62012CC0419
ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT]
SECINĀJUMI,
sniegti 2013. gada 26. septembrī (
1
)
Apvienotās lietas C‑162/12 un C‑163/12
Airport Shuttle Express scarl un Giovanni Panarisi (C‑162/12),
Società Cooperativa Autonoleggio Piccola arl un
Gianpaolo Vivani (C‑163/12)
pret
Comune di Grottaferrata,
kā arī
apvienotās lietas C‑419/12 un C‑420/12
Crono Service scarl u.c.
pret
Roma Capitale (C‑419/12)
un
Anitrav
pret
Roma Capitale un Regione Lazio (C‑420/12)
(Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
“Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Pieņemamība — Valsts tirgus dalībnieku diskriminācija — Brīvība veikt uzņēmējdarbību — Autonomas ar autovadītāju pakalpojums — Valsts tiesiskais regulējums, kurā šī pakalpojuma sniegšanai ir paredzēti nosacījumi tostarp par atļaujas saņemšanu un noteiktu noteikumu attiecībā uz transportlīdzekļa novietņu ievērošanu”
I – Ievads
1.
Šie lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Itālijas tiesību normām par noteiktu autonomas uzņēmumu veiktiem pasažieru pārvadājumiem (
2
). Šajā gadījumā ir runa par uzņēmumiem, kas personu pārvadāšanai izmanto tādus transportlīdzekļus, kuros kopā ar autovadītāju var tikt pārvadātas ne vairāk kā astoņas personas (
3
). Atšķirībā no nomas auto personīgai vadīšanai pasažieris šajā pasažieru pārvadājumu īpašajā gadījumā izmanto attiecīgo transportlīdzekli kopā ar autovadītāju, ko noteiktam braucienam piedāvā autonomas uzņēmums. “Transportlīdzekļa noma ar autovadītāju” līdz ar to papildina publiskās personu satiksmes, it īpaši maršrutu satiksmes, pārvadāšanas piedāvājumu.
2.
Iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai Itālijas tiesību normas, kas attiecas uz šādu uzņēmējdarbību Lacio reģionā un Romas pilsētā, ir saderīgas ar Savienības tiesībām, un it īpaši ar brīvību veikt uzņēmējdarbību. Tā kā iesniedzējtiesas sniegtās ziņas par faktiem neietver norādes par pārrobežu raksturu, katrā ziņā pastāv šaubas par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību. Turklāt rodas jautājums, vai Tiesai ir jāvērtē šīs pamattiesvedības arī aizlieguma diskriminēt savas valsts tirgus dalībniekus aspektā, lai gan iesniedzējtiesa par to nav sniegusi nekādus paskaidrojumus.
II – Atbilstošās tiesību normas
A – Savienības tiesības
1) Padomes 1997. gada 11. decembra Regula (EK) Nr. 12/98 par nosacījumiem, saskaņā ar kuriem ārvalstu pārvadātāji var veikt pasažieru iekšzemes autopārvadājumus dalībvalstī (
4
)
3.
No 2011. gada 4. decembra Regula (EK) Nr. 12/98 tika atcelta un aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 21. oktobra Regulu (EK) Nr. 1073/2009 par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz piekļuvi starptautiskajam autobusu pārvadājumu tirgum un ar ko groza Regulu (EK) Nr. 561/2006 (
5
).
4.
Atbilstoši Regulas (EK) Nr. 12/98 2. panta 4. punktam tā attiecās uz “mehānisk[iem] transportlīdzekļ[iem], kas pēc to uzbūves tipa un aprīkojuma piemēroti vairāk nekā deviņu personu, ieskaitot autovadītāju, pārvadāšanai un ir paredzēti šim nolūkam”.
B – Valsts tiesības
5.
“Transportlīdzekļa iznomāšanai ar autovadītāju” atbilstoši Itālijas tiesībām ir jāsaņem atļauja. Vajadzīgo atļauju publiskā iepirkuma procedūrā piešķir pašvaldība (
6
). Tā ir piesaistīta transportlīdzeklim. Taču uzņēmējs var saņemt vairākas atļaujas vairākiem transportlīdzekļiem (
7
). Pārvadātāja juridiskajai adresei (
8
) un autonovietnei jāatrodas atļauju izsniegušās pašvaldības teritorijā (
9
). Autonovietne var būt vienkārši nomāts stāvlaukums. Pasažieru pārvadāšanas atļauja nav ierobežota ar pašvaldības teritoriju. Bet brauciens ir jāpasūta transportlīdzekļa autonovietnes vietā (
10
), uz kuru transportlīdzeklim, neatkarīgi no vietas, kurā pasažieris iekāpj un izkāpj (
11
), ir jāatgriežas pēc pārvadājuma beigām.
6.
Lacio reģiona reģionālajos noteikumos (
12
) papildus ir prasīts, lai pasažieris iekāptu pašvaldības, kas ir piešķīrusi atļauju, teritorijā.
7.
Romas pilsētai turklāt ir īpaši noteikumi. Tajos ir paredzēts tostarp, ka citu pašvaldību autonomas uzņēmējiem ir jāmaksā nodevas, ja tie iebrauc Romas pilsētas teritorijas ierobežotajā satiksmes zonā.
III – Pamattiesvedības fakti un prejudiciālie jautājumi
A – Apvienotās lietas C‑162/12 un C‑163/12
8.
Prasītājas pamattiesvedībā ir Itālijā dzīvojošās fiziskas personas (turpmāk tekstā – “autonomas uzņēmēji”) vai attiecīgi biedrības saskaņā ar Itālijas tiesībām, kuras reģistrētas Itālijā. Attiecīgie autonomas uzņēmēji saviem transportlīdzekļiem neizmantoja to novietnes pašvaldības, kas ir piešķīrusi atļaujas, Grotaferata [Grottaferrata] (Itālija, Lacio reģions) teritorijā. Bet tās savus transportlīdzekļus novietoja ārpus Grotaferatas teritorijas biedrības stāvlaukumā. Tās atļāva tai arī lietot attiecīgos transportlīdzekļus, acīmredzot nododot tām piešķirtās pasažieru pārvadāšanas atļaujas (
13
). Valsts varas pārstāvji to apstrīdēja, un autonomas uzņēmējiem piešķirtās atļaujas uz laiku tika atzītas par spēkā neesošām no 2011. gada februāra. Attiecīgie uzņēmēji pamattiesvedībā vēršas pret administratīvajiem aktiem, ar kuriem ir apturētas viņu atļaujas, turklāt prasa zaudējumu atlīdzību un tostarp apgalvo Savienības tiesību pārkāpumu.
