62023CC0767
ĢENERĀLADVOKĀTES TAMARAS ČAPETAS [TAMARA ĆAPETA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 26. jūnijā (
1
)
Lieta C‑767/23 [Remling] (
i
)
A.M.
pret
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
(Raad van State (Valsts padome, Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – LESD 267. pants – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants – Pēdējās instances valsts tiesu pienākuma norādīt lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu neesības pamatojumu apmērs – Valsts tiesiskais regulējums, kas ļauj pēdējās instances tiesai izlemt lietas ar īsu pamatojumu
I. Ievads
1.
Sprieduma Consorzio (
2
) 51. punktā Tiesa uzskatīja, ka pēdējās instances valsts tiesām (
3
), kuras ir nolēmušas nevērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par Savienības tiesību interpretāciju saskaņā ar LESD 267. panta trešo daļu, ir pienākums pamatot lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu neesību, atsaucoties uz spriedumā CILFIT izklāstītajām situācijām (
4
).
2.
Šajā lietā Tiesa tiek aicināta precizēt šo pienākumu, atbildot uz jautājumu, vai pēdējās instances valsts tiesai vienmēr ir skaidri jānorāda lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu neesības pamatojums, pat ja saskaņā ar valsts tiesībām tai ir tiesības attiecīgo lietu izlemt ar īsu pamatojumu.
II. Pamatlieta un uzdotais prejudiciālais jautājums
3.
A.M. ir trešās valsts (Marokas) valstspiederīgais. Viņa sieva un abi nepilngadīgie bērni ir Nīderlandes pilsoņi.
4.
A.M. iesniedza pieteikumu kompetentajām iestādēm ar lūgumu izsniegt dokumentu, kas apliecina viņa likumīgu uzturēšanos Nīderlandē. Viņš atsaucās uz atvasinātajām uzturēšanās tiesībām, pamatojoties uz LESD 20. pantu, kā tas atzīts Tiesas judikatūrā, tostarp spriedumā Chavez‑Vilchez (
5
).
5.
Ar 2019. gada 8. oktobra lēmumu Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (tieslietu un drošības valsts sekretārs, Nīderlande; turpmāk tekstā – “valsts sekretārs”) noraidīja A.M. pieteikumu. A.M. šo lēmumu pārsūdzēja.
6.
Valsts sekretārs ar 2020. gada 19. maija lēmumu noraidīja A.M. sūdzību.
7.
A.M. par šo lēmumu cēla prasību rechtbank Den Haag, zittingsplaats Utrecht (Hāgas rajona tiesa, tiesas sēžu vieta Utrehtā, Nīderlande).
8.
Šī tiesa ar 2021. gada 5. marta spriedumu (
6
) A.M. prasību atzina par nepamatotu un to noraidīja. Jo īpaši tā, atsaucoties uz Tiesas judikatūru, atzina, ka valsts sekretāram bija tiesības uzskatīt, ka A.M. nav atvasināto uzturēšanās tiesību, jo viņam ir uzturēšanās atļauja Spānijā un viņa bērni nav bijuši spiesti atstāt Savienības teritoriju.
9.
A.M. šo spriedumu pārsūdzēja pēdējās instances tiesā, kas ir iesniedzējtiesa šajā lietā, – Raad van State (Valsts padome, Nīderlande).
10.
Saskaņā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu A.M. apgalvo, ka zemākas instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu, neizskatot viņa argumentu par to, ka tai bija jāvēršas Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, un lūdz iesniedzējtiesu iesniegt šādu lūgumu. Iesniedzējtiesa uzskata, ka tai ir piemērojams izņēmums attiecībā uz pienākumu vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, jo atbilde uz A.M. jautājumu par piemērojamo Savienības tiesību interpretāciju izriet no Tiesas judikatūras un tādējādi atbilst “acte éclairé” gadījumam.
11.
Tomēr iesniedzējtiesa vēlas noraidīt A.M. apelācijas sūdzību, pieņemot nolēmumu ar īsu pamatojumu, kā paredzēts Vreemdelingenwet 2000 (2000. gada Ārvalstnieku likums; turpmāk tekstā – “Vw 2000”) 91. panta 2. punktā. Šis tiesiskais regulējums iesniedzējtiesai ļauj nenorādīt pamatojumu tam, kāpēc tā nav vērsusies Tiesa ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Taču iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai šis tiesiskais regulējums nav pretrunā Savienības tiesībās paredzētajam pienākumam pamatot lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu neesību.
12.
