62025TJ0064
PRESUDA OPĆEG SUDA (osmo vijeće)
14. siječnja 2026. (
*1
)
„Žig Europske unije – Postupak za proglašenje žiga ništavim – Verbalni žig Europske unije Leone – Relativni razlog ništavosti – Pravo na ranije ime prema austrijskom pravu – Članak 60. stavak 2. točka (a) Uredbe (EU) 2017/1001”
U predmetu T‑64/25,
Lisa Leone, sa stalnom adresom u Beču (Austrija),
Giorgio Leone, sa stalnom adresom u Beču,
Leone & Leone OG, sa sjedištem u Beču,
koje zastupa F.-M. Orou, odvjetnik,
tužitelji,
protiv
Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupa D. Stoyanova‑Valchanova, u svojstvu agenta,
tuženika,
a druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem EUIPO‑a bio je:
Incom, sa sjedištem u Ajdovščini (Slovenija),
OPĆI SUD (osmo vijeće),
u sastavu: I. Gâlea, predsjednik, T. Tóth (izvjestitelj) i L. Spangsberg Grønfeldt, suci,
tajnik: V. Di Bucci,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir da stranke nisu podnijele zahtjev za određivanje rasprave u roku od tri tjedna od dostave obavijesti o zatvaranju pisanog dijela postupka i da je stoga odlučeno, u skladu s člankom 106. stavkom 3. Poslovnika Općeg suda, da se odluka donese bez provođenja usmenog dijela postupka,
donosi sljedeću
Presudu
1
Svojom tužbom koja se temelji na članku 263. UFEU‑a tužitelji, Lisa Leone, Giorgio Leone i Leone & Leone OG, traže poništenje odluke drugog žalbenog vijeća Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) od 27. studenoga 2024. (predmet R 971/2023‑2) (u daljnjem tekstu: pobijana odluka).
Okolnosti spora
2
Dana 19. siječnja 2022. tužitelj je podnio EUIPO‑u zahtjev za proglašenje ništavim žiga Europske unije koji je registriran nakon prijave podnesene 26. veljače 2020. za verbalni znak Leone.
3
Proizvodi obuhvaćeni osporavanim žigom u odnosu na koje se zahtijeva poništenje pripadaju razredu 30. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, te se u biti sastoje od sladoleda i raznih smrznutih proizvoda.
4
U prilog zahtjevu za proglašavanje žiga ništavim istaknut je razlog iz članka 60. stavka 2. točke (a) Uredbe (EU) 2017/1001 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2017. o žigu Europske unije (SL 2017., L 154, str. 1.), u vezi s odredbama austrijskog zakonodavstva, odnosno članka 43. Allgemeines bürgerliches Gesetzbucha (austrijski Opći građanski zakonik), članka 9. Gesetza gegen den unlauteren Wettbewerb (Zakon o suzbijanju nepoštenog tržišnog natjecanja) od 22. studenoga 1984. (BGB1, 448/1984) (u daljnjem tekstu: austrijski Savezni zakon o suzbijanju nepoštenog tržišnog natjecanja) i članka 12. Markenschutzgesetza (Zakon o zaštiti žigova) od 30. studenoga 1970. (BGB1, 260/1970) (u daljnjem tekstu: austrijski Zakon o zaštiti žigova).
5
Zahtjev za proglašenje ništavosti temeljio se na sljedećim ranijim pravima zaštićenima na temelju austrijskog prava:
–
pravo na ime Leone, prezime Lise i Giorgia Leone, koje potonji koriste u okviru svojih poslovnih djelatnosti;
–
pravo na tvrtku Leone & Leone OG, društvo osnovano u skladu s austrijskim pravom, registrirano 27. rujna 2012., čiji su članovi Lisa i Giorgio Leone i čiji je predmet poslovanja proizvodnja i prodaja sladoleda;
–
pravo na ime Leones, koje se od 28. listopada 2013. koristi u okviru poslovnih djelatnosti i nalazi se na tužiteljevim trgovinama sladoleda kao i na proizvodima koje oni stavljaju na tržište.
6
Odjel za poništaje odbio je 9. ožujka 2023. zahtjev za proglašenje žiga ništavim u cijelosti. On je u biti smatrao da dokazi koje su tužitelji podnijeli ne dokazuju da su važnost ili opseg uporabe imena na koje se poziva u okviru svojih poslovnih djelatnosti u sektoru sladoleda, navedeni u točki 5. ove presude, dovoljni kako bi se utvrdilo da oni imaju „interes koji zaslužuje zaštitu” koji se može povrijediti, kao što to zahtijeva primjenjivo austrijsko pravo. Odjel za poništaje stoga je smatrao da ne može postojati opasnost da relevantna javnost povezuje osporavani žig, u gospodarskom smislu ili na neki drugi način, s tužiteljima.
7
Dana 8. svibnja 2023. tužitelji su podnijeli EUIPO‑u žalbu protiv odluke Odjela za poništaje.
