62021CC0280
ĢENERĀLADVOKĀTA ŽANA RIŠĀRA DELATŪRA
[JEAN RICHARD DE LA TOUR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2022. gada 30. jūnijā (
1
)
Lieta C‑280/21
P.I.,
piedaloties
Migracijos departamentas prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos
(Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Lietuvas Augstākā administratīvā tiesa) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patvēruma politika – Bēgļa statuss vai alternatīvās aizsardzības statuss – Direktīva 2011/95/ES – Bēgļa statusa piešķiršanas nosacījumi – Vajāšanas risks – Vajāšanas iemesli – Jēdziens “politiskie uzskati” – Pretošanās korumpētai grupai, kurai ir ietekme valsts līmenī
I. Ievads
1.
Šī lieta ir par to, kā interpretēt jēdzienu “politiskie uzskati”, kas definēts Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2011/95/ES (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu, un par piešķirtās aizsardzības saturu (
2
).
2.
Tiesa, atbildot uz uzdoto jautājumu, varēs precizēt, kādi politiskie uzskati ļauj pamatot pieteikumu par bēgļa statusa atzīšanu, ja pieteikuma iesniedzējs uz tiem nepretendē, bet tos uz viņu attiecina vajāšanas dalībnieks.
3.
Es ierosināšu Tiesai atbildēt, ka šiem attiecinātajiem politiskajiem uzskatiem vienlaikus ir jāatbilst Direktīvas 2011/95 10. panta 1. punkta e) apakšpunktā sniegtajai definīcijai un šīs direktīvas 4. pantā paredzētajiem nosacījumiem, kā arī tiem ir jābūt tādiem, kas var izraisīt valsts iestāžu represijas.
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Starptautiskās tiesības
4.
Konvencijas par bēgļu statusu, kas parakstīta 1951. gada 28. jūlijā Ženēvā (
3
) un papildināta ar Protokolu par bēgļu statusu, kas noslēgts 1967. gada 31. janvārī Ņujorkā (
4
) (turpmāk tekstā – “Ženēvas konvencija”), I nodaļas 1. panta A iedaļas 2. punkta pirmajā daļā ir noteikts, ka jēdziens “bēglis” ir attiecināms uz jebkuru personu, kas “sakarā ar labi pamatotām bailēm no vajāšanas pēc rases, reliģijas, tautības, piederības īpašai sociālai grupai pazīmēm vai politiskās pārliecības dēļ atrodas ārpus savas pilsonības valsts un nespēj vai sakarā ar šādām bailēm nevēlas izmantot šīs valsts aizsardzību; personu, kam nav pilsonības un kas, atrodoties ārpus savas iepriekšējās mītnes zemes [..], šādu notikumu rezultātā nespēj vai šādu baiļu dēļ nevēlas tajā atgriezties”.
B.
Savienības tiesības
5.
Direktīvas 2011/95 12. apsvērumā ir noteikts:
“Šīs direktīvas galvenais mērķis ir, no vienas puses, nodrošināt, ka dalībvalstis piemēro vienotus kritērijus, lai identificētu personas, kam patiesi nepieciešama starptautiskā aizsardzība, un, no otras puses, nodrošināt, lai minētajām personām visās dalībvalstīs būtu pieejams minimālais pabalstu līmenis.”
6.
Šīs direktīvas 2. pantā “Definīcijas” ir paredzēts:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
[..]
d)
“bēglis” ir trešās valsts valstspiederīgais, kas, pamatoti baidoties no vajāšanas rases, reliģijas, tautības, politisko uzskatu vai piederības kādai noteiktai sociālai grupai dēļ, atrodas ārpus valsts, kuras valstspiederīgais viņš ir, un kas nespēj vai šādu baiļu dēļ nevēlas pieņemt minētās valsts aizsardzību, vai bezvalstnieks, kas, atrazdamies ārpus savas agrākās pastāvīgās dzīvesvietas valsts, to pašu iepriekš minēto iemeslu dēļ nevar vai šādu baiļu dēļ nevēlas tajā atgriezties, un uz kuru neattiecas 12. pants;
[..].”
7.
Minētās direktīvas 4. panta 5. punktā ir paredzēts:
“Ja dalībvalstis piemēro principu[,] saskaņā ar kuru pieteikuma iesniedzēja pienākums ir pamatot starptautiskās aizsardzības pieteikumu, un ja pieteikuma iesniedzēja paziņojumos norādīti aspekti nav pamatoti ar dokumentāriem vai citādiem pierādījumiem, šiem aspektiem nav nepieciešams apstiprinājums, ja ir izpildīti šādi nosacījumi:
a)
pieteikuma iesniedzējs pielicis patiesas pūles, lai pamatotu savu pieteikumu;
b)
visas attiecīgās sastāvdaļas, kas ir pieteikuma iesniedzēja rīcībā, ir iesniegtas un ir sniegts pietiekams pamatojums attiecībā uz jebkādu citu attiecīgu sastāvdaļu neesamību;
c)
pieteikuma iesniedzēja paziņojumi tiek uzskatīti par saskaņotiem un ticamiem un nav pretrunā ar specifisku un vispārēju informāciju, kas pieejama par pieteikuma iesniedzēja lietu;
d)
pieteikuma iesniedzējs iesniedzis starptautiskās aizsardzības pieteikumu pie pirmās iespējas, ja vien pieteikuma iesniedzējs nevar apliecināt, ka viņam bijuši pamatoti iemesli, kāpēc tas nav izdarīts; un
e)
konstatēts, ka pieteikuma iesniedzējam kopumā var uzticēties.”
8.
Minētās direktīvas 6. pantā “Vajāšanas vai būtiska kaitējuma dalībnieki” ir noteikts:
“Vajāšanas vai būtiska kaitējuma dalībnieki ir:
a)
valsts;
[..]
c)
nevalstiski dalībnieki, ja var apliecināt, ka a) un b) apakšpunktā minētie dalībnieki, tostarp starptautiskās organizācijas, nav spējīgi vai nevēlas nodrošināt aizsardzību pret vajāšanu vai būtisku kaitējumu, kā noteikts 7. pantā.”