Iesniedzējtiesa paskaidro, ka Vw 2000 91. panta 2. punkts piešķir Raad van State (Valsts padome) pilnvaras savā nolēmumā norādīt tikai, ka izvirzītā sūdzība nevar novest pie zemāka līmeņa tiesas nolēmuma atcelšanas, neminot detalizētu šāda nolēmuma pamatojumu. Šajā tiesību normā paredzēts:
“Ja [Raad van State (Valsts padome), lemjot par apelācijas sūdzību,] uzskata, ka izvirzītā sūdzība nenovedīs pie nolēmuma atcelšanas, sava nolēmuma pamatojumā tā var aprobežoties ar šāda vērtējuma sniegšanu.”
13.
Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka, īstenojot Vw 2000 91. panta 2. punktā paredzētās pilnvaras, Raad van State (Valsts padome) savā nolēmumā principā izmanto šādu standarta formulējumu:
“Pārsūdzības rezultātā tiesas nolēmums netiek atcelts. Šim konstatējumam nav nepieciešams papildu pamatojums.
Apelācijas sūdzības pieteikumā nav ietverts neviens jautājums, uz kuru būtu jāatbild tiesību vienotības, tiesību attīstības vai tiesiskās aizsardzības vispārējās interesēs (Vw 2000 91. panta 2. punkts).”
14.
Iesniedzējtiesa norāda, ka likumdevējs iespēju pārsūdzēt lēmumu imigrācijas lietās Raad van State (Valsts padome) ieviesis tajā pašā laikā, kad šai tiesai tika piešķirtas pilnvaras lemt šādās lietās ar īsu pamatojumu. Raad van State (Valsts padomei) ir uzticēts izlemt jautājumus, uz kuriem jāsniedz vispārēja atbilde tiesību vienotības un attīstības, kā arī tiesiskās aizsardzības vispārējās interesēs. Pilnvaras sniegt īsu pamatojumu gadījumos, kad šādi jautājumi nav izvirzīti, nodrošina šīs sistēmas kvalitāti un īstenojamību, ļaujot Raad van State (Valsts padome) efektīvi izskatīt lielu apjomu apelācijas sūdzību.
15.
Iesniedzējtiesa tostarp uzsver, ka šāds īss pamatojums tiek izmantots tikai gadījumos, kad nav pamata atcelt pārsūdzēto spriedumu, kā arī nav jautājumu, kas prasītu prejudiciālu nolēmumu. Turklāt tā norāda, ka īss pamatojums neietekmē attiecīgā ārvalstnieka tiesisko aizsardzību, jo pirmajā instancē ir sniegts pilnīgs pamatojums un Raad van State (Valsts padome) nolēmums ir balstīts uz vispārēju apelācijas sūdzības vērtējumu, pat ja šis vērtējums nav ietverts īsajā pamatojumā.
16.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka saskaņā ar Vw 2000 91. panta 2. punktu tai piešķirtās pilnvaras sniegt īsu pamatojumu atbilst Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. pantā un Eiropas Cilvēktiesību konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 6. panta 1. punktā paredzētajam pienākumam norādīt pamatojumu (
7
). Jo īpaši šī tiesa, pamatojoties uz Eiropas Cilvēktiesību tiesas (turpmāk tekstā – “ECT”) judikatūru, secina, ka gadījumos, kad tiesai ir likumā paredzētas pilnvaras lemt bez papildu pamatojuma, vajadzība vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu tiek vērtēta lietas kopējā izvērtējuma ietvaros un tiesai nav pienākuma atsevišķi norādīt lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu neesības pamatojumu (
8
).
17.
Tomēr iesniedzējtiesa jautā, vai šāds īss pamatojums atbilst LESD 267. panta trešajai daļai kopsakarā ar Hartas 47. pantu vai arī tai, pamatojoties uz Tiesas sprieduma Consorzio 51. punktu, jāsniedz detalizētāks izklāsts par iemesliem, kādēļ tai nav pienākuma vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, un jo īpaši – vai iesniedzējtiesai ir jāpaskaidro, kurš izņēmums attiecībā uz šo pienākumu ir piemērojams un kāpēc. Iesniedzējtiesa uzskata, ka tās prakse sniegt īsu pamatojumu ir pietiekama, jo tas nozīmē, ka pastāv šāds izņēmums.
18.
