Privremena verzija
PRESUDA SUDA (peto vijeće)
21. svibnja 2026.(*)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Lijekovi za humanu primjenu – Direktiva 2001/83/EZ – Članak 85.c stavci 1. i 2. – Lijekovi koji se izdaju bez liječničkog recepta – Zabrana da se javnosti na daljinu prodaje u okviru usluga informacijskog društva kategorija lijekova koji se izdaju bez liječničkog recepta – Zaštita javnog zdravlja”
U predmetu C-604/24,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Symvoulio tis Epikrateias (Državno vijeće, Grčka), odlukom od 16. srpnja 2024., koju je Sud zaprimio 16. rujna 2024., u postupku
Farmakeio YZ & Sia OE
protiv
Ypourgos Anaptyxis kai Ependyseon,
Ypourgos Ygeias,
uz sudjelovanje:
Panellinios Farmakeftikos Syllogos
SUD (peto vijeće),
u sastavu: M. L. Arastey Sahún, predsjednica vijeća, J. Passer, E. Regan, D. Gratsias i B. Smulders (izvjestitelj), suci,
nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–        za Farmakeio YZ & Sia OE, K. Chrysogonos, dikigoros,
–        za Panellinios Farmakeftikos Syllogos, I. Dimitrellos, dikigoros,
–        za vladu Helenske Republike, K. Georgiadis, V. Karra i K. Konsta, u svojstvu agenata,
–        za talijansku vladu, S. Fiorentino, u svojstvu agenta, uz asistenciju E. Cicatelli, procuratore dello Stato, i M. Russo, avvocato dello Stato,
–        za Europsku komisiju, M. Konstantinidis, E. Mathieu, A. Spina i J. Szczodrowski, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 18. prosinca 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1        Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 85.c stavaka 1. i 2. Direktiva 2001/83/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 6. studenoga 2001. o zakoniku Zajednice o lijekovima za humanu primjenu (SL 2001., L 311, str. 67.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 56., str. 27. i ispravak SL 2023., L 105, str. 70.), kako je izmijenjena Direktivom 2011/62/EU Europskog parlamenta i Vijeća (SL 2011., L 174, str. 74.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 64., str. 244.) od 8. lipnja 2011. (u daljnjem tekstu: Direktiva 2001/83).
2        Zahtjev je upućen u okviru spora između, s jedne strane, Farmakeio YZ & Sia OE, društva osnovanog u skladu s grčkim pravom, i, s druge strane, Ypourgos Anaptyxis kai Ependyseona (ministar razvoja i investicija, Grčka) i Ypourgos Ygeiasa (ministar zdravstva, Grčka) povodom tužbe za poništenje koju je to društvo podnijelo protiv međuministarske uredbe kojom se definiraju kategorije lijekova koje certificirane internetske ljekarne mogu prodavati na daljinu u okviru usluga informacijskog društva.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2011/62
3        Uvodne izjave 21. do 24. Direktive 2011/62 glase:
„(21)      Ilegalna prodaja lijekova javnosti putem [i]nterneta važna je prijetnja javnom zdravlju jer krivotvoreni lijekovi mogu na taj način dospjeti u javnost. Nužno je poduzeti mjere protiv te prijetnje. Čineći to, valja voditi računa o činjenici da specifični uvjeti za maloprodaju lijekova nisu usklađeni na razini [Europske u]nije te stoga države članice mogu propisati uvjete za maloprodaju lijekova javnosti koji moraju biti u granicama [UFEU-a].
(22)      Pri provjeri kompatibilnosti s pravom Unije o uvjetima za opskrbu javnosti lijekovima u maloprodaji, Sud Europske unije priznao je vrlo specifičnu prirodu lijekova, koji se po svojim terapijskim učincima bitno razlikuju od ostale robe. Sud također drži da su ljudsko zdravlje i život na prvom mjestu među sredstvima i interesima koje štiti UFEU, te da je na državama članicama da odrede razinu zaštite javnog zdravlja i način na koji žele postići tu razinu. Budući da se ta razina može razlikovati od jedne do druge države članice, državama članicama mora se omogućiti diskrecijsko pravo [...] da na svom državnom području određuju uvjete za opskrbu javnosti lijekovima.
