TIESAS SPRIEDUMS1963. gada 5. februārī (*)Lieta 26/62par
lūgumu, ko Tiesai atbilstoši EEK līguma 177. panta pirmās daļas
a) apakšpunktam un trešajai daļai iesniegusi Tarifu komiteja –
administratīva tiesa, kas Nīderlandē ir pēdējā instance strīdos par
nodokļiem, lai tiesvedībā starpNV Algemene Transport- en Expeditie Onderneming van Gend & Loos, kas reģistrēts Utrehtā [Utrecht] un ko pārstāv H. G. Stibe [H. G. Stibbe] un L. F. D. Ter Koile [L. F. D. Ter Kuile], advokāti no Amsterdamas, un kas norādījis adresi Luksemburgā, Nīderlandes ģenerālkonsulātā_unNīderlandes Ieņēmumu dienestu, ko pārstāv Zāndamas [Zaandam] Muitas un akcīzes nodokļu inspektors un kas norādījis adresi Luksemburgā, Nīderlandes vēstniecībā_saņemtu prejudiciālu nolēmumu par šādiem jautājumiem:1.      Vai
EEK līguma 12. pantam ir tieša iedarbība dalībvalstīs, proti, vai
to pilsoņi, pamatojoties uz šo pantu, var atsaukties uz individuālām
tiesībām, kas tiesām ir jāaizsargā?2.      Apstiprinošas
atbildes gadījumā – vai 8 % ievedmuitas nodokļa piemērošana
urīnvielas formaldehīdam, ko prasītāja pamata lietā ieveda Nīderlandē no
Vācijas Federatīvās Republikas, bija nelikumīgs nodokļa paaugstinājums
EEK līguma 12. panta nozīmē, vai tomēr šajā gadījumā ievedmuitas
nodoklis, kas tika piemērots līdz 1960. gada 1. martam, tika
mainīts pamatoti un, kaut arī, aritmētiski rēķinot, tas ir ticis
paaugstināts, šīs izmaiņas nevar uzskatīt par aizliegtām saskaņā ar
12. pantu?TIESAšādā sastāvā: priekšsēdētājs A. M. Donners [A. M. Donner], palātu priekšsēdētāji L. Delvo [L. Delvaux] un R. Rosi [R. Rossi], tiesneši O. Rīze [O. Riese], Š. L. Amss [Ch. L. Hammes] (referents), A. Trabuki [A. Trabucchi] un R. Lekūrs [R. Lecourt], ģenerāladvokāts K. Rēmers [K. Roemer]_sekretārs A. van Houte [A. Van Houtte]pasludina šo spriedumu.Spriedums I. ProcedūraPar
procesuālās atbilstības ievērošanu saistībā ar lūgumu sniegt
prejudiciālu nolēmumu, ko Tiesai atbilstoši EEK līguma 177. pantam
iesniegusi Tarifu komiteja – tiesa minētā panta nozīmē – nav iesniegti
nekādi iebildumi.Arī Tiesai nav nekāda pamata to apšaubīt. II. Pirmais jautājumsA) Tiesas kompetenceNīderlandes
valdība un Beļģijas valdība apstrīd Tiesas kompetenci, pamatojoties uz
to, ka lūgums attiecoties nevis uz Līguma interpretāciju, bet gan uz tā
piemērošanu saistībā ar Nīderlandes konstitucionālajām tiesībām.Tās
it īpaši norāda, ka vajadzības gadījumā Tiesas kompetencē nebūtu lemt
par EEK līguma noteikumu pārākuma atzīšanu pār Nīderlandes tiesību
aktiem vai pār citiem tās noslēgtajiem nolīgumiem, kas pārņemti
Nīderlandes tiesībās. Tās uzskata, ka šādas problēmas risinājums ir
valsts tiesu ekskluzīvā kompetencē, izņemot prasību, kas celta saskaņā
ar Līguma 169. un 170. panta noteikumiem.Šajā
gadījumā Tiesai tomēr netiek prasīts lemt par Līguma piemērošanu
saskaņā ar Nīderlandes tiesību aktu principiem, kas ir valsts tiesu
kompetencē, bet saskaņā ar Līguma 177. panta pirmās daļas
a) apakšpunktu tiek prasīts tikai interpretēt minētā Līguma
12. panta nozīmi saistībā ar Kopienu tiesībām un tā ietekmi uz
indivīdiem.Tāpēc šim prasības pamatam nav juridiska pamatojuma.Beļģijas
