62023CJ0236_RES
Lieta C‑236/23
Mutuelle assurance des travailleurs mutualistes (Matmut)
pret
TNun
MAAF assurances SA
un
Fonds de garantie des assurances obligatoires de dommages (FGAO)
unPQ
(Cour de cassation (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Tiesas (pirmā palāta) 2024. gada 19. septembra spriedums
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Obligātā civiltiesiskās atbildības apdrošināšana saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu – Direktīva 2009/103/EK – 3. un 13. pants – Apdrošināšanas līgums, kas noslēgts, pamatojoties uz apzināti nepatiesām ziņām par pastāvīgo vadītāju – Valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts, ka attiecībā uz “cietušo pasažieri”, kas ir arī apdrošināšanas ņēmējs, var atsaukties uz apdrošināšanas līguma spēkā neesamību tādēļ, ka līguma noslēgšanas brīdī viņš sniedzis apzināti nepatiesas ziņas – Tiesību ļaunprātīga izmantošana – Prasība pret apdrošinājuma ņēmēju, lai sauktu viņu pie atbildības par apzināti nepatiesi sniegtām ziņām
Tiesību aktu tuvināšana – Transportlīdzekļa īpašnieka civiltiesiskās atbildības apdrošināšana – Ar obligāto apdrošināšanu sniegtās garantijas trešām personām apjoms – Valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts, ka pret cietušo pasažieri var atsaukties uz tāda apdrošināšanas līguma spēkā neesamību, kas noslēgts, pamatojoties uz apdrošinājuma ņēmēja sniegtām nepatiesām ziņām – Valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēta iespēja apdrošinātājam celt prasību pret apdrošināšanas ņēmēju, lai saņemtu pilnīgu to summu atlīdzību, kas samaksātas, izpildot apdrošināšanas līgumu – Nepieļaujamība – Nosacījumi – Izņēmums – Tiesību ļaunprātīga izmantošana
(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/103 3. panta pirmā daļa un 13. panta 1. punkts)
(skat. 32., 33., 35., 37.–43._46., 47., 50.–66. punktu un rezolutīvo daļu)
Rezumējums
Tiesa, kurai Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Francija) iesniegusi lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, precizē ar transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligāto apdrošināšanu sniegtās garantijas cietušajām trešām personām apjomu. Tādējādi tā norāda, ka Direktīvai 2009/103 (
1
) ir pretrunā – izņemot tiesību ļaunprātīgas izmantošanas gadījumu – valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru pret transportlīdzekļa pasažieri, kurš ir ceļu satiksmes negadījumā cietušais un kurš ir arī apdrošinājuma ņēmējs, var atsaukties uz transportlīdzekļa īpašnieka civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas līguma spēkā neesamību, kas izriet no līguma noslēgšanas brīdī šī apdrošinājuma ņēmēja sniegtām nepatiesām ziņām. Gadījumā, ja uz šādu spēkā neesamību nevar atsaukties attiecībā uz šādu cietušo pasažieri un ja nav notikusi tiesību ļaunprātīga izmantošana, šī direktīva nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā apdrošinātājam ļauts celt prasību pret šo pasažieri, lai panāktu, ka tiek atmaksātas summas, kas samaksātas, izpildot apdrošināšanas līgumu.
2012. gada oktobrī PQ noslēdza transportlīdzekļa apdrošināšanas līgumu ar Matmut un paziņoja, ka viņš ir vienīgais apdrošinātā transportlīdzekļa vadītājs. 2013. gada septembrī šis transportlīdzeklis, kuru vadīja reibumā esošais TN, iekļuva ceļu satiksmes negadījumā ar citu transportlīdzekli, kas bija apdrošināts citā sabiedrībā. PQ, kurš bija pirmā transportlīdzekļa pasažieris, šajā negadījumā guva miesas bojājumus.
TN tika saukts pie kriminālatbildības tribunal correctionnel (pirmās instances Krimināllietu tiesa, Francija), tostarp par netīšu miesas bojājumu nodarīšanu PQ. Šī tiesa pasludināja apdrošināšanas līguma spēkā neesamību, jo apdrošinātā persona ir sniegusi apzināti nepatiesas ziņas par attiecīgā transportlīdzekļa pastāvīgā vadītāja identitāti. Šo spriedumu apstiprināja cour d’appel de Lyon (Lionas apelācijas tiesa, Francija), kas tomēr norādīja, ka attiecīgā apdrošināšanas līguma spēkā neesamību nevar attiecināt uz PQ, jo saskaņā ar Eiropas Savienības tiesībām apdrošināšanas līguma spēkā neesamību apdrošinātā sniegtu apzināti nepatiesu ziņu dēļ nevar attiecināt uz ceļu satiksmes negadījumā cietušajiem vai viņu tiesību pārņēmējiem.
