Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA NIKOLASA EMILIU [NICHOLAS EMILIOU]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 23. aprīlī (1)
Lieta C‑176/25 [Steizer] (i)
IU
pret
BT
(Oberlandesgericht Düsseldorf (Federālās zemes Augstākās tiesas Diseldorfā, Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Civillietām un komerclietām piemērojamie tiesību akti – Regulas (EK) Nr. 593/2008 (Roma I) un 864/2007 (Roma II) – Ekskluzīva licence attiecībā uz autortiesībām, ko A piešķīris B, pamatojoties uz mutisku vienošanos – Prasība par attiecīgo autortiesību pārkāpumu, ko B cēlis pret C – C iebildumu raksts, ar ko apgalvots, ka B nav tiesību celt prasību, pamatojoties uz to, ka līgumiskā licence, kas piešķirta B, nav derīga konkrētu formālu prasību neizpildes dēļ – Tiesību akti, kas reglamentē jautājumu par šīs līgumiskās licences formālo spēkā esību
I.      Ievads
1.        Šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu ir iesniegusi Oberlandesgericht Düsseldorf (Federālās zemes Augstākā tiesa Diseldorfā, Vācija). Ar diviem uzdotajiem jautājumiem iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, kādas tiesības ir piemērojamas attiecībā uz autortiesību līgumisko licenču un cedēšanas formālo spēkā esību (2), ja šo spēkā esību pārkāpuma tiesvedībā apstrīd trešās personas.
2.        Konkrētāk, Tiesa tiek lūgta precizēt, vai attiecīgās kolīziju normas šajā ziņā ir tās, kas noteiktas a) Regulā (EK) Nr. 593/2008 par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (3) (turpmāk – Romas I regula), b) Regulā (EK) Nr. 864/2007 par tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām (4) (turpmāk – Romas II regula), vai c) dalībvalstu tiesību akti attiecībā uz autortiesībām. Turpmāk izklāstīto iemeslu dēļ uzskatu, ka priekšroka būtu jādod pirmajam no šiem variantiem.
II.    Atbilstošās tiesību normas
A.      Bernes konvencija
3.        Bernes Konvencijas par literatūras un mākslas darbu aizsardzību (Parīzes 1971. gada 24. jūlija akts), kas grozīta 1979. gada 28. jūlijā (turpmāk – Bernes konvencija), 5. pants “Garantētās tiesības: 1. un 2. Aiz tās valsts robežām, kurā radīts darbs. 3. Valstī, kurā radīts darbs. 4. Valsts, kurā radīts darbs” attiecīgajos punktos noteikts:
“(1)      Saskaņā ar šo konvenciju aizsargājamo darbu autori visās Savienības valstīs, izņemot valsti, kurā radīts darbs, bauda tādas pašas tiesības, kādas attiecīgi šo valstu likumi patlaban piešķir vai turpmāk piešķirs saviem pilsoņiem, kā arī tiesības, ko piešķir īpaši šī konvencija.
(2)      Šo tiesību izmantošana un īstenošana nav atkarīga no jebkādām formalitātēm, šī izmantošana un īstenošana nav atkarīga arī no tā, vai valstī, kurā radīts darbs, ir noteikta aizsardzība. Tādējādi, izņemot šajā konvencijā paredzētos noteikumus, aizsardzības apjomu, tāpat kā aizsardzības līdzekļus, kas tiek nodrošināti autoram, lai aizsargātu viņa tiesības, regulē tikai tās valsts likumdošanas akti, kurā aizsardzība tiek pieprasīta.”
B.      Romas I regula
4.        Romas I regulas 1. panta “Materiāltiesiskā darbības joma” 1. punktā paredzēts, ka “šo regulu piemēro līgumsaistībām civillietās un komerclietās gadījumos, kas saistīti ar tiesību normu kolīziju”.
5.        Minētās regulas 3. panta “Izvēles brīvība” 1. punktā paredzēts, ka “līgumu reglamentē tie tiesību akti, kurus izvēlas puses”.
6.        Atbilstoši šīs pašas regulas 4. pantam “Piemērojamie tiesību akti, ja nav izdarīta izvēle”
“1.      Ciktāl par tiesību aktiem, ko piemēro līgumam, nav izdarīta izvēle saskaņā ar 3. pantu [..], līgumam piemērojamos tiesību aktus nosaka šādi:
[..]
b)      pakalpojumu sniegšanas līgumu reglamentē tās valsts tiesību akti, kurā pakalpojumu sniedzējam ir pastāvīgā mītnesvieta;
[..]”.
7.        Saskaņā ar Romas I regulas 11. pantu “Līguma formālā spēkā esamība”:
“1.      Līgums, kurš noslēgts starp personām vai to pārstāvjiem, kas līguma noslēgšanas brīdī ir dažādās valstīs, formāli ir spēkā, ja tas atbilst formas prasībām, kuras paredzētas tiesību aktos, kas saskaņā ar šo regulu attiecīgo līgumu reglamentē pēc būtības, vai tā noslēgšanas valsts tiesību aktos.
2.      Līgums, kurš noslēgts starp personām vai to pārstāvjiem, kas līguma noslēgšanas brīdī ir dažādās valstīs, formāli ir spēkā, ja tas atbilst formas prasībām, kuras paredzētas tiesību aktos, kas saskaņā ar šo regulu attiecīgo līgumu reglamentē pēc būtības, vai tās valsts tiesību aktos, kurā līguma noslēgšanas brīdī atrodas viena vai otra puse vai to pārstāvis, vai tās valsts tiesību aktos, kurā vienai vai otrai pusei šajā brīdī bija pastāvīgā mītnesvieta.
[..].”
8.        Minētās regulas 12. panta “Piemērojamo tiesību aktu darbības joma” 1. punktā paredzēts:
“Tiesību akti, ko saskaņā ar šo regulu piemēro līgumam, jo īpaši reglamentē:
a)      interpretēšanu;
b)      izpildi;
c)      ciktāl tas atbilst kompetencei, kas tiesai piešķirta ar tās procesuālajām tiesību normām, – saistību pilnīgas vai daļējas neizpildes sekas [..];
[..]
e)      līguma spēkā neesamības sekas.”
C.      Romas II regula
9.        Romas II regulas 1. panta “Darbības joma” 1. punktā paredzēts:
“Gadījumos, kas ir saistīti ar tiesību normu kolīzijām, šo regulu piemēro ārpuslīgumiskām saistībām civillietās un komerclietās. [..]”
10.      Minētās regulas 8. panta “Intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumi” 1. punktā noteikts:
“Tiesību akti, ko piemēro tādām ārpuslīgumiskām saistībām, kas izriet no intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumiem, ir tās valsts tiesību akti, kurā tiek prasīta aizsardzība”.
11.      Saskaņā ar šīs pašas regulas 15. pantu “Piemērojamo tiesību aktu joma”:
“Ārpuslīgumiskām saistībām piemērojamajos tiesību aktos saskaņā ar šo regulu konkrēti reglamentē:
a)      atbildības pamatu un apjomu, ietverot arī to personu noteikšanu, no kurām var prasīt atbildību par to veiktajām darbībām;
b)      pamatojumu atbrīvošanai no atbildības, atbildības ierobežošanai un atbildības sadalei;
[..]
f)      personas, kas ir tiesīgas saņemt kompensāciju par personisku kaitējumu;
[..].”
D.      Vācijas tiesību akti par autortiesībām
12.      Urhebergesetz (Vācijas Autortiesību likums; turpmāk – Vācijas Autortiesību likums) 29. pantā “Autortiesību nodošana” noteikts:
“(1)      Autortiesības nav nododamas, ja vien tās netiek nodotas, izpildot testamentāru darījumu, vai līdzmantiniekiem kā daļa no mantojuma sadales.
2)      Ir atļauta lietošanas tiesību piešķiršana (31. pants), līgumiskas atļaujas sniegšana un vienošanās, kas balstītas uz izmantošanas tiesībām, noslēgšana, kā arī līgumu par autoru personiskajām tiesībām, ko reglamentē 39. pants, slēgšana.”
13.      Vācijas autortiesību likuma 34. panta “Lietošanas tiesību nodošana” 1. punktā noteikts, ka “lietošanas tiesības var nodot tikai ar autora piekrišanu [..]”.
E.      Polijas Autortiesību likums
14.      Ustawa z dnia 4 lutego 1994 r. o prawie autorskim i prawach pokrewnych (1994. gada 4. februāra Likums par autortiesībām un blakustiesībām; turpmāk – Polijas Autortiesību likums) 53. pantā noteikts, ka, “cedējot autoru mantiskās tiesības, līgums jānoslēdz rakstveidā, pretējā gadījumā tas ir spēkā neesošs”.
III. Fakti, tiesvedība tiesā, uzdotie prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
15.      BT, atrazdamies Vācijā, tirgo mehānisko transportlīdzekļu piederumus, tostarp grīdas paklājus, izmantojot tiešsaistes platformas, piemēram, eBay. Šajā nolūkā no 2014. gada aprīļa līdz 2018. gada aprīlim viņa vairākkārt nolīga poļu fotogrāfu (turpmāk – fotogrāfs) šo grīdas paklāju fotogrāfiju uzņemšanai. Katru reizi BT vīrs nogādāja paklājus fotogrāfa studijā Polijā. Pēc katras fotosesijas fotogrāfs fotogrāfijas, saglabātas USB atmiņas ierīcē, nodeva BT vīram. Šķiet, ka puses mutiski vienojās, ka BT var izmantot šīs fotogrāfijas savos tiešsaistes pārdošanas piedāvājumos. Tomēr starp pusēm netika noslēgts rakstisks līgums (5).
16.      Laikā no 2018. gada februāra līdz martam cits mehānisko transportlīdzekļu piederumu tirgotājs – IU – reproducēja šīs fotogrāfijas, lai ilustrētu savus grīdas paklāju piedāvājumus platformā eBay, iepriekš nepieprasot BT atļauju.
17.      Pēc tam BT cēla prasību pret IU kompetentajā Landgericht [apgabaltiesā, Vācijā], apgalvodama, ka ir pārkāptas fotogrāfijām piemērojamās autortiesības saskaņā ar Vācijas Autortiesību likumu, un lūdzot, cita starpā, izdot rīkojumu, ar ko aizliedz turpināt iespējamo pārkāpumu.
18.      Landgericht (apgabaltiesa) prasību apmierināja. Tā it īpaši konstatēja, ka attiecīgās fotogrāfijas ir aizsargātas saskaņā ar Vācijas Autortiesību likumu un ka fotogrāfs bija nodevis BT ekskluzīvas lietošanas tiesības. IU bija pārkāpis šīs tiesības, reproducējot fotogrāfijas savos piedāvājumos bez BT atļaujas.
19.      IU iesniedza apelācijas sūdzību par minēto spriedumu Oberlandesgericht Düsseldorf (Federālās zemes Augstākā tiesa Diseldorfā). Apelācijas sūdzībā IU apgalvoja, ka BT nav tiesību celt prasību, jo fotogrāfs viņai nebija likumīgi nodevis ekskluzīvās tiesības izmantot fotogrāfijas. Viņš uzskatīja, ka starp BT un fotogrāfu noslēgtā mutiskā vienošanās bija spēkā neesoša, jo tā neatbilda prasībai par rakstveida formu, kura noteikta Polijas tiesībās (kas, viņaprāt, reglamentējot šīs vienošanās formālo spēkā esību saskaņā ar Romas I regulas 11. pantu).