9.
Direktīvas 2011/95 9. pants “Vajāšanas darbības” ir izteikts šādi:
“1.   Lai darbība tiktu uzskatīta par vajāšanas darbību Ženēvas konvencijas 1. panta A punkta nozīmē, tai jābūt:
a)
pietiekami smagai tās rakstura vai biežuma dēļ, lai tā veidotu cilvēka pamattiesību smagu pārkāpumu, jo īpaši tādu tiesību, no kuru aizsardzības nevar atkāpties saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas [ (
5
)] 15. panta 2. punktu;
b)
vairāku pasākumu, tostarp cilvēktiesību pārkāpumu, akumulācijai, kas ir pietiekami smagi, lai ietekmētu indivīdu līdzīgā veidā, kā minēts a) apakšpunktā.
2.   Vajāšanas darbības, kas minētas 1. punktā inter alia var notikt kā:
[..]
b)
tiesiski, administratīvi, policijas un/vai tiesu iestāžu pasākumi, kas paši par sevi ir diskriminējoši vai kas tiek īstenoti diskriminējošā veidā;
c)
apsūdzība vai sods, kas ir nesamērīgs vai diskriminējošs;
[..].
3.   Saskaņā ar 2. panta d) apakšpunktu ir jābūt saiknei starp 10. pantā minētajiem iemesliem un šā panta 1. punktā minētajām vajāšanas darbībām vai aizsardzības pret šādām darbībām trūkumam.”
10.
Direktīvas 2011/95 10. panta “Vajāšanas iemesli” 1. punkta e) apakšpunktā un 2. punktā ir paredzēts:
“1.   Novērtējot vajāšanas iemeslus, dalībvalstis ņem vērā šo:
[..]
e)
politisko uzskatu jēdziens jo īpaši ietver viedokļa, domu vai pārliecības esamību par jautājumu, kas saistīts ar potenciālajiem vajāšanas dalībniekiem, kuri minēti 6. pantā, un viņu politiku vai metodēm, neatkarīgi no tā, vai pieteikuma iesniedzējs rīkojies saskaņā ar šo viedokli, domām vai pārliecību.
2.   Novērtējot, vai pieteikuma iesniedzējam ir pamatotas bailes no vajāšanas, nav būtiski, vai pieteikuma iesniedzējam faktiski piemīt rases, reliģijas, valstspiederības, sociālās vai politiskās pazīmes, kas izraisa vajāšanu, ja vajāšanas dalībnieks attiecina uz pieteikuma iesniedzēju šādas pazīmes.”
C.
Lietuvas tiesības
11.
Lietuvā bēgļa statusu un alternatīvo aizsardzību reglamentē 2004. gada 29. aprīļaLietuvos Respublikos įstatymas “Dėl užsieniečių teisinės padėties”
Nr. IX‑2206 (Lietuvas Republikas Likums par ārvalstnieku juridisko statusu Nr. IX‑2206) (
6
) tā redakcijā, kas ir piemērojama šajā lietā, ar kuru valsts tiesībās tostarp ir transponēta Direktīva 2011/95.
12.
Šī likuma 71. panta 3. punkta 4. apakšpunktā ir paredzēts:
“Patvēruma meklētāja pienākums ir iesnieguma izskatīšanas laikā uzrādīt visus viņa rīcībā esošos dokumentus un detalizētus paskaidrojumus, kas atbilst faktiem par patvēruma pieteikuma iemesliem, viņa identitāti un ieceļošanas un uzturēšanās apstākļiem Lietuvas Republikā, kā arī pienākums sadarboties ar kompetento iestāžu darbiniekiem un amatpersonām.”
13.
Minētā likuma 83. pantā, kurā ir reglamentēta patvēruma pieteikuma izvērtēšana, 1., 2. un 5. punktā ir noteikts:
“1.   Patvēruma pieteikumu un informāciju, ko pieteikuma iesniedzējs sniedzis, lai pamatotu savu pieteikumu, izvērtē sadarbībā ar pieteikuma iesniedzēju.
2.   Ja pieteikuma izskatīšanas gaitā tiek konstatēts, ka patvēruma meklētāja statusa noteikšanai būtiskos elementus, neraugoties uz patiesām viņa pūlēm, nav iespējams pierādīt ar rakstiskiem pierādījumiem, šos elementus izvērtē par labu pieteikuma iesniedzējam un patvēruma pieteikumu uzskata par pamatotu, ja šis pieteikums ir iesniegts pēc iespējas ātrāk, ja vien patvēruma meklētājs nevar izvirzīt pamatotus argumentus, kāpēc viņš to nav darījis, ja patvēruma meklētājs ir iesniedzis visus viņam pieejamos attiecīgos pierādījumus un ir sniedzis apmierinošu paskaidrojumu citu pierādījumu trūkumam un ja patvēruma meklētāja apgalvojumi ir atzīti par ticamiem un saskanīgiem un nav pretrunā ar konkrēto un vispārējo informāciju, kas ir zināma un attiecas uz viņa pieteikumu.
[..]
5.   Šā panta 2. punktu nepiemēro, un aspektus, kurus nevar apstiprināt ar dokumentāriem pierādījumiem, noraida, ja patvēruma pieteikuma izskatīšanas gaitā pieteikuma iesniedzējs maldina izmeklēšanu, ar savām darbībām vai bezdarbību to novilcina vai mēģina novirzīt vai ja tiek konstatētas pretrunas starp pieteikuma iesniedzēja norādītajiem faktiem, kam ir izšķiroša nozīme patvēruma piešķiršanā.”
14.
