62023CC0158
NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY
LAILA MEDINA
prednesené 6. júna 2024 (
1
)
Vec C‑158/23 [Keren] (
i
)
T.G.
proti
Minister van Sociale Zaken en Werkgelegenheid
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podala Raad van State (Štátna rada, Holandsko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Azylová politika – Smernica 2011/95/EÚ – Osoby s postavením medzinárodnej ochrany – Utečenci – Článok 34 – Prístup k prostriedkom pre začlenenie – Povinnosť zabezpečiť prístup k programom pre začlenenie – Ženevský dohovor – Článok 34 – Vnútroštátna právna úprava, ktorá utečencom ukladá povinnosť občianskej integrácie – Povinnosť absolvovať kurzy a znášať náklady na ne – Možnosť požiadať o pôžičku na financovanie týchto nákladov – Povinnosť zložiť skúšku v lehote troch rokov – Neukončenie integračného programu v stanovenej lehote – Povinnosť zaplatiť pokutu – Povinnosť splatiť pôžičku“
1.
Integrácia utečencov je dôležitý a zložitý proces, ktorý si vyžaduje úsilie všetkých zainteresovaných strán, to znamená samotných utečencov a spoločnosti hostiteľskej krajiny. Proces integrácie zahŕňa právne, hospodárske, sociálne a kultúrne aspekty. Preto je len prirodzené, že medzinárodné nástroje, akým je Ženevský dohovor (
2
), ukladajú zmluvným štátom právnu povinnosť uľahčovať „asimiláciu a udeľovanie štátneho občianstva“ utečencom. (
3
) Táto povinnosť bola prebratá do práva Únie článkom 34 smernice o oprávnení (
4
), ktorý stanovuje, že členské štáty „zabezpečia prístup k programom pre začlenenie…, alebo vytvoria predbežné podmienky, ktoré zaručia prístup k takýmto programom“.
2.
Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania bol podaný v rámci sporu medzi T.G. a Minister van Sociale Zaken en Werkgelegenheid (minister sociálnych vecí a práce, Holandsko) (ďalej len „minister“). Spor sa týka rozhodnutia ministra, ktorým po prvé uložil T.G., utečencovi, pokutu vo výške 500 eur za to, že v stanovenej lehote nevykonal integračnú skúšku, a po druhé nariadil T.G. splatenie pôžičky vo výške 10000 eur, ktorú mu poskytli holandské orgány verejnej moci s cieľom umožniť mu financovať náklady na integračné programy. Toto rozhodnutie bolo odôvodnené tým, že T.G. si nesplnil svoju integračnú povinnosť v stanovenej lehote.
3.
V tejto súvislosti sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či a v akom rozsahu môžu členské štáty uložiť osobám, ktoré majú postavenie medzinárodnej ochrany (ďalej len „utečenci“) (
5
) v zmysle smernice o oprávnení, povinnosť zložiť pod hrozbou pokuty včas integračnú skúšku a uhradiť náklady na túto skúšku a súvisiace prípravné kurzy. Osobitosťou tejto veci je, že vnútroštátne programy občianskej integrácie sú v rámci spoločných právomocí Únie a členských štátov jednak právom utečenca podľa práva Únie a jednak povinnosťou utečenca podľa vnútroštátneho práva.
I. Právny rámec
A. Právo Európskej únie
4.
V prejednávanej veci sú relevantné odôvodnenia 3, 4, 12, 13, 15, 16, 40, 41 a 47 smernice o oprávnení.
5.
Článok 34 smernice o oprávnení, nazvaný „Prístup k prostriedkom pre začlenenie“, stanovuje:
„S cieľom uľahčiť začlenenie osôb s postavením medzinárodnej ochrany do spoločnosti členské štáty zabezpečia prístup k programom pre začlenenie, ktoré považujú za vhodné z hľadiska toho, aby sa zohľadnili špecifické potreby osôb s postavením utečenca alebo osôb s postavením doplnkovej ochrany, alebo vytvoria predbežné podmienky, ktoré zaručia prístup k takýmto programom.“
B. Holandské právo
6.
Článok 34 smernice o oprávnení bol do holandského práva prebratý prostredníctvom Wet inburgering (ďalej len „zákon o občianskej integrácii“), ktorého cieľom je povzbudiť cudzincov, aby prevzali zodpovednosť za svoju integráciu. Podľa § 3 tohto zákona v znení platnom v čase skutkových okolností vo veci samej utečenci podliehajú povinnosti občianskej integrácie rovnako ako držitelia niektorých iných povolení na pobyt, akými sú osoby s dlhodobým pobytom. V zásade platí, že každá osoba, na ktorú sa vzťahuje integračná povinnosť, musí zložiť všetky časti integračnej skúšky v lehote troch rokov (ďalej len „lehota na integráciu“).
7.
Vnútroštátny súd uvádza, že podľa § 7b zákona o občianskej integrácii minister predĺži túto lehotu na integráciu v prípadoch, keď prekročenie lehoty nemožno vytýkať osobe, na ktorú sa vzťahuje povinnosť občianskej integrácie, alebo ak táto osoba navštevuje kurz gramotnosti. Minister môže predĺžiť lehotu na integráciu v prípadoch, keď osoba, na ktorú sa vzťahuje integračná povinnosť, vynaložila preukázateľné úsilie o integráciu. V určitých prípadoch môže minister dotknutú osobu oslobodiť od tejto povinnosti.
8.
Vnútroštátny súd ďalej uvádza, že náklady na vnútroštátne integračné programy v zásade znášajú osoby, na ktoré sa vzťahuje povinnosť občianskej integrácie a ktoré môžu na tento účel požiadať o pôžičku až do výšky 10000 eur. Pôžičku je možné použiť na kurzy občianskej integrácie, skúšky občianskej integrácie a/alebo kurzy gramotnosti. Utečenci nie sú povinní splatiť pôžičku, ak v rámci lehoty na integráciu absolvujú všetky časti integračnej skúšky alebo ak sú v tejto lehote oslobodení od integračnej povinnosti alebo v tomto smere získajú výnimku. Ak si nesplnia svoju integračnú povinnosť alebo ju splnia príliš neskoro, musia v zásade splatiť pôžičku v plnej výške.
9.
Ustanovenie § 4.16a Regeling inburgering (vyhláška o občianskej integrácii) nadobudlo účinnosť 1. januára 2022. Podľa tohto ustanovenia, ktoré sa uplatňuje na osoby, ktoré k tomuto dátumu splácajú svoju pôžičku, možno pôžičku úplne alebo čiastočne odpustiť. Minister v zásade odpustí časť dlhu len vtedy, ak osoba, na ktorú sa vzťahuje povinnosť občianskej integrácie, splní túto povinnosť do šiestich mesiacov od uplynutia lehoty alebo je od tejto povinnosti v uvedenej lehote oslobodená. Vo výnimočných prípadoch môže minister dlh čiastočne odpustiť aj vtedy, ak osoba, na ktorú sa vzťahuje integračná povinnosť, túto povinnosť nesplní do šiestich mesiacov, alebo môže dlh odpustiť úplne.
10.
Lehota na splatenie úveru nesmie presiahnuť 10 rokov, pričom sa zohľadní platobná schopnosť dlžníka. V prípade nedostatočnej platobnej schopnosti môže minister stanoviť sumu, ktorá sa má splácať, na 0 eur mesačne. Suma, ktorá prípadne zostane po 10 rokoch, sa odpustí, výnimku predstavujú splátky po lehote splatnosti.
11.
Ustanovenie § 31 ods. 1 zákona o občianskej integrácii stanovuje, že minister uloží správnu pokutu každej osobe, na ktorú sa vzťahuje integračná povinnosť a ktorá nezložila určité časti integračnej skúšky v lehote troch rokov alebo v predĺženej lehote.
12.
Ustanovenie § 32 tohto zákona stanovuje:
„V rozhodnutí o uložení pokuty podľa § 31 ods. 1 minister určí novú lehotu v trvaní najviac dva roky, počas ktorej musí osoba, na ktorú sa vzťahuje povinnosť občianskej integrácie, po oznámení rozhodnutia o uložení pokuty nakoniec absolvovať časti integračnej skúšky uvedenej v § 7 ods. 2 písm. b) a c).“
13.
Podľa § 33 tohto zákona:
„1.   Minister uloží správnu pokutu osobe, na ktorú sa vzťahuje integračná povinnosť a ktorá nezložila časti integračnej skúšky uvedené v § 7 ods. 2 písm. b) a c) v lehote stanovenej v § 32. Ustanovenie § 32 sa uplatní analogicky.
2.   Ak osoba, na ktorú sa vzťahuje integračná povinnosť, nezloží po uplynutí lehoty stanovenej v § 32 časti integračnej skúšky uvedené v § 7 ods. 2 písm. b) a c), minister jej každé dva roky uloží správnu pokutu.“
14.
Ustanovenie § 1 ods. 1 Beleidsregel boetevaststelling inburgering (usmernenia na určovanie pokút v rámci občianskej integrácie) v znení uplatniteľnom v čase skutkových okolností vo veci samej stanovuje kritériá, ktoré treba zohľadniť na účely určenia výšky pokuty. Tieto kritériá zahŕňajú počet hodín, počas ktorých osoba s povinnosťou občianskej integrácie navštevovala integračný kurz alebo kurz holandčiny ako druhého jazyka, počet jej pokusov o zloženie časti integračnej skúšky alebo štátnej skúšky z holandčiny ako druhého jazyka a počet úspešných pokusov o zloženie týchto skúšok. § 1 ods. 2 usmernení spresňuje, že výška pokuty sa určuje na základe tabuľky pokút uvedenej v prílohe týchto usmernení.
15.
Príloha k § 1 ods. 2 obsahuje tabuľku, podľa ktorej je výška pokuty stanovená na 1250 eur za 0 až 149 absolvovaných hodín kurzu, 875 eur za 150 až 299 absolvovaných hodín a 500 eur za 300 alebo viac absolvovaných hodín. Okrem toho možno lehotu na občiansku integráciu predĺžiť a v takom prípade sa neuloží nijaká pokuta. Výška pokuty sa môže znížiť o 20 %, ak dotknutá osoba zloží jednu časť skúšky, o 40 %, ak zloží dve časti, o 60 %, ak zloží tri časti, a o 80 %, ak zloží štyri alebo viac častí skúšky.
II. Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
16.
T.G., eritrejský štátny príslušník, pricestoval do Holandska vo veku 17 rokov. Následne mu bolo udelené povolenie na prechodný pobyt pre osoby, ktorým bolo priznané právo na azyl, na základe čoho v Holandsku požíva medzinárodnú ochranu.
17.
Dňa 8. januára 2016, keď T.G. dovŕšil 18 rokov, mu minister oznámil, že pre neho podľa zákona o občianskej integrácii od 1. februára 2016 platí povinnosť integrovať sa. To znamená, že v zásade v lehote troch rokov musí absolvovať všetky časti integračnej skúšky. Minister predĺžil túto lehotu do 1. februára 2020, lebo T.G. sa dlho nachádzal v prijímacom zariadení pre žiadateľov o azyl a absolvoval vzdelanie.
18.
Keďže T.G. si v stanovenej lehote nesplnil povinnosť integrácie, minister mu uložil pokutu 500 eur a nariadil mu splatenie pôžičky vo výške 10000 eur, ktorú si vzal od Dienst Uitvoering Onderwijs (Výkonná agentúra pre vzdelávanie, Holandsko), v plnej výške.
19.
T.G. podal proti rozhodnutiu ministra námietku, ktorá bola 25. februára 2021 zamietnutá ako nedôvodná. Rechtbank Amsterdam (súd v Amsterdame, Holandsko) zamietol 4. novembra 2021 žalobu, ktorú T.G. podal proti rozhodnutiu z 25. februára 2021, ako nedôvodnú. Uvedený súd rozhodol, že vnútroštátna právna úprava, o ktorú ide vo veci samej, neporušuje článok 34 smernice o oprávnení, keďže zavádza systém ponúkajúci možnosti predĺženia a výnimiek. Umožňuje tiež splatiť každú poskytnutú pôžičku na základe platobnej schopnosti jednotlivca. Tento súd konštatoval, že zásada proporcionality nie je porušená, keďže minister odôvodnene posúdil a zvážil všetky okolnosti. Podľa Rechtbank Amsterdam (súd v Amsterdame) minister dostatočne zohľadnil osobnú situáciu žalobcu vo veci samej tým, že predĺžil lehotu na občiansku integráciu z troch na štyri roky a znížil výšku pokuty. Tento súd nepovažoval pokutu za príliš vysokú vzhľadom na rozsudok P a S. (
6
) Podľa uvedeného súdu minister nie je povinný oslobodiť žalobcu od povinnosť uhradiť pokutu alebo splatiť pôžičku.
