62010CP0296_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievads
1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2003. gada 27. novembra Regulu (EK) Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu (2) – tā saukto “Briseles IIa regulu”.
2. Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar procesu, ko B. Purukere [ B. Purrucker ] Vācijā ierosinājusi pret G. Valjesu Peresu [ G. Vallés Pérez ] par viņu bērnu – dvīņu M. un S. Valjesu Purukeru [ Vallés Purrucker ] aizgādības tiesībām; daži [šī procesa] elementi ir izklāstīti 2010. gada 15. jūlijā taisītā sprieduma lietā C‑256/09 (3) (turpmāk tekstā – “spriedums lietā Purrucker I ”) 41.–43. punktā.
3. Minētajā spriedumā, atbildot uz prejudiciālu jautājumu, ko bija uzdevusi Bundesgerichtshof
[Federālā Augstākā tiesa] (Vācija), Tiesa ir nospriedusi, ka Regulas Nr. 2201/2003 21. un nākamie panti par citā dalībvalstī taisīta sprieduma atzīšanu nav piemērojami attiecībā uz aizgādības tiesībām noteiktiem pagaidu izpildes pasākumiem, uz kuriem attiecas šīs regulas 20. pants.
4. Šī lieta attiecas uz tiem pašiem lietas dalībniekiem un aizgādības tiesībām saistībā ar tiem pašiem bērniem, bet šajā gadījumā Amtsgericht Stuttgart
[Štutgartes Pirmās instances tiesa] (Vācija) lūdz Tiesu lemt par kritērijiem, pēc kuriem nosaka tiesu, kurā pirmajā iesniegta prasība, Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 2. un 3. punkta izpratnē. Minētā kvalifikācija ir būtiska, jo no tās izriet zināma hierarhija starp tiesām, kurām, iespējams, ir jurisdikcija, piešķirot tiesai, kurā pirmajā iesniegta prasība, prioritāti pār tiesu, kurā prasība iesniegta kā otrajā.
5. Atbilstoši tās lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa norāda, ka lietas dalībniekiem pamata lietā ir strīds par to, vai Vācijas tiesa, kurā B. Purukere 2007. gada 21. septembrī ir iesniegusi prasību noteikt pasākumus pēc būtības saistībā ar aizgādības tiesībām attiecībā uz viņas dēlu M., ir “tiesa, kurā prasība iesniegta kā otrajā”, Regulas Nr. 2201/2003 19. panta izpratnē salīdzinājumā ar Spānijas tiesu, kurā 2007. gada 28. jūnijā G. Valjess Peress iesniedza atsevišķu pieteikumu par pagaidu noregulējumu, lai tiktu noteikti pagaidu pasākumi attiecībā uz aizgādības tiesībām, un kurā 2008. gada janvārī pēc G. Valjesa Peresa pieteikuma esot ierosināts process, kurā lietu izskata pēc būtības.
6. Šī lieta parāda, ka, lai gan lis pendens
tiesiskais režīms, kāds rodas starp dažādu dalībvalstu tiesām, ir noteikts Regulas Nr. 2201/2003 19. pantā, minētajā tekstā nav precizēts, uz kādiem procesu [jurisdikcijas] konfliktu veidiem šīs normas attiecas. Tiesai – cik man zināms, pirmo reizi – ir lūgts paust viedokli par lis pendens jēdzienu minētās regulas 19. panta 2. punkta izpratnē gadījumā, kad ir iesniegta prasība par pagaidu pasākumu noteikšanu un konkurējoša prasība izskatīt lietu par vecāku atbildību pēc būtības. It īpaši pastāv šaubas par to, kādā veidā autonomie jēdzieni, kas ietverti minētajā regulā, ir savienojami ar valstu procesuālo tiesību normām, kurās nošķirti dažādie prasību noteikt pagaidu pasākumus un prasību pieņemt nolēmumu, ar kuru lieta tiek izlemta pēc būtības, veidi. Turklāt iesniedzējtiesa jautā Tiesai par Regulas Nr. 2201/2003 19. panta normu un šīs pašas regulas 20. un 21. panta normu mijiedarbību.
II – Atbilstošās tiesību normas
7. Līdz Regulas Nr. 2201/2003 (4) spēkā stāšanās brīdim Eiropas Savienības Padome, pamatojoties uz Līguma par Eiropas Savienību K.3 pantu, ar 1998. gada 28. maija aktu bija pieņēmusi Konvenciju par jurisdikciju, spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās (5) (turpmāk tekstā – “Briseles II konvencija”). Šī konvencija nestājās spēkā. Tā kā šīs konvencijas teksts tika ņemts par pamatu Regulas Nr. 2201/2003 tekstam, minētās regulas interpretācijai tika izmantots paskaidrojošais ziņojums par minēto konvenciju (6), kuru izstrādājusi A. Borasa [ A. Borrás ] (turpmāk tekstā – “Borasas ziņojums”).
8. Regula Nr. 2201/2003 tika pieņemta pēc Padomes 2000. gada 29. maija Regulas (EK) Nr. 1347/2000 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par abu laulāto vecāku atbildību par [kopīgajiem] bērniem (7) . Regula Nr. 1347/2000 tika atcelta ar Regulu Nr. 2201/2003, kuras piemērošanas joma ir plašāka.
9. Regulas Nr. 2201/2003 preambulas 12. un 16. apsvērumā ir noteikts:
“(12)	Šajā regulā noteiktais piekritības pamats [regulā paredzētie noteikumi par jurisdikciju] lietās par vecāku atbildību ir izveidots [izveidoti], ņemot vērā bērna intereses, jo īpaši tuvuma kritēriju. Tas nozīmē, ka piekritība [jurisdikcija] ir, pirmkārt, bērna pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalstij, izņemot dažus gadījumus, kad pastāvīgā dzīvesvieta mainīta saskaņā ar vienošanos starp personām, kam ir vecāku atbildība.
[..]
(16) Šai regulai nevajadzētu liegt dalībvalstu tiesām veikt pagaidu pasākumus, tostarp aizsardzības pasākumus steidzamos gadījumos attiecībā uz personām vai īpašumu, kas atrodas šajā valstī.”
10. Regulas Nr. 2201/2003 1. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir noteikta tās piemērošanas joma saistībā ar vecāku atbildību, paredzot, ka [minēto regulu] “neatkarīgi no tiesas iestādes būtības piemēro civillietās, kas saistītas ar vecāku atbildības iegūšanu, īstenošanu, deleģēšanu, ierobežošanu vai izbeigšanu”. Šī panta 2. punktā ir precizēts, ka minētās lietas “var jo īpaši attiekties uz:
a) uzraudzības [aizgādības] tiesībām un saskarsmes tiesībām;
b) aizbildnību, aizgādnību un līdzīgiem tiesiskiem režīmiem;
c) tādu personu vai iestāžu iecelšanu un funkcijām, kuras ir atbildīgas par bērnu pašu vai viņa īpašumu, pārstāv bērnu vai palīdz viņam;
d) bērna nodošanu audžuģimenē vai ievietošanu aprūpes iestādē;
e) bērna aizsardzības pasākumiem, kas saistīti ar bērna īpašuma pārvaldīšanu, glabāšanu vai atsavināšanu.”
11. Regulas Nr. 2201/2003 2. pantā ar nosaukumu “Definīcijas” ir noteikts:
“Šajā regulā:
1) termins “tiesa” attiecas uz visām tām iestādēm dalībvalstīs, kurām ir jurisdikcija lietās, uz ko, ievērojot 1. pantu, attiecas šīs regulas darbības joma;
[..]
4) ar terminu “spriedums” saprot [..] dalībvalsts tiesas spriedumu, kas saistīts ar vecāku atbildību, neatkarīgi no tā, kā spriedums var tikt dēvēts, tostarp, dekrēts, rīkojums vai lēmums;
[..]
7) ar terminu “vecāku atbildība” saprot visas tiesības un pienākumus attiecībā uz bērna personu vai bērna īpašumu, kuras piešķir fiziskai vai juridiskai personai ar spriedumu, likumu izpildi vai nolīgumu, kam ir juridisks spēks. Jēdziens ietver uzraudzības [aizgādības] tiesības un saskarsmes tiesības;
[..]
9) termins “uzraudzības tiesības” ietver tiesības un pienākumus, kas attiecas uz rūpēm par bērnu, un jo īpaši tiesības noteikt bērna dzīvesvietu;
[..].”
12. Šīs regulas 8. panta 1. punktā, kas attiecas uz “Vispārējo piekritību” lietās par vecāku atbildību ir paredzēts:
“Dalībvalsts tiesām ir piekritīgas lietas par vecāku atbildību par bērnu, kura pastāvīgā dzīvesvieta ir šajā dalībvalstī brīdī, kad tiesā iesniegta prasība.”
13. Minētās regulas 9. panta 1. punktā ir paredzēta “Bērna iepriekšējās pastāvīgās dzīvesvietas piekritības turpināšanās” saskaņā ar šādiem nosacījumiem:
“Ja bērns likumīgi pārvietojas no vienas dalībvalsts uz citu un iegūst tajā jaunu pastāvīgu dzīvesvietu, bērna iepriekšējās dzīvesvietas dalībvalsts tiesām, atkāpjoties no 8. panta, saglabājas piekritība [jurisdikcija] trīs mēnešus pēc pārvietošanās, lai varētu labot tādu spriedumu par saskarsmes tiesībām, kas izdots šajā dalībvalstī pirms bērns pārvietojās uz citu valsti, ja persona, kam atbilstoši spriedumam par saskarsmes tiesībām ir saskarsmes tiesības, turpina pastāvīgi dzīvot bērna iepriekšējās pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalstī.”
14. Tās pašas regulas 10. pantā, kas attiecas uz “Piekritību bērna nolaupīšanas gadījumos”, ir noteikts: “Ja bērns ir nelikumīgi aizvests vai aizturēts, tās dalībvalsts tiesām, kurā pirms nelikumīgās aizvešanas vai aizturēšanas bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta, saglabājas piekritība [jurisdikcija], kamēr bērns nav ieguvis pastāvīgo dzīvesvietu kādā citā dalībvalstī [..].”
15. Regulas Nr. 2201/2003 12. pantā ir paredzēti iemesli jurisdikcijas pagarināšanai, piedāvājot iespēju, ja lietas dalībnieki tam piekrīt, vērsties dalībvalsts tiesā, kurā bērnam nav pastāvīgās dzīvesvietas, vai nu tāpēc, ka šis jautājums ir saistīts ar notiekošu procesu par laulības šķiršanu, vai arī tāpēc, ka bērnam ar šo dalībvalsti ir cieša saikne.
16. Minētās regulas 13. pantā, kas attiecas uz “Piekritību, kuras pamatā ir bērna klātbūtne”, ir noteikts:
“1. Ja nevar noskaidrot bērna pastāvīgo dzīvesvietu un nevar noteikt piekritību [jurisdikciju], pamatojoties uz 12. pantu, piekritība [jurisdikcija] ir tās dalībvalsts tiesām, kurā atrodas bērns.
2. Šā panta 1. punktu arī piemēro bēgļu bērniem [bērniem, kas ir bēgļi] vai bērniem, kas starptautiski pārvietoti viņu valstī notiekošo nemieru dēļ.”
17. Regulas Nr. 2201/2003 14. pantā ar nosaukumu “Pārējie piekritības jautājumi” ir paredzēts: “Ja dalībvalsts tiesām nav piekritības saskaņā ar 8. līdz 13. pantu, piekritību katrā dalībvalstī nosaka šīs valsts tiesību akti.”
18. Minētās regulas 15. pantā ir noteikts, ka zināmos apstākļos var noteikt izņēmumu no tajā paredzētajiem noteikumiem par jurisdikciju, ja tās dalībvalsts tiesa, ar kuru bērnam ir īpaša saikne, var labāk izskatīt lietu.
19. Regulas Nr. 2201/2003 16. pantā ar nosaukumu “Prasības iesniegšana tiesā” ir noteikts:
“1. Uzskata, ka tiesā ir iesniegta prasība:
a) brīdī, kad dokuments, uz kura pamata ierosināta lieta [dokuments, pamatojoties uz kuru ierosināta lieta], vai līdzvērtīgs dokuments ir iesniegts tiesā, ar nosacījumu, ka prasītājs pēc tam ir veicis pasākumus, kas viņam bija jāveic, lai dokumentu nosūtītu atbildētājam;
vai
b) ja dokuments ir jānosūta pirms iesniegšanas tiesā, brīdī, kad to saņem iestāde, kas ir atbildīga par nosūtīšanu, ar nosacījumu, ka prasītājs turpmāk ir veicis visus pasākumus, kas viņam bija jāveic, lai dokumentu iesniegtu tiesā.”
20. Regulas Nr. 2201/2003 19. panta ar nosaukumu “ Lis pendens
un saistītas prasības” 2. un 3. punktā ir paredzēts:
“2. Ja prasības, kas attiecas uz vecāku atbildību par vienu bērnu un kas balstītas uz tā paša pamata [kam ir tas pats priekšmets un kas balstītas uz tā paša pamata,] ir iesniegtas dažādu dalībvalstu tiesās, tiesai, kurā prasība iesniegta kā otrajā, pēc savas iniciatīvas ir jāaptur tiesvedība, līdz tiek noteikta tās tiesas piekritība [jurisdikcija], kurā pirmajā iesniegta prasība.
3. Ja tiek noteikta tās tiesas piekritība [jurisdikcija], kurā pirmajā iesniegta prasība, tiesai, kurā prasība iesniegta kā otrajā, jāatsakās no piekritības [jurisdikcijas] par labu pirmajai.
Tādā gadījumā persona, kura iesniegusi attiecīgo prasību otrajā tiesā, drīkst šo prasību iesniegt pirmajā tiesā.”
21. Tās pašas regulas 20. pantā par “Pagaidu pasākumiem, tai skaitā aizsardzības pasākumiem”, ir noteikts:
“1. Steidzamos gadījumos šīs regulas noteikumi neliedz dalībvalsts tiesām noteikt tādus pagaidu pasākumus, ieskaitot drošības pasākumus, attiecībā uz personām vai lietām minētajā dalībvalstī, kurus attiecīgajā dalībvalstī paredz likums, arī tad, ja saskaņā ar šo regulu lietas izskatīšana pēc būtības piekrīt citas dalībvalsts tiesai.
2. Pasākumus, kas minēti 1. punktā, pārtrauc piemērot brīdī, kad dalībvalsts tiesa, kurai saskaņā ar šo regulu ir piekritība [jurisdikcija] pēc būtības, ir veikusi pasākumus, ko tā uzskata par atbilstošiem.”
22. Regulas Nr. 2201/2003 21. panta 1. punktā ir noteikts: “Dalī bvalstī pasludināts spriedums pārējās dalībvalstīs atzīstams bez kādas īpašas procedūras.”
23. Šīs pašas regulas 24. pantā ir precizēts: “Izcelsmes dalībvalsts tiesas piekritību [jurisdikciju] nedrīkst apstrīdēt. Atsauce uz sabiedrisko kārtību, kas minēta 22. panta a) punktā un 23. punkta a) punktā, nav attiecināma uz noteikumiem par piekritību, kas izklāstīti 3. līdz 14. pantā.”
III – Pamata prāva
A – Fakti
24. No iesniedzējtiesas lēmuma, no iepriekš minētajā spriedumā lietā Purrucker I
izklāstītajiem faktiem un no procesa materiāliem, ko iesniedzējtiesa iesniegusi Tiesai, izriet, ka 2005. gada vidū Vācijas pilsone B. Purukere devās un iekārtojās uz dzīvi Spānijā kopā ar G. Valjesu Peresu, Vācijā dzimušu Spānijas pilsoni. Viņu attiecību rezultātā 2006. gada 31. maijā pirms dzemdībām paredzētā laika piedzima dvīņi – zēns M. un meitene S. G. Valjess Peress atzina paternitāti. Tā kā vecāki dzīvoja kopā, saskaņā ar Spānijas tiesībām viņiem ir kopīgas aizgādības tiesības. Bērniem ir gan Vācijas, gan Spānijas pilsonība.
25. Attiecības starp B. Purukeri un G. Valjesu Peresu pasliktinājās. B. Purukere vēlējās kopā ar bērniem atgriezties Vācijā, bet G. Valjess Peress sākumā tam nepiekrita. 2007. gada 30. janvārī lietas dalībnieki pie Spānijas notāra noslēdza līgumu, kuru, lai tas būtu izpildāms, vajadzēja apstiprināt tiesai; saskaņā ar šo līgumu B. Purukerei vajadzēja pārcelties uz Vāciju kopā ar bērniem (8) .
