62024CO0235
RJEŠENJE SUDA (prvo vijeće)
17. srpnja 2024. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Hitni prethodni postupak – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Priznavanje presuda kojima se izriču kazne zatvora ili mjere koje uključuju oduzimanje slobode s ciljem njihova izvršenja u drugoj državi članici – Okvirna odluka 2008/909/PUP – Članak 53. stavak 2. Poslovnika Suda – Članak 267. UFEU‑a – Pojam ‚sud’ – Postupak preispitivanja na zahtjev ministra – Očita nedopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku”
U predmetu C‑235/24 PPU [Niesker] (
i
),
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputilo posebno vijeće Gerechtshofa Arnhem‑Leeuwarden (Žalbeni sud u Arnhem‑Leeuwardenu, Nizozemska), odlukom od 29. ožujka 2024., koju je Sud zaprimio 2. travnja 2024., u postupku
S. A. H.
uz sudjelovanje:
Openbaar Ministerie,
SUD (prvo vijeće),
u sastavu: A. Arabadjiev, predsjednik vijeća, T. von Danwitz (izvjestitelj), P. G. Xuereb, A. Kumin i I. Ziemele, suci,
nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za S. A. H., T. de Boer i F. Dölle, advocaten,
–
za Openbaar Ministerie, A. K. Kooij, H. J. Lambers i V. Smink,
–
za nizozemsku vladu, M. K. Bulterman i A. Hanje, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, H. Leupold, F. van Schaik i J. Vondung, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči obrazloženim rješenjem u skladu s člankom 53. stavkom 2. Poslovnika Suda,
donosi sljedeće
Rješenje
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 267. UFEU‑a, članaka 6., 8. i 9. Okvirne odluke Vijeća 2008/909/PUP od 27. studenoga 2008. o primjeni načela uzajamnog priznavanja presuda u kaznenim predmetima kojima se izriču kazne zatvora ili mjere koje uključuju oduzimanje slobode s ciljem njihova izvršenja u Europskoj uniji (SL 2008., L 327, str. 27.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 111.), kao i članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
2
Zahtjev je upućen u okviru postupka preispitivanja, na zahtjev Minister van Veiligheid en Justitie (ministar pravosuđa i sigurnosti, Nizozemska) (u daljnjem tekstu: ministar), ocjene posebnog vijeća Gerechtshofa Arnhem‑Leeuwarden (Žalbeni sud u Arnhem‑Leeuwardenu, Nizozemska) (u daljnjem tekstu: posebno vijeće) od 18. siječnja 2019. koja se odnosi na priznavanje, izvršenje i promjenu u Nizozemskoj kazne oduzimanja slobode izrečene S. A. H.-u u Švedskoj.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
Člankom 6. Okvirne odluke 2008/909, naslovljenim „Mišljenje i obavješćivanje osuđene osobe”, određuje se:
„1.   Ne dovodeći u pitanje stavak 2., presuda zajedno s potvrdom može se proslijediti državi [kojoj je presuda proslijeđena radi priznanja i izvršenja] s ciljem njezinog priznavanja te izvršavanja kazne samo uz suglasnost osuđene osobe sukladno pravu države [u kojoj je presuda donesena].
2.   Suglasnost osuđene osobe ne zahtijeva se kada se presuda zajedno s potvrdom prosljeđuje:
[…]
(c)
državi članici u koju je osuđena osoba pobjegla ili se na drugi način vratila u vezi s kaznenim postupkom u tijeku prema toj osobi u državi [u kojoj je presuda donesena] ili nakon izrečene presude u toj državi [u kojoj je presuda donesena].
3.   U svim predmetima kada je osuđena osoba još uvijek u državi [u kojoj je presuda donesena], toj se osobi daje mogućnost da usmeno ili pismeno izrazi svoje mišljenje. Ako država [u kojoj je presuda donesena] smatra da je to potrebno zbog dobi osuđene osobe ili njenog fizičkog ili duševnog stanja, ta se mogućnost daje njezinom pravnom zastupniku.
