62007CC0566
ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT] SECINĀJUMI,
sniegti 2009. gada 12. martā (
1
)
Lieta C-566/07
Staatssecretaris van Financiën
pret
Stadeco BV
“Sestā PVN direktīva — 21. panta 1. punkta c) apakšpunkts — Nodoklis, kas jāmaksā tikai tādēļ, ka tas ir minēts rēķinā — Nepamatoti rēķinā iekļautā nodokļa korekcija — Nepamatota iedzīvošanās”
I — Ievads
1.
Hoge Raad der Nederlanden [Nīderlandes Augstākā tiesa] lūdz Tiesu sniegt atbildes uz diviem jautājumiem par Sestās PVN direktīvas (
2
) interpretāciju. No vienas puses ir jānoskaidro, vai nodokļa maksātājam ir rēķinā norādīts pievienotās vērtības nodokļa parāds, kaut arī rēķina izdevēja dibināšanas dalībvalstī pakalpojumu, par kuru ir rēķins, ar nodokli neapliek. Tam seko nākamais jautājums, vai nodokļa atmaksāšana šādā gadījumā var būt atkarīga no tā, ka kļūdainais rēķins tiek aizstāts ar koriģētu rēķinu.
2.
Šādi Nīderlandes nodokļu administrācija vaicāja pamata lietā. Pamata lietā piemērojamās valsts tiesību normas radot šķērsli tam, ka rēķina saņēmējs tajā norādīto nepareizo nodokli atskaita, kaut arī rēķina izdevējs to nav samaksājis vai arī tas tam ir ticis atmaksāts. Konkrētajā gadījumā šāda riska faktiski nav, jo pakalpojuma saņēmējs bija valsts iestāde, kurai nebija tiesību uz nodokļa atskaitīšanu. Tādējādi rodas jautājums, vai apstrīdētā tiesiskā regulējuma piemērošana šādā gadījumā nepārsniedz mērķa sasniegšanai nepārciešamo.
II — Atbilstošās tiesību normas
A — Kopienu tiesības
3.
Sestās direktīvas 21. pants Sestās direktīvas (
3
) 28.g panta redakcijā izvilkumu veidā ir šāds:
“Pievienotās vērtības nodoklis jāmaksā šādām personām
1.
Atbilstīgi iekšējai sistēmai
[..]
c)
jebkurai personai, kas pievienotās vērtības nodokli norāda faktūrrēķinā vai citā dokumentā, [..].”
B — Valsts tiesības
4.
1968. gada Wet op de Omzetbelasting [Likuma par apgrozījuma nodokļiem] 37. pantā ir noteikts, ka tas, kurš kaut kādā veidā deklarē apgrozījuma nodokli, kuru tas — izņemot 37. pantu — nav parādā, ir to parādā tajā laikā, kad tas izraksta rēķinu, un viņam tas ir jāmaksā saskaņā ar deklarāciju.
III — Fakti, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība
5.
Stadeco BV nodarbojas ar stendu iznomāšanu un ar to montāžu un demontāžu gadatirgos un izstādēs. Laikā no 1993. gada līdz 1995. gadam Economische Voorlichtsdienst (Ekonomikas preses centrs; turpmāk tekstā — “EVD”), kas ir Nīderlandes Ministerie van Economische Zaken (Ekonomikas ministrija) iestāde, sniedza attiecīgos pakalpojumus gadatirgos un izstādēs Vācijā un trešās valstīs. EVD par to izrakstīja rēķinus, norādot pievienotās vērtības nodokli, un nodokli atskaitīja. EVD izmantoja Stadeco sniegtos pakalpojumus tikai tādām darbībām, par kurām tai kā publisko tiesību sabiedrībai nebija tiesību nodokli atskaitīt.
6.
Nodokļu administrācija paziņoja Stadeco, ka tai par šiem pakalpojumiem Nīderlandē nav pievienotās vērtības nodokļa parāda, jo tie nav sniegti Nīderlandē. Stadeco tādēļ 1996. gadā pieprasīja nodokļu atmaksu kopā NLG 230314 (EUR 104512) apmērā. Nodokļu administrācija pieprasīja, lai Stadeco EVD izsniedz apliecinājumu par atmaksas pieprasījumu un kopiju nosūta administrācijai pašai. Ar 1997. gada 7. februāra lēmumu Stadeco pieprasītās summas tika atmaksātas.
