Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA Ž. RIŠĀRA DELATŪRA [J. RICHARD DE LA TOUR] SECINĀJUMI
sniegti 2026. gada 26. martā (1)
Lieta C‑706/23
Şcoala gimnazială “Mihai Eminescu” Vaslui
pret
Uniunea Sindicală “Didactica” Vaslui tās biedru:
KM,
LN,
HT,
JC,
BF,
AX,
TK,
MG,
DB,
EJ,
RL,
DV,
MR,
GP
vārdā un labā,
(Curtea de Apel Iași (Jasi apelācijas tiesa, Rumānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Sociālā politika – Direktīva 2003/88/EK – 7. pants – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 31. panta 2. punkts – UNICE, CEEP un EAK pamatnolīgums par nepilna darba laika darbu – UNICE, CEEP un EAK noslēgtais pamatnolīgums par darbu uz noteiktu laiku – 4. klauzulas 1. punkts – Diskriminācijas aizlieguma princips – Prorata temporis princips – Atsevišķu darba līgumu savienošana – Pedagoģiskais personāls, kas nodarbināts saskaņā ar pilna darba laika darba līgumu uz nenoteiktu laiku un nepilna darba laika darba līgumu uz noteiktu laiku – Atlīdzība, kas pienākas par ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu un ko aprēķina, pamatojoties tikai uz pilna darba laika darba līgumu uz nenoteiktu laiku – Ēdināšanas pabalsta piešķiršana, ņemot vērā tikai faktiski nostrādāto darba laiku saskaņā ar pilna laika darba līgumu
I.      Ievads
1.        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Direktīvas 2003/88/EK (2) 7. panta 1. punktu un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (3) 31. panta 2. punktu, kā arī Direktīvas 97/81/EK pielikumā ietvertā 1997. gada 6. jūnijā noslēgtā Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu (4) 4. klauzulas 1. punktu un Direktīvas 1999/70/EK (5) pielikumā ietvertā 1999. gada 18. martā noslēgtā Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku (turpmāk tekstā kopā – “pamatnolīgumi”) 4. klauzulas 1. punktu. Šis [pamatnolīgumu] 4. klauzulas 1. punkts būtībā ir formulēts identiski.
2.        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp Uniunea Sindicală “Didactica” Vaslui (Vaslujas arodbiedrība “Didactica”, Rumānija), kas rīkojas četrpadsmit tās biedru, skolotāju vai pagaidu skolotāju (turpmāk tekstā – “attiecīgie darbinieki”), vārdā un uzdevumā, un Şcoala Gimnazială “Mihai Eminescu” Vaslui (Vaslujas “Mihai Eminescu” vidusskola, Rumānija; turpmāk tekstā – “Mihai Eminescu vidusskola”) par viņu finansiālo tiesību, kas saistītas ar ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu, aprēķināšanu un ēdināšanas pabalsta piešķiršanu, kas būtu jāpieskaita viņu atalgojumam gadījumā, kad pilna darba laika darba līgums par pamatdarbu uz nenoteiktu laiku (6) tiek savienots ar nepilna darba laika darba līgumu uz noteiktu laiku (7).
3.        Attiecībā uz Direktīvas 2003/88 7. panta 1. punkta un pamatnolīgumu 4. klauzulas 1. punkta interpretāciju, lai nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi attiecībā uz atlīdzību, kas pienākas par ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu, Tiesas judikatūra sniedz stabilas norādes. Jaunais risināmais jautājums ir par situāciju salīdzināmību gadījumā, ja darba ņēmējs ir noslēdzis vairākus darba līgumus, it īpaši ar vienu un to pašu darba devēju.
4.        Šis jautājums aplūkots daudzos Tiesas spriedumos, kuros Tiesa, interpretējot pamatnolīgumu 4. klauzulas 1. punktu, konsekventi precizē, ka šīs klauzulas jāsaprot kā tādas, kas izsaka Savienības sociālo tiesību principu, kuru nedrīkst interpretēt šauri, ņemot vērā mērķi – nodrošināt nediskriminācijas principa piemērošanu noteikta laika darba ņēmējiem vai nepilna darba laika darba ņēmējiem. Izklāstīšu iemeslus, kāpēc pamatlietas apstākļos, manuprāt, ir piemērojami pamatnolīgumi, jo līgumu savienošanai nav nozīmes.
II.    Atbilstošās tiesību normas
A.      Savienības tiesības
5.        Jāatsaucas uz Direktīvas 2003/88 7. pantu un Pamatnolīgumu 2.–4. klauzulu.
B.      Rumānijas tiesības
6.        Tiesiskā regulējuma būtību var apkopot šādi, atsaucoties uz:
–        2011. gada 5. janvāra Legea nr. 1/2011 a educației naționale (Likums Nr. 1/2011 par valsts izglītību) (8), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (9) (turpmāk tekstā – “Likums Nr. 1/2011”);
–        2017. gada 28. jūnija Legea‑cadru nr. 153/2017 privind salarizarea personalului plătit din fonduri publice (Ietvarlikums Nr. 153/2017 par darba samaksu darbiniekiem, kam tiek maksāts no valsts budžeta) (10), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā; turpmāk tekstā – “Ietvarlikums Nr. 153/2017”), un
–        Likuma Nr. 1/2011 īstenošanas noteikumiem:
–        Normele metodologice privind întocmirea proiectului de încadrare, respectiv a planului de încadrare a personalului didactic de predare din unitățile de învățământ preuniversitar și încadrarea în regim de plata cu ora a personalului didactic de predare din învățământul preuniversitar (Īstenošanas noteikumi par skolu izglītības iestāžu pedagoģiskā personāla nodarbinātības projekta un plāna izstrādi, kā arī par šo iestāžu pedagoģiskā personāla nodarbinātību,
darba samaksu veicot par nostrādātajām stundām, kas apstiprināti ar 2018. gada 24. jūlija Ordinul nr. 4165/2018 (Dekrēts Nr. 4165/2018) (11); turpmāk tekstā – “2018. gada īstenošanas noteikumi”), kā arī
–        Normele metodologice privind efectuarea concediului de odihnă al personalului didactic de predare, de conducere, de îndrumare și control și al personalului de cercetare din învățământul de stat (Īstenošanas noteikumi par ikgadējo atvaļinājumu pedagoģiskajam, vadības, metodiskās vadības, kontroles un pētniecības personālam valsts izglītības sistēmā), kas apstiprināti ar 2021. gada 29. jūnija Ordinul nr. 4050/2021 (Dekrēts Nr. 4050/2021 (12), turpmāk tekstā – “2021. gada īstenošanas noteikumi”) (13).
7.        Skolotājus, kuriem maksā no valsts līdzekļiem, var nodarbināt ar darba līgumu uz nenoteiktu laiku vai darba līgumu uz noteiktu laiku (Likuma Nr. 1/2011 254. panta 1. punkts). Pedagoģisko pienākumu savienošana ir atļauta brīvas vakances gadījumā, ievērojot vispārējās tiesību normas, kā arī normas par darba stundu pārklāšanos, maksimālo nedēļā nostrādāto pedagoģiskā darba stundu skaitu un atpūtu šā skaita pārsniegšanas gadījumā (Ietvarlikuma Nr. 153/2017 29. pants un 2018. gada īstenošanas noteikumu 6. pants, kas attiecas uz nodarbinātību, veicot darba samaksu par nostrādātajām stundām).
8.        Vidējās un profesionālās izglītības iestāžu pedagogu darba slodze ir 18 stundas nedēļā (Likuma Nr. 1/2011 262. panta 3. punkta c) apakšpunkts), bet kopējais darba laiks nedrīkst pārsniegt 40 stundas nedēļā (8 stundas dienā) (šī likuma 262. panta 1. punkts). Šis 262. pants ir iekļauts iepriekš minētā likuma sadaļā “Pedagoga darba slodze”.
9.        Skolotāju atalgojumu aprēķina, pamatojoties uz mācību stundu skaitu, ja ir noslēgts darba līgums uz noteiktu laiku vai tiek savienoti darba līgumi (likuma Nr. 1/2011 254. panta 1. punkts; Ietvarlikuma Nr. 153/2017 I pielikuma I nodaļas B daļas 12. panta 1. punkts un 2018. gada īstenošanas noteikumu 3. panta 6. punkts).
10.      Skolotājiem, kuri visu mācību gadu strādā pilnu darba laiku saskaņā ar darba līgumu uz noteiktu vai darba līgumu uz nenoteiktu laiku, ir tiesības uz 62 darba dienu ilgu ikgadēju apmaksātu atvaļinājumu, ko var pārcelt uz nākamo mācību gadu, ja tas netiek izmantots (Likuma Nr. 1/2011 267. panta 1. un 3. punkts) (14). Tiem, kas ir nostrādājuši nepilnu mācību gadu vai strādā nepilnu darba laiku, ir tiesības uz ikgadējo atvaļinājumu proporcionāli attiecīgajā mācību gadā nostrādātajam laikam (2021. gada īstenošanas noteikumu 3. panta 2. un 5. punkts (15)).
11.      Ikgadējā atvaļinājuma laikā pedagoģiskais personāls saņem “atvaļinājuma pabalstu, kura apmēru aprēķina saskaņā ar tiesību normām, kas piemērojamas no darbiniekiem, kuriem tiek maksāts valsts budžeta (Ietvarlikuma Nr. 153/2017 I pielikuma I nodaļas B daļas 11. pants).
12.      Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav minēta neviena konkrēta tiesību norma par šī “ikgadējā atvaļinājuma pabalsta” aprēķināšanu, neatkarīgi no tā, vai ar pedagoģisko personālu ir noslēgts darba līgums uz noteiktu laiku vai uz nenoteiktu laiku. No 2021. gada īstenošanas noteikumu 5. panta 1. punkta (16) var secināt, ka darba samaksa, ko maksā saskaņā ar darba līgumu uz nenoteiktu laiku, tiek saglabāta pilnā apmērā. Tāpēc ir lietderīgi, kā to dara Eiropas Komisija, atsaukties uz vispārīgo noteikumu, kas piemērojams visiem darba ņēmējiem un ir paredzēts 2003. gada 24. janvāra Legea nr. 53/2003 privind Codul muncii (Likums Nr. 53/2003 par Darba kodeksu) (17) 150. pantā (18). Saskaņā ar šo pantu “par atvaļinājuma laikposmu darbiniekam ir tiesības uz atvaļinājuma pabalstu, kas nevar būt mazāks par individuālajā darba līgumā paredzēto pamatalgu, pabalstiem un pastāvīgajām piemaksām, kas pienākas par minēto laikposmu. [..] Atvaļinājuma pabalsts ir vienāds ar [šo] atalgojuma tiesību ikdienas vidējo apmēru [..] trijos pēdējos mēnešos pirms mēneša, kurā tiek izmantots atvaļinājums, kas reizināts ar atvaļinājuma dienu skaitu.”
