Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA M. KAMPOSA SANČESA‑BORDONAS [M. CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 29. janvārī (1)
Lieta C‑98/24 [Koda] (i),
piedaloties
A.K.,
R.K.,
R.F. von K.‑K,
L.P.
(Obvodní soud pro Prahu 1 (Prāgas 1. rajona tiesa, Čehijas Republika), kuras vārdā rīkojas Prāgas notārs kā pilnvarotais tieslietu komisārs, lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Regula (ES) Nr. 650/2012 – Pēdējās gribas (mortis causa) rīkojuma jēdziens – Mantojuma līgums – Mantojuma līguma saistošais spēks – Paziņojums par atstumšanu no mantojuma – Personas, kas taisījusi pēdējās gribas rīkojumu, spēja taisīt šādu rīkojumu – Piemērojamie tiesību akti – Piemērojamo tiesību aktu maiņa – Pārejas noteikumi
1.        Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Regulas (ES) Nr. 650/2012 (2) interpretāciju. Jānoskaidro, kas ir tās personas mantinieki, kura dažādos laikos – gan pirms, gan pēc šīs regulas pilnīgas piemērošanas dienas – ir taisījusi pēdējās gribas rīkojumu attiecībā uz savu mantu.
2.        Lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzis Čehijas Republikas notārs, kurš, kā viņš pats norāda (3), to iesniedz kā tiesas,
kuras kompetencē ir izskatīt mantojuma lietas, pilnvarotais tieslietu komisārs.
I.      Atbilstošās tiesību normas
A.      Savienības tiesības. Regula Nr. 650/2012
3.        Saskaņā ar 3. panta (“Definīcijas) 1. punktu:
“Šajā regulā:
b)      “mantojuma līgums” ir līgums, tostarp no abpusējiem testamentiem izrietošs līgums, ar kuru, kaut ko saņemot pretī vai ne, rada, groza vai izbeidz tiesības uz vienas vai vairāku personu, kuras ir līguma puses, gaidāmo mantojumu vai mantojumiem;
c)      “savstarpējs testaments” ir testaments, ko viena akta veidā ir taisījušas divas vai vairākas personas;
d)      “pēdējās gribas rīkojums” ir testaments, savstarpējs testaments vai mantojuma līgums;
[..].”
4.        Regulas 3. panta (“Definīcijas”) 2. punktā noteikts:
“Šajā regulā ar jēdzienu “tiesa” saprot jebkuru tiesu iestādi un visas citas iestādes, un tiesību speciālistus, kuru kompetencē ir mantošanas lietas un kas pilda tiesu funkcijas vai rīkojas saskaņā ar tiesu iestādes deleģētām pilnvarām, vai rīkojas tiesu iestādes uzraudzībā, – ar noteikumu, ka šādas citas iestādes un tiesību speciālisti garantē objektivitāti un pušu tiesības tikt uzklausītām un ka to lēmumus saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā tie darbojas:
a)      var pārsūdzēt vai pārskatīt tiesu iestādē; un
b)      tiem ir līdzīgs spēks un juridiskās sekas kā tiesu iestāžu pieņemtiem nolēmumiem tādā pašā lietā.
[..]”
5.        Saskaņā ar 21. panta (“Vispārīgs noteikums”) 1. punktu:
“Ja vien šajā regulā nav paredzēts citādi, mantošanai kopumā piemērojamie tiesību akti ir tās valsts tiesību akti, kurā bija mirušā pastāvīgā dzīvesvieta nāves brīdī.”
6.        Regulas 22. panta (“Piemērojamo tiesību aktu izvēle”) 1. punktā noteikts:
“Persona kā tiesību aktus, kas reglamentē tās atstāto mantojumu kopumā, var izvēlēties tās valsts tiesību aktus, kuras pilsonis šī persona ir izvēles izdarīšanas laikā vai nāves brīdī.
[..]”
7.        Saskaņā 25. pantu (“Mantojuma līgums”):
“[..]
2.      Mantojuma līgums, kas attiecas uz vairāku personu mantojumu, ir pieņemams tikai tad, ja tas ir pieņemams saskaņā ar visiem tiem tiesību aktiem, kuri saskaņā ar šo regulu būtu reglamentējuši visu iesaistīto personu mantojumus, ja tās būtu mirušas dienā, kad tika noslēgts līgums.
Mantojuma līgumu, kas ir pieņemams saskaņā ar pirmo daļu, attiecībā uz tā spēkā esamību pēc būtības un saistošo spēku starp pusēm, tostarp attiecībā uz tā atcelšanas nosacījumiem, reglamentē tiesību akti, kuri ir vieni no pirmajā daļā minētajiem tiesību aktiem un ar kuriem tam ir visciešākā saikne.
3.      Neatkarīgi no 1. un 2. punkta puses kā tiesību aktus, kas reglamentē viņu mantojuma līgumu attiecībā uz tā pieņemamību, spēkā esamību pēc būtības un saistošo spēku starp pusēm, tostarp attiecībā uz tā atcelšanas nosacījumiem, var izvēlēties tiesību aktus, ko persona vai viena no personām, uz kuras mantojumu tas attiecas, būtu varējusi izvēlēties saskaņā ar 22. pantu, ievērojot tajā paredzētos nosacījumus.”
8.        Regulas 26. pantā (“Pēdējās gribas rīkojumu spēkā esamība pēc būtības”) noteikts:
“1.      Šīs regulas 24. un 25. panta nozīmē spēkā esamību pēc būtības raksturo šādi apstākļi:
a)      personas, kas taisījusi pēdējās gribas rīkojumu, spēja taisīt šādu rīkojumu;
b)      konkrētie iemesli, kas personai, kura taisa pēdējās gribas rīkojumu, liedz novēlēt mantojumu noteiktām personām vai kas liedz kādai personai saņemt mantojamo īpašumu no personas, kura taisījusi rīkojumu;
[..].
2.      Ja personai ir spēja taisīt pēdējās gribas rīkojumu saskaņā ar tiesību aktiem, kas piemērojami atbilstīgi 24. vai 25. pantam, tad vēlāka piemērojamo tiesību aktu maiņa neietekmē tās spēju grozīt vai atsaukt šādu rīkojumu.”
9.        Saskaņā ar 83. pantu (“Pārejas noteikumi”):
“1.      Šo regulu piemēro tādu personu mantojumam, kuras mirst 2015. gada 17. august[ā] vai vēlāk.
[..]
3.      Pēdējās gribas rīkojums, kas taisīts pirms 2015. gada 17. august[a], ir pieļaujams un ir spēkā pēc būtības un attiecībā uz formu, ja tas atbilst nosacījumiem, kas izklāstīti III nodaļā, vai ja tas ir pieļaujams un ir spēkā pēc būtības un attiecībā uz formu, piemērojot starptautisko privāttiesību normas, kas pēdējās gribas rīkojuma taisīšanas brīdī bija spēkā valstī, kurā mirušajam bija pastāvīgā dzīvesvieta, vai jebkurā no valstīm, kuras pilsonība tam bija.
4.      Ja pēdējās gribas rīkojums ir taisīts pirms 2015. gada 17. august[a] saskaņā ar tiesību aktiem, kurus mirušais būtu varējis izvēlēties saskaņā ar šo regulu, uzskata, ka minētie tiesību akti ir izvēlēti par mantošanai piemērojamiem tiesību aktiem.”
10.      Regulas 84. pantā (“Stāšanās spēkā”) noteikts:
“Šī regula stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
To piemēro no 2015. gada 17. august[a], izņemot 77. un 78. pantu, ko piemēro no 2014. gada 16. novembra, un 79., 80. un 81. pantu, ko piemēro no 2012. gada 5. jūlija.”
B.      Čehijas tiesības
11.      Notāru pilnvaras rīkoties kā tieslietu komisāriem mantojuma lietās reglamentē Zákon č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních (4). Īpaši piemērojams ir tā 100.–105., 113., 123., 138., 168.–170. un 185. pants.
12.      Saskaņā ar Zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník (5) pēdējās gribas rīkojums šī jēdziena šaurā nozīmē ir mantojuma līgums, testaments un kodicils (1491. pants). Savstarpējs testaments ir skaidri aizliegts (1496. pants).
II.    Fakti, tiesvedība mantošanas lietā un prejudiciālie jautājumi
13.      L.K., mantojuma atstājējs šajā lietā, miris 2022. gada 24. augustā Čehijas Republikā, kur viņam bija pastāvīgā dzīvesvieta.
14.      Nāves brīdī L.K. bija Vācijas un Čehijas dubultpilsonis un atraitnis (6). Viņam bija divas meitas (E.D. un N.K.) un trīs mazbērni (A.K., R.K. un R.F. von K.‑K.), kuri ir N.K. bērni.
15.      Saskaņā ar lietā sniegto informāciju L.K. ir taisījis šādus pēdējās gribas rīkojumus:
–        1999. gada 2. novembrī viņš kopā ar sievu pie Vācijas notāra taisīja “gemeinschaftliches Testament” (7) saskaņā ar Vācijas Civilkodeksu (turpmāk tekstā – “BGB”) (8). Šis testaments ir pazīstams ar nosaukumu “Berlīnes testaments”. 1999. gada 2. novembra testaments tika daļēji grozīts ar kopīgu laulāto paziņojumu, kas sniegts pie tā paša notāra 2001. gada 8. februārī.
–        2015. gada 23. jūnijā viņš pie notāra Čehijas Republikā noformēja paziņojumu par atstumšanu no mantojuma (notariāls akts) (9).
–        2017. gada 20. decembrī viņš pie cita notāra Čehijas Republikā notariālā aktā taisīja testamentu, ar kuru par mantinieci iecēla L.P.