20.      Atbildot uz to, BT apgalvoja, ka viņai ir tiesības celt prasību, jo ekskluzīvās tiesības izmantot fotogrāfijas, kas ir aizsargātas saskaņā ar Vācijas Autortiesību likumu, viņai bija likumīgi nodotas. Viņa uzskatīja, ka jautājums par šādas mutiskas vienošanās formālo spēkā esību ir jānošķir no jautājuma par autortiesību “atsavināšanas akta” formālo spēkā esību. Viņa apgalvo, ka saskaņā ar Romas II regulas 8. panta 1. punktu otro jautājumu reglamentē tās valsts tiesību akti, attiecībā uz kuru tiek lūgta aizsardzība (lex loci protectionis), proti, Vācijas tiesību akti, un ka šajos tiesību aktos šādai nodošanai nav noteikta rakstveida forma.
21.      Šādos apstākļos Oberlandesgericht Düsseldorf (Federālās zemes Augstākā tiesa Diseldorfā) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“1)      Vai Romas II regulas 8. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tās valsts tiesību akti, kurā tiek prasīta aizsardzība, ir piemērojami arī jautājumā par fotogrāfiju ekskluzīvo izmantošanas tiesību pārejas no autora uz lietošanas tiesību ieguvēju (formālo) spēkā esību?
2)      Gadījumā, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša: vai jautājumā par fotogrāfiju ekskluzīvo izmantošanas tiesību pārejas no autora uz lietošanas tiesību ieguvēju (formālo) spēkā esību noteicoša nozīme ir lex loci contractus un līdz ar to [Romas I regulas] 4. un 11. pantam?”
22.      Rakstveida apsvērumus ir iesniegušas BT un Eiropas Komisija. IU un Komisija bija pārstāvēti tiesas sēdē, kas notika 2026. gada 15. janvārī.
IV.    Juridiskā analīze
23.      Kā norādīts ievadā, ar diviem uzdotajiem jautājumiem, kurus ir lietderīgi izskatīt kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, kuri tiesību akti ir piemērojami jautājumam par līgumiskas licences vai autortiesību cedēšanas formālo spēkā esību, ja šo spēkā esību apstrīd trešā persona pārkāpuma tiesvedībā.
24.      Lai to ilustrētu pēc iespējas precīzāk, vispirms izklāstīšu strīdīgo jautājumu pēc būtības un tiesību kolīziju (A), pirms pievērsties attiecīgajām starptautisko privāttiesību normām (B).
A.      Strīdīgais jautājums pēc būtības un tiesību kolīzija
25.      Vispirms jāatgādina, ka autortiesības ir “intelektuālā īpašuma” veids, ko valstis piešķir saskaņā ar saviem attiecīgajiem nacionālajiem tiesību aktiem (kas tomēr ir ievērojami saskaņoti ar dažādiem starptautiskiem dokumentiem, galvenokārt Bernes konvenciju un – ES ietvaros – vairākām direktīvām) (6).
26.      Būtībā autortiesības piešķir intelektuālās
jaunrades (jeb “darba”) radītājam (jeb “autoram”) noteiktos apstākļos (7) virkni ekskluzīvu ekonomisko un personisko tiesību (8) attiecībā uz tās izmantošanu, kas ir piemērojamas erga omnes. Tomēr šis juridiskais monopols ir teritoriāli ierobežots, proti, tas pastāv tikai tās valsts jurisdikcijā, kas to piešķir (to parasti dēvē par autortiesību “teritorialitātes principu”) (9).
27.      Pamatlietā, šķiet, netiek apstrīdēts, ka fotogrāfs kā attiecīgo fotogrāfiju “autors” bauda autortiesību aizsardzību attiecībā uz šiem “darbiem”, tostarp saskaņā ar Vācijas tiesību aktiem (10).
28.      Autori var izmantot savas autortiesības dažādos veidos. It īpaši viņi var piešķirt licences trešajām personām, tādējādi atļaujot darbības, ar kurām citādi tiktu pārkāptas viņu ekskluzīvās tiesības. Vai arī autori var cedēt savas autortiesības trešām personām, tādējādi nododot īpašumtiesības uz pašu tiesību objektu, parasti pret atlīdzību. Šādas savstarpēji saskaņotas autortiesību licences vai cesija var būt atrunātas vai nu atsevišķos līgumos, vai klauzulās, kas ir daļa no plašākiem līgumiskas vienošanās pasākumiem, piemēram, pakalpojumu, publicēšanas vai izplatīšanas līgumos (11).
29.      Līdzīgi arī šajā lietā, šķiet netiek apstrīdēts, ka fotogrāfs bija paredzējis nodot autortiesības uz fotogrāfijām BT. Lai gan iesniedzējtiesa sniedz tikai ierobežotu informāciju, šķiet, ka šāda nodošana bija vairāku mutisko
vienošanos par fotografēšanas pakalpojumiem, kas noslēgti starp šīm abām pusēm, daļa. Minētajās vienošanās fotogrāfs apņēmās ne vien uzņemt šīs fotogrāfijas, bet arī nodot tās BT. Attiecīgo autortiesību nodošana bija pēdējā minētā pienākuma blakusaspekts. Patiešām, bez jebkādas formas licences vai šo autortiesību cedēšanas BT nevarētu likumīgi izmantot fotogrāfijas (publicējot tās pārdošanas piedāvājumos platformā eBay) Vācijā.
30.      Šīs vienošanās par autortiesībām precīza juridiskā kvalificēšana joprojām ir neskaidra. Lai gan iesniedzējtiesa norāda, ka fotogrāfs cedēja attiecīgās autortiesības BT, BT apgalvo, ka viņš faktiski piešķīra viņai ekskluzīvu licenci attiecībā uz šīm autortiesībām. Otrā veida kvalificēšana šķiet vairāk atbilstoša Vācijas Autortiesību likumam, kas aizliedz autoriem cedēt savas (Vācijas) autortiesības kā tādas, bet ļauj viņiem nodot attiecīgā “darba” “lietošanas tiesības” ar šādu ekskluzīvu licenci. Tomēr šāda licence licenciātam ļauj izmantot “darbu”, izslēdzot visus pārējos, tostarp autorus, un tādējādi rada sekas, kas ir funkcionāli līdzvērtīgas cedēšanas sekām (12). Tādēļ neaplūkošu sīkāk šo nošķīrumu (kas katrā ziņā šajā juridiskajā analīzē nav noteicošais).
31.      Pēc šā skaidrojuma jānorāda, ka valstu tiesību sistēmās parasti tiek noteikti konkrēti ierobežojumi attiecībā uz līgumisku licencēšanu un/vai autortiesību cedēšanu. It īpaši tās bieži nosaka noteiktas prasības attiecībā uz formu, piemēram, prasību, ka licencei jābūt piešķirtai vai cedēšanai veiktai ar rakstisku dokumentu (13).
32.      Tomēr grūtības rodas, ja šādi darījumi notiek pārrobežu kontekstā. Šādās situācijās dažādu ar darījumu saistīto valstu tiesību akti var noteikt atšķirīgas vai pat pretrunīgas prasības. Tieši tā tas ir šajā lietā. Strīdīgais darījums ir saistīts it īpaši ar Polijas tiesību aktiem (saskaņā ar fotogrāfa pastāvīgo mītnesvietu un attiecīgo “darbu” izcelsmes vietu) un ar Vācijas tiesību aktiem (saskaņā ar BT pastāvīgo mītnesvietu un autortiesību izmantošanas vietu). Kamēr
Polijas tiesību akti paredz rakstisku formu, Vācijas tiesību akti, kā norāda iesniedzējtiesa, to neparedz.
33.      Šis tiesību kolīzijas jautājums ir pamatā pārkāpuma tiesvedībai, ko BT ierosinājusi iesniedzējtiesā. Minētajā lietā IU apgalvo, ka ekskluzīvā līgumiskā licence attiecībā uz autortiesībām, ar kuru BT pamato savu prasību, saskaņā ar Polijas tiesību aktiem ir formāli spēkā neesoša (jo starp viņu un fotogrāfu šajā jautājumā nebija rakstiskas vienošanās). Ja nav spēkā esošas licences vai šo autortiesību cesijas, pēc IU domām, BT vispār nav tiesību celt prasību. Turpretim BT, pamatojoties uz Vācijas tiesību aktiem, apgalvo, ka minētā licence ir spēkā un ka tādējādi viņai ir tiesības īstenot attiecīgās autortiesības.
34.      Šādos apstākļos izšķirošais jautājums ir par to, kurus no konkurējošajiem valsts tiesību aktiem iesniedzējtiesai būtu jāpiemēro, lai noteiktu, vai attiecīgā ekskluzīvā līgumiskā licence ir formāli spēkā, un, attiecīgi, vai BT ir tiesības celt prasību par pārkāpumu pret trešo personu, piemēram, IU. Šis jautājums ir jāatrisina, ņemot vērā attiecīgās kolīziju normas, kurām tagad pievērsīšos.
B.      Tiesību akti, kas piemērojami līgumiskas licences vai autortiesību cedēšanas formālajai spēkā esībai saskaņā ar attiecīgajām kolīziju normām
35.      Ja autortiesību licences vai cesijas iespējamais saņēmējs (piemēram, BT) ierosina pārkāpuma tiesvedību dalībvalsts tiesā pret trešo personu (piemēram, IU), nav vienas vienīgas kolīziju normas, kas noteiktu konkrētu materiālo tiesību aktu, kurš būtu jāievēro attiecībā uz visiem jautājumiem, kas var tikt izvirzīti šādā lietā. Gluži pretēji, atkarībā no konkrētā(-o) jautājuma(-u) rakstura nozīmīgas var būt dažādas kolīziju normas apvienojumā ar dažādām privāttiesībās pazīstamām kategorijām, ar kurām tiek apzīmētas (iespējams) atšķirīgas materiālās tiesības (1) (14). Tādējādi, lai noteiktu attiecīgās normas, kas ir nozīmīgas attiecībā uz līgumiskas licences vai autortiesību cedēšanas formālo spēkā esību, un galu galā piemērojamos tiesību aktus, ir būtiski pareizi kvalificēt šo jautājumu, proti, noteikt, kurā kategorijā tas pienācīgi iekļaujas (2).
1.      “Konkurējošas” tiesību kolīziju normas
36.      Kā norādīts iepriekšējā punktā, pārkāpuma tiesvedībā dalībvalsts tiesā ir piemērojamas dažādas tiesību kolīziju normas attiecībā uz jautājumiem, kas saistīti ar ārpuslīgumisko atbildību (a), licences vai cesijas līgumu (b) un autortiesībām kā tādām (c).
a)      Ārpuslīgumiskā atbildība
37.      Pirmkārt, Romas II regulā paredzētajām tiesību kolīziju normām ir nozīme (15) attiecībā uz jautājumiem (kas tiek uzskatīti par tādiem), kuri attiecas uz varbūtējā pārkāpēja iespējamo ārpuslīgumisko atbildību (vai, izmantojot šīs regulas formulējumu, “ārpuslīgumiskās saistības”) pret prasītāju (16). Saskaņā ar minētās regulas 15. pantu šādus “ārpuslīgumiskās atbildības” jautājumus reglamentē tiesību akti, kas piemērojami “ārpuslīgumiskām saistībām”.
