Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
MACIEJA SZPUNARA
od 27. studenoga 2025.(1)
Predmet C-421/24
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (AGCOM)
protiv
Google Ireland Limited
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija))
(Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2000/31/EZ – Članak 1. stavak 5. točka (d) – Oglašavanje igara na sreću – Članak 14. stavak 1. – Izuzeće od odgovornosti pružatelja usluga smještaja informacija na poslužitelju – Sporazum o partnerstvu između pružatelja usluga smještaja informacija na poslužitelju i korisnika)
I.      Uvod
1.        Država članica odlučila je zabraniti svaki oblik oglašavanja igara na sreću na svojem državnom području. Uzimajući u obzir neusklađenost u tom području i priznavanje štetnih posljedica igara na sreću za pojedince i društvo, takva se zabrana u načelu može odobriti pravom Unije.
2.        Drugo pitanje odnosi se na provedba takve zabrane, a posebno protiv koga bi se trebala provoditi. Konkretno, diskrecijsko pravo dodijeljeno državama članicama u sektoru igara na sreću mora biti uravnoteženo sa slobodnim kretanjem usluga informacijskog društva iz Direktive 2000/31/EZ(2).
3.        Može li se potpuna zabrana oglašavanja igara na sreću primijeniti na pružatelja usluga smještaja informacija na poslužitelju koji upravlja platformom za dijeljenje videozapisa na kojoj je pohranjen sadržaj treće strane koji sadrži takvo oglašavanje? To je pitanje koje se postavlja ovim zahtjevom za prethodnu odluku. Kako bi odlučio o tom pitanju, Sud mora, kao prvo, ispitati primjenjuje li se Direktiva 2000/31 na djelatnost tog pružatelja usluga smještaja informacija na poslužitelju. U slučaju potvrdnog odgovora, zatim će ispitati je li takav pružatelj obuhvaćen područjem primjene izuzeća od odgovornosti predviđenog u članku 14. stavku 1. te direktive. U slučaju potvrdnog odgovora, naposljetku će ocijeniti ispunjava li pružatelj usluga uvjete za pozivanje na tu zakonsku odredbu.
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Europske unije
4.        Uvodne izjave 12., 21. i 42. Direktive 2000/31 glase:
„(12)      Neke aktivnosti treba isključiti iz područja primjene ove Direktive zbog toga što se sloboda pružanja usluga u tim područjima, u ovoj fazi, ne može jamčiti na temelju Ugovora ili postojećeg sekundarnog zakonodavstva …;
…
(21)      … područje koordinacije obuhvaća samo zahtjeve vezane za online aktivnosti kao što su online informacije, online oglašavanje, online kupnja, online sklapanje ugovara…
…
(42)      Iznimke od odgovornosti utvrđene u ovoj Direktivi odnose se jedino na slučajeve u kojima je aktivnost [pružatelja] usluga informacijskog društva ograničena na tehnički proces poslovanja i omogućavanja pristupa komunikacijskoj mreži preko koje se informacije stavljene na raspolaganje od trećih strana prenose ili privremeno pohranjuju, isključivo u svrhu učinkovitijeg prijenosa; ta aktivnost je samo tehničke, automatske i pasivne naravi, što podrazumijeva da davatelj usluga informacijskog društva nije upoznat s informacijama koje se prenose ili pohranjuju niti ima kontrolu nad njima”.
5.        Članak 1. stavak 5. navedene direktive propisuje:
„Ova Direktiva se ne odnosi na:
(a)      područje oporezivanja;
(b)      pitanja vezana uz usluge informacijskog društva koje pokriva direktiva 95/46/EZ(3)i 97/66/EZ(4);
(c)      pitanja vezana za sporazume ili prakse koji su uređeni pravom tržišnog natjecanja koje se odnosi na kartele;
(d)      sljedeće aktivnosti na području usluga informacijskog društva:
–        aktivnosti javnih bilježnika ili istovrsnih struka ako su izravno i izričito povezane s obavljanjem javne ovlasti,
–        zastupanje stranke i obrana njezinih interesa pred sudom,
–        kockarske aktivnosti koje podrazumijevaju ulog novčane vrijednosti u igre na sreću, uključujući lutrije i poslove”.
6.        U skladu s člankom 2. točkom (h) podtočkom (i) te direktive:
„Područje koordinacije se odnosi na zahtjeve koje davatelj usluga treba poštovati u vezi s:
…
–        obavljanjem djelatnosti pružanja usluga informacijskog društva, kao što su zahtjevi vezani za ponašanje davatelja usluga, zahtjevi u pogledu kvalitete i sadržaja usluge uključujući zahtjeve koji se odnose na oglašavanje i ugovore, ili zahtjeve vezane za odgovornost davatelja usluge”.
7.        U skladu s člankom 3. stavcima 1. i 2. te direktive:
„1.      Svaka država članica mora osigurati da usluge informacijskog društva koje pruža davatelj usluga s poslovnim nastanom na njezinom državnom području udovoljavaju onim nacionalnim odredbama te države članice koje spadaju u okvir područja koordinacije.
2.      Države članice ne mogu, zbog razloga koji spadaju u okvir područja koordinacije, ograničiti slobodu pružanja usluga informacijskog društva iz neke druge države”.
8.        Odjeljak 4. te direktive naslovljen je „Odgovornost posrednih davatelja usluga”. Člankom 14. stavcima 1. i 2. te direktive, naslovljenim „Smještaj informacija na poslužitelju (‚hosting’)”, određuje se:
„1.      Kad se pružena usluga informacijskog društva sastoji od pohrane informacija dobivenih od primatelja usluge, države članice moraju osigurati da davatelj usluge nije odgovoran za informacije pohranjene na zahtjev primatelja usluge, pod uvjetom:
(a)      da davatelj nema stvarnog znanja o protuzakonitoj aktivnosti ili informaciji i,
(b)      da davatelj, odmah po dobivanju takvog saznanja ili spoznaje žurno djeluje kako bi uklonio te informacije ili onemogućio pristup informacijama.
(2)      Stavak 1. se ne primjenjuje kada primatelj usluge djeluje pod nadležnošću ili kontrolom davatelja usluga”.
B.      Talijansko pravo
9.        Člankom 9. decreto-legge n. 87 – Disposizioni urgenti per la dignità dei lavoratori e delle imprese (Uredba sa zakonskom snagom br. 87) – Hitne odredbe o dostojanstvu radnika i poduzetnika) od 12. srpnja 2018. (GURI br. 161 od 13. srpnja 2018.; Uredba sa zakonskom snagom br. 87/2018) zabranjuju se svi oblici oglašavanja, uključujući neizravne, u vezi s igrama na sreću ili klađenjem s novčanim nagradama te kockanjem bez obzira na način na koji su organizirani i sredstva kojima su organizirani. Tim se člankom također uvodi administrativna novčana kazna u slučaju kršenja te zabrane, koju plaća, između ostalog, „vlasnik sredstva ili stranice na kojoj se provodi oglašavanje”, u iznosu od 20% vrijednosti sponzorstva ili oglašavanja i, u svakom slučaju, ne manjem od 50 000 EUR. Nadalje, daje Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (Regulatorno tijelo za komunikacije, Italija; u daljnjem tekstu: AGCOM) ovlast za primjenu tih kazni.
III. Glavni postupak i prethodna pitanja
10.      Odlukom od 19. srpnja 2022. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) AGCOM je društvu Google Ireland Limited (u daljnjem tekstu: Google) izrekao novčanu kaznu u iznosu od 750 000 EUR jer je promicao brojne internetske stranice za igre na sreću s novčanim dobitkom na platformi za dijeljenje videozapisa YouTube, protivno članku 9. Uredbe sa zakonskom snagom br. 87/2018. Konkretno, AGCOM je utvrdio da je 630 videozapisa (u daljnjem tekstu: predmetni videozapisi) učitano na pet kanala koji pripadaju kreatoru sadržaja Spike s kojim je Google potpisao sporazum o trgovinskom partnerstvu u okviru YouTube Partnership Programme (program partnerstva YouTube; u daljnjem tekstu: YPP). Stoga je AGCOM naložio Googleu da ukloni te videozapise s YouTubea, kao i svaki drugi videozapis koji Spike dijeli koji je sadržajem
bio sličan onima utvrđenima u pobijanoj odluci. Nakon pobijane odluke Google je s YouTubea uklonio predmetne videozapise.
11.      Google je pobijao pobijanu odluku pred Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Okružni upravni sud za Lacij, Italija), koji je usvojio tužbu. Taj je sud smatrao da su značajke Googleove djelatnosti na koja se poziva AGCOM nisu bile dovoljne da spriječe Google da se pozove na izuzeće od odgovornosti predviđeno talijanskim zakonodavstvom kojim se prenosi članak 14. Direktive 2000/31.
12.      AGCOM je protiv te presude podnio žalbu Consiglio di Statu (Državno vijeće, Italija), sudu koji je uputio zahtjev. Tvrdi, s jedne strane, da Direktiva 2000/31 nije primjenjiva u ovom slučaju jer se njezinim člankom 1. stavkom 5. točkom (d) iz njezina područja primjene isključuju „kockarske [djelatnosti]” koje podrazumijevaju ulog novčane vrijednosti u igre na sreću. Stoga se zabrana iz članka 9. Uredbe sa zakonskom snagom br. 87/2018 primjenjuje na pružatelje usluga smještaja informacija na poslužitelju. S druge strane, čak i da Googleova djelatnost nije isključena iz područja primjene Direktive 2000/31, izuzeće od odgovornosti predviđeno u članku 14. stavku 1. te direktive ne bi se primjenjivalo zbog sporazuma o trgovinskom partnerstvu potpisanog između Googlea i kreatora sadržaja.