20.
Dňa 2. decembra 2021, teda 1 rok a 10 mesiacov po uplynutí lehoty na občiansku integráciu, bola T.G. udelená výnimka z integračnej povinnosti, lebo podľa ministra v tom čase vynaložil dostatočné úsilie na absolvovanie kurzu občianskej integrácie. Touto výnimkou nebola dotknutá povinnosť T.G. zaplatiť pokutu a splatiť úver.
21.
T.G. podal proti rozsudku zo 4. novembra 2021 odvolanie na Raad van State (Štátna rada, Holandsko), ktorá podala návrh na začatie prejudiciálneho konania.
22.
Vnútroštátny súd sa pýta, či článok 34 smernice o oprávnení bráni tomu, aby sa osobám s postavením medzinárodnej ochrany uložila povinnosť občianskej integrácie – ktorá zahŕňa povinnosť zložiť pod hrozbou pokuty skúšku v zásade do troch rokov –, a tomu, aby náklady na integračné programy znášali osoby, na ktoré sa vzťahuje táto povinnosť.
23.
Pokiaľ ide po prvé o integračnú povinnosť, vnútroštátny súd má pochybnosti o tom, či sa rozsudok P a S (
7
) uplatní na prejednávanú vec, lebo tento rozsudok sa týka článku 5 ods. 2 smernice Rady 2003/109/ES z 25. novembra 2003 o právnom postavení štátnych príslušníkov tretích krajín, ktoré sú osobami s dlhodobým pobytom, (
8
) ktorý stanovuje, že členské štáty môžu uložiť integračnú povinnosť, zatiaľ čo smernica o oprávnení takúto možnosť neupravuje.
24.
Po druhé pre prípad, že by podľa práva Únie existovala možnosť uložiť integračnú povinnosť, sa vnútroštátny súd pýta, či pozitívne právo na prístup k integračným programom vyplývajúce z práva Únie môže podľa vnútroštátneho práva v konečnom dôsledku viesť k zakázanému postupu, ktorý môže byť sankcionovaný, ak sa toto právo neuplatní.
25.
Po tretie, pokiaľ ide o náklady na integračné programy, vnútroštátny súd zastáva názor, že požadovať od utečencov, aby tieto náklady uhradili v celom rozsahu, je v rozpore s článkom 34 smernice o oprávnení. V tejto súvislosti článok 34 tejto smernice ukladá členským štátom povinnosť zabezpečiť prístup k programom na začlenenie pre všetkých utečencov. Vnútroštátny súd ďalej uvádza, že skutočnosť, že dotknuté osoby si môžu dohodnúť splátkový kalendár, sa nezdá byť relevantná, keďže povinnosť splatiť značný dlh pretrváva až 10 rokov, čo môže brániť účinnej integrácii v hostiteľskom členskom štáte.
26.
Po štvrté vzniká otázka, či výška pokút a pôžičky ohrozuje dosiahnutie cieľa a potrebný účinok článku 34 smernice o oprávnení. V tejto súvislosti vnútroštátny súd uvádza, že vnútroštátne orgány sú povinné znížiť pokutu, ak je to nevyhnutné na zabezpečenie jej primeranosti. Možno sa však domnievať, že pôžička v spojení s pokutou ide nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie cieľa sledovaného týmto ustanovením, ktorým je uľahčenie integrácie. Niektoré dojednania o splácaní by mohli zmierniť účinky týchto peňažných sankcií. T.G. však v konaní vo veci samej tvrdí, že predmetné opatrenie ho môže odrádzať od toho, aby pracoval, čo narúša jeho integráciu.
27.
Za týchto podmienok Raad van State (Štátna rada) rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Treba článok 34 smernice o oprávnení vykladať tak, že je s ním v rozpore taká vnútroštátna úprava, aká je stanovená v § 7b [zákona o občianskej integrácii], ktorá [utečencom] ukladá pod hrozbou pokuty povinnosť úspešne absolvovať integračnú skúšku?
2.
Treba článok 34 smernice o oprávnení vykladať tak, že je s ním v rozpore taká vnútroštátna úprava, podľa ktorej [utečenci] by mali v zásade v plnej výške uhradiť náklady na integračné programy?
3.
Je z hľadiska odpovede na druhú otázku relevantné, že [utečenci] môžu získať štátnu pôžičku na úhradu nákladov na integračné programy a táto pôžička sa stane nevratnou, keď včas úspešne absolvujú svoju integračnú skúšku alebo sú včas oslobodení od integračnej povinnosti, alebo získajú výnimku?
4.
Keď článok 34 smernice o oprávnení pripúšťa, aby sa [utečencom] pod hrozbou pokuty uložila povinnosť úspešne absolvovať integračnú skúšku a že musia uhradiť náklady za integračné programy v plnej výške, ovplyvňuje potom výška pôžičky, ktorú treba splatiť, prípadne spolu s pokutou, dosiahnutie cieľa a praktický účinok článku 34 smernice o oprávnení?“
28.
Písomné pripomienky predložil T.G., holandská vláda a Európska komisia. Títo účastníci konania boli vypočutí na pojednávaní, ktoré sa konalo 20. februára 2024.
III. Posúdenie
29.
Prejednávaný návrh na začatie prejudiciálneho konania nastoľuje otázku, v akom rozsahu môžu členské štáty podľa smernice o oprávnení uložiť utečencom jednak povinnosť zložiť pod hrozbou pokuty integračnú skúšku a jednak povinnosť znášať všetky alebo časť nákladov na kurzy občianskej integrácie a súvisiacu skúšku.
30.
Na úvod chcem poukázať na to, že holandské právo upravuje štyri samostatné druhy povinností, a to po prvé povinnosť zúčastniť sa na integračných kurzoch, po druhé povinnosť znášať náklady na tieto kurzy (na ktoré možno poskytnúť pôžičku), po tretie povinnosť podrobiť sa integračnej skúške a zložiť ju (a zaplatiť za ňu poplatky) a po štvrté finančné povinnosti, ktoré vznikajú v prípade nezloženia skúšky, a to zaplatiť pokutu a splatiť pôžičku.
31.
Keďže povinnosť zúčastniť sa na integračných kurzoch zahŕňa povinnosť znášať s nimi spojené náklady, tieto dve povinnosti idú ruka v ruke a treba ich analyzovať spoločne. Chronologicky tieto dve povinnosti predchádzajú povinnosti podrobiť sa integračnej skúške a zložiť ju, ako aj finančným záväzkom vyplývajúcim z neúspešného absolvovania skúšky. Preto v týchto návrhoch preskúmam, či uvedené povinnosti sú v súlade s článkom 34 smernice o oprávnení, nie v poradí uvedenom vnútroštátnym súdom, ale v chronologickom poradí. Okrem toho svojou štvrtou otázkou vnútroštátny súd v podstate žiada Súdny dvor, aby preskúmal, či vyššie uvedené povinnosti ohrozujú potrebný účinok (effet utile) tejto smernice. Tejto problematike sa budem venovať spolu s ďalšími otázkami.
32.
Za týchto okolností začnem preskúmaním povinnosti zúčastniť sa kurzov občianskej integrácie a znášať s nimi spojené náklady, ktorá je predmetom druhej a tretej otázky, ako aj prvej časti štvrtej otázky (časť A). Následne sa budem zaoberať povinnosťou podrobiť sa integračnej skúške a zložiť ju a finančnými záväzkami vyplývajúcimi z jej neúspešného absolvovania, ktoré sú predmetom prvej otázky a druhej časti štvrtej otázky (časť B).
A. Povinnosť navštevovať kurzy občianskej integrácie a povinnosť znášať s nimi spojené náklady
33.
Svojou druhou a treťou otázkou, ako aj prvou časťou štvrtej otázky sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 34 smernice o oprávnení vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá ukladá utečencom povinnosť znášať všetky náklady na integračné kurzy, a či je relevantné, že utečenci môžu získať verejnú pôžičku na financovanie nákladov na tieto kurzy a že táto pôžička je im odpustená, ak včas úspešne absolvujú integračnú skúšku alebo sú oslobodení od povinnosti občianskej integrácie.
34.
Pred zodpovedaním týchto otázok považujem za potrebné uviesť niekoľko úvodných poznámok týkajúcich sa pojmov integrácia, kurzy občianskej integrácie a integračné skúšky. Ďalej, keďže povinnosť zúčastniť sa na týchto kurzoch zahŕňa povinnosť zaplatiť za ne, budem analyzovať zlučiteľnosť prvej uvedenej povinnosti s článkom 34 smernice o oprávnení. Až potom sa budem zaoberať poslednou uvedenou povinnosťou.
1.
Úvodné poznámky týkajúce sa integračných kurzov a skúšok pre utečencov
35.
Na úvod treba po prvé poukázať na to, že ako vysvetlil vnútroštátny súd, priznanie ani zachovanie postavenia utečenca nezávisí od vnútroštátnej právnej úpravy, o ktorú ide vo veci samej.
36.
Po druhé z vysvetlení vnútroštátneho súdu som pochopila, že podľa holandského práva osoby, na ktoré sa vzťahuje povinnosť občianskej integrácie, musia v lehote troch rokov – ktorá však môže byť predĺžená – zložiť skúšku pozostávajúcu z rôznych testov, vrátane testov ústnych a písomných znalostí holandského jazyka prinajmenšom úrovne A2 a testov vedomostí o holandskej spoločnosti. (
9
) Kurzy sa zdajú byť spojené s touto skúškou, a teda zahŕňajú jazykové kurzy a kurzy vedomostí o holandskej spoločnosti. (
10
) Preto na účely analýzy uvedenej v týchto návrhoch pojem „kurzy občianskej integrácie“ odkazuje na kurzy súvisiace so znalosťou jazyka a spoločnosti hostiteľskej krajiny („občiansky“ prvok tohto výrazu) a to isté platí pre „skúšku občianskej integrácie“, ktorá zahŕňa skúšku znalosti jazyka a spoločnosti hostiteľskej krajiny. (
11
)
37.
Po tretie na účely týchto návrhov je dôležité rozlišovať medzi pojmom štátny príslušník tretej krajiny a pojmom utečenec, pričom iba pojem utečenec patrí do pôsobnosti Ženevského dohovoru a smernice o oprávnení. (
12
)„Tam, kde sú utečenci zahrnutí do širšej skupiny ‚migrantov‘, kontrola ich pohybu bude mať pravdepodobne prednosť pred uspokojovaním ich potrieb z hľadiska ochrany. Ak sa stiera hranica medzi ‚migrantom‘ a ‚utečencom‘, stiera sa aj rozdiel medzi kontrolou migrácie a ochranou utečencov.“ (
13
)
38.
V tejto súvislosti Súdny dvor v bode 48 rozsudku P a S (
14
) rozhodol, že povinnosť zložiť integračnú skúšku umožňuje zabezpečiť, aby dotknutí štátni príslušníci tretích krajín získali vedomosti, ktoré sú nepopierateľne užitočné na vytvorenie väzieb s hostiteľským členským štátom, a že takáto povinnosť spolu s pokutou môže prispieť k dosiahnutiu cieľov sledovaných smernicou 2003/109. Vzhľadom na to, že článok 5 ods. 2 uvedenej smernice stanovuje, že členské štáty môžu uložiť integračnú povinnosť, zatiaľ čo smernica o oprávnení takúto možnosť neupravuje, však tento rozsudok nie je možné analogicky uplatniť na prejednávanú vec.
39.
Keďže v prejednávanej veci bolo T.G. priznané postavenie utečenca, tieto návrhy sa zaoberajú len právami priznanými utečencom. Vzhľadom na to je kľúčovou otázkou, či členské štáty, ktoré majú pozitívnu povinnosť uľahčiť integráciu utečencov, môžu utečencom uložiť povinnosti týkajúce sa integračných opatrení, a ak áno, aké.
2.
Povinnosť navštevovať kurzy občianskej integrácie
40.
Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že holandský systém občianskej integrácie sa v rozsahu, v akom stanovuje povinnosť členských štátov umožniť prístup k programom integrácie a z neho vyplývajúce právo utečencov na získanie prístupu k takýmto programom, považuje za opatrenie na prebratie článku 34 smernice o oprávnení. (
15
) Je teda potrebné preskúmať právnu povahu tohto opatrenia a požiadavky článku 34 smernice o oprávnení, aby sa zistilo, či členské štáty môžu utečencom uložiť povinnosť zúčastňovať sa na kurzoch občianskej integrácie.
a)
Členské štáty majú právomoc voľnej úvahy, pokiaľ ide o to, či účasť na integračných programoch je alebo nie je povinná
41.
Na úvod treba poukázať na to, že v priestore slobody, bezpečnosti a spravodlivosti si Európska únia a členské štáty delia právomoci podľa článku 4 ods. 2 písm. j) ZFEÚ. (
16
) Článok 2 ods. 2 ZFEÚ stanovuje, že ak Zmluvy prenesú na Úniu v určitej oblasti právomoc, ktorú vykonáva spoločne s členskými štátmi, členské štáty môžu vykonávať svoju právomoc v rozsahu, v akom Únia svoju právomoc nevykonala. (
17
) Pokiaľ ide o integračné programy, normotvorca Únie prijal článok 34 smernice o oprávnení, ktorý ukladá členským štátom povinnosť zabezpečiť prístup k integračným programom. Táto povinnosť vyplýva zo samotného znenia tohto ustanovenia, ktoré stanovuje, že „členské štáty zabezpečia prístup k programom pre začlenenie“. Ako dôsledok tejto povinnosti článok 34 smernice o oprávnení priznáva utečencom právo na prístup k týmto programom. (
18
)
42.
Z toho vyplýva, že toto ustanovenie ukladá členským
štátom – a len členským štátom – povinnosť zaručiť prístup k týmto programom, a pri poskytovaní tohto prístupu musia zohľadniť osobitné potreby utečencov. (
19
) Nič v znení tohto ustanovenia teda neumožňuje domnievať sa, že utečenci sú povinní zúčastniť sa na integračných opatreniach. Podľa môjho názoru by takáto požiadavka išla nad rámec toho, čo zamýšľal normotvorca Únie. (
20
) Pokiaľ ide o utečencov, smernica o oprávnení priznáva právo na prístup k programom integrácie a neukladá utečencovi zodpovedajúcu povinnosť. Pokiaľ výkon tohto práva nepodlieha obmedzeniam, ktoré sú v rozpore s právom Únie a najmä so smernicou o oprávnení, členské štáty disponujú diskrečnou právomocou v súvislosti s tým, či účasť na integračných programoch je alebo nie je povinná. S touto výhradou môže členský štát uložiť utečencom povinnosť zúčastniť sa kurzov občianskej integrácie, keďže táto povinnosť nepatrí do pôsobnosti uvedenej smernice, a teda práva Únie. (
21
)
43.
Ďalej vzniká otázka, v akom rozsahu článok 34 smernice o oprávnení bráni členským štátom v tom, aby vo svojej vnútroštátnej právnej úprave stanovili, že utečenci sú povinní zúčastňovať sa na programoch integrácie, z dôvodu, že takáto povinnosť môže ohroziť práva spojené s postavením utečenca vrátane práva na prístup k týmto programom.
b)
Požiadavky podľa smernice o oprávnení
44.
Ako už Súdny dvor uviedol, členské štáty nemôžu uplatňovať vnútroštátnu právnu úpravu, ktorá by mohla ohroziť dosiahnutie cieľov smernice o oprávnení, a tým ju zbaviť potrebného účinku. (
22
) Je dôležité, aby uplatniteľné vnútroštátne ustanovenia nemohli ohroziť minimálne normy zavedené touto smernicou a najmä jej článkom 34.
45.
Podľa ustálenej judikatúry je pri výklade ustanovenia práva Únie potrebné zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou. (
23
)
1) Doslovný výklad
46.
Pokiaľ ide o znenie článku 34 smernice o oprávnení, ako som uviedla vyššie, (
24
) po prvé tento článok stanovuje povinnosť členských štátov zaručiť prístup k programom na začlenenie a z toho vyplývajúce právo utečencov na prístup k týmto programom.
47.
Pokiaľ ide o pojmy „začlenenie“ a „uľahčenie“, treba medzi týmito dvoma pojmami rozlišovať. Začlenenie zvyčajne nastáva, keď sú jednotlivci schopní prijať kultúrne normy dominantnej alebo hostiteľskej kultúry pri zachovaní svojej kultúry pôvodu – a preto je často synonymom dvojkultúrnosti (
25
) –, zatiaľ čo výraz „uľahčenie začlenenia“ by sa mal chápať ako prijatie opatrení, ktoré okrem iného poskytujú utečencom podporu a poradenstvo, bezpečnosť, stabilitu, integračné programy, kultúrne väzby, jazykové kurzy alebo kurzy na osvojenie kultúry, národných hodnôt, základných noriem, zásad a spôsobu života. (
26
) Z toho vyplýva, že cieľ spočívajúci v uľahčení začlenenia zahŕňa povinnosť, ktorá prináleží spoločnosti hostiteľského členského štátu. Preto keď sa v článku 34 smernice o oprávnení spomína uľahčenie, ukladá povinnosť členským štátom, ktoré musia prijať pozitívne opatrenia umožňujúce utečencom začleniť sa. (
27
) Okrem toho tento pojem zahŕňa nielen kurzy, ale aj vytváranie iných právnych, hospodárskych, sociálnych a kultúrnych väzieb a zavádzanie rôznych prostriedkov podpory. Z toho vyplýva, že integračné programy, ktoré majú zvyčajne formu kurzov integrácie, sú jedným zo spôsobov, ako uľahčiť začlenenie. Ako je zjavné z odôvodnenia 47 smernice o oprávnení, takéto programy zahŕňajú v prípade potreby jazykovú prípravu a „poskytovani[e] informácií o právach a povinnostiach jednotlivca súvisiacich s… postavením ochrany [utečencov] v príslušnom členskom štáte“. (
28
)
48.
Po druhé článok 34 smernice o oprávnení stanovuje povinnosť „zabezpeči[ť] prístup k programom pre začlenenie“alebo„vytvori[ť] predbežné podmienky, ktoré zaručia prístup k takýmto programom“. Výraz „vytvoria predbežné podmienky, ktoré zaručia prístup k [programom integrácie]“, naznačuje, že členské štáty majú pozitívnu povinnosť vytvoriť podmienky, ktoré zabezpečia, aby utečenci mali možnosť zúčastniť sa na integračných programoch. Bez ohľadu na použitie spojky „alebo“ v tomto ustanovení z toho logicky vyplýva, že povinnosť vytvoriť tieto predpoklady je doplnkovou povinnosťou k povinnosti zabezpečiť prístup k integračným programom a vzniká, ak dotknutá osoba potrebuje pomoc s prístupom k týmto programom.
49.
Po tretie článok 34 smernice o oprávnení stanovuje, že integračné programy musia byť „vhodné z hľadiska toho, aby sa zohľadnili špecifické potreby [utečencov]“. Táto povinnosť znamená, že ako sa uvádza v odôvodnení 47, integračné programy poskytované utečencom by mali v čo najväčšej možnej miere zohľadňovať osobitné potreby a špecifiká situácie utečencov, v prípade potreby aj prostredníctvom jazykového vzdelávania a poskytovania informácií o právach a povinnostiach jednotlivca súvisiacich s ich postavením ochrany v dotknutom členskom štáte.
50.
Z toho vyplýva, že hoci doslovný výklad článku 34 smernice o oprávnení ukladá členským štátom povinnosť zohľadniť osobitné potreby utečencov, neumožňuje overiť, či členské štáty môžu uložiť utečencom povinnosť zúčastniť sa kurzov občianskej integrácie. Preto je nevyhnutné preskúmať kontext tohto ustanovenia a účel smernice.
2) Kontextový výklad
51.
Podľa judikatúry Súdneho dvora sa smernica o oprávnení má vykladať v súlade so Ženevským dohovorom a inými relevantnými zmluvami uvedenými v článku 78 ods. 1 ZFEÚ, ako aj s právami uznanými v Charte základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“). (
29
) Okrem toho treba zohľadniť judikatúru v oblasti práv priznaných kapitolou VII tejto smernice.
i) Článok 34 Ženevského dohovoru
52.
Článok 34 smernice o oprávnení preberá, hoci čiastočne, článok 34 Ženevského dohovoru do práva Únie, takže článok 34 smernice sa má vykladať vo svetle tohto ustanovenia dohovoru, ale len v rozsahu, v akom bol začlenený do práva Únie. Článok 34 smernice o oprávnení musí poskytovať úroveň ochrany, ktorá je prinajmenšom rovnocenná úrovni poskytovanej článkom 34 Ženevského dohovoru. (
30
)
53.
V tejto súvislosti zo znenia článku 34 Ženevského dohovoru vyplýva, že zmluvné štáty sú povinné okrem iného v čo najväčšej možnej miere uľahčiť asimiláciu utečencov. Komentár k Ženevskému dohovoru (
31
) podporuje názor, že Ženevský dohovor zaväzuje zmluvné štáty poskytovať prístup k jazykovému vzdelávaniu. Pojem „asimilácia“ sa vzťahuje na jazykové kurzy a vedomosti o spoločnosti. Článok 34 smernice o oprávnení sa teda musí vykladať tak, že stanovuje minimálny štandard integrácie do spoločnosti hostiteľského členského štátu.
54.
Okrem toho z pojmu „uľahčenie“ uvedeného v článku 34 Ženevského dohovoru vyplýva, že štáty musia zohľadniť zraniteľnosť osôb s postavením utečenca, ktorá je pre tento dohovor kľúčová. Autori Ženevského dohovoru vylúčili uloženie donucovacích opatrení alebo povinností utečencom. (
32
) Úrad UNHCR tiež zdôrazňuje, že vzhľadom na osobitnú zraniteľnosť utečencov by sa nemali ukladať sankcie utečencom, ktorí neprejdú jazykovým testom. (
33
) Účelom „uľahčenia integrácie“ podľa článku 34 Ženevského dohovoru je umožniť utečencom využívať rad práv spojených s postavením utečenca. Z toho vyplýva, že článok 34 smernice o oprávnení v spojení so Ženevským dohovorom sa má vykladať v tom zmysle, že jeho cieľom je podporovať integráciu, a nie ukladať obmedzenia, ktoré by mohli brániť tomuto cieľu. Toto ustanovenie sa má tiež vykladať v tom zmysle, že pri uľahčovaní integrácie musia členské štáty zohľadniť zraniteľnosť osôb s postavením utečenca a zabezpečiť požívanie práv spojených s týmto postavením.
ii) Právo na azyl zakotvené v článku 18 Charty
55.
Článok 18 charty zakotvuje „právo na azyl“. Podľa vysvetliviek k tomuto ustanoveniu, ktoré treba zohľadniť pri jeho výklade, (
34
)„znenie tohto článku je založené na [bývalom článku 63 ES], ktorý je v súčasnosti nahradený článkom 78 [ZFEÚ], ktorý Únii ukladá povinnosť dodržiavať Ženevský dohovor o postavení utečencov“. Z vysvetliviek teda vyplýva, ako tvrdia niektorí akademici, že článok 18 Charty nemá samostatný obsah, ale len vykonáva záruky stanovené v Ženevskom dohovore a jeho protokole. (
35
)
56.
Odkaz na Ženevský dohovor však neznamená, že článok 18 Charty nemá pridanú hodnotu. V prvom rade právo na azyl nie je zakotvené v sekundárnych právnych predpisoch EÚ, ale v primárnom práve EÚ, a to nielen ako právny základ umožňujúci normotvorcovi Únie začleniť Ženevský dohovor do právneho poriadku EÚ, ale aj ako základné právo. Na rozdiel od Ženevského dohovoru, ktorý možno chápať tak, že len ukladá medzinárodné záväzky zmluvným stranám, Charta priznáva právu na azyl rozmer základného práva.
57.
Podľa môjho názoru tento rozmer svedčí v prospech tvrdenia, že článok 34 smernice o oprávnení a ostatné ustanovenia uvedené v jej kapitole VII sa majú vykladať v tom zmysle, že zakotvujú práva, keďže konkretizujú článok 18 Charty. (
36
) Preto skutočnosť, že členským štátom prináleží rozhodnúť, či utečencom uložia povinnosť zúčastňovať sa na integračných kurzoch, nemôže spochybniť právo na azyl ako také, ani ohroziť účinnosť práv spojených s postavením utečenca.