Atbilstoši šī paša likuma 86. panta 1. punktam:
“Bēgļa statusu piešķir patvēruma meklētājam, kurš, pamatoti baidoties no vajāšanas rases, reliģijas, tautības, politisko uzskatu vai piederības kādai noteiktai sociālai grupai dēļ, atrodas ārpus valsts, kuras valstspiederīgais viņš ir, un kas nespēj vai šādu baiļu dēļ nevēlas pieņemt minētās valsts aizsardzību, vai nav nevienas ārvalsts pilsonis, kas, atrazdamies ārpus savas agrākās pastāvīgās dzīvesvietas valsts, to pašu iepriekš minēto iemeslu dēļ nevar vai šādu baiļu dēļ nevēlas tajā atgriezties, un uz kuru neattiecas 88. panta 1. un 2. punktā paredzētie izslēgšanas iemesli.”
III. Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
15.
P.I. tiesā apstrīdēja atteikumu, ar kuru Migracijos departamentas prie
Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos (Lietuvas Republikas Iekšlietu ministrijas Migrācijas lietu pārvalde, turpmāk tekstā – “Migrācijas pārvalde”) savā 2020. gada 21. septembra lēmumā viņam atteica bēgļa statusa piešķiršanu Lietuvā, pamatojoties uz to, ka viņš neatbilst šāda statusa piešķiršanas nosacījumiem, kas paredzēti Lietuvas Republikas Likuma par ārvalstnieku juridisko statusu Nr. IX‑2206 86. pantā un Ženēvas konvencijas 1. panta A iedaļā.
16.
Lietu 2021. gada 21. janvārī noraidīja Vilniaus apygardos administracinis teismas (Viļņas Administratīvā apgabaltiesa, Lietuva), un P.I. iesniedza apelācijas sūdzību Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Lietuvas Augstākā administratīvā tiesa).
17.
Iesniedzējtiesa norāda, ka pieteikuma iesniedzējs 2019. gada 15. jūlijā iesniedza patvēruma pieteikumu, kurā paskaidroja, ka 2010. gadā viņš trešā valstī, kuras pilsonis viņš ir, bija noslēdzis līgumu ar uzņēmumu, kas pieder personai, kura ir saistīta ar varas sfērām un izlūkdienestiem, saskaņā ar kuru viņš bija samaksājis šim uzņēmumam 690000 ASV dolāru (USD) (aptuveni 647500 euro), kurus viņš lūdza atmaksāt, jo viņa darījumu partneris nebija nodevis akcijas, kas bija paredzētais pretizpildījums.
18.
Iesniedzējtiesa piebilst, ka 2015. gada oktobrī un novembrī pret prasītāju tika veikti aktīvi pasākumi kriminālprocesā, ko uzsāka tā uzņēmuma īpašnieks, ar kuru viņš bija noslēdzis līgumu, ka šā iemesla dēļ 2015. gada decembrī viņš atteicās no lielākās daļas sava projekta nelabvēlīgos apstākļos un ka viņa uzņēmuma kontrole pārgāja uz divām citām personām piederošiem uzņēmumiem. Šī tiesa norāda, ka kriminālprocess tika izbeigts 2016. gada janvārī un ka pieteikuma iesniedzējs centās aizstāvēties tiesā pret viņa projekta nelikumīgu sagrābšanu. Minētā tiesa norāda, ka 2016. gada aprīlī, pēc tam, kad liecības pret viņu sniedza ar viņa uzņēmuma jaunajiem īpašniekiem saistīts cilvēks, kriminālprocess tika atjaunots, kā rezultātā 2016. gada decembrī un 2017. gada janvārī viņam tika izvirzītas apsūdzības un piemērots apcietinājums, un viņam tika atņemta projekta atlikusī daļa.
19.
Iesniedzējtiesa, pirmkārt, paskaidro, ka prasītājs apstrīd Migrācijas departamenta konstatējumu, ka nepastāv vajāšanas iespējamība viņa politisko uzskatu dēļ, lai gan pret viņu ir ierosināts kriminālprocess lietā, ko mākslīgi izveidojušas personas, kas pieder pie augstākajām kleptokrātu aprindām, kuras nolēmušas sagrābt un izlaupīt viņa uzņēmumu, un, otrkārt, ka viņš nespēj aizstāvēt savas īpašuma tiesības, jo viņa brīvība, drošība un dzīvība ir apdraudēta. Šī tiesa piebilst, ka pieteikuma iesniedzējs apgalvo, ka viņš nepiedalās politiskajā dzīvē, bet tikai uzņēmējdarbībā, un ka šajā kontekstā viņš ir oponējis personām, kas ir cieši saistītas ar valdību, un šis fakts ir izraisījis kriminālvajāšanas draudus viņa politisko uzskatu dēļ. Minētā tiesa uzskata, ka pieteikuma iesniedzējs apstrīd Migrācijas departamenta vērtējumu, ka sistēma, kuras upuris viņš ir, ir civilizēta tiesu un politiskā sistēma un ka nepastāv saikne starp uzņēmuma īpašnieku, kas nav izpildījis līgumu, un cilvēktiesību pārkāpumu, neraugoties uz to, ka pret viņu ir uzsākts koruptīvs kriminālprocess un ka viena no iesaistītajām personām sadarbojas ar cietumu sistēmas amatpersonām.
20.
Iesniedzējtiesa norāda, ka Migrācijas departaments uzskatīja, ka pieteikuma iesniedzējs neatbilst bēgļa statusa vai alternatīvās aizsardzības statusa saņemšanai, pamatojoties uz to, ka kriminālvajāšanas risks var dot tiesības uz bēgļa statusu tikai tad, ja tā pamatā ir kāds no Ženēvas konvencijā noteiktajiem iemesliem, tātad šajā gadījumā – reāli vai attiecināti politiskie uzskati. Šī tiesa piebilst, ka Migrācijas departaments ziņo, ka tā veiktajā izmeklēšanā ir konstatēts, ka identificētie un par ticamiem atzītie motīvi ir ekonomiska rakstura intereses, finansiālas priekšrocības vai koruptīvas saites.
