62002CC0010_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievads
1. Tribunale amministrativo regionale per la Puglia
(Apūlijas Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija) iepriekš uzdotie jautājumi attiecas uz kritērijiem, kas izvirzīti, uzsākot atsevišķas ģimenes ārsta funkcijas. Iesniedzējtiesa šaubās, vai ar Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīvu 93/16/EEK par ārstu brīvas pārvietošanās veicināšanu un viņu diplomu, sertifikātu un citu viņu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu savstarpēju atzīšanu (2) (turpmāk tekstā – “Ārstu direktīva”) ir saderīgi, izvēloties ģimenes ārstus darbam valsts veselības sistēmā, dot priekšroku kandidātiem, kas saņēmuši speciālu vispārējās medicīnas mācību kursa sertifikātu (turpmāk tekstā – “mācību kursa sertifikāts”) un kas vienlaicīgi var veikt ģimenes ārsta praksi atbilstoši iegūtajām tiesībām, iepretim citiem kandidātiem, kam ir tikai viena no šīm kvalifikācijām.
II – Atbilstošās tiesību normas
A – Kopienu tiesības
2. Ārstu direktīva kodificē dažādas direktīvas par ārstu kvalifikāciju, to skaitā Padomes 1986. gada 15. septembra Direktīvu 86/457/EEK par speciālu vispārējās medicīnas prakses mācību kursu (3) .
3. Mācību kursu vispārējā medicīnā reglamentē Ārstu direktīvas 31., 32. un 34. pants (Direktīvas 86/457 2., 3. un 5. pants). Tās 31. panta 1. punkta b) apakšpunkts cita starpā paredz vismaz divgadīgu pilna laika mācību kursu. Nepilna laika mācību kursa gadījumā tā ilgums saskaņā ar 34. pantu attiecīgi ir jāpagarina.
4. Ārstu direktīvas 36. pants (Direktīvas 86/457 7. pants) nosaka:
“1. No 1995. gada 1. janvāra un, ievērojot iegūtās tiesības, kuras tā ir atzinusi, katra dalībvalsts atļauj veikt vispārējās medicīnas praksi savas valsts sociālā nodrošinājuma sistēmā tikai tad, ja īpašumā ir diploms, sertifikāts vai cits kvalifikāciju apliecinošs dokuments, kas minēts 30. pantā.
[..]
2. Katra dalībvalsts precizē tās iegūtās tiesības, kuras tā atzīst. Tā tomēr atzīst tiesības strādāt kā ģimenes ārstam tās valsts sociālā nodrošinājuma sistēmā bez diploma, sertifikāta vai cita kvalifikāciju apliecinoša dokumenta, kas minēts 30. pantā, visiem ārstiem, kuriem ir bijušas šādas tiesības 1994. gada 31. decembrī, ievērojot 1.–20. pantu, un kuri minētajā datumā ir reģistrējušies tās teritorijā, pamatojoties uz 2. pantu vai 9. panta 1. punktu.
[..]”
B – Itālijas tiesības
5. Likumdošanas dekrēts Nr. 256/1991 nosaka vajadzīgo kvalifikāciju, lai Itālijā veiktu ģimenes ārsta profesionālo darbību. Ieinteresēto personu īpašumā principā ir jābūt sertifikātam par speciāla vispārējās medicīnas kursa pabeigšanu. Tomēr saskaņā ar šī dekrēta 6. pantu, balstoties uz iegūtajām tiesībām, ārsti, kam 1994. gada 31. decembrī ir bijušas šādas tiesības praktizēt, valsts veselības sistēmā var veikt ģimenes ārsta praksi.
6. Pamata prāvas apstākļu rašanās laikā noteiktu darbību sākšanu vispārējā medicīnā Itālijas valsts sociālā nodrošinājuma sistēmā reglamentēja 1996. gada kolektīvais līgums, kas stājās spēkā ar prezidenta dekrētu Nr. 484/96. Kolektīvā līguma 1. panta 3. punktā izvirzītais priekšnoteikums ir vai nu vispārējās medicīnas mācību kursa sertifikāts, vai arī ar iegūtām tiesībām pamatota atļauja praktizēt.