58.
Preto sa domnievam, že článok 18 Charty slúži na posilnenie myšlienky, že právo na azyl je v prvom rade o priznaní práv utečencom, a nie o uložení povinností, ktoré môžu ohroziť účinnosť týchto práv.
iii) Práva priznané kapitolou VII smernice o oprávnení
59.
Mala by sa zohľadniť osobitná povaha kapitoly VII smernice o oprávnení. Predovšetkým pokiaľ ide o práva priznané kapitolou VII smernice 2004/83, ktorá predchádzala kapitole VII smernice o oprávnení, Súdny dvor rozhodol, že „keďže tieto práva priznané utečencom sú dôsledkom priznania postavenia utečenca…, kým utečenec má takéto postavenie, musí mať práva, ktoré sú mu tak zaručené smernicou 2004/83, pričom tieto práva možno obmedziť len za podmienok stanovených kapitolou VII tejto smernice a členské štáty nemajú právo stanoviť ďalšie obmedzenia, ktoré v nej nie sú uvedené“. (
37
) Keďže kapitola VII smernice o oprávnení obsahuje ustanovenia, ktoré sú takmer totožné s kapitolou VII predchádzajúcej smernice, táto judikatúra je naďalej relevantná. V tejto súvislosti Súdny dvor rozhodol, že členský štát nemá nijakú diskrečnú právomoc v súvislosti s tým, či bude utečencovi naďalej poskytovať hmotnoprávne výhody zaručené kapitolou VII smernice 2004/83, alebo mu ich odmietne. (
38
)
60.
Treba teda overiť, či povinnosť zúčastniť sa na integračných kurzoch, o ktorú ide vo veci samej, pridáva obmedzenia k právam spojeným s postavením utečenca, ktoré nie sú uvedené v kapitole VII smernice o oprávnení, a najmä či má vplyv na prístup utečencov k integračným programom, ktoré im zaručuje táto smernica. (
39
)
3) Teleologický výklad
61.
Ako som už zdôraznila, členské štáty nemôžu brániť utečencom v účinnom prístupe k integračným programom a v požívaní iných práv spojených s postavením utečenca. (
40
) Preto keď členské štáty stanovia podmienky, ktoré musia utečenci splniť, aby sa mohli zúčastniť na programoch integrácie, musia rešpektovať dva ciele, ktoré sleduje článok 34 smernice o oprávnení: po prvé zabezpečiť prístup k integračným programom alebo vytvoriť podmienky, ktoré zaručia prístup k takýmto programom, a po druhé zohľadniť osobitné potreby utečencov.
62.
Pokiaľ ide o prvý cieľ, v rámci prípravných prác sa v dôvodovej správe pripojenej k návrhu Komisie uvádza, že cieľom integračných programov je poskytovať „osobitnú podporu znevýhodneným skupinám“, a „nielen im umožniť rovnaký prístup k bežným pracovným príležitostiam a príležitostiam na vzdelávanie“. (
41
) Preto v rozsahu, v akom článok 34 smernice o oprávnení predstavuje opatrenie na zvýšenie úrovne „znevýhodnenej skupiny“, aby sa táto skupina dostala na rovnakú úroveň ako štátni príslušníci hostiteľských členských štátov, pokiaľ ide o pracovné príležitosti a príležitosti na vzdelávanie, by sa uvedené opatrenie malo vykonávať tak, aby účinne umožňovalo prístup k integračným programom. (
42
) V opačnom prípade takéto opatrenie nedosiahne svoj vyrovnávací cieľ.
63.
Pokiaľ ide o druhý cieľ, podľa článku 34 smernice o oprávnení členské štáty tiež „zohľadni[a] špecifické potreby osôb s postavením utečenca“. (
43
) V tejto súvislosti odôvodnenie 47 ďalej uvádza, že osobitné potreby a špecifiká situácie utečencov by sa mali v čo najväčšej miere zohľadniť v integračných programoch určených pre tieto osoby, v prípade potreby aj prostredníctvom jazykového vzdelávania a poskytovania informácií o právach a povinnostiach jednotlivca súvisiacich s ich postavením ochrany v príslušnom členskom štáte.
64.
Okrem toho v prípravných prácach Komisia najmä uviedla, pokiaľ ide o prístup k prostriedkom integrácie a obsah ochrany podľa smernice o oprávnení, že „aby sa zabezpečil účinný výkon práv, ktoré sa formálne udeľujú osobám pod ochranou, je nevyhnutné vyriešiť špecifické problémy, ktorým tieto osoby čelia pri začleňovaní“ (
44
). Pokiaľ ide o prístup k prostriedkom na začlenenie, podľa Komisie „skutočné možnosti [utečencov] na začlenenie by boli výrazne väčšie, ak by sa v rámci programov pre začlenenie náležite zohľadňovali rozdielne vzdelanostné a odborné predpoklady alebo iné osobitné okolnosti ich situácie“ (
45
).
65.
V posúdení vplyvu tohto návrhu sa ako príklady takýchto integračných programov uvádzajú „prípravné programy a kurzy jazykového vzdelávania čo najviac prispôsobené týmto osobitným potrebám“. (
46
) Výraz „v prípade potreby“ znamená, že členské štáty „môžu flexibilne uplatňovať opatrenia, ktoré považujú za najvhodnejšie a najúčinnejšie, pričom zohľadnia relevantné faktory, akým je úroveň vzdelania a pracovné skúsenosti dotknutých osôb, veľkosť a zloženie komunít osôb s postavením medzinárodnej ochrany“. (
47
)
66.
Z toho podľa môjho názoru vyplýva, že uloženie povinnosti navštevovať kurzy občianskej integrácie utečencom nie je samo osebe obmedzením práva na prístup k programom integrácie, a preto mu článok 34 smernice o oprávnení nebráni. Vzhľadom na cieľ uľahčiť začlenenie by však tieto kurzy mali byť čo najviac prispôsobené potrebám utečencov a v prípade potreby prispievať k vyrovnávaniu postavenia „znevýhodnenej skupiny“.
c)
Uplatnenie na prejednávanú vec
67.
V prejednávanej veci je nepochybné, že získanie jazykových znalostí a znalosti spoločnosti hostiteľského členského štátu prispieva k uľahčeniu každodenného výkonu väčšiny práv zaručených smernicou o oprávnení, najmä pokiaľ ide o prístup k zamestnaniu, vzdelávaniu, sociálnej ochrane, zdravotnej starostlivosti alebo bývaniu. Účasť na kurzoch občianskej integrácie preto pravdepodobne uľahčí dosiahnutie cieľov smernice o oprávnení a umožní účinné vykonávanie práv spojených s postavením utečenca. Z toho vyplýva, že povinnosť zúčastniť sa na takýchto kurzoch sa sama osebe nemá považovať za obmedzenie prístupu k právam priznaným kapitolou VII tejto smernice a najmä jej článkom 34.
68.
Posúdenie by však bolo odlišné, ak by povinnosť zúčastniť sa na takýchto kurzoch utečencom v praxi obmedzovala alebo znemožňovala výkon práv a požívanie výhod zaručených smernicou o oprávnení. Ako zdôraznila Komisia, môže k tomu dôjsť napríklad vtedy, keď frekvencia a trvanie vyučovacích hodín alebo množstvo úloh spojené s prípravou na tieto hodiny bráni utečencom pracovať alebo si hľadať zamestnanie, prípadne obmedzuje ich právo na vzdelanie a odbornú prípravu. (
48
) To isté platí, ak integračné kurzy nie sú prispôsobené osobitným potrebám utečencov, napríklad keď utečenec čelí obmedzeným príležitostiam na vzdelávanie alebo má nízku úroveň gramotnosti. Pre úplnosť pripomínam, že keďže finančným aspektom týchto kurzov a skúšok sa budem zaoberať v časti B svojich návrhov, táto úvaha sa netýka uvedeného aspektu.
69.
Prináleží teda vnútroštátnemu súdu, aby overil, či povinnosť zúčastniť sa na predmetných integračných kurzoch a najmä jej praktické vykonávanie obmedzuje prístup k právam priznaným smernicou o oprávnení, predovšetkým k právam priznaným podľa kapitoly VII tejto smernice. Okrem toho vnútroštátnemu súdu prináleží overiť, či obsah a podmienky týchto kurzov, ktoré sú pre utečencov podľa vnútroštátneho práva povinné, zohľadňujú ich osobitné potreby. Na tento účel by sa mala vykonať analýza toho, či náročnosť a objem kurzov sú prispôsobené špecifickým potrebám utečenca, aby sa dosiahol vyššie uvedený cieľ spočívajúci vo vyrovnávaní úrovne.
3.
Povinnosť znášať náklady na kurzy občianskej integrácie
70.
Vnútroštátny súd uvádza, že systém stanovený spornou vnútroštátnou právnou úpravou je založený na zásade, podľa ktorej náklady integračných programov znášajú samotní utečenci. Na tento účel môžu požiadať o pôžičku až do výšky 10000 eur a čerpať ju. Utečenci nie sú povinní splatiť pôžičku, ak v lehote na občiansku integráciu zložia všetky časti integračnej skúšky alebo ak sú v tejto lehote oslobodení od integračnej povinnosti, prípadne je im udelená výnimka. Naopak, ak si nesplnia povinnosť občianskej integrácie alebo ju splnia príliš neskoro, musia v zásade splatiť pôžičku v plnej výške.
71.
Na úvod treba poukázať na to, že v prejednávanej veci T.G. použil celých 10000 eur na účasť na kurzoch občianskej integrácie a na vykonanie skúšky. V tomto štádiu teda budem analyzovať jeho osobitnú situáciu, pričom vynechám iné prípady, keď osoba potrebuje na úspešné absolvovanie skúšky menej kurzov, a teda na školnom zaplatí nižšiu sumu.
72.
Podľa smernice o oprávnení môžu členské štáty stanoviť v súlade so svojimi vnútroštátnymi právnymi predpismi podmienky, ktoré musia byť splnené na vykonanie povinnosti zúčastniť sa kurzov integrácie, pokiaľ zabezpečia, aby utečenci mali účinný prístup k integračným programom a účinne požívali ostatné práva uvedené v kapitole VII smernice. S touto výhradou môžu členské štáty rozhodnúť, že utečenci musia sami čiastočne alebo úplne znášať náklady spojené s touto povinnosťou alebo že tieto náklady musia znášať daňovníci. Nech je to akokoľvek, ako som už uviedla, (
49
) ak si členský štát zvolí prvú možnosť, podmienky uložené jeho vnútroštátnym právom nemôžu ohroziť ciele sledované článkom 34 smernice o oprávnení, podľa ktorého po prvé členské štáty zabezpečia prístup k programom na začlenenie alebo vytvoria predbežné podmienky, ktoré zaručia prístup k takýmto programom, a po druhé musia zohľadniť špecifické potreby utečencov. (
50
)
73.
Pokiaľ ide o prvý cieľ, keďže článok 34 smernice o oprávnení predstavuje opatrenie na zvýšenie úrovne „znevýhodnenej skupiny“ s cieľom postaviť túto skupinu na rovnakú úroveň so štátnymi príslušníkmi hostiteľského členského štátu, pokiaľ ide o možnosti zamestnania a vzdelávania, (
51
) cena, ktorú musia utečenci zaplatiť za skúšky, by sa mala stanoviť na úrovni, ktorá účinne umožní prístup k integračným programom. (
52
) V opačnom prípade také opatrenie nedosiahne svoj vyrovnávací cieľ. (
53
)
74.
Okrem toho sa domnievam, že pri stanovení tejto úrovne musí dotknutý členský štát preskúmať, či predmetné integračné programy sú potenciálne oprávnené na financovanie z Európskeho fondu pre utečencov, (
54
) ktorý sa v roku 2014 stal Fondom pre azyl, migráciu a integráciu (AMIF), (
55
) a ak áno, či sa tento fond skutočne používa na financovanie časti týchto programov. V prejednávanej veci prináleží vnútroštátnemu súdu, aby overil, či sú predmetné programy financované z tohto fondu, a ak áno, aký vplyv má toto financovanie na náklady jazykových kurzov.
75.