7.
Pārbaudē 2000. gadā tika konstatēts, ka Stadeco nav izsniegusi apliecinājumu EVD un summas arī nav atmaksājusi. Tādēļ nodokļu administrācija izdeva rīkojumu par nodokļa vēlāku piedziņu, kuru Stadeco tomēr sekmīgi apstrīdēja Gerechtshof te ’s-Gravenhage [Hāgas apgabala Augstākajā tiesā].
8.
Hoge Raad [der Nederlanden], kas izskatīja saistībā ar šo lēmumu iesniegto apelācijas sūdzību, ar 2007. gada 30. novembra lēmumu uzdeva Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“1)
Vai Sestās direktīvas 21. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pievienotās vērtības nodoklis nav jāmaksā dalībvalstī, kurā dzīvo vai ir reģistrēts rēķina izrakstītājs, ja rēķina izrakstītājs rēķinā iekļauj pievienotās vērtības nodokļa summu par pakalpojumu, kas saskaņā ar Kopienas nodokļu tiesisko regulējumu tiek uzskatīts par sniegtu citā dalībvalstī vai trešā valstī?
2)
Ja atbilde ir noraidoša — vai tad, ja saskaņā ar Sestās direktīvas 21. panta 1. punkta c) apakšpunktu rēķins ir izrakstīts saņēmējam, kuram nav tiesību atskaitīt pievienotās vērtības nodokli (tā, ka nav nodokļu ieņēmumu apdraudējuma), dalībvalstis drīkst pievienotās vērtības nodokļa, kas kļūdaini iekļauts rēķinā un kas tāpēc, pamatojoties uz šo noteikumu, ir jāmaksā, labojumiem paredzēt tādu nosacījumu, ka nodokļu maksātājs vēlāk izraksta savam klientam koriģētu rēķinu, kurā nav norādīta pievienotās vērtības nodokļa summa?”
9.
Tiesvedībā Tiesā Grieķijas, Vācijas, Itālijas un Nīderlandes valdības, kā arī Eiropas Kopienu Komisija iesniedza rakstveida un mutvārdu apsvērumus. Stadeco apsvērumus sniedza tikai mutvārdu procesā.
IV — Juridiskais pamatojums
A — Par pirmo prejudiciālo jautājumu
10.
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Sestās direktīvas 21. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir interpretējams tādā veidā, ka rēķina izrakstītājam tajā norādītais kādas dalībvalsts pievienotās vērtības nodoklis šajā valstī ir jāmaksā arī tad, ja pakalpojums tur ar nodokli nemaz netiek aplikts.
11.
Iepriekš jānorāda, ka šī norma ir piemērojam tikai tādā gadījumā kā izskatāmais, kad pakalpojumi ir sniegti citā dalībvalstī.
12.
21. panta 1. punktā ir noteikts, kuram nodoklis ir jāmaksā atbilstīgi iekšējai sistēmai. Tādējādi regulējums attiecas ne tikai uz iekšzemē gūto apgrozījumu, kā tas ļoti pietuvināti ir saprotams no holandiešu valodas redakcijas (binnenlands verkeer) (
4
). Pārējo valodu redakcijas izskaidro, ka regulējums attiecas uz Kopienas iekšienē gūto apgrozījumu (
5
). Tas izriet arī no sistēmiskā kopsakara. Iekšējā sistēmā gūtais apgrozījums atbilstoši 1. punktam ir pretnostatāmi 2. punktā paredzētajam importam Kopienā. Pārprotamā norāde uz iekšējo sistēmu jaunajā Direktīvas 2006/112/EK (
6
) 203. panta redakcijā tādējādi nav iekļauta.
13.