7. Atbilstoši šī kolektīvā līguma 2. panta 1. punktam medicīnas iestādes šajā līgumā reglamentētai darbībai ārstus izvēlas saskaņā ar reģionālā līmenī katru gadu izveidota saraksta hierarhiju. Atbilstoši kolektīvā līguma 3. pantam kandidāti, no vienas puses, par savu profesionālo kvalifikāciju un, no otras puses, par savu profesionālo darbību saņem punktus. Vispārējās medicīnas mācību kursu sertifikāts atbilst 12 punktiem. Par katru mēnesi, kas līgumārsta statusā nostrādāts primārajā aprūpē, pienākas 0,20 punkti. Šo vērtību palielina par 0,30 punktiem, ja praksi veic reģionā, kura sarakstā ieinteresētā persona vēlas pieteikties.
8. Papildu punktus var iegūt par atsevišķām īpašām ģimenes ārsta darbībām. Kolektīvā līguma 3. panta 3. punkts gan skaidri izslēdz punktu saskaitīšanu, kas attiecas uz vienu profesionālās darbības laika posmu. Tomēr nav zināms tiesiskais regulējums, kas nepārprotami liegtu punktus par profesionālo darbību saskaitīt ar punktiem par vispārējās medicīnas mācību kursa sertifikātu.
9. Kolektīvā līguma 20. pants attiecas uz iecelšanu atsevišķos brīvajos primārās aprūpes amatos apgabalos ar ārstu iztrūkumu. Šajā nolūkā, balstoties uz jau minēto reģionālo sarakstu, izveido profesionāli aktīvo kandidātu sarakstu, kurā katram kandidātam piešķir 5 papildpunktus, ja kandidāta dzīvesvieta vismaz divus gadus atrodas reģionā ar ārstu iztrūkumu, un 20 papildpunktus, ja viņa dzīvesvieta vismaz divus gadus atrodas attiecīgajā provincē.
10. Saskaņā ar kolektīvā līguma 3. panta 6. punktu apgabali 20–40 % no brīvajām amatu vietām primārajā aprūpē rezervē ģimenes ārstiem ar vispārējās medicīnas mācību kursa sertifikātu un atlikušos 60–80 % – ģimenes ārstiem, kas bez šīs kvalifikācijas – t.i., pamatojoties uz iegūtajām tiesībām – praktizē Itālijas sociālā nodrošinājuma sistēmā. Ja kolektīvais līgums noteiktajā termiņā nav pagarināts, tad atbilstoši nobeiguma noteikumam Nr. 5 sekojošajā gadā katrai ārstu grupai iedala kvotu 50 % apmērā.
III – Prāvas fakti un prejudiciālie jautājumi
11. Pamata tiesvedības balstās uz apstākli, ka ārsti, kas ieguvuši vispārējās medicīnas mācību kursa sertifikātu un, pamatojoties uz iegūtajām tiesībām, praktizē kā ģimenes ārsti, var pieteikties uz abām kvotām.
12. Sākotnēji Apūlijas reģiona medicīnas iestādes, jo īpaši procesa dalībnieks –iestāde Azienda Unitá Sanitaria Locale BA/3, kuras atrašanās vieta ir Altamurā (turpmāk tekstā – “Altamuras AUSL BA/3 ”), saskaņā ar reģiona administrācijas norādījumu atteicās šiem kandidātiem kvotas ietvaros, kas iedalīta ārstiem ar iegūtajām tiesībām, ņemt vērā 12 punktus, kas kandidātiem ar “divkāršo kvalifikāciju” piešķirti par mācību kursa sertifikātu. Atbilstoši pastāvīgai judikatūrai, kas balstās uz iepriekš minētajām Itālijas tiesību normām, iesniedzējtiesa apstiprināja šo praksi. Lieta C‑11/02 balstās uz “divkāršo kvalifikāciju” saņēmušo ārstu – lietas dalībnieku pamata pravā Berardi
u.c., kā arī Vaira
u.c. – prasībām, ar kurām šī prakse apstrīdēta.