Ak členský štát požaduje, aby utečenci znášali náklady na integračné programy, ktoré sú stanovené na úrovni, ktorá účinne umožňuje prístup k integračným programom, (
56
) vnútroštátne súdy musia preskúmať aj platobné podmienky spojené s týmito nákladmi. Tieto podmienky nesmú obmedzovať právo na prístup k týmto programom. Ako som uviedla vyššie, členské štáty nemôžu uplatniť vnútroštátnu právnu úpravu, ktorá by mohla ohroziť dosiahnutie cieľov smernice o oprávnení, a tým ju zbaviť potrebného účinku. (
57
) Z toho vyplýva, že suma, ktorú musia utečenci zaplatiť, nesmie nadmerne sťažiť alebo znemožniť výkon práva na integráciu, keďže členské štáty sú povinné uľahčiť začlenenie. Okrem toho by splatná suma nemala mať za následok zasahovanie do výkonu iných práv podľa kapitoly VII smernice o oprávnení, akým je bývanie, zdravotná starostlivosť alebo vzdelávanie. Utečenci by nemali byť nútení ohroziť tieto práva, aby mohli zaplatiť za splnenie povinnosti občianskej integrácie.
76.
V tejto súvislosti musia vnútroštátne orgány pri určovaní, či má osoba znášať náklady na integračné programy, individuálne posúdiť finančnú situáciu utečenca. Takéto individuálne posúdenie slúži na určenie rozsahu, v akom by sa mal utečenec finančne podieľať na úhrade integračných programov a skúšok. (
58
) Inými slovami, predmetný finančný záväzok by mal byť uložený v súlade s finančnou a sociálnou situáciou utečenca, a nie na základe toho, či zložil alebo nezložil integračnú skúšku. Ak vnútroštátne orgány presunú náklady na programy občianskej integrácie na utečenca bez zohľadnenia jeho finančnej a sociálnej situácie, nevytvárajú „predbežné podmienky“, ktoré účinne „zabezpečia prístup k programom pre začlenenie“ v zmysle článku 34 smernice o oprávnení. Podľa môjho názoru pojem „predbežné podmienky“ znamená, že takéto individuálne posúdenie by sa malo vykonať na začiatku, teda skôr než osoba začne kurzy integrácie. (
59
)
77.
Okrem toho, ak je školné príliš vysoké, vzniká otázka, či členský štát účinne zabezpečil prístup k integračným programom tým, že prinútil utečenca zaplatiť poplatky za kurzy občianskej integrácie. Keďže priznanie postavenia utečenca vytvára právo na účinný prístup k výhodám v rámci integrácie podľa článku 34 smernice o oprávnení, prístup k programom integrácie za náročných finančných podmienok z dôvodu vysokých nákladov pre utečenca nepredstavuje účinný prístup.
78.
Skutočnosť, že osoby, na ktoré sa vzťahuje povinnosť občianskej integrácie, môžu požiadať o pôžičku na financovanie nákladov integračných programov, nič nemení na tomto posúdení, keďže pôžička je len spôsobom oddialenia platobnej povinnosti. Okrem toho, ak je pôžička úročená, čo je zrejme prípad vnútroštátnej právnej úpravy, čo však prináleží overiť vnútroštátnemu súdu, platobná povinnosť sa vzťahuje nielen na zaplatenie školného, ale aj na zaplatenie úrokov z pôžičky.
79.
Podľa spornej vnútroštátnej právnej úpravy aj v prípade poskytnutia pôžičky utečencovi povinnosť znášať náklady na integráciu v konečnom dôsledku prislúcha utečencovi. Ak utečenec nezloží integračnú skúšku alebo ju nezloží včas, bude musieť pôžičku splatiť v plnej výške a zostane mu vysoký dlh. Utečenci, ktorí začínajú svoj život v hostiteľskom členskom štáte zadlžení, budú mať pravdepodobne ťažkosti začleniť sa do spoločnosti tohto členského štátu. Existuje teda riziko dvojitej nevýhody: po prvé nevýhoda príslušnosti k zraniteľnej skupine ako utečenec a po druhé nevýhoda spočívajúca v povinnosti splatiť (vysokú) pôžičku z dôvodu neúspešného absolvovania integračnej skúšky. Navyše ak osoba neuspeje pri integračnej skúške, bude pre ňu pravdepodobne ťažšie nájsť si prácu, čo znamená, že utečenci, ktorí nezložia skúšku, sú pravdepodobne najviac znevýhodnenou a najzraniteľnejšou skupinou zo všetkých utečencov. Toto dvojité znevýhodnenie môže podľa môjho názoru priviesť utečenca do situácie sociálneho vylúčenia, ktorá vytvára tlak na verejné zdroje a vedie k finančnej závislosti a strate dôstojnosti utečencov. (
60
) To je presný opak toho, čo mal normotvorca Únie na mysli, keď rozhodol, že členské štáty musia uľahčiť integráciu. (
61
) Nakoniec vzhľadom na ciele článku 34 smernice o oprávnení by sa systém spoplatnenia integračných kurzov alebo skúšok nemal zmeniť na represívny mechanizmus pre utečencov so zlými výsledkami skúšok alebo na obchodnú príležitosť pre podniky, ktoré majú z týchto kurzov a skúšok zisk.
80.
V tejto súvislosti chcem uviesť, že T.G. poukázal na to, že Európska komisia proti rasizmu a intolerancii (ďalej len „ECRI“) (
62
) vyjadrila znepokojenie v súvislosti so skupinou utečencov, ktorí úspešne požiadali o azyl pred rokom 2022, keďže sa na nich naďalej vzťahujú sporné vnútroštátne právne predpisy, okrem iného povinnosť uhradiť vysoké náklady na kurzy občianskej integrácie a prípadne povinnosť zaplatiť pomerne vysokú pokutu za nedodržanie stanovených lehôt. (
63
) Okrem toho ECRI dospela k záveru, že represívny prístup k integrácii s vysokými sankciami a splácaním významných pôžičiek nemožno považovať za obojsmerný proces, ktorý uľahčuje, podporuje a presadzuje integráciu.
81.
Pokiaľ ide o druhú podmienku, podľa ktorej členské štáty musia brať do úvahy špecifické potreby utečencov, (
64
) ako som uviedla vyššie, zdá sa, že táto podmienka sa týka podstatnej časti kurzov, ktoré by mali byť v čo najväčšej miere prispôsobené utečencom. V tejto súvislosti náklady na kurzy nevyhnutne závisia od potrieb utečencov. Osobitná suma účtovaná utečencom by však nemala byť taká vysoká, aby obmedzila účinný prístup ku kurzom. Okrem toho by táto suma nemala byť vyššia pre utečencov s poruchami učenia, lebo by museli absolvovať viac kurzov a nakoniec platiť viac napriek tomu, že sú v mimoriadne zraniteľnej situácii. Mal by sa vylúčiť prístup, podľa ktorého čím je človek zraniteľnejší, tým viac kurzov potrebuje a tým viac musí zaplatiť.
82.
Vzhľadom na vyššie uvedené sa domnievam, že článok 34 smernice o oprávnení sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá ukladá utečencom povinnosť znášať náklady na programy občianskej integrácie, pričom vnútroštátne orgány vopred individuálne neposudzujú ich finančnú a sociálnu situáciu, a to z dôvodu, že táto povinnosť je nezlučiteľná s povinnosťou zabezpečiť prístup k programom integrácie a nevytvára predbežné podmienky, ktoré zaručia prístup k týmto programom. V každom prípade náklady – ak ich utečenec musí znášať – nesmú byť také vysoké, aby zbavili právo na prístup k integračným programom účinnosti.
B. Povinnosť podrobiť sa integračnej skúške a zložiť ju a sankcie za jej nesplnenie
83.
Svojou prvou otázkou a druhou časťou štvrtej otázky sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 34 smernice o oprávnení vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnemu ustanoveniu, podľa ktorého sú utečenci pod hrozbou pokuty povinní zložiť integračnú skúšku.
1.
Zlučiteľnosť integračnej skúšky so smernicou o oprávnení
84.
Ako som uviedla vyššie, článok 34 smernice o oprávnení výslovne nebráni členským štátom, aby ukladali utečencom povinnosť zúčastňovať sa na programoch občianskej integrácie a na integračných kurzoch. Tieto kurzy okrem toho môžu byť ukončené skúškou a toto ustanovenie nebráni členskému štátu, aby uložil utečencom povinnosť zložiť integračné skúšky. (
65
) Z tohto hľadiska treba preskúmať, či povinnosť podrobiť sa skúške a zložiť ju, o ktorú ide vo veci samej, má vplyv na prístup utečencov k programom integrácie alebo na iné práva, ktoré im zaručuje smernica o oprávnení. (
66
) Pred analýzou rozdielu medzi podrobením sa integračnej skúške a zložením tejto skúšky však posúdim relevantnosť judikatúry týkajúcej sa zlučiteľnosti integračných skúšok s inými smernicami uplatniteľnými na štátnych príslušníkov tretích krajín.
a)
Judikatúra týkajúca sa integračných skúšok v súvislosti s inými smernicami
85.
Po prvé v rozsudku P a S (
67
) Súdny dvor rozhodol, že smernici 2003/109 neodporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá pod hrozbou pokuty ukladá štátnym príslušníkom tretích krajín, ktorí už majú postavenie osoby s dlhodobým pobytom, povinnosť zložiť integračnú skúšku, pokiaľ spôsoby vykonania tejto skúšky nemôžu ohroziť dosiahnutie cieľov sledovaných smernicou, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.
86.
Na podporu tohto záveru Súdny dvor okrem iného poukázal na to, že pokiaľ ide o povinnosť zložiť integračnú skúšku, „nemožno spochybniť, že nadobudnutie jazykových schopností a znalostí o spoločnosti hostiteľského členského štátu značne zjednodušuje komunikáciu medzi štátnymi príslušníkmi tretích krajín a domácimi štátnymi príslušníkmi a okrem toho interakciu a rozvoj sociálnych väzieb medzi nimi. Takisto nemožno spochybniť, že získanie znalostí jazyka hostiteľského členského štátu uľahčuje prístup štátnych príslušníkov tretích krajín na pracovný trh a k odbornému vzdelávaniu.“ (
68
)
87.
Súdny dvor tiež zdôraznil, že vzhľadom na to, že povinnosť zložiť skúšku „umožňuje zabezpečiť, že dotknutí štátni príslušníci tretích krajín získajú znalosti, ktoré sú nesporne užitočné na vytvorenie väzieb s hostiteľským členským štátom, takáto povinnosť neohrozuje dosiahnutie cieľov sledovaných smernicou 2003/109, ale naopak môže sa podieľať na ich dosiahnutí“ (
69
).
88.
Po druhé v rozsudku K a A (
70
) Súdny dvor v rovnakom duchu rozhodol, že smernica 2003/86 nebráni tomu, aby členské štáty požadovali od štátnych príslušníkov tretích štátov zloženie integračnej skúšky. Konštatoval, že požiadavka zložiť integračnú skúšku na základnej úrovni môže zabezpečiť, aby štátni príslušníci tretích krajín získali vedomosti, ktoré sú nesporne užitočné na vytvorenie väzieb s hostiteľským členským štátom.
89.
Je pravda, že úvahy uvedené v rozsudkoch P a S (
71
) a K a A (
72
) nemožno analogicky uplatniť na prejednávanú vec. Prvý rozsudok sa týka len štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí požiadali o postavenie osoby s dlhodobým pobytom podľa smernice 2003/109, (
73
) ktorá uznáva právo na postavenie osoby s dlhodobým pobytom pre štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa počas obdobia piatich rokov zdržiavali na území členského štátu, a ktorá v článku 5 ods. 2 členským štátom výslovne umožňuje prijať integračné podmienky na účely získania takéhoto postavenia. Druhý rozsudok sa týka článku 7 ods. 2 smernice 2003/86, ktorý členským štátom umožňuje požadovať od štátnych príslušníkov tretích krajín, aby na účely zlúčenia rodiny podľa tejto smernice vyhoveli integračným opatreniam v súlade s vnútroštátnym právom. Naopak, smernica o oprávnení neobsahuje nijaké ustanovenie, ktoré by zodpovedalo týmto dvom ustanoveniam. V tejto súvislosti, ako vyplýva z článku 13 smernice o oprávnení, sú členské štáty povinné priznať postavenie utečenca, ak sú splnené podmienky stanovené v kapitolách II a III tejto smernice. Integrácia nie je podmienkou na získanie postavenia utečenca. Okrem toho z odôvodnenia 12 smernice o oprávnení vyplýva, že hlavným cieľom ustanovení tejto smernice nie je zabezpečiť integráciu utečencov ako takú, ale zaručiť uplatňovanie spoločných kritérií na identifikáciu osôb, ktoré potrebujú medzinárodnú ochranu, a minimálnu úroveň výhod pre tieto osoby vo všetkých členských štátoch (jednotné postavenie). (
74
)
90.