38.      Saskaņā ar Romas II regulas 8. pantu tiesību akti, kas piemērojami “ārpuslīgumiskām saistībām”, kuras izriet no intelektuālā īpašuma tiesību, tostarp autortiesību, pārkāpuma (17), ir “tās valsts tiesību akti, kurā tiek prasīta aizsardzība” (jeb lex loci protectionis) (18).
39.      Attiecīgi, ja līgumiskas licences vai autortiesību cesijas formālā spēkā esība būtu jāuzskata par tādu, uz kuru attiecas “ārpuslīgumiska atbildība”, šo jautājumu pamatlietā reglamentētu Vācijas tiesību akti saskaņā ar Romas II regulas 8. pantu, lasot to kopsakarā ar tās 15. pantu, jo BT pieprasa autortiesību aizsardzību attiecībā uz Vāciju.
b)      Līgums
40.      Otrkārt, Romas I regulā paredzētās tiesību kolīziju normas ir būtiskas (19) attiecībā uz jautājumiem (kas tiek uzskatīti par tādiem), kuri attiecas uz “līgumsaistībām”, kas izriet no licences vai cesijas līguma (vai noteikuma), kurš ir saistošs pusēm (20). Saskaņā ar Romas I regulas 12. pantu šādus “līgumiskos” jautājumus reglamentē tiesību akti, kas piemērojami attiecīgajam līgumam (turpmāk tekstā – “lex contractus”).
41.      Saskaņā ar Romas I regulas 3. panta 1. punktu līgumam (tostarp par autortiesību licencēšanu vai cesiju) piemērojamie tiesību akti ir tiesību akti, ko izvēlējušās puses (21).
42.      Ja šādas izvēles nav (kā tas, šķiet, ir šajā gadījumā (22)), Romas I regulas 4. pantā ir paredzēti objektīvi noteikumi, kas izmantojami, lai noteiktu attiecīgajam līgumam piemērojamos tiesību aktus. Šie noteikumi ir diezgan sarežģīti. Šajā lietā pietiek paskaidrot, ka 4. panta 1. punktā ir ietverts izsmeļošs to sasaistošo faktoru saraksts, kas attiecas uz noteiktām līgumu kategorijām. Lai gan līgumi par intelektuālā īpašuma tiesībām kā tādi tajā nav minēti (23), 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts šāds sasaistošs faktors attiecībā uz “pakalpojumu sniegšanas līgumu[-iem]”, kas ir kategorija, kurā acīmredzami ietilpst tādi līgumi kā tie, kas noslēgti starp fotogrāfu un BT (24).
43.      Saskaņā ar minēto tiesību normu šādam līgumam piemērojamie tiesību akti ir “tās valsts tiesību akti, kurā pakalpojumu sniedzējam ir pastāvīgā mītnesvieta”. Pamatlietā, šķiet, nav strīda par to, ka “pakalpojumu sniedzēja”, proti, fotogrāfa, “pastāvīgā mītnesvieta” ir Polijā (25). Tādējādi atbilstošie lex contractus ir Polijas tiesību akti (26).
44.      Tomēr jāpiebilst, ka attiecībā uz dažiem “līgumiskiem jautājumiem” Romas I regulā ir ne tikai minēti lex contractus, atstājot šo jautājumu neatbildētu, bet ir paredzēti kvazimateriāli (jeb “uz rezultātu orientēti”) noteikumi. Minētā akta 11. pantā ir ietverti šādi noteikumi par līguma “formālo spēkā esamību”. Šie noteikumi atšķiras atkarībā no tā, vai puses (vai to pārstāvji) attiecīgā līguma noslēgšanas brīdī atradās vienā un tajā pašā valstī. Šajā ziņā iesniedzējtiesa, šķiet, pieņem, ka BT (vai drīzāk viņas “pārstāvis”, proti, vīrs) un fotogrāfs līgumu noslēgšanas brīdī atradās vienā un tajā pašā valstī, proti, Polijā (un tādējādi līgumi tika noslēgti tur). Tā kā tas ir faktu jautājums, balstīšos uz šo pieņēmumu (27). Šādā gadījumā 11. panta 1. punktā ir paredzēts, ka līgums formāli ir spēkā (tādējādi noteikums ir “uz rezultātu orientēts”), ja tas atbilst formālajām prasībām, ko paredz vai nu i) lex contractus, vai ii) tās valsts tiesību akti, kurā līgums tika noslēgts (vai lex loci contractus). Šajā gadījumā iepriekš izklāstīto iemeslu dēļ abos gadījumos būtu jāpiemēro Polijas tiesību akti.
45.      Attiecīgi, ja līgumiskas licences vai autortiesību cedēšanas formālā spēkā esība būtu jāuzskata par “līgumisku” jautājumu, šo jautājumu pamatlietā reglamentētu Polijas tiesību akti saskaņā ar Romas I regulas 4. un 11. pantu.
c)      Autortiesības kā tādas
46.      Treškārt, tā kā Eiropas Savienības līmenī (28) vai Bernes konvencijā (29) nav attiecīgu tiesību kolīziju normu, jautājumos (kas tiek uzskatīti par tādiem), kuri attiecas uz autortiesībām kā tādām, proti, uz šīs “intelektuālā īpašuma” tiesību raksturīgajām pazīmēm, būtiskas ir dalībvalstu tiesību kolīziju normas (30).
47.      Starp šīm valstu tiesību kolīziju normām pastāv dažas atšķirības. Tomēr, ņemot vērā autortiesību būtību (monopolistiska aizsardzība, ko valsts piešķir, piemērojot savus tiesību aktus, tikai savā teritorijā), šie noteikumi parasti paredz – tāpat kā šajā gadījumā Vācijas tiesību kolīziju normas –, ka šādus “īpašumtiesību” jautājumus (31) reglamentē (arī) lex loci protectionis (32).
48.      Tādējādi, ja jautājums par līgumiskas licences vai autortiesību cedēšanas formālo spēkā esību tiktu uzskatīts par saistītu ar autortiesībām kā tādām, saskaņā ar Vācijas tiesību kolīziju normām šo jautājumu pamatlietā reglamentētu Vācijas tiesību akti, jo BT pieprasa autortiesību aizsardzību Vācijā.
2.      Jautājuma par līgumiskas licences vai autortiesību cedēšanas formālo spēkā esību pareiza kvalificēšana
49.      Ņemot vērā tiesību kolīziju normu daudzveidību, to normu noteikšana, kas ir attiecināmas uz līgumiskas licences vai autortiesību cedēšanas formālo spēkā esību (un galu galā uz to, vai pamatlietā šo jautājumu reglamentē Vācijas vai Polijas tiesību akti), ir atkarīga no šā jautājuma pareizas kvalificēšanas, proti, no tā, vai tas ir uzskatāms par jautājumu, kas attiecas uz “ārpuslīgumisku atbildību”, “līgumu” vai “autortiesībām kā tādām”. Kļūdaina kvalificēšana izraisītu šo noteikumu nepareizu interpretāciju un neatbilstošu materiālo tiesību piemērošanu (33).
50.      Lai veiktu šo kvalifikāciju, “ārpuslīgumiskas atbildības” un “līguma” kategoriju tvērums ir jādefinē autonomi, ņemot vērā Romas I un Romas II regulu mērķus, it īpaši nepieciešamību nodrošināt tiesisko drošību attiecībā uz piemērojamajām tiesībām un “tiesvedības iznākuma paredzamību” (34). Ja tas tā nebūtu, konkrētā jautājuma kvalifikācija (un tādējādi šo aktu iespējamā piemērošana) varētu atšķirties atkarībā no tiesas, kurā celta prasība (35). Turklāt atlikušās kategorijas, proti, tā, kas attiecas uz autortiesībām kā tādām, tvērums ir attiecīgi jāierobežo valstu tiesību kolīziju sistēmās. Patiesi, šīm dažādajām kategorijām nevajadzētu pārklāties. Ja viens jautājums vienlaikus ietilptu divās kategorijās, rezultāts varētu būt dažādu, iespējami pretrunīgu materiālo tiesību vienlaicīga piemērošana. Šāds rezultāts apdraudētu pašu tiesību kolīziju normu funkciju un liegtu Romas I un Romas II regulām to lietderīgo iedarbību.
51.      Turpmāk vispirms izskaidrošu, kāpēc līgumiskas licences vai autortiesību cedēšanas formālā spēkā esība nav saistīta ar “ārpuslīgumisku atbildību” (a). Tad izklāstīšu iemeslus, kāpēc, neraugoties uz noteiktām grūtībām, šis jautājums nebūtu jāklasificē kā “īpašumtiesību” jautājums, bet gan kā “līgumisks” jautājums (b).
a)      Līgumiskas licences vai autortiesību cedēšanas formālā spēkā esība nav saistīta ar “ārpuslīgumisku atbildību”
52.      Viens ir skaidrs. Kā norāda Komisija, jautājums par līgumiskas licences vai autortiesību cedēšanas formālo spēkā esību – pat ja tas rodas pārkāpuma tiesvedībā – neattiecas uz “ārpuslīgumisku atbildību”. Tādējādi Romas II regulā paredzētajām tiesību kolīziju normām nav nozīmes.
53.      Patiesībā pēc būtības nav nekādas saiknes starp šo jautājumu un (iespējamā) pārkāpēja (iespējamo) atbildību. Acīmredzot, ja nav spēkā esošas līgumiskas licences vai attiecīgo autortiesību cesijas, BT vispār var nebūt tiesīga ierosināt tiesvedību pārkāpumu (36). Tomēr jautājums spēkā esošas līgumiskas licences vai attiecīgo autortiesību cesijas ir priekšnosacījums (un tādējādi tiesai, kas izskata lietu, tas loģiski ir jāatrisina) jebkādai diskusijai par to, vai atbildētājs ir pārkāpis autortiesības (37). To, ka starp šo jautājumu un saistībām nav materiālas saiknes, parāda arī tas, ka līgumiskas licences vai cedēšanas spēkā esība var rasties pilnīgi atšķirīgos procesuālos kontekstos (piemēram, procedūrās, kuru priekšmets ir īpašumtiesību noteikšana, autortiesību licences vai cesijas līguma spēkā esība utt.).