13.      Google pred sudom koji je uputio zahtjev pak tvrdi da se članak 1. stavak 5. točka (d) Direktive 2000/31 odnosi samo na pružatelje usluga internetskih igara na sreću. Međutim, on ne uključuje pružatelje usluga smještaja informacija na poslužitelju. Glede primjene članka 14. stavka 1. te direktive, Google ističe da je on „pasivni” pružatelj usluga smještaja informacija na poslužitelju i da nije znao za nezakonitost predmetnih videozapisa. Konkretno, ističe da ne postoji ugovor ad personam s kreatorom sadržaja jer potonji postaje dio YPP-a jednostavnim prihvaćanjem tipskog ugovora koji je Google jednostrano sastavio.
14.      Kao prvo, kad je riječ o isključenju djelatnosti igara na sreću iz područja primjene Direktive 2000/31, sud koji je uputio zahtjev smatra da, s obzirom na uvodnu izjavu 21. te direktive, sve djelatnosti povezane sa sektorom igara na sreću, uključujući internetsko oglašavanje, treba isključiti iz područja primjene te direktive.
15.      Kao drugo, u slučaju da Sud presudi da se Direktiva 2000/31 primjenjuje na djelatnosti usluga smještaja informacija na poslužitelju, sud koji je uputio zahtjev želi znati je li u okolnostima ovog predmeta Google obuhvaćen područjem primjene izuzeća od odgovornosti predviđenog u članku 14. stavku 1. te direktive.
16.      U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev naglašava da se taj sustav primjenjuje samo na pružatelje „pasivnih” usluga smještaja na poslužitelju.
17.      U tom kontekstu, sud koji je uputio zahtjev naglašava glavna obilježja sporazuma o partnerstvu potpisanog između Googlea i kreatora sadržaja u okviru YPP-a:
–        Sporazum se sklapa na temelju zahtjeva kreatora sadržaja i prethodnog ispitivanja koje je proveo Google. Najprije, Google ispituje ispunjava li kreator sadržaja pragove podobnosti za uključivanje u YPP: je li stekao najmanje 1000 pretplatnika koji su ostvarili najmanje 4000 valjanih sati javnog gledanja u prethodnih 12 mjeseci; je li stekao najmanje 1000 pretplatnika s 10 milijuna valjanih kratkih javnih pregleda u prethodnih 90 dana(5). Zatim, Google provjerava živi li kreator sadržaja u zemlji/regiji u kojoj je YPP program dostupan i da kanal nije dobio opomene zbog kršenja smjernica zajednice (Community Guidelines strikes)”(6).
–        Isto tako, prema internetskoj stranici „YouTube Partner Programme overview and eligibility”, [Googleovi] „automatizirani sustavi i recenzenti pregledat će […] cijeli kanal kako bi se osiguralo da je u skladu sa svim [Googleovim] politikama i smjernicama”. Takav pregled može trajati do mjesec dana(7).
–        Konkretno, Google redovito provjerava, u skladu sa svojom „Politikom monetizacije YouTube kanala”, „prate li monetizirani kanali te politike”(8). Takve provjere provode recenzenti koji provjeravaju kanal i sadržaj u skladu s pravilnicima platforme YouTube. Međutim, budući da recenzenti ne mogu provjeriti svaki videozapis, mogu se usredotočiti na glavne teme kanala, najgledanije ili najnovije videozapise, najveći udio vremena gledanja, metapodatke videozapisa (uključujući naslove, oznake i opise) i odjeljak „O nama” kanala(9).
–        Nakon potpisivanja Sporazuma o trgovinskom partnerstvu, kreator sadržaja stječe status „provjerenog partnera”. Provjereni partneri stječu dio prihoda koje je Google primio od oglašavanja na njihovim videozapisima koji su emitirani gledateljima njihovih videa. Usto, kreatori sadržaja mogu ponuditi članstva na svom kanalu na temelju sudjelovanja u Googleovoj politici monetizacije, pri čemu se članarina plaća izravno Googleu. Korisnici od tog pristupanja ostvaruju koristi koje se razlikuju ovisno o odabranoj vrsti pretplate i cijeni pretplate. Te prednosti mogu uključivati, među ostalim, pristup ekskluzivnom sadržaju, kontinuirani prijenos uživo ograničenom na pretplatnike ili chat na internetu.
18.      S obzirom na ta obilježja YPP-a, sud koji je uputio zahtjev smatra da Google nije tek „neutralan” ili „pasivan” i da stoga članka 14. stavka 1. Direktive 2000/31 na njega ne primjenjuje..
19.      U tim je okolnostima sud koji je uputio zahtjev odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„(1)      Je li na temelju članka 1. stavka 5. Direktive [2000/31] sustav odgovornosti pružateljâ usluga smještaja informacija na poslužitelju predviđen člankom 14. navedene direktive primjenjiv na djelatnosti koje se odnose na internetsko oglašavanje igara ili klađenja s novčanim dobicima i na oglašavanje igara na sreću?
U slučaju da Sud potvrdno odgovori na prvo pitanje […]:
(2)      Primjenjuje li se sustav odgovornosti iz članka 14. Direktive [2000/31] na pružatelja usluga smještaja informacija na poslužitelju kao što je Google kad je riječ o sadržajima koje objavljuju vlasnici kanala na YouTubeu s kojima je Google sklopio gore opisan ugovor o trgovinskom partnerstvu?”
20.      Pisana očitovanja podnijeli su Google, belgijska, češka, talijanska i portugalska vlada te Europska komisija. Iste stranke, s izuzetkom češke vlade, prisustvovale su raspravi održanoj 10. rujna 2025.
IV.    Analiza
A.      Prvo pitanje
1.      Uvodna opažanja
21.      Najprije, iako tekst prvog pitanja može upućivati na suprotno, YouTube je nedvojbeno višetematska platforma za razmjenu videozapisa, koja nije posebno namijenjena dijeljenju sadržaja povezanog s igrama na sreću.
22.      Nadalje, pred sudom koji je uputio zahtjev, Google ističe da priroda spornih videozapisa nije oglašivačka jer oni sadržavaju samo informacije o igrama na sreću. Međutim, sud koji je uputio zahtjev smatra da ti videozapisi sadržavaju oglašavanje igara na sreću. Naime, čini se da se tekst i obrazloženje prvog pitanja temelje na toj pretpostavci. Uzimajući u obzir podjelu zadaća između Suda i nacionalnih sudova, s obzirom na to da su potonji jedini nadležni za ocjenu činjenica koje su im podnesene(10), predlažem Sudu da se također osloni na tu pretpostavku.
23.      Iz toga slijedi da svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. stavak 5. točku (d) Direktive 2000/31 tumačiti na način da je djelatnost davatelja usluga smještaja informacija na poslužitelju koja se sastoji od pohrane videozapisa koji sadržavaju oglašavanje igara na sreću obuhvaćena područjem primjene te direktive.
2.      Procjena
a)      Opći okvir Direktive 2000/31
24.      Kako bih odgovorio na prvo pitanje, najprije ću ukratko opisati glavna načela na kojima se temelji Direktiva 2000/31.
25.      Naime, cilj Direktive 2000/31, u skladu s njezinim člankom 1. stavkom 1., je doprinijeti pravilnom funkcioniranju unutarnjeg tržišta osiguranjem slobodnog kretanja usluga informacijskog društva između država članica. U tu svrhu, u skladu s njezinim člankom 1. stavkom 2., njome se usklađuju određene nacionalne odredbe o uslugama informacijskog društva povezanima s unutarnjim tržištem (članak 3.); poslovni nastan pružatelja usluga (poglavlje II. odjeljak 1.); komercijalna priopćenja (poglavlje II. odjeljak 2.); ugovori sklopljeni elektroničkim putem (poglavlje II., odjeljak 3.); odgovornost posrednih davatelja usluga (poglavlje II. odjeljak 4.); kodeksi ponašanja, izvansudska nagodba, mogućnosti tužbe i suradnja među državama članicama (poglavlje III.).
26.      U tom pogledu, „klauzula o unutarnjem tržištu” iz članka 3. Direktive 2000/31 temelji se na primjeni načela nadzora u državi članici podrijetla i uzajamnog priznavanja, tako da su u području koordinacije utvrđenom u članku 2. točki (h) te direktive usluge informacijskog društva uređene samo u državi članici na čijem državnom području davatelji tih usluga imaju poslovni nastan (u daljnjem tekstu: načelo zemlje podrijetla)(11). S druge strane, poglavljima II. i III. te direktive nastoje se uskladiti određeni specifični aspekti elektroničke trgovine(12).
b)      Isključenje djelatnosti igara na sreću iz područja primjene Direktive 2000/31
27.      Članak 1. stavak 5. Direktive 2000/31 navodi određena „područja”, „pitanja” i „aktivnosti” koje su isključene iz područja primjene te direktive. Svi ti izrazi upućuju na široko područje primjene(13).
28.      Osim toga, upotreba množine („sljedeće [djelatnosti]”) upućuje na to da članak 1. stavak 5. točka (d) Direktive 2000/31 uključuje više djelatnosti od pukog nuđenja igara na sreću putem interneta(14).
29.      S druge strane, čini se da uobičajeni smisao pojma „igre na sreću” u svakodnevnom jeziku ne uključuje djelatnosti pružanja usluga smještaja informacija na poslužitelju. Naime, usluga „smještaj informacija na poslužitelju” sastoji se od pohrane informacija dobivenih od primatelja usluge i na njegov zahtjev(15). Središnji element te djelatnosti jest pohrana informacija, neovisno o njihovoj prirodi povezanoj s igrama na sreću. To znači da ta djelatnost nije specifična za sektor igara na sreću.
30.      Cilj isključivanja određenih djelatnosti iz područja primjene Direktive 2000/31 dodatno podupire to tumačenje. Naime, iz prijedloga te direktive proizlazi da „slobodu pružanja usluga među državama članicama nije moguće zajamčiti ako ne postoji uzajamno priznavanje ili usklađivanje koje je dostatno da bi se osigurala jednaka razina zaštite ciljeva od javnog interesa”(16). Ista logika proizlazi iz uvodne izjave 12. te direktive(17).
