62002CC0103_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Táto žaloba smeruje k tomu, aby Súdny dvor určil, že si Talianska republika nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 1, 9, 10 a 11 smernice Rady 75/442/EHS(2) v znení smernice 91/156/EHS(3), ako aj článku 3 smernice 91/689/EHS(4) tým, že prijala decreto 5 febbraio 1998 sull’individuazione dei rifiuti non pericolosi sottoposti alle procedure semplificate di recupero ai sensi degli articoli 31 e 33 del decreto legislative 5 febbraio 1997, n° 22 (dekrét z 5. februára 1998 o stanovení odpadov, ktoré nie sú nebezpečné a podliehajú zjednodušeným postupom zhodnocovania v zmysle článkov 31 a 33 legislatívneho dekrétu č. 22 z 5. februára 1997)(5) .
I – Právny rámec
2. Cieľom smernice 75/442 je podporiť prijatie opatrení na obmedzovanie vzniku odpadu, podporovať zhodnocovanie odpadu, a ak to nie je možné, zariadiť jeho zneškodnenie(6) . Táto smernica najmä stanovuje, že každé zariadenie alebo podnik, ktorý má v úmysle vykonávať činnosti zhodnocovania odpadu, musí najskôr získať povolenie príslušného orgánu.(7) Oslobodenie od požiadavky povolenia je možné za dodržania podmienok stanovených v článku 11 uvedenej smernice.
3. Cieľom smernice 91/689 je aproximovať právne predpisy členských štátov o riadení nakladania s nebezpečnými odpadmi.(8) Na tieto sa vzťahujú prísnejšie pravidlá ako na odpady, ktoré nie sú nebezpečné, či už ide o ich zhodnotenie alebo zneškodnenie.(9) Je teda dôležité medzi nebezpečnými odpadmi a odpadmi, ktoré nie sú nebezpečné, presne vymedziť hranicu. Článok 1 ods. 4 smernice 91/689 definuje nebezpečné odpady ako „odpady uvedené v zozname“ vypracovanom na základe príloh I až III tejto smernice. Uvedený zoznam bol prijatý rozhodnutím 94/904/ES(10) .
4. Pojmy zneškodňovania a zhodnocovania odpadu definuje článok 1 písm. e) a f) smernice 75/442 a upresňujú prílohy II A a II B rozhodnutia 96/350/ES(11) .
5. Smernice 75/442 a 91/689 preberá do vnútroštátneho právneho poriadku sporný dekrét.
II – Skutkový stav a konanie pred podaním žaloby
6. Dňa 28. februára 2000 Komisia Európskych spoločenstiev výzvou podľa článku 226 ES talianskym orgánom oznámila, že podľa nej si Talianska republika tým, že prijala sporný dekrét, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 1, 9, 10 a 11 smernice 75/442 a článku 3 smernice 91/689.
7. Vo svojich odpovediach z 3. a 26. mája 2000 Talianska republika reagovala len na tri zo štyroch výhrad vznesených Komisiou. Komisia sa rozhodla prerušiť rozhodovanie v súvislosti s treťou výhradou týkajúcou sa činností rekuperácie, v rámci ktorého sú informácie poskytnuté Talianskou republikou stále predmetom skúmania.
8. Dňa 11. apríla 2001 zaslala Komisia talianskej vláde odôvodnené stanovisko, ktorým ju vyzvala k prijatiu opatrení potrebných na dosiahnutie súladu s ním v lehote dvoch mesiacov. Talianske orgány naň odpovedali listom zo 17. augusta 2001.