13.      Savukārt darbvietu savienošanas gadījumā “skolotājiem, kuri saņem arī atlīdzību par nostrādātajām stundām, ir tiesības uz ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu tikai par pamatdarba vietu, par kuru noslēgts individuālais darba līgums” (2021. gada īstenošanas noteikumu 5. panta 1. punkts (19)).
14.      Turklāt darbinieki, kuriem atalgojumu maksā no valsts līdzekļiem, saņem ēdināšanas pabalstu, kas ir viena divpadsmitā daļa no divām valstī garantētajām minimālajām bruto pamatalgām un ko piešķir katru mēnesi proporcionāli iepriekšējā mēnesī faktiski nostrādātajam laikam, ievērojot noteiktus ierobežojumus (Ietvarlikuma Nr. 153/2017 18. panta 1. un 2. punkts). Ēdināšanas pabalsta, citu piemaksu, kompensāciju un papildmaksājumu apmērs nedrīkst pārsniegt 30 % no pamatalgas (šā likuma 25. panta 1. punkts).
III. Pamatlietas fakti un prejudiciālie jautājumi
15.      No 2019./2020. līdz 2022./2023. mācību gadam katrs no attiecīgajiem darbiniekiem ar “Mihai Eminescu” vidusskolu noslēdza nepilna darba laika darba līgumu uz noteiktu laiku (20), paredzot darba samaksu par nostrādātajām stundām, laikposmam no septembra līdz jūnijam katrā no šiem mācību gadiem. Šie līgumi tika savienoti ar pilna darba laika darba līgumu uz nenoteiktu laiku, ko viņi kā pedagoģiskais personāls vai pagaidu pedagoģiskais personāls bija noslēguši ar šo izglītības iestādi vai, viena no viņiem gadījumā, ar citu izglītības iestādi.
16.      Finansiālās tiesības par izmantotajiem ikgadējā atvaļinājuma laikposmiem (21) un ēdināšanas pabalstu tika noteiktas, ņemot vērā tikai atlīdzību par pamatdarbā nostrādāto laiku, proti, pamatojoties uz pilna darba laika darba līgumu uz nenoteiktu laiku, neņemot vērā darbību, kas veikta saskaņā ar darba līgumu uz noteiktu laiku.
17.      Prasītāja cēla prasību Tribunalul Vaslui (Vaslujas apgabaltiesa, Rumānija), lai uzdotu “Mihai Eminescu” vidusskolai aprēķināt un samaksāt attiecīgajiem darbiniekiem ikgadējā atvaļinājuma pabalstus un ēdināšanas pabalstus (proporcionāli faktiski nostrādātajam darba laikam), pamatojoties uz darba samaksu par nostrādātajām stundām.
18.      Ar 2023. gada 17. marta spriedumu šī tiesa apmierināja minēto prasību. Pirmkārt,
attiecībā uz normatīvo administratīvo aktu (22), kas paredz ikgadējā apmaksātā atvaļinājuma piešķiršanu tikai tad, ja ir noslēgts līgums par pamatdarbu, nepiemērošanu tā norādīja, ka normu hierarhijā Darba kodeksa 144. panta 1. punkts, kas garantē tiesības uz ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu, ir augstāka juridiskā spēka tiesību norma. Tā arī balstījās uz Direktīvas 2003/88 7. panta un Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 4. klauzulas par nediskriminācijas principu, kā tos interpretējusi Tiesa, kumulatīvu piemērošanu un konstatēja, ka valsts tiesiskais regulējums, kas aizliedz piešķirt ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu, nav saderīgs ar šīm tiesību normām.
19.      Otrkārt, attiecībā uz pieprasīto ēdināšanas pabalstu proporcionāli faktiski nostrādātajam darba laikam minētā tiesa, uzdodot to samaksāt, norādīja, ka piemērojamais tiesiskais regulējums (23) neparedz nošķīrumu atkarībā no līguma veida.
20.      “Mihai Eminescu” vidusskola iesniedza iesniedzējtiesā Curtea de Apel Iaşi (Jasi apelācijas tiesa, Rumānija) apelācijas sūdzību par šo spriedumu, attiecinot to tikai uz ikgadējā atvaļinājuma pabalsta piešķiršanu.
21.      Minētā izglītības iestāde norāda, ka, aprēķinot samaksu par nostrādātajām stundām vakantajās vai rezervētajās skolotāju amata vietās, izmanto pamatalgu, kas noteikta nepilna darba laika darba līgumā uz noteiktu laiku, un ka pedagoģiskā darbība ar samaksu par nostrādātajām stundām ir uzskatāma par papildu darbību pamatdarba līgumam. Tās ieskatā, no tiesību normām skaidri izriet, ka Rumānijas likumdevējs ir uzskatījis, ka ikgadējā atvaļinājuma pabalsts ir piešķirams tikai par pamatdarba laiku, kas noteikts pilna darba laika darba līgumā uz nenoteiktu laiku.
22.      Turklāt tā apgalvo, ka attiecīgajiem darbiniekiem par pamatdarbu pienākas ēdināšanas pabalsts vienas divpadsmitās daļas no divām valstī garantētajām minimālajām bruto pamatalgām apmērā. Tādējādi tas, ka pirmās instances tiesa piešķīra ēdināšanas pabalstu par darbu, par kuru veikta samaksa par nostrādātajām stundām, nozīmē, ka tiek pārsniegts Ietvarlikuma Nr. 153/2017 25. pantā noteiktais slieksnis 30 % apmērā no pamatalgas, turklāt uz šo normu ir atsauce šā paša likuma 18. pantā.
23.      Pirmkārt, iesniedzējtiesa norāda, ka tai nav šaubu par to, ka tiesiskais regulējums par ikgadējā atvaļinājuma apmaksu rada atšķirīgu attieksmi pret darbiniekiem un kaitē tiem, kuri strādā vairākās darbvietās;
tas izrietot no tā, ka, aprēķinot atlīdzību par ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu, tiek ņemta vērā tikai atlīdzība par pamatdarbu, izslēdzot ienākumus par darbu, kas veikts, pamatojoties uz nepilna darba laika darba līgumu uz noteiktu laiku. Tā precizē, ka daļa valsts tiesu un Curtea Constituțională (Rumānijas Konstitucionālā tiesa) tomēr uzskata, ka šī atšķirīgā attieksme nav diskriminējoša. Tā atgādina, ka pēdējā no minētajām tiesām ir nospriedusi (24), ka vienīgi likumdevēja kompetencē ir noteikt ikgadējā atvaļinājuma pabalsta apmēra aprēķināšanas metodi, kas bez diskriminācijas piemērojama visiem darbiniekiem, ja darbiniekiem, kam tiek maksāts no valsts budžeta, ir vairāki darba līgumi, un tas nevar būt jautājums par atbilstību Konstitūcijai, ciktāl ar to ir atzītas tiesības uz ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu. Iesniedzējtiesa tomēr šaubās par šāda vērtējuma saderību ar Savienības tiesībām.
24.      Otrkārt, iesniedzējtiesa vispirms paskaidro, ka ēdināšanas pabalsts ir naudas summa, kas tiek piešķirta papildus darba samaksai. Tā apmērs svārstās atkarībā no valstī garantētās minimālās bruto pamatalgas apmēra un nedrīkst pārsniegt vienu divpadsmito daļu no tās divkāršā apmēra, un šo maksimālo summu aprēķina pilna darba laika darbam. Turpinājumā tā norāda, ka tiesības uz ēdināšanas pabalstu, šķiet, ir nesaraujami saistītas ar darba nosacījumiem, kā tie definēti Tiesas judikatūrā (25), jo tiesību normas šo pabalstu iekļauj vienā ienākumu kategorijā ar mēnešalgu un tas ir apliekams ar nodokļiem, turklāt par to jāveic attiecīgās iemaksas. Tā jautā, vai no Savienības tiesību skatpunkta, līdzīgi kā aprēķinot ikgadējā atvaļinājuma pabalstu, darbvietuavienošanas gadījumā pastāv atšķirīga attieksme pret skolotāju, kas strādā vairākās darba vietās, jo viņš saņem ēdināšanas pabalstu tikai par darbu, ko veic, pamatojoties uz pilna darba laika darba līgumu uz nenoteiktu laiku, bet ne par darbu, kas tiek veikts saskaņā ar nepilna darba laika darba līgumu uz noteiktu laiku ar samaksu par nostrādātajām stundām.
25.      Visbeidzot tā piebilst, ka šī atšķirīgā attieksme ir pamatota tikai ar likumā noteikto ierobežojumu, kas paredz, ka nedrīkst tikt pārsniegts maksimālais ēdināšanas pabalsta apmērs, kas pienākas par pilna darba laika darbu, pat ja skolotāja darba slodze, pamatojoties uz diviem atsevišķiem līgumiem, ir lielāka par likumā noteikto mēneša darba slodzi. Iesniedzējtiesa uzskata, ka šī ekonomiskā priekšrocība netiek ņemta vērā, aprēķinot ikgadējā atvaļinājuma pabalstu, jo to piešķir tikai proporcionāli faktiski nostrādātajam darba laikam.
26.      Šajā ziņā šī tiesa balstās uz 2015. gada 11. novembra spriedumu Greenfield (26), apgalvojot, ka, ja ēdināšanas pabalsts ir uzskatāms par daļu no skolotāja parastā atalgojuma saskaņā ar nepilna darba laika līgumu uz noteiktu laiku, arī šis pabalsts jāņem vērā, nosakot finansiālās tiesības saistībā ar ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu.