26. Veselības problēmu dēļ bērnu S. nevarēja izrakstīt no slimnīcas aizbraukšanai paredzētajā dienā. Tāpēc B. Purukere 2007. gada 2. februārī devās uz Vāciju kopā ar dēlu M.
27. Starp pamata lietas dalībniekiem notiek trīs tiesvedības:
– pirmais ir G. Valjesa Peresa ierosinātais process Spānijā par pagaidu pasākumu noteikšanu. Jākonstatē, ka ar zināmiem nosacījumiem šis process var tikt uzskatīts par procesu, kurā lieta tiek izskatīta pēc būtības ar mērķi piešķirt aizgādības tiesības pār bērniem M. un S.;
– otrais ir G. Valjesa Peresa ierosinātais process Vācijā par Juzgado de Primera Instancia n° 4 de San Lorenzo de El Escorial [Eskorialas Sanlorenco Pirmās instances tiesas Nr. 4] (Spānija) (turpmāk tekstā – “ Juzgado de Primera Instancia ”) nolēmuma, ar kuru ir noteikti pagaidu pasākumi, izpildāmību; tas ir process, saistībā ar kuru ir taisīts iepriekš minētais spriedums lietā Purrucker I, un
– trešais ir B. Purukeres ierosinātais process Vācijā par aizgādības tiesību piešķiršanu pār šiem pašiem bērniem; tas ir process, kurā pieņemts šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.
B – Trīs izskatāmie procesi
1. G. Valjesa Peresa ierosinātais process Spānijā pagaidu pasākumu noteikšanai attiecībā uz aizgādību (un, iespējams, nolēmuma pieņemšanai pēc būtības)
28. G. Valjess Peress 2007. gada jūnijā ierosināja Juzgado de Primera Instancia
procesu nolūkā panākt pagaidu pasākumu noteikšanu un it īpaši aizgādības tiesību piešķiršanu pār bērniem M. un S.
29. Juzgado de Primera Instancia
2007. gada 8. novembra spriedumā pauda viedokli, ka tai ir jurisdikcija (9), un veica steidzamus pagaidu pasākumus (10), to skaitā [noteica] aizgādības tiesības pār bērniem. Attiecībā uz minēto spriedumu 2007. gada 28. novembrī tika pieņemts lēmums par labojumiem, ar ko tika grozīts rezolutīvās daļas 1. punkts, piešķirot tēvam “aizgādības tiesības” un ne vairs “kopīgas aizgādības tiesības”.
30. Ar 2008. gada 28. oktobra rīkojumu Juzgado de Primera Instancia
pauda viedokli jautājumā par “tiesu, kurā pirmajā iesniegta prasība” Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 3. punkta izpratnē. Tā norādīja, ka jautājumu par savu jurisdikciju tā jau ir izlēmusi 2007. gada 8. novembra spriedumā, un atgādināja šajā nolēmumā minētos dažādos faktiskos pamatus. Tā norādīja, ka 2007. gada 28. jūnijā bija apmierinājusi pieteikumu noteikt aizgādības pagaidu pasākumus attiecībā uz bērniem M. un S. Tā kā māte iesniedza prasību Vācijas tiesā tikai 2007. gada septembrī, Juzgado de Primera Instancia
uzskatīja sevi par “tiesu, kurā pirmajā iesniegta prasība” Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 2. un 3. punkta izpratnē, un atzina savu jurisdikciju lietas izskatīšanā saskaņā ar minētās regulas 16. panta 1. punktu.
31. Ar 2010. gada 21. janvāra nolēmumu Audiencia Provincial de Madrid, sección 24 a
[Madrides provinces tiesas 24. palāta] (Spānija), kurā B. Purukere iesniedza apelācijas sūdzību, apstiprināja 2008. gada 28. oktobra rīkojumu. Apelācijas instances tiesa uzskatīja, ka saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 16. pantu pirmais pieteikums bija pieteikums par pagaidu pasākumiem, kas atbilstoši Spānijas tiesībām iesniegts Juzgado de Primera Instancia ; tas tika iesniegts agrāk par Vācijas tiesā iesniegto pieteikumu. Audiencia Provincial de Madrid
uzskata, ka savukārt Regulas Nr. 2201/2003 20. pants – uz kuru atsaucas apelācijas sūdzības iesniedzēja –, ja tas esot piemērojams šajā lietā, neparedzot nevienu noteikumu par jurisdikciju un attiecoties vienīgi uz aizsardzības pasākumu pieņemšanu tikai steidzamā gadījumā, bet jurisdikcija, kas ir šīs lietas priekšmets, esot noteikta saskaņā ar šīs regulas 19. pantā paredzētajiem noteikumiem.
2. G. Valjesa Peresa Vācijā ierosinātais process par Spānijas tiesas 2007. gada 8. novembra sprieduma izpildāmību
32. Tas ir process, kurā pieņemts iepriekš minētais spriedums lietā Purrucker I . G. Valjess Peress sākotnēji cita starpā bija prasījis atdot atpakaļ viņa dēlu M. un drošības labad bija iesniedzis prasību atzīt, ka Juzgado de Primera Instancia
2007. gada 8. novembrī pieņemtais nolēmums ir izpildāms. Vēlāk kā galveno prasījumu viņš izteica lūgumu izpildīt šo nolēmumu. Tādējādi Amtsgericht Stuttgart
ar 2008. gada 4. jūlija nolēmumu un Oberlandesgericht Stuttgart
[Štutgartes federālās zemes Augstākā tiesa] (Vācija) ar 2008. gada 22. septembra nolēmumu par apelāciju pasludināja Spānijas tiesas nolēmumu par izpildāmu.
33. Sakarā ar B. Purukeres celto prasību Bundesgerichtshof
uzdeva Tiesai prejudiciālu jautājumu. Ar iepriekš minēto spriedumu lietā Purrucker I
tā atbildēja, ka Regulas Nr. 2201/2003 21. un nākamie panti par citā dalībvalstī taisītu spriedumu atzīšanu nav piemērojami aizgādības tiesību jomā noteiktiem pagaidu pasākumiem, uz kuriem attiecas minētās regulas 20. pants.
3. B. Purukeres Vācijā ierosinātais process par aizgādības tiesību piešķiršanu
34. 2007. gada 21. septembrī, proti, pirms iepriekš minētā Juzgado de Primera Instancia
nolēmuma pieņemšanas, B. Purukere, ceļot prasību pēc būtības Amtsgericht Albstadt [Albštates Pirmās instances tiesā] (Vācija), lūdza piešķirt tai atsevišķas aizgādības tiesības pār bērniem M. un S. Šis prasības pieteikums atbildētājam pamata lietā tika paziņots tikai 2008. gada 22. februārī ierakstītā vēstulē ar paziņojumu par saņemšanu. Tomēr viņš tāpat kā Spānijas tiesa jau agrāk zināja par minēto prasības pieteikumu.
35. Konkrēti, no Amtsgericht Albstadt
2007. gada 25. septembra un 2008. gada 9. janvāra nolēmumiem izriet, ka, pēc minētās tiesas uzskatiem, nebija izredžu, ka B. Purukeres pieteikumam būs labvēlīgs rezultāts. Tā kā vecāki nebija precējušies un tā kā šķiet, ka nebija sniegts paziņojums par kopīgām aizgādības tiesībām – jo 2007. gada 30. janvāra notariāli apliecināto aktu, kas nebija apstiprināts, nevarēja uzskatīt par šādu paziņojumu –, B. Purukerei bija atsevišķas aizgādības tiesības pār bērniem, tādējādi nebija vajadzīgs nolēmums par aizgādības tiesību piešķiršanu. Turklāt Amtsgericht Albstadt
ir norādījusi uz Spānijā notiekošo procesu.
36. Ar 2008. gada 19. marta daļējo nolēmumu Amtsgericht Albstadt, konkrēti, jurisdikcijas neesamības dēļ ir noraidījusi pieteikumu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz bērnu S. Šo nolēmumu 2008. gada 5. maijā apstiprināja Oberlandesgericht Stuttgart .
37. Ar citu nolēmumu, kas datēts ar 2008. gada 19. martu, Amtsgericht Albstadt
ir apturējusi procesu par aizgādības tiesībām atbilstoši 16. pantam Konvencijā par starptautiskās bērnu nolaupīšanas civiltiesiskajiem aspektiem, kas parakstīta 1980. gada 25. oktobrī Hāgas Starptautisko privāttiesību konferencē (turpmāk tekstā – “1980. gada Hāgas konvencija”) (11) . Šis process pēc B. Purukeres lūguma tika atsākts 2008. gada 28. maijā, jo līdz tam G. Valjess Peress nebija iesniedzis pieteikumu par atpakaļatdošanu, pamatojoties uz minēto 1980. gada Hāgas konvenciju. Šāds pieteikums nav iesniegts arī vēlāk.
38. Pamatojoties uz G. Valjesa Peresa iesniegto pieteikumu par 2007. gada 8. novembra sprieduma izpildi, process par aizgādības tiesībām tika nodots Amtsgericht Stuttgart
(Vācija) Familiengericht
[Ģimenes lietu tiesai] saskaņā ar 13. pantu Likumā par zināmu tiesisko instrumentu izpildes un īstenošanas kārtību starptautisko ģimenes tiesību jomā ( Gesetz zur Aus- und Durchführung bestimmter Rechtsinstrumente auf dem Gebiet des internationalen Familienrechts ).
39. 2008. gada 16. jūlijā B. Purukere, pamatojoties uz Regulas Nr. 2201/2003 20. pantu, iesniedza Amtsgericht Stuttgart
pieteikumu par pagaidu pasākuma noteikšanu, nosakot viņai atsevišķu aizgādību pār viņas dēlu M. vai, pakārtoti, ekskluzīvas tiesības noteikt šī bērna dzīvesvietu.
40. No procesa materiāliem, ko iesniedzējtiesa iesniegusi Tiesai, izriet, ka Vācijas tiesa bez sekmēm ir ļoti centīgi mēģinājusi nodibināt sakarus ar savu Spānijas līdzinieci, kura jau bija pieņēmusi pagaidu pasākumus šajā lietā, lai noskaidrotu, vai Spānijā tiek izskatīts process pēc būtības.
41. 2008. gada 28. oktobrī Amtsgericht Stuttgart
tiesnesis pieņēma nolēmumu, kurā izklāstīja pasākumus, kas veikti pie Spānijas tiesneša koordinatora, un to, ka Juzgado de Primera Instancia
nav atbildējusi. Viņš lūdza lietas dalībniekus norādīt un pierādīt, pirmkārt, datumu, kurā tēvs Spānijā [iesniedzis] pieteikumu par pagaidu pasākumu noteikšanu, otrkārt, datumu, kurā ir paziņots Spānijas tiesas 2007. gada 8. novembra nolēmums, kā arī, treškārt, datumu, kurā tēvs Spānijā ir iesniedzis pieteikumu izskatīt lietu pēc būtības, un to, kurā šī pieteikums paziņots mātei.
42. Tāpat arī 2008. gada 28. oktobrī Juzgado de Primera Instancia
pieņēma nolēmumu, kura saturs ir izklāstīts šī viedokļa 30. punktā.
43. Uzaicinājusi lietas dalībniekus no jauna paust viedokli, Amtsgericht Stuttgart
2008. gada 8. decembrī pieņēma nolēmumu. Tajā tā ir pieminējusi Juzgado de Primera Instancia
2008. gada 28. oktobra rīkojumu un prasību, ko B. Purukere pret to cels. [ Amtsgericht Stuttgart ] uzskatīja, ka pati nevar izlemt jautājumu par “tiesu, kurā pirmajā iesniegta prasība”, jo tas apdraudētu tiesisko drošību tādēļ, ka divas dažādu dalībvalstu tiesas varētu pieņemt pretrunīgus nolēmumus. Saskaņā ar tās viedokli šo jautājumu vajadzētu izlemt tiesai, kura pirmā atzinusi savu jurisdikciju. Tādējādi Amtsgericht Stuttgart
apturēja procesu atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 2. punktam līdz brīdim, kad Juzgado de Primera Instancia nolēmums iegūs res judicata
spēku.
44. B. Purukere Amtsgericht Stuttgart
nolēmumu pārsūdzēja. 2009. gada 14. maijā Oberlandesgericht Stuttgart
šo nolēmumu atcēla un nodeva lietu atpakaļ Amtsgericht Stuttgart
jauna nolēmuma pieņemšanai. Oberlandesgericht Stuttgart
uzskatīja, ka tiesai pašai ir jākontrolē sava jurisdikcija un ka ar Regulas Nr. 2201/2003 19. pantu nevienai no tiesām, kurās iesniegtas prasības, nav piešķirta ekskluzīva jurisdikcija, lai noteiktu, kura ir pirmā tiesa, kurā prasība iesniegta. Oberlandesgericht Stuttgart
norādīja, ka G. Valjesa Peresa Spānijā 2007. gada jūnijā celtā prasība attiecībā uz aizgādības tiesībām tika izskatīta procesā par pagaidu pasākumu noteikšanu, bet B. Purukeres Vācijā 2007. gada 20. septembrī celtā prasība attiecībā uz aizgādības tiesībām bija prasība izskatīt lietu pēc būtības. Šāda prasība un process par pagaidu pasākumu noteikšanu esot dažādu strīdu priekšmeti vai dažādi pieteikumi. Šajā gadījumā vajadzētu atzīt, ka starp abām tiesām pastāv pozitīvs jurisdikciju konflikts.
45. Ar 2009. gada 8. jūnija rīkojumu Amtsgericht Stuttgart vēlreiz lūdza lietas dalībniekus to informēt, kādā stadijā ir Spānijā ierosinātais tiesas process, un lūdza izteikt savu nostāju par iespēju Tiesai saskaņā ar Tiesas Reglamenta 104.b pantu uzdot prejudiciālu jautājumu par to, kā nosakāma tiesa, kurā pirmajā iesniegta prasība.
46. 2010. gada 21. janvārī Audiencia Provincial de Madrid
pieņēma nolēmumu par B. Purukeres iesniegto apelācijas sūdzību, [taisot] spriedumu, kas aplūkots šī viedokļa 31. punktā. Minētais nolēmums tika paziņots Amtsgericht Stuttgart
ar G. Valjesa Peresa Vācijas advokāta vēstuli.
IV – Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
47. Nolēmumā, kas datēts ar 2010. gada 31. maiju un iesniegts 2010. gada 16. jūnijā (12), Amtsgericht Stuttgart
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1) Vai Regulas [Nr. 2201/2003] 19. panta 2. punkts ir jāpiemēro, ja dalībvalsts tiesa, kurā viena no pusēm pirmajā ir iesniegusi prasību par vecāku atbildības noteikšanu, ir prasīts noteikt tikai pagaidu pasākumus, bet otra puse vēlāk ir cēlusi prasību, kas balstīta uz tā paša pamata un kam ir tas pats priekšmets, citas dalībvalsts tiesā kā otrajā, prasot izlemt lietu pēc būtības?
2) Vai šīs tiesību normas ir jāpiemēro arī tad, ja vienā dalībvalstī atsevišķā pagaidu noregulējuma tiesvedībā pieņemtais nolēmums nav atzīstams citā dalībvalstī Regulas Nr. 2201/2003 21. panta izpratnē?
3) Vai vēršanās dalībvalsts tiesā atsevišķas pagaidu noregulējuma tiesvedības ietvaros ir pielīdzināma prasības celšanai pēc būtības Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 2. punkta izpratnē, ja saskaņā ar šīs valsts procesuālajām tiesībām, lai novērstu procesuāli tiesiskas problēmas, pēc tam noteiktā laikposmā šajā tiesā ir jāceļ prasība izskatīt lietu pēc būtības?”
48. Pamatojot lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, iesniedzējtiesa norāda – tai šķiet, ka nav saprātīgu šaubu par to, ka lietas dalībnieku dēla M. pastāvīgā dzīvesvieta 2007. gada 21. septembrī, proti, brīdī, kad B. Purukere iesniedza pieteikumu par aizgādības noteikšanu pār viņu, bija Vācijā.
49. Pēc minētās tiesas uzskatiem, Juzgado de Primera Instancia
jurisdikcija, kas turpinājās līdz 2007. gada 21. septembrim, pamatojoties uz agrāko ģimenes locekļu kopīgo pastāvīgo dzīvesvietu Spānijā, nav pamatota atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 10. pantam, jo nav ne acīmredzams, ne arī pierādīts, ka atbildētāja būtu lietas dalībnieku dēlu prettiesiski pārvietojusi no Spānijas uz Vāciju.