Šādos apstākļos Raad van State (Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai [LESD] 267. panta trešā daļa, skatot to kopsakarā ar [Hartas] 47. panta otro daļu, jāinterpretē tādējādi, ka tai ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā [Vw 2000] 91. panta 2. punkts, saskaņā ar kuru Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (Valsts padomes Administratīvo [lietu] nodaļa) kā valsts tiesa, kuras nolēmumi nav pārsūdzami, var lemt par tādu jautājumu, kurš ir uzdots par Savienības tiesību interpretāciju – neatkarīgi no tā, vai tas ir uzdots saistībā ar skaidru lūgumu saņemt prejudiciālu nolēmumu –, norādot īsu pamatojumu un nepamatojot, kurš no trim izņēmumiem attiecībā uz pienākumu iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu pastāv attiecīgajā gadījumā?”
III. Tiesvedība Tiesā
19.
Rakstveida apsvērumus Tiesai iesniedza A.M., Nīderlandes un Somijas valdības un Eiropas Komisija.
20.
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2024. gada 24. jūlija lēmumu šī lieta tika apturēta līdz sprieduma KUBERA (
9
) pasludināšanai. Tiesvedība Tiesā tika atsākta 2024. gada 18. oktobrī.
21.
Tiesas sēde notika 2025. gada 4. martā, un tās laikā mutvārdu apsvērumus sniedza visas ieinteresētās puses, kā arī Vācijas un Itālijas valdības.
IV. Juridiskā analīze
22.
Šajā lietā Tiesa tiek aicināta precizēt pēdējās instances valsts tiesu pienākuma norādīt iemeslus, kuru dēļ tās ir nolēmušas nevērsties Tiesā ar jautājumu par attiecīgo Savienības tiesību interpretāciju, par kurām ir runa izskatāmajā lietā, apmēru.
23.
Tā kā Tiesa tikai salīdzinoši nesen ir konstatējusi, ka šāds pienākums Savienības tiesībās pastāv, savu analīzi sākšu ar īsu skaidrojumu par līdzšinējās Tiesas judikatūras attīstību un galvenajām iezīmēm (A). Pēc tam aplūkošu pienākuma norādīt pamatojumu loģiku no LESD 267. panta skatpunkta un no Hartas 47. panta skatpunkta (B). Pamatojoties uz to, izvērtēšu šajā lietā uzdoto jautājumu (C).
A.
Tiesas judikatūra
24.
Pirmkārt, kopš Savienības izveides (
10
) un saskaņā ar pašlaik spēkā esošā LESD 267. panta trešo daļu pēdējās instances valstu tiesām ir pienākums vērsties Tiesā ar jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju un spēkā esību, ja tām ir izvirzīti šādi jautājumi.
25.
Šis pienākums izriet no Līgumu autoru izvēles attiecībā uz veidu, kā nodrošināt Savienības tiesību vienveidību. Savienības tiesības pašlaik piemēro virkne dažādu tiesu 27 dalībvalstīs, kuras darbojas kā Eiropas tiesas (
11
). Tas rada ievērojamu risku, ka dažādi tiesneši vienai un tai pašai Savienības tiesību normai varētu piešķirt atšķirīgu nozīmi. Līdzīgs risks pastāv arī katras atsevišķās dalībvalsts tiesību sistēmā, dažādām tiesām piemērojot valsts tiesību normas. Tādējādi pirms pievienošanās Eiropas Savienībai dalībvalstu rīcībā jau bija metodes, kas ļauj nodrošināt tiesību vienveidību to tiesību sistēmā un kas procesuālā vai citā veidā balstās uz to augstākajām tiesām (
12
). Ieviešot pienākumu pēdējās instances tiesām lūgt Tiesai sniegt Savienības tiesību interpretāciju, LESD 267. pants paredz pēdējās instances valstu tiesu iesaistīšanu centienos nodrošināt Savienības tiesību vienveidību.
26.
Kā ir atzinusi Tiesa, LESD 267. panta trešajā daļā paredzētā pienākuma mērķis ir tostarp novērst, ka kādā dalībvalstī rodas valsts judikatūra, kas nav saderīga ar Savienības tiesību normām (
13
).
27.
Tomēr jau sākotnēji pēdējās instances tiesām saskaņā ar Līgumiem nav bijis pienākuma uzsākt prejudiciālā nolēmuma tiesvedību visos gadījumos, bet gan tikai tad, ja tām ir “ierosināts” jautājums par Savienības tiesību interpretāciju. Jautājums tiek “ierosināts”, ja tiesa uzskata, ka tas ir būtisks un prasa interpretāciju. Tādējādi, pat ja lietas dalībnieks ir izvirzījis jautājumu par Savienības tiesībām, tas nenozīmē, ka šāds jautājums ir “ierosināts” LESD 267. panta trešās daļas izpratnē (
14
).
