62009CC0087_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievads
1. Ar 2009. gada 25. februāra lēmumu, kas Tiesā reģistrēts 2009. gada 2. martā, Amtsgericht Schorndorf
(Šorndrofas Pirmās instances tiesa) (Vācija), pamatojoties uz EKL 234. pantu, ir iesniegusi Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 25. maija Direktīvas 1999/44/EK par dažiem patēriņa preču pārdošanas aspektiem un saistītajām garantijām (turpmāk tekstā – “Direktīva”) 3. pantu (2) .
2. Šis lūgums iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Ingrīdu Puci [ Ingrid Putz ] un Medianess Electronics GmbH
(turpmāk tekstā – “ Medianess Electronics ”) saistībā ar tādas trauku mazgājamās mašīnas pirkumu, kura izrādījās ar trūkumiem, kādēļ Puce, laužot pirkuma līgumu, vēlas panākt pirkuma cenas atmaksu, pretī nododot trauku mazgājamo mašīnu ar trūkumiem.
3. Ar prejudiciālajiem jautājumiem valsts tiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai saskaņā ar Direktīvas 3. panta normām gadījumā, kurā tādas patēriņa preces kā izskatāmajā lietā trauku mazgājamā mašīna atbilstība ir atjaunota, nomainot to, pārdevējam ir jāsedz, no vienas puses, preces ar trūkumiem atvienošanas izmaksas un, no otras puses, izmaksas, kas saistītas ar jaunas preces bez trūkumiem iebūvēšanu.
4. Šajā lietā uzdotie jautājumi daļēji sakrīt ar tiem, kuri ir uzdoti lietā C‑65/09 (3), kurā es arī sniegšu savus secinājumus šodien.
II – Atbilstošās tiesību normas
A – Kopienu tiesības
5. Direktīva tika pieņemta, pamatojoties uz EKL 95. pantu. Tās preambulas pirmajā apsvērumā ir atgādināts, ka saskaņā ar EKL 153. panta 1. un 3. punktu Eiropas Kopienai ar pasākumiem, ko tā paredz, ievērojot EKL 95. pantu, ir jāveicina augsta patērētāju tiesību aizsardzības līmeņa panākšana.
6. Direktīvas preambulas desmitajā apsvērumā ir paredzēts, ka “gadījumos, kad preces neatbilst līgumam, patērētājiem būtu jābūt tiesīgiem panākt, lai viņi bez maksas saņemtu līgumam atbilstošas preces, izvēloties vai nu to labošanu, vai aizstāšanu, vai arī, nesaņemot šādas preces, panākt cenas samazināšanu vai līguma anulēšanu”.
7. Direktīvas preambulas vienpadsmitā apsvēruma redakcija ir šāda:
“tā kā patērētājs vispirms var prasīt, lai pārdevējs preces salabotu vai aizstātu tās ar citām, ja vien šādi tiesiskās aizsardzības līdzekļi nav neiespējami vai nesamērīgi; tā kā tas, vai tiesiskās aizsardzības līdzeklis ir nesamērīgs, būtu jānosaka objektīvi; tā kā tiesiskās aizsardzības līdzeklis būtu nesamērīgs, ja tas, salīdzinājumā ar citiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, uzliktu nepamatotas izmaksas; tā kā, lai noteiktu, vai izmaksas ir nepamatotas, viena tiesiskās aizsardzības līdzekļa izmaksām būtu jābūt ievērojami augstākām par cita tiesiskās aizsardzības līdzekļa izmaksām”.
8. Direktīvas 3. pantā ar virsrakstu “Patērētāju tiesības” ir paredzēts:
“1. Pārdevējs ir atbildīgs patērētājam par jebkuru preču piegādes brīdī esošu neatbilstību.
2. Neatbilstības gadījumā patērētājs ir tiesīgs prasīt, lai saskaņā ar 3. punktu preces bez maksas padarītu atbilstīgas, salabojot vai nomainot tās, vai arī saskaņā ar 5. un 6. punktu ir tiesīgs saņemt attiecīgu cenas samazinājumu vai atcelt līgumu.
3. Pirmkārt patērētājs var prasīt, lai pārdevējs salabo preces, vai arī viņš var prasīt, lai pārdevējs tās nomaina, abos gadījumos bez maksas, ja vien tas nav neiespējami vai nesamērīgi.
Līdzekli uzskata par nesamērīgu, ja tas nosaka [rada] pārdevējam izmaksas, kas salīdzinājumā ar alternatīvo līdzekli ir nepamatotas [..].
Jebkura preču labošana vai nomaiņa jāveic pieņemamā laikā un nesagādājot ievērojamas neērtības patērētājam, ņemot vērā preču raksturu un nolūku, kādam patērētājs ir preces pieprasījis.
4. Termins “bez atlīdzības [maksas]” 2. un 3. punktā attiecas uz nepieciešamajām izmaksām, kādas radušās, lai panāktu preču atbilstību, jo īpaši uz pasta izmaksām, darbaspēka izmaksām un materiālu izmaksām.
5. Patērētājs var pieprasīt attiecīgu cenas samazinājumu vai atcelt līgumu:
– ja patērētājs nav tiesīgs ne uz preču labošanu, ne nomaiņu vai
– ja pārdevējs nav izmantojis [izpildījis] zaudējumu atlīdzināšanas [tiesiskās aizsardzības] līdzekli pieņemamā laikā, vai
– ja pārdevējs nav izmantojis [izpildījis] zaudējumu atlīdzināšanas [tiesiskās aizsardzības] līdzekli, nesagādājot ievērojamas neērtības patērētājam.
