62006CC0328
ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI [PAOLO MENGOZZI] SECINĀJUMI,
sniegti 2007. gada 13. septembrī (
1
)
Lieta C-328/06
Alfredo Nieto Nuño
pret
Leonci Monlleó Franquet
“Preču zīmes — Direktīva 89/104/EEK — 4. panta 2. punkta d) apakšpunkts — Dalībvalstī “plaši pazīstamas” preču zīmes Parīzes konvencijas 6. bis panta nozīmē — Preču zīmes pazīstamība — Ģeogrāfiskais apjoms”
1.
Šajā prejudiciālajā tiesvedībā iesniedzējtiesa uzdod Tiesai jautājumu par Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmās direktīvas 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm, 4. panta interpretāciju (
2
).
2.
Šis jautājums radies tiesvedībā, ko Spānijā reģistrētas preču zīmes īpašnieks uzsācis pret personu, kura izmanto agrāku nereģistrētu preču zīmi, kas ir identiska pirmajai un tiek izmantota attiecībā uz tiem pašiem pakalpojumiem, lai konstatētu, ka atbildētājs pārkāpis no reģistrētās preču zīmes izrietošās tiesības, kā arī, lai panāktu minēto pārkāpumu un iespējamo kaitējumu veidojošo darbību izbeigšanu.
I — Atbilstošās lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu tiesību normas
A — Starptautiskais tiesiskais regulējums
3.
Parīzē 1883. gada 20. martā vienpadsmit valstu noslēgtā Parīzes [Savienības] Konvencija (
3
) par rūpnieciskā īpašuma aizsardzību (turpmāk tekstā — “Parīzes konvencija”) bija pirmā no ievērojamajiem šajā jomā noslēgtajiem daudzpusējiem nolīgumiem, un pašreiz tā ir konvencija, kurai pievienojies vislielākais skaits dalībnieku (171 līgumslēdzēja valsts (
4
), starp kurām ir visas Kopienas dalībvalstis). Tās 1. panta 1. punktā noteikts, ka valstis, attiecībā uz kurām tiek piemērota konvencija, izveido Savienību, kurai ir no dalībvalstīm (turpmāk tekstā arī — “Savienības dalībvalstis”) nodalītas juridiskas personas statuss un pašai savas institūcijas (
5
) un kuras mērķis ir rūpnieciskā īpašuma aizsardzība visos tā aspektos (
6
).
4.
Hāgas 1925. gada pārskatīšanas konferencē konvencijas redakcijā ietvertā 6. bis panta (
7
) 1. punktā noteikts:
“Savienības dalībvalstis apņemas administratīvā kārtībā, ja to pieļauj attiecīgās valsts likumi, vai pēc ieinteresētās puses pieprasījuma, noraidīt vai dzēst reģistrāciju un aizliegt lietošanu tādai preču [vai tirdzniecības] zīmei, kas ir sajaukšanu izraisīt spējīgs tādas citas zīmes atveidojums, imitācija vai tulkojums, kuru tās valsts kompetenta institūcija, kurā preču zīme reģistrēta vai tiek lietota, atzinusi par šai valstī plaši pazīstamu kā zīmi, kas jau pieder personai, kurai ir tiesības uz šīs Konvencijas piešķirtajām priekšrocībām, un kas tiek lietota identiskām vai līdzīgām precēm. Šie noteikumi ir piemērojami arī gadījumos, kad zīmes būtiska daļa ir jebkuras tādas plaši pazīstamas zīmes atveidojums vai imitācija, kas spēj izraisīt sajaukšanu ar šādu zīmi.”
5.
Pasaules Tirdzniecības organizācijas Līguma par ar tirdzniecību saistītajām intelektuālā īpašuma tiesībām (TRIPS) (
8
) 16. panta 1. un 2. punktā noteikts:
“1.   Reģistrētas preču zīmes īpašniekam ir ekskluzīvas tiesības neļaut nevienai trešai personai, kas nav saņēmusi īpašnieka piekrišanu, izmantot identisku vai līdzīgu apzīmējumu tādu preču vai pakalpojumu tirdzniecībā, kas ir identiski vai līdzīgi tiem, attiecībā uz kuriem ir reģistrēta konkrētā preču zīme, ja šāda izmantošana varētu izraisīt iespējamu neskaidrību [..].
2.   Parīzes konvencijas (1967. gada red.) 6. bis pantu mutatis mutandis piemēro attiecībā uz pakalpojumiem. Lai noteiktu, vai preču zīme ir plaši pazīstama, dalībvalstis ņem vērā preču zīmes pazīstamību attiecīgajā sabiedrības daļā, ieskaitot pazīstamību attiecīgajā dalībvalstī, kas iegūta preču zīmes reklāmas [kampaņas] rezultātā.”
6.
Nolūkā “noskaidrot, vienveidot un pilnīgot” starptautisko tiesību normas attiecībā uz plaši pazīstamu preču zīmju aizsardzību, kas ietvertas iepriekš minētajā Parīzes konvencijas 6. bis pantā un TRIPS līguma 16. pantā, Pasaules intelektuālā īpašuma organizācijas (WIPO) (
9
) Preču zīmju, dizainparaugu un ģeogrāfisko norāžu [tiesību] pastāvīgā komiteja Ženēvā no 1999. gada 8. līdz 12. jūnijam notikušajā sanāksmē sagatavoja rezolūciju (
10
) par kopīga ieteikuma pieņemšanu attiecībā uz noteikumiem plaši pazīstamu preču zīmju aizsardzībai. Šis ieteikums tika pieņemts 1999. gada 20.–29. septembrī notikušajā Parīzes Savienības Asamblejas un WIPO Asamblejas kopsapulcē.
7.
Attiecīgā ieteikuma 2. pantā izklāstītas vadlīnijas, kas jāņem vērā, lai noteiktu, vai preču zīme ir plaši pazīstama kādā Parīzes Savienības vai WIPO dalībvalstī:
“1)   [Vērā ņemamie faktori]
a)
Nosakot, vai preču zīme ir plaši pazīstama, kompetentā iestāde ņem vērā visus apstākļus, no kuriem var secināt, ka preču zīme ir plaši pazīstama.
b)
Konkrēti, kompetentā iestāde izskata informāciju, kas tai iesniegta attiecībā uz faktoriem, no kuriem var secināt, ka preču zīme ir vai nav plaši pazīstama, tostarp, bet ne tikai informāciju par:
i)
preču zīmes pazīstamības vai atpazīstamības pakāpi attiecīgā [konkrētā] sabiedrības daļā;
ii)
preču zīmes jebkādas izmantošanas ilgumu, apjomu un ģeogrāfisko izplatību;
iii)
preču zīmes jebkādas popularizēšanas, tostarp to preču un/vai pakalpojumu, uz ko attiecas preču zīme, reklāmas vai tirdzniecības veicināšanas un izrādīšanas gadatirgos vai izstādēs, ilgumu, apjomu un ģeogrāfisko izplatību;
iv)
jebkuras preču zīmes reģistrācijas un/vai reģistrācijas pieteikuma ilgumu un ģeogrāfisko izplatību, ciktāl tie norāda uz [atspoguļo] preču zīmes izmantošanu vai atpazīšanu;
v)
apliecinājumu par preču zīmes tiesību sekmīgu izmantošanu, it īpaši par to, cik lielā mērā preču zīmi par plaši pazīstamu ir atzinušas kompetentās iestādes; un
vi)
ar preču zīmi saistīto vērtību.