28.
Sākotnēji spriedumā CILFIT Tiesa paskaidroja, kādās situācijās valsts tiesai, pat ja tā ir pēdējā instance lietā, nav jāvēršas Tiesā ar prejudiciālu jautājumu (
15
). Lai gan šī judikatūra bieži tiek skaidrota tā, it kā Tiesa būtu ieviesusi zināmus “izņēmumus” no citādi beznosacījumu pienākuma vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu (
16
), manuprāt, šie “izņēmumi” patiesībā nav nekas cits kā vien precizējums attiecībā uz to, ko nozīmē prasība valsts tiesā “ierosināt” jautājumu par Savienības tiesībām. Tādējādi šie “izņēmumi” vienkārši izskaidro situācijas, kurās pēdējās instances valsts tiesa var uzskatīt, ka tai nav “ierosināts” jautājums par Savienības tiesībām.
29.
Spriedumā CILFIT Tiesa kopsavilkumu par šīm situācijām sniegusi šādi: “Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru valsts tiesa, kuras nolēmumi saskaņā ar valsts tiesībām nav pārsūdzami tiesā, var tikt atbrīvota no šī pienākuma tikai tad, ja tā konstatē, ka izvirzītajam jautājumam nav nozīmes, vai ja par attiecīgo Savienības tiesību normu Tiesa jau ir sniegusi interpretāciju, vai arī ja Savienības tiesību pareiza interpretācija ir tik acīmredzama, ka nerodas nekādas pamatotas šaubas.” (
17
)
30.
Pirmā no šīm situācijām atšķiras no abām pārējām ar to, ka pēdējās instances valsts tiesa ne tikai nav atbrīvota no pienākuma vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, bet faktiski vispār nevar šādi vērsties Tiesā, ja atbildei uz attiecīgo jautājumu nav nozīmes izskatāmās lietas atrisināšanā. Patiesi, ir vispārzināms, ka Tiesa var sniegt prejudiciālus nolēmumus tikai tad, ja iesniedzējtiesa atbildi varētu izmantot, lai atrisinātu attiecīgo lietu (
18
). Tādējādi, ja Savienības tiesībām strīda atrisināšanā nav nozīmes, Tiesai nav kompetences tās interpretēt. No pēdējās instances valsts tiesas viedokļa, vērtējot, vai tai ir pienākums vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ja lietas dalībnieks ierosina ar Savienības tiesībām saistītu jautājumu, bet tiesa uzskata, ka tam strīda atrisināšanā nav nozīmes, LESD 267. panta trešās daļas izpratnē attiecīgais jautājums netiek “ierosināts”.
31.
Abas pārējās situācijas var interpretēt kā situācijas, kurās Savienības tiesībām ir nozīme pēdējās instances valsts tiesā izskatāmā strīda atrisināšanā, tomēr nav pamatotu šaubu par Savienības tiesību pareizu piemērošanu, tāpēc nav pamata vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Pirmajā situācijā Tiesa, iespējams, jau ir izskaidrojusi attiecīgās piemērojamās Savienības tiesības tā, lai nebūtu šaubu par to piemērošanu pēdējās instances tiesā izskatāmajā situācijā. To parasti dēvē par “acte éclairé” situāciju (
19
). Otrajā situācijā, pat ja vēl nepastāv Tiesas sniegta piemērojamās Savienības tiesību normas interpretācija, pati tiesību norma, iespējams, ir tik acīmredzama, ka nerodas nekādas pamatotas šaubas par tās pareizu interpretāciju. Šo situāciju parasti dēvē par “acte clair” situāciju (
20
).
32.
Praktiskās grūtības saistītas ar to, ka vērtējums par to, ka nerodas nekādas pamatotas šaubas par piemērojamās Savienības tiesību normas pareizu piemērošanu konkrētam faktu kopumam, neatkarīgi no tā, vai šādas tiesību normas jau ir vai nav interpretētas Tiesas judikatūrā, nav matemātisks uzdevums, kas pakļaujas precīzām formulām. Spriedumā CILFIT Tiesa paskaidroja: pirms tiek secināts, ka nav pamatotu šaubu par tiesību normas pareizu interpretāciju un piemērošanu konkrētajā lietā, pēdējās instances valsts tiesai jābūt pārliecinātai, ka arī visu citu dalībvalstu pēdējās instances tiesām, kā arī Tiesai tas ir tikpat acīmredzams (
21
).