(23)      Osobito s obzirom na rizike za javno zdravlje i s obzirom na ovlasti država članica da odrede razinu zaštite javnog zdravlja, praksa Suda prihvaća da države članice mogu, u načelu, ograničiti maloprodaju lijekova samo na ljekarne [...].
(23)      Stoga, i s obzirom na praksu Suda, države članice moraju biti u stanju, služeći se uslugama informacijskog društva, odrediti maloprodaji lijekova na daljinu uvjete opravdane zaštitom javnog zdravlja. Ti uvjeti ne smiju na nepropisan način ograničavati funkcioniranje unutarnjeg tržišta.”
Direktiva 2001/83
4        U skladu s uvodnim izjavama 2. do 5. Direktive 2001/83:
„(2)      Osnovni cilj svih pravila koja uređuju proizvodnju, promet i primjenu lijekova mora biti zaštita zdravlja ljudi.
(3)      Ipak, ovaj cilj treba ostvariti na način kojim se na području Zajednice neće spriječiti razvoj farmaceutske industrije ili promet lijekovima.
(4)      Promet lijekovima na području Zajednice otežava se nejednakošću nacionalnih odredbi, a posebno odredbi koje se odnose na lijekove [...], a takve razlike neposredno utječu na djelovanje unutarnjeg tržišta.
(5)      Takve prepreke potrebno je ukloniti; to podrazumijeva usklađivanje odgovarajućih odredaba.”
5        U glavi VII.A te direktive, naslovljenoj „Prodaja lijekova na daljinu”, u stavcima 1. i 2. članka 85.c navodi se:
„1.      Ne dovodeći u pitanje nacionalno zakonodavstvo kojim se zabranjuje nuđenje na prodaju lijekova na recept na daljinu putem usluge informacijskog društva, države članice osiguravaju da se lijekovi nude na prodaju na daljinu putem usluga informacijskog društva kako je utvrđeno Direktivom 98/34/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. lipnja 1998. o utvrđivanju postupka osiguravanja informacija u području tehničkih normi i propisa te pravila o uslugama informacijskog društva [(SL 1998., L 204, str. 37.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 42., str. 58.)] pod sljedećim uvjetima:
(a)      fizička ili pravna osoba koja nudi lijekove je ovlaštena ili opunomoćena za opskrbu javnosti lijekovima, također i na daljinu, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom države članice u kojoj osoba ima poslovni nastan;
(b)      osoba navedena u točki (a) dostavila je državi članici u kojoj djeluje barem sljedeće informacije:
[...]
(c)      lijekovi su sukladni nacionalnom zakonodavstvu odredišne države članice u skladu s člankom 6. stavkom 1.;
(d)      ne dovodeći u pitanje zahtjeve o informacijama iz Direktive 2000/31/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2000. o određenim pravnim aspektima usluga informacijskog društva na unutarnjem tržištu, posebno elektroničke trgovine (Direktiva o elektroničkoj trgovini) [(SL 2000., L 178, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 39., str. 78.)], internetska stranica putem koje se nude lijekovi sadrži barem sljedeće:
[...]
2.      Države članice mogu na svom državnom području same odrediti uvjete, opravdane zaštitom javnog zdravlja, za maloprodaju lijekova na daljinu koji se nude putem usluga informacijskog društva.
[...]”