8
Pobijanom odlukom žalbeno vijeće odbilo je žalbu s obrazloženjem da su ranija prava na koja se pozivaju tužitelji, navedena u točki 5. ove presude, obuhvaćena područjem primjene članka 60. stavka 1. točke (c) Uredbe 2017/1001 i stoga nisu obuhvaćena područjem primjene članka 60. stavka 2. točke (a) te uredbe, tako da je zahtjev za proglašenje žiga ništavim, koji se temelji na potonjoj odredbi, neosnovan.
Zahtjevi stranaka
9
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
–
poništi pobijanu odluku;
–
naloži EUIPO‑u snošenje troškova.
10
EUIPO od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbije tužbu;
–
naloži tužiteljima snošenje troškova u slučaju pozivanja na raspravu.
Pravo
11
U prilog osnovanosti svoje tužbe tužitelji ističu dva tužbena razloga; prvi se temelji na povredi članka 94. stavka 1. Uredbe br. 2017/1001, a drugi na povredi članka 60. stavka 2. točke (a) te uredbe.
12
Najprije valja ispitati drugi tužbeni razlog.
13
Drugim tužbenim razlogom tužitelji tvrde da je žalbeno vijeće povrijedilo članak 60. stavak 2. točku (a) Uredbe 2017/1001 jer je, s jedne strane, pogrešno smatralo da se ta odredba odnosi na zaštitu imena kao atributa osobnosti, ali nije zaštićeno u okviru svoje komercijalne uporabe, odstupivši tako od presude od 5. srpnja 2011., Edwin/OHIM (C‑263/09 P, EU:C:2011:452) i, s druge strane, nije uzelo u obzir njihova objašnjenja o nacionalnom pravu, nije uzeo u obzir dokaze o značajnoj komercijalnoj uporabi imena za koje se traži zaštita te je pogrešno zaključio da dokazi koje su podnijeli ne dokazuju da su „[njihovi] interesi koje treba zaštititi [bili] povrijeđeni”.
14
EUIPO smatra da je žalbeno vijeće pravilno smatralo da ranija prava na koja se pozivaju tužitelji nisu obuhvaćena područjem primjene članka 60. stavka 2. točke (a) Uredbe 2017/1001. Na ta se prava trebalo pozvati na temelju članka 60. stavka 1. točke (c) te uredbe, u vezi s člankom 8. stavkom 4. navedene uredbe, kojim su obuhvaćeni neregistrirani žigovi i drugi znakovi koji se upotrebljavaju u trgovačkom prometu, kao što su u biti trgovački nazivi, tvrtke, nazivi domena i drugi znakovi koji mogu služiti kao komercijalni identifikatori ili za označavanje gospodarske djelatnosti koju obavlja njihov nositelj. Suprotno tomu, pristup koji su tužitelji zauzeli doveo bi do zaobilaženja prava Europske unije. Naime, taj im pristup omogućuje da se pozovu na pravo na komercijalne identifikatore a da pritom ne podliježu uvjetima predviđenima člankom 8. stavkom 4. iste uredbe i, osobito, uvjetu koji se odnosi na dokazivanje uporabe čiji doseg nije samo lokalni.
15
Konkretno, s jedne strane, kad je riječ o tvrtki Leone & Leone OG i nazivu Leones, koji označavaju društvo odnosno poduzetnika, EUIPO tvrdi da su oni „tipična” prava obuhvaćena člankom 60. stavkom 1. točkom (c) Uredbe 2017/1001, u vezi s člankom 8. stavkom 4. navedene uredbe. Taj zaključak osobito potvrđuju članak 9. austrijskog Saveznog zakona protiv nepoštenog tržišnog natjecanja kao i članci 12. i 32. austrijskog Zakona o zaštiti žigova, pod uvjetom da te odredbe izričito upućuju na zaštitu „komercijalnih identifikatora”. Osim toga, prema EUIPO‑ovu mišljenju, činjenica da tužitelji sami ističu zaštitu od „zablude o dodjeli”, odnosno situacije u kojoj bi relevantna javnost bila dovedena u zabludu o trgovačkom podrijetlu relevantnih proizvoda, prema EUIPO‑ovu mišljenju znači da ranija prava na koja se pozivaju u stvarnosti imaju funkciju „znakova na koje se poziva kao na komercijalne identifikatore”. S druge strane, što se tiče prezimena Leone, tužitelji to ime nisu istaknuli na temelju njegove uloge vezano za identifikaciju određene osobe, nego su zapravo istaknuli zaštitu znaka koji se sastoji od tog imena koje se rabi u trgovačkom prometu.
Uvodna očitovanja
16
Člankom 60. stavkom 2. Uredbe 2017/1001 određeno je sljedeće:
„Žig EU‑a također se proglašava ništavim na zahtjev podnesen Uredu ili na protutužbu podnesenu u postupku zbog povrede, kad uporaba tog žiga može biti zabranjena na temelju nekog drugog ranijeg prava prema zakonodavstvu Unije ili prema nacionalnom zakonodavstvu koje uređuje njegovu zaštitu i to posebno:
(a)
prava na ime;
(b)
prava na osobnu sliku;
(c)
autorskog prava;
(d)
prava industrijskog vlasništva.”