Turklāt Tiesa spriedumā lietā Reemtsma (
7
) līdzīgā gadījumā ievēroja 21. panta 1. punkta c) apakšpunkta piemērojamību. Arī šajā gadījumā runa bija par rēķina izrakstītāja atbildību par izrakstīto nodokli; nodokļa parāds faktiski bija pakalpojuma saņēmējam citā dalībvalstī. Rezultātā šo normu nevarēja piemērot, jo nodokļa korekciju pieprasīja nevis rēķina izrakstītājs, bet gan saņēmējs.
14.
Katrā gadījumā ar 21. panta 1. punkta c) apakšpunktu nodokļa parāds rodas tikai attiecībā uz tādu valsti, kuras pievienotās vērtības nodoklis ir norādīts rēķinā. Par kādu pievienotās vērtības nodokli ir runa gadījumā, ja nav skaidras norādes, ir jānoskaidro, interpretējot rēķinu. Svarīgi pierādījumi var būt nodokļa likmes apmērs, rēķina summas valūta, rēķina izrakstītāja un saņēmēja reģistrācijas valsts un pakalpojuma, par ko izrakstīts rēķins, sniegšanas vieta, ja vien tas izriet no rēķina. Šī sašaurinātā izpratne ir jāpiemēro, lai izslēgtu, ka, pamatojoties uz vienu un to pašu rēķinu, nodokļa samaksu var pieprasīt vairākas dalībvalstis.
15.
Saskaņā ar Sestās direktīvas 21. panta 1. punkta c) apakšpunkta tekstu personai pievienotās vērtības nodoklis ir jāmaksā jau tādēļ vien, ka tas ir norādīts rēķinā (
8
).
16.
Jautājums ir par to, vai šīs formālais apstāklis ir pietiekams, lai iekasētu nodokli, jeb vai attiecīgajā valstī, kuras pievienotās vērtības nodoklis ir norādīts rēķinā, nav obligāti jābūt ar nodokli apliekamam apgrozījumam Sestās direktīvas 5.–7. panta vai 28.a panta izpratnē. Pēdējā gadījumā nodokļa atmaksu varētu pieprasīt arī bez iepriekšējas rēķina koriģēšanas, ja pamatā esošais apgrozījums attiecīgajā valstī ar nodokli nav apliekams.
17.
21. panta 1. punkta c) apakšpunkta jēga un mērķis tomēr ir pretrunā ar to, ka nodokļa parāds šīs normas izpratnē ir atkarīgs no turpmāka nosacījuma, ka maksājamā nodokļa pamata tiešām ir attiecīgajā valstī gūts ar nodokli apliekams apgrozījums.
18.
Šī tiesiskā regulējuma mērķis ir novērst nodokļu ieņēmumu apdraudējumu, izmantojot rēķinu nodokļa atskaitīšanai (
9
). Norādot pievienotās vērtības nodokli rēķinā, tā izrakstītājs rīkojas ar mērķi parādīt, ka viņam ir radies ar nodokli apliekams apgrozījums un ka viņš ir samaksājis pievienotās vērtības nodokli vai attiecīgi vēlas to darīt. Atbilstoši 21. panta 1. punkta c) apakšpunktam rēķina izrakstītājam tādējādi ir jāuzņemas atbildība par nodokļa samaksu. Lai pretendētu uz nodokļa atskaitījumu, atbilstoši Sestās direktīvas 18. panta 1. punkta b) apakšpunktam pietiek, ja rēķina saņēmējam, kas ir nodokļa maksātājs, ir rēķins, kurā ir norādīts pievienotās vērtības nodoklis atbilstoši Sestās direktīvas 22. panta 3. punkta prasībām. 21. panta 1. punkta c) apakšpunktā tiek nodrošināts, ka nodoklis netiek atskaitīts par nodokli, kas faktiski nav samaksāts.
19.
Tiesa spriedumā lietā Genius Holding  (
10
) ir noliegusi tiesības atskaitīt nodokli, ja rēķinā norādītais nodoklis nav saistīts ar preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu. Tomēr ne vienmēr var garantēt, ka nodokļu iestādes par šo apstākli zina. Turklāt nodoklis var būt jau atskaitīts, pirms noskaidrojas, ka rēķinā norādītais pakalpojums nav apliekams ar nodokli vai ir apliekams citādā apmērā. Tādēļ rēķina izrakstītājs ir atbildīgs par norādītā nodokļa samaksu, līdz rēķins nav koriģēts un novērsts nodokļu ieņēmumu apdraudējums (
11
).