[..]”
9. Direktīvas 8. pantā ar virsrakstu “Valsts tiesību akti un minimālā aizsardzība” ir paredzēts:
“1. Tiesības, kas izriet no šīs direktīvas, izmanto, neierobežojot citas tiesības, ko patērētājs var izmantot saskaņā ar valsts noteikumiem, kas reglamentē līgumsaistības un saistības, kas nav līgumsaistības.
2. Dalībvalstis var pieņemt vai saglabāt visstingrākos Līgumam atbilstīgus noteikumus jomā, uz ko attiecas šī direktīva, lai nodrošinātu augstāku patērētāju tiesību aizsardzības līmeni.”
B – Valsts tiesības
10. Preču ar trūkumiem gadījumā Vācijas Civilkodeksa ( Bürgerliches Gesetzbuch ; turpmāk tekstā – “ BGB ”) 437. pantā pircējam ir paredzētas šādas tiesības:
“Ja preces izrādās ar trūkumiem, pircējs, ja ir izpildīts turpmākajās normās noteiktais un nav paredzēts citādi, var:
1) lūgt vēlāku saistību izpildi atbilstoši 439. pantam;
2) lauzt līgumu [..] vai lūgt pirkuma cenas samazinājumu atbilstoši 441. pantam;
3) lūgt zaudējumu atlīdzināšanu [..] vai radušos izdevumu atmaksu [..].”
11. BGB
439. pantā ar virsrakstu “Saistību vēlāka izpilde”, ar kuru Direktīvas 3. pants ir transponēts Vācijas tiesībās, ir paredzēts šādi:
“1. Kā saistību vēlāku izpildi pircējs pēc savas izvēles var pieprasīt novērst preču trūkumus vai arī piegādāt jaunas preces bez trūkumiem.
2. Pārdevējam ir pienākums segt visus saistību vēlākas izpildes ietvaros nepieciešamos izdevumus, tostarp it īpaši transporta, ceļa, darba un materiālu izmaksas.
3. Pārdevējs, neskarot 275. panta 2. un 3. punktu, var atteikt to saistību vēlākas izpildes veidu, ko izvēlējies pircējs, vienīgi tad, ja tas ir saistīts ar nesamērīgi lielām izmaksām. Turklāt it īpaši jāņem vērā preču vērtība, kāda tām būtu bijusi, ja nebūtu neatbilstības, neatbilstības nozīmīgums un jautājums, vai, nesagādājot ievērojamas neērtības pircējam, varētu izmantot alternatīvu saistību vēlākas izpildes līdzekli. Šādā gadījumā pircēja tiesības uz saistību vēlāku izpildi ir ierobežotas un viņš var izvēlēties tikai alternatīvo saistību vēlākas izpildes veidu; pārdevējam saglabājas tiesības atteikt arī šo saistību vēlākas izpildes veidu, ja izpildīti pirmajā teikumā minētie priekšnoteikumi.
4. Ja pārdevējs saistību vēlākas izpildes ietvaros piegādā atbilstīgas preces, tad atbilstoši 346.–348. pantam viņš var pieprasīt no pircēja atdot atpakaļ preces ar trūkumiem.”
III – Fakti, tiesvedība un prejudiciālie jautājumi
12. Puce kā patērētāja pasūtīja internetā no Medianess Electronics
– pārdevējas – jaunu nerūsējošā tērauda trauku mazgājamo mašīnu Bomann GSP 627 IX
par cenu EUR 367, pieskaitot piegādes izmaksas EUR 9,52. Tika nolīgta piegāde līdz Puces mājas durvīm. Līdz ar to Medianess Electronics
preci piegādāja 2008. gada 25. aprīlī un pirkuma cena tika samaksāta piegādes brīdī.
13. Pēc tam, kad Puce trauku mazgājamo mašīnu bija uzstādījusi savā mājā, tika atklāts trūkums, par kuru viņa iesniedza sūdzību pārdevējai. Pārdevējas nosūtītais montieris konstatēja, ka runa nav par nepienācīgu montāžu, bet gan par trūkumu pašā trauku mazgājamā mašīnā.
14. Atbilstoši iesniedzējtiesas norādītajam trūkumu neapstrīdami nevarēja novērst, kā dēļ līguma vēlāka izpilde bija iespējama, tikai nomainot preci ar trūkumiem. Nav pierādījumu arī par pārdevēja vainu.
15. Vienojoties par preces ar trūkumiem nomaiņu, Puce ar 2008. gada 13. jūnija e‑pasta starpniecību no Medianess Electronics
pieprasīja, lai tā ne tikai piegādā preci bez trūkumiem, bet arī veic [trauku mazgājamās] mašīnas ar trūkumiem demontāžu viņas virtuvē un jaunas mašīnas montāžu, ko Medianess Electronics
savā 2008. gada 17. jūnija e‑pastā atteicās veikt.
16. Tā kā Medianess Electronics
uz atkārtotu pieprasījumu šajā sakarā neatbildēja, Puce lauza pirkuma līgumu un prasībā pamata prāvā lūdz atlīdzināt pirkuma cenu, pretī nododot trauku mazgājamo mašīnu ar trūkumiem.
17. Atbilstoši iesniedzējtiesas norādītajam pircējs atbilstoši attiecīgajām BGB
normām var lauzt līgumu un prasīt tam atmaksāt pirkuma cenu, ja piegādātajai precei ir trūkumi un ja pircējs veltīgi pārdevējam ir paredzējis saprātīgu termiņu saistību vēlākai izpildei, ja vien nepastāv izņēmums vai tas nav vajadzīgs, piemēram, ja pārdevējs nopietni un galīgi atsakās izpildīt līgumsaistības.
