62023CJ0460_RES
Lieta C‑460/23 [Kinsa] (
i
)
OB
pret
Procura della Repubblica
(Tribunale di Bologna lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Tiesas (virspalāta) 2025. gada 3. jūnija spriedums
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Robežkontrole, patvērums un imigrācija – Direktīva 2002/90/EK – Vispārējs pārkāpums saistībā ar neatļautas ieceļošanas, tranzīta un uzturēšanās atbalstīšanu – 1. panta 1. punkta a) apakšpunkts – Eiropas Savienības Pamattiesību hartai atbilstoša interpretācija – 7. pants – Privātās un ģimenes dzīves neaizskaramība – 24. pants – Bērna tiesības – 52. panta 1. punkts – Pamattiesību būtības aizskārums – 18. pants – Patvēruma tiesības – Persona, kas nelikumīgi dalībvalsts teritorijā ieved nepilngadīgus trešo valstu valstspiederīgos, kuri to pavada un ir tās faktiskā aizgādībā
Robežkontrole, patvērums un imigrācija – Imigrācijas politika – Neatļautas ieceļošanas, tranzīta un uzturēšanās novēršana – Vispārējs pārkāpums saistībā ar neatļautas ieceļošanas atbalstīšanu – Jēdziens – Persona, kas nelikumīgi dalībvalsts teritorijā ieved nepilngadīgus trešo valstu valstspiederīgos, kuri ir tās faktiskā aizgādībā – Izslēgšana – Valsts tiesiskais regulējums, kurā par šādu rīcību paredzēta kriminālatbildība – Nepieļaujamība – Tiesības uz ģimenes dzīves neaizskaramību – Pienākums ņemt vērā bērna intereses
(Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 7., 18. un 24. pants un 52. panta 1. punkts, Padomes Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunkts)
(skat. 43.–73. punktu un rezolutīvo daļu)
Rezumējums
Izskatot Tribunale di Bologna (Boloņas tiesa, Itālija) prasību, Tiesa virspalātas sastāvā precizē, pirmkārt, ka Direktīvas 2002/90 (
1
) 1. panta 1. punkta a) apakšpunkta interpretācijas, kura atbilst Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 7. un 24. pantam, sekas ir tādas, ka no nodarījuma – neatļautas ieceļošanas atbalstīšanas – piemērošanas jomas šīs tiesību normas izpratnē tiek izslēgta tādas personas rīcība, kura, pārkāpjot noteikumus, kas reglamentē personu pārvietošanos pār robežām, dalībvalsts teritorijā ieved nepilngadīgus trešo valstu valstspiederīgos, kuru faktiskā aizgādne šī persona ir. Otrkārt, Tiesa uzskata, ka šiem pantiem ir pretrunā tādi valsts tiesību akti, kuros par šādu rīcību ir paredzēts kriminālsods.
2019. gada 27. augustā trešās valsts valstspiederīgā OB kopā ar divām nepilngadīgām personām, kuras ir tās pašas trešās valsts valstspiederīgās, ar lidojumu no trešās valsts ieradās pie Itālijas robežas Boloņas lidostā un uzrādīja viltotas pases. Šie bērni bija viņas meita un viņas māsasmeita, kura pēc viņas mātes nāves bija nodota OB aizgādībā.
2019. gada 28. augustā OB tika aizturēta, un abi bērni tika ievietoti izmitināšanas vietā. Pret OB tika uzsākta tiesvedība Boloņas tiesā, kas ir iesniedzējtiesa, par pārkāpumu, kas saistīts ar trešo valstu valstspiederīgo nelikumīgas ieceļošanas atbalstīšanu un kas paredzēts Konsolidēto noteikumu par imigrāciju (
2
) 12. panta 1. punktā, ar kuru Itālijas tiesību sistēmā ir transponēts Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunkts (
3
), kā arī par Itālijas Kriminālkodeksā paredzēto noziedzīgo nodarījumu – viltotu personu apliecinošu dokumentu turēšanu. Savukārt pret OB netiek veikta kriminālvajāšana par nelikumīgu ieceļošanu Itālijas teritorijā.
2019. gada 29. augustā Boloņas tiesa tiesas sēdē, kurā tika apstiprināta viņas apcietināšana, OB kriminālizmeklēšanas tiesnesim paziņoja, ka ir aizbēgusi no savas izcelsmes valsts, lai izvairītos no viņas bijušā partnera izteiktajiem nāves draudiem un bailēs par viņu pavadošo nepilngadīgo personu fizisko neaizskaramību.