50. Amtsgericht Stuttgart
atgādina, ka atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 16. pantam tiek uzskatīts, ka tiesā ir iesniegta prasība, brīdī, kad tiek iesniegts dokuments, ar kuru ierosināta lieta, ar nosacījumu, ka prasītājs pēc tam ir veicis pasākumus, kas viņam bija jāveic, lai doku mentu paziņotu vai izsniegtu atbildētājam.
51. Tā norāda, ka 2007. gada 20. septembra prasības pieteikums ir iesniegts 2007. gada 21. septembrī, bet ir paziņots atbildētājam tikai 2008. gada 22. februārī tādu iemeslu dēļ, par kuriem B. Purukere nav atbildīga, kuri saistīti ar to, ka saistībā ar palīdzības tiesvedības izdevumu segšanā procedūru tika apstrīdēta minētās tiesas starptautiskā jurisdikcija attiecībā uz aizgādības tiesību noteikšanu Spānijā dzīvojošajai lietas dalībnieku meitai S.
52. Amtsgericht Stuttgart
norāda – Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 2. punktā ir paredzēts, ka dalībvalsts tiesas, kurā pirmajā iesniegta prasība, kas attiecas uz vecāku atbildību par to pašu bērnu, jurisdikcija ir prioritāra attiecībā pret citas dalībvalsts tiesu, kurā kā otrajā iesniegta prasība, kam ir tas pats priekšmets un kas balstīta uz tā paša pamata. [ Amtsgericht ] uzskata, ka 2007. gada jūnijā Spānijas tiesā uzsāktās pagaidu noregulējuma tiesvedības priekšmets ir identisks ar prasību izskatīt lietu pēc būtības, kas 2007. gada septembrī ir uzsākta Vācijas tiesā. Abi procesi ir par pasākumu noteikšanu vecāku atbildības jomā tiesā attiecībā uz to pašu kopīgo bērnu. Abos procesos lietas dalībnieki ir identiski, un katrs no tiem attiecīgi prasot noteikt tam atsevišķu aizgādību.
53. Iesniedzējtiesa norāda, ka tiesvedības prioritāte laika ziņā ir vērtējama atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 16. pantam. Tomēr tā piebilst, ka, tā kā minētās normas tekstā nekādi nav nošķirta prasība izskatīt lietu pēc būtības un pagaidu noregulējuma tiesvedība nolūkā panākt pagaidu pasākumu noteikšanu, šajā situācijā var brīvi rasties atšķirīgas juridiskas koncepcijas par Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 2. punkta piemērošanas jomu.
54. No juridiskās koncepcijas, ko paudušas Juzgado de Primera Instancia
un Audiencia Provincial de Madrid, izriet – ir uzskatāms, ka prasība ir iesniegta Spānijas tiesā Regulas Nr. 2201/2003 16. panta un 19. panta 2. punkta izpratnē tad, kad ir iesniegts pieteikums par pagaidu noregulējumu. Pagaidu noregulējuma tiesvedība kopā ar vēlāk iesniegtu prasību izskatīt lietu pēc būtības veido procesuālu vienību. Rīkojums par pagaidu pasākumiem tomēr ipso jure
vairs nav spēkā, ja prasība izskatīt lietu pēc būtības netiek iesniegta 30 dienu laikā pēc rīkojuma par pagaidu pasākumiem paziņošanas.
55. Atbilstoši šai teorijai prasība par lietas dalībnieku dēla M. aizgādības tiesībām tiekot izskatīta Spānijas tiesā Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 2. punkta izpratnē nevis tikai kopš 2008. gada janvāra, bet jau kopš 2007. gada 28. jūnija.
56. Savukārt saskaņā ar būtisku daļu Vācijas doktrīnas un saskaņā ar Oberlandesgericht Stuttgart
2009. gada 14. maija rīkojumu Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 2. punkts neattiecoties uz attiecībām starp prasību izskatīt lietu pēc būtības un pagaidu noregulējumu, jo šiem procesiem esot atšķirīgi priekšmeti, pat ja pagaidu noregulējuma tiesvedībā pieņemtam nolēmumam, ar ko piešķir aizgādību pār bērnu, ir identiska iedarbība kā nolēmumam, ar kuru lieta tiek izlemta pēc būtības attiecībā uz aizgādības piešķiršanu. Cita starpā šo domu apstiprinot arī fakts, ka Regulas Nr. 2201/2003 21. un nākamie panti neesot piemērojami pagaidu pasākumiem minētās regulas 20. panta izpratnē.
57. Amtsgericht Stuttgart
piebilst, ka Audiencia Provincial de Madrid apstiprinājums – kam kopš 2010. gada 21. janvāra ir res judicata spēks – attiecībā uz Juzgado de Primera Instancia
starptautisko jurisdikciju un uz to, ka tā ir tiesa, kurā pirmajā iesniegta prasība, nevarot būt pamatojums konstatējumam, kas paredzēts Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 3. punktā, saskaņā ar kuru “tiek noteikta tās tiesas piekritība [jurisdikcija], kurā pirmajā iesniegta prasība”. Šis nolēmums Vācijas tiesai neesot saistošs, jo Regulā Nr. 2201/2003 neesot paredzēta šāda veida saistoša iedarbība. Pretējā gadījumā tiktu atbalstīta tiesu “sacensība” par jurisdikcijas prioritāti un tās rezultāts būtu atkarīgs no nejaušībām un valsts procesuālo tiesību īpatnībām. Nolēmums arī neesot atzīstams Regulas Nr. 2201/2003 21. panta izpratnē, jo tas neesot nolēmums, ar kuru lieta tiek izlemta pēc būtības attiecībā uz vecāku atbildību, bet gan tikai nolēmums par procesuālu jautājumu.
58. Pēc iesniedzējtiesas uzskatiem, izcelsmes dalībvalsts tiesas jurisdikcijas kontroles aizliegums atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 24. pantam esot piemērojams tikai tad, ja ir pieņemts nolēmums, ar kuru lieta tiek izlemta pēc būtības. Šis princips izrietot no tā, ka minētā tiesību norma ir ietverta Regulas Nr. 2201/2003 III nodaļas 1. iedaļā par spriedumu atzīšanu. Spānijas tiesa vēl neesot pieņēmusi nolēmumu, ar kuru lieta tiek izlemta pēc būtības.
59. Turklāt Juzgado de Primera Instancia
2007. gada 8. novembrī noteiktā pagaidu pasākuma par aizgādības tiesībām iespējamo atzīšanu atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 21. pantam nevarot vienkārši attiecināt uz vēlāku nolēmumu, ar kuru lieta tiek izlemta pēc būtības.
V – Tiesvedība Tiesā
60. Iesniedzējtiesas lēmumā Amtsgericht Stuttgart ir lūgusi izskatīt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu paātrinātā procesā atbilstoši Tiesas Reglamenta 104.b pantam. Ar 2010. gada 1. jūlija vēstuli Amtsgericht Stuttgart
ir paskaidrojusi savu pieteikumu, precizēdama, ka tas attiecoties nevis uz minētā Reglamenta 104.b panta, bet gan 104.a panta piemērošanu.
61. Ar 2010. gada 15. jūlija rīkojumu Tiesas priekšsēdētājs ir apmierinājis šo pieteikumu par paātrinātu procesu.
62. Saistībā ar šo lietu B. Purukere, Čehijas, Vācijas, Spānijas un Francijas valdības, kā arī Eiropas Komisija sniedza gan mutvārdu, gan rakstveida apsvērumus. Apvienotās Karalistes valdība iesniedza vienīgi rakstveida apsvērumus.
63. Svarīgākajā iesniedzējtiesas raksturotajā gadījumā – proti, tad, ja pirmā prasība par pagaidu pasākumu noteikšanu konkurē ar otru prasību izskatīt lietu pēc būtības attiecībā uz to pašu bērnu, – personas, kas iestājušās lietā, kopumā ir vienisprātis, ka pagaidu pasākumi, kuri lūgti, pamatojoties uz Regulas Nr. 2201/2003 20. pantu, nevar izraisīt Regulas Nr. 2201/2003 19. pantā paredzēto lis pendens
situāciju.
64. Attiecībā uz pasākumiem, ko tiesa, kurai ir jurisdikcija, veic ārpus minētā 20. panta piemērošanas jomas, manuprāt, priekšlikumi [ir iedalāmi] divās pretējās grupās. Pirmkārt, prasītāja pamata lietā, Vācijas Federālā Republika, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, kā arī Komisija atbalsta domu, ka lis pendens neesot iespējama šajā lietā paredzētajā gadījumā, jo pieteikuma par pagaidu pasākumu noteikšanu mērķis nav tāds pats kā lūgumam pieņemt nolēmumu, ar kuru lieta tiek izlemta pēc būtības, lai arī gan vienam, gan otram faktiskais priekšmets var būt identisks, piemēram, aizgādības noteikšana pār bērnu. Otrkārt, Čehijas Republika, Spānijas Karaliste un Francijas Republika uzskata, ka Regulā Nr. 2201/2003 netiek veikta nošķiršana pēc pieteikuma procesuālā rakstura un ka tādējādi process par pagaidu pasākumiem var būt lis pendens avots tāpat kā process, kurā lieta tiek izskatīta pēc būtības.
VI – Analīze
A – Ievada apsvērumi
1. Par saikni starp res judicata spēku un lis pendens
65. Manuprāt, vispirms ir jānoskaidro, kādas attiecības pastāv starp dažiem no pamatelementiem, kuriem ir nozīme saistībā ar atbildi, ko Tiesa sniegs uz prejudiciālajiem jautājumiem.
66. Normu par lis pendens galvenais mērķis ir novērst pretēju vai pat seku ziņā nesaderīgu (13) nolēmumu pieņemšanu vairāku dalībvalstu tiesās (14) . No tā izriet, ka pastāv ciešas saites starp lis pendens jēdzienu un res judicata spēka (jeb izlemtas lietas spēka) jēdzienu (15) .
67. Saistībā ar attiecībām starp dažādām tiesību sistēmām starptautiskās lis pendens, kas izriet no ārpus valsts teritorijas notiekoša procesa, kā arī ārvalsts tiesas pieņemta nolēmuma res judicata spēks ir saistīti ar jautājumu par spriedumu atzīšanu. Zinot, ka ārvalsts izcelsmes nolēmumam res judicata spēks tiesību sistēmā var būt tikai tad, ja tas šajā tiesību sistēmā ir atzīts, ārvalstīs ierosināts process var radīt lis pendens vienīgi tad, ja tajā var pieņemt nolēmumu, kas ir atzīstams tiesas, kurā otrajā iesniegta prasība, tiesību sistēmā (16) .
68. Saikne starp lis pendens un res judicata spēku izriet arī no fakta, ka nolēmums, kas ieguvis res judicata spēku attiecībā uz tajā izskatīto apstrīdēšanu, nepieļauj, ka tā pati lieta tiktu atkārtoti iztiesāta citā procesā vai nu starp tiem pašiem lietas dalībniekiem, vai vispārīgāk (17) . Šī iedarbība, ko kvalificē kā minētā spēka negatīvo aspektu, ir saistīta ar principu ne bis in idem, kurš ir vispāratzīts vispārējais tiesību princips.
69. Savukārt res judicata spēka pozitīvais aspekts ir atvasināts no tiesu galvenā uzdevuma – izskatīt prāvas starp lietas dalībniekiem, lai sniegtu autoritatīvu risinājumu strīdiem par aplūkojamām tiesiskajām attiecībām. Tas nozīmē, ka nolēmums, kas ieguvis res judicata spēku, ir jāņem vērā kā saistošs visās pārējās administratīvajās procedūrās vai tiesu procesos.
70. Nolēmuma res judicata spēka negatīvais aspekts un pozitīvais aspekts ir jāanalizē gan no subjektīvā, gan objektīvā viedokļa. Nolēmuma subjektīvā iedarbība var aprobežoties ar attiecībām vienīgi starp lietas dalībniekiem. Tas galvenokārt attiecas uz spriedumiem civillietās, kuriem ir vienkārši deklaratīvs raksturs tiktāl, ciktāl tajos ir tikai apstiprinātas lietas dalībnieku tiesības un pienākumi – kas jau pastāv, pamatojoties uz tiesiskajām attiecībām, kuras tos vieno, – un ir no tā izdarīti secinājumi. Pretēji – spriedumiem ar konstitutīvu raksturu var būt plašāka subjektīva piemērojamība, jo tie rada jaunas tiesiskās attiecības vai groza jau esošās tiesiskās attiecības.
71. Nolēmumiem par vecāku atbildību parasti ir konstitutīvs raksturs, jo ar tiem tiek piešķirtas vai grozītas ar vecāku atbildību saistītās tiesības. No tā izriet, ka šiem nolēmumiem var būt res judicata spēks extra partes
un nevis tikai starp lietas dalībniekiem. Piemēram, nolēmums, ar ko piešķir bērna aizgādības tiesības tikai mātei, ir saistošs administratīvajām iestādēm un tiesu iestādēm attiecībā uz bērna likumisko pārstāvību.
72. Savukārt šajā jomā pieņemtajiem nolēmumiem parasti nav res judicata spēka negatīvās iedarbības. Citiem vārdiem sakot, parasti vecāku atbildības noteikšanu vai īstenošanas noteikumus tiesa, kurai ir jurisdikcija, var pārskatīt jaunā procesā; nolēmums, kas ieguvis likuma spēku, nevar to liegt. Kā ģenerāladvokāte Šarpstone ir norādījusi iepriekš minētajā lietā Purrucker I (18), nolēmumi par vecāku atbildību var būt tikai vairāk vai mazāk “neatsaucami”. Bērna intereses, kas ir galvenā pamatnostādne šajā jomā, prasa, lai nolēmumus attiecībā uz tām vajadzības gadījumā varētu grozīt.
73. Lis pendens
pamatā ir res judicata spēka pozitīvā iedarbība, kāda ir nolēmumam, ko pieņems tiesa, kurā pirmajā iesniegta prasība. Ja šis nolēmums būtu atzīstams tiesas, kurā otrajā iesniegta prasība, tiesību sistēmā, tas liegtu minētajai tiesai pieņemt pretēju nolēmumu vai pat nesaderīgu nolēmumu, ja tai neizdotos pieņemt nolēmumu pirms pirmās tiesas. Savukārt tad, ja tiesai, kurā prasība iesniegta kā otrajā, izdotos pieņemt nolēmumu pirms tiesas, kurā pirmajā iesniegta prasība, pienākums atzīt pēdējās minētās tiesas pieņemto nolēmumu zaudētu savu jēgu. Atbilstoši vispārējam perpetuatio fori
principam noteikums par lis pendens, saskaņā ar kuru ir paredzēta hronoloģiskā prioritāte par labu tiesai, kurā pirmajā iesniegta prasība, ir risinājums, kurš vislabāk atbilst noteikumam par res judicata spēku attiecībā uz atzīstamiem ārvalstu spriedumiem. Šajā risinājumā ir ņemts vērā, ka procesuālās sekas, kas izriet no prasības iesniegšanas tiesā, sākas jau brīdī, kad tajā tiek iesniegta prasība, un turpinās līdz minētajā tiesā ierosinātā procesa beigām.
74. Tāpat kā res judicata spēks arī lis pendens ir jāanalizē gan subjektīvā, gan objektīvā aspektā. Neraugoties uz terminoloģiskām atšķirībām, kādas pastāv starp Regulas Nr. 2201/2003 valodu versijām, tās 19. panta 2. punkta formulējumā, manuprāt, ir prasīts, lai lis pendens, kāda pastāv starp divām prasībām, vienlaikus būtu:
– subjektīvi identiska (tas pats bērns),
– un objektīvi identiska (“[kam ir tas pats priekšmets un] kas balstītas uz tā paša pamata]”) (19) .
75. Lis pendens subjektīvais aspekts tāpat kā res judicata spēkam parasti aprobežojas ar prasībām attiecībā uz tiem pašiem lietas dalībniekiem. Tomēr pretēji vairākām citām normām, ar kurām to var pienācīgi salīdzināt (20), Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 2. punkta formulējumā nav prasīts, ka lietas dalībniekiem jābūt identiskiem saistībā ar procesiem par vecāku atbildību, bet gan prasīts tikai, lai procesi attiektos uz to pašu bērnu. Ņemot vērā to, ko esmu norādījis par konstitutīvo spriedumu plašo res judicata
spēku – minētajā kategorijā parasti ietilpst nolēmumi vecāku atbildības jomā –, man tas šķiet visai loģiski. Tādējādi starp bērna vecākiem dalībvalsts A tiesā ierosinātā procesā pieņemts nolēmums, ar ko piešķir atsevišķas aizgādības tiesības tēvam, nebūtu saderīgs ar dalībvalsts B tiesas nolēmumu, ar kuru bērna aizgādības tiesības piešķir vecmāmiņai no mātes puses pēc procesa starp šo vecmāmiņu un abiem vecākiem. Tā kā Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 2. punktā, šķiet, ir prasīts vienīgi, lai procesi attiektos uz to pašu bērnu, tad saistībā ar lis pendens subjektīvo elementu šajā lietā uzskatu, ka uz šiem abiem konkurējošiem procesiem attiecas minētajā pantā paredzētais noteikums.
