Pagaidu versija
VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS
(otrā palāta piecu tiesnešu sastāvā)
2026. gada 13. maijā (*)
Valsts atbalsts – Aviopārvadājumu nozare – Pasākumi, ko Rumānija īstenojusi par labu Timišoaras lidostai – Pasākumi, ko Timišoaras lidosta īstenojusi par labu Wizz Air un šo lidostu izmantojošām lidsabiedrībām – Lēmums, kura vienā daļā secināts, ka Timišoaras lidostai un to izmantojošām lidsabiedrībām nav piešķirts valsts atbalsts – Lidostas maksas – Atcelšanas prasība – Locus standi – Individuāls skārums – Būtiskas ietekmes uz konkurētspējas stāvokli neesība – Daļēja nepieņemamība – LESD 107. panta 1. punkts – Kļūda tiesību piemērošanā – Selektivitāte – Priekšrocība
Lietā T‑522/20 RENV
Carpatair SA, Timišoara (Rumānija), ko pārstāv J. Rivas de Andrés, advokāts,
prasītāja,
pret
Eiropas Komisiju, ko pārstāv J. Carpi Badía un S. Verschraegen, pārstāvji,
atbildētāja,
ko atbalsta
Wizz Air Hungary Légiközlekedési Zrt. (Wizz Air Hungary Zrt.), Budapešta (Ungārija), ko pārstāv E. Vahida un S. Rating, advokāti,
kā arī
Societatea Națională “Aeroportul Internașional Timișoara – Traian Vuia” SA (AITTV), Giroda [Ghiroda] (Rumānija), ko pārstāv V. Power, SC, un R. Hourihan, solicitor,
personas, kas iestājušās lietā,
VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta piecu tiesnešu sastāvā)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja N. Poltoraka [N. Półtorak], tiesneši H. Martins i Peress de Nanklaress [J. Martín y Pérez de Nanclares] (referents), G. Hese [G. Hesse], G. Šteinfate [G. Steinfatt] un D. Petrlīks [D. Petrlík],
sekretāre: A. Odrā‑Idelo [A. Audras‑Hidelot], administratore,
ņemot vērā tiesvedības rakstveida daļu, it īpaši 2025. gada 20. oktobra procesa organizatorisko pasākumu,
pēc 2025. gada 4. decembra tiesas sēdes
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1        Ar prasību, kas pamatota ar LESD 263. pantu, prasītāja – Carpatair SA – lūdz atcelt Komisijas Lēmumu (ES) 2021/1428 (2020. gada 24. februāris) par valsts atbalstu SA.31662 – C/2011 (ex NN/2011), ko Rumānija sniegusi Timišoaras starptautiskajai lidostai – Wizz Air (OV 2021, L 308, 1. lpp.; turpmāk – apstrīdētais lēmums), ciktāl tajā ir secināts, ka vairāki pasākumi nav uzskatāmi par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.
I.      Tiesvedības priekšvēsture
2        Prasītāja ir viena no Rumānijas reģionālajām lidsabiedrībām. 2000. gadā tā Timišoaras starptautiskajā lidostā (Rumānija) (turpmāk – lidosta) izveidoja savu starptautisko darbības centru [hub], no kura tā nodrošināja pakalpojumu tīkla darbību ar vairākiem galamērķiem
[hub‑and‑spoke network].
3        Lidostu pārvalda otrā persona, kas iestājusies lietā, – Societatea Națională “Aeroportul Internașional Timișoara – Traian Vuia” SA (AITTV); tā ir akciju sabiedrība, kurā 80 % akciju pieder Rumānijas valstij.
4        Tā kā tika prognozēts, ka līdz ar Rumānijas iestāšanos Eiropas Savienībā 2007. gadā palielināsies satiksmes apjoms, un lai izpildītu ar drošības jomu saistītos nosacījumus uzņemšanai Šengenas zonā, AITTV no Rumānijas valsts saņēma finansējumu termināļa būvniecībai lidojumiem ārpus Šengenas zonas un drošības iekārtām.
5        Turklāt 2008. gadā saistībā ar stratēģiju, kuras mērķis bija piesaistīt zemo cenu lidsabiedrības un palielināt lidostas vispārējo rentabilitāti, AITTV ar pirmo personu, kas iestājusies lietā, – Ungārijas zemo cenu lidsabiedrību Wizz AirHungary Légiközlekedési Zrt. (Wizz AirHungary Zrt.) (turpmāk – Wizz Air) noslēdza vienošanās, kurās izklāstīti to sadarbības principi, kā arī vispārīgie noteikumi par Wizz Air izmantoto infrastruktūru un izmantotajiem lidostas pakalpojumiem (turpmāk – 2008. gada vienošanās). Divas no tām tika grozītas 2010. gada 25. jūnijā, kad tika ieviestas jaunas atlaides, par kurām bija vienojušās Wizz Air un AITTV un kuras bija piemērojamas par laikposmu līdz 2011. gada 6. februārim (turpmāk – 2010. gada grozījumi). Wizz Air lidojumus no lidostas sāka 2008. gada oktobrī.
6        Prasītāja 2010. gada 30. septembrī iesniedza Eiropas Komisijai sūdzību par apgalvoti prettiesisku valsts atbalstu, ko Rumānijas iestādes piešķīrušas Wizz Air.
7        Komisija 2011. gada 24. maijā informēja Rumāniju par lēmumu sākt formālo izmeklēšanas procedūru, kura paredzēta LESD 108. panta 2. punktā (turpmāk – lēmums par procedūras sākšanu), citastarp par lidostas maksu atlaidēm un atvieglojumiem, kas piešķirti uz 2007., 2008. un 2010. gada Aeronavigācijas informācijas publikāciju (turpmāk – AIP) un 2008. gada vienošanos pamata.
8        Prasītāja 2014. gadā pārtrauca darbību lidostā, un notika tās piespiedu reorganizācija. Kopš tā laika tās galvenā darbības bāze atrodas Aradas [Arad] lidostā (Rumānija) 50 kilometru (km) attālumā no lidostas; no tās tā citastarp piedāvā čārterlidojumus. Regulāros lidojumus tā vairs neveic.
9        Komisija 2020. gada 24. februārī pieņēma apstrīdēto lēmumu.
10      Apstrīdētajā lēmumā Komisija
pārbaudīja, vai apstākļos, kad runa citastarp ir par lidostas maksām, kas publicētas 2007., 2008. un 2010. gada AIP (skat. apstrīdētā lēmuma 40.–49. un 267.–299. apsvērumu), kā arī minētas 2008. gada vienošanos un 2010. gada grozījumu dokumentos (visi kopā turpmāk – 2008. un 2010. gada vienošanās), ir konstatējams valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē (skat. apstrīdētā lēmuma 50.–76. un 300.–440. apsvērumu).
11      Turklāt, atzinusi, ka daļa no finansējuma, kas piešķirts AITTV, ir uzskatāma par valsts atbalstu, Komisija pārbaudīja tā saderību ar iekšējo tirgu (skat. apstrīdētā lēmuma 236.–266. apsvērumu).
12      Attiecībā uz lidostas maksām, kas minētas 2007., 2008. un 2010. gada AIP, Komisija apstrīdētajā lēmumā atzina, ka pamatlikme, atvieglojumi un atlaides, ko piemēro šīm maksām, nav selektīvi. Atbilstoši tam Komisija secināja, ka šis pasākums nav uzskatāms par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.
13      Attiecībā uz 2008. un 2010. gada vienošanās dokumentiem Komisija, ņēmusi vērā ekonomistu vērtējumus, kas bija sagatavoti pēc šo vienošanos noslēgšanas, norādīja, ka ar tām bija paredzēts panākt AITTV rentabilitātes pieaugumu. Tā atzina, ka piesardzīgs privātais komersants tirgus ekonomikā būtu noslēdzis šādas vienošanās. Turklāt minētās vienošanās esot bijušas daļa no vispārējas stratēģijas un ilgtermiņa centieniem uzlabot lidostas vispārējo rentabilitāti. Šo iemeslu dēļ
Komisija secināja, ka Wizz Air no šiem
vienošanās dokumentiem neieguva saimniecisku priekšrocību, kādu tā nebūtu ieguvusi parastos tirgus apstākļos.
14      Atbilstoši tam
apstrīdētā lēmuma 2. pantā Komisija citastarp atzina, ka nedz lidostas maksas, kas minētas 2007., 2008. un 2010. gada AIP, nedz 2008. un 2010. gada vienošanās dokumentos, nav uzskatāmas par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.
II.    Tiesvedība pirms lietas nodošanas atpakaļ
A.      Par sākotnējo spriedumu
15      Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegts 2020. gada 11. augustā, prasītāja cēla prasību par apstrīdētā lēmuma atcelšanu, ciktāl tajā nav atzīts, ka 2010. gada AIP un 2008. un 2010. gada vienošanās (visi kopā turpmāk – strīdīgie pasākumi) ir uzskatāmi par nelikumīgu valsts atbalstu, kas piešķirts Wizz Air un kas nav saderīgs ar iekšējo tirgu.
16      Ar 2023. gada 8. februāra spriedumu Carpatair/Komisija (T‑522/20, EU:T:2023:51, turpmāk – sākotnējais spriedums) Vispārējā tiesa, pirmām kārtām, atzina, ka prasība ir uzskatāma par pieņemamu, jo prasītāja esot pierādījusi, ka tai ir gan interese celt prasību, gan locus standi attiecībā uz prasību par apstrīdētā lēmuma atcelšanu.
17      Otrām kārtām, piekritusi pirmajam pamatam un – daļēji – otrajam pamatam, kurus prasītāja bija izvirzījusi savas prasības pamatošanai, Vispārējā tiesa atcēla apstrīdētā lēmuma 2. pantu, ciktāl tajā secināts, ka lidostas maksas, kas minētas 2010. gada AIP un 2008. un 2010. gada vienošanās dokumentos, nav uzskatāmas par valsts atbalstu.
B.      Par apelācijas instances spriedumu
18      Ar apelācijas sūdzību attiecīgi Komisija (lietā C‑244/23 P), Wizz Air (lietā C‑245/23 P) un AITTV (lietā C‑246/23 P) lūdza atcelt sākotnējo spriedumu.
19      Tiesa ar 2025. gada 13. februāra spriedumu Komisija u.c./Carpatair (no C‑244/23 P līdz C‑246/23 P, EU:C:2025:87, turpmāk – apelācijas instances spriedums) sākotnējo spriedumu kopumā atcēla – ar pamatojumu, kas saistīts ar pierādījumiem par prasītājas locus standi attiecībā uz apstrīdētā lēmuma atcelšanu.
20      Tā kā Tiesa uzskatīja, ka tiesvedībā vēl nav iespējams taisīt galīgo spriedumu, jo pirmajā instancē celtās prasības pieņemamības pārbaude un attiecīgā gadījumā šīs prasības pamatotības pārbaude nozīmētu, ka vispirms ir jāveic faktu izvērtēšana, kas Tiesai radītu nepieciešamību veikt papildu pasākumus – procesa organizatoriskos pasākumus vai izmeklēšanas pasākumus, tā lietu nodeva atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā un lemšanu par tiesāšanās izdevumiem atlika.
III. Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi pēc lietas nodošanas atpakaļ
21      Ar dokumentiem, kas iesniegti attiecīgi 2025. gada 9., 22. un 23. aprīlī, prasītāja, AITTV, Komisija un Wizz Air atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 193. panta 1. punktam sniedza apsvērumus par tiesvedības turpmāko gaitu.
22      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai būtībā ir šādi:
–        atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu, ciktāl tajā ir secināts, ka 2010. gada AIP, kā arī 2008. un 2010. gada vienošanās nav uzskatāmas par valsts atbalstu;
–        piespriest Komisijai
segt savus tiesāšanās izdevumus, kā arī tiesāšanās izdevumus, kas tai radušies, atbildot uz Vispārējā tiesā sniegtajiem Komisijas apsvērumiem, gan pirmās instances tiesvedībā, gan šajā tiesvedībā par lietas nodošanu atpakaļ, kā arī saistībā ar apelācijas tiesvedību Tiesā;
–        piespriest Wizz Air un AITTV segt savus tiesāšanās izdevumus, kā arī tiesāšanās izdevumus, kas tai radušies, atbildot uz apsvērumiem, kurus sniegušas personas, kas iestājušās lietā Vispārējā tiesā, gan pirmās instances tiesvedībā, gan šajā tiesvedībā par lietas nodošanu atpakaļ, kā arī saistībā ar apelācijas tiesvedību Tiesā.
23      Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt kā nepieņemamu un, pakārtoti, kā nepamatotu;
–        piespriest prasītājai
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saistībā ar šo tiesvedību, tostarp tiesāšanās izdevumus saistībā ar lietu, kurā taisīts sākotnējais spriedums, kā arī tiesāšanās izdevumus saistībā ar lietām, kurās taisīts apelācijas instances spriedums.
24      Wizz Air prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest prasītājai segt savus tiesāšanās izdevumus un tiesāšanās izdevumus, kas tai radušies saistībā ar pirmās instances tiesvedību, šo tiesvedību par lietas nodošanu atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā, kā arī tiesvedību Tiesā.
25      AITTV prasījumi Vispārējai tiesai būtībā ir šādi:
–        prasību noraidīt kā nepieņemamu;
–        pilnībā atstāt spēkā apstrīdēto lēmumu.
–        piespriest prasītājai atlīdzināt izdevumus, kas personai, kura iestājusies lietā, radušies Vispārējā tiesā un Tiesā.
IV.    Juridiskais pamatojums
A.      Par izrakstu no maksātnespējas administratora ziņojuma pieņemamību
26      Pielikumā saviem apsvērumiem par AITTV iestāšanās rakstu prasītāja ir iekļāvusi izrakstus no maksātnespējas administratora “Ziņojuma par Carpatair maksātnespējas cēloņiem”, lai pierādītu, ka tās konkurētspēja ir cietusi Wizz Air darbības dēļ.
27      Komisija, Wizz Air un AITTV uzskata, ka izraksti no šā ziņojuma ir nepieņemami. Konkrētāk, Komisija un Wizz Air apgalvo, ka šis ziņojums tika iesniegts novēloti.