Izskatot par šo spriedumu iesniegto kasācijas sūdzību, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai pret cietušo pasažieri var atsaukties uz apdrošināšanas līguma spēkā neesamību, ja viņš ir arī apdrošinājuma ņēmējs un to apzināti sniegto nepatieso ziņu autors, kuras izraisījušas līguma spēkā neesamību. Tā arī šaubās par to, vai gadījumā, ja tiktu atzīts, ka šī spēkā neesamība nav attiecināma pret šādu cietušo, apdrošinātājs varētu celt prasību pret šo cietušo, lai panāktu, ka tiek atmaksātas visas summas, ko tas viņam ir samaksājis, izpildot līgumu.
Tiesas vērtējums
Pirmkārt, Tiesa atgādina, ka Savienības likumdevējs ir nepārtraukti izvirzījis un stiprinājis mērķi aizsargāt šo transportlīdzekļu izraisītajos negadījumos cietušos. Tā uzsver, ka saskaņā ar Direktīvu 2009/103 (
2
) transportlīdzekļa īpašnieka civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas sabiedrība nevar atteikties maksāt kompensāciju trešām personām, kas cietušas apdrošinātā transportlīdzekļa izraisītā negadījumā, atsaucoties uz tiesību normām vai līguma noteikumiem, kas ietverti apdrošināšanas polisē, izslēdzot no apdrošināšanas seguma cietušajām trešām personām nodarīto kaitējumu, tostarp tādēļ, ka apdrošināto transportlīdzekli izmanto vai vada personas, kurām nav tiesību vadīt šo transportlīdzekli.
Attiecībā uz ceļu satiksmes negadījumā cietušā statusu Tiesa atgādina, ka cietušo aizsardzības mērķis prasa, lai tās personas tiesiskā situācija, kura bija apdrošināta transportlīdzekļa vadīšanai, bet kura bija šī transportlīdzekļa pasažieris tieši negadījuma brīdī, tiktu pielīdzināta jebkura cita šajā negadījumā cietušā pasažiera tiesiskajai situācijai. Tādējādi tas, ka ceļu satiksmes negadījumā pasažieris bija apdrošinājuma ņēmējs, neļauj izslēgt šo personu no jēdziena “cietusī trešā persona” (
3
). Tas pats attiecas uz situāciju, kad apdrošinājuma ņēmējs nav satiksmes negadījumā iesaistītā transportlīdzekļa pastāvīgais vadītājs. Tātad apstāklis, ka ceļu satiksmes negadījuma brīdī PQ bija attiecīgā transportlīdzekļa apdrošinājuma ņēmējs un pasažieris, neietekmē viņa “cietušās trešās personas” statusu.
Otrkārt, attiecībā uz iespēju pret PQ atsaukties uz attiecīgā apdrošināšanas līguma spēkā neesamību, kas izriet no tā noslēgšanas brīdī viņa sniegtajām nepatiesajām ziņām par attiecīgā transportlīdzekļa pastāvīgā vadītāja identitāti, Tiesa norāda – apstāklis, ka apdrošināšanas sabiedrība ir noslēgusi apdrošināšanas līgumu, pamatojoties uz apdrošinājuma ņēmēja noklusējumiem vai nepatiesām ziņām, neļauj šai sabiedrībai atsaukties uz šo spēkā neesamību attiecībā pret cietušo trešo personu, lai atbrīvotos no pienākuma atlīdzināt pēdējai minētajai kaitējumu, kas nodarīts apdrošinātā transportlīdzekļa izraisīta negadījuma dēļ. Proti, uz šādu situāciju neattiecas Direktīvā 2009/103 (
4
) paredzētā vienīgā atkāpe no apdrošināšanas sabiedrību pienākuma maksāt atlīdzību trešām personām, kas cietušas ceļu satiksmes negadījumā.