valdība norāda, ka Tiesai nav kompetence, pamatojoties arī uz to, ka
atbildei, ko Tiesa varētu sniegt uz Tarifu komitejas uzdoto pirmo
jautājumu, nevarētu būt nekādas nozīmes attiecībā uz minētajā tiesā
ierosinātās tiesvedības risinājumu.Tomēr,
lai Tiesai šajā lietā piešķirtu kompetenci, pietiek tikai ar to, ka
uzdotais jautājums skaidri attiecas uz Līguma interpretāciju.Apsvērumi,
uz kuriem pamatojusies valsts tiesa, izvēloties jautājumus, kā arī
svarīguma pakāpe, ko valsts tiesa tiem piešķir tiesvedībā, kurā tai
jāpieņem spriedums, Tiesas vērtējumam nav pakļauta.No uzdoto jautājumu formulējuma izriet, ka tie attiecas uz Līguma interpretāciju.Tāpēc tie ir Tiesas kompetencē.Līdz ar to arī šis prasības pamats nav pamatots.B) Lietas būtībaTarifu
komiteja, pirmkārt, jautā, vai Līguma 12. pantam ir tieša
iedarbība dalībvalstu tiesībās tādā nozīmē, ka to pilsoņi, pamatojoties
uz šo pantu, varētu atsaukties uz tiesībām, kas būtu jāaizsargā valsts
tiesai.Lai noskaidrotu, vai starptautiska
līguma normām ir tāda piemērošanas joma, ir jāizvērtē šo normu gars, to
savstarpējā sistēma un formulējums.EEK
līguma mērķis, kas vērsts uz to, lai izveidotu kopēju tirgu, kura
darbība tieši skar Kopienas dalībvalstu pilsoņus, nozīmē, ka šis līgums
ir kas vairāk nekā tikai nolīgums, kas rada savstarpējās saistības
vienīgi starp līgumslēdzējām valstīm.Šī
iecere ir apstiprināta arī preambulā Līgumam, kas attiecas ne tikai uz
valdībām, bet arī uz valstu iedzīvotājiem un ar kuru tiek izveidotas
struktūras, kam piešķirtas suverēnas tiesības, kuru izmantošana ietekmē
gan dalībvalstis, gan to pilsoņus.Jāpiebilst,
ka Kopienas dalībvalstu pilsoņi tiek aicināti piedalīties Kopienas
darbībā, izmantojot Eiropas Parlamenta, kā arī Ekonomikas un sociālo
lietu komitejas starpniecību.Arī
177. pantā noteiktais Tiesas uzdevums, kura mērķis ir nodrošināt
vienādu Līguma interpretāciju valsts tiesās, apstiprina, ka valstis ir
atzinušas Kopienas tiesībām spēku, uz kuru to pilsoņi var atsaukties šo
valstu tiesās.No iepriekš minētā var
secināt, ka Kopiena veido jaunu starptautiski tiesisko kārtību, kurai
par labu valstis, kaut arī tikai dažās jomās, ir ierobežojušas savas
suverēnās tiesības un kuras subjekti ir ne tikai dalībvalstis, bet arī
to pilsoņi.No tā izriet, ka neatkarīgi no
dalībvalstu tiesību aktiem Kopienu tiesības indivīdiem ne tikai uzliek
pienākumus, bet to mērķis ir arī radīt tiesības, kas ir daļa no indivīda
tiesību un pienākumu kopuma.Minētās
tiesības rodas ne tikai tad, ja tās skaidri piešķirtas Līgumā, bet
izriet arī no pienākumiem, ko Līgums tieši un skaidri uzliek gan
indivīdiem, gan dalībvalstīm un Kopienas iestādēm.Ņemot
vērā Līguma normu sistēmu saistībā ar muitas nodokļiem un maksājumiem
ar līdzvērtīgu iedarbību, jāuzsver, ka 9. pants, kas Kopienas
pamatā liek muitas savienību, kā būtisku noteikumu iekļauj šo nodokļu un
maksājumu aizliegumu.Šis noteikums ir tās Līguma daļas sākumā, kas nosaka “Kopienas pamatus”. Tas ir iekļauts un paskaidrots 12. pantā.Līguma
12. panta formulējums izsaka skaidru beznosacījumu aizliegumu, un
tas ir nevis pienākums darīt, bet gan pienākums nedarīt.Dalībvalstīm nav atstāta iespēja saistīt šī pienākuma ieviešanu ar atsevišķa pozitīva tiesību akta pieņemšanu.Šis