Kriminālizmeklēšanas tiesnesis apstiprināja OB aizturēšanu, bet noraidīja prokuratūras lūgumu piemērot viņai apcietinājumu.
2019. gada 9. oktobrī OB iesniedza starptautiskās aizsardzības pieteikumu.
No iesniedzējtiesas konstatējumiem izriet, ka nepilngadīgās personas atradās OB “atbildībā” un “aizsardzībā”. Šī tiesa uzskata, ka OB rīcība atbilst Konsolidēto noteikumu par imigrāciju 12. panta 1. punktā minētajam pārkāpumam un uz to neattiecas šī panta 2. punktā paredzētais izņēmums (
4
). Tā vaicā, vai tomēr šādu rīcību ir iespējams kvalificēt kā “humānās palīdzības” darbību Direktīvas 2002/90 1. panta 2. punkta izpratnē (
5
) un to neietilpināt šīs direktīvas 1. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētā vispārīgā pārkāpuma jomā, jo ar to tiek veicināta attiecīgajām nepilngadīgajām personām Hartā (
6
) garantēto tiesību īstenošana.
Norādot, ka Direktīvā 2002/90 ir paredzētas tikai tiesības, nevis pienākums dalībvalstīm neatzīt par pārkāpumu rīcību, kuras mērķis ir atbalstīt nelikumīgu ieceļošanu to teritorijā, ja tās mērķis ir sniegt “humāno palīdzību”, iesniedzējtiesa tostarp jautā par tās 1. panta spēkā esību, ņemot vērā Hartu, kā arī par tās interpretāciju, lai noteiktu, vai tai ir pretrunā valsts transponējošās tiesību normas.
Tiesas vērtējums
Tiesa atgādina, ka Eiropas Savienības tiesību akts, cik vien tas iespējams, jāinterpretē tādā veidā, lai tas atbilstu primārajām tiesībām kopumā, jo īpaši Hartas noteikumiem. Ņemot vērā pamatlietas faktus, Hartas 7., 18. un 24. pantam (
7
) ir izšķiroša nozīme, lai atbildētu uz uzdotajiem jautājumiem. Turklāt tie ir balstīti uz pieņēmumu, ka pamatlietā aplūkotā rīcība ietilpst vispārējā pārkāpumā, kas ietver nelikumīgas ieceļošanas atbalstīšanu, kā tas ir definēts Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunktā.
Tādējādi Tiesa pārbauda, vai Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunkts, skatīts Hartas 7., 18. un 24. panta kontekstā, jāinterpretē tādējādi, ka tādas personas rīcība, kura, pārkāpjot noteikumus par personu pārvietošanos pār robežām, dalībvalsts teritorijā ieved tās faktiskā aizgādībā esošus (
8
) nepilngadīgus trešās valsts valstspiederīgos, neietilpst vispārējā pārkāpuma – nelikumīgas ieceļošanas atbalstīšanas – piemērošanas jomā.
Ņemot vērā iepriekš minētās Direktīvas 2002/90 normas atvērto formulējumu, to var interpretēt dažādi. Lai gan tas tieši neattiecas uz pamatlietā aplūkoto rīcību, tajā nav arī skaidri pati par sevi izslēgta interpretācija, saskaņā ar kuru šāda rīcība ietilpst tajā paredzētajā vispārējā pārkāpumā.
Tomēr šai pēdējai interpretācijai nevar piekrist.
Pirmkārt, tā būtu pretrunā Direktīvas 2002/90 mērķiem. Tāda rīcība kā OB rīcība nav atbalsts nelegālajai imigrācijai, bet gan izriet no tā, ka šī persona uzņemas personisko atbildību par aizgādību, kuru tā īsteno attiecībā uz nepilngadīgām personām.
Otrkārt, ņemot vērā Hartas 7. un 24. pantu, kuru kontekstā jāinterpretē Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunkts, šāda rīcība nevar ietilpt vispārējā pārkāpumā, kas ietver nelikumīgas ieceļošanas atbalstīšanu, tostarp tad, ja šī persona pati ir nelikumīgi ieceļojusi attiecīgās valsts teritorijā.