31.      Iz toga slijedi da se člankom 1. stavkom 5. točkom (d) Direktive 2000/31 nastoji izbjeći, osobito, primjena načela zemlje podrijetla na djelatnosti koje su u njemu navedene, tako da države članice odredišta i dalje mogu primjenjivati zahtjeve koji proizlaze iz njihova zakonodavstva a da pritom nisu obvezane načelom uzajamnog priznavanja(18).
32.      Sud je u konkretnom slučaju igara na sreću naglasio da je zakonodavstvo o igrama na sreću jedno od područja u kojima među državama članicama postoje znatne moralne, vjerske i kulturne razlike. Sud je također priznao moralno i financijski štetne posljedice povezane s klađenjem i igrama na sreću za pojedinca i društvo. Budući da ovo područje nije usklađeno na razini Unije, na svakoj je državi članici da, u skladu sa svojim vlastitim vrijednostima, odredi što je u tim područjima potrebno kako bi se osigurala zaštita potrošača i javnog reda(19). To su očito interesi specifični za određeni sektor i potpuno nepovezani s djelatnostima pružanja usluga smještaja informacija na poslužitelju.
33.      Točno je da je Sud također smatrao da oglašavanje ulazi u okvir politike kontroliranog širenja djelatnosti igara na sreću kako bi ih se usmjerilo u regulirane i odobrene kanale i tako borilo protiv nezakonitih igara na sreću. (20)To se može tumačiti na način da je oglašavanje igara na sreću „djelatnost igara na sreću” u smislu članka 1. stavka 5. točke (d) Direktive 2000/31. Kao što to ističe sud koji je uputio zahtjev, to tumačenje može se potkrijepiti člankom 2. točkom (h) podtočkom i. i uvodnom izjavom 21. te direktive, na temelju kojih zahtjevi koji se odnose na kvalitetu ili sadržaj usluge uključuju one koji se primjenjuju na njezino oglašavanje(21).
34.      Međutim, prema mojem mišljenju, kako bi se državama članicama omogućilo da vode politiku kontroliranog širenja igara, nije ni prikladno ni nužno iz područja primjene Direktive 2000/31 isključiti djelatnost davatelja usluga smještaja informacija na poslužitelju koja se sastoji od pohranjivanja videozapisa koji sadržavaju oglašavanje igara na sreću. Isto tako, ne utječe se na cilj isključenja predviđenog člankom 1. stavkom 5. točkom (d) te direktive, naveden u točkama 30. do 32. ovog mišljenja, ako je ta djelatnost obuhvaćena područjem primjene te direktive.
35.      Iz toga slijedi da, kako je to primijetila Komisija, iako članak 1. stavak 5. točka (d) Direktive 2000/31 isključuje djelatnosti igara na sreću iz područja primjene te direktive, članci 12. do 15. iste također se primjenjuju na usluge smještaja informacija na poslužitelju povezanog s igrama na sreću(22).
36.      Čini se da je taj pristup potvrđen donošenjem Akta o digitalnim uslugama. Člankom 89. stavkom 1. Akta o digitalnim uslugama izbrisani su članci 12. do 15. Direktive 2000/31. Istodobno, članci 4. do 6. i 8. Akta o digitalnim uslugama u biti preuzimaju članke 12. do 15. te direktive (kao što to potvrđuje članak 89. stavak 2. Akta o digitalnim uslugama). Značajno je da taj Akt o digitalnim uslugama ne uključuje nikakvo isključenje djelatnosti igara na sreću iz njegova područja primjene što o znači da su djelatnosti igara na sreću i dalje isključene iz načela zemlje podrijetla na temelju Direktive 2000/31. Suprotno tomu, sadržaj povezan s igrama na sreću podliježe članku 6. Akta o digitalnim uslugama, koji odgovara članku 14. te direktive.
37.      Ukratko, djelatnosti koje se sastoje od nuđenja internetskih igara na sreću i potencijalno oglašavanja igara na sreću jesu djelatnosti iz članka 1. stavka 5. točke (d) Direktive 2000/31. Platforma za razmjenu videozapisa ne sudjeluje ni u jednoj od tih aktivnosti te stoga spada u područje primjene te direktive.
38.      To nije prepreka tomu da se talijanski propis kojim se zabranjuje oglašavanje igara na sreću primjenjuje na pružatelje usluga informacijskog društva koji stvarno nude oglašavanje usluga igara na sreću. To se objašnjava činjenicom da su te usluge isključene iz područja primjene Direktive 2000/31 na temelju njezina članka 1. stavka 5. točke (d), a time i iz načela zemlje podrijetla.
39.      Može se iznijeti još jedna metodološka napomena. Smatram da u ovoj fazi ne treba pokušati utvrditi nadzire li u praksi pružatelj usluga smještaja informacija na poslužitelju sadržaj koji pohranjuje. Ta se procjena zahtijeva prema članku 14. stavku 1. Direktive 2000/31, s obzirom na to da pružatelj usluga koji nadzire informacije koje pohranjuje nije obuhvaćen tom odredbom. Nasuprot tomu, za potrebe članka 1. stavka 5. točke (d) te direktive dovoljno je zaključiti da se predmetna djelatnost sastoji od pohranjivanja informacija, neovisno o njihovu sadržaju, na zahtjev primatelja usluge(23).
40.      Stoga, kao odgovor na prvo pitanje, predlažem da se članak 1. stavak 5. točka (d) Direktive 2000/31 tumači na način da djelatnost pružatelja usluga smještaja informacija na poslužitelju koja uključuje pohranu videozapisa koji sadrže oglašavanje igara na sreću spada u područje primjene te direktive.
B.      Drugo pitanje
1.      Struktura članka 14. stavka 1. Direktive 2000/31
41.      Ako Sud odgovori potvrdno na prvo pitanje, tada će trebati utvrditi je li djelatnost davatelja usluga smještaja informacija na poslužitelju kao što je Google, koja se sastoji od pohrane sadržaja trećih osoba s kojima je sklopio sporazum o trgovačkom partnerstvu, obuhvaćena područjem primjene članka 14. stavka 1. Direktive 2000/31.
42.      Tom se odredbom predviđa izuzeće od odgovornosti pružatelja usluga smještaja informacija na poslužitelju za sadržaj koji treće osobe pohranjuju na njihovim platformama.
43.      Ta odredba, kako je tumači Sud, u biti zahtijeva analizu u dva koraka(24).
44.      Kao prvo, da bi bio obuhvaćen područjem primjene članka 14. stavka 1. Direktive 2000/31, pružatelj usluga mora pružati uslugu informacijskog društva koja se sastoji od „smještaja informacija na poslužitelju” u smislu članka 14. te direktive(25); osim toga, njegovo ponašanje mora se ograničiti na ponašanje „posrednog pružatelja usluga”(26).
45.      S druge strane, u točkama (a) i (b) te odredbe utvrđuje se može li se u konkretnom slučaju pozivati na izuzeće od odgovornosti(27). Da bi to bio slučaj, davatelj ne mora stvarno znati za nezakonitu aktivnost (točka (a)) ili, od trenutka kada je za nju saznao, žurno djelovati kako bi uklonio ili onemogućio pristup informacijama (točka (b)).
46.      U tom pogledu, kao što ću to objasniti u nastavku, kako bi se utvrdilo je li ponašanje pružatelja usluga ograničeno na ponašanje posrednog pružatelja (prvi korak), u biti valja usredotočiti se na pitanje nadzire li pružatelj usluga sadržaj pohranjen na svojoj platformi zbog načina na koji je njegov poslovni model osmišljen i primijenjen. Ako to nije slučaj, treba prijeći na drugi korak, koji zahtijeva analizu saznanja pružatelja usluge o nezakonitoj prirodi određenog sadržaja(28).
47.      To ima relevantne posljedice.
48.      Kao prvo, kao što je to Sud pojasnio u svojoj presudi YouTube i Cyando, uvjeti na temelju kojih se može smatrati da članak 14. stavak 1. točke (a) ili (b) Direktive 2000/31 nije ispunjen osobito su strogi jer se njima u konačnici utvrđuje da se pružatelja usluga smještaja informacija na poslužitelju može smatrati odgovornim za poseban nezakoniti sadržaj koji je korisnik objavio na svojoj platformi(29). Takav visoki prag nije potreban kako bi se utvrdilo kontrolira li pružatelj usluga sadržaj koji je treća osoba učitala na njegovu platformu. Preskakanje prvog koraka stoga bi dovelo do neželjenih situacija: neki pružatelji usluga koji se zapravo miješaju u sadržaj i nadziru ga na temelju svog poslovnog modela ipak bi mogli izbjeći odgovornost tvrdeći da zapravo nisu bili svjesni određenog nezakonitog sadržaja.
49.      Kao drugo i slično, točke (a) i (b) čine se neprikladnima za uzimanje u obzir posebnosti poslovnog modela platforme koje bi je mogle spriječiti da se u konačnici pozove na izuzeće od odgovornosti. Nejasno razgraničenje između dva koraka stoga bi moglo učiniti poslovni model svake platforme uglavnom nebitnim.
50.      S obzirom na to, te su dvije faze zasigurno povezane. Prvi u biti djeluje kao mehanizam „filtriranja” i preduvjet je za primjenu točaka (a) i (b)(30).
2.      Relevantan kriterij za kvalifikaciju pružatelja posredničkih usluga smještaja informacija na poslužitelju
51.      Prema sudskoj praksi, kako bi davatelj usluga bio obuhvaćen područjem primjene članka 14. stavka 1. Direktive 2000/31, bitno je da je on posredni davatelj usluga u smislu koji je zakonodavac želio u okviru odjeljka 4. poglavlja II. te direktive(31).