76. Attiecībā uz objektīvo identiskumu lis pendens piemērojamība ir jānosaka, pamatojoties uz tiem pašiem apsvērumiem kā res judicata spēka objektīvā piemērojamība, proti, ņemot vērā nepieciešamību novērst pretrunīgus nolēmumus.
77. Vecāku atbildības jomā izšķirošajam kritērijam vajadzētu būt nolēmuma faktiskai izpildāmībai. Ja topošos nolēmumus, kādi varētu tikt pieņemti dažādās tiesās celto prasību rezultātā, lietas dalībnieki nevar ievērot vai ja tie vienlaikus tiek īstenoti saistošā veidā, tad pastāv objektīvs identiskums starp šīm abām prasībām un turklāt lis pendens .
78. Principā, ja ir pierādīta lis pendens, tiesai ir jākonstatē vai nu vienas prasības nepieņemamība, vai arī nepieciešamība ex oficio
apturēt tiesvedību. Savukārt tiesai nevar būt pienākums pašai zināt par cita procesa esamību vai, attiecīgā gadījumā, par cita sprieduma esamību, kam būtu tas pats priekšmets kā tai iesniegtajam pieteikumam. Parastais veids, kā norādīt uz lis pendens
vai res judicata spēku, ir iebilde par nepieņemamību, ko izvirza atbildētājs. Izskatot šādu iebildi, tiesai ir obligāti jāizskata jautājums par abu attiecīgo tiesu jurisdikciju. Tai vismaz sākotnēji ir jānosaka, vai pastāv varbūtējs jurisdikcijas pamats, balstoties uz kuru tiesa, kurā pirmajā iesniegta prasība, varētu pieņemt atzīstamu nolēmumu. Pirmām kārtām tiesas izmantotā metode ir dokumentu, ar kuriem ierosinātas lietas, vai pārējo dokumentu par abiem ierosinātajiem procesiem salīdzināšana. Tā var arī lūgt lietas dalībniekiem visu noderīgo informāciju vai vērsties pie attiecīgās ārvalsts tiesas vai nu tieši, vai arī ar dalībvalsts, kurā tiesa atrodas, centrālās iestādes starpniecību.
2. Par procesu vai spriedumu konfliktu
79. Manuprāt, hronoloģiskā secībā ir skaidri jānošķir trīs gadījumi, kādi var rasties jautājumā par procesu vai spriedumu konfliktu.
80. Pirmkārt, iebildi par starptautisko lis pendens var izvirzīt tad, ja konflikts rodas starp vairākiem procesiem, kas tiek izskatīti dažādu dalībvalstu tiesās. Tāds gadījums ir šajā lietā, jo iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai brīdī, kad tika iesniegta prasība Vācijas tiesā, process jau notika citas dalībvalsts tiesā, proti, Spānijā, Juzgado de Primera Instancia . Uzsveru, ka lis pendens beidzas, tiklīdz ir beidzies kāds no procesiem, neatkarīgi no iemesla, kādēļ tas beidzies. Tas var notikt ne tikai tad, ja viena no abām “konkurējošām” tiesām ir pieņēmusi nolēmumu, bet arī tad, ja process, kas tiek izskatīts vienā no tām, ir beidzies jebkāda iemesla dēļ: sakarā ar atteikšanos no prasības, darījumu, lietas izbeigšanu rūpības trūkuma dēļ, lietas dalībnieka nāvi gadījumā, ja tiesības celt prasību nav nododamas, u.c.
81. Otrkārt, var pastāvēt konflikts starp vienā dalībvalstī notiekošu procesu un citā dalībvalstī jau pasludinātu nolēmumu. Šajā gadījumā res judicata spēka dēļ tiesai, kas izskata kādu prasību, ir jāpaziņo, ka tā nav pieņemama, jo tai zudis priekšmets, ja minētais ārvalsts nolēmums ir atzīstams.
82. Treškārt, konflikts var būt starp nolēmumiem, kas dažādās dalībvalstīs hipotētiski pieņemti pēc jurisdikciju apvienošanas. Pat ja kopīgi atzīšanas un izpildes noteikumi ļaus nodrošināt, ka viena nolēmuma sekas ir prioritāras salīdzinājumā ar otra nolēmuma sekām, ievērojot tiesības, ko viens lietas dalībnieks ieguvis kādā no dalībvalstīm, tomēr abi pieņemtie nolēmumi turpinās pastāvēt. Tieši šajā prāvas stadijā starp pamata prāvas dalībniekiem Tiesā bija iesniegts prejudiciāls jautājums lietā C‑256/09, tā sauktajā Purrucker I
lietā.
83. Manuprāt, noteikumiem par starptautisko lis pendens ir divkāršs mērķis. Kā jau norādīju, tie galvenokārt ir paredzēti, lai novērstu nolēmumu pozitīvu konfliktu. Ja lietas dalībnieki iesniedz dažādu dalībvalstu tiesās prasības, kam ir tas pats priekšmets, kas balstītas uz tā paša pamata un kas attiecas uz to pašu bērnu, tad šī situācija var izraisīt grūti savienojamus vai pat diametrāli pretējus nolēmumus un tādējādi rada attiecīgajām personām tiesisku nedrošību. Risinājums ir pienākumā, kas uzlikts tiesai, kurā pēdējā iesniegta prasība, – atteikties no jurisdikcijas par labu tai tiesai, kurā prasība iesniegta vispirms, un tas jāveic, jau pirms tiek vienlaicīgi pieņemti nolēmumi.
84. Šo noteikumu mērķis ir arī novērst, ka lietas dalībnieki ļaunprātīgi gūst priekšrocības no tiesu sistēmu daudzveidības, veicot “forum shopping” [labvēlīgākās tiesas izvēli], kas izpaužas tādējādi, ka lietas dalībnieks ceļ prasību citas dalībvalsts tiesā, ja domā, ka tiesa, kurā tas sākotnēji iesniedzis prasību, varētu pieņemt nolēmumu, kurš ir pretējs viņa pretenzijām. Vēlos piebilst, ka “forum shopping” risks ir ierobežots, ņemot vērā noteikumus par jurisdikciju attiecībā uz vecāku atbildību, kuri ir noteikti ar Regulu Nr. 2201/2003 (21), jo galvenā piesaistes kritērija, proti, bērna pastāvīgās dzīvesvietas dēļ, ir grūti īstenot krāpšanu, ja vien secīgi nemaina dzīvesvietu uz pietiekami ilgu laiku, lai tā iegūtu pastāvīgās dzīvesvietas raksturu.
85. Saskaņā ar Praktisko rokasgrāmatu Regulas Nr. 2201/2003 piemērošanā (22) un Komisijas priekšlikumu, pēc kura tika pieņemta šī regula (23), Komisija ir uzskatījusi, ka patiesas lis pendens gadījumi vecāku atbildības jomā esot reti, jo bērnam parasti ir pastāvīgā dzīvesvieta tikai vienā dalībvalstī, kuras tiesām ir jurisdikcija atbilstoši minētās regulas 8. pantā paredzētajam vispārīgajam noteikumam par jurisdikciju. Tomēr, manuprāt, nedrīkst aizmirst, ka gadās tā, ka bērna pastāvīgo dzīvesvietu ir grūti noteikt (24) vai ka tā atrodas ārpus Savienības teritorijas (25), kādēļ vairāku dalībvalstu tiesas līdztekus var atzīt savu jurisdikciju.
86. Iesniedzējtiesa pamatoti piebilst – uzskatot, ka jurisdikcijas pamats ir piesaistīts bērna pastāvīgajai dzīvesvietai, Savienības likumdevējs ir pieļāvis, ka vairākām tiesām ir jurisdikcija izskatīt identiskus faktus, bet attiecībā uz dažādiem bērniem. Uzsveru, ka, lai pastāvētu lis pendens Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 2. punkta izpratnē, konkurējošām prasībām jāattiecas uz to pašu nepilngadīgo, šajā ziņā neaplūkojot visus brāļus un māsas kopā (26) . Šajā lietā tiesiskais režīms abiem attiecīgajiem bērniem, lai gan viņi ir dvīņi, ir jāuztver atšķirīgi, jo viņu individuālais stāvoklis ir atšķirīgs, it īpaši tādā ziņā, ka viņi dzīvo atsevišķi. Tādējādi Vācijas tiesas ir starptautiski paziņojušas, ka to jurisdikcijā nav lemt par B. Purukeres iesniegto pieteikumu par atsevišķu aizgādību (27) tiktāl, ciktāl tas attiecas uz bērnu S. – zinot, ka šī bērna dzīvesvieta kopš dzimšanas atradusies Spānijā –, bet šīs tiesas ir atzinušas savu jurisdikciju attiecībā uz bērnu M.
B – Par Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 2. punkta interpretāciju
87. Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 2. punkts par lis pendens vecāku atbildības jomā ir jāpiemēro, ja dalībvalsts tiesā, kurā pirmajā iesniegta prasība, viens no lietas dalībniekiem to iesniedzis saistībā ar procesu par tādu pasākumu noteikšanu, kuriem ir tikai pagaidu raksturs, bet citas dalībvalsts tiesai, kurā otrs lietas dalībnieks kā otrajā ir iesniedzis pieteikumu, kam ir tas pats priekšmets, ir lūgts pieņemt nolēmumu, ar kuru lieta tiek izlemta pēc būtības.
88. Vēlos uzreiz precizēt, ka man šķiet lietderīgi aplūkot šo jautājumu kopā ar abiem pārējiem Tiesai uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem. Tos ar minēto jautājumu vieno cieša cēloņsakarība, no kuras izriet, ka atbilde, kāda, manuprāt, ir jāsniedz uz pirmo jautājumu, liecinās par to, ko nevajadzētu atbildēt uz abiem nākamajiem jautājumiem.
1. Par lūgtās interpretācijas piemērojamību
89. Manuprāt, Tiesas izraudzītajai pieejai jābūt neitrālai, objektīvai un bez nejaušībām – gan faktiskām, gan procesuālām vai juridiskām –, kādas ir pamata prāvā. Lietas apstākļi, lai cik tie būtu specifiski vai traģiski, nevar noteikt sniegto risinājumu. Konkrēti, faktam, ka Spānijas pirmās instances tiesai, iespējams, nav bijusi jurisdikcija, ņemot vērā kritērijus, kas noteikti ar Regulu Nr. 2201/2003, nevajadzētu būt tādai ietekmei, ka tiktu pārkāpti vispārējie principi, kuri paredzēti minētajā regulā, piemēram, savstarpējā uzticība (28), kas ir pamatā pārējās dalībvalstīs pieņemtu nolēmumu atzīšanai (29) .
90. Turklāt atbildēm, kas sniegtas iesniedzējtiesai, ir jāļauj aptvert visas prasības, kuras ietilpst “vecāku atbildības” piemērošanas jomā Regulas Nr. 2201/2003 izpratnē. Atgādinu, ka minētās regulas 2. panta 7. punktā vecāku atbildība ir definēta kā “visas tiesības un pienākum[i] attiecībā uz bērna personu vai bērna īpašumu, kuras piešķir fiziskai vai juridiskai personai ar spriedumu, likumu izpildi vai nolīgumu, kam ir juridisks spēks. Jēdziens ietver uzraudzības [aizgādības] tiesības un saskarsmes tiesības”.
91. Regulas Nr. 2201/2003 1. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts, ka šo regulu “neatkarīgi no tiesas iestādes būtības piemēro civillietās [(30) ], kas saistītas ar vecāku atbildības iegūšanu, īstenošanu, deleģēšanu, ierobežošanu vai izbeigšanu”. Šī panta 2. punktā ir precizēts, ka minētās lietas “var jo īpaši attiekties uz:
a) uzraudzības [aizgādības] tiesībām un saskarsmes tiesībām;
b) aizbildnību, aizgādnību un līdzīgiem tiesiskiem režīmiem;
c) tādu personu vai iestāžu iecelšanu un funkcijām, kuras ir atbildīgas par bērnu pašu vai viņa īpašumu, pārstāv bērnu vai palīdz viņam;
d) bērna nodošanu audžuģimenē vai ievietošanu aprūpes iestādē;
e) bērna aizsardzības pasākumiem, kas saistīti ar bērna īpašuma pārvaldīšanu, glabāšanu vai atsavināšanu.”
92. Uzskatu, ka procesu [jurisdikciju] konflikta risks – un tātad lis pendens
– var būt tikai starp prasībām, kuras attiecas uz vienu vecāku atbildības kategoriju un nevis divām vai vairākām no šīm piecām kategorijām (31) . Tomēr dažās tiesību sistēmās viens pasākums ex lege
var ietvert vairākus minētajā pantā norādītus vecāku atbildības aspektus (32) .
93. No šīm tiesību normām skaidri izriet, ka procesi saistībā ar “vecāku atbildību” Regulas Nr. 2201/2003 izpratnē var attiekties gan uz lietas dalībniekiem, gan uz pieteikumiem, kuri ļoti atšķiras no prasības, kāda šajā gadījumā celta iesniedzējtiesā, proti, [par] bērna aizgādību, ko lūdz viņa vecāki. Šajā ziņā vēlos uzsvērt, pirmkārt, ka vecāku atbildības subjekts var būt fiziska persona, kas nav tēvs vai māte, vai pat juridiska persona, otrkārt, ka “civillietu” jēdzienu ir plaši definējusi Tiesa (33), treškārt, ka to jomu uzskaitījums, kas atbilstoši definīcijai ir saistītas ar “vecāku atbildību”, nav izsmeļošs un, ceturtkārt, ka atbilstošie aizsardzības pasākumi var attiekties gan uz bērna personu, gan bērna īpašumu (34) . Tiesa, lemjot par uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem, nedrīkst aizmirst par lielo prasību, uz kādām var attiekties minētās regulas 19. un 21. panta interpretācija, dažādību.
94. Šī attiecīgo prasību daudzveidība ietekmē arī izpratni par lis pendens vecāku atbildības jomā, kas paredzēta Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 2. punktā, jo no tā izriet, ka šajā jomā ir paredzamas daudzu veidu procesu [jurisdikciju] konflikti. Tikai ar dažiem empīriskiem piemēriem ilustrējot iespējamās kombinācijas, vēlos pieminēt, pirmkārt, procesu, kas būtu ierosināts nepilngadīgo tiesā par nepilngadīgā nodošanu aprūpē [un ievietošanu aprūpes iestādē], vienlaikus ar procesu, kas ierosināts ģimenes lietu tiesā par saskarsmes tiesību piešķiršanu viņa vecvecākiem; otrkārt, prasību par pagaidu noregulējumu, kas attiektos uz aizgādības tiesību pagaidu nodošanu līdz sociālas vai psiholoģiskas izmeklēšanas pasākuma rezultātam, kamēr prasības attiecībā uz to pašu bērnu mērķis būtu galīgi apstrīdēt vienam no vecākiem piešķirtās saskarsmes tiesības. Tāpēc ir būtiski definēt jēdzienus “tas pats priekšmets” un “tas pats pamats”, kuri iezīmē lis pendens
apveidus minētās normas izpratnē.
2. Par interpretācijas galvenajiem virzieniem
95. Daži dokumenti, kas bija vai joprojām ir piemērojami starp dalībvalstīm, var būt noderīgi saistībā ar Regulas Nr. 2201/2003 normu interpretāciju (35) . Citu instrumentu vidū (36) tāda ir Briseles 1968. gada 27. septembra Konvencija (37), kā arī Regula Nr. 44/2001, ar kuru bija paredzēts aizstāt [šo konvenciju] no 2002. gada 1. marta (38) . Līdzības pastāv, it īpaši attiecībā uz lis pendens jēdzienu (39) . Tomēr vecāku atbildība Regulas Nr. 2201/2003 izpratnē attiecas uz personu statusu – jomu, kura ir skaidri izslēgta no šiem abiem pārējiem dokumentiem. Pieeja, kāda izvēlēta mantojuma tiesību jomā, ne vienmēr ir spēkā ārpus mantojuma tiesībām, ņemot vērā atšķirības, kādas pastāv attiecībā uz šajās abās jomās pieņemto nolēmumu raksturu un sekām, kā arī attiecībā uz šajās jomās piemērojamiem galvenajiem principiem. Regulas Nr. 2201/2003 specifiskie priekšraksti, piemēram, izšķirošā nozīme, kāda bērna prioritārām interesēm atvēlēta vecāku atbildības jomā (40), sniedz īpašu skaidrību, kuru ievērojot, piemēram, lis pendens
jēdziena interpretācijas virziens var būt atšķirīgs no tā interpretācijas virziena, kāds sniegts saistībā ar citiem instrumentiem.