27.      Šādos apstākļos
Curtea de Apel Iași (Jasi apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Direktīvas 2003/88 7. panta 1. punkts, [Hartas] 31. panta 2. punkts, Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu [..] 4. klauzulas 1. punkts un Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku [..] 4. klauzulas 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums, kas paredz, ka gadījumā, kad viens un tas pats darba ņēmējs skolas izglītības nozarē savieno darba līgumus – [konkrēti,] pilna laika darba līgumu uz nenoteiktu laiku
par pamatdarba vietu un nepilna darba laika darba līgumu uz noteiktu laiku, atbilstoši kuram
samaksa tiek veikta par nostrādāto laiku – darba ņēmējam ir tiesības uz atalgojumu par apmaksātu atvaļinājumu, kas aprēķināts tikai par pamatdarba vietu?
2)      Vai Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu [..] 4. klauzulas 1. punkts, Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku [..] 4. klauzulas 1. punkts un Direktīvas 2003/88 7. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums un prakse, kas liedz gadījumā, kad skolotāji skolā savieno darba līgumus – [konkrēti,] pilna darba laika līgumu uz nenoteiktu laiku par pamatdarba vietu un nepilna darba laika līgumu
uz noteiktu laiku, atbilstoši kuram samaksa tiek veikta par nostrādāto laiku – tiek piešķirts ēdināšanas pabalsts proporcionāli faktiskajam darba laikam, kas nostrādāts, pamatojoties uz nepilna darba laika līgumu uz noteiktu laiku, un ka minētais pabalsts tiek iekļauts ikgadējā atvaļinājuma pabalsta apmēra noteikšanā?”
28.      Rakstveida apsvērumus iesniedza Rumānijas valdība un Komisija.
29.      2024. gada 10. decembrī Tiesa nolēma nodot šo lietu atpakaļ izskatīšanai sestajai palātai un taisīt spriedumu bez secinājumiem.
30.      Pēc sestās palātas lūguma, kas tika iesniegts atbilstoši Tiesas Reglamenta 60. panta 3. punktam, Tiesa 2025. gada 28. oktobrī nolēma šo lietu nodot atpakaļ pirmajai palātai un paredzēt secinājumu sniegšanu (27).
IV.    Juridiskā analīze
A.      Par pirmo prejudiciālo jautājumu
31.      Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2003/88 7. panta 1. punkts, Hartas 31. panta 2. punkts un pamatnolīgumu 4. klauzulas 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas paredz, ka gadījumā, ja viens un tas pats darba ņēmējs skolas izglītības nozarē ir noslēdzis vairākus darba līgumus, proti, pilna darba laika darba līgumu uz noteiktu laiku pamatdarba
veikšanai un nepilna darba laika darba līgumu
uz noteiktu laiku, atbilstoši kuram darba samaksa tiek veikta par nostrādātajām stundām, atlīdzību, kas šim darba ņēmējam pienākas par ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu, aprēķina, neņemot vērā atlīdzību, kas saņemta saskaņā ar nepilna darba laika darba līgumu uz noteiktu laiku.
32.      Šādai darba līgumu savienošanai, ko veic skolotāji, kuri nodarbināti saskaņā ar darba līgumu uz nenoteiktu laiku, ir īpašs konteksts. Vispirms darba līgumi uz noteiktu laiku tiek slēgti, lai aizpildītu amata vietas, kas izņēmuma kārtā atbrīvojas mācību gada laikā, jo saskaņā ar darba līgumu uz nenoteiktu laiku darba slodze ir 18 stundas nedēļā, kuru var palielināt, noslēdzot darba līgumus uz noteiktu laiku un saglabājot tiesības uz 62 dienu ikgadējo atvaļinājumu, ko izmanto mācību brīvlaikā neatkarīgi no noslēgto līgumu skaita.
33.      Turklāt, kā norāda iesniedzējtiesa, “katrā nepilna darba laika darba līgumā bija ietverta 1. nodaļa “Atvaļinājums”, kurā noteikts, ka “saskaņā ar Darba kodeksa [..] noteikumiem atvaļinājumu piešķir tikai par pamatdarba slodzi””.
34.      Visbeidzot, skolotāju atlīdzības par ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu aprēķins, ņemot vērā tikai pilna darba laika darba līgumu uz nenoteiktu laiku, ir balstīts uz 2011. vai 2021. gada īstenošanas noteikumiem, kas piemērojami atkarībā no attiecīgā mācību gada. Šie normatīvie akti, kas paredz atkāpes no vispārējām darba tiesībām (28), ir pieņemti, piemērojot īpašus likumus, kuri reglamentē valsts izglītības iestādēs nodarbināto skolotāju darbību (29), un tie attiecas vienīgi uz gadījumiem, kad tiek savienots darba līgums uz noteiktu laiku un darba līgums uz nenoteiktu laiku (30).
35.      Tā kā strīds attiecas uz atlīdzību, kas pienākas par ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu, kura ilgums skolas izglītības nozarē strādājošam darba ņēmējam ir 62 darba dienas, un, tā kā samaksa par nostrādātajām stundām saskaņā ar nepilna darba laika darba līgumu
uz noteiktu laiku netiek iekļauta šīs atlīdzības aprēķinā, tad darba līgumu savienošanas gadījumā strīdīgā Rumānijas īpašā tiesiskā regulējuma saderība ar Savienības tiesībām jāizvērtē, ņemot vērā divus principus, no kuriem viens ir precizēts Direktīvā 2003/88 un otrs – Direktīvā 97/81 un Direktīvā 1999/70, kā arī pamatnolīgumu 4. klauzulas 1. punktā.
1.      Par tiesībām uz ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu
36.      Pirmkārt, jāatgādina, ka tiesības uz ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu ir būtisks Savienības sociālo tiesību princips, kas atspoguļots un konkretizēts Direktīvas 2003/88
7. pantā un tagad ir skaidri atzīts par pamattiesībām Hartas 31. panta 2. punktā, no kurām var atkāpties tikai, ievērojot
Hartas 52. panta 1. punktā paredzētos stingros nosacījumus (31).
37.      Otrkārt, šīs pamattiesības ietver arī tiesības uz samaksu, kā arī – kā no šo tiesību uz ikgadēju “apmaksātu” atvaļinājumu neatdalāmas tiesības – tiesības uz finansiālu atlīdzību par ikgadējo atvaļinājumu, kas, darba attiecībām izbeidzoties, nav izmantots (32).
38.      Tiesa arī ir precizējusi, ka:
–        “tiesības uz ikgadējo atvaļinājumu un tiesības tā laikā saņemt atalgojumu Direktīvā 2003/88 tiek aplūkotas kā vienu tiesību divi aspekti” (33);
–        minētās direktīvas 7. panta 1. punktā ietvertais jēdziens “apmaksāts ikgadējais atvaļinājums” nozīmē, ka “apmaksātā atvaļinājuma” laikā šīs direktīvas izpratnē ir saglabājama atlīdzība (34),
–        citiem vārdiem, darba ņēmējam ir jāsaņem parastā atlīdzība par šo atpūtas laiku (35).
39.      Šajā ziņā Tiesa norādīja, ka “katrā ziņā, ja saskaņā ar darba līgumā paredzētajiem pienākumiem darba ņēmējam ir jāveic virsstundas, kuras ir lielā mērā paredzamas un parastas un par kurām maksātā atlīdzība ir būtisks elements kopējā atalgojumā, ko darba ņēmējs saņem par savu profesionālo darbību, tad atlīdzība par šīm virsstundām ir jāietver parastajā atlīdzībā, pamatojoties uz Direktīvas 2003/88 7. panta 1. punktā paredzēto ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu, lai darba ņēmējam šī atvaļinājuma laikā tiktu nodrošināti tādi paši ekonomiskie nosacījumi kā laikā, kad tas veic darbu” (36).
40.      Tādējādi jāņem vērā, ka:
–        prasības apmaksāt atvaļinājumu mērķis ir šī atvaļinājuma laikā nodrošināt darba ņēmējam situāciju, kas algas ziņā ir pielīdzināma darba laikposmiem (37), un
–        darba devējam šī atlīdzība atbilstoši Direktīvas 2003/88 7. panta 1. punktam ir jāmaksā tikai par šajā normā paredzēto minimālo ikgadējā atvaļinājuma laiku (38).
41.      Šajā ziņā tiesību uz ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu palielināšana, pārsniedzot Direktīvas 2003/88 7. panta 1. punktā paredzēto, vai iespēja saņemt tiesības uz vienotu ikgadēju apmaksātu atvaļinājumu ir darba ņēmējiem labvēlīgi pasākumi, kuri pārsniedz šajā normā paredzētās minimālās prasības, un tādējādi tā uz tiem neattiecas (39).
42.      Tomēr šie pasākumi nevar tikt izmantoti, lai kompensētu par šo atvaļinājumu maksājamās atlīdzības negatīvās sekas darba ņēmējam, jo pretējā gadījumā tiktu apdraudētas tiesības uz ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu atbilstoši Direktīvas 2003/88 7. panta 1. punktam, kuru neatņemama daļa ir darba ņēmēja tiesības uz to, ka atpūtas un
relaksācijas laikā tam ir tiesības būt līdzīgos ekonomiskajos apstākļos kā laikā, kad viņš strādā (40).
43.      Visbeidzot Tiesa jau ir norādījusi, ka tad, kad par ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu, kas paredzēts Direktīvas 2003/88 7. panta 1. punktā, samaksātā summa ir mazāka par parasto atlīdzību, kuru darba ņēmējs saņem faktiskā darba veikšanas laikā, viņam var rasties vilinājums neizmantot ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu, vismaz šāda darba laikposmos, jo tā rezultātā šajos laikposmos varētu samazināties saņemtā atlīdzība (41).
44.      No Tiesas judikatūras izdaru starpsecinājumu: valsts tiesību akti, kas piemērojami skolotājiem darbvietu savienošanas gadījumā, no atlīdzības par ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu aprēķina nevar izslēgt stundas, kas nostrādātas saskaņā ar darba līgumu
uz noteiktu laiku Direktīvas 2003/88 7. panta 1. punktā paredzētajā minimālajā četru nedēļu laikposmā (42), un šādu izslēgšanu nevar pamatot ar to, ka tiek piešķirtas tiesības uz ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu, kas pārsniedz minimālo noteikto ilgumu (43).