Grčko pravo
6        Ypourgiki apofasi G.P. oik. 22609 „Tropopoiisi tou arthrou 116 tis ypo stoicheia D.YG3a/G.P.32221/2013 koinis apofaseos ton Ypourgon Anaptyxis, Antagonistikotitas, Ypodomon, Metaforon kai Diktyon kai Ygeias [...]” (Međuministarska uredba G.P. oik. 22609 „Izmjena članka 116. Međuministarske uredbe D.YG3a/G.P.32221/2013, ministara razvoja, tržišnog natjecanja, infrastrukture, prometa i mreža, s jedne strane, te ministra zdravstva, s druge strane, [...]) od 19. travnja 2022. koju su zajedno donijeli ministar razvoja i investicija i ministar zdravstva (FEK B’ 1965/20.4.2022) (u daljnjem tekstu: Međuministarska uredba), određuju se kategorije lijekova koje internetske ljekarne mogu prodavati na daljinu javnosti u okviru usluga informacijskog društva. U skladu s člankom 1. te međuministarske uredbe, navodi se sljedeće:
„Zabranjeno je javnosti na daljinu prodavati lijekove koji se izdaju na liječnički recept. Prodaja drugih lijekova javnosti na daljinu u okviru usluga informacijskog društva dopušta se internetskim ljekarnama koje je u tu svrhu certificirala [Panellinios Farmakeftikos Syllogos (Ljekarnička komora)] u skladu s [koini apofasi G5(b)/G.P. oik. 20293 ton Ypourgon Oikonomias, Anaptyxis kai Tourismou kai Ygeias ‚Orismos armodias Archis gia tin Pistopoiisi ilektronikon katastimaton farmakeion’ (Međuministarska uredba G5(b)/G.P. oik. ministra gospodarstva, razvoja i turizma, s jedne strane, i ministra zdravstva, s druge strane, naslovljena ‚Određivanje tijela nadležnog za certificiranje internetskih ljekarni’) od 15. ožujka 2016. (FEK B’ 787/23.3.2016)] samo za lijekove koji su u skladu s odobrenjem za stavljanje u promet klasificirani ili su bili klasificirani u potkategoriju slobodno dostupnih farmaceutskih proizvoda (slobodno dostupni lijekovi [...]) unutar kategorije lijekova koji se izdaju bez liječničkog recepta, u skladu s odredbama [apofasija G5(a)51194 tou Ypourgou Ygeias (Uredba G5(a)51194 ministra zdravstva) od 14. srpnja 2016. (FEK B’ 2219/18.7.2016)].
Upravni odbor [Ethnikos Organismos Farmakona (Nacionalno tijelo za lijekove, u daljnjem tekstu: EOF)] izriče počiniteljima povrede novčanu kaznu od dvadeset tisuća (20 000) eura do sto tisuća (100 000) eura i, u slučaju ponavljanja, od pedeset tisuća (50 000) eura do dvjesto tisuća (200 000) eura.
Prethodno navedene kazne kumuliraju se s bilo kojom drugom kaznom”.
Glavni postupak i prethodna pitanja
7        Tužitelj iz glavnog postupka upravlja fizičkom ljekarnom u Grčkoj i također na internetu prodaje robu koju ljekarna stavlja na tržište u skladu s nacionalnim propisima koji se primjenjuju u području farmacije.
8        Tužitelj je 25. svibnja 2022. Symvouliio tis Epikrateiasu (Državno vijeće, Grčka), odnosno sudu koji je uputio zahtjev, podnio tužbu za poništenje Međuministarske uredbe, kojom se mijenja raniji nacionalni propis, jer se njome sada dopušta da certificirane internetske ljekarne prodaju javnosti na daljinu, u okviru usluga informacijskog društva, samo jednu potkategoriju lijekova koji se izdaju bez liječničkog recepta, odnosno slobodno dostupne lijekove, isključujući druge lijekove koji se izdaju bez liječničkog recepta. Prema navodima suda koji je uputio zahtjev, potkategorija slobodno dostupnih lijekova uključuje lijekove koji se izdaju bez liječničkog recepta koji se mogu prodavati ne samo u ljekarnama, nego i na drugim prodajnim mjestima a da pritom nije potrebna prisutnost ljekarnika ili pomoćnika ljekarnika. Usto, iz prikaza nacionalnog regulatornog okvira koji je bio na snazi prije donošenja te međuministarske uredbe, kako ga je iznio taj sud, proizlazi da su certificirane internetske ljekarne prethodno bile ovlaštene bez razlike prodavati putem interneta sve lijekove koji se izdaju bez recepta i lijekove za koje zavodi za socijalno osiguranje ne nadoknađuju troškove.
