priznati presudu i izvršiti kaznu izrečenu u drugoj državi članici zbog toga što se odnose na djela koja ne predstavljaju kazneno djelo u skladu s pravom prve države članice, ako je pravosudno tijelo izvršenja te države članice, u skladu s onim što je predviđeno u članku 5. točki 3. Okvirne odluke 2002/584, prethodno odlučilo izvršiti europski uhidbeni nalog time što je predaju tražene osobe uvjetovalo time da ta osoba, nakon saslušanja, bude vraćena u državu članicu izvršenja kako bi u njoj izdržala kaznu zatvora ili mjeru oduzimanja slobode koja joj je izrečena u državi članici izdavateljici naloga.
45.
Slučaj o kojem je riječ u ovom predmetu prikazan je na sljedeći način.
46.
Pravosudno tijelo izvršenja države članice, kojem je podnesen europski uhidbeni nalog izdan radi kaznenog progona, namjerava predati traženu osobu, s jedne strane, odričući se pozivanja na razlog za moguće neizvršenje iz članka 4. točke 1. Okvirne odluke 2002/584, koji se odnosi na situaciju u kojoj djelo zbog kojeg je izdan europski uhidbeni nalog ne predstavlja kazneno djelo u skladu s pravom države članice izvršenja i, s druge strane, zahtijevajući, na temelju članka 5. točke 3. te okvirne odluke da se ta osoba vrati u tu državu članicu kako bi u njoj izdržala kaznu zatvora ili mjeru oduzimanja slobode koja će joj, ovisno o slučaju, biti izrečena u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog.
47.
Kako bi donijelo odluku o predaji, pravosudno tijelo izvršenja ipak se pita o tome koja je svrha, u skladu s nizozemskim pravom, tog jamstva vraćanja u stadiju priznavanja presude i izvršenja kazne koja će, ovisno o slučaju, biti izrečena u državi članici izdavateljici naloga nakon predaje.
48.
Naime, verzijom nizozemskog zakonodavstva koja je bila na snazi u trenutku odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku obvezuje se nadležno tijelo države članice izvršenja da na temelju članka 9. stavka 1. točke (d) Okvirne odluke 2008/909 odbije priznati presudu i izvršiti kaznu izrečenu u državi članici izdavateljici naloga zbog toga što djela koja se stavljaju na teret ne predstavljaju kazneno djelo prema nizozemskom pravu. Posljedica tog zakonodavstva je ta da se osuđujuća presuda izrečena u drugoj državi članici nikada ne može priznati za djela koja prema nizozemskom pravu ne predstavljaju kazneno djelo. Usto, Kraljevina Nizozemska je, koristeći se mogućnošću predviđenom člankom 7. stavkom 4. Okvirne odluke 2008/909, navela da neće primijeniti članak 7. stavak 1. te okvirne odluke, čime se proširuje uvjet dvostruke kažnjivosti na sva kaznena djela.
49.
Iz toga slijedi da je u praksi svako jamstvo vraćanja koje u Nizozemskoj zahtijeva pravosudno tijelo izvršenja u skladu s člankom 5. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584, u okviru europskog uhidbenog naloga koji se odnosi na djela koja prema nizozemskom pravu ne predstavljaju kazneno djelo i zbog kojih se to tijelo odreklo prava na pozivanje na razlog za moguće neizvršenje predviđen u članku 4. točki 1. te okvirne odluke, namijenjeno tomu da ga se liši učinka primjenom razloga za automatsko odbijanje utvrđenog u članku 2:13 WETS‑a.
50.
Nizozemska vlada je na raspravi navela da je njezino nacionalno zakonodavstvo izmijenjeno u tom pogledu. Prema mišljenju te vlade, taj izmijenjeni propis stupio je na snagu 1. listopada 2024. Stoga se čini da je osnova za nepriznavanje i neizvršavanje iz članka 9. stavka 1. točke (d) Okvirne odluke 2008/909 postala fakultativna u okviru provedbe jamstva vraćanja navedenog u članku 5. točki 3. Okvirne odluke 2002/584.
51.
Ta je izmjena nizozemskog propisa dobrodošla jer se člankom 9. stavkom 1. točkom (d) Okvirne odluke 2008/909 predviđa osnova za moguće nepriznavanje i neizvršavanje. Slijedom toga, ta se odredba ne bi mogla prenijeti na način da se, obvezno ili automatski, odbije priznati svaka osuđujuća presuda za djela koja ne predstavljaju kazneno djelo u skladu s nacionalnim pravom države članice izvršenja. Drugim riječima, nadležno tijelo te države članice trebalo bi raspolagati marginom prosudbe prilikom primjene te osnove za odbijanje u svakom pojedinačnom slučaju.
52.
Naime, iz teksta te odredbe proizlazi da „[n]adležno tijelo države izvršiteljice naloga može odbiti priznavanje presude i izvršavanje kazne u sljedećim slučajevima […] presuda se odnosi na djela koja se ne bi smatrala kaznenim djelima na temelju prava države članice izvršiteljice naloga” (
16
). Izraz „može odbiti” jasno upućuje na to da je to mogućnost koja se tom tijelu time nudi.
53.
U tom pogledu, u presudi od 11. siječnja 2017. u predmetu Grundza (
17
), Sud je izričito istaknuo da se navedenom odredbom predviđa „mogućnost da nadležno tijelo države članice izvršiteljice naloga može odbiti priznavanje presude i izvršavanje kazne, izrečene također u potonjoj državi, kada uvjet dvostruke kažnjivosti nije ispunjen” (
18
).
54.
Valja pojasniti da članak 4. točka 1. Okvirne odluke 2002/584 sadržava razlog za moguće neizvršenje europskog uhidbenog naloga koji se također temelji na uvjetu dvostruke kažnjivosti i da je ta odredba sastavljena na sličan način kao i članak 9. stavak 1. točka (d) Okvirne odluke 2008/909.
55.
U tom pogledu podsjećam na to da se u članku 3. Okvirne odluke 2002/584 izričito navode razlozi za obvezno neizvršavanje europskog uhidbenog naloga, a u člancima 4. i 4.a razlozi za njegovo moguće neizvršenje.