45.      Konkrēti – atlīdzības apmērs, ko darba ņēmējiem maksā par Direktīvas 2003/88 7. panta 1. punktā paredzēto minimālo ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu, nedrīkst būt mazāks nekā darba ņēmēju vidējā parastā atlīdzība par faktiski nostrādātajiem laikposmiem.
46.      Turklāt tas, ka darba ņēmējs, kurš ar darba devēju ir noslēdzis darba līgumu uz nenoteiktu laiku, ar šo pašu darba devēju ir noslēdzis arī darba līgumu uz noteiktu laiku, neietekmē Direktīvas 2003/88 7. panta piemērošanu. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, kad beidzas darba līgums uz noteiktu laiku, šīs direktīvas
7. panta 2. punktā paredzēts tikai viens nosacījums
nosacījums, pirmkārt, par darba attiecību izbeigšanos un, otrkārt, par to, ka darba ņēmējs
nav izmantojis visu ikgadējo atvaļinājumu, uz kuru viņam bija tiesības šo attiecību izbeigšanās brīdī (44).
47.      Tādējādi, ja, aprēķinot atlīdzību par ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu, tiek izslēgtas stundas, kas nostrādātas saskaņā ar nepilna darba laika darba līgumiem uz noteiktu laiku, rodas jautājums par pamatnolīgumu piemērojamību darba līgumu savienošanas gadījumā, kā tas ir izskatāmajā lietā.
2.      Par atšķirīgu attieksmi, aprēķinot atlīdzību par ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu skolotājam gadījumā, kad darba līgums uz noteiktu laiku tiek savienots ar darba līgumu uz nenoteiktu laiku
48.      Jāatgādina, ka pamatnolīgumu 4. klauzulas 1. punktā ir noteikts aizliegums darba nosacījumu ziņā pret darba ņēmējiem, kuri nodarbināti uz noteiktu laiku vai nepilnu darba laiku, attiekties nelabvēlīgāk nekā pret darba ņēmējiem, kuri nodarbināti uz nenoteiktu laiku vai pilnu darba laiku un atrodas salīdzināmā situācijā, tikai tāpēc, ka pirmie no tiem ir nodarbināti uz noteiktu laiku vai nepilnu darba laiku, ja vien atšķirīgu attieksmi neattaisno objektīvi iemesli.
49.      Minētais diskriminācijas aizliegums ir tikai vispārējā vienlīdzības principa, kas ir viens no Savienības tiesību pamatprincipiem, konkrēta izpausme (45).
50.      Tā kā Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 4. klauzulas 1. un 2. punkta un Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku 4. klauzulas 1. un 2. punkta formulējumi būtībā ir identiski, jānorāda, ka apsvērumi, kas ir pausti attiecībā uz vienu no šīm tiesību normām, mutatis mutandis attiecas arī uz otru (46).
51.      Tiesa jau ir lēmusi par Direktīvas 2003/88 7. pantā precizēto principu kumulatīvu piemērošanu un par diskriminācijas aizliegumu pret nepilna darba laika un pilna darba laika darba ņēmējiem, kuri ir nodarbināti uz noteiktu laiku, un darba ņēmējiem, kuri ir nodarbināti uz nenoteiktu laiku, kā tas noteikts pamatnolīgumu 4. klauzulā (47).
52.      Tiesa arī ir nospriedusi, ka Savienības tiesībām nav pretrunā tas, ka nepilna darba laika darba gadījumā ikgadējais apmaksātais atvaļinājums tiek aprēķināts, pamatojoties uz
prorata temporis principu, kas noteikts Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 4. klauzulas 2. punktā (48). Tiesa arī ir atzinusi, ka minētā pamatnolīguma 4. klauzulas 2. punkts un Direktīvas 2003/88 7. pants jāinterpretē tādējādi, ka tiesību uz ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu aprēķins jāveic pēc tādiem pašiem principiem, nosakot atlīdzību par neizmantoto ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu, kas jāmaksā, darba attiecībām izbeidzoties, un aprēķinot tiesību uz ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu atlikumu, kad darba attiecības tiek saglabātas (49).
53.      Tādējādi pamatlietas īpašajos apstākļos jārisina konkrēts jautājums par situāciju salīdzināmību darba līgumu savienošanas gadījumā, it īpaši, ja darba ņēmējs ar vienu un to pašu darba devēju noslēdzis pilna darba laika darba līgumu uz nenoteiktu laiku un nepilna darba laika darba līgumu uz noteiktu laiku.
54.      Šajā ziņā Rumānijas valdība uzskata, ka pamatnolīgumu 4. klauzulas 1. punkts nav piemērojams ratione materiae, jo “uzskatīt, ka Direktīvā 97/81 un Direktīvā 1999/70 minētie noteikumi ir piemērojami darba ņēmējam, kurš pilna darba laika darba līgumu uz nenoteiktu laiku pamatdarba veikšanai savieno ar nepilna darba laika darba līgumu uz noteiktu laiku, atbilstoši kam
darba samaksa tiek veikta par nostrādātajām stundām, un kura situācija tiek salīdzināta ar tāda darba ņēmēja situāciju, kas ir nodarbināts tikai ar pilna darba laika darba līgumu uz nenoteiktu laiku pamatdarba veikšanai, nozīmētu pārsniegt attiecīgo tiesību aktu formulējumu, piemērošanas jomu un mērķi”.
55.      Vispirms jānoskaidro, vai tādas situācijas kā pamatlietā aplūkotā ietilpst Direktīvas 97/81 un Direktīvas 1999/70, kā arī Pamatnolīgumu materiālajā piemērošanas jomā un piemērošanas jomā personām.
a)      Par piemērojamību personām.
56.      Jāatgādina, ka saskaņā ar pamatnolīgumu 2. klauzulas 1. punktu tie ir piemērojami nepilna darba laika/noteikta laika darba ņēmējiem, kuriem ir darba līgums vai darba tiesiskās attiecības saskaņā ar likumiem, kolektīvajiem līgumiem vai praksi katrā dalībvalstī.
57.      Tiesa jau ir nospriedusi, ka Direktīva 1999/70 un pamatnolīgums ir piemērojami visiem darbiniekiem, kas sniedz pakalpojumus pret atlīdzību, pamatojoties uz darba tiesiskajām attiecībām uz noteiktu laiku, kas tās saista ar viņu darba devēju, gan administrācijā, gan citās publiskā sektora iestādēs (50).
58.      Šajā gadījumā nav šaubu, ka katrs no attiecīgajiem darbiniekiem atbilst jēdzienam “noteikta laika darba ņēmējs” un “nepilna darba laika darba ņēmējs” pamatnolīgumu 4. klauzulas 1. punkta izpratnē kopsakarā ar 3. klauzulas 1. punktu, un tādējādi ietilpst šo tiesību normu piemērošanas jomā.
59.      Ņemot vērā pamatlietas apstākļus, rodas šādi jautājumi: vai pamatnolīgumu 4. klauzulas 1. punkts ir piemērojams darbvietu savienošanas gadījumā? Vai darbvietu
pie viena darba devēja
savienošanas gadījums jānošķir no darbvietu pie dažādiem darba devējiem
savienošanas gadījuma?
60.      Vēlos atgādināt, ka pamatlietā tikai viena no skolotājām ar “Mihai Eminescu” vidusskolu ir noslēgusi darba līgumu uz noteiktu laiku. Darba līgumu uz nenoteiktu laiku viņa ir noslēgusi ar citu izglītības iestādi (51).
61.      Pirmkārt, norādīšu, ka darbvietu savienošana nav minēta kā viens no iemesliem, kas var būt par pamatu izslēgšanai no Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku piemērošanas jomas saskaņā ar tā 2. klauzulas 2. punktu, un ka tā nav izslēgta saskaņā ar procedūrām un nosacījumiem, kas paredzēti Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 2. klauzulas 2. punktā attiecībā uz nepilna darba laika darba ņēmējiem, kuri strādā neregulāri (52).
62.      Otrkārt, norādīšu, ka Tiesa ir nospriedusi, ka:
–        ņemot vērā pamatnolīgumos izvirzītos mērķus (53), to 4. klauzula jāsaprot tādējādi, ka tajā ir izteikts Savienības sociālo tiesību princips, kas nav interpretējams šauri (54);
–        pamatnolīguma 1. klauzulas mērķis ir piemērot nediskriminācijas principu attiecībā uz noteikta laika darba ņēmējiem, lai šāda veida darba attiecības darba devējs neizmantotu ar mērķi liegt šādiem darba ņēmējiem tiesības, kuras ir atzītas nenoteikta laika darba ņēmējiem (55).
63.      Tādējādi pamatnolīgumu 4. klauzulas 1. punkta interpretācija, ar kuru tiktu ieviesta atšķirīga attieksme darba līgumu savienošanas dēļ, kura
neizriet no šo klauzulu formulējuma, nozīmētu – pretēji šo klauzulu formulējumam un kontekstam, kā arī tām noteiktajam mērķim – samazināt attiecīgajiem darba ņēmējiem pret diskrimināciju paredzētās aizsardzības apjomu.
64.      Šajā ziņā vēlos norādīt, ka Tiesa visus šos apsvērumus ir minējusi spriedumā Rosado Santana un konstatējusi, ka Pamatnolīgums par darbu uz noteiktu laiku attiecas arī uz nenoteikta laika darba ņēmējiem, no kuriem daži pirms tam, iespējams, bija noteikta laika darba ņēmēji. Lietā Rosado Santana, kurā taisīts minētais spriedums, prasītājs, būdams pastāvīgs ierēdnis, būtībā centās apstrīdēt atšķirīgo attieksmi, ņemot vērā darba stāžu un profesionālo pieredzi, kas iegūta iekšējās atlases procedūras vajadzībām, pamatojoties uz to, ka tie periodi, kas nostrādāti pagaidu ierēdņa statusā, netika ņemti vērā (56).
65.      Šādos apstākļos ierosinu Tiesai sniegt interpretāciju pēc analoģijas ar spriedumu Rosado Santana, precizējot, ka izskatāmajā lietā jāizvērtē arī darba līguma uz noteiktu laiku un darba līguma uz nenoteiktu laiku
savienošanas sekas, lai, aprēķinot atlīdzību par ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu, ņemtu vērā visu atlīdzību, kas saņemta saskaņā ar abu veidu līgumiem.