52.      U tom pogledu iz uvodne izjave 42. te direktive proizlazi da izuzeća u području odgovornosti koja su njome predviđena obuhvaćaju samo slučaj u kojem je djelatnost pružatelja usluga informacijskog društva „samo tehničke, automatske i pasivne prirode” što podrazumijeva da davatelj usluga informacijskog društva „nije upoznat s informacijama koje se prenose ili pohranjuju niti ima kontrolu nad njima”(32).
53.      Sud je stoga zaključio iz te uvodne izjave 42. da valja ispitati je li uloga tog operatora neutralna odnosno je li njegovo postupanje samo tehničke, automatske i pasivne prirode, što podrazumijeva da on nije upoznat sa sadržajem koji pohranjuje niti ga nadzire ili, naprotiv ima aktivnu ulogu zahvaljujući kojoj bi mogao steći znanje ili kontrolu nad tim sadržajima(33).
54.      U tom pogledu ističem da je nezavisni odvjetnik N. Jääskinen u svojem mišljenju u predmetu L’Oréal i dr. tvrdio da bi se uvodna izjava 42. Direktive 2000/31 trebala odnositi samo na članke 12. („Samo prijenosnik informacija”) i na članak 13. („Privremeni smještaj informacija”), pri čemu su kriteriji koje utvrđuje neprikladni u pogledu članka 14.(34). Također je istaknuto da je Sud u presudi L’Oréal i dr. implicitno slijedio pristup nezavisnog odvjetnika jer se nije pozvao na tu uvodnu izjavu 42.(35).
55.      Smatram da je rasprava pretjerana. U presudi L’Oréal i dr., iako nije izričito naveo uvodnu izjavu 42. Direktive 2000/31, Sud je ponovno potvrdio kriterij razvijen u točki 114. presude Google France(36). Osim toga, Sud se u svojoj presudi YouTube i Cyando izričito pozvao na navedenu uvodnu izjavu 42.(37). Naposljetku, uvodna izjava 18. Akta o digitalnim uslugama razvila je i pojasnila uvodnu izjavu 42. te direktive tako što je „kodificirala” upravo sudsku praksu koja se temelji na toj uvodnoj izjavi za potrebe tumačenja članka 14. te direktive. Stoga je jasno da se test koji proizlazi iz te uvodne izjave, kako ga tumači Sud, primjenjuje i na pružatelje usluga smještaja informacija na poslužitelju.
56.      S obzirom na navedeno, slažem se s mišljenjem nezavisnog odvjetnika N. Jääskinena prema kojem „neutralnost”, promatrana zasebno, ne može biti najprikladniji kriterij za utvrđivanje je li pružatelj usluga smještaja informacija na poslužitelju obuhvaćen člankom 14. stavkom 1. Direktive 2000/31(38). Naime, upitno je bi li se pružatelje usluga smještaja informacija na poslužitelju moglo smatrati potpuno „neutralnim”. U načelu, pružatelj usluga smještaja informacija na poslužitelju koji ostvaruje prihode od oglašavanja sa svoje platforme zainteresiran je za povećanje broja korisnika i pregleda. Slično tome, dihotomija pasivne ili aktivne uloge čini se nedovoljnom za suočavanje s aktivnostima koje obavlja pružatelj usluga smještaja informacija na poslužitelju, osobito u takvom području koje se stalno mijenja. U svakom slučaju, čini mi se da, u skladu sa sudskom praksom, neutralnost i pasivnost predviđaju gospodarski model koji se a priori temelji na nepostojanju „znanja ili kontrole nad sadržajem”(39). Neutralnost i pasivnost u biti treba shvatiti s obzirom na sadržaj koji kreatori postavljaju na platformu.
57.      Kakva bi vrsta miješanja pružatelja usluga smještaja informacija na poslužitelju stoga padala izvan područja primjene članka 14. stavka 1. Direktive 2000/31? Kako bih odgovorio na ovo pitanje, predlažem da se prvo usredotočimo na kriterije poznavanja ili kontrole nad sadržajem, kao i na nedostatak istog, u skladu s postojećom sudskom praksom. U svjetlu okolnosti ovog slučaja, zatim ću predložiti pojašnjenje značenja nekih od tih kriterija.
a)      Kriteriji poznavanja ili kontrole nad sadržajem
58.      Predmet u kojem je donesena presuda Google France odnosio se na djelatnost usluge plaćenog referenciranja „AdWords”. Ta usluga omogućuje svakom gospodarskom subjektu da rezervacijom jedne ili više ključnih riječi ishodi postavljanje promidžbene poveznice na svoju stranicu u slučaju podudarnosti između jedne ili više tih riječi i onih koje je korisnik interneta unio u Googleov pretraživač. Ta se promidžbena poveznica pojavljuje u rubrici „sponzorirane poveznice”, koja se prikazuje ili na desnoj strani zaslona, desno od prirodnih rezultata, ili na vrhu zaslona, iznad tih rezultata(40).
59.      Ispitujući je li ta djelatnost obuhvaćena člankom 14. stavkom 1. Direktive 2000/31, Sud je smatrao relevantnom ulogu koju je Google imao u sastavljanju komercijalne poruke koja je pratila promotivnu poveznicu ili u utvrđivanju ili odabiru ključnih riječi(41). To u biti znači da subjekt koji sudjeluje u izradi, stvaranju ili odabiru sadržaja nije obuhvaćen područjem primjene te odredbe.
60.      Predmet u kojem je donesena presuda L’Oréal i dr. odnosio se na elektroničko tržište kojim upravlja
eBay International AG (u daljnjem tekstu: eBay), koje prikazuje popise robe koju nude osobe koje su kreirale prodavateljski račun na web stranici eBay. eBay naplaćuje postotak provizije na dovršene transakcije i također omogućuje potencijalnim kupcima da licitiraju na artikle koje nude prodavači na prodaju ili da ih kupe po fiksnoj cijeni. Prodavatelji mogu postaviti internetske trgovine na njegovim
internetskim stranicama. U nekim slučajevima, eBay pomaže prodavačima da poboljšaju svoje prodajne ponude, postave internetsku trgovinu ili ojačaju svoju promociju i povećaju prodaju. Također oglašava određene proizvode koji se nude na prodaju na svom tržištu korištenjem tražilica poput Googlea kako bi se potaknulo prikazivanje oglasa(42).
61.      Uzimajući u obzir te značajke tržišta eBayja, Sud je potvrdio da, kada je gospodarski subjekt pružio pomoć koja uključuje, među ostalim, optimizaciju podnošenja predmetnih prodajnih ponuda ili promidžbu tih ponuda, treba smatrati da nije zauzeo neutralan položaj između predmetnog klijenta prodavatelja i potencijalnih kupaca, nego da je imao aktivnu ulogu koja mu omogućuje da sazna ili kontrolira podatke koji se odnose na navedene prodajne ponude. Stoga se u pogledu tih podataka ne može pozvati na izuzeće od odgovornosti iz članka 14. stavka 1. Direktive 2000/31(43).
62.      Naposljetku, u presudi YouTube i Cyando Sud je osobito ispitao obuhvaća li članak 14. stavak 1. Direktive 2000/31 djelatnost internetske platforme, kao što je YouTube, na koju korisnici mogu besplatno učitati vlastite videozapise i staviti ih na raspolaganje drugim korisnicima interneta(44). Ističem da se taj predmet u biti odnosila na „redovno” pružanje usluga smještaja informacija na poslužitelju od strane YouTubea, odnosno izvan okvira YPP-a o kojem je riječ u ovom postupku.
63.      Sud je, među ostalim, utvrdio da platforma za razmjenu videozapisa koja ne sudjeluje u stvaranju ili odabiru sadržaja koje su korisnici učitali na njegovu platformu i koja ne pregledava niti nadzire taj sadržaj prije nego što se prenese, s obzirom na to da se sadržaj automatski prenosi na platformu, može spadati u područje primjene članka 14. stavka 1. Direktive 2000/31(45).
b)      Kriteriji poznavanja ili kontrole nad sadržajem
64.      U presudi L’Oréal i dr. Sud je presudio da sama činjenica da operator internetskog tržišta nudi na prodaju na svojem poslužitelju, utvrđuje detaljna pravila svoje usluge, prima naknadu za to i pruža opće informacije kupcima ne može ga lišiti mogućnosti pozivanja na izuzeća od odgovornosti predviđene Direktivom 2000/31(46).
65.      U presudi Youtube i Cyando Sud je naglasio da činjenica da operator platforme za razmjenu videozapisa, kao što je YouTube, provodi tehničke mjere za otkrivanje, među videozapisima koji se priopćavaju javnosti putem njegove platforme, sadržaja kojima se može povrijediti autorsko pravo, ne znači da taj operator time ima aktivnu ulogu kojom dobiva saznanje i kontrolu nad sadržajem tih videozapisa, osim ako su pružatelji usluga informacijskog društva koji donose mjere posebno namijenjene borbi protiv takvih povreda isključeni iz sustava izuzeća od odgovornosti predviđenog člankom 14. stavkom 1. Direktive 2000/31(47).
66.      Slično tome, pri tumačenju uvjeta utvrđenog u članku 14. stavku 1. točki (a) Direktive 2000/31, Sud je utvrdio da činjenica da
operater platforme za dijeljenje sadržaja na internetu provodi automatsko indeksiranje sadržaja prenesenog na tu platformu, da ta platforma uključuje funkciju pretraživanja i da se na njoj preporučuju videozapisi prema profilu ili preferencijama korisnika ne može biti dovoljna da se smatra da je taj operater imao „konkretno” znanje o nezakonitim aktivnostima koje se provode na toj platformi ili o nezakonitim podacima pohranjenim na njoj(48). A fortiori, kao što sam naveo u svojem mišljenju u predmetu Russmedia Digital i Inform Media Press, ni te okolnosti ne mogu isključiti tog operatera iz područja primjene izuzeća od odgovornosti predviđenog člankom 14. stavkom 1. te direktive(49).
c)      Pojašnjenje određenih kriterija i primjena na ovaj slučaj
67.      Kako je prethodno navedeno, pružatelj usluga smještaja informacija na poslužitelju nije obuhvaćen područjem primjene članka 14. stavka 1. Direktive 2000/31 ako (i) sudjeluje u izradi, stvaranju i odabiru sadržaja; (ii) prati ili pregledava sadržaj prije njegova učitavanja ili (iii) ga optimizira.
