Vec C‑538/20
Finanzamt B
proti
W AG
(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Bundesfinanzhof)
Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 22. septembra 2022
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Sloboda usadiť sa – Články 49 a 54 ZFEÚ – Odpočítanie konečných strát stálej prevádzkarne nerezidenta – Štát, ktorý sa vzdal svojej daňovej právomoci na základe dohody o zamedzení dvojitého zdanenia – Porovnateľnosť situácií“
1.        Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Ustanovenia Zmluvy – Pôsobnosť – Činnosť vykonávaná spoločnosťou rezidentom v inom členskom štáte prostredníctvom stálej prevádzkarne – Zahrnutie
(Články 49 a 54 ZFEÚ)
(pozri body 14, 15)
2.        Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Daňová právna úprava – Daň z príjmov právnických osôb – Zohľadnenie konečných strát – Členský štát sídla spoločnosti, ktorý sa vzdal výkonu svojej daňovej právomoci vo vzťahu k výsledkom stálej prevádzkarne nachádzajúcej sa v inom členskom štáte na základe dohody o zamedzení dvojitého zdanenia – Daňový režim umožňujúci spoločnosti rezidentovi odpočítať straty, ktoré dosiahla jej stála prevádzkareň nachádzajúca sa v členskom štáte sídla uvedenej spoločnosti, ale ktorý toto odpočítanie vylučuje vo vzťahu k stratám dosiahnutým stálou prevádzkarňou nachádzajúcou sa v inom členskom štáte – Prípustnosť
(Články 49 a 54 ZFEÚ)
(pozri body 17 – 22, 27 – 29 a výrok)
Zhrnutie
W AG, akciová spoločnosť prevádzkujúca banku pre obchodovanie s cennými papiermi, má svoje sídlo na daňové účely v Nemecku. V auguste 2004 W otvorila v Spojenom kráľovstve organizačnú zložku. Keďže táto organizačná zložka nedosahovala zisk, W pristúpila v priebehu prvého polroka 2007 k jej zatvoreniu, takže straty, ktoré tejto prevádzkarni vznikli, nemohli byť prenesené na daňové účely do Spojeného kráľovstva.
Finanzamt B (Daňový úrad B, Nemecko) odmietol zohľadniť tieto straty pri výpočte dane, ktorú mala W zaplatiť v Nemecku za rok 2007. W napadla toto zamietnutie na Hessiches Finanzgericht (Finančný súd spolkovej krajiny Hesensko, Nemecko), ktorý rozsudkom zo 4. septembra 2018 tejto žalobe vyhovel.
Daňový úrad B podal proti tomuto rozsudku opravný prostriedok „Revision“ na Bundesfinanzhof (Spolkový finančný súd, Nemecko), ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania. Tento súd uvádzal, že hoci W podlieha v Nemecku dani z príjmov právnických osôb a dani z podnikania v súvislosti so všetkými svojimi príjmami v súlade s nemeckou právnou úpravou(1), straty, ktoré vznikli jej stálej prevádzkarni v Spojenom kráľovstve, sú vylúčené zo základu výpočtu jej dane z príjmov právnických osôb podľa dohody o zamedzení dvojitého zdanenia(2), ktorá od dane z príjmov právnických osôb oslobodzuje zahraničné výsledky, pričom sa však tieto výsledky zohľadňujú na účely určenia uplatniteľnej sadzby dane. To isté platí, aj pokiaľ ide o daň z podnikania. Vnútroštátny súd mal pochybnosti o zlučiteľnosti tohto vylúčenia so slobodou usadiť sa, keďže na rozdiel od strát, ktoré vznikli stálej prevádzkarni nachádzajúcej sa v inom členskom štáte, môžu spoločnosti rezidenti pri určovaní svojho zdaniteľného príjmu zohľadniť straty, ktoré vznikli stálej prevádzkarni rezidentovi.
Súdny dvor však vo svojom rozsudku usudzoval, že z toho nevyplýva žiadne obmedzenie slobody usadiť sa, pretože tieto dve situácie nie sú objektívne porovnateľné.
Posúdenie Súdnym dvorom
Súdny dvor rozhodol, že články 49 a 54 ZFEÚ nebránia daňovému režimu členského štátu, podľa ktorého spoločnosť, ktorá je rezidentom tohto štátu, nemôže odpočítať zo svojho zdaniteľného zisku konečné straty, ktoré dosiahla jej stála prevádzkareň nachádzajúca sa v inom členskom štáte, v prípade, že sa členský štát sídla vzdal na základe dohody o zamedzení dvojitého zdanenia svojej právomoci zdaniť výsledky tejto stálej prevádzkarne.
Je pravda, že takýto daňový režim zavádza rozdielne zaobchádzanie medzi spoločnosťou rezidentom, ktorá vlastní stálu prevádzkareň nachádzajúcu sa v inom členskom štáte, a spoločnosťou rezidentom, ktorá vlastní stálu prevádzkareň rezidenta. Takéto rozdielne zaobchádzanie môže odradiť spoločnosť rezidenta od výkonu jej činnosti prostredníctvom stálej prevádzkarne nachádzajúcej sa v inom členskom štáte. Je prípustné iba vtedy, ak sa týka situácií, ktoré nie sú objektívne porovnateľné, alebo ak je odôvodnené naliehavým dôvodom všeobecného záujmu a primerané tomuto dôvodu.
V tejto súvislosti, pokiaľ ide o opatrenia prijaté členským štátom s cieľom zamedziť alebo zmierniť dvojité zdanenie ziskov spoločnosti rezidenta, sa spoločnosti, ktoré vlastnia stálu prevádzkareň nachádzajúcu sa v inom členskom štáte, v zásade nenachádzajú v situácii porovnateľnej so situáciou spoločností, ktoré vlastnia stálu prevádzkareň rezidenta, okrem prípadu, že vnútroštátna daňová právna úprava sama kladie na roveň tieto dve kategórie prevádzkarní na účely zohľadnenia strát a ziskov, ktoré dosiahli.
Naopak, ak sa ako v tejto veci členský štát sídla spoločnosti vzdal na základe dohody o zamedzení dvojitého zdanenia výkonu svojej daňovej právomoci vo vzťahu k výsledkom stálej prevádzkarne nerezidenta patriacej tejto spoločnosti, pričom uvedená prevádzkareň sa nachádza v inom členskom štáte, situácia spoločnosti rezidenta, ktorá vlastní takúto stálu prevádzkareň, nie je porovnateľná so situáciou spoločnosti rezidenta, ktorá vlastní stálu prevádzkareň rezidenta, vo vzťahu k opatreniam prijatým prvým členským štátom s cieľom zamedziť alebo zmierniť dvojité zdanenie ziskov a symetricky dvojitý odpočet strát vo vzťahu k spoločnostiam rezidentom.
1      § 1 ods. 1 Körperschaftsteuergesetz (zákon o dani z príjmov právnických osôb) a Gewerbesteuergesetz (zákon o dani z podnikania), ktorý na účely výpočtu základu dane z podnikania odkazuje na určenie zisku podliehajúceho dani z príjmov právnických osôb.
2      Článok XVIII ods. 2 dohody z 26. novembra 1964 medzi Spolkovou republikou Nemecko a Spojeným kráľovstvom Veľkej Británie a Severného Írska o zamedzení dvojitého zdanenia a o predchádzaní daňovým únikom, zmenenej dodatkom z 23. marca 1970 (BGBl. 1966 II, s. 359, BGBl. 1967 II, s. 828 a BGBl. 1971 II, s. 46).