21.
Atgādinājusi, ka saskaņā ar Direktīvas 2011/95 9. panta 3. punktu ir jābūt saiknei starp šīs direktīvas 10. pantā minētajiem iemesliem un vajāšanas darbībām, iesniedzējtiesa jautā, kas ir jāsaprot ar “politiskajiem uzskatiem” šīs direktīvas izpratnē.
22.
Šī tiesa atgādina, ka pieteikuma iesniedzējs izmeklēšanas laikā konsekventi apgalvoja, ka personas, kuras ar valdību saista koruptīvi sakari, ir atņēmušas viņa īpašumu viņam neizdevīgos apstākļos, ka pēc viņa iebildumiem pret šīm darbībām pret viņu tika uzsākts kriminālprocess pēc viena no šiem uzņēmējiem iniciatīvas un ka šis process pēc tā apturēšanas tika atjaunots pēc tam, kad prasītājs mēģināja aizstāvēt savas tiesības tiesā, kā rezultātā tika pieņemti procesuāli lēmumi un pieņemts lēmums par apcietinājuma piemērošanu.
23.
Iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar valsts tiesību aktiem kriminālvajāšana vai sods ir vajāšana, ja tā ir nesamērīga un diskriminējoša, t.i., citastarp balstīta uz politiskajiem uzskatiem, un ka tai šķiet, ka pastāv lielāka iespēja, ka pieteikuma iesniedzējs drīzāk tiks nekā netiks vajāts.
24.
Šī tiesa piebilst, ka ar vajāšanu nepietiek un ka tai ir jābūt pamatotai ar kādu no Ženēvas konvencijā paredzētajiem iemesliem, kuriem ir cēloņsakarība ar vajāšanas darbībām. Minētā tiesa norāda, ka, pēc prasītāja domām, šo pamatu veido viņa politiskie uzskati, kas ir jēdziens, kurš plaši definēts Direktīvas 2011/95 10. panta 1. punkta e) apakšpunktā.
25.
Iesniedzējtiesa norāda, ka Eiropas Patvēruma atbalsta birojs (EASO) norāda, ka politiskais viedoklis ir jāinterpretē plaši, lai nodrošinātu Ženēvas konvencijas pilnīgu iedarbību, un ka šis jēdziens var ietvert jebkuru viedokli par jebkuru tematu, kurā var būt iesaistīts valsts aparāts, valdība un politika. Šī tiesa secina, ka saskaņā ar Direktīvu 2011/95 darbības izcelsmes valstī var uzskatītas par politiskām, neraugoties uz to, ka tās ir vāji politiskas vai pat nav atklāti politiskas.
26.
Iesniedzējtiesa piebilst, ka arī Apvienoto Nāciju Organizācijas Augstā komisāra bēgļu jautājumos biroja (turpmāk tekstā – “UNHCR”) rokasgrāmatā ir atbalstīta jēdziena “politiskie uzskati” plaša interpretācija, kas aptver jebkuru viedokli par jautājumiem, kuros ir iesaistīta valsts, varas iestādes vai sabiedrība, un norādīts, ka izšķirošais jautājums ir, vai varas iestādes vai sabiedrība šos viedokļus pieļauj. Šī tiesa norāda, ka praktiskajā rokasgrāmatā (
7
), ko 2019. gada februārī publicēja un atjaunināja UNHCR, ir norādīts, ka ne vienmēr ir iespējams noteikt cēloņsakarību starp pieteikuma iesniedzēja pausto viedokli un izturēšanos, no kuras tas cieš vai baidās ciest, un ka šāda izturēšanās biežāk izpaužas kā sods, kas piemērots par – kā apgalvots – noziedzīgām darbībām pret varu.
27.
Iesniedzējtiesa norāda, ka doktrīnas, Kanādas judikatūras un UNHCR izpratnē pretošanās grupējumam, kas ir ietekmīgs koruptīvu saikņu dēļ un darbojas nelikumīgi, kas ar valsts mehānisma palīdzību apspiež patvēruma meklētāju un pret kuru nav iespējams likumīgi aizsargāties plaši izplatītās korupcijas valstī dēļ, ir pielīdzināma politiskajiem uzskatiem, kas tiek attiecināti uz pieteikuma iesniedzēju, un ka šādas vajāšanas upurim ir jāpiešķir bēgļa statuss.
28.
Šādos apstākļos Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai pretestību pret ietekmīgu korumpētu grupu, kura darbojas nelikumīgi un apspiež patvēruma meklētāju, izmantojot valsts mehānismu, un pret kuru plašās korupcijas valstī dēļ nevar tikt īstenota likumīga aizsardzība, var uzskatīt par līdzvērtīgu [uz pieteicēju attiecinātu] politisko uzskatu (angliski – attributed political opinion) jēdzienam [Direktīvas 2011/95] 10. panta izpratnē?”
29.
Rakstveida apsvērumus iesniedza P.I., Lietuvas valdība un Eiropas Komisija.
IV. Vērtējums
30.
Vispirms ir jāatgādina, ka, ja tiek lūgta Direktīvas 2011/95 noteikumu interpretācija, tā ir jāveic, ņemot vērā tās vispārējo sistēmu un mērķi, ievērojot Ženēvas konvenciju un citus atbilstošos līgumus, kas ir minēti LESD 78. panta 1. punktā. Šī interpretācija, kā izriet no Direktīvas preambulas 16. apsvēruma, ir jāveic, ievērojot arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartā atzītās tiesības (
8
). Tādējādi viedokļa brīvība ir aizsargāta ar Hartas 11. pantu un ECPAK 10. pantu.
31.