20.
Tas, ka rēķina saņēmējam ir tiesības nodokli atskaitīt, vien nenozīmē, ka nav nodokļa parāda atbilstoši 21. panta 1. punkta c) apakšpunktam. Kā pareizi norādījusi Vācijas valdība, no rēķina vien nevar secināt, vai rēķina saņēmējam ir tiesības veikt nodokļa atskaitīšanu.
21.
Tādēļ uz pirmo prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka Sestās direktīvas 21. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka rēķina izrakstītājam dalībvalstī rodas rēķinā norādītā attiecīgās dalībvalsts pievienotās vērtības nodokļa parāds arī tad, ja pakalpojums tur ar nodokli faktiski nav apliekams.
B — Par otro prejudiciālo jautājumu
22.
Ar otro prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai rēķinā kļūdaini iekļauta nodokļa atmaksāšanu var pakārtot nosacījumam, ka nodokļu maksātājam rēķins ir jāaizstāj ar koriģētu rēķinu.
23.
Šajā sakarā ir jāatzīst, ka Sestajā direktīvā nav regulējuma par tāda rēķina koriģēšanu, kurā kļūdaini ir norādīts kādas valsts pievienotās vērtības nodoklis, kaut arī šajā valstī faktiski nav radies ar nodokli apliekams apgrozījums. Tādēļ pievienotās vērtības nodokļa neitralitāte ir jānodrošina dalībvalstīm, pieņemot valsts tiesību aktus, lai rēķinā nepamatoti iekļautu nodokli varētu koriģēt (
12
).
24.
Spriedumā lietā Schmeink & Cofreth un Strobel (
13
) Tiesa šajā sakarā bija norādījusi, ka pasākumi, ko dalībvalstis var veikt atbilstoši Sestās direktīvas 22. panta 8. punktam, lai pareizi iekasētu nodokļus un novērstu krāpšanu, nedrīkst pārsniegt to, kas vajadzīgs šo mērķu sasniegšanai. Tātad šos pasākumus nedrīkst izmantot tādā veidā, ka tie ietekmētu pievienotās vērtības nodokļa neitralitāti, kas ir kopējās pievienotās vērtības nodokļa sistēmas pamatprincips, kurš ir ieviests ar Kopienu tiesību aktiem šajā jomā. Ja rēķina izrakstītājs laikus un pilnībā ir novērsis nodokļu ieņēmumu apdraudējumu, tad pievienotās vērtības nodokļa iekasēšanas nodrošināšanai un krāpšanas novēršanai nav nepieciešams, lai viņš pierādītu savu labticību (
14
).
25.
Šo atzinumu varētu saprast tādējādi, ka valsts tiesību normas tādā gadījumā kā izskatāmajā lietā, kad nodokļu ieņēmumu apdraudējuma nav, nodokļa atmaksāšanai nevar piemērot nekādus turpmākus nosacījumus. Tā kā EVD, kas ir rēķina saņēmēja, nav tiesīga atskaitīt rēķinā kļūdaini iekļauto Nīderlandes nodokli, šajā konkrētajā gadījumā Nīderlandes nodokļu ieņēmumu apdraudējuma nav.
26.
Tomēr es nedomāju, ka Tiesa dalībvalstu rīcībai ir vēlējusies noteikt tik šauras robežas. Valsts likumdevējam tomēr ir plaša rīcības brīvība saistībā ar regulējumu par tāda nodokļa koriģēšanu un atmaksāšanu, kurš rēķinā ir norādīts kļūdas pēc. Katrā ziņā tam ir jāievēro ekvivalences un efektivitātes principi (
15
) un vispārējie tiesību principi, it īpaši samērīguma princips (
16
).
27.
Valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts, ka kļūdainais rēķins jāaizstāj ar koriģētu, tādējādi nešķiet nesamērīgs. Šāda prasība tiesiskajā situācijā ir piemērots līdzeklis, lai nepieļautu, ka notiek prettiesiska nodokļa atskaitīšana, izmantojot sākotnējo rēķinu. Tas atvieglo pārvaldes darbu, jo nodokļu iestādēm ikvienā gadījumā nav jāpārbauda, vai rēķina saņēmējs, iespējams, nav tiesīgs atskaitīt nodokli, lai netiktu apdraudēti nodokļu ieņēmumi.
28.
Šeit jāņem vērā, ka nodokļu maksātājs, izrakstot kļūdaino rēķinu, pats ir radījis iemeslu tā aizstāšanai un ka rēķina nomaiņa atmaksāšanu parasti pārlieku neapgrūtina. Katrā gadījumā, ja rēķinu konkrētā gadījumā nav iespējams nomainīt, piemēram, tādēļ, ka rēķins ir pazudis un to nevar izmantot, lai atskaitītu nodokli, tad atmaksāšanas noraidījums tādēļ, ka rēķins nav nomainīts, varētu būt pretrunā samērīguma principam.
29.
Ar to pretrunā nav Tiesas spriedumā Collée (
17
) atzītais, ka “valsts pasākums, kas atbrīvo no nodokļa piegādi Kopienas teritorijā tikai tad, ja ir ievērotas formālas prasības, neņemot vērā pamatprasības un it īpaši, vai tās ir ievērotas, pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai nodrošinātu precīzu nodokļa iekasēšanu”. Atšķirībā no regulējuma par nodokļu uzlikšanu Kopienas ietvaros gūtiem ienākumiem un Kopienas ietvaros veiktu piegāžu atbrīvojumu no nodokļa nodokļu parāds saskaņā ar Sestās direktīvas 21. panta 1. punkta c) apakšpunktu nav atkarīgs no tā, vai apgrozījums ir apliekams ar nodokli pēc būtības, bet gan saistīts vienīgi ar formālo kritēriju par rēķina izrakstīšanu.
30.
Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Kopienu tiesībās nav aizliegts paredzēt valsts tiesību sistēmā atteikumu atlīdzināt kļūdas dēļ ieturētos nodokļus, ja tas rada nepamatotu iedzīvošanos personām, kurām ir tiesības uz šādu atlīdzību (
18
). No tā arī izriet, ka atmaksāšanu var saistīt ar apstākli, kas rēķina izrakstītāja nepamatotu iedzīvošanos padara sarežģītāku.
31.
Ja rēķinā sākotnēji bijis norādīts pievienotās vērtības nodoklis, kas faktiski nebija jāmaksā vai nebija jāmaksā noteiktajā apmērā, tad rēķina saņēmējam — neskarot īpašas līgumiskas vienošanās — rodas civiltiesiska prasījuma tiesības uz tādējādi bez tiesiska pamata samaksātās summas atlīdzināšanu (
19
). Valsts tiesību aktos paredzot nosacījumu nodokļa atmaksāšanai rēķina izrakstītājam, ka viņam rēķins jānomaina vai attiecīgi jākoriģē, tiek nodrošināts, ka rēķina saņēmējam tiek nodota vajadzīgā informācija tiesību uz nodokļa atmaksāšanu īstenošanai.
32.
Šajā gadījumā nav jāpārbauda, vai dalībvalstis var papildus pieprasīt, lai kļūdainā rēķina izrakstītājs summu, kas samaksāta kā kļūdaini norādītais pievienotās vērtības nodoklis, faktiski ir atmaksājis savam līgumpartnerim. Šķiet, Nīderlandes nodokļu iestādes šādu prasību gan izvirza, tomēr iesniedzējtiesa nav vaicājusi par šāda nosacījuma pieļaujamību (
20
).
33.
Visbeidzot ir jānorāda vēl tas, ka Kopienu tiesībās nav īpašu noteikumu par nodokļa koriģēšanu tad, kad pakalpojums ar nodokli nav apliekams tajā valstī, kuras pievienotās vērtības nodoklis ir norādīts rēķinā, bet gan tad, ja [tas ir sniegts] citā dalībvalstī vai trešajā valstī.
34.
