62005CC0241_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Ar 2005. gada 9. maija rīkojumu Conseil d’État [Valsts padome] (Francija) saskaņā ar EKL 68. un 234. pantu lūdz Tiesu sniegt nolēmumu par jautājumu, kā interpretēt 20. panta 1. punktu Konvencijā, ar ko īsteno Šengenas nolīgumu (turpmāk tekstā – “īstenošanas konvencija” vai vienkārši “konvencija”), kas nosaka maksimālo brīvas pārvietošanās ilgumu Līgumslēdzēju Pušu teritorijā (turpmāk tekstā – “Šengenas telpa”) ārvalstniekiem, kam nav vajadzīga vīza.
2. Conseil d’État
it īpaši vēlas noskaidrot jēdziena “pirmā ieceļošanas diena” interpretāciju, t.i., datuma, no kura saskaņā ar īstenošanas konvencijas 20. panta 1. punktu tiek skaitīti “trīs mēneši sešu mēnešu laikā”, kuru laikā atbilstoši konvencijai minētais ārvalstnieks var brīvi pārvietoties Šengenas telpā.
I – Atbilstošās tiesību normas
A – Kopienu tiesības
Ārvalstnieku, kam nav vajadzīga vīza, pārvietošanās Šengenas telpā
3. Kā zināms, lai “panāktu kopējas robežkontroles atcelšanu Eiropas Kopienu dalībvalstu pilsoņiem un preču un pakalpojumu aprites atvieglošanu uz šīm robežām”, Beniluksa dalībvalstis, Francijas Republika un Vācijas Federatīvā Republika 1985. gadā noslēdza Šengenas nolīgumu (2) un 1990. gadā šī nolīguma īstenošanas konvenciju (3) (turpmāk tekstā kopā saukti – “Šengenas nolīgumi”). Šiem nolīgumiem vēlāk pievienojās Itālijas Republika, Spānijas Karaliste, Portugāles Republika, Grieķijas Republika, Austrijas Republika, Dānijas Karaliste, Somijas Republika un Zviedrijas Karaliste. Šengenas nolīgumi un pievienošanās konvencijas veido tā dēvēto Šengenas acquis .
4. Ārvalstnieku, kam nav vajadzīga vīza, pārvietošanos Šengenas telpā regulē īstenošanas konvencija.
5. Īstenošanas konvencijas 1. pantā jēdziens “ārvalstnieks” ir definēts kā:
“jebkura persona, kas nav Eiropas Kopienu dalībvalstu pilsonis.”
6. Šīs konvencijas 5. panta 1. punktā paredzēts:
“Ārvalstniekam var atļaut ieceļot Līgumslēdzēju Pušu teritorijā uz laiku, kas nav ilgāks par trim mēnešiem, ja viņš atbilst šādām prasībām:
a) viņam ir Izpildu komitejas noteikts derīgs dokuments vai dokumenti, kas ļauj šķērsot robežu;
b) viņam ir derīga vīza, ja tā ir vajadzīga;
c) vajadzības gadījumā viņš var uzrādīt dokumentus, kas pamato paredzētās uzturēšanās mērķi un apstākļus, un viņa rīcībā ir pietiekami iztikas līdzekļi gan paredzētās uzturēšanās laikam, gan lai atgrieztos valstī, no kuras ieceļo, vai tranzītam uz trešo valsti, kurā ir garantēta viņa uzņemšana, vai arī viņš spēj likumīgi iegūt šādus līdzekļus;
d) par viņu nav ziņots nolūkā liegt ieceļošanu;
e) viņš netiek uzskatīts par tādu, kas var apdraudēt kādas Līgumslēdzējas Puses sabiedrisko kārtību, valsts drošību vai starptautiskās attiecības.”
7. Attiecībā uz to, kas ir svarīgi šajā lietā, it īpaši ir jāatgādina konvencijas 20. panta 1. punkts, kura redakcija ir šāda:
“Ārvalstnieki, kam nav vajadzīga vīza, var brīvi pārvietoties Līgumslēdzēju Pušu teritorijās ilgākais trīs mēnešus sešu mēnešu laikā, skaitot no pirmās ieceļošanas dienas, ja vien viņi atbilst 5. panta 1. punkta a), c), d) un e) apakšpunktā minētajām ieceļošanas prasībām.”
8. Turklāt ir jāatgādina, ka protokols, kas pievienots Līgumam par Eiropas Savienību un ar Amsterdamas līgumu (4) grozītajam Eiropas Kopienas dibināšanas līgumam, iekļauj Šengenas acquis
Eiropas Savienības tiesību un iestāžu sistēmā. Šajā sakarā trīspadsmit Savienības dalībvalstis, tostarp Francijas Republika, tika pilnvarotas izveidot ciešāku savstarpēju sadarbību Šengenas acquis
un ar to saistīto noteikumu piemērošanas jomās. Turklāt ar to tika uzdots Padomei saskaņā ar nolīgumu attiecīgajiem noteikumiem noteikt tiesisko pamatu visām normām vai lēmumiem, kas veido Šengenas acquis .
