62003CC0402_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievads
1. Vestre Landsret
(Rietumu apgabaltiesa, Dānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Padomes 1985. gada 25. jūlija Direktīvas 85/374/EEK par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz atbildību par produktiem ar trūkumiem (turpmāk tekstā – “Direktīva”) (2) interpretāciju. Būtībā tas attiecas uz to, vai Direktīva, kura atbildību par produktu ar trūkumiem pirmkārt uzliek ražotājam un tikai pakārtoti – piegādātājam, atļauj dalībvalstīm mainīt atbildības sadalījumu, un ja tā, tad cik lielā mērā.
2. Iesniedzējtiesa uzdeva Tiesai piecus jautājumus par to, kā interpretēt direktīvu. Tie ir saistīti ar jautājumu, kas jau ir bijis priekšmets lietās C‑52/00 Komisija/Francija (3), C‑154/00 Komisija/Grieķija (4), C‑183/00 González Sánchez (5), un it īpaši, vai direktīva atļauj paplašināt atbildības par produktiem ar trūkumiem uzlikšanu citiem uzņēmējiem nekā tiem, kas ir tajā noteikti.
II – Atbilstošās tiesību normas
A – Kopienu tiesības
3. Direktīvas 1. pants noteic, ka “ražotājs” ir atbildīgs par “kaitējumu, kuru izraisījis viņa produkta trūkums”. Direktīvā termins “ražotājs” ietver produkta izgatavotāju (3. panta 1. punkts) un importētāju Kopienā (3. panta 2. punkts).
4. Direktīvas 3. panta 3. punkts ir šāds:
“Kad nav iespējams identificēt produkta ražotāju, katru produkta piegādātāju uzskata par tā ražotāju, ja vien tas savlaicīgi neinformē aizskarto personu par ražotāja identitāti vai par to, kas viņam produktu piegādājis. Tādi paši noteikumi attiecas uz gadījumu, kad produktu importē un uz šā produkta nav norādīta tā importētāja identitāte, kurš minēts 2. punktā, pat ja ir norādīts ražotāja nosaukums.”
5. Atbilstoši Direktīvas 13. pantam:
“Šī direktīva neietekmē nekādas tiesības, kuras aizskartajai personai var būt saskaņā ar tiesību normām par līgumisko un ārpuslīgumisko atbildību vai saskaņā ar īpašu atbildības sistēmu, kas pastāv laikā, kad paziņota šī direktīva.”
B – Valsts tiesības
6. Dānijā Direktīva tika transponēta ar 1989. gada 7. jūnija Likumu Nr. 371 (turpmāk tekstā – “Dānijas likums”).
7. Attiecīgo likuma normu redakcija ir šāda:
4. pants:
“1. Par ražotāju uzskata gatavā produkta izgatavotāju, sastāvdaļu vai izejvielu ražotāju, personu, kas ražo vai novāc dabīgu produktu, un personu, kas apliecina sevi kā tā ražotāju, produktam pievienojot savu nosaukumu, preču zīmi vai citu atšķirības zīmi.
2. Par ražotāju tāpat uzskata personu, kas, veicot saimniecisko darbību, Kopienā importē produktu pārdošanai, iznomāšanai, līzingam vai jebkādam izplatīšanas veidam.
3. Par piegādātāju uzskata personu, kas, veicot savu saimniecisko darbību, produktu laiž apritē, bet netiek uzskatīts par ražotāju.
4. Ja persona, kas ir cietusi Kopienā izgatavota produkta dēļ, nevar noskaidrot ražotāju vai persona, kas cietusi trešajā valstī izgatavota produkta dēļ, nevar noskaidrot, kas to ir importējis Kopienā, tad jebkurš produkta piegādātājs tiek uzskatīts par ražotāju.
5. 4. apakšpunkta noteikumi nav piemērojami, ja piegādātājs saprātīgā laika posmā nodrošina aizskarto personu ar informāciju par ražotāja vai importētāja nosaukumu un adresi, vai personas vārdu un adresi, kura tam piegādāja produktu. Piegādātājs nevar aizskartajai personai norādīt atbildīgo personu, kas atrodas ārpus EK.”
10. pants:
“Piegādātājs tieši atbild aizskartajām personām par produktiem ar trūkumiem un turpmākajiem piegādātājiem izplatīšanas ķēdē.”
11. pants
“1. Ja vairākas personas ir atbildīgas saskaņā ar šo likumu par vienu un to pašu kaitējumu, tad tās ir atbildīgas solidāri.
[..]
3. Personai, kura kā piegādātājs vai ražotājs saskaņā ar 4. panta 2. punktu vai 4. punktu atlīdzinājusi aizskartajām personām vai vēlākiem piegādātājiem kaitējumu, kas radies produktu ar trūkumiem dēļ, ir regresa prasījuma tiesības pret iepriekšējiem subjektiem ražošanas un tirdzniecības ķēdē [..].”
III – Fakti un procedūra
8. 1998. gada 24. aprīlī prasītāji Jete Mikelsena [ Jette Mikkelsen ] un Mikaels Dūe Nīlsens [ Michael Due Nielsen ] iegādājās 30 olu iepakojumu Bilka Lavprisvarehus
A/S (turpmāk tekstā – “ Bilka ”) veikalā.
9. 1998. gada 15. maijā šīs olas tika izmantotas, lai pagatavotu omleti, kuru Jete Mikelsena un Dūe Nīlsens kopā apēda.
10. 1998. gada 16. maijā Jete Mikelsena un Dūe Nīlsens abi saslima. Medicīniskās pārbaudes, kas tika veiktas slimnīcā, parādīja, ka abi ir saslimuši ar salmonelozi.
11. Aizskartās personas iesniedza prasību pret piegādātāju Bilka, kas lūdza tiesvedībā pieaicināt ražotāju Skov
(no kā olas bija nopirktas).
12. Pirmās instances tiesa savā spriedumā nolēma, ka Bilka
kā piegādātājs bija atbildīga par nodarītajiem zaudējumiem Jetei Mikelsenai un Dūem Nīlsenam un ka tā var iesniegt regresa prasību pret Skov, jo Skov
bija atbildīgs kā ražotājs par salmonelozi saturošajām olām.
13. Bilka
un Skov
iesniedza apelāciju, apgalvojot, ka Dānijas likuma 10. pants neatbilst Direktīvai. Ar 2003. gada 26. septembra rīkojumu Vestre Landsret nolēma uzdot Eiropas Kopienu Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“1)	Pirmais jautājums:
Vai Padomes 1985. gada 25. jūlija Direktīva 85/374/EEK par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz atbildību par produktiem ar trūkumiem iestājas pret tiesību sistēmu, saskaņā ar kuru piegādātājs bez ierobežojumiem uzņemas direktīvā minēto ražotāja atbildību?