c)
Iepriekš minētie faktori, kas ir vadlīnijas, lai palīdzētu kompetentajai iestādei noteikt, vai preču zīme ir plaši pazīstama preču zīme, nav šīs konstatācijas priekšnosacījumi. Drīzāk gan konstatācija katrā konkrētajā gadījumā būs atkarīga no attiecīgā gadījuma konkrētajiem apstākļiem. Dažos gadījumos būtiska nozīme var būt visiem faktoriem. Citos gadījumos būtiski var izrādīties daži no faktoriem. Vēl citos gadījumos būtisks var neizrādīties neviens faktors, un lēmums var tikt balstīts uz iepriekš b) apakšpunktā neuzskaitītiem papildu faktoriem. Šie papildu faktori var izrādīties būtiski paši par sevi vai savienojumā ar kādu vienu vai vairākiem iepriekš b) apakšpunktā uzskaitītajiem faktoriem.
2)   [Konkrētā sabiedrības daļa]
a)
Konkrētā sabiedrības daļa ietver, bet ne tikai:
i)
ar preču zīmi apzīmētā veida preču un/vai pakalpojumu faktiskos un/vai iespējamos patērētājus;
ii)
ar preču zīmi apzīmētā veida preču un/vai pakalpojumu izplatīšanas kanālos iesaistītās personas;
iii)
darījumu aprindas, kas nodarbojas ar tā veida precēm un/vai pakalpojumiem, ko apzīmē ar preču zīmi.
b)
Konstatējot, ka preču zīme ir plaši pazīstama vismaz vienā konkrētā dalībvalsts sabiedrības daļā, dalībvalsts uzskata preču zīmi par plaši pazīstamu.
c)
Konstatējot, ka preču zīme ir pazīstama vismaz vienā attiecīgajā dalībvalsts sabiedrības daļā, dalībvalsts var uzskatīt preču zīmi par plaši pazīstamu.
d)
Dalībvalsts var noteikt, ka preču zīme ir plaši pazīstama pat gadījumā, ja preču zīme nav plaši pazīstama vai, ja dalībvalstis piemēro c) apakšpunktu, pazīstama kādā dalībvalsts konkrētajā sabiedrības daļā.
3.   [Faktori, ko nevar ņemt vērā]
a)
Kā priekšnosacījumu tam, lai noteiktu, vai preču zīme ir plaši pazīstama, dalībvalsts nepieprasa:
i)
lai preču zīme būtu bijusi izmantota, vai preču zīme būtu bijusi reģistrēta, vai būtu ticis iesniegts pieteikums preču zīmes reģistrēšanai [šajā] dalībvalstī vai attiecībā uz to;
ii)
lai preču zīme būtu plaši pazīstama, vai preču zīme būtu reģistrēta, vai būtu iesniegts pieteikums preču zīmes reģistrēšanai kādā citā jurisdikcijā, kas nav [šī] dalībvalsts, vai attiecībā uz to; vai
iii)
lai preču zīme būtu plaši pazīstama dalībvalsts plašākai sabiedrībai.
b)
Neskatoties uz a) apakšpunkta ii) daļu, piemērojot 2) punkta d) apakšpunktu, dalībvalsts var pieprasīt, lai preču zīme būtu plaši pazīstama vienā vai vairākās jurisdikcijās, kas nav [šī] dalībvalsts.”
B — Kopienu tiesiskais regulējums
8.
Atbilstoši tās apsvērumos norādītajam mērķim Direktīva 89/104 ir vērsta uz dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu preču zīmju jomā, aprobežojoties ar tām attiecīgo valstu tiesību normām, kas vistiešāk ietekmē iekšējā tirgus darbību, radot kavēkļus [šķēršļus] preču brīvai apritei un pakalpojumu sniegšanas brīvībai, vai izraisa konkurences traucējumus (skat. pirmo un trešo apsvērumu).
9.
Šajā ziņā iepriekš minētajā direktīvā, pirmkārt, tiesību uz reģistrētu preču zīmi iegūšana un saglabāšana visās dalībvalstīs pakārtota vieniem nosacījumiem, nosakot apzīmējumus, no kuriem var sastāvēt preču zīme (2. pants), izsmeļošā kārtā uzskaitot iemeslus reģistrācijas atteikumam vai spēkā neesamībai saistībā ar preču zīmi vai konfliktu ar agrākām tiesībām (3. un 4. pants) un atcelšanai (12. pants).
10.
Šīs tiesvedības mērķiem vērā ņemams tieši direktīvas 4. pants ar virsrakstu “Precīzāki iemesli atteikumam vai spēkā neesamībai, kas attiecas uz konfliktiem ar agrākām tiesībām”, kura 1. punktā noteikts:
“Preču zīmi nereģistrē vai, ja tā ir reģistrēta, pasludina par spēkā neesošu:
a)
ja tā ir identiska ar agrāku preču zīmi un preces vai pakalpojumi, kam preču zīmi piemēro vai reģistrē, ir identiski ar precēm vai pakalpojumiem, kuriem tiek aizsargāta agrākā preču zīme;
b)
ja preču zīmes identitātes vai līdzības ar agrāko preču zīmi vai preču vai pakalpojumu, uz ko attiecas šīs preču zīmes, identitātes vai līdzības dēļ iespējamas asociācijas ar agrāko preču zīmi.” (
11
)
11.
Iepriekš minētā panta 2. punkta d) apakšpunktā noteikts:
“Agrākas preču zīmes 1. punkta nozīmē ir:
[..]
d)
preču zīmes, kas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma dienā vai, vajadzības gadījumā, preču zīmes reģistrācijas pieteikumam prasītās prioritātes dēļ ir plaši pazīstamas dalībvalstī nozīmē, kādā vārdi “plaši pazīstams” ir lietoti Parīzes Konvencijas 6. bis pantā [Parīzes konvencijas 6.a pantā].” (
12
)
12.
Sekojošajā 4. punkta b) apakšpunktā paredzēts, ka:
“Ikviena dalībvalsts var turklāt paredzēt, ka preču zīmi nereģistrē vai, ja tā ir reģistrēta, pasludina par spēkā neesošu šādos gadījumos:
[..]
b)
ja tiesības uz nereģistrētu preču zīmi vai citu tirdzniecībā izmantotu apzīmējumu iegūtas pirms sekojošās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma [iesniegšanas] datuma vai pirms datuma, kad pieprasīta prioritāte sekojošās zīmes reģistrācijas pieteikumam, un šī nereģistrētā preču zīme vai cits apzīmējums piešķir tās īpašniekam tiesības aizsargāt sekojošās preču zīmes lietošanu [izmantošanu].” (
13
)
13.