Mišljenje osuđene osobe uzima se u obzir kod donošenja odluke o prosljeđivanju presude zajedno s potvrdom. Ako je osoba iskoristila mogućnost iz ovog stavka, mišljenje osuđene osobe prosljeđuje se državi [kojoj je presuda proslijeđena radi priznanja i izvršenja], posebno u vezi s člankom 4. stavkom 4. Ako je osuđena osoba svoje mišljenje izrazila usmeno, država [kojoj je presuda proslijeđena radi priznanja i izvršenja] osigurava da se pisani zapis te izjave stavi na raspolaganje državi [u kojoj je presuda donesena].
4.   Nadležno tijelo države [u kojoj je presuda donesena] obavješćuje osuđenu osobu uporabom standardnog obrasca za obavješćivanje utvrđenoga u Prilogu II., na jeziku koji ta osoba razumije, da je odlučilo proslijediti presudu zajedno s potvrdom. Ako se osuđena osoba nalazi u državi [kojoj je presuda proslijeđena radi priznanja i izvršenja] u vrijeme donošenja ove odluke, ovaj se obrazac šalje državi [kojoj je presuda proslijeđena radi priznanja i izvršenja] te ona o tome obavješćuje osuđenu osobu.
[…]”
4
Člankom 8. te okvirne odluke, naslovljenim „Priznavanje presude i izvršenje kazne”, predviđa se:
„1.   Nadležno tijelo države [kojoj je presuda proslijeđena radi priznanja i izvršenja] priznaje presudu koja je proslijeđena u skladu s člankom 4. i postupkom iz članka 5. te odmah poduzima sve potrebne mjere za izvršenje kazne, ako se ne odluči pozvati na jednu od osnova za nepriznavanje i neizvršenje iz članka 9.
2.   Kada kazna zbog svog trajanja nije u skladu sa zakonom države [kojoj je presuda proslijeđena radi priznanja i izvršenja], nadležno tijelo države [kojoj je presuda proslijeđena radi priznanja i izvršenja] može donijeti odluku o promjeni kazne samo kada je ona duža od maksimalne kazne predviđene za slična kaznena djela na temelju njezinog nacionalnog prava. Promijenjena kazna ne smije biti manja od maksimalne kazne predviđene za slična kaznena djela na temelju prava države [kojoj je presuda proslijeđena radi priznanja i izvršenja].
3.   Kada kazna zbog svoje vrste nije u skladu s pravom države [kojoj je presuda proslijeđena radi priznanja i izvršenja], nadležno tijelo države [kojoj je presuda proslijeđena radi priznanja i izvršenja] može donijeti odluku o promjeni kazne s obzirom na kaznu ili mjeru predviđenu na temelju nacionalnog prava za slična kaznena djela. Takva kazna ili mjera u najvećoj mogućoj mjeri odgovara kazni izrečenoj u državi [u kojoj je presuda donesena] te se stoga kazna ne smije pretvoriti u novčanu kaznu.
4.   Promijenjena kazna ne smije, s obzirom na vrstu ili trajanje, biti stroža od kazne izrečene u državi [u kojoj je presuda donesena].”
5
U skladu s člankom 9. te okvirne odluke, naslovljenim „Osnove za nepriznavanje i neizvršavanje”:
„1.   Nadležno tijelo države [kojoj je presuda proslijeđena radi priznanja i izvršenja] može odbiti priznavanje presude i izvršavanje kazne u sljedećim slučajevima:
[…]
(k)
izrečena kazna uključuje mjeru psihijatrijskog ili zdravstvenog liječenja ili drugu mjeru koja uključuje oduzimanje slobode koju, ne dovodeći u pitanja članak 8. stavak 3., država [kojoj je presuda proslijeđena radi priznanja i izvršenja] ne može izvršiti sukladno svom pravnom ili zdravstvenom sustavu;
[…].”
Nizozemsko pravo
6
Wetom wederzijdse erkenning en tenuitvoerlegging vrijheidsbenemende en voorwaardelijke sancties (Zakon o uzajamnom priznavanju i izvršenju bezuvjetnih i uvjetnih zatvorskih kazni), od 12. srpnja 2012. (Stb. 2012, br. 333), kojim se u nizozemsko pravo prenosi Okvirna odluka 2008/909, u verziji koja se primjenjuje na glavni postupak (u daljnjem tekstu: WETS), u njegovu članku 2:11. predviđa se sljedeće:
„1.   Ministar prosljeđuje sudsku odluku i potvrdu nezavisnom odvjetniku nadležnog državnog odvjetništva, osim ako odmah smatra da postoje osnove za odbijanje priznavanja sudske odluke.