9        U prilog svojoj tužbi tužitelj iz glavnog postupka ističe da je ograničenje koje je uvedeno Međuministarskom uredbom u odnosu na raniji nacionalni propis protivno, među ostalim, članku 85.c stavku 1. Direktive 2001/83. Usto, prema njegovu mišljenju, nijedan razlog povezan sa zaštitom javnog zdravlja ne može opravdati takvu mjeru u smislu članka 85.c stavka 2. te direktive. Dodaje da novi nacionalni propis uveden Međuministarskom uredbom u praksi ostaje mrtvo slovo na papiru jer na grčkom tržištu nadležno nacionalno tijelo nije klasificiralo nijedan lijek u potkategoriju slobodno dostupnih lijekova.
10      Nacionalna tijela koja su donijela Međuministarsku uredbu i Panellinios Farmakeftikos Syllogos (Ljekarnička komora, Grčka) tvrde da se zbog razloga u općem interesu povezanih sa zaštitom javnog zdravlja nalaže donošenje tog novog nacionalnog propisa u skladu s člankom 85.c stavkom 2. Direktive 2001/83. Oni osobito ističu da je zbog mogućnosti internetskih ljekarni – predviđene prijašnjim nacionalnim sustavom – da bez razlike prodaju sve lijekove koji se izdaju bez recepta i lijekove za koje se ne nadoknađuju troškovi, više od 1000 vrsta lijekova postalo dostupno na internetu, čime se otežala kontrola polifarmacije, odnosno prekomjerne upotrebe lijekova, kao i borba protiv trgovine krivotvorenim ili neprikladnim lijekovima. Internetska prodaja lijekova, uključujući kada se izdaju bez liječničkog recepta, predstavlja rizik za javno zdravlje jer se njome u biti ljekarniku oduzima mogućnost da identificira krajnjeg korisnika. Prema njihovu mišljenju, Međuministarskom uredbom također se ograničava mogućnost povrede „jamstva sigurnosti” koje se pruža kad ljekarnik osobno izdaje lijek, s obzirom na to da taj rizik ne postoji u pogledu slobodno dostupnih lijekova zbog njihovih posebnih obilježja. Usto, time što internetske ljekarne izdaju sve lijekove koji se izdaju bez recepta i lijekove za koje se ne nadoknađuju troškovi u Grčkoj ne udovoljava se nikakvoj posebnoj potrebi s obzirom na optimalnu i razumnu geografsku raspoređenost ljekarni na državnom području. Naposljetku, Ljekarnička se komora u prilog svojoj argumentaciji poziva na propise koji su na snazi na Cipru i u Portugalu, a kojima se, prema njezinu mišljenju, ograničava dostupnost putem interneta lijekova koji se izdaju bez recepta.
11      Sud koji je uputio zahtjev smatra da pitanje protivi li se pravu Unije nacionalni propis koji dopušta da se javnosti prodaje na daljinu samo jedna potkategorija lijekova koji se izdaju bez recepta treba ocijeniti, među ostalim, s obzirom na presude od 11. prosinca 2003., Deutscher Apothekerverband (C-322/01, EU:C:2003:664) i od 29. veljače 2024., Doctipharma (C-606/21, EU:C:2024:179). Iz te sudske prakse zaključuje da se članak 85.c stavak 1. Direktive 2001/83 ne može tumačiti na način da omogućuje nacionalnom zakonodavcu da zabrani prodaju putem interneta lijekova koji se izdaju bez recepta. Stoga smatra da Međuministarsku uredbu treba poništiti.