17
Iz članka 16. stavka 1. točke (c) Delegirane uredbe Komisije (EU) 2018/625 od 5. ožujka 2018. o dopuni Uredbe (EU) 2017/1001 i o stavljanju izvan snage Delegirane uredbe (EU) 2017/1430 (SL 2018., L 104, str. 1.) proizlazi da u slučaju zahtjeva za proglašenje ništavosti na temelju članka 60. stavka 2. Uredbe 2017/1001 podnositelj zahtjeva podnosi, među ostalim, sljedeće elemente: dokaz o stjecanju, trajnom postojanju i opsegu zaštite mjerodavnog ranijeg prava, te dokaze da podnositelj zahtjeva ima pravo podnijeti zahtjev uključujući, ako se poziva na ranije pravo u skladu s pravom države članice, jasno navođenje sadržaja nacionalnog zakona na kojem se temelji navođenjem objava relevantnih odredaba ili sudske prakse.
18
Podnositelj preuzima teret da EUIPO‑u podnese ne samo podatke koji dokazuju da ispunjava tražene uvjete prema nacionalnom zakonodavstvu čiju primjenu zahtijeva kako bi zabranio korištenje žiga Europske unije na temelju ranijeg prava već i podatke na temelju kojih se može utvrditi sadržaj tih propisa (presude od 5. srpnja 2011., Edwin/OHIM, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, t. 50. i od 30. lipnja 2015., Gambling Commission/OHIM, T‑404/10 RENV, neobjavljena, EU:T:2015:445, t. 29.).
19
U slučaju kada se zahtjev za proglašavanje žiga Europske unije ništavim temelji na ranijem pravu zaštićenom nacionalnim pravnim pravilom, na nadležnim je tijelima EUIPO‑a da ocijene autoritet i opseg podataka koje je dostavio podnositelj u svrhu utvrđivanja sadržaja navedenog pravila. Opći sud izvršava puni nadzor nad tom ocjenom (presuda od 30. lipnja 2015., Gambling Komisija/OHIM, T‑404/10 RENV, neobjavljena, EU:T:2015:445, t. 30.; vidjeti u tom smislu i presudu od 5. srpnja 2011., Edwin/OHIM, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, t. 51. i 52.).
20
Usto se EUIPO, u okolnostima u kojima može biti pozvan uzeti u obzir, osobito, nacionalno pravo države članice prema kojem ranije pravo na kojem se temelji zahtjev za proglašenje ništavim uživa zaštitu, mora po službenoj dužnosti informirati, putem sredstava koja mu se čine odgovarajućim u tu svrhu, o nacionalnom pravu odnosne države članice u slučaju kada su te informacije nužne za ocjenu uvjeta primjene razloga ništavosti u postupku i, osobito, točnosti predočenih činjenica ili dokaznoj snazi dostavljenih podataka (presuda od 20. siječnja 2021., Jareš Procházková i Jareš/EUIPO – Elton Hodinářská (MANUFACTURE PRIM 1949), T‑656/18, neobjavljena, EU:T:2021:17, t. 27. i navedena sudska praksa). Ta obveza informiranja po službenoj dužnosti o nacionalnom pravu, ako je to potrebno, za EUIPO postoji u slučaju kada već raspolaže informacijama o nacionalnom pravu, ili u obliku tvrdnji o njegovu sadržaju ili u obliku podnesenih dokaza čija je dokazna snaga bila navedena (presuda od 20. ožujka 2013., El Corte Inglés/OHIM – Chez Gerard (CLUB GOURMET), T‑571/11, EU:T:2013:145, t. 41.; vidjeti i presudu od 2. prosinca 2020., Monster Energy/EUIPO – Nanjing aisiyou Clothing (Prikaz ogrebotine nalik onoj od pandže), T‑35/20, neobjavljenu, EU:T:2020:579, t. 83. i navedenu sudsku praksu).
21
U ovom slučaju najprije valja pojasniti da je žalbeno vijeće u točki 20. pobijane odluke, zbog ekonomičnosti postupka, odlučilo da neće odlučiti o pojedinačnom ovlaštenju svakog od tužitelja da se pozove na svako predmetno ranije pravo. U točkama 47. do 50. pobijane odluke smatralo je da, s obzirom na to da su sva ranija prava na koja se pozivaju tužitelji obuhvaćena područjem primjene članka 60. stavka 1. točke (c) Uredbe 2017/1001 i da stoga nisu obuhvaćena područjem primjene članka 60. stavka 2. točke (a) iste uredbe, zahtjev za proglašenje žiga ništavim, koji se temelji na potonjoj odredbi, treba odbiti u cijelosti. Stoga ovlaštenje tužiteljâ za podnošenje zahtjeva za proglašenje ništavosti nije predmet ovog spora. Slijedom toga, bespredmetni su argumenti potonjih kojima se nastoji dokazati takvo ovlaštenje.