56.
Što se tiče razloga za moguće neizvršenje europskog uhidbenog naloga, navedenih u članku 4. Okvirne odluke 2002/584, iz sudske prakse Suda proizlazi da u okviru prenošenja te okvirne odluke u svoje unutarnje pravo države članice raspolažu marginom prosudbe. Stoga su one slobodne odlučiti hoće li te razloge prenijeti u svoje unutarnje pravo. One također mogu odlučiti da ograniče situacije u kojima pravosudno tijelo izvršenja može odbiti izvršiti europski uhidbeni nalog, olakšavajući tako predaju traženih osoba, u skladu s načelom uzajamnog priznavanja, utvrđenim u članku 1. stavku 2. navedene okvirne odluke (
19
).
57.
Osim toga, valja primijetiti da, u skladu s člankom 4. Okvirne odluke 2002/584, pravosudno tijelo izvršenja „može odbiti” izvršiti europski uhidbeni nalog zbog razloga navedenih u točkama 1. do 7. tog članka, među kojima se nalazi, među ostalim, u točki 1. navedenog članka, nepostojanje dvostruke kažnjivosti.
58.
Tako iz članka 4. te okvirne odluke proizlazi da pravosudno tijelo izvršenja mora raspolagati određenom marginom prosudbe u vezi s pitanjem treba li odbiti izvršenje europskog uhidbenog naloga zbog razloga navedenih u tom članku 4. (
20
).
59.
Prema mišljenju Suda, iz toga proizlazi da, kada se odluče za prenošenje jednog ili više razloga za moguće neizvršenje predviđenih u članku 4. Okvirne odluke 2002/584, države članice ne mogu predvidjeti da su pravosudna tijela dužna odbiti izvršenje svakog europskog uhidbenog naloga koji je formalno obuhvaćen područjem primjene navedenih razloga, a da nemaju mogućnost uzeti u obzir okolnosti svakog pojedinog slučaja (
21
).
60.
Prema mojem mišljenju, to se tumačenje može primijeniti i na članak 9. stavak 1. točku (d) Okvirne odluke 2008/909, s obzirom na sličnosti između teksta te odredbe i teksta članka 4. točke 1. Okvirne odluke 2002/584.
61.
Utvrđenje prema kojem se ta odredba ne može tumačiti na način da predviđa obvezni razlog za nepriznavanje presuda i neizvršavanje kazni ne omogućuje, međutim, da se u potpunosti odgovori na pitanja suda koji je uputio zahtjev.
62.
Naime, u slučaju da nadležno tijelo države članice izvršiteljice iskoristi mogućnost koja se nudi člankom 9. stavkom 1. točkom (d) Okvirne odluke 2008/909, jamstvo vraćanja koje se zahtijevalo u fazi predaje ne može imati učinka, što dovodi do toga da osuđena osoba neće moći izdržati svoju kaznu zatvora ili mjeru oduzimanja slobode na području te države članice. Cilj poboljšanja društvene rehabilitacije te osobe, kojim se opravdava pokretanje mehanizma predaje uz jamstvo vraćanja, predviđenoga člankom 5. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584, može se stoga ugroziti u fazi priznavanja osuđujuće presude.
63.
Zbog toga sud koji je uputio zahtjev poziva Sud da pojasni je li u skladu s člankom 25. Okvirne odluke 2008/909 da nadležno tijelo države članice izvršenja ima mogućnost, a ne obvezu, odbiti, na temelju osnove predviđene člankom 9. stavkom 1. točkom (d) te okvirne odluke, priznavanje i izvršenje presude donesene nakon predaje uz jamstvo vraćanja koje je izvršeno u skladu s člankom 5. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584.
64.
Smatram da takvu mogućnost u načelu ne bi trebalo prihvatiti ako ne postoji promjena okolnosti kojom bi se mogla opravdati ponovna procjena, s gledišta društvene rehabilitacije osuđene osobe, prvotne ocjene pravosudnog tijela izvršenja koja je dovela do toga da se odrekne pozivanja na razlog za moguće neizvršenje predviđen u članku 4. točki 1. Okvirne odluke 2002/584 i da provede mehanizam predaje uz jamstvo vraćanja predviđen u članku 5. točki 3. te okvirne odluke. Više je razloga zbog kojih podržavam takvo rješenje.
65.
Kao prvo, podsjećam na to da se Okvirnom odlukom 2008/909, kao i Okvirnom odlukom 2002/584, u području kaznenog prava konkretiziraju načela uzajamnog povjerenja i uzajamnog priznavanja. Tom okvirnom odlukom jača se pravosudna suradnja u području priznavanja i izvršenja kaznenih presuda u situacijama kada je osobama u drugoj državi članici izrečena kazna zatvora ili mjera oduzimanja slobode, s ciljem olakšavanja njihova ponovnog uključivanja u društvo (
22
).
66.
U skladu s njezinim člankom 3. stavkom 1., svrha je navedene okvirne odluke utvrditi pravila na temelju kojih država članica, kako bi poboljšala društvenu rehabilitaciju osuđene osobe, priznaje presudu i izvršava kaznu koju je izrekao sud druge države članice.
67.
U tu je svrhu člankom 8. Okvirne odluke 2008/909 predviđeno da je nadležno tijelo države članice izvršiteljice načelno dužno udovoljiti zahtjevu za priznavanje presude, koja mu je proslijeđena u skladu s člancima 4. i 5. te okvirne odluke, i izvršenje kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode, donesene odnosno izrečene u drugoj državi članici. Ono u načelu može odbiti udovoljiti takvom zahtjevu samo na temelju osnova za nepriznavanje i neizvršavanje koje su taksativno navedene u članku 9. te okvirne odluke (
23
).
68.