13. Tajā pašā laikā Consiglio di Stato
[Valsts Padome] tomēr atzina, ka kandidātiem ar “divkāršo kvalifikāciju” par mācību kursa sertifikātu piešķirtie 12 punkti jāņem vērā arī kvotas ietvaros, kas piešķirta ārstiem ar iegūtajām tiesībām. Saskaņā ar iesniedzējtiesas sniegtajām norādēm Consiglio di Stato
šajā sakarā uzskatīja, ka Ārstu direktīva iestājas pret jebkādu mācību kursa sertifikāta īpašnieku diskrimināciju.
14. Tā rezultātā medicīnas iestādes, ieskaitot lietas dalībnieces – iestādes Azienda Unitá Sanitaria Locale BA/1, kuras atrašanās vieta ir Andrijā (turpmāk tekstā – “Andrijas AUSL BA/1 ”), un Altamuras AUSL BA/3
saskaņā ar Apūlijas reģiona administrācijas norādījumu grozīja iepriekš pieņemto praksi un kandidātiem ar “divkāršo kvalifikāciju” par mācību kursa sertifikātu piešķirtos 12 punktus atzina arī ārstiem ar iegūtajām tiesībām piešķirtās kvotas ietvaros. Pret to iestājās dalībnieki lietās Fascicolo
u.c., kā arī de Benedictis
u.c. Viņuprāt, jautājums ir par ārstiem, kas var pieteikties tikai uz ārstiem ar iegūtajām tiesībām piešķirto kvotu, jo to rīcībā nav mācību kursa sertifikāta. Uz šīm prasībām balstās lieta C‑10/02.
15. Iesniedzējtiesa saskata Consiglio di Stato interpretācijā vienpusēju labvēlīgu attieksmi pret mācību kursa sertifikātu iepretim iegūtajām tiesībām; tas ir pretrunā Ārstu direktīvai. Tāpēc tā uzdod Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1. Vai tiesības veikt ģimenes ārsta praksi, kas iegūtas līdz 1994. gada 31. decembrim, saskaņā ar Direktīvas 86/457/EEK 7. panta 2. punktu un Direktīvas 93/16/EEK 36. panta 2. punktu uzskatāmas par līdzvērtīgām tām, ko iegūst, saņemot speciālu vispārējās medicīnas prakses mācību kursa sertifikātu?
2. Vai iegūtais vispārējās medicīnas prakses mācību kursa sertifikāts, atsaucoties uz minētajiem Kopienu noteikumiem, ļauj dalībvalstīm, sākot no 1995. gada 1. janvāra, attiecināt uz ārstiem, kas arī līdz 1994. gada 31. decembrim ieguvuši tiesības praktizēt profesijā, labvēlības režīmu, paredzot tiem vairāk amata vietu nekā tiem, kas attiecīgi ieguvuši tikai vienu vai otru dokumentu?
3. Ja uz iepriekšējo jautājumu sniegta apstiprinoša atbilde un ņemot vērā iegūtās tiesības, vai iepriekš minētie apstākļi ļauj dalībvalstīm piemērot attiecīgajiem ārstiem labvēlīgāku attieksmi, ikreiz piešķirot papildu punktus par vispārējās medicīnas prakses mācību kursa sertifikāta saņemšanu?”
IV – Juridiskais vērtējums
A – Lietas dalībnieku apsvērumi
16. Lietas dalībnieki pamata prāvā ir iedalāmi divās grupās.
17. Fasčikolo u.c., de Benediktis u.c., kā arī Altamuras AUSL BA/3
atbalsta interpretāciju, ka Ārstu direktīva iestājas pret punktu piešķiršanu par mācību kursa sertifikātu, ja sertifikāta īpašnieks kandidē uz kvotu, kas piešķirta ārstiem ar iegūtajām tiesībām.