66.      Tāpēc uzskatu: tas, ka līgumi ir noslēgti starp darba ņēmēju un vienu un to pašu darba devēju, šajā posmā neietekmē pamatnolīgumu piemērojamības izvērtējumu. Savukārt jautājums par to, vai ir viens vai vairāki darba devēji, būs atkārtoti jāizskata no situāciju salīdzināmības skatpunkta.
67.      Tādējādi jāatgādina tas, kas ietilpst jēdzienā “darba nosacījumi” pamatnolīgumu 4. klauzulas 1. punkta izpratnē.
b)      Par materiālo piemērošanas jomu: “darba nosacījumi”
68.      No Tiesas judikatūras izriet, ka “darba samaksa” LESD 157. panta 2. punkta izpratnē ir “darba nosacījumu” daļa pamatnolīgumu 4. klauzulas 1. punkta izpratnē (57).
69.      Jēdziens “darba samaksa” saskaņā ar LESD 157. panta 2. punktā ietverto definīciju nozīmē “parastu pamatalgu vai minimālo algu, kā arī jebkuru citu atlīdzību naudā vai natūrā, ko darba ņēmējs par darbu tieši vai netieši saņem no darba devēja”. Kā izriet no judikatūras, šis jēdziens jāinterpretē plaši un tas ietver konkrēti jebkuru pašreizēju vai nākotnē paredzētu atlīdzību naudā vai natūrā, ko darba ņēmējs, kaut arī netieši, saņem par darbu no darba devēja neatkarīgi no tā, vai to saņem saskaņā ar darba līgumu, tiesību aktiem vai brīvprātīgi (58).
70.      Tiesa ir nospriedusi, ka “darba nosacījumi” Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku 4. klauzulas 1. punkta izpratnē attiecas uz elementiem, kas veido atlīdzību, tostarp uz šo elementu apmēru, tiesībām uz apmaksātu ikgadējo atvaļinājumu, kā arī nosacījumiem par vecuma pensijām, kuri ir atkarīgi no darba attiecībām (59).
71.      Tā kā pamatlietā aplūkotās situācijas, manuprāt, ietilpst pamatnolīgumu materiālajā piemērošanas jomā un piemērošanas jomā personām, jāizvērtē, vai un cik lielā mērā aplūkotais Rumānijas tiesiskais regulējums par to, kā aprēķināma atlīdzība par ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu, ja pilna darba laika darba līgums
uz nenoteiktu laiku tiek savienots ar nepilna darba laika darba līgums uz noteiktu laiku, rada atšķirīgu attieksmi, [proti,] mazāk labvēlīgu attieksmi pret nepilna darba laika darba ņēmējiem, kas nodarbināti uz noteiktu laiku, salīdzinājumā ar salīdzināmiem pilna darba laika darba ņēmējiem, kas nodarbināti uz nenoteiktu laiku.
c)      Par situāciju salīdzināmību darbvietu savienošanas gadījumā
72.      Pamatnolīgumu 4. klauzulas 1. punkts paredz, ka nepilna darba laika darba ņēmējiem piemērojamie darba nosacījumi nedrīkst būt mazāk izdevīgi par tiem, kurus piemēro salīdzināmajiem pilna darba laika/nenoteikta laika darba ņēmējiem, tikai tā iemesla dēļ, ka tie strādā nepilnu darba laiku, ja vien atšķirīga attieksme nav objektīvi pamatota.
73.      Pirmkārt, vēlos norādīt, ka jēdzieni “salīdzināmais pilna darba laika darba ņēmējs” un “salīdzināmais pastāvīgais [nenoteikta laika] darba ņēmējs” ir definēti pamatnolīgumu 3. klauzulas 2. punktā.
74.      Otrkārt, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai izvērtētu, vai attiecīgās personas veic identisku vai līdzīgu darbu pamatnolīgumu izpratnē, saskaņā ar to 3. klauzulas 2. punktu un 4. klauzulas 1. punktu jānoskaidro, vai, ņemot vērā visus faktorus, piemēram, darba veidu, mācību nosacījumus un darba nosacījumus, var uzskatīt, ka šīs personas ir salīdzināmā situācijā. Ja ir pierādīts, ka tad, ja tiek nodarbināti pilna darba laika/noteikta laika darba ņēmēji, viņi veic tādas pašas funkcijas kā pilna darba laika darba ņēmēji, kurus tas pats darba devējs nodarbina uz nenoteiktu laiku vai kuri ieņem tādu pašu amatu kā viņi, principā abu šo kategoriju darba ņēmēju situācijas ir jāuzskata par salīdzināmām (60).
75.      Šie principi attiecas uz darbvietu savienošanu, ja ir noslēgts darba līgums uz noteiktu laiku vai nepilna darba laika darba līgums. Manuprāt, tas pats būtu jāattiecina arī uz nepilna darba laika darba līgumiem uz noteiktu laiku, kā tas ir izskatāmajā lietā. Salīdzināmība joprojām ir iespējama katram no šiem līgumiem neatkarīgi no tā, vai darba ņēmēji ir nodarbināti ar darba līgumu uz nenoteiktu laiku vai pilna darba laika darba līgumu, izvērtējot tos atsevišķi saskaņā ar katru pamatnolīgumu jeb, citiem vārdiem sakot, pamatojoties uz katru pamatnolīgumu atsevišķi.
76.      Tas nozīmē, ka tad, ja darba ņēmējs ir noslēdzis darba līgumu uz nenoteiktu laiku un darba līgumu uz noteiktu laiku ar dažādiem darba devējiem, viņa situāciju var salīdzināt ar katra attiecīgā uzņēmuma darba ņēmēja situāciju. Tā tas ir skolotājas gadījumā, kura noslēgusi nepilna darba laika darba līgumu uz noteiktu laiku ar “Mihai Eminescu” vidusskolu un pilna darba laika darba līgumu uz nenoteiktu laiku ar citu iestādi (61).
77.      Manuprāt, arī faktss, ka darbinieks noslēdzis nepilna darba laika darba līgumu uz noteiktu laiku un pilna darba laika darba līgumu uz nenoteiktu laiku ar vienu un to pašu darba devēju, nevar izslēgt šādu salīdzināmību vairāku iemeslu dēļ.
78.      Pirmkārt, salīdzinājumu var veikt attiecībā uz tiem darba ņēmējiem, kurus šis darba devējs pieņēmis darbā uz nenoteiktu laiku vai ar pilna darba laika darba līgumu, ņemot vērā visus Tiesas noteiktos faktorus.
79.      Otrkārt, tiesības uz ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu jāizvērtē saistībā ar katru līgumu atsevišķi, nevis attiecībā uz katru darba ņēmēju atsevišķi. Ņemot vērā šo tiesību aprēķināšanas un piešķiršanas noteikumus, izvērtējumam noteikti jāatšķiras no tā, ko Tiesa veikusi saskaņā ar Direktīvas 2003/88 3. pantu, kurā ir garantētas tiesības uz ikdienas atpūtu vismaz vienpadsmit stundas pēc kārtas (62).
80.      Treškārt,
jāievēro darba ņēmējam labvēlīgas interpretācijas principi, kas izriet no Tiesas judikatūras (63).
81.      Šajā gadījumā varētu pieņemt argumentu a fortiori, kas attaisno atsevišķu līgumu izvērtēšanu, jo, ja nav iespējams pagarināt ikgadējā apmaksātā atvaļinājuma laikposmu skolotājiem, uz kuru nodarbinātību attiecas pilna darba laika darba līgums uz nenoteiktu laiku, vienīgais risinājums, beidzoties līgumam uz noteiktu laiku, ir samaksāt Direktīvas 2003/88 7. panta 2. punktā paredzēto finansiālo atlīdzību vai, līdzvērtīgi, kumulēt atalgojumu, kas saņemts darba līguma uz nenoteiktu laiku vai darba līguma uz noteiktu laiku izpildes laikā (64).
82.      Turklāt varētu ņemt vērā arī to, ka saistībā ar darba līgumiem
uz noteiktu laiku skolotāji nodrošināja aizvietošanu vakantos (65) skolotāju amatos (66).
83.      Šādos apstākļos par pamatotu uzskatu iesniedzējtiesas apgalvojumu, ka atšķirīgā attieksme pret attiecīgajiem darbiniekiem izrietēja vienīgi no tā, ka šie darbinieki ar darba devēju bija nodibinājuši darba tiesiskās attiecības, pamatojoties uz nepilna darba laika darba līgumu
uz noteiktu laiku. Lai šāda atšķirīga attieksme būtu uzskatāma par diskrimināciju, tai nav jābūt pamatotai ar objektīviem iemesliem.
d)      Par pamatojumu
84.      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jēdzienu “objektīvi iemesli” pamatnolīgumu 4. klauzulas 1. punkta izpratnē nav jāsaprot tādējādi, ka atšķirīgu attieksmi pret noteikta laika darba ņēmējiem un pastāvīgajiem darba ņēmējiem drīkst pamatot ar to, ka tā ir paredzēta vispārīgā un abstraktā tiesiskā regulējumā, piemēram, likumā vai darba koplīgumā (67).
85.      Gluži pretēji, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šis jēdziens nozīmē, ka konstatētajai nevienlīdzīgajai attieksmei jābūt pamatotai ar precīziem un konkrētiem apstākļiem, kas raksturo attiecīgo darba nosacījumu tā īpašajā kontekstā, balstoties uz objektīviem un pārskatāmiem kritērijiem, lai varētu nodrošināt, ka šī atšķirība atbilst patiesi ticamai vajadzībai, ka tā ir noderīga īstenojamā mērķa sasniegšanai un nepieciešama šim nolūkam. Šie apstākļi citastarp var izrietēt no to uzdevumu īpašās būtības, kuru izpildei tika noslēgti līgumi uz noteiktu laiku, un no tās raksturīgajām īpašībām vai attiecīgā gadījumā no dalībvalsts sociālās politikas leģitīmā mērķa sasniegšanas (68).