18. Tomēr pircējs pārdevējam tikai tad ir devis vajadzīgo saprātīgo termiņu saistību vēlākai izpildei, ja tas ir prasījis tikai to, uz ko viņam ir tiesības, ja pircējs ir prasījis vairāk, atkāpšanās no līguma noteikumiem ir izslēgta, ievērojot noteiktus izņēmumus, kuri šajā lietā nav piemērojami.
19. Tādējādi risinājums, pēc iesniedzējtiesas domām, šajā lietā ir atkarīgs no tā, vai Pucei bija tiesības prasīt, lai pārdevējs demontē mašīnu ar trūkumiem (problemātika, kas ir minēta otrajā prejudiciālajā jautājumā) un iemontē jauno mašīnu (problemātika, kas ir minēta pirmajā prejudiciālajā jautājumā), vai prasīt, lai pārdevējs sedz attiecīgās izmaksas.
20. Šajā sakarā iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar Vācijas tiesībām, it īpaši BGB
439. panta 1. punktu, pārdevējam saistību vēlākas izpildes ietvaros nav pienākuma iemontēt preci bez trūkumiem vai segt attiecīgās izmaksas neatkarīgi no vainas esamības, pat tad, ja pircējs, pirms atklājis trūkumu, preci ir atbilstoši iemontējis citā lietā un pievienojis tai.
21. Tomēr saskaņā ar Vācijas tiesībām pastāv strīds, vai saistību vēlākas izpildes kontekstā pārdevējam šādā situācijā ir pienākums demontēt preci ar trūkumiem vai segt attiecīgās izmaksas neatkarīgi no vainas esamības. Pretēji līdz šim valdošajam uzskatam šajā sakarā Bundesgerichtshof, šķiet, tagad uzskata, ka šāds pircēja prasījums var būt iespējams, – tikai – pamatojoties uz konkrēto valsts tiesību normu interpretāciju atbilstoši Direktīvai, kā dēļ šī tiesa iesniedza prejudiciālo jautājumu Tiesai lietā C‑65/09.
22. Tā kā Tiesa uz šo jautājumu, iespējams, neatbildēs, jo Bundesgerichtshof
[šo atbildi] padarīja atkarīgu no atbildes uz citu prejudiciālo jautājumu, arī Amtsgericht Schorndorf
norāda uz šo problemātiku izskatāmajā lietā.
23. Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, Amtsgericht
kā pēdējās instances tiesa šajā lietā nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus jautājumus prejudiciālā nolēmuma saņemšanai:
“1) Vai Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 25. maija Direktīvas 1999/44/EK par dažiem patēriņa preču pārdošanas aspektiem un saistītajām garantijām 3. panta 2. punkta un 3. punkta trešās daļas normas ir interpretējamas tādējādi, ka tās ir pret tādām valsts tiesību normām, kurās ir noteikts, ka, nodrošinot līgumam atbilstīgu patēriņa preces stāvokli ar preces nomaiņu, pārdevējam nav jāsedz izdevumi, kas saistīti ar vēlāk piegādātas patēriņa preces montāžu lietā, kurā patērētājs atbilstoši tās raksturam un izmantošanas nolūkam ir iemontējis neatbilstīgu patēriņa preci, ja montāžas darbi sākotnēji nav bijuši paredzēti?
2) Vai Direktīvas 3. panta 2. punkta un 3. punkta trešās daļas normas ir jāinterpretē tādējādi, ka, nodrošinot līgumam atbilstīgu patēriņa preces stāvokli ar preces nomaiņu, pārdevējam nav jāsedz izdevumi, kas saistīti ar līgumam neatbilstīgas patēriņa preces demontāžu no lietas, kurā patērētājs atbilstoši tās veidam un lietošanas mērķim patēriņa preci ir iemontējis?”
IV – Juridiskā analīze (4)
A – Ievada apsvērumi
24. Tiesību jautājums, kurš Tiesai ir jāizskata šajā lietā, ir bijis klasisks līgumtiesību vai, precīzāk, preču tirdzniecības tiesību priekšmets, kopš tādi romiešu juristi kā Juliāns [ Julian ] vai Ulpiāns [ Ulpian ] apsprieda dzīvnieku ar “trūkumiem” tirdzniecības antīkās pasaules tirgos tiesiskās sekas, proti, jautājumu par pārdevēja atbildību par preču ar trūkumiem piegādi vai, raugoties no pircēja aizsardzības viedokļa, jautājumu par to, kādiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem būtu jābūt pircēja rīcībā gadījumos, kuros pārdevējs tam ir piegādājis preces, kas neatbilst pirkuma līgumam.
25. Kā ir izsecināms ne tikai no izskatāmās lietas dalībnieku apsvērumiem, dažādās dalībvalstu valsts tiesību normas šajā jomā, pat ja tās daudzos gadījumos to praktiskajā piemērošanā paredz līdzīgus rezultātus un līdzvērtīgus tiesiskās aizsardzības līmeņus, vienas no otrām būtiski atšķiras – katrā ziņā to tradicionālajā redakcijā pirms saskaņošanas (5) . Šīs atšķirības attiecas ne tikai uz izmantoto tiesību koncepciju, nosacījumu un definīciju niansēm, bet vispārīgāk arī uz tiesisko aizsardzības līdzekļu sistēmām kā tādām, t.i., gan līguma pārkāpuma gadījumā paredzētiem tiesisko aizsardzības līdzekļu veidiem, gan attiecībām un hierarhiju starp šiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, zaudējumu lomu šādās sistēmās vai saistībā ar tām, kā arī nošķiršanu starp līgumiskajiem un ārpuslīgumiskajiem prasījumiem, kādi var rasties neatbilstīgu preču piegādes gadījumā.