33.
Pēdējās instances tiesām izmantojamā kritērija būtība ir – tām jāpārliecinās, ka šīs pašas Savienības tiesību normas interpretācija citās dalībvalstīs vai Eiropas Savienības Tiesai nevarētu būt atšķirīga. Šādā gadījumā Savienības tiesību vienotība nav apdraudēta. Manuprāt, šis kritērijs ir jāpiemēro gan “acte éclairé”, gan “acte clair” situācijās. Pirmajā situācijā pēdējās instances tiesai jābūt pārliecinātai, ka arī citu dalībvalstu pēdējās instances tiesas konkrētajā situācijā piemērotu pastāvošo judikatūru tādā pašā veidā. Konkrēti, šajā lietā iesniedzējtiesai būtu jājautā, vai vienīgā iespējamā sprieduma Chavez‑Vilchez judikatūras interpretācija ir tāda, ka A.M. nav atvasināto uzturēšanās tiesību, jo viņam ir uzturēšanās atļauja Spānijā, tāpēc viņa bērni nav spiesti atstāt Savienības teritoriju, pat ja viņiem būtu jāatstāj Nīderlande.
34.
Attiecībā uz “acte clair” situāciju Tiesa spriedumā CILFIT ir paredzējusi vairākus kritērijus, kas jāņem vērā pēdējās instances valsts tiesām (
22
). Vairāk nekā 40 gadu laikā kopš sprieduma CILFIT pasludināšanas šie kritēriji bieži ir kritizēti (
23
).
35.
Pat ja varētu piekrist, ka sprieduma CILFIT kritēriju burtiskas piemērošanas gadījumā “iespēja sastapties ar “patiesu”acte clair situāciju [..] šķistu diezgan nereāla” (
24
), šo kritēriju mērķis bija uzsvērt to, ka pēdējās instances valsts tiesām ir pienācīgi jāizvērtē attiecīgā lieta, pirms tās lemj nevērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Šajā ziņā Tiesa paskaidroja, ka pēdējās instances valsts tiesām, “uzņemoties atbildību, neatkarīgi un ar pienācīgu vērību ir jāizvērtē, vai tās ir kādā no situācijām, kuras tām ļauj atturēties uzdot Tiesai jautājumu par Savienības tiesību interpretāciju, kas tajā ir ticis izvirzīts” (
25
).
36.
Spriedumā Consorzio Tiesa apstiprināja, ka pēdējās instances valsts tiesa var izvairīties no pienākuma vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu tikai vienā no trim spriedumā CILFIT paredzētajām situācijām (
26
). Tiesa arī atgādināja: to, ka jautājums par Savienības tiesību interpretāciju nav ticis “ierosināts” pēdējās instances tiesā, galu galā var izlemt tikai pati šī tiesa, pilnībā apzinoties iespējamās sekas attiecībā uz Savienības tiesību vienveidīgu interpretāciju visā Savienībā (
27
).
37.
Spriedumā Consorzio jaunums ir tas, ka tā 51. punktā Tiesa ir pievienojusi vēl vienu pēdējās instances valsts tiesu pienākumu, kas nebija minēts spriedumā CILFIT vai tā pēcteču spriedumos: pienākums šādām tiesām norādīt iemeslus, kāpēc tās uzskata, ka kāda no spriedumā CILFIT paredzētajām situācijām atbrīvo tās no pienākuma vērsties tiesā (“pienākums norādīt pamatojumu”) (
28
).
38.
Tā kā šajā lietā faktiski ir jāinterpretē pienākuma norādīt pamatojumu apmērs, citēsim šo sprieduma Consorzio punktu: “Šajā ziņā no sistēmas, kas ieviesta ar LESD 267. pantu, lasot to kopsakarā ar Hartas 47. panta otro daļu, izriet, ka tad, ja valsts tiesa, kuras nolēmumi saskaņā ar valsts tiesībām nav pārsūdzami tiesā, uzskata – pamatojoties uz to, ka tā ir vienā no [spriedumā CILFIT] minētajām situācijām –, ka tā ir atbrīvota no LESD 267. panta trešajā daļā paredzētā pienākuma vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, tiesas nolēmuma pamatojumā ir jānorāda vai nu tas, ka izvirzītajam Savienības tiesību jautājumam nav nozīmes strīda atrisināšanā, vai tas, ka attiecīgās Savienības tiesību normas interpretācija ir balstīta uz Tiesas judikatūru, vai arī, ja šādas judikatūras nav, tas, ka Savienības tiesību interpretācija pēdējās instances valsts tiesai ir tik acīmredzama, ka nerodas nekādas pamatotas šaubas.” (
29
)
39.