2.   Nezavisni odvjetnik sudsku odluku i potvrdu odmah podnosi [posebnom vijeću] iz članka 67. Weta op de rechterlijke organisatie [(Zakon o ustrojstvu pravosuđa)]. Tom posebnom vijeću svoja eventualna očitovanja o prethodno navedenim dokumentima podnosi u roku od 14 dana od dostave dokumenata tom vijeću.
3.   [Posebno vijeće] odlučuje:
(a)
postoje li osnove za odbijanje priznavanja sudske odluke u skladu s člankom 2:13. stavkom 1.;
(b)
je li kazna oduzimanja slobode koju treba izvršiti izrečena za djelo koje je jednako kažnjivo na temelju nizozemskog prava i, ako jest, o kojem je djelu riječ;
(c)
koja je promjena izrečene kazne oduzimanja slobode koja proizlazi iz stavka 4. ili 5.
4.   Ako je trajanje izrečene kazne oduzimanja slobode dulje od najduljeg trajanja kazne propisane u nizozemskom pravu za predmetno kazneno djelo, trajanje kazne oduzimanja slobode skraćuje se na to najdulje trajanje.
5.   Ako priroda izrečene kazne oduzimanja slobode nije u skladu s nizozemskim pravom, ta se kazna zamjenjuje kaznom ili mjerom predviđenom nizozemskim pravom koja u najvećoj mogućoj mjeri odgovara kazni oduzimanja slobode izrečenoj u državi u kojoj je presuda donesena.
6.   Promjena predviđena stavcima 4. ili 5. ni u kojem slučaju ne može dovesti do postroženja izrečene kazne oduzimanja slobode.
7.   U roku od šest tjedana nakon datuma primitka sudske odluke i potvrde, [posebno vijeće] dostavlja ministru pisanu i obrazloženu ocjenu koju je provelo na temelju stavka 3.”
7
Člankom 2:12. WETS‑a predviđa se:
„1.   Ministar odlučuje o priznavanju sudske odluke uzimajući u obzir ocjenu [posebnog vijeća].
[…]”
8
Člankom 2:13. tog zakona određuje se:
„1.   Sudsku odluku odbija se priznati ako se:
[…]
i.
izrečena kazna odnosi na mjeru oduzimanja slobode u području zdravstvene zaštite koja se ne može izvršiti u skladu s nizozemskim pravom ili u okviru nizozemskog pravnog sustava zdravstvene zaštite.
2.   Odluku se ne odbija priznati na temelju stavka 1. točaka (a), (b), (e) i (i) sve dok nadležnom tijelu države u kojoj je presuda donesena nije omogućeno da pruži informacije u tom pogledu.”
9
Člankom 2:14. navedenog zakona predviđa se:
„1.   Sudsku odluku može se odbiti priznati ako:
(a)
djelo za koje je izrečena kazna oduzimanja slobode:
1°. smatra se da je u cijelosti ili djelomično počinjeno na nizozemskom državnom području ili izvan Nizozemske na nizozemskom brodu ili zrakoplovu; ili
2°. počinjeno je izvan državnog područja države u kojoj je presuda donesena, s obzirom na to da se na temelju nizozemskog prava nikakav kazneni progon ne može pokrenuti ako je djelo počinjeno izvan Nizozemske;
(b)
u trenutku primitka sudske odluke preostalo je izvršiti manje od šest mjeseci izrečene kazne oduzimanja slobode.
2.   Odluku se ne odbija priznati na temelju stavka 1. točke (a) sve dok nadležnom tijelu države u kojoj je presuda donesena nije omogućeno da pruži informacije u tom pogledu.”
10
Članak 67. Zakona o ustrojstvu pravosuđa glasi kako slijedi:
„1.   Odbor zadužen za upravljanje Gerechtshofom Arnhem‑Leeuwarden [(Žalbeni sud u Arnhem‑Leeuwardenu)] sastavlja zajedničko vijeće […]. O sastavu tog vijeća odlučuje odbor zadužen za upravljanje.