26. Turklāt, kā tas izriet no Amtsgericht
izskatāmajā lietā sniegtās informācijas, ja runa ir par specifiskiem jautājumiem saistībā ar neatbilstību un tās sekām, piemēram, jautājumu attiecībā uz pārdevēja atbildību par neatbilstīgu preču demontāžas izmaksām, vienas un tās pašas tiesību sistēmas juridiskajā literatūrā joprojām pastāv neskaidrības un atšķirības attiecībā uz pircēja faktiskajām tiesībām un to juridisko pamatu.
27. Tādējādi Eiropas Savienības tiesību līmenī jautājumu par preču ar trūkumiem demontāžas izmaksām mēs aplūkojam no specifiskā aizsardzības, kas patērētājam ir nodrošināta ar Direktīvu, skatupunkta.
28. Šajā sakarā, no vienas puses, ir jānorāda, kā tas ir minēts Direktīvas preambulas pirmajā apsvērumā un kā Tiesa to pareizi uzsvēra spriedumā lietā Quelle, ka Direktīvas mērķis ir nodrošināt augstu patērētāju tiesību aizsardzības līmeni (6) .
29. No otras puses, jāievēro, ka Direktīva ir minimālas ne visu, bet tikai dažu patēriņa preču tirdzniecības aspektu saskaņošanas pasākums. Tādējādi Direktīvā, kā tas izriet no tās preambulas sestā apsvēruma, ir tuvinātas valsts tiesību normas, kuras reglamentē patēriņa preču tirdzniecību saistībā ar preču neatbilstību līgumam, tomēr tā neskar valsts tiesību normas un principus saistībā ar līgumisko un ārpuslīgumisko atbildību.
30. Šajā kontekstā un tā kā Direktīvā nav skaidru normu šajā sakarā, šķiet, ir tikai pamatoti jautāt, vai pārdevēja atbildība attiecībā pret patērētāju par “neatbilstību”, kura ir reglamentēta Direktīvā, ir saprotama tādējādi, ka tajā ir ietverta atbildība saistībā ar tādām izmaksām kā izmaksas sakarā ar tādas preces ar trūkumiem demontēšanu/atvienošanu kā izskatāmajā lietā trauku mazgājama mašīna, kuras attiecīgais patērētājs pēc piegādes ir iebūvējis, un izmaksas sakarā ar aizvietojošās preces bez trūkumiem iemontēšanu tādējādi, ka patērētājs var, izmantojot tiesiskās aizsardzības līdzekli “nomainīšana” vai pamatojoties uz kādu citu Direktīvas normu, pieprasīt, lai pārdevējs segtu šādus izdevumus – izdevumus, kuri vismaz virknē valsts tiesību sistēmu tiek uzskatīti drīzāk par “secīgiem zaudējumiem”, nevis par neatbilstošu līguma izpildi.
31. Ņemot vērā Direktīvas mērķi stiprināt patērētāju tiesību aizsardzību, apstiprinoša atbilde uz šo jautājumu varētu šķist piemērota. Tomēr tas nav tik vienkārši. Kā ikviena attiecīgā tiesību sistēma, kura reglamentē pircēja un pārdevēja tiesības un pienākumus, kas izriet no neatbilstošas līguma izpildes, saskaņā ar Direktīvu tiesiskās aizsardzības līdzekļu sistēma nevar tikai sniegt priekšrocības vai nu patērētājam, vai pārdevējam, bet tai ir jāpanāk taisnīgs līdzsvars starp to attiecīgajām interesēm (7) .
32. Līdz ar to ar abiem saviem jautājumiem, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtība jautā, vai Direktīvas 3. panta 2. un 3. punkta normas ir interpretējamas tādējādi, ka, ja tādas patēriņa preces kā izskatāmajā lietā trauku mazgājama mašīna, kuru patērētājs ir atbilstoši iemontējis un pievienojis, atbilstība ir atjaunota, nomainot to, pārdevējam ir jāsedz preces ar trūkumiem atvienošanas/demontēšanas un preces bez trūkumiem iemontēšanas/pievienošanas izmaksas, ja saskaņā ar konkrēto pirkuma līgumu pārdevējam nebija pienākuma iemontēt nopirkto preci.
B – Lietas dalībnieku galvenie argumenti
33. Izskatāmajā lietā apsvērumus iesniedza Austrijas, Vācijas, Beļģijas un Spānijas valdības un Komisija. Austrijas un Vācijas valdību, kā arī Komisijas pārstāvji piedalījās arī 2010. gada 25. februāra tiesas sēdē.
34. Austrijas, Vācijas un Beļģijas valdības apgalvo, ka tādā gadījumā, kāds ir izskatāmajā lietā, kurā montāža katrā ziņā līgumā nebija paredzēta, pārdevējam saskaņā ar Direktīvas 3. pantu, nomainot preci ar trūkumiem, nav pienākuma segt nedz izmaksas sakarā ar šīs preces demontēšanu, nedz izdevumus sakarā ar jaunas preces bez trūkumiem montāžu. Līdz ar to uz abiem prejudiciālajiem jautājumiem būtu jāsniedz noraidoša atbilde.