Šajā (jaunajā) testamentā saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 22. panta 1. punktu par mantojumam piemērojamiem tiesību aktiem tika izvēlēti Čehijas tiesību akti.
16.      Atklājot mantojumu, N.K. (viena no L.K. meitām) un A.K., R.K. un R.F. von K.‑K. (L.K. mazbērni) advokāts norādīja, ka 1999. gada 2. novembrī mantojuma atstājēja un viņa sievas sastādītais testaments ir derīgs kopīgas pēdējās gribas rīkojums, kas taisīts saskaņā ar Vācijas tiesībām (10).
17.      Obvodní soud pro Prahu 1 (Prāgas 1. rajona tiesa, Čehijas Republika) Lēmumā 37 D 227/2022‑118 noteica, ka:
–        Čehijas tiesām ir jurisdikcija lemt par mantojuma lietu saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 4. pantu;
–        saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 22. panta 1. punktu mantojumu kopumā reglamentē Čehijas tiesību akti;
–        mantojuma lieta tiks turpināta tikai ar L.P. kā vienīgo mantojuma atstājēja mantinieci saskaņā ar 2017. gada 20. decembrī taisīto testamentu.
18.      N.K. (mantojuma atstājēja meita) un A.K., R.K. un R.F. von K.‑K. (mantojuma atstājēja mazbērni) par Lēmumu 37 D 227/2022‑118
iesniedza apelācijas sūdzību.
19.      Městský soud v Praze (Pilsētas tiesa Prāgā, Čehijas Republika) apelācijas instancē atstāja spēkā strīdīgo lēmumu par N.K. (mantojuma atstājēja meita) izslēgšanu no tiesvedības mantojuma lietā, bet atcēla to visos citos aspektos un nodeva lietu atpakaļ izskatīšanai pirmajā instancē, norādot šādus apsvērumus:
–        Saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 26. panta 2. punktu, ja personai ir spēja taisīt pēdējās gribas rīkojumu saskaņā ar tiesību aktiem, kas piemērojami atbilstīgi Regulas Nr. 650/201224. vai 25. pantam, tad vēlāka piemērojamo tiesību aktu maiņa neietekmē tās spēju grozīt vai atsaukt šādu rīkojumu.
–        No šī pieņēmuma izriet, ka L.K. spēju (spēja būt tiesību subjektam) grozīt vai atsaukt “Berlīnes testamenta” daļu, kurā par mantiniekiem iecelti mazbērni, ja viņa sieva nomirtu pirms viņa, noteikti reglamentē Vācijas tiesību akti kā mantojumam piemērojamie tiesību akti, kas izvēlēti saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 83. panta 4. punktu.
–        Ja testatoram bija spēja noslēgt mantojuma līgumu saskaņā ar Vācijas tiesību aktiem, viņam bija arī tiesības jebkurā laikā to grozīt vai atsaukt saskaņā ar šiem tiesību aktiem. Šīs tiesības var izmantot neatkarīgi no tā, ko paredz tiesību akti, kas grozījumu izdarīšanas vai atsaukšanas brīdī ir piemērojami mantojumam kopumā, proti, neatkarīgi no Čehijas tiesību aktiem, kurus testators bija izvēlējies vēlāk.
–        Vācijas tiesību piemērošanu (attiecībā uz testamenta grozīšanu vai atsaukšanu) neietekmē tas, ka Čehijas tiesību akti ne vien neaizliedza testatoram atsaukt “Berlīnes testamentā” ieceltos mantiniekus, bet arī ļāva viņam to darīt bez jebkādiem ierobežojumiem.
–        Tāpēc pirmās instances tiesai pēc Vācijas tiesību satura noskaidrošanas bija jānosaka, vai un – apstiprinošas atbildes gadījumā – ar kādiem nosacījumiem saskaņā ar Vācijas tiesībām var atcelt laulāto mantojuma līguma daļu par mazbērnu A.K., R.K. un R.F. von K.‑K. iecelšanu par mantiniekiem.
–        Tikai pēc šī jautājuma atrisināšanas būs iespējams lemt par to, vai testatora turpmākie rīkojumi (2015. gada 23. jūnija paziņojums par atstumšanu no mantojuma un 2017. gada 20. decembra testaments) atrisina strīdu starp 2017. gada 20. decembra testamentā iecelto mantinieci un L.K. mazbērniem.
20.      Šādos apstākļos notārs, kas rīkojas kā Obvodní soud pro Prahu 1 (Prāgas 1. rajona tiesa) pilnvarotais tieslietu komisārs, uzdod Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Regulas Nr. 650/2012 83. panta 3. un 4. punkts, aplūkojot tos kopsakarā ar šīs regulas 3. panta 1. punkta d) apakšpunktu, jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “pēdējās gribas rīkojums” aptver arī paziņojumu par atstumšanu no mantojuma?
2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai Regulas Nr. 650/2012 83. panta 4. punkts jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja mantojuma atstājējs pirms 2015. gada 17. augusta rakstveidā ir taisījis vairākus pēdējās gribas rīkojumus, kas bijuši saskaņā ar valsts tiesību aktiem, kurus mantojuma atstājējs būtu varējis izvēlēties atbilstoši
šai regulai, tad tiesību akti, kas uzskatāmi par izvēlētiem par mantojumam piemērojamiem tiesību aktiem, ir tiesību akti, saskaņā ar kuriem mantojuma atstājējs pēdējo reizi pirms 2015. gada 17. augusta ir taisījis pēdējās gribas rīkojumu?
3)      Vai Regulas Nr. 650/2012 26. panta 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka – gadījumā, ja mantojuma atstājēja spēja taisīt pēdējās gribas rīkojumu bijusi ierobežota tāda pēdējās gribas rīkojuma dēļ, kas bija taisīts pirms 2015. gada 17. augusta saskaņā ar tiesību aktiem, kuri reglamentēja viņa atstāto mantojumu kopumā, un ja vēlākas šo tiesību [izvēles] maiņas dēļ
ir mainījušies viņa spējas taisīt rīkojumu īstenošanas nosacījumi, – vai mantojuma atstājējam joprojām ir ierobežota spēja taisīt rīkojumu saskaņā ar tiesību aktiem, kas būtu piemērojami mantojuma atstājēja mantojumam tad, ja viņš būtu nomiris mantojuma līguma noslēgšanas dienā, lai gan saskaņā ar tiesību aktiem, kuri reglamentē viņa atstāto mantojumu kopumā viņa nāves dienā, mantojuma atstājējam bija tiesības izbeigt (atcelt vai grozīt) mantojuma līgumu?”
III. Tiesvedība Tiesā
21.      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesā tika reģistrēts 2024. gada 6. februārī.
22.      Rakstveida apsvērumus iesniedza L.P. un kopīgi A.K., R.K. un R.F. von K.‑K.;
tos iesniedza arī Čehijas un Polijas valdības un Komisija.
23.      Tiesa lūdza Čehijas valdību precizēt dažus tiesiskā regulējuma aspektus, kas piemērojami notāriem, kuri rīkojas kā tieslietu komisāri tiesvedībās mantojuma lietās. Čehijas valdības
atbilde tika saņemta 2025. gada 10. oktobrī.
24.      2025. gada 20. novembra tiesas sēdē piedalījās L.P. un kopīgi A.K., R.K. un R.F. von K.‑K., kā arī Čehijas un Vācijas valdības un Komisija.
IV.    Juridiskā analīze
A.      Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamība
25.      Čehijas Republikā ierosinātajā tiesvedībā par L.K. mantojumu notāram, kurš ir iecelts par pilnvaroto tieslietu komisāru, jānosaka, kas ir mantojuma atstājēja mantinieki.
26.      Principā nekas neliedz uzskatīt notāru par “tiesu” Regulas Nr. 650/2012 3. panta 2. punkta izpratnē, ja viņš rīkojas pēc tiesas pilnvarojuma vai tiesas uzraudzībā.
27.      Tomēr ar Regulas Nr. 650/2012 3. panta 2. punktā paredzēto nosacījumu izpildi vien nepietiek, lai notārs varētu iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar LESD 267. pantu (11).
28.      LESD 267. pantā lietotais jēdziens “tiesa” prasa autonomu vairāku elementu izvērtējumu, piemēram, vai iestāde ir izveidota ar likumu, vai tā ir pastāvīga, vai tās jurisdikcija ir obligāta, vai tajā notiek sacīkstes process, vai tā piemēro tiesību normas, kā arī – vai tā ir neatkarīga (12).
29.      Rakstveida procesā Tiesā formāli netika izvirzīti iebildumi par šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību(13). Notārs, kurš to iesniedza, iepriekš bija norādījis, ka, viņaprāt, viņam ir šādas tiesības (14).
30.      Savukārt prejudiciālā nolēmuma tiesvedības mutvārdu daļā notika debates par šo jautājumu, pirmkārt, ņemot vērā Tiesas judikatūru, un, otrkārt, Ústavní soud (Čehijas Republikas Konstitucionālā tiesa; turpmāk tekstā – “Konstitucionālā tiesa”) judikatūru.
1.      Tiesas judikatūra
31.      Spriedumā Komisija/Čehijas Republika, kas pasludināts pārkāpuma procedūrā par LESD 49. panta pārkāpumu (15), Tiesa izvērtēja notāru funkcijas Čehijas Republikā.
32.      Minētajā spriedumā tā it īpaši sīki analizēja notāru pilnvaras tiesvedībās mantojuma lietās un iemeslus, kādēļ šīs pilnvaras tiek īstenotas pēc savstarpējas vienošanās (16).