Direktīvas 2011/95 2. panta d) punktā “bēglis” ir definēts kā trešās valsts valstspiederīgais, kas, pamatoti baidoties no vajāšanas rases, reliģijas, tautības, politisko uzskatu vai piederības kādai noteiktai sociālai grupai dēļ, atrodas ārpus valsts, kuras valstspiederīgais viņš ir, un kas nespēj vai šādu baiļu dēļ nevēlas pieņemt minētās valsts aizsardzību.
32.
No šīs direktīvas 9. un 10. panta izriet, ka vajāšanas darbība sastāv no diviem aspektiem, kuriem ir jābūt savstarpēji saistītiem:
–
materiālā aspekta, proti, “vajāšanas darbības”, kā tas definēts minētās direktīvas 9. pantā, kas ir iemesls pieteikuma iesniedzēja bailēm un viņa atteikumam vai nespējai izmantot savas izcelsmes valsts aizsardzību, un
–
intelektuālā aspekta, proti, direktīvas 10. pantā definētajam “iemeslam”, kas ir šādu vajāšanas darbību pamatā.
33.
Ne pirmais aspekts, ne saikne starp abiem aspektiem šajā lietā nav apstrīdēti, lai gan tie būs jāpierāda iesniedzējtiesā. Iesniedzējtiesa ir lūgusi Tiesu interpretēt tikai vajāšanas iemeslu – no ļoti specifiska aspekta, proti, no attiecināto politisko uzskatu aspekta.
34.
Tā kā Ženēvas konvencijā nav definēti “politiskie uzskati”, kas ir viens no pieciem bēgļa statusa piešķiršanas iemesliem, Direktīvā 2011/95 ir sperts solis uz priekšu, lai dalībvalstīs šo iemeslu varētu vērtēt vienveidīgāk (
9
). No vienas puses, tajā ierosināta minēto “politisko uzskatu” definīcija 10. panta 1. punkta e) apakšpunktā un, no otras puses, šā panta 2. punktā precizēts, ka tad, ja vajāšanas dalībnieks attiecina uz pieteikuma iesniedzēju šādus uzskatus, nav būtiski, vai tie ir pieteikuma iesniedzēja faktiskie uzskati.
35.
Iesniedzējtiesas uzdotais jautājums liks Tiesai noskaidrot šo divu jēdzienu aprises un to savstarpējo saistību.
36.
Attiecībā uz politiskajiem uzskatiem Direktīvas 2011/95 10. panta 1. punkta e) apakšpunktā ir sniegta neizsmeļoša definīcija un ir norādīts, ka šis jēdziens “jo īpaši ietver viedokļa, domu vai pārliecības esamību par jautājumu, kas saistīts ar potenciālajiem vajāšanas dalībniekiem [..] un viņu politiku vai metodēm, neatkarīgi no tā, vai pieteikuma iesniedzējs rīkojies saskaņā ar šo viedokli, domām vai pārliecību”.
37.
Šī definīcija ietver četrus atšķirīgus un kumulatīvus elementus:
–
viedokļus, domas vai pārliecību saistītā jomā;
–
vajāšanas dalībniekus, kā tie ir definēti šajā direktīvā;
–
kā arī viņu politiku un metodes,
–
neatkarīgi no tā, vai pieteikuma iesniedzējs ir atbilstoši rīkojies.
38.
Valsts kompetentajai iestādei ir jāpārbauda un jāizvērtē tai iesniegtie pierādījumi attiecībā uz katru no elementiem saskaņā ar Direktīvas 2011/95 4. pantu.
39.
Doktrīnā politiskie patvēruma meklētāji ir klasificēti divās kategorijās: pirmkārt, politiskie likumpārkāpēji, ņemot vērā nodarījuma motīvu, smagumu un politisko kontekstu (
10
), un, otrkārt, personas, kas tiek vajātas par atšķirīgu politisko uzskatu paušanu (
11
).
40.
Tieši šī otrā pieteikuma iesniedzēju kategorija ir ievērojami palielinājusies, jo valstu judikatūrā un pēc tam Savienības tiesībās tika atzīta politisko uzskatu attiecināšanas teorija.
41.
Proti, pēc tam, kad tā bija nostiprināta Amerikas Savienoto Valstu (
12
), Kanādas (
13
), Francijas (
14
) un Beļģijas (
15
) judikatūrā, politisko uzskatu attiecināšanas teorija Savienības tiesībās tika ieviesta ar Direktīvas 2011/95 10. panta 2. punktu, un Tiesa to piemēroja 2018. gada 4. oktobra spriedumā Ahmedbekova (
16
).
42.
Šajā spriedumā Tiesa nolēma, ka “starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja līdzdalība prasībā, kas pret viņa izcelsmes valsti ir celta Eiropas Cilvēktiesību tiesā, [..] ir jāuzskata par vajāšanas iemeslu “politisko uzskatu” dēļ saskaņā ar [Direktīvas 2011/95 10. panta] 1. punkta e) apakšpunktu, ja ir pamatoti iemesli uztraukties, ka līdzdalību šīs prasības celšanā minētā valsts varētu uztvert kā politiskas opozīcijas izpausmi, pret kuru tā varētu uzsākt pretdarbību” (
17
).
43.
Tiesas lēmumā ir atspoguļots “politisko uzskatu” jēdziens, jo tajā norādīts, ka pieteikums Eiropas Cilvēktiesību tiesā (turpmāk tekstā – “ECT”) attiecīgajā valstī jāuztver kā politiskas opozīcijas izpausme, un tas nozīmē, ka visi attiecīgās valsts pilsoņi, kas iesniedz pieteikumu ECT, nevar tikt klasificēti kā “politiskie oponenti” attiecīgajā valstī. Tādējādi pats prasības celšanas fakts ECT vien nevar būt “politiskie uzskati” Direktīvas 2011/95 10. panta 1. punkta e) apakšpunkta izpratnē.
44.