35. Būtībā līdzīgi argumentējot, šīs valdības norāda, ka saskaņā ar Direktīvas 2. panta 1. punktu pārdevējam ir pienākums piegādāt līgumam atbilstošas preces. Līdz ar to neatbilstības gadījumā, kura ir jākonstatē piegādes brīdī, pārdevējam saskaņā ar Direktīvas 3. panta 2. un 3. punktu esot pienākums padarīt preces ar trūkumiem par atbilstošām, t.i., nomaiņas gadījumā jāpiegādā preces bez trūkumiem. Tā pienākumu nevarot paplašināt tiktāl, lai tas aptvertu arī, kā tas ir ierosināts izskatāmajā lietā, preces ar trūkumiem atvienošanu un jaunas preces bez trūkumiem montāžu. Citādāk varot būt gadījumā, ja nopirktās preces montāža arī ietilpst starp pārdevēju un pircēju noslēgtajā līgumā paredzētajos pienākumos.
36. Tomēr Beļģijas valdība precizē, ka pārdevējam ir pienākums segt neatbilstīgās preces transporta izdevumus.
37. Austrijas un Vācijas valdības turklāt uzsver, ka pārdevējam ir grūti paredzēt izmantošanu, kuru patērētājs veic ar preci pēc tās piegādes, pat tad, ja tā ir notikusi atbilstoši preces raksturam un izmantošanas nolūkam, līdz ar to preces ar trūkumiem demontāžas izmaksas un jaunas preces bez trūkumiem montāžas izmaksas katrā gadījumā var būt ļoti atšķirīgas, kas ir atkarīgas no patērētāja gribas. Katrā ziņā zaudējumi, kas izskatāmajā lietā radušies preces ar trūkumiem izmantošanas rezultātā, proti, izmaksas, kas radušās sakarā ar demontēšanu un montāžu, var būt pamats patērētāja prasībai saskaņā ar valsts tiesībām par līgumisko vai ārpuslīgumisko atbildību.
38. Visbeidzot tā uzskata, ka šādi demontēšanas un montāžas pienākumi – vai pienākumi segt attiecīgās izmaksas – neizriet nedz no Direktīvas 3. panta 2. un 3. punkta redakcijas, kurā ir minēta preču ar trūkumiem nomaiņa, nedz no fakta, ka saskaņā ar Direktīvas 3. panta 3. un 4. punktu šāda nomaiņa ir jāveic “bez maksas” un “nesagādājot ievērojamas neērtības patērētājam”. Šie nosacījumi attiecas tikai uz pārdevēja pienākumu piegādāt no jauna preces bez trūkumiem un nevar tikt interpretēti tādējādi, ka ar tiem pārdevējam tiek uzlikts papildu pienākums segt demontēšanas vai montāžas izmaksas.
39. Turpretī Komisija un Spānijas valdība apgalvo, ka neatbilstīgas preces nomaiņas gadījumā pārdevējam saskaņā ar Direktīvas 3. panta 3. punktu ir jāsedz arī izmaksas sakarā ar preces ar trūkumiem demontēšanu no lietas, kurā tā ir iemontēta, un sakarā ar jaunas preces bez trūkumiem montāžu. Līdz ar to tās ierosina uz prejudiciālajiem jautājumiem sniegt apstiprinošu atbildi.
40. Komisija norāda, ka salabošana vai nomaiņa, uz kuru patērētājam ir tiesības saskaņā ar Direktīvas 3. panta 3. punktu, obligāti ir saistīta ar neatbilstīgo preci stāvoklī un vidē, kurā tā atradās neatbilstības rašanās brīdī. No tā izriet, ka, ja neatbilstīgā prece atbilstoši tās raksturam un izmantošanas nolūkam ir iebūvēta citā lietā vai savienota ar citu lietu, neatbilstīgā prece šajā stāvoklī ir salabošanas vai nomaiņas priekšmets. Tādējādi patērētājam ar preces nomaiņas palīdzību ir jānodrošina tāda situācija, kādā tas būtu bijis, ja viņam būtu piegādāta prece bez trūkumiem, kas nozīmē, ka, ja nepieciešams, neatbilstīgā prece ir jādemontē un prece bez trūkumiem ir jāiemontē.
41. Šāda interpretācija tiek apstiprināta arī ar vārda “nomaiņa” izmantošanu Direktīvas 3. panta 2. un 3. punktā.
42. Piekrītot būtībā Komisijas uzskatam, Spānijas valdība norāda, ka Direktīvas 3. pants un patērētāju tiesību aizsardzības augstais līmenis, kurš ar to ir jāsasniedz, uzliek pārdevējam pienākumu segt strīdus izdevumus, kuri ir radušies sakarā ar to, ka pārdevējs nepiegādāja līgumam atbilstošu preci. Pretējā gadījumā patērētājam, neesot vainīgam, būtu jāsedz šie izdevumi divreiz un tam rastos būtiski zaudējumi.
43. Visbeidzot Spānijas valdība uzskata, ka šādu interpretāciju atbalsta pienākums, kurš pārdevējam ir uzlikts saskaņā ar Direktīvas 3. panta 3. un 4. punktu, nomainīt preci ar trūkumiem bez maksas un nesagādājot patērētājam ievērojamas neērtības.
C – Vērtējums
44. Iesākumā ir jānorāda, ka Direktīvas 3. panta 2. un 3. punkta gramatiskā interpretācija nesniedz atbildi uz to, vai patērētāja tiesības uz neatbilstīgās preces “nomaiņu” ietver tiesības pieprasīt no pārdevēja demontēt šo preci un iemontēt aizvietojošo preci bez trūkumiem vai atlīdzināt attiecīgās izmaksas.