9. Komisia, ktorú táto odpoveď nepresvedčila, podala túto žalobu, ktorú založila na troch výhradách. Talianskej republike sa predovšetkým vytýka, že zariadeniam a podnikom zhodnocujúcim odpad, ktorý nie je nebezpečný, umožnila získať oslobodenie od požiadavky povolenia bez toho, aby museli splniť podmienky stanovené v článkoch 4, 10 a 11 ods. 1 smernice 75/442. Komisia ďalej talianskej vláde vytýka, že presne nedefinovala druhy odpadu, na ktoré sa vzťahuje oslobodenie od požiadavky povolenia, čím porušila článok 3 smernice 91/689. A napokon, Talianska republika kvalifikovala ako „zhodnocovanie životného prostredia“ niektoré činnosti, ktoré v skutočnosti zodpovedajú činnostiam zneškodňovania, čím porušila články 9 a 11 v spojení s článkom 1 písm. e) a f) smernice 75/442. Budem sa týmito tromi výhradami zaoberať postupne, pričom pri každom z nich presne uvediem jeho príslušný právny rámec.
III – Posúdenie
10. Predovšetkým je vhodné uviesť, že Talianska republika v narážkach spochybňuje prípustnosť tejto žaloby, ktorá sa týka len „postupov a spôsobov“ patriacich do výlučnej právomoci členských štátov pri preberaní smernice. Keďže sa diskusia v skutočnosti týka toho, ako treba vykladať konkrétne ustanovenia smernice 75/442, prípustnosť žaloby o konštatovanie nesplnenia povinnosti sa nezdá byť spochybnená.
A – Pojem množstva v zmysle článku 11 smernice 75/442
11. Predmetnými ustanoveniami týkajúcimi sa tejto prvej výhrady sú články 4 a 11 smernice 75/442 a článok 7 sporného dekrétu.
12. Článok 11 ods. 1 smernice 75/442 stanovuje možnosť oslobodiť zariadenia alebo podniky od požiadavky predchádzajúceho povolenia pre vykonávanie činností zhodnocovania:
„– ak príslušné orgány prijali všeobecné pravidlá pre každý druh aktivity, v ktorých sú stanovené druhy a množstvo odpadu, ako aj podmienky, za ktorých môže byť príslušná aktivita od požiadavky povolenia oslobodená,
– ak druhy alebo množstvo odpadu a metódy zneškodňovania či zhodnocovania sú také, že sú splnené podmienky ustanovené v článku 4“.
13. Článok 4 smernice 75/442 všeobecným spôsobom stanovuje, „aby sa odpad zhodnocoval alebo zneškodňoval bez ohrozenia ľudského zdravia a bez použitia postupov či metód, ktoré by mohli poškodiť životné prostredie, najmä bez ohrozovania vody, ovzdušia, pôdy, rastlín a živočíchov, bez obťažovania okolia napr. hlukom alebo zápachom, bez nepriaznivého ovplyvňovania krajiny alebo miest zvláštneho záujmu“.
14. Článok 7 sporného dekrétu preberá podmienky, na základe ktorých možno priznať oslobodenie od požiadavky povolenia, týmito slovami: „bez toho, aby boli dotknuté osobitné ustanovenia v prílohe, maximálne ročné množstvá odpadov, ktoré možno použiť v rámci činností zhodnocovania upravených týmto dekrétom, sa určia na základe ročnej spracovacej kapacity zariadenia, v ktorom sa činnosť uskutočňuje, po odpočítaní eventuálne použitých surovín, a dbajúc na to, aby činnosť nijako neohrozovala ľudské zdravie ani životné prostredie. ... Pokiaľ ide o činnosti energetického zhodnocovania..., maximálne množstvo odpadov sa definuje v závislosti od výhrevnosti odpadov, nominálneho tepelného výkonu zariadenia, v ktorom prebieha činnosť energetického zhodnocovania, a odhadu doby prevádzky každého zariadenia na zhodnocovanie. Ročné množstvá odpadov určených na zhodnocovanie treba uviesť v oznámení o začatí činnosti, s upresnením, že boli dodržané podmienky stanovené v tomto článku“.
15. Sporný dekrét teda zavádza spôsob výpočtu na základe charakteristiky každého podniku, a nie hranicu stanovenú absolútnou hodnotou. Práve toto Komisia kritizuje a tvrdí, že hranicu treba stanoviť na základe článku 11 smernice 75/442 pre druh aktivity.