Es uzskatu, ka šajā lietā ir jāprecizē princips, ko Tiesa ir noteikusi spriedumā Ahmedbekova.
45.
Tādējādi iesniedzējtiesas uzdotais jautājums ļauj precizēt aprises jēdzienam “politiskas opozīcijas izpausme”, ko Tiesa spriedumā Ahmedbekova lietoja kontekstā, kas ļoti atšķiras no šīs lietas konteksta.
46.
Faktiski Azerbaidžānas pilsone apgalvoja, ka papildus pieteikuma iesniegšanai Eiropas Cilvēktiesību tiesā pret Azerbaidžānu, ar kuru viņa bija saistīta, viņa bija iesaistīta to personu aizstāvībā, kuras valsts iestādes vajāja par viņu darbību pamattiesību aizstāvības jomā, un piedalījās audiovizuālā plašsaziņas līdzekļa darbībā, kas aktīvi iesaistījās opozīcijas kampaņā pret pie varas esošo režīmu (
18
). Visi šie elementi bija tie, kas ļāva iesniedzējtiesai kvalificēt šīs darbības kā “politiskās opozīcijas izpausmi”.
47.
Taču šajā lietā saskaņā ar iesniedzējtiesas konstatējumiem P.I. apgalvo, ka bija noslēdzis līgumu, ko neizpildīja viņa darījumu partneris. Vispirms viņš pieprasīja tā izpildi veidā, kas nav precizēts, un pēc tam otrreiz tiesā. Viņš atteicās no savas prasības tiesā, jo pēc pirmās prasības pret viņu tika uzsākts kriminālprocess. Šī procedūra tika atsākta pēc viņa tiesvedības, ko ierosināja viņa darījumu partneris un personas, kas bija sagrābušas viņa īpašumu. Minētā kriminālprocesa laikā tika pieņemts lēmums viņu apcietināt. P.I. nepretendē ne uz kādiem politiskiem uzskatiem, bet uzskata, ka prasība tiesā atgūt savu mantu un īpašumu ir pretošanās korumpētai sistēmai. Šādu pretošanos vajāšanas dalībnieks varētu uzskatīt par politiskās opozīcijas izpausmi un tātad par politiskiem uzskatiem.
48.
Ja politiskos uzskatus pieteikuma iesniedzējam piedēvē vajāšanas dalībnieks, kurš uzskata, ka tie ir politiskās opozīcijas izpausme, nav nozīmes tam, ka pieteikuma iesniedzējs nepiekrīt šiem politiskajiem uzskatiem, lai uzskatītu, ka viņš tiek vajāts šī iemesla dēļ.
49.
Taču rodas jautājums, vai minētajiem politiskajiem uzskatiem ir jāatbilst Direktīvas 2011/95 definīcijai?
50.
Esmu pārliecināts, ka, ņemot vērā Direktīvā 2011/95 izstrādāto politisko uzskatu definīciju, tā būtu jāizmanto tādā pašā veidā, lai kvalificētu gan patiesus, gan attiecinātus politiskos uzskatus. Tādējādi šo secinājumu 37. punktā minētie četri elementi, proti, uzskati jomā, kas saistīta ar vajāšanas dalībnieku, vai ar kuriem kritizē tā politiku vai metodes, neatkarīgi no tā, vai tas ir vai nav atspoguļots kādā aktā, ir jāpamato šīs direktīvas 4. pantā paredzētajā veidā.
51.
Proti, tieši šo četru elementu apvienojums ļaus nošķirt vajāšanu par attiecinātiem politiskiem uzskatiem no komerciāla strīda, kas noved pie kriminālprocesa, kura mērķis ir izdarīt spiedienu uz vienu no darījumu partneriem, kas var notikt bez jebkādiem politiskiem uzskatiem, tostarp korupcijas kontekstā. Ne visi noziegumu upuri ir politiskie oponenti, pat ja uzskati uz tiem tiek attiecināti, jo šiem uzskatiem ir jābūt tieši politiskiem.
52.
Šajā ziņā Tiesa jau ir nospriedusi, ka Direktīvas 2011/95 vispārējai sistēmai un mērķiem būtu pretrunā tas, ka tajā paredzētie statusi tiktu piešķirti trešās valsts valstspiederīgajiem, kuri ir situācijās, kurām nav nekādas saiknes ar starptautiskās aizsardzības loģiku (
19
). Tā arī precizēja, ka atteikumam pildīt militāro dienestu var būt politiski iemesli vai citi iemesli, kas nav saistīti ne ar vienu no direktīvā paredzētajiem iemesliem (
20
), un tas nozīmē, ka rezultātā netiek īstenota starptautiskā aizsardzība.
53.
Jāatzīst, kā norāda iesniedzējtiesa, ka dažās valstīs judikatūrā ir atzīts, ka korupcijas nosodīšana var būt politiski uzskati, kas tiek attiecināti (
21
), un ka UNHCR dažās savās pamatnostādnēs ir norādījis, ka narkotiku karteļu mērķis var būt ne tikai peļņas gūšana, bet arī “grupas varas nostiprināšana vai paplašināšana sabiedrībā” (
22
), un tas varētu ļaut pretošanos to veiktajām represijām kvalificēt kā “politisku”.
54.
Tomēr abos gadījumos politisko raksturu iezīmē vai nu aktīva nosodīšana, iesniedzot sūdzību par korupciju, kas tiek atzīta par plaši izplatītu, vai arī konstatējums, ka bruņotai grupai ir politiski mērķi, kas var izraisīt to, ka pretošanos tās veiktajām represijām uzskata par politisku viedokli. Tādējādi šīs situācijas varētu atbilst Direktīvas 2011/95 politisko uzskatu definīcijas nosacījumiem, un tas ļauj tās nošķirt no represiju gadījumiem, kuru pamatā ir tikai finansiālas intereses.
55.