2.   To vijeće također ima zadaće koje su mu povjerene […] na temelju članka 2:11. stavka 3. i članka 2:27. […] [WETS‑a]. […]”
Glavni postupak i prethodna pitanja
11
S. A. H., irački državljanin, od 1996. živi u Nizozemskoj gdje je tijekom 2001. ishodio trajnu dozvolu boravka.
12
Göta hovrätt (Žalbeni sud regije Göta u Jönköpingu, Švedska) ga je presudom od 26. veljače 2015. osudio za nedozvoljeno posjedovanje oružja, nezakonitu prijetnju, uznemiravanje i nanošenje teških tjelesnih ozljeda. Taj je sud utvrdio da se ta djela kaznene prirode S. A. H.-u ne mogu staviti na teret zbog poremećaja njegovih mentalnih sposobnosti te mu je izrekao mjeru oduzimanja slobode, odnosno forenzičko‑psihijatrijsko liječenje u neodređenom trajanju uz specijalni pregled prilikom otpusta iz bolnice.
13
Budući da je zainteresirana osoba zatražila prijenos izvršenja te mjere u Nizozemsku, švedska su tijela od ministra zatražila priznanje i izvršenje te presude, a zatim su mu proslijedila navedenu presudu i potvrdu iz članka 4. Okvirne odluke 2008/909.
14
U skladu s člankom 2:11. WETS‑a, ti su dokumenti proslijeđeni posebnom vijeću koje je 18. siječnja 2019. ocijenilo, među ostalim, da valja promijeniti mjeru oduzimanja slobode izrečenu S. A. H.-u te je zamijeniti mjerom bolničkog liječenja uz obvezu da mu zdravstvenu zaštitu pruže tijela javne vlasti, a da se pritom nije utvrdilo najdulje trajanje tog liječenja.
15
Ministar je, kao nadležno tijelo u smislu Okvirne odluke 2008/909, 18. veljače 2019. priznao odluku od 26. veljače 2015. uzimajući u obzir ocjenu posebnog vijeća od 18. siječnja 2019. Mjera oduzimanja slobode promijenjena je u takvo bolničko liječenje te je zainteresirana osoba smještena u jedan forenzičko‑psihijatrijski centar u Nizozemskoj.
16
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (državni tajnik za pravosuđe i sigurnost, Nizozemska) donio je 6. kolovoza 2020. rješenje o povlačenju dozvole boravka s retroaktivnim učinkom od 29. kolovoza 2014. te je S. A. H.-a proglasio nepoželjnim strancem.
17
S. A. H. je pred građanskim sudom osporavao zakonitost odluke o priznavanju od 18. veljače 2019. zbog toga što je, među ostalim, smatrao da postupak koji je doveo do ocjene od 18. siječnja 2019. nije bio u skladu sa zahtjevima iz članka 47. Povelje. Presudom od 5. rujna 2023. Gerechtshof Den Haag (Žalbeni sud u Haagu, Nizozemska) prihvatio je tužbu i naložio ministru da preispita svoju odluku.
18
Dopisom od 15. rujna 2023. ministar je od posebnog vijeća zatražio da provede preispitivanje u okviru postupka koji je u skladu s tim zahtjevima.
19
Posebno vijeće je na temelju tog zahtjeva 12. siječnja 2024. sazvalo neslužbeni sastanak na koji su bili pozvani S. A. H.-ovi odvjetnici i predstavnici državnog odvjetništva.
20
U tom pogledu, posebno vijeće opisuje postupak koji vodi na sljedeći način, odnosno da ministar posredstvom nezavisnog odvjetnika od njega traži da donese ocjenu koja se odnosi samo na postojanje osnove za odbijanje obveznog priznavanja u skladu s WETS‑om, na kažnjivost djela u Nizozemskoj i eventualnu nužnost promjene kazne ili mjere oduzimanja slobode izrečene u drugoj državi članici. Dodaje da protiv odluke ministra nema nikakvog pravnog lijeka. Međutim, tom je vijeću moguće podnijeti zahtjev za preispitivanje na zahtjev ministra, nakon što mu osuđena osoba podnese pritužbu ili nakon što ta osoba pokrene građanski postupak, kao što je to ovdje slučaj.