28      Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Reglamenta 85. panta 1. punktu pierādījumus un piedāvātos pierādījumus iesniedz pirmās procesuālo rakstu apmaiņas reizē. Šajā gadījumā, lai gan maksātnespējas administratora ziņojums ir minēts jau prasības pieteikumā, prasītāja tajā tikai apgalvo, ka attiecīgais pielikums būtu jāatzīst par pieņemamu – ar tādu pamatojumu, ka šie izraksti dod iespēju pierādīt Wizz Air negodīgās konkurences negatīvo ietekmi uz prasītājas konkurētspēju. Tātad tā, atbildot uz AITTV iestāšanās rakstu, nav sniegusi nekādu derīgu paskaidrojumu, kādu iemeslu dēļ izraksti no šā ziņojuma tika iesniegti novēloti.
29      Tādēļ izraksti no maksātnespējas administratora ziņojuma ir uzskatāmi par nepieņemamiem.
B.      Par prasības pieņemamību
1.      Par prasītājas interesi celt prasību
30      Komisija, ko atbalsta AITTV, apšauba to, ka prasītājai būtu interese panākt apstrīdētā lēmuma atcelšanu. Šajā ziņā tā citastarp norāda, ka labvēlīgam šīs atcelšanas prasības iznākumam nebūtu tiešas ietekmes uz prasītājas iesniegto apelācijas sūdzību par Curtea de Apel București (Bukarestes Apelācijas tiesa, Rumānija) nolēmumu saistībā ar prasību par atbildības atzīšanu, kas celta Înalta Curte de Casație și Justiție (Augstākā kasācijas tiesa, Rumānija). Tāpat šī prasība nekādi neietekmējot iznākumu tiesvedībā par atbalsta, kas piešķirts Wizz Air ar 2010. gada AIP, atgūšanu, kas norisinās Curtea de Apel Alba Iulia (Albas Julijas Apelācijas tiesa, Rumānija).
31      Prasītāja Komisijas argumentācijai nepiekrīt.
32      Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru prasība atcelt tiesību aktu, ko ir cēlusi fiziska vai juridiska persona, ir pieņemama tikai tad, ja šādai personai ir interese, lai pārsūdzētais akts tiktu atcelts. Šāda interese prasa, lai pārsūdzētā akta atcelšanai pašai par sevi var būt tiesiskas sekas un tādējādi prasības rezultātā var rasties priekšrocības lietas dalībniekam, kurš to ir cēlis (skat. spriedumu, 2015. gada 17. septembris, Mory u.c./Komisija, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
33      Turklāt prasītāja interesei celt prasību, ņemot vērā prasības priekšmetu, ir jāpastāv prasības celšanas brīdī, pretējā gadījumā šāda prasība ir nepieņemama. Šim strīda priekšmetam – tāpat kā interesei celt prasību – ir jāturpina pastāvēt līdz tiesas nolēmuma pasludināšanai, pretējā gadījumā lieta ir jāizbeidz (skat. spriedumu, 2016. gada 21. decembris, Komisija/Hansestadt Lübeck, C‑524/14 P, EU:C:2016:971, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
34      Šajā gadījumā, atbildot uz jautājumiem, kurus Vispārējā tiesa uzdevusi saistībā ar procesa organizācijas pasākumu, prasītāja 2025. gada 4. decembra tiesas sēdē norādīja, ka, lai gan tiesvedība saistībā ar prasību par
atbildības atzīšanu bija noslēgusies, tiesvedība saistībā ar aplūkojamā atbalsta atgūšanu vēl bija apturēta, līdz tiks taisīts galīgs spriedums šajā lietā. Taču nevar izslēgt, ka eventuāla apstrīdētā lēmuma atcelšana, ņemot vērā tā priekšmetu, var ietekmēt prasības par aplūkojamā atbalsta atgūšanu iznākumu.
35      Tādēļ šīs lietas apstākļos eventuālā apstrīdētā lēmuma atcelšana varētu radīt priekšrocību prasītājai saistībā ar prasību, ko tā cēlusi dalībvalsts tiesā. Tātad prasītāja ir pamatojusi savu interesi celt prasību (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2018. gada 7. novembris, BPC Lux 2 u.c./Komisija, C‑544/17 P, EU:C:2018:880, 56. punkts un tajā minētā judikatūra).
36      Turklāt attiecībā uz otru sūdzību, ko prasītāja
iesniedza 2011. gada 13. septembrī un kas tika reģistrēta ar numuru SA.33598, Komisija 2020. gada 1. jūlijā esot informējusi prasītāju par savu nodomu šajā otrajā lietā nesākt formālu izmeklēšanas procedūru, jo aplūkotie pasākumi esot līdzīgi apstrīdētajā lēmumā izvērtētajiem pasākumiem.
37      Tiesas sēdē prasītāja norādīja, ka Komisija vēl veica minētās otrās sūdzības sākotnējo pārbaudi, un šī Savienības iestāde to apliecināja.
38      Līdz ar to apstrīdētā lēmuma iespējamā atcelšana varētu izraisīt formālās izmeklēšanas procedūras sākšanu šajā otrajā lietā, kuras gaitā prasītājai principā būtu iespējams izmantot savas procesuālās tiesības, proti, iesniegt piezīmes.
39      Ir secināms, ka prasītāja ir juridiski pietiekami pierādījusi, ka tai varētu būt ieguvums no apstrīdētā lēmuma iespējamās atcelšanas. Tātad tai ir interese celt atcelšanas prasību par minēto lēmumu.
2.      Par prasītājas tiesībām celt prasību
40      Vispirms ir jāatgādina, ka tādas prasības pieņemamība, ko fiziska vai juridiska persona uz LESD 263. panta ceturtās daļas pamata ir cēlusi par aktu, kurš tai nav adresēts, ir atkarīga no nosacījuma, ka šai personai ir atzīts locus standi, kas tai ir divos gadījumos. Pirmkārt, šādu prasību var celt ar nosacījumu, ka šis akts to skar tieši un individuāli. Otrkārt, attiecīgā persona var celt prasību par reglamentējošu aktu, kas neietver īstenošanas pasākumus, ja tas šo personu skar tieši (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2015. gada 17. septembris, Mory u.c./Komisija, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, 59. un 91. punkts, kā arī 2021. gada 15. jūlijs, Deutsche Lufthansa/Komisija, C‑453/19 P, EU:C:2021:608, 31. punkts).
41      Nav strīda par to, ka strīdīgais lēmums ir uzskatāms, pirmkārt, par individuālu aktu, jo tajā ir konstatēts, ka 2008. un 2010. gada vienošanās nav valsts atbalsts, un, otrkārt, par normatīvu aktu, kas neietver īstenošanas pasākumus LESD 263. panta ceturtās daļas trešās teikuma daļas izpratnē, jo tajā ir atzīts, ka lidostas regulējums par maksām, kas ieviests ar 2010. gada AIP, nav valsts atbalsts. Līdz ar to Vispārējā tiesa ir pamatoti nospriedusi, ka, lai pierādītu savu locus standi, prasītājai
bija jāpierāda, ka strīdīgā lēmuma daļa attiecībā uz 2008. un 2010. gada vienošanos dokumentiem to skar tieši un individuāli, lai gan būtu pietiekami, ja tā pierādītu, ka to tieši skārusi šā lēmuma daļa par 2010. gada AIP (apelācijas instances sprieduma 59. punkts).
42      Komisija, ko atbalsta Wizz Air un AITTV, apgalvo, ka prasītājai nav locus standi attiecībā pret strīdīgajiem pasākumiem. Pirmkārt, būtībā 2008. un 2010. gada vienošanās neesot prasītāju skārušas individuāli, jo, pirmkārt, tā neesot pierādījusi, ka tā un Wizz Air bija tiešas konkurentes, un, otrkārt, tā katrā ziņā neesot iesniegusi pietiekamus pierādījumus par to, ka tās rentabilitātes samazināšanās cēlonis būtu Wizz Air īstenotā konkurence un ka lidostā tā būtu bijusi tikai viena no daudzajām Wizz Air konkurentēm.
43      Otrkārt, Komisija, ko atbalsta Wizz Air un AITTV, uzskata, ka prasītāja nav pierādījusi savu tiešo skārumu.
44      Pirmām kārtām, prasītāja uzskata, ka to individuāli skar 2008. un 2010. gada vienošanās, jo tās stāvokli tirgū ir būtiski ietekmējis atbalsts, ko Wizz Air saņēmusi no AITTV uz šo vienošanos pamata.
45      Būtībā prasītāja, pirmkārt, apgalvo, ka tā ar Wizz Air tieši konkurēja piecos maršrutos un netieši ar to konkurēja piecos papildu maršrutos. Taču subsīdijas, ko Wizz Air saņēma saistībā ar maršrutiem, kuros prasītāja esot tieši vai netieši konkurējusi ar šo lidsabiedrību, esot izraisījušas to, ka likvidēti – vērtības izteiksmē – vairāk nekā 70 % no prasītājas satiksmes uz lidostu un no tās. Tātad subsidētā Wizz Air konkurence esot cēlonis tās komercdarbības un finansiālā stāvokļa lejupslīdei, piemēram, apgrozījuma sarukumam un finansiāliem zaudējumiem.
46      Otrkārt, prasītāja uzskata, ka tai ir īpašs statuss, jo neviena cita lidsabiedrība lidostā nav tādā pašā pakāpē bijusi pakļauta konkurences izkropļošanai, ko izraisījusi valsts atbalsta piešķiršana Wizz Air.
47      Otrām kārtām, prasītāja uzskata, ka 2008. un 2010. gada vienošanās, kā arī 2010. gada AIP to skar tieši.
48      Šajā gadījumā ir lietderīgi vispirms izvērtēt nosacījumu par prasītājas individuālo skārumu 2008. un 2010. gada vienošanos gadījumā.
a)      Par prasītājas individuālo skārumu 2008. un 2010. gada vienošanos gadījumā
1)      Ievadpiezīmes
49      Jāatgādina, ka prasītāja nav ieguvēja no pasākumiem, kurus paredz 2008. un 2010. gada vienošanās.
50      Ja prasītāja apšauba tāda atbalsta novērtēšanas lēmuma pamatotību, kas pieņemts uz LESD 108. panta 3. punkta pamata vai formālās izmeklēšanas procedūras beigās, tai ir jāpierāda, ka šis lēmums to skar tā īpašā statusa vai tādu faktisku apstākļu dēļ, kas to raksturo salīdzinājumā ar jebkuru citu personu, un šo iemeslu dēļ to individualizē līdzīgi tam, kā tiktu individualizēts šāda lēmuma adresāts. Tā tas it īpaši būtu gadījumā, ja tā tirgus stāvokli būtiski ietekmētu atbalsts, uz kuru attiecas attiecīgais lēmums (skat. apelācijas tiesvedības sprieduma 61. punktu un tajā minēto judikatūru).
51      Šajā ziņā ir jāatgādina: tas, ka prasītājs pierāda būtisku kaitējumu tā stāvoklim tirgū, neliek pieņemt galīgu nolēmumu attiecībā uz konkurences attiecībām starp šo lietas dalībnieku un uzņēmumiem, kas saņem atbalstu; minētajam lietas dalībniekam ir tikai jānorāda nozīmīgi iemesli, kuru dēļ Komisijas lēmums varētu kaitēt tā tiesiski pamatotajām interesēm, būtiski ietekmējot tā stāvokli aplūkojamajā tirgū. Būtiska ietekme uz prasītāja konkurētspējas stāvokli tādējādi izriet nevis no padziļinātas dažādu konkurences attiecību attiecīgajā tirgū analīzes, kas ļautu precīzi noteikt tā konkurētspējas skāruma apmēru, bet principā no prima facie konstatējuma, ka Komisijas lēmumā paredzētā pasākuma piešķiršanas rezultātā šis stāvoklis tiek būtiski skarts (skat. apelācijas tiesvedības sprieduma 63. punktu un tajā minēto judikatūru).
52      Savukārt ar to vien, ka tiesību akts, kuru lūdz atcelt minētais prasītājs, var zināmā mērā ietekmēt konkurences attiecības, kas pastāv attiecīgajā tirgū, un ka tas ir zināmās konkurences attiecībās ar šā tiesību akta adresātu, nepietiek, lai to varētu uzskatīt par tādu, kuru minētais akts skar individuāli. Citādi sakot, uzņēmums nevar argumentēt tikai ar to, ka tas konkurē ar uzņēmumu, kas ir ieguvējs no tajā aktā paredzētā pasākuma, kura atcelšanu tā vēlas panākt (skat. spriedumu, 2022. gada 20. janvāris, Deutsche Lufthansa/Komisija, C‑594/19 P, EU:C:2022:40, 78. punkts un tajā minētā judikatūra).
53      Konkurenta stāvoklim tirgū radītu būtisku kaitējumu nevar pierādīt ar to vien, ka ir konstatējami atsevišķi faktori, kas liecina par prasītāja komerciālo vai finansiālo rādītāju pasliktināšanos, piemēram, ievērojams apgrozījuma samazinājums, ievērojami finansiāli zaudējumi vai ievērojama tirgus daļas samazināšanās pēc attiecīgā atbalsta piešķiršanas. Valsts atbalsta piešķiršana var ietekmēt saimnieciskās darbības subjekta konkurences situāciju arī citādi, tostarp radot negūto peļņu vai nelabvēlīgāku attīstību par to, kāda būtu sagaidāma šāda atbalsta neesamības gadījumā (skat. spriedumu, 2022. gada 20. janvāris, Deutsche Lufthansa/Komisija, C‑594/19 P, EU:C:2022:40, 79. punkts un tajā minētā judikatūra).
54      Visbeidzot, kā liecina judikatūra, nav nepieciešams sniegt pierādījumus attiecībā uz lielumu, struktūru, kā arī pašreizējiem konkurentiem, lai varētu definēt tirgu vai tirgus, kurus ņem vērā, novērtējot nosacījumu par būtisku kaitējumu konkurētspējai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 15. jūlijs, Deutsche Lufthansa/Komisija, C‑453/19 P, EU:C:2021:608, 64. un 65. punkts).
55      Šajā gadījumā ir jānorāda: kā liecina šā sprieduma 8. punkts, 2014. gadā prasītāja izbeidza savu darbību lidostā un tai tika veikta piespiedu reorganizācija. Šādos apstākļos prasītāja nevar balstīties uz potenciālu konkurenci nākotnē, lai pierādītu tās individuālo skārumu, bet šajā ziņā ir jāpierāda, ka laikā, kad tā faktiski konkurēja ar Wizz Air, 2008. un 2010. gada vienošanās radīja sekas.