Svaku iznimku od načela uzajamnog priznavanja treba usko tumačiti (
24
). Stoga, što se tiče članka 9. stavka 1. točke (d) Okvirne odluke 2008/909, Sud je presudio da je uvjet dvostruke kažnjivosti iznimka od pravila načela priznavanja presude i izvršenja kazne. Stoga, područje primjene razloga za odbijanje priznavanja presude i izvršavanja kazne, koji se temelji na nepostojanju dvostruke kažnjivosti, kako je navedeno u toj odredbi, treba usko tumačiti kako bi se ograničilo slučajeve nepriznavanja i neizvršavanja (
25
).
69.
Kao što je Sud već pojasnio, usko tumačenje članka 9. stavka 1. točke (d) Okvirne odluke 2008/909 pridonosi ostvarenju cilja poboljšanja socijalne rehabilitacije osuđene osobe, koji se nastoji postići Okvirnom odlukom 2008/909, kako je navedeno u njezinu članku 3. stavku 1. (
26
).
70.
Međutim, taj se cilj nastoji postići i člankom 5. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584 kojim se predviđa mogućnost da pravosudno tijelo izvršenja odluč[i] da kazna mora biti izvršena na državnom području države članice izvršiteljice naloga (
27
). Naime, cilj je te odredbe povećati izglede za društvenu rehabilitaciju državljanina države članice izvršiteljice naloga ili osobe koja u njoj ima boravište, tako da joj se omogući da na državnom području te države izdrži kaznu zatvora ili mjeru oduzimanja slobode koja će joj nakon njezine predaje te izvršavanjem europskog uhidbenog naloga u tom slučaju biti izrečena u državi članici koja izdaje nalog (
28
).
71.
Odluka o provedbi mehanizma predaje uz jamstvo vraćanja, predviđena člankom 5. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584, temelji se na sveukupnoj ocjeni mogućnosti ponovnog uključivanja u društvo u državi članici izdavateljici naloga i državi članici izvršenja, s obzirom na povezanost dotične osobe sa svakom od tih dviju država (
29
).
72.
Pravosudno tijelo izvršenja europskog uhidbenog naloga stoga mora moći ocijeniti, uzimajući u obzir posebne okolnosti svakog slučaja, jesu li poveznice između te osobe i države članice izvršenja dovoljne kako bi se cilj ponovnog uključivanja u društvo, koji je predviđen tom odredbom, mogao bolje postići ako navedena osoba izdrži kaznu koja joj se može izreći u toj državi članici (
30
).
73.
U okviru te ocjene pravosudno tijelo izvršenja mora odvagnuti više interesa – kao što su to oni povezani s društvenom rehabilitacijom tražene osobe nakon njezine eventualne osude – s potrebom da se izbjegne nekažnjavanje te osobe i nepostojanjem dvostruke kažnjivosti (
31
).
74.
Ako to tijelo odluči pokrenuti mehanizam predaje uz jamstvo vraćanja, onako kako je predviđen člankom 5. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584, pri čemu se odriče pozivanja na razlog za moguće neizvršenje naveden u članku 4. točki 1. te okvirne odluke, ono smatra da bi interesi povezani s društvenom rehabilitacijom i borbom protiv nekažnjavanja trebali prevladati nad utvrđenjem prema kojem predmetno djelo nije kažnjivo u skladu s njegovim nacionalnim pravom.
75.
U okolnostima glavnog postupka, sud koji je uputio zahtjev zapravo smatra da, s obzirom na povezanost osobe YM s Nizozemskom, cilj poboljšanja društvene rehabilitacije te osobe zahtijeva da ona izdrži kaznu na državnom području te države članice. Stoga taj sud namjerava odustati od pozivanja na članak 4. točku 1. Okvirne odluke 2002/584, pri čemu se pita može li se jamstvo vraćanja koje se njome zahtijeva učinkovito primijeniti s obzirom na mogućnost koju će zatim imati nadležno tijelo države članice izvršenja da odbije priznati osuđujuću presudu na temelju članka 9. stavka 1. točke (d) Okvirne odluke 2008/909.
76.
Kako bi se umanjila ta nesigurnost, važno je postaviti pravilo prema kojem se odvagivanje koje je tako obavilo pravosudno tijelo izvršenja u fazi izvršenja europskog uhidbenog naloga u načelu ne bi smjelo dovesti u pitanje u fazi priznavanja osuđujuće presude koja je uslijedila nakon tog naloga. Stoga bi mogućnost pozivanja na razlog za nepriznavanje i neizvršenje naveden u toj odredbi trebala biti podvrgnuta uskom okviru kad se provodi mehanizam predaje uz jamstvo vraćanja, predviđen člankom 5. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584.
77.
To znači da se, ako nema promjene okolnosti koja bi mogla utjecati na interes da osuđena osoba, radi bolje društvene rehabilitacije, izdrži kaznu na državnom području države članice izvršiteljice, nadležno tijelo države članice izvršiteljice naloga ne bi trebalo moći pozvati na osnovu za nepriznavanje i neizvršavanje iz članka 9. stavka 1. točke (d) Okvirne odluke 2008/909.
78.
Kao drugo, takvo je rješenje opravdano logikom svojstvenom mehanizmu predaje popraćenom jamstvom vraćanja predviđenim u članku 5. točki 3. Okvirne odluke 2002/584. Naime, taj se mehanizam temelji na dvostrukoj obvezi koja se može formulirati na sljedeći način: uvjetujući predaju jamstvom vraćanja, država članica izvršenja implicitno se, ali nužno, obvezuje u načelu izvršiti kaznu zatvora ili mjeru oduzimanja slobode koja će se, ovisno o slučaju, izreći u državi članici izdavateljici naloga. S druge strane, kada pruži jamstvo vraćanja, potonja država članica unaprijed se obvezuje vratiti osuđenu osobu u državu članicu izvršiteljicu kako bi u njoj izdržala tu kaznu zatvora ili tu mjeru oduzimanja slobode (
32
). Pravilo prema kojem se na osnovu za nepriznavanje i neizvršenje iz članka 9. stavka 1. točke (d) Okvirne odluke 2008/909 u načelu ne bi trebalo biti moguće pozvati prilikom izvršenja jamstva vraćanja predviđenog u članku 5. točki 3. Okvirne odluke 2002/584 omogućuje jamčenje da će se, u slučaju nepostojanja novih okolnosti, ta dvostruka obveza poštovati i provesti.
