62024CJ0634
PRESUDA SUDA (treće vijeće)
12. veljače 2026. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Granična kontrola, azil i useljavanje – Prelazak vanjskih granica država članica – Uredba (EU) 2018/1806 – Nacionalni propisi kojim se državljanina nekoliko trećih zemalja, koji ima pravo na bezvizni režim ulaska, obvezuje da dostavi dodatni dokument kako bi ishodio privremenu dozvolu boravka – Sveobuhvatni gospodarski i trgovinski sporazum između Kanade, s jedne strane, i Europske unije, s druge strane – Izravan učinak”
U predmetu C‑634/24 [Lenaimon] (
i
),
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Vrhovni upravni sud Litve), odlukom od 25. rujna 2024., koju je Sud zaprimio 30. rujna 2024., u postupku
M. P.
protiv
Migracijos departamentas prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos,
SUD (treće vijeće),
u sastavu: C. Lycourgos (izvjestitelj), predsjednik vijeća, O. Spineanu‑Matei, S. Rodin, N. Piçarra, i N. Fenger, suci,
nezavisni odvjetnik: J. Richard de la Tour,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani postupak,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za litavsku vladu, K. Dieninis i V. Kazlauskaitė-Švenčionienė, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, F. Blanc, C. Hermes i J. Jokubauskaitė, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 30.6. Sveobuhvatnog gospodarskog i trgovinskog sporazuma između Kanade, s jedne strane, i Europske unije i njezinih država članica, s druge strane, potpisanog u Bruxellesu 30. listopada 2016. (SL 2017., L 11, str. 23., također poznat pod pokratom CETA (Comprehensive Economic and Trade Agreement), u daljnjem tekstu: CETA) i članka 4. stavka 1. Uredbe (EU) 2018/1806 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. studenoga 2018. o popisu trećih zemalja čiji državljani moraju imati vizu pri prelasku vanjskih granica i zemalja čiji su državljani izuzeti od tog zahtjeva (SL 2018., L 303, str. 39.).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe M. P. i Migracijos departamentas prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos (Odjel za migracije pri Ministarstvu unutarnjih poslova Republike Litve, u daljnjem tekstu: Odjel za migracije) u vezi sa zakonitošću odluke potonjeg o odbijanju izdavanja dozvole privremenog boravka na litavskom državnom području osobi M. P. (u daljnjem tekstu: odluka o kojoj je riječ u glavnom postupku).
Pravni okvir
Međunarodno pravo
3
Člankom 1.2. CETA‑e propisuje se:
„Ako nije navedeno drukčije, za potrebe ovog Sporazuma:
državljanin znači:
(a)
za Kanadu, fizička osoba koja je državljanin Kanade u skladu s kanadskim zakonodavstvom;
[…]”
4
Deseto poglavlje tog sporazuma naslovljeno je „Privremeni ulazak i boravak fizičkih osoba u poslovne svrhe” i sadržava članke 10.1. do 10.10.
5
Člankom 10.1. navedenog sporazuma predviđa se:
„Za potrebe ovog poglavlja:
[…]
ključno osoblje znači poslovni posjetitelji za potrebe ulaganja, ulagatelji ili osobe premještene unutar društva:
[…]
(b)
ulagatelji znači fizičke osobe koje osnivaju, razvijaju ili upravljaju operacijom ulaganja u nadzornoj ili izvršnoj ulozi i za koju su te osobe ili poduzeće koje zapošljava te osobe izdvojili ili će izdvojiti znatnu količinu kapitala; i
[…]
fizičke osobe u poslovne svrhe znači ključno osoblje, ugovorni pružatelji usluga, samostalni djelatnici ili poslovni posjetitelji u kratkoročnom posjetu koji su državljani stranke.”
6
Člankom 10.2. istog sporazuma propisuje se:
„1.   Ovo se poglavlje temelji na odnosu povlaštene trgovine između stranaka te na zajedničkom cilju olakšavanja trgovine uslugama i ulaganja dopuštanjem privremenog ulaska i boravka fizičkim osobama u poslovne svrhe i osiguravanjem transparentnosti u postupku.
2.   Ovo se poglavlje primjenjuje na mjere koje je stranka donijela ili koje zadržava u pogledu privremenog ulaska i boravka na njezinu državnom području ključnog osoblja, ugovornih pružatelja usluga, samostalnih djelatnika i poslovnih posjetitelja u kratkoročnom posjetu. Ovo se poglavlje ne primjenjuje na mjere koje utječu na fizičke osobe koje traže pristup tržištu zapošljavanja stranke, niti se primjenjuju na mjere koje se odnose na državljanstvo, boravište ili trajno zapošljavanje.
3.   Ničime u ovom poglavlju ne sprječava se stranka da primjenjuje mjere za reguliranje ulaska fizičkih osoba na njezino državno područje ili njihova privremenog boravka na njezinu državnom području, uključujući mjere potrebne za zaštitu integriteta fizičkih osoba i za osiguranje urednog kretanja fizičkih osoba preko njezinih granica, pod uvjetom da se takve mjere ne primjenjuju na način kojim bi se poništile ili umanjile povlastice na koje bilo koja stranka ima pravo u skladu s uvjetima ovog poglavlja. Sama činjenica da se za fizičke osobe određene zemlje zahtijeva viza, a za one drugih zemalja ne, ne smatra se poništavanjem ili umanjivanjem koristi iz ovog poglavlja.