Direktīvā 89/104 paredzēti arī citi noteikumi, kas vērsti uz to, lai nodrošinātu reģistrētu preču zīmju vienādu tiesisko aizsardzību visu valstu tiesību sistēmās, paredzot dalībvalstu tiesības pēc savas izvēles piešķirt plašāku aizsardzību tām preču zīmēm, kurām ir reputācija (skat. devīto apsvērumu).
14.
[Direktīvas] 6. panta ar virsrakstu “Preču zīmes darbības ierobežojumi” 2. punktā noteikts:
“Preču zīme nedod īpašniekam tiesības aizliegt trešai personai izmantot komercdarbībā agrākas tiesības, kas ir spēkā konkrētā apvidū, ja attiecīgās dalībvalsts tiesību akti atzīst šīs tiesības un tās ir spēkā teritorijā, kurā tiek atzītas.”
15.
Visbeidzot, jāatgādina, ka direktīvas divpadsmitajā apsvērumā norādīts uz to, ka tajā noteiktajam regulējumam jābūt pilnībā saskanīgam ar Parīzes konvencijas, kuras līgumslēdzējas puses ir visas dalībvalstis, normām.
C — Valsts tiesiskais regulējums
16.
2001. gada 7. decembra likuma Nr. 17/2001 [Ley de Marcas] (Likums par preču zīmēm) 6. panta 1. un 2. punktā noteikts:
“1.   Kā preču zīmes nereģistrē apzīmējumus:
a)
kas ir identiski ar agrāku preču zīmi, ar ko apzīmē identiskas preces vai pakalpojumus;
b)
kas identiskuma vai līdzības ar agrāko preču zīmi dēļ un ar to apzīmēto preču vai pakalpojumu identiskuma vai līdzības dēļ sabiedrībā rada to sajaukšanas iespēju; sajaukšanas iespēja ietver asociācijas ar agrāko preču zīmi iespēju.
2.   “Agrākas preču zīmes” 1. punkta nozīmē ir:
a)
reģistrētas preču zīmes, kuru reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas vai prioritātes [pirmtiesību] datums ir agrāks nekā izskatāmā pieteikuma [gadījumā] un kuras pieder šādām kategorijām:
i)
Spānijas preču zīmes;
ii)
preču zīmes, kas reģistrētas starptautisko vienošanos, kas ir spēkā Spānijā, ietvaros;
iii)
Kopienas preču zīmes.
b)
[reģistrētas] Kopienas preču zīmes, kas saskaņā ar Regulu par Kopienas preču zīmi likumīgi apliecina agrāku izcelsmi attiecībā pret a) apakšpunkta i) un ii) punktā minēto preču zīmi, pat ja notikusi atteikšanās no šīs preču zīmes vai tā ir pasludināta par spēkā neesošu;
c)
[šā punkta] a) un b) apakšpunktā minēto preču zīmju pieteikumi, ja tās tiek reģistrētas;
d)
nereģistrētas preču zīmes, kas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas vai prioritātes [pirmtiesību] dienā ir plaši “pazīstamas” Spānijā Parīzes konvencijas 6. bis panta nozīmē.” (
14
)
II — Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
17.
Pamata prāvas faktus, kādi tie izriet no rīkojuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu un lietas materiāliem, var kopsavilkumā izklāstīt šādi.
18.
Prasītājs pamata prāvā — Njeto Nunjo [Nieto Nuño] ir Spānijas vārdiskas preču zīmes “FINCAS TARRAGONA”, kas reģistrēta attiecībā uz pakalpojumiem, kas atbilst aprakstam: “darījumi ar nekustamo īpašumu: īpašumu un kopīpašumu pārvaldīšana, nekustamo īpašumu izīrēšana, nekustamo īpašumu pārdošana, juridiskā palīdzība, nekustamo īpašumu attīstīšana” un ietilpst Nicas nolīguma 36. klasē (
15
), īpašnieks.
19.
Leonsijam Monljeo Franketam [Leonci Monlleó Franquet] pieder Taragonā (Tarragona) reģistrēta nekustamo īpašumu aģentūra, kas kopš savas dibināšanas dienas 1978. gadā piedāvā pakalpojumus dažādās nekustamo īpašumu [darījumu] starpniecības, nekustamo īpašumu pirkšanas–pārdošanas un nekustamo īpašumu apsaimniekošanas jomās, izmantojot ar atšķirtspēju apveltīto apzīmējumu “FINCAS TARRAGONA” kastīliešu valodā, vai “FINQUES TARRAGONA” — kataloniešu valodā (
16
).
20.
Būdams atbildētājs iesniedzējtiesā, kurā celta prasība izbeigt apzīmējuma “FINCAS TARRAGONA” (jeb “FINQUES TARRAGONA”) izmantošanu, pamatojoties uz to, ka ar šo izmantošanu tiekot aizskartas prasītāja preču zīmei piekrītošās tiesības, Monljeo Frankets ne vien lūdza noraidīt celto prasību, bet arī cēla pretprasību, ar kuru viņš lūdza atcelt prasītāja [preču zīmes] reģistrāciju, lai prasītājs izbeigtu jebkādu ar minēto reģistrāciju aptvertā apzīmējuma izmantošanu, kā arī zaudējumu atlīdzību.
21.
Savu prasījumu par prasītāja preču zīmes spēkā neesamību atbildētājs pamatoja ar diviem pamatiem. Ar pirmo tika apgalvots, ka atbildētāja izmantotais ar atšķirtspēju apveltītais apzīmējums esot agrāks un plaši pazīstams kā preču zīme Parīzes konvencijas 6. bis panta nozīmē, lai panāktu aizsardzību, kas paredzēta likuma Par preču zīmēm 6. panta 2. punktā, ar kuru Spānijas tiesībās transponēts Direktīvas 89/104 4. pants. Ar otro pamatu tika lūgts piemērot likuma Par preču zīmēm 51. panta 1. punkta b) apakšpunktu, saskaņā ar kuru preču zīmes reģistrācija var tikt pasludināta par spēkā neesošu un dzēsta no reģistra gadījumā, ja reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas brīdī pieteicējs ir rīkojies nelabticīgi.
22.
No lēmuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu izriet, ka pamata prāvā ir konstatēts, ka ar atšķirtspēju apveltītais apzīmējums, uz kuru pretendē atbildētājs, ir ticis izmantots teritorijā, kas aprobežojas ar Taragonas pilsētu un tās apkaimi. Minētajā lēmumā, šķiet, turklāt norādīts, ka attiecīgais apzīmējums tā izmantošanas rezultātā ir kļuvis pazīstams, lai arī vienīgi tā izmantošanas ģeogrāfiskajā apvidū.
23.
Lai izspriestu lietu, iesniedzējtiesa ir atzinusi par vajadzīgu uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu, kas ir saistīts ar atbildētāja norādīto pirmo spēkā neesamības pamatu un attiecas uz Direktīvas 89/104 4. panta interpretāciju:
“Vai dalībvalstī “plaši pazīstamas” preču zīmes jēdziens, kas iekļauts Pirmās direktīvas 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm, 4. pantā, attiecas tikai un vienīgi uz pazīstamības un ieviešanās pakāpi Eiropas Savienības dalībvalstī vai nozīmīgā tās daļā, vai arī preču zīmes pazīstamība var būt saistīta ar teritorijas daļu, kas atbilst nevis valsts teritorijai, bet autonomā novada, apgabala, apriņķa vai pilsētas teritorijai atkarībā no ar preču zīmi aptvertās preces vai pakalpojuma un no preču zīmes faktiskās mērķa sabiedrības, proti, atkarībā no konkrētā tirgus?”