79.
Kao treće, valja uzeti u obzir članak 25. Okvirne odluke 2008/909 kojim se uređuje odnos između te okvirne odluke i Okvirne odluke 2002/584. Podsjećam na to da se, u skladu s tim člankom, odredbe Okvirne odluke 2008/909 primjenjuju, mutatis mutandis, u opsegu u kojem su u skladu s odredbama Okvirne odluke 2002/584, na izvršenje kazni, među ostalim, kada, djelujući u okviru članka 5. točke 3. potonje okvirne odluke, država članica kao uvjet za izvršenje europskog uhidbenog naloga uvodi vraćanje dotične osobe u tu državu kako bi u njoj izdržala kaznu zatvora ili mjeru oduzimanja slobode koja će joj, ovisno o slučaju, biti izrečena u državi članici izdavateljici naloga, kako bi se izbjeglo nekažnjavanje osobe o kojoj je riječ.
80.
Iz te odredbe proizlazi da poput onoga što vrijedi za primjenu – od strane pravosudnog tijela izvršenja – razloga za moguće neizvršenje predviđenog člankom 4. točkom 6. Okvirne odluke 2002/584, izvršenje kazni nakon primjene jamstva vraćanja predviđenog člankom 5. točkom 3. te okvirne odluke pretpostavlja poštovanje postupka i uvjeta utvrđenih Okvirnom odlukom 2008/909 radi priznavanja i izvršenja presude u kaznenim stvarima u državi članici koja nije država članica u kojoj je osuđujuća presuda izrečena (
33
).
81.
Povezanost između postupaka predviđenih Okvirnom odlukom 2002/584 i Okvirnom odlukom 2008/909 prilikom provedbe jamstva vraćanja predviđenog člankom 5. točkom 3. prve od navedenih okvirnih odluka potvrđena je i dijelom (f) obrasca potvrde iz Priloga I. Okvirnoj odluci 2008/909. Ta se potvrda šalje zajedno s presudom radi njezina priznavanja i izvršenja te se u njoj mora upućivati na spomenuto jamstvo vraćanja ako ga je država članica izdavateljica naloga pružila. Iz toga proizlazi da se radi izvršenja kazne nakon izdavanja navedenog jamstva zahtijeva da država članica u kojoj je donesena osuđujuća presuda pošalje presudu i potvrdu, u skladu s pravilima utvrđenima tom okvirnom odlukom.
82.
Sud je u svojoj presudi SF pojasnio da povezanost koju je zakonodavac Unije predvidio između Okvirne odluke 2002/584 i Okvirne odluke 2008/909 treba pridonijeti postizanju cilja poboljšanja društvene rehabilitacije predmetne osobe. Također je naglasio da takva rehabilitacija nije samo u interesu osuđene osobe, već i Europske unije općenito (
34
). Takvo shvaćanje povezanosti tih dviju okvirnih odluka, na način da trebaju promicati navedeni cilj, pojačava potrebu da se pribjegavanje osnovi za odbijanje iz članka 9. stavka 1. točke (d) Okvirne odluke 2008/909 stavi u uske granice prilikom provedbe mehanizma predaje uz jamstvo vraćanja u skladu s onim što je predviđeno u članku 5. točki 3. Okvirne odluke 2002/584.
83.
Tim više zato što iz članka 25. Okvirne odluke 2008/909 proizlazi da se njezine odredbe primjenjuju u onoj mjeri u kojoj su u skladu s Okvirnom odlukom 2002/584, što podrazumijeva zahtjev dosljednosti u provedbi tih dviju okvirnih odluka. Prema mojem mišljenju, taj se zahtjev dosljednosti ne bi poštovao ako bi, u nedostatku promjene okolnosti koja bi opravdala ponovnu procjenu prvotne ocjene pravosudnog tijela izvršenja na temelju koje je ono dalo prednost interesu društvene rehabilitacije dotične osobe nad interesom koji se odnosi na nepostojanje dvostruke kažnjivosti, nadležno tijelo države članice izvršiteljice moglo u fazi priznavanja presude radi izvršenja kazne dati prednost potonjem interesu pozivajući se na osnovu za nepriznavanje i neizvršenje predviđenu člankom 9. stavkom 1. točkom (d) Okvirne odluke 2008/909.
84.
Kao četvrto, u skladu s člankom 1. stavkom 1. Okvirne odluke 2002/584, važno je naglasiti da je cilj mehanizma europskog uhidbenog naloga omogućiti uhićenje i predaju tražene osobe, kako, imajući u vidu cilj te okvirne odluke, počinjeno kazneno djelo ne bi ostalo nekažnjeno i kako bi se protiv te osobe mogao voditi kazneni postupak ili kako bi ona mogla izdržati kaznu zatvora koja joj je izrečena (
35
). Tako je prvenstveni cilj mehanizma EUN‑a sprečavanje toga da tražena osoba koja se nalazi na državnom području različitom od onog na kojem je navodno počinila kazneno djelo ostane nekažnjena (
36
).
85.
Dodajem da, u skladu s člankom 25. Okvirne odluke 2008/909, cilj povezanosti te okvirne odluke i Okvirne odluke 2002/584 također treba biti izbjegavanje nekažnjavanja dotične osobe.
86.
Iz usmjerenosti na taj potonji cilj, koji predstavlja glavni cilj mehanizma predaje uspostavljenog tom okvirnom odlukom, proizlazi da odgovarajući način povezivanja navedene okvirne odluke i Okvirne odluke 2008/909 treba utvrđivati, u svakom slučaju, uzimajući u obzir ne samo cilj poboljšanja društvene rehabilitacije osuđene osobe, nego i cilj borbe protiv nekažnjavanja.
87.