2)	Otrais jautājums:
Vai iepriekš minētā Padomes direktīva iestājas pret sistēmu, saskaņā ar kuru piegādātājam atbilstoši judikatūrai bez ierobežojumiem ir jāuzņemas atbildība par judikatūrā noteikto ražotāja vainu par produkta trūkumu, kas personai vai patērētāja īpašumam radījis kaitējumu?
3)	Trešais jautājums:
Izdarot atsauci:
1. uz BEUC-News
1985. gada novembra/decembra Legal Supplement 12
20. un 21. lpp. publicēto Ministru Padomes protokolu, kura 2. punktā ir rakstīts:
“Paziņojumi par 3. pantu un 12. pantu: attiecībā uz 2. panta un 10. panta interpretāciju Padome un Komisija ir panākušas kopēju vienošanos par to, ka nekas neliedz dalībvalstij savos tiesību aktos iekļaut normas par piegādātāju atbildību, jo Direktīvā to atbildība nav noteikta. Vienošanās ir panākta arī par to, ka saskaņā ar direktīvu dalībvalstis var noteikt normas par vairāku atbildīgo ražotāju (skat. 3. pantu) un piegādātāju savstarpējās atbildības galīgo sadali”, un
2. uz Direktīvas 13. pantu, kas nosaka:
“Šī direktīva neietekmē nekādas tiesības, kuras aizskartajai personai var būt saskaņā ar tiesību normām par līgumisko un ārpuslīgumisko atbildību vai saskaņā ar īpašu atbildības sistēmu, kas pastāv laikā, kad paziņota šī direktīva”,
ir jājautā, vai Direktīva liedz dalībvalstij tiesiski reglamentēt atbildību par piegādātāja precēm, ar nosacījumu, ka piegādātājs, kā tas noteikts Dānijas likuma [Nr. 371] [4.] panta 3. punkta pirmajā teikumā, ir definēts kā persona, kas, veicot savu uzņēmējdarbību, laiž produktu apritē un kura nav uzskatāma par ražotāju Direktīvas par atbildību par produktiem ar trūkumiem 3. panta izpratnē?
4)	Ceturtais jautājums:
Vai Padomes 1985. gada 25. jūlija Direktīva 85/374/EEK par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz atbildību par produktiem ar trūkumiem liedz dalībvalstij ieviest atbildību par produktiem reglamentējošu tiesību normu, saskaņā ar kuru piegādātājam, kas pats nav ražotājs vai saskaņā ar Direktīvas 3. pantu nav pielīdzināts ražotājam, ir jāuzņemas:
– ražotāja atbildība Direktīvas izpratnē?
– atbildība par ražotāja vainu, ko pamato judikatūra jomā, kas skar atbildību par produktiem, kas radījuši kaitējumu personai vai patērētāja īpašumam?
Attiecīgajā tiesību normā paredzēts, ka:
a) piegādātājs ir definējams kā persona, kas, veicot savu uzņēmējdarbību, laiž produktu apritē un kura nav uzskatāma par ražotāju (Dānijas likuma 4. panta 3. punkta pirmais teikums);
b) ražotājam var uzlikt atbildību, un piegādātājs neuzņemas atbildību gadījumos, ja atbildību nevar uzlikt ražotājam (Dānijas likuma 10. pants);
c) piegādātājam ir regresa prasījuma tiesības pret ražotāju (Dānijas likuma 11. panta 3. punkts).
5)	Piektais jautājums:
Vai Padomes 1985. gada 25. jūlija Direktīva 85/374/EEK par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz atbildību par produktiem ar trūkumiem liedz dalībvalstij saglabāt spēkā pirms Direktīvas pieņemtu nevis tiesību normu, bet ar judikatūru pamatotu normu, saskaņā ar kuru piegādātājs, kas pats nav ražotājs vai saskaņā ar Direktīvas 3. pantu nav pielīdzināts ražotājam, uzņemas:
– ražotāja atbildību Direktīvas izpratnē?
– atbildību par ražotāja vainu, ko pamato judikatūra jomā, kas skar atbildību par produktiem, kas radījuši kaitējumu personai vai patērētāja īpašumam?
Attiecīgajā ar judikatūru pamatotajā noteikumā paredzēts, ka:
a) piegādātājs ir definējams kā persona, kas, veicot savu uzņēmējdarbību, laiž produktu apritē un kura nav uzskatāma par ražotāju (Dānijas likuma 4. panta 3. punkta 1. apakšpunkts);
b) ražotājam var uzlikt atbildību un piegādātājs neuzņemas atbildību gadījumos, ja atbildību nevar uzlikt ražotājam (Dānijas likuma 10. pants);
c) piegādātājam ir regresa prasījuma tiesības pret ražotāju (Dānijas likuma 11. panta, 3. punkts).”
IV – Apsvērumi
14. Rakstveida un mutvārdu apsvērumus šinī lietā var iedalīt divās kategorijās. Pirmkārt, ar pamata lietas atbildētāju – aizskarto personu – un Dānijas valdības apsvērumiem tika apgalvots, ka Direktīva ir veikusi tikai pilnīgu saskaņošanu ražotāju atbildības par produktu ar trūkumiem jomā un ka tātad dalībvalstis ir saglabājušas kompetenci par speciālu noteikumu saglabāšanu vai pieņemšanu attiecībā uz piegādātāju absolūto atbildību. Otrkārt, prasītāji pamata lietā – Bilka
un Skov
– un Spānijas valdība, un Komisija apgalvoja, ka Direktīva nodrošināja atbildības par produktiem ar trūkumiem pilnīgu saskaņošanu, piešķirot atbildību vienīgi ražotājiem un uzņēmējiem, kas pielīdzināmi ražotājiem.
15. Dānijas valdība iesniedza divus dažādus argumentus, lai pamatotu tās apgalvojumus. Pirmkārt, tā apgalvoja, ka Direktīvas 3. pantā ietverta vienīgi ražotāja un tam pielīdzināmo uzņēmēju definīcija. A contrario
izriet, ka Direktīvā nav noteikumu, kas attiektos uz starpnieku – tādu kā piegādātāji – atbildību ražošanas un izplatīšanas ķēdē. Šo interpretāciju apstiprina Direktīvas 13. pants un divi paziņojumi – otrais un sešpadsmitais, kas minēti Padomes 1985. gada 25. jūlija 1025. sanāksmes protokolā.