96. Starp citu, vēlos piebilst – lai gan Tiesas nolēmumos par Briseles 1968. gada 27. septembra Konvencijas interpretāciju ir aptverti lis pendens un pagaidu pasākumu jēdzieni, cik man zināms, tad tie ir aptverti vienīgi nošķirtā veidā un nevis kopā, proti, nelemjot par lis pendens attiecībā uz nolēmumiem, ar ko pieņem pagaidu pasākumus. Dalībvalstu judikatūrā, šķiet, nav vairāk būtisku elementu, it īpaši ņemot vērā retās atbildes tiesas sēdēs, kas tiek sniegtas, kad Tiesa šajā ziņā uzdod tiešu jautājumu.
97. Manuprāt, lis pendens jēdzienam Regulas Nr. 2201/2003 izpratnē ir jāsniedz autonoma interpretācija (41), proti, atsaucoties nevis uz [juridiskajām] koncepcijām, kas valda kādā no dalībvalstīm, bet gan, pirmkārt, uz dokumenta mērķiem un sistēmu un, otrkārt, uz vispārējiem principiem, kuri izriet no valstu tiesību sistēmu kopuma (42) . Man šķiet, ka tāpat jārīkojas attiecībā uz visiem autonomajiem jēdzieniem, kuri ietverti Regulā Nr. 2201/2003.
98. Varētu uzskatīt, ka procesuāla rakstura jēdzieniem, piemēram, jēdzienam “tiesa, kurā pirmajā ir iesniegta prasība”, vajadzētu būt atkarīgiem no valstu noteikumiem. Tomēr šajā ziņā Regulā Nr. 2201/2003 ir mēģināts radīt kopēju sistēmu, pārvarot valstu īpatnības. Minētās regulas 16. pantā, definējot gan tā procesuālās, gan ar laiku saistītās īpašības, ir vienādots prasības iesniegšanas tiesā jēdziens. Tajā ir paredzēts, kurā brīdī un ar kādiem nosacījumiem prasības iesniegšana tiesā notiek, neatkarīgi no tā, kas paredzēts dalībvalstīs piemērojamos noteikumos. Likumdevējs, manuprāt, ir attālinājies no judikatūras par Briseles 1968. gada 27. septembra Konvenciju (43), pasludinādams Savienības tiesību noteikumu, kurā prasības iesniegšanas sākumpunktu nosaka, ņemot vērā vai nu dienu, kurā dokuments, ar kuru ierosināta lieta, ir iesniegts tiesā, vai arī dienu, kurā to saņem iestāde, kas ir atbildīga par paziņošanu vai izsniegšanu (44) . Izvēle starp šīm divām alternatīvām ir atkarīga no valsts tiesībās paredzētajiem prasības iesniegšanas noteikumiem.
99. Regulas Nr. 2201/2003 19. panta interpretācija, pirmkārt (45), ir jāveic, ņemot vērā šīs normas un ar to saistīto normu formulējumu. Šajā ziņā vēlos norādīt, ka attiecībā uz minētajā 19. pantā paredzēto lis pendens netiek noteikta atšķirība atkarībā no tā, vai tiesā iesniedz prasību izskatīt lietu pēc būtības vai prasību, kas vērsta uz pagaidu pasākumu noteikšanu. Tāpat šāda nošķīruma nav minētās regulas 16. pantā.
100. Paša pagaidu noregulējuma jēdziena Regulā Nr. 2201/2003 nav; tajā ir minēti vienīgi pasākumi, kurus pieņem “steidzamos” gadījumos (46) . Toties ir skaidri norādīts uz jurisdikciju izskatīt lietu “pēc būtības” 15. pantā attiecībā uz [lietas] nodošanu tiesai, kas var labāk izskatīt lietu, un 20. pantā, kurā minēti pagaidu pasākumi vai aizsardzības pasākumi, ko pieņem steidzamos gadījumos.
101. Pagaidu pasākumu, kurus var pieņemt vai nu saskaņā ar minēto 20. pantu, ja ir izpildīti tajā paredzētie nosacījumi, vai ārpus minētā panta [piemērošanas] jomas, ja tie nav izpildīti, jēdziens nav skaidri definēts. Tas var izraisīt interpretācijas problēmas, ņemot vērā dalībvalstu tiesību sistēmās vērojamo dažādību (47) . Tāpat vēlos norādīt, ka Regulas Nr. 2201/2003 2. panta pirmās daļas 4. punktā ir definēti “spriedumi” šīs regulas izpratnē un tās piemērošanas jomā ietverti ne tikai “spriedumi”, bet arī “rīkojumi”, kādus varētu izdot pagaidu noregulējuma tiesnesis, lemjot steidzamības gadījumā.
102. Otrkārt, 19. panta interpretācija ir balstīta uz tā vietu Regulas Nr. 2201/2003 vispārējā struktūrā. Pievienojoties tam, ko Tiesa no šī viedokļa ir nospriedusi par minētās regulas 20. pantu (48), domāju, ka 19. pantā nav paredzēts noteikums par jurisdikciju izskatīt lietu pēc būtības, bet gan ar to ir ieviests sadales noteikums jeb “noteikums par to, kā piemērot noteikumus par jurisdikciju” (49) gadījumos, kad tiesās tiek iesniegtas vairākas prasības, un procesu [jurisdikciju] konfliktu gadījumos. Šajā ziņā ir svarīgi norādīt, kāda ir minētā 19. panta vieta salīdzinājumā ar normām, kas ar to saistītas. Tiesību normās, kas ir pirms minētā panta, ir paredzēti noteikumi par jurisdikciju, bet tiesību normā, kas ir pēc šī panta, proti, Regulas Nr. 2201/2003 20. pantā, ir norādīts uz pasākumiem, ko pieņem steidzamos gadījumos. Ja uz pagaidu pasākumiem vai aizsardzības pasākumiem, kas minēti 20. pantā, varētu attiekties minētais 19. pants, tie būtu minēti pirms šī panta. Tāpēc līdz ar visām personām, kas iestājušās lietā, var secināt, ka lis pendens nav iespējama, ja procesu nolūkā panākt, ka, pamatojoties uz steidzamību tiek noteikti pasākumi, ir ierosinājusi tiesa, kurai citādi nebūtu jurisdikcijas.
103. Treškārt, interpretācijā ir jāņem vērā loģika, kas raksturīga 19. pantam un Regulai Nr. 2201/2003 kopumā. Ir skaidrs, ka saskaņotie noteikumi par jurisdikciju valstu tiesām ir jāievēro, citādi ieviestā sistēma nevar darboties. Atgādinu, ka saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 preambulas 12. apsvērumu, kura būtība ir pārņemta tās 8. pantā, viens no šīs regulas galvenajiem principiem ir tāds, ka “šajā regulā noteiktais piekritības pamats [regulā paredzētie noteikumi par jurisdikciju] lietās par vecāku atbildību ir izveidots [izveidoti], ņemot vērā bērna intereses, jo īpaši tuvuma kritēriju”. Vēl viens būtisks princips attiecas uz hronoloģisko prioritāti (50), kas noteikta ar Regulas Nr. 2201/2003 19. pantu, kurā pārņemts lis pendens jomā klasiskais noteikums “prior temporis” (51) . Uzskatu, ka sava jurisdikcija ir jāizvērtē tiesai, kurā pirmajā iesniegta prasība (52), un nolēmums, ko tā pieņem, ir saistošs tiesai, kurā kā otrajā iesniegta prasība, – pretēji tam, ko iesniedzējtiesa norādījusi pēc tam, kad tādu pašu apšaubāmu nostāju bija ieņēmusi arī Oberlandsgericht Stuttgart . Tiesas judikatūrā, manuprāt, ir pausta tāda pati doma (53) .
3. Par atšķirīgām pagaidu pasākumu kategorijām
104. Atbildot uz uzdoto jautājumu par Regulā Nr. 2201/2003 paredzēto noteikumu par lis pendens darbību gadījumā, kad tiek iesniegta prasība par pagaidu pasākumiem un konkurējoša prasība izskatīt lietu pēc būtības vecāku atbildības jomā –, iepriekš minētajā spriedumā lietā Purrucker I, kā arī secinājumos, ko minētajā lietā sniegusi ģenerāladvokāte Šarpstone, ir ietvertas vairākas atbildes, kas ir derīgas, bet vienīgi no pagaidu pasākumu viedokļa, it īpaši saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 20. pantu, iepriekš nespriežot par interpretāciju, kāda šajā lietā jāsniedz minētās regulas 19. pantam.
105. No minētā sprieduma, konkrēti, izriet, ka ir jānošķir, pirmkārt, nolēmumi par pagaidu pasākumiem vai aizsardzības pasākumiem saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 20. pantu un, otrkārt, par pagaidu pasākumiem, kas nav pieņemti saskaņā ar minēto tiesību normu. Tādējādi ir jānošķir, pirmkārt, pagaidu pasākumi, kas pieņemti, pamatojoties uz 20. pantu, kas tātad balstīti uz tajā izvirzītajiem kritērijiem, un, otrkārt, pārējie pagaidu pasākumi, ko var pieņemt tiesa, kura uzskata, ka tai ir jurisdikcija izskatīt lietu pēc būtības atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 8.–14. pantam.
– Pagaidu pasākumi, kas pieņemti saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 20. pantu
106. Ņemot vērā Regulas Nr. 2201/2003 vispārīgo sistēmu, man šķiet acīmredzami, ka lis pendens
nav iespējama tādu procesu apvienošanas gadījumā, kuri attiecas, pirmkārt, uz pagaidu pasākumu vai aizsardzības pasākumu noteikšanu steidzamības dēļ tiesā, kurai nav jurisdikcijas, tajā dalībvalstī, kurā atrodas bērns, un, otrkārt, uz nolēmuma pieņemšanu, ko veic tiesa, kurai ir jurisdikcija izskatīt lietu pēc būtības. Manuprāt, lis pendens, kas paredzēta Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 2. punktā, var attiekties vienīgi uz prasībām, kas vērstas uz nolēmumiem, ko pieņem citu dalībvalstu tiesas, kuras pamato savu jurisdikciju ar minētās regulas 8.–14. pantu. Visi lietas dalībnieki, kas iesnieguši apsvērumus šajā jautājumā, man šķiet, ir vienisprātis.
107. Šī risinājuma galvenais juridiskais pamats (54) ir tas, ka pasākumiem, kas pamatoti ar Regulas Nr. 2201/2003 20. pantu, nav ārpusteritoriālas iedarbības (55) . Pagaidu pasākumiem, kas atbilst 20. pantā izvirzītajiem nosacījumiem, nav saistošas iedarbības pārējās dalībvalstīs, bet vienīgi dalībvalsts, kurā atrodas tiesas, kas tos pieņēmusi, teritorijā. Tādējādi [šajā gadījumā] nevar pastāvēt lis pendens
Regulas Nr. 2201/2003 19. panta izpratnē, jo tādā gadījumā ierosināts process, kas minēts šīs regulas 20. pantā, sākotnēji varētu kavēt procesa, kurš ierosināts citas dalībvalsts tiesā, kurai ir jurisdikcija izskatīt lietu pēc būtības, gaitu.
108. Tiesas sēdē Komisija ir norādījusi, ka pagaidu pasākumu, kas noteikti Regulas Nr. 2001/2003 20. pantā, un pagaidu pasākumu, ko pieņēmusi tiesa, kurai ir jurisdikcija izskatīt lietu pēc būtības, nošķiršana neesot izmantojama kā šīs regulas 19. panta 2. punkta piemērošanas kritērijs, jo tiesa, kurā prasība iesniegta kā otrajā, nevarot zināt, vai pagaidu pasākumi, ko pieņēmusi tiesa, kurā pirmajā iesniegta prasība, ir vai nav balstīti uz kādu no minētās regulas 8. un nākamajos pantos paredzētajiem jurisdikcijas pamatiem. Šīm bažām es nepievienojos.
109. Atgādinu, ka Regulas Nr. 2201/2003 20. pants ļauj tiesai pieņemt pagaidu pasākumus vai aizsardzības pasākumus saskaņā ar savas valsts tiesībām attiecībā uz bērnu, kurš atrodas tās teritorijā, pat ja citas dalībvalsts tiesai ir jurisdikcija izskatīt lietu pēc būtības. Tiesa vai kompetenta iestāde var pieņemt pasākumu visos jautājumos, kas ietilpst šīs regulas piemērošanas jomā, kura noteikta tās 1. panta 2. punktā un 2. panta 1. punktā. Tā kā minētais 20. pants nav noteikums par jurisdikciju, tad pagaidu pasākumi, ko pieņem saskaņā ar šo normu, vairs nav piemērojami, tiklīdz tiesa, kurai ir jurisdikcija izskatīt lietu pēc būtības, kura tādējādi uz laiku termiņa un attāluma dēļ ir aizstāta, spēj pieņemt pasākumus, ko tā uzskata par piemērotiem (56) .
110. Kā jau esmu norādījis, Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 2. punkts parasti tiek piemērots, kad kāds no lietas dalībniekiem tiesā, kurā prasība iesniegta kā otrajā, izvirza iebildi par nepieņemamību sakarā ar lis pendens . Tomēr nevar izslēgt, ka pastāv gadījumi, kuros par citā dalībvalstī vēl notiekoša procesa par vecāku atbildību esamību tiesa uzzina nevis no pašiem lietas dalībniekiem, bet gan no informācijas, ko atsūtījusi centrālā iestāde.
111. Dalībvalsts (B) tiesai, kurā prasība tiek iesniegta kā otrajā, ir iespējams identificēt procesu par pagaidu pasākumu noteikšanu, ko dalībvalsts (A) tiesa pieņem atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 20. pantam, ja pastāv divi elementi – pirmkārt, bērns vai viņa īpašums atrodas šīs dalībvalsts (A) teritorijā un, otrkārt, tā ir konstatējusi, ka bērns pastāvīgi nedzīvo minētajā valstī (A) brīdī, kad tās tiesā iesniegta prasība. Uzsveru, ka uz pagaidu pasākumiem attiecībā uz bērna, kurš neatrodas tajā dalībvalstī, kur atrodas tiesa, kas šos pasākumus pieņem, personu nekad neattiecas minētais 20. pants (57) .
112. Ja bērna pastāvīgā dzīvesvieta atrodas dalībvalstī (B), kuras tiesā prasība iesniegta kā otrajā (vai trešajā dalībvalstī), un ja bērns faktiski atrodas dalībvalstī (A), kuras tiesā pirmajā iesniegta prasība par pagaidu pasākumiem, tad tiesa, kurā prasība iesniegta kā otrajā, var pieņemt, ka jautājums ir par Regulas Nr. 2201/2003 20. pantā minēto procesu, izņemot gadījumu, kad lietas dalībnieks, kurš izvirza iebildi par lis pendens, var sniegt norādes, atbilstoši kurām tiesā, kurā pirmajā iesniegta prasība dalībvalstī (A), prasība ir iesniegta sakarā ar kādu no Regulas Nr. 2201/2003 9.–12. pantā minētajiem jurisdikcijas pamatiem (58) .
113. Attiecībā uz bērniem, kuru pastāvīgo dzīvesvietu nevar skaidri noteikt, jurisdikcija atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 13. pantam šajā ziņā ir tiesām tajā dalībvalstī, kuras teritorijā bērns tajā brīdī atrodas, un tādējādi šīs regulas 20. pants nav piemērojams attiecībā uz šo tiesu pieņemtiem pagaidu pasākumiem vai aizsardzības pasākumiem. Tas pats apsvērums attiecas uz bērniem, kuru pastāvīgā dzīvesvieta parasti ir ārpus [Eiropas] Savienības; uz viņiem attiecas minētās regulas 14. pants par pārējiem jurisdikcijas jautājumiem. Ja šāds bērns atrodas dalībvalsts teritorijā, valsts tiesām ir jurisdikcija tiktāl, ciktāl tā izriet no attiecīgās valsts tiesību aktiem. Tad ir iespējams pozitīvs jurisdikcijas konflikts starp dažādām dalībvalstīm.