9. Piemērojot Padomes Lēmuma 1999/436/EK(5) 2. pantu un A pielikumu, par 20. panta 1. punkta tiesisko pamatu ir noteikts EKL 62. panta 3. punkts.
Īpašie noteikumi, kas piemērojami Rumānijas pilsoņiem
10. Rumānija ietilpst to valstu sarakstā, kuru pilsoņi saskaņā ar Regulas Nr. 539/2001(6) 1. panta 2. punktu ir atbrīvoti no prasības saņemt vīzu, “ja to kopējais uzturēšanās laiks nepārsniedz trīs mēnešus” (skat. II pielikumu).
B – Valsts tiesības
11. Pamata lietas faktisko apstākļu rašanās laikā ārvalstnieku ieceļošanas un uzturēšanās nosacījumi Francijā tika reglamentēti ar 1945. gada 2. novembra Rīkojumu Nr. 45‑2658 (7) .
12. Šī rīkojuma 22. pantā noteikts:
“I. Valsts pārstāvis departamentā un policijas prefekts Parīzē ar motivētu lēmumu var paredzēt, ka ārvalstnieks tiek nogādāts atpakaļ līdz robežai šādos gadījumos:
1) ja ārvalstnieks nevar pierādīt, ka Francijas teritorijā ir ieceļojis likumīgi, ja vien tam nav derīgas uzturēšanās atļaujas;
[..]
II. I daļas 1. punkta noteikumi ir piemērojami ārvalstniekam, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalsts pilsonis:
a) ja tas neatbilst [konvencijas, ar kuru īsteno Šengenas nolīgumu ] 5. pantā paredzētajiem ieceļošanas nosacījumiem vai
b) ja, tiešas izcelsmes gadījumā no šīs konvencijas līgumslēdzējas valsts, tas nevar pierādīt, ka tā ieceļošana Francijas Eiropas teritorijā atbilst [konvencijas, ar kuru īsteno Šengenas nolīgumu] 19. panta 1. vai 2. punktam, 20. panta 1. punktam, 21. panta 1. vai 2. punktam;
[..].”
II – Fakti un tiesvedība
13. No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka Rumānijas pilsonis Bots [ Bot ] Šengenas telpā ir ieceļojis vairākas reizes.
14. Bots uzturējās Francijā no 2002. gada 15. augusta līdz 2. novembrim un no 2002. gada novembra beigām līdz 2003. gada janvāra beigām. Vēlāk, 2003. gada 23. februārī, šķērsojot Ungāriju, un pēc tam, kā pats norāda, Austriju un Vāciju, viņš ir atgriezies Francijā, kur 2003. gada 25. martā tika apcietināts.
15. 2003. gada 26. martā Valdemarnes [ Val‑de‑Marne ] prefekts pieņēma lēmumu par Bota nogādāšanu atpakaļ līdz robežai, pamatojoties uz Rīkojuma Nr. 45‑2658 22. panta II daļas b) apakšpunktu.
16. Tā kā Tribunal administratif de Melun
[Melēnas Administratīvā tiesa] Bota iesniegto lūgumu atcelt šo lēmumu noraidīja, Bots vērsās Conseil d’État . Conseil d’État
bija šaubas par īstenošanas konvencijas 20. panta 1. punkta interpretāciju, tādēļ tā iesniedza Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:
“Kas ir jāsaprot ar “pirmās ieceļošanas dienu” saskaņā ar [konvencijas, ar kuru īsteno Šengenas nolīgumu] 20. panta [1.] punktu un it īpaši, [vai var uzskatīt] par “pirmo ieceļošanu” šīs konvencijas līgumslēdzēju valstu teritorijā ikvienu ieceļošanu, kas notikusi, beidzoties sešu mēnešu periodam, kurā nav notikusi neviena cita ieceļošana šajā teritorijā, kā arī – attiecībā uz ārvalstnieku, kas vairākkārt ieceļo uz īsu laiku – katru ieceļošanu, kas notiek tieši pēc sešu mēnešu laika izbeigšanās, skaitot no dienas, kad notikusi pēdējā zināmā “pirmā ieceļošana”?”
17. Tiesvedībā, kas tika nodota Tiesai, savus rakstveida apsvērumus iesniedza Francijas Republikas, Somijas Republikas, Čehijas Republikas un Slovākijas Republikas valdības, kā arī Eiropas Kopienu Komisija.