16. Pakārtoti Dānijas valdība uzskata, ka saskaņā ar Dānijas likumdošanu piegādātāja atbildība nav autonoma, jo saskaņā ar Dānijas likuma 10. pantu un 11. panta 3. punktu viņš uzņemas atbildību pret aizskarto personu tikai tiktāl, ciktāl var būt atbildīgs ražotājs. Piegādātāja stāvoklis tādēļ līdzinās solidāras atbildības stāvoklim. Tādējādi Dānijas likumi atšķiras no Francijas noteikumiem, kas tika atzīti par direktīvai neatbilstošiem iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Francija (6) . Dānijas valdība secina, ka šis lēmums nav piemērojams Dānijas tiesiskajam regulējumam.
17. Ja šī interpretācija netiktu apstiprināta, Dānijas valdība lūdz Tiesu pārskatīt tās judikatūru, vismaz attiecībā uz piegādātāja atbildību, sakarā ar šādas judikatūras negatīvajām sekām uz patērētāju interešu aizsardzību. Ja Tiesa nospriestu, ka Dānijas likums ir neatbilstošs Direktīvai, Dānijas valdība lūdz, lai sprieduma sekas attiektos uz laiku pēc tā pasludināšanas datuma.
18. Skov, Bilka, Spānijas valdība un Komisija savos argumentos galvenokārt atsaucas uz iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Francija (7) . Tie uzskata, ka no šī sprieduma izriet, ka Dānijas likuma 4. panta 3. punkta, 10. un 11. panta noteikumi ir pretrunā Direktīvai.
19. Pēc to domām, Padomes sēdes protokola otrais paziņojums ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts var pieņemt savus noteikumus attiecībā uz piegādātāju atbildību, bet nevar uzlikt piegādātājam atbildību neatkarīgi no vainas par produktiem ar trūkumiem, kuru Direktīva ir uzlikusi ražotājiem.
20. Skov
arī norāda, ka Dānijas likuma 10. pants ir jāinterpretē saskaņā ar Direktīvu, kura, pēc tā domām, ir tieši piemērojama. Tādēļ Dānijas likuma 10. pants nevar uzlikt piegādātājam pienākumus, kuri ir lielāki nekā tie, kas ir minēti Direktīvas 3. pantā. Lai pamatotu šo viedokli, ir izdarīta atsauce uz Tiesas judikatūru lietās Von Colson
un Karmann, Marleasing, Wagner, Miret un Faccini Dori (8) .
V – Vērtējums
A – Ievada apsvērumi
21. Šinī lietā galvenais jautājums ir, vai Direktīva iestājas pret tādu īstenošanu, saskaņā ar kuru piegādātājs (vai cits starpnieks) ir neierobežoti atbildīgs par ražotāja atbildību saskaņā ar Direktīvu.
22. Direktīva paredz atbildības regulējumu par produktiem ar trūkumiem. Saskaņā ar tās 1. pantu ražotājs ir atbildīgs par kaitējumu, kuru izraisījis viņa produkta trūkums, un aizskartajai personai ir jāpierāda kaitējuma un trūkuma esamība un cēloņsakarība starp tiem (4. pants). 1. pantā norādīts, ka atbildīgais ir produkta ar trūkumiem ražotājs.
23. Direktīvas 3. pantā ietverta juridiska definīcija terminam “ražotājs”, t.i., atbildīgā persona Direktīvas nozīmē. Tā inter alia
ietver:
– gatava produkta izgatavotāju, jebkādu izejvielu ražotāju vai sastāvdaļas izgatavotāju un jebkuru personu, kas apliecina sevi kā tā ražotāju, produktam pievienojot savu nosaukumu, preču zīmi vai citu atšķirības zīmi (1. punkts);
– jebkuru personu, kas, veicot uzņēmējdarbību, Kopienā importē produktu pārdošanai, iznomāšanai, līzingam vai jebkādam izplatīšanas veidam (2. punkts);
– kad nav iespējams identificēt produkta ražotāju, katru produkta piegādātāju uzskata par tā ražotāju, ja vien tas savlaicīgi neinformē aizskarto personu par ražotāja identitāti vai par to, kas viņam produktu piegādājis (3. punkts).
24. Šis noteikums bija transponēts Dānijas tiesībās ar Dānijas likuma par atbildību par produktiem ar trūkumiem 4. panta 1., 2., 4. un 5. punktu. Tomēr Dānijas likumdevējs pievienoja atsevišķu kategoriju direktīvas sarakstam ar atbildīgajām personām. Saskaņā ar Dānijas likuma 10. pantu piegādātājam ir jābūt atbildīgam par produktu ar trūkumiem tieši aizskartai personai un citiem piegādātājiem tālākajā piegādāšanas ķēdē. Saskaņā ar definīciju, kas dota iepriekš minētā likuma 4. panta 3. punktā, piegādātājs 10. panta nozīmē ir jebkura persona, kas, veicot savu saimniecisko darbību, produktu laiž apritē, bet netiek uzskatīta par ražotāju.
25. Būtībā valsts tiesa prasa Eiropas Kopienu Tiesai noskaidrot, vai Direktīvas veiktā saskaņošana par atbildību par produktiem ar trūkumiem ir jāuzskata par pilnīgu saskaņošanu, neatstājot dalībvalstij diskrecionāro varu noteikt atbildīgo personu loku.
26. Tiesa šo pamatjautājumu ir izvērtējusi vairākos nesenos spriedumos: Komisija/Francija, González Sánchez
un Komisija/Grieķija (9) . Pamatojoties uz to redakciju, struktūru un mērķiem, kas noteikti to preambulās, savos secinājumos šajās lietās es uzskatīju, ka Direktīva paredz atbildību neatkarīgi no vainas par produktiem ar trūkumiem pilnīgu saskaņošanu. No tā izrietētu, ka dalībvalstīm pieejamā diskrecionārā vara, ja Direktīva tiek transponēta to valsts tiesību aktos, ir bijusi pilnīgi definēta ar Direktīvas formulējumu. Izmantojot līdzīgu argumentāciju, Tiesa šajos spriedumos konstatēja to pašu, kas skaidri izriet no iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Francija 16.–19. punkta.
27. 16. punktā Tiesa inter alia
konstatēja, ka dalībvalstīm pieejamā diskrecionārā vara ir pilnībā definēta pašā Direktīvā un izriet no tās redakcijas, mērķa un struktūras.