56      Šajā ziņā prasītāja būtībā apgalvo, ka tā atbilst nosacījumam par individuālo skārumu, jo tā tieši un netieši esot konkurējusi ar Wizz Air desmit maršrutos no lidostas un tai esot bijis īpašs statuss.
57      Turpretī, lai pierādītu individuālo skārumu, prasītāja nevar argumentēt tikai ar to, ka tā aktīvi piedalījās administratīvajā procesā Komisijā. Tomēr būtu jānorāda: no tā vien, ka prasītāja ir piedalījusies administratīvajā procesā, vēl nevar izsecināt, ka apstrīdētais lēmums to skar individuāli (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2007. gada 22. novembris, Sniace/Komisija, C‑260/05 P, EU:C:2007:700, 60. punkts, un rīkojumu, 2016. gada 26. septembris, Greenpeace Energy u.c./Komisija, T‑382/15, nav publicēts, EU:T:2016:589, 39. punkts), pat ja, kā tas ir šajā lietā, tai ir bijusi svarīga loma šajā administratīvajā procesā, konkrētāk – iesniedzot sūdzību, kura izraisīja apstrīdētā lēmuma pieņemšanu.
2)      Par tiešu konkurenci starp prasītāju un “Wizz Air”
58      Prasītāja uzskata, ka tā un Wizz Air
tieši konkurēja piecos maršrutos no lidostas – ar tādu pamatojumu, ka šie maršruti apkalpoja tās pašas lidostas vai lidostas, kas atrodas mazāk nekā 100 km attālumā, proti, Vācijā – maršrutā, kas apkalpo lidojumus uz Diseldorfu (prasītāja apkalpoja lidojumus uz Diseldorfu, un Wizz Air – uz Dortmundi, kas atrodas 70 km attālumā (pa sauszemes ceļu) viena no otras) –, un Itālijā – maršrutos, kas apkalpo lidojumus uz Venēciju (prasītāja apkalpoja lidojumus uz Venēciju, un Wizz Air – uz Trevizo, kas atrodas 41 km attālumā (pa sauszemes ceļu) viena no otras), uz Bergamo‑Milānu, uz Boloņu (prasītāja apkalpoja lidojumus uz Boloņu, un Wizz Air – uz Forli, kas atrodas 73 km attālumā (pa sauszemes ceļu) viena no otras) un uz Romu.
59      Attiecībā uz šo jautājumu Tiesa ir nospriedusi, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi pienākumu norādīt pamatojumu, atzīdama, ka Wizz Air un prasītāja bija konkurentes piecos maršrutos ar izlidošanu no lidostas – ar tādu pamatojumu, ka šie maršruti apkalpoja tās pašas lidostas vai lidostas, kas atrodas mazāk nekā 100 km attālumā –,
bet nenorādīdama iemeslus, kuru dēļ tā nav piekritusi AITTV argumentiem, ar kuriem tā apšaubīja, ka pastāvētu šāda konkurence, jo Wizz Air un prasītāja
citastarp izmantoja atšķirīgus komercdarbības modeļus, kā arī lidmašīnu floti ar atšķirīgiem tehniskajiem parametriem (apelācijas instances sprieduma 66. un 70. punkts).
60      Attiecībā, pirmkārt, uz AITTV argumentu, ka prasītājas darbība un Wizz Air darbība bija balstītas uz atšķirīgiem komercdarbības modeļiem, pusēm nav strīda par to, ka prasītāja bija izvēlējusies modeli, kurā tiek izmantots starptautisks darbības centrs (hub and spoke), savukārt Wizz Air – modeli, kurā tiek izmantots tīkls “no punkta uz punktu”.
61      Šajā ziņā ir jāprecizē, ka starptautiskais darbības centrs ir lidojumu konfigurācija, kas dod iespēju piedāvāt pasažieriem maršrutu no galvenās lidostas, piemēram, kādas starptautiskās lidostas, uz sekundārām lidostām, piemēram, reģionālām lidostām. Savukārt modelis, kurā tiek izmantots tīkls “no punkta uz punktu”, ir konfigurēts tādējādi, ka dažādie galamērķi ir savstarpēji tieši saistīti.
62      No judikatūras ir izsecināms, ka pieņemamības pārbaudes vajadzībām
pietiek ar konstatējumu, ka prasītāja bija konkurente ieguvējai no kritizētajiem valsts pasākumiem, ciktāl šie divi uzņēmumi tieši vai netieši sniedza regulārus pasažieru aviopārvadājumu pakalpojumus no kādas no tuvumā esošām lidostām vai uz tām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 28. marts, Ryanair/Komisija, T‑123/09, EU:T:2012:164, 72. punkts un tajā minētā judikatūra).
63      Turklāt Vispārējā tiesa jau ir nospriedusi, ka konkurences esība vēl neizslēdz starp lidsabiedrībām, kuras izmanto komercdarbības modeli, kurā tiek izmantots starptautisks darbības centrs, un lidsabiedrībām, kuras darbojas atbilstoši modelim, kurā tiek izmantots tīkls “no punkta uz punktu” (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 18. oktobris, Wizz Air Hungary/Komisija (TAROM; Covid 19), T‑332/21, nav publicēts, EU:T:2023:645, 156. punkts).
64      Šajā gadījumā, ciktāl prasītāja un Wizz Air nodrošināja lidojumus maršrutos, kas apkalpo vienas un tās pašas lidostas vai lidostas, kas atrodas mazāk nekā 100 km attālumā, potenciālie klienti varēja izvēlēties starp pakalpojumiem, kurus piedāvāja katra no tām. Papildus tam konkurence nenozīmē, ka tiek piedāvāti identiski produkti vai pakalpojumi, bet gan to, ka tiek apmierinātas līdzvērtīgas vajadzības, tas ir, šajā gadījumā dot iespēju klientiem nokļūt konkrētā galamērķī.
65      Līdz ar to apstāklis, ka prasītāja un Wizz Air izmantoja atšķirīgus komercdarbības modeļus, neizslēdz to, ka tās savstarpēji konkurēja.
66      Otrkārt, AITTV minētais apstāklis, ka Wizz Air un prasītājas lidmašīnu flotes atšķīrās tehnisko parametru ziņā un tas deva Wizz Air iespēju izmantot lielapjoma ekonomiju, nav nozīmīgs, lai konstatētu, vai šīs divas lidsabiedrības bija konkurentes, jo šīs atšķirības neietekmē pasažieru iespējas izvēlēties starp šiem diviem pārvadātājiem. Tāpat apstāklis, ka prasītāja īstenoja papildu darbību ar augstām izmaksām, nekādi neietekmē ar pasažieru aviopārvadājumiem saistītos papildpakalpojumus, un šīs divas lidsabiedrības savstarpēji konkurēja.
67      Treškārt, AITTV minētais apstāklis, ka pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienas un šīs prasības celšanas dienas prasītāja jau ilgu laiku iepriekš bija nomainījusi komercdarbības modeli, un tas, ka abas lidsabiedrības turpmāk savu darbību īstenos no atšķirīgām lidostām un atšķirīgā veidā, nav nozīmīgi. Proti, kā būtībā jau norādīts šā sprieduma 55. punktā, lai pierādītu individuālo skārumu, prasītājai ir jāpierāda, ka tā faktiski konkurēja ar Wizz Air laikā, kad 2008. un 2010. gada vienošanās radīja sekas, nevis apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienā vai šīs prasības celšanas dienā.
68      Šādos apstākļos visi AITTV argumenti ir jānoraida, turklāt nav nepieciešams pārbaudīt to pieņemamību, ko apšauba prasītāja.
69      Turklāt savos apsvērumos par apelācijas instances spriedumu Komisija apgalvo, ka prasītāja un Wizz Air konkurēja tikai divos maršrutos, proti, maršrutos, kas apkalpo Bergamo‑Milānu un Romu. Attiecībā uz pārējiem maršrutiem prasītājai esot vajadzējis sniegt citu informāciju, lai pierādītu, ka lidostas bija aizstājamas, jo
tikai tas, ka tās atrodas mazāk nekā 100 km viena no otras, šajā ziņā nebija pietiekams.
70      Komisija uzsver, ka attiecībā uz šo jautājumu 2019. gada 5. jūlija lēmumā C(2019) 4990 final attiecībā uz valsts atbalstu SA.46373 (2019/NN) – Vācija – Darbības atbalsts Dortmundes lidostai (OV 2020, C 43, 1. lpp.) tā ir paudusi uzskatu, ka varēja apgalvot ka, stingri vērtējot, Diseldorfas un Dortmundes lidostas neatradās vienā un tajā pašā interešu zonā.
71      Tomēr, pirmkārt, Komisijas apgalvojums šā sprieduma 70. punktā minētajā lēmumā nebija formulēts kategoriskā veidā, līdz ar to no tā nevar izsecināt, ka Komisija faktiski pierādījusi, ka šīs divas lidostas neietilpa vienā un tajā pašā interešu zonā. Otrkārt, ir konstatējams, ka, pieņemot lēmumu par procedūras sākšanu, Komisija uzskatīja, ka prasītāja un Wizz Air konkurēja maršrutos, kas apkalpo lidojumus uz Diseldorfu, Venēciju Bergamo‑Milānu, Boloņu un Romu un tādējādi kā konkrēto tirgu bija definējusi aviopārvadājumos apkalpoto pilsētu pāri. Tādējādi tā implicīti, bet noteikti ir atzinusi, ka tādas ģeogrāfiski savstarpēji tuvas lidostas, piemēram, Diseldorfa un Dortmunde, Boloņa un Forli vai Venēcija un Trevizo ir savstarpēji aizstājamas, turklāt atbilstoši tās lēmumu pieņemšanas praksei konkurences jomā. Proti, vispirms jāatzīmē, ka ģeogrāfiskais tuvums starp Hānas “Frankfurtes” lidostu un Frankfurtes pie Mainas lidostu (115 km) un apstāklis, ka pirmā līdz ar to atrodoties otrās interešu zonā, labākajā gadījumā varētu pierādīt konkurences attiecību starp abām šīm lidostām esību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 12. aprīlis, Deutsche Lufthansa/Komisija, T‑492/15, EU:T:2019:252, 159. punkts).
72      Tātad prasītāja ir pamatoti balstījusies uz apstākli, ka Dortmundes un Diseldorfas lidostas, Boloņas un Forli lidostas, kā arī Venēcijas un Trevizo lidostas atradās mazāk nekā 100 km attālumā viena no otras un bija uzskatāmas kā savstarpēji aizstājamas un tātad bija uzskatāms, ka tā konkurēja ar Wizz Air maršrutos, kas apkalpo šīs lidostas.
73      Līdz ar to ir uzskatāms, ka Wizz Air un prasītāja bija tiešas konkurentes piecos maršrutos, kas savieno vienas un tās pašas lidostas vai lidostas, kas atrodas mazāk nekā 100 km attālumā, proti, Vācijas gadījumā – maršrutā, kas apkalpo Diseldorfu, un Itālijas gadījumā – maršrutos, kas apkalpo Venēciju, Bergamo‑Milānu, Boloņu un Romu.
3)      Par netiešu konkurenci starp prasītāju un “Wizz Air”
74      Prasītāja apgalvo, ka tā netieši konkurēja ar Wizz Air arī piecos citos maršrutos, kas identificējami pēc attiecīgās 200 km plašās apkalpošanas teritorijas. Proti, prasītāja uzskata, ka, apkalpojot lidojumus uz Dortmundi, Venēciju, Bergamo‑Milānu un Forli, Wizz Air ar to konkurēja arī savos maršrutos uz Frankfurti (Vācija) (kas atrodas 222 km attālumā (pa sauszemes ceļu) no Dortmundes), Veronu (Itālija) (kura atrodas 121 km attālumā (pa sauszemes ceļu) no Venēcijas), Turīnu (Itālija) (kas atrodas 185 km attālumā (pa sauszemes ceļu) no Bergamo‑Milānas), Florenci (Itālija) (kura atrodas 109 km attālumā (pa sauszemes ceļu) no Forli) un Ankonu (Itālija) (kas atrodas 166 km attālumā (pa sauszemes ceļu) no Forli).
75      Šajā ziņā ir jāpiebilst, ka savos apsvērumos par apelācijas instances spriedumu prasītāja min principus, kurus Vispārējā tiesa izmantojusi 2019. gada 12. aprīļa spriedumā Deutsche Lufthansa/Komisija (T‑492/15, EU:T:2019:252, 159. punkts), kuri atgādināti šā sprieduma 71. punktā. Tā arī norāda, ka Komisijas pieņemtie lēmumi liecina, ka lidostas, starp kurām lidojums ilgst vienu stundu vai pat vienu stundu un trīsdesmit minūtes, varēja būt uzskatāmas par tuvējām lidostām.
76      Tomēr nākas konstatēt, ka visas lidostas, kuras minējusi prasītāja un kuras norādītas arī šā sprieduma 74. punktā, atrodas attālumā, kas pārsniedz 115 km vai vienu stundu un trīsdesmit minūtes. Konkrētāk, Forli un Florences gadījumā, lai gan šīs pilsētas atrodas mazāk nekā 115 km attālumā viena no otras, maršrutā starp tām ir jārēķinās ar vairāk nekā vienu stundu un trīsdesmit minūtēm.
77      Prasītājas arguments, ka kopš finanšu krīzes pasažieri esot gatavi doties līdz pat 200 km attālumā, lai varētu izmantot lētākas biļetes lidojumam, nav balstīts ne uz vienu konkrētu pierādījumu.
78      Turklāt prasītāja pati apkalpoja gan lidojumus uz Turīnu un Bergamo, gan uz Bergamo un Veronu, gan uz Veronu un Venēciju, gan arī uz Boloņu un Florenci, tas ir, uz pilsētu pāriem, kas atrodas vienā un tajā pašā 200 km plašajā apkalpošanas teritorijā, lai gan prasītāja apgalvo, ka šie galamērķi ir savstarpēji aizstājami. Šis apstāklis var radīt šaubas par apgalvotās “netiešās konkurences” starp prasītāju un Wizz Air nozīmīgumu šajos [pilsētu] pāros.
79      Līdz ar to prasītāja nav sniegusi juridiski pietiekamus pierādījumus par to, ka tā netieši konkurēja ar Wizz Air piecos papildu maršrutos, kuri minēti šā sprieduma 74. punktā.