III – Juridiskā analīze
18. Kā mēs redzējām, konvencijas 20. panta 1. punktā paredzēts, ka “ārvalstnieki, kam nav vajadzīga vīza, var brīvi pārvietoties Līgumslēdzēju Pušu teritorijās ilgākais trīs mēnešus sešu mēnešu laikā, skaitot no pirmās ieceļošanas dienas”.
19. Iemeslu, kurus es izskaidrošu detalizētāki vēlāk, dēļ (skat. 34.–41. punktu) Somijas valdība un Komisija izvirza katra savu īpašu iepriekš minētā panta jēdziena “pirmā ieceļošanas diena” interpretāciju. Somijas valdība uzskata, ka šis jēdziens attiecas uz ārvalstnieka pirmo ieceļošanu Šengenas telpā pēdējo sešu mēnešu laikā pirms pēdējās ieceļošanas šajā teritorijā. Turpretī Komisija uzskata, ka pirmās ieceļošanas diena ir ieceļošanas diena, kas notikusi vismaz trīs mēnešus pēc pēdējās izbraukšanas. Gadījumā, ja ieceļošana teritorijā notikusi mazāk kā trīs mēnešus pēc pēdējās izbraukšanas, precizē Komisija, uzturēšanās tiesības būtu jāaprēķina atkarībā no uzturēšanās Šengenas telpā ilguma kopsummas šo pēdējo sešu mēnešu laikā pirms šīs ieceļošanas.
20. Francijas, Čehijas un Slovākijas valdības turpretī attiecina jēdzienu “pirmā iebraukšana” absolūtā izteiksmē uz ārvalstnieka ieceļošanu Šengenas telpā un uz ieceļošanām, kas notikušas vēlāk, ar vismaz sešu mēnešu lielu starplaiku.
21. Es šo pēdējo risinājumu uzskatu par pareizu ne tikai redakcionālu vai sistemātisku iemeslu dēļ, bet arī tādēļ, ka šis risinājums man šķiet visatbilstošākais tiesiskās drošības prasībai.
22. Kas attiecas uz argumentiem, kas saistīti ar teksta redakciju, es uzskatu, ka Francijas, Čehijas un Slovākijas valdības, kā arī Komisija pamatoti norāda, ka no minētā noteikuma izriet, ka, skaitot no ārvalstnieka “ieceļošanas pirmās dienas” Šengenas telpā, sākas sešu mēnešu
periods, “kura laikā” ārvalstnieks var brīvi pārvietoties Līgumslēdzēju Pušu teritorijā “ilgākais trīs mēnešus ”.
23. Tādējādi, piemērojot šo konvencijas noteikumu, ārvalstnieka ieceļošana Šengenas telpā ir sešu mēnešu
perioda sākuma punkts. Šo sešu mēnešu “laikā” ārvalstniekam ir tiesības brīvi pārvietoties Līgumslēdzēju Pušu teritorijā trīs mēnešus
bez pārtraukuma vai īsākus laika periodus, kuru kopējais ilgums nekādā gadījumā nepārsniedz “maksimālo ilgumu trīs mēnešus ”. Kad šādi aprēķinātie trīs mēneši ir pagājuši, ārvalstniekam Līgumslēdzēju Pušu teritorija ir jāatstāj un viņš tajā var atgriezties tikai nākamajā pusgadā. Ārvalstnieka atgriešanās vismaz sešus mēnešus pēc “pirmās ieceļošanas” datuma veido jaunu “pirmo ieceļošanu”, ar kuru attiecīgi sākas iepriekš minētie sešu un trīs mēnešu termiņi.
24. Tomēr šādas interpretācijas atbalstam var izvirzīt arī sistemātiska rakstura argumentu. Kā to norādīja Francijas valdība, iepriekš izklāstītais risinājums sakrīt ar to, ko konvencijā paredzēti vēl skaidrāki noteikumi attiecībā uz ārvalstniekiem, kuriem ir vajadzīga vīza.
25. Faktiski, piemērojot konvencijas 19. panta 1. punktu, “ārvalstnieki, kam izsniegta vienotā vīza [..], vīzas derīguma laikā var brīvi pārvietoties visā Līgumslēdzēju Pušu teritorijā”, ja vien šī vīza atbilstoši minētās konvencijas 11. pantam ir derīga “vienai vai vairākām ieceļošanas reizēm, ar noteikumu, ka nepārtrauktas uzturēšanās laiks vai vairākkārtēju uzturēšanos kopējais laiks pusgadā
nepārsniedz trīs mēnešus, skaitot no pirmās ieceļošanas dienas” (8) . Tādējādi konvencija ārvalstniekiem, kam vajadzīga vīza, ļoti skaidri piešķir pārvietošanās tiesības trīs mēnešus pusgadā, ko aprēķina “no pirmās ieceļošanas dienas”.