– Pagaidu pasākumi, ko tiesa, kurai ir jurisdikcija, pieņem, pamatojoties uz Regulas Nr. 2201/2003 8.–14. pantu
114. Pieejai jābūt citādai, proti, ka lis pendens var pastāvēt, ja jautājums ir par pagaidu pasākumiem, kas pieņemti nevis steidzamības dēļ, pamatojoties uz Regulas Nr. 2201/2003 20. pantu, bet gan tos pieņēmusi tiesa, kura atzīst savu jurisdikciju izskatīt lietu pēc būtības atbilstoši šīs pašas regulas 8.–14. pantam. Man šķiet, ka šajā ziņā jautājums ir par Amstgericht Stuttgart
norādīto problēmu vistrauslāko aspektu.
115. Vēlos norādīt, ka pirmais prejudiciālais jautājums attiecas uz prasībām, kurās saskaņā ar iesniedzējtiesas formulējumu ir “atsevišķi” lūgti vienīgi pagaidu pasākumi, pretstatā prasībām ne tikai noteikt pagaidu pasākumus, bet arī – pamatā vai pakārtoti – galīgos pasākumus, ar kuriem lieta tiek izlemta pēc būtības. Manuprāt, šī premisa var attiekties uz trim gadījumiem. Pirmkārt, īslaicīgus pasākumus var lūgt, gaidot izmeklēšanas (sociālās izpētes, medicīniski psiholoģiskās ekspertīzes, īpašuma inventarizācijas utt.) rezultātu vai kāda notikuma iestāšanos (starpniecību ģimenes lietās, kāda no vecākiem dezintoksikācijas kursu, hospitalizācijas beigas vai brīvības atņemšanas soda beigas utt.). Otrkārt, var lūgt pasākumus, kam ir iepriekš noteikts ilgums vai ierobežojums laikā (piemēram, bērna nodošanu audžuģimenē uz vienu gadu, aizbildnības noteikšanu līdz bērna pilngadībai). Visbeidzot, pagaidu pasākumus var lūgt, gaidot vēlāku prasītāja procesuālu aktu, ja saskaņā ar piemērojamām valsts tiesībām nav nepieciešams jauns dokuments, ar kuru ierosina lietu (tā, šķiet, ir saskaņā ar Spānijas tiesību normām, kas attiecas uz šo lietu).
116. Ņemot vērā Regulas Nr. 2201/2003 normu un it īpaši 19. panta 2. punkta formulējumu, nav nošķirti nolēmumi, ko tiesa, kurai ir jurisdikcija izskatīt lietu pēc būtības, pieņem pagaidām, proti, uz noteiktu laika posmu, un nolēmumi, ko tā pieņem galīgi, precīzāk, uz nenoteiktu laika posmu, bet kuri var tikt izbeigti, ja jauns apstāklis pamato pasākumu, ar kuriem organizēta vecāku atbildības īstenošana, grozīšanu.
117. Ievērojot Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 2. punkta mērķi un pretēji tam, kas notiek saistībā ar 20. pantu (59), ir loģiski, ka tiesa, kurai ir jurisdikcija izskatīt lietu pēc būtības un kura pieņēmusi pagaidu pasākumu par vecāku atbildību attiecībā uz bērnu, neaprobežojas ar šo sākotnējo posmu un pati pēc tam pieņem galīgu vai “pilnīgu” nolēmumu, zinot, ka bērna prioritārās interesēs ir tas, lai viņa stāvoklis tiktu izlemts cik vien iespējams stabili un lai to izdarītu viena tiesa, proti, tiesa, kas pieņēmusi īslaicīgos pasākumus, lai novērstu atšķirīgu pieeju. Tādējādi, izmantojot noteikumu par lis pendens, ir jānovērš tas, ka citas dalībvalsts tiesa varētu pieņemt nolēmumu, ar kuru lieta tiek izlemta pēc būtības, ja dalībvalsts tiesa, kurai ir jurisdikcija izskatīt lietu pēc būtības un kurā prasība iesniegta agrāk, ir pieņēmusi pagaidu pasākumus.
118. Attiecībā uz procesuālas vienības ideju pastāv divi pretēji apgalvojumi: pirmkārt, Čehijas, Spānijas un Francijas valdību apgalvojums, saskaņā ar kuru lis pendens
rodas, ņemot vērā vienību, ko veido pagaidu pasākumi un lietas būtība; otrkārt, prasītājas pamata lietā, Vācijas valdības un Komisijas aizstāvētais apgalvojums, saskaņā ar kuru nolēmums, ar ko nosaka pagaidu pasākumus, ir vienība, kura ir atšķirīga no nolēmuma, kas tiks pieņemts, izlemjot lietu pēc būtības, un ar ko, tiklīdz tas pieņemts, tiek izbeigts process. Pamatojot šo otro teoriju, kas neatbilst judikatūrai, kura pieņemta saistībā ar Briseles 1968. gada 27. septembra Konvencijas interpretāciju, ir norādīts uz bažām par tiesisko drošību un ātrumu, kā arī vēlmi dot priekšroku tiesai, kas bērnam ir ģeogrāfiski vistuvākā.
119. Kā norāda iesniedzējtiesa, ja ievēro pirmo juridisko koncepciju, saskaņā ar kuru “pagaidu noregulējuma tiesvedība kopā ar vēlāk iesniegtu prasību izskatīt lietu pēc būtības veido procesuālu vienību”, “prasība par lietas dalībnieku dēla [M.] aizgādības tiesībām [tiekot] izskatīta Spānijas tiesā Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 2. punkta izpratnē nevis tikai kopš 2008. gada janvāra, bet jau kopš 2007. gada 28. jūnija”.
120. Atsevišķās dalībvalstīs būtu māksloti mēģināt nodalīt pagaidu nolēmumus, ko pirms lietas izspriešanas pieņēmusi tiesa, kurai ir kompetence izskatīt lietu pēc būtības, un galīgos nolēmumus, jo šie nolēmumi veido vienu vienīgu lietu tikmēr, kamēr nav pilnībā izlemti visi aspekti prāvā, kas notiek šajā tiesā, un kamēr tādējādi nav izsmelta tās jurisdikcija.
121. Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 2. punktā nolēmumu kategorijas nav nošķirtas. Tādējādi tas ir piemērojams, ja divām tiesām ir konkurējoša jurisdikcija izskatīt lietu pēc būtības saskaņā ar šīs pašas regulas 8.–14. pantu neatkarīgi no katrā no abām tiesām iesniegtā pieteikuma mērķa (pagaidu pasākumi vai galīgs nolēmums) un lūgtā nolēmuma seku ilguma (noteikts vai nenoteikts ilgums). Svarīgs ir risks, kāds pastāv pirmsākumā, proti, kāds var atklāties pēc abiem ierosinātajiem procesiem, – ka ir pieņemti nolēmumi, kurus vienlaikus nav iespējams īstenot (60) .
122. Atrisinājuma elements ir definīcija “[prasības, kam ir tas pats priekšmets un] kas balstītas uz tā paša pamata” Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 2. punkta izpratnē, precizējot, ka šie apstākļi tiek vērtēti dienā, kurā katrā no tiesām iesniegta prasība saskaņā ar šīs pašās regulas 16. pantu, neatkarīgi no procesa vēlākās virzības. Šajā ziņā atgādinu, ka šo definīciju var pienācīgi salīdzināt ar Tiesas nolēmumiem par to, kā interpretēt Briseles 1968. gada 27. septembra Konvencijā ietvertās līdzvērtīgās normas par lis pendens, un ka šajā gadījumā nav nozīmes varbūtējām īpatnībām civilprocesa noteikumos, kas piemērojami attiecīgajās dalībvalstīs (61) .
4. Par Regulā Nr. 2201/2003 paredzēto noteikumu praktisko piemērošanu lis pendens gadījumos
123. Ņemot vērā grūtības, ar kādām iesniedzējtiesa ir saskārusies šajā lietā, lai saņemtu informāciju, kas nepieciešama, lai tā varētu izvērtēt Spānijā notiekoša konkurējoša procesa esamību vai neesamību, vēlos ierosināt Tiesai padomāt par iespēju, pamatojoties uz tiesību tālākveidošanu, tiesās ieviest noteikumu, kas ļautu cik vien iespējams novērst problēmas, kas rodas, dalībvalstu tiesām apmainoties ar procesuālu un normatīvu informāciju.
124. Saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 19. pantu, ja tiesai ir zināms par citu procesu, kurā lietu izskata pēc būtības, kurš, šķiet, norisinās citas dalībvalsts tiesā (62), tad tiesai, kurā prasība iesniegta kā otrajā, ir jāievāc informācija par to, vai šāda prasība patiešām tiek izskatīta, kā arī par tās apjomu, proti, par to, kāds ir gan tās priekšmets, gan pamats. Manuprāt, darbībām, kas uzmanīgi jāveic ieinteresētajai personai, vajadzētu būt šādām: tai vajadzētu mēģināt sazināties ar tiesu, kurā pirmajā iesniegta prasība, ar attiecīgās dalībvalsts centrālo iestādi un, iespējams, ar valsts tiesnesi koordinatoru, izmantojot ETST starpniecību. Tāpat tai jāvar rēķināties ar aktīvu sadarbību ar lietas dalībniekiem un it īpaši ar lietas dalībnieku, kurš izvirza iebildi par lis pendens, kurš ir ieinteresēts sniegt informāciju, kas ir noderīga, raksturojot to, ka tiesa, kurā pirmajā iesniegta prasība, var pieņemt nolēmumu, kas ir nesavienojams ar nolēmumu, kāds jāpieņem tiesai, kurā prasība iesniegta kā otrajā.
125. Tādējādi Tiesa varētu lietderīgi nospriest, ka valstu tiesām, kā arī centrālajām iestādēm ir jāsadarbojas, sniedzot citu dalībvalstu tiesām, kas to lūdz, visu noderīgo informāciju par procesiem, kuri tajās tiek izskatīti, un turklāt veicot to saprātīgā termiņā. Tiesai, kurā prasība iesniegta kā otrajā, protams, ir pēc savas ierosmes jāaptur tiesvedība, bet tā nedrīkst pārmērīgi ilgi gaidīt pieprasīto informāciju par lis pendens esamību vai neesamību, citādi rodas attiekšanās izskatīt lietu risks. Lai gan Regulas Nr. 2201/2003 19. pantā nav paredzēts termiņš, kādā tiesai, kurā pirmajā iesniegta prasība, jāsniedz atbilde, man šķiet, ka ir jānosaka galīgais termiņš, ņemot vērā to, ka bērna prioritārās interesēs ir, lai lieta tiktu izlemta ātri.
126. Atbildot uz jautājumu, ko Tiesa uzdeva tiesas sēdē, Vācijas Federatīvā Republika norādīja uz Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru, ierosinot izvēlēties sešu mēnešu termiņu. Manuprāt, noteikumu, kas paredzēts Regulas Nr. 2201/2003 9. pantā, saskaņā ar kuru jurisdikcija saistībā ar agrāko bērna pastāvīgo dzīvesvietu saglabājas trīs mēnešus, pēc analoģijas varētu izmantot par orientieri, nosakot atbilstošu termiņu (63) . Tādējādi Tiesa varētu nospriest, ka tad, ja pieprasītā informācija nav sniegta trīs mēnešu termiņā sākot no brīža, kad attiecīgā tiesa vai centrālā iestāde saņēmusi lūgumu, izņemot, ja pastāv pienācīgi pamatots šķērslis, kas pielīdzināms nepārvaramas varas gadījumam, tiesai, kurā prasība iesniegta kā otrajā, var atļaut no šīs klusēšanas secināt, ka otrā dalībvalstī netiek izskatīta konkurējoša prasība Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 2. punkta izpratnē (64) .
127. Kā jau esmu norādījis, tiesas, kurā pirmajā iesniegta prasība, jurisdikcija tai ir jānosaka [pašai]; tiesa, kurā prasība iesniegta kā otrajā, to nevar kontrolēt (65) – pretēji tam, ko, šķiet, apgalvo Oberlandesgericht Stuttgart
2009. gada 14. maija nolēmumā. Tiesa, kurā prasība iesniegta kā otrajā, nevar pārbaudīt atbilstību starp faktiskajiem apstākļiem un nostāju par jurisdikciju, jo šis nolēmums pārējo dalībvalstu teritorijā ir spēkā pat tad, ja tiesa, kurai ir jurisdikcija izskatīt lietu pēc būtības, pieņem tikai pagaidu nolēmumu. Piekrītu Čehijas valdības viedoklim, saskaņā ar kuru minētā tiesa turklāt var veikt formālu pārbaudi, proti, identificēt juridisko pamatu, uz kādu otra tiesa balstījusies, lai atzītu savu jurisdikciju (66) . Tas izriet no viena no pamatprincipiem ar Regulu Nr. 2201/2003 ieviestajā sistēmā, proti, dalībvalstu tiesu iestāžu savstarpējās uzticības principa. Šis princips ir atzīts par stūrakmeni patiesas tiesiskuma telpas izveidē un ir uzsvērts Regulas Nr. 2201/2003 preambulas otrajā apsvērumā (67) .
C – Par otro un trešo jautājumu
128. Saskaņā ar tās otro jautājumu iesniedzējtiesa vaicā Tiesai, vai Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 2. punkta normas par lis pendens ir piemērojams arī tad, ja nolēmums, kas kādā dalībvalstī pieņemts saistībā ar atsevišķu pagaidu noregulējuma procesu, nevar tikt atzīts citā dalībvalstī Regulas Nr. 2201/2003 21. panta izpratnē. Tā īsi paskaidro – faktam, ka nolēmums par pagaidu noregulējumu var tikt atzīts atbilstoši pēdējam minētajam pantam, juridiski var būt nozīme saistībā ar pirmo uzdoto jautājumu.
129. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Purrucker I
Tiesa ir skaidri paudusi šādu viedokli: “Regulas (EK) Nr. 2201/2003 [..] 21. un nākamie panti nav piemērojami attiecībā uz uzraudzības [aizgādības] tiesībām noteiktiem pagaidu pasākumiem, uz kuriem attiecas minētās regulas 20. pants” (68) .
130. Manuprāt, kā esmu norādījis atbildē uz pirmo jautājumu, ir jānošķir pagaidu pasākumi, uz kuriem attiecas Regulas Nr. 2201/2003 20. pants, kuri saskaņā ar iepriekš minēto Tiesas judikatūru nevar tikt atzīti, un pagaidu pasākumi, ko pieņēmusi tiesa, kurai ir jurisdikcija izskatīt lietu pēc būtības atbilstoši šīs regulas 8. un nākamajiem pantiem; uz šiem nolēmumiem savukārt attiecas šīs pašas regulas 21. un nākamo pantu normas, un tādējādi tie var tikt atzīti un izpildīti kā visi nolēmumi, ko pieņēmusi tiesa, kurai ir jurisdikcija izskatīt lietu pēc būtības, un [turklāt] neatkarīgi no pieteikumu veida: nav svarīgi, vai tiesa, kas izskata lietu pēc būtības, ir aicināta lemt par pagaidu pasākumiem vai arī tā pieņem galīgu nolēmumu. Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 2. punkts ir piemērojams tikai attiecībā uz šo otro pasākumu kategoriju atbilstoši tam, ko esmu norādījis iepriekš (69) .
131. Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa vaicā, “vai vēršanās dalībvalsts tiesā atsevišķas pagaidu noregulējuma tiesvedības ietvaros ir pielīdzināma prasības izskatīt lietu pēc būtības celšanai Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 2. punkta izpratnē, ja saskaņā ar šīs valsts procesuālajām tiesībām, lai novērstu procesuāli tiesiskas problēmas, pēc tam noteiktā laikposmā šajā tiesā ir jāceļ prasība izskatīt lietu pēc būtības”. Iesniedzējtiesas lēmumā ir precizēts, ka tā “mērķis ir noskaidrot, vai varētu būt pamatota vienlīdzīga attieksme pret abām tiesve dībā[m], [pamatojoties uz] analoģij[u]”.
132. Manuprāt, arī atbildei uz šo jautājumu nav priekšmeta, ņemot vērā atbildi, ko ierosinu sniegt uz pirmo jautājumu, no kuras izriet, ka specifiskums, kāds piemīt procesuālajiem noteikumiem, kas ir spēkā kādā dalībvalstī – šajā gadījumā Spānijā salīdzinājumā ar Vācijā piemērojamo režīmu (70) –, neietekmē vērtējumu par lis pendens esamību Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 2. punkta izpratnē.