4)      Par prasītājas īpašo statusu
80      Prasītāja apgalvo, ka tai bija īpašs statuss salīdzinājumā ar pārējām lidsabiedrībām, kuras darbojas lidostā, ciktāl, pirmkārt, tā esot bijusi vienīgā lidsabiedrība no tām, kas darbojās lidostā, kura bija tādā mērā pakļauta Wizz Air konkurencei, otrkārt, lidostas darbība bija orientēta uz tās darbību un, treškārt, tās konkurētspēju ietekmēja konkurence, ko īstenoja Wizz Air, kura bija ieguvēja no 2008. un 2010. gada vienošanās dokumentiem, un par to liecinot tās rentabilitātes samazināšanās, kā arī negūtā peļņa, kuras cēlonis bija tas, ka tai nebija iespējams pārņemt divus maršrutus no lidostas uz Itālijas ziemeļiem.
81      Komisija apgalvo, ka tiesvedībā, kurā taisīts sākotnējais spriedums, prasītāja nav norādījusi uz apgalvotu negūto peļņu, lai pierādītu kaitējumu savai konkurētspējai, un tādēļ nevar to darīt saistībā ar šo tiesvedību.
82      Pirmām kārtām, ir konstatējams, ka piecos maršrutos, kuros prasītāja un Wizz Air bija tiešas konkurentes, arī Blue Air veica lidojumus uz Romu, un līdz ar to arī šī lidsabiedrība bija pakļauta Wizz Air konkurencei. Lai gan, kā norāda prasītāja, Blue Air nepiedāvāja regulārus lidojumus, tomēr tā piedāvāja plašai sabiedrībai pārvadājumus starp šīm divām pilsētām, un līdz ar to pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, ir uzskatāms, ka tās savstarpēji konkurēja.
83      Turklāt arī Malév bija pakļauta Wizz Air tiešai konkurencei, proti, maršrutā uz Budapeštu (Ungārija).
84      Visbeidzot, prasītāja no lidostas apkalpoja tikai 5 no 32 galamērķiem, kuros pēdējā minētā bija pakļauta Wizz Air konkurencei.
85      No tā ir izsecināms, ka, pirmkārt, prasītāja nebija vienīgā lidsabiedrība, kas darbojās lidostā un tieši konkurēja ar Wizz Air. Otrkārt, tā nav pierādījusi, ka maršruti, kuros tā tieši konkurēja ar Wizz Air, saimnieciski bija svarīgāki nekā maršruti, kurus Wizz Air dalīja ar lidsabiedrībām, kuras minētas šā sprieduma 82. un 83. punktā. Šādos apstākļos tas vien, ka prasītāja bija pakļauta šādai konkurencei lielākā skaitā maršrutu nekā minētās lidsabiedrības, nav uzskatāms par atšķirību, kas būtu pietiekama, lai pamatotu to, ka tai bija īpašs statuss.
86      Otrām kārtām, lidostas darbība bija orientēta uz prasītājas darbību (skat. apstrīdētā lēmuma 352. apsvērumu). Šis konstatējums, tāpat kā attiecībā uz Rumāniju norādītais, ka “prasītājas izvēlētais darbības modelis, kurā tiek izmantots starptautisks darbības centrs (hub and spoke), izraisīja situāciju, kurā stundās, kad notika [prasītājas] pasažieru ielidošanas, lidostas noslogotība bija gandrīz izsmelta, bet pārējās stundās noslogotība bija nepietiekama” (skat. apstrīdētā lēmuma 95. apsvērumu), saprātīgi spriežot, ļauj secināt, ka 2008. gadā prasītāja bija galvenais operators lidostā pasažieru plūsmas ziņā.
87      Turklāt apgalvojums, ka minētajā gadā prasītāja bija nodrošinājusi 38 % no AITTV ieņēmumiem, gan nav balstīts uz pierādījumiem un ir minēts tikai apstrīdētā lēmuma 112. apsvērumā, kas ir daļa no prasītājas iesniegtajiem apsvērumiem. Tomēr šo faktu nav noliegusi nedz Komisija, nedz personas, kas iestājušās lietā. Ņemot vērā šā sprieduma 86. punktā konstatēto, šis skaitlis šķiet reālistisks.
88      Apstāklis, ka prasītājas pamatdarbība laikposmā no 2000. līdz 2013. gadam, proti, vairāk nekā 90 % no tās apgrozījuma, bija saistīta ar lidostā īstenoto starptautiskā darbības centra modeli, gan nav balstīts uz pierādījumiem, bet arī pret to nav iebildusi nedz Komisija, nedz personas, kas iestājušās lietā.
89      No izklāstīto apsvērumu kopuma izriet, ka lidostas darbība bija orientēta uz prasītājas darbību un ka 90 % no lidostas apgrozījuma nodrošināja prasītāja. Tomēr, kā Tiesa norādījusi apelācijas instances sprieduma 89. punktā, šādi pierādījumi nav pietiekami, lai varētu atzīt, ka prasītājai ir īpašs statuss.
90      Tātad, trešām kārtām, ir jāpārliecinās, vai prasītāja ir pierādījusi, ka tās konkurētspēju būtiski ietekmēja konkurence, ko īstenoja Wizz Air, kura ir ieguvēja no 2008. un 2010. gada vienošanās dokumentiem
91      Pirmkārt, attiecībā uz apgalvoto prasītājas negūto peļņu Tiesa būtībā ir nospriedusi, ka, tā kā nebija norādīts, ka tikai prasības pieteikuma A.8. pielikumā, kurā pēdējā minētā iekļāva tikai vispārīgu atsauci, Vispārējā tiesa ir izdarījusi tiesību kļūdu, sākotnējā sprieduma 77. punktā
balstīdamās uz to, ka runa ir par šādu trūkumu, kas izriet no tā, ka prasītājai nebija iespējams pārņemt divus maršrutus ar izlidošanu no lidostas uz Itālijas ziemeļiem, kurus nodrošināja Alitalia un Alpi Eagles (apelācijas instances sprieduma 75., 77. un 78. punkts).
92      Kā liecina judikatūra, Vispārējai tiesai nevar būt pienākums veikt pamatu un argumentu pārformulēšanu no prasītājas puses, apkopojot tās procesuālajos rakstos ietvertu izkaisītu informāciju, vai pretējā gadījumā šos pamatus un argumentus papildināt, pārveidot vai sadalīt (spriedums, 2025. gada 30. aprīlis, Deutsche Lufthansa/Komisija, T‑218/18 RENV, nav publicēts, EU:T:2025:431, 40. punkts).
93      Tādā pašā veidā Savienības tiesai nav pienākuma teoretizēt par argumentāciju un konkrētiem apsvērumiem par faktiem vai tiesību jautājumiem, uz kuriem ir balstīta prasība (spriedums, 2025. gada 30. aprīlis, Deutsche Lufthansa/Komisija, T‑218/18 RENV, nav publicēts, EU:T:2025:431, 41. punkts).
94      Šajā gadījumā, kā Tiesa norādījusi apelācijas instances sprieduma 75. punktā, prasības pieteikumā prasītāja nav tieši formulējusi argumentu, kurā konkrēti būtu norādīta negūta peļņa, ko būtu izraisījusi tās neiespējamība pārņemt divus maršrutus no lidostas uz Itālijas ziemeļiem, ko tā turklāt ir apstiprinājusi savos apsvērumos par apelācijas instances spriedumu.
95      2022. gada 11. marta atbildē uz procesa organizatorisko pasākumu prasītāja gan faktiski ir minējusi zaudēto peļņu. Tomēr šajā atbildē tā ir iekļāvusi tikai vispārīgu apgalvojumu, kas nav balstīts uz pierādījumiem, turklāt tā nav minējusi lidsabiedrības Alitalia un Alpi Eagles.
96      Tātad ir konstatējams, ka tiesvedībā, kurā taisīts sākotnējais spriedums, prasītāja nav izvirzījusi derīgus prasījumus par negūtu peļņu, lai pierādītu savas konkurētspējas būtisku skārumu.
97      Saskaņā ar judikatūru šādos apstākļos pēc Tiesas sprieduma par lietas nodošanu atpakaļ puses principā nav tiesīgas izvirzīt pamatus, kurus prasītāja vēl nebūtu izvirzījusi tiesvedībā, kurā taisīts Vispārējās tiesas spriedums, ko atcēlusi Tiesa (skat. spriedumu, 2024. gada 24. oktobris, Komisija/Intel Corporation, C‑240/22 P, EU:C:2024:915, 101. punkts un tajā minētā judikatūra), nav pieņemami tikai šajā tiesvedībā pirmoreiz apgalvot par negūtu peļņu.
98      Otrkārt, attiecībā uz apgalvoto prasītājas rentabilitātes samazinājumu
Tiesa ir nospriedusi, ka šis Vispārējās tiesas konstatējums, ka laikposmā no 2008. līdz 2010. gadam prasītājas neto rentabilitāte piecos maršrutos ar izlidošanu lidostas bija samazinājusies, proti, četros maršrutos uz Itāliju par 52 %, bet maršrutos uz Diseldorfu – par 57 %, izriet no prasības pieteikuma A.7. pielikuma sagrozīšanas. Proti, šie procentuālie skaitļi neatspoguļo rentabilitātes mazināšanos šajos maršrutos, bet ir ekvivalenti attiecībai starp rentabilitāti minētajos maršrutos 2010. gadā un rentabilitāti tajos pašos maršrutos 2008. gadā, ko prasītāja
pati atzinusi atbildes rakstā uz apelācijas sūdzību (apelācijas instances sprieduma 79. un 80. punkts).
99      Tiesa ir piebildusi, ka no A.7. pielikuma izriet, ka šajā pašā laikposmā rentabilitāte vairākos prasītājas nodrošinātos maršrutos ar izlidošanu no lidostas, par kuriem Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka pēdējā minētā sabiedrība nebija pierādījusi, ka tā konkurētu ar Wizz Air, samazinājās tikpat daudz, ja ne vēl vairāk, kā rentabilitāte maršrutos, kuros prasītāja tieši konkurēja ar Wizz Air (apelācijas instances sprieduma 81. punkts).
100    Turklāt, ņemot vērā šādu vispārējās rentabilitātes samazināšanos prasītāja nodrošinātajos maršrutos ar izlidošanu no lidostas, sākotnējā sprieduma 80. punktā Vispārējā tiesa nevarēja aprobežoties ar norādi, ka šīs lidsabiedrības iesniegtie pierādījumi – lai pierādītu, ka 2008. un 2010. gada vienošanās varēja būtiski ietekmēt tās konkurētspēju attiecīgajos tirgos, – netika apšaubīta ar argumentiem, lai pierādītu, ka šo samazināšanos varēja būt izraisījuši citi faktori, piemēram, minētās lidsabiedrības apgalvoti novecojušais komercdarbības modelis, šīs sabiedrības konkurence nevis ar Wizz Air, bet ar citām lidsabiedrībām, vai pasaules finanšu krīze, neņemot vērā šos argumentus un – jebkurā gadījumā – neizskaidrojot iemeslus, kuru dēļ minētos argumentus nācās noraidīt (apelācijas instances sprieduma 83. punkts).
101    Jānorāda, ka prasības pieteikuma A.7. pielikums ietver trīs tabulas par prasītājas neto rentabilitāti; pirmā no tām attiecas uz maršrutiem uz Itāliju, otrajā runa ir par maršrutiem uz Vāciju, bet trešajā ir norādīta prasītājas ar šīm divām valstīm saistītā neto rentabilitāte kopumā.
102    Vispirms – tabula par maršrutiem uz Itāliju sastāv no trim iedaļām. Pirmajā iedaļā ir sagrupēti maršruti no lidostas ar galamērķiem vairākās Itālijas pilsētās, kuros konkurence starp prasītāju un Wizz Air bija tieša, proti, uz Venēciju, Bergamo‑Milānu, Boloņu un Romu. Šī tabula liecina, ka 2008. gadā prasītājas neto rentabilitāte sasniedza 6 283 004 EUR, savukārt 2010. gadā neto rentabilitāte bija 3 284 168 EUR. Tātad neto rentabilitāte bija kritusies par 2 998 836 EUR jeb aptuveni 47,7 %.
103    Otrajā iedaļā ir apvienoti maršruti no lidostas ar galamērķi citās Itālijas pilsētās, kuros, kā apgalvo prasītāja, konkurence starp prasītāju un Wizz Air bija netieša, proti, uz Veronu, Turīnu, Florenci un Ankonu. Tabulā ir redzams, ka 2008. gadā prasītājas neto rentabilitāte sasniedza 5 491 547 EUR, savukārt 2010. gadā neto rentabilitāte bija 2 860 455 EUR. Tātad neto rentabilitāte bija kritusies par 2 631 092 EUR jeb aptuveni 47,9 %. Citādi sakot, kritums bija vienāds vai pat nedaudz lielāks par kritumu maršrutos, kuros konkurence starp prasītāju un Wizz Air bija tieša.
104    Trešā iedaļa attiecas uz vienu maršrutu no lidostas ar galamērķi vienā Itālijas pilsētā bez konkurences starp prasītāju un Wizz Air, proti, uz Bari. Tabula liecina, ka 2008. gadā prasītājas neto rentabilitāte sasniedza 942 446 EUR, savukārt 2010. gadā neto rentabilitāte bija 700 735 EUR. Tātad neto rentabilitāte bija kritusies par 241 711 EUR jeb aptuveni 25,6 %.
105    Arī tabula attiecībā uz maršrutiem uz Vāciju sastāv no trim iedaļām. Pirmā iedaļa attiecas uz vienu maršrutu no lidostas uz galamērķi Diseldorfā, kurā konkurence starp prasītāju un Wizz Air bija tieša. Kā liecina šī tabula, 2008. gadā prasītājas neto rentabilitāte sasniedza 1 999 972 EUR. Neto rentabilitāte 2009. gadā samazinājās līdz 945 533 EUR. Tātad neto rentabilitāte bija kritusies par 1 054 439 EUR jeb aptuveni 52 %. Tomēr 2010. gadā tā palielinājās līdz 1 141 446 EUR. Līdz ar to neto rentabilitātes kritums no 2008. līdz 2010. gadam bija 858 526 EUR jeb aptuveni 42,9 %.