9.
Šādos apstākļos iesniedzējtiesa apturēja tiesvedības un iesniedza Tiesā šādus prejudiciālus jautājumus:
1)
Vai LESD 49. pants, LES 3., 4., 5. un 6. pants, LESD 101. un 102. pants, kā arī Regula (EEK) Nr. 2454/92 un Regula (EK) Nr. 12/98 liedz piemērot 1992. gada Likuma Nr. 21 3. panta 3. punktu un 11. pantu daļā, kurā tajos noteikts attiecīgi, ka “3. Pārvadātāja juridiskajai adresei un autonovietnei jāatrodas tikai un vienīgi atļauju izsniegušās pašvaldības teritorijā” un ka “[..] ar autovadītāju iznomājamā transportlīdzekļa pasūtīšana tiek veikta pie attiecīgajām autonovietnēm. Ikvienam transportlīdzekļu iznomāšanas ar autovadītāju pakalpojumam jāsākas un jābeidzas atļauju izsniegušajā pašvaldībā esošajā autonovietnē. Transportlīdzeklim tajā ir jāatgriežas, pat ja klienta uzņemšana un ierašanās ceļa mērķī var notikt arī citu pašvaldību teritorijā [..]”?
2)
Vai LESD 49. pants, LES 3., 4., 5. un 6. pants, LESD 101. un 102. pants, kā arī Regula (EEK) Nr. 2454/1992 un Regula (EK) Nr. 12/1998 liedz piemērot Lacio reģiona 1993. gada 26. oktobra Likuma Nr. 58 5. un 10. pantu daļā, kurā tajos noteikts attiecīgi, ka “[..] lietotāja uzņemšana vai pakalpojuma uzsākšana notiek atļauju izsniegušās pašvaldības teritorijā” un ka “[..] lietotāja uzņemšana un pakalpojuma uzsākšana notiek tikai un vienīgi atļauju izsniegušās pašvaldības teritorijā braucienam uz jebkuru ceļa mērķi, iepriekš saņemot autovadītāja piekrišanu, ja ceļa mērķis atrodas ārpus pašvaldības robežām [..]”?
B – Apvienotās lietas C‑419/12 un C‑420/12
10.
Pamattiesvedības priekšmets ir prasības atcelt vairākus tiesību aktus, kas attiecas uz Romas pilsētu. Konkrētāk, ir runa par Romas pilsētas padomes Lēmumu Nr. 68/2011 par noteikumu par publiskās pasažieru transporta satiksmes, kas nav maršruta satiksme, regulējumu, par Romas pilsētas padomes Lēmumu Nr. 403/2011 par atļaujas iebraukšanai Romas pilsētas teritorijā un satiksmes ierobežojumu zonās transportlīdzekļiem, kam citā pašvaldībā ir autonomas ar autovadītāju atļauja, noteikumiem un procesu, kā arī uz diviem citiem Romas pilsētas administrācijas aktiem, kas tostarp paredz, ka autonomas uzņēmējiem, kas nav no Romas, ir jāmaksā noteikta summa par iebraukšanas atļaujas piešķiršanu.
11.
Prasītāji pamattiesvedībā ir Itālijas autonomas uzņēmumi, kam nav Romas pilsētas piešķirtu atļauju.
12.
Tie pamato minēto tiesību aktu nelikumību tostarp ar Savienības tiesībām, it īpaši ar uzņēmumiem garantēto pamatbrīvību veikt uzņēmējdarbību ikvienā Eiropas Savienības valstī, arī ierīkojot pakārtotu uzņēmumu, jo vienā dalībvalstī dibinātiem uzņēmumiem, pārkāpjot šo brīvību, esot noteikts pienākums pieņemt pārvadāšanas pasūtījumus vienā vienīgā autonovietnē, kam obligāti ir jāatrodas pašvaldībā, kas ir piešķīrusi atļauju, bez izņēmumiem un pakalpojums tajā ir arī jāsāk un jābeidz.
13.
Tas noved pie atšķirīgas attieksmes attiecībā uz uzņēmuma darbību, kas ir balstīta tikai uz ģeogrāfiskiem apstākļiem. Šāda nevienlīdzīga attieksme pastāv, pirmkārt, starp iznomātājiem, kam ir Romas pilsētas piešķirta atļauja, un iznomātājiem, kam ir citas pašvaldības (Lacio) piešķirta atļauja, un, otrkārt, starp pēdējiem minētajiem un iznomātājiem, kas nav reģistrēti Lacio, uz kuriem neattiecas reģionālais likums un uz kuriem tādējādi neattiecas ierobežojums attiecībā uz iekāpšanas vietu.
14.
Šādos apstākļos iesniedzējtiesa apturēja tiesvedību un iesniedza Tiesā šādu prejudiciālu jautājumu:
Vai LESD 49. pants, LES 3. pants, LESD 3., 4., 5. un 6., kā arī 101. un 102. pants liedz piemērot 1992. gada Likuma Nr. 21 3. panta 3. punktu, 8. panta 3. punktu un 11. pantu daļā, kurā tajos noteikts attiecīgi, ka “pārvadātāja juridiskajai adresei un autonovietnei jāatrodas tikai un vienīgi atļauju izsniegušās pašvaldības teritorijā”, ka, “lai saņemtu un uzturētu spēkā atļauju transportlīdzekļu iznomāšanas ar autovadītāju pakalpojuma sniegšanai, atbilstoši pamatojošam juridiskam dokumentam ir jābūt atļauju izsniegušās pašvaldības teritorijā reģistrētai juridiskajai adresei, autonovietnei vai piestātnei” un ka “ar autovadītāju iznomājamā transportlīdzekļa pasūtīšana tiek veikta pie attiecīgajām autonovietnēm. Ikvienam transportlīdzekļu iznomāšanas ar autovadītāju pakalpojumam jāsākas un jābeidzas atļauju izsniegušajā pašvaldībā esošajā autonovietnē. Transportlīdzeklim tajā ir jāatgriežas, pat ja klienta uzņemšana un ierašanās ceļa mērķī var notikt arī citu pašvaldību teritorijā”?
IV – Prejudiciālo jautājumu vērtējums
15.
Ievadā ir jāizskata lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamība.
A – Lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamība
16.