26. Tomēr, manuprāt, būtu neloģiski un neatbilstoši uzskatīt, ka šī sistēma, kas balstīta arī uz secīgu pusgadu nodalīšanu, tiek piemērota ārzemniekiem, kam vajadzīga vīza, un netiek piemērota tiem, kuriem šāda prasība netiek izvirzīta. Tieši otrādi, attiecībā uz pēdējiem minētajiem vajadzētu piemērot striktākas aprēķināšanas metodes, kādas piedāvā Somijas valdība un Komisija (kuras sīkāk es analizēšu turpmāk, skat. 40. un 41. punktu), kas radītu īpašas sekas, proti, paredzētu mazāk labvēlīgu attieksmi pret personām, pret kurām Šengenas sistēmā gluži pretēji – attieksmei būtu jābūt labvēlīgākai. Ārvalstnieki, kuriem nav vajadzīga vīza, tik tiešām ir no valsts, kurai Kopiena, “[..] katrā atsevišķā gadījumā nosaka, rūpīgi izvērtējot dažādus kritērijus, cita starpā kritērijus attiecībā uz nelegālo imigrāciju, sabiedrisko kārtību un drošību, kā arī uz Eiropas Savienības ārējām attiecībām”, piešķir labvēlīgāku attieksmi, atbrīvojot no vīzas prasības (skat. Regulas Nr. 539/2001 5. apsvērumu).
27. Turklāt piedāvātā izpratne man šķiet saderīga ar tiesiskās drošības principu, kas, kā zināms, pieprasa, lai “kopienu tiesību akti [būtu] skaidri un to piemērošana attiecībā uz indivīdiem paredzama” (9) . Faktiski izvirzītā interpretācija noved pie ļoti skaidras sistēmas, kas ļauj, no vienas puses, visām valsts administrācijām viegli un bez jebkādām šaubām piemērot konvencijas noteikumus un, no otras puses, ārvalstniekiem, kas vēlas pārvietoties Šengenas telpā, “zin[āt] visas savas tiesības pilnā apmērā un attiecīgajā gadījumā uz tām atsaukties valsts tiesās” (10) .
28. Tādējādi man tomēr jānorāda, ka pret manis izvēlēto interpretāciju var izvirzīt divus būtiskus iebildumus, kas attiecīgi būtu jāņem vērā.
29. Pirmkārt, varētu iebilst, ka, ja ārvalstnieka brīvas pārvietošanās tiesības aprēķina pa nodalītiem un secīgiem sešu mēnešu periodiem, tad ārvalstniekam, kas Šengenas telpā pirmajā pusgadā pārvietojies ilgāk nekā trīs mēnešus, jebkurā gadījumā nākamajā pusgadā atkal būs tiesības pārvietoties šajā telpā trīs mēnešus. Būtībā par pirmā pusgada laikā pieļautu pārkāpumu nevarētu vēlāk uzlikt sodu nākamajos pusgados.
30. Tieši tā tas varētu būt Bota gadījumā. Šengenas telpā viņš ieceļoja 2002. gada 15. augustā. Ja mēs piemērotu sistēmu, ko es piedāvāju, tad sešu mēnešu termiņš beigtos 2003. gada 15. februārī. Šī perioda laikā Bots uzturējās Francijā ilgāk nekā trīs mēnešus (no 2002. gada 15. augusta līdz 2002. gada 2. novembrim, kā arī no 2002. gada novembra beigām līdz 2003. gada janvāra beigām). Šajā sakarā var iebilst, ka, neskatoties uz to, nākamā pusgada laikā (kas sākās ar jaunu “pirmo ieceļošanu” 2003. gada 23. februārī), Botam pēc manis pieņemtās interpretācijas varētu piešķirt jaunas pārvietošanās tiesības uz trīs mēnešiem. 2003. gada 25. martā – dienā, kad viņš tika apcietināts, – Botam tādējādi bija tiesības uzturēties Francijā vēl divus mēnešus un attiecīgi viņu nedrīkstēja izraidīt no Francijas teritorijas.
31. Manuprāt, šis iebildums tomēr ir jānoraida.
32. Faktiski saskaņā ar manis pieņemto interpretāciju ar pusgadu, kas iesākas ar jaunu “pirmo ieceļošanu”, rodas jaunas uzturēšanās tiesības uz trīs mēnešiem (nepārtrauktiem vai ar pārtraukumiem). Tomēr ir skaidrs, ka jauna pusgada sākšanās nevar būt pamats iepriekš pieļauta Šengenas noteikuma pārkāpuma “attaisnošanai”. Šis pārkāpums turpina pastāvēt un kā tāds var tikt sodīts.