106    Otrā iedaļa attiecas uz vienu maršrutu no lidostas ar galamērķi Frankfurtē, kurā, kā apgalvo prasītāja, konkurence starp prasītāju un Wizz Air bija netieša. Tā kā lidojumi uz Frankfurti 2010. gadā tika izbeigti, ir pieejami tikai dati par 2008. un 2009. gadu. Tabulā ir redzams, ka 2008. gadā prasītājas neto rentabilitāte sasniedza 2 526 048 EUR, savukārt 2009. gadā neto rentabilitāte bija 77 863 EUR. Tātad neto rentabilitāte bija kritusies par 2 448 185 EUR jeb aptuveni 96,9 %. Citādi sakot, kritums šajā maršrutā bija ievērojami lielāks par kritumu maršrutos, kuros konkurence starp prasītāju un Wizz Air bija tieša.
107    Trešajā iedaļā ir apvienoti maršruti no lidostas ar galamērķiem Vācijas pilsētās bez konkurences starp prasītāju un Wizz Air. Tabula liecina, ka 2008. gadā prasītājas neto rentabilitāte sasniedza 4 993 157 EUR, savukārt 2010. gadā neto rentabilitāte bija 2 110 978 EUR. Tātad neto rentabilitāte bija kritusies par 2 882 179 EUR jeb aptuveni 57,7 %. Šis kritums bija ievērojami lielāks par kritumu maršrutos, kuros konkurence starp prasītāju un Wizz Air bija tieša.
108    Visbeidzot, arī kopsavilkuma tabula sastāv no trim iedaļām. Pirmā iedaļa attiecas uz maršrutiem, kuros konkurence starp prasītāju un Wizz Air bija tieša. Šī tabula liecina, ka atšķirība prasītājas neto rentabilitātē starp 2008. gadu (8 282 976 EUR) un 2010. gadu (4 425 613 EUR) bija 3 857 363 EUR, tātad tā bija kritusies par aptuveni 46,5 %. Otrajā iedaļā ir apvienoti maršruti, kuros, kā apgalvo prasītāja, konkurence starp prasītāju un Wizz Air bija netieša. Šajā tabulā ir norādīts, ka atšķirība (kritums) starp prasītājas neto rentabilitāti 2008. gadā (8 017 595 EUR) un 2010. gadā (2 860 455 EUR) bija 5 157 140 EUR jeb aptuveni 64,3 %. Trešajā iedaļā ir apvienoti maršruti bez konkurences starp prasītāju un Wizz Air. Tabula liecina, ka atšķirība (kritums) starp prasītājas neto rentabilitāti 2008. gadā (6 590 638 EUR) un 2010. gadā (3 219 578 EUR) bija 3 371 060 EUR jeb aptuveni 51,1 %.
109    Turklāt ir jāatgādina: kā jau konstatēts šā sprieduma 79. punktā, lai gan prasītāja apgalvoja, ka tā netieši konkurēja ar Wizz Air maršrutos uz, pirmkārt, Veronu, Turīnu, Florenci un Ankonu un, otrkārt, Frankfurti, tai nav izdevies pierādīt, ka tā šajos maršrutos faktiski konkurēja ar Wizz Air.
110    No šo datu kopuma ir izsecināms, ka laikposmā no 2008. līdz 2010. gadam prasītājas neto rentabilitāte visos maršrutos, kurus tā nodrošināja no lidostas, ievērojami kritās; izņēmums bija maršruts uz Bari, kurā samazinājums nebija būtisks. Turklāt attiecībā uz maršrutiem, kuros prasītāja nekonkurēja ar Wizz Air, izņemot maršrutu uz Bari, prasītājas neto rentabilitātes kritums bija nedaudz vai pat ievērojami lielāks par kritumu maršrutos, kuros šīs divas lidsabiedrības bija tiešas konkurentes.
111    Tā kā prasītājas neto rentabilitātes kritums maršrutos, kuros tā nekonkurēja ar Wizz Air, izņemot maršrutu uz Bari, bija lielāks nekā kritums maršrutos, kuros tā konkurēja ar šo lidsabiedrību, prasītāja nav pierādījusi, ka konkurence, ko īstenoja Wizz Air, kura bija ieguvēja no 2008. un 2010. gada vienošanās dokumentiem, bija ietekmējusi tās rentabilitāti.
112    Ciktāl, kā būtībā liecina šā sprieduma 100. punkts, Tiesa ir atzinusi, ka Vispārējā tiesa, lai secinātu par būtisku kaitējumu prasītājas konkurētspējai, nevarēja tikai konstatēt rentabilitātes kritumu maršrutos, kurus prasītāja nodrošināja no lidostas un kuros tā tieši konkurēja ar Wizz Air, ir jāpārliecinās, vai prasītājas rentabilitātes kritumu var izskaidrot citi faktori, piemēram, apgalvoti novecojis komercdarbības modelis, prasītājas konkurence ar citām lidsabiedrībām (bez Wizz Air) vai finanšu krīze pasaulē.
113    Pirmkārt, attiecībā uz komercdarbības modeli ar starptautisko darbības centru, kuru prasītāja izmantoja strīdīgo pasākumu laikā, prasītājas reorganizācijas plāns, ko izstrādāja tās maksātnespējas administrators, liecina, ka šis modelis nozīmēja regulāru lidojumu piedāvāšanu, kam bija nepieciešams liels skaits pastāvīgo darbinieku, prasītājai piederošu lidmašīnu un nomātu lidmašīnu flote, un tas bija saistīts ar lielām ekspluatācijas izmaksām apstākļos, kad nebija noteiktības par ieņēmumiem. Turklāt šajā plānā ir uzsvērts, ka prasītājai bija daudzi trūkumi, piemēram, iepriekšējās paaudzes dzinēju izmantošana, kas nozīmēja lielāku degvielas patēriņu nekā pēdējās paaudzes dzinējos, lidmašīnu flotes ierobežots apjoms – salīdzinājumā ar pārrobežu koncerniem, kuri darbojas šajā nozarē, – un nepietiekams finansējums attīstībai.
114    Turpretī Wizz Air, kas izmantoja komercdarbības modeli “no punkta uz punktu”, izmantoja tikai
vienu lielas un mūsdienīgas lidmašīnas veidu ar mazāku degvielas patēriņu un piedāvāja tikai vienu pasažieru klasi.
115    Tātad, kā šajā kontekstā pamatoti apgalvo AITTV, komercdarbības modelis ar starptautisko darbības centru, kuru prasītāja izmantoja lietai nozīmīgo apstākļu laikā, nedeva tai iespēju panākt tādu pašu lielapjoma ekonomiju, kādu nodrošināja, piemēram, Wizz Air, kuras izmantotās lidmašīnas bija lielākas, mūsdienīgākas un ekonomiskākas nekā prasītājas izmantotās.
116    Turklāt ir jānorāda, ka pēc prasītājas piespiedu reorganizācijas tā 2013. gada jūnijā nomainīja komercdarbības modeli un tātad pārtrauca piedāvāt pakalpojumus lidostā ar starptautisko darbības centru. Proti, kopš tā laika tā piedāvā čārterlidojumus, savienotos lidojumus un lidmašīnu nomu ar vai bez apkalpes. Tas liecina, ka prasītājas komercdarbības modelis nebija pietiekoši iedarbīgs.
117    Tātad prasītājas komercdarbības modelis varēja arī būt viens no faktoriem, kas izskaidro vispārējo rentabilitātes kritumu maršrutos, ko tā nodrošināja no lidostas.
118    Otrkārt, attiecībā uz konkurenci ar citām lidsabiedrībām (bez Wizz Air), kā jau atgādināts šā sprieduma 100. punktā, Tiesa pārmeta Vispārējai tiesai, ka tā nebija pārliecinājusies, vai vispārējam rentabilitātes kritumam maršrutos, kurus prasītāja nodrošināja no lidostas, nevarēja būt tāds cēlonis kā konkurence, ko īstenoja citas lidsabiedrības (bez Wizz Air).
119    Kā liecina lēmuma par procedūras sākšanu 9. apsvērums, laikposmā no 2007. līdz 2009. gadam lidojumus no vai uz lidostu veica trīspadsmit lidsabiedrības, tostarp prasītāja. Turklāt prasītāja savā prasības pieteikumā ir apgalvojusi, ka laikposmā no 2007. līdz 2009. gadam tā apkalpoja 32 galamērķus valstī vai citviet Eiropā.
120    Savos apsvērumos par apelācijas instances spriedumu prasītāja nepiekrīt tam, ka maršrutos, kuros tā konkurēja ar Wizz Air tā būtu saskārusies ar ievērojamu konkurenci no citu lidsabiedrību (bez Wizz Air) puses. Konkrētāk, tā noliedz, ka būtu konkurējusi ar Blue Air un Malév, un uzskata, ka konkurence ar Lufthansa bija minimāla.
121    Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, ka prasītāja atzīst, ka arī Blue Air nodrošināja maršrutu Timišoara–Roma, kurā tā konkurēja ar Wizz Air.
122    Vēl – prasītāja arī atzīst, ka tā konkurēja ar Lufthansa maršrutā, kurā tiek apkalpota Minhene (Vācija), tomēr tikai minimālā apjomā.
123    Visbeidzot, prasītāja apgalvo, bet Komisija, Wizz Air un AITTV neiebilst, ka tā nav konkurējusi ar Malév maršrutā, kurā tiek apkalpota Budapešta, jo tā ar to bija noslēgusi vienošanos par kodu kopīgošanu.
124    No tā ir izsecināms, ka uz 32 galamērķiem valstī vai citviet Eiropā, kurus apkalpoja prasītāja, tā ir pierādījusi tikai to, ka tā nekonkurēja tikai ar vienu no divpadsmit pārējām lidsabiedrībām un tikai lidojumos uz vienu no šiem galamērķiem. Taču, tā kā prasītāja nav iesniegusi pierādījumus nedz par tās neto rentabilitāti maršrutos no citām lidostām (izņemot iepriekš minētās), nedz par eventuāliem konkurentiem saistībā ar šiem maršrutiem, nevar izslēgt, ka vispārējais prasītājas neto rentabilitātes kritums maršrutos, kurus prasītāja nodrošināja no šīs lidostas, daļēji ir izskaidrojams ar konkurenci ar citām lidsabiedrībām, kuras darbojās maršrutos, ko neietekmē konkurence ar Wizz Air.
125    Treškārt, lai gan prasītāja ir noliegusi finanšu krīzes ietekmi, nav izslēgts, ka šī krīze varēja ietekmēt tās finansiālo stāvokli.
126    Ceturtkārt, ir jānorāda, ka Wizz Air iestāšanās raksts liecina par to, ka prasītāja piedzīvoja trīs tehniskas problēmas, proti, 2008. gada 22. aprīlī, 2009. gada 28. februārī un 2013. gada 2. februārī. Šādas problēmas, kas divos gadījumos pasažieriem izraisīja miesas bojājumus, varēja mazināt klientu paļāvību uz prasītājas sniegtajiem pakalpojumiem un līdz ar to ietekmēt tās darbības rādītājus.
127    Izklāstīto apsvērumu kopums liecina par to, ka, pirmkārt, nav tā, ka Wizz Air darbība pati par sevi varētu izskaidrot prasītājas neto rentabilitātes kritumu, jo šis kritums tika konstatēts gan maršrutos, kuros tās konkurē tieši, gan maršrutos, kuros tās nekonkurē, un pēdējos minētajos maršrutos
pat bija lielāks. Otrkārt, prasītāja nav iesniegusi informāciju, kas dotu iespēju pierādīt negūtu peļņu vai attīstību, kas būtu mazāk labvēlīga nekā attīstība, kāda būtu novērojama bez 2008. un 2010. gada vienošanās dokumentiem. Visbeidzot, treškārt, prasītājas komercdarbības modelis, konkurence ar citām
lidsabiedrībām, finanšu krīze un prasītājas piedzīvotās tehniskās problēmas arī ir faktori, kuri varētu būt ietekmējuši tās rentabilitāti.
128    Tātad prasītāja nav sniegusi pietiekamus pierādījumus par to, ka tās konkurētspēju būtiski ietekmēja konkurence, ko īstenoja Wizz Air, kura bija ieguvēja no 2008. un 2010. gada vienošanās dokumentiem.
129    Ņemot vērā šā sprieduma 85., 89. un 128. punktā konstatēto, ir jāsecina, ka nosacījums par prasītājas individuālo skārumu 2008. un 2010. gada vienošanos gadījumā nav izpildīts, un līdz ar to, tā kā locus standi atzīšanas nosacījumi ir kumulatīvi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 76. punkts), prasība ir jānoraida kā nepieņemama, ciktāl tā vēlas panākt apstrīdētā lēmuma atcelšanu attiecībā uz 2008. un 2010. gada vienošanās dokumentiem; vērtējums par to, vai minētā lēmuma attiecīgā daļa ir tieši skārusi prasītāju, nav nepieciešams.
b)      Par prasītājas tiešu skārumu saistībā ar 2010. gada AIP
130    Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tāds nosacījums kā LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētais, ka lēmumam, kas ir prasības priekšmets, fiziska vai juridiska persona ir jāskar tieši, nozīmē, ka ir jāizpilda divi kumulatīvi kritēriji, proti, pirmkārt, lai apstrīdētais pasākums tieši ietekmētu attiecīgās personas tiesisko stāvokli un, otrkārt, lai tas nepieļautu nekādu rīcības brīvību šā pasākuma adresātiem, kuri ir atbildīgi par tā īstenošanu, kas ir pavisam automātiska un izriet tikai no Savienības tiesiskā regulējuma, nepiemērojot citus starpnoteikumus (skat. spriedumu, 2018. gada 6. novembris, Scuola Elementare Maria Montessori/Komisija, Komisija/Scuola Elementare Maria Montessori un Komisija/Ferracci, no C‑622/16 P līdz C‑624/16 P, EU:C:2018:873, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
131    Runājot konkrēti par noteikumiem par valsts atbalstu, ir jāuzsver, ka to mērķis ir aizsargāt konkurenci. Tātad šajā jomā tas, ka Komisijas lēmums pilnībā saglabā to valsts pasākumu sekas, par kuriem prasītājs šai iestādei adresētajā sūdzībā apgalvo, ka tie nav saderīgi ar šo mērķi un rada tam nelabvēlīgu konkurences situāciju, ļauj secināt, ka šis lēmums tieši skar tā tiesisko stāvokli, it īpaši tā tiesības, kas izriet no LESD noteikumiem valsts atbalsta jomā, lai ar attiecīgajiem valsts pasākumiem netiktu izkropļota konkurence (skat. spriedumu, 2018. gada 6. novembris, Scuola Elementare Maria Montessori/Komisija, Komisija/Scuola Elementare Maria Montessori un Komisija/Ferracci, no C‑622/16 P līdz C‑624/16 P, EU:C:2018:873, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
132    Proti, tā kā nosacījums par tiešu skārumu nozīmē, ka strīdīgais pasākums rada tiešas sekas prasītāja tiesiskajam stāvoklim, Savienības tiesai ir jāpārbauda, vai prasītājs ir atbilstoši izklāstījis iemeslu, kādēļ Komisijas lēmums var viņam radīt nelabvēlīgu konkurences situāciju un tātad radīt sekas tā tiesiskajam stāvoklim (spriedums, 2018. gada 6. novembris, Scuola Elementare Maria Montessori/Komisija, Komisija/Scuola Elementare Maria Montessori un Komisija/Ferracci, no C‑622/16 P līdz C‑624/16 P, EU:C:2018:873, 47. punkts).