28. Tiesa tālāk 17. punktā konstatēja, ka Direktīva, izveidojot saskaņotu sistēmu par ražotāju civiltiesisko atbildību par zaudējumu, ko nodarījis produkts ar trūkumiem, atbilst mērķim nodrošināt neizkropļotu konkurenci starp uzņēmējiem, atvieglot brīvu preču apriti un novērst atšķirības patērētāju aizsardzības līmenī.
29. Tiesa vēl 18. punktā konstatēja, ka Direktīvā nav ietverti noteikumi, kas skaidri atļautu dalībvalstīm pieņemt vai saglabāt stingrākus noteikumus jautājumos, kurus tā regulē, lai nodrošinātu augstāku patērētāju aizsardzības līmeni.
30. Visbeidzot, 19. punktā Tiesa uzsvēra, ka fakts, ka Direktīva paredz noteiktas atkāpes vai dažos gadījumos atsaucas uz valsts tiesībām, nenozīmē, ka attiecībā uz jautājumiem, kurus tā regulē, saskaņošana nav pilnīga.
31. Tādējādi Tiesa nosprieda, ka Direktīvas 13. pantu nevar interpretēt kā tādu, kas sniedz dalībvalstij iespēju saglabāt tādu atbildības neatkarīgi no vainas par produktiem ar trūkumiem vispārējo sistēmu, kas ir atšķirīga no tās, kas ir paredzēta Direktīvā.
32. Sprieduma lietā Komisija/Francija 22. punktā un sprieduma lietā González Sánchez
31.–33. punktā Tiesa nosprieda, ka šīs Direktīvas īstenotā sistēma neliedz piemērot citus līgumiskās vai ārpuslīgumiskās atbildības veidus, ja tie balstās uz cita pamata, piemēram, garantijas par slēptiem trūkumiem vai vainas.
33. Pirms atbildēt uz iesniegtajiem jautājumiem, es vispirms izpētīšu, vai Dānijas valdības un atbildētāju iesniegtajos argumentos pamata lietā ir ietverti jebkādi jauni elementi, kas nav ietverti iepriekš minētajos argumentos, un vai tie varētu veicināt judikatūras pārskatīšanu.
34. Dānijas valdība ir sniegusi detalizētu informāciju, lai atbalstītu viedokli, ka Direktīva paredz vienīgi ražotāja atbildības saskaņošanu. Izņemot Direktīvas 3. panta 3. punktā noteikto daļējo piegādātāja pakārtotās atbildības regulējumu, ja produkta ar trūkumiem ražotājs nav nosakāms, Direktīva neattiecas uz piegādātāja un citu starpnieku atbildības regulējumu. No tā valdība secina, ka šis jautājums ir palicis dalībvalstu likumdošanas kompetencē.
35. Es nevaru piekrist šim viedoklim vai argumentiem, uz kuriem tas ir balstīts. No jau daudzkārt minētās judikatūras izriet, ka Direktīva attiecas uz atbildības neatkarīgi no vainas par produktiem ar trūkumiem pilnīgu saskaņošanu. Šādos noteikumos ir ietverta vismaz atbildības priekšmeta definīcija, t.i., zaudējumi, ko nodarījis produkts ar trūkumiem, aizsargāto personu loks un, visbeidzot, atbildīgo personu loks. Bet, ja pieļauj, ka Direktīva paredz pilnīgu saskaņošanu, tad no tā izriet, ka atbildīgo personu loks ir izsmeļoši noteikts.
36. Tādēļ dalībvalstīm vairāk nav iespējams paplašināt atbildīgo personu loku, iekļaujot citus piegādātājus vai starpniekus, izņemot gadījumus, kas minēti Direktīvas 3. panta 3. punktā.
37. Lai pamatotu savu viedokli, Dānijas valdība arī atsaucās uz diviem paziņojumiem: viens ir Padomes, otrs – Padomes un Komisijas paziņojums, kuri ar atsauci uz Direktīvu bija iekļauti Padomes 1985. gada 25. jūlija 1025. sanāksmes protokolā (10) . Lai gan tie netika pieminēti iepriekš minētajās lietās, Dānijas valdība uzskata, ka tie ir piemērojami, lai interpretētu Direktīvu.
38. Aizsteidzoties priekšā manai 3. jautājuma pārbaudei, kur es daudz detalizētāk komentēšu iepriekš sniegtos apgalvojumus, es gribu paziņot, ka ne to juridiskais raksturs, ne to faktiskais saturs nevar ietekmēt Direktīvas redakciju, struktūru vai mērķi.
39. Gan prasītāji pamata prāvā, gan Dānijas valdība savos rakstveida apsvērumos un tiesas sēdē vērsa uzmanību uz atšķirībām, kuras, pēc to domām, pastāv starp Dānijas tiesisko regulējumu par piegādātāju atbildību neatkarīgi no vainas un Francijas Civillikuma 1386‑7. pantu, kuru Tiesa savā spriedumā Komisija/Francija (11) atzina par Direktīvai neatbilstošu.
40. Es gribētu uzsvērt, ka šī lieta pirmām kārtām attiecas uz to, vai tāda tiesību norma, kā minētā Dānijas norma, ir atbilstoša Direktīvai. No norādītajām atšķirībām starp šiem diviem noteikumiem nevar tikt secināti nekādi neapstrīdami argumenti, lai rastu atbildi uz šo jautājumu.
41. Gadījumā, ja Tiesa nepiekristu viedoklim, ka Dānijas noteikumi par starpnieku atbildību neatkarīgi no vainas par produktiem ar trūkumiem atbilst Direktīvai, kā tā ir interpretēta spriedumā Komisija/Francija, Dānijas valdība lūdz Tiesu pārskatīt šo judikatūru.
42. Manuprāt, šāda nesenas judikatūras pārskatīšana nav vajadzīga. Minētajos spriedumos un manos secinājumos šajās lietās, balstoties uz gramatisko, sistemātisko un vēsturisko analīzi, ir konstatēts, ka Direktīva tiešām paredz pilnīgu saskaņošanu. Dānijas valdības minētie argumenti, kuri būtībā apgalvo, ka no Tiesas interpretācijas izriet nepietiekoša patērētāju aizsardzība, nevar novest pie iznākuma, kurš būtu pretējs skaidri izteiktam Kopienu likumdevēja nolūkam, kāds tas ir izteikts Direktīvā.