Međutim, kad je riječ o djelima koja ne predstavljaju kazneno djelo u skladu s pravom države članice izvršenja, činjenica da pravosudno tijelo izvršenja ne pristupa predaji tražene osobe pozivajući se na članak 4. točku 1. Okvirne odluke 2002/584 ima za učinak ugrožavanje cilja borbe protiv nekažnjavanja. Stoga valja prihvatiti tumačenje članka 9. stavka 1. točke (d) Okvirne odluke 2008/909 koji, davanjem prednosti predaji, omogućuje ostvarenje tog cilja, što podrazumijeva strogo ograničavanje mogućnosti pozivanja na tu odredbu prilikom provedbe jamstva vraćanja iz članka 5. točke 3. Okvirne odluke 2002/584. U suprotnom, pravosudno tijelo izvršenja moglo bi biti odvraćeno od pokretanja mehanizma uvjetne predaje predviđenog tom odredbom, čime bi se ugrozio cilj borbe protiv nekažnjavanja. U tom je pogledu znakovito da sud koji je uputio zahtjev spominje mogućnost ponovnog razmatranja svoje odluke o predaji tražene osobe.
88.
Iz prethodnih elemenata proizlazi da u situaciji u kojoj pravosudno tijelo izvršenja, u nedostatku dvostruke kažnjivosti, ne iskoristi mogućnost pozivanja na razlog za neizvršenje predviđen člankom 4. točkom 1. Okvirne odluke 2002/584 i pristupi predaji tražene osobe uvjetujući tu predaju jamstvom vraćanja, u skladu s člankom 5. točkom 3. navedene okvirne odluke, nadležno tijelo države članice izvršenja u načelu se ne može, u fazi priznavanja i izvršenja osuđujuće presude izrečene protiv te osobe, pozvati na osnovu za nepriznavanje i neizvršenje navedenu u članku 9. stavku 1. točki (d) Okvirne odluke 2008/909, koja se također temelji na nepostojanju dvostruke kažnjivosti.
89.
Iako priznaje da bi, u skladu s tim rješenjem, ocjenu koju je prvotno provelo pravosudno tijelo izvršenja trebalo, osim u slučaju novih okolnosti, uzeti u obzir i učinkovito provesti u fazi priznavanja osuđujuće presude, nizozemska vlada ipak tvrdi da, s obzirom na važan vremenski razmak koji se može nalaziti između odluke o predaji i odluke o priznavanju osuđujuće presude, u trenutku donošenja potonje odluke valja uzeti u obzir stvarnu i trenutačnu situaciju dotične osobe s obzirom na cilj poboljšanja društvene rehabilitacije te osobe.
90.
Stoga ta vlada u bitnome smatra da bi se, u fazi priznavanja presude i izvršenja kazne u skladu s Okvirnom odlukom 2008/909 trebalo moći provesti ponovno odvagivanje interesa. Naime, moguće je da se zbog novih okolnosti koje su nastale nakon davanja jamstva vraćanja, kao što su gubitak prava boravka dotične osobe u državi članici izvršenja ili pak promjena njezine osobne ili obiteljske situacije, izvršenjem osuđujuće presude u toj državi članici više ne može poboljšati društvena rehabilitacija navedene osobe u navedenoj državi članici. Prema mišljenju te vlade, moguće je da više ne postoji razlog zbog kojeg je pravosudno tijelo izvršenja u fazi ispitivanja europskog uhidbenog naloga odlučilo odustati od pozivanja na razlog za moguće neizvršenje naveden u članku 4. točki 1. Okvirne odluke 2002/584. U tom bi slučaju opet bilo moguće da se nadležno tijelo države članice izvršiteljice pozove na osnovu za nepriznavanje i neizvršenje iz članka 9. stavka 1. točke (d) Okvirne odluke 2008/909.
91.
Komisija je na raspravi također priznala da se pravna ili činjenična situacija dotične osobe mogla promijeniti, tako da bi se, radi osiguravanja njezine bolje društvene rehabilitacije, kazna zatvora ili mjera oduzimanja slobode trebala izvršiti u državi članici u kojoj je osuđujuća presuda donesena. U takvoj bi se situaciji dakle nadležno tijelo države članice izvršiteljice iznimno moglo pozvati na osnovu za nepriznavanje i neizvršenje iz članka 9. stavka 1. točke (d) Okvirne odluke 2008/909, čak i ako u fazi predaje nije bilo pozivanja na nepostojanje dvostruke kažnjivosti. U tom pogledu, Komisija je pojasnila da bi se suprotnim rješenjem sprečavalo ostvarenje cilja poboljšanja društvene rehabilitacije osuđene osobe.
92.
Priznajem, kao i nizozemska vlada i Komisija, da ima razloga za prihvaćanje iznimke od pravila prema kojem se na osnovu za nepriznavanje i neizvršenje iz članka 9. stavka 1. točke (d) Okvirne odluke 2008/909 u načelu ne može pozivati prilikom provedbe jamstva vraćanja predviđenog člankom 5. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584 (
37
).
93.
Naime, promjenom okolnosti pravne ili činjenične situacije osuđene osobe, koja pridonosi manjoj povezanosti te osobe s državom članicom izvršenja ili izostanku te povezanosti, može se opravdati, u fazi priznavanja osuđujuće presude u okviru Okvirne odluke 2008/909, to da se radi bolje društvene rehabilitacije navedene osobe kazna zatvora ili mjera oduzimanja slobode izvrši na državnom području države članice u kojoj je osuđujuća presuda donesena, a ne na državnom području države članice izvršiteljice naloga. Stoga je važno osigurati da to priznavanje, u toj fazi, i dalje odgovara cilju te okvirne odluke, odnosno poboljšanju društvene rehabilitacije osuđene osobe. Ako to više nije tako, više ne postoji razlog zbog kojeg bi nadležno tijelo države članice izvršenja bilo spriječeno u tome da iskoristi mogućnost koju ima na temelju članka 9. stavka 1. točke (d) Okvirne odluke 2008/909.
94.