21
U tom kontekstu, posebno vijeće najprije nastoji doznati ima li svojstvo „suda” u smislu članka 267. UFEU‑a, tako da smije uputiti Sudu prethodna pitanja. U tom pogledu navodi da je dosad smatralo da to nije slučaj i da je isti zaključak donesen u Evaluacijskom izvješću za Nizozemsku od 2. prosinca 2022., sastavljenom u devetom krugu uzajamnih evaluacija o pravnim instrumentima za uzajamno priznavanje u području lišavanja ili ograničavanja slobode, uz koordinaciju Vijeća Europske unije (13190/1/22 REV 1). Međutim, iz nastanka nacionalnog zakonodavstva o kojem je riječ u glavnom postupku proizlazi da je nizozemski zakonodavac želio sudsku ocjenu pravnih pitanja koja se postavljaju u članku 8. stavcima 2. do 4. i članku 9. Okvirne odluke 2008/909.
22
Usto, posebno vijeće smatra da je odlučujuće pitanje može li se postupak koji se pred njim vodi kvalificirati kao kontradiktoran i pojašnjava da on proizlazi iz zakona, da je trajan, da podrazumijeva primjenu pravnih pravila, da je neovisan i da se u okviru njega uzimaju u obzir argumenti osuđene osobe koji su mu izneseni. Osim toga, iako je njegova ocjena ograničena na određen broj točaka, svejedno je obvezujuća.
23
Posebno vijeće zatim postavlja pitanje je li pravna ocjena koju provodi na temelju članka 2:11. WETS‑a obuhvaćena područjem primjene prava Unije ili je obuhvaćena slučajevima uređenima tim pravom i, u slučaju potvrdnog odgovora, je li mogućnost podnošenja zahtjeva za preispitivanje u okviru pisanog postupka, kako se ona razvila u praksi, u skladu sa zahtjevima iz članka 47. Povelje. Naposljetku, traži pojašnjenja u pogledu mogućnosti promjene mjere oduzimanja slobode koja se dopušta Okvirnom odlukom 2008/909.
24
U tim je okolnostima posebno vijeće odlučilo prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li pojam ‚sud’ u smislu članka 267. UFEU‑a, u vezi s člankom 8. stavcima 2. do 4. i člankom 9. Okvirne odluke [2008/909], tumačiti na način da on obuhvaća i u tu svrhu određen nacionalni sud koji nije nadležno tijelo u smislu članka 8. stavka 1. [te] okvirne odluke i koji u pisanom postupku, načelno bez upuštanja osuđene osobe u postupak, odlučuje isključivo o pravnim pitanjima koja otvaraju članak 8. stavci 2. do 4. i članak 9. [navedene] okvirne odluke?
2.
Treba li članak 47. Povelje tumačiti na način da osuđenoj osobi, u slučaju da se u postupku priznavanja u smislu Okvirne odluke [2008/909] u tu svrhu određenom nacionalnom sudu u državi kojoj je presuda proslijeđena radi priznanja i izvršenja povjeri ocjena aspekata navedenih u članku 8. stavcima 2. do 4. i članku 9. te okvirne odluke, osim mogućnosti da izrazi svoje mišljenje u državi u kojoj je presuda donesena u skladu s člankom 6. stavkom 3. [navedene] okvirne odluke treba omogućiti i djelotvoran pravni lijek u državi kojoj je presuda proslijeđena radi priznanja i izvršenja?
U slučaju potvrdnog odgovora na to pitanje:
3.
Treba li članak 47. Povelje, s obzirom na Okvirnu odluku [2008/909], tumačiti na način da je u pogledu djelotvornog pravnog lijeka u državi kojoj je presuda proslijeđena radi priznanja i izvršenja dovoljno ako osuđena osoba može pismeno izraziti svoje mišljenje ili prije sudske ocjene i odluke o priznavanju ili nakon donošenja odluke o priznavanju u okviru preispitivanja prvotne ocjene?
I
4.
Treba li članak 47. Povelje, s obzirom na Okvirnu odluku [2008/909], tumačiti na način da osuđenoj osobi koja nema dostatna financijska sredstva i kojoj je potrebna pomoć kako bi se osigurao učinkovit pristup pravosuđu treba osigurati pravnu pomoć u državi kojoj je presuda proslijeđena radi priznanja i izvršenja, čak i ako to nije predviđeno zakonom?
5.