133    Attiecībā uz pirmo kritēriju ir konstatējams, ka prasītāja Vispārējā tiesā apgalvoja un norādīja pamatojumu, ka tā bija īstenojusi darbību, kas salīdzināma ar Wizz Air darbību, un darbojās tajā pašā pakalpojumu tirgū un tajā pašā ģeogrāfiskajā tirgū kā Wizz Air. Turklāt pēdējai minētajai, ievērojot 2010. gada AIP ietvertos noteikumus un it īpaši to, kas paredzēts 2010. gada AIP 7.3. punktā, bija piemērojama maksa, kas bija zemāka par to, kuru varēja piemērot prasītājai.
134    Ir konstatējams, ka Tiesa Vispārējai tiesai pārmet tikai to, ka netika atbildēts uz AITTV pretargumentiem attiecībā uz konstatējumu, ka Wizz Air un prasītāja ir konkurentes (apelācijas instances sprieduma 93. un 94. punkts).
135    Taču uz šiem argumentiem tika atbildēts jau saistībā ar pārbaudi par tiešu konkurenci starp Wizz Air un prasītāju (skat. šā sprieduma 60.–68. punktu).
136    Tomēr Wizz Air savās atbildēs uz Vispārējās tiesas 2022. gada 11. marta procesa organizatoriskajiem pasākumiem pirmoreiz apgalvoja, ka 2010. gada AIP nebija tai piemērojama, jo tā bija noslēgusi vienošanās ar AITTV. Šo argumentu Komisija izmantoja 2022. gada 12. septembra tiesas sēdē un 2025. gada 4. decembra tiesas sēdē, bet Wizz Air atkārtoja gan savos apsvērumos par apelācijas instances spriedumu, gan pēdējā minētajā tiesas sēdē.
137    Proti, 2025. gada 4. decembra tiesas sēdē Komisija un Wizz Air būtībā apgalvoja, ka, lai gan ar 2010. gada vienošanos par ekspluatāciju, tas ir, ar vienu no diviem 2010. gada grozījumiem, tika piešķirtas Wizz Air tādas pašas atlaides kā 2010. gada AIP 7.3. punktā paredzētās, tomēr tai juridiski saistoša bija tieši šī vienošanās, nevis AIP. Turklāt tās piebilda, ka 2010. gada vienošanās par ekspluatāciju tika parakstīta 2010. gada 25. jūnijā, tātad pirms 2010. gada AIP publicēšanas 2010. gada 26. augustā, un līdz ar to gan hronoloģiski, gan juridiski Wizz Air bija piemērojama tieši 2010. gada vienošanās par ekspluatāciju, nevis 2010. gada AIP.
138    Šim argumentam nevar piekrist.
139    Šajā ziņā, pirmkārt, ir jānorāda, ka, lai gan 2010. gada AIP tika publicēta pēc 2010. gada vienošanās par ekspluatāciju parakstīšanas, Komisija apstrīdētā lēmuma 71. apsvērumā ir norādījusi, ka “2010. gada 25. jūnijā 2010. gada vienošanās par ekspluatāciju tika grozītas ar jaunu atlaižu sistēmu, kas atbilda sistēmai, kura bija noteikta 2010. gada [AIP]”. Jāpiebilst, ka Komisija ir precizējusi, ka pēc būtības atlaide, kas piešķirta uz 2010. gada AIP 7.3. punkta pamata vai uz 2010. gada vienošanās par ekspluatāciju pamata bija viena un tā pati. Turklāt jāpiebilst, ka jau maksas, kas tika ieviestas ar 2008. gada vienošanos par ekspluatāciju, tas ir, vienu no 2008. gada vienošanās dokumentiem, atbilda tām, kas norādītas 2008. gada AIP, kā konstatējams apstrīdētā lēmuma 68. apsvērumā.
140    Līdz ar to 2010. gada vienošanās par ekspluatāciju mērķis citastarp bija dot Wizz Air iespēju iegūt vismaz no tādas pašas atlaides kā 2010. gada AIP 7.3. punktā paredzētā un tātad attiecībā uz šo pasākumu šo vienošanos pielāgot minētajai AIP. Tātad tas, ka Wizz Air bija ieguvēja no dažām atlaidēm – drīzāk uz šīs vienošanās pamata, nevis uz AIP pamata –, nav nozīmīgi, jo tā jebkurā gadījumā varēja konkrēti izmantot tādu atlaidi kā 2010. gada AIP 7.3. punktā paredzētā, un tai bija pienākums izpildīt tos pašus kritērijus, kuriem atbilda pārējās lidsabiedrības, kurām bija piemērojama tikai minētā AIP.
141    Otrkārt, ir jānorāda, ka Wizz Air argumentu, ka 2010. gada AIP tai nav piemērojama, nebija izvirzījusi nedz iestāšanās rakstā, nedz administratīvajā procesā. Gluži pretēji: jāpiebilst, ka “pēc tam, kad Rumānijas Satiksmes ministrija iebilda iepriekšminētajiem noteikumiem par cenām, Wizz Air apgalvoja, ka atlaides, kas piemērojamas uz 2010. gada AIP pamata, nav sasniegušas 85 %, bet vidējais piemērojamais samazinājums nepārsniedza 73 %” (skat. apstrīdētā lēmuma 121. apsvērumu).
142    Turklāt administratīvajā procesā Wizz Air apgalvoja, ka 2007., 2008. un 2010. gada AIP “nebija paredzēta tai izdevīga selektivitāte vai priekšrocības un ka tātad arī citas lidsabiedrības [..] būtu varējušas izmantot atlaides tādā pašā apmērā” (skat. apstrīdētā lēmuma 122. apsvērumu).
143    Turklāt Rumānija norādīja: “kā liecina 2010. gada AIP, lidostas maksu maksimālais samazinājums, kas piemērojams sabiedrībai Wizz Air, bija starp 67 % un 72 %” (skat. apstrīdētā lēmuma 100. apsvērumu).
144    Visbeidzot, novērtējumā par 2010. gada AIP selektivitāti Komisija, pirmkārt, norādīja, ka noteikumi par lidostas maksām, atlaidēm un atvieglojumiem bija piemērojami ikvienai lidsabiedrībai, kas izmanto vai varētu izmantot lidostu (skat. apstrīdētā lēmuma 290. apsvērumu), un, otrkārt, apgalvoja, ka citas lidsabiedrības (bez Wizz Air), bija ieguvējas vai būtu varējušas būt ieguvējas no tajā paredzētajām atlaidēm (skat. apstrīdētā lēmuma 292. apsvērumu).
145    No tā ir izsecināms, ka Wizz Air – tāpat kā pārējās lidsabiedrības – varēja izmantot tādas atlaides kā 2010. gada AIP paredzētās un faktiski to arī izdarīja.
146    Šādos apstākļos Komisija un Wizz Air nevar apgalvot, ka 2010. gada AIP nebija piemērojama Wizz Air, lai apšaubītu prasītājas tiešo skārumu.
147    Attiecībā uz otro kritēriju – apstrīdētais lēmums
par 2010. gada AIP pilnīgi automātiski rada tiesiskās sekas, pamatojoties tikai uz Savienības tiesisko regulējumu un nepiemērojot citus starpnoteikumus. Līdz ar to prasība atbilst otrajam no šā sprieduma 130. punktā atgādinātajiem diviem kritērijiem.
148    Šādos apstākļos prasītāja ir tiesīga apšaubīt apstrīdētā lēmuma, ciktāl tajā runa ir par 2010. gada AIP, pamatotību.
C.      Par lietas būtību
1.      Par prasītājas izvirzītajiem pamatiem
149    Prasības pamatojumā prasītāja izvirza četrus pamatus. Ar pirmo pamatu tā apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā ir pieļauta tiesību kļūda attiecībā uz to, ka 2010. gada AIP
nav selektīva. Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka apstrīdētajā lēmumā ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā, tiesību kļūda un nav sniegts pienācīgs pamatojums, ciktāl tajā, tā kā ir kļūdaini piemērots kritērijs par privāto komersantu tirgus ekonomikā, ir secināts, ka ar trešo pasākumu nav piešķirtas neattaisnojamas priekšrocības Wizz Air. Ar trešo pamatu prasītāja apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā un neesot izpildījusi rūpības pienākumu attiecībā uz lidostā apgalvoti praktizētu diskrimināciju pret dažādiem pasažieru pārvadātājiem cenu ziņā, izmantojot strīdīgos pasākumus. Ar ceturto pamatu tā apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā ir pieļauta tiesību kļūda, jo tajā neesot ņemts vērā valsts atbalsts, kas ar 2008. un 2010. gada vienošanās dokumentiem
esot piešķirts Wizz Air drošības maksas atlaides veidā.
150    Neatkarīgi no tā, ka šā sprieduma 139. punktā ir norādīts, ka 2010. gada AIP 7.3. punktā minētā atlaide ir atrodama 2010. gada vienošanās dokumentā par ekspluatāciju, ir jāizvērtē tikai pirmais pamats, kā tas izklāstīts šā sprieduma 129. punktā, ka prasība ir nepieņemama, ciktāl runa ir par 2008. un 2010. gada vienošanās dokumentiem. Tātad otrais un ceturtais pamats, kuros runa ir tikai par 2008. un 2010. gada vienošanās dokumentiem, nav jāizvērtē.
151    Nav nepieciešams aplūkot arī trešo pamatu. Proti, lai gan tā
nosaukums ietver arī atsauci uz 2010. gada AIP, izvirzītajos argumentos faktiski ir minēts tikai Komisijas novērtējums par to, vai pastāv saimnieciska priekšrocība no 2008. gada vienošanās dokumentiem un, konkrētāk, tās vērtējums par minēto vienošanos saderību ar principu par tirgus ekonomikas dalībnieku.
152    Visbeidzot, ir jānorāda, ka prasības pieteikuma ievadā prasītāja apgalvoja, ka, pagarinādama procesu uz deviņiem gadiem, Komisija nebija ievērojusi prasītājas tiesības uz labu pārvaldību. Konkrētāk, Komisija it īpaši neesot ievērojusi prasītājas tiesības uz pieteikumu izskatīšanu samērīgā termiņā atbilstoši Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. panta 1. punktam.
2.      Par pirmo pamatu, ar ko tiek apgalvots par tiesību kļūdu attiecībā uz secinājumu, ka 2010. gada AIP nav selektīva
153    Prasītāja apgalvo, ka 2010. gada AIP ir vienīgais nozīmīgais pasākums, kas veikts attiecībā pret Wizz Air ar nolūku novērtēt aplūkojamo lidostas maksu selektivitāti, ciktāl 2007. un 2008. gada AIP nebija piemērojamas šai lidsabiedrībai. Prasītāja apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā ir konstatējama tiesību kļūda, ciktāl tā secinājusi, ka 2010. gada AIP nebija selektīva, jo Komisija kļūdaini novērtēja kritēriju par selektivitāti LESD 107. panta 1. punkta izpratnē un kļūdaini novērtēja 2010. gada AIP selektivitāti.
154    Konkrētāk, prasītāja pārmet Komisijai, ka tā nav pārbaudījusi, vai 2010. gada AIP paredzēto lidostas maksu samazinājums bija izplānots tādējādi, ka de facto priekšrocības ieguva Wizz Air. Prasītāja apgalvo, ka ar 2010. gada AIP 7.3. punktā minēto jauno lidostas maksu atlaidi līdz pat 85 % bija paredzēts piešķirt selektīvu priekšrocību Wizz Air – vienīgajai lidsabiedrībai lidostā, kas izmantoja lidmašīnas, kuru maksimālais pacelšanās svars (turpmāk – MPS) pārsniedza 70 tonnas un ar kurām tika pārvadāti vairāk nekā 10 000 pasažieru mēnesī.
155    Komisija, kuru atbalsta Wizz Air un AITTV, prasītājas argumentācijai nepiekrīt. Komisija apgalvo, ka tā ir izvērtējusi lidostas maksu un to samazinājumu sistēmas koncepciju un piemērošanu un mēģinājusi konstatēt, vai samazinājumi nediskriminējošā veidā tika piešķirti visām lidsabiedrībām, kas darbojas lidostā. Turklāt tā norāda, ka ar 2010. gada AIP bija paredzētas ne tikai atlaides lidmašīnām, kuru MPS pārsniedz 70 tonnas, bet arī citas atlaides, tostarp atlaides tādām mazākām lidmašīnām, kādas izmanto prasītāja. Šāda nošķiršana esot vispārīgi raksturīga samazinājumu sistēmai, un šie samazinājumi nebija selektīvi.
156    Turklāt Wizz Air neesot bijusi vienīgā lidsabiedrība, kas darbojas lidostā ar nolūku izmantot lidmašīnas ar MPS virs 70 tonnām, un līdz ar to citas lidsabiedrības varēja izmantot samazinājumu, kas paredzēts 2010. gada AIP 7.3. punktā.
a)      Par 2010. gada AIP izvērtēšanu apstrīdētajā lēmumā
157    Apstrīdētā lēmuma 267.–299. apsvērumā Komisija ir pārbaudījusi, vai saistībā ar 2007., 2008. un 2010. gada AIP publicētajām lidostas maksām ir konstatējams valsts atbalsts. Apstrīdētā lēmuma 284.–299. apsvērumā tā ir novērtējusi nosacījumu par selektivitāti.