Ņemot vērā, ka PQ ir ne tikai attiecīgajā ceļu satiksmes negadījumā cietušais pasažieris, kurš vēlas saņemt atlīdzību, bet arī apdrošinājuma ņēmējs, kurš sniedzis apzināti nepatiesas ziņas, kas izraisījušas apdrošināšanas līguma spēkā neesamību, Tiesa uzsver, ka Direktīvā 2009/103 nav tādu normu, kas regulētu iespējamo tiesību ļaunprātīgu izmantošanu, ko veicis apdrošinājuma ņēmējs. Tomēr ir jāievēro vispārējais tiesību princips, saskaņā ar kuru indivīdi nevar atsaukties uz Savienības tiesību normām krāpnieciskā vai ļaunprātīgā nolūkā. Piemērojot šo principu, dalībvalstij jāatsaka Savienības tiesību normu piemērošana, ja persona uz tām atsaucas nevis tādēļ, lai īstenotu šo normu mērķus, bet gan lai saņemtu priekšrocību, kas šai personai piešķirta Savienības tiesībās, kaut arī šīs priekšrocības saņemšanai prasītie objektīvie nosacījumi ir izpildīti tikai formāli. Šajā lietā, pirmkārt, attiecībā uz jautājumu par to, vai Direktīvas 2009/103 mērķis ir sasniegts, Tiesa norāda, ka, neskarot pārbaudi, kas jāveic iesniedzējtiesai, šķiet, ka mērķis aizsargāt ceļu satiksmes negadījumos cietušos, šķiet, ir sasniegts, jo PQ ir attiecīgajā negadījumā cietušais, kurš vēlas saņemt kompensāciju. Otrkārt, attiecībā uz subjektīvo elementu, ko veido griba iegūt Savienības tiesiskajā regulējumā paredzētu priekšrocību, mākslīgi radot tās iegūšanai prasītos apstākļus, nešķiet, ka PQ būtu sniedzis nepatiesas ziņas ar galveno mērķi pašam atsaukties uz Direktīvas 2009/103 (
5
) normām un apiet valsts tiesību normu par apdrošināšanas līguma spēkā neesamības tiesiskajiem nosacījumiem, bet tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai. Tādējādi PQ ir sniedzis nepatiesas ziņas, lai apdrošinātu TN transportlīdzekli uz izdevīgākiem noteikumiem nekā tie, kādi būtu bijuši, ja šī transportlīdzekļa pastāvīgā vadītāja identitāte apdrošinātājam būtu bijusi zināma. Ņemot vērā iepriekš minēto, nešķiet, ka PQ būtu pārkāpis tiesību ļaunprātīgas izmantošanas aizlieguma principu, bet tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai. Tātad pret viņu nevar atsaukties uz pamatlietā aplūkotā transportlīdzekļa īpašnieka civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas līguma spēkā neesamību šī līguma noslēgšanas brīdī PQ sniegto nepatieso ziņu dēļ.
Treškārt, attiecībā uz apdrošinātāja iespēju saņemt no PQ visu to summu atmaksu, kuras tas viņam samaksājis, izpildot apdrošināšanas līgumu, ar prasību, kas pamatota ar PQ apzinātu pārkāpumu šī līguma noslēgšanas brīdī, Tiesa atgādina, ka tiesību aktos paredzētie apdrošināšanas līguma spēkā esamības nosacījumi, kā arī nosacījumi, kas attiecas uz apdrošinājuma ņēmēja atbildības iestāšanos apdrošināšanas līguma noslēgšanas brīdī sniegtu nepatiesu ziņu dēļ, ir regulēti dalībvalstu tiesībās. Tomēr valsts tiesību normas, kas reglamentē šos nosacījumus, nevar atņemt Direktīvai 2009/103 tās lietderīgo iedarbību. Tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, valsts tiesiskais regulējums, kurā apdrošinātājam, ceļot prasību pret cietušo pasažieri, kas ir arī apdrošinājuma ņēmējs un apdrošināšanas līguma noslēgšanas brīdī sniegto nepatieso ziņu autors, ļauts saņemt visu to summu atmaksu, kas minētajam pasažierim samaksātas, izpildot šo līgumu, var šai personai galīgi un nesamērīgi atņemt aizsardzību, kas ar Direktīvu 2009/103 piešķirta šādos negadījumos cietušajiem. Šāds tiesiskais regulējums var nesamērīgi ierobežot šī indivīda tiesības saņemt atlīdzību no obligātās civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu.
(
1
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/103 (2009. gada 16. septembris) par civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un kontroli saistībā ar pienākumu apdrošināt šādu atbildību (OV 2009, L 263, 11. lpp.) 3. panta pirmā daļa un 13. panta 1. punkts.
(
2
)	Un tostarp atbilstoši Direktīvas 2009/103 13. panta 1. punkta pirmajai daļai.
(
3
)	Kā paredzēts Direktīvas 2009/103 13. panta 1. punkta pirmajā daļā.
(
4
)	Saskaņā ar 13. panta 1. punkta pirmo un otro daļu apdrošināšanas sabiedrība var atteikties maksāt kompensāciju ceļu satiksmes negadījumā cietušajām trešām personām tikai tad, ja transportlīdzekli, kas izraisījis kaitējumu, izmantojušas vai vadījušas personas, kurām nav ne tiešas, ne netiešas atļaujas, un cietušās trešās personas brīvprātīgi iekāpušas šajā transportlīdzeklī, zinot, ka tas ir nozagts.
(
5
)	Konkrēti – Direktīvas 2009/103 3. un 13. pants.