Prejudiciālie jautājumi, pirmkārt, attiecas uz diviem sekundāro tiesību aktiem, proti, Regulu (EK) Nr. 12/98 un Regulu (EEK) Nr. 2454/92 (
14
). Otrkārt, tie attiecas uz primāro tiesību noteikumiem, proti, būtībā uz LESD 101. pantu un 102. pantu, kuros ir aplūkota konkurencei pretēja prakse, un LESD 49. pantu, kas garantē brīvību veikt uzņēmējdarbību.
17.
Ir šaubas gan par to jautājumu, kuri attiecas uz sekundārajām tiesībām, gan to jautājumu, kuri attiecas uz primārajām tiesībām, pieņemamību, jo nav acīmredzama to nozīme lēmuma pieņemšanai pamattiesvedībā.
18.
Principā vienīgi valsts tiesa ir kompetenta izvērtēt, ievērojot katras lietas īpatnības, gan vajadzību saņemt prejudiciālu nolēmumu, lai varētu pasludināt spriedumu, gan to jautājumu atbilstību, ko tā uzdod Tiesai. Bet Tiesa var noraidīt iesniedzējtiesas lūgumu tad, ja ir acīmredzami skaidrs, ka prasītajai Kopienu tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamattiesvedības faktiskajiem apstākļiem vai priekšmetu vai ka jautājums ir vispārīgs vai hipotētisks, un, ja Tiesas rīcībā nav faktisko un tiesību elementu, kas vajadzīgi, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (
15
).
1) Nav saistības ar lietas priekšmetu attiecībā uz Regulu (EEK) Nr. 2454/92 un Regulu (EK) Nr. 12/98
a) Regula (EEK) Nr. 2454/92
19.
Tiesa jau 1994. gadā atzina Regulu (EEK) Nr. 2454/95 par spēkā neesošu (
16
). Tādējādi tai nevar būt nozīmes pamattiesvedībā, kam pamatā ir fakti no 2011. gada. Acīmredzami nav saistības ar pamattiesvedības priekšmetu, un lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu šajā ziņā nav pieņemami.
b) Regula (EK) Nr. 12/98
20.
Regula (EK) Nr. 12/98 beidza darboties 2011. gada 4. decembrī (
17
) un tādējādi, ņemot vērā tās piemērošanas laikposmu, tā vēl varēja būt piemērojama pamattiesvedībā aplūkojamiem faktiem. Šiem faktiem jau tādēļ nav nekā kopīga ar aplūkojamo regulu, ka Regula (EK) Nr. 12/98 saskaņā ar tās 2. panta 4. punktu ir piemērojama “transportlīdzekļ[iem], kas pēc to uzbūves tipa un aprīkojuma piemēroti vairāk nekā deviņu personu, ieskaitot autovadītāju, pārvadāšanai un ir paredzēti šim nolūkam”. Bet pamattiesvedības faktiskajos apstākļos ir runa par mazākiem transportlīdzekļiem, ar kuriem var tikt pārvadātas ne vairāk kā deviņas personas, ieskaitot autovadītāju. Tādējādi arī Regula (EK) Nr. 12/98 acīmredzami nav saistīta ar pamattiesvedības priekšmetu un lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu šajā ziņā ir nepieņemami.
2) Nepietiekamas faktiskas un juridiskas norādes par LESD 101. un 102. pantu saistībā ar LES 3., 4., 5. un 6. pantu, kā arī LESD 3., 4., 5. un 6. pantu
21.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka Itālijas tiesību normas var radīt teritoriālus ierobežojumus un konkurences izkropļojumus. Šajā ziņā tā vēlas uzzināt, vai aplūkotās Itālijas tiesību normas ir pretrunā LESD 101. un 102. pantam saistībā ar LES 3., 4. un 5. pantu, kā arī LESD 3., 4., 5. un 6. pantu. Turklāt šajā ziņā tā min LES 6. pantu, kurā ir norādīts, ka Savienībai ir saistošas pamattiesības.
22.
Tomēr iesniedzējtiesa konkrēti neprecizē, kāda nozīme minētajiem primāro tiesību kompetences noteikumiem ir attiecībā uz tās uzdotajiem jautājumiem un pamattiesvedību. Tas pats attiecas uz pamattiesību saistošumu Savienībai.
23.
Turklāt, ņemot vērā apsvērumu, kas jāaplūko konkurences lietās, daudzslāņainību, iesniedzējtiesai attiecībā uz LESD 101. un 102. pantu detalizēti ir jāparāda Tiesai prejudiciālo jautājumu faktiskie un juridiskie ietvari un vismaz jāizskaidro faktiskie pieņēmumi, uz kuriem ir balstīti šie jautājumi (
18
).
24.
Šajā gadījumā iesniedzējtiesas sniegtās ziņas neatbilst šīm prasībām. LESD 101. un 102. pants aizliedz konkurencei pretējas vienošanās un praksi, kā arī dominējošā stāvokļa tirgū ļaunprātīgu izmantošanu. Taču šķiet, ka pamattiesvedībās nav runas ne par vienu, ne par otru. Drīzāk tajās ir runa par valsts vai attiecīgi reģionālajām tiesību normām, kas regulē transportlīdzekļu iznomāšanu ar autovadītājiem, bet nav runas par uzņēmēju uzvedību, kas būtu apstrīdama no konkurences tiesību viedokļa. Tā kā pamattiesvedībā nav attiecīgo uzņēmumu konkurencei pretējas rīcības, nav arī skaidrs, ciktāl tādu varētu veicināt aplūkojamās valsts tiesību normas un līdz ar to ciktāl varētu tikt apdraudēta Savienības konkurences tiesību efektivitāte. Turklāt iesniedzējtiesas sniegtās ziņas par faktiem neietver arī elementus, no kuriem varētu izrietēt nozīmīgums iekšējam tirgum.
25.
Tā kā nav pietiekamu ziņu par faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, pamatojoties uz kuriem Tiesai un lietas dalībniekiem būtu iespējams lietderīgi izteikt savu viedokli par minētajām tiesību normām saistībā ar pamattiesvedību, arī šis lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu jautājumu komplekss ir nepieņemams.
3) Jautājumu saistībā ar LESD 49. pantu hipotētiskais raksturs
26.
Nav skaidrs arī, vai šiem lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu ir piemērojams LESD 49. pants.
27.
Šaubas pastāv, pirmkārt, tādēļ, ka pamattiesvedībām nav pārrobežu elementu. Otrkārt, no lūgumiem sniegt prejudiciālus nolēmumus neizriet arī, vai un, ja jā, tad – ciktāl, pamatojoties uz valsts tiesībās noteiktu obligātu piemērošanu, LESD 49. pants varētu būt piemērojams tīri iekšzemes faktiskajos apstākļos.
a) Pārrobežu elementu neesamība
28.