33.      Šajā
izvērtējumā Tiesa konstatēja, ka šīs pilnvaras nevar uzskatīt par tādām, kas tieši un īpaši saistītas ar valsts varas funkciju īstenošanu (17).
34.      Kā jau esmu norādījis, šis apgalvojums pats par sevi būtu pietiekams, lai atrisinātu debates par iesniedzējtiesas nolēmuma pieņemamību: ja notārs, kas piedalās šajā tiesvedībā mantojuma lietā, neveic valsts iestādes funkcijas, viņu nevar atzīt par tiesu, kura pēc definīcijas piedalās valsts varas īstenošanā.
2.      Konstitucionālās tiesas nostāja
35.      Konstitucionālā tiesa ir noliegusi, ka “kvazi‑tiesām” (notāriem, kas darbojas kā pilnvarotie tieslietu komisāri mantojuma lietās) būtu tiesības iesniegt jautājumu par neatbilstību Konstitūcijai saskaņā ar Čehijas Republikas Konstitūcijas 95. panta 2. punktu (18).
36.      Čehijas Republikas Konstitucionālā tiesa 2025. gada 17. septembra lēmumā (9. punkts) uzsver būtiskās atšķirības starp “tiesu” un “citu personu”, piemēram, tieslietu komisāru, sniegtu tiesisko aizsardzību.
37.      Kā norāda Konstitucionālā tiesa: “[..] notāriem nepiemīt tiesām raksturīgas būtiskas iezīmes. It īpaši notāriem nav tik augsta līmeņa neatkarības kā tiesām, tos var atcelt no amata tieslietu ministrs, un uz tiem neattiecas tik plaša nesavienojamība ar citām funkcijām kā tiesnešiem, it īpaši attiecībā uz citiem valsts varas atzariem.” (19)
38.      Tiesas sēdē notikušajā diskusijā par pieņemamību visi lietas dalībnieki, izņemot Komisiju, uzskatīja, ka Konstitucionālās tiesas lēmumam nav nozīmes, lai izvērtētu, vai izpildīti nosacījumi, kas raksturo “tiesu” LESD 267. panta izpratnē.
39.      Tomēr piekrītu Komisijai, ka Konstitucionālās tiesas lēmumā, lai gan tas taisīts citā kontekstā, ir precizēts tiesiskais regulējums, kas piemērojams notāriem, kuri rīkojas kā pilnvarotie tieslietu komisāri mantojuma lietās.
3.      Izvērtējums
40.      Turpmāk izklāstīto iemeslu dēļ uzskatu, ka ne tikai garantijas, bet arī lēmumu pieņemšanas pilnvaras, kas Čehijas tiesību sistēmā piešķirtas notāriem, kuri rīkojas kā tieslietu komisāri, būtiski atšķiras no tām, kas raksturo tiesnešu “tiesas funkciju”.
a)      Garantijas
41.      Attiecībā uz notāru neatkarības un neatceļamības garantijām Čehijas valdība apstiprināja – katrs par mantojuma lietas izskatīšanu atbildīgais tieslietu komisārs tiek iecelts saskaņā ar iepriekš sagatavotu grafiku un iepriekš noteiktiem kritērijiem, kas nodrošina taisnīgu un paredzamu lietu sadali (20).
42.      Saistībā ar Konstitucionālās tiesas lēmumu Čehijas valdība tiesas sēdē apgalvoja, ka, pirmkārt, tiesas neatkarības un neatceļamības garantijas valsts konstitucionālo tiesību izpratnē tiek interpretētas stingrāk, nekā to prasa LESD 267. pants. Otrkārt, tā uzsvēra, ka notāriem ir nodrošinātas neatceļamības garantijas, kas būtībā pielīdzināmas tiesnešiem piešķirtajām garantijām. Debates īpaši attiecās uz tieslietu ministra piešķirtajām pilnvarām atsaukt tiesnešus un notārus, un tās esot piemērojamas tikai izņēmuma gadījumos un ir iepriekš noteiktas ar likumu (21).
43.      Tomēr Konstitucionālās tiesas lēmumā, uzsverot, ka ministrs var izdot rīkojumu par notāra atsaukšanu un ka notāram nav tāda paša neatkarības līmeņa kā tiesām, tas ir darīts tieši ar mērķi pretstatīt notāru statusu tiesām (22).
44.      Papildus iepriekš minētajam jānošķir (ministra) pilnvaras atsaukt notārus vispārīgi
un gadījumi, kad (kompetentā tiesa) atsauc notāru, kurš iecelts par tieslietu komisāru konkrētajā tiesvedībā mantojuma lietā.
45.      Attiecībā uz to Čehijas valdība, atbildot uz Tiesas jautājumu, apstiprināja, ka mantojuma lietās kompetentā tiesa saglabā pilnvaras atcelt šādi ieceltā notāra pilnvaras “pārkāpuma” dēļ (23), kas izdarīts, pildot amata pienākumus. Šāds pārkāpums “konkrēti var tikt konstatēts, ja pastāv risks, ka lieta netiks atrisināta saprātīgā termiņā” (24).
46.      Šis atsaukšanas iemesls, kas paredzēts Čehijas Likumā Nr. 292/2013 (25), apstiprina, ka notāram kā pilnvarotajam tieslietu komisāram nav tiesai raksturīgā neatceļamības statusa.
47.      Šādos apstākļos notāriem, kas Čehijas Republikā rīkojas kā pilnvarotie tieslietu komisāri tiesvedībās mantojuma lietās, nav neatkarības un neatceļamības garantiju, kas būtu salīdzināmas ar garantijām, kuras parasti tiek piešķirtas tiesai. Likuma Nr. 292/2013 104. panta 1. punkts apstiprina, ka pilnvarotie tieslietu komisāri rīkojas kompetentās tiesas vadībā un uzraudzībā un minētā tiesa joprojām ir “galvenā atbildīgā” par tiesvedību.
b)      Lēmumu pieņemšanas pilnvaras strīdos
48.      Attiecībā uz notāriem piešķirtajām lēmumu pieņemšanas pilnvarām mantojuma lietās jānošķir divas situācijas:
–        ja strīds attiecas tikai uz juridisko novērtējumu (faktiskie aspekti netiek apstrīdēti), šī “tiesību jautājuma” atrisināšana ir notāra kompetencē;
–        ja strīds attiecas uz faktiskajiem apstākļiem, par kuriem pusēm radušās domstarpības, notāram nav pilnvaru pieņemt lēmumu un viņam jāmudina puses vērsties kompetentajā tiesā.
49.      Manuprāt, lēmuma pieņemšanas pilnvaru nošķiršana atkarībā no tā, vai runa ir par faktu vai tiesību jautājumu, ir vēl viens pierādījums tam, ka notāram kā pilnvarotajam tieslietu komisāram ir ierobežotākas novērtējuma un lēmumu pieņemšanas pilnvaras nekā tās, kas vispārīgi piešķirtas tiesnesim.
50.      Tādējādi, lai gan Čehijas valdība paudusi pretēju viedokli, man ir grūti noraidīt Tiesas spriedumā Komisija/Čehijas Republika izdarītos secinājumus: notāru pilnvaras tiek īstenotas tikai pēc savstarpējas vienošanās.
51.      Lai gan ir taisnība, ka šajā gadījumā pārbaude veikta, lai konstatētu iespējamo LESD 49. panta pārkāpumu, Tiesas nolēmumam ir būtiska nozīme, lai izslēgtu “tiesas funkciju īstenošanu” saskaņā ar LESD 267. pantu.
52.      Saskaņā ar Tiesas judikatūru, “ja tai nav lūgts izšķirt strīdu, iesniedzējiestādi – pat ja tā atbilst pārējiem Tiesas judikatūrā izvirzītajiem nosacījumiem – nevar uzskatīt par tādu, kas pildītu tiesas funkciju” (26).
c)      Starpsecinājums
53.      Kopumā uzskatu, ka notāram, kas rīkojas kā pilnvarotais tieslietu komisārs tiesvedībā mantojuma lietā, nav “tiesas” statusa LESD 267. panta izpratnē.
54.      Manis piedāvātais risinājums nemazina LESD 267. pantā paredzētā prejudiciālā nolēmuma mehānisma efektivitāti un Savienības tiesību vienveidīgu interpretāciju, ko šis pants nodrošina.
55.      Šo mērķu sasniegšanu katrā ziņā nodrošina iespēja pārsūdzēt tāda notāra lēmumus, kurš, lai gan saskaņā ar Regulu Nr. 650/2012 var tikt uzskatīts par “tiesu”, tomēr neizpilda nosacījumus, lai viņu atzītu par “tiesu” arī LESD 267. panta izpratnē (27). Šo pārsūdzību ietvaros secīgās tiesu instances var uzdot Tiesai jautājumus par Savienības tiesību interpretāciju.
56.      Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uzskatu, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu jāatzīst par nepieņemamu. Tomēr, ja Tiesa nepiekristu šim viedoklim, piedāvāšu atbildes uz tai uzdotajiem jautājumiem.
B.      Izvērtējums pēc būtības
57.      Vispirms jānoskaidro, vai testators, kurš 1999. gadā bija noslēdzis mantojuma līgumu saskaņā ar Vācijas tiesību aktiem, varēja vēlāk atteikties no šī līguma satura, kaitējot personām (saviem mazbērniem), kuras tajā bija norādītas kā mantinieki.
58.      Testatora turpmākā rīcība, kas bija nelabvēlīga personām, kuras 1999. gadā viņš bija iecēlis par mantiniekiem, izpaudās kā paziņojums par viņu atstumšanu no mantojuma (2015. gadā). Vēlāk testators sagatavoja jaunu testamentu (2017. gadā), ar kuru par vienīgo mantinieci iecēla personu ārpus ģimenes loka.