4.   U mjeri u kojoj u ovom poglavlju nisu preuzete obveze, i dalje se primjenjuju svi drugi zahtjevi propisani u zakonodavstvu stranaka u vezi s ulaskom i boravkom, među ostalim i oni koji se odnose na trajanje boravka.
[…]”
7
U skladu s člankom 10.3. stavkom 1. CETA‑e:
„Svaka stranka dopušta privremeni ulazak […] u poslovne svrhe [fizičkim osobama] druge stranke koj[a] inače [poštuje] imigracijske mjere stranke koje se primjenjuju na privremeni ulazak, u skladu s ovim poglavljem.”
8
Člankom 10.6. stavkom 1. tog sporazuma predviđa se:
„Ovim se Sporazumom stranci ne određuje obveza u pogledu njezinih imigracijskih mjera, osim ako su posebno navedene u ovom poglavlju i u dvadeset sedmom poglavlju (Transparentnost).”
9
Člankom 10.7. navedenog sporazuma predviđa se:
„1.   Svaka stranka dopušta privremeni ulazak i boravak ključnog osoblja druge stranke podložno rezervama i iznimkama iz Priloga 10.-B.
2.   Stranke ne donose i ne zadržavaju ograničenja ukupnog broja ključnog osoblja druge stranke kojima je dopušten privremeni ulazak, u obliku ograničenja broja ili ispitivanja gospodarskih potreba.
[…]
4.   Svaka stranka dopušta privremeno zapošljavanje na svojem državnom području osoba premještenih unutar društva i ulagatelja druge stranke.
5.   Dopuštena duljina boravka ključnog osoblja je sljedeća:
[…]
(c)
ulagatelji: godinu dana uz moguće produljenje prema diskrecijskoj ocjeni stranke koja odobrava privremeni ulazak i boravak;
[…]”
10
Člankom 28.3. stavkom 2. istog sporazuma određuje se:
„Za potrebe […] desetog poglavlja (Privremeni ulazak i boravak fizičkih osoba u poslovne svrhe) […], podložno zahtjevu da se takve mjere ne primjenjuju na način koji bi predstavljao sredstvo proizvoljne ili neopravdane diskriminacije između stranaka u kojima postoje jednaki uvjeti ili prikriveno ograničavanje trgovine uslugama, ništa u ovom Sporazumu ne tumači se kao da sprječava stranku da donosi ili provodi mjere potrebne za:
(a)
zaštitu javne sigurnosti ili javnog morala ili održavanje javnog reda […]
(b)
zaštitu života ili zdravlja ljudi, životinja ili biljaka […]
(c)
osiguranje sukladnosti sa zakonima ili propisima koji nisu nesukladni s odredbama ovog Sporazuma, uključujući s onima koji se odnose na:
[…]
iii.
sigurnost.”
11
Člankom 28.6. CETA‑e predviđa se:
„Ništa u ovom Sporazumu ne tumači se kao da:
[…]
(b)
stranku sprječava da poduzme mjere koju smatra potrebnima za zaštitu svojih bitnih interesa sigurnosti:
[…]
ii.
poduzete u vrijeme rata ili drugog izvanrednog stanja u međunarodnim odnosima; ili
[…]
(c)
stranku sprječava da poduzme bilo kakvu mjeru za ispunjavanje svojih međunarodnih obveza za održavanje međunarodnog mira i sigurnosti.”
12
U skladu s člankom 30.6. tog sporazuma:
„1.   Ništa u ovom sporazumu ne smije se tumačiti kao da osobama dodjeljuje prava ili obveze osim onih koji nastaju između stranaka u skladu s međunarodnim javnim pravom ili kao da dopušta izravno pozivanje na ovaj Sporazum u domaćim pravnim sustavima stranaka.
2.   Stranka ne predviđa pravo na poduzimanje mjera protiv druge stranke u skladu sa svojim domaćim zakonodavstvom na osnovi toga da mjera druge stranke nije u skladu s ovim Sporazumom.”
Pravo Unije
Odluka (EU) 2017/38
13
Uvodne izjave 4. i 6. Odluke Vijeća (EU) 2017/38 od 28. listopada 2016. o privremenoj primjeni Sveobuhvatnog gospodarskog i trgovinskog sporazuma (CETA) između Kanade, s jedne strane, i Europske unije i njezinih država članica, s druge strane (SL 2017., L 11, str. 1080.) glase:
„(4)
Dijelovi Sporazuma obuhvaćeni nadležnošću [Europske u]nije mogu se privremeno primjenjivati, do završetka postupaka potrebnih za njegovo sklapanje.
[…]
(6)
U skladu s člankom 30.6. stavkom 1. Sporazuma, Sporazumom se ne dodjeljuju prava ni obveze na koje je moguće izravno pozivanje pred sudovima Unije ili država članica.”