Valja naglasiti da se u takvoj situaciji članak 25. te okvirne odluke ne protivi primjeni članka 9. stavka 1. točke (d) navedene okvirne odluke ako zbog promjene okolnosti više nije opravdana provedba jamstva vraćanja koje se prvotno zahtijevalo na temelju različitih okolnosti (
38
). Stoga nije ugrožen mehanizam predaje uz jamstvo vraćanja, predviđen člankom 5. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584. Nadalje, to ne utječe na cilj borbe protiv nekažnjavanja zato što će osuđenik izdržati svoju kaznu u državi članici u kojoj je donesena osuđujuća presuda.
95.
Ukratko, čini mi se da se povezanost Okvirne odluke 2002/584 i Okvirne odluke 2008/909 mora voditi ciljevima poboljšanja društvene rehabilitacije osuđene osobe i borbe protiv nekažnjavanja.
96.
Stoga se tim dvama ciljevima opravdava to da se, u načelu, nadležno tijelo države članice izvršenja ne može pozvati na članak 9. stavak 1. točku (d) Okvirne odluke 2008/909 u fazi priznavanja osuđujuće presude prilikom provedbe jamstva vraćanja određenog uz predaju, u skladu s člankom 5. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584. Naime, preširoko priznavanje mogućnosti pozivanja na članak 9. stavak 1. točku (d) Okvirne odluke 2008/909 bilo bi na štetu društvene rehabilitacije osuđene osobe i ugrozilo bi cilj borbe protiv nekažnjavanja, ako bi to moglo odvratiti pravosudno tijelo izvršenja od provedbe mehanizma predaje uz jamstvo vraćanja, s obzirom na to da bi ono tada moglo biti osuđeno na neuspjeh.
97.
Međutim, tim se istim ciljevima opravdava priznavanje iznimke kada provedba jamstva vraćanja izgubi svoju svrhu s obzirom na cilj poboljšanja društvene rehabilitacije osuđene osobe.
98.
Potrebno je posljednje pojašnjenje.
99.
Naime, kao što je to Komisija posebno navela na raspravi, vjerojatno je da će se u većini slučajeva promjena okolnosti kojom bi se opravdalo konačno izvršenje kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode u državi članici u kojoj je donesena osuđujuća presuda utvrditi i uzeti u obzir čak i prije no što nadležno tijelo države članice izvršenja predvidi mogućnost pozivanja na jednu od osnova za nepriznavanje i neizvršenje iz članka 9. stavka 1. Okvirne odluke 2008/909.
100.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da se, u skladu s onim što predviđa članak 25. Okvirne odluke 2008/909, jamstvo vraćanja mora provesti prema pravilima predviđenima tom okvirnom odlukom. Međutim, člankom 4. stavcima 2. do 5. navedene okvirne odluke uspostavlja se dijalog između nadležnih tijela države članice izdavateljice naloga i države članice izvršenja kako bi se utvrdilo u kojoj od tih dviju država članica treba izdržati kaznu zatvora ili mjeru oduzimanja slobode kako bi se poboljšala društvena rehabilitacija osuđene osobe.
101.
Ako postojanje jamstva vraćanja koje se zahtijeva i dobiva u skladu s člankom 5. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584 podrazumijeva prilagodbu predviđenog postupka tim odredbama, s obzirom na to da bi nadležno tijelo države članice izdavateljice naloga, u skladu s obvezom koju je preuzelo u fazi predaje, u načelu trebalo biti dužno poslati presudu zajedno s potvrdom, moguće je da će zbog promjene okolnosti doći do potrebe za ukidanjem jamstva i da postupak priznavanja neće trebati započeti ni završiti.
102.
U tom pogledu podsjećam na to da, u skladu s člankom 5. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584, dotičnu osobu treba saslušati prije nego što bude vraćena u državu članicu izvršenja kako bi u njoj izdržala kaznu zatvora ili mjeru oduzimanja slobode koja joj je izrečena u državi članici izdavateljici naloga. Nije isključeno da ta osoba istakne promjenu svoje situacije kojom bi se opravdalo njezino izdržavanje kazne u potonjoj državi članici.
103.
Nadalje, čim iz savjetovanja između nadležnih tijela države članice u kojoj je osuđujuća presuda donesena i države članice izvršenja proizađe da bi se, radi omogućavanja bolje društvene rehabilitacije osuđene osobe, kazna zatvora ili mjera oduzimanja slobode koja joj je izrečena trebala izdržati u prvoj od tih država članica, ta će tijela vjerojatno dogovoriti da je jamstvo vraćanja iz članka 5. točke 3. Okvirne odluke 2002/584 izgubilo svoju svrhu te da ga stoga treba ukinuti. Posljedica toga jest da nadležno tijelo države članice u kojoj je osuđujuća presuda donesena neće poslati presudu i potvrdu ili, ako su već poslane, to će tijelo odlučiti povući potvrdu, čime će se okončati postupak priznavanja. Stoga se nadležno tijelo države članice izvršenja neće morati pitati o uputnosti pozivanja na jedan od razloga za nepriznavanje i neizvršenje navedenih u članku 9. stavku 1. Okvirne odluke 2008/909.
104.
Zapravo isključivo u situaciji u kojoj je, unatoč tim savjetovanjima između nadležnih tijela države članice u kojoj je osuđujuća presuda donesena i države članice izvršenja, postupak priznavanja osuđujuće presude pokrenut i nije prekinut, nadležno tijelo potonje države članice moglo bi se, prema potrebi i u prethodno opisanim granicama, pozvati na osnovu za nepriznavanje i neizvršenje navedenu u članku 9. stavku 1. točki (d) Okvirne odluke 2008/909.