54.      Šajā kontekstā ir kļūdains BT arguments, ka šim spēkā esības jautājumam tomēr būtu jāietilpst “ārpuslīgumiskās atbildības” kategorijā, ja tas rodas pārkāpuma tiesvedībā, jo tiesai, kurā celta prasība, būtu vienkāršāk izskatīt visu tiesvedību saskaņā ar Romas II regulas 8. panta 1. punktā noteiktajām vienīgajām materiālajām tiesībām. Saskaņā ar vispārējiem tiesību kolīziju kvalifikācijas principiem, kas apkopoti šo secinājumu 35. punktā, tiesību kolīziju normām un tādējādi tiesību aktiem, kas reglamentē konkrētu jautājumu, vajadzētu būt atkarīgiem no šī jautājuma rakstura, nevis no procesuālā konteksta, kurā tas ir uzdots. Šāda pieeja radītu risku, ka, piemēram, konkrēta līgumiska licence vai cedēšana tiktu uzskatīta par spēkā esošu saskaņā ar vienu materiālo tiesību normu kopumu, ja tā tiek apstrīdēta pārkāpuma tiesvedībā, bet par spēkā neesošu saskaņā ar citu materiālo tiesību normu kopumu tiesvedībā par īpašumtiesību noteikšanu (vai pretprasībā par cedēšanas spēkā neesību utt.), un otrādi. Šāds iznākums nebūtu saderīgs ar tiesiskās drošības un paredzamības mērķiem, kas ir Romas I un Romas II regulu pamatā (38).
b)      Līgumiskas licences vai autortiesību cedēšanas formālā spēkā esība nav “īpašumtiesību”, bet gan “līgumisks” jautājums
55.      Vēl ir jānosaka, vai līgumiskas licences vai cedēšanas formālās spēkā esības jautājums ir kvalificējams par pēc būtības “līgumisku” vai “īpašumtiesību” jautājumu. Šis jautājums prasa plašāku izskaidrojumu, it īpaši tādēļ, ka tas ir radījis atšķirīgus viedokļus valstu tiesu praksē un zinātniskajā literatūrā.
56.      Parasti attiecībā uz šādiem ar autortiesībām saistītiem līgumiskiem pasākumiem vienmēr ir skaidri jānošķir “īpašumtiesību” un “līgumiskie” jautājumi. Jautājumi par attiecīgajām autortiesībām “kā tādām” vienmēr būtu jāatstāj to tiesību aktu ziņā, kas reglamentē šīs tiesības, kā noteikts saskaņā ar valsts tiesību kolīziju normām (parasti tie ir lex loci protectionis), neatkarīgi no tā, kādi tiesību akti ir piemērojami pamatā esošajam līgumam saskaņā ar Romas I regulu. Šāda sadalījuma klasifikācija ir pamatota – papildus šo secinājumu 49. punktā norādītajiem iemesliem – ar politikas apsvērumiem, proti, lai gan pusēm saskaņā ar minēto regulu vajadzētu būt tiesībām brīvi izvēlēties tiesību aktus, kas piemērojami to “līgumiskajām saistībām”, tām tomēr nevajadzētu būt iespējai to darīt attiecībā uz pašu autortiesību raksturīgajām īpašībām (39).
57.      “Īpašumtiesību” kategorija neapšaubāmi ietver galveno jautājumu par attiecīgo autortiesību nododamību, t. i., vai sākotnējais īpašnieks (autors) šīs tiesības vispār var nodot citai personai, it īpaši uz līguma pamata.  Patiešām, nododamība (un tās apjoms) ir attiecīgo tiesību raksturīga iezīme. Tādējādi autortiesību licenci var piešķirt vai cedēšanu veikt uz līguma pamata tikai tad, ja to atļauj tiesību akti, kas reglamentē attiecīgās tiesības, neatkarīgi no līgumam piemērojamajiem tiesību aktiem (40).
58.      Turpretī, ja (un ciktāl) autortiesības reglamentējošie tiesību akti atļauj to nodošanu uz līguma pamata (kā tas ir šajā gadījumā, jo, lai gan Vācijas tiesību akti izslēdz autortiesību cedēšanu, tie tomēr atļauj ekskluzīvas licences, piemēram, kāda ir šajā gadījumā), turpmākais jautājums par to, vai līgumiskai licencei vai šo autortiesību cesijai ir jāatbilst noteiktām formas prasībām (tostarp – šajā gadījumā – prasībai par rakstisku dokumentu), būtībā attiecas nevis uz tiesībām “kā tādām”, bet uz pamatā esošo līgumu (41).
59.      Patiesībā šīs prasības neizriet no autortiesību būtības. Tās drīzāk ir noteiktas, lai aizsargātu autoru, kuru bieži uzskata par vājāko pusi līgumos, kas saistīti ar autortiesībām (pretstatā starpniekiem, piemēram, izdevējiem). Konkrēti, šīs prasības ir paredzētas, lai nodrošinātu autora apzinātu piekrišanu jebkurai no šāda līguma izrietošai saistībai licencēt vai cedēt savas autortiesības, kā arī pārredzamību attiecībā uz jebkuras šādas saistības precīzo saturu (42).
60.      Tāpēc nav pārsteidzoši, ka šādas prasības bieži tiek noteiktas, jo pretējā gadījumā attiecīgais licences vai cesijas līgums (vai līguma noteikums) nav spēkā (kā tas ir, piemēram, saskaņā ar Polijas Autortiesību likuma 53. pantu). Šādos apstākļos tās acīmredzami attiecas uz šī līguma (vai noteikuma) “formālu spēkā esību” Romas I regulas 11. panta izpratnē (43). Pat ja šīs prasības ir formulētas kā pierādījumi (piemēram, ja ir vajadzīgs rakstisks dokuments kā vienīgais pieņemamais pierādījums šādai līgumiskai licencei vai cesijai), to praktiskā ietekme ir salīdzināma, proti, licences vai cesiju, ko nevar konstatēt, nevar arī īstenot (44). Tādējādi jautājuma būtība būtiski neatšķiras, un joprojām ir piemērojami Romas I regulas noteikumi (konkrēti 18. panta 2. punkts, kurā ir atsauce uz 11. pantu) (45). Rezumējot, neatkarīgi no šo prasību (forma vai pierādījumi) precīzā rakstura valsts tiesību aktos tās pēc savas būtības attiecas uz “līgumsaistībām” (to spēkā esību vai pierādījumu), kas saista puses.
61.      To, ka šādas prasības attiecībā uz formu neattiecas uz autortiesībām “kā tādām”, bet gan uz līgumu, ar kuru tiesības tiek licencētas vai cedētas, vēl vairāk apstiprina fakts, ka līdzīgas prasības sastopamas valstu tiesību sistēmās attiecībā uz līgumiem un klauzulām par dažādiem jautājumiem (piemēram, attiecībā uz nekonkurēšanas klauzulām darba līgumos, starptautiskajiem tiesas izvēles līgumiem utt.) (46), parasti ar līdzīgiem aizsardzības mērķiem. Fakts, ka šajā lietā šādas prasības attiecas uz līgumiem par autortiesībām, nemaina to raksturīgo “līgumisko” raksturu (47).
62.      Šī interpretācija netiek apšaubīta ne BT, ne Komisijas izvirzītajos argumentos. Šo ieinteresēto personu ieskatā būtu jānošķir i) licences vai cesijas līguma formālā spēkā esība no ii) autortiesību “nodošanas akta” formālās spēkā esamības (48). Pirmā kategorija patiešām ir “līgumisks jautājums” (jo tas attiecas tikai uz “līgumiskajām saistībām”, kas saista līgumslēdzējus), savukārt otrā ir “īpašumtiesību jautājums” (jo autortiesību nodošana pati par sevi ietekmē trešās personas). Turklāt, tā kā pamatlietā strīds ir nevis starp līgumslēdzējām pusēm, bet starp vienu no šīm pusēm un trešo personu, nozīme ir tikai pēdējam aspektam. Patiešām, jautājums faktiski ir par to, vai BT tika nodotas īpašumtiesības uz autortiesībām un vai tādējādi viņa var celt prasību par šo tiesību izpildi pret trešo personu.
Attiecīgi būtu jāpiemēro formālās prasības, kas šajā ziņā noteiktas lex loci protectionis (šajā gadījumā – Vācijas tiesību aktos) (49).
63.      Manuprāt, šāds argumentācijas virziens balstās uz neskaidrību par apspriežamā jautājuma būtību. Lai saprastu šo kļūdu, ir nepieciešams sīkāks skaidrojums.
64.      BT un Komisijas ierosinātais nošķīrums starp “līguma formālo spēkā esību” un “nodošanas akta formālo spēkā esību”, ko būtiski ietekmē Vācijas privāttiesības (50) (un kas atšķirīgu tiesību paražu juristiem sākotnēji var šķist mulsinoši), manuprāt, attiecas uz to, ko citās tiesību sistēmās parasti saprot kā nošķīrumu starp i) līgumiskas licences vai intelektuālā īpašuma cesijas spēkā esību un ii) šīs licences vai cesijas izvirzāmību pret trešām personām.
65.      Konkrētāk, tiklīdz starp divām personām ir noslēgts spēkā esošs cesijas vai ekskluzīvas licencēšanas līgums par intelektuālā īpašuma tiesībām, var rasties atsevišķs jautājums par to, vai cesionārs vai licenciāts var atsaukties uz šo tiesību nodošanu (vai, citiem vārdiem sakot, uz šā līguma sekām) attiecībā pret trešajām personām tostarp pārkāpuma tiesvedībā (kā to darīja BT attiecībā uz IU). Dažās tiesību sistēmās tas ir iespējams tikai tad, kad ir izpildītas noteiktas formalitātes, parasti attiecīgās licences vai cesijas reģistrēšana īpašā publiskā reģistrā. Šajā posmā vēlos uzsvērt, ka, neskatoties uz to, ka minētās formalitātes parasti netiek piemērotas attiecībā uz autortiesību līgumisko nodošanu (51), tās būtiski atšķiras no prasībām attiecībā uz formu, kas tiek apspriestas šajā lietā. Šīs formalitātes būtībā ir administratīvi pasākumi, kuri nav saistīti ar līgumu un kuros iesaistītas publiskas iestādes, un kuri tiek noteikti nevis tādēļ, lai aizsargātu līgumslēdzējas puses (vienu no līgumslēdzējām pusēm), bet gan tādēļ, lai nodrošinātu publiskumu, informētību un pārredzamību un, galu galā, tiesisko noteiktību attiecībā uz intelektuālā īpašuma statusu sabiedrības interesēs. Acīmredzot šis konkrētais jautājums par izvirzāmību pret trešām personām (ieskaitot šo formalitāšu iespējamo piemērošanu) ir būtībā “īpašumtiesību” jautājums. Tas attiecas uz autortiesību raksturīgo erga omnes iezīmi (52).
66.      Tomēr pamatlietā izvirzītais jautājums būtībā nav saistīts ar šo jautājumu par izvirzāmību pret trešām personām. IU neapstrīd, ka principā saskaņā ar Vācijas tiesību aktiem pret trešām personām, tostarp pārkāpuma tiesvedībā, var atsaukties uz ekskluzīvu līgumisko licenci par autortiesībām, neparedzot šajā sakarā nekādas formalitātes. Drīzāk, kā atceros, IU apstrīd pašas derīgas līgumiskās licences pastāvēšanu starp fotogrāfu un BT (bez kuras BT nebūtu tiesību celt prasību), pamatojoties uz iepriekš apspriesto formas prasību iespējamo neievērošanu. Iepriekš minēto iemeslu dēļ šis jautājums un šīs prasības ir tieši saistītas ar līgumiem starp BT un fotogrāfu (53).