18. Šī nostāja balstās uz pieņēmumu, ka ģimenes ārsta kvalifikācija saskaņā ar iegūtajām tiesībām ir līdzvērtīga tai, ko iegūst pēc mācību kursa pabeigšanas. Tādējādi mācību kursa pabeigšana ārstam nedod papildu kvalifikāciju, ja ārsts jau, balstoties uz iegūtajām tiesībām, var veikt ģimenes ārsta praksi. Līdz ar to iegūto tiesību īpašniekiem piešķirtās kvotas ietvaros nav pamatota papildpunktu piešķiršana par mācību kursa pabeigšanu. Šo punktu atzīšana konkursā ievērojami kaitētu iegūto tiesību īpašniekiem, kas nav pabeiguši mācību kursu vispārējā medicīnā. Tādējādi tiktu zaudēta kvotas jēga, proti, aizsargāt ārstus ar iegūtajām tiesībām. Visbeidzot, pastāvētu arī risks, ka ārsti apgūst mācību kursu vispārējā medicīnā tikai tādēļ, ka tādā veidā tie var saņemt vairāk punktu, nekā praktizējot salīdzināmā laika posmā. Lai to novērstu, jaunākajā kolektīvajā līgumā mācību kursa sertifikāta vērtība samazināta līdz 7,2 punktiem. Tikpat punktu iegūst, attiecīgajā reģionā praktizējot divus gadus.
19. Turpretim Berardi u.c., Vaira u.c., Andrijas AUSL BA/1, kā arī Apūlijas reģions uzskata par pieņemamu, ka punktus piešķir par mācību kursa sertifikātu, ja sertifikāta īpašnieks pretendē uz iegūto tiesību īpašniekiem paredzēto kvotu.
20. Šī interpretācija nodala ģimenes ārsta prakses sākšanu sociālā nodrošinājuma sistēmā un kvalifikācijas vērtējumu, veicot kandidātu atlasi. Tā kā vienlīdzības princips tikai līdzīgās situācijās paredz līdzvērtīgu, bet atšķirīgās situācijās –
atšķirīgu attieksmi, tad kandidātiem ar “divkāršo kvalifikāciju” jāparedz lielāka amatu kvota. Mācību kursa sertifikāta iegūšanai veltītās pūles pamato to, ka šīs pūles novērtē augstāk nekā ārsta praksi atbilstošā laika posmā. Ja par šo sertifikātu nepiešķirtu 12 punktus, tad šī sertifikāta īpašnieki būtu nostādīti neizdevīgākā stāvoklī nekā tie, kas divu gadu mācību kursa vietā veic ārsta praksi un par pieredzi saņem 4,8–7,2 papildu punktus.
21. Komisija vispirms uzsver, ka nedz Ārstu direktīvas 36. panta 2. punkts, nedz citi tās noteikumi nereglamentē prakses sākšanas veidus valsts veselības aprūpes sistēmā. Tomēr no sprieduma lietā Garofalo
u.c. (4) tā secina, ka iegūto tiesību atzīšana ir līdzvērtīga mācību kursa sertifikātam. Minētajā spriedumā Tiesa atzina dalībvalstu plašas iegūto tiesību izvērtēšanas pilnvaras, kuras ierobežo tikai vajadzība jebkurā gadījumā atzīt ārstus no citām dalībvalstīm, kuriem pirms 1995. gada 1. janvāra bija tiesības veikt ģimenes ārsta praksi.
B – Vērtējums
22. Tiesai šajā gadījumā tika lūgts lemt par to, vai ar Ārstu direktīvu ir saderīgi, ka mācību kursa sertifikātam vispārējā medicīnā piešķir lielāku vērtību nekā pielīdzināto ārstu iegūtajām tiesībām, vai arī pret abām kategorijām jāattiecas līdzīgi. Ar šo jautājumu – kaut gan uz to īpaši nenorādot – tiek iepriekš pieņemts, ka Ārstu direktīva katrā gadījumā satur tiesisko regulējumu kandidātu atlasei darbam vispārējā medicīnā sociālā nodrošinājuma sistēmās.
23. Ārstu direktīvas piemērojamību šajos gadījumos uzreiz var apšaubīt, jo tā šķietami attiecas uz tīri iekšējām situācijām, neskarot pamatbrīvību īstenošanu (5) . Ārstu direktīva balstās uz EEK līguma 49. pantu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 40. pants), EEK līguma 57. panta 1. punktu un 2. punkta pirmo un trešo teikumu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 47. panta 1. punkts un 2. punkta pirmais un trešais teikums), kā arī uz EEK līguma 66. pantu (jaunajā redakcijā – EKL 55. pants), kas ir pamats tiesību aktiem, kuri atvieglo darba ņēmēju pārvietošanās brīvību, kā arī brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību.