Kā to norāda Itālijas valdība, ar Sesto direktīvu pirmajai minētajai dalībvalstij nav noteikts īpašs pienākums nodrošināt nodokļa atmaksāšanu tikai ar nosacījumu, ka nomainītajā rēķinā jābūt norādītam citas dalībvalsts pievienotās vērtības nodoklim. Šādā gadījumā pirmajai minētajai valstij būtu jāizvērtē, vai un kādā apmērā rēķina izrakstītājam ir nodokļa parāds šajā citā dalībvalstī. Šādu secinājumu valsts, kuras pievienotās vērtības nodokli pieprasa atmaksāt, bez papildu pasākumiem izdarīt nevar. Šajā citā valstī, piemēram, nodokļa parādnieks nevarētu būt pakalpojuma sniedzējs, bet gan saskaņā ar 21. panta 1. punkta b) apakšpunktu — tā saņēmējs. Turklāt tur varētu būt piemērojami neharmonizēti atbrīvojumi no nodokļa vai samazināta nodokļa likme.
35.
Lai gan saskaņā ar Sestās direktīvas 22. panta 3. punktu, saistot to ar atbilstošajiem tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā pakalpojums faktiski tiek aplikts ar nodokli, rēķina izrakstītājam ir pienākums koriģētajā rēķinā norādīt to nodokli, kuru viņš attiecīgajā gadījumā ir parādā šajā valstī.
36.
Tādēļ uz otro jautājumu ir jāatbild, ka ar Kopienu tiesībām dalībvalstīm nav aizliegts nodokļa, kas kļūdaini iekļauts rēķinā un kas tāpēc, pamatojoties Sestās direktīvas 21. panta 1. punkta c) apakšpunktu, ir jāmaksā, korekcijai paredzēt tādu priekšnoteikumu, ka nodokļu maksātājam vēlāk savam klientam jāizraksta izlabots rēķins. Tas jāpiemēro arī gadījumā, kad rēķina saņēmējam nav tiesību atskaitīt nodokli.
V — Secinājumi
37.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, piedāvāju uz prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)
Sestās direktīvas 77/388/EEK 21. panta 1. punkta c) apakšpunkts Direktīvas 91/680/EEK redakcijā ir jāinterpretē tādējādi, ka rēķina izrakstītājam dalībvalstī rodas rēķinā norādītā attiecīgās dalībvalsts pievienotās vērtības nodokļa parāds arī tad, ja pakalpojums tur ar nodokli faktiski nav apliekams;
2)
Kopienu tiesībās dalībvalstīm nav aizliegts nodokļa, kas kļūdaini iekļauts rēķinā un kas tāpēc, pamatojoties Sestās direktīvas 21. panta 1. punkta c) apakšpunktu, ir jāmaksā, korekcijai paredzēt tādu priekšnoteikumu, ka nodokļu maksātājam vēlāk savam klientam jāizraksta izlabots rēķins. Tas jāpiemēro arī gadījumā, kad rēķina saņēmējam nav tiesību atskaitīt nodokli.
(
1
)	Oriģinālvaloda — vācu.
(
2
)	Padomes 1977. gada 17. maija Sestā direktīva 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.), kas no aizstāta ar Padomes Direktīvu 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.).
(
3
)	Padomes 1991. gada 16. decembra Direktīvas 91/680/EEK, kas papildina pievienotās vērtības nodokļu kopējo sistēmu un groza Direktīvu 77/388/EEK nolūkā atcelt fiskālās robežas (OV L 376, 1. lpp.) redakcijā. Padomes Direktīvā 2000/65/EK, kas groza Direktīvu 77/388/EEK attiecībā uz to, kā nosakāms pievienotās vērtības nodokļa maksātājs (OV L 269, 44. lpp.), kas tolaik pamata lietā vēl nebija piemērojama, c) apakšpunkts bez saturiskiem grozījumiem tika pārveidots par d) apakšpunktu. Pašlaik attiecīgais tiesiskais regulējums ir paredzēts Direktīvas 2006/112 203. pantā.