68.      S druge strane, pružatelj usluga smještaja informacija na poslužitelju može biti obuhvaćen područjem primjene te pravne odredbe čak i ako (i) prima naknadu za tu uslugu; (ii) provodi tehničke mjere za otkrivanje nezakonitog sadržaja; ili (iii) na svojoj platformi nudi određene funkcije prikazivanja.
69.      U ovom su slučaju osobito relevantna dva od tih kriterija: optimizacija prikaza sadržaja i aspekt naknade. Stoga ću se usredotočiti na njih.
1)      Kriterij „optimizacije”
70.      „Optimizacija” je nejasan kriterij koji se može tumačiti na više načina. Konkretno, može se tvrditi da, time što provjerenim partnerima nudi dodatne funkcionalnosti na svojim kanalima, kao što su prijenos uživo(50), ekskluzivni sadržaj za određene pretplatnike i online chatovi, YouTube „optimizira” ponudu kreatorima sadržaja.
71.      Međutim, ne smatram da je to bio smisao koji je Sud želio postići u gore navedenoj presudi L’Oréal i dr. Kao što je to nezavisni odvjetnik H. Saugmandsgaard Øe već istaknuo u svojem mišljenju u predmetu Youtube i Cyando(51), taj kriterij valja razumjeti uzimajući u obzir posebnosti aktivnosti eBayja.
72.      Istina je da je eBay pružao selektivnu i personaliziranu pomoć određenim korisnicima, poboljšavajući sadržaj njihovih ponuda za prodaju, pomažući im u osnivanju internetskih trgovina i izravno promovirajući njihove ponude putem usluga trećih osoba. U tom kontekstu je Sud koristio pojmove „optimizacija” i „promocija” ponuda kao pokazatelj kontrole nad sadržajem.
73.      Suprotno tomu, prilikom ispitivanja je li djelatnost eBaya obuhvaćena područjem primjene članka 14. stavka 1. Direktive 2000/31, Sud nije pridao važnost činjenici da to internetsko tržište navodno definira različite kategorije prodavatelja ovisno o njihovim prodajnim rezultatima(52).
74.      Stoga se čini da je Sud upotrebom pojma optimizacije imao na umu djelatnosti usluga smještaja informacija na poslužitelju koje su izravno utjecale na sadržaj koji objavljuju korisnici. Pružanjem pomoći određenim korisnicima pružatelj usluga smještaja informacija na poslužitelju neizbježno ima kontrolu nad sadržajem.
75.      Uz uvjet da to potvrdi sud koji je uputio zahtjev, posebno u pogledu uvjeta ugovora o YPP-u i načina na koji se o njima pregovara, čini se da takva pomoć nije dostupna provjerenim partnerima. Njima se jednostavno, ravnopravno, nudi iste
dodatne funkcionalnosti platforme za dijeljenje videa(53), što nema izravan utjecaj na sadržaj koji korisnici stvaraju i prenose na tu platformu.
76.      Stoga smatram da definicija različitih kategorija kreatora sadržaja sama po sebi nije problematična, pod uvjetom da pružatelj usluga ne nudi personalizirani tretman određenim kreatorima sadržaja unutar svake kategorije. Kad bi pružao takav tretman, pružatelj usluga bi nužno ometao sadržaj do te mjere da se više ne bi moglo smatrati da ga samo pohranjuje. Pružatelj usluga bi time stekao kontrolu nad tim sadržajem.
77.      Stoga je korisno razlikovati „tehničku ili optimizaciju prikaza” od „optimizacije sadržaja”, budući da samo potonja znači da se članak 14. stavak 1. Direktive 2000/31 ne primjenjuje(54).
78.      Prema mojem mišljenju, to razlikovanje proizlazi već iz presude YouTube i Cyando. Kao što sam to već prethodno naveo, iz te presude jasno proizlazi da indeksacija sadržaja, stvaranje funkcije pretraživanja i preporuka za videozapise koji se temelje na profilima ili preferencijama korisnika nisu dovoljni kako bi se isključila primjena članka 14. stavka 1. Direktive 2000/31(55).
79.      Prema mojem mišljenju, ne postoji bitna razlika između tih značajki djelatnosti društva YouTube koje je Sud ispitao u presudi YouTube i Cyando i onih o kojima je riječ u ovom postupku. Stoga oba moraju biti dio kategorije „optimizacija prikaza”.
80.      Zapravo, dodatne funkcionalnosti povezane s YPP-om čine se prirodnim razvojem usluga informacijskog društva koje nudi platforma za dijeljenje videa poput YouTubea(56). One poboljšavaju korisničko iskustvo i stoga povećavaju broj klikova, što je bitno za poslovni model bilo koje platforme za dijeljenje videa. Ako aktivnost ostaje unutar granica optimizacije prikaza, smatra se posredničkom aktivnošću. Povećanje broja klikova postaje problem samo ako platforma utječe na sam sadržaj u tu svrhu.
81.      To tumačenje je u skladu s ciljevima promicanja inovacija(57) i zaštite slobode izražavanja i informiranja korisnika(58), što je dovelo do donošenja pravila o izuzeću od odgovornosti utvrđenih člancima 12. do 15. Direktive 2000/31. Naime, široko tumačenje kriterija optimizacije, kako je opisano u točki 70. ovog mišljenja, vjerojatno bi obeshrabrilo platforme od razvoja novih načina prikazivanja sadržaja koji dijele kreatori sadržaja koji mogu zanimati korisnike(59).
82.      Usto, tri bitne napomene sugeriraju da je određeni stupanj kontrole nad sadržajem vjerojatno zapravo neizbježan.
83.      Kao prvo, na temelju članka 12. stavka 3., članka 13. stavka 2., članka 14. stavka 3. Direktive 2000/31, nacionalna tijela mogu zahtijevati od davatelja usluga da okonča povredu ili da spriječi povredu(60). To nužno podrazumijeva određeni stupanj kontrole nad sadržajem, bez gubitka mogućnosti pozivanja na izuzeće od odgovornosti(61).
84.      S druge strane, iako se Sud oslonio na uvodnu izjavu 42. Direktive 2000/31 kako bi utvrdio uvjete pod kojima je pružatelj usluga smještaja informacija na poslužitelju obuhvaćen područjem primjene članka 14. te direktive, čini se da Sud priznaje da ta usluga po svojoj prirodi zahtijeva višu razinu kontrole nad sadržajem(62) u odnosu na „samo prijenos[] informacija” i „privremeni smještaj informacija”(63).
85.      Kao treće, kriterij kontrole sadržaja treba primijeniti s obzirom na ono što se često naziva klauzula „dobar Samaritanac”, na koju se Sud poziva u presudi YouTube i Cyando(64) i koja je trenutačno utvrđena u članku 7. Akta o digitalnim uslugama.
86.      S obzirom na navedeno, priznajem da sve veća složenost aktivnosti koje obavljaju platforme za razmjenu videozapisa, kako ju je istaknuo sud koji je uputio zahtjev, čini iznimno teškom razliku između aktivnosti koje utječu na sadržaj i onih koje na njega ne utječu(65).
87.      Kako bi se sudu koji je uputio zahtjev pomoglo u toj zadaći, vrijedi razmotriti nekoliko različitih scenarija.
88.      Platforma za razmjenu videozapisa pomaže određenim kreatorima sadržaja da dosegnu određeni broj pretplatnika pružajući im statističke podatke o temama koje zanimaju korisnike, prijedloge o tome koje videozapise prenijeti na temelju njihovih preferencija i savjete o tome kako strukturirati opis kanala(66). Prema mojem mišljenju, to su jasni primjeri „optimizacije” koji dovodi do kontrole nad sadržajem u smislu sudske prakse.
89.      Naposljetku, želio bih se usredotočiti na drugo obilježje YPP-a. Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da Googleovi recenzenti
mogu pregledati kanal kreatora sadržaja pregledom uzorka učitanih videozapisa(67). S obzirom na tumačenje kriterija „optimizacije” koje predlažem, takva ispitivanja ne dokazuju sama po sebi nikakav Googleov utjecaj na sadržaje koje su učitali provjereni partneri. Bitno je to što recenzenti nakon tih ispitivanja čine: predlažu li određene promjene sadržaja? Zahtijevaju li brisanje određenih videozapisa? Odobravaju li određene partnere, a ne druge, na temelju sadržaja njihovih kanala? Ako je tako, Googleova aktivnost možda ne spada u područje primjene članka 14. stavka 1. Direktive 2000/31.
90.      U svjetlu navedenog, iz informacija dostupnih Sudu jasno je da Google ne pregledava niti prati sadržaj videozapisa prije nego što ih korisnici prenesu. Čini se da Google pregledava samo videozapise koji su već objavljeni na kanalu kreatora(68). Na temelju kriterija utvrđenih u predmetima YouTube i Cyando(69), to predstavlja nedostatak kontrole nad sadržajem.
91.      Zaključno, podložno potvrdi suda koji je uputio zahtjev, čini se da Google ne provodi optimizaciju sadržaja učitanog na njegovu platformu za razmjenu videozapisa u okviru YPP-a.
2)      „Naknada”
92.      Belgijska, talijanska i portugalska vlada su u okviru ovog postupka u biti tvrdile da se članak 14. stavak 1. Direktive 2000/31 ne primjenjuje samo zato što Google dijeli prihode koje ostvaruje od oglašavanja i članstva u kanalima s provjerenim partnerima. One u biti tvrde da Google nema neutralnu ulogu jer dijeli prihode s kreatorima sadržaja.