12      Međutim, u nedostatku izričite sudske prakse Suda u tom pogledu i uzimajući u obzir argumentaciju Ljekarničke komore koja se temelji na postojanju ciparskih i portugalskih propisa u tom području, taj se sud pita treba li članak 85.c stavak 2. te direktive tumačiti na način da se njime državama članicama dopušta da zbog razloga zaštite javnog zdravlja zabrane da se javnosti na daljinu
prodaju, u okviru usluga informacijskog društva, određeni lijekovi koji se izdaju bez recepta.
13      U tim je okolnostima Symvoulio tis Epikrateias (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Protivi li se članku 85.c stavku 1. [Direktive 2001/83] nacionalna regulatorna odredba kojom se internetskim ljekarnama ne dopušta da javnosti na daljinu, u okviru usluga informacijskog društva, prodaju sve lijekove koji se izdaju bez liječničkog recepta, nego samo jednu njihovu potkategoriju (u ovom slučaju, slobodno dostupne lijekove)?
2.      Ili naprotiv, dopušta li se člankom 85.c stavkom 2. [Direktive 2001/83] nacionalnom zakonodavcu da zabrani internetskim ljekarnama da javnosti na daljinu, u okviru usluga informacijskog društva, prodaju određene lijekove koji se izdaju bez liječničkog recepta, zbog razloga povezanih sa zaštitom javnog zdravlja?
3.      U slučaju potvrdnog odgovora na drugo pitanje, predstavljaju li razlozi na koje se u ovom slučaju pozivaju grčka [vlada] i Ljekarnička komora kako bi se opravdalo sporno ograničenje (borba protiv polifarmacije i trgovine krivotvorenim ili neprikladnim lijekovima itd.) razloge povezane sa zaštitom zdravlja ljudi, u smislu članka 85.c stavka 2. [Direktive 2001/83]?
4.      U slučaju potvrdnog odgovora na treće pitanje, treba li nacionalni sud provesti nadzor proporcionalnosti mjere ograničavanja u negativnom smislu, odnosno samo provjeriti je li ograničenje očito neprikladno ili nepotrebno, ili u pozitivnom smislu, odnosno provjeriti je li mjera prikladna i apsolutno nužna za zaštitu javnog zdravlja?”
O prethodnim pitanjima
Prvo i drugo pitanje
14      Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 85.c stavke 1. i 2. Direktive 2001/83 tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis kojim se zbog razloga zaštite javnog zdravlja zabranjuje da internetske ljekarne, koje se koriste uslugama informacijskog društva, prodaju javnosti na daljinu lijekove koji se izdaju bez liječničkog recepta, osim jedne njihove potkategorije.
15      U tom pogledu valja podsjetiti na to da se člankom 85.c stavkom 1. Direktive 2001/83 određuje da „[n]e dovodeći u pitanje nacionalno zakonodavstvo kojim se zabranjuje nuđenje na prodaju lijekova na recept na daljinu putem usluge informacijskog društva, države članice osiguravaju da se lijekovi nude na prodaju na daljinu putem usluga informacijskog društva[...], pod [...] uvjetima [navedenima u točkama (a) do (d) tog stavka 1.]”.
16      Iz drugog dijela rečenice te odredbe proizlazi da su države članice dužne osigurati da se „lijekovi” nude na prodaju javnosti na daljinu u okviru usluga informacijskog društva. Općenitost tog pojma kao i upotreba određenog člana „les” u određenim jezičnim verzijama, poput onih na španjolskom, grčkom, francuskom, talijanskom i portugalskom jeziku, upućuju na to da se obveza, koja je time nametnuta državama članicama, odnosi na sve lijekove. Naime, taj dio rečenice ne sadržava nikakvu naznaku volje zakonodavca Unije da napravi razliku između eventualnih kategorija lijekova.