59.      Pirmais prejudiciālais jautājums ir par to, vai Regula Nr. 650/2012 ir piemērojama paziņojumiem, kuros L.K. izteicis vēlmi atstumt no mantojuma noteiktus mantiniekus.
60.      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, iesniedzējtiesa joprojām vēlas noskaidrot:
–        kādi tiesību akti piemērojami L.K. atstātajam mantojumam kopumā. Iesniedzējtiesai nav skaidrs, kā noteikt šos tiesību aktus gadījumā, kad secīgi pēdējās gribas rīkojumi taisīti pirms Regulas Nr. 650/2012 pilnīgas piemērojamības dienas un uz tiem attiecas dažādas tiesību sistēmas;
–        kāda nozīme strīda izšķiršanā ir noteikumam, kurā paredzēts, ka tad, ja personai ir spēja taisīt pēdējās gribas rīkojumu saskaņā ar tiesību aktiem, kas piemērojami šāda rīkojuma taisīšanas brīdī, vēlāka piemērojamo tiesību aktu maiņa neietekmē tās spēju atsaukt vai grozīt sagatavoto rīkojumu.
1.      Tiesiskais regulējums
61.      Pirms šo jautājumu aplūkošanas šķiet lietderīgi atgādināt dažus aspektus, kas raksturo Regulā Nr. 650/2012 paredzēto tiesisko regulējumu par mantošanu ar pārrobežu elementiem.
a)      Pēdējās gribas rīkojumiem piemērojamo tiesību aktu noteikšana
62.      Saskaņā ar Regulu Nr. 650/2012 dažādi tiesību akti var tikt piemēroti: a) vienas personas mantojumam un b) tās pašas personas taisītam pēdējās gribas rīkojumam (rectius: noteiktiem minētā rīkojuma aspektiem).
63.      Regulā Nr. 650/2012 noteikts, ka mantošanai kopumā piemēro tikai vienas [valsts] tiesību aktus. Tie ir tās valsts tiesību akti, kurā bija mantojuma atstājēja pastāvīgā dzīvesvieta nāves brīdī (28). Alternatīvi mantojuma atstājējs var izvēlēties tās valsts tiesību aktus, kuras pilsonis viņš ir izvēles izdarīšanas laikā vai nāves brīdī (29).
64.      Lai nodrošinātu tiesisko drošību personām, kuras vēlas iepriekš plānot mantojumu (30), tiesību akti, kas reglamentēs noteikumu pieņemamību un spēkā esību (31), būs:
–        mantojumam pēdējās gribas rīkojuma gadījumā, kas nav mantojuma līgums, tie tiesību akti, kuri būtu piemērojami, ja mantojuma atstājējs būtu miris dienā, kad rīkojums attiecīgi taisīts (“hipotētiskie tiesību akti”) (32), vai, ja viņš ir izdarījis izvēli, tās valsts tiesību akti, kuras pilsonība viņam bija minētajā dienā (33);
–        mantojuma līgumu gadījumā regulējums atšķiras atkarībā no tā, vai tie attiecas uz vienas personas mantojumu (34) vai vairāku personu mantojumu (35).
b)      Regulas Nr. 650/2012 piemērojamība laikā
65.      Saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 83. panta 1. punktu izšķirošais datums tās piemērošanai ir mantojuma atstājēja nāves diena.
66.      No minētās tiesību normas kopsakarā ar 84. pantu izriet, ka Regula Nr. 650/2012 pilnībā ir piemērojama to personu mantojumam, kas mirušas 2015. gada 17. augustā vai vēlāk.
67.      Tomēr Regulas Nr. 650/2012 83. panta 3. punktā paredzēti pārejas noteikumi attiecībā uz mantojumiem, ja pēdējās gribas rīkojums taisīts pirms 2015. gada 17. augusta.
68.      Saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 83. panta 4. punktu, ja pēdējās gribas rīkojums taisīts pirms 2015. gada 17. augusta saskaņā ar tiesību aktiem, kurus mantojuma atstājējs būtu varējis izvēlēties atbilstoši šai regulai, tiek uzskatīts, ka minētie tiesību akti ir izvēlēti par mantošanai kopumā piemērojamiem tiesību aktiem.
2.      Pirmais prejudiciālais jautājums
69.      Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 650/2012 83. panta 3. un 4. punktu, aplūkojot tos kopsakarā ar šīs regulas 3. panta 1. punkta d) apakšpunktu, var interpretēt tādējādi, ka “jēdziens “pēdējās gribas rīkojums” aptver arī paziņojumu par atstumšanu no mantojuma”.
70.      Šajā lietā šim jautājumam ir nozīme, lai noteiktu, vai 2015. gada 23. jūnija paziņojums, ar kuru L.K. atstūma no mantojuma savus mazbērnus, bija pēdējās gribas rīkojums.
71.      Apstiprinoša atbilde nozīmētu, ka šāds paziņojums ietilpst Regulas Nr. 650/2012 materiālajā piemērošanas jomā. Ja tas tā ir, tad saskaņā ar 83. panta 3. punktu šāds pēdējās gribas rīkojums ir uzskatāms par pieņemamu un spēkā esošu, ja tas atbilst (formālajiem un materiālajiem) nosacījumiem, kas paredzēti kolīziju normās, kuras:
–        ietvertas Regulas Nr. 650/2012 III nodaļā,
–        bija spēkā valstī, kurā mantojuma atstājējam bija pastāvīgā dzīvesvieta paziņojuma par atstumšanu no mantojuma sniegšanas brīdī; vai
–        bija spēkā jebkurā no valstīm, kuras pilsonība bija mantojuma atstājējam paziņojuma sniegšanas brīdī.
72.      Apstiprinoša atbilde arī pavērtu iespēju (36) piemērojamo tiesību aktu izvēles fikcijai, kas attiecināma uz mantojumu kopumā (nevis tikai uz atstumšanu no mantojuma) un kas kā pārejas noteikums paredzēta Regulas Nr. 650/2012 83. panta 4. punktā. Šķiet, ka iesniedzējtiesu interesē otrais minētais aspekts: vai L.K. var atsaukt 1999. gada 2. novembra mantojuma līgumu (un tādējādi atstumt no mantojuma savus mazbērnus) atkarībā no piemērojamiem tiesību aktiem.
73.      Kā paskaidrošu, izskatot otro jautājumu, uzskatu, ka šādos apstākļos Regulas Nr. 650/2012 83. pantā paredzētie pārejas noteikumi nav jāpiemēro, lai noteiktu, kuri tiesību akti reglamentē mantojumu kopumā, ja mantojuma atstājējs 2017. gada 20. decembra testamentā ir skaidri izvēlējies šos tiesību aktus. Tā kā tas tā ir, nebūtu jāanalizē arī šajā pārejas noteikumā ietvertā jēdziena “pēdējās gribas rīkojums” tvērums (un tas, vai tas šis jēdziens attiecināms uz paziņojumu par atstumšanu no mantojuma).
74.      Tomēr veikšu šo analīzi gadījumam, ja Tiesa nolemtu citādi.
75.      Konsekvences labad jēdziens “pēdējās gribas rīkojums” jāinterpretē vienādi visās vietās, kur tas tiek lietots Regulā Nr. 650/2012. Lai nodrošinātu šādu konsekvenci un vienveidīgu šīs regulas izpratni, Regulas Nr. 650/2012 3. pantā ietvertas vairākas definīcijas.
76.      Regulas Nr. 650/2012 3. panta 1. punkta d) apakšpunktā jēdziens “pēdējās gribas rīkojums” definēts kā “testaments, savstarpējs testaments vai mantojuma līgums”. Tajā nav skaidri minēts paziņojums par atstumšanu no mantojuma.
77.      Jānoskaidro, vai, neraugoties uz šo klusēšanu, paziņojums par atstumšanu no mantojuma ietilpst jēdzienā “pēdējās gribas rīkojums”, tāpēc jāsniedz šī jēdziena interpretācija. Ņemot vērā, ka tajā nav skaidras atsauces uz dalībvalstu tiesību aktiem, šī interpretācija ir autonoma (37).
78.      Principā Regulas Nr. 650/2012 3. panta 1. punktā ir sniegts izsmeļošs saraksts. Tomēr no šī panta satura analīzes var secināt, ka d) apakšpunktā definētais jēdziens attiecas uz attiecīgā pēdējās gribas rīkojuma (neatkarīgi no tā, vai tas ir testaments, savstarpējs testaments vai mantojuma līgums) formālo, nevis materiālo raksturu.
79.      Lai gan Regulas Nr. 650/2012 3. panta 1. punktā nav minēts paziņojums par atstumšanu no mantojuma, tajā nav iekļauta arī mantinieka vai legatāra iecelšana (minot dažus tipiskus pēdējās gribas rīkojuma noteikumus, ņemot vērā to saturu).
80.      Uzskatu, ka no šī materiāltiesiskā skatpunkta jēdziens “pēdējās gribas rīkojums” jāinterpretē plaši, lai atspoguļotu Regulas Nr. 650/2012 plašo piemērošanas jomu, kas izriet no 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta un 9. apsvēruma (38) un kas atbilst tajā izvirzītajiem mērķiem (39).
81.      Līdz ar to tāpat kā Komisija es uzskatu, ka jēdziens “testaments” (kas ir no “savstarpēja testamenta” un “mantojuma līguma” atšķirīga kategorija), lai gan Regulā Nr. 650/2012 tas nav definēts (40), ietver visus vienpusējus paziņojumus, ar kuriem persona plāno sava īpašuma nodošanu pēc nāves, lai tas netiktu (vai netiktu pilnībā) nodots likumiskās mantošanas kārtībā.