158    Apstrīdētā lēmuma 289. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka, lai pārbaudītu, vai ar 2007., 2008. un 2010. gada AIP atsevišķām lidsabiedrībām salīdzinājumā ar citām bija radītas priekšrocības, lai gan tās atradās faktiskā un tiesiskā ziņā salīdzināmās situācijā, attiecīgais atsauces punkts bija paredzēts lidostā piemērojamajā regulējumā. Apstrīdētā lēmuma 290. apsvērumā tā šajā ziņā ir norādījusi, ka lidostas maksu sistēma, kā arī atlaides un atvieglojumi bija piemērojami visām lidsabiedrībām, kuras izmantoja vai varēja izmantot lidostu un kuras atbilda attiecīgi 2007., 2008. vai 2010. gada AIP minētajiem nosacījumiem.
159    Apstrīdētā lēmuma 292. apsvērumā Komisija ir piebildusi, ka “piemērojamās atlaides bija dažādas, sākot no 10 % par 250–500 nolaišanās reizēm gadā, t.i., aptuveni piecām nolaišanās reizēm nedēļā”, un ka “attiecīgajā periodā [lidostā] bez Wizz Air darbojās arī vairākas citas [lidsabiedrības], kuru flotē bija attiecīga lieluma lidmašīnas un/vai lidmašīnas, kas veica lidojumus pietiekami bieži, un tāpēc tās guva vai varēja gūt labumu no attiecīgajām atlaidēm”.
160    Apstrīdētā lēmuma 293. un 294. apsvērumā Komisija ir secinājusi, ka 2007., 2008. un 2010. gada AIP paredzētā pamatlikme, atvieglojumi un atlaides nebija selektīvi, jo tie bija piemērojami nediskriminējošā veidā. Tāpēc Komisija ir secinājusi, ka šis pasākums nav uzskatāms par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.
b)      Par 2010. gada AIP novērtēšanas apstrīdētajā lēmumā pamatotību
1)      Ievadapsvērumi
161    Saskaņā ar LESD 107. panta 1. punktu “ar iekšējo tirgu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, ciktāl tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm”.
162    Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru kvalificēšanai par valsts atbalstu ir nepieciešams, lai būtu izpildīts katrs no šādiem nosacījumiem. Pirmkārt, ir jābūt notikušai valsts intervencei vai valsts līdzekļu izmantošanai. Otrkārt, šim pasākumam ir jābūt tādam, kas var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm. Treškārt, ar to ir jāsniedz selektīva priekšrocība tā saņēmējam. Ceturtkārt, tam
ir jārada konkurences izkropļojumi vai jādraud radīt konkurences izkropļojumus (skat. spriedumu, 2016. gada 21. decembris, Komisija/Hansestadt Lübeck, C‑524/14 P, EU:C:2016:971, 40. punkts un tajā minētā judikatūra).
163    No pastāvīgās judikatūras izriet, ka, lai novērtētu nosacījumu par priekšrocības selektivitāti, ir jānosaka, vai konkrētajā tiesiskajā režīmā ar valsts pasākumu tiek dota priekšroka “konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai” attiecībā pret citiem, kuri, ņemot vērā minētā režīma mērķi, atrodas salīdzināmā faktiskā un tiesiskā situācijā. Jēdziens “valsts atbalsts” neietver valsts pasākumus, kas rada diferenciāciju uzņēmumu starpā un kas tātad a priori ir selektīvi, ja šāda diferenciācija izriet no sistēmas, kurā tie ietilpst, rakstura vai uzbūves (skat. spriedumu, 2016. gada 21. decembris, Komisija/Hansestadt Lübeck, C‑524/14 P, EU:C:2016:971, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
164    Turklāt LESD 107. panta 1. punktā nošķīrums nav paredzēts atkarībā no tā, kādi ir valsts intervences pasākuma iemesli vai mērķi, bet šie pasākumi ir definēti, ņemot vērā to radītās sekas (skat. spriedumu, 2024. gada 26. septembris, JCDecaux Street Furniture Belgium/Komisija, C‑710/22 P, EU:C:2024:787, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
165    Tātad, lai gan nevar izslēgt, ka pasākums, ar ko publiskā sektora uzņēmums paredz savu preču vai pakalpojumu izmantošanas noteikumus, lai arī vispārīgi piemērojams visiem uzņēmumiem, kas šīs preces vai pakalpojumus izmanto, ir selektīva rakstura, lai noteiktu, vai tas tā ir, ir jāņem vērā nevis šā pasākuma raksturs, bet gan tā sekas, noskaidrojot, vai varbūtēji sniegtā priekšrocība patiesībā tiek tikai dažiem no šiem uzņēmumiem, bet ne pārējiem, lai arī attiecībā pret konkrētā regulējuma mērķi visi minētie uzņēmumi atrodas salīdzināmā faktiskajā un tiesiskajā situācijā (spriedums, 2016. gada 21. decembris, Komisija/Hansestadt Lübeck, C‑524/14 P, EU:C:2016:971, 49. punkts).
166    Lai konstatētu, vai pasākums ir selektīvs, jāpārbauda, vai saistībā ar konkrētu tiesisko regulējumu (ņemot vērā tā mērķus) šis pasākums atsevišķiem uzņēmumiem rada priekšrocības
salīdzinājumā ar citiem uzņēmumiem, kas atrodas faktiski un juridiski salīdzināmā situācijā (skat. spriedumu, 2016. gada 21. decembris, Komisija/Hansestadt Lübeck, C‑524/14 P, EU:C:2016:971, 54. punkts un tajā minētā judikatūra).
167    Šīs pārbaudes nolūkā tātad principā vispirms ir jānosaka atsauces sistēma, kurā attiecīgais pasākums ietilpst (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 21. decembris, Komisija/Hansestadt Lübeck, C‑524/14 P, EU:C:2016:971, 55. punkts).
168    Iesākumā, pirmām kārtām, ir jānorāda, ka 2010. gada AIP
1.–4. punktā ir norādītas dažādu lidostas maksu (tas ir, nolaišanās maksas, apgaismojuma maksas, stāvēšanas maksas un pasažieru apkalpošanas maksas, tostarp drošības maksas) likmes. Maksas, par kurām faktiski izrakstīti rēķini, varēja tikt samazinātas dažādos veidos. 2010. gada AIP 7.1., 7.2. un 7.3. punktā attiecīgi bija paredzēti trīs nekumulatīvi samazinājumu
veidi:
–        pirmkārt, atvieglojumi 10–70 % apmērā atkarībā no nolaišanās reižu skaita iepriekšējā gadā attiecībā uz starptautiskajiem lidojumiem;
–        otrkārt, 50 % atlaide divpadsmit mēnešu laikposmā jauniem pasažieru pārvadātājiem, kas veic vismaz trīs lidojumus nedēļā ar lidmašīnu, kurā ir vismaz 70 sēdvietu. Katram jaunam apkalpotajam galamērķim piemērojamā atlaide bija 50 % apmērā uz sešiem mēnešiem.
Papildus šīm atlaidēm AITTV piešķīra arī atmaksu 10–30 % apmērā no iekāpšanas maksas ieņēmumiem, atkarībā no uzņemto pasažieru skaita gadā;
–        treškārt, 72–85 % atlaides attiecībā uz lidmašīnām, kuru MPS ir lielāks par 70 tonnām, ar vairāk nekā 10 000 uzņemto pasažieru mēnesī.
169    No apstrīdētā lēmuma 46.–49. apsvēruma izriet, ka šā sprieduma 168. punkta pirmajā un otrajā ievilkumā aprakstītie
samazinājumi
bija paredzēti jau 2008. gada AIP. Tātad samazinājumi, kas paredzēti 2010. gada AIP 7.3. punktā un aprakstīti šā sprieduma 168. punkta trešajā ievilkumā, bija vienīgais jaunums salīdzinājumā ar 2008. gada AIP.
170    Otrām kārtām, ir jāprecizē, ka no samazinājumiem, kas paredzēti 2010. gada AIP, prasītāja norāda tikai uz tiem, kas ieviesti ar 7.3. punktu. Taču, kā norāda Komisija, tā kā prasītājas izvirzītais arguments par faktisku selektivitāti attiecas tikai uz minētajiem samazinājumiem, kuri nav pasākums, kas izvērtēts apstrīdētajā lēmumā, šis arguments ir uzskatāms par neiedarbīgu.
171    Tomēr Komisijas argumentam nevar piekrist. Protams, apstrīdētā lēmuma 287.–299. apsvērumā Komisija ir aplūkojusi visu 2007., 2008. un 2010. gada AIP
paredzēto pasākumu
selektivitāti – bez atsevišķa novērtējuma par 2010. gada AIP 7.3. punktā paredzēto atlaidi. Tomēr uz pēdējo minēto atlaidi
attiecas arī apstrīdētais lēmums, un nekas neliecina, ka Komisijai būtu bijis nodoms to izslēgt no sava vērtējuma materiālā tvēruma. Turklāt prasītāja apgalvo
tieši to, ka Komisija esot kļūdaini atteikusies pārbaudīt, vai minētā
atlaide
atsevišķi attiecībā pret Wizz Air nebija selektīva.
172    Trešām kārtām, kā jau konstatēts šā sprieduma 146. punktā, Komisija un Wizz Air nepamatoti apgalvoja, ka 2010. gada AIP nebija piemērojams attiecībā uz pēdējo minēto.
173    Pēc šiem precizējumiem ir jānoskaidro, vai novērtējums, ko Komisija veikusi saistībā ar 2010. gada AIP attiecībā uz atbalsta selektivitāti, ir pamatots.
2)      Par selektivitātes novērtējuma pamatotību
174    Prasītāja būtībā apgalvo: tas, ka 2010. gada AIP bija piemērojama ikvienai lidsabiedrībai, kas darbojas lidostā, un ka citas lidsabiedrības izmantoja vai būtu varējušas izmantot attiecīgos samazinājumus, neizslēdzot, ka tajā paredzētie samazinājumi tika ieviesti ar nolūku radīt selektīvas priekšrocības Wizz Air.
175    Pirmām kārtām, attiecībā uz samazinājuma, kas paredzēts 2010. gada AIP 7.3. punktā, mērķi Komisija norāda uz lidostas saimnieciskajiem mērķiem, proti, piesaistīt lielākas lidmašīnas, lai tādējādi palielinātu ieņēmumus.
176    Neatkarīgi no tā minēto samazinājumu mērķis pats par sevi nevar būt pietiekams, lai noraidītu tā selektivitāti. Proti, šāds risinājums nozīmētu a priori izslēgt jebkādu iespējamību par “selektīvām priekšrocībām” kvalificēt priekšrocības, kas tiek piešķirtas lidsabiedrībām, kurām ir lidmašīnas ar MPS virs 70 tonnām un kuras pārvadā vairāk nekā 10 000 pasažieru mēnesī. Ja šis arguments tiktu akceptēts, tad būtu pietiekami, ka valsts iestādes izvirza mērķu, kurus ir paredzēts sasniegt ar atbalsta pasākumu pieņemšanu, leģitimitāti, lai šos pasākumus atzītu par vispārējiem pasākumiem, kuri neietilpst EKL 107. panta 1. punkta piemērošanas jomā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2022. gada 19. oktobris, Grieķija/Komisija, T‑850/19, EU:T:2022:638, 59. punkts un tajā minētā judikatūra).
177    Apstrīdētā lēmuma 290. apsvērumā tā šajā ziņā ir norādījusi, ka lidostas maksu sistēma, kā arī atlaides un atvieglojumi bija piemērojami visām lidsabiedrībām, kuras izmantoja vai varēja izmantot lidostu un kuras atbilda attiecīgi 2007., 2008. vai 2010. gada AIP minētajiem nosacījumiem.
178    Šajā ziņā vispirms, ciktāl ar replikā izklāstīto prasītājas argumentāciju, kas ietver apgalvojumu, ka apstrīdētajā lēmumā esot konstatējamas kļūdas vērtējumā par jautājumu, vai 2010. gada AIP ir paredzēts nošķīrums starp uzņēmumiem salīdzināmās situācijās, un vai šis nošķīrums bija attaisnojams, ņemot vērā atsauces sistēmas mērķus, ir paredzēts atbildēt uz argumentiem, kas izklāstīti replikā, pretēji tam, ko apgalvo Komisija, tā nav uzskatāma par jaunu pamatu, kas ir nepieņemams.
179    Vēl jāpiebilst, ka 2010. gada AIP pasākuma būtība, kas izpaudās kā “vispārīgas” sistēmas piemērošana, kura balstīta uz kritērijiem, kas paši arī ir vispārīgi, neliedz konstatēt šajā pasākumā
paredzēto samazinājumu selektivitāti. Proti, nosacījumam par selektivitāti ir plašāka piemērojamība, jo tas ietver pasākumus, ar kuru sekām tiek dota priekšroka atsevišķiem uzņēmumiem to īpašību dēļ, kas ir raksturīgas un specifiskas šiem uzņēmumiem. Tāpat no judikatūras skaidri izriet: tas, ka atbalsts nav paredzēts vienam vai vairākiem iepriekš noteiktiem saņēmējiem, bet ka tam ir izvirzīta virkne objektīvu kritēriju, pēc kuriem atbalstu var piešķirt nenoteiktam saņēmēju skaitam, kuri sākotnēji nav individualizēti, nevar būt pietiekami, lai apšaubītu pasākuma selektīvo raksturu un tātad tā kvalificēšanu par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē. Šāds apstāklis neizslēdz to, ka publiskā intervence ir jāanalizē tādējādi, ka tā ir selektīvs pasākums, ja tās piemērošanas kritēriju dēļ ar to tiek sniegta priekšrocība atsevišķiem uzņēmumiem, izslēdzot citus (šajā ziņā skat. spriedumus, 2000. gada 29. septembris, CETM/Komisija, T‑55/99, EU:T:2000: 223, 40. punkts; 2012. gada 13. septembris, Itālija/Komisija, T‑379/09, nav publicēts, EU:T:2012:422, 47. punkts, un 2014. gada 30. aprīlis, Tisza Erőmű/Komisija, T‑468/08, nav publicēts, EU:T:2014:235, 164. punkts).
180    Taču šajā gadījumā lidostas maksu sistēma, kā arī atlaides un atvieglojumi principā bija piemērojami ikvienai lidsabiedrībai, kas izmanto vai varētu izmantot lidostu. Tomēr abi 2010. gada AIP 7.3. punktā minētie kumulatīvie kritēriji, proti, tādu lidmašīnu turēšana, kurām MPS pārsniedz 70 tonnas, un vairāk nekā 10 000 pasažieru pārvadāšana mēnesī, bija formulēti tādējādi, ka to personu loks, kuras potenciāli iegūtu no minētajiem samazinājumiem, noteikti bija ierobežots.