Lietā KUBERA Tiesa pirmo reizi kopš sprieduma Consorzio pasludināšanas tika aicināta interpretēt pienākumu norādīt pamatojumu. Tiesa, nospriedusi, ka īpašs apelācijas pieteikuma noraidīšanas procedūras veids neatbrīvo pēdējās instances valsts tiesu no pienākuma izvērtēt nepieciešamību vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, apstiprināja pienākumu norādīt pamatojumu, kā norādīts sprieduma Consorzio 51. punktā. Tomēr Tiesa nav sīkāk precizējusi šī pienākuma apmēru (
30
).
40.
Tādējādi saskaņā ar pašreizējo judikatūru spriedumā CILFIT paredzētajās situācijās pēdējās instances valsts tiesām ir jāpamato iemesli, kuru dēļ tās nolemj nevērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Manuprāt, norādot šādus iemeslus, jāpamato, kāpēc Savienības tiesībām nav nozīmes attiecīgā strīda atrisināšanā vai kā esošā Tiesas judikatūra atrisina konkrētās lietas apstākļus, vai arī kāpēc pēdējās instances tiesa uzskata, ka citu dalībvalstu tiesas nevarētu nonākt pie atšķirīgas interpretācijas. Citiem vārdiem, tiesai nepietiek tikai atsaukties uz vienu no trim spriedumā CILFIT paredzētajām situācijām, bet gan jāpaskaidro, kāpēc tā ir šādi lēmusi.
41.
Šajā lietā rodas jautājums, vai šāds skaidrs pamatojums ir nepieciešams arī situācijās, kad valsts tiesības piešķir tiesām pilnvaras izlemt noteikta veida lietas ar īsu pamatojumu.
42.
Lai atbildētu uz šo jautājumu, manuprāt, jāiedziļinās iemeslos, kāpēc valsts tiesām, kuras lemj pēdējā instancē, ir noteikts pienākums norādīt pamatojumu.
B.
Pienākuma norādīt pamatojumu loģika
1. Pamatojums no LESD 267. panta skatpunkta
43.
Jāatgādina, ka, nosakot pēdējās instances valsts tiesu pienākumu vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par Savienības tiesību interpretāciju, LESD 267. panta mērķis ir nodrošināt Savienības tiesību vienveidību visās dalībvalstīs (
31
).
44.
Tādējādi LESD 267. panta trešajā daļā paredzētais valsts tiesu pienākums vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu kalpo vispārējām interesēm. Tāpēc šī Līguma norma nepiešķir privātpersonām kolektīvas tiesības prasīt, lai pēdējās instances tiesa vērstos Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu (
32
). Proti, saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru lietas dalībniekiem nav nekādu tiesību lūgt jautājumu uzdošanu (
33
).
45.
Tā kā privātpersonām, pamatojoties uz LESD 267. pantu, nav tiesību lūgt jautājumu uzdošanu, pienākumu norādīt pamatojumu nevar pamatot ar šādiem iemesliem (
34
).
46.
Šajā ziņā Vācijas valdība apgalvo, ka lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu neesības pamatojumam ir divējāds mērķis. Pirmkārt, mērķis ir nodrošināt, lai pēdējās instances valsts tiesas ievērotu LESD 267. panta trešajā daļā paredzēto pienākumu vērsties ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu; tas ir tīri objektīvs pienākums, kas nepiešķir subjektīvas tiesības uz prejudiciālu nolēmumu. Otrkārt, tas ļauj lietas dalībniekiem izprast, kāpēc valsts tiesa attiecīgajā lietā nav vērsusies Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu; tomēr šāds mērķis neizriet no LESD 267. panta, bet gan ir tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu izpausme.
47.
Es piekrītu šim viedoklim. Tādējādi atbilstoši vispārējo interešu loģikai, ko var saistīt ar LESD 267. pantu, pienākums norādīt pamatojumu nodrošina, ka pēdējās instances valsts tiesa rūpīgi un pienācīgi izvērtē iemeslus, kas varētu to atbrīvot no pienākuma vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.
48.