14
Člankom 1. te odluke određuje se:
„1.   Unija privremeno primjenjuje [CETA‑u], kako je predviđeno u [njezinu] članku 30.7. stavku 3., do završetka postupaka potrebnih za [njezino] sklapanje te podložno sljedećim točkama:
[…]”
Zakonik o schengenskim granicama
15
U skladu s člankom 6. stavkom 1. Uredbe (EU) 2016/399 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2016. o Zakoniku Unije o pravilima kojima se uređuje kretanje osoba preko granica (Zakonik o schengenskim granicama) (SL 2016., L 77, str. 1.), kako je izmijenjena Uredbom (EU) 2018/1240 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. rujna 2018. (SL 2018., L 236, str. 1. i ispravak SL 2020., L 193, str. 16.) (u daljnjem tekstu: Zakonik o schengenskim granicama):
„Za planirani boravak na državnom području država članica u trajanju od ne više od 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana, koje podrazumijeva uzimanje u obzir razdoblja od 180 dana koje prethodi svakom danu boravka, uvjeti ulaska za državljane trećih zemalja su sljedeći:
[…]
(b)
imaju važeću vizu, ako se to traži na temelju Uredbe [2018/1806], osim kad imaju važeću boravišnu dozvolu ili važeću vizu za dugotrajni boravak;
[…]”
Zakonik o vizama
16
Člankom 1. stavcima 1. i 3. Uredbe (EZ) br. 810/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o uspostavi Zakonika Zajednice o vizama (Zakonik o vizama) (SL 2009., L 243, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 12., str. 8. i ispravak SL 2018., L 284, str. 38.), kako je izmijenjena Uredbom (EU) 2019/1155 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. lipnja 2019. (SL 2019., L 188, str. 25. i ispravak SL 2020., L 20, str. 25.) predviđa se:
„1.   Ovom Uredbom utvrđuju se postupci i uvjeti za izdavanje viza za planirani boravak na državnom području država članica koji ne prelazi 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana.
[…]
3.   U ovoj se Uredbi također navode treće zemlje za čije se državljane traži da imaju zrakoplovno‑tranzitnu vizu odstupajući od načela slobodnog tranzita koje je utvrđeno u Prilogu 9 Konvenciji [o međunarodnom civilnom zrakoplovstvu [potpisanoj u Chicagu 7. prosinca 1944. (Zbornik međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, svezak 15., br. 102) i koja je stupila na snagu 4. travnja 1947.], te se utvrđuju postupci i uvjeti za izdavanje viza u svrhu tranzita preko tranzitnih područja zračnih luka država članica.”
17
Člankom 2. Zakonika o vizama određuje se:
„U smislu ove Uredbe primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
2.
‚Viza’ znači odobrenje koje je izdala država članica radi:
(a)
planiranog boravka na državnom području država članica u trajanju koje ne prelazi 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana ili;
(b)
tranzita preko međunarodnih tranzitnih područja zračnih luka država članica.
[…]”
Uredba 2018/1806
18
Člankom 3. stavkom 1. Uredbe 2018/1806 određuje se:
„Državljani trećih zemalja koje su navedene u Prilogu I. moraju imati vizu pri prelasku vanjskih granica država članica.”
19
U članku 4. stavku 1. te uredbe propisuje se:
„Državljani trećih zemalja koje su navedene u Prilogu II. izuzeti su od zahtjeva utvrđenog u članku 3. stavku 1. za boravke od najviše 90 dana unutar bilo kojeg razdoblja od 180 dana.”
20
Člankom 6. navedene uredbe određuje se:
„1.   Država članica može predvidjeti iznimke od obveze posjedovanja vize predviđene u članku 3. ili od izuzeća od obveze posjedovanja vize predviđenog u članku 4. u odnosu na:
(a)
nositelje diplomatskih putovnica, službenih putovnica/putovnica za obavljanje službenih zadataka ili posebnih putovnica;
(b)
članove civilne posade zrakoplova i plovila tijekom izvršavanja njihovih dužnosti;
(c)
članove civilne posade plovila, kod uplovljavanja, koji su nositelji identifikacijske isprave pomorca izdane u skladu s [Konvencijom (br. 108) o osobnim ispravama pomoraca, donesenom 13. svibnja 1958. na četrdesetprvoj sjednici Opće skupštine Međunarodne organizacije rada (ILO) koja je stupila na snagu 19. veljače 1961.] ili [Konvencijom (br. 185) o osobnim ispravama pomoraca (revidirana), donesenom 19. lipnja 2003. devedesetprvoj sjednici Opće skupštine ILO‑a koja je stupila na snagu 9. veljače 2005.] ili [Konvencijom o olakšavanju međunarodnog pomorskog prometa potpisanom u Londonu 9. travnja 1965. koja je stupila na snagu 5. ožujka 1967. (Zbornik međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, svezak 591., br. 265);
(d)
posadu i članove misija hitne pomoći ili spasilačkih misija u slučaju katastrofe ili nezgode;
(e)
civilnu posadu brodova koji plove u unutarnjim vodama;
(f)
nositelje putnih isprava koje su međuvladine međunarodne organizacije čija je članica barem jedna država članica, ili drugi subjekti koje dotična država članica priznaje kao subjekte međunarodnog prava, izdali službenicima tih organizacija ili subjekata.
[…]
3.   Država članica može predvidjeti iznimke od izuzeća od obveze posjedovanja vize predviđenog člankom 4. u pogledu osoba koje obavljaju plaćenu aktivnost tijekom svojeg boravka.”
21
U Prilogu I. istoj uredbi nalazi se popis trećih zemalja čiji državljani moraju imati vizu pri prelasku vanjskih granica država članica. Među tim trećim zemljama je i Ruska Federacija.