V. Zaključak
105.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodno pitanje koje je uputio rechtbank Amsterdam (Sud u Amsterdamu, Nizozemska) odgovori na sljedeći način:
Članak 5. točku 3. Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009., kao i članak 9. stavak 1. točku (d) i članak 25. Okvirne odluke Vijeća 2008/909/PUP od 27. studenoga 2008. o primjeni načela uzajamnog priznavanja presuda u kaznenim predmetima kojima se izriču kazne zatvora ili mjere koje uključuju oduzimanje slobode s ciljem njihova izvršenja u Europskoj uniji, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom 2009/299,
treba tumačiti na način da im se:
u situaciji nepostojanja dvostruke kažnjivosti, u kojoj pravosudno tijelo izvršenja ne iskoristi mogućnost pozivanja na razlog za neizvršenje predviđen člankom 4. točkom 1. Okvirne odluke 2002/584, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom 2009/299, i preda traženu osobu uvjetujući tu predaju jamstvom vraćanja, u skladu s člankom 5. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584, nadležno tijelo države članice izvršenja načelno se ne može, u fazi priznavanja i izvršenja osuđujuće presude izrečene protiv te osobe, pozvati na osnovu za nepriznavanje i neizvršenje navedenu u članku 9. stavku 1. točki (d) Okvirne odluke 2008/909, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom 2009/299, koja se također temelji na nepostojanju dvostruke kažnjivosti.
Međutim, u slučaju promjene okolnosti koja je nastupila nakon predaje kojom bi se moglo opravdati izvršenje kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode u državi članici izdavateljici naloga, a ne u državi članici izvršenja, i u slučaju kada, unatoč toj promjeni okolnosti, jamstvo vraćanja nije ukinuto nakon savjetovanja između nadležnih tijela tih dviju država članica, u skladu s člankom 4., stavcima 2. do 5. Okvirne odluke 2008/909, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom 2009/299, članak 25. Okvirne odluke 2008/909 treba tumačiti na način da mu se ne protivi to da nadležno tijelo države članice izvršenja ima mogućnost pozvati se na osnovu za nepriznavanje i neizvršenje iz članka 9. stavka 1. točke (d) te okvirne odluke.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.
(
2
)	SL 2008., L 327, str. 27. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 111.)
(
3
)	SL 2009., L 81, str. 24. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 169.), u daljnjem tekstu: Okvirna odluka 2008/909
(
4
)	SL 2002., L 190, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 83. i ispravak SL 2013., L 222, str. 14.)
(
5
)	U daljnjem tekstu: Okvirna odluka 2002/584
(
6
)	U pogledu odnosa između tih dviju okvirnih odluka u slučaju pozivanja na razlog za moguće neizvršenje naveden u članku 4. točki 6. Okvirne odluke 2002/584, upućujem na svoja mišljenja u predmetima C. J. (Izvršenje osuđujuće presude slijedom EUN‑a) i Procura generale presso la Corte d’appello di Napoli i dr. (C‑305/22 i C‑595/23, EU:C:2024:1030), koja upućuju na moje mišljenje u predmetu C. J. (Izvršenje osuđujuće presude slijedom europskog uhidbenog naloga) (C‑305/22, EU:C:2024:508).
(
7
)	Vidjeti izjavu Nizozemske u skladu s člankom 7. stavkom 4. Okvirne odluke 2008/909 od 20. rujna 2012., koja je sadržana u popratnoj bilješki F. Teevena od 1. listopada 2012. Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (državni tajnik za sigurnost i pravosuđe, Nizozemska), Ministerie van Veiligheid en Justitie (Ministarstvo sigurnosti i pravosuđa, Nizozemska), Rafaelu Fernández‑Pita y Gonzálezu, glavnom direktoru Vijeća, o obavijesti o provedbi Okvirne odluke 2008/909 od strane Nizozemske (dokument br. 14427/12), koja je na engleskom jeziku dostupna na sljedećoj internetskoj adresi: https://data.consilium.europa.eu/doc/document/ST‑14427‑2012-INIT/en/pdf.
(
8
)	Stb. 2004, br. 195.
(
9
)	Stb. 2021, br. 125.
(
10
)	Stb. 2000, br. 495.
(
11
)	SL 2017., L 283, str. 1.
(
12
)	Stb. 2012, br. 333
(
13
)	Vidjeti bilješku na stranici 9. ovog mišljenja.
(
14
)	Stb. 1827, br. 20
(
15
)	Sud koji je uputio zahtjev poziva se na presudu od 11. ožujka 2020., SF (Europski uhidbeni nalog – Jamstvo vraćanja u državu izvršiteljicu naloga) (C‑314/18, u daljnjem tekstu: presuda SF, EU:C:2020:191, t. 41.).
(
16
)	Moje isticanje
(
17
)	C‑289/15, EU:C:2017:4
(
18
)	Vidjeti presudu od 11. siječnja 2017., Grundza (C‑289/15, EU:C:2017:4, t. 29.). Moje isticanje
(
19
)	Vidjeti osobito presudu od 6. lipnja 2023., O. G. (Europski uhidbeni nalog protiv državljanina treće zemlje) (C‑700/21, EU:C:2023:444, t. 35. i navedena sudska praksa).
(
20
)	Vidjeti osobito presudu od 29. travnja 2021., X (Europski uhidbeni nalog – Ne bis in idem) (C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, t. 43. i navedena sudska praksa).
(
21
)	Vidjeti presudu od 29. travnja 2021., X (Europski uhidbeni nalog – Ne bis in idem) (C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, t. 44.).
(
22
)	Vidjeti presudu od 9. studenoga 2023., Staatsanwaltschaft Aachen (C‑819/21, EU:C:2023:841, t. 19.).
(
23
)	Vidjeti presudu od 9. studenoga 2023., Staatsanwaltschaft Aachen (C‑819/21, EU:C:2023:841, t. 20.).
(
24
)	Vidjeti osobito presude od 29. travnja 2021., X (Europski uhidbeni nalog – Ne bis in idem) (C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, t. 39.), od 14. srpnja 2022., Glavni državni odvjetnik pri Žalbenom sudu u Angersu (C‑168/21, EU:C:2022:558, t. 40.) i od 6. lipnja 2023., O. G. (Europski uhidbeni nalog protiv državljanina treće zemlje) (C‑700/21, EU:C:2023:444, t. 33.).
(
25
)	Vidjeti presudu od 11. siječnja 2017., Grundza (C‑289/15, EU:C:2017:4, t. 46.).
(
26
)	Vidjeti presudu od 11. siječnja 2017., Grundza (C‑289/15, EU:C:2017:4, t. 51.).
(
27
)	Vidjeti presudu SF (t. 41.).