22
Osim toga, valja utvrditi da su ranija prava spomenuta u točki 5. ove presude, kao prvo, prezime Leone, koje se podudara s imenom poduzeća u području proizvodnje i prodaje sladoleda u vlasništvu Lise i Giorgia Leonea kao fizičkih osoba s austrijskim državljanstvom, kao drugo, Leone i Leone OG, odnosno tvrtka austrijskog društva čiji su vlasnici Lisa i Giorgio Leone i čiji je predmet poslovanja proizvodnja i prodaja sladoleda i, kao treće, Leones, koji je, među ostalim, znak postavljen na tužiteljevim trgovinama u Beču (Austrija) radi prodaje sladoleda.
23
S obzirom na navedeno, valja ispitati argumente tužiteljâ kojima oni u biti osporavaju, kao prvo, tumačenje članka 60. stavka 2. točke (a) Uredbe 2017/1001 koje je dalo žalbeno vijeće i, kao drugo, ocjene navedenog vijeća o nacionalnom pravu.
Tumačenje članka 60. stavka 2. točke (a) Uredbe 2017/1001
24
U točki 30. pobijane odluke žalbeno vijeće utvrdilo je da su tužitelji svoj zahtjev za proglašenje ništavosti temeljili na trima ranijim pravima austrijskog prava, navedenima u točki 5. ove presude, te su se pozvali na razlog ništavosti iz članka 60. stavka 2. točke (a) Uredbe 2017/1001, u vezi s austrijskim zakonodavstvom, navedenim u točki 4. ove presude.
25
U točkama 31., 32. i 47. do 49. pobijane odluke, nakon što je navelo članak 5. stavak 4. Direktive (EU) 2015/2436 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2015. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL 2015., L 336, str. 1.), žalbeno vijeće istaknulo je da članak 5. stavak 4. točka (a) navedene direktive uključuje „prava u uporabi u trgovačkom prometu”, dok članak 5. stavak 4. točka (b) iste direktive uključuje „ranija prava koja se razlikuju od prava koja se koriste u trgovačkom prometu”, kao što je „pravo na ime”. Dodalo je da je ta razlika također provedena, s jedne strane, člankom 60. stavkom 1. točkom (c) Uredbe 2017/1001, koji upućuje na članak 8. stavak 4. te uredbe, i, s druge strane, člankom 60. stavkom 2. točkom (a) iste uredbe. Smatralo je da, s obzirom na to da se ta razlika nalazi u Uredbi 2017/1001, klasifikacija prava na koju se poziva u skladu s nacionalnim pravom nije odlučujuća. Stoga je, s obzirom na to da se članak 60. stavak 2. točka (a) Uredbe 2017/1001 odnosi na imena kao pravo „osobnosti”, zahtjev tužiteljâ za proglašenje ništavosti koji se temelji na toj odredbi neosnovan.
26
Tužitelji osporavaju tu pretpostavku na kojoj se temelji pobijana odluka i prema kojoj se, u biti, zahtjev za proglašenje žiga ništavim kojim se ističe „pravo na ime” upotrijebljeno u „poslovnom životu” ne može temeljiti na članku 60. stavku 2. točki (a) Uredbe 2017/1001.
27
U skladu sa sudskom praksom, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja voditi računa ne samo o pojmovima iz te odredbe već i o njezinu kontekstu te ciljevima propisa kojega je ona dio (vidjeti presudu od 10. srpnja 2014., D. i G., C‑358/13 i C‑181/14 EU:C:2014:2060, t. 32. i navedenu sudsku praksu).
28
Kao prvo, kad je riječ o tekstu članka 60. stavka 2. točke (a) Uredbe 2017/1001, navedenom u točki 16. ove presude, valja utvrditi da je Sud već presudio da izraz „pravo na ime” ne daje nikakvu potporu uskom tumačenju prema kojem se taj članak odnosi samo na to pravo kao atribut osobnosti i ne obuhvaća imovinsko iskorištavanje imena (vidjeti u tom smislu presudu od 5. srpnja 2011., Edwin/OHIM, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, t. 33.).
29
Osim toga, ni članak 60. stavak 2. točka (a) Uredbe 2017/1001 ni bilo koja druga odredba prava Unije ne definiraju sadržaj „prava na ime” ili uvjete potrebne za zabranu uporabe žiga Europske unije na toj osnovi. Nasuprot tomu, navedena odredba u tu svrhu upućuje na nacionalno pravo, što jasno proizlazi iz izraza „drugo ranije pravo prema [...] nacionalnom zakonodavstvu koje uređuje njegovu zaštitu”.
30
Stoga EUIPO može na zahtjev zainteresirane osobe proglasiti žig Europske unije ništavim ako njegova uporaba može biti zabranjena na temelju, među ostalim, prava na ime koje je zaštićeno nacionalnim pravom (presude od 14. svibnja 2009., Fiorucci/OHIM – Edwin (ELIO FIORUCCI), T‑165/06, EU:T:2009:157, t. 41. i od 29. lipnja 2017., Cipriani/EUIPO – Hotel Cipriani (CIPRIANI), T‑343/14, EU:T:2017:458, t. 73.).