III — Tiesvedība Tiesā
24.
Saskaņā ar Tiesas Statūtu 23. pantu atbildētājs pamata prāvā, Francijas un Itālijas valdības un Komisija iesniedza Tiesai rakstveida apsvērumus.
IV — Juridiskais izvērtējums
A — Īsas piezīmes par lēmumu par prejudiciālā jautājuma uzdošanu un par apsvērumiem, kas sniegti saskaņā ar Tiesas Statūtu 23. pantu
25.
Iesniedzējtiesa ievēro pieņēmumu, ka ar atšķirtspēju apveltītais apzīmējums, ar ko pamatots atbildētāja pretprasībā celtais prasījums par spēkā neesamību, ietilpst Direktīvas 89/104 4. panta 2. punkta d) apakšpunktā aprakstītajā preču zīmju kategorijā. Tai ir šaubas par iepriekš minētajā tiesību normā ietvertā jēdziena “preču zīmes, kas [..] ir plaši pazīstamas dalībvalstī nozīmē, kādā vārdi “plaši pazīstams” ir lietoti Parīzes konvencijas 6. bis pantā” interpretāciju, it īpaši saistībā ar nosacījumiem attiecībā uz preču zīmei piemītošās pazīstamības teritoriālo apjomu. Minētā tiesa norāda, ka Spānijas judikatūrā valda viedoklis saskaņā ar kuru, lai piemērotu likuma Par preču zīmēm, ar ko transponēts Direktīvas 89/104 4. panta 2. punkta d) apakšpunkts, normas, preču zīmes pazīstamība katrā ziņā jāpierāda attiecībā uz visu valsts teritoriju vai nozīmīgu tās daļu, savukārt WIPO pieņemtajās vadlīnijās esot atzīts elastīgāks un detalizētāks risinājums, saskaņā ar kuru pazīstamība tiek saistīta ne tik ļoti ar teritoriju, bet gan drīzāk ar preču vai pakalpojumu tirgu, kurā preču zīme pilda savu uzdevumu.
26.
Atbildētājs pamata prāvā norāda, ka ar nosacījumu par to, ka preču zīmes pazīstamība attiecināma uz visu dalībvalsts teritoriju vai nozīmīgu tās daļu, tiktu diskriminēti uzņēmumi, kas savu darbību veic mazākā ģeogrāfiskā mērogā. Turklāt viņš apgalvo, ka Tiesai, atbildot uz pamata prāvas iztiesāšanas vajadzībām iesniedzējtiesas uzdoto prejudiciālo jautājumu, jāņem vērā apstāklis, ka šajā gadījumā reģistrēto preču zīmi izmanto tajā pašā teritorijā, kurā izplatīta agrākā preču zīme, un konflikts starp abām attiecīgajām preču zīmēm rodas tikai vietējā kontekstā vienas Spānijas provinces teritorijas robežās.
27.
Turpretim Francijas un Itālijas valdības un Komisija, izmantojot ļoti līdzīgus argumentus, aicina Tiesu uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu atbildēt tādējādi, ka Direktīvas 89/104 4. panta 2. punkta d) apakšpunktā iekļautais jēdziens “plaši pazīstama preču zīme” attiecas uz preču zīmes pazīstamības apjomu, kas atbilst dalībvalsts teritorijai (Francijas valdības viedoklis) vai nozīmīgai tās daļai (Itālijas valdības un Komisijas viedoklis).
B — Novērtējums
28.
Kā atzīmēts iepriekš, Direktīvas 89/104 4. panta 2. punkta d) apakšpunktā izdarīta atsauce uz Parīzes konvencijas 6. bis pantu. Šī atsauce nozīmē ne vien to, ka Kopienu tiesībās ir pārņemts starptautiskā mērogā izstrādāts preču zīmes pazīstamības jēdziens — kurš Parīzes konvencijas 6. bis pantā netiek nekādi citādi definēts — bet arī norāda uz to precīzi noteiktu tiesisko situāciju kategoriju, kurās konvencijas normās un līdz ar to direktīvā paredzēts nodrošināt aizsardzību. Citiem vārdiem sakot, iepriekš minētajā direktīvas normā izdarītā atsauce, manuprāt, saprotama kā norāde uz starptautiskās normas materiālās piemērošanas jomu, kurai atbilst Kopienas tiesību normas, kurā izdarīta atsauce uz to, piemērošanas joma.
29.
Tādēļ vispirms būtu jāizpēta konvencijas norma.
30.
Parīzes konvencijas 6. bis pantā paredzēts izņēmums no teritorialitātes principa — uz ko balstīts konvencijas aizsardzības modelis — saskaņā ar kuru tiesības uz preču zīmi, kas, izpildot vajadzīgās formalitātes, iegūtas kādā konkrētā tiesību sistēmā, tiek aizsargātas tikai attiecīgās sistēmas robežās (
17
). Minētās tiesību normas mērķis ir piešķirt Savienības dalībvalstī reģistrētas vai izmantotas preču zīmes īpašniekam tiesības iebilst pret tās reģistrāciju vai gadījumā, ja tā veikta, lūgt atzīt to par spēkā neesošu, un iebilst pret tās izmantošanu citā Savienības dalībvalstī, kurā minētā preču zīme kļuvusi pazīstama, pat ja tā tajā joprojām nav tikusi reģistrēta. Tam pamatā ir uzskats, ka tiesības uz preču zīmi var rasties un līdz ar to ir aizsargājamas tāpēc vien, ka tā kļuvusi pazīstama konkrētas valsts tiesību sistēmas ietvaros. Tās mērķis galu galā ir nepieļaut negodīgas darbības saistībā ar preču zīmes pazīstamību, novēršot, ka trešās personas varētu to piesavināties, reģistrējot vai izmantojot to valstī, kurā tā joprojām nav aizsargāta, tādējādi liedzot īpašniekam iekļūt attiecīgajā tirgū vai liekot viņam maksāt, lai panāktu tiesību uz preču zīmi nodošanu.
31.
Pašreizējā 6. bis panta redakcija, aplūkota kopsakarā ar konvencijas 1. panta 2. punktu, aptver tikai un vienīgi tirdzniecības preču zīmes, nevis pakalpojumu zīmes. Turklāt, lai arī preču zīmes izmantošana valstī, kurā tiek pieprasīta aizsardzība, nav īpaši paredzēta kā piemērošanas priekšnosacījums, attiecīgā tiesību norma neuzliek Savienības dalībvalstīm pienākumu aizsargāt attiecīgajā valstī neizmantotas plaši pazīstamas preču zīmes (
18
). Visbeidzot, minētā tiesību norma nav nedz atkāpe no īpatnības (jeb relativitātes) principa, nedz pret preču zīmes iespējamo “izšķīdināšanu” vērsta norma — tās nodrošinātais aizsardzības apjoms aprobežojas ar konfliktiem starp preču zīmēm attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm, un tās piemērošana ir pakārtota sajaukšanas iespējas esamībai (
19
).