33. Tādējādi es, tāpat kā Francijas valdība, uzskatu, ka, pat ja ieinteresētā persona ir apcietināta citā pusgadā un nevis tajā, kad tika izdarīts pārkāpums, dalībvalstis var viņam uzlikt sodu valsts tiesību sistēmā, piemērojot šim mērķim paredzētās sankcijas, protams, ievērojot Kopienu tiesības un it īpaši samērīguma principu.
34. Man ir grūtāk atbildēt uz Somijas valdības un Komisijas izvirzīto iebildumu.
35. Somijas valdība un Komisija pamatoti uzskata, ka neatkarīgi no pusgada
konvencija un Regula Nr. 539/2001 atļauj ārvalstniekiem, kuriem nav vajadzīga vīza, uzturēties Šengenas telpā uz laiku, kas nepārsniedz trīs secīgus mēnešus.
36. Faktiski atbilstoši konvencijas 5. pantam ārvalstniekam var tikt atļauta ieceļošana Šengenas telpā, ja “viņam ir derīga vīza, ja tā ir vajadzīga”, bet tikai “uz laiku, kas nav ilgāks par trim mēnešiem”. Šo absolūto ierobežojumu tālāk apstiprina šīs konvencijas 10. pants, kurā paredzēts, ka tiek ieviesta “vienota vīza, kas derīga visā Līgumslēdzēju Pušu teritorijā [..] uz laiku, kas nav ilgāks par trim mēnešiem”. Šis ierobežojums vēlāk īpaši apstiprināts attiecībā uz ārvalstniekiem, kam nav vajadzīga vīza. Regulas Nr. 539/2001 1. panta 2. punktā un 2. panta pirmajā ievilkumā faktiski paredzēts, ka trešo valstu, kas uzskaitītas pielikumā (kuru vidū ir arī Rumānija), pilsoņi ir atbrīvoti no vīzas prasības, “ja to kopējais uzturēšanās laiks nepārsniedz trīs mēnešus ”.
37. No iepriekš minēto noteikumu kopuma izriet, ka nekādā gadījumā ārvalstnieku, kuriem nav vajadzīga vīza, uzturēšanās nedrīkst pārsniegt trīs secīgu mēnešu laiku. Ilgākam uzturēšanās laikam minētajiem ārvalstniekiem jābūt valsts uzturēšanās atļaujām vai vīzām, ko izdevušas dalībvalstis (11) .
38. EKL 62. panta 3. punkts, kas veido konvencijas 20. panta 1. punkta juridisko pamatu (skat. iepriekš 9. punktu), noved pie tāda paša secinājuma. Šis pants patiešām ļauj Kopienai veikt “pasākumus, kas paredz nosacījumus, ar kādiem trešās valsts pilsoņi var brīvi pārvietoties Šengenas telpā ilgākais trīs mēnešu laikā ” (12) . Tādējādi nekādā gadījumā konvencijas 20. panta 1. punkts nevarētu tikt interpretēts tādējādi, lai ļautu ārvalstniekiem, kuriem nav vajadzīga vīza, uzturēties dalībvalstīs ilgāk par trīs secīgiem mēnešiem.
39. Tomēr Somijas valdība un Komisija uzskata, ka tieši tā notiktu, ja tiktu piemērota konvencijas 20. panta 1. punkta interpretācija, ko izklāstīju iepriekš.
40. Šajā sakarā tās izvirza šādu piemēru – ārvalstnieks pirmo reizi ieceļo Šengenas telpā 2006. gada 1. janvārī un tajā pašā dienā izbrauc. Pēc tam šī persona atgriežas minētajā teritorijā 2. aprīlī un paliek līdz attiecīgā pusgada beigām, t.i., līdz 30. jūnijam (proti, uz diviem mēnešiem un trīsdesmit dienām). 1. jūlijā sākas jauns pusgads, un šī iemesla dēļ ārvalstnieks paliek vēl trīs mēnešus Šengenas telpā. Tādējādi viņa uzturēšanās tiek pagarināta gandrīz līdz sešiem secīgiem mēnešiem (precīzāk sakot, sešiem mēnešiem bez vienas dienas) un tātad gandrīz par trīs mēnešiem vairāk nekā iepriekš norādītais maksimālais ilgums.
41. Tomēr, lai izvairītos no tāda veida situācijām, Somijas valdība un Komisija izvirza divas dažādas konvencijas 20. panta 1. punkta interpretācijas.