93.      Ne slažem se s tim stajalištem.
94.      Najprije podsjećam na to da je Sud izričito isključio to da naknada automatski isključuje djelatnost davatelja usluga smještaja informacija na poslužitelju iz područja primjene članka 14. stavka 1. Direktive 2000/31(70).
95.      Kako bi se ocijenilo treba li u ovom postupku usvojiti drukčiji pristup, predlažem da se ispitaju uvjeti u kojima su predmetni operatori u presudama Google France, L’Oréal i dr. te YouTube i Cyando primili naknadu. Tvrdim da ne postoji bitna razlika između tih slučajeva i ovog slučaja.
96.      Kad je riječ o sustavu usluge referenciranja AdWords, oglašivači su plaćali naknadu za svaki klik na promotivnu poveznicu(71).
97.      Što se tiče tržišta eBay, nesporno je da je eBay primao naknadu jer je obračunavao postotak na transakcije izvršene na temelju prodajnih ponuda. Stoga je podjela prihoda s korisnicima bila svojstvena poslovnom modelu društva eBay.
98.      U predmetu u kojem je donesena presuda Youtube i Cyando bilo je nesporno da je YouTube ostvarivao prihode od oglašavanja sa svoje platforme i omogućio kreatorima sadržaja i nositeljima autorskih prava da se tim prihodima koriste(72). Nije bilo upućivanja na prihode koji proizlaze iz članstva u kanalima(73).
99.      U slučaju društva Cyando AG, njegova platforma za pohranu i dijeljenje datoteka nudila je svim korisnicima interneta besplatni prostor za pohranu datoteka. Svaki put kada bi se datoteka prenijela, Cyando je automatski stvarao poveznicu za preuzimanje koja je omogućavala izravan pristup dotičnoj datoteci i automatski slao tu poveznicu korisniku koji ju je prenio. Korisnici su mogli dijeliti te poveznice za preuzimanje na internetu, omogućujući tako drugim korisnicima interneta pristup datotekama pohranjenim na Cyandovoj platformi. Preuzimanje datoteka s Cyandove platforme bilo je besplatno. Međutim, količina i brzina preuzimanja varirali su ovisno o vrsti pretplate (plaćena ili neplaćena). Istakao bih da je Cyando, u okviru takozvanog programa „partnerstva”, isplaćivao naknadu korisnicima koji su prenijeli datoteke prema tome koliko su puta te datoteke preuzeli drugi korisnici(74).
100. Stoga se činjenica da platforma dijeli prihode s nekima od svojih korisnika ne čini ništa novo. Iznenađujuće, financijski model platforme Cyando sličan je YPP-u o kojem je riječ u ovom postupku. Međutim, to nije navelo Sud na zaključak da društvo Cyando nije obuhvaćeno područjem primjene članka 14. stavka 1. Direktive 2000/31(75).
101. Iz toga slijedi da podjela prihoda s kreatorima sadržaja sama po sebi ne može isključiti pružatelja usluga smještaja informacija na poslužitelju iz područja primjene te odredbe.
102. S obzirom na navedeno, ne može se isključiti da bi dijeljenje uspjeha kanala smještenih na platformi i profita koji iz toga proizlazi moglo potaknuti platformu da utječe na sadržaj tih kanala. Na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri je li to slučaj, uzimajući u obzir čimbenike poput onih navedenih osobito u točkama 75. do 80. i 88. do 90. ovog mišljenja.
d)      Zaključak
103. Podsjećam da je sud koji je uputio zahtjev skrenuo pozornost Suda na sljedeće značajke YPP-a: potpisivanje sporazuma o trgovinskom partnerstvu samo s određenim korisnicima; ispitivanje uzorka videosnimaka koje su učitali kreatori sadržaja; dodatne funkcije platforme koje su dostupne samo provjerenim partnerima; i dijeljenje prihoda.
104. S obzirom na kriterije ispitane u ovom odjeljku, čini mi se da se na temelju nijednog od tih obilježja Googleu ne može omogućiti da nadzire sadržaje koje su na YouTubeu objavili kreatori sadržaja u smislu članka 14. stavka 1. Direktive 2000/31.
3.      Članak 14. stavak 2. Direktive 2000/31
105. Taj zaključak nije doveden u pitanje člankom 14. stavkom 2. Direktive 2000/31, u skladu s kojim se „[s]tavak 1. ne primjenjuje kada primatelj usluge djeluje pod nadležnošću ili kontrolom davatelja usluga”.
106. U skladu s objašnjenjima koja je Komisija pružila tijekom zakonodavnog postupka, „nadležnost i kontrola pružatelja usluga odnosili su se na ugovorni odnos”(76).
107. Međutim, prema mojem mišljenju, samo postojanje ugovornog odnosa između davatelja usluga i korisnika očito je nedovoljno da se članak 14. stavak 1. Direktive 2000/31 učini neprimjenjivim. Kako bi se utvrdilo djeluje li korisnik pod nadležnošću ili kontrolom pružatelja usluga, trebalo bi razmotriti posebne uvjete ugovora.
108. Konkretno, mora se utvrditi uspostavlja li se na temelju tog ugovora pojedinačni odnos između pružatelja usluga i svakog od njegovih korisnika.
109. Čini se da je to slučaj, „na primjer, kada pružatelj internetske platforme koja potrošačima omogućuje sklapanje ugovora na daljinu s trgovcima određuje cijenu robe ili usluga koje nudi trgovac”. U tom se slučaju „može smatrati da trgovac djeluje pod nadležnošću ili kontrolom internetske platforme” (uvodna izjava 23. Zakona o digitalnim uslugama).
110. Suprotno tomu, kao što sam to naveo u točki 75. ovog mišljenja, čini se da to nije slučaj sa sporazumom o partnerstvu koji su potpisali Google i svi njegovi provjereni partneri.
4.      Članak 14. stavak 1. točke (a) i (b) Direktive 2000/31
111. Ako se utvrdi da je Googleova djelatnost obuhvaćena područjem primjene članka 14. stavka 1. Direktive 2000/31, on će biti izuzet od svoje odgovornosti samo ako ispunjava jedan od dvaju uvjeta navedenih u točkama (a) i (b) tog članka.
112. Pitanje je li u određenom slučaju ispunjen jedan od tih uvjeta u potpunosti ovisi o činjenicama. Stoga je riječ o pitanju koje je u nadležnosti nacionalnih sudova, podložno tumačenju koje je dao Sud.
113. Što se tiče uvjeta predviđenog u članku 14. stavku 1. točki (a) Direktive 2000/31, Sud je, među ostalim, pojasnio da se ne može smatrati da taj uvjet nije ispunjen samo zato što taj operator općenito zna da se njegova platforma također koristi za dijeljenje nezakonitih sadržaja. Sud je stoga zaključio da se „stvarno saznanje o nezakonitoj aktivnosti ili informaciji” odnosi na konkretne nezakonite informacije i aktivnosti(77).
114. Prema mojem mišljenju, provjeravajući je li Google stvarno znao za konkretne nezakonite informacije, sud koji je uputio zahtjev treba obratiti posebnu pozornost na ispitivanja koja su proveli Googleovi recenzenti. Naime, u presudi L’Oréal i dr. Sud je u predmetu L’Oréal i dr. utvrdio da pružatelj usluga može zapravo saznati za nezakonitost sadržaja čak i na temelju provjera provedenih na vlastitu inicijativu. Također bih želio istaknuti da se, u okolnostima presude YouTube i Cyando, koja se nije bavila takvim provjerama, činilo da je Google samo apstraktno znao da se zaštićeni sadržaj nezakonito stavlja na raspolaganje na njegovoj platformi.
115. U okviru takve ocjene, vrsta nezakonitog sadržaja o kojem je riječ je relevantna. U tom smislu, istaknuo bih da se slučaj u kojem je donesena presuda u predmetima YouTube i Cyando odnosio na sadržaj koji je kršio prava intelektualnog vlasništva. Nasuprot tome, ovaj slučaj odnosi se na
sadržaj koji sadrži oglašavanje igara na sreću, što je zabranjeno talijanskim zakonom. S obzirom na to da se radi o tako specifičnoj vrsti nezakonitog sadržaja, treba ispitati i je li Google mogao saznati za takav specifični nezakoniti sadržaj provjerom, između ostalog, teme kanala ili najnovijih i najgledanijih videozapisa. U tom smislu, činjenica da je dotični kanal u potpunosti posvećen igrama na sreću, kako je to Italija istaknula na raspravi, sugerira da je Google saznao za specifični nezakoniti sadržaj na temelju provjera koje su proveli njegovi recenzenti. To je posebno slučaj jer je Google sastavio opsežne smjernice za korisnike u vezi sa sadržajem koji se odnosi na igre na sreću i promociju igara na sreću. Spomenute smjernice sadrže preporuke koje se primjenjuju na pojedinačne zemlje, uključujući Italiju. Konačno, možda bi bilo prikladno utvrditi jesu li videozapisi koje su recenzenti u ovom slučaju stvarno pregledali omogućili Googleu da stekne konkretna saznanja o nezakonitom sadržaju.
116. Ako sud koji je uputio zahtjev zaključi da je Google, zahvaljujući ispitivanjima koja su proveli njegovi recenzenti, stvarno znao za konkretan nezakonit sadržaj, uvjet utvrđen u članku 14. stavku 1. točki (b) Direktive 2000/31 također neće biti ispunjen. Doista, ako je to slučaj, onda kada je postao svjestan nezakonitog sadržaja (tijekom provođenja takvih ispitivanja), Google nije „žurno djelovao kako bi uklonio ili onemogućio pristup informacijama“”.