82.      Atstumšana no mantojuma atbilst šai definīcijai. Lai gan šī rīcība ir vērsta nevis uz mantojuma nodošanu, bet gan uz noteiktu personu atstumšanu no mantojuma, tas neliedz uzskatīt to par pēdējās gribas rīkojumu. Mantojuma atstājēja gribas izteikuma negatīvais vai pozitīvais raksturs, plānojot sava mantojuma nodošanu, manuprāt, nav izšķirošs; izšķiroša nozīme ir tam, ka viņa gribas izteikums ietekmē mantojuma nodošanu saskaņā ar pēdējās gribas rīkojumu.
83.      Tas attiecas uz atstumšanu no mantojuma: noteiktu personu, kurām sākotnēji bija paredzēts nodot mantojuma atstājēja īpašumu, atstumšana (ja tā ir spēkā) nozīmē, ka šīs personas nav iekļautas mantinieku lokā un tiek noteikta jauna mantošanas kārtība.
84.      Ņemot vērā šo priekšnoteikumu, paziņojumam par atstumšanu no mantojuma, kas sniegts 2015. gada 17. augustā vai vēlāk, piemērojamas Regulas Nr. 650/2012 III nodaļā paredzētās kolīzijas normas. Šīs regulas
83. panta 3. un 4. punktu piemēro, ja minētais paziņojums
ir sniegts pirms 2015. gada 17. augusta un tā
autors miris šajā dienā vai pēc tās.
3.      Otrais prejudiciālais jautājums
85.      Ja atbilde uz pirmo prejudiciālo jautājumu būtu apstiprinoša (kā es to ierosinu), iesniedzējtiesa uzdod jautājumu par mantojumam piemērojamiem tiesību aktiem, lūdzot interpretēt Regulas Nr. 650/2012 83. panta 4. punktu.
86.      Iesniedzējtiesa izskata situāciju, kad testators pirms 2015. gada 17. augusta taisījis vairākus pēdējās gribas rīkojumus, “kas bija saskaņā ar tās valsts tiesību aktiem, kurus mantojuma atstājējs būtu varējis izvēlēties saskaņā ar Regulu [Nr. 650/2012]”. Tā vēlas noskaidrot, vai šādā situācijā “tiesību akti, kas uzskatāmi par izvēlētiem par mantojumam piemērojamiem tiesību aktiem, ir tiesību akti, saskaņā ar kuriem mantojuma atstājējs ir taisījis pēdējo pēdējās gribas rīkojumu pirms [2015. gada 17. augusta]”.
87.      Šī jautājuma pamatā ir divi pieņēmumi, kas, manuprāt, nav pareizi:
–        pirmkārt, kā izklāstīšu turpinājumā, neuzskatu, ka, lai izlemtu, vai L.K. varēja atstumt no mantojuma savus mazbērnus (vai taisīt testamentu par labu personai, kas nepieder pie ģimenes loka), vienpusēji atceļot vai grozot iepriekš kopā ar sievu sagatavoto mantojuma līgumu, būtu jāņem vērā mantojumam kopumā piemērojamie tiesību akti;
–        otrkārt, pat ja būtu jāņem vērā mantojumam kopumā piemērojamie tiesību akti, uzskatu, ka šīs lietas apstākļos šie tiesību akti nebūtu jānosaka tādā veidā, kā to ierosina iesniedzējtiesa. Manuprāt, šajā lietā piemērojamo tiesību aktu noteikšanu nereglamentē Regulas Nr. 650/2012 83. panta 4. punkts, kā to apgalvo iesniedzējtiesa.
88.      Proti, iesniedzējtiesas nolēmumā norādīts, ka mantojuma atstājējs 2017. gada 20. decembrī pie notāra taisījis
testamentu, kurā iekļāvis tiesību akta izvēli saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012
22. pantu (41): proti, viņš izvēlējās mantojumam kopumā piemērojamos tiesību aktus (42).
89.      Pamatojoties uz šo novērojumu, uzskatu, ka tad, ja testators izmanto iespēju un izvēlas piemērojamo tiesību sistēmu (Regulā Nr. 650/2012 piedāvāto iespēju) laikā, kad jau šī regula ir pilnībā piemērojama ratione temporis, nav pamata atsaukties uz tās 83. panta 4. punktā paredzēto fikciju. Mantojumam vienkārši piemērojami tiesību akti, kurus testators norādījis savā testamentā pēc Regulas Nr. 650/2012 piemērošanas dienas.
90.      Šo starpposma secinājumu apstiprina pārējās Regulas Nr. 650/2012 normas.
91.      Saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 83. panta 1. punktu šo regulu piemēro tikai to personu mantojumam, kuras mirušas 2015. gada 17. augustā vai vēlāk. Lai noteiktu tiesību aktus, kas reglamentē pēdējās gribas rīkojumus, ko šādas personas veikušas jebkurā laikā pirms 2015. gada 17. augusta (43), jāatsaucas uz Regulas Nr. 650/2012 III nodaļu.
92.      Tomēr Regulas Nr. 650/2012 piemērošanai paredzēti daži pielāgojumi, kas izklāstīti 83. pantā. Tajā noteikts pārejas režīms, lai novērtētu pirms 2015. gada 17. augusta izdarītās tiesību aktu izvēles spēkā esību (2. punkts) vai pirms 2015. gada 17. augusta taisīto pēdējās gribas rīkojumu pieņemamību un spēkā esību (3. punkts).
93.      Kā jau esmu norādījis citviet (44), šī pārejas režīma mērķis ir pasargāt šādus rīkojumus no tiesību aktu grozījumiem, kas veikti pēc tam, kad mantojuma atstājējs bija plānojis savas mantas nodošanu pēc savas nāves, kas iestājusies pēc Regulas Nr. 650/2012 pilnīgas piemērošanas dienas. Tādējādi mērķis ir ievērot mantojuma atstājēja gribu un nodrošināt tiesisko paļāvību, kas radusies mantojuma plānošanas gaitā.
94.      Saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 83. panta 4. punktu, ja pēdējās gribas rīkojums taisīts pirms 2015. gada 17. augusta “saskaņā ar tiesību aktiem, kurus mantojuma atstājējs būtu varējis izvēlēties saskaņā ar šo regulu, uzskata, ka minētie tiesību akti ir izvēlēti par mantošanai piemērojamiem tiesību aktiem”.
95.      Šāda fikcija rada tādas pašas sekas kā tiesību aktu izvēle saskaņā ar Regulu Nr. 650/2012, proti, tiek noteikti tiesību akti, kas piemērojami mantojumam kopumā (45). Fikcijas balstās uz pieņēmumu, ka mantojuma atstājējs, kurš miris 2015. gada 17. augustā vai vēlāk, iepriekš ir
taisījis pēdējās gribas rīkojumu saskaņā ar viņa pilsonības [valsts] tiesību aktiem (46) un šī iemesla dēļ šie tiesību akti kļūst par mantojumam kopumā piemērojamiem tiesību aktiem.
96.      Manuprāt, fikcijas ieviešanu izskaidro divi argumenti:
–        pirmkārt, tādējādi tiek izslēgta mantojuma atstājēja pēdējās pastāvīgās dzīvesvietas tiesību aktu piemērošana (47) aspektiem, kurus mantojuma atstājējs nav paredzējis. Praksē tas palīdz novērst vairāku tiesību aktu vienlaicīgu piemērošanu mantošanai (48), atvieglojot mantojuma lietas izskatīšanu;
–        otrkārt, Regulas Nr. 650/2012 83. panta 4. punkta sistēmiskā interpretācija kopsakarā ar šī panta 2. un 3. punktu liek secināt, ka šī norma formulēta, ņemot vērā dalībvalstu tiesību aktus pārrobežu mantošanas jomā pirms regulas pieņemšanas.
97.      Pirms Regulas Nr. 650/2012 pieņemšanas vairākumā no dalībvalstu tiesību regulējumiem mantojumam piemērojamo kolīziju normu noteica, pamatojoties uz mantojuma atstājēja pilsonību (49). Tādējādi pastāvēja liela varbūtība, ka persona, taisot pēdējās gribas rīkojumu attiecībā uz savu mantu, ievēroja savas pilsonības valsts tiesību aktus un uzskatīja, ka tie reglamentē visus mantošanas aspektus.
98.      Savukārt standarta piesaistes kritērijs Regulā Nr. 650/2012 ir mantojuma atstājēja pēdējā pastāvīgā dzīvesvieta (50). Ja 83. panta 4. punktā paredzētais režīms nebūtu ieviests, būtu risks, ka ievērojamam mantojumu skaitam tiktu piemēroti citi tiesību akti, nevis tie, kurus,
iespējams, bija izvēlējies mantojuma atstājējs (un personas, kas ieinteresētas viņa mantojumā).
99.      Ņemot vērā iepriekš minēto, uzskatu, ka Regulas Nr. 650/2012 83. panta 4. punktā paredzētā fikcija nav nepieciešama, ja, kā tas ir izskatāmajā lietā, pēc 2015. gada 17. augusta tiesību aktu izvēle ir skaidri iekļauta 2017. gadā taisītajā testamentā (51), lai reglamentētu mantojumu kopumā.