Protams, ja starp pusēm nav spēkā esoša licences vai cesijas līguma (vai klauzulas), nav iespējams, ka notiktu autortiesību nodošana, uz kuru varētu atsaukties pret trešo personu. Tomēr šis spēkā esības jautājums ir priekšnoteikums jebkurai diskusijai par izvirzāmību pret trešajām personām. Tas, ka šī trešā persona, kas vēlas izvairīties no pārkāpuma tiesvedības, ir izvirzījusi šo (ne)esību kā aizstāvības pamatu, nemaina tā “līgumisko” raksturu. Vēlreiz jāatgādina, ka juridiskā jautājuma kvalificēšana ir atkarīga no tā objektīvā rakstura, nevis no tās puses identitātes, kura uz to atsaucas (54).
67.      Manis ierosinātā interpretācija, saskaņā ar kuru jautājums par līgumiskas licences vai autortiesību cesijas formālo spēkā esību būtu jākvalificē kā “līgumisks” un tādējādi uz to būtu jāattiecina Romas I regulā, it īpaši tās 11. pantā, paredzētās tiesību kolīziju normas, atbilst šajā regulā izvirzītajam tiesiskās drošības un paredzamības mērķim.
68.      Patiešām, šāda interpretācija atvieglo pārrobežu darījumus, kas saistīti ar autortiesībām. Saskaņā ar 11. pantu līgumiska licence vai autortiesību cesija parasti (55) tiks uzskatīta par spēkā esošu un iedarbīgu, ja tā atbilst vai nu lex contractus, vai lex loci contractus prasībām. Tas garantē pusēm tiesisko drošību attiecībā uz to līgumu (formālo) spēkā esību un iedarbīgumu, it īpaši gadījumos, kad tie attiecas uz vairākām valstu autortiesībām, kuras regulē tikpat daudz valstu tiesību aktu, proti, pusēm nav jābaidās, ka to darījums varētu būt (daļēji vai pilnīgi) neiedarbīgs, jo nav izpildītas dažādās prasības, kas var būt noteiktas šādos valsts tiesību aktos.
69.      Turpretī BT un Komisijas pieeja nozīmētu, ka pusēm būtu jāievēro gan lex contractus un/vai lex loci contractus noteiktās prasības par formu (kā paredzēts Romas I regulas 11. pantā), gan prasības, kas paredzētas tiesību aktos, kuri reglamentē tiesības kā tādas (vai likumos, ja līgums attiecas uz vairākām valsts autortiesībām). Šāda pieeja palielinātu risku, ka līgumi par autortiesībām varētu būt spēkā neesoši formāla trūkuma dēļ, tādējādi atņemot 11. pantam lielu daļu no tā lietderīgās iedarbības attiecībā uz šo līgumu kategoriju (56).
70.      Visbeidzot, saprotu, ka apspriestā jautājuma kvalificēšana par “īpašumtiesību” jautājumu dažkārt ir pamatota nevis ar šā jautājuma objektīvo būtību, bet gan bažām, ka pretējā gadījumā puses varētu “izvairīties” no prasībām attiecībā uz formu, kas noteiktas tiesību aktos, kuri reglamentē autortiesības (atkal, parasti tie ir lex loci protectionis), kaut gan valstis šīs prasības bieži uzskata par īpaši svarīgām, ņemot vērā to mērķi aizsargāt autoru.  Šīs bažas atspoguļo iespēju, ka puses saskaņā ar Romas I regulas 11. pantu varētu apiet šīs prasības, kā tiesību aktus, kas reglamentē to līgumu, izvēloties liberālākus tiesību aktus.
71.      Tomēr šīs bažas nav raksturīgas tikai attiecībā uz līgumiem, kas saistīti ar autortiesībām. Tās rodas ikreiz, kad valstu tiesību akti noteiktiem līgumiem vai klauzulām piemēro prasības attiecībā uz formu. Šajā ziņā jānorāda, ka Savienības likumdevējs, labi apzinoties nozīmi, kādu valstu likumdevēji var piešķirt minētajām prasībām, saskaņā ar Romas I regulas 11. pantu izvēlējās dot priekšroku līgumu formālajai spēkā esībai, nevis šo prasību stingrai piemērošanai, lai nodrošinātu tiesisko noteiktību pusēm saskaņā ar Romas I regulas vispārējiem mērķiem (57).
72.      Tā kā nav īpašu noteikumu par pretējo, neredzu iemeslu, kāpēc attiecībā uz līgumiem, kas saistīti ar intelektuālā īpašuma tiesībām, būtu jāizslēdz Romas I regulas 11. pants un tajā nostiprinātā politikas izvēle, mākslīgi (pār)kvalificējot šajos secinājumos aplūkotās prasības par “īpašumtiesību” jautājumu. Tas, vai politikas ziņā būtu vēlams, lai vienmēr būtu piemērojamas lex loci protectionis noteiktās formālās prasības, paredzot, ka pretējā gadījumā līgums tiktu atzīts par spēkā neesošu, ir jāizvērtē Savienības likumdevējam. Ja likumdevējs uzskatītu, ka šāda pieeja ir pamatota, tas varētu attiecīgi grozīt 11. pantu, piemēram, ieviešot īpašus noteikumus, kas pielāgoti līgumiem par intelektuālā īpašuma tiesībām (58).
73.      Katrā ziņā Romas I regulā tās pašreizējā redakcijā jau ir iekļauti mehānismi, lai ņemtu vērā šos apsvērumus. It īpaši minētās regulas 9. pantā tiesai, kas izskata strīdu, ir atstāta zināma rīcības brīvība, lai, neraugoties uz tiesību aktiem, kas reglamentē līgumu saskaņā ar minētās regulas parastajiem noteikumiem, piemērotu “prevalējošas imperatīvās normas” (jeb lois de police), kas paredzētas tās tiesību aktos (9. panta 2. punkts) vai “tās valsts prevalējošās imperatīvās normas, kurā līgumā noteiktās saistības ir jāpilda vai ir izpildītas” (9. panta 3. punkts).
74.      Tādējādi, ciktāl attiecīgā valsts tiesību aktos, kas reglamentē autortiesības, paredzētās formālās prasības uzskata par pietiekami “būtiskām”, lai tās varētu kvalificēt par prevalējošām imperatīvām normām (turpmāk tekstā – “loi de police”) (59), un ar nosacījumu, ka šie tiesību akti sakrīt ar i) tiesas atrašanās valsts tiesību aktiem vai ii) tās valsts tiesību aktiem, kurā ir jāizpilda līgumsaistības (60), šos noteikumus var izpildīt (un līgumu var uzskatīt par spēkā neesošu formālu iemeslu dēļ) neatkarīgi no Romas I regulas 11. pantā paredzētajiem noteikumiem (61). Tomēr šis vērtējums noteikti jāveic katrā atsevišķā gadījumā (62).
75.      Tā kā pamatlietā jautājums par ekskluzīvās līgumiskās licences, uz kuru atsaucas BT, formālo spēkā esību pēc būtības ir “līgumisks”, ir piemērojamas Romas I regulā paredzētās tiesību kolīziju normas. Saskaņā ar regulas 11. pantu pamatā esošie līgumi formāli var būt spēkā neesoši, jo tie neatbilst Polijas tiesību aktos noteiktajām formas prasībām. Tādējādi, ja nav spēkā esošas licences vai autortiesību cesijas par labu BT, viņai var nebūt tiesību vērsties iesniedzējtiesā, kā apgalvo IU. Tomēr tas būtu jāpārbauda minētajai tiesai (63).
V.      Secinājumi
76.      Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Oberlandesgericht Düsseldorf (Federālās zemes Augstākā tiesa Diseldorfā, Vācija) uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 593/2008 (2008. gada 17. jūnijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām, 1. panta 1. punkts, 10. pants, 11. pants un 18. panta 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tiesību kolīziju situācijā jautājumu par iespējamām prasībām attiecībā uz formu, kādām jāatbilst līgumiskai licencei vai autortiesību cesijai, lai to varētu uzskatīt par spēkā esošu vai pierādītu, reglamentē materiālās tiesības, kas paredzētas minētajos regulā paredzētajos noteikumos.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
i Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.
2      Sīkāku informāciju skat. šo secinājumu 25.–34. punktā.
3      Eiropas Parlamenta un Padomes regula (2008. gada 17. jūnijs) (OV 2008, L 177, 6. lpp.).
4      Eiropas Parlamenta un Padomes regula (2007. gada 11. jūlijs) (OV 2007, L 199, 40. lpp.).
5      Vismaz ne tolaik (skat. šo secinājumu 63. zemsvītras piezīmi). Tāpat netika noslēgts nekāda
vienošanās par tiesību aktiem, kas piemērojami fotogrāfa nolīgšanai vai autortiesību nodošanai.
6      Skat. it īpaši Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2001/29/EK (2001. gada 22. maijs) par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (OV 2001, L 167, 10. lpp.; turpmāk – InfoSoc direktīva).
7      It īpaši “darbs” ir aizsargāts tikai tad, ja tas ir “oriģināls” (šajā ziņā skat. Bernes konvencijas 2. panta 3. punktu un 14.bis panta 1. punktu, kā arī spriedumu, 2009. gada 16. jūlijs, Infopaq International (C‑5/08, EU:C:2009:465, 37. punkts).
8      Skat., pirmkārt, Bernes konvencijas 9.–14.ter pantu un InfoSoc direktīvas 2.–4. pantu un, otrkārt, Bernes konvencijas 6.bis pantu.
9      Skat. Bernes konvencijas 5. panta 2. punktu un spriedumu, 2015. gada 22. janvāris, Hejduk (C‑441/13, EU:C:2015:28, 22. punkts un tajā minētā judikatūra).
10      Un, iespējams, arī citās valstīs saskaņā ar to attiecīgajiem tiesību aktiem. Tomēr BT iesniedzējtiesā neizvirza prasības par šīm citu valstu autortiesībām. Tāpēc tās nav būtiskas pamatlietā.
11      Skat. arī Guibault, L., Hugenholtz, P. B., van Eechoud, M. M. M., van Gompel, S. J., un Helberger, N., The Recasting of Copyright & Related Rights for the Knowledge Economy, Informācijas tiesību institūts, Amsterdamas Universitāte, Nīderlande, 2006, 3.2.1. un 3.2.2. punkts, un Fawcett, J. J., un Torremans, P., Intellectual Property and Private International Law, Oxford Private International Law Series, 3. izd., 2024, 14.01. un 14.02., 14.14. un 14.107., un 14.108. punkts.
12      Sal. ar Vācijas Autortiesību likuma 29. panta 1. un 2. punktu. Skat. arī Guibault, L., Hugenholtz, P. B., et al., 11. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 3.2.2. punkts.