31
Osim toga, izraz „pravo na ime” na temelju članka 60. stavka 2. točke (a) Uredbe 2017/1001 ne isključuje a priori da se to pravo može odnositi, u skladu s nacionalnim pravom, ne samo na prezime, nego i na trgovačke nazive, poput tvrtke trgovačkog društva ili pravne osobe ili naziva pod kojim se predstavlja poduzetnik, neovisno o pravnom statusu tog subjekta, ili pak oznake. To utvrđenje tim više vrijedi jer je, u nedostatku usklađenosti na razini Unije, zaštita trgovačkog naziva obuhvaćena nacionalnim pravom (presuda od 10. srpnja 2025., Purefun Group, C‑365/24, EU:C:2025:558, t. 31.).
32
Kao drugo, što se tiče kontekstualnog tumačenja, valja utvrditi da je struktura članka 60. stavka 2. Uredbe 2017/1001 protivna tumačenju koje je žalbeno vijeće dalo u pobijanoj odluci.
33
Naime, prema sudskoj praksi Suda, na temelju članka 60. stavka 2. Uredbe 2017/1001, žig Europske unije može se proglasiti ništavim na zahtjev zainteresirane osobe koja se poziva na „drugo ranije pravo”. Kako bi se pojasnila priroda takvog ranijeg prava, navedena odredba nabraja četiri prava, pri čemu se uporabom priloga „posebno” navodi da taj popis nije taksativan. Među navedenim primjerima nalaze se, osim prava na ime i pravo na osobnu sliku, i autorsko pravo i pravo industrijskog vlasništva (presuda od 5. srpnja 2011., Edwin/OHIM, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, t. 34.).
34
Iz tog netaksativnog nabrajanja proizlazi da se pravima navedenima kao primjerima nastoje zaštititi interesi različite naravi. Za neke od njih, kao što su autorsko pravo i pravo industrijskog vlasništva, gospodarski aspekti zaštićeni su kako nacionalnim pravnim porecima tako i pravom Unije od komercijalnih povreda (presuda od 5. srpnja 2011., Edwin/OHIM, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, t. 35.).
35
Iz toga slijedi da tekst i struktura članka 60. stavka 2. točke (a) Uredbe 2017/1001 ne omogućuju, u slučaju pozivanja na pravo na ime, ograničavanje primjene te odredbe samo na slučajeve u kojima je registracija žiga Europske unije u sukobu s pravom čiji je isključivi cilj zaštita imena kao atributa osobnosti zainteresirane osobe (presuda od 5. srpnja 2011., Edwin/OHIM, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, t. 36.).
36
Osim toga, izrazom „drugo ranije pravo” iz članka 60. stavka 2. Uredbe 2017/1001 uvodi se razlika između prava navedenih u tom članku, među kojima su „pravo na ime”, i prava iz članka 60. stavka 1. navedene uredbe, među kojima je i članak 60. stavak 1. točka (c), koji upućuje na članak 8. stavak 4. te uredbe, odnosno „neregistrirani žig ili drugi znak koji se rabi u trgovačkom prometu”.
37
S jedne strane, u članku 8. stavku 4. Uredbe 2017/1001 upućuje se na „neregistrirani žig”. Taj izraz, u vezi s člankom 4. navedene uredbe, koji opisuje znakove koji mogu činiti žig Europske unije, a osobito članak 4. točku (a) iste uredbe, treba shvatiti na način da označava znak čija je funkcija razlikovati proizvode ili usluge jednog poduzetnika od proizvoda ili usluga drugog poduzetnika i tako jamčiti komercijalno podrijetlo proizvoda ili usluga.
38
Međutim, iako se člankom 4. Uredbe 2017/1001 predviđa da „imena osoba” mogu biti žigovi, činjenica je da žig koji se sastoji od osobnog imena, kao oznaka trgovačkog podrijetla proizvoda ili usluga koje on obuhvaća, ima drukčiju funkciju od osobnog imena kao takvog, koje služi za identifikaciju određene osobe (vidjeti u tom smislu presudu od 14. svibnja 2009., ELIO FIORUCCI, T‑165/06, EU:T:2009:157, t. 47. i 48.); vidjeti također, u tom smislu i po analogiji, presudu od 30. ožujka 2006., Emanuel, C‑259/04, EU:C:2006:215, t. 48.).