(
4
)	Šajā sakarā skat. ģenerāladvokāta V. de Vita [W. de Wit] 2007. gada 29. jūnija secinājumu, kuri ir Hoge Raad lēmuma par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu sastāvdaļa, 5.2.–5.8. punktā ietvertos apsvērumus.
(
5
)	Skat. tostarp FR: régime interne; IT: regime interno; EN: internal system; ES: régimen interior.
(
6
)	Minēts 2. zemsvītras piezīmē.
(
7
)	2007. gada 15. marta spriedums lietā C-35/05 Reemtsma Cigarettenfabriken (Krājums, I-2425. lpp.).
(
8
)	Skat. 1989. gada 13. decembra spriedumu lietā C-342/87 Genius Holding (Recueil, 4227. lpp., 19. punkts), spriedumu lietā C-454/98 Schmeink & Cofreth un Strobel (Recueil, I-6973. lpp., 53. punkts) un spriedumu apvienotajās lietās no C-78/02 līdz C-80/02 Karageorgou u.c. (Recueil, I-13295. lpp., 50. punkts) un iepriekš 7. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Reemtsma Cigarettenfabriken, 23. punkts.
(
9
)	Šajā sakarā skat. Komisijas 1973. gada 29. jūnija priekšlikumu Padomes Sestajai direktīvai par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, Eiropas Kopienu Oficiālais Vēstnesis, 11/73 pielikums, 22. lpp.
(
10
)	Iepriekš 8. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Genius Holding, 15. punkts.
(
11
)	Šajā sakarā skat. atsevišķus apsvērumus attiecībā uz otro prejudiciālo jautājumu.
(
12
)	Šajā sakarā skat. iepriekš 8. zemsvītras piezīmē minētos spriedumus lietās Genius Holding, 18. punkts, Schmeink & Cofreth un Strobel, 48., 49. un 56. punkts, un Karageorgou u.c., 49. un 50. punkts.
(
13
)	Minēts 8. zemsvītras piezīmē, 59. punkts, ar norādi uz 2000. gada 21. marta spriedumu apvienotajās lietās no C-110/98 līdz C-147/98 Gabalfrisa u.c. (Recueil, I-1577. lpp., 52. punkts). Skat. arī spriedumu lietā C-146/05 Collée (Krājums, I-7861. lpp., 26. punkts).
(
14
)	Iepriekš 8. zemsvītras piezīmē minētie spriedumi lietā Schmeink & Cofreth un Strobel, 60. punkts, un lietā Karageorgou u.c., 50. punkts.
(
15
)	Skat. tostarp iepriekš 7. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Reemtsma Cigarettenfabriken, 37. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
16
)	Attiecībā uz valsts tiesību normu par Sestās PVN direktīvas īstenošanu vai attiecīgi papildināšanu, piesaisti samērīguma principam tostarp skat. 1997. gada 18. decembra spriedumu apvienotajās lietās C-286/94, C-340/95, C-401/95 un C-47/96 Molenheide u.c. (Recueil, I-7281. lpp., 48. punkts) un spriedumu lietā C-25/07 Sosnowska (Krājums, I-5129. lpp., 23. punkts).
(
17
)	Minēts 13. zemsvītras piezīmē, 29. punkts.
(
18
)	1988. gada 24. marta spriedums lietā 104/86 Komisija/Itālija (Recueil, 1799. lpp., 6. punkts), spriedums lietā, C-343/96 Dilexport (Recueil, I-579. lpp., 47. punkts) un spriedums lietā C-309/06 Marks & Spencer (Krājums, I-2283. lpp., 41. punkts).
(
19
)	Iepriekš 7. zemsvītras piezīmē minētajā spriedumā lietā Reemtsma Cigarettenfabriken 39. punktā Tiesa skaidri uzskatīja par pieņemamu, ka ar civiltiesisku prasību par nepamatotas iedzīvošanās atlīdzināšanu tiek nodrošināta pievienotās vērtības nodokļa neitralitāte.
(
20
)	Mutvārdu procesā Nīderlandes valdības pārstāve pēc Tiesas jautājuma norādīja, ka šī prasība laikā, par kuru runa ir pamata lietā, valsts tiesībās nebija skaidri paredzēta.