22
U Prilogu II. Uredbi 2018/1806 nalazi se popis trećih zemalja čiji su državljani izuzeti od obveze posjedovanja vize pri prelasku vanjskih granica država članica za boravke od najviše 90 dana unutar bilo kojeg razdoblja od 180 dana. Među tim trećim zemljama su Kanada i Država Izrael.
Litavsko pravo
Zakon o strancima
23
Člankom 40. stavkom 1. točkom 16. Lietuvos Respublikos įstatymas dėl užsieniečių teisinės padėties Nr. IX-2206 (Zakon Republike Litve br. IX-2206 o pravnom statusu stranaca) od 29. travnja 2004. (Žin., 2004., br. 73‑2539), u verziji koja se primjenjuje na glavni postupak (u daljnjem tekstu: Zakon o strancima) određuje se da se dozvola za privremeni boravak može izdati ili produljiti strancu koji je državljanin Australije, Japana, Ujedinjene Kraljevine, Sjedinjenih Američkih Država, Kanade, Novog Zelanda ili Južne Koreje, a namjerava se zaposliti ili obavljati druge zakonite aktivnosti u Republici Litvi.
Zakon o mjerama ograničenja
24
Na temelju članka 1. Lietuvos Respublikos ribojamųjų priemonių dėl karinės agresijos prieš Ukrainą nustatymo įstatymas Nr. XIV-1888 (Zakon br. XIV-1888 Republike Litve o uvođenju mjera ograničenja povodom vojne agresije na Ukrajinu) od 20. travnja 2023. (TAR, 2023., br. 2023‑7804, u daljnjem tekstu: Zakon o mjerama ograničenja), tim se zakonom nastoje osigurati interesi nacionalne sigurnosti i vanjske politike Republike Litve te ostvariti ciljevi iz članka 1. stavka 1. Lietuvos Respublikos tarptautinių sankcijų įstatymas Nr. IX-2160 (Zakon Republike Litve br. IX-2160 o međunarodnim sankcijama) od 22. travnja 2004. (Žin., 2004., br. 68‑2369), uvođenjem mjera ograničenja u Litvi povodom vojne agresije stranih zemalja na Ukrajinu.
25
U skladu s člankom 3. stavcima 1. i 2. Zakona o mjerama ograničenja obustavlja se, s jedne strane, primanje zahtjevâ državljana Ruske Federacije i Republike Bjelarus za izdavanje viza od strane viznog ureda Republike Litve smještenog u inozemstvu, osim u slučajevima kad Ministarstvo vanjskih poslova Republike Litve djeluje kao posrednik za podnošenje dotičnog zahtjeva i, s druge strane, primanje zahtjevâ državljana Ruske Federacije i Republike Bjelarus za izdavanje nacionalnih viza od strane vanjskog pružatelja usluge smještenog u inozemstvu.
26
Člankom 3. stavkom 3. tog zakona određuje se da se obustavlja primanje zahtjevâ državljana Ruske Federacije za dozvole za privremeni boravak u Litvi putem vanjskog pružatelja usluge u inozemstvu, izuzevši državljane Ruske Federacije za koje tijelo koje je ovlastila Vlada Litve posreduje u slučajevima koje je odredila Vlada Litve. Primanje tih zahtjeva također je obustavljeno u Litvi, osim zahtjeva državljana Ruske Federacije koji imaju valjanu schengensku vizu, nacionalnu vizu ili dozvolu za boravak u Litvi izdanu od strane viznog ureda Republike Litve smještenog u inozemstvu ili izdanu u Republici Litvi ili dozvolu za boravak u drugoj državi članici Unije.
27
Člankom 4. stavkom 1. navedenog zakona pojašnjava se da se mjere ograničenja iz članka 3. istog zakona, uz iznimku mjere ograničenja iz njegova članka 3. stavka 2., primjenjuju tijekom razdoblja od godine dana od datuma stupanja na snagu tog zakona.
28
U skladu s člankom 5. Zakona o mjerama ograničenja, on je stupio na snagu 3. svibnja 2023. te je ostao na snazi do 2. svibnja 2024.
Zakon od 25. travnja 2024.
29
Člankom 2. Lietuvos Respublikos ribojamųjų priemonių dėl karinės agresijos prieš Ukrainą nustatymo įstatymo Nr. XIV-1888 3, 4 ir 5 straipsnių pakeitimo įstatymas Nr. XIV-2581 (Zakon br. XIV-2581 o izmjeni članaka 3., 4. i 5. Zakona br. XIV-1888 Republike Litve o uvođenju mjera ograničenja povodom vojne agresije na Ukrajinu) od 25. travnja 2024. (TAR, 2024., br. 2024‑8222k; u daljnjem tekstu: Zakon od 25. travnja 2024.) izmijenjen je, među ostalim, članak 4. stavak 1. Zakona o mjerama ograničenja, tako da se mjere ograničenja iz tog članka 3., uz iznimku one iz njegova stavka 8., primjenjuju od 3. svibnja 2024. do 2. svibnja 2025.
30
Člankom 3. Zakona od 25. travnja 2024. izmijenjen je članak 5. Zakona o mjerama ograničenja, tako da propisuje da potonji ostaje na snazi do 2. svibnja 2025.