45. Dažās Direktīvas redakcijas valodās, piemēram, angļu valodā (“replacement”) un franču valodā (“remplacement”), atbilstošie izmantotie jēdzieni principā var tikt saprasti kā tādi, kuri aptver arī preces ar trūkumiem demontēšanu/atvienošanu un tās aizvietojošās preces bez trūkumiem montāžu, turpretī citu valodu redakcijās, tostarp vācu valodā (“Ersatzlieferung”) un slovāku valodā (“sa [..] nahradí”), šķiet, tiek atbalstīta zināmā mērā šaurāka definīcija, atsaucoties uz nomaiņas piegādi vai nomaiņas preces piegādi, nevis visu darbību virkni, kura tehniski var izrietēt no preces ar trūkumiem nomaiņas.
46. Tomēr, lasot Direktīvas 3. pantu kontekstā vai sistemātiski, manuprāt, tajā drīzāk tiek atbalstīta tāda izpratne, ka pārdevēja atbildība neaptver neatbilstīgās preces demontēšanas/atvienošanas izmaksas un vēl jo mazāk tā aptver aizvietojošās preces bez trūkumiem montāžu katrā ziņā tad, ja montāža nav paredzēta attiecīgajā pirkuma līgumā.
47. Šajā sakarā Direktīvas 3. panta 2. punktā ir izsmeļoši uzskaitīti tiesiskie aizsardzības līdzekļi, kuri ir pieejami patērētājam pret pārdevēju [preču] neatbilstības gadījumā, proti, salabošana, nomaiņa, cenas samazināšana vai līguma atcelšana.
48. Konkrētāk, atbilstoši Direktīvai saskaņā ar tiesiskās aizsardzības sistēmu patērētājs var, pirmkārt, ņemot vērā uz līguma izpildi orientētos tiesiskos aizsardzības līdzekļus – salabošana vai nomaiņa –, pieprasīt, lai pārdevējs atjaunotu preču atbilstību. Tādējādi tiek atjaunota pirkuma līgumā nolīgtā sākotnējā synallagma
un patērētājs saņem sniegumu, par kuru viņš noslēdzis līgumu. Tā kā šāds risinājums kalpo līgumslēdzēju pušu interesēm, saskaņā ar Direktīvu priekšroka ir dodama tam, nevis cenas samazinājumam vai līguma atcelšanai (8) .
49. Turpretī pēdējiem minētiem pakārtotajiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem ir raksturīga gūtā labuma abpusēja atlīdzināšana. Tādējādi patērētāju un pārdevēja attiecīgo interešu līdzsvars, kurš ir izjaukts ar pārdevēja piegādātajām [precēm ar] trūkumiem, tiek atjaunots atbilstoši vai nu ar patērētāja pienākumu samazināšanu – cenas samazināšanu –, vai arī ar abu līgumslēdzēju pušu atbrīvošanu no līgumā paredzētajiem pienākumiem, atceļot šo līgumu.
50. Katrā ziņā ir jānorāda, ka abos gadījumos patērētāja tiesības, pēc manām domām, principā paliek ierobežotas ar pienākumiem, kuri ir nolīgti saskaņā ar pirkuma līgumu.
51. Šis uzskats tiek apstiprināts, ja ņem vērā plašāku Direktīvas 3. panta kontekstu.
52. Iepriekš minētās patērētāja tiesības, kuras ir paredzētas šajā normā, precizē vai ir loģiskas sekas tādas pārdevēja atbildības apjomam attiecībā pret patērētāju, kura saskaņā ar Direktīvas 3. panta 1. punktu ir jāpieņem attiecībā uz jebkuru neatbilstību, kāda pastāv preču piegādes brīdī.
53. Savukārt atbildības definīcija acīmredzami atspoguļo Direktīvas 2. panta 1. punktā minēto pārdevēja pamata pienākumu saskaņā ar patērētāja pirkuma līgumu piegādāt patērētājam preču, kuras atbilst pirkuma līgumam, aprakstu.
54. Šķiet, ka no iepriekš minētajām normām izriet, ka Direktīvas 3. pantā paredzētās patērētāja tiesības ir balstītas uz atbilstības līgumam koncepciju un līdz ar to ir interpretējamas, ņemot vērā sākotnējā pirkuma līgumā paredzētās tiesības un pienākumus.
55. Citiem vārdiem sakot, patērētājiem saskaņā ar Direktīvas 3. pantu piešķirto tiesību mērķis ir samazināt neatbilstību, salīdzinot ar to, kas patērētājam sākotnēji pienācās atbilstoši pirkuma līgumam, proti, piegādāt patērētājam preces bez trūkumiem.
56. Šī pārdevēja atbildība par [preces] ar trūkumiem piegādi vai, konkrētāk, pašas preces trūkumiem, kura ir reglamentēta ar tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, ko Direktīva piešķir patērētājiem, un kura pārdevējam uzliek pienākumu (vēlāk), bez maksas salabojot vai nomainot, radīt patērētājam sākotnēji apsolīto situāciju, manuprāt, ir jānošķir no iespējamās atbildības – kāda tiek apgalvota šajā lietā – par turpmākiem veicamiem darbiem vai atbilstošām izmaksām, kas radušās saistībā ar neatbilstīgu preci, bet pēc piegādes brīža, uz kuru ir atsauce Direktīvas 3. panta 1. punktā, un pēc tam, kad patērētājs to ir izmantojis.