aizliegums pēc savas būtības pilnībā atbilst tam, lai radītu tiešu
iedarbību dalībvalstu un to pilsoņu tiesiskajās attiecībās.Līguma 12. panta īstenošanai nav nepieciešami valstu likumdošanas pasākumi.Tas,
ka šajā pantā subjekti, kam uzlikts pienākums atturēties no rīcības, ir
dalībvalstis, nebūt nenozīmē, ka dalībvalstu pilsoņi nevar no šī
pienākuma gūt labumu.Turklāt arguments,
kuru, atsaucoties uz Līguma 169. un 170. pantu, izvirzījušas
trīs valdības, kas savos procesuālajos rakstos Tiesai iesniedza
apsvērumus, nav pamatots.Tas, ka Līgums
iepriekš minētajos pantos paredz iespēju Komisijai un dalībvalstīm saukt
pie atbildības Tiesā valsti, kas nav izpildījusi savus pienākumus,
nebūt nenozīmē, ka arī indivīdiem nebūtu iespējams vajadzības gadījumā
atsaukties uz šiem pienākumiem valsts tiesā, tieši tāpat kā tas, ka
Līgums piešķir Komisijai līdzekļus, lai nodrošinātu ar Līgumu uzlikto
pienākumu ievērošanu, neliedz tiesvedībā starp indivīdiem valsts tiesā
atsaukties uz šo pienākumu pārkāpumu.Atstājot
169. un 170. pantā minētās procedūras kā vienīgo garantiju
pret 12. panta pārkāpumiem no dalībvalstu puses, šo valstu
pilsoņiem tiktu liegta jebkāda tieša to individuālo tiesību tiesiskā
aizsardzība.Pastāv risks, ka prasības,
pamatojoties uz šiem pantiem, varētu būt neefektīvas, jo tās tiktu
celtas tikai pēc tāda valsts lēmuma īstenošanas, kas pieņemts pretēji
Līguma noteikumiem.Ieinteresēto personu
modrība savu tiesību aizsardzībā efektīvi papildina kontroli, kas ar
169. un 170. pantu uzticēta Komisijai un dalībvalstīm.No
iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka saskaņā ar Līguma garu,
normu sistēmu un formulējumu tā 12. pants interpretējams tādējādi,
ka tam ir tieša iedarbība un tas rada individuālas tiesības, kas
jāaizsargā valstu tiesām. III. Otrais jautājumsA) Tiesas kompetenceSaskaņā
ar Beļģijas un Nīderlandes valdības apsvērumiem no šī jautājuma
formulējuma izriet, ka Tiesai vispirms jāpārbauda Nīderlandē ievestā
urīnvielas formaldehīda tarifa klasifikācija, par kuru Van Gend & Loos un Zāndamas muitas un akcīzes nodokļu inspektoram ir atšķirīgi viedokļi saistībā ar 1947. gada “Tarifu lēmumu” [“Tariefbesluit”]. Šis
jautājums attiecas nevis uz Līguma interpretāciju, bet gan uz
Nīderlandes muitas tiesību aktu piemērošanu attiecībā uz aminoplastu
klasifikāciju, un tas nav Eiropas Kopienu Tiesas kompetencē, kas
noteikta 177. panta pirmās daļas a) apakšpunktā.Tāpēc Tarifu komitejas lūgums pārsniedz Tiesas kompetenci.Tarifu
komitejas uzdotais jautājums tomēr būtībā vērsts uz to, lai
noskaidrotu, vai ar muitas nodokļa faktisku paaugstināšanu kādam
noteiktam produktam, kas radusies, nevis palielinot nodokli, bet mainot
produkta tarifa nosaukumu un līdz ar to tā klasifikāciju, tiek juridiski
pārkāpts aizliegums, kas noteikts Līguma 12. pantā.Šādā
aspektā jautājums attiecas uz minētā Līguma noteikuma interpretāciju un
it īpaši uz to, kāda nozīme ir nodokļiem, kas tika piemēroti pirms
Līguma stāšanās spēkā.Tādā gadījumā Tiesas kompetencē ir atbildēt uz šo jautājumu.B) Lietas būtībaIevērojot