24. Ārstu direktīva tomēr neaprobežojas ar brīvas ārstu pārvietošanās atvieglošanu Kopienas mērogā, bet saskaņo arī minimālās prasības, kas izvirzītas ģimenes ārsta izglītībai (6) . Šīs saskaņošanas dēļ Ārstu direktīva reglamentē arī izteikti iekšējas situācijas (7) . Šī normatīvā iedarbība nav pretrunā Ārstu direktīvas tiesiskajam pamatam. Ar EKL 57. panta 2. punktu bija skaidri atļauts koordinēt dalībvalstu normatīvos un administratīvos aktus par to, kā sākt un izvērst darbību kā pašnodarbinātām personām. Šāda koordinācija ietver arī izteikti iekšējas situācijas.
25. Tomēr, rūpīgi iedziļinoties Ārstu direktīvas noteikumos, var secināt, ka tie nereglamentē kandidātu atlasi darbam vispārējā medicīnā sociālā nodrošinājuma sistēmā.
26. Ārstu direktīvas 36. panta 1. punkts attiecībā uz izglītību pamato vienīgi īpašu priekšnoteikumu ģimenes ārsta profesionālās darbības sākšanai dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmā. Šis noteikums neparedz, ka visiem ārstiem, kam ir šāda kvalifikācija, ir tiesības veikt šādu praksi. Iegūto tiesību atzīšana saskaņā ar Ārstu direktīvas 36. panta 2. punktu nevar pamatot plašākas tiesības, kas ietekmē ārstu atlasi minētajai darbībai.
27. Parējie IV nodaļas noteikumi par speciālu mācību kursu vispārējā medicīnā reglamentē mācību kursam izvirzītās prasības, mācību kursa sertifikātu atzīšanu, kā arī tiesības uz profesionālā nosaukuma lietošanu. Tiesību normas nenosaka kritērijus, pēc kuriem atsevišķi kandidāti būtu jāatlasa no kādas piemērotu kandidātu grupas.
28. Arī citi Ārstu direktīvas noteikumi pēc būtības attiecas uz ārstiem un ģimenes ārstiem nepieciešamo kvalifikāciju, kā arī uz izglītības dokumentu atzīšanu. Tomēr – tāpat kā ģimenes ārstu kvalifikācijas gadījumā – runa ir tikai par tiesisko regulējumu, kas attiecas uz tiem priekšnoteikumiem prakses sākšanai, kas saistīti ar izglītību, nevis uz izsmeļošiem atlases kritērijiem. Kopumā tikai Ārstu direktīvas 21. pants reglamentē ar izglītību nesaistītu aspektu, kas attiecas uz darbības sākšanu sociālā nodrošinājuma sistēmā, proti, uz prasību nostrādāt pārbaudes laiku. Tomēr šis noteikums laika gaitā ir novecojis.
29. Šobrīd Ārstu direktīva aprobežojas ar to, ka reglamentē tos priekšnoteikumus darbības sākšanai, kas attiecas uz nepieciešamo izglītību, kā arī, nosakot iegūto tiesību atzīšanas iespēju un minimālo piemērojamību. Pārējā daļā Ārstu direktīva atbilstoši tās divdesmit otrajam apsvērumam nepārprotami atļauj dalībvalstīm veidot savas sociālā nodrošinājuma sistēmas un noteikt darbības, ko veic šo sistēmu ietvaros.
30. Līdz ar to dalībvalstis var brīvi noteikt ģimenes ārstu atlases kritērijus valsts sociālā nodrošinājuma sistēmās, ja, lai veiktu šādu praksi, minētie kritēriji ietver vismaz prasību par ģimenes ārsta kvalifikāciju vai iegūtajām tiesībām.