43. Ja Direktīva, kas attiecas uz tik jutīgu un delikātu jomu kā atbildība par produktiem ar trūkumiem, ir pretrunā ar vienas vai vairāku dalībvalstu izvēli, ir svarīgi šādas atšķirības Kopienu konstitucionālajā kārtībā mēģināt atrisināt nevis ar contra legem
interpretācijas palīdzību, bet drīzāk ar Kopienu likumdevēja iniciatīvu. Turklāt no Dānijas valdības rīcības, esot Padomes prezidējošās valsts statusā, ir skaidrs, ka tā apzinās šādu konstitucionālo loģiku (12) .
44. Katrā ziņā es piebilstu, ka, ja Tiesa pieņemtu Dānijas aizstāvēto interpretāciju, tas nenovēršami novestu pie nesenās judikatūras, kas ietverta iepriekš minētajos spriedumos lietās Komisija/Francija un González Sánchez (13), maiņas. Faktiski šāda interpretācija novestu pie tā, ka Direktīvas pieprasītā ražotāju primārā atbildība tiktu attiecināta arī uz citiem ražošanas ķēdes posmiem, piemēram, starpniekiem (piegādātājiem).
45. Šādas izmaiņas judikatūrā var arī nozīmēt, ka Tiesas formulētie argumenti – redakcija, struktūra un Direktīvas vēsture – par labu pilnīgai saskaņošanai, saskaņā ar kuru atbildība neatkarīgi no vainas par produktiem ar trūkumiem ir ekskluzīvi uzlikta ražotājam, būtu nepārliecinoši.
B – Par pirmo jautājumu
46. Pirmais jautājums skar pārējos uzņēmējus, kas nav Direktīvas 3. panta 3. punktā noteiktie ražotāji. Iesniedzējtiesa ar šo jautājumu mēģina noskaidrot, vai šī norma iestājas pret valsts tiesību noteikumiem, saskaņā ar kuriem starpniekiem ir neierobežotas atbildības pienākums par ražotāja ar Direktīvu noteikto atbildību.
47. Atbildi uz šo jautājumu var viegli secināt no sprieduma lietā Komisija/Francija. Šī lieta attiecās uz Francijas Civilkodeksu (1386‑7. pants), kurš atbildības jomā piegādātājus pielīdzināja ražotājiem. Tiesa nolēma, ka šāda pilnīga pielīdzināšana bija pretēja Direktīvai, jo Direktīvas 3. panta 3. punkts gadījumā, kad ražotājs nav zināms, nosaka tikai pakārtoto atbildību.
48. Francijas Civilkodeksa 1386‑7. panta un Dānijas likuma 10. panta salīdzinājums atklāj, ka šie abi noteikumi ir lielā mērā līdzīgi.
49. Civilkodeksa 1386‑7. pants paredz, ka pārdevējs, iznomātājs (izīrētājs), izņemot līzinga devēju vai tam pielīdzināmu izīrētāju, kā arī visi citi profesionāli piegādātāji, ir atbildīgi par produktu drošības trūkumiem tāpat kā ražotājs. Ja nepieciešams, starpniekam ir regresa prasījuma tiesības pret ražotāju.
50. Dānijas likuma 10. pants paredz, ka piegādātājam ir jābūt atbildīgam par produkta trūkumu aizskartajai personai un citiem piegādātājiem secīgajos ražošanas ķēdes posmos. Saskaņā ar šī likuma 11. panta 3. punktu jebkuram piegādātājam, kurš ir samaksājis kompensāciju aizskartajai personai, ir regresa prasījuma tiesības pret ražotāju.
51. Lai arī šajos abos noteikumos ir dažas atšķirības attiecībā uz atbildīgo personu loka definīciju, ir jākonstatē, ka tie abi paplašina atbildīgo personu loku, iekļaujot piegādātājus un citus starpniekus veidā, kurš ir daudz plašāks nekā tas, ko paredz Direktīvas 3. panta 3. punkts. Turklāt Francijas Civilkodeksa 1386‑7. pants un Dānijas likuma 10. pants un 11. panta 3. punkts acīmredzamu iemeslu dēļ ietver regresa prasījuma tiesības, lai gan Direktīva īpaši mēģina novērst šādu procedūru izveidošanos, ierobežojot atbildīgo personu loku un ietverot tikai ražotājus.
52. Gan atbildētāji pamata lietā, gan Dānijas valdība atsaucās uz atšķirībām starp Dānijas normām un Francijas normu. Tie apgalvo, ka Francijas noteikumos ir ietverta faktiska atbildība, bet Dānijas likumos – tikai atbildība, iestājoties noteiktiem nosacījumiem. Saskaņā ar Francijas sistēmu aizskartā persona var uzskatīt, ka piegādātājs ir atbildīgs par jebkuru viņa pārdotu produktu ar trūkumiem; tas nozīmē – gan par produktiem, kuri jau bija ar trūkumiem tad, kad tos uzsāka tirgot, gan arī par produktiem, kuri ieguva trūkumus vēlākā posmā tirdzniecības procesā. Savukārt saskaņā ar Dānijas likumu aizskartā persona var uzsākt atbildības iestāšanās procedūru pret starpnieku tikai tad, ja produkts ir ar trūkumiem laišanas tirdzniecībā laikā.
53. Lai kādas arī būtu šīs atšķirības, manuprāt, tās nešķiet būtiskas, nosakot, vai Dānijas likuma 10. panta un 11. panta 3. punkta ratione personae
loks nav pretrunā Direktīvas 3. pantā noteiktajam. Šajā sakarā ir jāpiebilst, ka Dānijas likuma definīcija attiecībā uz atbildīgo personu loku, pret kurām aizskartās personas var vērsties sakarā ar produktiem ar trūkumiem, ir plašāks nekā tas, ko nosaka Direktīvas 3. pants. No sprieduma lietā Komisi ja/Francija izriet, ka šis faktors viens pats ir pietiekošs, lai noteiktu, ka šādi noteikumi ir pretrunā Direktīvai. Turklāt Dānijas tiesību aktu piemērošana nenovēršami izraisa tiesu procesu skaita pieaugumu, ko Kopienu likumdevējs tieši vēlējās novērst (14) .
C – Par otro jautājumu
54. Ar savu otro jautājumu valsts tiesa lūdz Eiropas Kopienu Tiesas viedokli par to, vai Direktīvai atbilst Dānijas judikatūra, saskaņā ar kuru piegādātājam ir pilnas atbildības pienākums par ražotāja vainu, kas noteikta judikatūrā attiecībā uz atbildību par produktiem ar trūkumiem, kuri radījuši personisku kaitējumu vai zaudējumu patērētāja īpašumam.