31
Člankom 4. stavkom 1. Zakona od 25. travnja 2024. pojašnjava se da taj zakon, uz iznimku njegova članka 1. stavka 5. i članka 4. stavka 3., stupa na snagu 3. svibnja 2024.
Glavni postupak i prethodna pitanja
32
Osoba M. P., koja je istodobno kanadski, ruski i izraelski državljanin, ušla je u Litvu na temelju kanadske putovnice. Nadležna litavska tijela stoga nisu zahtijevala da ima vizu za ulazak na državno područje te države članice.
33
Osoba M. P. podnijela je 13. listopada 2023. zahtjev za hitno ishođenje dozvole za privremeni boravak u Litvi, pozivajući se na članak 40. stavak 1. točku 16. Zakona o strancima. Navela je da je kanadski državljanin, da drži udjele u društvu koje posluje u Litvi i da je došla u Litvu kako bi ondje radila. Žalitelj iz glavnog postupka priložio je, među ostalim ispravama, preslike svoje kanadske, ruske i izraelske putovnice.
34
Podružnica u Klaipėdi (Litva) Odjela za migracije je 19. listopada 2023. odlučila ispitati njegov zahtjev.
35
Odjel za migracije zahtijevao je 20. listopada 2023. od osobe M. P. da mu pojasni na temelju kojeg državljanstva traži dozvolu za privremeni boravak u Litvi. Osoba M. P. ponovila je da tu dozvolu traži kao kanadski državljanin.
36
Odlukom o kojoj je riječ u glavnom postupku, o kojoj je osoba M. P. obaviještena 30. studenoga 2023., Odjel za migracije poništio je odluku podružnice u Klaipėdi o razmatranju zahtjeva osobe M. P. za boravak, zbog činjenice da je potonja osim kanadskog imala i rusko državljanstvo, a da svojem zahtjevu nije priložila nikakve isprave iz članka 3. stavka 3. Zakona o mjerama ograničenja, to jest valjanu schengensku ili nacionalnu vizu izdanu od strane viznog ureda Republike Litve ili dozvolu za boravak na državnom području države članice.
37
Osoba M. P. podnijela je Regionų administracinio teismo Vilniaus rūmai (Okružni upravni sud u Vilniusu, Litva) tužbu kojom je, među ostalim, zahtijevala poništenje odluke o kojoj je riječ u glavnom postupku. Nakon što joj je presudom od 2. travnja 2024. tužba odbijena, osoba M. P. protiv te je presude podnijela žalbu Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Vrhovni upravni sud Litve), sudu koji je uputio zahtjev.
38
Osoba M. P. tvrdi da su litavska tijela – iako su prihvatila njezin status kanadskog državljanina, iako su na nju primijenila bezvizni režim ulaska na litavsko državno područje i pristala razmotriti njezin zahtjev za dozvolu privremenog boravka u Litvi u tom svojstvu – zatim odlučila uzeti u obzir njezino rusko državljanstvo kako bi na nju primijenila odredbe Zakona o mjerama ograničenja. Nigdje se osobi koja je državljanin više trećih zemalja ne zabranjuje da među svojim državljanstvima odabere ono na koje se namjerava pozvati kako bi litavskim tijelima podnijela zahtjev za dozvolu boravka.
39
Prema mišljenju osobe M. P., time bi se zanemarilo njezino kanadsko državljanstvo, dok na temelju članaka 10.1. i 10.6. do 10.9. CETA‑e stranke tog sporazuma moraju omogućiti određenim državljanima tih stranaka, poput poslovnih ljudi, ulagatelja, rukovoditelja poduzeća ili stručnjaka, da uđu u dotičnu zemlju i borave u njoj, bez dodatnog odobrenja, kao i da rade u društvima s poslovnim nastanom u toj zemlji ili da ondje obavljaju gospodarsku djelatnost. Osoba M. P. smatra da odredbe CETA‑e takvim kanadskim državljanima daju pravo ishođenja dozvole za privremeni boravak u Litvi te da je to pravilo u nacionalno pravo preneseno člankom 40. stavkom 1. točkom 16. Zakona o strancima. U slučaju sukoba između CETA‑e i članka 3. stavka 3. Zakona o mjerama ograničenja, prednost bi trebao imati taj sporazum.
40
Odjel za migracije pak tvrdi da Zakon o mjerama ograničenja iz svojeg područja primjene ne isključuje ruske državljane koji, osim toga, imaju državljanstvo druge zemlje. Nije na tom odjelu da odlučuje o tome koje je državljanstvo osobe koja je podnijela zahtjev za dozvolu za privremeni boravak u Litvi, nego navedeni odjel ocjenjuje samo isprave priložene tom zahtjevu.
41
Sud koji je uputio zahtjev najprije ističe da se člankom 30.6. CETA‑e predviđa da se nijedna odredba u tom sporazumu ne smije tumačiti kao da osobama dodjeljuje prava ili obveze osim onih koji nastaju između stranaka u skladu s međunarodnim javnim pravom ili kao da dopušta izravno pozivanje na taj sporazum u domaćim pravnim sustavima stranaka, što je Sud potvrdio u mišljenju 1/17 (Sporazum CETA EU‑Kanada) od 30. travnja 2019. (EU:C:2019:341).