86.      Šajā lietā iesniedzējtiesa uzsvēra, ka “valsts tiesību norma ne tieši, ne netieši nenosaka izvirzīto leģitīmo mērķi, kā arī nenosaka ieviesto regulējošo līdzekļu samērīgumu”. Rumānijas valdība, tāpat kā dažas tiesas, kuru judikatūra minēta iesniedzējtiesas nolēmumā, norāda, ka nepilna darba laika darba līgumi uz noteiktu laiku tiek slēgti, lai nodrošinātu mācību procesa nepārtrauktību pedagoģiskā personāla trūkuma gadījumā un lai nodrošinātu skolēnu tiesību uz izglītību ievērošanu. Tomēr šī objektīvā prasība attiecībā uz aizpildāmo amatu, kura, ņemot vērā dalībvalstu rīcības brīvību, jāpilda valsts pārvaldes iestādēm, nevar pamatot attiecīgo atšķirīgo attieksmi, balstoties vienīgi uz to, ka darba tiesiskās attiecības nodibinātas saskaņā ar nepilna darba laika darba līgumu
uz
noteiktu laiku.
87.      Nobeigumā secinu, ka pamatnolīgumu 4. klauzulas 1. punkts nepieļauj, ka, aprēķinot atlīdzību par ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu, netiek ņemta vērā atlīdzība par darbu saskaņā ar nepilna darba laika darba līgumu
uz noteiktu laiku.
B.      Par otro prejudiciālo jautājumu
88.      Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2003/88 7. panta 1. punkts un pamatnolīgumu 4. klauzulas 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums un prakse, kas gadījumā, kad skolas izglītības nozarē pedagoģiskais personāls
savieno darba līgumus, proti, pilna darba laika darba līgumu
uz nenoteiktu laiku par pamatdarbu un nepilna darba laika darba līgumu uz noteiktu laiku, atbilstoši kuram darba samaksa tiek veikta par nostrādātajām stundām, liedz piešķirt ēdināšanas pabalstu proporcionāli faktiski nostrādātajam darba laikam saskaņā ar nepilna darba laika darba līgumu
uz noteiktu laiku, un neļauj ņemt vērā šo pabalstu ikgadējā atvaļinājuma pabalsta apmēra noteikšanai.
89.      Vispirms jānorāda, ka Tribunalul Vaslui (Vaslujas apgabaltiesa, Rumānija), lemjot pirmajā instancē, apmierinājusi attiecīgo darbinieku prasību un uzdevusi “Mihai Eminescu” vidusskolai samaksāt viņiem ēdināšanas pabalstus proporcionāli faktiski nostrādātajam darba laikam, par pamatu ņemot darba samaksu par nostrādātajām stundām, līdz individuālo darba līgumu izbeigšanas dienai. Iesniedzējtiesa precizēja, ka šīs skolas iesniegtā apelācijas sūdzība neattiecas uz minēto nolēmumu.
90.      Tāpēc uzskatu, ka otrā jautājuma pēdējā daļa papildina pirmo jautājumu attiecībā uz aprēķina bāzi atlīdzībai, kas tiek maksāta par ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu.
91.      Šādos apstākļos jāuzskata, ka uz šo jautājumu attiecas atbilstības prezumpcija. Tādēļ, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu (69).
92.      Tādējādi otrais prejudiciālais jautājums ir par Ietvarlikuma Nr. 153/2017 18. pantu, ko šajā lietā piemēroja “Mihai Eminescu” vidusskola.
93.      Atgādinu, ka šī tiesību norma būtībā paredz, ka ēdināšanas pabalstu, kas atbilst vienai divpadsmitajai daļai no divām valstī garantētajām minimālajām bruto pamatalgām, piešķir proporcionāli iepriekšējā mēnesī faktiski nostrādātajam darba laikam, nepārsniedzot šā Ietvarlikuma 25. panta 1. punktā noteikto ierobežojumu, proti, 30 % no pamatalgu summas. Saskaņā ar valsts tiesībām, kā tās interpretējusi
Înalta Curte de Casație și Justiție (Augstākā kasācijas un justīcijas tiesa, Rumānija), ir vispārpieņemts, ka šis pabalsts ietilpst ikmēneša darba algas ienākumu kategorijā.
94.      Šis otrais jautājums liek mums, pirmkārt, atsaukties uz tādas atlīdzības definīciju, kas pienākas par ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu (70). Būtībā Direktīvas 2003/88 7. panta 1. punktā minētais jēdziens “apmaksāts ikgadējais atvaļinājums” nozīmē, ka darba ņēmējam jāsaņem parastā atlīdzība par savu parasto uzdevumu veikšanu.
95.      Otrkārt, saistībā ar pamatnolīgumu piemērošanas jomu, kā secināts šo secinājumu 58. un 66. punktā, jāpiebilst, ka attiecībā uz darba nosacījumiem pamatnolīgumu 4. klauzulas 1. punkta izpratnē, kuru definīcija atgādināta šo secinājumu 68.–70. punktā, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šajās klauzulās minētais jēdziens “darba nosacījumi” citastarp ietver prēmijas un citus atalgojuma elementus, kas ir saistīti ar darba ņēmēju nodarbinātību (71).
96.      Tādējādi, manuprāt, no Tiesas sniegtajām definīcijām iesniedzējtiesa pamatoti secina, ka uz ēdināšanas pabalstiem, kurus maksā darbiniekiem, pamatojoties uz darba tiesiskajām attiecībām, kas pastāv starp darbiniekiem, kuri tiek apmaksāti no valsts budžeta, un viņu darba devēju, attiecas pamatnolīgumu 4. klauzulas 1. punkts (72).
97.      Tādējādi ēdināšanas pabalsta aprēķins gadījumā, ja skolotājam ir darba līgums uz nepilnu darba laiku, būtu objektīvi pamatots Pamatnolīguma par nepilnu darba laiku 4. klauzulas 1. punkta izpratnē, atbilstošs minētā pamatnolīguma 4. klauzulas 2. punkta izpratnē un pielāgots šī pabalsta būtībai (73).
98.      Tomēr iesniedzējtiesa norāda, ka šajā gadījumā skolotājam, kurš noslēdzis pilna darba laika darba līgumu uz nenoteiktu laiku un nepilna darba laika darba līgumu uz noteiktu laiku, praksē tiek piemērota atšķirīga un nelabvēlīga attieksme, jo viņš saņem ēdināšanas pabalstu tikai par darbu, kas veikts, pamatojoties uz pilna darba laika darba līgumu uz nenoteiktu laiku.
99.      Šajā ziņā es tāpat kā Komisija ņemu vērā Ietvarlikuma Nr. 153/2017 18. panta formulējumu. Atšķirībā no 2011. gada un 2021. gada īstenošanas noteikumu 5. panta 1. punkta minētajā 18. pantā nav paredzēti ierobežojumi ēdināšanas pabalsta izmaksai nedz gadījumā, ja noslēgts darba līgums uz noteiktu laiku (74), nedz darbvietu savienošanas gadījumā. Turklāt no iesniedzējtiesas konstatējuma par “Mihai Eminescu” vidusskolas praksi un no prejudiciālā jautājuma formulējuma var secināt, ka jēdziens “pamatalga” atbilst atlīdzībai, ko saņem par pamatdarba veikšanu (75).
100. Proti, šī tiesa norāda, ka attiecīgā atšķirīgā attieksme ir pamatota tikai ar likumā noteikto maksimālo summu, ko aprēķina, pamatojoties uz pilna darba laika darba līgumu uz nenoteiktu laiku. “Mihai Eminescu” vidusskola nav ņēmusi vērā, ka darbinieks strādā ilgāk par noteikto mēneša darba laiku saskaņā ar nepilna darba laika darba līgumu
uz noteiktu laiku. Saprotu, ka, ja saistībā ar darba līgumu uz nenoteiktu laiku maksimālais apmērs ir sasniegts, nekāds pabalsts saistībā ar darba līgumu
uz noteiktu laiku, un tādējādi arī par nostrādātajām stundām automātiski netiek maksāts, kas liek uzskatīt, ka vairāku līgumu
gadījumā nepilna darba laika darba ņēmējs sistemātiski atrodas nelabvēlīgākā situācijā salīdzinājumā ar pilna darba laika darba ņēmēju, un tāpat tas ir attiecībā uz ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu.
101. Pēc minētās tiesas domām, šī atšķirīgā attieksme nav pamatota ar objektīviem iemesliem Tiesas judikatūras izpratnē (76). Turklāt jānorāda, ka ēdināšanas pabalstu izmaksā neatkarīgi no tā, kad darbinieks veic darba pienākumus, un tas nav saistīts ar faktiskajiem izdevumiem.
102. Tādējādi saskaņā ar pamatnolīgumu 4. klauzulas 1. punktu nav pieļaujams nemaksāt ēdināšanas pabalstu saistībā ar nepilna darba laika līgumiem
uz noteiktu laiku. Kā ierosina Komisija, pabalsta maksimālais apmērs būtu jāaprēķina, pamatojoties uz savienotajiem darba līgumiem, nevis tikai uz darba līgumu uz nenoteiktu laiku. Ja ir vairākas skolas izglītības iestādes, iesniedzējtiesai jānosaka, kurš ir atbildīgais kredītrīkotājs.
103. Tā kā šie pabalsti ir daļa no skolotāja parastās atlīdzības, tie jāņem vērā, aprēķinot atlīdzību, kas pienākas par ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu (77).
C.      Pamatnolīgumu 4. klauzulas 1. punkta nepiemērošanas gadījumā – vai ir piemērojams Hartas 20. un 21. pants?
104. Lai gan šis jautājums jau tika izskatīts spriedumā Gnattai, to varētu uzdot vēlreiz, ja Tiesa uzskatītu, ka pamatnolīgumi nav piemērojami.
105. Jāatgādina, ka, pirmkārt, Hartas 21. panta 1. punktā paustais diskriminācijas aizlieguma princips ir vienlīdzīgas attieksmes principa – kas ir Savienības tiesību vispārējs princips un ir nostiprināts Hartas 20. pantā – konkrēta izpausme (78).
106. Attiecībā uz atšķirīgu attieksmi pret noteikta laika darba ņēmējiem un pastāvīgajiem darba ņēmējiem, kuri ir salīdzināmā situācijā, šie principi ir īstenoti un konkretizēti ar Direktīvu 1999/70, un konkrēti ar šīs direktīvas pielikumā pievienotā pamatnolīguma 4. klauzulu (79). Tas pats attiecas uz Direktīvu 97/81 un 4. klauzulu tās pielikumā ietvertā Pamatnolīguma par atšķirīgu attieksmi pret nepilna darba laika un pilna darba laika darba ņēmējiem (80).