32.
Tādējādi Parīzes konvencijas 6. bis pantā ir definēts plaši pazīstamām preču zīmēm piešķirtās starptautiskās aizsardzības satura minimums.
33.
Kā redzams no iepriekš izklāstītā, to piemēro attiecībā uz preču zīmēm, kas reģistrētas vai izmantotas kādā Savienības dalībvalstī — vai katrā ziņā pieder personām, kuras var atsaukties uz konvencijas normām, — [un] kuru pazīstamība, tām tiekot izmantotām citās Savienības dalībvalstīs, piemēram, ar preču zīmi apzīmēto preču tirdzniecības vai reklāmas kampaņu veidā, pārsniedz izcelsmes valsts robežas.
34.
Tomēr nav īsti skaidrs, vai 6. bis pantu un, vispārēji, konvencijas tiesību normas, kurās papildus nacionālā režīma principam (
20
) noteikts tās regulētā rūpnieciskā īpašuma objektu aizsardzības prasību minimums, varētu piemērot arī tīri iekšējās situācijās, kurās Savienības dalībvalsts nodrošina aizsardzību savam pilsonim (
21
), kā tas šķiet esam noticis iesniedzējtiesas izskatāmajā lietā.
35.
Uz šo jautājumu juridiskajā literatūrā tiek atbildēts atšķirīgi atkarībā no tā, kādu raksturu un mērķus piedēvē Parīzes konvencijai. Vieni uzskata, ka tajā paredzēta Savienības dalībvalstu tiesību aktu minimāla saskaņošana tās materiālās piemērošanas jomā un tādējādi noteiktas vienveidīgas tiesību normas, kas piemērojamas neatkarīgi no tiesību subjektu, kuri atsaucas uz aizsardzību, pilsonības. Citi turpretim uzskata, ka tā ir starptautiska konvencija, kas attiecas tikai un vienīgi uz attieksmi pret ārvalstniekiem, šiem pēdējiem nodrošinot nacionālā režīma principu pārsniedzošu aizsardzības minimumu.
36.
Saskaņā ar pirmo viedokli Savienības dalībvalstīm atbilstoši to starptautiskajām līgumsaistībām būtu jāizdara grozījumi savos valsts tiesību aktos, lai konvencijas tiesību normas, kurās noteikts aizsardzības līmeņu minimums, būtu piemērojamas arī attiecībā pret to pilsoņiem. Saskaņā ar šo viedokli reģistrācijas atteikuma iemesls un spēkā neesamības pamats, uz ko attiecas Direktīvas 89/104 4. panta 2. punkta d) apakšpunkts, piemērojami arī gadījumā, kad plaši pazīstama preču zīme, kas norādīta kā agrākas tiesības, pieder tās valsts pilsonim, kurā tiek lūgta aizsardzība (tā saucamā “aizsardzības valsts”).
37.
Turpretim saskaņā ar otro viedokli Savienības dalībvalstīm tā saucamais “Savienības režīms” attiecībā uz citu dalībvalstu vai trešo valstu pilsoņiem jānodrošina vienīgi konvencijas 3. pantā paredzētajos gadījumos. Tādējādi [konvencija] kalpo tikai par dzinuli tiesību aktu saskaņošanas procesam Savienībā, mudinot dalībvalstis, tomēr nenosakot tām pienākumu attiecināt uz saviem pilsoņiem tiesības, kas ex jure conventionis ir ārvalstniekiem, lai novērstu diskrimināciju par sliktu pirmajiem. Pieņemot šo uzskatu, līdz ar to būtu jāizslēdz, ka aizsardzības valsts pilsoņi, neskatoties uz valsts tiesību normu, ar kuru uz tiem attiecinātas konvencijas priekšrocības, būtu tiesīgi balstīties uz reģistrācijas atteikuma iemeslu un spēkā neesamības pamatu, uz ko attiecas Direktīvas 89/104 4. panta 2. punkta d) apakšpunkts.
38.
Neuzskatu par lietderīgu Kopienu tiesai, kaut arī tikai netieši, izteikties par iepriekš izklāstīto jautājumu, kura būtība ir noteikt to pienākumu apjomu, kas dalībvalstīm noteikti saskaņā ar starptautisko tiesību konvenciju, kuras līgumslēdzēja puse nav Kopiena, pat neskatoties uz to, ka no viena vai otra viedokļa atzīšanas galu galā ir atkarīgs apjoms, kādā piemēro atsauci uz starptautisko tiesību normu ietverošo Kopienu atvasināto tiesību normu. Konvencijā neesot skaidrai norādei par to, katrai dalībvalstij ir jānosaka, vai un, pamatojoties uz ko — atbilstoši no konvencijas izrietošiem pienākumiem vai likumdevēja izvēlei novērst apvērsto diskrimināciju (
22
) — piemērot “Savienības režīmu” un tādējādi — konvencijas 6. bis pantā paredzēto īpašo aizsardzību attiecībā uz saviem pilsoņiem.
39.
Turklāt neatkarīgi no piemērošanas jomas, kādu varētu vēlēties piedēvēt Parīzes konvencijas 6. bis pantam, neuzskatu par iespējamu apgalvot, ka dalībvalstīm saskaņā ar Kopienu tiesībām ir noteikts pienākums aizsargāt plaši pazīstamas preču zīmes minētās tiesību normas izpratnē pat tīri iekšējās situācijās, ņemot vērā, ka joprojām nav ticis saskaņots regulējums par nereģistrētām preču zīmēm, kam pieskaitāmas arī attiecīgās preču zīmes.
40.
Turklāt man šķiet, ka, ievērojot Direktīvas 89/104 mērķus un struktūru, atbilde uz iepriekš 34. punktā izklāstīto jautājumu varētu nebūt katrā ziņā vajadzīga, lai atbildētu uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu.
41.
Šajā sakarā vispirms jāatgādina, ka Parīzes konvencijas 6. bis pants, vismaz plašajā piemērošanas jomā, kāda tam paredzēta TRIPS līguma 16. pantā, ir piemērojams gan gadījumā, kad preču zīme kļuvusi plaši pazīstama, tai tiekot izmantotai tās valsts teritorijā, kurā lūdz aizsardzību (
23
), gan tad, kad tā kļuvusi pazīstama bez izmantošanas šī vārda stingrā nozīmē, bet, pateicoties reklāmas kampaņām, kas rīkotas aizsardzības valsts teritorijā vai ārpus tās (tā sauktā “spill-over advertisement”) vai, gluži vienkārši, preču zīmes ārvalstīs iegūtas pazīstamības rezultātā (
24
).
42.
Pirmajā gadījumā attiecīgā preču zīme ir valsts teritorijā izmantota, bet tajā nereģistrēta preču zīme.
43.