31. Kā Komisija ļāva noprast tiesas sēdē, pārrobežu situācijās no Kopienu tiesību pamatbrīvībām var izrietēt papildu prasības. Kaut gan de Benedictis u.c. tiesas sēdē līdzīgi mēģināja norādīt, ka ir iespējamas pārrobežu situācijas, jāatzīst, ka šādām situācijām konkrētajā lietā ir tikai fiktīvs raksturs. Šajā sakarā iesniedzējtiesa nav uzdevusi nevienu jautājumu. Tāpēc pamatbrīvību piemērošana šajā gadījumā nav jāpārbauda.
32. Ņemot vērā iepriekš minēto, attiecībā uz otro un trešo jautājumu ir jāatzīst, ka Ārstu direktīva nereglamentē to, vai dalībvalstis drīkst:
– ņemot vērā mācību kursa vispārējā medicīnā sertifikātu, uz ārstiem, kas līdz 1994. gada 31. decembrim ieguvuši tiesības praktizēt profesijā, attiecināt labvēlības režīmu tādā veidā, ka viņi var pretendēt uz lielāku amata vietu skaitu nekā ikviens mācību kursa vispārējā medicīnā sertifikāta īpašnieks un tiem pielīdzināti ārsti, un/vai
– nodrošināt minētajiem ārstiem vēl labvēlīgāku attieksmi, jebkurā gadījumā piešķirot tiem papildu punktus par mācību kursa vispārējā medicīnā sertifikāta iegūšanu.
33. Ņemot vērā šajā posmā izdarītos secinājumus, atbildes uz pirmo jautājumu – vai Ārstu direktīva vispārējās medicīnas mācību kursam piešķir lielāku vērtību nekā iegūtajām tiesībām – praktiskā nozīme šķiet apšaubāma. Tā kā iesniedzējtiesa un daļa lietas dalībnieku pamato savu nostāju ar abu “kvalifikāciju” šķietamu līdzvērtību un kolektīvā līguma 1. panta 3. punkts paredz tiesības sākt praksi, balstoties uz iegūtām tiesībām kā līdzvērtīgu dokumentu (“ titolo equipollente ”), ir jānorāda, ka būtu jāieņem nostāja arī šajā jautājumā.
34. Ne Ārstu direktīvā, ne spriedumā lietā Garofalo
u.c. nav skaidri noteikts, ka mācību kurss vispārējā medicīnā un iegūtās tiesības būtu līdzvērtīgi. Tomēr Ārstu direktīva mācību kursam piešķir lielu vērtību. Saskaņā ar septiņpadsmito apsvērumu direktīva ir jāievieš, lai novērstu mācību kursu trūkumu vispārējās medicīnas izglītībā. Saskaņā ar astoņpadsmito apsvērumu Kopienu likumdevējs no šādas papildu kvalifikācijas sagaida ieguvumus pacientiem un veselības aprūpes uzlabošanos (8) . Principā šādu priekšrocību pamatā var būt galvenokārt vispārējas intereses, kas ir priekšnoteikums, lai salīdzinājumā ar tiesībām brīvi veikt profesionālo darbību pamatotu ierobežojumus, kas izriet no prasības pabeigt mācību kursu (9) .
35. Turpretim Ārstu direktīvā nav norādes uz īpašu vērtību, kāda jāpiešķir iegūtajām tiesībām. Ar Ārstu direktīvas 36. panta 2. punktu ir ieviesta iegūto tiesību atzīšana, lai aizsargātu ārstus, kas izmantojuši tiesības brīvi veikt profesionālo darbību un kuriem pirms 1995. gada 1. janvāra bija vajadzīgā kvalifikācija, lai praktizētu vispārējā medicīnā sociālā nodrošinājuma sistēmas ietvaros (10) . Dalībvalstis var paplašināt aizsargājamo ārstu loku (11) . Tām cita starpā nav jāizvirza prasība, lai profesionālā darbība būtu veikta noteiktu minimālo laiku, vai citas kvalifikācijas prasības. Tādējādi saskaņā ar Itālijas tiesībām iegūtās tiesības teorētiski jau pastāv, ja ārstam 1994. gada 31. decembrī bija tiesības veikt ģimenes ārsta praksi. Lai atzītu iegūtās tiesības, nav vajadzīga īpaša kvalifikācija. Tādēļ pati iegūto tiesību atzīšana neuzlabo pacientu aprūpes kvalitāti vai veselības sistēmu. Drīzāk runa ir par tiesisko regulējumu, kas paredz kādu principu piemērot ar atvieglotiem nosacījumiem (“Härtefall” teorija).