42
S obzirom na navedeno, imajući na umu da se predmet u kojem je doneseno to mišljenje razlikuje od glavnog postupka, valjalo bi utvrditi treba li članak 30.6. CETA‑e tumačiti na način da mu se protivi to da se osoba M. P. pred sudom koji je uputio zahtjev pozove na odredbe tog sporazuma.
43
Kao drugo, taj sud ističe da, na temelju članka 3. stavka 1. i Priloga I. Uredbi 2018/1806, ruski državljani koji žele ući na litavsko državno područje moraju imati vizu, dok su na temelju članka 4. stavka 1. i Priloga II. toj uredbi kanadski državljani izuzeti od takve obveze za boravke od najviše 90 dana unutar bilo kojeg razdoblja od 180 dana.
44
U ovom slučaju, iako su litavska tijela na ulazak osobe M. P. na njihovo državno područje, kao kanadskog državljanina, primijenila bezvizni režim ulaska, ona su je potom prilikom njezina podnošenja zahtjeva za dozvolu privremenog boravka u Litvi podvrgnula obvezi podnošenja bilo schengenske ili nacionalne vize bilo valjane dozvole boravka koju je izdala Republika Litva ili druga država članica. Osim toga, u skladu s člankom 3. stavcima 1. i 2. Zakona o mjerama ograničenja, osoba M. P. ne može dobiti nacionalnu vizu kao ruski državljanin.
45
Usto, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, osoba M. P. nije obuhvaćena nijednom od situacija koje mogu biti predmet iznimki od bezviznog režima navedenih u članku 6. stavku 1. točkama (a) do (f) Uredbe 2018/1806. Osim toga, iako članak 6. stavak 3. navedene uredbe također dopušta državama članicama da predvide takve iznimke u pogledu osoba koje tijekom svojeg boravka obavljaju plaćenu aktivnost, cilj s kojim je osoba M. P. ušla na litavsko državno područje ipak nije relevantan za potrebe primjene Zakona o mjerama ograničenja. Stoga sud koji je uputio zahtjev smatra da u ovom slučaju nije primjenjiv ni taj članak 6. stavak 3.
46
U tim je okolnostima Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Vrhovni upravni sud Litve) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 30.6. [CETA‑e] tumačiti na način da mu se protivi to da se osoba koja ima kanadsko, izraelsko i rusko državljanstvo u žalbi podnesenoj nacionalnom sudu u vezi s dozvolom za privremeni boravak u Republici Litvi poziva na odredbe tog sporazuma u okolnostima poput onih o kojima je riječ u [glavnom postupku]?
2.
Treba li članak 4. stavak 1. Uredbe [2018/1806], u vezi s Prilogom II. toj uredbi, tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalno zakonodavstvo koje važi ograničeno razdoblje, a u skladu s kojim ruski državljanin koji traži dozvolu za privremeni boravak u Republici Litvi mora pružiti valjanu vizu ili dozvolu za boravak unatoč tomu što je u Republiku Litvu ušao prema bezviznom režimu ulaska kao državljanin [zemlje] navedene u Prilogu II. [navedenoj u]redbi, pri čemu se istodobno postavlja pitanje jesu li u okolnostima poput onih o kojima je riječ u [glavnom postupku] navedene odredbe [iste u]redbe u skladu s CETA‑om?”
47
Dopisom od 8. srpnja 2025. tajništvo Suda uputilo je zahtjev za pojašnjenje sudu koji je uputio zahtjev. U odgovoru na taj zahtjev, sud koji je uputio zahtjev naveo je, kao prvo, da se, prema njegovu mišljenju, osobu MP može smatrati „ulagateljem” u smislu članka 10.1. CETA‑e, kao drugo, da članak 3. stavak 3. Zakona o mjerama ograničenja ne dovodi do obustave prihvata zahtjevâ za dozvolu za privremeni boravak koje su podnijeli ruski državljani ako imaju dozvolu boravka na litavskom državnom području ili na državnom području druge države članice i, kao treće, da na temelju Lietuvos Respublikos ribojamųjų priemonių dėl karinės agresijos prieš Ukrainą nustatymo įstatymo Nr. XIV-1888 3, 4 ir 5 straipsnių pakeitimo įstatymas Nr. XV-170 (Zakon br. XV-170 o izmjeni članaka 3., 4. i 5. Zakona br. XIV-1888 Republike Litve o uvođenju mjera ograničenja povodom vojne agresije na Ukrajinu), od 17. travnja 2025. (TAR, 2025., br. 2025‑7432), mjere predviđene u tom članku 3. stavku 3. primjenjuju se do 2. svibnja 2026.
Prethodna pitanja
Prvo pitanje
48
Iz razmatranja u pogledu svojeg prvog pitanja koja je u zahtjevu za prethodnu odluku iznio sud koji je uputio zahtjev i iz njegova odgovora na zahtjev za pojašnjenje koji mu je uputio Sud proizlazi da se taj sud pita može li se pojedinac, koji ima status kanadskog ulagatelja u smislu članka 10.1. CETA‑e, pred njim pozvati na odredbe desetog poglavlja tog sporazuma.
49
Iz toga slijedi da sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem u biti pita treba li članak 30.6. CETA‑e tumačiti na način da odredbe tog desetog poglavlja imaju izravan učinak.