Šādas preču zīmes (tā saucamās “faktiskās preču zīmes”) tiek regulētas Direktīvas 89/104 sevišķajā normā — 4. panta 4. punkta b) apakšpunktā, saskaņā ar kuru ikviena dalībvalsts var noteikt, ka tiesību esamība uz agrāku nereģistrētu preču zīmi ir pamats vēlākas [jaunākas] preču zīmes reģistrācijas atteikumam vai tās spēkā neesamībai, ja attiecīgās valsts tiesību sistēmā tās īpašniekam atzītas ekskluzīvas tiesības.
44.
Tādējādi direktīvas sistēmā dalībvalstī nereģistrēta, bet tajā izmantota preču zīme var būt šķērslis reģistrācijai vai pamats tās atzīšanai par spēkā neesošu vienlaikus gan kā plaši pazīstamai preču zīmei Parīzes konvencijas 6. bis panta nozīmē atbilstoši 4. panta 2. punkta d) apakšpunktam, ja izpildīti tā piemērošanas nosacījumi (
25
), gan kā nereģistrētai preču zīmei 4. panta 4. punkta b) apakšpunkta izpratnē, ja vien attiecīgās dalībvalsts tiesību aktos šai preču zīmju kategorijai atzītas ekskluzīvas tiesības.
45.
Saskaņā ar Direktīvas 89/104 4. panta 4. punkta b) apakšpunktu un atbilstoši tās ceturtajā apsvērumā izklāstītajam, pamatojoties uz ko, tā “neatņem dalībvalstīm tiesības turpināt aizsargāt lietojot [izmantojot] iegūtās preču zīmes”, katra dalībvalsts var ne vien brīvi aizsargāt nereģistrētas preču zīmes, šādi apzīmējuma izmantošanu atzīstot par faktu, kas rada ekskluzīvas tiesības, bet arī noteikt šādas aizsardzības robežas, apjomu un nosacījumus.
46.
Aizsardzība varētu, piemēram, būt pakārtota nosacījumam par to, ka preču zīme ir kļuvusi zināmā mērā pazīstama vai izmantota noteiktā ģeogrāfiskā mērogā, vai arī pilnīgi nošķirta no jebkādiem nosacījumiem saistībā ar apzīmējuma pazīstamības pakāpes minimumu sabiedrībā vai tā izmantošanas teritoriālo apjomu.
47.
No tā izriet, ka principā pat agrāka nereģistrēta preču zīme, kas izmantošanas rezultātā kādā dalībvalstī kļuvusi pazīstama tīri vietējā mērogā, var būt likumīgs šķērslis vēlākas preču zīmes reģistrācijai vai pamats tās spēkā neesamībai, ja tas paredzēts attiecīgās dalībvalsts tiesību aktos (
26
).
48.
Pastāvot šiem apstākļiem, manuprāt, var secināt, ka gadījumā, ja valsts tiesību normu, ar kuru transponēts Direktīvas 89/104 4. panta 2. punkta d) apakšpunkts, dalībvalsts tiesa interpretētu tādējādi, ka agrāka preču zīme, kas izmantota attiecīgās valsts teritorijā, var būt likumīgs šķērslis vēlākas preču zīmes reģistrācijai vai būt tās spēkā neesamības pamats arī gadījumā, ja minētā agrākā preču zīme ir plaši pazīstama nevis visā valsts teritorijā vai nozīmīgā tās daļā, bet gan ierobežotākā teritoriālā mērogā, minētā interpretācija nebūtu nesaderīga ar direktīvas sistēmu un mērķiem, ņemot vērā dalībvalstīm piešķirto rīcības brīvību savās attiecīgajās tiesību sistēmās noteikt tā saucamo faktisko preču zīmju aizsardzības saturu (
27
).
49.
Man nešķiet, ka direktīvas 4. panta 2. punkta d) apakšpunktā ietvertā atsauce uz Parīzes konvencijas 6. bis pantu varētu atspēkot iepriekš izklāstīto secinājumu, ņemot vērā, ka minētā norma — pat ja tā būtu interpretējama kā tāda, kas attiecas tikai un vienīgi uz preču zīmēm, kas plaši pazīstamas valsts vai starpreģionālā mērogā — aprobežojas, kā norādīts iepriekš, ar aizsardzības prasību minimuma noteikšanu (
28
).
50.
Neuzskatu arī par iespējamu, ka šo secinājumu varētu atspēkot vienīgi ar apgalvojumu par to, ka tas liedz preču zīmes reģistrācijas atteikuma un tās spēkā neesamības pamatu vienveidīgu interpretāciju un piemērošanu, jo šādu iznākumu pieļauj pati direktīva, ļaujot dalībvalstu tiesību aktos sīkāk noteikt nereģistrētām preču zīmēm piešķiramās aizsardzības apjomu gadījumā, kad tās ir konfliktā ar pieteiktām vai reģistrētām preču zīmēm. Manuprāt, gluži pretēji — vienveidīgas Kopienas mēroga interpretācijas ceļā a priori izslēdzot interpretāciju valsts mērogā, kas attiecīgajā tiesību normā paredzēto atteikuma un spēkā neesamības pamatu[, iespējams,] ļautu piemērot arī attiecībā uz faktiskajām preču zīmēm (
29
), kas ir plaši pazīstamas nenozīmīgā valsts daļā, netiktu pienācīgi ņemtas vērā Direktīvā 89/104 paredzētās tiesību aktu saskaņošanas robežas.
51.
No iepriekš izklāstītā, manuprāt, izriet, ka, ievērojot Direktīvas 89/104 sistēmu un mērķus, tās 4. panta 2. punkta d) apakšpunkts nav pretrunā tam, ka, interpretējot un piemērojot šo pantu transponējošo valsts tiesību normu, par plaši pazīstamu Parīzes konvencijas 6. bis panta nozīmē attiecīgajā dalībvalstī uzskata minētajā valstī izmantotu preču zīmi, kuras pazīstamība aptver nevis visu tās teritoriju vai nozīmīgu tās daļu, bet gan vienīgi ierobežotāku ģeogrāfisku mērogu.
V — Secinājumi
52.
Ievērojot iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Juzgado Mercantil 3 de Barcelona (Barselonas Trešā tirdzniecības tiesa) uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmās direktīvas 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm, 4. panta 2. punkta d) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nav pretrunā tam, ka tajā paredzētais preču zīmes reģistrācijas atteikuma pamats un tās spēkā neesamības pamats tiek piemēroti pat gadījumā, ja attiecīgā agrākā preču zīme, kas dalībvalstī ir izmantota, bet nav reģistrēta, ir plaši pazīstama nevis visā minētās valsts teritorijā vai nozīmīgā tās daļā, bet gan ierobežotākā teritoriālā apjomā.
(
1
)	Oriģinālvaloda — itāļu.
(
2
)	OV 1989, L 40, 1. lpp.
(
3
)	Parīzes konvencija ar grozījumiem, kas tajā izdarīti laikā kopš 1883. gada līdz šodienai, faktiski sastāv no vairākiem nolīgumiem, kas noformēti [tās] 14. pantā paredzēto pārskatīšanas konferenču sagatavotajos dokumentos, kuri kopš Vašingtonas 1911. gada konferences tiek saukti par “Aktiem [redakcijām]”. Pašreiz spēkā esošā redakcija izriet no Stokholmas 1967. gada konferencē veiktās pārskatīšanas.