42. Somijas Republika uzskata, ka jēdziens ārvalstnieka “pirmā ieceļošana” jānosaka, vadoties no loģiskas notikumu gaitas, kas norādīta turpmāk. Atskaites punkts ir ārvalstnieka pirmā ieceļošana
Šengenas telpā. No šī datuma jāskatās sešus mēnešus atpakaļ, lai pārliecinātos, vai ārvalstnieks nav jau ieceļojis Šengenas telpā. Ja tā tas ir, tad saskaņā ar konvenciju “pirmā ieceļošana” ir uzskatāma par ārvalstnieka pirmo ieceļošanu Šengenas telpā sešu mēnešu laikā pēc pēdējās iebraukšanas šajā telpā. No šādi definētas “pirmās ieceļošanas” pēc tam vajadzētu aprēķināt trīs un sešu mēnešu periodu, kas paredzēti konvencijas 20. panta 1. punktā, un tādējādi nolemt, vai kopš pēdējās ieceļošanas ārvalstniekam ir vai nav izbeigušās viņa rīcībā esošās uzturēšanās dienas.
43. Komisijas piedāvātais risinājums man šķiet vēl labāk pārdomāts. Komisija kā atskaites punktu ņem ārvalstnieka pēdējo ieceļošanu, lai noteiktu, vai pirms šīs iebraukšanas ārvalstnieks jau ir ieceļojis Šengenas telpā. Ja tā tas ir, tad Komisija piedāvā nošķirt šādi: ja starp pēdējo ieceļošanu un pēdējo izbraukšanu pagājuši vairāk nekā trīs mēneši, tad šajā konvencijā pēdējā ieceļošana nozīmē “pirmo ieceļošanu”; ja turpretī pagājuši mazāk kā trīs mēneši, jāskatās sešus mēnešus atpakaļ, lai pārbaudītu, vai šo sešu mēnešu laikā ārvalstnieks jau ir izmantojis sev pienākošos trīs mēnešus ilgo uzturēšanās laiku Šengenas telpā.
44. Tādēļ ir jānorāda, ka, pat ja tās balstās uz precīzām premisām, risinājumi, kurus tikko izklāstīju, mani pilnībā nepārliecina.
45. Faktiski konvencijas 20. panta 1. punktā izklāstītie paredzētā termiņa aprēķināšanas risinājumi beigu beigās abi ignorē vai atstāj otrajā plānā jēdzienu “pirmā ieceļošana”, kas šī panta nozīmē uztverams kā dies a quo, turpretī izceļ jēdzienu “pēdējā ieceļošana”, kas iepriekš minētajā noteikumā nemaz netiek minēts.
46. Turklāt šie risinājumi man šķiet īpaši sarežģīti un šī iemesla dēļ arī ne visai saderīgi ar tiesiskās drošības un skaidrības prasībām, kurām, kā mēs redzējām iepriekš (skat. 27. punktu), jābūt ievērotām Kopienu tiesību aktos, kā arī Kopienas ietvaros ietilpstošajā Šengenas acquis .
47. Faktiski dienā, kad ārvalstnieks ierodas pie Šengenas telpas robežas (tā sauktā pēdējā ieceļošana), pamatojoties uz pieejamo informāciju, policijas ierēdņiem vajadzētu veikt ļoti rūpīgus aprēķinus. Tikai pēc šādiem aprēķiniem šie ierēdņi tajā pašā dienā varētu norādīt vai viņiem pat būtu jānorāda ārvalstniekam, vai viņa rīcībā ir vēl dienas, lai brīvi pārvietotos Šengenas telpā, vai, ja tā nav, ka šīs dienas beigušās. Tādējādi konvencijas piemērošana kļūtu ļoti sarežģīta valstu administrācijām un maz paredzama privātpersonām.
48. Turklāt, manuprāt, abus risinājumus, ko es tikko kritizēju, nevar attaisnot fakts, ka tikai tādējādi var garantēt iepriekš atgādināto trīs secīgu mēnešu maksimālā ilguma ievērošanu (skat. 34.–36. punktu).
49. Man šķiet, ka faktiski – pretēji it īpaši Somijas valdības norādītajam – arī manis piedāvātais risinājums balstās uz atsevišķu un secīgu pusgadu periodiem, kuru laikā ārvalstniekam ir atļauts uzturēties (nepārtraukti vai ar pārtraukumiem) trīs mēnešus, kas pats par sevi izslēdz iespēju šo ierobežojumu pārkāpt.
50. Paskaidrošu, ka risinājums, ko es šeit piedāvāju, definē “pirmo ieceļošanu” kā ārvalstnieka pirmo ieceļošanu Šengenas telpā un vēlākas ieceļošanas, kas veiktas ar vismaz sešu mēnešu starplaiku. Tas nozīmē, ka, beidzoties pirmajam pusgadam, otrais neiesākas automātiski, bet gan ir atkarīgs no jaunas ārvalstnieka “pirmās ieceļošanas”.