Brīvība veikt uzņēmējdarbību principā var tikt piemērota tikai tad, ja ir pamats piemērot Savienības tiesības (
19
). Šāds pamats ir tad, ja faktiem ir pārrobežu elementi. Tādējādi noteikumi par brīvību veikt uzņēmējdarbību līgumos neattiecas uz faktiem, kas notiek tikai vienā dalībvalstī (
20
).
29.
Šādos apstākļos ir šaubas par to, vai šeit aplūkotās pamattiesvedības jāizvērtē, pamatojoties uz LESD 49. pantu. Pamattiesvedībām pat tad, ja ir runa par Itālijas tiesību normām, kas atbilstoši to tekstam ir piemērojamas bez izšķirības Itālijas tirgus dalībniekiem un citu dalībvalstu tirgus dalībniekiem, ir tīri Itālijas, pat reģionāls, raksturs, jo šķiet, ka tās attiecas tikai uz Lacio reģionu un tās nav saistītas ar ekonomisko satiksmi starp dalībvalstīm. Atbilstoši Itālijas tiesību normu tekstam gan nav izslēgts, ka aplūkotie autonomas uzņēmēji varēja izmantot savus transportlīdzekļus arī braucieniem uz pierobežas dalībvalstīm. Iesniedzējtiesa par to neko nav teikusi. Bet tā ir iesniegusi Tiesai ziņas par faktiem, kurās ir runa tikai par iekšzemes pasažieru pārvadāšanu. Tas atbilst lietas dalībnieku paskaidrojumiem tiesas sēdē, saskaņā ar ko Itālijā autonomas uzņēmēju pakalpojumi parasti tiek izmantoti pārvadājumiem īsos maršrutos. Pasažieru pārvadāšanas iespējamās problēmas pārrobežu satiksmē līdz ar to nav pamattiesvedību priekšmets. Drīzāk šķiet, ka cita starpā runa ir par perifērijā reģistrētu Itālijas uzņēmumu piekļuvi Romas tirgum.
30.
Tomēr Tiesa arī pamattiesvedībās, kurās iesniedzējtiesā izskatāmajā lietā nebija iesaistīti citu dalībvalstu valstspiederīgie un arī citādi nebija saskatāmi pārrobežu elementi, ir izmantojusi LESD 49. pantu kā vērtēšanas kritēriju. Tas tā notika tad, ja pēc Tiesas uzskata nebija “nebūt ne izslēgts”, ka neatkarīgi no konkrētās procesuālās situācijas līdzīgos faktiskajos apstākļos arī citu dalībvalstu valstspiederīgie, īstenojot savu brīvību veikt uzņēmējdarbību, var saskarties ar pamattiesvedībā aplūkotajām attiecīgās dalībvalsts tiesību normām (
21
).
31.
Pirmajā mirklī šī pieeja, saskaņā ar kuru par pietiekamu tiek uzskatīts, ja citu dalībvalstu valstspiederīgie tiek skarti potenciāli, taču tas “nebūt nav izslēgts”, īsti neatbilst pastāvīgajā judikatūrā atkārtotajam pamatprincipam, saskaņā ar kuru Tiesai nav jāuzdod hipotētiski jautājumi prejudiciāla nolēmuma tiesvedībā, jo tiem nav nozīmes pamattiesvedībā. Ir vajadzīgs praksē lietojams skaidrojums tam, kas vairs nav reāls, bet ir “nebūt ne izslēgts” (un tādējādi Tiesai ir jāpārbauda) un līdz ar to nav vairs tikai hipotētisks.
32.
Jaunākajā judikatūrā šķiet, ka Tiesa pamatos ir atrisinājusi neskaidrību starp “hipotētisks” un “nebūt ne izslēgts”. Spiedumā lietā Duomo Gpa u.c. (
22
) tā nepaliek pie vispārīga, brīva un precīzi nepamatota konstatējuma, ka vienas dalībvalsts valstspiederīgajiem varētu būt “interese” pamattiesvedībā aplūkotajā darbībā (
23
), pamatojoties uz kuru būtu pārrobežu elements un līdz ar to būtu piemērojams LESD 49. pants, norādot uz noteiktiem elementiem. Tā to secināja ne tikai no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, bet papildus tam no lietas dalībnieku izteikumiem (
24
).
33.
Šāda “konkretizējoša” pieeja sniedz iespēju Tiesas judikatūrā nošķirt tīri hipotētisko no tā, kas nebūt nav izslēgts. Galu galā tā atsaucas uz uzdevumu sadali starp Tiesu un iesniedzējtiesu. Izņemot acīmredzamus gadījumus, Tiesai nav uzdevuma izteikt apsvērumus par to, vai un, ja jā, ciktāl var “nebūt ne izslēgts”, ka citu dalībvalstu valstspiederīgajiem varētu būt attiecīgajai pamattiesvedībai atbilstoša interese. Šajā ziņā nepārprotami labākā situācijā, lai izteiktu apsvērumus, ir iesniedzējtiesa (
25
) un attiecīgā gadījumā lietas dalībnieki, lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu gadījumā – attiecīgi arī dalībvalstis.
34.
Šajā lietā šādos apstākļos, pirmkārt, ir jāaplūko tas, kāda nozīme ir piešķirama apstāklim, ka strīdīgās Itālijas tiesību normas (daļēji) tiek kritizētas Komisijas sūdzībā i), un, otrkārt, jājautā, vai šajā ziņā var būt nozīme tam, ka autonomas atļaujas tiek piešķirtas Itālijas pašvaldību publiskā iepirkuma procedūrā ii).
i) Eiropas Komisijas procedūras EU Pilot 623/09/TREN atbilstība?
35.
Gan iesniedzējtiesa, gan arī prasītājas pamattiesvedībā lietā C‑162/12 ir norādījušas uz Eiropas Komisijas procedūru EU Pilot 623/09/TREN. Šī procedūra būtībā attiecas uz Likuma Nr. 21/1992 tobrīd spēkā esošajā redakcijā atbilstību brīvībai veikt uzņēmējdarbību. Aplūkotajās tiesvedībās, kā norādīts Tiesā iesniegtajos dokumentos, ir runa par sūdzību, ko it kā 2009. gadā Komisijā ir iesniegusi Federnoleggio, trešā persona, kas iestājusies prasītāja pusē lietai C‑162/12 pamatā esošajā pamattiesvedībā. Tiesas sēdē Komisija par šo tiesvedību teica, ka tā esot izbeigta pēc tam, kad Itālijas iestādes paziņoja, ka ir apturēta apstrīdēto tiesību normu piemērošana un strīdīgās tiesību normas tikušas pārstrādātas. Komisija uzskata, ka līdz ar to nav pamata uzsākt procedūru sakarā ar valsts pienākumu neizpildi (
26
).