17      Međutim, prvi dio rečenice te odredbe dopušta iznimku od te obveze s obzirom na to da nuđenje javnosti lijekova koji se izdaju na liječnički recept na prodaju na daljinu može biti predmet zabrane na temelju nacionalnog zakonodavstva (vidjeti u tom smislu presudu od 27. veljače 2025., Apothekerkammer Nordrhein, C-517/23, EU:C:2025:122, t. 74.).
18      Slijedom toga, iz teksta članka 85.c stavka 1. Direktive 2001/83 proizlazi da se njime predviđena obveza odnosi na nuđenje javnosti svih lijekova koji se izdaju bez recepta na prodaju na daljinu, u okviru usluga informacijskog društva (vidjeti u tom smislu presudu od 29. veljače 2024., Doctipharma, C-606/21, EU:C:2024:179, t. 41.).
19      Iz toga slijedi da se nacionalnim propisom kojim se zabranjuje prodaja javnosti na daljinu, u okviru usluga informacijskog društva, lijekova koji se izdaju bez recepta, osim jedne njihove potkategorije, povređuje obveza koja proizlazi iz članka 85.c stavka 1. Direktive 2001/83.
20      Osim toga, takav nacionalni propis ne može se temeljiti na članku 85.c stavku 2. te direktive, u skladu s kojim države članice mogu na svom državnom području same odrediti uvjete, opravdane zaštitom javnog zdravlja, za maloprodaju lijekova na daljinu koji se nude u okviru usluga informacijskog društva.
21      Iako se zbog upotrebe izraza „uvjet” i u stavku 1. i u stavku 2. članka 85.c navedene direktive može smatrati da države članice imaju mogućnost da za prodaju na daljinu javnosti svih lijekova koji se izdaju bez recepta odrede dodatne uvjete uz one izričito navedene u tom stavku 1. točkama (a) do (d), valja istaknuti da se nacionalni propis kojim se zabranjuje nuđenje javnosti internetske prodaje lijekova koji se izdaju bez recepta, osim jedne njihove potkategorije, poput nacionalnog propisa o kojem je riječ u glavnom postupku, ne može kvalificirati kao „uvjet” za maloprodaju lijekova u smislu članka 85.c stavka 2. iste direktive.
22      Naime, takav propis samo djelomično dopušta nuđenje javnosti lijekova koji se izdaju bez recepta na prodaju na daljinu u okviru usluga informacijskog društva. Međutim, uvjeti iz članka 85.c stavka 2. Direktive 2001/83 ne smiju dovesti do toga da se izgubi bit obveze koju države članice imaju na temelju stavka 1. tog članka 85.c, odnosno da osiguraju da se lijekovi, i to barem oni koji se izdaju bez recepta, nude javnosti na prodaju na daljinu u okviru usluga informacijskog društva, u skladu s uvjetima utvrđenima potonjom odredbom (vidjeti u tom smislu presudu od 29. veljače 2024., Doctipharma, C-606/21, EU:C:2024:179, t. 55. i 56.).
23      To tumačenje potvrđuje se kako poviješću nastanka članka 85.c Direktive 2001/83 tako i ciljevima te direktive.
24      Prvo, kad je riječ o povijesti tog nastanka, valja podsjetiti na to da je Direktivom 2011/62 u Direktivu 2001/83 umetnuta glava VII.a, naslovljena „Prodaja lijekova na daljinu”, a kojoj glavi pripada, među ostalim, članak 85.c potonje direktive.
25      Iz uvodne izjave 24. Direktive 2011/62, s obzirom na koju treba tumačiti članak 85.c stavke 1. i 2. Direktive 2001/83, proizlazi da iako države članice moraju biti u stanju odrediti uvjete opravdane razlozima zaštite javnog zdravlja u pogledu maloprodaje lijekova na daljinu, u okviru usluga informacijskog društva, tim se uvjetima ipak ne smije na nepropisan način ograničavati funkcioniranje unutarnjeg tržišta. Međutim, kao što je to nezavisni odvjetnik u biti istaknuo u točki 35. svojeg mišljenja, do takvog bi ograničenja moglo doći kad bi određena država članica jednostrano dovela u pitanje doseg obveze dopuštanja internetske prodaje lijekova koji se izdaju bez recepta.