51. Citiem vārdiem sakot, fakts, ka kāds ārvalstnieks paliek Šengenas telpas teritorijā pēc pusgada beigām, neaizsāk jaunu pusgadu. Lai sāktos jauns pusgads, nepieciešams, lai pirmā pusgada beigās ārvalstnieks izbrauktu no Šengenas telpas, lai pēc tam tajā ieceļotu no jauna. Šāda prasība noteikti izbeidz pusgadu turpinātību un tādējādi izslēdz risku, ka, “pievienojot” pirmā pusgada pēdējos mēnešus nākamā pusgada pirmajiem mēnešiem, ārvalstnieks neievērotu trīs secīgu mēnešu absolūto ilgumu (skat. šo secinājumu 38. punktā izklāstīto piemēru).
52. Tomēr Komisija uzskata, ka ar ārvalstnieka pienākumu izbraukt no Šengenas telpas pusgada beigās nepietiek, lai faktiski tiktu ievērots šis termiņš. Faktiski ārvalstnieks ļoti labi varētu i) uzturēties Šengenas telpā pirmā pusgada pēdējo divu mēnešu un trīsdesmit dienu laikā; ii) izbraukt no tās un atkal ieceļot nākamajā dienā un tādējādi brīvi pārvietoties vēl trīs papildu mēnešus. Tādējādi ārvalstniekam būtu iespēja vieglāk apiet Šengenas acquis
noteikumus, jo, izbraucot tikai uz vienu dienu, viņš varētu brīvi pārvietoties gandrīz sešus secīgus mēnešus.
53. Arī šajā gadījumā Komisijas izvirzītais iebildums izriet no taisnīgas premisas, t.i., no prasības izvairīties, ka Kopienu tiesību normas tiktu viegli apietas. Ir skaidrs, ka Kopienu tiesību regulējuma piemērošana “nevar būt tik plaša, lai ietvertu privātpersonu ļaunprātīgas darbības” (13) .
54. Tomēr man šķiet, ka ir iespējams ievērot šīs prasības citādākā veidā, nesagrozot konvencijas 20. panta 1. punkta piemērošanas jomu.
55. Tā vietā, lai paredzētu sarežģītu mehānismu, kas turklāt atšķiras no minētā noteikuma redakcijas, es uzskatu, ka pēdējo minēto var interpretēt tādējādi, lai ļautu valsts administrācijām un tiesām katrā atsevišķā gadījumā pārbaudīt, vai ārvalstnieks vēlējies ļaunprātīgi radīt tādus apstākļus, kas ļautu viņam izmantot piešķirtās tiesības un, ja tāda uzvedība tiek konstatēta, liegt viņam tādas tiesības.
56. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Tiesa jau izteikusi iespējamību uzlikt sodu par šīm ļaunprātīgajām darbībām, šajā sakarā izvirzot divus nosacījumus. No vienas puses, vajadzīgs “objektīvu apstākļu kopums, no kura izriet, ka, neraugoties uz formālu Kopienu regulējumā paredzēto nosacījumu ievērošanu, šajā regulējumā nospraustais mērķis nav sasniegts,” un, no otras puses, “subjektīvs elements, ko veido vēlēšanās izmantot Kopienu regulējumā paredzētās priekšrocības, mākslīgi radot tam vajadzīgos nosacījumus”(14) .
57. Pamatojoties uz to, es uzskatu, ka Komisijas minētais gadījums (patiesību sakot, tas šķiet izdomāts), atbilstoši kuram ārvalstnieks varētu izbraukt no Šengenas telpas, līdzko pusgads ir beidzies, un tur tūlīt pat atgriezties nākamajā dienā, valstu administrācijas un tiesas var analizēt kā norādi uz to, ka konvencijas noteikumi tiek apieti, lai prettiesiski gūtu priekšrocības, proti, iespēju uzturēties minētajā teritorijā ilgāk nekā atļautos trīs secīgos mēnešus. Pieņemot šādu iespējamību, man šķiet, ka valsts iestādēm vajadzētu atteikt ārvalstniekam iebraukšanu valsts teritorijā vai, ja tā jau notikusi, to uzskatīt par nelikumīgu.
58. Man šķiet, ka ar tādu labojumu konvencijas 20. panta 1. punktu var interpretēt atbilstošāk šī noteikuma redakcijai, neradot Komisijas minēto risku.
59. Visbeidzot, tādējādi es uzskatu, ka “pirmā ieceļošana” konvencijas 20. panta 1. punkta izpratnē ir ārvalstnieka, kam nav vajadzīga vīza, absolūtā pirmā ieceļošana Šengenas telpā, kā arī tās ieceļošanas, ko viņš veic vēlāk, ar vismaz sešu mēnešu starplaiku.