50
Kao prvo, valja naglasiti da je, kao što je to istaknula Europska komisija, navedeno deseto poglavlje obuhvaćeno Unijinom nadležnošću i privremeno se primjenjuje od 21. rujna 2017., u skladu s člankom 1. Odluke 2017/38. Stoga o pitanju imaju li odredbe iz tog desetog poglavlja izravan učinak ne mogu odlučiti isključivo nacionalni sudovi na temelju svojeg nacionalnog prava (presude od 14. prosinca 2000., Dior i dr., C‑300/98 i C‑392/98, EU:C:2000:688, t. 48., od 11. rujna 2007., Merck Genéricos – Produtos Farmacêuticos, C‑431/05, EU:C:2007:496, t. 34. i 47. i od 8. ožujka 2011., Lesoochranárske zoskupenie, C‑240/09, EU:C:2011:125, t. 32. i 33.).
51
Kao drugo, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da Sud o pitanju izravnog učinka predmetnog međunarodnog sporazuma odlučuje samo ako to pitanje nije uređeno tim ugovorom, oslanjajući se osobito na duh, strukturu ili sadržaj tog sporazuma (presuda od 13. siječnja 2015., Vijeće i dr./Vereniging Milieudefensie i Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht, C‑401/12 P do C‑403/12 P, EU:C:2015:4, t. 53. i navedena sudska praksa).
52
Međutim, kao što to ističu litavska vlada i Komisija, člankom 30.6. CETA‑e nedvosmisleno se isključuje mogućnost da se pojedinac može izravno pozvati na odredbe tog sporazuma pred nacionalnim sudom. Iz toga slijedi da treba smatrati da odredbe poglavlja deset navedenog sporazuma nemaju izravan učinak (vidjeti u tom smislu mišljenje 1/17 (Sporazum CETA EU‑Kanada) od 30. travnja 2019., EU:C:2019:341, t. 181. i 198.).
53
Kao treće, radi davanja korisnog odgovora sudu koji je uputio zahtjev ipak valja dodati da, kada glavni postupak ulazi u područje primjene prava Unije, primjenjivo nacionalno pravo treba tumačiti u najvećoj mogućoj mjeri u skladu s međunarodnim sporazumom koji je dio prava Unije, čak i ako taj sporazum nema izravan učinak (vidjeti u tom smislu presude od 4. srpnja 2006., Adeneler i dr., C‑212/04, EU:C:2006:443, t. 113., od 8. studenoga 2022., Deutsche Umwelthilfe (Homologacija motornih vozila), C‑873/19, EU:C:2022:857, t. 66. i od 11. siječnja 2024., Societatea Civilă Profesională de Avocaţi, AB & CD, C‑252/22, EU:C:2024:13, t. 76. i 82. i navedenu sudsku praksu).
54
Međutim, postoje određene granice takve obveze usklađenog tumačenja. Tako je obveza nacionalnog suda da se pozove na sadržaj međunarodnog sporazuma prilikom tumačenja i primjene relevantnih pravila unutarnjeg prava ograničena općim načelima prava i ne može služiti kao temelj tumačenja nacionalnog prava contra legem (vidjeti po analogiji presude od 20. veljače 2024., X (Nepostojanje razloga za raskid), C‑715/20, EU:C:2024:139, t. 70. i od 27. veljače 2024., EUIPO/The KaiKai Company Jaeger Wichmann, C‑382/21 P, EU:C:2024:172, t. 74.).
55
Iz toga slijedi da, bez obzira na nepostojanje izravnog učinka odredbi iz desetog poglavlja CETA‑e, ako se pokaže da odredba litavskog prava, relevantna za ishod glavnog postupka, nije u skladu s tim odredbama, na sudu koji je uputio zahtjev je da ispita može li, u okviru granica navedenih u prethodnoj točki ove presude, tumačiti svoje nacionalno pravo u skladu s navedenim odredbama, uzimajući u obzir to cjelokupno nacionalno pravo i primjenjujući metode tumačenja koje ono priznaje (presuda od 15. listopada 2024., KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, t. 51.).
56
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 30.6. CETA‑e treba tumačiti na način da odredbe desetog poglavlja tog sporazuma nemaju izravan učinak, što međutim ne isključuje da one mogu poslužiti kao osnova za usklađeno tumačenje predmetnog nacionalnog zakonodavstva.
Drugo pitanje
57
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 1. Uredbe 2018/1806, u vezi s Prilogom II. toj uredbi, tumačiti na način da mu se ne protivi propis države članice na temelju kojeg je izdavanje ruskom državljaninu dozvole privremenog boravka na njezinu državnom području uvjetovano time da taj državljanin predoči vizu koju su izdala tijela te države članice ili dozvolu boravka koju je izdala bilo koja država članica kada je navedeni državljanin ušao na državno područje prve od tih država članica, a da nije morao predočiti vizu, zbog toga što je također državljanin jedne od zemalja navedenih u Prilogu II. navedenoj uredbi. Sud koji je uputio zahtjev također se pita o usklađenosti tih odredbi Uredbe 2018/1806 s CETA‑om.
58
Na prvom mjestu, iz članka 6. stavka 1. Zakonika o schengenskim granicama kao prvo proizlazi da dozvola boravka koja se tim zakonikom dodjeljuje državljanima trećih zemalja njima dopušta samo boravak na području schengenskog prostora u trajanju od najviše 90 dana u cijelom razdoblju od 180 dana (presuda od 5. veljače 2020., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Stupanje pomoraca u službu u luci Rotterdam), C‑341/18, EU:C:2020:76, t. 58.).