(
28
)	Vidjeti presudu SF (t. 48.) i rješenje od 16. studenoga 2023., PY (državljanin treće države u državi članici izvršenja) (C‑636/22, EU:C:2023:899, t. 37.).
(
29
)	Što se tiče članka 4. točke 6. Okvirne odluke 2002/584, vidjeti presudu od 6. lipnja 2023., O. G. (Europski uhidbeni nalog protiv državljanina treće zemlje) (C‑700/21, EU:C:2023:444, t. 53. do 68.). Što se tiče članka 5. točke 3. te okvirne odluke, vidjeti rješenje od 16. studenoga 2023., PY (Državljanin treće države u državi članici izvršenja) (C‑636/22, EU:C:2023:899, t. 42. i 43.).
(
30
)	Vidjeti rješenje od 16. studenoga 2023., PY (Državljanin treće države u državi članici izvršenja) (C‑636/22, EU:C:2023:899, t. 39.). Ispitivanje postoji li legitiman interes kojim se opravdava to da se kazna zatvora ili mjera oduzimanja slobode izrečena u državi članici izdavateljici naloga izvrši na državnom području države članice izvršenja treba obaviti pravosudno tijelo države članice izvršenja na temelju opće ocjene svih konkretnih elemenata koji obilježavaju situaciju tražene osobe, a koji mogu upućivati na to postoje li između te osobe i države članice izvršenja poveznice na temelju kojih se može utvrditi da je navedena osoba dovoljno integrirana u tu državu članicu i da će stoga izvršenje u državi članici izvršenja kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode izrečene toj osobi doprinijeti ostvarenju cilja društvene rehabilitacije, koji se nastoji postići člankom 5. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584. Među tim elementima nalaze se obiteljske, jezične, kulturne, društvene ili ekonomske veze tražene osobe s državom članicom izvršenja kao i priroda, trajanje i uvjeti njezina boravka u toj državi članici. Vidjeti osobito po analogiji u pogledu članka 4. točke 6. Okvirne odluke 2002/584 presudu od 6. lipnja 2023., O. G. (Europski uhidbeni nalog protiv državljanina treće zemlje) (C‑700/21, EU:C:2023:444, t. 60. do 62. i 65. i navedena sudska praksa).
(
31
)	Sud je već naglasio da cilj poboljšanja društvene rehabilitacije osuđene osobe, koji se nastoji postići člankom 5. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584, treba odvagnuti u odnosu na druge interese, osobito u odnosu na učinkovitost kaznenog progona radi jamčenja potpunog i djelotvornog suzbijanja kaznenog djela koje je predmet europskog uhidbenog naloga: vidjeti presudu SF (t. 56.). Kao što je to u pogledu članka 5. točke 3. Okvirne odluke 2002/584 istaknuo nezavisni odvjetnik P. Pikamäe u svojem mišljenju u predmetu SF (Europski uhidbeni nalog – Jamstvo vraćanja u državu izvršiteljicu naloga) (C‑314/18, EU:C:2019:427, t. 61.), „[c]ilj poboljšanja društvene rehabilitacije osuđene osobe stoga nema apsolutan karakter i može ga se odvagnuti s drugim zahtjevima”.
(
32
)	Predmetnu osobu država članica izdavateljica naloga može vratiti tek nakon što odluka kojom se izriče kazna postane pravomoćna: vidjeti presudu SF (t. 52. i 53.).
(
33
)	Vidjeti u tom pogledu i Obavijest Komisije – Priručnik o izdavanju i izvršavanju europskog uhidbenog naloga (SL C/2023/1270), točke 2.5.2. i 5.9.2., iz kojih proizlazi da se u slučaju iz članka 5. točke 3. Okvirne odluke 2002/584 za transfer kazne državi članici izvršenja u kojoj se kazna izvršava moraju primjenjivati postupci i uvjeti iz Okvirne odluke 2008/909. To je, među ostalim, navelo Sud da presudi da članak 25. Okvirne odluke 2008/909 treba tumačiti na način da, kad je izvršenje europskog uhidbenog naloga izdanog u svrhu kaznenog progona podložno uvjetu iz članka 5. točke 3. Okvirne odluke 2002/584, država članica izvršiteljica može, kad je riječ o izvršavanju kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode koja je izrečena u državi članici izdavateljici naloga, promijeniti trajanje te kazne samo pod strogim pretpostavkama predviđenima u članku 8. stavku 2. Okvirne odluke 2008/909: vidjeti u i presudu SF (t. 68.).
(
34
)	Vidjeti presudu SF (t. 51.).
(
35
)	Vidjeti osobito presudu SF (t. 47. i navedenu sudsku praksu).
(
36
)	Vidjeti presudu od 18. travnja 2023., E. D. L. (Razlog za odbijanje zbog bolesti) (C‑699/21, EU:C:2023:295, t. 44.).
(
37
)	Općenitije, naglašavam da u fazi predaje pravosudno tijelo izvršenja ne može biti sigurno da će se kazna koja će, ovisno o slučaju, biti izrečena moći izvršiti na državnom području države članice izvršenja. Ovisno o vrsti kazne, relevantnima mogu postati neki razlozi za nepriznavanje i neizvršenje. Isto vrijedi, primjerice, za članak 9. stavak 1. točku (k) Okvirne odluke 2008/909, kojim se predviđa slučaj u kojem izrečena kazna uključuje mjeru psihijatrijske ili medicinske skrbi ili drugu mjeru oduzimanja slobode koju, neovisno o članku 8. stavku 3. te okvirne odluke, država izvršiteljica naloga ne može izvršiti u skladu s pravnim ili zdravstvenim sustavom te države.
(
38
)	Dodajem da druga rečenica uvodne izjave 12. Okvirne odluke 2008/909 predstavlja primjer, na što ukazuje izraz „inter alia”, i stoga ne može upućivati na to da se na članak 9. stavak 1. točku (d) te okvirne odluke ni u kojem slučaju ne može pozivati u okviru provedbe jamstva vraćanja predviđenog u članku 5. točki 3. Okvirne odluke 2002/584.