107. Tādējādi, ciktāl prejudiciālie jautājumi attiecas uz šādu atšķirīgu attieksmi, tie jāizvērtē vienīgi no šīs direktīvas un pamatnolīgumu 4. klauzulas 1. punkta skatpunkta (81).
108. Otrkārt, Direktīvas 2003/88 7. pantu nepiemēro pēc četru nedēļu apmaksātā ikgadējā atvaļinājuma laikposma beigām (82).
109. Tādējādi, tā kā šajā lietā netiek “īstenotas Savienības tiesības” Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē jomā, uz kuru attiecas Savienības tiesības, Hartas 20. un 21. pants nav piemērojami.
V.      Secinājumi
110. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Curtea de Apel Iaşi (Jasi apelācijas tiesa, Rumānija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/88/EK (2003. gada 4. novembris) par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem 7. panta 1. punkts un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 31. panta 2. punkts, kā arī 4. klauzula 1997. gada 6. jūnijā noslēgtajā Pamatnolīgumā par nepilna darba laika darbu, kas iekļauts Padomes Direktīvas 97/81/EK (1997. gada 15. decembris) par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu pielikumā, un 4. klauzula 1999. gada 18. martā noslēgtajā pamatnolīgumā par darbu uz noteiktu laiku, kas iekļauts pielikumā Padomes Direktīvai 1999/70/EK (1999. gada 28. jūnijs) ar UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku pielikumā,
jāinterpretē tādējādi, ka:
tiem pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums, kas paredz, ka gadījumā, ja viens un tas pats darba ņēmējs skolu izglītības nozarē strādā vairākās darbvietās, pamatojoties uz pilna darba laika darba līgumu uz nenoteiktu laiku pamatdarba veikšanai un uz nepilna darba laika darba līgumu uz noteiktu laiku, atbilstoši kuram darba samaksa tiek veikta par nostrādātajām stundām, atlīdzību par ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu aprēķina, neņemot vērā atlīdzību, kas saņemta par darbu, pamatojoties uz
nepilna darba laika darba līgumu
uz noteiktu laiku.
2)      Direktīvas 2003/88 7. pants, kā arī 4. klauzula 1997. gada 6. jūnijā noslēgtajā pamatnolīgumā par nepilna darba laika darbu, kas iekļauts Direktīvas 97/81 pielikumā, un 4. klauzula 1999. gada 18. martā noslēgtajā pamatnolīgumā par darbu uz noteiktu laiku, kas iekļauts Direktīvas 1999/70 pielikumā,
jāinterpretē tādējādi, ka:
tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu un praksi, kas gadījumā, ja viens un tas pats skolu izglītības nozares darba ņēmējam ir vairāki darba līgumi, proti, pilna darba laika darba līgums uz nenoteiktu laiku pamatdarba veikšanai un nepilna darba laika darba līgumu uz noteiktu laiku, atbilstoši kuram darba samaksa tiek veikta par nostrādātajām stundām, liedz piešķirt ēdināšanas pabalstu proporcionāli faktiski nostrādātajam darba laikam saskaņā ar šo nepilna darba laika darba līgumu uz noteiktu laiku un iekļaut minēto pabalstu atlīdzības par ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu aprēķinā.
1      Oriģinālvaloda – franču.
2      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2003. gada 4. novembris) par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem (OV 2003, L 299, 9. lpp.).
3      Turpmāk tekstā – “Harta”.
4      Padomes Direktīva (1997. gada 15. decembris) par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu (OV 1998, L 14, 9. lpp.). Turpmāk tekstā – “Pamatnolīgums par nepilna darba laika darbu”.
5      Padomes Direktīva (1999. gada 28. jūnijs) par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku (OV 1999, L 175, 43. lpp.). Turpmāk tekstā – “Pamatnolīgums par darbu uz noteiktu laiku”.
6      Turpmāk tekstā – “darba līgums uz nenoteiktu laiku”.
7      Turpmāk tekstā – “darba līgums uz noteiktu laiku”.
8      2011. gada 10. janvāra Monitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 18.
9      Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu norādīts, ka Likums Nr. 1/2011 ir atcelts no 2023. gada 3. septembra ar 2023. gada 4. jūlija Legea nr. 198/2023 a învățământului preuniversitar (Likums Nr. 198/2023 par vidējo un profesionālo izglītību; 2023. gada 5. jūlija Monitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 613) un ar 2023. gada 4. jūlija Legea nr. 199/2023 a învățământului superior (Likums Nr. 199/2023 par augstāko izglītību; 2023. gada 5. jūlija Monitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 614).
10      2017. gada 28. jūnija Monitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 492.
11      2018. gada 10. augusta Monitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 699.
12      2021. gada 12. jūlija Monitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 688.
13      Ordinul nr. 5559/2011 pentru aprobarea Normelor metodologice privind efectuarea concediului de odihnă al personalului didactic din învățământ (2011. gada 7. oktobra Dekrēts Nr. 5559/2011, ar ko apstiprina izglītības pedagoģiskā personāla ikgadējo atvaļinājumu īstenošanas noteikumus) (2011. gada 13. oktobra Monitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 723; (turpmāk tekstā – “2011. gada īstenošanas noteikumi”), tika atcelts ar Dekrētu Nr. 4050/2021 (skat. minētā lēmuma 2. pantu). Šie īstenošanas noteikumi bija piemērojami pirmajā no trim pamatlietā minētajiem mācību gadiem.
14      Saskaņā ar Likuma Nr. 1/2011 267. panta 1. punktu pienācīgi pamatotos gadījumos izglītības iestādes vadība var pārtraukt likumā noteikto atvaļinājumu, un attiecīgās personas saņem atalgojumu par veikto darbu.
15      Šīs tiesību normas būtībā ir identiskas 2011. gada īstenošanas noteikumu normām. (skat. šo secinājumu 13. zemsvītras piezīmi). 2021. gada īstenošanas noteikumu 3. panta 2. punktā vārdkopa “proporcionāli nostrādāto mēnešu skaitam” ir aizstāta ar vārdkopu “proporcionāli nostrādātajam laikposmam”. Šī panta 5. punktam ir pievienots otrais teikums. Tas attiecas uz gadījumiem, kad skolotāji strādā nepilnu darba laiku divās vai vairākās izglītības iestādēs. Šīs tiesības tiek īstenotas attiecīgajā izglītības iestādē.
16      2011. gada īstenošanas noteikumu 5. panta 1. punkts bija formulēts identiski (skat. šo secinājumu 13. zemsvītras piezīmi).
17      2003. gada 5. februāra Monitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 72, kas atkārtoti publicēts 2011. gada 18. maija Monitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 345.
18      Redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Darba kodekss”).
19      Skat. šo secinājumu 16. zemsvītras piezīmi.
20      Nedēļā nostrādāto stundu skaits bija mainīgs. Tas varēja būt 2, 4, 7, 18 vai 20 stundas.
21      Iesniedzējtiesa norāda, ka attiecīgie darba ņēmēji attiecīgajā laikposmā izmantoja no 27 līdz 62 atvaļinājuma dienām.
22      Proti, 2011. un 2021. gada īstenošanas noteikumi. (skat. šo secinājumu 6. punktu).
23      Proti, Ietvarlikuma Nr. 153/2017 18. pants.
24      Skat. Curtea Constituțională (Konstitucionālā tiesa) 2007. gada 17. aprīļa spriedumu Nr. 385, uz kuru atsaucas iesniedzējtiesa.
25      Iesniedzējtiesa it īpaši atsaucas uz spriedumiem, 2007. gada 13. septembris, Del Cerro Alonso (C‑307/05, turpmāk tekstā – “spriedums Del Cerro Alonso”, EU:C:2007:509), un 2014. gada 5. novembris, ÖsterreichischerGewerkschaftsbund (C‑476/12, EU:C:2014:2332, 16. punkts).
26      C‑219/14, EU:C:2015:745, 50. un 52. punkts.
27      Skat. rīkojumu, 2025. gada 5. decembris, Şcoala gimnazială “Mihai Eminescu” (C‑706/23, EU:C:2025:951).
28      Saskaņā ar Darba kodeksa 35. panta 1. punktu un 106. un 150. pantu gadījumā, ja ir noslēgti vairāki darba līgumi ar vienu un to pašu darba devēju vai vairākiem darba devējiem, darba ņēmējam ir tiesības uz ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu neatkarīgi no tā, vai darba līgums ir noslēgts uz noteiktu vai nenoteiktu laiku un vai tas ir pilna darba laika vai nepilna darba laika darba līgums.
29      Iesniedzējtiesa atsaucas uz diviem Curtea Constituțională (Konstitucionālā tiesa) nolēmumiem, kuros atgādināts par šī tiesiskā regulējuma īpašo raksturu.
30      Skat. šo secinājumu 10. punktu, kurā atgādināti piemērojamie noteikumi par tiesībām uz ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu skolotājiem, ar kuriem noslēgts darba līgums uz nenoteiktu vai darba līgums uz noteiktu laiku vai arī par pilna darba laika vai nepilna darba laika darbu. Tāpēc šajās situācijās piemēro nediskriminācijas principu saskaņā ar pamatnolīgumu 4. klauzulas 1. punktu.
31      Skat. spriedumu, 2018. gada 6. novembris, Bauer un Willmeroth (C‑569/16 un C‑570/16, EU:C:2018:871, 58., 80. un 84. punkts), kā arī rīkojumu, 2025. gada 15. jūlijs, GTC Dijon (C‑37/25, EU:C:2025:586, 17. un 30. punkts un tajos minētā judikatūra).
32      Skat. spriedumu, 2018. gada 6. novembris, Bauer un Willmeroth (C‑569/16 un C‑570/16, EU:C:2018:871, 58. punkts).
33      Skat. spriedumu, 2018. gada 13. decembris, Hein (C‑385/17, turpmāk tekstā – “spriedums Hein”, EU:C:2018:1018, 24. punkts un tajā minētā judikatūra).