26      U tom kontekstu valja podsjetiti na to da je Sud u točkama 76. i 124. svoje presude od 11. prosinca 2003., Deutscher Apothekerverband (C‑322/01, EU:C:2003:664), kvalificirao zabranu prodaje lijekova na daljinu, u tom slučaju putem interneta, predviđenu nacionalnim propisom, kao „mjeru s istovrsnim učinkom” kao količinsko ograničenje uvoza u smislu članka 28. UEZ-a, koji je postao članak 34. UFEU-a. Također je smatrao da, iako se takva mjera može opravdati zaštitom zdravlja iz članka 30. UEZ-a, koji je postao članak 36. UFEU‑a, u dijelu u kojem se odnosi na lijekove koji se izdaju na liječnički recept, na potonji se članak ne može pozivati kako bi se opravdala apsolutna zabrana prodaje na daljinu lijekova koji se izdaju bez liječničkog recepta u državi članici o kojoj je riječ.
27      Iz toga proizlazi da je zakonodavac Unije prilikom donošenja članka 85.c stavka 1. Direktive 2001/83 namjeravao uzeti u obzir zaključke iz sudske prakse Suda o internetskoj prodaji lijekova. Naime, tom je odredbom zakonodavac Unije dodatno ograničio marginu prosudbe priznatu državama članicama u tom području, time što je propisao obvezu da se javnosti, u okviru usluga informacijskog društva, nude na prodaju na daljinu svi lijekovi koji se izdaju bez recepta.
28      Iz toga slijedi da se države članice ne mogu pozivati na članak 85.c stavak 2. Direktive 2001/83 kako bi propisale uvjete opravdane razlozima zaštite javnog zdravlja u pogledu maloprodaje lijekova koji se izdaju bez recepta na njihovu državnom području, a koji se nude na prodaju na daljinu u okviru usluga informacijskog društva, ako se takvim uvjetima oduzima koristan učinak obveze iz stavka 1. tog članka 85.c.
29      Drugo, kad je riječ o ciljevima Direktive 2001/83, iz uvodne izjave 2. te direktive proizlazi da je njezin cilj zaštita javnog zdravlja, osobito, borba protiv nezakonite prodaje lijekova javnosti putem interneta, kako je navedeno u uvodnoj izjavi 21. Direktive 2011/62. Međutim, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 3. Direktive 2001/83, taj cilj zaštite javnog zdravlja treba postići a da se pritom ne ometa promet lijekovima unutar Unije.
30      U potonjem smislu, člankom 85.c stavkom 1. Direktive 2001/83 nalaže se državama članicama da dopuste da se javnosti prodaju na daljinu, u okviru usluga informacijskog društva, svi lijekovi koji se izdaju bez recepta. U okviru cilja zaštite javnog zdravlja i uzimajući u obzir presudu od 19. svibnja 2009., Apothekerkammer des Saarlandes i dr. (C-171/07 i C-172/07, EU:C:2009:316), koja se u bilješci na dnu stranice navodi u uvodnim izjavama 22. i 23. Direktive 2011/62 a kojom je Sud državama članicama priznao mogućnost da odrede razinu zaštite javnog zdravlja, tom se odredbom u točkama (a) do (d) utvrđuju uvjeti koji se odnose na osobe, lijekove i internetske stranice, a koji se primjenjuju na prodaju lijekova javnosti na daljinu u okviru usluga informacijskog društva. U tom pogledu, navedenom se odredbom, u skladu s tom sudskom praksom, zadržava nadležnost država članica za određivanje zahtjeva koje te osobe moraju ispunjavati.