Turklāt dažu valstu judikatūrā ir atzīts, ka “atteikšanos pakļauties korupcijai var pielīdzināt atšķirīgiem politiskajiem uzskatiem, ja visa politiskā sistēma ir balstīta uz korupciju” (
23
). Tādējādi atteikšanās līdzdarboties korupcijā bez skaidra nosodījuma akta sasniedz politisku līmeni tikai tad, ja korupcija ir plaši izplatīta un nav tikai dažu atsevišķu indivīdu rīcība. Man šķiet, ka šī situācija atbilst arī “politisko uzskatu” definīcijai Direktīvā 2011/95, un to nevar pielīdzināt situācijai, kad tiek aizstāvētas tikai mantiskās intereses, tostarp tiesā, “neskarot jautājumu ar plašāku sabiedrisku vai kolektīvu ietekmi” (
24
).
56.
Visos šajos gadījumos tika konstatēts politisks motīvs. Tādējādi grūtības rodas pierādīšanas jomā.
57.
Proti, ja personai tiek piedēvēti politiski uzskati, ir jākonstatē, ka vajāšanas dalībnieks pretošanos vai nosodījumu uzskata par politisku viedokli. Tomēr vajāšanas dalībnieks nav klāt starptautiskās aizsardzības pieteikuma procedūrā un viņu nevar nopratināt. Lai nepieļautu, ka jēdziens “attiecināti politiskie uzskati” nepamatoti paplašina bēgļu kategoriju, kas ir politiskie disidenti, dažas valstis, tostarp Amerikas Savienotās Valstis, kopš 2005. gada pieprasa, lai pieteikuma iesniedzējs iesniedz tiešus pierādījumus, ka vajāšanas dalībnieks uz viņu attiecina politisko viedokli (
25
).
58.
Tomēr šo jautājumu par nepieciešamo pierādījumu apjomu Tiesa jau ir risinājusi, interpretējot Direktīvas 2011/95 4. panta prasības. Tā uzskatīja, ka “[p]irmkārt, [..] šīs direktīvas 4. panta 1. punktā vienīgi ir atļauts dalībvalstīm uzlikt pieteikuma iesniedzējam pienākumu “pēc iespējas ātrāk iesniegt visas sastāvdaļas, kas nepieciešamas, lai pamatotu starptautiskās aizsardzības pieteikumu”, un dalībvalstij, kurā ir iesniegts pieteikums, ir uzlikts pienākums novērtēt atbilstošos pieteikuma elementus. Otrkārt, [..] Direktīvas 2011/95 4. panta 5. punktā ir atzīts, ka pieteikuma iesniedzējs ne vienmēr varēs pamatot savu pieteikumu ar dokumentāriem vai citiem pierādījumiem, un tajā ir uzskaitīti kumulatīvi nosacījumi, kuriem šādi pierādījumi nav nepieciešami. Šajā ziņā atteikums pildīt militāro dienestu un līdz ar to arī viņam draudošā apsūdzība ir pieprasījuma subjektīvie elementi, par kuriem var būt īpaši grūti sniegt tiešus pierādījumus” (
26
).
59.
Šo argumentāciju var attiecināt uz jautājumu par vajāšanas motīva pierādīšanu. Tātad šajā lietā iesniedzējtiesai, ņemot vērā visus apstākļus, ir jāizvērtē, vai uz P.I. attiecinātie politiskie uzskati ir ticami.
60.
Proti, ar to, ka ir jāatsakās no prasības celšanas tiesā saistībā ar līguma neizpildi, kas līdzinās ievērojamai mantas izlaupīšanai, tāda darījumu partnera, kurš ir saistīts ar cietuma sistēmu, uzsākta kriminālprocesa dēļ, saistībā ar kuru ir noteikti aktīvi pasākumi, nepietiek, lai konstatētu attiecināto viedokļu politisko raksturu. Ir nepieciešams arī, lai vajāšanas dalībnieks šo tiesiskās aizsardzības līdzekli uztvertu kā politiskās opozīcijas izpausmi, ko tas nepieļauj, t.i., kā savu metožu un politikas kritiku. Tas nozīmē, ka šī persona rīkojas augstā politiskā līmenī vai ka attiecīgajā valstī korupcija ir plaši izplatīta un ka tā neuzskata šo tiesā celto prasību par vienkāršu lūgumu izpildīt līgumsaistības. Iesniedzējtiesai ir jāizvērtē izskatāmā situācija, ņemot vērā šos kritērijus.
61.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
Direktīvas 2011/95 10. panta 1. punkta e) apakšpunkts un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesvedība, ko persona, aizstāvot savas mantiskās intereses, vērš pret nevalstiskiem subjektiem, var tikt uzskatīta par “politiskiem uzskatiem”, ja pastāv pamatotas bažas – kuras ir jāpārbauda iesniedzējtiesai –, ka šāda rīcība var tikt uzskatīta par pretošanos un ka valsts iestādes to var uztvert kā politiskas opozīcijas izpausmi, pret kuru tās var apsvērt represiju veikšanu.
V. Secinājumi
62.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai uz Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Lietuvas Augstākā administratīvā tiesa) uzdoto jautājumu atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/95/ES (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu, un par piešķirtās aizsardzības saturu 10. panta 1. punkta e) apakšpunkts un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesvedība, ko persona, aizstāvot savas mantiskās intereses, vērš pret nevalstiskiem subjektiem, var tikt uzskatīta par “politiskiem uzskatiem”, ja pastāv pamatotas bažas – kuras ir jāpārbauda iesniedzējtiesai –, ka šāda rīcība var tikt uzskatīta par pretošanos un ka valsts iestādes to var uztvert kā politiskas opozīcijas izpausmi, pret kuru tās var apsvērt represiju veikšanu.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	OV 2011, L 337, 9. lpp.