36.
Ir jāšaubās, ka, lai piemērotu LESD 49. pantu pamattiesvedībā, kas citādi ir pilnībā iekšēja, tikai šādas sūdzības Komisijā esamība ir pietiekama.
37.
Pretējā gadījumā lietas dalībnieki, patvaļīgi iesniedzot sūdzību, varētu atvērt LESD 49. panta piemērošanas jomu un līdz ar to dotu pamatu lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu. Prejudiciāla nolēmuma tiesvedībās, no vienas puses, un procedūra Komisijas iestādēs, no otras puses, ir jāaplūko atsevišķi. Tas, ka Komisijā norit procedūra, vēl nepadara faktus par pārrobežu faktiem, pat tad, ja tiem var piemērot tiesību normas, kas ir Komisijas pārbaudes priekšmets.
38.
Situācija atšķiras, ja citu dalībvalstu valstspiederīgie vēršas Komisijā ar sūdzību sakarā ar brīvību veikt uzņēmējdarbību un šādā aspektā apstrīd valsts tiesību normas. Šajā gadījumā ir acīmredzami, ka sūdzības iesniedzējiem ir faktiska interese īstenot savu brīvību veikt uzņēmējdarbību noteiktā jomā un ka tādējādi no iesniedzējtiesas viedokļa nav “nebūt ne izslēgts”, ka līdzīgos apstākļos arī citu dalībvalstu valstspiederīgie varētu tikt skarti tāpat kā konkrēti aplūkotie lietas dalībnieki. Proti, ne tikai tad, kad citu dalībvalstu valstspiederīgie jau vēršas konkrētās iestādēs, lai nodarbotos ar uzņēmējdarbību citā dalībvalstī, vai pat jau strīdas tiesā par viņu turienes darbības nosacījumiem, vērtējamā situācija vairs nav uzskatāma par hipotētisku. “Interesi”, lai tiktu ievērota brīvība veikt uzņēmējdarbību, var “nebūt ne izslēgt” arī jau tad, ja citu dalībvalstu valstspiederīgie, trešajām personām saprotamā veidā, izvirzās faktisko un tiesisko apstākļu priekšplānā un nopietni un ar nodomu nodarboties ar uzņēmējdarbību vēršas pret viņiem nelabvēlīgiem noteikumiem.
39.
Turklāt procedūrai EU Pilot 623/09/TREN ir īpatnības. Acīmredzami to sākotnēji uzsāka Itālijā reģistrētā Federnoleggio. No Tiesā iesniegtajiem dokumentiem izriet, ka to procesa pilnvarniekiem, kas papildus ir arī prasītāju pārstāvji lietas C‑162/12 pamattiesvedībā, arī vairāki tās pašas nozares uzņēmumi, kas nav reģistrēti Itālijā (ar būtībā identiskiem dokumentiem) izteica savu interesi pievienoties Federnoleggio sūdzībai. Kādēļ tie to darīja, tomēr nevar secināt no minētajiem dokumentiem. Īpaši nav norādīts, ka attiecīgie uzņēmumi būtu gribējuši veikt uzņēmējdarbību Itālijā un šajā ziņā uzskatītu, ka apstrīdētās tiesību normas viņiem liedz to darīt. Drīzāk ir jāteic, ka aplūkotajos dokumentos ir uzsvērts, ka iespējamie tiesvedības izdevumi visi ir jāatlīdzina Federnoleggio. Tas drīzāk rada iespaidu par solidāru atbalstu Itālijas sūdzības iesniedzējai un neliek obligāti izdarīt secinājumu par iespējamo atbalstītāju pašu interesi. Tādējādi arī ārzemju uzņēmēju līdzdalība aplūkotajā Komisijas procedūrā nav saturīga norāde uz to, ka citu dalībvalstu valstspiederīgo interese īstenot savu brīvību veikt uzņēmējdarbību Itālijā būtu “nebūt ne izslēgta”.
ii) Autonomas atļauju publiskā iepirkuma atbilstība?
40.
Pamatojoties uz faktiem, kas ir jāprecizē, citu dalībvalstu valstspiederīgo interese veikt uzņēmējdarbību Itālijā kā autonomas uzņēmējiem būtu “nebūt ne izslēgta” tad, ja pašvaldību atļaujas attiecīgajā publiskajā piedāvājumā tiktu piedāvātas Eiropas publiskā piedāvājumā vai attiecīgās atļaujas ekonomiskā vērtība būtu tik ievērojama, ka neatkarīgi no procedūras publicitātes būtu jārēķinās ar pārrobežu piedalīšanos. Lūgumos sniegt prejudiciālu nolēmumu nav aplūkots šis jautājums. Tiesas sēdē viens lietas dalībnieks neizslēdza Eiropas līmeņa interesi par atļauju publisko piedāvājumu, to tomēr tuvāk neprecizējot.
41.
Šajā ziņā ir šaubas par autonomas publiska iepirkuma Eiropas apmēru jau tāpēc vien, ka atļaujas tiek piešķirtas konkrētam transportlīdzeklim un, ņemot to vērā, attiecīgā ekonomiskā nozīme ir ierobežota. Citāda situācija varētu būt Itālijas pierobežas rajonos, kuros tomēr, kā iesniedzējtiesa un lietas dalībnieki ir norādījuši, aplūkojamā nozarē, iespējams, nav spēkā tas pats tiesiskais regulējums, kāds ir Lacio, un kuri katrā ziņā nav šīs tiesvedības priekšmets.
42.
Tādējādi, tā kā nav konkretizējamu pārrobežu elementu, LESD 49. pants šajā lietā nav piemērojams.
43.
Noslēgumā ir jāpārbauda, vai aplūkojamie lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu sniedz pamatu vērtēt faktus, pamatojoties uz principiem, kas piemērojami valsts tirgus dalībnieku diskriminācijai, un šajā sakarā aplūkot LESD 49. pantu.
b) Valsts tirgus dalībnieku diskriminācija?
44.