(
4
)	Skat. http://www.wipo.int.
(
5
)	Šīs institūcijas ir: Savienības Asambleja (13. pants), tās Izpildu komiteja (14. pants), Starptautiskais intelektuālā īpašuma birojs (15. pants, turpmāk tekstā — “Starptautiskais birojs”), pārskatīšanas konferences (18. panta 2. punkts) un Starptautiskā tiesa (28. pants).
(
6
)	Saskaņā ar konvencijas 1. panta 2. punktu šīs aizsardzības objekti ir patenti, lietderīgie modeļi, dizainparaugi, preču zīmes, pakalpojumu zīmes, komercnosaukumi, izcelsmes norādes vai izcelsmes vietu apliecinājumi un negodīgas konkurences ierobežošana. Tamlīdzīga konvencija autortiesību jomā 1886. gadā ir noslēgta Bernē (Bernes Konvencija par literāro un mākslas darbu aizsardzību).
(
7
)	Šis pants vēlāk tika grozīts Londonas 1934. gada, Lisabonas 1958. gada un Stokholmas 1967. gada pārskatīšanas konferencēs.
(
8
)	Līguma par Pasaules tirdzniecības organizācijas izveidošanu 1.C pielikums.
(
9
)	Kā zināms, WIPO ir Apvienoto Nāciju [Organizācijas] specializētā apakšorganizācija, kas izveidota ar Stokholmā 1967. gadā noslēgto starptautisko konvenciju un kuras uzdevums ir intelektuālā īpašuma aizsardzība starpvalstu sadarbības un sadarbības ar citām starptautiskām organizācijām ietvaros. Tā radusies no Parīzes un Bernes konvenciju radītajām struktūrām, kuru starptautiskie biroji (viens — rūpnieciskajam īpašumam, bet otrs — autortiesībām) 1893. gadā tika apvienoti, vispirms izveidojot BIRPI (Bureaux internationaux réunis pour la protection de la propriété intellectuelle — Apvienotie starptautiskie biroji intelektuālā īpašuma aizsardzībai), bet vēlāk, 1960. gadā, pārceļot atrašanās vietu no Bernes uz Ženēvu — WIPO.
(
10
)	Šī rezolūcija pieder procedūrām, ko WIPO iedibinājusi, lai rosinātu starptautisku un saskaņotu noteikumu un principu izstrādāšanu, ievērojot rūpnieciskā īpašuma straujo attīstību. Šīs procedūras papildina tradicionālo starptautisko tiesību normu noteikšanas metodi nolīgumu ceļā. Lai arī nebūdamas juridiski saistošas, Preču zīmju pastāvīgās komitejas pieņemtās rezolūcijas ir svarīgs pārliecināšanas līdzeklis.
(
11
)	Līdzīgs noteikums ir ietverts Padomes 1993. gada 20. decembra Regulas (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 8. panta 1. punktā.
(
12
)	Šajā sakarā skat. Regulas Nr. 40/94 8. panta 2. punkta c) apakšpunktu.
(
13
)	Skat. Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktu.
(
14
)	Neoficiāls tulkojums.
(
15
)	Stokholmā 1967. gada 14. jūlijā pārskatītais Nicas Nolīgums par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju zīmju reģistrācijas vajadzībām. [Tā] 36. klasē ietilpst: “Apdrošināšana; finanšu darījumi; darījumi ar naudu; darījumi ar nekustamo īpašumu”.
(
16
)	Leonsijs Monljeo [Leonci Monlleó] mēģināja reģistrēt zīmi, kas izmantota saskaņā ar agrākajiem Spānijas 1988. gada tiesību aktiem preču zīmju jomā, bet reģistrācija tika atteikta.
(
17
)	Iekļaut konkrēto pantu konvencijas tekstā Hāgas 1925. gada pārskatīšanas sanāksmē [konferencē] tika nolemts tieši tādēļ, lai novērstu grūtības, ko rada šī principa stingra piemērošana. Jau Vašingtonas 1905. gada pārskatīšanas sanāksmē [konferencē] tika apspriesta vajadzība atzīt Savienības dalībvalsts pilsonim tiesības turpināt izmantot savu atšķirības zīmi citā Savienības dalībvalstī, neskatoties uz to, ka attiecīgo zīmi minētajā dalībvalstī piesavinājusies trešā persona. Pēc tam par šo jautājumu tika sniegts Nāciju Līgas Tautsaimniecības komitejas ieteikums, kas tika ietverts Hāgas 1925. gada pārskatīšanas konferences programmā. 6. bis panta sākotnējā redakcijā Savienības dalībvalstīm tika uzlikts pienākums atteikt preču zīmes reģistrāciju vai, ja tā jau tikusi veikta, to dzēst gadījumā, ja attiecīgā zīme ir reģistrācijas dalībvalstī plaši pazīstama kā zīme, kas jau pieder trešai personai, kurai ir tiesības uz ar šo konvenciju piešķirtajām priekšrocībām. Lisabonas 1958. gada pārskatīšanas konferences iznākumā tika ietverta arī iespēja aizliegt trešo personu zīmju izmantošanu.
(
18
)	Priekšlikums 6. bis panta redakcijas grozīšanai, lai to paplašināti attiecinātu arī uz gadījumiem, kad preču zīme nav tikusi izmantota valstī, kurā tiek pieprasīta aizsardzība, tika apspriests un noraidīts Lisabonas 1958. gada pārskatīšanas konferencē.
(
19
)	TRIPS līguma 16. panta 2. punktā plaši pazīstamu preču zīmju aizsardzības apjoms ievērojami paplašināts, pārsniedzot Parīzes konvencijas 6. bis panta piemērošanas jomu. Saskaņā ar šo tiesību normu minētā aizsardzība aptver pakalpojumu zīmes un ir atzīta arī gadījumā, ja preču zīmes vispārēja pazīstamība ir iegūta citādi, nevis to izmantojot, un turklāt saskaņā ar tā paša panta 3. punktu neaprobežojas ar īpatnības principu.
(
20
)	Parīzes konvencijas 2. panta 1. punktā noteikts, ka ikvienas Savienības dalībvalsts pilsoņiem visās pārējās Savienības dalībvalstīs ir tādas pašas priekšrocības, kādas ar attiecīgajiem likumiem ir pašlaik piešķirtas vai turpmāk tiks piešķirtas šo valstu pilsoņiem. Uz šo principu, kas liecina par savstarpējas atzīšanas principa izvirzīšanu priekšplānā, pamatojas visa konvencijas sistēma.
(
21
)	Kā noskaidrots iepriekš, saskaņā ar konvencijas 2. un 3. pantu konvencijas piemērošanas joma ratione personarum ir noteikta atbilstoši pilsonības (vai Savienībā neietilpstošu valstu pilsoņu gadījumā — dzīvesvietas vai nodibinājuma) kritērijam.