(
3
)	Recueil des traités des Nations unies, 189. sēj. 150. lpp., Nr. 2545 (1954). Konvencija stājās spēkā 1954. gada 22. aprīlī.
(
4
)	Protokols stājās spēkā 1967. gada 4. oktobrī.
(
5
)	Parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī, turpmāk tekstā – “ECPAK”.
(
6
)	Žin., 2004, Nr. 73‑2539.
(
7
)	Skat. UNHCR, Rokasgrāmata par procedūrām un kritērijiem bēgļa statusa noteikšanai un starptautiskās aizsardzības vadlīnijas, Ženēva, 2019, 24. lpp., pieejams tīmekļvietnē: https://www.unhcr.org/publications/legal/5ddfcdc47/handbook-procedures-criteria-determining-refugee-status-under-1951.
(
8
)	Skat. spriedumu, 2012. gada 5. septembris, Y un Z (C‑71/11 un C‑99/11, EU:C:2012:518, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
9
)	Skat. Direktīvas 2011/95 25. apsvērumu.
(
10
)	Skat. Tissier‑Raffin, M., La qualité de réfugié de l’article 1 de la Convention de Genève à la lumière des jurisprudences occidentales, 1. izdevums, Bruylant, Brisele, 2016, 94.–99. lpp., 58.–60. punkts.
(
11
)	Skat. Tissier‑Raffin, M., La qualité de réfugié de l’article 1 de la Convention de Genève à la lumière des jurisprudences occidentales, 1. izdevums, Bruylant, Brisele, 100.–107. lpp., 61.–64. punkts.
(
12
)	Skat. United States Court of Appeals for the Ninth Circuit [Amerikas Savienoto Valstu Devītā Apgabala Apelācijas tiesas] 1998. gada 7. marta spriedumu lietā Desir pret Ilchert (840 F.2d 723) par Haiti zvejnieku, kurš cieta no Haiti drošības spēku, sauktu par “Tonton Macout”, veiktās izspiešanas.
(
13
)	Skat. Cour Suprême du Canada [Kanādas Augstākās tiesas] 1993. gada 30. jūnija spriedumu lietā Canada (Ģenerālprokuratūra) pret Ward [(1993) 2 RCS 689] par Irish Republican Army [Īrijas republikāņu armijas] locekli, kurš palīdzēja slepeni atbrīvot civiliedzīvotājus ķīlniekus, kuru nolaupīšanu viņš bija palīdzējis īstenot, jo saprata, ka viņi tiks sodīti ar nāvi.
(
14
)	Skat. Conseil d'Etat [Valsts padomes] (Francija) 1998. gada 27. aprīļa spriedumu, 10/ 7 SSR (Nr. 168335, publicēts Lebon krājumā).
(
15
)	Skat. Conseil du Contentieux des Étrangers [Ārvalstnieku strīdu izskatīšanas padomes] (Beļģija) 2008. gada 18. decembra spriedumu (Nr. 20772) par Afganistānas pieteikuma iesniedzēju, kas uzskatīts par talibu.
(
16
)	C‑652/16, turpmāk tekstā – “spriedums Ahmedbekova”, EU:C:2018:801. Skat. arī spriedumu, 2020. gada 19. novembris, Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Federālā migrācijas un bēgļu pārvalde) (C‑238/19, EU:C:2020:945, 60. punkts).
(
17
)	Spriedums Ahmedbekova (90. punkts un rezolutīvā daļa).
(
18
)	Skat. spriedumu Ahmedbekova (41. punkts).
(
19
)	Skat. spriedumu, 2019. gada 23. maijs, Bilali (C‑720/17, EU:C:2019:448, 44. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
20
)	Skat. spriedumu, 2020. gada 19. novembris, Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Federālā migrācijas un bēgļu pārvalde) (C‑238/19, EU:C:2020:945, 47. un 48. punkts).
(
21
)	Kanādas kontekstā skat. Cour Fédérale [Federālās tiesas] 1998. gada 16. aprīļa spriedumu lietā Klinko pret Kanādu (Minister of Citizenship and Immigration [Pilsonības un imigrācijas ministrs]) [(1998) 148 F.T.R. 69 (TD)] par publisku sūdzību par plaši izplatītu korupciju Ukrainas valsts sistēmā.
(
22
)	Skat. UNHCR, “Pamatnostādnes par starptautisko aizsardzību Nr. 12: Bēgļa statusa pieteikumi saistībā ar bruņota konflikta un vardarbības situācijām, uz kurām attiecas 1951. gada Konvencijas 1.A panta 2. punkts un/vai 1967. gada Protokols par bēgļu statusu un bēgļu statusa reģionālās definīcijas”, 2016. gada 2. decembris (HCR/GIP/16/12), 36. punkts, pieejams tīmekļvietnē: https://www.refworld.org/cgi-bin/texis/vtx/rwmain/opendocpdf.pdf?reldoc=y&docid=58ac41d14.
(
23
)	Tissier‑Raffin, M., La qualité de réfugié de l’article 1 de la Convention de Genève à la lumière des jurisprudences occidentales, 1. izdevums, Bruylant, Brisele, 111. lpp., 66. punkts un 287. un 288. zemsvītras piezīmē minētā judikatūra.
(
24
)	“Michigan's recommendations on risk due to the political opinion”, International Journal of Refugee Law, Oxford University Press, Oksforda, 2015, 27. sēj., Nr. 3, 508.–511. lpp., 11. punkts.
(
25
)	Tissier‑Raffin, M., La qualité de réfugié de l’article 1 de la Convention de Genève à la lumière des jurisprudences occidentales, 1. izdevums, Bruylant, Brisele, 2016, 107. lpp., 65. punkts un 245. un 284. zemsvītras piezīmē minētā judikatūra.
(
26
)	Spriedums, 2020. gada 19. novembris, Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Federālā migrācijas un bēgļu pārvalde) (C‑238/19, EU:C:2020:945, 55. punkts).