117. Stoga predlažem da se na drugo pitanje odgovori da je djelatnost davatelja usluga smještaja informacija na poslužitelju, koja se sastoji od pohrane sadržaja trećih osoba s kojima je sklopio ugovor o poslovnom partnerstvu, obuhvaćena područjem primjene članka 14. stavka 1. Direktive 2000/31, pod uvjetom da precizni uvjeti pod kojima se pregovaralo o tom ugovoru i njegove odredbe ne omogućuju pružatelju usluga smještaja informacija na poslužitelju da zna ili kontrolira sadržaj pohranjen na njegovoj platformi. Ako se pomoću ispitivanja koja provode njegovi recenzenti takav pružatelj usluga smještaja na poslužitelju stvarno upozna s određenim nezakonitim sadržajem, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, uvjeti predviđeni u točkama (a) i (b) te odredbe ne mogu se ispuniti.
V.      Zaključak
118. S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem da Sud na prethodna pitanja koja je uputio Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija) odgovori na sljedeći način:
(1)      Članak 1. stavak točku (d) Direktive 2000/31/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2000. o određenim pravnim aspektima usluga informacijskog društva na unutarnjem tržištu, posebno elektroničke trgovine (Direktiva o elektroničkoj trgovini)
treba tumačiti na način da je djelatnost pružatelja usluga smještaja informacija na poslužitelju koja se sastoji od pohrane videozapisa koji sadržavaju oglašavanje igara na sreću obuhvaćena područjem primjene te direktive.
(2)      Djelatnost pružatelja usluga smještaja informacija na poslužitelju, koja se sastoji od pohrane sadržaja trećih osoba s kojima je sklopio ugovor o poslovnom partnerstvu, obuhvaćena je područjem primjene članka 14. stavka 1. Direktive 2000/31, pod uvjetom da precizni uvjeti pod kojima se pregovaralo o tom ugovoru i njegove odredbe ne omogućuju pružatelju usluga smještaja informacija na poslužitelju da zna ili kontrolira sadržaj pohranjen na njegovoj platformi. Ako se pomoću ispitivanja koja provode njegovi recenzenti takav pružatelj usluga smještaja na poslužitelju stvarno upozna s određenim nezakonitim sadržajem, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, uvjeti predviđeni u točkama (a) i (b) te odredbe ne mogu se ispuniti.
1      Izvorni jezik: engleski
2      Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2000. o određenim pravnim aspektima usluga informacijskog društva na unutarnjem tržištu, posebno elektroničke trgovine (Direktiva o elektroničkoj trgovini) (SL 2000., L 178, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 39., str. 58.)
3      Direktiva 95/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 24. listopada 1995. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom protoku takvih podataka (SL 1995., L 281, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 7., str. 88.)
4      Direktiva 97/66/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 15. prosinca 1997. o obradi osobnih podataka i zaštiti privatnosti u području telekomunikacija (SL 1998., L 24, str. 1.) [neslužbeni prijevod]
5      Vidjeti sljedeću internetsku stranicu:
https://support.google.com/youtube/answer/72851?hl=en-GB&co=GENIE.Platform%3DAndroid&sjid=14318423154464006262-EU.
6      Vidjeti sljedeću internetsku stranicu: https://support.google.com/youtube/answer/2802032.
7      Vidjeti sljedeću internetsku stranicu: https://support.google.com/youtube/answer/72851?hl=en-GB&co=GENIE.Platform%3DAndroid&sjid=14318423154464006262-EU.
8      U tom pogledu Google na svojoj internetskoj stranici naslovljenoj „Politike monetizacije YouTube kanala” (https://support.google.com/youtube/answer/1311392?hl=en-GB&ref_topic=9153642&sjid=14318423154464006262-EU) pojašnjava da se „[t]e politike primjenjuju na sve osobe u okviru partnerskog programa ili koje se žele prijaviti u YPP”; također vidjeti: https://support.google.com/youtube/answer/72851?hl=en-GB&co=GENIE.Platform%3DAndroid&sjid=14318423154464006262-EU.
9      Vidjeti sljedeću internetsku stranicu: https://support.google.com/youtube/answer/1311392?hl=en-GB&ref_topic=9153642&sjid=14318423154464006262-EU
10      Presuda od 16. ožujka 1978., Oehlschläger (104/77, EU:C:1978:69, t. 4.). Vidjeti također presudu od 1. kolovoza 2025., T. i dr. (C-422/23, C-455/23, C-459/23, C-486/23 i C-493/23, EU:C:2025:592, t. 121.)
11      Presude od 9. studenoga 2023., Google Ireland i dr. (C-376/22, EU:C:2023:835, t. 42.) i od 30. svibnja 2024., Airbnb Ireland i Amazon Services Europe (C-662/22 i C-667/22, EU:C:2024:432, t. 55.) Vidjeti i Crabit, E., „La directive sur le commerce électronique: le projet ‚Méditerranée’”, Revue du droit de l’Union européenne, sv. 4.,
Bruylant, Bruxelles, 2000., str. 749. do 833., osobito str. 759.
12      Vidjeti u tom pogledu moje mišljenje u spojenim predmetima WebGroup Czech Republic i dr. (C-188/24 i C-190/24, EU:C:2025:709, t. 54. i 55.).
13      Vidjeti u pogledu „područja oporezivanja” presudu od 27. travnja 2022., Airbnb Ireland (C-674/20, EU:C:2022:303, t. 29. i navedena sudska praksa). Člnaka 2. stavak 2. Direktive 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu (SL 2006., L 376, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 47., str. 160.) također navodi određene „djelatnosti” na koje se ta direktiva ne primjenjuje. Vidjeti u tom pogledu presudu od 15. listopada 2015., Grupo Itevelesa and Others (C-168/14, EU:C:2015:685, t. 45.).
14      Čini se da Sud bez razlike upotrebljava „igre na sreću”, „kockanje” i „klađenje i igre na sreću”. Vidjeti u tom pogledu osobito presudu od 8. rujna 2010., Stoß i dr. (C-316/07, C-358/07 do C-360/07, C-409/07 i C-410/07, u daljnjem tekstu: presuda Stoß i dr., EU:C:2010:504, t. 77., 79., 80. i 82.). Radi jasnoće primjenjivat ćemo istu metodu.
15      Članak 14. stavak 1. Uredbe (EU) 2022/2065 Europskog parlamenta i Vijeća od 19. listopada 2022. o jedinstvenom tržištu digitalnih usluga i izmjeni Direktive 2000/31/EZ (Akt o digitalnim uslugama; SL 2022., L 277, str. 1.; u daljnjem tekstu: Akt o digitalnim uslugama).
16      Prijedlog Direktive Europskog parlamenta i Vijeća o određenim pravnim aspektima elektroničke trgovine na unutarnjem tržištu (COM(1998) 586 final), str. 32.
17      Članak 2. stavak 2. točka (h) Direktive 2006/123 predviđa jednako isključenje djelatnosti igara na sreću iz njezina područja primjene. U tom kontekstu, u uvodnoj izjavi 25. navedene direktive navodi se da se „[i]gre na sreću, uključujući lutriju i klađenje, trebaju […] isključiti iz područja primjene ove Direktive zbog specifične prirode tih djelatnosti, koje za sobom povlače provedbu, od strane država članica, politika o javnom redu i zaštiti potrošača”. Vidjeti u tom pogledu i moje mišljenje u predmetu AUTOTECHNICA FLEET SERVICES (C-278/22, EU:C:2023:401, t. 38., bilješka 11.).
18      Podsjećam da su djelatnosti navedene u njezinu članku 1. stavku 5. točki (d) isključene iz područja primjene Direktive 2000/31 u cijelosti, uključujući načelo zemlje podrijetla na temelju članka 3. i poglavlja II. i III. te direktive. Međutim, kao što to proizlazi iz prijedloga te direktive (vidjeti točku 30. ovog mišljenja), glavni je cilj tog isključenja očuvati diskrecijsku ovlast država članica odredišta u djelatnostima koje nisu međusobno priznate, kao što su igre na sreću.
19      Presuda od 02. ožujka 2023., Komisija/Mađarska (C-179/21, EU:C:2023:144, t. 14. i navedena sudska praksa). Vidjeti presudu Sanders i Huber (t. 76. i navedena sudska praksa).
20      Presuda Stoß i dr. (t. 101. i navedena sudska praksa). Što se tiče zabrana oglašavanja igara na sreću koje su države članice nametnule objektima za igre na sreću, vidjeti presudu od 2. ožujka 2023., Recreatieprojecten Zeeland i dr. (C-695/21, EU:C:2023:144).
21      Vidjeti u tom pogledu presudu od 1. listopada 2020., A (Oglašavanje i prodaja lijekova na internetu) (C-649/18, EU:C:2020:764, t. 53. i 59.).
22      Commission Staff Working Document – Online gambling in the Internal Market – Accompanying the document – Communication from the Commission to the European Parliament, the Council, the Economic and Social Committee and the Committee of the Regions – Towards a comprehensive framework for online gambling (Internetske igre na sreću na unutarnjem tržištu priložene dokumentu Komunikacija Komisije Europskom parlamentu, Vijeću, Europskom gospodarskom i socijalnom odboru i Odboru regija Ususret sveobuhvatnom okviru za internetske igre na sreću) (SWD(2012) 345 final), str. 17.
23      Primjećujem da Komisija u svojim očitovanjima implicitno tvrdi da pojam „pružatelj usluga smještaja informacija na poslužitelju” u smislu članka 14. stavka 1. Direktive 2000/31 već pretpostavlja nepostojanje nadzora nad pohranjenim sadržajem. Međutim, smatram da je taj zahtjev relevantan samo kako bi se utvrdilo primjenjuje li se izuzeće od odgovornosti predviđeno tom odredbom.
24      Vidjeti u tom pogledu presudu od 12. srpnja 2011., L’Oréal i dr. (C-324/09, u daljnjem tekstu: presuda L’Oréal i dr., EU:C:2011:474, t. 118. i 119.) i od 22. lipnja 2021., YouTube i Cyando (C-682/18 i C-683/18, u daljnjem tekstu: presuda YouTube i Cyando, EU:C:2021:503, t. 109. i 110.). Vidjeti također moje mišljenje u predmetu Russmedia Digital i Inform Media Press (C-492/23, EU:C:2025:68, t. 53.) kao i u spojenim predmetima WebGroup Czech Republic i dr. (C-188/24 i C-190/24, EU:C:2025:709, t. 236.).