Tāpēc, manuprāt, spriedumā Consorzio paredzētais jaunais – vai vismaz Savienības tiesību izpratnē jaunais (
35
) – pēdējās instances valsts tiesu pienākums norādīt pamatojumu ir piemērots līdzeklis, lai nodrošinātu, ka šīs tiesas pienācīgi izvērtē nepieciešamību vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, un tādējādi veicina Savienības tiesību vienveidību.
49.
Šāds pienākums norādīt pamatojumu kompensē grūtības noteikt vienkāršus noteikumus, kas paredzētu, kādos gadījumos pēdējās instances valsts tiesas ir atbrīvotas no pienākuma vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Droši vien nav neviena jurista, kura pieredzē nebūtu gadījumu, kad, skaidrojot citiem, viņaprāt, tiesību aktu pareizo nozīmi, nākas precizēt savu argumentāciju un dažkārt pat to mainīt. Līdzīgā veidā, izklāstot pamatojumu lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu neesībai, pēdējās instances valsts tiesām rodas pienākums apstiprināt savu nostāju attiecībā uz Savienības tiesību pareizu piemērošanu attiecīgajā lietā vai var nākties to mainīt.
50.
Protams, joprojām ir iespējamas kļūdas vērtējumā. Tomēr, manuprāt, ja pēdējās instances valsts tiesa pietiekami pamato lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu neesību, tā var tikt atbrīvota no atbildības, tostarp no līdzīgas atbildības kā lietā Köbler (
36
).
51.
Rezumējot – no LESD 267. panta trešās daļas skatpunkta pienākuma norādīt lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu neesības pamatojumu loģika ir panākt, lai pēdējās instances valsts tiesa rūpīgi pārbaudītu, vai attiecīgajā lietā pastāv Savienības tiesību interpretācijas problēma, un tādējādi veicināt Savienības tiesību vienveidību.
2. Pamatojums no Hartas 47. panta skatpunkta
52.
Hartas 47. panta otrā daļa garantē pamattiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu. Saskaņā ar Tiesas judikatūru šo tiesību ievērošana tostarp prasa, lai visi spriedumi ietvertu pamatojumu. Tas ļauj lietas dalībniekam izprast sprieduma pamatojumu un ievieš atbilstošu tiesību aizsardzības līdzekli (
37
).
53.
Saskaņā ar Paskaidrojumiem attiecībā uz Hartu – Hartas 47. panta otrā daļa pēc būtības sakrīt ar ECPAK 6. panta 1. punktu. Šajā ziņā ECT judikatūrai, uz kuru ir atsaukušās ieinteresētās personas šajā lietā, ir būtiska loma, gūstot izpratni par pienākuma norādīt pamatojumu loģiku no Hartas 47. panta skatpunkta.
54.
ECT savā judikatūrā attiecībā uz ECPAK 6. panta 1. punktu ir skaidri norādījusi, ka tiesības uz pamatotu nolēmumu aizsargā indivīdu no patvaļas un tas tiek panākts, sniedzot iespēju lietas dalībniekiem saprast pieņemto tiesas nolēmumu. Turklāt pamatojums apliecina lietas dalībniekiem, ka tie ir uzklausīti, tādējādi veicinot, ka tie labprātāk pieņem attiecīgo nolēmumu (
38
). Tā kā pēdējās instances valsts tiesu iespēja atteikties uzdot Tiesai jautājumus par Savienības tiesību interpretāciju attiecas tikai uz spriedumā CILFIT paredzētajām situācijām, ECT uzskatīja, ka tieši šajā kontekstā šīm tiesām ir jānorāda iemesli, kuru dēļ tās nav uzskatījušas par nepieciešamu vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu (
39
).
55.
Līdzīgi kā ECPAK 6. panta 1. punktā, Hartas 47. panta otrajā daļā minētais pēdējās instances valsts tiesu pienākums spriedumā CILFIT paredzētajās situācijās norādīt pamatojumu lēmumam nevērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu korelē ar lietas dalībnieka subjektīvām tiesībām, kas būtībā ir tiesības saprast, kāpēc tiesību normas attiecīgajā lietā ir piemērotas noteiktā veidā, nelūdzot prejudiciālu nolēmumu.
56.