Jebkāda pretēja interpretācija izraisītu īpaši smagu iejaukšanos tiesībās uz ģimenes dzīves neaizskaramību un bērna tiesībās, kas nostiprinātas iepriekš minētajās Hartas normās, tādā mērā, ka tiktu aizskarta šo pamattiesību būtība Hartas 52. panta 1. punkta izpratnē.
Proti, ja tiktu atzīts, ka personu var sodīt par to, ka tā nepilngadīgajiem, kuri ir tās faktiskā aizgādībā, vienkārši palīdzējusi nelikumīgi ieceļot dalībvalsts teritorijā, tiktu aizskarta šī būtība.
Ar šādu rīcību tāda persona kā OB principā tikai konkrēti uzņemas pienākumu, kas ir tās personiskajā atbildībā un kas ir balstīts uz viņas ģimenes saiknēm ar šiem nepilngadīgajiem, lai viņiem nodrošinātu viņu labklājībai, kā arī viņu attīstībai nepieciešamo aizsardzību un gādību. Šīs personas rīcība ir tās vispārējās atbildības pret šiem nepilngadīgajiem konkrēta izpausme.
Līdz ar to, lai neapdraudētu Hartas 7. un 24. pantā nostiprināto tiesību būtību, Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunktā nevar būt paredzēts, ka tāda rīcība kā OB rīcība tiek kvalificēta kā “atbalsts nelikumīgai ieceļošanai” šajā teritorijā un par to ir paredzēts kriminālsods.
Visbeidzot, šī interpretācija ir saistoša arī Hartas 18. panta (
9
) kontekstā, kuram ir nozīme tad, ja attiecīgā persona, kā OB, ieceļojot attiecīgās dalībvalsts teritorijā, ir iesniegusi starptautiskās aizsardzības pieteikumu.
Šajā ziņā ikvienam trešās valsts valstspiederīgajam ir jāatzīst tiesības sagatavot starptautiskās aizsardzības pieteikumu dalībvalsts teritorijā, tostarp pie tās robežām vai tranzīta zonās, pat ja viņš šajā teritorijā uzturas nelikumīgi un lai kādas arī būtu viņa pieteikuma apmierināšanas izredzes. Tiklīdz ir iesniegts šāds pieteikums, tā iesniedzēju principā nevar uzskatīt par personu, kas nelikumīgi uzturas attiecīgās dalībvalsts teritorijā, kamēr nav pieņemts lēmums par viņa pieteikumu pirmajā instancē, jo pretējā gadījumā tiktu apdraudēta Hartas 18. pantā garantēto patvēruma tiesību efektivitāte. Patvēruma tiesību efektivitāte var tikt apdraudēta ar pasākumiem, kas bez saprātīga pamatojuma liedz trešās valsts valstspiederīgajam iesniegt starptautiskās aizsardzības pieteikumu kompetentajām iestādēm.
Šajā gadījumā OB ir tiesības, kas izriet no šāda pieteikuma iesniegšanas, un viņai nevar piemērot sodus nedz tāpēc, ka viņa pati ir nelikumīgi ieceļojusi Itālijas teritorijā, nedz tāpēc, ka, to darīdama, viņa ievedusi arī savu meitu un māsasmeitu, kuru faktiskā aizgādne viņa ir.
Tiesa konstatē, ka šādos apstākļos nav jāpārbauda ne Direktīvas 2002/90 1. panta spēkā esamība, ne arī jāinterpretē tā 2. punkts, kas attiecas uz atbrīvojumu no kriminālatbildības gadījumos, kad attiecīgās rīcības mērķis ir sniegt humāno palīdzību attiecīgajai personai.
Turklāt, ņemot vērā iesniedzējtiesas jautājumus par valsts tiesību normas, ar kuru citastarp ir transponēts Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunkts, saderību ar Savienības tiesībām, Tiesa atgādina, ka, īstenojot direktīvas transponēšanas pasākumus, dalībvalstu iestādēm un tiesām ir ne tikai jāinterpretē savas valsts tiesības saskanīgi ar attiecīgo direktīvu, bet arī tās nedrīkst balstīties uz tādu šīs direktīvas interpretāciju, kas būtu pretrunā Savienības tiesību sistēmā aizsargātajām pamattiesībām vai citiem šīs tiesību sistēmas vispārējiem principiem.