25      Čini se nespornim da su ti uvjeti ispunjeni u ovom slučaju. Vidjeti u tom smislu presude YouTube i Cyando (t. 103. i 104.) i od 26. travnja 2022., Poljska/Parlament i Vijeće (C-401/19, EU:C:2022:297, t. 28.).
26      Vidjeti u tom pogledu Wilman, F., The Responsibility of Online Intermediaries for Illegal User Content in the EU and the US, Edward Elgar Publishing, 2020., str. 35. i Wilman, F., Kalėda, S. i Loewenthal, P.-J., The EU Digital Services Act, Oxford University Press, 2024., str. 52. i 53. (komentar članaka 4. do 6. Akta o digitalnim uslugama; u tom smislu vidi točku 36. ovog mišljenja). Vidjeti u tom smislu i mišljenje nezavisnog odvjetnika H. Saugmandsgaarda Øea u spojenim predmetima YouTube i Cyando (C-682/18 i C-683/18, u daljnjem tekstu: mišljenje nezavisnog odvjetnika H. Saugmandsgaarda Øea u predmetu YouTube i Cyando, EU:C:2020:586, t. 141. i 148.).
27      Vidjeti Wilman, F., Kalėda i S., Loewenthal, P.-J., bilješka 26. op. cit., str. 52.
28      Vidjeti osobito o razlici između dvaju koraka, Wilman, F., bilješka 26., op. cit., str. 35 Vidjeti također Van Eecke, P., „Online service providers and liability: A plea for a balanced approach”, Common Market Law Review, sv. 48., 2011., str. 1475. do 1502., na str. 1472., koji razlikuje „opće saznanje” i „posebna saznanja”. Radi jasnoće ću u ovom mišljenju prije svega uputiti na „nadzor nad sadržajem” kada treba ispitati je li Google obuhvaćen područjem primjene članka 14. stavka 1. Direktive 2000/31
29      Vidjeti točku 113. ovog mišljenja. U tom pogledu podsjećam na to da se članak 14. Direktive 2000/31 odnosi na sve vrste odgovornosti, uključujući kaznenu odgovornost.
30      Čini se da se drugo prethodno pitanje odnosi samo na područje primjene članka 14. stavka 1. Direktive 2000/21, odnosno na posredničku ulogu pružatelja usluga smještaja informacija na poslužitelju (prvi korak analize). Međutim, kako bi se nacionalnom sudu koji je uputio zahtjev dao koristan odgovor, ispitat ću i može li jedan od dvaju uvjeta navedenih u točkama (a) i (b) te odredbe biti ispunjen (drugi korak analize).
31      Vidjeti presude od 23. ožujka 2010., Google France i Google (C-236/08 do C-238/08, u daljnjem tekstu: presuda Google France, EU:C:2010:159, t. 112.) kao i presuda L’Oréal i dr. (t. 112.).
32      Vidjeti presudu u predmetima Google France (stavak 113.) i YouTube i Cyando (t. 105.).
33      Vidjeti presudu od 11. rujna 2014., Papasavvas (C 291/13, EU:C:2014:2209, t. 41.). Vidjeti također presudu u predmetu YouTube i Cyando (t. 106. i navedena sudska praksa)
34      Mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Jääskinena u predmetu L’Oréal i dr. (C-324/09, EU:C:2010:757, t. 138. do 141.).
35      Vidjeti, među ostalim, Wilman, F., bilješka 26., op. cit., str. 30.
36      Vidjeti presudu L’Oréal i dr. (t. 113.).
37      Vidjeti presude u predmetima YouTube i Cyando (stavak 105.).
38      Mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Jääskinena u predmetu L’Oréal i dr. (C-324/09, EU:C:2010:757, t. 146.).
39      Vidjeti u tom pogledu Kuczerawy, A., „Active vs. passive hosting in the EU mediating liability regime: time for a change?”, KU Leuven Centre for IT & IP Law (blog) 2018..; i Riordan, J., The Liability of Internet Intermediaries, Oxford University Press, Oxford, 2016., str. 404.
40      Vidjeti presude u predmetu Google France (t. 23.). Prirodni su rezultati u biti oni koji su prikazani na pretraživaču padajućim redoslijedom relevantnosti nakon pretrage korisnika interneta jednom ili više riječi (vidjeti tu presudu, t. 22.).
41      Vidjeti presudu u predmetu Google France (t. 118.).
42      Vidjeti presudu u predmetu L’Oréal i drugi (t. 28., 29. i 31.). Što se tiče korištenja Googleove usluge AdWords od strane eBaya za promociju proizvoda koji su u prodaji na njegovoj web stranici, vidjeti također njezine točke 39., 84. i 85.
43      Vidjeti presudu u predmetu L’Oréal i drugi (t.
116.).
44      Vidjeti presudu Youtube i Cyando (t. 19.)
45      Vidjeti presudu Youtube i Cyando (t. 92. i 109.).
46      Vidjeti presudu L’Oréal i dr. (t.
115.). Što se tiče naknade, vidjeti također presudu Google France (t. 116.).
47      Vidjeti presude u predmetima Youtube i Cyando (t. 109.).
48      Vidjeti presude u predmetima Youtube i Cyando (t. 114.).
49      Vidjeti moje mišljenje u predmetu Russmedia Digital i Inform Media Press (C-311/23, EU:C:2025:68, t. 53.).
50      Vidjeti točku 17. ovog mišljenja.
51      Vidjeti točke 158. i 159. tog mišljenja.
52      Vidjeti, u tom smislu, mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Jääskinena u predmetu L’Oréal i dr. (C-324/09, EU:C:2010:757, t. 26.).
53      U tom pogledu, prema Googleu, postoji oko tri milijuna provjerenih partnera.
54      Mišljenje nezavisnog odvjetnika H. Saugmandsgaarda Øea u predmetu YouTube i Cyando (t. 160. i 162.) Vidjeti i Riordan, J., op. cit., str. 409.
55      Vidjeti točku 66. ovog mišljenja. Vidjeti i mišljenje nezavisnog odvjetnika H. Saugmandsgaarda Øea u predmetu YouTube i Cyando (t. 157.)
56      Vidjeti u tom pogledu uvodnu izjavu 40. Direktive 2000/31.
57      Proposal for a directive (COM(1998) 586 final), footnote 16, op. cit., p. 4. See also Report from the Commission to the European Parliament, the Council and the European Economic and Social Committee – First Report on the application of Directive 2000/31 (Prvo izvješće Komisije o primjeni Direktive 2000/31 (COM(2003) 702, str. 13.).
58      Vidjeti uvodne izjave 9. i 46. Direktive 2000/31. Vidjeti također presudu u predmetu YouTube i Cyando (t. 113.).
59      Vidjeti uvodnu izjavu 16. Akta o digitalnim uslugama. Vidjeti također Wilman, F., Kalėda, S. i Loewenthal, P‑J., bilješka 26., op. cit., str. 72. i Husovec, M., Injunctions against Intermediaries in the European Union, Cambridge University Press, 2017., str. 55.
60      Vidjeti u pogledu članka 14. stavka 3. Direktive 2000/31 presudu YouTube i Cyando (t. 131.).
61      Vidjeti u tom pogledu, Stalla-Bourdillon, S. i Thorburn, R., „The scandal of intermediary: acknowledging the both/and dispensation for regulating hybrid actors”, u Petkova, B. i Ojanen, T. (eds.), Fundamental Rights Protection Online: the Future Regulation of Intermediaries, Edward Elgar, 2019, str. 157.
62      Vidjeti presudu u predmetu Google France (t. 26. i 115.), gdje nije posvećena pozornost činjenici da je, u vezi s uslugom referenciranja AdWordsa, redoslijed prikazivanja reklamnih poveznica određen, između ostalog, prema maksimalnoj cijeni po kliku i kvaliteti oglasa koju je procijenio Google.
63      Uvodna izjava 43. Direktive 2000/31; vidjeti također presudu od 15. rujna 2016., Mc Fadden (C-484/14, EU:C:2016:689, t. 60. do 63.) i Van Eecke, P., op. cit., p., bilješka 28., str. 1463.
64      Vidjeti točku 65. ovog mišljenja.
65      Vidjeti također, u tom smislu, Stalla-Bourdillon, S. i Thorburn, R., bilješka 61., op. cit., str. 149.
66      Vidjeti u tom pogledu točku 59. ovog mišljenja u kojoj se upućuje na presudu Google France (t. 118.). Vidjeti i Van Eecke, P., op. cit., p. 1472.
67      Vidjeti točku 17. ovog mišljenja.
68      Vidjeti, u tom smislu, moje mišljenje u predmetu Russmedia Digital and Inform Media Press (C 492/23, EU:C:2025:68, t. 60.)
69       Vidjeti točku 63. ovog mišljenja.
70      Vidjeti presude u predmetima Google France (t. 116.) i L’Oréal i dr. (t. 115.).
71      Vidjeti presude u predmetu Google France (t. 25.).
72      Vidjeti presude u predmetu YouTube i Cyando (t. 96.).
73      Mišljenje nezavisnog odvjetnika H: Saugmandsgaard Øe u YouTube i Cyando (t. 142.).
74      Vidjeti presudu Youtube i Cyando (t. 41. i 43.). Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika H. Saugmandsgaarda Øea u predmetu YouTube i Cyando (t. 31.)
75      Vidjeti u tom pogledu presudu YouTube i Cyando (t. 109.).
76      Vidjeti dokument
Outcome of proceedings of the Working Party on Economic Questions (Information Society services) (Ishod rada Radne skupine za ekonomska pitanja (usluge informacijskog društva) od 15. do 25. veljače 1999., dokument Vijeća 6251/99 (1999.), str. 4..
77      Vidjeti presudu Youtube i Cyando (t. 111. i 112.).