39
S druge strane, članak 8. stavak 4. Uredbe 2017/1001 također se odnosi na „drugi znak koji se rabi u trgovačkom prometu”. U tom pogledu, tvrtka, trgovački naziv ili oznaka također mogu, pod određenim uvjetima, imati karakter znakova koji služe razlikovanju proizvoda ili usluga jednog poduzetnika od proizvoda ili usluga drugog poduzetnika. Međutim, prema sudskoj praksi, svrha tvrtke, trgovačkog naziva ili oznake nije sama po sebi razlikovanje proizvoda ili usluga. Naime, svrha je tvrtke identifikacija društva, dok je svrha trgovačkog naziva ili oznake označavanje poduzeća. Stoga, kada je uporaba tvrtke, trgovačkog naziva ili oznake ograničena na identifikaciju društva ili označavanje poduzeća, za nju se ne može smatrati da je osmišljena „za proizvode ili usluge” u smislu članka 4. Uredbe 2017/1001 (presuda od 18. srpnja 2017., Savant Systems/EUIPO – Savant Group (SAVANT), T‑110/16, neobjavljena, EU:T:2017:521, t. 25. i navedena sudska praksa). Međutim, znak koji čini tvrtku mogao bi se koristiti na način da se uspostavi veza između tog znaka i proizvoda koji se stavljaju na tržište ili usluga koje se pružaju. Naime, budući da je taj uvjet ispunjen, činjenica da se verbalni element rabi kao trgovački naziv poduzetnika ne isključuje mogućnost da se on rabi kao žig i ispunjava svoju bitnu funkciju za označavanje proizvoda ili usluga ili kao znak koji svojem nositelju daje pravo zabraniti uporabu žiga u smislu članka 8. stavka 4. Uredbe 2017/1001 (presuda od 26. srpnja 2023., Guma Holdings/EUIPO – XTB (XTRADE), T‑67/22, neobjavljena, EU:T:2023:436, t. 54.).
40
Iz toga slijedi da imena, uključujući trgovačke nazive, mogu biti obuhvaćena izrazom „neregistrirani žig ili drugi znak koji se rabi u trgovačkom prometu” u smislu članka 60. stavka 1. točke (c) Uredbe 2017/1001, u vezi s člankom 8. stavkom 4. te uredbe, ako se oni rabe u trgovačkom prometu kao znakovi namijenjeni za označavanje proizvoda ili usluga i tako jamčiti komercijalno podrijetlo tih proizvoda ili usluga.
41
Suprotno tomu, takva imena, koja se koriste, među ostalim, u trgovačkom prometu kako bi se identificirala osoba ili poduzetnik kao takvi, nisu obuhvaćena tom definicijom i mogu biti obuhvaćena područjem primjene „prava na ime” na temelju članka 60. stavka 2. točke (a) Uredbe 2017/1001, čiji su precizan sadržaj i uvjeti za poštovanje takvog prava definirani samo s obzirom na primjenjivo nacionalno pravo.
42
Stoga, suprotno zaključku žalbenog vijeća, razlika između ranijih prava iz, s jedne strane, članka 60. stavka 1. točke (c) Uredbe 2017/1001, u vezi s člankom 8. stavkom 4. te uredbe, i, s druge strane, članka 60. stavka 2. točke (a) iste uredbe ne temelji se na uporabi ili nekorištenju ranijih prava u trgovačkom prometu ili poslovnim transakcijama, nego na razlici u prirodi koja obilježava odgovarajuće razloge ništavosti iz tih članaka.
43
Štoviše, budući da je žalbeno vijeće svoj zaključak prema kojem članak 60. stavak 2. Uredbe 2017/1001 ne obuhvaća ranija prava kada se upotrebljavaju u trgovačkom prometu temeljilo na članku 5. stavku 4. točkama (a) i (b) Direktive 2015/2436, valja istaknuti da članak 5. stavak 4. te direktive glasi kako slijedi:
„Svaka država članica može omogućiti da žig ne bude registriran ili, ako je registriran, da ga se može proglasiti ništavim, ako i u mjeri u kojoj:
(a)
prava na neregistrirani žig ili na drugi znak koji je u uporabi u trgovačkom prometu bila su stečena prije datuma prijave za registraciju kasnijeg žiga ili datuma zahtjeva za pravo prvenstva za prijavu za registraciju kasnijeg žiga, a taj neregistrirani žig ili drugi znak daju svojem nositelju pravo na zabranu uporabe kasnijeg žiga;
(b)
uporaba žiga može se zabraniti na temelju ranijeg prava koje se razlikuje od pravâ iz stavka 2. i točke (a) ovog stavka, a osobito:
i.
prava na ime;
ii.
prava na osobnu sliku;
iii.
autorskog prava;
iv.
prava industrijskog vlasništva.”
44
Stoga, osim fakultativnosti tih razloga ništavosti za države članice, koja proizlazi iz upotrebe izraza „može” u članku 5. stavku 4. Direktive 2015/2436, koje bi stoga trebale moći zadržati ih ili uvesti u svoja zakonodavstva, u tom se članku pravi razlika slična onoj navedenoj u točki 36. ove presude.
45
Suprotno tomu, tumačenje žalbenog vijeća iz točke 25. ove presude, prema kojem se članak 5. stavak 4. točka (b) Direktive 2015/2436 odnosi na „druga prava osim ranijih prava koja se upotrebljavaju u trgovačkom prometu”, ne odgovara tekstu te odredbe, kojom se, kao i člankom 60. stavkom 2. točkom (a) Uredbe 2017/1001, konkretno isključuju „neregistrirani žigovi ili drugi znakovi koji se upotrebljavaju u trgovačkom prometu”, navedeni u članku 5. stavku 4. točki (a) Direktive 2015/2436.