181    Turklāt šo konstatējumu apstiprina apstāklis, ka Komisija, Wizz Air un AITTV minēja tikai Tarom – kā lidsabiedrību, kas papildus
Wizz Air varētu izmantot šīs atlaides. Šajā ziņā ir jānorāda, ka, lai gan Wizz Air iestāšanās rakstā min citas lidsabiedrības (izņemot Tarom), runa ir par sabiedrībām, kuras, kā apgalvo Wizz Air, 2008. gadā veica sarunas ar lidostu par maršrutu izmantošanu no lidostas, bet galu galā nenoslēdz apstrīdētā lēmuma 33. apsvērumā minētās vienošanās kā tādas, kas lidostu apkalpoja laikposmā no 2007. līdz 2009. gadam.
182    Tātad apstāklis, ka “ļoti ierobežots lidsabiedrību skaits varēja izmantot samazinājumus, kas paredzēti 2010. gada AIP 7.3. punktā, Komisija nevarēja atzīt kā aplūkojamās sistēmas nejaušas sekas, bet bija jābūt nenovēršamam iznākumam pēc tā, ka šie samazinājumi bija precīzi izstrādāti, lai pat retās lidsabiedrības, kurām ir lidmašīnas ar MPS virs 70 tonnām un iespējas pārvadāt vairāk nekā 10 000 pasažieru mēnesī, var izmantot atlaides no 72 līdz 85 %, proti, samazinājumus, kuri ievērojami pārsniedz 2010. gada AIP 7.1. un 7.2. punktā paredzētos.
183    Otrām kārtām, apstrīdētā lēmuma 292. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka “piemērojamās atlaides bija dažādas, sākot no 10 % par 250–500 nolaišanās reizēm gadā, t.i., aptuveni piecām nolaišanās reizēm nedēļā”, un ka “attiecīgajā periodā [lidostā] bez Wizz Air darbojās arī vairākas citas [lidsabiedrības], kuru flotē bija attiecīga lieluma lidmašīnas un/vai lidmašīnas, kas veica lidojumus pietiekami bieži, un tāpēc tās guva vai varēja gūt labumu no attiecīgajām atlaidēm”.
184    To norādot, pirmkārt, Komisija ir pārbaudījusi visus trīs 2010. gada AIP paredzētos samazinājumu
veidus kopā, nepaskaidrodama, kādēļ, lai konstatētu, vai šie samazinājumi
bija selektīvi, šāds kopīgs novērtējums bija būtisks, – ņemot vērā, ka katrs samazinājuma
veids atbilda atšķirīgiem
nosacījumiem un ka minētie
samazinājumi
nebija kumulatīvi. Tādējādi tā nav pārbaudījusi, vai 2010. gada AIP 7.3. punktā īpaši paredzētais samazinājuma
veids, aplūkojot to atsevišķi, tā piemērošanas kritēriju dēļ rada priekšrocības Wizz Air un izslēdz pārējās
lidsabiedrības, kuras darbojas lidostā.
185    Otrkārt, Komisija nav paudusi nostāju jautājumā par to, vai attiecībā uz 2010. gada AIP 7.3. punktā paredzēto samazinājumu veidu citu lidsabiedrību (izņemot Wizz Air) flotē bija šeit nozīmīgā
lieluma
lidmašīnas, kuras nodrošinātu pietiekamu lidojumu biežumu, kas faktiski ļautu tām saņemt šo atlaidi.
186    Šajā ziņā ir jānorāda: Komisija apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma 122. un 390. apsvērumā tā ir konstatējusi, ka arī citas lidsabiedrības – tāpat kā Wizz Air – izmantoja lidmašīnas ar MPS virs 70 tonnām un tātad varēja izmantot šos samazinājumus.
187    Tomēr nākas konstatēt, ka 122. apsvērums neietver nekādu Komisijas vērtējumu, bet tajā ir pārņemts viens no argumentiem, kurus Wizz Air izvirzīja administratīvajā procesā. Turklāt šis apsvērums neietver nekādus konkrētus datus par attiecīgajām lidsabiedrībām.
188    Jebkurā gadījumā, ciktāl būtu jāapsver, ka lidsabiedrības, kuras minējusi Wizz Air, izņemot Tarom, ir tās pašas, kas minētas tās iestāšanās rakstā, šā sprieduma 181. punktā jau tika konstatēts, ka tās lidostā nesniedza pakalpojumus.
189    Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma 390. apsvērumu attiecībā uz Komisijas vērtējumu par prasītājas iesniegto pētījumu attiecībā uz 2008. gada vienošanos saistībā ar rentabilitātes novērtēšanu, faktiski šķiet, ka Komisija, kā apgalvoja Rumānija, ir atzinusi, ka lidsabiedrība Tarom izmantoja arī lidmašīnas ar MPS virs 70 tonnām.
190    Tomēr apstrīdētā lēmuma 390. apsvērums neliecina, ka vairākas citas lidsabiedrības izmatoja šādas lidmašīnas, bet turklāt tas neliecina, ka Tarom atbilda vai būtu varējusi atbilst kritērijam par vienā mēnesī pārvadāto pasažieru skaitu. Gluži pretēji: atbildes raksta uz repliku 40. punkts ļauj saprast, ka tā tas nebija, jo Komisija atbild uz prasītājas argumentu, ka Tarom šādas lidmašīnas izmantoja minimālā apjomā, kurā precizēts, ka nav neiespējami, ka šāda izmantošana notiktu nākotnē. Turklāt tā neiebilst pret vidējo skaitu, proti, ka Tarom 2009. gadā vienā mēnesī pārvadāja 5480 pasažierus, ko replikā norādījusi prasītāja.
191    Visbeidzot, AITTV iestāšanās raksts, kurā runa ir par lietas nodošanu atpakaļ, ietver atsauci uz dokumentu, kas ietver sarakstu ar lidmašīnām, kuras laikposmā no 2006. līdz 2013. gadam izmantojušas citas lidsabiedrības (bez Wizz Air), kas izmantojušas lidmašīnas ar MPS virs 70 tonnām.
192    Proti, Vispārējai tiesai nav pienākuma pielikumos meklēt un identificēt pamatus un argumentus, kurus tā varētu uzskatīt par tādiem, kas veido prasības pamatojumu, jo pielikumi izmantojami tikai pierādīšanas un tehniskos nolūkos (skat. spriedumu, 2021. gada 15. septembris, Laboratoire Pareva un Biotech3D/Komisija, T‑337/18 un T‑347/18, EU:T:2021:594, 77. punkts un tajā minētā judikatūra).
193    Tātad AITTV iestāšanās raksta pamattekstā bija jāprecizē attiecīgās lidsabiedrības nosaukums un jāpaskaidro, kā ar pielikumā pievienoto dokumentu bija iespējams pamatot tās argumentus. Jebkurā gadījumā AITTV sniegtais apraksts par šo dokumentu, lai gan tas ietver to lidsabiedrību sarakstu, kuras izmanto lidmašīnas ar MPS virs 70 tonnām, tas neietver nekādas norādes par pārvadāto pasažieru skaitu.
194    Tātad nav pierādīts nedz tas, ka 2010. gada AIP 7.3. punktā paredzēto samazinājumu veidu faktiski varēja izmantot
citas lidsabiedrības (papildus
Wizz Air), nedz tas, ka Tarom vai kāda cita lidsabiedrību būtu sasniegusi šajā 7.3. punktā paredzēto vienā mēnesī apkalpoto pasažieru skaita minimumu.
195    Treškārt, jānorāda, ka atbilstoši Komisijas minētajam, pārējo divu 2010. gada AIP paredzēto
samazinājumu
ņemšana vērā vēl jo vairāk var radīt šaubas par to, ka 2010. gada AIP 7.3. punktā paredzētie
samazinājumi
nav selektīvi. Proti, abos pārējos pasākumos bija paredzēti
samazinājumi
10–70 % un 10–30 % diapazonos, savukārt minētajā 7.3. punktā bija paredzēti
lielāki un ievērojami mazāk progresīvi
samazinājumi
diapazonā no 72 % līdz pat 85 %.
196    Līdz ar to ir secināms, ka Komisija, atturēdamās pārbaudīt, vai samazinājumus, kas paredzēti 2010. gada AIP 7.3. punktā, katru atsevišķi bija iespējams piemērot selektīvi, ir izdarījusi tiesību kļūdu.
197    Ņemot vērā izklāstītos apsvērumus, ir jāpiekrīt pirmajam pamatam, un nav nepieciešams izvērtēt nedz apgalvoti novēloto iesniegšanu, nedz pamatotību prasītājas argumentam, ka samazinājumi, kas paredzēti 2010. gada AIP 7.3. punktā, esot uzskatāmi par atkāpi no atsauces sistēmas, kura izveidota ar šo AIP. Līdz ar to apstrīdētais lēmums ir jāatceļ, ciktāl tajā ir atzīts, ka 2010. gada AIP nav uzskatāma par valsts atbalstu – ar tādu pamatojumu, ka tā nav selektīva, turklāt nav nepieciešams izvērtēt eventuālu pamatu par samērīga termiņa principa neievērošanu.
D.      Secinājumi par prasību
198    Ņemot vērā izklāstītos apsvērumus, prasība ir jānoraida kā nepieņemama daļā, kurā lūgts atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas attiecas uz 2008. un 2010. gada vienošanās dokumentiem. Turpretī tā ir noraidāma daļā, kurā lūgts atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas attiecas uz 2010. gada AIP.
V.      Par tiesāšanās izdevumiem
199    Saskaņā ar Reglamenta 195. pantu Vispārējai tiesai nolēmumā, kas pieņemts pēc atcelšanas un lietas nodošana atpakaļ, tai, pirmkārt, ir jālemj par visiem tiesāšanās izdevumiem saistībā ar ikvienu tajā sākto tiesvedību, proti, tiesvedību lietās T‑522/20 un T‑522/20 RENV un, otrkārt, par tiesāšanās izdevumiem saistībā ar apelācijas tiesvedību Tiesā, proti, tiesvedību apvienotajās lietās C‑244/23 P līdz C‑246/23 P.
200    Saskaņā ar Reglamenta 134. panta 3. punktu, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, lietas dalībnieki savus tiesāšanās izdevumus principā sedz paši.
201    Tomēr saskaņā ar Reglamenta 135. panta 1. punktu, ja to prasa taisnīgums, Vispārējā tiesa var nolemt, ka lietas dalībnieks, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, papildus saviem tiesāšanās izdevumiem atlīdzina tikai daļu no otra lietas dalībnieka tiesāšanās izdevumiem vai viņam netiek pat piespriests atlīdzināt šos izdevumus.
202    Šajā gadījumā ir jānorāda, ka Komisijai spriedums nav labvēlīgs saistībā ar tiesvedību, kurā taisīts sākotnējais spriedums, savukārt prasītājai tas nav labvēlīgs saistībā ar tiesvedību, kurā taisīts apelācijas instances spriedums. Taču, ņemot vērā, ka saistībā ar šo tiesvedību prasība tika daļēji apmierināta un daļēji noraidīta kā nepieņemama, lieta tiks atrisināta taisnīgi, ja katram lietas dalībniekam tiks piespriests segt savus tiesāšanās izdevumus saistībā ar tiesvedību lietās T‑522/20 un T‑522/20 RENV un apvienotajās lietās no C‑244/23 P līdz C‑246/23 P.
203    Saskaņā ar Reglamenta 138. panta 3. punktu Vispārējā tiesa var nolemt, ka personai, kas iestājusies lietā un kas nav šā panta 1. un 2. punktā minētā persona, savi tiesāšanās izdevumi ir jāsedz pašai.
204    Šādos apstākļos ir jāpiespriež Wizz Air un AITTV segt savus tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta piecu tiesnešu sastāvā)
nospriež:
1)      Atcelt Komisijas Lēmuma (ES) 2021/1428 (2020. gada 24. februāris) par valsts atbalstu SA. 31662 – C/2011 (ex NN/2011), ko Rumānija sniegusi Timišoaras starptautiskajai lidostai – Wizz Air, 2. pantu, ciktāl tajā ir secināts, ka lidostas maksas, kas minētas 2010. gada Aeronavigācijas informācijas publikācijā, nav uzskatāmas par valsts atbalstu.
2)      Prasību pārējā daļā noraidīt.
3)      Carpatair SA, Eiropas Komisija, Wizz Air Hungary Légiközlekedési Zrt. (Wizz Air Hungary Zrt.) un Societatea Națională “Aeroportul Internașional Timișoara – Traian Vuia” SA (AITTV) katra sedz savus tiesāšanās izdevumus saistībā ar tiesvedību Vispārējā tiesā un Tiesā.
Półtorak
Martín y Pérez de Nanclares
Hesse
Steinfatt
Petrlík
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2026. gada 13. maijā.
[Paraksti]
Satura rādītājs
I.
Tiesvedības priekšvēsture
II.
Tiesvedība pirms lietas nodošanas atpakaļ
A.
Par sākotnējo spriedumu
B.
Par apelācijas instances spriedumu
III.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi pēc lietas nodošanas atpakaļ
IV.
Juridiskais pamatojums
A.
Par izrakstu no maksātnespējas administratora ziņojuma pieņemamību
B.
Par prasības pieņemamību
1.
Par prasītājas interesi celt prasību
2.
Par prasītājas tiesībām celt prasību
a)
Par prasītājas individuālo skārumu 2008. un 2010. gada vienošanos gadījumā
1)
Ievadpiezīmes
2)
Par tiešu konkurenci starp prasītāju un Wizz Air
3)
Par netiešu konkurenci starp prasītāju un Wizz Air
4)
Par prasītājas īpašo statusu
b)
Par prasītājas tiešu skārumu saistībā ar 2010. gada AIP
C.
Par lietas būtību
1.
Par prasītājas izvirzītajiem pamatiem
2.
Par pirmo pamatu, ar ko tiek apgalvots par tiesību kļūdu attiecībā uz secinājumu, ka 2010. gada AIP nav selektīva
a)
Par 2010. gada AIP izvērtēšanu apstrīdētajā lēmumā
b)
Par 2010. gada AIP novērtēšanas apstrīdētajā lēmumā pamatotību
1)
Ievadapsvērumi
2)
Par selektivitātes novērtējuma pamatotību
D.
Secinājumi par prasību
V.
Par tiesāšanās izdevumiem
*      Tiesvedības valoda – angļu.