13      Turklāt šie tiesību akti dažkārt paredz, ka katra attiecīgā klauzula jāparaksta autoram, ka tajā jābūt skaidri norādītām attiecīgajām tiesībām, kā arī licences vai cedēšanas tvērumam un termiņam utt. Skat., piemēram, code de la propriété intellectuelle (Intelektuālā īpašuma kodekss) L‑131–2. un
L‑131–3. pantu Francijā; Copyright, Designs and Patents Act 1988 (1988. gada Autortiesību, dizainparaugu un patentu likums) 90. panta 3. punktu Apvienotajā Karalistē. Vispārīgi attiecībā uz valstu tiesību salīdzinošo analīzi šajā ziņā skat. Guibault, L., Hugenholtz, P. B., u.c., 11. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, un Kono, T. (red.), Intellectual Property and Private International Law: Comparative Perspectives, Hart Publishing, Oksforda, 2012.
14      Šajā ziņā skat. spriedumus, 2016. gada 21. janvāris, ERGO Insurance un
Gjensidige Baltic (C‑359/14 un C‑475/14, EU:C:2016:40, 47.–62. punkts) un 2016. gada 28. jūlijs, Verein für Konsumenteninformation (C‑191/15, EU:C:2016:612, 35.–60. punkts). Skat. arī ģenerāladvokāta H. Saugmandsgora Ēes [H. Saugmandsgaard Øe] secinājumus lietā Verein für Konsumenteninformation (C‑191/15, EU:C:2016:388, 51. punkts); Fawcett, J. J., un Torremans, P., 11. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 14.15., 14.46. un 14.17. punkts un 15.09. un 15.32.–15.35. punkts, kā arī Plender, R., un Wilderspin, M., The European Private International Law of Obligations, Sweet & Maxwell, 4. izdevums, Londona, 2015, 2‑069.–2‑075. un 22–041.–22–047. punkts. No tā izriet, ka tiesai bieži vien vienā tiesvedībā ir jāpiemēro dažādi materiālie tiesību akti.
15      Patiesi, “ārpuslīgumiskas saistības” (attiecībā uz šo jēdzienu skat. spriedumu, 2016. gada 21. janvāris, ERGO Insurance un Gjensidige Baltic,  C‑359/14 un C‑475/14, EU:C:2016:40, 46. punkts), kas izriet no intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumiem, ietilpst jēdzienā “civillietas un komerclietas” Romas II regulas 1. panta 1. punkta izpratnē (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2022. gada 8. septembris, IRnova, C‑399/21, EU:C:2022:648, 30. punkts). Turklāt šīs “saistības” nav izslēgtas no minētās regulas piemērošanas jomas saskaņā ar tās 1. panta 2. punktu.
16      Šajā ziņā skat. Romas II regulas 1. panta 1. punktu un 15. pantu. Pēdējā minētā norma norāda, ka šajā kategorijā ietilpst it īpaši tādi jautājumi kā atbildības pamats un apjoms, atbrīvojuma no atbildības pamati, kaitējuma esība, raksturs un novērtējums vai prasītais tiesiskās aizsardzības līdzeklis (utt.).
17      Šajā ziņā skat. Romas II regulas 26. apsvērumu.
18      Skat. Romas II regulas 26. apsvērumu. Šāda kolīziju norma atbilst Bernes konvencijas 5. panta 2. punktam, kura attiecīgajās daļās ir paredzēts, ka “aizsardzības apjomu, tāpat kā aizsardzības līdzekļus, kas tiek nodrošināti autoram, lai aizsargātu viņa tiesības, regulē tikai tās valsts likumdošanas akti, kurā aizsardzība tiek pieprasīta”.
19      Patiesi, uz “līgumsaistībām” (attiecībā uz šo jēdzienu skat. spriedumu, 2016. gada 21. janvāris, ERGO Insurance un Gjensidige Baltic, C‑359/14 un C‑475/14, EU:C:2016:40, 44. punkts), kas izriet no autortiesību licences vai cesijas līguma, attiecas jēdziens “civillietas un komerclietas” Romas I regulas 1. panta 1. punkta izpratnē (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2022. gada 8. septembris, IRnova, C‑399/21, EU:C:2022:648, 30. punkts). Turklāt šīs “līgumiskās saistības” nav izslēgtas no šīs regulas piemērošanas jomas saskaņā ar tās 1. panta 2. punktu.
20      Šajā ziņā skat. Romas I regulas 1. pantu un 10., 11. un 12. pantu. It īpaši no tās 10., 11. un 12. panta izriet, ka šī kategorija it īpaši ietver tādus jautājumus kā šo “pienākumu (gan materiālo, gan formālo) spēkā esība”, to interpretācija, izpilde, to pārkāpuma sekas (utt.).
21      Tā kā Tiesa šo jautājumu ir skārusi tiesas sēdē, vēlos uzsvērt, ka šī izvēles iespēja nekādā ziņā nav pretrunā Bernes konvencijai. Papildus tam, ka Bernes konvencijā nav ietverti noteikumi par līgumiem, kas saistīti ar autortiesībām, šīs konvencijas 5. panta 2. punktā paredzētā tiesību “aizsardzība” netiek ietekmēta, ja šīs tiesības ir līguma priekšmets, kuru pēc pušu izvēles reglamentē tiesību akti, kas atšķiras no lex loci protectionis (skat. arī Fawcett, J. J., un Torremans, P., 11. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 14.41. punkts, un Raynard, J., Droit d’auteur et conflits de loi: essai sur la nature juridique du droit d’auteur, Litec, Parīze, 1990, 526. un 527. lpp.).
22      Skat. šo secinājumu 5. zemsvītras piezīmi.
23      Šāds īpašs noteikums bija iekļauts 2005. gada 15. decembra priekšlikuma Eiropas Parlamenta un Padomes regulai par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Roma I) (COM(2005) 0650 galīgā redakcija) 4. panta 1. punkta f) apakšpunktā. Tomēr šis noteikums netika saglabāts regulas galīgajā redakcijā, iespējams, tāpēc, ka līgumi par intelektuālā īpašuma tiesībām praksē ir pārāk daudzveidīgi (skat. šo secinājumu 28. punktu), lai tos varētu pamatoti pakļaut vienam vienīgam sasaistošam faktoram (šajā ziņā skat. ZIŅOJUMU par priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes regulai par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Roma I), 21.11.2007. – (COM(2005) 0650 – C6‑0441/2005 – 2005/0261(COD)), Juridiskā komiteja, 43. grozījums).
24      It īpaši saskaņā ar Tiesas judikatūru jēdziens “pakalpojumu sniegšanas līgums” Romas I regulas 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē attiecas uz jebkuru līgumu, saskaņā ar kuru persona “veic noteiktu darbību” citas personas uzdevumā “par atlīdzību” (skat. it īpaši spriedumu, 2019. gada 3. oktobris, Verein für Konsumenteninformation (C‑272/18, EU:C:2019:827, 46. punkts un tajā minētā judikatūra). Ir skaidrs, ka fotogrāfiju uzņemšana ir “konkrēta darbība”, ko fotogrāfs veic BT uzdevumā “par atlīdzību”.
25      Šajā ziņā Romas I regulas 19. panta 1. punktā attiecīgajā daļā ir noteikts, ka “tādas fiziskas personas, kas veic uzņēmējdarbību, pastāvīgā mītnesvieta ir šīs personas galvenā uzņēmējdarbības vieta”. Šajā gadījumā, domājams, tā būtu iepriekš minētā studija Polijā.
26      Ir saprotams, ka Romas I regulas 4. panta 3. punktā ir paredzēta “izņēmuma klauzula”, saskaņā ar kuru “ja visi lietas apstākļi skaidri liecina, ka līgums ir acīmredzami ciešāk saistīts ar citu valsti, kas nav 1. [..] punktā norādītā valsts, piemēro šīs citas valsts tiesību aktus”. Tomēr neredzu iemeslu, kāpēc šī klauzula būtu jāpiemēro pamatlietā. Patiešām, ņemot vērā lietas apstākļus, attiecīgie līgumi nav “acīmredzami ciešāk saistīti” piemēram, ar Vāciju nekā ar Poliju.
27      Tomēr skat. šo secinājumu 63. zemsvītras piezīmi.
28      Proti, jautājumi, kas attiecas uz autortiesībām kā tādām, neietilpst Romas I un Romas II regulu darbības jomā (šajā ziņā skat. Ziņojumu par Konvenciju par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām, kuru sagatavojuši Milānas Universitātes profesors Mario Giuliano un Parīzes Universitātes profesors Paul Lagarde (OV 1980, C 282, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Giuliano un Lagarde ziņojums”), 10. lpp., un Fawcett, J. J., un Torremans, P., 11. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 14.10. punkts). Turklāt iepriekš minētās Eiropas Savienības direktīvas par autortiesībām šajā sakarā neparedz tiesību kolīziju normas.
29      Šajā ziņā skat. spriedumu, 2005. gada 30. jūnijs, Tod’s un
Tod’s France (C‑28/04, EU:C:2005:418, 32. punkts).
30      Ir vispārpieņemts, ka šajā kategorijā ietilpst tādi jautājumi kā piešķirto prerogatīvu radīšana, spēkā esība, raksturs un apjoms, kā arī to izņēmumi, termiņš utt. Skat. it īpaši Fawcett, J. J., un Torremans, P., 11. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 13.46.–13.74. punkts; Plender, R., un Wilderspin, M., minēts iepriekš, 14. zemsvītras piezīme, 22–001.–22–047. punkts; Basedow, J., “Article 3.102: Lex protectionis” no: Basedow, J., et al. (red.), Conflict of Laws in intellectual Property – The CLIP Principles and Commentary – European Max Planck Group on Conflict of Laws in Intellectual Property, Oxford University Press, 2013, 3:12.C07. punkts.
31      Tā kā tiesa tiesas sēdē pieskārās šim jautājumam, jānorāda, ka pastāv diskusijas par noteiktiem jautājumiem saistībā ar autortiesībām “kā tādām”, jo īpaši par sākotnējo īpašumtiesību jautājumu (t. i., kurš jāuzskata par darba “autoru”). Dažas valstu tiesību kolīziju normas, nolēmumi un/vai komentētāji šo konkrēto jautājumu atstāj lex loci protectionis ziņā, savukārt citi atsaucas uz attiecīgā darba izcelsmes valsts tiesību aktiem (lex originis). Bernes konvencijas 5. panta 4. punktā izcelsmes valsts būtībā ir definēta kā valsts, kurā darbs pirmo reizi publicēts. Pamatlietā lex originis būtu Polijas tiesību akti, jo fotogrāfijas ir uzņemtas Polijā. Šo atšķirību cēlonis ir neskaidrība Bernes konvencijā par sākotnējo īpašumtiesību jautājumu, un pastāv argumenti par labu abiem risinājumiem (skat. arī Fawcett, J. J., un Torremans, P., 11. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 13.75.–13.91. punkts). Tomēr nepievērsīšos šai diskusijai sīkāk. Patiesībā šajā lietā nav nepieciešams ieņemt nostāju par šo jautājumu, jo tā neattiecas uz sākotnējo īpašumtiesību jautājumu.