57. Pēdējais minētais plašākais atbildības veids, kā to ierosināja Komisija, tādējādi pārdevējam uzliktu pienākumu nodrošināt patērētajam tādu situāciju, kādā tas būtu bijis noteiktā laikā pēc preces piegādes, ja viņam būtu piegādāta prece bez trūkumiem, t.i., šajā lietā tādu situāciju, kurā trauku mazgājamā mašīna ar trūkumiem, kuru patērētājs ir iemontējis, ir atvienota no attiecīgās lietas un ir iemontēta jaunā trauku mazgājama mašīna bez trūkumiem. Kā ir norādījuši daži lietas dalībnieki, šāda atbildība līdz ar to paplašinātu faktus un apstākļus, kuri ir radušies pēc riska nodošanas patērētājam un kuri līdz ar to ir atkarīgi no viņa gribas un it īpaši no tā, kādā veidā viņš attiecīgās preces izmanto.
58. Tas, ka pārdevēju var uzskatīt par atbildīgu arī par šāda veida drīzāk netiešām sekām sakarā ar savu [līguma] izpildi ar trūkumiem vai zaudējumiem, kas no tā izriet, protams, ir iespējams un acīmredzami tas tā ir gadījumos, ņemot vērā dažādus nosacījumus, saskaņā ar valsts tiesību sistēmām, kā arī saskaņā, piemēram, ar Apvienoto Nāciju Konvencijas par starptautiskajiem preču pirkuma un pārdevuma līgumiem (turpmāk tekstā – “ CISG ”) (9) 45. pantu.
59. Tādējādi, kā noradīja Vācijas valdība, izmaksas, kas patērētājam radušās sakarā ar preces ar trūkumiem atvienošanu vai sakarā ar faktu, ka tam montāžas izmaksas ir jāsedz divreiz, t.i., attiecībā uz preci ar trūkumiem un vēl attiecībā uz aizvietojošo preci bez trūkumiem, var būt atlīdzināmas saskaņā ar Vācijas tiesībām par zaudējumu atlīdzību, tomēr ņemot vērā piemērojamos nosacījumus, tostarp vainu.
60. Tomēr attiecībā uz Direktīvu šajā kontekstā ir jānorāda, pirmkārt, ka tās tiesiskās aizsardzības sakarā ar neatbilstību [līgumam] sistēma – atšķirībā, piemēram, no CISG
45. panta 1. punkta b) apakšpunkta vai Komisijas Priekšlikuma Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par patērētāju tiesībām (10) 27. panta – neietver nekādas tiesības pieprasīt zaudējumu atlīdzību.
61. Otrkārt, ir jānorāda, ka tas tā ir tādēļ, ka tāds darbs vai izmaksas kā izskatāmajā lietā var būt ne tikai preču neatbilstības sekas, bet izrietēt arī no darbības, kas ietilpst patērētāja atbildības jomā, šajā gadījumā iemontējot trauku mazgājamo mašīnu ar trūkumiem, pārdevēja atbildība attiecībā uz šādām izmaksām parasti ir atkarīga no cēloņsakarības, saistības vai, iespējamas, vainas koncepcijas un tiek pierādīta ar atsauci uz to.
62. Ir skaidrs, ka Direktīvā šāda veida filtrs vai paņēmiens pat nav minēts.
63. Varētu apgalvot, kā ierosināja iesniedzējtiesa, kuru atbalstīja Komisija, ka šāda veida funkciju varētu piedēvēt nosacījumam par “preču izmantošanu atbilstoši to raksturam un izmantošanas nolūkam”. Tomēr, kā norādīja Puce un Vācijas valdība, šāda koncepcija faktiski ir diezgan neprecīza un tās spēja ierobežot pārdevēja atbildību un padarīt tā risku aprēķināmu ir drīzāk neliela.
64. Iespējamais “ierastais” izmantošanas apjoms, kāds var būt ļoti specifiskām un gatavām precēm, piemēram, datoram, galdam vai pat trauku mazgājamai mašīnai, var būt diezgan noteikts un paredzams, tomēr, jo vienkāršāka ir prece, jo plašāks ir iespējamās “ierastās” izmantošanas apjoms. Tādējādi, jo vairāk preces līdzinās būves sastāvdaļai vai izejmateriālam, jo lielāks skaits un nenoteiktāki ir nolūki, kuriem tās var tikt izmantotas joprojām atbilstoši to raksturam. Līdz ar to izmaksas par vienas un tās pašas preces demontēšanu var būt ļoti atšķirīgas.
65. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, neuzskatu, ka patērētāja tiesības uz to, ka preces ar trūkumiem saskaņā ar Direktīvas 3. panta 2. un 3. punktu ir padarītas atbilstošas ar nomaiņu, var tikt interpretētas tādējādi, ka pārdevējam ir jāsedz izmaksas par preces ar trūkumiem atvienošanu un aizvietojošās preces bez trūkumiem montāžu, ja saskaņā ar pirkuma līgumu pārdevējam nebija pienākuma iemontēt nopirkto preci.
66. Piekrītu arī, ka šis uzskats netiek apstrīdēts ar prasību, ka tam ir jānotiek “bez maksas”, kas atbilstoši Direktīvas 3. panta 2.–4. punktam ir saistīta ar pārdevēja pienākumu padarīt preces atbilstošas ar nomaiņu. Ar šo prasību ir definēti apstākļi, kādos pārdevējam ir jāpiedāvā un jāīsteno patērētājam apsolītā atbilstības atjaunošana, proti, bez maksas, bet tas nevar paplašināt pašu pastāvošo tiesiskās aizsardzības līdzekli pēc būtības. Līdzīgi Direktīvas 3. panta 3. punkta trešajā daļā prasībā, ka tam ir jānotiek, “nesagādājot ievērojamas neērtības patērētājam”, ir definēts, kā atbilstības atjaunošana ir jāīsteno, nevis ko tā ietver materiālā nozīmē.