16. Komisia uvádza na adresu uvedeného dekrétu viacero nedostatkov. Tento vedie k situácii, v ktorej sa prestáva uplatňovať bežný postup, keďže možnosť oslobodenia od požiadavky povolenia platí pre každý podnik bez ohľadu na množstvo zhodnocovaného odpadu. Týmto spôsobom nemožno zabezpečiť dodržiavanie podmienok článku 4 smernice 75/442. Komisia je ďalej vystavená nemožnosti vykonávania dohľadu nad správnym uplatňovaním smernice členskými štátmi, ak tieto prijmú príliš odlišné systémy oslobodenia od požiadavky povolenia.
17. Podľa Komisie treba článok 11 smernice 75/442 vykladať tak, že členským štátom umožňuje stanoviť minimálnu hranicu, pod ktorou zhodnocovacie zariadenia v zásade nemajú škodlivý vplyv na životné prostredie. Taká hranica sa určí ako maximálne množstvo platné pre všetky zariadenia alebo podniky toho istého odvetvia. Stanovenie tejto hranice ukladá povinnosť dodržania článku 4 smernice 75/442. Všeobecný zmysel tejto smernice tiež ukladá povinnosť stanoviť hranicu, od ktorej už nie je možné získať oslobodenie od požiadavky povolenia, pričom bežný postup vyžaduje získanie predchádzajúceho povolenia. Tento systém je porovnateľný s tým, ktorý existuje napríklad v účtovníctve, kde podniky podliehajú rôznym podmienkam v závislosti od svojej veľkosti. Odlišné zaobchádzanie s podnikmi rôznych veľkostí nemožno považovať za diskrimináciu medzi nimi.
18. Talianska republika na svoju obranu uvádza v podstate dve tvrdenia. Po prvé tvrdí, že prebratie článku 11 smernice 75/442 je s touto smernicou v súlade, pretože kritérium uvedené v článku 7 sporného dekrétu je jasné a prispieva k podpore zhodnocovania odpadu v súlade s cieľmi uvedenej smernice. Po druhé spochybňuje výklad Komisie požadujúci stanovenie minimálnej hranice, pretože táto smernica výslovne neukladá stanovenie absolútneho maximálneho množstva. Naviac systém oslobodenia od požiadavky predchádzajúceho povolenia založený na hranici absolútnej hodnoty neoprávnene sankcionuje veľké podniky, hoci ich aktivity sú často oveľa lepšie kontrolované a menej škodlivé pre životné prostredie, než je tomu v prípade menších podnikov.
19. V tejto súvislosti, pokiaľ ide o všeobecný zmysel smernice 75/442, jej článok 11 zavádza výnimku z bežného postupu spočívajúcu v získaní predchádzajúceho povolenia od príslušného orgánu na základe jej článku 10. Znenie uvedeného článku 11 jednoznačne uvádza, že oslobodenie od požiadavky povolenia možno uplatniť len v prípade prijatia „všeobecn[ých] pravid[iel] pre každý druh aktivity, v ktorých sú stanovené druhy a množstvo odpadu“. Pritom sa nezdá, že by systém, ktorý dekrét zavádza, takejto definícii zodpovedal, pretože hranicu nestanovuje pre druhy alebo množstvo zhodnocovaného odpadu, ale na základe vlastnej kapacity každého podniku, ktorý činnosti zhodnocovania vykonáva. Ďalej, maximálne hodnoty, ktoré taliansky dekrét stanovuje pre každý podnik na odlišnej úrovni, nemožno v skutočnosti považovať za riadne stanovenie hraníc. Talianska republika teda neprebrala článok 11 smernice 75/442 v súlade s touto smernicou.
20. Je pravdou, že Zmluva ES umožňuje členským štátom prijať prísnejšie ochranné opatrenia na ochranu životného prostredia.(12) Treba však poznamenať, že systém oslobodenia od požiadavky povolenia, ktorý zaviedla Talianska republika, v protiklade s jej tvrdením nevyhnutne nechráni životné prostredie viac ako systém, ktorý zavádza smernica 75/442, pretože v skutočnosti podnikom umožňuje vykonávať potenciálne znečisťujúce činnosti úpravy odpadu bez toho, aby podliehali akejkoľvek predchádzajúcej kontrole. Pritom požiadavka získania predchádzajúceho povolenia neznemožňuje vykonávanie aktivít spracovania odpadu. Taliansky systém tiež odporuje mechanizmu predchádzajúceho povolenia zavedeného smernicou 75/442, určeného na zabránenie škodlivým vplyvom na životné prostredie. Pokiaľ ide o tvrdenia týkajúce sa vzniku diskriminácie na základe požadovania predchádzajúceho povolenia, možno ich jedine zamietnuť. Podnik, ktorý nemôže požívať výhodu oslobodenia od požiadavky predchádzajúceho povolenia, bude totiž tak či tak môcť pristúpiť k plánovaným činnostiam zhodnocovania odpadu, pokiaľ preukáže, že nie sú škodlivé pre životné prostredie.
B – O nesprávnom klasifikovaní nebezpečných odpadov ako odpadov, ktoré nie sú nebezpečné
21. Komisia spornému dekrétu vytýka, že definície odpadu prijal príliš vágne, čo vyvoláva absenciu právnej istoty, pokiaľ ide o rozlíšenie medzi nebezpečnými a odpadmi a odpadmi, ktoré nie sú nebezpečné. Komisia naviac tomuto členskému štátu vytýka opomenutie kódov Európskeho katalógu odpadov (EKO) a použitie nesprávnych kódov alebo kódov, ktoré nezodpovedajú typológii predmetného odpadu.
22. Komisia neupresňuje, v čom spočíva absencia presnosti vytýkaná talianskej právnej úprave. Pritom v súlade s ustálenou judikatúrou je na Komisii, aby dokázala porušenie nesplnenia povinnosti, ktoré tvrdí.(13) Inak vznesené nesplnenie povinnosti nemožno uznať.
23. Rovnako je vhodné spomenúť, že samotná Komisia prijala 13. novembra 2002 rozhodnutie 2002/909/ES o talianskych právnych predpisoch týkajúcich sa oslobodenia od požiadavky povolenia uloženej podnikom a zariadeniam zhodnocujúcim nebezpečný odpad podľa článku 3 smernice 91/689(14) [ neoficiálny preklad ], v ktorom upresňuje, že talianska právna úprava „uvedené druhy odpadu... identifikuje vhodným spôsobom v súlade s [EKO]“ [ neoficiálny preklad ].
24. Pri skúmaní porušenia povinnosti vytýkaného Talianskej republike sa preto obmedzím na tri prípady, pri ktorých Komisia tvrdenie o nesplnení povinnosti opiera o konkrétne odkazy na sporný dekrét.
25. Bod 5.9 prílohy 1 sporného dekrétu odkazuje na zvyšky optických káblov dielektrického, poloelektrického a metalického typu. Komisia zdôrazňuje chýbajúci odkaz na kódy EKO. Talianska republika tvrdí, že príslušné identifikačné kódy uviedla v prílohe C direttiva 9 aprile 2002(15) . Porušenie povinnosti sa však zdá preukázané na základe skutočnosti, že k prijatiu tohto interného ustanovenia došlo po uplynutí lehoty určenej v odôvodnenom stanovisku.
26. Pokiaľ ide o bod 7.8 prílohy 1 sporného dekrétu, Komisia sa d omnieva, že odkaz na odpady z ohňovzdorných materiálov pochádzajúce z pecí spaľujúcich pri vysokej teplote neumožňuje určiť, či použité ohňovzdorné materiály pochádzajúce z metalurgických procesov spracovania hliníka spadajú alebo nie pod tento predpis, na základe čoho môže dôjsť k zámene medzi nebezpečným odpadom a odpadom, ktorý nie je nebezpečný. Keďže porušenie povinnosti spochybnené nebolo, Súdny dvor ho môže len konštatovať.
27. Pokiaľ ide o bod 3.10 prílohy 1 sporného dekrétu týkajúci sa článkov odľahčeného kysličníka strieborného, Komisia tvrdí, že dekrét uvádza nesprávny kódu EKO 160605 (iné články a akumulátory), pretože tieto články odpadu kvalifikuje ako nie nebezpečné. Správnym kódom je s ohľadom na obsah ortuti v článkoch kód EKO 160603 (suché články s obsahom ortuti), čo má za následok ich kvalifikovanie ako odpadu nebezpečného. Talianska republika však tvrdí, že udelenie prívlastku „nie nebezpečný“ predmetnému odpadu presne zodpovedá chemickým a fyzikálnym vlastnostiam uvedeným v tomto bode 3.10: oceľový plášť obsahujúci kysličníky a/alebo soli striebra prevyšujúce 1 %, zinok neprevyšujúci 9 % a nikel neprevyšujúci 55 %. Treba konštatovať, že keďže zloženie článkov kysličníka strieborného neobsahuje ortuť, nezdá sa klasifikácia navrhnutá Komisiou ako nevyhnutná. Nesplnenie povinnosti tak v tomto bode uznať nemožno.
28. So zreteľom na vyššie uvedené konštatovania treba konštatovať, že body 5.9 a 7.8 prílohy 1 sporného dekrétu nie sú v súlade ani s článkom 11 ods. 1 smernice 75/442, ani s článkom 3 smernice 91/689.
C – O rozlíšení medzi činnosťami zhodnocovania a zneškodňovania odpadu
29. Komisia Talianskej republike vytýka, že porušila články 9 a 11 v spojení s článkom 1 písm. e) a f) a prílohami II A a II B smernice 75/442 tým, že nesprávne kvalifikovala niektoré činnosti ako „zhodnocovanie odpadu“, pričom išlo o zneškodňovanie odpadu. Pritom v súlade s uvedenými ustanoveniami smernice 75/442 sa získanie predchádzajúceho povolenia vyžaduje len pre činnosti zneškodňovania.
30. Článok 1 písm. e) smernice 75/442 definuje zneškodňovanie ako „ktorúkoľvek z činností, ktoré sú uvedené v prílohe II, A“. Článok 1 písm. f) vymedzuje, že zhodnocovanie znamená „ktorúkoľvek z činností, ktoré sú uvedené v prílohe II, B“.
31. Článok 5 ods. 1 sporného dekrétu stanovuje, že „činnosti zhodnocovania životného prostredia definované v prílohe 1 spočívajú v obnove znečistených pásiem na výrobné alebo sociálne účely prostredníctvom morfologického remodelovania“. Príloha 1 sporného dekrétu popisuje „všeobecné technické normy zhodnocovania odpadu, ktorý nie je nebezpečný“ a zahŕňa druh odpadu s odkazom na EKO, pôvod odpadu, jeho vlastnosti a plánované činnosti zhodnocovania, ako aj vlastnosti surovín a získaných výrobkov.
32. Talianska republika tvrdí, že tieto činnosti zhodnocovania zodpovedajú bodu R 10 prílohy II B smernice 75/442 nazvanej „Rozptýlenie do pôdy s cieľom dosiahnutia prínosov pre poľnohospodárstvo alebo na zlepšenie životného prostredia…“. Kvalifikovanie týchto činností ako zhodnocovanie je nutné, pretože zahŕňajú opätovné použitie niektorých odpadov. Obnovovanie životného prostredia tiež zahrňuje obnovu pásiem.
33. Komisia pôvodne uskutočnila kvalifikovanie inak a uviedla, že zakrývanie skládok, niekedy citované v súvislosti s činnosťami zhodnocovania uvedenými v technických normách prílohy 1 sporného dekrétu, spočíva v činnosti zneškodňovania spadajúceho pod bod D 1 prílohy II A smernice 75/442 nazvanej „Uloženie do zeme alebo na povrchu zeme (napr. skládkovanie atď.)“. V replike a s ohľadom na rozsudok ASA(16) však Komisia uznala, že niektoré činnosti morfologického remodelovania a zakrývania skládok uvedené v článku 5 sporného dekrétu možno považovať za činnosti zhodnocovania. Komisia teda trvá na svojej výhrade v súvislosti s bodmi 7.14 a 7.15 prílohy 1 sporného dekrétu, ktoré ako činnosti zhodnocovania kvalifikovať nemožno, pretože predpokladajú použitie odpadu a jadra z vrtov, ktoré môžu obsahovať viac ako 50 kg/t hydrokarbonátov a 300 kg/t nafty alebo mierne toxického oleja.
34. Z tohto hľadiska bod 68 už citovaného rozsudku ASA uvádza, že „z uvedeného článku 3 ods. 1 písm. b) ani zo žiadneho iného ustanovenia smernice [75/442] nevyplýva, že skutočnosť, či odpad je alebo nie je nebezpečný, je ako taká podstatným kritériom pre posúdenie, či sa má činnosť spracovania odpadu kvalifikovať ako zhodnocovanie v zmysle článku 1 písm. f) [uvedenej] smernice“(17) .
35. Aby bolo možné dôjsť k záveru, že činnosť je zhodnocovaním odpadu, postačí len určiť, či „jej hlavným cieľom je, aby odpad mohol splniť užitočnú funkciu tým, že nahradí iné materiály, ktoré by sa museli použiť na splnenie tejto funkcie, čo umožní ochranu prírodných zdrojov“(18) .
36. Bod 7.14 prílohy 1 sporného dekrétu stanovuje opätovné využívanie odpadu v cementárniach na účely obnovy životného prostredia, ak sa to vyžaduje po odsoľovaní, alebo na účely zakrývania skládok pevných mestských odpadov. Odpady uvedené v bode 7.15 možno opätovne použiť v tehliarskom priemysle, na výrobu expandovanej hliny, cementárňami, na účely obnovy životného prostredia, ak sa to vyžaduje po dehydratácii a odsoľovaní, alebo na účely zakrývania skládok pevných mestských odpadov. Komisia uznala, že zakrývanie skládok možno považovať za činnosť zhodnocovania v bodoch 4.4.3 písm. g), 11.2.3 písm. e), 12.1.3 písm. g), 12.3.3 písm. i) a 12.4.3 písm. g) prílohy 1 sporného dekrétu.(19) Pritom činnosti zakrývania skládok popísané v bodoch 7.14 a 7.15 tej istej prílohy sú s týmito činnosťami úplne zhodné. Preto treba konštatovať, že Komisia nepreukázala, že činnosti rekuperácie odpadov uvedené v bodoch 7.14 a 7.15 prílohy 1 sporného dekrétu nemožno považovať za činnosti zhodnocovania v zmysle smernice 75/442.
IV – Návrh
37. Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem Súdnemu dvoru, aby:
1) určil, že Talianska republika si tým, že udelila výnimku z predchádzajúceho povolenia nevyhnutného na vykonávanie činností zneškodňovania a zhodnocovania odpadu podľa článku 7 decreto 5 febbraio 1998 sull’individuazione dei rifiuti non pericolosi sottoposti alle procedure semplificate di recupero ai sensi degli articoli 31 e 33 del decreto legislativo 5 febbraio 1997, n° 22 bez toho, aby prijala všeobecné pravidlá pre každý druh aktivity, stanoviac druhy a množstvo odpadu a podmienky, za ktorých možno aktivitu oslobodiť od požiadavky povolenia, tak aby nebolo ohrozené ľudské zdravie a poškodené životné prostredie, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 4 a 11 ods. 1 smernice Rady 75/442/ES z 15. júla 1975 o odpadoch v znení smernice Rady 91/156/EHS z 18. marca 1991;
2) určil, že Talianska republika si tým, že neumožnila určiť, či odpady uvedené v bodoch 5.9 a 7.8 prílohy 1 „decreto 5 febbraio 1998“ sú nebezpečným odpadom alebo odpadom, ktorý nie je nebezpečný, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 11 ods. 1 smernice 75/442 v znení smernice 91/156, ako aj z článku 3 smernice Rady 91/689/EHS z 12. decembra 1991 o nebezpečnom odpade;
3) zamietol žalobu Komisie Európskych spoločenstiev v zostávajúcej časti.
(1) .
(2)
–	Smernica Rady z 15. júla 1975 o odpadoch (Ú. v. ES L 194, s. 39).
(3)
–	Smernica Rady z 18. marca 1991, ktorou sa mení a dopĺňa smernica 75/442 (Ú. v. ES L 78, s. 32, ďalej len „smernica 75/442“).
(4)
–	Smernica Rady z 12. decembra 1991 o nebezpečnom odpade (Ú. v. ES L 377, s. 20).
(5)
–	GURI č. 88, 16. 4. 1998, ďalej len „sporný dekrét“.
(6)
–	Štvrté odôvodnenie smernice 75/442.
(7)
–	Článok 10 smernice 75/442.
(8)
–	Článok 1 smernice 91/689.
(9)
–	Štvrté odôvodnenie smernice 91/689.
(10)
–	Rozhodnutie Rady z 22. decembra 1994, ktorým sa vydáva zoznam nebezpečných odpadov podľa článku 1 ods. 4 smernice Rady 91/689/EHS (Ú. v. ES L 356, s. 14). Toto rozhodnutie bolo s účinnosťou od 1. januára 2002 zrušené rozhodnutím Komisie 2000/532/ES z 3. mája 2000, nahradzujúcim rozhodnutie 94/3/ES, ktorým sa vydáva zoznam odpadov podľa článku 1 písm. a) smernice Rady 75/442/EHS o odpadoch, a rozhodnutie Rady 94/904/ES (Ú. v. ES L 226, s. 3).
(11)
–	Rozhodnutie Komisie z 24. mája 1996 (Ú. v. ES L 135, s. 32).
(12)
–	Články 176 ES a 95 ods. 4 ES.
(13)
–	Pozri najmä rozsudok z 11. augusta 1995, Komisia/Nemecko, C‑431/92, Zb. s. I‑2189, bod 45.
(14)
–	Ú. v. ES L 315, s. 16. Komisia sa odvoláva na postup, ktorý mal viesť k prijatiu tohto rozhodnutia, v bodoch 11 a 12 svojej repliky.
(15)
–	Direttiva 9 aprile 2002 che ricodifica i rifiuti individuati nel D. M. 5/2/98, ai sensi della decisione 2000/532/CE (direktíva, ktorou sa rekodifikujú odpady stanovené vo vyhláške ministerstva z 5. februára 1998 uplatnením rozhodnutia 2000/532).
(16)
–	Rozsudok z 27. februára 2002, C‑6/00, Zb. s. I‑1961. Pozri tiež rozsudky z 13. februára 2003, Komisia/Nemecko, C‑228/00, Zb. s. I‑1439; z 13. februára 2003, Komisia/Luxembursko, C‑458/00, Zb. s. I‑1553; z 3. apríla 2003, SITA, C‑116/01, Zb. s. I‑2969; a uznesenie z 27. februára 2003, Oliehandel Koeweit a i., C‑307/00 až C‑311/00, Zb. s. I‑1821.
(17)
–	Rozsudok ASA, už citovaný, bod 68.
(18)
–	Rozsudok ASA, už citovaný, bod 69; pozri tiež rozsudky Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 45, a Komisia/Luxembursko, už citovaný, bod 36.
(19)
–	Bod 24 repliky Komisie.