Treba li kriterij iz članka 8. stavka 3. Okvirne odluke [2008/909] tumačiti na način da je prilikom pretvaranja kazne ili mjere – zato što ona zbog svoje vrste nije u skladu s pravom države kojoj je presuda proslijeđena radi priznanja i izvršenja – potrebno ispitati koju bi mjeru sud države kojoj je presuda proslijeđena radi priznanja i izvršenja najvjerojatnije izrekao da je osuđujuća presuda donesena u državi kojoj je presuda proslijeđena radi priznanja i izvršenja ili treba provesti ispitivanje, prema potrebi nakon što se zatraže dodatne informacije, u okviru kojeg će se razmotriti činjenični kontekst mjere u državi u kojoj je presuda donesena?
6.
Na koji način i u kojem opsegu država kojoj je presuda proslijeđena radi priznanja i izvršenja treba u slučaju eventualne ponovne ocjene zabrane izricanja strože kazne u skladu s člankom 8. stavkom 4. Okvirne odluke [2008/909] uzeti u obzir događaje i informacije koji se odnose na razdoblje nakon odluke o priznavanju?”
Hitni postupak
25
Posebno vijeće zatražilo je da se o ovom zahtjevu za prethodnu odluku odluči u hitnom prethodnom postupku predviđenom u članku 23.a prvom stavku Statuta Suda Europske unije i članku 107. Poslovnika Suda.
26
U potporu tom zahtjevu, to je vijeće tvrdilo da je S. A. H.-u oduzeta sloboda i da bi odgovor na prethodna pitanja mogao značiti kraj tog oduzimanja slobode.
27
U tom pogledu, kao prvo, valja podsjetiti na to da se ovaj zahtjev za prethodnu odluku odnosi na tumačenje Okvirne odluke 2008/909, koja je obuhvaćena glavom V. trećeg dijela UFEU‑a, a koja se odnosi na područje slobode, sigurnosti i pravde. Slijedom toga, na ovaj se zahtjev za prethodnu odluku može primijeniti hitni prethodni postupak.
28
Kad je riječ, kao drugo, o uvjetu hitnosti, taj je uvjet ispunjen, među ostalim, ako je osobi o kojoj je riječ u glavnom postupku u ovom trenutku oduzeta sloboda te ako njezino daljnje zadržavanje ovisi o rješavanju glavnog postupka, pri čemu valja pojasniti da se situacija dotične osobe mora ocjenjivati onakva kakva jest na datum razmatranja zahtjeva da se o zahtjevu za prethodnu odluku odluči u hitnom postupku (presuda od 8. prosinca 2022., CJ (Odluka o odgodi predaje zbog kaznenih progona), C‑492/22 PPU, EU:C:2022:964, t. 46. i navedena sudska praksa).
29
U ovom slučaju iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je zainteresiranoj osobi doista oduzeta sloboda jer je smještena u forenzičko‑psihijatrijski centar u Nizozemskoj. Usto, posebno vijeće pojasnilo je da bi odgovor na prethodna pitanja, koja se odnose na zahtjeve koji proizlaze iz prava Unije i koji se mogu primijeniti na situaciju o kojoj je riječ u glavnom postupku, mogao značiti kraj tog oduzimanja slobode, s obzirom na to da se mjera oduzimanja slobode izrečena u odnosu na zainteresiranu osobu u Švedskoj konkretno može promijeniti u mjeru koja ne uključuje oduzimanje slobode u Nizozemskoj.
30
U tim je okolnostima prvo vijeće Suda 22. travnja 2024. odlučilo, na prijedlog suca izvjestitelja i nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, prihvatiti zahtjev posebnog vijeća da se o ovom zahtjevu za prethodnu odluku odluči u hitnom prethodnom postupku.
Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku
31
Na temelju članka 53. stavka 2. Poslovnika Suda, kad je zahtjev za prethodnu odluku očito nedopušten, Sud može, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, u svakom trenutku odlučiti obrazloženim rješenjem, bez poduzimanja daljnjih koraka u postupku.
32
U ovom predmetu valja primijeniti tu odredbu.