Pat tad, ja ir skaidrs, ka iesniedzējtiesas izklāstītā strīda visi aspekti attiecas tikai uz vienu dalībvalsti, atbilde uz jautājumiem par pamatbrīvībām var būt lietderīga, ja pamattiesvedībā valsts tiesības paredz, ka valsts tirgus dalībniekiem ir tādas pašas tiesības, kādas citu dalībvalstu valstspiederīgajiem būtu šādā pašā situācijā saskaņā ar Savienības tiesībām (
27
).
45.
Tomēr iesniedzējtiesa nav norādījusi lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, ka no Itālijas tiesībām šajā gadījumā izrietētu tā dēvētais “apgrieztās diskriminācijas” vai valsts tirgus dalībnieku diskriminācijas aizliegums (
28
). Tādējādi vispirms ir jānoskaidro, kādi secinājumi no tā ir jāizdara, vērtējot brīvību veikt uzņēmējdarbību Itālijas tiesību normu kontekstā.
46.
Tiesa savā judikatūrā daļēji, tikai pamatojoties uz tuvāk neprecizēto iespēju, ka attiecīgās valsts tiesības varētu ietvert valsts tirgus dalībnieku diskriminācijas aizliegumu, un, ņemot vērā iesniedzējtiesas vērtēšanas iespējas attiecībā uz to, vai par tās prejudiciālajiem jautājumiem ir jāpieņem nolēmums, ir izvērtējusi pamatbrīvības arī gadījumos, kad nav pārobežu aspektu (
29
).
47.
Tomēr šķiet, ka pēdējā laikā parādās ierobežojoša tendence tiktāl, ka Tiesa gadījumos, kas acīmredzami nav pārrobežu, valsts tirgus dalībnieku diskriminācijas problemātiku izvērtē daļēji intensīvāk, ņemot vērā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību, nevis tikai to kopumā piemin.
48.
Tā Tiesa 2013. gada 21. februāra spriedumā apstiprināja, ka pastāv “skaidra Savienības interese noteiktu Savienības tiesību normu interpretācijā” faktiskajos apstākļos, kas citādi ir tikai valsts (Itālijas) lietas, tikai pēc tam, kad tā konstatēja, ka “no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, [..] ka tādiem valsts tiesību principiem, kas apstiprināti konstitucionālās tiesas judikatūrā, būtu pretrunā atgriezeniskas diskriminācijas pieļaušana” (
30
). 2010. gada 22. decembra spriedumā Tiesa līdzīgi vadījās pēc lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, no kura “neizriet, ka tādos apstākļos, kādi tiek aplūkoti pamata lietā, iesniedzējtiesai ir pienākums Beļģijā dibinātiem uzņēmumiem nodrošināt tādas pašas tiesības kā [citā dalībvalstī dibinātiem uzņēmumiem saskaņā ar Savienības tiesībām]” (
31
). 2012. gada 21. jūnija spriedumā Tiesa šajā ziņā ir uzskatījusi par pietiekamu attiecībā uz Somijas lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ka tikai tiesas sēdē “prasītāju pamatlietās pārstāvis uzsvēra, ka Somijas administratīvajās tiesībās ir noteikumi, kas nodrošina to, lai Somijas pilsoņi nebūtu pakļauti atgriezeniskajai diskriminācijai. Šajos apstākļos nav acīmredzami skaidrs, ka [..] Savienības tiesību interpretācija nevarētu būt lietderīga iesniedzējtiesai” (
32
).
49.
No iepriekš minētās judikatūras izriet, ka, lai uzskatītu, ka pastāv valsts tirgus dalībnieku diskriminācijas aizliegums, galvenokārt nozīme ir informācijai, ko iesniedzējtiesa sniedz par šajā ziņā tās dalībvalstī piemērojamajām tiesību normām. Šai informācijai ir jābūt tik detalizētai, cik vien iespējams, lai Tiesai būtu iespējams veikt lietderīgu pārbaudi, un ideālā variantā jāietver ziņas par to, tieši kādi iekšzemes apstākļi ir jāpielīdzina Savienības tiesībās noteiktiem apstākļiem atbilstoši valsts tiesībās noteiktajam piemērošanas rīkojumam.
50.
Tā kā iesniedzējtiesa nav sniegusi šādas norādes, Tiesa apmierinājās ar arī (apstrīdētām) lietas dalībnieku norādēm par valsts tirgus dalībnieku diskrimināciju.
51.
Šajā pamattiesvedībā savukārt, pirmkārt, iesniedzējtiesa nav izteikusies par valsts tirgus dalībnieku diskrimināciju. Otrkārt, lietas dalībnieku izteikumi savstarpēji nesaskan. Airport Shuttle un Crono Service pārstāvis atsaucas uz 2008. gada 7. jūlija Likuma Nr. 88 14.a pantu, saskaņā ar kuru Itālijas tiesiskā regulējuma normas, kas iedarbojas diskriminējoši uz citu dalībvalstu valstspiederīgajiem, neesot piemērojamas Itālijas valstspiederīgajiem. Itālijas Republikas pārstāvis turpretim min citas tiesību normas, neprecizējot to konkrēto saturu.
52.
No minētā var izdarīt divus secinājumus: pirmkārt, ka, lai izvairītos no pārpratumiem un neskaidrībām, iesniedzējtiesas uzdevumam ir jābūt katrā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, ciktāl nepieciešams, pašai detalizēti paust viedokli par valsts tirgus dalībnieku diskrimināciju, ja tā uzskata, ka lēmuma pieņemšanai Tiesai ir jāizvērtē šis jautājums (
33
). Ja tā to nedara, otrkārt, tad Tiesa var neizvērtēt jautājumus par pamatbrīvībām valsts tirgus dalībnieku diskriminācijas aspektā, ja lietas dalībnieku viedokļi par to ir neskaidri vai pretrunīgi.
53.
Ņemot vērā uzdevumu sadali starp Tiesu un valsts tiesu, Tiesas uzdevums nevar būt pašai veikt izmeklēšanu un izdarīt apsvērumus par attiecīgo valsts tiesību sistēmu un tās vērtējumiem valsts tirgus dalībnieku diskriminācijas jautājumos. Tāpat arī nav lietderīgi, ka Tiesa, kam nav pietiekamu norāžu par faktisko un tiesisku stāvokli valstī, tomēr rūpīgi iztirzā iespējamo valsts tirgus dalībnieku diskriminācijas aizliegumu, it īpaši ne tad, ja tā nezina šajā ziņā piemērojamos valsts noteikumus un šajā ziņā vadās pēc pieņēmumiem.
54.