Úvahy Súdneho dvora v týchto dvoch veciach týkajúce sa užitočnosti a nevyhnutnosti získania znalostí jazyka a spoločnosti hostiteľského členského štátu na účely prístupu na trh práce a k vzdelávaciemu systému sú však v zásade univerzálne a možno ich uplatniť na všetkých štátnych príslušníkov tretích štátov bez ohľadu na ich postavenie. Tieto úvahy teda platia vo vzťahu k utečencom. Keďže na rozdiel od ustanovení smerníc 2003/109 a 2003/86 článok 34 smernice o oprávnení obsahuje právo na prístup k integračným programom, treba rozlišovať medzi povinnosťou podrobiť sa integračnej skúške a povinnosťou zložiť túto skúšku.
b)
Povinnosť podrobiť sa integračnej skúške
91.
Ak má utečenec právo na prístup k programom integrácie, povinnosť navštevovať kurzy občianskej integrácie a podrobiť sa skúške môže do určitej miery podporiť získavanie vedomostí počas týchto kurzov, a tým uľahčiť integráciu. Čo sa týka utečenca alebo utečenkyne, príprava na skúšku spôsobuje, že asimiluje vedomosti a je motivovaný alebo motivovaná vyvinúť snahu navyše. Pre členský štát je organizovanie skúšok spôsob, ako posúdiť, či si osoba osvojila vedomosti poskytnuté v kurze. Vykonávanie skúšok teda môže byť užitočným nástrojom na meranie a monitorovanie efektívnosti kurzov – o to viac, ak sú tieto kurzy financované z verejných zdrojov. Okrem toho môže byť užitočným nástrojom, ktorý členským štátom umožní získať spätnú väzbu o integračných zručnostiach a znalostiach nielen utečencov ako skupiny, ale aj utečencov jednotlivo, ako prostriedok na poskytnutie viac individualizovaných riešení.
92.
Preto tvrdím, že účasť na skúškach v rámci kurzov integrácie môže prispieť k vzdelávaciemu procesu, a tým uľahčiť integráciu utečencov. Zastávam názor, že v takom prípade skutočnosť, že členské štáty požadujú od utečencov vykonanie skúšky na konci programu, nemôže sama osebe ohroziť dosiahnutie cieľov smernice o oprávnení za predpokladu, že lehota na vykonanie skúšok a súvisiace pracovné zaťaženie neovplyvnia účinné využívanie ostatných práv a výhod zaručených smernicou o oprávnení. V tejto súvislosti treba uviesť, že vnútroštátny súd by mal tiež posúdiť, či je povinnosť podrobiť sa skúške v lehote troch rokov, ktorú v súčasnosti stanovuje sporná vnútroštátna právna úprava, primeraná s prihliadnutím na aspekty, akými sú po prvé obsah, množstvo a relevantnosť vedomostí poskytnutých na kurzoch, po druhé schopnosť dotknutej osoby asimilovať tieto vedomosti, po tretie čas potrebný na získanie týchto vedomostí a po štvrté otázka, či je samotná skúška štruktúrovaná a zorganizovaná tak, aby osoba, ktorá sa jej podrobuje, bola schopná preukázať nadobudnuté vedomosti.
93.
Na rozdiel od ustanovení smerníc 2003/109 a 2003/86 však článok 34 smernice o oprávnení obsahuje povinnosť členských štátov čo najviac prispôsobiť integračné programy potrebám utečencov, (
75
) to znamená, že ak sa členské štáty rozhodnú uskutočňovať také skúšky, ich obsah a lehoty by sa mali prispôsobiť týmto potrebám, čo si môže vyžadovať úpravy skúšobných metód.
94.
Z toho vyplýva, že povinnosť podrobiť sa skúške môže byť prostriedkom na zabezpečenie toho, aby dotknutá osoba nadobudla vedomosti, ktoré sú pre utečencov nepochybne užitočné na nadviazanie väzieb s hostiteľským členským štátom. Možno sa teda domnievať, že povinnosť podrobiť sa skúške sama osebe neohrozuje dosiahnutie cieľov sledovaných smernicou o oprávnení, ale, naopak, môže prispieť k ich dosiahnutiu. (
76
) Vzhľadom na vyššie uvedený cieľ skúšky by však podľa môjho názoru mal byť poplatok za skúšku utečencom odpustený. Hoci v prejednávanej veci stojí jednorazové podrobenie sa skúške 290 eur, táto suma sa v prípade opakovaného konania skúšky zvýši, (
77
) čo pravdepodobne znamená, že utečenci v tejto situácii budú mať k dispozícii menej zdrojov na výkon iných práv podľa kapitoly VII smernice o oprávnení.
95.
V tejto súvislosti treba uviesť, že Súdny dvor v dvoch vyššie uvedených rozsudkoch – P a S (
78
) a K a A (
79
) – rozhodol, že výška poplatkov za integračnú skúšku môže ohroziť dosiahnutie cieľa spočívajúceho v integrácii štátnych príslušníkov tretích krajín podľa smernice 2003/109 a výkon práva na zlúčenie rodiny podľa smernice 2003/86, čím by tieto smernice boli zbavené potrebného účinku. (
80
) V týchto dvoch veciach išlo o zaplatenie pokuty za nesplnenie povinnosti zložiť integračnú skúšku popri uhradení nákladov súvisiacich s vykonanými skúškami. Tieto rozsudky sú preto relevantné pre utečencov, ktorí môžu mať problém zaplatiť poplatky za skúšku raz alebo viackrát. Keďže právo na prístup k programom integrácie je právom, ktoré utečencom priznáva smernica o oprávnení, poplatok za vykonanie skúšky zbavuje článok 34 potrebného účinku.
c)
Povinnosť zložiť integračnú skúšku
96.
Pokiaľ ide o povinnosť zložiť integračnú skúšku, holandské právo v podstate stanovuje, že utečenci sú povinní v určitej lehote zložiť skúšku, ktorou sa preverí ich znalosť holandského jazyka a spoločnosti.
97.
Treba poukázať na to, že Súdny dvor sa vo svojej judikatúre zaoberal predbežnými podmienkami integrácie na účely získania postavenia osoby s dlhodobým pobytom a nároku na výkon práva na zlúčenie rodiny. (
81
) V prejednávanej veci však integračné skúšky možno považovať len za prostriedok na zlepšenie zručností a vedomostí osoby v rámci výkonu práv, ktoré tejto osobe vyplývajú z článku 34 smernice o oprávnení. Ako som uviedla vyššie, povinnosť podrobiť sa integračným skúškam a zložiť ich nemá vplyv na získanie postavenia utečenca. V dôsledku toho, ako v tejto súvislosti uviedla Komisia, úvahy vyplývajúce z judikatúry týkajúcej sa smerníc 2003/109 a 2003/86 nemožno analogicky uplatniť na smernicu o oprávnení.
98.
Povinnosť zložiť skúšku znamená, že existuje dostatočná známka, ktorú je potrebné dosiahnuť na úspešné zloženie skúšky. V kontexte smernice o oprávnení nesmie stanovenie takejto dostatočnej známky viesť k situácii, ktorá by nadmerne sťažila alebo znemožnila výkon práva na prístup k integračným programom – a na ich úspešné absolvovanie. Dôsledky vyplývajúce z nesplnenia povinnosti dosiahnuť dostatočnú známku v teste môžu byť pre utečencov demotivujúce alebo odcudzujúce, a tak brániť ich integrácii v praktickom zmysle.
99.
UNHCR vo svojej správe o integrácii utečencov v Európskej únii zdôraznil, že zavedenie prísnych jazykových testov a skúšok z histórie a kultúry hostiteľskej krajiny môže penalizovať určité kategórie utečencov, najmä staršie alebo negramotné osoby. (
82
)
100.
Vzhľadom na tieto úvahy sa domnievam, že podľa článku 34 smernice o oprávnení členské štáty nie sú oprávnené požadovať od utečencov, aby dosiahli určitú známku v integračných skúškach ako dôkaz integrácie. V dôsledku toho skutočnosť, že členský štát uloží povinnosť zložiť skúšku zo znalostí jazyka alebo spoločnosti hostiteľského členského štátu, nemožno považovať za opatrenie prispievajúce k dosiahnutiu cieľov tejto smernice.
101.
Okrem toho predpokladám, že požiadavka zložiť integračnú skúšku na zabezpečenie toho, aby bola táto skúška povinná, nevyhnutne zahŕňa uloženie sankcie (finančnej alebo inej povahy). Teraz sa budem zaoberať týmto aspektom.
2.
Sankcie: povinnosť zaplatiť pokutu a povinnosť splatiť pôžičku
102.
Systém sankcií má dva aspekty. Po prvé za nezloženie integračnej skúšky sa ukladá pokuta až do výšky 1250 eur, ktorej uloženie minister môže opakovať. V prejednávanej veci však minister uložil T.G. pokutu vo výške 500 eur a v spise nie je zmienka o opätovnom uložení tejto pokuty. V prejednávanej veci teda nejde o maximálnu výšku pokuty ani o jej opakované ukladanie. Po druhé existuje povinnosť splatiť pôžičku v maximálnej výške 10000 eur. Hoci vnútroštátny súd túto povinnosť nekvalifikuje ako „sankciu“, môže sa ňou stať, ak utečenec nezloží integračnú skúšku včas, a za týchto okolností nadobudne represívnu povahu. Tieto dve „sankcie“ existujú súčasne a ukladajú sa kumulatívne. V prejednávanej veci je T.G. totiž oslobodený od svojej povinnosti integrácie od decembra 2021 vzhľadom na úsilie, ktoré vynaložil, ale tieto dve peňažné sankcie zostávajú v platnosti.
103.
Na úvod by som chcela pripomenúť, že ako zdôrazňuje aj UNHCR, z dôvodu osobitnej zraniteľnosti utečencov by sa osobám, ktoré nezložia integračnú skúšku, nemali ukladať sankcie. Autori Ženevského dohovoru výslovne nemali v úmysle ukladať utečencom donucovacie opatrenia alebo povinnosti. (
83
) Absencia nátlaku by mala byť usmernením pri výklade článku 34 smernice o oprávnení. (
84
) Absencia donucovania predovšetkým znamená, že opatrenia, ktorých cieľom je uľahčiť integráciu, nemôžu mať represívnu povahu.
104.
Pokiaľ ide o povinnosť splatiť pôžičku, článok 34 smernice o oprávnení ukladá členským štátom povinnosť „vytvoriť predbežné podmienky“, ktoré utečencom zaručia prístup k programom na začlenenie. Povinnosť znášať náklady integračných kurzov a skúšok v prípade, že utečenec nezloží integračnú skúšku v stanovenej lehote, má teda represívnu povahu a ako taká ohrozuje cieľ sledovaný týmto ustanovením. Najzraniteľnejší utečenci, ktorým sa nepodarí zložiť skúšky včas, patria medzi osoby, ktorých sa toto represívne opatrenie týka najviac. (
85
)
105.
Skutočnosť, že utečenci si môžu dohodnúť splátkový kalendár, ktorý zohľadňuje ich platobnú schopnosť, má v tejto súvislosti menší význam. Za týchto okolností povinnosť splatiť značný dlh zostáva v platnosti až 10 rokov, čo môže v skutočnosti brániť účinnej integrácii v členskom štáte. Ako uvádza ECRI, represívny prístup k integrácii prostredníctvom sankcií a splácania vysokých pôžičiek nemožno považovať za proces, ktorý uľahčuje, podporuje a presadzuje integráciu. (
86
)
106.
Okrem toho uloženie takejto pokuty utečencom nevyhnutne vedie k zníženiu ich finančných prostriedkov, čo môže mať negatívny vplyv na výkon ich práv stanovených v kapitole VII smernice o oprávnení, najmä ak sú ich finančné prostriedky už aj tak obmedzené.
107.
Ako uviedla Komisia, uloženie povinnosti zložiť integračnú skúšku pod hrozbou pokuty zo strany členského štátu by mohlo odradiť štátnych príslušníkov tretích krajín od podania žiadosti o medzinárodnú ochranu v dotknutom členskom štáte alebo viesť k sekundárnym pohybom do členských štátov, ktoré takúto povinnosť nestanovujú. Ako však vyplýva z odôvodnenia 13 smernice o oprávnení, jedným z cieľov tejto smernice je prispieť k obmedzeniu sekundárnych pohybov medzi členskými štátmi.