55. No Tiesai iesniegtajiem dokumentiem ir skaidrs, ka pirms Direktīvas pieņemšanas gan ražotāja, gan piegādātāja atbildība par produktiem ar trūkumiem tika regulēta ar Dānijas judikatūru.
56. Saskaņā ar šiem judikatūras principiem atbildība par produktiem ar trūkumiem, pirmkārt, tiek vērtēta saskaņā ar vienu no galvenajiem Dānijas tiesību principiem attiecībā uz civiltiesisko atbildību, kas balstās uz vainas jēdzienu. Tomēr judikatūras un doktrīnas attīstība ir nonākusi pie tā, ka, pamatojoties uz atbildību par rupju nolaidību un noteiktos gadījumos balstoties uz atbildību bez vainas, par atbildīgu uzskata ražotāju.
57. Šajā judikatūrā balstītajā sistēmā piegādātājs ir atbildīgs par uzņēmēju atbildību par produkta izraisītajiem zaudējumiem iepriekšējos ražošanas un izplatīšanas ķēdes posmos. Šī atbildība bija un vēl joprojām ir atbildība neatkarīgi no vainas.
58. Direktīvas transponēšana Dānijas likumos ar likumu Nr. 371 nozīmē, ka attiecībā uz ražotāja atbildību neatkarīgi no vainas par produktiem ar trūkumiem ir pilnībā pieņemti Direktīvā minētie noteikumi. Pastāvošajā judikatūrā balstītā sistēma vēl joprojām ir piemērojama, ja tiek skarta atbildība, kas balstās uz vainas jēdzienu.
59. Iepriekš minētā likuma 10. pants kodificē līdzšinējo judikatūru par piegādātāja atbildību neatkarīgi no vainas. No likuma sagatavošanas darbiem ir redzams, ka Dānijas likumdevējs paredzēja apstiprināt šo judikatūru ar iepriekš minēto noteikumu un ka tad, kad tika pieņemts likums, Dānijas valdība bija pārliecināta, ka piegādātāja atbildību Direktīva neregulē.
60. Regulējošo tiesību normu kopumu un judikatūru, kas attiecas uz atbildību par produktiem ar trūkumiem, var sadalīt trīs daļās:
– ražotāja atbildība neatkarīgi no vainas,
– starpnieka pienākums uzņemties atbildību ražotāja vietā (starpnieka pakārtotā atbildība),
– ar vainu vai ar ražotāja rupju nolaidību saistītā atbildība.
61. Kas attiecas uz ražotāja atbildību neatkarīgi no vainas, Direktīvas 3. panta definīcijas bija pārņemtas Dānijas likuma 4. panta 1., 2., 4. un 5. punktā, bet atbildības neatkarīgi no vainas princips bija definēts šī likuma 6. pantā. No tā izriet, ka, tā kā tas atbilst Direktīvai, šis elements nav tālāk jākomentē.
62. Kas attiecas uz otro daļu – piegādātāja pakārtoto atbildību – es jau savā pirmā jautājuma analīzē esmu konstatējis, ka Dānijas likuma 10. panta un 11. panta 3. punkta tiesību normas ir pretrunā ar Direktīvu, kas paredz atbildību neatkarīgi no vainas tikai ražotājiem.
63. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Dānijas tiesai ir radies jautājums, vai Direktīvas 13. pants nevar nodrošināt atbildības par produktiem ar trūkumiem juridisko pamatu paplašināšanu.
64. Tāds pats jautājums bija uzdots lietā Komisija/Francija (15) . Šinī spriedumā Tiesas atbilde bija noraidoša. Es atsaucos uz 21.–23. punktu, kuros Tiesa nolēma, ka “Direktīvas 13. pants nevar tikt interpretēts kā tāds, kas dod dalībvalstīm iespēju uzturēt vispārējo atbildības par produktiem sistēmu savādāku nekā to, kas ir paredzēta direktīvā”. No tā izriet, ka Dānijas likumam, kas attiecas uz piegādātāju pakārtotu atbildību neatkarīgi no vainas, nav pamatojuma Direktīvas 13. pantā.
65. Tomēr tāds valsts regulējums par atbildību, kas saistīta ar ražotāja vainu, kā tas, kas izriet no Dānijas judikatūras, ir jāuzskata par atbilstošu Direktīvai, kā tas izriet no iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Francija 22. punkta, kurā Tiesa nolēma, ka “[..] sistēma, ko ieviesa direktīva [..], neizslēdz citu līgumiskās vai ārpuslīgumiskās atbildības režīmu, kas ir balstīti uz citiem pamatiem – vainas vai garantijas par slēptiem trūkumiem, piemērošanu”.
66. Tādēļ es iesaku Tiesai uz otro jautājumu atbildēt šādi: “Direktīvas 13. pants iestājas pret valsts tiesisko regulējumu, kurš paplašina Direktīvā paredzēto atbildības neatkarīgi no vainas režīmu, iekļaujot piegādātājus. Tomēr šis noteikums neizslēdz citu līgumiskās vai ārpuslīgumiskās atbildības režīmu, kas ir balstīti uz citiem pamatiem, tādiem kā vaina vai garantija par slēptiem trūkumiem, piemērošanu”.
D – Trešais jautājums
67. Ar savu trešo jautājumu iesniedzējtiesa jautā Tiesai, vai, atsaucoties uz Padomes un Komisijas paziņojumu par 3. un 12. pantu, kas ietverts Padomes 1985. gada 25. jūlija 1025. sanāksmes protokolā (16), un uz Direktīvas 13. pantu, Direktīva neļauj dalībvalstij pieņemt tiesību normas par piegādātāja atbildību par produktiem ar trūkumiem, ja piegādātājs, kā tas ir definēts Dānijas likuma 3. panta 3. punkta pirmajā teikumā, definēts kā persona, kura, veicot savu saimniecisko darbību, produktu laiž apritē, bet netiek uzskatīts par ražotāju saskaņā ar Direktīvas 3. pantu.
68. Trešā jautājuma formulējumā iesniedzējtiesa pilnībā ir izmantojusi protokola otro paziņojumu. Es atsaucos uz šo paziņojumu.
69. Savos rakstveida apsvērumos Dānijas valdība atsaucās uz Padomes protokola 16. paziņojumu, kas ir šāds: “Padome izsaka vēlmi, lai dalībvalstis, kuras pašreiz piemēro noteikumus, kas attiecas uz patērētāju aizsardzību, un kuri ir labvēlīgāki nekā tie, kas ietverti Direktīvā, neatsauktos uz Direktīvas sniegtajām iespējām, lai pazeminātu šo aizsardzības līmeni”.