VII – Secinājumi
133. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Amtsgericht Stuttgart
uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Tā kā Padomes 2003. gada 27. novembra Regulas (EK) Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu 20. pantā minētajiem pagaidu pasākumiem vai aizsardzības pasākumiem attiecībā uz bērnu, kurš atrodas dalībvalsts teritorijā, ko pieņēmusi šajā valstī esoša tiesa, nav saistošu tiesisko seku ārpus šīs dalībvalsts teritorijas un tā kā tie tādējādi nevar tikt atzīti citā dalībvalstī minētās regulas 21. panta izpratnē, tad tie nerada arī lis pendens tās pašas regulas 19. panta 2. punkta izpratnē, kas būtu saistoša citu dalībvalstu tiesām, kurās iesniegta prasība par vecāku atbildību attiecībā uz to pašu bērnu.
Savukārt process, kas tiek izskatīts tiesā, kura pamato savu jurisdikciju ar jebkuru tās pašas regulas 8.–14. panta normu un kurā pirmajā iesniegta prasība par vecāku atbildību attiecībā uz bērnu, kas definēta minētās regulas 1. panta 1. un 2. punktā un 2. panta 7) punktā – neatkarīgi no procesa kvalifikācijas saskaņā ar valsts noteikumiem, kas ir spēkā attiecīgajās dalībvalstīs, un neatkarīgi no tā, vai pasākums tiek lūgts pagaidām, vienalga, vai tas būtu uz noteiktu vai nenoteiktu laika posmu –, liedz citas dalībvalsts tiesai lemt par prasību, kam ir tas pats priekšmets un kas balstīta uz tā paša pamata attiecībā uz to pašu bērnu, līdz brīdim, kad tiesa, kurā pirmajā iesniegta prasība, ir noteikusi savu jurisdikciju vai kad process tajā ir beidzies jebkāda iemesla dēļ, ieskaitot to, ka lietas dalībnieks neuzmanības dēļ nav līdz galam veicis procesuālu pasākumu, kas vajadzīgs, lai tiesa, kurā pirmajā iesniegta prasība, varētu izlemt lietu pēc būtības saskaņā ar savas dalībvalsts tiesībām.
(1) .
(2)
–	OV L 338, 1. lpp.
(3)
–	Spriedums lietā Purrucker
(Krājumā vēl nav publicēts).
(4)
–	Atgādinu, ka detalizēts juridisko dokumentu, kas pieņemti pirms Regulas Nr. 2201/2003, apraksts ir ietverts secinājumu, kurus ģenerāladvokāte Šarpstone [ Sharpston ] sniegusi lietā C‑256/09, tā sauktajā “Purrucker I” lietā, 30.–48. punktā.
(5)
–	OV C 221, 1. lpp.
(6)
–	OV 1998, C 221, 27. lpp.
(7)
–	OV L 160, 19. lpp.
(8)
–	Skat. šī līguma 2. un 3. noteikumu, kas citēti iepriekš minētā sprieduma lietā Purrucker I
28. punktā.
(9)
–	Skat. norādītā nolēmuma pamatojuma elementus, kas citēti iepriekš minētā sprieduma lietā Purrucker I
36. punktā.
(10)
–	Skat. norādītā nolēmuma fragmentus, kas citēti iepriekš minētā sprieduma lietā Purrucker I
37. punktā.
(11)
–	Visas Eiropas Savienības dalībvalstis ir minētās konvencijas – kas stājusies spēkā 1983. gada 1. decembrī – līgumslēdzējas puses.
(12)
–	Proti, dienā, kas bija pirms iepriekš minētā sprieduma lietā Purrucker I
pasludināšanas dienas, bet pēc secinājumiem minētajā lietā, kurus ģenerāladvokāte Šarpstone sniedza 2010. gada 20. maijā.
(13)
–	Pēc analoģijas skat.: paužot viedokli par “nesavienojamības” jēdzienu Briseles 1968. gada 27. septembra Konvencijas 27. panta 3. punkta nozīmē lietā C‑80/00 Italian Leather (2002. gada 6. jūnija spriedums, Recueil, I‑4995. lpp.), ģenerāladvokāts Ležē [ Léger ] ir uzsvēris – ja “valstu tiesību aktos paredzētie pagaidu noregulējuma pamati atšķiras, tomēr nolēmumiem, kas saskaņā ar šiem procesuālajiem noteikumiem pieņemti, neradot savstarpēji nesavienojamas sekas, nevar pieļaut, ka ārvalsts nolēmums tiktu uzskatīts par nesavienojamu ar nolēmumu, kurš pieņemts dalībvalstī, kurā tiek lūgta atzīšana”. Par funkcionālo saiti, kāda pastāv starp minēto pantu un tās pašas konvencijas 21. pantu, kurš attiecas uz lis pendens, skat. 1998. gada 19. maija spriedumu lietā C‑351/96 Drouot assurances
( Recueil, I‑3075. lpp., 16. punkts) un 2003. gada 9. decembra spriedumu lietā C‑116/02 Gasser
( Recueil, I‑14693. lpp., 41. punkts).
(14)
–	Fakts, ka noteikumi par jurisdikciju ir vienādoti, neizslēdz to, ka lietas dalībnieki ar pretējām interesēm var likumīgi iesniegt prasības dažādu dalībvalstu tiesās.
(15)
–	Kā norādījusi ģenerāladvokāte Kokote [ Kokott ], res judicata
spēka mērķis ir arī novērst pretrunīgu nolēmumu līdzāspastāvēšanu (secinājumi, kas sniegti lietā C‑526/08 Komisija/Luksemburga, 37. un nākamie punkti (2010. gada 29. jūnija spriedums, Krājumā vēl nav publicēts)).
(16)
–	Nebūtu saprātīgi, ja tiesa apturētu tiesvedību, gaidot tādu ārvalsts [tiesas] nolēmumu, kas pēc tam valstī netiktu atzīts. Citādi prasītājam būtu liegta iespēja aizstāvēt savas tiesības, jo tas nevarētu panākt izpildraksta [izdošanu] attiecīgās dalībvalsts teritorijā.
(17)
–	Res judicata
spēku nedrīkst jaukt ar likumīgu spēku; pēdējais minētais jēdziens atbilst statusam, kāds ir spriedumam, ko nevar pārsūdzēt vai ko vairs nevar pārsūdzēt.
(18)
–	Skat. lietā C‑256/09 sniegto secinājumu 119. un 121. punktu.
(19)
–	Minētais izteiciens atšķiras atkarībā no versijas: “desselben Anspruchs” vācu valodā, “the same cause of action” angļu valodā, “samaa asiaa” somu valodā vai “samma sak” zviedru valodā. Saskaņā ar judikatūru (skat. 1987. gada 8. decembra spriedumu lietā 144/86 Gubisch Maschinenfabrik, Recueil, 4861. lpp., 14. punkts, un 1994. gada 6. decembra spriedumu lietā C‑406/92 Tatry, Recueil, I‑5439. lpp., 38. punkts), objektīvo piemērojamību nosaka pēc diviem dažādiem faktoriem, proti, prasības priekšmeta un pamata. Tāpēc valodu versijas, kurās ir skaidri nošķirti šie abi jēdzieni, ir jāuztver tādējādi, ka tām ir atsauces vērtība.
(20)
–	Salīdzināt civillietās un komerclietās: Briseles 1968. gada 27. septembra Konvencijas 21. pantu un 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 27. pantu; laulību lietās un lietās par vecāku atbildību: Regulas Nr. 1347/2000 11. panta 1. punktu; laulību lietās: Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 1. punktu. Attiecībā uz Regulu Nr. 1347/2000 it īpaši skat. 17. lappusi Komisijas priekšlikumā, pēc kura tā pieņemta (Dokuments COM(1999) 220, galīgā redakcija), kurā ir skaidri uzsvērta atšķirība starp šīs regulas 11. panta 1. un 2. punktu, kāda uztverama, arī lasot Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 1. un 2. punktu. Turklāt šajā dokumentā ir norādīts, ka lis pendens jēdziens vairāk vai mazāk plaši ir definēts dalībvalstu tiesībās, taču dažās tiesību sistēmās netiek nošķirts “priekšmets” un “pamats” – tas izriet arī no iepriekš minētā Borrás
ziņojuma (52. punkts).
(21)
–	Tas ir citādi nekā tādam instrumentam, kāda ir Briseles 1968. gada 27. septembra Konvencija, jo daudzie konkurējošie jurisdikcijas pamati, kas tajā paredzēti, rada vairāk iespējamību, ka [pastāvēs] lis pendens .
(22)
–	“Praktiskā rokasgrāmata jaunās Briseles II regulas piemērošanā”, ko sarakstījuši Komisijas dienesti, apspriežoties ar Eiropas tiesiskās sadarbības tīklu civillietās un komerclietās (turpmāk tekstā – “ETST”), 2005. gada 1. jūnijā atjauninātā versija, 22. lpp. Dokuments pieejams Komisijas interneta vietnē (http://ec.europa.eu/justice_home).
(23)
–	Dokuments COM(2002) 222, galīgā redakcija, 11. lpp.
(24)
–	Tā bija lietā C‑523/07 A, kurā taisīts 2009. gada 2. aprīļa spriedums (Krājums, I‑2805. lpp.), jo attiecīgā ģimene bija “[atstājusi] Zviedriju, lai pavadītu brīvdienas Somijā. Ģimene palika Somijas teritorijā, dzīvojot dzīvojamās piekabēs dažādos kempingos, turklāt bērni neapmeklēja skolu” (14. punkts). Atgādinu, ka pastāvīgās dzīvesvietas identifikācijas kritēriji minētajā spriedumā bija paredzēti šādi: “līdztekus bērna fiziskajai klātbūtnei dalībvalstī vērā ir jāņem citi faktori, kas var liecināt, ka šai klātbūtnei nav pagaidu vai gadījuma raksturs un ka bērna dzīvesvietu raksturo zināma integrācija sociālā un ģimenes vidē. It īpaši vērā ir jāņem ilgums, regularitāte, apstākļi un uzturēšanās dalībvalsts teritorijā un ģimenes pārcelšanās šajā valstī iemesli, bērna pilsonība, bērna izglītošanas vieta un apstākļi, valodu zināšanas un bērna ģimenes un sociālie sakari minētajā valstī” (30. un nākamie punkti). Skat. arī 38.–52. punktu ģenerāladvokātes Kokotes secinājumos minētajā lietā.
(25)
–	Šādā gadījumā Regulas Nr. 2201/2003 14. pants rada situāciju, kad “piekritību katrā dalībvalstī nosaka šīs valsts tiesību akti”.
(26)
–	Tomēr vēlos norādīt, ka dažu dalībvalstu tiesībās brāļi un māsas veido vienību, kura cik vien iespējams tiek aizsargāta vienoti; likumdevējs [tajās] ir licis tiesām novērst brāļu un māsu šķiršanu un, ja tas nav iespējams, raudzīties, lai tiktu saglabāta saikne starp brāļiem un māsām (skat., piemēram, Francijas Code civil [Civilkodeksa] 371‑5. pantu).
(27)
–	2007. gada 25. septembra nolēmumā Amtsgericht Albstadt
ir uzskatījusi, ka minētais pieteikums ir lieks, jo saskaņā ar Vācijas tiesību aktiem mātei jau bija atsevišķas aizgādības tiesības. Jānorāda, ka pēc sprieduma lietā Zaunegger
pret Vāciju, ko 2009. gada 3. decembrī taisījusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa (prasības pieteikums Nr. 22028/04), Vācijas federālā konstitucionālā tiesa ( Bundesverfassungsgericht ) nesen ir paziņojusi – tas, ka tēvam nav iespējams iegūt ārlaulībā dzimuša bērna aizgādības tiesības gadījumā, ja māte iesniedz atteikumu, kā izriet no Vācijas Civilkodeksa ( BGB ) 1626.a un 1672. panta (2010. gada 21. jūlija spriedums, 1 BvR 420/09), ir pretrunā Konstitūcijas [ Grundgesetz ] 6. panta 2. punktam.
(28)
–	Par šo principu, ko parasti uzskata par “pīlāru”, it īpaši skat. 30. un nākamos punktus secinājumos, kurus ģenerāladvokāts Ruiss‑Harabo Kolomers [ Ruiz‑Jarabo Colomer ] bija sniedzis lietā C‑159/02 Turner
(2004. gada 27. aprīļa spriedums, Recueil, I‑3565. lpp.) par Briseles 1968. gada 27. septembra Konvenciju.
(29)
–	Kontrole pār to, kā tiek ievērotas Regulas Nr. 2201/2003 normas par jurisdikcijas pamatiem, ir jāveic valstu tiesām, kurās iesniegtas prasības, kurām šaubu gadījumā par šo normu interpretāciju ir jāuzdod Tiesai prejudiciāls jautājums. Galējā gadījumā pret attiecīgo dalībvalsti arī var ierosināt pārkāpuma procesu.
(30)
–	Atgādinu, ka jēdziens “civillietas” ir autonoms Savienības tiesību jēdziens, kurā ietilpst arī pasākumi, kas saskaņā ar dalībvalsts tiesībām attiecas uz publiskajām tiesībām (2007. gada 27. novembra spriedums lietā C‑435/06 C., Krājums, I‑10141. lpp., 46.–53. punkts). Tādējādi dažu dalībvalstu procesi, iestādes vai administratīvie lēmumi var ietilpt Regulas Nr. 2201/2003 piemērošanas jomā (šajā ziņā skat. arī iepriekš minēto “Praktisko rokasgrāmatu jaunās Briseles II regulas piemērošanā”, 8. lpp.).
(31)
–	Piemēram, procesu kombinācija, kādu veido pieteikums par aizbildnību un prasības pieteikums par bērna nodošanu audžuģimenē vai ievietošanu aprūpes iestādē nevarētu radīt lis pendens, jo attiecīgās jomas ir nošķirtas un minētajiem procesiem acīmredzami nav tas pats pamats un tas pats priekšmets. Grūtāk ir noteikt, vai lis pendens varētu pastāvēt starp prasību par aizgādības tiesībām un prasību par saskarsmes tiesībām.
(32)
–	Piemēram, pēc aizgādības tiesībām, kas ir vecāku varas pazīme, var automātiski tikt piešķirta aizbildnība vai noteikta bērna ievietošana aprūpes iestādē.
(33)
–	No iepriekš minētā sprieduma lietā A
izriet, ka “lēmum[s], ar ko tiek uzdota bērna tūlītēja nodošana aprūpē [un ievietošana aprūpes iestādē] ārpus savas ģimenes, [ietilpst jēdzienā “civillietas” Regulas Nr. 2201/2003 1. panta 1. punkta nozīmē], ja šis lēmums ir pieņemts saistībā ar publiskajām tiesībām par bērnu aizsardzību”.
(34)
–	Vēlos precizēt, ka Regulas Nr. 2201/2003 preambulas 9. un 11. apsvērumā ir norādīts, ka uz pasākumiem saistībā ar bērna īpašumu, kuri neattiecas uz bērna aizsardzību, attiecas nevis minētā regula, bet gan Regula Nr. 44/2001; tāpat pēdējā minētā regula turpina reglamentēt uzturēšanas pienākumus.
(35)
–	Šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Purrucker I
(84. un nākamie punkti).
(36)
–	Regulas Nr. 2201/2003 preambulas trešajā apsvērumā ir atgādināts, ka ar to ir aizstāta Regula Nr. 1347/2000, kura savukārt būtībā ir pārņemta no tā sauktās “Briseles II Konvencijas”, kas reglamentē tos pašus jautājumus, kā izskaidrots Borasas ziņojumā.
(37)
–	Konvencija par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.), ar vairākk ārt izdarītiem grozījumiem (skat. iepriekš minēto sprieduma lietā Purrucker I, 12. punkts).
(38)
–	Par saikni, kāda starp abiem dokumentiem rodama judikatūrā, skat. it īpaši 28. un nākamos punktus secinājumos, ko ģenerāladvokāte Kokote sniegusi lietā C‑185/07 Allianz
(iepriekš Riunione Adriatica di Sicurta ) (2009. gada 10. februāra spriedums, Krājums, I‑663. lpp.).
(39)
–	Skat. Briseles 1968. gada 27. septembra Konvencijas 21. pantu, Regulas Nr. 1347/2000 11. pantu un Regulas Nr. 44/2001 27. pantu.
(40)
–	Skat. Regulas Nr. 2201/2003 preambulas 12. apsvērumu.