IV – Secinājumi
60. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, es ierosinu Tiesai Conseil d’État
atbildēt šādi:
Saskaņā ar konvencijas, ar kuru īsteno Šengenas nolīgumu, 20. panta 1. punktu ar jēdzienu “pirmā ieceļošana” jāsaprot ārvalstnieka, kuram nav vajadzīga vīza, absolūtā pirmā ieceļošana Šengenas telpā, kā arī tās ieceļošanas, ko viņš veic vēlāk, ar vismaz sešu mēnešu starplaiku.
(1) .
(2)  –	Šengenā 1985. gada 14. jūnijā parakstītais nolīgums starp Beniluksa Ekonomikas savienības valstu valdībām, Vācijas Federatīvās Republikas valdību un Francijas Republikas valdību par pakāpenisku kontroles atcelšanu pie kopīgām robežām (OV 2000, L 239, 13. lpp.).
(3)  –	Konvencija, ar ko īsteno 1985. gada 14. jūnija Šengenas nolīgumu starp Beniluksa Ekonomikas savienības valstu valdībām, Vācijas Federatīvās Republikas valdību un Francijas Republikas valdību par pakāpenisku kontroles atcelšanu pie kopīgām robežām (OV 2000, L 239, 19. lpp.).
(4)  –	Protokols, ar ko Šengenas acquis
tiek ietverts Eiropas Savienības sistēmā.
(5)  –	Padomes 1999. gada 20. maija Lēmums, ar ko atbilstīgi Eiropas Kopienas dibināšanas līguma un Līguma par Eiropas Savienību attiecīgajiem noteikumiem tiek noteikta tiesiskā bāze visām normām un lēmumiem, kas veido Šengenas acquis
(OV L 176, 17. lpp.).
(6)  –	Padomes 2001. gada 15. marta Regula (EK) Nr. 539/2001, ar ko izveido to trešo valstu sarakstu, kuru pilsoņiem, šķērsojot dalībvalstu ārējās robežas, jābūt vīzām, kā arī to trešo valstu sarakstu, uz kuru pilsoņiem šī prasība neattiecas (OV L 81, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes 2001. gada 7. decembra Regulu Nr. 2414/2001 (OV L 327, 1. lpp.).
(7)  –	1945. gada 2. novembra Rīkojums Nr.°45‑2658 par ārvalstnieku ieceļošanas un uzturēšanās nosacījumiem Francijā, kas grozīts ar 2003. gada 26. novembra Likumu Nr. 2003‑1119 (turpmāk tekstā – “Rīkojums Nr. 45‑2658”).
(8)  –	Mans izcēlums.
(9)  –	Skat. it īpaši 1984. gada 22. februāra spriedumu lietā 70/83 Kloppenburg
( Recueil, 1075. lpp., 11. punkts), 1987. gada 15. decembra spriedumu lietā 325/85 Īrija/Komisija ( Recueil, 5041. lpp., 18. punkts), 1993. gada 16. jūnija spriedumu lietā C‑325/91 Francija/Komisija ( Recueil, I‑3283. lpp., 26. punkts) un 1997. gada 16. oktobra spriedumu lietā C‑177/96 Banque Indosuez  u.c. ( Recueil, I‑5659. lpp., 27. punkts).
(10)  –	1987. gada 9. aprīļa spriedums lietā 363/85 Komisija/Itālija ( Recueil, 1733. lpp., 7. punkts).
(11)  –	Šajā sakarā skat. EKL 63. panta 3. punkta a) apakšpunktu un konvencijas 18. pantu.
(12)  –	Mans izcēlums.
(13)  –	Skat. 1977. gada 11. oktobra spriedumu lietā 125/76 Cremer ( Recueil, 1593. lpp., 21. punkts) un 2000. gada 14. decembra spriedumu lietā C‑110/99 Emsland‑Stärke
( Recueil, I‑11569. lpp., 51. punkts).
(14)  –	Šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Emsland‑Stärke, 52.–54. punkts. Skat. arī 1983. gada 21. septembra spriedumu apvienotajās lietās no 205/82 līdz 215/82 Deutsche Milchkontor
( Recueil, 2633. lpp., 17.–25. punkts, kā arī 35.–39. punkts), 1986. gada 15. maija spriedumu lietā 222/84 Johnston
( Recueil, 1651. lpp., 17.–21. punkts), 1996. gada 8. februāra spriedumu lietā C‑212/94 FMC  u.c. ( Recueil, I‑389. lpp., 49.–51. punkts) un 2000. gada 15. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑418/97 un C‑419/97 ARCO Chemie Nederland  u.c. ( Recueil, I‑4475. lpp., 41. punkts).