32      Patiešām, ja kāds pieprasa intelektuālā īpašuma aizsardzību kādā valstī, loģiski, ka šīs valsts tiesību aktiem ir jānosaka, vai šāda aizsardzība faktiski pastāv, kā arī šā monopola būtība un apjoms, tā ilgums utt. Arī šajā gadījumā šāda tiesību kolīziju norma atbilst Bernes konvencijas 5. panta 2. punktam, kurā noteikts, ka “aizsardzības apjomu[..] regulē tikai tās valsts likumdošanas akti, kurā aizsardzība tiek pieprasīta”. Lex loci protectionis piemērošana dažkārt ir paredzēta starptautisko privāttiesību noteikumos. Citos gadījumos valsts tiesas izsecina šo piemērošanu tieši no Bernes konvencijas 5. panta 2. punkta. Skat. arī Fawcett, J. J., un Torremans, P., 11. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 12.22.–12.28., 13.13.–13.45. un 14.06.–14.09. punkts, un Kono, T. (red.), 13. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš.
33      Jāatzīst, ka šajā gadījumā, tā kā ar “ārpuslīgumiskas atbildības” un “īpašumtiesību” kategorijām saistītās tiesību kolīziju normas nosaka gan lex loci protectionis, gan lex loci litis, atšķirība starp abiem šiem tiesību aktu veidiem praksē nav tik svarīga. Tomēr principu līmenī tas joprojām ir būtiski.
34      Skat. Romas I regulas 6. un 16. apsvērumu un Romas II regulas 6. un 14. apsvērumu.
35      Patiešām, dalībvalstīs to privāttiesībās var būt atšķirīgas nostājas par attiecīgo kategoriju tvērumu.
36      Skat. šo secinājumu 66. punktu.
37      Pēc analoģijas skat. manus pirmos secinājumus lietā BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2024:159, 44. punkts). Skat. arī Fawcett, J. J., un Torremans, P., 11. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 13.74. un 15.32.–15.35. punkts; Plender, R., un Wilderspin, M., 14. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 22–041.–22–047. punkts, un Dickinson, A., The Rome II Regulation – The Law Applicable to Non‑Contractual Obligations, Oksforda, 2010, 3.88., 3.89. un 3.90. un 8.18. punkts.
38      Skat. Fawcett, J. J., un Torremans, P., 11. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 13.74. punkts. Ņemot vērā tiesas sēdē tiesas uzdotos jautājumus, vēlos uzsvērt, ka, ņemot vērā iepriekš sniegto skaidrojumu, atsauci uz “atbildības pamatu” Roma II regulas 15. panta a) punktā nekādā gadījumā nevar interpretēt tādējādi, ka tā attiecas uz jautājumu par līgumiskās licences vai cedēšanas spēkā esību, uz ko atsaucas prasītājs. Šīs atsauces mērķis ir aptvert “atbildībai raksturīgos faktorus”, piemēram, “atbildības veidu (objektīva atbildība vai atbildība vainas dēļ) vainas definīciju, tostarp to, vai bezdarbība var būt vaina; cēloņsakarību starp notikumu, kas radījis kaitējumu, un kaitējumu; potenciāli atbildīgās personas” (utt.) (skat. Priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes regulai par tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām (COM(2003) 427 galīgā redakcija, 13. lpp.), paskaidrojuma raksts, 23. lpp.). Arī šajā gadījumā minētais spēkā esības jautājums nekādi nav saistīts ar šiem “faktoriem”. Tāpat arī atsauce Romas II regulas 15. panta f) punktā uz “personām, kas ir tiesīgas saņemt kompensāciju par personisku kaitējumu” nevar tikt saprasta kā atsauce, kas aptver šo jautājumu. Šī neskaidrā atsauce, iespējams, attiecas uz jautājumu par to, “vai kāds cits, kas nav “tiešais cietušais”, var saņemt atlīdzinājumu par kaitējumu, kas tam – šā cietušajam nodarītā kaitējuma rezultātā – nodarīts “rikošetā, [..] piemēram, mirušās personas bērniem vai laulātajam nodarītiem zaudējumiem” (turpat, 24. lpp.; šajā ziņā skat. arī spriedumu, 2015. gada 10. decembris, Lazar (C‑350/14, EU:C:2015:802, 25.–28. punkts). Šāds jautājums būtiski atšķiras no jautājuma par to, vai prasītājs ir derīgas licences vai cesijas saņēmējs un, attiecīgi, vai viņam ir tiesības celt prasību.
39      Patiešām, kā paskaidrots šo secinājumu 32. zemsvītras piezīmē, šādas raksturīgās īpašības var regulēt tikai tās valsts tiesību akti, kas piešķir aizsardzību, saskaņā ar Bernes konvencijas 5. panta 2. punktu (vai – attiecībā uz sākotnējām īpašumtiesībām – iespējams, lex originis).
40      Skat. Lucas, A., “Droit international privé et droit d’auteur”, Les Cahiers de propriété intellectuelle, 22. sēj., Nr. 3, 761.–775. lpp., it īpaši 769. un 770. lpp.; Fawcett, J. J., un Torremans, P., 11. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 13.41., 13.99.–13.104., 14.08. un 14.15., 14.16. un 14.17. punkts; Raynard, J., minēts iepriekš, 21. zemsvītras piezīme, 594. lpp.; Plender, R., un Wilderspin, M., 14. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 22–041.–22–047. punkts; Drexl, J., “Article 3:301: Transferability” no: Basedow, J., et al. (red.), 30. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš. Pēc analoģijas skat. Romas I regulas 14. panta 2. punktu, saskaņā ar kuru līgumiska prasījuma cedēšanas iespējamība ir jautājums, uz kuru attiecas tikai tiesību akti, kas reglamentē attiecīgo prasījumu. Attiecībā uz nododamību valstu tiesību aktos pastāv atšķirības. Pirmkārt, lai gan lielākā daļa valstu izmanto “dubultu” pieeju, saskaņā ar kuru ekonomiskās tiesības var tikt nodotas, savukārt morālās tiesības nevar tikt nodotas, dažas valstis (piemēram, Vācija, kā paskaidrots šo secinājumu 30. punktā) izmanto “vienotu” pieeju, saskaņā ar kuru autori nevar cedēt savas autortiesības, bet tikai piešķirt ekskluzīvas licences attiecībā uz savām ekonomiskajām tiesībām (kas būtībā noved pie tāda paša rezultāta). Otrkārt, var atšķirties iespējamās nodošanas apjoms, proti, dažas valstis atļauj tikai autortiesību pilnīgu cesiju, savukārt citas atļauj (daļēju) cesiju tikai attiecībā uz noteiktām ekskluzīvām tiesībām uz ierobežotu laiku (utt.) (skat. dalībvalstu tiesību aktu salīdzinošo analīzi: Guibault, L., Hugenholtz, P. B. et. al., 11. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš).
41      Tādu pašu viedokli skat. Lucas, A., 40. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 761.–775. lpp., it īpaši 769. un 770. lpp.; Fawcett, J. J., un Torremans, P., 11. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 13.104., 14.182. un 14.183. punkts; Plender, R., un Wilderspin, M., 14. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 22–041.–22–047. punkts; Drexl, J., 40. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 3:301.C02. punkts; Heinze, C., “Article 3:504: Formal validity” no: Basedow, J., et al. (red.), 30. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 3:504.C02. punkts. Turklāt lielākajā daļā dalībvalstu, šķiet, tiek ievērota “līgumiska” kvalificēšana (salīdzinošu analīzi skat. Kono, T., 13. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš).
42      Patiešām, rakstisks dokuments parasti nodrošina, ka autors pienācīgi apzinās, kam viņš piekrīt. Skat. Guibault, L., Hugenholtz, P. B., et al., 11. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 31. un 67. lpp.; van Eechoud, M. M. M., “Choice of Law in Copyright and Related Rights: Alternatives to the Lex Protectionis”, Kluwer Law International, 2003, 196., 197., 203., 204. un 205. lpp., un Raynard, J., 21. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 641.–654. lpp.
43      Konkrēti, lai gan Romas I regulas 11. pantā termins “formālā spēkā esamība” nav definēts, Giuliano un Lagarde ziņojumā norādīts, ka jēdziens “forma” šīs normas izpratnē attiecas uz “katru ārēju izpausmi, kura jāizrāda personai, kas izsaka gribu būt juridiski saistītai, un kuras neesības gadījumā šāda gribas izpausme netiktu uzskatīta par pilnībā spēkā esošu” (turpat, 29. lpp.). Pašsaprotami, ka tas ietver prasību, ka autortiesību licencei vai cesijas līgumam jābūt rakstiskā formā, pretējā gadījumā tas ir spēkā neesošs.
44      Skat., piemēram, Francijas Intelektuālā īpašuma kodeksa L‑131–3. pantu.
45      Saskaņā ar Romas I regulas 18. panta 2. punktu “līgumu [..] var pierādīt ar jebkuru pierādīšanas paņēmienu, kurš ir atzīts tiesas atrašanās valsts tiesību aktos vai jebkuros 11. pantā minētajos tiesību aktos, saskaņā ar kuriem attiecīgais līgums [..] formāli ir spēkā, ar noteikumu, ka šādu pierādīšanas paņēmienu var izmantot tiesas atrašanās valstī”.
46      Skat. attiecīgi Giuliano un Lagarde ziņojuma 31. lpp. un Briseles I bis regulas 25. panta 1. punktu.
47      Fakts, ka šajā lietā apspriestās prasības bieži parādās valstu autortiesību likumos (nevis to līgumu kodeksos) un dažkārt ir formulētas tā, it kā tās attiektos nevis uz līgumu, bet uz autortiesībām “kā tādām” (sal., piemēram, ar Lielbritānijas Autortiesību, dizainparaugu un patentu likuma 90. panta 3. punktu, saskaņā ar kuru “autortiesību cesija nav spēkā, ja tā nav noformēta rakstveidā [..]” (mans izcēlums), un Polijas Autortiesību likuma 53. pantu, saskaņā ar kuru “līgums [par autortiesību cesiju] jānoslēdz rakstveidā [..]” (mans izcēlums)), nav būtisks. Kvalificēšana, lai noteiktu attiecīgās tiesību kolīziju normas, nevar būt atkarīga no formālās klasifikācijas vai konkrētu normu precīzā formulējuma saskaņā ar šķietami piemērojamiem tiesību aktiem. Tā jāveic neatkarīgi no šiem apsvērumiem, ņemot vērā autonomi definētās kategorijas un pamatjautājuma būtību. Iepriekš izklāstīto iemeslu dēļ, ja valstu likumdevēji autortiesību likumos nosaka šādas prasības, tie kolīziju tiesību nolūkos atsakās no “autortiesības kā tādas” kategorijas un pāriet uz “līguma” kategoriju.
48      Skat. šo secinājumu 20. punktu.
49      Tādējādi Komisija paskaidroja, ka tās ieskatā i) līgums par ekskluzīvu licenci ir formāli spēkā saskaņā ar Romas I regulas 11. pantu, jo Polijas tiesību aktos noteiktie vispārīgie noteikumi par līgumiem atļauj mutiskus līgumus; ii) Polijas autortiesību cesija nenotiktu, jo Polijas Autortiesību likums paredz, ka cesijai ir jābūt rakstiskā formā, lai tā būtu spēkā; iii) tomēr Vācijas autortiesības ir likumīgi nodotas saskaņā ar šo līgumu, jo Vācijas Autortiesību likumā šāda prasība nepastāv.