100. Kopš 2015. gada 17. augusta tiek pieņemts, ka mantojuma atstājējs zina (52) vai viņam būtu jāzina par Regulā Nr. 650/2012 noteikto kolīziju regulējumu. Ja pēc šī datuma testators savas valstspiederības tiesību aktus (Čehijas tiesību aktus) izvēlas kā mantojumam kopumā piemērojamos tiesību aktus, viņš apzināti izmanto Regulas Nr. 650/2012 22. pantā paredzēto iespēju.
4.      Trešais prejudiciālais jautājums
101. Trešais prejudiciālais jautājums attiecas uz Regulas Nr. 650/2012 26. panta 2. punkta interpretāciju (53).
102. Minētā tiesību norma reglamentē situāciju, kad a) personai ir spēja taisīt pēdējās gribas rīkojumu saskaņā ar tiesību aktiem, kas piemērojami atbilstoši Regulas Nr. 650/2012 24. vai 25. pantam; un b) vēlāk veiktas izmaiņas piemērojamajos tiesību aktos.
103. Abos gadījumos Regulas Nr. 650/2012 26. panta 2. punktā noteikts, ka turpmāka piemērojamo tiesību aktu maiņa neietekmē šīs personas spēju grozīt vai atsaukt tās taisīto pēdējās gribas rīkojumu.
104. Iesniedzējtiesa situāciju raksturo šādi:
–        “Testatora spēja taisīt pēdējās gribas rīkojumu bija ierobežota tāda pēdējās gribas rīkojuma dēļ, kas bija taisīts pirms 2015. gada 17. augusta saskaņā ar tiesību aktiem, kuri reglamentēja viņa atstāto mantojumu kopumā”; un
–        “vēlākas šo tiesību [izvēles] maiņas dēļ
ir mainījušies viņa spējas taisīt rīkojumu īstenošanas nosacījumi”.
105. Šajā situācijā iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai testatoram
“joprojām ir ierobežota spēja taisīt rīkojumu saskaņā ar tiesību aktiem, kas būtu piemērojami mantojuma atstājēja mantojumam tad, ja viņš būtu nomiris mantojuma līguma noslēgšanas dienā, lai gan saskaņā ar tiesību aktiem, kuri reglamentē viņa atstāto mantojumu kopumā viņa nāves dienā, mantojuma atstājējam bija tiesības izbeigt (atcelt vai grozīt) mantojuma līgumu”.
106. Jautājumu par mantojuma līguma atsaucamību vai neatsaucamību iesniedzējtiesa aplūko, lietojot jēdzienu “spēja”. Manuprāt, šī pieeja ir kļūdaina.
107. Regulas Nr. 650/2012 26. panta 1. punkta a) apakšpunktā lietotais jēdziens “spēja” neattiecas uz rīcībspējas ierobežojumiem, kas izriet no mantojuma līguma, kā tas ir izskatāmajā lietā. Šādi ierobežojumi attiecas uz “[līguma] saistošo spēku starp pusēm, tostarp attiecībā uz tā atcelšanas nosacījumiem”, ko reglamentē šīs regulas 25. pants (54).
108. Proti, jēdziens “spēja” Regulas Nr. 650/2012 26. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē neietver nevienu aspektu, kas saistīts ar iespēju rīkoties ar īpašumu pēc [mantojuma atstājēja] nāves. Par to liecina tas, ka 26. panta 1. punktā atsevišķi ir minēta spēja taisīt pēdējās gribas rīkojumu  (šī punkta a) apakšpunkts) un konkrēti iemesli, kas personai, kura taisa pēdējās gribas rīkojumu, liedz novēlēt mantojumu noteiktām personām (šī punkta b) apakšpunkts):
–        šīs regulas
26. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzēti īpaši nosacījumi, kuri attiecas uz rīkošanos ar īpašumu nāves gadījumā un kuru mērķis ir nodrošināt, lai mantojuma atstājējs būtu spējīgs saprast savas rīcības nozīmi. Parasti tie ir noteikumi, kas paredz vecuma ierobežojumus (55) vai prasa, lai testators attiecīgā rīkojuma taisīšanas brīdī būtu pie pilna saprāta;
–        savukārt Regulas Nr. 650/2012 26. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzēti citi ierobežojumi, kas vairs neattiecas uz testatora spēju, bet gan uz konkrētiem iemesliem, kuru dēļ viņš nevar novēlēt mantu noteiktām personām (56). Šie iemesli, ņemot vērā to funkcionālo saistību ar šīm personām un mantojuma atstājēju, neietekmē viņa “spēju” tiešā nozīmē, bet ierobežo personas, kas taisījusi pēdējās gribas rīkojumu, rīcības brīvību.
109. Spēja taisīt pēdējās gribas rīkojumu Regulas Nr. 650/2012 26. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē paliek nemainīga arī tad, ja mantojuma atstājējs ar spēkā esošu līgumu ierobežojis savu rīcības brīvību nākotnē atsaukt vai grozīt pēdējās gribas rīkojumu (kas taisīts pirms 2015. gada 17. augusta).
110. Regulas Nr. 650/2012 26. panta 1. punkta a) apakšpunktā ietvertā atsauce uz mantojuma atstājēja spēju taisīt pēdējās gribas rīkojumu atrodama šī panta nosaukumā “Pēdējās gribas rīkojumu spēkā esamība pēc būtības”.
111. Saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 25. pantā minētajiem aspektiem mantojuma līgumu spēkā esamība pēc būtības attiecas uz līgumu saistošo spēku pusēm (ieskaitot to izbeigšanas nosacījumus): tas nav jāsajauc ar šiem aspektiem.
112. Citiem vārdiem, ierobežojumu vai attiecīgā gadījumā pilnīgu tiesību zaudēšanu vienpusēji atsaukt vai grozīt mantojuma līgumā paredzēto (57) nedrīkst sajaukt ar spēju taisīt pēdējās gribas rīkojumu. Tas, kurš ir spējīgs noslēgt mantojuma līgumu, spēj arī to grozīt vai atsaukt (ja vien nemainās viņa personiskie apstākļi) (58).
113. Tomēr, īstenojot savu spēju taisīt pēdējās gribas rīkojumu, ar kuru tiek grozīts iepriekšējais mantojuma līgums, var gadīties, ka valsts tiesību akti, kas reglamentē šāda veida līgumus, liedz mantojuma atstājējam ieviest tajās izmaiņas. Šādā gadījumā – uzsvēršu – brīvības (nevis spējas) ierobežojuma pamatā būs nevis personas spējas trūkums, bet gan konkrēti īpaši iemesli, kas liedz mantojuma atstājējam grozīt mantojuma līgumu.
114. Tādēļ uzskatu, ka mantojuma līgumam raksturīgie rīcības brīvības ierobežojumi nav jākvalificē kā jautājums, kas saistīts ar “spēju” Regulas Nr. 650/2012 26. panta 1. punkta a) apakšpunkta un līdz ar to arī šī panta 2. punkta izpratnē (59).
115. Regulā Nr. 650/2012 regulējums attiecībā uz mantojuma līguma spēku ir atrodams citviet un atkarīgs no piemērojamiem tiesību aktiem, kuros paredzēti citi noteikumi. Konkrētāk:
–        attiecībā uz mantojuma līgumiem, kas noslēgti 2015. gada 17. augustā vai vēlāk, Regulas Nr. 650/2012 25. pants paredz, ka to saistošās sekas reglamentē tiesību akti, kas ir spēkā līguma noslēgšanas brīdī;
–        savukārt mantojuma līgumiem, kurus pirms 2015. gada 17. augusta (kā tas ir izskatāmajā lietā) noslēgušas personas, kuru mantojums atklājies pēc minētā datuma, piemērojamās tiesību normas ir atkarīgas no Regulas Nr. 650/2012 83. panta 3. punkta interpretācijas (60).
V.      Secinājumi
116. Ņemot vērā iepriekš minēto, ierosinu atzīt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par nepieņemamu.
117. Pakārtoti, ja lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu tiek atzīts par pieņemamu, ierosinu notāram, kuru par pilnvaroto tieslietu komisāru iecēlusi Obvodní soud pro Prahu 1 (Prāgas 1. rajona tiesa), atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 650/2012 (2012. gada 4. jūlijs) par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un publisku aktu akceptēšanu un izpildi mantošanas lietās un par Eiropas mantošanas apliecības izveidi 3. panta 1. punkta d) apakšpunkts, 22. panta 1. punkts, 25. pants, 26. panta 1. un 2. punkts un 83. panta 3. un 4. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
–        Regulas Nr. 650/2012 3. panta 1. punkta d) apakšpunktā minētais jēdziens “pēdējās gribas rīkojums” ietver paziņojumu par atstumšanu no mantojuma, uz kuru tādējādi attiecas šīs regulas 83. panta 3. un 4. punkts;
–        Regulas Nr. 650/2012 83. panta 4. punktā paredzētā tiesību aktu izvēles fikcija nav piemērojama, ja pēc dienas, kad minētā regula kļuvusi pilnīgi piemērojama, mantojuma atstājējs izvēlējies mantojumam piemērojamos tiesību aktus saskaņā ar šīs regulas
22. panta 1. punktu.
–        Regulas Nr. 650/2012 26. panta 1. punkta a) apakšpunkts un 2. punkts par mantojuma atstājēja spēju taisīt pēdējās gribas rīkojumu nav paredzēti, lai noteiktu, vai un –
attiecīgā gadījumā – ar kādiem nosacījumiem persona, kura noslēgusi mantojuma līgumu, kas attiecas uz vairāku personu mantojumu, var vēlāk to grozīt vai atsaukt. Mantojuma līguma saistošās sekas reglamentē Regulas Nr. 650/2012 25. pants.
1      Oriģinālvaloda – spāņu.
i      Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.