108.
V každom prípade, ak by Súdny dvor rozhodol, že možno uložiť pokutu za nedodržanie povinnosti zložiť integračnú skúšku, suma 500 eur sa zdá byť neprimeraná, a teda v rozpore s právom Únie. (
87
)
109.
Z týchto dôvodov sa domnievam, že ak členský štát uloží utečencom povinnosť zložiť integračnú skúšku pod hrozbou uloženia povinnosti splatiť pôžičku a pokuty, ohrozuje to dosiahnutie cieľov smernice o oprávnení a narúša potrebný účinok jej článku 34.
IV. Návrh
110.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré položila Raad van State (Štátna rada, Holandsko), takto:
Ustanovenia smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/95/EÚ z 13. decembra 2011 o normách pre oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva mať postavenie medzinárodnej ochrany, o jednotnom postavení utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a o obsahu poskytovanej ochrany a najmä jej článok 34
sa majú vykladať v tom zmysle, že:
–
nebránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá ukladá utečencom povinnosť zúčastniť sa kurzov občianskej integrácie, pod podmienkou, že táto povinnosť neobmedzuje prístup k právam, ktoré im priznáva táto smernica a najmä jej kapitola VII, a zohľadňuje ich špecifické potreby,
–
bránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá ukladá utečencom povinnosť znášať vysoké náklady na integračné programy, pričom vnútroštátne orgány vopred individuálne neposudzujú ich finančnú a sociálnu situáciu, a to z dôvodu, že táto povinnosť je nezlučiteľná s povinnosťou zabezpečiť prístup k programom integrácie a nevytvára predbežné podmienky, ktoré zaručia prístup k týmto programom,
–
nebránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá ukladá utečencom povinnosť podrobiť sa integračnej skúške zahŕňajúcej ústne a písomné zručnosti v úradnom jazyku hostiteľského členského štátu a vedomosti o spoločnosti tohto členského štátu, a
–
bránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá ukladá utečencom povinnosť zložiť takúto skúšku pod hrozbou uloženia povinnosti splatiť pôžičku a pokuty, lebo ohrozuje dosiahnutie cieľov smernice 2011/95 a narúša potrebný účinok článku 34 tejto smernice.
(
1
)	Jazyk prednesu: angličtina.
(
i
)	Názov tejto veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.
(
2
)	Dohovor o právnom postavení utečencov podpísaný v Ženeve 28. júla 1951 [Zbierka zmlúv Organizácie Spojených národov, zv. 189, s. 150, č. 2545 (1954)] vstúpil do platnosti 22. apríla 1954. Bol zmenený a doplnený Protokolom týkajúcim sa právneho postavenia utečencov uzavretým v New Yorku 31. januára 1967, ktorý vstúpil do platnosti 4. októbra 1967 (ďalej len „Ženevský dohovor“).
(
3
)	Článok 34 tohto dohovoru, nazvaný „Udelenie štátneho občianstva“, stanovuje, že „zmluvné štáty sa zaväzujú čo najviac uľahčovať utečencom asimiláciu a udeľovanie štátneho občianstva. Vyvinú všetko úsilie najmä na urýchlenie konania o udelenie štátneho občianstva a na čo najväčšie zníženie poplatkov a trov tohto konania.“
(
4
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2011/95/EÚ z 13. decembra 2011 o normách pre oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva mať postavenie medzinárodnej ochrany, o jednotnom postavení utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a o obsahu poskytovanej ochrany (Ú. v. EÚ L 337, 2011, s. 9).
(
5
)	Hoci návrh na začatie prejudiciálneho konania a otázky, ktoré obsahuje, odkazujú na „osoby s postavením medzinárodnej ochrany“, ako vyplýva z uvedeného návrhu, T.G. má postavenie utečenca a nezdá sa, že by bolo v týchto návrhoch potrebné analyzovať situáciu držiteľov doplnkovej ochrany. Článok 1 bod A ods. 2 prvý pododsek Ženevského dohovoru stanovuje, že pojem „utečenec“ sa vzťahuje na každú osobu, ktorá „sa nachádza mimo svojho štátu a má oprávnené obavy pred prenasledovaním z rasových, náboženských a národnostných dôvodov alebo z dôvodu príslušnosti k určitej sociálnej skupine alebo zastávania určitých politických názorov, nemôže prijať alebo v dôsledku uvedených obáv odmieta ochranu svojho štátu“. Táto definícia bola prebratá do článku 2 písm. d) smernice o oprávnení.
(
6
)	Rozsudok zo 4. júna 2015 (C‑579/13, EU:C:2015:369).
(
7
)	Rozsudok zo 4. júna 2015 (C‑579/13, EU:C:2015:369, bod 48).
(
8
)	Ú. v. EÚ L 16, 2004, s. 44; Mim. vyd. 19/006, s. 272.
(
9
)	Ustanovenie § 7 ods. 2 zákona o občianskej integrácii.
(
10
)	Pozri § 16 zákona o občianskej integrácii.
(
11
)	Profesor Grahl‑Madsen okrem iného uvádza, že „v článku 34 to v skutočnosti znamenalo vytvorenie základov alebo sústavy postupných krokov, aby sa utečenec mohol oboznámiť s jazykom, zvyklosťami a spôsobom života národa, uprostred ktorého žije, aby sa mohol bez pocitu, že sa naňho vyvíja nátlak, lepšie začleniť do hospodárskeho, sociálneho a kultúrneho života krajiny, do ktorej utiekol, <pozri Úrad vysokého komisára OSN pre utečencov [ďalej len „UNHCR“], Komentár k Dohovoru o utečencoch z roku 1951 (články 2 až 11, 13 až 37), október 1997, s. 146>.
(
12
)	Pozri najmä odôvodnenia 3, 4 a 15 smernice o oprávnení.
(
13
)	FELLER, E., bývalý asistent vysokého komisára UNHCR pre ochranu.
(
14
)	Rozsudok zo 4. júna 2015 (C‑579/13, EU:C:2015:369).
(
15
)	Pozri bod 4 návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
(
16
)	Článok 67 ods. 2 ZFEÚ stanovuje, že Európska únia tvorí spoločnú politiku okrem iného v oblasti azylu. Okrem toho článok 78 ods. 1 ZFEÚ stanovuje, že Únia rozvíja spoločnú azylovú politiku, ktorá je v súlade so Ženevským dohovorom. Článok 78 ods. 2 ZFEÚ ďalej uvádza, že normotvorca Únie prijme na tento účel opatrenia.
(
17
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. septembra 2013, Panellinios Syndesmos Viomichanion Metapoiisis Kapnou (C‑373/11, EU:C:2013:567, bod 26).
(
18
)	Pozri v tomto zmysle odôvodnenia 12 a 40, ako aj článok 23 ods. 2 smernice o oprávnení, ako aj rozsudky z 24. júna 2015, T. (C‑373/13, EU:C:2015:413, body 95, 96 a 97), a zo 14. mája 2019, M a i. (Odňatie postavenia utečenca) (C‑391/16, C‑77/17 a C‑78/17, EU:C:2019:403, body 91 a 99).
(
19
)	Pozri najmä dôvodovú správu k návrhu smernice Rady o minimálnych normách pre oprávnenie a postavenie štátnych príslušníkov tretej krajiny a osôb bez štátneho občianstva ako utečencov alebo osôb, ktoré inak potrebujú medzinárodnú ochranu [neoficiálny preklad] (COM(2001)0510 final). Pokiaľ ide o článok 31 [ktorý sa stal článkom 34 smernice Rady 2004/83/ES z 29. apríla 2004 o minimálnych ustanoveniach pre oprávnenie a postavenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva ako utečencov alebo osôb, ktoré inak potrebujú medzinárodnú ochranu, a obsah poskytovanej ochrany (Ú. v. EÚ L 304, 2004, s. 12; Mim. vyd. 19/007, s. 96)], Komisia vysvetľuje, že je „potrebné poskytovať osobitnú podporu znevýhodneným skupinám vrátane mnohých utečencov, a nielen im umožniť rovnaký prístup k bežným pracovným príležitostiam a príležitostiam na vzdelávanie“.
(
20
)	Naopak, do svojho návrhu nariadenie Európskeho parlamentu a Rady o normách pre podmienky, ktoré musia spĺňať štátni príslušníci tretej krajiny alebo osoby bez štátnej príslušnosti na poskytnutie medzinárodnej ochrany, pre jednotné postavenie utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a pre obsah poskytovanej ochrany, a ktorým sa mení smernica Rady 2003/109/ES z 25. novembra 2003, pokiaľ ide o postavenie štátnych príslušníkov tretej krajiny, ktorí sú osobami s dlhodobým pobytom (COM(2016) 466 final), normotvorca zaviedol ustanovenie, ktoré členským štátom umožňuje stanoviť povinnú účasť osôb s postavením medzinárodnej ochrany na integračných opatreniach (článok 38 ods. 2 tohto návrhu).
(
21
)	Pozri analogicky rozsudky z 24. októbra 2013, Drozdovs (C‑277/12, EU:C:2013:685, bod 31 a tam citovaná judikatúra), a zo 14. septembra 2017, Delgado Mendes (C‑503/16, EU:C:2017:681, bod 47).
(
22
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. júna 2015, P a S (C‑579/13, EU:C:2015:369, bod 45). Pozri tiež článok 4 ods. 3 ZEÚ, z ktorého vyplýva, že je povinnosťou členských štátov prijať akékoľvek vhodné opatrenie na zabezpečenie plnenia povinností vyplývajúcich zo smernice o oprávnení a zdržať sa akéhokoľvek opatrenia, ktoré by mohlo ohroziť dosiahnutie cieľov tejto smernice. Pozri analogicky rozsudky zo 4. marca 2010, Chakroun (C‑578/08, EU:C:2010:117, bod 43), pokiaľ ide o zlúčenie rodiny, a z 28. apríla 2011, El Dridi (C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, body 53 až 55), pokiaľ ide o prisťahovalectvo a nelegálny pobyt.
(
23
)	Rozsudok z 10. septembra 2014, Ben Alaya (C‑491/13, EU:C:2014:2187, bod 22 a tam citovaná judikatúra).
(
24
)	Pozri body 41 a 42 vyššie.
(
25
)	BERRY, J. W.: Acculturation and adaptation in a new society. In: International Migration, roč. 30, 1992, s. 69 až 85.
(
26
)	Akademici navrhli koncepčný rámec integrácie, ktorý je zoskupený do štyroch kľúčových oblastí: (i) základné aspekty: postavenie utečenca, prístup k právam a občianstvo, (ii) funkčné aspekty: prístup k bývaniu, zdravotnej starostlivosti, sociálnemu zabezpečeniu, dôstojnej práci, finančným službám a vzdelávaniu, (iii) sociálne aspekty: sociálne prepojenia a putá v rámci hostiteľskej komunity, sociálne mosty, siete, sociálne väzby, (iv) uľahčenie: jazyk, školenia, poradenstvo, kultúrne znalosti, bezpečnosť a stabilita. Pozri AGER, A., STRANG, A.: Understanding integration: A conceptual framework. In: Journal of Refugee Studies, roč. 21, 2008, s. 166 až 191; https://academic.oup.com/jrs/article/21/2/166/1621262. Kapitola VII smernice o oprávnení konkretizuje niektoré z týchto oblastí vo forme práv priznaných utečencom.
(
27
)	V oblasti ľudských práv možno rozlišovať medzi povinnosťou rešpektovať, povinnosťou chrániť a povinnosťou uplatňovať práva, hoci toto rozlišovanie nie je ustálené. Článok 34 smernice o oprávnení patrí do tretej kategórie. Alternatívne možno rozlišovať medzi pozitívnymi a negatívnymi povinnosťami.
(
28
)	Pozri tiež dôvodovú správu k pôvodnému návrhu smernice 2004/83, citovanú v poznámke pod čiarou 19, kde Komisia odkazuje na usmernenie č. 7 v rámci usmernení pre zamestnanosť na rok 2001 <rozhodnutie Rady 2001/63/ES z 19. januára 2001 o usmerneniach politík zamestnanosti členských štátov na rok 2001 [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 22, s. 18)>, podľa ktorého „programy určené na uľahčenie začlenenia utečencov do spoločnosti členského štátu by mohli napríklad zahŕňať“„akčný plán šitý na mieru“, pokiaľ ide o „zamestnanosť a vzdelávanie“, „jazykové kurzy“, „základné a pokročilé kurzy odbornej prípravy“, „opatrenia zamerané na podporu samostatnosti“, „podujatia organizované s cieľom oboznámiť sa s históriou a kultúrou členského štátu“ a „podujatia organizované spoločne s občanmi členského štátu na podporu vzájomného porozumenia“.