70. Dānijas valdība no šiem diviem paziņojumiem secina, ka paturēt spēkā noteikumus, kuri pastāvēja pirms Direktīvas un nostādīja patērētājus labākā juridiskā stāvoklī, ir pilnībā atbilstoši šiem paziņojumiem. Abi paziņojumi pilnībā atbilstot Direktīvas 3. un 13. pantam un apstiprinot to saturu.
71. Tā apgalvo, ka, interpretējot Direktīvu, abiem paziņojumiem ir vislielākā nozīme, ņemot vērā to atbilstību Direktīvai un faktam, ka tos izteikusi Padome un Komisija, t.i., Kopienu likumdevēji.
72. Kas attiecas uz protokolā minēto Padomes paziņojumu piemērojamību, Tiesas judikatūru var apkopot šādi:
– gadījumos, ja paziņojums nav nekādi atspoguļots attiecīgās normas tekstā, šādu paziņojumu nevar izmantot sekundāro tiesību aktu normu interpretācijā (17) . Kopienu tiesību aktu piemērojamība var tikt noskaidrota tikai no šo noteikumu redakcijas saistībā ar kontekstu, kādā tie atrodas (18) ;
– tomēr šāds paziņojums var noderēt kā atsauce, lai interpretētu sekundāro tiesību aktu normas, kuru izstrāde vai pieņemšana ir bijusi pamats šāda paziņojuma tapšanai, kad jāpadara skaidrāka šo normu jēga, ja tās ir neskaidras un ar divējādu nozīmi. Turklāt šāds paziņojums nevar būt vienīgā atsauce, tas ir jāizmanto kopā ar citām atsaucēm (19) .
73. Ja šie divi lietā minētie paziņojumi ir izmantoti kā atsauce, lai interpretētu Direktīvas 13. pantu, tie abi apstiprinās tādu šī noteikuma interpretāciju, kādu es minēju iepriekš, apsverot, kāda atbilde būtu jāsniedz uz otro jautājumu. Tie izskaidro šī noteikuma nozīmi, apgalvojot, ka Direktīva neizslēdz noteikumu par piegādātāju atbildību saglabāšanu vai pat pieņemšanu, nosakot, ka šādi noteikumi attiecas uz atbildību, kas saistīta ar vainu, un līgumisko atbildību.
74. No otras puses, saskaņā ar 72. punktā minēto judikatūru nav iespējams atsaukties uz šiem paziņojumiem, lai noteiktu, ka Direktīva neizslēdz atbildības neatkarīgi no vainas par produktiem ar trūkumiem paplašināšanu, ietverot piegādātājus, papildus Direktīvas 3. panta 3. punktā minētajiem gadījumiem. Šāda atsauce interpretēšanas nolūkā būtu tiešā pretrunā ar Direktīvas redakciju un struktūru un saskaņā ar Tiesas judikatūru nav pieļaujama. No šī pamatojuma izriet, ka Dānijas valdības argumenti ir jānoraida.
75. Tādēļ es uzskatu, ka šie abi paziņojumi, uz kuriem atsaucas Dānijas valdība, nevar noderēt kā atsauce, lai atbalstītu Direktīvas interpretāciju, saskaņā ar kuru dalībvalstīm ir tiesības paplašināt atbildību neatkarīgi no vainas par produktiem ar trūkumiem, ietverot piegādātājus papildus gadījumiem, kas ir izsmeļoši definēti Direktīvas 3. panta 3. punktā.
E – Ceturtais un piektais jautājums
76. Ar ceturto un piekto jautājumu valsts tiesa atkārto pirmo un otro jautājumu, detalizētāk atsaucoties uz Dānijas likuma 3. panta 3. punkta pirmo teikumu, 10. pantu un 11. panta 3. punktu, un uz judikatūrā balstītu principu, kurš pastāvēja pirms Direktīvas, saskaņā ar kuru piegādātājam, kurš pats nav ražotājs Direktīvas 3. panta nozīmē, ir atbildības pienākums par ražotāja atbildību par produktiem ar trūkumiem Direktīvas izpratnē un par atbildību, kas saistīta ar ražotāja vainu.
77. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, kura aizsākās ar spriedumu lietā Costa (20), Tiesa nevar saskaņā ar EKL 234. pantu izlemt par valsts tiesību aktu spēkā esamību. Tomēr tā uzskata, ka tās jurisdikcijā ir pienākums nodrošināt valsts tiesu ar visiem Kopienu tiesību aktu interpretācijas elementiem, kas dod tiesai iespēju saistībā ar izskatāmo lietu noteikt tiesību aktu atbilstību (21) .
78. Tā kā atbildēs, kuras esmu piedāvājis sniegt uz pirmo un otro jautājumu, jau ietverti visi elementi, kas nepieciešami valsts tiesai, lai izlemtu valsts tiesību normu atbilstību Kopienu tiesībām un atbilstošajai valsts judikatūrai, nav jāatbild uz ceturto un piekto jautājumu.
F – Par sprieduma iedarbības ierobežošanu laikā
79. No iesniedzējtiesas rīkojuma izriet, ka atbildētāji pamata lietā – aizskartās personas – ir prasījušas Tiesai nolemt, ka tās spriedums būs spēkā vienīgi no tā pieņemšanas dienas, ja Tiesas atbilde būtu tiem nelabvēlīga. Dānijas valdība atbalsta šo lūgumu, uzsverot nopietno ietekmi uz tiesisko drošību, ko var radīt Tiesas spriedums uz lietām, kas jau ir bijušas izlemtas kopš Direktīvas stāšanās spēkā.
80. Šajā sakarā es piebilstu, ka vispārīgi spriedums, kurā Tiesa izlemj par Kopienu tiesību interpretāciju, ir spēkā ex tunc . Tomēr izņēmuma gadījumos Tiesa, piemērojot vispārīgo Kopienu tiesību tiesiskās drošības principu, var ierobežot ieinteresētajām personām iespēju atsaukties uz noteikumu, ko tā ir interpretējusi, lai apšaubītu pamatojoties uz labu ticību nodibinātas tiesiskās attiecības (22) . Tomēr uz šādu ierobežojumu attiecas nosacījumi, kuri var mainīties atkarībā no pamata lietas faktiskās un tiesiskās situācijas, proti, ka visas ieinteresētās personas ir rīkojušās labticīgi (23), pastāv nopietnu traucējumu risks un atpakaļejošs spēks radītu nopietnas finansiālas sekas (24) .
81. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz jautājumu, kura uzņēmēju kategorija ir jāuzskata par atbildīgu par produktiem ar trūkumiem. Visticamāk, Tiesas lēmuma ietekme uz valsts tiesību sistēmu izpaudīsies tikai kā šādas atbildības pārnešana no piegādātāja uz ražotāju. Tomēr nedz atbildības būtību, nedz tās tvērumu šis lēmums neskars. Tātad, pieņemot, ka Dānijas likuma 11. panta 3. punkts piegādātājam dod regresa prasījuma tiesības pret ražotāju, es uzskatu, ka šāda sākotnējās atbildības pārlikšana, skatoties no tiesiskās drošības viedokļa, neradīs riskus, kas pamatotu sprieduma iedarbības ierobežošanu laikā.
82. Turklāt jāatgādina, ka iepriekšējās lietās Komisija/Francija, Komisija/Grieķija un González Sánchez (25) neviens no lietas dalībniekiem nelūdza ierobežot sprieduma iedarbību un attiecīgi Tiesa nelēma par šo jautājumu. Es neizslēdzu iespēju, ka šie spriedumi var radīt sekas valsts tiesību sistēmās, kuras ir līdzīgas tai, uz ko atsaucas Dānijas valdība.
83. Visbeidzot, kopš iepriekš minēto spriedumu pieņemšanas iesaistītās personas Dānijā varētu būt paredzējušas iespējamību, ka Dānijas tiesību akti un tiesas judikatūra var būt neatbilstoši Kopienu tiesībām.
84. Pamatojoties uz iepriekš minēto, es uzskatu, ka nav jāapmierina lūgums par sprieduma iedarbības ierobežošanu laikā.
VI – Secinājumi
85. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai atbildēt uz Vestre Landsret
uzdotajiem jautājumiem šādi:
1) Padomes 1985. gada 25. jūlija Direktīva 85/374/EEK par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz atbildību par produktiem ar trūkumiem iestājas pret režīmu, saskaņā ar kuru piegādātājs ir neierobežoti atbildīgs par ražotājam uzlikto atbildību saskaņā ar šo Direktīvu neatkarīgi no tā, vai šāda sistēma izriet no likumdošanas vai no judikatūras.
2) Minētās Direktīvas 13. pants nepieļauj valsts tiesību normas, kuras paplašina Direkt īvā noteikto atbildību neatkarīgi no vainas, ietverot produktu ar trūkumiem piegādātājus. Tomēr šī norma pieļauj piemērot piegādātājiem citus līgumiskās vai ārpuslīgumiskās atbildības režīmus, kas ir balstīti uz citiem pamatiem, piemēram, vainu vai garantiju par slēptiem trūkumiem.
3) Padomes 1985. gada 25. jūlija sēdes protokola otrais un sešpadsmitais paziņojums nevar būt atsauce, lai pamatotu tādu Direktīvas interpretāciju, saskaņā ar kuru dalībvalstis ir tiesīgas paplašināt atbildību neatkarīgi no vainas par produktiem ar trūkumiem, ietverot piegādātājus citos, nevis tikai tajos gadījumos, kas izsmeļoši paredzēti Direktīvas 85/374 3. panta 3. punktā.
(1) .
(2)  –	OV L 210, 29. lpp.
(3)  –	2002. gada 25. aprīļa spriedums ( Recueil, I‑3827. lpp.).
(4)  –	2002. gada 25. aprīļa spriedums ( Recueil, I‑3879. lpp.).
(5)  –	2002. gada 25. aprīļa spriedums ( Recueil, I‑3901. lpp.).
(6)  –	Šo secinājumu 2. punkts.
(7)  –	2. punkts.
(8)  –	1984. gada 10. aprīļa spriedums lietā 14/83 Von Colson
un Karmann
( Recueil, 1891. lpp.), 1990. gada 13. novembra spriedums lietā C‑106/89 Marleasing
( Recueil, I‑4135. lpp.), 1993. gada 16. decembra spriedums lietā C‑334/92 Wagner Miret
( Recueil, I‑6911. lpp.) un 1994. gada 14. jūlija spriedums lietā C‑91/92 Faccini Dori
( Recueil, I‑3325. lpp.).
(9)  –	Šo secinājumu 2. punkts.
(10)  –	Padomes un Komisijas otrais paziņojums un sešpadsmitais paziņojums, kas bija iekļauti Padomes 1985. gada 25. jūlija sēdes protokolā (Nr. 8631/85, Brisele, 1985. gada 15. oktobris).
(11)  –	Šo secinājumu 2. punkts.
(12)  –	Padomes 2002. gada 19. decembra rezolūcija attiecībā uz grozījumiem Direktīvā par atbildību par produktiem ar trūkumiem (OV 2003, C 26, 2. lpp.).
(13)  –	Šo secinājumu 2. punkts.
(14)  –	Spriedums lietā Komisija/Francija, minēts 3. zemsvītras piezīmē, 40. punkts.
(15)  –	Šo secinājumu 2. punkts.
(16)  –	Dānijas valdība savos rakstveida apsvērumos pareizi ir norādījusi, ka paziņojuma virsrakstā ir pārrakstīšanās kļūda: “3. un 12. pants” vietā ir jābūt “3. un 13. pants”.
(17)  –	1991. gada 26. februāra spriedums lietā C‑292/89 Antonissen
( Recueil, I‑745. lpp., 18. punkts).
(18)  –	1986. gada 15. aprīļa spriedums lietā C‑237/84 Komisija/Beļģija ( Recueil, 1247. lpp.).
(19)  –	1979. gada 7. februāra spriedums lietā 136/78 Auer
( Recueil, 437. lpp., 25. punkts).
(20)  –	1964. gada 15. jūlija spriedums lietā 6/64 ( Recueil, 1141. lpp.).
(21)  –	1997. gada 25. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑304/94, C‑330/94, C‑342/94 un C‑224/95 Tombesi u.c. ( Recueil, I‑3561. lpp., 36. punkts).
(22)  –	2000. gada 9. marta spriedums lietā C‑437/97 EKW
un Wein & Co
( Recueil, I‑1157. lpp., 57. punkts), 2000. gada 23. maija spriedums lietā C‑104/98 Buchner u.c. ( Recueil, I‑3625. lpp., 39. punkts) un 2000. gada 12. oktobra spriedums lietā C‑372/98 Cooke
( Recueil, I‑8683. lpp., 42. punkts).
(23)  –	Spriedums lietā Cooke, minēts 42. punktā.
(24)  –	Spriedums lietā EKW
un Wein & Co, minēts 59. punktā.
(25)  –	Šo secinājumu 2. punkts.