2      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2012. gada 4. jūlijs) par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un publisku aktu akceptēšanu un izpildi mantošanas lietās un par Eiropas mantošanas apliecības izveidi (OV 2012, L 201, 107. lpp.; labojums – OV 2012, L 344, 3. lpp.).
3      2025. gada 26. februāra rakstveida atbilde uz Tiesas 2025. gada 28. janvāra jautājumu.
4      Likums par sevišķo tiesāšanas kārtību; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 292/2013”.
5      Likums Nr. 89/2012 Sb. par Civilkodeksu.
6      Viņa sieva E.K. nomira 2007. gada 9. janvārī.
7      Iesniedzējtiesas nolēmumā jēdzieni “savstarpējs testaments” un “mantojuma līgums” lietoti kā sinonīmi, atsaucoties uz 1999. gada 2. novembrī taisīto
testamentu (kurā grozījumi izdarīti 2001. gadā). Tajā paskaidrots, ka savstarpēju testamentu var uzskatīt par “mantojuma līgumu” Regulas Nr. 650/2012 3. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē. Tomēr “savstarpējam testamentam” šajā tiesību normā paredzēta atsevišķa vieta: skat. 3. panta 1. punkta c) apakšpunktu. Turklāt, skaidrojot jēdzienu “pēdējās gribas rīkojums”, šī punkta d) apakšpunktā abi jēdzieni norādīti atsevišķi. Manuprāt, “savstarpējam testamentam” Regulas Nr. 650/2012 izpratnē ir raksturīga akta vienotība (proti, formāls elements). Savukārt mantojuma līgumam raksturīga tajā ietverto materiālo noteikumu savstarpējā atkarība. Tiesas sēdē vairāki dalībnieki (tostarp Eiropas Komisija un Vācijas valdība) pauda šādu pašu nostāju un norādīja, ka jēdzieni “savstarpējs testaments” un “mantojuma līgums” neizslēdz viens otru: ja ar “Berlīnes testamentu” vienā un tajā pašā aktā paredzēti savstarpēji atkarīgi un būtiski noteikumi, nebūtu kļūdaini to raksturot gan kā “mantojuma līgumu”, gan kā “savstarpēju testamentu” (kaut gan būtu vēlams tā nedarīt, lai izvairītos no pārpratumiem). Neskarot vērtējumu, kas jāveic iesniedzējtiesai, kura izskata šo lietu, viss, šķiet, liecina par īsta “mantojuma līguma” esību, tāpēc uz pirmo L.K. testamentu atsaukšos kā uz “1999. gada 2. novembra testamentu”, “Berlīnes testamentu” vai “mantojuma līgumu”.
8      Iesniedzējtiesas nolēmumā nav skaidri norādīts, kuras personas 1999. gada 2. novembra testamentā tika norādītas kā mantinieki. Tiesas sēdē abu pušu advokāti bija vienisprātis, ka tie bija testatoru mazbērni (savukārt domstarpības radās par to, vai arī pārdzīvojušais laulātais bija iecelts par mantinieku).
9      Iesniedzējtiesas nolēmumā arī nav norādīts, kuras personas tika atstumtas no mantojuma. Tiesas sēdē tika noskaidrots, ka L.K. bija atstūmis no mantojuma savas meitas un mazbērnus.
10      2022. gada 30. novembra rakstā šis advokāts sīki izklāstīja BGB tiesisko regulējumu un minētā testamenta saturu. Viņš norādīja, ka mantojuma atstājējs un viņa sieva skaidri ierobežojuši savu brīvību rīkoties ar pēdējās gribas rīkojumu (vācu valodā – “Testierfreiheit”) gadījumā, ja viens no viņiem nomirtu. Pārdzīvojušais laulātais varētu mainīt savu mantinieku loku tikai tad, ja viņš par mantinieku izvēlētos kādu no laulāto testamentā norādītajām personām.
11      Skat. rīkojumu, 2021. gada 1. septembris, OKR (Notāra palīga lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) (C‑387/20, EU:C:2021:751; turpmāk tekstā – “rīkojums OKR”), 31. punkts.
12      Rīkojums OKR, 22. punkts un tajā minētā judikatūra.
13      Čehijas valdības un Komisijas rakstveida apsvērumos bija ietverti komentāri par pieņemamību. Tiesas sēdē Komisija precizēja savu nostāju, norādot, ka pieņemamība ir apšaubāma.
14      Nodaļā “Par pilnvaroto tieslietu komisāru, kas iecelts, lai rīkotos Obvodní soud pro Prahu 1 [(Prāgas 1. rajona tiesa)] vārdā, lai iesniegtu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, atzīšanu par likumīgu” notārs apgalvo, ka saskaņā ar Likuma Nr. 292/2013 103. panta 4. punktu, rīkojoties kā pilnvarotajam tieslietu komisāram tiesvedībās mantojuma lietās, viņam ir “visas pilnvaras, kas ir tiesai, kura, pildot tiesas funkcijas, rīkojas kā valsts iestāde” (mans izcēlums). Tomēr šis apgalvojums neatbilst Tiesas 2018. gada 15. marta spriedumā Komisija/Čehijas Republika (C‑575/16, EU:C:2018:186; turpmāk tekstā – spriedums “Komisija/Čehijas Republika”) noteiktajam.
15      LESD 49. panta pārkāpums radās, paredzot pilsonības prasību notāra profesijas veikšanai. Vēlāk – pēc sprieduma Komisija/Čehijas Republika pasludināšanas – šī prasība tika atcelta.
16      Spriedums Komisija/Čehijas Republika, 117.–127. punkts. Pretēji tam, ko Čehijas valdība apgalvoja tiesas sēdē, šajā spriedumā tika ne tikai izvērtētas notāru vispārīgās pilnvaras, bet arī ņemta vērā viņu īpašā funkcija tādās mantojuma lietās kā izskatāmā lieta.
17      Spriedums Komisija/Čehijas Republika, 126. punkts.
18      2025. gada 17. septembra lēmums Pl. ÚS 29/25_.
19      Turpat, 10. punkts.
20      Čehijas valdības 2025. gada 10. oktobra rakstveida atbilde uz Tiesas jautājumu, 3.–5. punkts.
21      Čehijas notāru atsaukšanas un atbrīvošanas no amata noteikumiem varētu būt zināma līdzība ar noteikumiem, kas piemērojami iesniedzējtiesas locekļiem lietā, kurā pasludināts 2024. gada 7. maija spriedums NADA u.c. (C‑115/22, EU:C:2024:384). Šī lieta attiecās uz Unabhängige Schiedskommission Wien (Vīnes Neatkarīgā arbitrāžas komisija, Austrija), kuras locekļus varēja “atsaukt pirms termiņa nopietnu iemeslu dēļ” ar lēmumu, ko pieņēma “tikai federālais ministrs [..], proti, izpildvaras nesējs, iepriekš nenosakot nedz precīzus kritērijus, nedz arī garantijas” (49. un 52. punkts). Tiesas sēdē Čehijas valdība apgalvoja, ka ministram šajā ziņā nav rīcības brīvības un ka viņš notāru no amata var atcelt tikai kāda tiesību aktos noteikta iemesla dēļ.
22      Tiesas sēdē Čehijas valdība atzina, ka Konstitucionālā tiesa savā lēmumā pienācīgi raksturojusi Čehijas notāru tiesisko regulējumu.
23      Čehijas valdības 2025. gada 10. oktobra rakstveida atbilde uz Tiesas jautājumu, 6. punkts.
24      Čehijas valdības 2025. gada 10. oktobra rakstveida atbilde uz Tiesas jautājumu, 7. punkts. Mans izcēlums.
25      Likuma Nr. 292/2013 104. panta 1. punkts: “Tiesa atceļ notāra pilnvaras arī bez pieteikuma iesniegšanas, ja pastāv risks, ka lieta netiks atrisināta saprātīgā termiņā, un ja notārs ir rakstveidā informēts par iespēju, ka tiesa var atsaukt pilnvaras.”
26      Rīkojums OKR, 23. un 24. punkts. Mans izcēlums. Šajā lietā nav pilnīgi skaidrs, vai strīds attiecas tikai uz tiesību jautājumu vai arī uz faktiskajiem apstākļiem. Atbildot uz šo jautājumu tiesas sēdē, lietas dalībnieku advokāti apstiprināja, ka ir strīds par faktiem, kuru dēļ mazbērni tika atstumti no mantojuma.
27      Rīkojums OKR, 33. punkts.
28      Regulas Nr. 650/2012 21. panta 1. punkts.
29      Regulas Nr. 650/2012 22. panta 1. punkts.
30      Regulas Nr. 650/2012 48. apsvērums.
31      Attiecībā uz jēdzienu “spēkā esamība pēc būtības” Regulas Nr. 650/2012 24. un 25. panta izpratnē skat. 26. panta 1. punktu.
32      Regulas Nr. 650/2012 24. panta 1. punkts. Šāda kārtība noteikta šīs regulas 21. pantā.
33      Regulas Nr. 650/2012 24. panta 2. punkts. Tie jāizvēlas, ievērojot 22. pantā paredzētos nosacījumus. Saskaņā ar 51. apsvērumu to var pamatot tikai ar tās valsts tiesību aktiem, kuras pilsonība bija mantojuma atstājējam attiecīgajā dienā.
34      Izņemot tiesību aktu izvēli, mantojuma līgumu pieņemamību, spēkā esamību pēc būtības un saistošo spēku starp pusēm, kas attiecas uz vienas personas mantojumu, reglamentē tiesību akti, kas saskaņā ar Regulu Nr. 650/2012 piemērojami mantojumam, ja šī persona būtu mirusi dienā, kad tika noslēgts līgums. Skat. Regulas Nr. 650/2012 25. panta 3. punktu ar atsauci uz 22. pantā un 51. apsvērumā izklāstītajiem nosacījumiem.