34      Skat. spriedumus, Hein (32. punkts un tajā minētā judikatūra), un 2021. gada 9. decembris, Staatssecretaris van Financiën (Atalgojums apmaksātā ikgadējā atvaļinājuma laikā) (C‑217/20, EU:C:2021:987, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
35      Skat. spriedumus, Hein (32. punkts un tajā minētā judikatūra), un 2021. gada 9. decembris, Staatssecretaris van Financiën (Atalgojums apmaksātā ikgadējā atvaļinājuma laikā) (C‑217/20, EU:C:2021:987, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
36      Spriedums Hein (47. punkts).
37      Skat. spriedumus Hein (33. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī 2021. gada 9. decembris, Staatssecretaris van Financiën (Atalgojums apmaksātā ikgadējā atvaļinājuma laikā) (C‑217/20, EU:C:2021:987, 27. punkts).
38      Skat. spriedumu Hein (41. punkts).
39      Spriedums Hein (43. punkts).
40      Skat. spriedumus Hein, (43. punkts), kā arī 2019. gada 19. novembris, TSN un AKT (C‑609/17 un C‑610/17, EU:C:2019:981, 35. punkts).
41      Skat. spriedumus Hein (44. punkts un tajā minētā judikatūra), un 2021. gada 9. decembris, Staatssecretaris van Financiën (Atalgojums apmaksātā ikgadējā atvaļinājuma laikā) (C‑217/20, EU:C:2021:987, 33. punkts).
42      Skat. spriedumu Hein (41. punkts).
43      Skat. spriedumu Hein (43. punkts).
44      Skat. spriedumu, 2021. gada 25. novembris, job‑medium (C‑233/20, EU:C:2021:960, 31. punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2018. gada 21. novembris, Viejobueno Ibáñez un de la Vara González (C‑245/17, EU:C:2018:934, 58. punkts).
45      Skat. spriedumus, 2010. gada 10. jūnijs, Bruno u.c. (C‑395/08 un C‑396/08, EU:C:2010:329, 58. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī 2025. gada 4. septembris, Gnattai (C‑543/23, turpmāk tekstā –“spriedums Gnattai”, EU:C:2025:653, 33. un 34. punkts un tajos minētā judikatūra).
46      Skat. spriedumu, 2022. gada 7 aprīlis, Ministero della Giustizia u.c. (Itālijas miertiesnešu statuss) (C‑236/20, turpmāk tekstā – “spriedums Ministero della Giustizia (Itālijas miertiesnešu statuss)”, EU:C:2022:263, 34. punkts).
47      Skat. it īpaši spriedumu Ministero della Giustizia” (Itālijas miertiesnešu statuss), (54. punkts).
48      Skat. it īpaši spriedumu Ministero della Giustizia u.c. (Itālijas miertiesnešu statuss), EU:C:2022:263 (52. punkts).
49      Skat. spriedumu, 2015. gada 11. novembris, Greenfield (C‑219/14, EU:C:2015:745, 57. punkts).
50      Skat. spriedumus, Del Cerro Alonso (25., 28. un 29. punkts), un 2011. gada 8. septembris, Rosado Santana (C‑177/10, turpmāk tekstā – “spriedums Rosado Santana”, EU:C:2011:557, 42., 55. un 58. punkts). Attiecībā uz valsts skolām skat. 2019. gada 20. jūnija spriedumus Ustariz Aróstegui (C‑72/18, EU:C:2019:516, 24. punkts) un Gnattai (37. punkts).
51      Skat. šo secinājumu 15. punktu.
52      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 7. jūlijs, Zone de secours Hainaut‑Centre (C‑377/21, EU:C:2022:530, 48. punkts).
53      Skat. pamatnolīguma 1. klauzulas a) punktu un preambulu. Skat. arī Direktīvas 97/81 3., 11. un 23. apsvērumu un Direktīvas 1999/70 14. apsvērumu, kas īpaši minēti spriedumos Del Cerro Alonso (36. punkts), kā arī 2010. gada 10. jūnijs, Bruno u.c. (C‑395/08 un C‑396/08, EU:C:2010:329, 29. un 30. punkts).
54      Skat spriedumus Del Cerro Alonso (38. punkts); 2008. gada 15. aprīlis, Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, 114. un 115. punkts; 2010. gada 10. jūnijs, Bruno u.c. (C‑395/08 un C‑396/08, EU:C:2010:329, 32. punkts), kā arī Rosado Santana (44. punkts).
55      Skat. spriedumus Ministero della Giustizia u.c. (Itālijas miertiesnešu statuss) (35. punkts un tajos minētā judikatūra); 2024. gada 20. februāris, X (Līguma izbeigšanas iemeslu neesamība) (C‑715/20, EU:C:2024:139, turpmāk tekstā –
“spriedums X (Līguma izbeigšanas iemeslu neesamība)”, EU:C:2024:139, 42. punkts), un Gnattai (42. punkts).
56      Skat. spriedumu Rosado Santana (38. un 41.–44. punkts).
57      Skat. spriedumu, 2024. gada 22. februāris, Randstad Empleo u.c. (C‑649/22, EU:C:2024:156, 46. punkts un tajā minētā judikatūra).
58      Skat. spriedumus, 2014. gada 5. novembris, Österreichischer Gewerkschaftsbund (C‑476/12, EU:C:2014:2332, 16. punkts), un 2024. gada 22. februāris, Randstad Empleo u.c. (C‑649/22, EU:C:2024:156, 44. punkts).
59      Skat. spriedumus Ministero della Giustizia u.c. (Itālijas miertiesnešu statūti) (38. punkts), un 2024. gada 27. jūnijs, Peigli (‑41/23, EU:C:2024:554, 43. punkts). Attiecībā uz jēdzienu “darba nosacījumi” Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 4. klauzulas 1. punkta izpratnē skat. spriedumus, 2010. gada 10. jūnijs, Bruno u.c. (C‑395/08 un C‑396/08, EU:C:2010:329, 42. punkts, par pensijām), un 2023. gada 19. oktobris, Lufthansa CityLine (C‑660/20, EU:C:2023:789, 41. un 42. punkts, par papildatlīdzību).
60      Attiecībā uz Pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku skat. spriedumus, 2022. gada 15. decembris, Presidenza del Consiglio dei Ministri u.c. (Universitātes pētnieki) (C‑40/20 un C‑173/20, EU:C:2022:985, 101. un 102. punkts un tajos minētā judikatūra), un Pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu – skat. spriedumu, 2023. gada 19. oktobris, Lufthansa CityLine (C‑660/20, EU:C:2023:789, 44. un 45. punkts un tajos minētā judikatūra).
61      Skat. šo secinājumu 15. punktu. Šajā ziņā, manuprāt, 2021. gada Īstenošanas noteikumu 4. panta 1. punkts, kas ir identisks 2011. gada īstenošanas noteikumu 3. pantam, apstiprina manu vērtējumu, jo tas paredz, ka atlīdzības par ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu samaksas slogs tiek sadalīts starp iestādēm, kurās skolotāji ir bijuši nodarbināti.
62      Skat. spriedumu, 2021. gada 17. marts, Academia de Studii Economice din București (C‑585/19, EU:C:2021:210, 45. un 46. punkts).
63      Skat. šo secinājumu 62. un 63. punktu.
64      Skat. šo secinājumu 46. punktu.
65      Skat. Ietvarlikuma Nr. 153/2017 29. pantu.
66      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2018. gada 5. jūnijs, Grupo Norte Facility (C‑574/16, EU:C:2018:390, 50. un 51. punkts).
67      Skat. spriedumus, 2022. gada 5. maijs, Universiteit Antwerpen u.c. (C‑265/20, EU:C:2022:361, 53. punkts), un X (Līguma uzteikšanas iemeslu neesamība) (58. punkts un tajā minētā judikatūra).
68      Skat. spriedumus Universiteit Antwerpen u.c. (C‑265/20, EU:C:2022:361, 54. punkts), un X (Līguma uzteikšanas iemeslu neesamība) (59. punkts un tajā minētā judikatūra).
69      Skat. spriedumus, 1990. gada 8. novembris, Gmurzynska‑Bscher (C‑231/89, EU:C:1990:386, 19. un 20. punkts); 2025. gada 30. oktobris, Tomann (C‑134/24, EU:C:2025:839,
66. punkts), kā arī par valsts tiesas kompetencē noteikto tiesisko un faktisko regulējumu – spriedumus, 2003. gada 15. maijs, Salzmann (C‑300/01, EU:C:2003:283, 31. punkts); 2023. gada 30. novembris, Ministero dell'Istruzione un INPS (C‑270/22, EU:C:2023:933, 34. punkts), un 2025. gada 13. novembris, Oti (C‑525/23, EU:C:2025:877, 38. punkts).
70      Skat. šo secinājumu 38. punktu.
71      Skat. spriedumus Del Cerro Alonso (48. punkts) un 2019. gada 20. jūnijs, Ustariz Aróstegui, C‑72/18, EU:C:2019:516, 25.–27. punkts), kā arī rīkojumu, 2025. gada 10. jūlijs, Centro Servizi Culturali Santa Chiara (C‑823/24, EU:C:2025:584, 24. punkts).
72      Par ēdināšanas pabalstiem skat. arī ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumus lietās Grupo Norte Facility (C‑574/16, EU:C:2017:1022, 54. punkts) un Montero Mateos (C‑677/16, EU:C:2017:1021, 49. punkts).
73      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2014. gada 5. novembris, Österreichischer Gewerkschaftsbund (C‑476/12, EU:C:2014:2332, 20. un 21. punkts un tajos minētā judikatūra).
74      Skat. arī Tribunalul Vaslui (Vaslujas apgabaltiesa) nolēmumu, kas minēts šo secinājumu 19. punktā.
75      Skat. arī Darba kodeksa 150. panta 1. punktu par tiesībām uz “atvaļinājuma pabalstu, kas nedrīkst būt mazāks par pamatalgu” par ikgadējā atvaļinājuma laikposmu.
76      Skat. šo secinājumu 84. un 85. punktu.
77      Skat. šo secinājumu 38. punktu.
78      Skat. spriedumus, 2024. gada 18. septembris, Dumitrescu u.c./Komisija un Tiesa (no C‑567/22 P līdz C‑570/22 P, EU:C:2024:336, 65. un 66. punkts), kā arī Gnattai (33. punkts).
79      Skat. it īpaši spriedumu Gnattai (34. punkts un tajā minētā judikatūra).
80      Skat. interpretācijas principu, kurš atgādināts šo secinājumu 50. punktā
81      Šajā nozīmē skat. spriedumu Gnattai (35. punkts).
82      Skat. šo secinājumu 44. punktu.