(41)
–	Pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Gubisch Maschinenfabrik
(6. un nākamie punkti), kurā ir norādīts, ka “jēdzieni, kas 1968. gada 27. septembra Konvencijas 21. pantā izmantoti, lai noteiktu lis pendens situāciju, ir jāuzskata par autonomiem”, kā arī 2. punktu secinājumos, ko šajā lietā sniedzis ģenerāladvokāts Mančīni [ Mancini ]. Skat. 2005. gada 20. janvāra spriedumu lietā C‑464/01 Gruber
(Krājums, I‑439. lpp., 31. punkts un tajā minētā pastāvīgā judikatūra). Par izvēli starp autonomu definīciju vai valsts [mēroga] pieeju skat. it īpaši 1976. gada 6. oktobra spriedumu lietā 12/76 Industrie Tessili Italiana Como
( Recueil, 1473. lpp., 10. un 11. punkts).
(42)
–	Pēc analoģijas skat. 1976. gada 14. oktobra spriedumu lietā 29/76 LTU
( Recueil, 1541. lpp., 3. lpp.).
(43)
–	1984. gada 7. jūnija spriedums lietā 129/83 Zelger
( Recueil, 2397. lpp., 16. punkts), kurā ir precizēts, ka “Konvencijas 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka par [tiesu], “kurā pirmajā iesniegta prasība”, ir uzskatāma tiesa, kurā kā pirmajā ir izpildīti nosacījumi, kas ļauj secināt, ka pastāv galīga lis pendens ; šie nosacījumi ir jāvērtē saskaņā ar katras attiecīgās tiesas valsts tiesībām”. Ģenerāladvokāta Mančīni secinājumos bija teikts tas pats, ņemot vērā, cik dažādi ir tiesiskie režīmi, kurus dalībvalstīs piemēro attiecībā uz lis pendens .
(44)
–	Par saikni starp dokumenta, ar kuru ierosināta lieta, paziņošanu un lis pendens
skat. 68. punktu ģenerāladvokātes Trstenjakas [ Trstenjak ] secinājumos lietā C‑14/07 Weiss und Partner
(2008. gada 8. maija spriedums, Krājums, I‑3367. lpp.).
(45)
–	Pēc analoģijas attiecībā uz to, kā interpretēt līdzvērtīgu normu, kas ietverta Briseles 1968. gada 27. septembra Konvencijā, proti, tās 21. pantu, skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Gasser
(70. punkts), kurā Tiesa ir noteikusi, ka ir jāievēro “gan šīs konvencijas teksts, gan tās sistēma un mērķis”. Salīdzināt ar iepriekš minētā sprieduma lietā Purrucker I
62.–64. punktu.
(46)
–	Par šo jēdzienu pēc analoģijas skat. 1992. gada 26. marta spriedumu lietā C‑261/90 Reichert
un Kockler
( Recueil, I‑2149. lpp., 34. punkts) par Briseles 1968. gada 27. septembra Konvencijas 24. panta interpretāciju.
(47)
–	Par to skat. salīdzinošo tiesību analīzi, kas sniegta Eiropas tiesiskās sadarbības tīkla vietnē (http://ec.europa.eu/civiljustice/interim_measures/interim_measures_gen_fr.htm): “ Nacionālās likumdošanas
salīdzināšana parāda, ka nepastāv gandrīz nekādas pagaidu un piesardzības [aizsardzības] pasākumu definīcijas un juridiskās sistēmas ievērojami atšķiras.”
(48)
–	Skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Purrucker I
(60. un 61. punkts), kurā ir norādīts, ka “Regulas Nr. 2201/2003 20. pants ir pēdējais šīs regulas II nodaļā, kas attiecas uz jurisdikciju, ietvertais pants. Šis pants nav iekļauts to pantu vidū, kuros īpaši reglamentēta jurisdikcija lietās par vecāku atbildību un kuri veido šīs nodaļas 2. iedaļu, bet tas ir ietverts šīs nodaļas 3. iedaļā ar virsrakstu “Kopīgi noteikumi”. No šīs tiesību normas vietas Regulas Nr. 2201/2003 uzbūvē izriet, ka šo 20. pantu nevar uzskatīt par noteikumu, ar kuru piešķirta jurisdikcija lietas izskatīšanai pēc būtības šīs regulas izpratnē”.
(49)
–	Šis izteiciens pēc analoģijas ir ņemts no iepriekš minētā Borasas ziņojuma (55. punkts).
(50)
–	Pēc analoģijas attiecībā uz Briseles 1968. gada 27. septembra Konvencijas normām par lis pendens
skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Gasser
(47. punkts): “procesuālais noteikums, kas ietverts minētās konvencijas 21. pantā [..], ir skaidri balstīts vienīgi uz hronoloģisko secību, kādā attiecīgajās tiesās ir iesniegtas prasības”.
(51)
–	Salīdzināt: Komisijas 1999. gada priekšlikums, pēc kura tika pieņemta Regula Nr. 1347/2000 (Dokuments COM(1999) 220, galīgā redakcija, 17. lpp.), un iepriekš minētais Borasas ziņojums (52. un 53. punkts).
(52)
–	Skat. arī iepriekš minēto “Praktisko rokasgrāmatu jaunās Briseles II regulas piemērošanā” (22. lpp.), kurā ir noteikts: “19. panta 2. punktā ir noteikts, ka jurisdikcija principā ir tiesai, kurā pirmajā iesniegta prasība. Tiesai, kurā kā otrajā iesniegta prasība, ir jāaptur tiesvedība un jāgaida, kamēr otra tiesa pieņems lēmumu par savu jurisdikciju. Ja tiesa, kurā pirmajā iesniegta prasība, uzskata, ka tai ir jurisdikcija, tad otrai tiesai ir jāatsakās no lietas. Tiesa, kurā kā otrajā iesniegta prasība, var turpināt savu procesu tikai tad, ja pirmā [minētā] tiesa secina, ka tai [pašai] nav jurisdikcijas, vai ja šī pati tiesa nolemj nodot lietu saskaņā ar 15. pantu.”
(53)
–	Pēc analoģijas attiecībā uz Briseles 1968. gada 27. septembra Konvenciju skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Gasser
(48. punkts). Skat. arī 1991. gada 27. jūnija spriedumu lietā C‑351/89 Overseas Union Insurance  u.c. ( Recueil, I‑3317. lpp., 26. punkts), kurā ir precizēts: “izņemot gadījumu, kad tiesai, kurā kā otrajā iesniegta prasība, ir ekskluzīva jurisdikcija, kas paredzēta Konvencijā un, konkrēti, tās 16. pantā, šīs konvencijas 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja tiesas, kurā pirmajā iesniegta prasība, jurisdikcija tiek apstrīdēta, tiesa, kurā kā otrajā iesniegta prasība, var tikai apturēt tiesvedību, ja tā neatsakās no lietas, jo tā nevar pati pārbaudīt tiesas, kurā pirmajā iesniegta prasība, jurisdikciju.” Pēdējā minētajā lietā ģenerāladvokāts Van Gervens [ Van Gerven ] bija uzsvēris, ka, “ja to izlemtu citādi, tad tā būtu otrās tiesas nepamatota iejaukšanās pirmās [minētās tiesas] tiesu varā” (viņa secinājumu 15. punkts).
(54)
–	Arī citi argumenti par to liecina, proti, ka pasākumiem, kas pamatoti ar 20. pantu, līdzās minētajai ierobežotajai iedarbībai saistībā ar to piemērojamību telpā ir ierobežota iedarbība, pirmkārt, attiecībā uz to materiālo piemērojamību, jo šī panta 1. punktā ir paredzēts, ka pasākumi, kas pieņemti steidzamības dēļ, nerada šaubas par jurisdikciju izskatīt lietu pēc būtības, kas var būt citu dalībvalstu tiesām, un nav tām saistoši, un, otrkārt, attiecībā uz to piemērojamību laikā, jo tā paša panta 2. punktā ir paredzēts, ka norādītie pasākumi vairs nav piemērojami, tiklīdz tiesa, kurai ir jurisdikcija izskatīt lietu pēc būtības, ir pieņēmusi nolēmumu un tādējādi vairs nav nepieciešamības šo tiesu uz laiku aizstāt. Starp abām procesu kategorijām nevar rasties tiešs konflikts, jo 20. pantā minētais process ir pakārtots procesam, kurā lietu izskata pēc būtības, lai novērstu risku, ka noteikumi par jurisdikciju varētu tikt apieti. Par pēdējo minēto jautājumu skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Purrucker I
(86. un 91. punkts).
(55)
–	Salīdzināt ar iepriekš minēto spriedumu lietā Purrucker I
(84. un nākamie punkti) un secinājumiem, ko ģenerāladvokāte Šarpstone ir sniegusi minētajā lietā (172.–175. punkts). Šī analīze attiecas uz nolēmumu atzīšanu un izpildi, bet, manuprāt, tā ir spēkā arī attiecībā uz lis pendens . Ir jāsaglabā saskaņotība ar esošo tiesu sistēmu, proti, ir jāievēro minētā sprieduma loģika.
(56)
–	Skat. iepriekš minēto “Praktisko rokasgrāmatu jaunās Briseles II regulas piemērošanā” (11. lpp.).
(57)
–	Šeit es izslēdzu jautājumu par steidzamiem pasākumiem, kuri pieņemti attiecībā uz bērna īpašumu, kas atrodas šīs valsts teritorijā.
(58)
–	Par Regulas Nr. 2201/2003 11. panta un tās pašas regulas 19. panta normu kombināciju skat. 63.–66. punktu secinājumos, ko ģenerāladvokāte Šarpstone sniegusi lietā C‑195/08 PPU Rinau
(2008. gada 11. jūlija spriedums, Krājums, I‑5271. lpp.).
(59)
–	Skat. iepriekš minētos ģenerāladvokātes Šarpstones secinājumus lietā Purrucker I
(131. punkts).
(60)
–	Piemēram, attiecībā uz vecākiem, kas dzīvo atsevišķi, bērna dzīvesvietu, kas tiesas ceļā noteikta pie mātes, cita tiesa nevar noteikt pie tēva, jo šie nolēmumi praksē nav savienojami, pat ja viens no nolēmumiem ir pieņemts tikai pagaidām.
(61)
–	Pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Tatry
(39. un nākamie punkti), kurā ir precizēts: “Konvencijas 21. panta izpratnē “pamats” ietver faktus un tiesību normu, kas norādīti kā pieteikuma pamatojums. [..] Attiecībā uz “priekšmetu” tā paša 21. panta izpratnē to veido pieteikuma mērķis.” Skat. arī 19. punktu secinājumos, ko šajā lietā sniedzis ģenerādadvokāts Tezauro [ Tesauro ]. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Gubisch Maschinenfabrik
(14. un nākamie punkti) ir piebilsts: “pat ja 21. panta vācu valodas versijā nav skaidri nošķirti jēdzieni “priekšmets” un “pamats”, minētā versija ir jāsaprot tādā pašā nozīmē kā pārējās valodu versijas, kurās visās šis nošķīrums pastāv”. Tiesa 2003. gada 8. maija spriedumā lietā C‑111/01 Gantner Electronic
( Recueil, I‑4207. lpp.) ir precizējusi, ka, “lai novērtētu to, vai diviem pieteikumiem, ko tie paši dalībnieki savstarpēji iesnieguši dažādu līgumslēdzēju valstu tiesās, ir tas pats priekšmets, ir jāņem vērā vienīgi attiecīgo pieteikumu iesniedzēju prasījumi, neņemot vērā atbildētāja izvirzītos pamatus aizstāvībai”.
(62)
–	Vēlos precizēt, ka, ja viena no tiesām, uz kurām attiecas procesu [jurisdikciju] konflikts, atrodas trešā valstī, tad uz šādu situāciju neattiecas Regulas Nr. 2201/2003 19. panta normas, bet gan citi noteikumi par starptautisko lis pendens .
(63)
–	Atgādinu, ka vēl īsāks termiņš ir noteikts minētās regulas 15. panta 5. punktā, kurā ir paredzēts sešu nedēļu termiņš sākot no prasības iesniegšanas dienas, kurā tiesām jāatzīst sava jurisdikcija gadījumā, ja lieta tiek nodota citas dalībvalsts tiesai, kura to var izskatīt labāk.
(64)
–	Šeit aplūkotā problemātika atšķiras no problemātikas, kas izvirzīta iepriekš minētajā spriedumā lietā Gasser, saskaņā ar kuru Tiesa bija nospriedusi, ka “Briseles [1968. gada 27. septembra] Konvencijas 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka no šīm normām nedrīkst atkāpties, ja procesu ilgums tiesās tajā līgumslēdzējā valstī, kurā atrodas tiesa, kurā pirmajā iesniegta prasība, vispārīgi ir pārmērīgi liels” (73. punkts). Pirmkārt, manis ierosinātā pieeja nav vispārīga, bet gan kazuistiska, otrkārt, tā neietekmē savstarpējās uzticības principu, jo tikai tad, ja nav atbildes no tiesas, kurā pirmajā iesniegta prasība, tiesa, kurā prasība iesniegta kā otrajā, var par to lemt, un, visbeidzot, šīs pieejas mērķis ir garantēt lietas dalībniekiem tiesisko drošību tādējādi, ka tiem īsā termiņā tiek noteikta lis pendens
esamība vai neesamība.
(65)
–	Arī ģenerāladvokāte Kokote ir paudusi šādu viedokli attiecībā uz Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 1. punktu, precizējot, ka “Tiesa, kurā prasība iesniegta kā otrajā, nedrīkst turpināt tajā uzsākto tiesvedību tikai tādēļ vien, ka tā uzskata, ka tiesai, kurā prasība ir iesniegta kā pirmajā, nav piekritības” (31. punkts secinājumos lietā C‑168/08 Hadadi
(2009. gada 16. jūlija spriedums Krājums, I‑6871. lpp.)). Manuprāt, pienākums pēc savas ierosmes apturēt tiesvedību, bet nevis atteikties no jurisdikcijas ab initio, pastāv visos gadījumos.
(66)
–	Salīdzināt ar 75. punktu iepriekš minētajā spriedumā lietā Purrucker I . Uz tiesu, kurai jāatsakās no jurisdikcijas, neattiecas jurisdikcijas kontrole, jo saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 24. pantu tā nevarētu šo kontroli veikt attiecībā uz nolēmumu, kas jāpieņem citas dalībvalsts tiesai, ja nolēmums būtu pieņemts un tai iesniegts izpildei.
(67)
–	Skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Purrucker I
(71. un nākamie punkti). Šajā ziņā vēlos norādīt uz dalībvalstu tiesām noteikto pienākumu skaidri pamatot savu starptautisko jurisdikciju izskatīt lietu pēc būtības, atsaucoties uz kādu no jurisdikcijas pamatiem, kas minēti šīs regulas 8.–14. pantā, kurš izklāstīts minētā sprieduma 76. punktā. Vēlos piebilst, ka praksē tiesa to reti darītu pēc savas ierosmes, ja lietas dalībnieki nav izvirzījuši iebildi par jurisdikcijas neesamību vai ja brīdī, kad prasība iesniegta tiesā, nepastāv apstrīdētais ārvalstu faktors.
(68)
–	Iepriekš minētā sprieduma rezolutīvā daļa. Tiesa tomēr ir precizējusi: “Tas, ka pasākumiem, uz kuriem attiecas Regulas Nr. 2201/2003 20. pants, nav piemērojama šajā regulā paredzētā atzīšanas un izpildes sistēma, tomēr neliedz šos pasākumus atzīt un izpildīt kādā citā dalībvalstī, kā savu secinājumu 176. punktā norādīja ģenerāladvokāte. Ievērojot minēto regulu, var tikt izmantoti arī citi starptautiskie nolīgumi vai citi valsts tiesību akti” (92. punkts).
(69)
–	Par to pašu skat. 169. punktu secinājumos, ko ģenerāladvokāte Šarpstone sniegusi iepriekš minētajā lietā Purrucker I : “Pats fakts, ka tā darbojas vienīgi uz 20. panta pamata, nozīmē, ka tās piekritība nevar
tikt noteikta saskaņā ar 19. pantu un [attiecībā] uz tajā izskatāmo lietu nav piemērojami noteikumi par lis pendens .”
(70)
–	Saskaņā ar iesniedzējtiesas sniegtajiem elementiem Vācijas tiesībās pagaidu pasākumi ir atļauti tikai tad, ja ir iesniegta prasība izskatīt lietu pēc būtības, bet, šķiet, ka Spānijas tiesībās ir atļauts iesniegt atsevišķu pieteikumu par pagaidu pasākumiem.