Līdz ar to, transponējot Direktīvas 2002/90 1. panta 1. punkta a) apakšpunktu, kura mērķis ir tieši definēt pārkāpumu, kas izpaužas kā nelegāla imigrācija, dalībvalstis valsts tiesībās nedrīkst ietvert noteikumus, kuri pārsniegtu šā pārkāpuma, kāds tas ir definēts šajā tiesību normā, tvērumu, tajā iekļaujot šajā normā nenorādītu rīcību un tādējādi pārkāpjot Hartas 7. un 24. pantu un tās 52. panta 1. punktu.
Turklāt minētais 7. un 24. pants ir pietiekams pats par sevi un nav jāprecizē ar Savienības vai valsts tiesību normām, lai privātpersonām radītu tiesības, uz kurām kā tādām šīs personas var atsaukties. Līdz ar to, ja iesniedzējtiesa konstatētu, ka tās valsts tiesības nav iespējams interpretēt atbilstīgi Savienības tiesībām, tai atbilstoši savai kompetencei būtu jānodrošina tiesiskā aizsardzība, kas indivīdiem izriet no šiem pantiem, un jāgarantē to pilnīga iedarbība, vajadzības gadījumā nepiemērojot Konsolidēto noteikumu par imigrāciju 12. pantu.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.
(
1
)	Padomes Direktīva 2002/90/EK (2002. gada 28. novembris), ar ko definē neatļautas ieceļošanas, tranzīta un uzturēšanās atbalstīšanu (OV 2002, L 328, 17. lpp.). Saskaņā ar šīs direktīvas 1. panta “Vispārējs pārkāpums” 1. punkta a) apakšpunktu katrai dalībvalstij ir jāparedz atbilstoši sodi pret “jebkuru personu, kas tīši palīdz ieceļot dalībvalsts teritorijā vai šķērsot to tranzītā personai, kura nav dalībvalsts pilsonis, pārkāpjot attiecīgās valsts likumus par ārvalstnieku ieceļošanu vai tranzītu”.
(
2
)	1998. gada 25. jūlijaDecreto legislativo n. 286 – Testo unico delle disposizioni concernenti la disciplina dell’immigrazione e norme sulla condizione dello straniero (Leģislatīvais dekrēts Nr. 286 par konsolidētajiem noteikumiem attiecībā uz imigrāciju un ārvalstnieka statusu; 1998. gada 18. augustaGURI Nr. 191 kārtējais pielikums Nr. 139), redakcijā, kas piemērojama pamatlietas faktiem.
(
3
)	Kā arī Padomes Pamatlēmuma 2002/946/TI (2002. gada 28. novembris) par krimināltiesiskās sistēmas stiprināšanu, lai novērstu neatļautas ieceļošanas, tranzīta un uzturēšanās atbalstīšanu (OV 2002, L 328, 1. lpp.), 1. panta 1. punkts.
(
4
)	Šajā normā noteikts, ka “glābšanas un humānās palīdzības darbības, ko Itālijā sniedz ārvalstniekiem, kuri atrodas neaizsargātības stāvoklī un kuri jebkurā gadījumā atrodas valsts teritorijā, nav uzskatāmas par pārkāpumu”.
(
5
)	Atbilstoši šai normai “jebkura dalībvalsts var izlemt nepiemērot sankcijas par darbībām, kas definētas [1. panta 1. punkta a) apakšpunktā], piemērojot tās tiesību aktus un ieražas gadījumos, ja darbības veiktas, lai sniegtu humāno palīdzību attiecīgajai personai”.
(
6
)	Proti, pirmkārt, viņu tiesības uz dzīvību, fizisko neaizskaramību, kā arī brīvību un drošību, ciktāl viņu izcelsmes valstī šīs tiesības ir apdraudētas, otrkārt, viņu tiesības uz ģimenes dzīves neaizskaramību, ņemot vērā izcelšanās un radniecības saites starp OB un šīm nepilngadīgajām personām, un, treškārt, viņu patvēruma tiesības saistībā ar OB iesniegto starptautiskās aizsardzības pieteikumu.
(
7
)	Tajos attiecīgi ir nostiprinātas tiesības uz ģimenes dzīves neaizskaramību, patvēruma tiesības un bērna tiesības.
(
8
)	Turpmāk tekstā – “šāda rīcība”.
(
9
)	Atbilstoši šai normai patvēruma tiesības garantē, ievērojot noteikumus, kas ietverti Ženēvas konvencijā, kā arī saskaņā ar LES un LESD. Dalībvalstīm ir jāievēro šādi noteikumi, īstenojot gan Direktīvu 2002/90, gan Pamatlēmumu 2002/946.