50      Konkrētāk, šo pieeju lielā mērā ietekmē Vācijas civiltiesībās pazīstamais “Trennungs- und Abstraktionsprinzip” (nošķiršanas un abstrahēšanas princips) attiecībā uz īpašuma pārdošanu, saskaņā ar kuru viens pārdošanas darījums no juridiskā viedokļa būtu jāanalizē kā divi atsevišķi “akti”, proti, i) “akts, kas rada saistības”, kuras ir saistošas tikai pārdevējam un pircējam, ieskaitot pārdevēja pienākumu nodot īpašumu pircējam (t. i., pārdošanas līgums), un ii) “īpašuma atsavināšanas akts”, kas izpaužas kā faktiska īpašumtiesību pāreja no pārdevēja uz pircēju ar erga omnes sekām. Tāpēc daļa Vācijas judikatūras un zinātniskās literatūras kolīziju tiesību jomā atbalsta Spaltungstheorie (nodalīšanas teoriju), saskaņā ar kuru pirmajam “aktam” būtu jāpiemēro lex contractus, bet otram “aktam” – tiesības, kas piemērojamas īpašumtiesībām kā tādām (intelektuālā īpašuma gadījumā – lex loci protectionis). Šo teoriju būtībā šajā lietā aizstāv BT un Komisija.
51      Šajā ziņā skat. Bernes konvencijas 5. panta 2. punktu, saskaņā ar kuru “[autortiesību] izmantošana un īstenošana nav atkarīga no jebkādām formalitātēm”.
52      Attiecībā uz šīm formalitātēm un to, kā tās pēc būtības atšķiras no apspiežamajām prasībām, skat. Fawcett, J. J., un Torremans, P., 11. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 14.01. un 14.02., 14.08., 14.15, 14.6. un 14.17. punkts; Raynard, J., 21. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 591.–600., 635., 637., 644. lpp.; Giuliano un Lagarde ziņojums, 29. lpp.; Plender, R., un Wilderspin, M., 14. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 14–071. punkts; Drexl, J., 40. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 3:301.C07. punkts, un Heinze, C., 41. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 3:504.C02. punkts.
53      Tādējādi, lai izvairītos no lielākas neskaidrības šajā jautājumā, manuprāt, Vācijas Spaltungstheorie (nodalīšanas teorija) drīkstētu tikt atcelta attiecībā uz līgumiem, kas attiecas uz intelektuālā īpašuma tiesībām. To apstiprina Romas I regulas 14. panta 1. punkts. Šī norma neattiecas uz īpašuma tiesību (in rem) cesiju, bet gan uz prasījumu brīvprātīgu nodošanu. Tomēr pēc analoģijas tā nosaka, ka “attiecības” starp cedentu un cesionāru regulē tiesību akti, kas saskaņā ar minēto regulu piemērojami līgumam starp cedentu un cesionāru. No minētās regulas 38. apsvēruma izriet, ka likumdevējs terminu “attiecības” izmantojis, lai tajās nedaudzajās dalībvalstīs, kurās tiek ievērota šāda nošķiršana, ar to aptvertu gan “līgumu”, gan “atsavināšanas aktu”. Tādējādi Savienības likumdevējs Romas I regulas mērķiem ir noraidījis ideju, ka viens darījums būtu jāanalizē kā divi atšķirīgi juridiski “akti”, kuru “formālo spēkā esību” varētu reglamentēt divu dažādu veidu tiesību akti. Turpretim likumdevējs nošķīra cesijas spēkā esību no šīs cesijas izvirzāmības pret trešajām personām (jautājums, kas atstāts valstu tiesību kolīziju normu ziņā).
54      Protams, tas rada atsevišķu jautājumu par to, vai trešā persona, piemēram, IU, ir tiesīga atsaukties uz licences vai cesijas līguma (vai klauzulas) spēkā neesību, jo nav izpildītas šādas prasības. Bieži vien no šādas neizpildes izrietošā spēkā neesība (vai nepastāvēšana) ir relatīva, proti, to var apstrīdēt tikai puse, kurai šīs prasības nodrošina aizsardzību, proti, autors. Šis atsevišķais jautājums acīmredzami ir arī pēc būtības “līgumisks” jautājums, ko regulē attiecīgie lex contractus.
55      Skat. Fawcett, J. J., un Torremans, P., 11. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 14.183. punkts. Tomēr skat. šo secinājumu 73. un 74. punktu.
56      Šādu neveiksmīgu rezultātu neparedz Bernes konvencija. Patiesībā apspriestais jautājums pilnībā ir ārpus šīs konvencijas piemērošanas jomas. Tam nav nekādas
saistības ar autora “aizsardzību” atbilstīgi autortiesībām, kas paredzēta šīs konvencijas 5. panta 2. punktā; tas attiecas uz ar autora informēšanu un piekrišanu līgumattiecībās ar citām personām.
57      Skat. Guiliano un Lagarde ziņojumu, 29. un 30. lpp.
58      Šādi īpaši noteikumi jau pastāv Romas I regulas 11. panta 5. punktā attiecībā uz “līgum[iem]u, kura priekšmets ir lietu tiesības uz nekustamo īpašumu vai nekustamā īpašuma noma/īre”. Attiecībā uz šiem priekšlikumiem skat. van Eechoud, M. M. M., minēts iepriekš, 42. zemsvītras piezīme, 196. un 205. lpp.
59      Romas I regulas 9. panta 1. punktā jēdziens “lois de police” ir definēts kā “normas, kuru ievērošanu valsts uzskata par būtisku sabiedrības interešu aizsardzībai, piemēram, savas politiskās, sociālās un ekonomiskās kārtības nodrošināšanai, tiktāl, ka šīs normas piemēro jebkurai situācijai, kura ir to darbības jomā”. Tas, ka attiecīgās prasības galvenokārt aizsargā privātpersonas (proti, autorus), nebūt neizslēdz konstatējumu, ka šīs prasības kalpo “sabiedrības interesēm” šīs tiesību normas izpratnē (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2024. gada 5. septembris, HUK‑COBURG‑Allgemeine Versicherung II, C‑86/23, EU:C:2024:689, 46. punkts).
60      Bieži vien līgums būs jāizpilda aizsardzības valstī, un vismaz var apgalvot, ka formas prasību, kas noteiktas šīs valsts tiesību aktos, neievērošana padara līguma izpildi (jo īpaši pienākumu piešķirt licenci vai cedēt autortiesības) nelikumīgu.
61      Skat. Fawcett, J. J., un Torremans, P., 11. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 14.164.–14.174. un 14.156. punkts, un Giuliano un Lagarde ziņojumu, 31. lpp. Protams, ņemot vērā, ka runa nav par pienākumu, bet gan par vienkāršu rīcības brīvību, Romas I regulas 9. pants rada zināmu neskaidrību par to, vai lex protectionis paredzētās prasības attiecībā uz formu varētu tikt piemērotas kā “loi de police”. Tomēr šāda nenoteiktība ir raksturīga pašreizējai regulai. Lai to kliedētu, Savienības likumdevējam būtu vai nu i) pilnībā jāizslēdz iespēja piemērot “loi de police” attiecībā uz formu, vai ii) jānosaka lex protectionis noteikto prasību attiecībā uz formu piemērošana par obligātu saskaņā ar 11. pantu.
62      Attiecībā uz “loi de police” noteikšanas metodi un piemērošanas nosacījumiem skat. spriedumu, 2024. gada 5. septembris, HUK‑COBURG‑Allgemeine Versicherung II, C‑86/23, EU:C:2024:689, 39.–46. punkts. Turklāt, ja autors ir darba ņēmējs vai patērētājs, piemēro īpašus aizsardzības noteikumus, kas ierobežo pušu iespējas izvēlēties piemērojamos tiesību aktus un var ļaut autoram atsaukties uz viņa pastāvīgās mītnesvietas tiesību aktos (kas bieži vien atbilst lex loci protectionis) paredzēto aizsardzību (plašāk skat. Romas I regulas 6., 8. pantu un 11. panta 5. punktu). Visbeidzot, minētā regula paredz arī aizsardzības pasākumus attiecībā uz “viltus” starptautiskām situācijām, proti, gadījumiem, kad puses, kuru pastāvīgā mītnesvieta ir vienā un tajā pašā valstī, attiecībā uz autortiesībām, kas piešķirtas šajā valstī, citādi tīri “iekšējā” kontekstā izvēlētos ārvalstu tiesību aktus vienīgi tādēļ, lai apietu to kopējos tiesību aktos noteiktās imperatīvās normas, tostarp attiecībā uz formu. Lai gan šāda ārvalstu tiesību aktu izvēle principā ir spēkā saskaņā ar 3. panta 1. punktu, 3. panta 3. punktā ir paredzēts, ka šī izvēle neietekmē šo imperatīvo normu piemērošanu.
63      Faktiski šajā ziņā iesniedzējtiesai būtu jāpārbauda vairāki jautājumi. Pirmkārt, minētajai tiesai būtu jāpārbauda, vai attiecīgie līgumi patiešām tika noslēgti Polijā pušu (vai to pārstāvju) klātbūtnē, kā tā, šķiet, pieņem (skat. šo secinājumu 44. punktu). Patiešām, no faktu izklāsta izriet, ka BT iepriekš, iespējams, no Vācijas, uzdeva fotogrāfam uzņemt fotogrāfijas. Varbūt līgumi tika noslēgti tieši tajā brīdī. Tomēr, ja līguma noslēgšanas brīdī puses atrodas dažādās valstīs, 11. panta 2. punktā ir noteikts, ka līgums formāli ir spēkā, ja tas atbilst formālajām prasībām, kuras paredzētas i) lex contractus vai ii) “tās valsts tiesību aktos, kurā līguma noslēgšanas brīdī atrodas viena vai otra puse vai to pārstāvis”, vai iii) “tās valsts tiesību aktos, kurā vienai vai otrai pusei šajā brīdī bija pastāvīgā mītnesvieta”. Tādējādi nevar izslēgt, ka, pamatojoties uz ii) vai iii) punktu, ir piemērojami Vācijas tiesību akti. Ja tas tā ir, tad attiecīgie līgumi formāli būtu spēkā saskaņā ar 11. panta 2. punktu, jo Vācijas tiesību aktos acīmredzami nav paredzēta prasība, ka šādam līgumam jābūt noslēgtam rakstveidā. Otrkārt, pieņemot, ka līgumu spēkā esību reglamentē vienīgi Polijas tiesību akti, iesniedzējtiesai būtu jāprecizē, vai ekskluzīvās licences līgumi ietilpst Polijas Autortiesību likuma 53. panta piemērošanas jomā un vai tāda trešā persona kā IU saskaņā ar Polijas tiesību aktiem ir tiesīga atsaukties uz šo līgumu spēkā neesību šajā tiesību normā paredzētās prasības pārkāpuma dēļ (skat. šo secinājumu 54. zemsvītras piezīmi). Visbeidzot, BT tiesā norādīja, ka fotogrāfs vēlāk rakstiski apstiprināja cesiju. Iesniedzējtiesai būtu jānosaka, kāda ietekme saskaņā ar Polijas tiesību aktiem šādam apstiprinājumam ir uz līgumu spēkā esību.