67. Visbeidzot šajā sakarā izskatāmā lieta ir jānošķir no lietas Quelle, kurā Tiesa nosprieda, ka “bez maksas” prasība nozīmē, ka būtu jāizslēdz visas pārdevēja finansiāla rakstura pretenzijas, izpildot savu pienākumu atjaunot līgumā paredzēto preču atbilstību (11) . Līdz ar to tā, pamatojoties uz turpmāk izklāstītajiem argumentiem, nosprieda, ka Direktīva ir pret tādu tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru preču ar trūkumiem pārdevējs ir tiesīgs no patērētāja pieprasīt atlīdzību par šādu preču ar trūkumiem lietošanu līdz to nomaiņai [pret jaunām precēm]. Turpretī izskatāmajā lietā nav runa par pārdevēja finansiāla rakstura pretenzijām pret patērētāju saistībā ar nomaiņu, bet par to, vai patērētājs papildus bezmaksas jaunu preču bez trūkumiem piegādei preces ar trūkumiem atbilstības atjaunošanas ietvaros var pieprasīt, lai tiktu atlīdzinātas izmaksas par preces ar trūkumiem atvienošanu/demontēšanu un izmaksas par nomaiņai piegādātās preces bez trūkumiem montāžu.
68. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz Amtsgericht
iesniegtajiem prejudiciālajiem jautājumiem būtu jāatbild, ka Direktīvas 3. panta 2. un 3. punkta normas ir interpretējamas tādējādi, ka, ja tādas patēriņa preces kā izskatāmajā lietā trauku mazgājama mašīna, kuru patērētājs ir iemontējis un pievienojis atbilstoši tās raksturam un izmantošanas nolūkam, atbilstība ir atjaunota, nomainot to, pārdevējam nav jāsedz neatbilstīgās preces atvienošanas/demontēšanas un preces bez trūkumiem iemontēšanas/pievienošanas izmaksas, ja saskaņā ar konkrēto pirkuma līgumu pārdevējam nebija pienākuma iemontēt nopirkto preci.
V – Secinājumi
69. Pamatojoties uz iepriekš minēto, es ierosinu Tiesai uz iesniegtajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 25. maija Direktīvas 1999/44/EK par dažiem patēriņa preču pārdošanas aspektiem un saistītajām garantijām 3. panta 2. un 3. punkta normas ir interpretējamas tādējādi, ka, ja tādas patēriņa preces kā izskatāmajā lietā trauku mazgājama mašīna, kuru patērētājs ir iemontējis un pievienojis atbilstoši tās raksturam un izmantošanas nolūkam, atbilstība ir atjaunota, nomainot to, pārdevējam nav jāsedz neatbilstīgās preces atvienošanas/demontēšanas un preces bez trūkumiem iemontēšanas/pievienošanas izmaksas, ja saskaņā ar konkrēto pirkuma līgumu pārdevējam nebija pienākuma iemontēt nopirkto preci.
(1) .
(2)  –	OV L 171, 12. lpp.
(3)  –	Lieta Gebr. Weber, Tiesa joprojām to izskata.
(4)  –	Tā kā problemātika izskatāmajā lietā, izņemot aizvietojošās atbilstošās preces montāžas aspektu, būtībā ir līdzīga problemātikai, kas ir minēta 3. zemsvītras piezīmē norādītās lietas Weber
otrajā prejudiciālajā jautājumā, vērtējums šajos secinājumos mutatis mutandis
atbilst manu secinājumu lietā Weber
43.–67. punktā veiktajam vērtējumam. Tādējādi pilnīguma un lasāmības labad arī šajos secinājumos es ietveru nedaudz grozītus secinājumu lietā Weber
ievada apsvērumus.
(5)  –	Šajā kontekstā skat. Priekšlikuma Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par patēriņa preču pārdošanu un garantijām (COM(95) 520, galīgā redakcija – COD 96/0161, OV 1996, C 307, 8. lpp.) paskaidrojuma raksta I.A.4. punktu.
(6)  –	Šajā sakarā skat. 2008. gada 17. aprīļa spriedumu lietā C‑404/06 Quelle
(Krājums, I‑2685. lpp., 30. un 36. punkts).
(7)  –	Attiecībā uz aizsardzību, kāda saskaņā ar Direktīvu ir piešķirta arī pārdevēja finansiālajām interesēm, skat. iepriekš 6. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Quelle, 42. punkts.
(8)  –	Tas, ka Direktīvā ir paredzēta šāda hierarhija, skaidri izriet no Direktīvas 3. panta 3. punkta redakcijas kopsakarā ar tās preambulas vienpadsmito apsvērumu. Skat. arī iepriekš 6. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Quelle, 27. punkts.
(9)  –	Apvienoto Nāciju Konvencija par starptautiskajiem preču pirkuma un pārdevuma līgumiem tika pieņemta 1980. gada 11. aprīlī un stājās spēkā 1988. gada 1. janvārī.
(10)  –	COM(2008) 614, galīgā redakcija – COD 2008/0196.
(11)  –	Minēts iepriekš 6. zemsvītras piezīmē, 34. punkts.