35      Šo mantojuma līgumu pieņemamība ir atkarīga no kumulatīvas to tiesību aktu piemērošanas, kas reglamentē katra mantojuma atstājēja mantojumu, ja viņš būtu miris dienā, kad tika noslēgts līgums. Šī līguma spēkā esamību pēc būtības un saistošo spēku starp pusēm reglamentē tiesību akti, ar kuriem pastāv visciešākā saikne. Skat. Regulas Nr. 650/2012 25. panta 1., 2. un 3. punktu. Ņemot vērā 22. pantu kopsakarā ar 51. apsvērumu, var izvēlēties tikai tās valsts tiesību aktus, kuras valstspiederīgie ir puses vai viena no pusēm līguma noslēgšanas brīdī.
36      Par šī jēdziena lietojumu skat. manus secinājumus lietā E. E. (Jurisdikcija un mantošanai piemērojamie tiesību akti) (C‑80/19, EU:C:2020:230), 104., 107. un 112. punkts. Tiesa šo mehānismu raksturo kā “prezumpciju”: spriedums, 2021. gada 9. septembris, RK (Atteikšanās no jurisdikcijas) (C‑422/20, EU:C:2021:718), 53. punkts.
37      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2021. gada 9. septembris, UM (Īpašumtiesību nodošanas līgums mortis causa) (C‑277/20, EU:C:2021:708), 29. punkts.
38      Saskaņā ar 9. apsvērumu mirušā atstātā mantojuma mantošana ir “visi mantas, tiesību un saistību nodošanas veidi nāves gadījumā neatkarīgi no tā, vai tā ir labprātīga nodošana, kas noteikta pēdējās gribas rīkojumā, vai tā ir nodošana likumiskās mantošanas gadījumā”.
39      Attiecībā uz Regulas Nr. 650/2012 3. panta 1. punkta b) apakšpunkta interpretāciju skat. spriedumu, 2021. gada 9. septembris, UM (Īpašumtiesību nodošanas līgums mortis causa) (C‑277/20, EU:C:2021:708), 33. punkts: “Šādu interpretāciju apstiprina šīs regulas mērķis, kas ir izvairīties no mantojuma sadrumstalotības saskaņā ar mantojuma vienotības principu un noteikt vienotu režīmu, kas piemērojams visiem mirušā atstātā mantojuma mantošanas nāves gadījumā civiltiesiskajiem aspektiem, kuriem ir pārrobežu ietekme, un it īpaši “jebkāda veida nodošanai nāves gadījumā”, kā tas izriet no minētās regulas 9. apsvēruma [..].” Šiem mērķiem būtu jāpievieno 7. apsvērumā izklāstītie mērķi, it īpaši mērķis dot pilsoņiem iespēju plānot savu mantojumu.
40      Tajā sniegta pārējo divu jēdzienu definīcija: skat. 3. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktu.
41      Tāpat nav šaubu, ka iestāde, kas pieņēmusi Lēmumu 37 D 227/2022‑118 (kas vēlāk tika apstrīdēts), uzskatīja, ka mantojumam kopumā piemērojami Čehijas tiesību akti, pamatojoties tieši uz L.K. izdarīto tiesību aktu izvēli.
42      Spriedums, 2021. gada 9. septembris, UM (Īpašumtiesību nodošanas līgums mortis causa) (C‑277/20, EU:C:2021:708), 39. punkts. Ģenerāladvokāts Ž. Rišārs Delatūrs [J. Richard de la Tour] secinājumos šajā lietā (C‑277/20, EU:C:2021:531, 53. punkts un 42. zemsvītras piezīme) norādīja uz atšķirībām Regulas Nr. 650/2012 valodu versijās šajā jautājumā, proti, ka tikai dažās no tām precizēts, ka runa ir par mantošanu kopumā, un šīs atšķirības joprojām pastāv.
43      Nav nozīmes tam, vai pēdējās gribas rīkojums taisīts pirms Regulas Nr. 650/2012 stāšanās spēkā (2012. gada 16. augustā) vai laikposmā no minētā datuma līdz 2015. gada 17. augustam.
44      Secinājumi
lietā E. E. (Jurisdikcija un mantošanai piemērojamie tiesību akti) (C‑80/19, EU:C:2020:230), 101. un 102. punkts.
45      Spriedums, 2021. gada 9. septembris, RK (Atteikšanās no jurisdikcijas) (C‑422/20, EU:C:2021:718), 53. punkts.
46      Tā ir vienīgā iespēja, ko Regula Nr. 650/2012 piedāvā mantojuma atstājējam: skat. 22. panta 1. punktu.
47      Saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 21. panta 1. punktu šie tiesību akti parasti ir piemērojami, ja nav izdarīta tiesību aktu izvēle.
48      Saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 83. panta 2. punktu, lai noteiktu pirms 2015. gada 17. augusta taisīta pēdējās gribas rīkojuma pieņemamību un formālu un materiālu spēkā esamību, var piemērot arī citus tiesību aktus, kas nav mantojuma atstājēja pilsonības valsts tiesību akti. Katrā ziņā 4. punktu piemēro tikai tad, ja šāds rīkojums taisīts saskaņā ar mantojuma atstājēja valsts tiesību aktiem.
49      No deviņpadsmit dalībvalstīm, kas vienoti reglamentēja mantošanu ar pārrobežu ietekmi, sešpadsmit deva priekšroku šim piesaistes kritērijam.
50      Tiesību aktu izvēle ir izņēmums: spriedums, 2023. gada 12. oktobris, OP (Trešās valsts tiesību izvēle mantošanas jomā) (C‑21/22, EU:C:2023:766), 31. punkts.
51      Tas nebūtu nepieciešams arī tad, ja pirms minētā datuma būtu izdarīta tiesību aktu izvēle, kas ir spēkā saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 84. panta 2. punktu. Skat. spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, E. E. (Jurisdikcija un mantošanai piemērojamie tiesību akti) (C‑80/19, EU:C:2020:569), 92. punkts.
52      Var pieņemt, ka tā tas bija L.K. gadījumā, kaut vai tāpēc, ka 2017. gadā testaments tika taisīts notāra klātbūtnē.
53      Apelācijas tiesā notika debates par Regulas Nr. 650/2012 26. panta 2. punktu. Atceļot pārsūdzēto nolēmumu, šī tiesa aicināja pirmās instances tiesu saskaņā ar Vācijas (nevis Čehijas) tiesību aktiem noteikt, vai mantojuma atstājējs varēja atcelt vai grozīt “Berlīnes testamentu” pēc sievas nāves. Iesniedzējtiesas nolēmumā nav aplūkots jautājums, vai tas, ka “Berlīnes testaments” taisīts pirms 2015. gada 17. augusta, ietekmē Regulas Nr. 650/2012 26. panta 2. punkta piemērojamību.
54      Attiecībā uz līgumiem, kas noslēgti pēc 2015. gada 17. augusta. Par līgumiem, kas noslēgti pirms minētā datuma, skat. šo secinājumu 115. punktu.
55      Komisija to šādi apraksta rakstveida apsvērumu 62. punktā, kā piemēru nosacījumam par spēju taisīt testamentu minot prasību, ka personai jābūt vecākai par 18 gadiem.
56      Vai arī konkrēti iemesli, kas liedz personai saņemt mantojuma atstājēja mantu.
57      Tas nozīmē vienu un to pašu: jautājums ir par to, vai un kā tiek atgūta brīvība taisīt pēdējās gribas rīkojumu attiecībā uz mantojuma līgumā minēto mantu.
58      Vai arī mainās tiesību akti, kas reglamentē šos personiskos nosacījumus, jo mainās piesaistes kritērija specifikācija: piemēram, ja mantojuma atstājēja pastāvīgā dzīvesvieta pēdējās gribas rīkojuma taisīšanas brīdī vairs nav tā pati, kas viņam ir brīdī, kad viņš vēlas to grozīt vai atsaukt. Viena no Regulas Nr. 650/2012 26. panta 2. punkta funkcijām būtu tieši novērst šādu izmaiņu sekas, ja tās liegtu mantojuma atstājējam veikt vēlamās izmaiņas vai to atcelt.
59      Manuprāt, Regulas Nr. 650/2012 26. panta 2. punkts vispirms un galvenokārt ir atkāpe no 24. panta 3. punkta attiecībā uz pēdējās gribas rīkojumu, kas nav mantojuma līgumi, grozīšanu vai atcelšanu. Saskaņā ar šo tiesību normu šādām darbībām piemērojamie tiesību akti nav tie, kas bija spēkā attiecīgā rīkojuma taisīšanas dienā, bet gan tie, kas bija spēkā tā atcelšanas vai grozīšanas brīdī. Lai novērstu situāciju, ka saskaņā ar šiem tiesību aktiem mantojuma atstājējam negaidīti kļūtu “saistošs” viņa iepriekšējais rīkojums, 26. panta 2. punktā no tā piemērošanas jomas izslēgta spēja [taisīt pēdējās gribas rīkojumu]. Faktiski šī tiesību norma īsteno vispārpieņemto principu, ka (vienpusēji) pēdējās gribas rīkojumi būtībā ir atceļami.
60      Šis punkts burtiski attiecas tikai uz tiesību aktiem, kas reglamentē pēdējās gribas rīkojumu pieņemamību un to formālu un materiālu spēkā esamību, bet ne uz tiesību aktiem, kas piemērojami šo rīkojumu radītajām sekām.