31      Iz toga slijedi da, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 20. svojeg mišljenja, ako su ispunjeni uvjeti predviđeni člankom 85.c stavkom 1. Direktive 2001/83, država članica ne može zabraniti da se javnosti na daljinu, u okviru usluga informacijskog društva, prodaju lijekovi koji se izdaju bez recepta.
32      Stoga, iako je točno da se člankom 85.c stavkom 2. te direktive dopušta državama članicama da zbog razloga koji se odnose na zaštitu javnog zdravlja odrede uvjete koji se odnose na maloprodaju lijekova koji se na njihovu državnom području nude na prodaju javnosti na daljinu u okviru usluga informacijskog društva, „uvjet” u smislu te odredbe ipak se ne može tumačiti na način da državama članicama omogućuje da zbog takvih razloga uvedu zabranu nuđenja na prodaju javnosti na daljinu, u okviru takvih usluga, lijekova koji se izdaju bez recepta, osim jedne njihove potkategorije, s obzirom na to da bi takva zabrana dovela u pitanje ciljeve navedene direktive, oduzimajući koristan učinak njezinu članku 85.c stavku 1.
33      Budući da uvjeti iz članka 85.c stavka 2. Direktive 2001/83 ne mogu utjecati ni na doseg obveze definirane u članku 85.c stavku 1. te direktive ni na uvjete navedene u točkama (a) do (d) potonje odredbe, nadležnost priznata državama članicama za određivanje sadržaja „uvjet[a], opravdan[ih] zaštitom javnog zdravlja, za maloprodaju” u smislu tog stavka 2. nužno je ograničena jer se može odnositi samo na načine prodaje tih lijekova javnosti, odnosno na uvjete koji se odnose na postupke koji se provode u svrhu maloprodaje navedenih lijekova na njihovu državnom području.
34      Ti se uvjeti, koji moraju biti opravdani razlozima zaštite javnog zdravlja, mogu primijeniti na mjere namijenjene smanjenju rizika povezanih s internetskom prodajom lijekova. Kao što to predlaže tužitelj iz glavnog postupka, oni bi se mogli sastojati, primjerice, od uspostave učinkovitih mehanizama kontrole upotrebe lijekova, kao što su uvođenje ograničenja narudžbe po potrošaču ili uspostava internetskog sustava za identifikaciju i bilježenje podataka o zdravlju potrošača u svrhu borbe protiv polifarmacije.
35      U tom kontekstu nije isključeno da države članice takve uvjete primjenjuju na posebnu kategoriju lijekova koji se izdaju bez recepta, primjerice, zbog njihovih posebnih terapijskih značajki, pod uvjetom da ti uvjeti ne dovode u pitanje mogućnost nuđenja tih lijekova na takvu prodaju, kao što to proizlazi iz članka 85.c stavka 1. Direktive 2001/83.
36      S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 85.c stavke 1. i 2. Direktive 2001/83 treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis kojim se zbog razloga zaštite javnog zdravlja zabranjuje da internetske ljekarne, koje se koriste uslugama informacijskog društva, prodaju javnosti na daljinu lijekove koji se izdaju bez liječničkog recepta, osim jedne njihove potkategorije.
Treće i četvrto pitanje
37      Uzimajući u obzir odgovor na prvo i drugo pitanje, na treće i četvrto pitanje nije potrebno odgovoriti.
Troškovi
38      Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:
Članak 85.c stavke 1. i 2. Direktive 2001/83/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 6. studenoga 2001. o zakoniku Zajednice o lijekovima za humanu primjenu, kako je izmijenjena Direktivom 2011/62/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2011.,
treba tumačiti na način da mu se:
protivi nacionalni propis kojim se zbog razloga zaštite javnog zdravlja zabranjuje da internetske ljekarne, koje se koriste uslugama informacijskog društva, prodaju javnosti na daljinu lijekove koji se izdaju bez liječničkog recepta, osim jedne njihove potkategorije.
Potpisi
*      Jezik postupka: grčki