Tā kā no attiecīgā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu neizriet nepārprotamas, saprotamas un pamattiesvedībai atbilstošas norādes par valsts tirgus dalībnieku diskrimināciju, ir pat pamats uzskatīt, ka tā netiek izvērtēta pat tad, ja, piemēram, agrākos lūgumos sniegt prejudiciālu nolēmumu, kas attiecas uz to pašu dalībvalsti, ir apstiprināta valsts tirgus dalībnieku diskriminācijas aizlieguma esamība attiecīgajās valsts tiesībās. Proti, Tiesas uzdevums nevar būt izsekot bez pārtraukumiem to tiesību attīstībai šajā jautājumā, kurās var notikt izmaiņas un kurām katrā dalībvalstī var būt sazarotas, konkrētajam gadījumam specifiskas īpatnības. Drīzāk katrā atsevišķajā gadījumā iesniedzējtiesas uzdevums ir sniegt Tiesai šajā ziņā aktuālu, uzticamu un lietderīgu informāciju. Šajā gadījumā kļūst skaidra citos gadījumos aktuālā problemātika tiktāl, ciktāl vienīgā (lietas dalībnieka minētā) burtiski citētā valsts tiesību norma par valsts tirgus dalībnieku diskriminācijas aizliegumu, kuras piemērojamība pamattiesvedībā, neraugoties uz iesniedzējtiesas skaidro izteikumu, ir neskaidra, nosaka vienlīdzīgu attieksmi pret valsts tirgus dalībniekiem attiecībā uz “diskrimināciju”, bet nekļūst skaidrs, tieši kādas tiesību jomas un faktiskie apstākļi ar to ir domāti.
55.
Turklāt, ja Tiesa vajadzības gadījumā izteiktos arī, pamatojoties uz zināšanām par aplūkojamajām valsts tiesībām, bez konkrētām iesniedzējtiesas sniegtām norādēm par valsts tirgus dalībnieku diskriminācijas aizliegumu, pastāvētu risks, ka attieksme pret visām dalībvalstīm nav vienāda, ja, piemēram, tiesību stāvoklis noteiktā dalībvalstī attiecībā uz valsts tirgus dalībnieku diskrimināciju būtu zināms Tiesai, bet citā – nebūtu zināms.
56.
Turklāt arī citu iemeslu dēļ nav gluži saprotams, ciktāl iesniedzējtiesa uzskata, ka LESD 49. pants attiecas uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.
57.
Attiecībā uz apvienotajām lietām C‑419/12 un C‑420/12 šķiet, ka mazāk ir runa par ilglaicīgas uzņēmējdarbības Itālijā problemātiku, bet vairāk – par nodevām, kas autonomas uzņēmējiem, kuri reģistrēti ārpus Romas, ir jāmaksā, ja tie dažkārt vēlas iebraukt Romas pilsētas teritorijā. Ciktāl šādas nodevas attiecas arī uz līdzīgiem uzņēmējiem no citām dalībvalstīm, šķiet, ka pareizāk būtu atsaukties uz pakalpojumu sniegšanas brīvību kā salīdzinājuma kritēriju, nevis uz brīvību veikt uzņēmējdarbību.
58.
Apvienotajām lietām C‑162/12 un C‑163/12 ir acīmredzama līdzība ar spriedumu lietā Sbarigia (
34
), kurā Tiesa uzskatīja par nepieņemamu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ar kuru, pamatojoties uz tīri Itālijas faktiskajiem apstākļiem, tika jautāts tostarp par Itālijas tiesību normu (par aptieku vasaras kolektīvajiem atvaļinājumiem) saderību ar pamatbrīvībām. Šajā ziņā Tiesa ir paskaidrojusi, ka brīvībai veikt uzņēmējdarbību jau tādēļ “nav nozīmes”, ka aptieku īpašnieki, uz kuriem attiecas atvaļinājuma regulējums, “pat tad, ja tie būtu citas dalībvalsts valstspiederīgie, jau pastāvīgi veic uzņēmējdarbību”, kādēļ “pamattiesvedībā acīmredzami nav runas par brīvību veikt uzņēmējdarbību” [neoficiāls tulkojums]. Šo pieeju var atbilstoši piemērot gadījumā, kad autonomas uzņēmēji, kuru atļaujas autonovietņu pienākuma pārkāpuma dēļ uz laiku tika apturētas, jau patstāvīgi veic savu uzņēmējdarbību.
59.
Turklāt šis spriedums apliecina Tiesas pieeju, kas kļūst arvien ierobežojošāka gadījumos, ja rodas jautājumi par brīvību veikt uzņēmējdarbību tīri iekšzemes faktiskajos apstākļos. Šī tendence atbilst arī iepriekšējos punktos norādītā pamatojuma problemātikai.
60.
Ņemot vērā minēto, arī jautājumi par brīvību veikt uzņēmējdarbību nav pieņemami, un lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu kopumā nav pieņemami.
V – Secinājumi
61.
Līdz ar to es ierosinu Tiesai lemt šādi:
Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu apvienotajās lietās C‑162/12 un C‑163/12, kā arī apvienotajās lietās C‑419/12 un C‑420/12 ir nepieņemami.
(
1
)	Oriģinālvaloda – vācu.
(
2
)	Itālijas tiesību normās ir runa par “transportlīdzekļa nomu ar autovadītāju”.
(
3
)	Skat. Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu lietā C-162/12 9. lpp. un tajā norādi uz 1992. gada 30. aprīļa Likumdošanas dekrēta 47. punktu.
(
4
)	OV L 4, 10. lpp.
(
5
)	OV L 300, 88. lpp.
(
6
)	1992. gada 15. janvāra Likuma Nr. 21 (1992. gada 23. janvāraLegge quadro per il trasporto di persone mediante autoservizi pubblici non di linea, GURI Nr. 18) redakcijā, kas ir piemērojama pamattiesvedībā un kas grozīta ar 2008. gada 30. decembra Likumdošanas dekrētu Nr. 207 (2008. gada 31. decembraGURI Nr. 304) un ar Likumu Nr. 14/2009 (2009. gada 28. februāraGURI Nr. 49, Supplemento
Ordinario Nr. 28) (turpmāk tekstā – “Likums Nr. 21/1992”), 8. panta 1. punkts.
(
7
)	Likuma Nr. 21/1992 8. panta 2. punkts.
(
8
)	Itālijas tiesību normās ir runa par “sede”. Bet pakārtots uzņēmums, cik var spriest pēc dažu tiesvedības dalībnieku paskaidrojumiem, šķiet ir pietiekams, kas – uz ko tostarp norāda Itālijas valdības pārstāvis – sniedz iespēju arī vienlaikus darboties dažādās pašvaldībās.