36. Tādējādi rezumējot ir jāatzīst, ka mācību kursam vispārējā medicīnā ir lielāka profesionālā vērtība nekā iegūto tiesību atzīšanai. Mācību kursa augstāka vērtība, protams, nenozīmē, ka, ņemot vērā viņa praktisko pieredzi, iegūto tiesību īpašnieku darbam vispārējā medicīnā nevarētu kvalificēt līdzvērtīgi vai augstāk par mācību kursa sertifikāta īpašnieku. Šādas labākas kvalifikācijas pamats nav iegūtās tiesības, bet gan pati praktiskā pieredze.
37. Tādēļ uz pirmo jautājumu ir jāatbild – Ārstu direktīvā parasti augstāk ir novērtēts mācību kursa vispārējā medicīnā sertifikāts nekā iegūtās tiesības.
V – Secinājumi
38. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uzskatu, ka uz Tribunale amministrativo regionale per la Puglia
jautājumiem Tiesai ir jāatbild šādi:
1. Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīva 93/16/EEK par ārstu brīvas pārvietošanās veicināšanu un viņu diplomu, sertifikātu un citu viņu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu savstarpēju atzīšanu parasti augstāk ir vērtēts mācību kursa vispārējā medicīnā sertifikāts nekā iegūtās tiesības.
2. Direktīva 93/16/EEK nereglamentē to, vai dalībvalstis drīkst:
– ņemot vērā mācību kursa vispārējā medicīnā sertifikātu, uz ārstiem, kas līdz 1994. gada 31. decembrim ieguvuši tiesības praktizēt profesijā, attiecināt labvēlības režīmu tādā veidā, ka viņi var pretendēt uz lielāku amata vietu skaitu nekā ikviens mācību kursa vispārējā medicīnā sertifikāta īpašnieks un tiem pielīdzināti ārsti, un/vai
– nodrošināt minētajiem ārstiem vēl labvēlīgāku attieksmi, jebkurā gadījumā piešķirot tiem papildu punktus par mācību kursa vispārējā medicīnā sertifikāta iegūšanu.
(1) .
(2)
–	OV L 165, 1. lpp.
(3)
–	OV L 267, 26. lpp.
(4)
–	1997. gada 16. oktobra spriedums apvienotajās lietās Garofalo u.c. no C‑69/96 līdz C‑79/96 ( Recueil, I‑5603. lpp., 31. punkts).
(5)
–	Skat. ģenerāladvokāta Ruisa‑Harabo 1997. gada 26. jūnija secinājumus lietā Garofalo
( Recueil, I‑5605. lpp., 46. un turpmākie punkti).
(6)
–	Skat. 2003. gada 9. septembra spriedumu lietā C‑25/02 Rinke
( Recueil, I‑8349. lpp., 38. punkts).
(7)
–	Šajā sakarā skat. 2003. gada 17. oktobra rīkojumu lietā C‑25/02 Vogel
( Recueil, I‑12229. lpp.). Padomes 1978. gada 25. jūlija Direktīva 78/687/EEK par normatīvo un administratīvo aktu noteikumu koordinēšanu attiecībā uz zobārstu darbību (OV L 233, 10. lpp.), kas ir salīdzināma ar Ārstu direktīvu, iestājas pret valsts tiesību aktiem, kas valsts ārstiem ļauj praktizēt zobārstniecībā, kaut gan tie nav pabeiguši vajadzīgo mācību kursu atbilstoši Direktīvai 78/687.
(8)
–	Šajā nozīmē skat. arī 6. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Rinke, 38. punkts.
(9)
–	Par netiešo dzimumu diskrimināciju skat. 6. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Rinke . Arī iejaukšanās tiesībās brīvi veikt profesionālo darbību ir jāpamato.
(10)
–	4. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Garofalo, 31. punkts.
(11)
–	4. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Garofalo, 34. punkts.