46
Kao treće, što se tiče tumačenja koje se temelji na ciljevima propisa, valja primijetiti da je zaključak iz točaka 42. i 44. ove presude potkrijepljen ciljem i strukturom Uredbe 2017/1001. Naime, pravilima o žigu Europske unije osobito se želi doprinijeti sustavu nenarušenog tržišnog natjecanja u Uniji, u kojem svaki poduzetnik mora, kako bi privukao klijente kvalitetom svojih proizvoda ili usluga, biti u mogućnosti kao žigove registrirati znakove kojima se potrošaču omogućava da bez eventualne zablude razlikuje te proizvode ili usluge od onih drugog podrijetla (vidjeti presudu od 12. rujna 2019., Koton Mağazacilik Tekstil Sanayi ve Ticaret/EUIPO, C‑104/18 P, EU:C:2019:724, t. 45. i navedenu sudsku praksu).
47
Stoga se članak 60. stavak 1. točka (c) Uredbe 2017/1001, u vezi s njezinim člankom 8. stavkom 4., odnosi na slučaj sukoba između neregistriranog žiga ili drugog znaka koji se rabi u trgovačkom prometu i žiga Europske unije. Taj se sukob stoga odnosi na znakove iste naravi i iste osnovne funkcije, odnosno razlikovanje proizvoda i usluga jednog poduzetnika od proizvoda i usluga drugog poduzetnika. Ne smatra se da takav sukob može narušiti tržišno natjecanje na unutarnjem tržištu osobito ako se neregistrirani žig ili drugi znak ne rabe u trgovačkom prometu ili je njihov doseg samo lokalnog karaktera, što je uvjet čije se poštovanje ispituje u skladu s jedinstvenim standardima utvrđenima Uredbom 2017/1001 i ako je u skladu s načelima kojima je nadahnut sustav uspostavljen tom uredbom.
48
Za usporedbu, kao što je to istaknuto u točkama 32. do 34. ove presude, članak 60. stavak 2. Uredbe 2017/1001 odnosi se na slučajeve sukoba između žiga Europske unije i drugih prava različitih vrsta koja imaju funkciju različitu od one razlikovanja proizvoda i usluga jednog poduzetnika od proizvoda i usluga drugih poduzetnika. Tako se članak 60. stavak 2. točka (a) navedene uredbe osobito odnosi na slučaj u kojem je „pravo na ime”, koje se po potrebi koristi u trgovačkom prometu kako bi se identificirala osoba ili poduzetnik kao takvi, zaštićeno od mogućih povreda u trgovini uzrokovanih postojanjem žiga Europske unije. U takvom slučaju sadržaj i uvjeti za ostvarivanje takvog prava protiv kasnijeg žiga Europske unije proizlaze, na temelju upućivanja u toj odredbi, iz nacionalnog zakonodavstva koje uređuje njegovu zaštitu.
49
U tom pogledu treba odbiti EUIPO‑ove argumente koji se temelje na članku 14. stavku 1. točki (a) Uredbe 2017/1001 i kojima se nastoji ograničiti područje primjene „prava na ime”. Točno je da članak 14. stavak 1. točka (a) navedene uredbe određuje da žig Europske unije „ne daje nositelju pravo da trećoj strani u trgovačkom prometu zabrani uporabu [...] imena ili adrese treće strane ako je treća strana fizička osoba”. Članak 14. stavak 2. navedene uredbe određuje da takva uporaba mora biti „u skladu s dobrom poslovnom praksom u industriji i trgovini”. Cilj je te odredbe upravo osigurati da žig ne može služiti kao temelj za zabranu fizičkoj osobi da upotrebljava svoje ime (presuda od 26. srpnja 2023., Rada Perfumery/EUIPO – Prada (RADA PERFUMES), T‑439/22, neobjavljena, EU:T:2023:441, t. 68.). Međutim, najprije, kao što je to navedeno u točki 31. ove presude, članak 60. stavak 2. točka (a) Uredbe 2017/1001 ne odnosi se samo na pravo na ime „fizičkih osoba”, nego sadržava neutralnu formulaciju u pogledu sadržaja „prava na ime”, pri čemu u tom pogledu upućuje na nacionalno pravo.
50
Osim toga, članak 60. stavak 2. točka (a) Uredbe 2017/1001 odnosi se na slučaj sukoba između ranijeg prava na ime i kasnijeg žiga Europske unije, dok članak 14. stavak 1. točka (a) navedene uredbe precizira opseg isključivih prava koja proizlaze iz žiga Europske unije ograničavajući mogućnost nositelja navedenog žiga da fizičkoj osobi zabrani uporabu svojeg imena u trgovačkom prometu. Te dvije odredbe stoga imaju različita područja primjene.