(
29
)	Pozri okrem iného rozsudok z 9. novembra 2021, Bundesrepublik Deutschland (Zachovanie celistvosti rodiny) (C‑91/20, EU:C:2021:898, bod 27 a tam citovaná judikatúra).
(
30
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. mája 2019, M a i. (Odňatie postavenia utečenca) (C‑391/16, C‑77/17 a C‑78/17, EU:C:2019:403).
(
31
)	Komentár k Dohovoru o utečencoch z roku 1951, články 2 – 11, 13 – 37, uverejnený Divíziou medzinárodnej ochrany UNHCR, 1997, s. 146.
(
32
)	Pozri komentár profesora Grahla‑Madsena citovaný v poznámke pod čiarou 11.
(
33
)	Pozri UNHCR, Poznámka k integrácii utečencov v Európskej únii, máj 2007, k dispozícii na adrese: https://www.refworld.org/policy/legalguidance/unhcr/2007/en/41624.
(
34
)	Pozri článok 52 ods. 7 Charty.
(
35
)	LOCK, T.: Article 18 CFR. In: KELLERBAUER, M., KLAMERT, M., TOMKIN, J. (ed.): The EU Treaties and the Charter of Fundamental Rights: A Commentary. s. 2154.
(
36
)	Je dôležité poukázať na to, že v odôvodnení 16 sa uvádza, že smernica o oprávnení sa usiluje „o zaistenie plného rešpektovania ľudskej dôstojnosti a práva na azyl žiadateľov o azyl a ich sprevádzajúcich rodinných príslušníkov, ako aj o podporu uplatňovania článkov 1, 7, 11, 14, 15, 16, 18, 21, 24, 34 a 35 uvedenej charty a mala by sa preto vykonávať primerane“.
(
37
)	Rozsudok z 24. júna 2015, T. (C‑373/13, EU:C:2015:413, bod 97).
(
38
)	Tamže (bod 95).
(
39
)	Tamže (bod 98).
(
40
)	Pozri bod 44 vyššie.
(
41
)	Pozri článok 31 dôvodovej správy citovanej v poznámke pod čiarou 19.
(
42
)	Pozri bod 44 vyššie.
(
43
)	Pozri tiež odôvodnenie 41 smernice o oprávnení.
(
44
)	Dôvodová správa k návrhu smernica európskeho parlamentu a Rady o minimálnych ustanoveniach pre oprávnenie a postavenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva ako osôb pod medzinárodnou ochranou a obsah poskytovanej ochrany [SEK(2009) 1373] [SEK(2009) 1374]/ [KOM(2009) 551 v konečnom znení] – COD 2009/0164/ „Právne prvky návrhu“, bod 7.
(
45
)	Tamže.
(
46
)	Pracovný dokument útvarov Komisie sprievodný materiál k dokumentu Návrh smernica európskeho Parlamentu a Rady o minimálnych ustanoveniach pre oprávnenie a postavenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva ako osôb pod medzinárodnou ochranou a obsah poskytovanej ochrany – Posúdenie vplyvu [KOM(2009) 551] [SEK(2009) 1374], s. 33.
(
47
)	Tamže.
(
48
)	Pozri v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Szpunar vo veci P a S (C‑579/13, EU:C:2015:39, bod 81).
(
49
)	Pozri bod 44 vyššie.
(
50
)	Pozri body 62 a 63 vyššie.
(
51
)	Pozri dôvodovú správu citovanú v poznámke pod čiarou 19.
(
52
)	Pozri analogicky článok 9 ods. 4 Dohovoru o prístupe k informáciám, účasti verejnosti na rozhodovacom procese a prístupe k spravodlivosti v záležitostiach životného prostredia, podpísaného v Aarhuse 25. júna 1998 a schváleného v mene Európskeho spoločenstva rozhodnutím Rady 2005/370/ES zo 17. februára 2005 (Ú. v. EÚ L 124, 2005, s. 1), ktorý stanovuje, že vnútroštátne postupy preskúmania by nemali byť nedostupne drahé (rozsudok z 15. marca 2018, North East Pylon Pressure Campaign a Sheehy, C‑470/16, EU:C:2018:185, bod 48).
(
53
)	Okrem toho, keďže ide o vyrovnávacie opatrenie, mali by sa zohľadniť podobné vzdelávacie kurzy ponúkané štátnym príslušníkom hostiteľského členského štátu alebo iným štátnym príslušníkom tretích krajín (akými sú pracovníci alebo študenti), ktoré sú tiež zamerané na vyrovnanie úrovne týchto sociálnych skupín, aby sa zabránilo možnej diskriminácii utečencov vo vzťahu k týmto skupinám.
(
54
)	Rada prijala 28. septembra 2000 rozhodnutie 2000/596/ES o zriadení Európskeho fondu pre utečencov ako opatrenie solidarity na podporu rovnováhy v úsilí vynaloženom členskými štátmi pri prijímaní a znášaní dôsledkov prijímania utečencov a vysídlencov.
(
55
)	Pozri článok 8 písm. d) nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 516/2014 zo 16. apríla 2014, ktorým sa zriaďuje Fond pre azyl, migráciu a integráciu, a ktorým sa mení rozhodnutie Rady 2008/381/ES a rušia rozhodnutia Európskeho parlamentu a Rady č. 573/2007/ES a č. 575/2007/ES a rozhodnutie Rady 2007/435/ES (Ú. v. EÚ L 150, 2014, s. 168), ktorý stanovuje, že fond podporuje „všeobecné kurzy občianskej prípravy a výučbu jazyka“.
(
56
)	Pozri bod 44 vyššie.
(
57
)	Konkrétne pokiaľ ide o otázku potrebného účinku, v rozsudku P a S mal Súdny dvor v súvislosti s integračnými skúšky uloženými podľa smernice 2003/109 rozhodnúť o maximálnej výške pokuty za neúspešné absolvovanie takýchto skúšok. V rámci svojho posúdenia Súdny dvor analyzoval registračné poplatky za pokusy o zloženie skúšky, možné náklady na prípravu a skutočnosť, že tieto náklady neboli uhradené v prípade neúspešného absolvovania skúšky. V uvedenej veci Súdny dvor rozhodol, že platba pokuty popri zaplatení nákladov súvisiacich s vykonanými skúškami môže ohroziť dosiahnutie cieľov sledovaných smernicou 2003/109 a v dôsledku toho ju pozbaviť potrebného účinku. Pozri rozsudok zo 4. júna 2015, P a S (C‑579/13, EU:C:2015:369, bod 54). V rozsudku z 9. júla 2015, K a A (C‑153/14, EU:C:2015:453), Súdny dvor preskúmal smernicu Rady 2003/86/ES z 22. septembra 2003 o práve na zlúčenie rodiny (Ú. v. EÚ L 251, 2003, s. 12; Mim. vyd. 19/006, s. 224), ako aj povinnosť vyplývajúcu z holandskej právnej úpravy, ktorou je zložiť základnú integračnú skúšku v zahraničí pred vstupom na územie tohto členského štátu. Predovšetkým pokiaľ ide o náklady, Súdny dvor rozhodol, že členské štáty môžu v zásade požadovať od štátnych príslušníkov tretích krajín úhradu nákladov a stanoviť ich výšku, ale cieľom ani účinkom výšky týchto nákladov nesmie byť nadmerné sťaženie alebo znemožnenie výkonu práva na zlúčenie rodiny.
(
58
)	Pozri analogicky judikatúru týkajúcu sa platobnej schopnosti jednotlivca vzhľadom na zásadu účinnej súdnej ochrany podľa článku 47 Charty. Ako uviedla generálna advokátka Kokott vo svojich návrhoch prednesených vo veci Edwards (C‑260/11, EU:C:2012:645, bod 38), právna pomoc môže byť dokonca absolútne nevyhnutná, ak riziká spojené s nákladmi, ktoré sú v zásade prijateľné, predstavujú neprekonateľnú prekážku prístupu k spravodlivosti z dôvodu obmedzenej platobnej schopnosti dotknutej osoby. Pozri tiež judikatúru citovanú v rozsudku z 22. decembra 2010, DEB (C‑279/09, EU:C:2010:811, body 60 a 61), a uznesenie z 13. júna 2012, GREP (C‑156/12, EU:C:2012:342, bod 40 a nasl.).
(
59
)	Posúdenie platobnej schopnosti ex
post môže zasahovať aj do práva utečenca na výkon ďalších práv, napríklad práva na prácu, lebo zohľadnenie jeho finančnej situácie po integračnom programe môže narušiť jeho hospodársky a sociálny blahobyt.
(
60
)	Pozri odôvodnenie 16 smernice o oprávnení.
(
61
)	Dôvodová správa citovaná v poznámke pod čiarou 19.
(
62
)	Závery ECRI z 3. marca 2022 o Holandsku [CRI(2022)03], strana 4, k dispozícii na adrese: https://www.coe.int/en/web/european‑commission‑against‑racism‑and‑intolerance/netherlands.
(
63
)	Tamže.
(
64
)	Pozri body 49,62,63 a 65 vyššie.
(
65
)	Pozri analogicky rozsudok z 24. júna 2015, T. (C‑373/13, EU:C:2015:413, body 47 a 48), v ktorom Súdny dvor rozhodol, že skutočnosť, že znenie článku 24 ods. 1 smernice 2004/83 výslovne nevylučuje možnosť odňať povolenie na pobyt, ktoré bolo predtým vydané utečencovi, je jedným z tvrdení podporujúcich výklad umožňujúci členským štátom použiť takéto opatrenie.
(
66
)	Pozri analogicky rozsudok z 24. júna 2015, T. (C‑373/13, EU:C:2015:413, bod 98).
(
67
)	Rozsudok zo 4. júna 2015 (C‑579/13, EU:C:2015:369).
(
68
)	Tamže (bod 47).
(
69
)	Tamže (body 47, 48 a 50).
(
70
)	Rozsudok z 9. júla 2015 (C‑153/14, EU:C:2015:453).
(
71
)	Rozsudok zo 4. júna 2015 (C‑579/13, EU:C:2015:369).
(
72
)	Rozsudok z 9. júla 2015 (C‑153/14, EU:C:2015:453).
(
73
)	O toto postavenie požiadali v období od 1. januára 2007 do 1. januára 2010.
(
74
)	Rozsudok zo 14. mája 2019, M a i. (Odňatie postavenia utečenca) (C‑391/16, C‑77/17 a C‑78/17, EU:C:2019:403, bod 79).
(
75
)	Pozri body 49,62,63 a 65 vyššie.
(
76
)	Pozri analogicky rozsudok zo 4. júna 2015, P a S (C‑579/13, EU:C:2015:369, bod 48).
(
77
)	Zo spisu skutočne vyplýva, že poplatok za skúšku sa platí pri každom vykonaní skúšky.
(
78
)	Rozsudok zo 4. júna 2015 (C‑579/13, EU:C:2015:369, bod 54).
(
79
)	Rozsudok z 9. júla 2015 (C‑153/14, EU:C:2015:453, bod 69).
(
80
)	Pozri rozsudky zo 4. júna 2015, P a S (C‑579/13, EU:C:2015:369, bod 54), a z 9. júla 2015, K a A (C‑153/14, EU:C:2015:453, bod 69).
(
81
)	Tamže.
(
82
)	Správa o integrácii utečencov v Európskej únii, máj 2007, k dispozícii na adrese: https://www.refworld.org/policy/legalguidance/unhcr/2007/en/41624.
(
83
)	Pozri komentár citovaný v poznámke pod čiarou 11 vyššie.
(
84
)	Pozri bod 54 vyššie.
(
85
)	Podľa správ v médiách polovica utečencov a migrantov nesplní integračné požiadavky včas, to znamená do troch rokov určených na zloženie integračnej skúšky; pozri https://nos.nl/artikel/2100445‑helft‑nieuwkomers‑haalt‑inburgeringsexamen‑niet.
(
86
)	Pozri bod 80 vyššie.
(
87
)	Rozsudok zo 4. júna 2015, P a S (C‑579/13, EU:C:2015:369, body 51 až 54).