Līguma 12. panta formulējumu un tā vietu normu sistēmā, lai
konstatētu, vai muitas nodokļi vai maksājumi ar līdzvērtīgu iedarbību
tikuši paaugstināti pretēji pantā ietvertajam aizliegumam, ir jāņem vērā
tie nodokļi un maksājumi, kas tika faktiski piemēroti dienā, kad Līgums
stājās spēkā.Saistībā ar Līguma
12. pantā iekļauto aizliegumu jāpiebilst, ka šāds nelikumīgs
paaugstinājums var rasties gan no tarifu pārkārtojumiem, kuru dēļ
produkta klasifikācija atbilstu tarifu pozīcijai, kurai tiek piemēroti
augstāki nodokļi, gan no paša muitas nodokļa faktiskas paaugstināšanas.Nav
svarīgi, kādā veidā ir radies muitas nodokļu paaugstinājums, ja pēc
Līguma stāšanās spēkā vienā un tajā pašā dalībvalstī vienam un tam pašam
produktam ticis piemērots augstāks nodoklis.12. panta
piemērošana saskaņā ar iepriekš minēto interpretāciju ir valsts tiesas
kompetencē, kurai tad arī jānoskaidro, vai muitojamajam produktam,
proti, urīnvielas formaldehīdam, kas ievests no Vācijas Federatīvās
Republikas, Nīderlandē veikto muitas pasākumu dēļ ir ticis piemērots
augstāks ievedmuitas nodoklis nekā 1958. gada 1. janvārī.Tiesas
kompetencē nav pārbaudīt, cik pamatoti ir pretrunīgie apgalvojumi, kas
šajā sakarā tai tika iesniegti tiesvedības laikā, bet to izvērtēšana
jāatstāj valsts tiesu ziņā. Par tiesāšanās izdevumiemTiesāšanās
izdevumi, kas radušies Eiropas Ekonomikas kopienu Komisijai un
dalībvalstu valdībām, kas iesniegušas Tiesā savus apsvērumus, nav
atlīdzināmi.Tā kā šī tiesvedība attiecībā
uz pusēm pamata lietā ir stadija procesā, ko izskata Tarifu komiteja, tā
lemj par tiesāšanās izdevumiem.Ar šādu pamatojumu_ņemot vērā procesuālos tiesību aktus_noklausījusies tiesneša referenta ziņojumu_noklausījusies prasītājas pamata lietā un EEK Komisijas mutvārdu apsvērumus_noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus_ņemot vērā Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līguma 9., 12., 14., 169., 170. un 177. pantu_ņemot vērā Protokolu par Eiropas Ekonomikas kopienas Tiesas Statūtiem_ņemot vērā Eiropas Kopienu Tiesas Reglamentu_TIESA_atbildot uz jautājumiem, ko tai ar 1962. gada 16. augusta lēmumu iesniegusi Tarifu komiteja, nospriež:1)      Eiropas
Ekonomikas kopienas dibināšanas līguma 12. pantam ir tieša
iedarbība, un tas dalībvalstu pilsoņiem rada individuālas tiesības, kas
jāaizsargā valsts tiesām;2)      lai
konstatētu, vai muitas nodokļi vai maksājumi ar līdzvērtīgu iedarbību
tikuši paaugstināti pretēji Līguma 12. pantā ietvertajam
aizliegumam, jāņem vērā tie nodokļi un maksājumi, ko dalībvalstis
faktiski piemērojušas Līguma spēkā stāšanās dienā. Šāds
paaugstinājums var rasties gan no tarifu pārkārtojumiem, kuru dēļ
produkta klasifikācija atbilstu tarifu pozīcijai, kurai tiek piemēroti
augstāki nodokļi, gan no paša muitas nodokļa faktiskas paaugstināšanas;3)      par tiesāšanās izdevumiem, kas radušies šajā tiesvedībā, lemjTarifu komiteja.Nolemts Luksemburgā 1963. gada 5. februārī.DonnerDelvauxRossiRieseHammesTrabucchi       Lecourt Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 1963. gada 5. februārī.Sekretārs       PriekšsēdētājsA. Van Houtte        A. M. Donner* Tiesvedības valoda – holandiešu.