51
Naposljetku, suprotno onomu što tvrdi EUIPO, valja primijetiti da se žalbeno vijeće nije oslonilo na konkretnu ocjenu dokaza koje su podnijeli tužitelji u vezi s načinima uporabe imena na koja se poziva kao temelj zahtjeva za proglašavanje žiga ništavim kada je smatralo da su u okviru njihove uporabe ta imena isključivo znakovi koji služe razlikovanju proizvoda koje oni stavljaju na tržište, a ne identificiranju fizičke ili pravne osobe ili pak poduzetnika kao takvih. Stoga se pred Općim sudom ne može učinkovito provesti dopuna obrazloženja ili zamjena obrazloženja kako bi se razradilo eventualno nedostatno obrazloženje sadržano u pobijanoj odluci. Ako je žalbeno vijeće pobijanu odluku namjeravalo temeljiti na takvim razmatranjima, to je trebalo učiniti izričito (vidjeti u tom smislu presudu od 5. listopada 2022., Puma/EUIPO – CMS (CMS Italy), T‑711/20, neobjavljenu, EU:T:2022:604, t. 134. i navedenu sudsku praksu).
52
Iz prethodno navedenog proizlazi da je žalbeno vijeće počinilo pogrešku koja se tiče prava time što je smatralo da se zaštita na temelju članka 60. stavka 2. točke (a) Uredbe 2017/1001 ne može proširiti na „pravo na ime” samo zato što su se tražena imena koristila, među ostalim, u trgovačkom prometu a da nije ispitalo, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točkama 17. do 20. ove presude, osobito točnost iznesenih činjenica, kako bi se konkretno utvrdila priroda ranijih prava na koja se poziva kao temelj zahtjeva za proglašenje ništavosti, ni traženi sadržaj i uvjete, koji proizlaze iz nacionalnog zakonodavstva čija je primjena zatražena, kako bi se mogla zabraniti uporaba žiga Europske unije.
Ocjena žalbenog vijeća o nacionalnom pravu
53
Osim toga, valja ispitati prigovore tužiteljâ protiv obrazloženja pobijane odluke prema kojima se, u svakom slučaju, informacije o nacionalnom pravu koje su oni iznijeli ne mogu tumačiti na način da se ranija prava na koja se pozivaju mogu zaštititi kao „pravo na ime” na temelju članka 60. stavka 2. točke (a) Uredbe 2017/1001, u vezi s austrijskim nacionalnim pravom na koje se poziva.
54
Žalbeno je vijeće u točkama 37. do 42. pobijane odluke u biti smatralo da se članak 43. austrijskog Općeg Građanskog zakonika odnosi na slučajeve u kojima je on prepreka osobnoj uporabi imena. Međutim, kada „pojedinci” obavljaju poslovne transakcije u vlastito ime, takvo ime dobiva „sekundarnu važnost” i više se ne smatra „običnim prezimenom”. Stoga je, prema mišljenju žalbenog vijeća, zaštita imena i drugih znakova koji se rabe u trgovačkom prometu uređena člancima 12. i 32. austrijskog Zakona o zaštiti žigova i člankom 9. stavkom 1. austrijskog Saveznog zakona protiv nepoštenog tržišnog natjecanja, s obzirom na to da su te nacionalne odredbe relevantne za primjenu članka 8. stavka 4. Uredbe 2017/1001. Stoga se, s jedne strane, prema mišljenju žalbenog vijeća, u svrhu ostvarivanja „prava na ime” moglo pozvati na članak 43. austrijskog Općeg Građanskog zakonika samo ako i u mjeri u kojoj nije postojala posebna zaštita imena na temelju prava žigova i ako nositelj imena nije koristio svoje ime u trgovačkom prometu. S druge strane, na druge prethodno navedene odredbe austrijskog prava ne može se pozvati u svrhu zaštite prava na ime u smislu članka 60. stavka 2. točke (a) Uredbe 2017/1001 jer se u njima izričito upućuje, među ostalim, na zaštitu „komercijalnih identifikatora” u „trgovačkom prometu”, što odgovara pravima obuhvaćenima člankom 8. stavkom 4. navedene uredbe.
55
Međutim, valja utvrditi da su ta razmatranja žalbenog vijeća iznesena na temelju iste pogrešne pretpostavke kao što je ona utvrđena u točki 52. ove presude i prema kojoj je uporaba imena u trgovačkom prometu dovoljna da se isključi njegova zaštita na temelju članka 60. stavka 2. točke (a) Uredbe 2017/1001.
56
Stoga se na temelju ocjene odredbi nacionalnog prava koju je žalbeno vijeće provelo u pobijanoj odluci ne može potkrijepiti zaključak prema kojem pravo na ime u skladu s austrijskim pravom nije obuhvaćeno područjem primjene članka 60. stavka 2. točke (a) Uredbe 2017/1001.
57
Stoga, s obzirom na sve prethodno navedeno, valja prihvatiti drugi tužbeni razlog i, bez potrebe za odlučivanjem o prvom tužbenom razlogu, poništiti pobijanu odluku.
Troškovi
58
U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da EUIPO nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova, u skladu s tužiteljevim zahtjevom.
Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (osmo vijeće)
proglašava i presuđuje:
1.
Poništava se odluka drugog žalbenog vijeća Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) od 27. studenoga 2024. (predmet R 971/2023‑2).
2.
EUIPO‑u se nalaže snošenje troškova.
Gâlea
Tóth
Spangsberg Grønfeldt
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 14. siječnja 2026.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski