62014CC0326_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šis prejudiciālais jautājums, kas uzdots saistībā ar tiesvedību, kurā tiek izskatīts strīds starp patērētāju tiesību aizsardzības asociāciju un telekomunikāciju kompāniju, attiecas uz līguma noteikumiem, kas ļauj pielāgot telekomunikāciju pakalpojumu cenas patēriņa cenu indeksam. Strīds it īpaši ir par to, vai Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (turpmāk tekstā – “Universālā pakalpojuma direktīva”) (2) 20. panta 2. punktā abonentiem ir paredzētas tiesības lauzt līgumu bez līgumsoda piemērošanas, ja tiek saņemts paziņojums par tarifa izmaiņām, kas balstītas uz līgumā iepriekš noteiktu indeksācijas metodi.
2. Lai gan Oberster Gerichtshof
uzdotais prejudiciālais jautājums attiecas vienīgi uz Universālā pakalpojuma direktīvu, gan no lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu pamatojuma, gan no šajā lietā sniegtajiem rakstveida un mutvārdu apsvērumiem izriet nepieciešamība ņemt vērā arī Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīvas 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (3) noteikumus.
3. Šī lieta pirmo reizi rada Tiesai iespēju izteikties par problēmu, kas attiecas uz noteikumu par cenu indeksāciju saistībā ar lietotāju izņēmuma tiesībām izbeigt līgumu. Lai gan Tiesa jau ir izvērtējusi līguma noteikumus, kas ir saistīti ar cenu izmaiņām, iepriekš analizētie noteikumi, kā arī šajās lietās izvirzītā problemātika nav salīdzināma ar noteikumiem un problēmām, kas ir šā strīda pamatā. Tā lieta Invitel (4) bija saistīta ar Direktīvas 93/13 interpretāciju lietā, kas attiecās uz noteikumu, pamatojoties uz kuru bija iespējams vienpusēji mainīt sniegto pakalpojumu maksu, skaidri neprecizējot ne šīs maksas noteikšanas veidu, ne šādu izmaiņu pamatojumu. Savukārt lietā RWE Vertrieb (5) strīds bija par tāda līguma noteikuma atbilstību Direktīvā 93/13 un Direktīvā 2003/55/EK (6) paredzētajām labticības, līdzsvarotības un pārskatāmības prasībām, kurā, gan paredzot, ka klienti var lauzt līgumu, piegādes uzņēmumam bija ļauts vienpusēji mainīt gāzes piegādes cenu, nenorādot šo izmaiņu iemeslu, nosacījumus un apjomu. Visbeidzot, lietā Schulz un Egbringhoff (7), kurā nebija piemērojama Direktīva 93/13, bet tikai Direktīva 2003/54/EK (8) un Direktīva 2003/55, tika iztirzāts jautājums, vai noteikumi, kuri, gan garantējot [klientu] savlaicīgu informēšanu par cenu paaugstināšanu un tiesības lauzt līgumu, tomēr nenorādot cenu izmaiņu iemeslus, priekšnoteikumus un apmēru, atbilst noteiktajai pārskatāmības pakāpei.
I – Atbilstošās tiesību normas
A – Savienības tiesības
4. Universālā pakalpojuma direktīvas preambulas 30. apsvērumā ir noteikts, ka “līgumi ir būtisks instruments lietotājiem un patērētājiem, lai nodrošinātu obligāto informācijas pārskatāmības un juridiskās drošības [tiesiskās noteiktības] līmeni. Vairums pakalpojuma sniedzēju konkurences vidē noslēgs līgumus ar saviem klientiem komerciālās vēlamības dēļ. Papildus šīs direktīvas noteikumiem esošie Kopienas patērētāju aizsardzības tiesību akti attiecībā uz līgumiem, jo īpaši [..] Direktīva 93/13/EEK [..] un [..] Direktīva 97/7/EK par patērētāju aizsardzību saistībā ar distances līgumiem, attiecas uz patērētāju darījumiem attiecībā uz elektroniskajiem tīkliem un pakalpojumiem. Proti, patērētājiem vajadzētu baudīt tādu obligāto tiesisko noteiktību attiecībā uz to līgumsaistībām ar to tiešo telefonpakalpojuma sniedzēju, ka līguma noteikumi, nosacījumi, pakalpojuma kvalitāte, līguma izbeigšanas un pakalpojuma pārtraukšanas noteikumi, kompensācijas pasākumi un strīda izšķiršana ir precizēta to līgumos. Ja tie pakalpojuma sniedzēji, kas nav tiešie telefonpakalpojuma sniedzēji, noslēdz līgumus ar patērētājiem, šajos līgumos arī būtu jāiekļauj tā pati informācija. Pasākumi cenu, tarifu, noteikumu un nosacījumu pārskatāmībai palielinās patērētāju iespēju optimizēt savu izvēli un tādējādi pilnībā gūt labumu no konkurences”.
5. Universālā pakalpojuma direktīvas preambulas 49. apsvērumā ir noteikts, ka tai “būtu jānodrošina patērētāju aizsardzības elementi, ietverot skaidrus līguma noteikumus un strīdu izšķiršanu, un tarifu pārskatāmību patērētājiem [..]”.
6. Universālā pakalpojuma direktīvas 1. pantā, kurā noregulēti tās mērķi un darbības joma, ir paredzēts:
“1. Direktīvas 2002/21/EK (pamatdirektīva) ietvaros šī direktīva attiecas uz elektronisko telekomunikāciju tīklu un pakalpojumu nodrošināšanu lietotājiem. Mērķis ir ar pilnvērtīgas konkurences un izvēles palīdzību visā Kopienā nodrošināt publiski pieejamus labas kvalitātes pakalpojumus un rīkoties apstākļos, kad tirgus nepietiekami apmierina patērētāju vajadzības. Direktīvā ir iekļauti arī noteikumi par dažiem aspektiem, kas attiecas uz gala iekārtām, tostarp noteikumi, kas paredzēti tam, lai atvieglinātu piekļuvi tiešajiem lietotājiem, kas ir personas ar invaliditāti.
2. Ar šo direktīvu nosaka lietotāju tiesības un atbilstošās to uzņēmumu saistības, kas nodrošina publiski pieejamus elektronisko komunikāciju tīklus un pakalpojumus. Lai nodrošinātu universālā pakalpojuma sniegšanu atvērtos tirgos, kuros valda pilnvērtīga konkurence, ar šo direktīvu nosaka noteiktas kvalitātes pakalpojumu minimālo kopumu, kas ir pieejams visiem lietotājiem par pieņemamu cenu, ņemot vērā īpašos valsts apstākļus un netraucējot konkurenci. Šajā direktīvā arī noteiktas saistības attiecībā uz atsevišķu obligātu pakalpojumu sniegšanu.
[..]
4. Šajā direktīvā iekļautos noteikumus par tiešo lietotāju tiesībām piemēro, neskarot Kopienas noteikumus par patērētāju aizsardzību, jo īpaši Direktīvu 93/13/EEK un Direktīvu 97/7/EK, un valstu noteikumus, kas saskan ar Kopienas tiesību aktiem.”
7. Universālā pakalpojuma direktīvas IV nodaļa attiecas uz lietotāju interešu un tiesību aizsardzību. Šīs nodaļas ietvaros direktīvas 20. pantā, tā ar Direktīvu 2009/136 grozītajā redakcijā, ir noteikts:
“1. Dalībvalstis nodrošina, ka, abonējot pakalpojumus, ar ko nodrošina pieslēgumu kādam publiskajam komunikāciju tīklam un/vai publiski pieejamus elektronisko komunikāciju pakalpojumus, patērētājiem un citiem lietotājiem, kas to lūdz, ir tiesības uz līgumu ar uzņēmumu vai uzņēmumiem, kas nodrošina šādu pieslēgumu un/vai pakalpojumus. Šajā līgumā skaidri, visaptveroši un viegli uztverami norāda vismaz:
[..]
d) informāciju par cenām un tarifiem, par līdzekļiem, kā var iegūt atjauninātu informāciju par visiem piemērojamiem tarifiem un tehniskās apkopes maksājumiem, par piedāvātajiem maksāšanas paņēmieniem un visām izmaksu atšķirībām atkarībā no maksāšanas paņēmiena;
[..]
2. Dalībvalstis nodrošina, ka abonentiem ir tiesības lauzt līgumu bez soda piemērošanas, saņemot paziņojumu par pakalpojumu sniedzēju piedāvātajām līguma nosacījumu izmaiņām, ko sniedz uzņēmumi, kuri nodrošina elektronisko komunikāciju tīklus un/vai pakalpojumus. Abonentus atbilstoši informē ne vēlāk kā vienu mēnesi pirms šādām izmaiņām, tajā pašā laikā informējot arī par viņu tiesībām lauzt līgumus bez soda piemērošanas, ja tie nepiekrīt jaunajiem nosacījumiem. Dalībvalstis nodrošina, ka valsts regulatīvās iestādes var noteikt tādu paziņojumu formu.”
8. Direktīvas 2009/136, ar kuru groza Universālā pakalpojuma direktīvu, preambulas 27. apsvērumā ir norādīts, ka “abonentu tiesības lauzt līgumu bez soda piemērošanas attiecas uz grozījumiem līgumu nosacījumos, ko nosaka elektronisko komunikāciju tīkla operatori un/vai pakalpojumu sniedzēji”.
9. Direktīvas 93/13 3. pantā ir paredzēts:
“1. Līguma noteikumu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, uzskata par negodīgu, ja, pretēji prasībai pēc godprātības, tas rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam.
[..]
3. Pielikumā atrodas indikatīvs un nepilnīgs tādu noteikumu saraksts, ko var uzskatīt par negodīgiem.”
10. Direktīvas 93/13 pielikuma 1. punktā noteikumu, par kuriem ir runa tās 3. panta 3. punktā, vidū ir minēti noteikumi, kuru mērķis vai sekas ir šādas:
“[..]
j) ļaut pārdevējam vai piegādātājam vienpusēji grozīt līguma noteikumus bez līgumā noteikta pamatota iemesla;
[..]
l) paredzēt, ka preču cenu nosaka piegādes brīdī, vai ļaut preču pārdevējam vai pakalpojumu piegādātājam paaugstināt savu cenu, abos gadījumos nedodot patērētājam attiecīgas tiesības anulēt līgumu, ja galīgā cena ir pārāk augsta salīdzinājumā ar cenu, par kuru bija vienošanās līguma slēgšanas brīdī;
[..].”
11. Saistībā ar Direktīvas 93/13 pielikuma 1. punkta j) un l) apakšpunkta darbības jomu pielikuma 2. punktā ir noteikts, ka:
“[..]
b) [..]
Šā pielikuma 1. punkta j) apakšpunkts arī neskar noteikumus, ar kuriem pārdevējs vai piegādātājs atstāj sev tiesības vienpusēji izmainīt beztermiņa līguma nosacījumus, ar noteikumu, ka tam laikus jāinformē patērētājs un ka patērētājs var brīvi lauzt līgumu.
[..]
d) Šā pielikuma 1. punkta l) apakšpunkts neskar līguma punktus par cenu indeksāciju, ja tā ir likumīga, ar nosacījumu, ka ir skaidri aprakstīts veids, kādā cenas mainās.”
B – Austrijas tiesības
12. Telekommunikationsgesetz 2003 (Telekomunikāciju likums, turpmāk tekstā – “ TKG ”) (9) III nodaļā ietvertie 25. un 25.a pants ir formulēti šādi:
“25. pants
1. Komunikāciju tīklu vai pakalpojumu lietotājiem ir jāpieņem Vispārīgie darījumu noteikumi, kuros tiek aprakstīti arī piedāvātie pakalpojumi, kā arī noteikti tam paredzētie samaksas nosacījumi [..].
2. Vispārīgo darījumu noteikumu grozījumi un samaksas noteikumi pirms to stāšanās spēkā ir jāuzrāda regulējošajai iestādei un jāpaziņo atbilstošā formā. Uz grozījumiem, kas nav tikai un vienīgi labvēlīgi abonentiem, attiecas divu mēnešu uzteikuma un paziņošanas termiņš. Attiecībā uz pārējo ir piemērojami Konsumentenschutzgesetz
[..] ( KSchG ), kā arī Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch ( ABGB ) [Civilkodeksa] noteikumi.
3. Grozījumu, kas nav tikai un vienīgi labvēlīgi, būtiskais saturs abonentam rakstiskā formā ir jāpaziņo vismaz mēnesi pirms to stāšanās spēkā, piemēram, uzdrukājot uz periodiski izdota rēķina. Vienlaikus abonentam ir jānorāda grozījumu spēkā stāšanās brīdis, kā arī tas, ka viņš ir tiesīgs līgumu līdz tam uzteikt, nemaksājot līgumsodu. [..] Grozījumi komunikācijas tīklu vai pakalpojumu lietotāju Vispārīgajos darījumu noteikumos un samaksas noteikumos, kas, pamatojoties uz šo noteikumu, ir vajadzīgi tikai saskaņā ar regulējošās iestādes izdotiem noteikumiem un nav tikai un vienīgi labvēlīgi lietotājiem, abonentiem nedod tiesības uzteikt līgumu, nemaksājot līgumsodu [..].
[..]
5. Samaksas noteikumiem ir jāietver vismaz:
[..]
2) norāde par to, ar kādiem līdzekļiem var tikt iegūta aktuālā informācija par visiem piemērojamajiem tarifiem un ar ekspluatāciju saistītām atlīdzībām;
[..].”
13. Konsumentenschutzgesetz
(Patērētāju aizsardzības likums) (10) 6. pantā ir ietverti šādi noteikumi:
“6. pants. Nepieļaujami līguma noteikumi
I. Patērētājam it īpaši nav saistoši tādi līguma noteikumi ABGB
879. panta izpratnē, atbilstoši kuriem
[..]
5) pēc uzņēmēja pieprasījuma tam ir jāsaņem lielāka maksa par tā pakalpojumiem, nekā noteikts, noslēdzot līgumu, izņemot, ja līgumā attiecībā uz gadījumu, kad iestājas līgumā noteikti nosacījumi maksas grozīšanai, ir paredzēta arī maksas samazināšana, ja nosacījumi, kad var grozīt maksu, ir aprakstīti līgumā un ir objektīvi pamatoti, kā arī ja to iestāšanās nav atkarīga no uzņēmēja gribas [..].”
14. Ar Bundesstatistikgesetz 2000
(Federālais Statistikas likums) (11) 22. un nākamajiem pantiem ir izveidota federālā iestāde “Statistik Österreich”, kuras uzdevums tostarp ir sagatavot un publicēt statistiku. Šī iestāde nosaka patēriņa cenu indeksu.
II – Fakti un pamata tiesvedība
15. Verein für Konsumenteninformation
(Patērētāju informācijas asociācija) cēla kolektīvo prasību pret A1 Telekom Austria AG, pieprasot noteikt atbildētājai pienākumu darījumos ar patērētājiem vairs neizmantot un arī vairs neatsaukties uz noteiktām Vispārīgajos darījumu noteikumos ietvertām klauzulām, kurās paredzēts pielāgot telekomunikāciju pakalpojumu tarifus atbilstoši patēriņa cenu indeksa izmaiņām (12) .
16. Pirmās instances tiesa prasītājas prasību pilnībā apmierināja. Apelācijas tiesa neapmierināja par šo spriedumu iesniegto A1 Telekom Austria apelācijas sūdzību. Apelācijas tiesa tostarp noteica, ka, ciktāl atbildētāja ir tiesīga vienpusēji grozīt maksas nosacījumus, abonentam ir arī izņēmuma tiesības izbeigt līgumu.
17. Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir iesniegts saistībā ar A1 Telekom Austria par apelācijas tiesas spriedumu celto ārkārtas kasācijas sūdzību. Iesniedzējtiesa Oberster Gerichtshof, ņemot vērā dažādo apelācijas tiesas palātu kritēriju nesakritību šajā jautājumā, atzina sūdzību par pieņemamu. Kāda cita apelācijas tiesas palāta bija pieņēmusi, ka TKG
25. panta aizsardzības mērķis neietver maksas pielāgojumus, pamatojoties uz jau līgumā paredzētu indeksu, jo šie cenu pielāgošanas noteikumi esot pietiekami definēti un telekomunikāciju pakalpojumu piedāvātājs tos nevarot ietekmēt.
III – Prejudiciālais jautājums un tiesvedība Tiesā
18. Šādos apstākļos Oberster Gerichtshof
nolēma uzdot šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Universālā pakalpojuma direktīvas 20. panta 2. punktā abonentiem paredzētās tiesības, “saņemot paziņojumu par līguma nosacījumu izmaiņām”, lauzt līgumu, nemaksājot līgumsodu, attiecas arī uz gadījumu, kad maksas pielāgošana izriet no līguma noteikumiem, kuros jau līguma noslēgšanas brīdī ir paredzēts, ka nākotnē maksa ir jāpielāgo (jāpalielina/jāsamazina) atbilstoši objektīvā patēriņa cenu indeksa izmaiņām, kas atspoguļo naudas vērtības attīstību?”
19. Rakstveida apsvērumus šajā tiesvedībā iesniedza Verein für Konsumenteninformation, A1 Telekom Austria, Eiropas Komisija un Beļģijas valdība, kuras, izņemot pēdējo minēto, piedalījās 2015. gada 30. aprīļa tiesas sēdē.
IV – Par prejudiciālo jautājumu
A – Tiesai iesniegtie apsvērumi
20. Pirmām kārtām, Verein für Konsumenteninformation
uzskata, ka telekomunikāciju pakalpojumu sniedzējiem nav no Universālā pakalpojuma direktīvas 20. panta 2. punkta izrietošas tiesības grozīt darījumu noteikumus, jo tajā, gluži pretēji, ir nostiprinātas patērētāju tiesības izbeigt līgumu. Kā asociācija norādīja tiesas sēdē, šādu tiesību neesamība būtu pretrunā direktīvas mērķim uzturēt pieejamību pakalpojumu piekļuvei. Otrkārt, tiesības izbeigt līgumu ir paredzētas tieši saistībā ar gadījumiem, kad iespēja vienpusēji mainīt darījuma noteikumus jau ir ietverta līgumā, jo, nepastāvot iepriekšējai norunai, operators nevarētu veikt šādas izmaiņas. Pieņemot A1 Telekom Austria
piedāvāto interpretāciju, tiesības izbeigt līgumu varētu tikt sistemātiski apietas, līgumā iekļaujot indeksācijas noteikumus. Turklāt piedāvātā indeksācija nenotiek automātiski, bet ir atkarīga no operatora lēmuma paziņot patērētājam savu nodomu paaugstināt maksu. Savu argumentu atbalstam asociācija arī atsaucas uz spriedumu lietā RWE Vertrieb (13), saskaņā ar kuru klauzula, kas ļauj mainīt tarifus, ir uzskatāma par līguma noteikumu grozījumu Direktīvas 93/13 pielikuma 2. punkta b) apakšpunkta otrās daļas izpratnē un Direktīvas 2003/55 A pielikuma b) punkta izpratnē. Kā asociācija norādīja tiesas sēdē, Direktīvas 93/13 un Direktīvas 2002/22 piemērošanas jomas ir paralēlas, līdz ar to Direktīvā 2002/22 paredzētās izņēmuma tiesības lauzt līgumu būtu piemērojamas jebkurā gadījumā, neatkarīgi no tā, vai indeksācijas noteikumi būtu negodīgi vai nē. Turklāt iespēja atsaukties uz patēriņa cenu indeksu neesot pamatota arī pēc būtības, jo šis indekss neatspoguļo pastāvīgo cenu samazināšanos telekomunikāciju jomā. Kā noskaidrojās tiesas sēdē, komunikāciju īpatsvars to cenu kopumā, kas tiek ņemtas vērā, nosakot [patēriņa cenu] indeksu, ir ļoti zems (2,2 %). Visbeidzot, asociācija atsaucas uz Oberster Gerichtshof judikatūru, kurā valsts tiesību normas, ar kurām transponēts Direktīvas 2007/64/EK (14) 44. panta 1. punkts, ir interpretētas tā, ka tarifu izmaiņas, kas izriet no citiem noteikumiem, nevis vienošanās ceļā izdarītas procentu likmes pielāgošanas, ietilpst līguma noteikumu grozījuma jēdzienā (15) .
21. A1 Telekom Austria uzskata, ka tarifu izmaiņas, kas izriet no indeksācijas noteikumu piemērošanas, ir uzskatāmas nevis par līguma izmaiņām, bet gan par parastu līguma izpildi. Indeksācijas mērķis ir kompensēt naudas vērtības samazināšanos nākotnē un saglabāt līdzsvaru starp sniegto pakalpojumu un saņemto naudu, par ko puses ir vienojušās. Tādējādi, ņemot vērā, ka runa nav par līguma izmaiņām, TKG
25. pants, kurā ir ietvertas patērētāja tiesības izbeigt līgumu, neesot piemērojams. Turklāt šīs tarifu izmaiņas atbilstot Konsumentenschutzgesetz 6. panta 1. punkta 5. apakšpunktam. A1 Telekom Austria
arī uzskata, ka tarifu pielāgošana, pamatojoties uz indeksācijas noteikumu, nav uzskatāma par līguma grozījumu, ko noteicis pakalpojumu sniedzējs Direktīvas 2009/136, ar kuru groza Universālā pakalpojuma direktīvu, preambulas 27. apsvēruma izpratnē, bet ka runa ir par līguma noteikuma, par kuru puses ir vienojušās, izpildi un ka apstākļi, kas ir noveduši pie cenu pielāgošanas, nav atkarīgi no operatora gribas. Līdz ar to tāda pielāgošana patēriņa cenu indeksam kā pamata lietā neietilpstot Universālā pakalpojuma direktīvas 20. panta 2. punkta piemērošanas jomā. A1 Telekom Austria
arī atsaucas uz Direktīvas 93/13 pielikuma 2. punkta d) apakšpunktu, saskaņā ar kuru līguma noteikumi par cenu indeksāciju, ja tā ir likumīga, ar nosacījumu, ka ir skaidri aprakstīts veids, kādā cenas mainās, nav negodīgi. Savukārt lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvertā atsauce uz Direktīvas 2007/64 par maksājumu pakalpojumiem 44. pantu neesot pamatota, jo šis noteikums regulē cita veida līgumiskās attiecības. Arī Direktīvas 2009/73 I pielikuma 1. punkta b) apakšpunkts neļaujot izdarīt nekādus secinājumus attiecībā uz jēdzienu “izmaiņas” tādā gadījumā kā šajā lietā. Tiesas sēdē A1 Telekom Austria
norādīja, ka pieejamības prasība Universālā pakalpojuma direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē ir piemērojama vienīgi saistībā ar tās II nodaļu, kurā ir runa par universālā pakalpojuma saistībām, bet nav piemērojama, interpretējot direktīvas 20. pantu. Visbeidzot, A1 Telekom Austria
tiesas sēdē arī paskaidroja, ka lielākā daļa līgumu, kuros ir ietverta apstrīdētā klauzula, ir beztermiņa līgumi, kuri, paziņojot par to vienu mēnesi iepriekš, var tikt lauzti bez līgumsoda piemērošanas, bet noteikta laika līgumu, kuru izbeigšana pirms noteiktā termiņa šķietami varētu būt nelabvēlīga abonentam, minimālais termiņš ir ilgākais divi gadi.
22. Savukārt Beļģijas valdība uzskata, ka tarifu pielāgošana, kas izriet no vispārīgajiem līguma noteikumiem, kāds ir arī pamata tiesvedībā apstrīdētais, dod abonentam tiesības lauzt līgumu. Direktīvas 93/13 pielikuma 2. punkta d) apakšpunkta un Universālā pakalpojuma direktīvas 20. panta 2. punkta piemērošanas jomas esot atšķirīgas, tāpēc tie esot jāpiemēro kumulatīvi. Šādu interpretāciju, pēc Beļģijas valdības domām, apstiprina Tiesas spriedumi lietās Invitel
un RWE Vertrieb (16) . No otras puses, indeksācija esot uzskatāma par telekomunikāciju operatora noteiktām izmaiņām Direktīvas 2009/136 preambulas 27. apsvēruma izpratnē. Visbeidzot, Beļģijas valdība atsaucas uz vairākiem pētījumiem, kuri pierāda cenu samazināšanos komunikāciju jomā, tādēļ tā uzskata, ka, lai uzturētu līgumsaistību līdzsvaru, indeksācija nav nepieciešama.
23. Eiropas Komisija uzskata, ka tiesības lauzt līgumu nav piemērojamas saistībā ar indeksācijas noteikumiem, jo no tiem izrietošās tarifu izmaiņas nav uzskatāmas par līguma nosacījumu izmaiņām Universālā pakalpojuma direktīvas 20. panta 2. punkta izpratnē – tarifu pielāgošana atbilstoši iepriekš noteiktam indeksam un iepriekš noteiktā veidā esot bijusi zināma līguma slēgšanas brīdī, tādējādi tā esot uzskatāma par līguma nosacījuma, kas nav ticis mainīts, piemērošanu. Turklāt kopš tā noslēgšanas brīža līgumā pārskatāmi un precīzi ir noteikts, kā veidojas tarifu izmaiņas, saistot tās ar neatkarīgas trešās iestādes ( Statistik Austria ) noteiktu indeksu, kas balstīts uz objektīvām naudas vērtības izmaiņām. Komisija arī norāda, ka šāda interpretācija atbilst Direktīvas 93/13 noteikumiem. Tiesas sēdē Komisija uzsvēra, ka, lai gan Direktīvas 93/13 un Universālā pakalpojuma direktīvas piemērošanas jomas ir dažādas, abas direktīvas varot tikt piemērotas tādā gadījumā kā šajā lietā. Komisija arī norāda uz atšķirīgajiem šīs lietas un lietu Invitel un RWE Vertrieb (17) apstākļiem, kurās bija runa par negodīgiem noteikumiem un [patērētājiem] bija tiesības lauzt līgumu. Visbeidzot, Komisija uzskata, ka iesniedzējtiesas atsaukšanās uz Direktīvu 2007/64 par maksājumu pakalpojumiem nav pamatota.
B – Analīze
24. Ar savu prejudiciālo jautājumu Oberster Gerichtshof
būtībā vēlas noskaidrot, vai telekomunikāciju pakalpojumu tarifu pielāgošana atbilstīgi patēriņa cenu indeksam ir līguma nosacījumu izmaiņas Universālā pakalpojuma direktīvas 20. panta 2. punkta izpratnē, kas tādējādi dotu abonentiem tiesības lauzt līgumu bez līgumsoda piemērošanas. Līdz ar to atbilde uz šo prejudiciālo jautājumu ir atkarīga no minētajā noteikumā ietvertā jēdziena “līguma nosacījumu izmaiņas” interpretācijas.
25. Šajā kontekstā ir jāņem vērā īpašā funkcija, kāda ir indeksācijai ilgtermiņa līgumos un beztermiņa līgumos. Patēriņa cenu indekss, ko aprēķina pēc dažādām formulām, ir rādītājs, kas atspoguļo patēriņa preču un pakalpojumu cenu proporcionālās vai procentuālās pārmaiņas noteiktā laika periodā (18) . Indeksācija ir noteiktu maksājumu naudas vērtības pielāgošana patēriņa cenu indeksam (turpmāk tekstā – “PCI”) (19) . Lai gan indeksācijas galvenā funkcija pārsvarā ir saistīta ar pirktspējas un dzīves līmeņa uzturēšanu (20), piemērojot to algām un noteikta veida sociālajiem pabalstiem, patēriņa cenu indeksa publicēšana un periodiskums, kā arī fakts, ka tas parasti tiek uzskatīts par inflācijas rādītāju (21), ir iemesls tam, ka gadījumos, ja nav atbilstošāku rādītāju, PCI tiek izmantots kā atsauce maksājumu izlīdzināšanai noteikta veida ilgtermiņa līgumos un beztermiņa līgumos, lai kompensētu naudas vērtības kritumu vispārējās inflācijas rezultātā (22) . Tā līgumtiesībās cenu pielāgošanas noteikumi, kuros ir ietverta atsauce uz patēriņa cenu indeksu, parasti tiek uzskatīti par risinājumu – lai gan ne ideālu (23) – saistībā ar naudas nestabilitāti, atjaunojot līgumsaistību līdzsvaru (24) .
26. Kad, izvērtējot jautājumus, kas bija radušies saistībā ar Tiesai iesniegtajiem apsvērumiem, ir izdarīti šie ievada apsvērumi, uzskatu, ka vispirms ir jāievieš skaidrība par Universālā pakalpojuma direktīvas un Direktīvas 93/13 savstarpējo saistību. Jāņem vērā, ka Direktīvā 93/13 ir ietvertas īpašas atsauces gan uz noteikumiem par cenu izmaiņām indeksācijas rezultātā, gan uz patērētāja tiesībām lauzt līgumu.
1) Par Universālā pakalpojuma direktīvas un Direktīvas 93/13 savstarpējo saistību
27. Kā jau tas plaši tika apspriests gan rakstveida apsvērumos, gan mutvārdu apsvērumos tiesas sēdē, Savienības likumdevējs Direktīvā 93/13 ir noteicis izņēmumu attiecībā uz negodīgiem noteikumiem, kuru rezultātā pārdevējs vai piegādātājs maina noteikto cenu, ja šie noteikumi attiecas uz cenu indeksāciju.
28. Tomēr nevar tikt noliegts, ka Direktīvas 93/13 pielikumā (25) būtiska nozīme ir piešķirta patērētāja tiesībām lauzt līgumu, kas ir viens no faktoriem, kurš ļauj novērst tādu noteikumu negodīgo raksturu, pamatojoties uz kuriem tiek mainīti līguma nosacījumi (pielikuma 1. punkta j) apakšpunkts) vai ar kuriem preču pārdevējam vai pakalpojumu piegādātājam ir ļauts paaugstināt savu cenu (pielikuma 1. punkta l) apakšpunkts) (26) . Attiecībā uz šādiem noteikumiem pašā Direktīvas 93/13 pielikumā ir skaidri noteikts izņēmums, kas attiecas uz “līguma punkt[iem] par cenu indeksāciju, ja tā ir likumīga, ar nosacījumu, ka ir skaidri aprakstīts veids, kādā cenas mainās” (27) .
29. No iepriekš teiktā secinot, ka Direktīvā 93/13 par negodīgiem izņēmuma kārtā netiek uzskatīti līguma noteikumi par cenu indeksāciju, ja tā ir likumīga, ar nosacījumu, ka ir skaidri aprakstīts veids, kādā cenas mainās, ir jāuzsver, ka Universālā pakalpojuma direktīvu, kas ir šā prejudiciālā nolēmuma lūguma priekšmets, piemēro, neskarot Direktīvu 93/13 (28) . Tas it īpaši nozīmē, ka fakts, ka noteikums par indeksāciju netiek uzskatīts par negodīgu Direktīvas 93/13 izpratnē, vēl nebūt nenozīmē, ka cenu izmaiņas, kas izriet no šāda noteikuma piemērošanas, nevarētu tikt uzskatītas par līguma nosacījumu izmaiņām Universālā pakalpojuma direktīvas izpratnē ar no tā izrietošajām loģiskajām sekām saistībā ar tās 20. panta 2. punktā noteiktajām [patērētāja] tiesībām lauzt līgumu.
30. Tieši šādā kontekstā mums ir jāaplūko izvirzītā problēma, lai sniegtu derīgu atbildi uz prejudiciālo jautājumu, kas ir šīs tiesvedības priekšmets, jo, kā jau to norādīja Komisija tiesas sēdē, nevienā no Tiesai iesniegtajiem apsvērumiem nav izvirzīti argumenti par mūs interesējošo noteikumu negodīgo raksturu. Atšķirībā no Direktīvas 93/13 noteikumiem Universālā pakalpojuma direktīvā tiesības lauzt līgumu nav pakļautas nosacījumam, ka attiecīgie līguma noteikumi ir tikuši atzīti par negodīgiem. Tādējādi atbilde uz mūs interesējošo jautājumu ir atkarīga vienīgi no Universālā pakalpojuma direktīvas 20. panta 2. punktā ietvertā jēdziena “līguma nosacījumu izmaiņas” interpretācijas, neskarot to, ka Savienības likumdevēja attieksme pret indeksācijas noteikumiem, kas ietverti Direktīvas 93/13 pielikumā, varētu būt vērā ņemama norāde saistībā ar indeksācijas piemērošanu.
2) Par jēdziena “līguma nosacījumu izmaiņas” interpretāciju Universālā pakalpojuma direktīvas 20. panta 2. punkta izpratnē
31. Universālā pakalpojuma direktīva ir nozīmīgs juridiskais instruments telekomunikāciju sektora liberalizācijā, nosakot, ka tās mērķis ir nodrošināt sabiedrībai pieejamu labas kvalitātes elektronisko telekomunikāciju pakalpojumu pieejamību Kopienā ar efektīvu konkurenci un izvēli. Šajā nolūkā direktīvā ir noteikts tiesiskais ietvars, galvenokārt tās II nodaļā (29), kas ļauj risināt “jautājumus attiecībā uz apstākļiem, kādos tirgus nepietiekami apmierina patērētāju vajadzības” (30) . Kā izriet no Tiesas pastāvīgās judikatūras, Universālā pakalpojuma direktīvas “mērķis ir izveidot saskaņotus reglamentējošos noteikumus, kas elektronisko komunikāciju nozarē nodrošinātu universāla pakalpojuma sniegšanu, proti, noteiktu pakalpojumu minimālā kopuma sniegšanu visiem galalietotājiem par pieejamu cenu” (31) .
32. Šādā kontekstā Universālā pakalpojuma direktīvā arī ir noteiktas lietotāju tiesības un atbilstīgās to uzņēmumu saistības, kas nodrošina sabiedrībai pieejamus elektronisko komunikāciju tīklus un pakalpojumus (32) . Tam ir veltīta tās IV nodaļa, kurā ir ietverts arī noteikums, kura interpretācija ir šīs tiesvedības priekšmets (33) . Tādējādi Universālā pakalpojuma direktīvas noteikumu pamatā ir mērķis aizsargāt patērētājus, un tas vienlaikus ir cieši saistīts ar telekomunikāciju tirgus liberalizāciju (34) .
33. Kā ir uzsvērts Universālā pakalpojuma direktīvas preambulas 30. apsvērumā, lietotāju tiesību un interešu aizsardzības jomā līgums ir būtisks elements, kas garantē minimālo tiesiskās noteiktības un informācijas pārskatāmības līmeni. To it īpaši nodrošina precizēti līguma nosacījumi, kuru vidū īpaši nozīmīga lietotājiem ir to noteikumu pārskatāmība, kuri attiecas uz tarifu noteikšanas veidu (35) . Pamatojoties uz šo mērķi, Universālā pakalpojuma direktīvas 20. pantā ir noteikti tie līguma elementi, kuriem ir jābūt precizētiem skaidri, saprotami un viegli pieejamā formā. Šo elementu vidū ir “informācij[a] par cenām un tarifiem, un līdzekļ[i], ar kādiem var iegūt atjauninātu informāciju par visiem piemērojamiem tarifiem un uzturēšanas maksājumiem [..]”.
34. Tomēr no pienākuma ietvert līgumā informāciju par cenām un tarifiem un atjauninātu informāciju par tiem neizriet secinājums, ka Universālā pakalpojuma direktīvā, it īpaši tās 20. panta 1. punktā, ir uzlikts pienākums noteikt šīs cenas un tarifus fiksētas, nemainīgas summas veidā, liedzot iespēju iekļaut nosacījumus par to izmaiņām. Kā Tiesa jau ir pasludinājusi spriedumā RWE Vertrieb, interpretējot Direktīvas 93/13 pielikuma 2. punkta b) apakšpunkta otro daļu un d) apakšpunktu un Direktīvas 2003/55 par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu A pielikuma b) punktu (36), no Universālā pakalpojuma direktīvas 20. panta 2. punkta izriet, ka saistībā ar beztermiņa līgumiem, šajā gadījumā – telekomunikāciju līgumiem, Savienības likumdevējs ir atzinis, ka “apgādes uzņēmumam ir leģitīmas intereses [..] mainīt savu pakalpojumu izmaksas” (37) .
35. Tādējādi, izdarot pirmo secinājumu, uzskatu, ka, gramatiski interpretējot Universālā pakalpojuma direktīvas 20. panta 2. punktā ietverto jēdzienu “līguma nosacījumu izmaiņas”, ir jāsecina, ka tarifu pielāgošana, kas izriet no līguma noteikumu piemērošanas, nav līguma nosacījumu izmaiņas, bet gan līgumā ab initio
ietverta noteikuma piemērošana vai izpilde.
36. Tomēr tik vispārīgs un vienpusējs secinājums kā iepriekš izdarītais apdraudētu Universālā pakalpojuma direktīvas 20. panta 2. punktā paredzēto līguma izbeigšanas tiesību lietderīgo iedarbību. Būtībā jebkurš noteikums par cenu un tarifu izmaiņām, lai kā tas būtu formulēts, ja tas sākotnēji ir iekļauts līgumā, var liegt abonentiem iespēju vienpusēji lauzt līgumu bez līgumsoda piemērošanas, pat ja runa ir par beztermiņa līguma nosacījumu, kas, būdams atkarīgs no pakalpojumu sniedzēja vienpusējas gribas, izjauc sākotnēji noteikto līgumsaistību līdzsvaru, radot neparedzamas sekas lietotājiem.
37. No iepriekš teiktā izriet nepieciešamība pārliecināties, ka samaksa, ko veic abonents “indeksētas cenas” veidā, ir pietiekami prognozējama, pārskatāma un tiesiski noteikta, lai, ņemot vērā apstrīdēto noteikumu saturu un līgumu, kuros tie ir iekļauti, konkrētās raksturiezīmes, varētu apgalvot, ka runa nav par līguma nosacījumu izmaiņām Universālā pakalpojuma direktīvas 20. panta 2. punkta izpratnē.
38. Apstrīdētajos vispārīgajos darījumu noteikumos ir paredzētas normas, kas regulē tarifu noteikšanu gadījumā, ja pastāv vienošanās par indeksāciju. Šajā gadījumā runa ir nevis par automātisku tarifu indeksāciju (38), bet drīzāk un pirmām kārtām par piegādes uzņēmuma iespēju
paaugstināt tarifus nākamajā kalendārajā gadā atbilstīgi Statistik Austria
noteiktajam gada patēriņa cenu indeksa pieaugumam. Otrām kārtām un gluži otrādi, uzņēmumam ir pienākums nodot tālāk gada PCI samazinājumu un samazināt noteikto tarifu par labu klientiem. Šis pienākums tiek mīkstināts tikai tad, ja operators iepriekšējā gadā nav īstenojis ar šo noteikumu piešķirtās tiesības palielināt tarifu, tādējādi saglabājot līgumslēdzēju interešu līdzsvaru.
39. Kā A1 Telekom Austria
norādīja tiesas sēdē, lielākā daļa līgumu, kuros ir ietverta apstrīdētā klauzula, ir beztermiņa līgumi, kuri var tikt lauzti bez līgumsoda piemērošanas, paziņojot par to vienu mēnesi iepriekš. Savukārt noteikta laika līgumu, attiecībā uz kuriem arī tiek piemērots apstrīdētais noteikums un kuru izbeigšana pirms noteiktā termiņa šķietami varētu būt nelabvēlīga abonentam, minimālais termiņš ir ilgākais divi gadi.
40. Ņemot vērā iepriekš teikto, valsts tiesai ir jāizvērtē, vai šīs lietas gadījumā pastāv pietiekamas prognozējamības, pārskatāmības un tiesiskās noteiktības elementi, lai varētu apgalvot, ka runa nav par līguma nosacījumu izmaiņām Universālā pakalpojuma direktīvas 20. panta 2. punkta izpratnē. Šajā nolūkā ir jāņem vērā dažādi faktori, kas ir īpaši nozīmīgi, veicot šo izvērtējumu.
41. Pirmkārt, jāuzsver, ka jēdziens “līguma nosacījumu izmaiņas” situācijā, kad tarifu pielāgošana izriet no līgumā iepriekš paredzēta nosacījuma, nozīmē izmaiņas saistībā ar abonenta pozīciju (39) . Cenu izmaiņas ar indeksāciju saistīta noteikuma piemērošanas rezultātā ir jāaplūko no līguma spēkā esamības kontinuitātes perspektīvas (40), nodrošinot līgumsaistību sākotnējā līdzsvara saglabāšanu un līgumslēdzēju savstarpējā ieguldījuma līdzvērtību konkrētajā līgumiskajā ietvarā. Šajā kontekstā jāņem vērā arī īpašā funkcija, kāda ir indeksācijai ilgtermiņa un beztermiņa līgumos.
42. Otrkārt, jāņem vērā, vai minēto tarifu izmaiņas līgumā ir noteiktas abonentam saprotami, precīzi, pārskatāmi un detalizēti, atsaucoties uz publiski viegli pieejamu indeksu, ko noteikusi neatkarīga trešā iestāde neatkarīgi no pakalpojumu sniedzēja gribas, pamatojoties uz objektīviem kritērijiem un tā, ka šo noteikumu piemērošana nerada abonentiem neprognozējamas vai nesamērīgas sekas.
43. Treškārt, tas, ka noteikuma par pielāgošanu patēriņa cenu indeksam piemērošana nenotiek automātiski, vēl nenozīmē, ka ir runa par līguma nosacījumu izmaiņām Universālā pakalpojuma direktīvas 20. panta 2. punkta izpratnē, ja vien šī automātiskuma neesamība saglabā līgumslēdzēju interešu līdzsvaru par labu abonentiem.
44. Visbeidzot, uzskatu, ka nav jāņem vērā argumenti, kuri balstīti uz Oberster Gerichtshof
piedāvāto interpretāciju saistībā ar valsts tiesību normu, ar kuru transponēts Direktīvas 2007/64 par maksājumu pakalpojumiem 44. pants un saskaņā ar kuru jebkura pielāgošana, kas izriet no citiem noteikumiem, nevis vienošanās ceļā izdarītas procentu likmes pielāgošanas, ietilpst līguma grozījuma jēdzienā. Pat neņemot vērā, ka šajā tiesību aktā regulēto maksājumu pakalpojumu specifiskums runā pretī šādas interpretācijas automātiskai novirzīšanai uz Universālā pakalpojuma direktīvas jomu, Tiesa šo Direktīvas 2007/64 noteikumu, kas nav šā strīda priekšmets, vēl nav interpretējusi.
45. Līdz ar to uzskatu, ka tarifu izmaiņas, kas izriet no noteikuma par cenu pielāgošanu piemērošanas, nav uzskatāmas par līguma nosacījumu izmaiņām Universālā pakalpojuma direktīvas 20. panta 2. punkta izpratnē, ja vien samaksas, ko veic abonents “indeksētas cenas” veidā, formulējumā ir ietverti pietiekami prognozējamības, pārskatāmības un tiesiskās noteiktības elementi, lai varētu apgalvot, ka abonenta līgumiskā situācija nav mainījusies. Valsts tiesai, ņemot vērā apstrīdēto noteikumu saturu un līgumu, kuros tie ir ietverti, īpašās raksturiezīmes, ir jāveic šāda izvērtēšana.
V – Secinājums
46. Ņemot vērā iepriekš teikto, uzskatu, ka uz Oberster Gerichtshof uzdoto prejudiciālo jautājumu ir jāatbild šādi:
Tarifu izmaiņas, kas izriet no noteikuma par cenu pielāgošanu piemērošanas, nav uzskatāmas par līguma nosacījumu izmaiņām Universālā pakalpojuma direktīvas 20. panta 2. punkta izpratnē, ja vien samaksas, ko veic abonents “indeksētas cenas” veidā, formulējumā ir ietverti pietiekami prognozējamības, pārskatāmības un tiesiskās noteiktības elementi, lai varētu apgalvot, ka abonenta līgumiskā situācija nav mainījusies. Valsts tiesai, ņemot vērā apstrīdēto noteikumu saturu un līgumu, kuros tie ir ietverti, īpašās raksturiezīmes, ir jāveic šāda izvērtēšana.
(1) .
(2)  – OV L 108, 51. lpp., grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 25. novembra Direktīvu 2009/136/EK, ar ko groza Direktīvu 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem, Direktīvu 2002/58/EK par personas datu apstrādi un privātās dzīves aizsardzību elektronisko komunikāciju nozarē un Regulu (EK) Nr. 2006/2004 par sadarbību starp valstu iestādēm, kas atbildīgas par tiesību aktu īstenošanu patērētāju tiesību aizsardzības jomā (OV L 337, 11. lpp.).
(3)  – OV L 95, 29. lpp.
(4)  – C‑472/10, EU:C:2012:242.
(5)  – C‑92/11, EU:C:2013:180.
(6)  – Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. jūnija Direktīva par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu, ar ko atceļ Direktīvu 98/30/EK (OV L 176, 57. lpp.), kas atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 13. jūlija Direktīvu 2009/73/EK (OV L 211, 94. lpp.).
(7)  – C‑359/11 un C‑400/11, EU:C:2014:2317.
(8)  – Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. jūnija Direktīva par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu, ar ko atceļ Direktīvu 96/92/EK (OV L 176, 37. lpp.), kas atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 13. jūlija Direktīvu 2009/72/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu (OV L 211, 55. lpp.).
(9)  – Bundesgesetz, mit dem ein Telekommunikationsgesetz erlassen wird, (TKG 2003), BGBl . I Nr. 70/2003, BGBl . I Nr. 44/2014.
(10)  – Bundesgesetz vom 8. März 1979, mit dem Bestimmungen zum Schutz der Verbraucher getroffen werden (KSchG), BGBl . Nr. 140/1979.
(11)  – BGBl. I Nr. 163/1999.
(12)  – Vispārīgie darījumu noteikumi, uz kuriem savā prasībā atsaucas Verein für Konsumenteninformation, ir šādi:
“4. nodaļa – Līguma grozījumi [..]
4.3.	Ja grozījums(‑i) nav tikai un vienīgi labvēlīgi klientiem, tad A1 šie grozījumi – ciktāl tie neattiecas tikai uz nākotnes klientiem – ir jāpaziņo divus mēnešus pirms to stāšanās spēkā. [..] Paziņojumā par grozījuma būtisko saturu ietver norādi par uzteikuma tiesībām, nemaksājot līgumsodu, un uzteikuma termiņu. [..] Maksas grozījumi, pamatojoties uz līgumā noteiktu indeksu, nedod tiesības uz ārkārtas uzteikumu. [..]
10. nodaļa – Tarifi un samaksas noteikumi
10.12.	Ja indeksa pielāgošana ir paredzēta maksas noteikumos vai individuālā nolīgumā, to neprecizējot, ir piemērojami šādi noteikumi:
10.12.1.	Ja mainās Austrijas statistiskas patēriņa cenu indeksa (kalendārā) gada vidējais rādītājs (“gada PCI”), tas ietekmē maksu šādi:
– A1 ir tiesīga palielināt maksu nākamajā kalendārajā gadā atbilstoši gada PCI pieaugumam.
– A1
ir pienākums nodot tālāk gada PCI samazinājumu un samazināt noteikto maksu atbilstoši samazinājumam. Par pielāgojumiem A1
informē klientus rakstveidā (piemēram, uzdrukājot uz rēķina).
10.12.2.	Ja nav nolīgts citādi, maksas pielāgošanas apmērs izriet no gada PCI pēdējā kalendārā gadā pirms pielāgošanas izmaiņām attiecībā pret gada PCI divus kalendāros gadus pirms pielāgošanas (indeksa bāze: 2010. gada PCI = 100). A1 neņem vērā 2 % svārstības (svārstību apmērs) salīdzinājumā ar indeksa bāzi. Tomēr, ja nākamajos gados šis svārstību apmērs tiek kopumā pārsniegts, A1
pielāgo maksu pilnā apmērā. Jaunā vērtība ir jaunā indeksa bāze pielāgojumiem nākotnē. Pienākums samazināt maksu samazinās tādā mērā, kādā A1 iepriekšējā gadā nav īstenojusi tiesības palielināt maksu.
10.12.3.	Maksas pielāgošana notiek gadā pēc indeksa bāzes izmaiņām, tomēr ne ātrāk kā nākamajā gadā pēc līguma noslēgšanas:
– maksas palielināšana: no 1. aprīļa līdz 31. decembrim.
– maksas samazināšana: vienmēr 1. aprīlī.
10.12.4.	Ja gada PCI vairs netiek publicēts, tā vietā tiek izmantots jaunais oficiālais indekss.”
(13)  – C‑92/11, EU:C:2013:180.
(14)  – Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 13. novembra Direktīva par maksājumu pakalpojumiem iekšējā tirgū, ar ko groza Direktīvas 97/7/EK, 2002/65/EK, 2005/60/EK un 2006/48/EK un atceļ Direktīvu 97/5/EK (OV L 319, 1. lpp.).
(15)  – Asociācija atsaucas uz 2011. gada 6. jūlija spriedumu 3 OB
107/11y un 2012. gada 1. augusta spriedumu 1 OB 244/11f . Šis arguments ir uzsvērts arī lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu.
(16)  – Spriedumi RWE Vertrieb
(C‑92/11, EU:C:2013:180) un Invitel
(C‑472/10, EU:C:2012:242).
(17)  – Turpat.
(18)  – Patēriņa cenu indeksa rokasgrāmata. Teorija un prakse . (Izstrādājusi Starptautiskā Darba organizācija, Starptautiskais Valūtas fonds, Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizācija, Eurostat, Apvienoto Nāciju Organizācija, Starptautiskā Rekonstrukcijas un attīstības banka un Pasaules Banka), 2006, 1. lpp.
(19)  – Turpat, 41. lpp.
(20)  – Turpat, 41. un nākamās lpp. William Fleetwood, kurš bija viens no pirmajiem, kas sāka runāt par cenu indeksiem, 1707. gadā publicēja rakstu, aizstāvēdams studentus, kuru gada ienākumi bija lielāki par piecām mārciņām – summu, kas kādas vēsturiskas britu universitātes college
XV gadsimtā izdotos noteikumos bija noteikta kā ienākumu griesti, virs kuriem studentiem nebija tiesību saņemt stipendiju. Fleetwood
iestājās pret gramatisku šo noteikumu interpretāciju, norādot, ka būtu jāpielāgo šis naudas apmērs summai, kas ļautu segt tos pašus izdevumus, ko par minētajām piecām mārciņām varēja segt brīdī, kad šī summa tika noteikta. William Fleetwood, Chronicon Preciosum: or an Account of English Money, the Price of Corn, and Other Commodities, for the last 600 Years, Charles Harper, Londona, 1707.
(21)  – Piemēram, Padomes 1995. gada 23. oktobra Regulā (EK) Nr. 2494/95 par saskaņotajiem patēriņa cenu indeksiem (OV L 257, 1. lpp.), kuras preambulas 4. apsvērumā ir norādīts, ka patēriņa cenu indeksi ir būtisks elements, lai izprastu inflācijas procesu.
(22)  – Patēriņa cenu indeksa rokasgrāmata, op. cit., 43. lpp.
(23)  – Ghestin, J., un Billiau, M., Le prix dans les contrats de longue durée, L.G.D.J., 1990, 106. lpp.
(24)  – Katrā ziņā šie apsvērumi ir jāinterpretē, ņemot vērā diskusiju no ekonomiskā skatpunkta par ietekmi, kas saistīta ar indeksācijas piemērošanu (saistībā ar šo diskusiju skat. Fischer, S., Indexing, Inflation, and Economic Policy, MIT Press, Kembridža, Masačūsetsa, 1986), un saistībā ar to pieņemtajiem dalībvalstu noteikumiem, kas galvenokārt ir pamatoti ar ekonomiskās politikas apsvērumiem (piemēram, runājot par Franciju, varam minēt 1958. gada 30. decembra Ordonnance nº 58‑1374 un 1959. gada 4. februāra Ordonnance nº 59‑246, Vācijā – 2007. gada 7. septembra Preisklauselgesetz
( BGBl . I, 2246. un 2247. lpp.) un Spānijā – galvenokārt saistībā ar publisko sektoru – 30. marta Likumu Nr. 2/2015 par Spānijas ekonomikas indeksācijas atcelšanu, BOE  77, 27244. lpp.). Salīdzinošo pētījumu skat. Ministère de l’économie et du commerce extérieur, “Modalités de la réglementation des clauses d’indexation de prix en France, Allemagne, Belgique et Luxembourg”, Perspectives de politique économique
nº 19, 2012, Luksemburga, pieejams: www.competitivite.lu.
(25)  – Saskaņā ar Direktīvas 93/13 3. pantu šajā pielikumā ir ietverts indikatīvs un nepilnīgs tādu noteikumu saraksts, ko var uzskatīt par negodīgiem. Tiesa ir vairākkārt nospriedusi, ka, lai gan pēc pielikuma satura “nevar automātiski un vienīgi noteikt apstrīdētā noteikuma negodīgo raksturu, tas tomēr ir būtisks faktors, uz kuru kompetentā tiesa var balstīties, veicot šī noteikuma negodīgā rakstura novērtējumu”, spriedums Invitel
(C‑472/10, EU:C:2012:242, 26. punkts).
(26)  – Saistībā ar noteikumiem, kuri ļauj preču pārdevējam vai pakalpojumu piegādātājam vienpusēji mainīt līgumu (pielikuma 1. punkta j) apakšpunkts), pielikuma 2. punkta b) apakšpunkta otrajā daļā ir precizēts, ka tas “neskar noteikumus, ar kuriem pārdevējs vai piegādātājs atstāj sev tiesības vienpusēji izmainīt beztermiņa līguma nosacījumus, ar noteikumu, ka tam laikus jāinformē patērētājs un ka patērētājs var brīvi lauzt līgumu”. Savukārt attiecībā uz noteikumiem, ar kuriem preču pārdevējam vai pakalpojumu piegādātājam dotas tiesības paaugstināt savu cenu, pielikuma 1. punkta l) apakšpunktā ir noteikts, ka šādi noteikumi ir uzskatāmi par negodīgiem, ja ar tiem netiek dotas “patērētājam attiecīgas tiesības atkāpties no līguma, ja galīgā cena ir pārāk augsta salīdzinājumā ar cenu, par kuru bijusi vienošanās līguma slēgšanas brīdī”. Interpretējot šos noteikumus, Tiesa īpašu nozīmi ir piešķīrusi šīm tiesībām. Skat. spriedumus Invitel
(C‑472/10, EU:C:2012:242, 24. punkts) un RWE Vertrieb
(C‑92/11, EU:C:2013:180, 49. un 54. punkts).
(27)  – Direktīvas 93/13 pielikuma 2. punkta d) apakšpunkts.
(28)  – Universālā pakalpojuma direktīvas 1. panta 4. punkts un preambulas 30. apsvērums.
(29)  – Tās nosaukums ir “Universālā pakalpojuma saistības, tostarp sociālās saistības”.
(30)  – Universālā pakalpojuma direktīvas 1. panta 1. punkts.
(31)  – Spriedumi Base u.c. (C‑389/08, EU:C:2010:584, 32. punkts) un Komisija/Francija (C‑220/07, EU:C:2008:354, 28. punkts).
(32)  – Skat. Universālā pakalpojuma direktīvas 1. panta 2. punktu.
(33)  – No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu nav īsti skaidrs, attiecībā uz kāda veida pakalpojumiem noteikumi tiek piemēroti. Šajā ziņā, lai gan Universālā pakalpojuma direktīvā ietvertie noteikumi attiecībā uz īpašiem tarifu režīmiem un universālā pakalpojuma finansēšanas mehānismiem netiek piemēroti attiecībā uz visa veida pakalpojumiem (saistībā ar mobilo sakaru pakalpojumu izslēgšanu skat. spriedumu Base Company un Mobistar, C‑1/14, EU:C:2015:378), šis ierobežojums neskar direktīvas IV nodaļā noteiktās lietotāju tiesības – konkrēti, 20. pants attiecas uz pakalpojumiem, kas nodrošina pieslēgumu publisko komunikāciju tīklam, un publiski pieejamiem elektronisko sakaru pakalpojumiem.
(34)  – Skat. pēc analoģijas spriedumu Schulz
un Egbringhoff
(C‑359/11 un C‑400/11, EU:C:2014:2317, 40. punkts).
(35)  – Skat. arī Universālā pakalpojuma direktīvas preambulas 49. apsvērumu.
(36)  – Šajā noteikumā ir paredzēti patērētāju aizsardzības pasākumi. Konkrētāk, šā pielikuma b) punktā, tā pašreizējā redakcijā (Direktīvas 2009/73 I pielikuma 1. punkta b) apakšpunkts), tostarp ir noteikts, ka “[..] pakalpojumu sniedzēji tieši informē abonentus par maksas palielināšanu un dara to savlaicīgi – ne vēlāk kā viena parastā rēķina apmaksas termiņa laikā pēc palielinājuma stāšanās spēkā, turklāt pārredzamā un saprotamā veidā. Dalībvalstis nodrošina to, ka patērētāji var brīvi uzteikt līgumu, ja viņi nepieņem jaunos nosacījumus, kurus tiem ir paziņojis gāzes pakalpojumu sniedzējs.”
(37)  – Spriedums RWE Vertrieb
(C‑92/11, EU:C:2013:180, 46. punkts). “Tomēr standartnoteikumam, kas ļauj vienpusēji veikt šādus pielāgojumus, ir jāatbilst šajās direktīvās noteiktajām labticības, līdzsvarotības un pārskatāmības prasībām”, 47. punkts.
(38)  – Doktrīnā tiek nošķirti indeksācijas noteikumi kā tādi, kuriem ir automātisks raksturs, un pārskatīšanas noteikumi, kuros ir veikta atsauce uz indeksāciju. Skat. Doucet, J. P., L’indexation, 1965, L.G.D.J., 6. lpp. Par atšķirībām starp automātiskiem indeksācijas noteikumiem un noteikumiem par cenu un tarifu pielāgošanu, kas nav automātiska, skat. Rouhette, G., “La révision conventionnelle du contrat”, Revue internationale de droit comparé, 1986, 369.–408. lpp.
(39)  – Saistībā ar šo jautājumu skat. Nihoul, P., un Rodford, P., EU Electronic Communications Law, 2. izd., Oxford University Press, 2011, 399. lpp.
(40)  – Tieši no kontinuitātes perspektīvas indeksācija ir aplūkota Tiesas judikatūrā diezgan atšķirīgajā publisko iepirkumu jomas kontekstā, interpretējot jēdzienu “būtiskas līguma sastāvdaļas grozījumi” Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvas 92/50/EEK par procedūru koordinēšanu valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanai (OV L 209, 1. lpp.) (kas atcelta un aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta D irektīvu 2004/18 / EK  par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu
[publiskā iepirkuma], piegādes valsts līgumu
[publiskā iepirkuma] un pakalpojumu valsts līgumu [publiskā iepirkuma] slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (OV L 134, 114. lpp.)) kontekstā. Tiesa pasludināja, ka pamata līgumā paredzēta cenu indeksa aizstāšana ar nākamo indeksu aprobežojas ar pamata līguma noteikumiem par indeksācijas atjaunošanu, tādējādi atsauce uz jauno cenu indeksu nav sākotnējā līguma būtisku sastāvdaļu grozījums, kas varētu būt jauna līguma slēgšanas tiesību piešķiršana Direktīvas 92/50 izpratnē. Spriedums pressetext Nachrichtenagentur
(C‑454/06, EU:C:2008:351, 68. un 69. punkts).