(
22
)	Dažādas dalībvalstis Parīzes konvencijas ratificēšanas brīdī vai vēlāk ir skaidri izvērsušas tās piemērojamību attiecībā uz saviem pilsoņiem, tādējādi apliecinot, ka tās uzskata, ka [konvencijas] piemērošanas joma ir ierobežota attiecībā uz ārvalstniekiem. Kas attiecas, konkrētāk, uz Spānijas tiesību sistēmu, likuma Par preču zīmēm 3. panta 1. un 3. punktā noteikts, ka fiziskas vai juridiskas personas, kurām ir Spānijas pilsonība vai pastāvīga dzīvesvieta vai īsts un faktisks rūpniecisks vai tirdzniecības uzņēmums Spānijas teritorijā, vai kurām ir Parīzes konvencijas piešķirtās priekšrocības, var atsaukties uz minētās konvencijas noteikumu piemērojamību, tai esot tieši piemērojamai ikreiz, kad vien šī pēdējā tās nostāda labvēlīgākā stāvoklī nekā likums Par preču zīmēm. Tomēr jāatzīmē, ka likuma Par preču zīmēm preambulā ir skaidra norāde uz likumdevēja nolūku, paredzot nereģistrētu komercnosaukumu aizsardzību, “[atrisināt] jautājumu par ārvalstniekiem, kas var atsaukties uz Parīzes konvencijas 8. pantu [..] vai savstarpējas atzīšanas principu, piemērojamā režīma pielīdzināšanu [režīmam, ko piemēro] tiem, kam likumā paredzēta tādi pati aizsardzība” (“se resuelve así el problema de la equiparación de trato de los extranjeros que puedan invocar el art. 8 des Convenio de París [..] o el principio de reciprocidad, a los que la Ley dispensa la misma protección”).
(
23
)	Kas saprotams ar izmantošanu tās teritorijā, ir jānosaka pašai ieinteresētajai valstij — tā varētu, piemēram, par tādu uzskatīt arī preču zīmes izmantošanu saistībā ar precēm, ko paredzēts izvest, tām netiekot tirgotām valsts tirgū, ja preču zīme katrā ziņā tiek pievienota attiecīgajā valstī. Par “izmantošanu” var tikt uzskatīta pat vienkārša valsts teritorijā veikta reklāmas darbība.
(
24
)	Mobilitāte un mūsdienu sakaru tehnoloģijas acīmredzami sekmē preču zīmes starptautisku izplatīšanos vismaz tehnoloģiski attīstītajās valstīs.
(
25
)	Saistībā ar īpašnieka pilsonību gadījumā, ja tiktu atzīta tēze, ka konvencijas normu piemērošana ir ierobežota attiecībā uz ārvalstniekiem un ar pazīstamību aizsardzības valstī.
(
26
)	Manuprāt, pie atšķirīga secinājuma nevar nonākt, atsaucoties uz direktīvas 6. panta 2. punktu, kurā gadījumā, ja agrāka izmantošana veikta tikai vietējā mērogā, paredzētas vienīgi preču zīmes īpašnieka tiesības turpināt tās izmantošanu, jo minētā tiesību norma reģistrētas preču zīmes ekskluzīvo tiesību ierobežojumu par likumīgu atzīst vienīgi gadījumā, kad dalībvalsts tiesību aktos pieļauta šīs pēdējās līdzāspastāvēšana agrākām vietēja mēroga tiesībām, bet neierobežo 4. panta 4. punkta b) apakšpunktā dalībvalstīm piešķirtās tiesības aizsargāt agrāku nereģistrētu preču zīmi pat tad, ja tā ir tīri vietēja mēroga, gadījumā, ja tā konfliktē ar reģistrācijai vēlāk pieteiktu vai reģistrētu preču zīmi. Turklāt, ja direktīvā būtu gribēts liegt dalībvalstij tiesības ar spēju padarīt [reģistrāciju] par spēkā neesošu apveltīt arī nereģistrētu vietēja mēroga preču zīmi, nebūtu saprotams Regulas 40/94 8. panta 4. punktā ietvertais skaidrojums, saskaņā ar kuru, lai varētu iebilst pret pieteikumu reģistrēt apzīmējumu kā Kopienas preču zīmi, agrākai nereģistrētai preču zīmei, kas aizsargāta dalībvalstī, jābūt ne tikai vietējas nozīmes preču zīmei.
(
27
)	Tādējādi minētajām tiesām ir jānovērtē, vai šī interpretācija ir saderīga ar valsts likumdevēja veikto izvēli, tam nosakot preču zīmju aizsardzības iekšējo kārtību, it īpaši attiecībā uz kārtību, kādā iegūstamas tiesības uz preču zīmi. Kas attiecas uz Spāniju, jaunā likuma Par preču zīmēm sistēma šķiet esam balstīta uz reģistrācijas principa stingru piemērošanu. Tomēr jāatzīmē, ka agrākā likuma Par preču zīmēm (1988. gada 10. novembraLey 32/1988) normatīvajā sistēmā plaši pazīstamas preču zīmes regulēja 3. pants, kas bija ietverts sadaļā “Vispārīgie noteikumi”, kurā tika noteikta kārtība tiesību uz preču zīmi iegūšanai. Konkrētāk, minētā panta 1. punktā bija paredzēts, ka šīs tiesības “iegūst ar reģistrāciju” (“El derecho sobre la marca se adquiere por el registro válidamente efectuado de conformidad con las disposiciones de la presente Ley”), savukārt sekojošajā 2. punktā Spānijā konkrētajā sabiedrības daļā plaši pazīstamām agrākām preču zīmēm bija paredzēta spēja būt par pamatu tādas preču zīmes, kas var radīt sajaukšanas iespēju, vēlākas reģistrācijas atzīšanai par spēkā neesošu (“Sin embargo, el usuario de una marca anterior notoriamente conocida en España por los sectores interesados podrá reclamar ante los Tribunales la anulación de una marca registrada para productos idénticos o similares que pueda crear confusión con la marca notoria, siempre que ejercite la acción antes de que transcurran cinco años desde la fecha de publicación de la concesión de la marca registrada, a no ser que ésta hubiera sido solicitada de mala fe, en cuyo caso la acción de anulación será imprescriptible”). Tomēr jāatzīmē, ka šajā pēdējā, vispārīgi formulētajā tiesību normā nav nevienas konkrētas norādes uz Parīzes konvencijas 6. bis pantu.
(
28
)	Turklāt atbilstoši WIPO pieņemtajām vadlīnijām, plaši pazīstamām preču zīmēm piešķiramās aizsardzības mērķiem pats pazīstamības teritoriālais apjoms galu galā zaudē nozīmi, jo valstis var nodrošināt konvencijas 6. bis pantā paredzēto aizsardzību pat gadījumā, kad attiecīgā preču zīme ir plaši pazīstama vai pazīstama nevis valsts teritorijā, bet gan tikai ārvalstīs (skat. iepriekš 7. punktu).
(
29
)	Kas tādējādi, kā tas jau izriet no visiem izklāstītajiem apsvērumiem, nenotiek gadījumā, kad minētais atteikuma vai spēkā neesamības pamats tiek norādīts attiecībā uz agrāku attiecīgajā dalībvalstī plaši pazīstamu preču zīmi, ja šī preču zīme valsts teritorijā nav izmantota.