59
Kao drugo, tim se člankom 6. usto predviđa obveza za neke od tih državljana trećih zemalja da posjeduju važeću vizu kako bi mogli ostvariti takvo pravo na kratkotrajni boravak.
60
Kao što to proizlazi iz članka 1. Zakonika o vizama, cilj tog zakonika je utvrđivanje postupaka i uvjeta za izdavanje viza za tranzit kroz državno područje država članica ili za planirani boravak na tom području koji ne prelazi 90 dana tijekom bilo kojeg razdoblja od 180 dana. Člankom 2. točkom 2. podtočkama (a) i (b) navedenog zakonika pojam „viza” u smislu istog zakonika definira se kao „odobrenje koje je izdala država članica” radi „planiranog boravka na državnom području država članica u trajanju koje ne prelazi 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana” i „tranzita preko međunarodnih tranzitnih područja zračnih luka država članica” (vidjeti u tom smislu presudu od 7. ožujka 2017., X i X, C‑638/16 PPU, EU:C:2017:173, t. 41.).
61
U tom istom kontekstu Uredbom 2018/1806 utvrđuje se popis trećih zemalja čiji državljani imaju takvu obvezu posjedovanja vize ili su izuzeti od te obveze.
62
Tako se člankom 4. stavkom 1. te uredbe propisuje da državljani trećih zemalja koje su navedene u Prilogu II. toj uredbi nemaju obvezu ishoditi vizu radi prelaska Unijinih vanjskih granica za boravak od najviše 90 dana unutar bilo kojeg razdoblja od 180 dana.
63
Iz toga slijedi da se tom odredbom državljane određenih trećih zemalja, uključujući Kanadu, ali ne i Rusku Federaciju, izuzima od zahtjeva za ishođenje vize radi kratkotrajnog boravka na području schengenskog prostora.
64
Međutim, s obzirom na elemente koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev, u glavnom postupku nije riječ o takvom kratkotrajnom boravku. Naime, s jedne strane, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da osoba MP traži pravo na privremeni boravak kako bi radila u Litvi u razdoblju koje je očito dulje od razdoblja boravka odobrenog na temelju Zakonika o schengenskim granicama. S druge strane, iz te odluke ni na koji način ne proizlazi da se glavni postupak odnosi na zakonitost ulaska osobe M. P. na litavsko državno područje ili na odluku litavskih tijela kojom je prijevremeno ukinuto njezino pravo na kratkotrajni boravak na tom državnom području, kako je zajamčeno Zakonikom o schengenskim granicama.
65
Budući da se Uredba 2018/1806 ne odnosi na odobravanje prava na privremeni boravak, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku (vidjeti po analogiji presudu od 16. siječnja 2018., E, C‑240/17, EU:C:2018:8, t. 41.), toj se uredbi ne može protiviti zakonodavstvo poput onog opisanog u drugom prethodnom pitanju.
66
Na drugom mjestu, iz toga proizlazi da u preostalom dijelu nije potrebno ispitati usklađenost članka 4. stavka 1. Uredbe 2018/1806 i njezina Priloga II. s CETA‑om.
67
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 4. stavak 1. Uredbe 2018/1806, u vezi s Prilogom II. toj uredbi, treba tumačiti na način da mu se ne protivi propis države članice na temelju kojeg je izdavanje ruskom državljaninu dozvole privremenog boravka na njezinu državnom području uvjetovano time da taj državljanin predoči vizu koju su izdala tijela te države članice ili dozvolu boravka koju je izdala bilo koja država članica kada je navedeni državljanin ušao na državno područje prve od tih država članica, a da nije morao predočiti vizu, zbog toga što je također državljanin jedne od zemalja navedenih u Prilogu II. navedenoj uredbi.
Troškovi
68
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:
1.
Članak 30.6. Sveobuhvatnoga gospodarskog i trgovinskog sporazuma između Kanade, s jedne strane, i Europske unije i njezinih država članica, s druge strane, potpisanog u Bruxellesu 30. listopada 2016.,
treba tumačiti na način da:
odredbe desetog poglavlja tog sporazuma nemaju izravan učinak, što međutim ne isključuje da one mogu poslužiti kao osnova za usklađeno tumačenje predmetnog nacionalnog zakonodavstva.
2.
Članak 4. stavak 1. Uredbe (EU) 2018/1806 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. studenoga 2018. o popisu trećih zemalja čiji državljani moraju imati vizu pri prelasku vanjskih granica i zemalja čiji su državljani izuzeti od tog zahtjeva u vezi s Prilogom II. toj uredbi,
treba tumačiti na način da mu se:
ne protivi propis države članice na temelju kojeg je izdavanje ruskom državljaninu dozvole privremenog boravka na njezinu državnom području uvjetovano time da taj državljanin predoči vizu koju su izdala tijela te države članice ili dozvolu boravka koju je izdala bilo koja država članica kada je navedeni državljanin ušao na državno područje prve od tih država članica, a da nije morao predočiti vizu, zbog toga što je također državljanin jedne od zemalja navedenih u Prilogu II. navedenoj uredbi.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: litavski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.