33
Valja podsjetiti na to da postupak predviđen člankom 267. UFEU‑a predstavlja sredstvo suradnje između Suda i nacionalnih sudova na temelju kojeg Sud nacionalnim sudovima pruža elemente za tumačenje prava Unije koji su im potrebni za rješavanje sporova koji se pred njima vode (presuda od 9. ožujka 2010., ERG i dr., C‑378/08, EU:C:2010:126, t. 72. i rješenje od 9. siječnja 2024., Bravchev, C‑338/23, EU:C:2024:4, t. 18.).
34
Iz toga proizlazi da tijelo koje je uputilo zahtjev, kako bi bilo ovlašteno obratiti se Sudu u okviru prethodnog postupka, mora moći biti kvalificirano kao „sud” u smislu članka 267. UFEU‑a, što je na Sudu da provjeri na temelju zahtjeva za prethodnu odluku (presuda od 7. svibnja 2024., NADA i dr., C‑115/22, EU:C:2024:384, t. 34. i navedena sudska praksa).
35
Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, kako bi odredio je li tijelo koje je uputilo zahtjev za prethodnu odluku o kojem je riječ „sud” u smislu članka 267. UFEU‑a, što je pitanje koje je obuhvaćeno isključivo pravom Unije, Sud uzima u obzir sve elemente, primjerice, među ostalim, je li tijelo utemeljeno na zakonu, je li ono stalno, je li njegova nadležnost obvezna, provodi li kontradiktorni postupak, primjenjuje li pravna pravila te je li neovisno (presuda od 7. svibnja 2024., NADA i dr., C‑115/22, EU:C:2024:384, t. 35. i navedena sudska praksa).
36
Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi i da su nacionalni sudovi ovlašteni obratiti se Sudu samo ako je pred njima u tijeku spor i ako trebaju odlučiti u postupku s ciljem donošenja odluke sudske prirode (presuda od 3. svibnja 2022., CityRail, C‑453/20, EU:C:2022:341, t. 42. i navedena sudska praksa).
37
Ovlaštenje tijela za podnošenje zahtjeva za prethodnu odluku se dakle procjenjuje kako na temelju strukturnih tako i na temelju funkcionalnih kriterija. U vezi s tim nacionalno tijelo može se kvalificirati kao „sud” u smislu članka 267. UFEU‑a kad izvršava sudske zadaće, dok to u slučaju obavljanja drugih zadaća – osobito onih koje su upravne prirode – nije moguće (presuda od 3. svibnja 2022., CityRail, C‑453/20, EU:C:2022:341, t. 43. i navedena sudska praksa).
38
Iz toga slijedi da je za utvrđenje treba li nacionalno tijelo kojem su na temelju zakona dodijeljene zadaće različite prirode kvalificirati kao „sud” u smislu članka 267. UFEU‑a potrebno provjeriti kakva je specifična priroda zadaća koje obavlja u posebnom normativnom kontekstu u okviru kojeg se obraća Sudu (presuda od 3. svibnja 2022., CityRail, C‑453/20, EU:C:2022:341, t. 44. i navedena sudska praksa).
39
Usto, ako tijelo koje je uputilo zahtjev djeluje kao upravno tijelo, a da se od njega istodobno ne traži da odluči o sporu, ne može se smatrati da ono izvršava sudsku zadaću (vidjeti u tom smislu presudu od 27. travnja 2006., Standesamt Stadt Niebüll, C‑96/04, EU:C:2006:254, t. 14. i navedenu sudsku praksu).
40
U ovom slučaju, s obzirom na elemente spisa podnesenog Sudu, osobito s obzirom na odredbe Zakona o ustrojstvu pravosuđa i WETS‑a, čini se da posebno vijeće ispunjava relevantne kriterije za kvalifikaciju nekog tijela koje je uputilo zahtjev kao „suda” u smislu članka 267. UFEU‑a, kad je riječ o njegovoj utemeljenosti na zakonu, stalnosti, primjeni pravnih pravila te njegovoj neovisnosti.
41
Kad je riječ o drugim relevantnim kriterijima u tom pogledu i, kao prvo, o pitanju izvršava li posebno vijeće u glavnom postupku sudsku zadaću, iz tih elemenata proizlazi da se ministar, u skladu s člancima 2:11. i 2:12. WETS‑a, obratio posebnom vijeću kako bi mu ono proslijedilo ocjenu jasno određenih pravnih pitanja predviđenih tim člankom 2:11. stavkom 3. koja on uzima u obzir kad odlučuje o priznavanju sudske odluke donesene u drugoj državi članici, kao što se to izričito navodi u tekstu tog članka 2:12.