(
9
)	Likuma Nr. 21/1992 3. panta 3. punkts.
(
10
)	Likuma Nr. 21/1992 11. panta 4. punkts.
(
11
)	Atbilstoši Likuma Nr. 21/1992 11. panta 4. punktam tas var notikt arī citu pašvaldību teritorijā.
(
12
)	Reģionālā likuma Nr. 58/1993 5. pants redakcijā, kas ir piemērojama pamattiesvedībā.
(
13
)	Skat. Likuma Nr. 21/1992 7. panta 2. punktu un lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu lietā C-162/12 12. lpp.
(
14
)	Padomes 1992. gada 23. jūlija Regula (EEK) Nr. 2454/92 par atļauju piešķiršanu satiksmes uzņēmumiem pasažieru pārvadāšanai autobusos dalībvalstī, kurā tie nav reģistrēti [neoficiāls tulkojums] (OV L 251, 1. lpp.).
(
15
)	2001. gada 13. marta spriedums lietā C-379/98 PreussenElektra (Recueil, I-2099. lpp., 39. punkts), 2009. gada 23. aprīļa spriedums lietā C-544/07 Rüffler (Krājums, I-3389. lpp., 37. punkts), 2009. gada 19. novembra spriedums lietā C-314/08 Filipiak (Krājums, I-11049. lpp., 41. punkts), 2011. gada 7. jūlija spriedums lietā C-310/10 Agafiţei u.c. (Krājums, I-5989. lpp., 26. punkts) un 2013. gada 15. janvāra spriedums lietā C‑416/10 Križan u.c., 54. punkts.
(
16
)	1994. gada 1. jūnija spriedums lietā C-388/92 Parlaments/Padome (Krājums, I-2067. lpp.).
(
17
)	Skat. Regulas (EK) Nr. 1073/2009 30. un 31. pantu.
(
18
)	2010. gada 11. marta spriedums lietā C-384/08 Attanasio Group (Krājums, I-2055. lpp., 32. punkts).
(
19
)	Skat. 1990. gada 3. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C-54/88, C-91/88 un C-14/89 Nino u.c. (Recueil, I-3537. lpp., 9.–11. punkts).
(
20
)	Skat. 1995. gada 7. decembra spriedumu lietā C-17/94 Gervais u.c. (Recueil, I-4353. lpp., 24.–26. punkts), 2012. gada 12. jūnija spriedumu lietā C‑84/11 Susisalo u.c., 18. punkts un 2012. gada 10. maija spriedumu apvienotajās lietās no C‑357/10 līdz C‑359/10 Duomo Gpa u.c., 26. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
21
)	Skat. tostarp spriedumus, kas attiecas uz aptieku darbību vai attiecīgi degvielas tirdzniecību, 2010. gada 1. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C-570/07 un C-571/07 Blanco Pérez un Chao Gómez (Krājums, I-4629. lpp., 40. punkts) un 2010. gada 11. marta spriedumu lietā C‑384/08 Attanasio Group (minēts 18. zemsvītras piezīmē, 24. punkts).
(
22
)	Minēts 20. zemsvītras piezīmē.
(
23
)	Spriedums lietā Duomo Gpa u.c. (minēts 20. zemsvītras piezīmē, 40. punkts).
(
24
)	Par Komisijas apgalvojumiem skat. spriedumu lietā Duomo Gpa u.c. (minēts 20. zemsvītras piezīmē, 28. punkts).
(
25
)	Skat. šajā ziņā ģenerāladvokāta N. Vāla [N. Wahl] 2013. gada 5. septembra secinājumu apvienotajās lietās no C‑159/12 līdz C‑161/12 Venturini u.c. 38. punktu.
(
26
)	Lūgumos sniegt prejudiciālu nolēmumu nav ietverti konkrēti izteikumi par iepriekšēju procedūru Komisijā un Itālijas Republikas izvirzīto pasākumu atbilstību.
(
27
)	Skat. 2006. gada 30. marta spriedumu lietā C-451/03 Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti (Krājums, I-2941. lpp., 29. punkts).
(
28
)	Tādējādi it īpaši trūkst konkrētas norādes, vai un ciktāl pamattiesvedības apstākļos atbilstoši Itālijas konstitucionālajās tiesībās noteiktajam vienlīdzības principam varētu tikt prasīts uzskatīt, ka pastāv valsts tirgus dalībnieku diskriminācijas aizliegums, un vai un ciktāl šajā lietā ir piemērojama 90. gadu konstitucionālo tiesību judikatūra par EKL 28. pantu. Skat. par šo judikatūru ģenerāladvokāta L. M. P. P. Maduru [L. M. P. P. Maduro] 2004. gada 6. maija secinājumu lietā C-72/03 Carbonati Apuani (2004. gada 9. septembra spriedums, Krājums, I-8027. lpp.) 57. zemsvītras piezīmi.
(
29
)	Par preču brīvu apriti skat. 2000. gada 5. decembra spriedumu lietā C-448/98 Guimont (Recueil, I-10663. lpp., 21.–23. punkts), par pakalpojumu sniegšanas brīvību skat. 2006. gada 5. decembra spriedumu apvienotajās lietās C-94/04 un C-202/04 Cipolla u.c. (Krājums, I-11421. lpp., 30. un 31. punkts), par brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību skat. spriedumu lietā C‑451/03 Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti (minēts 27. zemsvītras piezīmē, 29. un 30. punkts) un par brīvību veikt uzņēmējdarbību skat. spriedumu apvienotajās lietās Blanco Pérez un Chao Gómez (minēts 21. zemsvītras piezīmē, 36. punkts).
(
30
)	2013. gada 21. februāra spriedums lietā C‑111/12 Ordine degli Ingegneri di Verona e Provincia u.c., 34. un 35. punkts.
(
31
)	2010. gada 22. decembra spriedums lietā C-245/09 Omalet (Krājums, I-13771. lpp., 17. punkts).
(
32
)	Spriedums lietā C‑84/11 Susisalo u.c. (minēts 20. zemsvītras piezīmē, 21. punkts).
(
33
)	Šajā ziņā skat. ģenerāladvokāta N. Vāla secinājumu apvienotajās lietās no C‑159/12 līdz C‑161/12 Venturini u.c. (minēts 25. zemsvītras piezīmē) 42., 45., 58. un 60. punktu.
(
34
)	2010. gada 1. jūlija spriedums lietā C-393/08 Sbarigia (Krājums, I-6337. lpp., 27. un 28. punkts).