42
Kao što je to nizozemska vlada potvrdila u svojim pisanim očitovanjima, iako je ministar dužan poštovati navedenu ocjenu tih pitanja, on ipak raspolaže vlastitom diskrecijskom ovlasti i ovlašću za donošenje odluke o priznavanju presude države u kojoj je presuda donesena. Naime, ministar može odlučiti da u donošenje svoje odluke neće uključiti posebno vijeće, u skladu s člankom 2:11. WETS‑a, ako odmah smatra da treba primijeniti osnove za odbijanje. Usto, ministar ispituje i osnove za odbijanje priznavanja predviđene člankom 2:14. WETS‑a te stoga može smatrati da postoji osnova za odbijanje priznavanja presude, iako je posebno vijeće ocijenilo da takva osnova ne postoji. Osim toga, kad je riječ o jamstvima da će ministar doista poštovati ocjenu posebnog vijeća, treba istaknuti da se u Evaluacijskom izvješću za Nizozemsku, iz točke 21. ovog rješenja, navodi da ta ocjena „tehnički” nije obvezujuća za ministra.
43
Kao drugo, kad je riječ o postojanju „spora” koji se vodi pred posebnim vijećem, valja podsjetiti na to da zahtjev na temelju članka 2:11. WETS‑a posebnom vijeću nije podnesen na inicijativu osuđene osobe, nego ministra.
44
Usto, iz informacija kojima raspolaže Sud proizlazi da osuđena osoba ne može pred posebnim vijećem osporavati odluku koju je donio ministar. Naime, samo ministar može tom vijeću podnijeti zahtjev za preispitivanje. Posebno vijeće u tom je pogledu pojasnilo da nije upoznato s time odabire li ministar pritužbe koje će mu proslijediti na preispitivanje.
45
Također valja istaknuti da se ocjena posebnog vijeća ne objavljuje niti se ne dostavlja osuđenoj osobi, pri čemu se tu osobu samo obavještava o odluci ministra.
46
Kao treće, kad je riječ o kontradiktornosti glavnog postupka, iako je posebno vijeće navelo da u praksi uzima u obzir pisana očitovanja osuđene osobe koje joj dostavlja ministar ili izravno ta osoba, za tu se osobu u WETS‑u ne predviđa mogućnost sudjelovanja u postupku i podnošenja očitovanja, ni u pisanom ni u usmenom obliku, dok nezavisni odvjetnik državnog odvjetništva u skladu s tim zakonom ima takvu mogućnost.
47
Iz toga očito slijedi da, s jedne strane, posebno vijeće ocjenu donosi u postupku koji nije kontradiktoran i da ona nije namijenjena rješavanju spora. S druge strane, ta ocjena nema ni oblik, ni naziv ni sadržaj presude koja se donosi u okviru izvršavanja sudske zadaće, ali je dio postupka u kojem ministar donosi upravnu odluku.
48
U svakom slučaju, iz onoga što je navedeno u zahtjevu za prethodnu odluku i očitovanja stranaka proizlazi da osuđena osoba može osporavati odluku ministra pred građanskim sudom, na temelju supsidijarne nadležnosti koju ima taj sud, tako da od tog suda, za koji je utvrđeno da u okviru tog postupka ima svojstvo „suda” u smislu članka 267. UFEU‑a, zatraži da naloži preispitivanje ili promjenu te odluke.
49
S obzirom na sva ta razmatranja, u okviru postupka iz članka 2:11. WETS‑a, od posebnog vijeća očito se ne traži da donese sudsku odluku i stoga ono nije „sud” u smislu članka 267. UFEU‑a.
50
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da je zahtjev za prethodnu odluku očito nedopušten.
Troškovi
51
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke iz glavnog postupka pred tijelom koje je uputilo zahtjev, na tom je tijelu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) rješava:
Zahtjev za prethodnu odluku koji je posebno vijeće Gerechtshofa Arnhem‑Leeuwarden (Žalbeni sud u Arnhem‑Leeuwardenu, Nizozemska) uputilo odlukom od 29. ožujka 2024. očito je nedopušten.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: nizozemski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.