Svarīgi, ka šādas tiesības saprast iemeslus lēmumam nelūgt prejudiciālu nolēmumu spriedumā CILFIT paredzētajās situācijās ir uzskatāmas par tiesībām, kas rodas jebkurā ar iespējamu Savienības tiesību aktu piemērošanu saistītā situācijā neatkarīgi no tā, vai kāds no lietas dalībniekiem ir vai nav lūdzis sniegt prejudiciālu nolēmumu. Šīs tiesības atšķiras no tiesībām lūgt prejudiciālu nolēmumu, kas lietas dalībniekam nepienākas ne saskaņā ar LESD 267. pantu, ne Hartas 47. pantu. Tās drīzāk ir tiesības uz to, lai tiktu paskaidrots lēmums nelūgt prejudiciālu nolēmumu, kas lietas dalībniekam paredzētas Hartas 47. pantā.
57.
ECT judikatūra attiecībā uz ECPAK 6. panta 1. punktu līdz šim ir bijusi saistīta ar lietām, kurās lietas dalībnieks ir lūdzis sniegt prejudiciālu nolēmumu. Tomēr tas, ka šīs lietas tika izskatītas šādā kontekstā, neizslēdz šīs judikatūras piemērošanu situācijām, kurās lieta ir saistīta ar Savienības tiesībām, bet lietas dalībnieks nelūdz sniegt prejudiciālu nolēmumu.
58.
Katrā ziņā LESD 267. pantā noteiktais pienākums vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu nav atkarīgs no tā, vai lietas dalībnieks lūdz prejudiciālu nolēmumu. Tādējādi saskaņā ar Hartas 47. pantu pēdējās instances tiesām ir lietas dalībniekiem jāpaskaidro iemesli, kuru dēļ tās nav vērsušās Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, pat ja neviens lietas dalībnieks nav lūdzis šādu skaidrojumu (
40
).
59.
Rezumējot – no Hartas 47. panta otrās daļas skatpunkta pienākums sniegt pamatojumu ļauj lietas dalībniekam saprast sprieduma pamatojumu, tostarp pamatojumu lēmumam nevērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, tādējādi garantējot attiecīgā lietas dalībnieka tiesības uz taisnīgu lietas izskatīšanu.
60.
No iepriekš minētā izriet, ka pēdējās instances tiesām paredzētā pienākuma sniegt pamatojumu iemesli LESD 267. panta un Hartas 47. panta izpratnē ir atšķirīgi. Pretēji LESD 267. panta loģikai, kas izriet no objektīviem apsvērumiem, kuru mērķis ir nodrošināt Savienības tiesību vienveidību sabiedrības interesēs, Hartas 47. panta loģika izriet no subjektīviem apsvērumiem, kuru mērķis ir nodrošināt lietas dalībnieka individuālās tiesības.
61.
Ņemot vērā atšķirīgo loģiku, var izdarīt atšķirīgus secinājumus par pamatojuma nepieciešamo apmēru.
C.
Par pienākumu norādīt pamatojumu un īsu pamatojumu
62.
Jāatgādina – spriedumu Consorzio un KUBERA judikatūra apstiprina, ka pēdējās instances tiesām ir pienākums paskaidrot, kāpēc tās nav vērsušās Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Šādam skaidrojumam būtu jāļauj saprast, kuras no spriedumā CILFIT paredzētajām situācijām tiesa uzskata par piemērojamām un kāpēc.
63.
Vai šādam pamatojumam vienmēr jābūt skaidri formulētam, vai arī ir iespējams sniegt īsu pamatojumu?
64.
Valsts tiesībās paredzētajām tiesu pilnvarām izlemt lietas ar īsu pamatojumu arī ir savs pamatojums. Kā norāda iesniedzējtiesa un Nīderlandes valdība, īss pamatojums tādās situācijās kā šajā lietā ir nepieciešams kompromiss, lai nodrošinātu iespēju iesniegt apelācijas sūdzības imigrācijas lietās. Visaptveroša prasība norādīt pamatojumu izjauktu līdzsvaru, ko valsts likumdevējs ir ieviesis sistēmā, no vienas puses, lai nodrošinātu privātpersonu tiesisko aizsardzību, paredzot iespēju iesniegt apelācijas sūdzības imigrācijas lietās, un, no otras puses, izmantojot īsu pamatojumu, lai izvairītos no tiesību sistēmas apgrūtinājumu radīšanas (
41
).
65.
Tāpēc, lai atbildētu uz šajā lietā uzdoto jautājumu, ir jālīdzsvaro valstu tiesību sistēmu intereses izmantot šādu īsu pamatojumu un Savienības tiesību intereses panākt, lai pēdējās instances tiesas pamatotu savus lēmumus nevērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.
66.
B iedaļā esmu paskaidrojusi, ka pienākuma norādīt pamatojumu loģika no LESD 267. panta un Hartas 47. panta skatpunkta ir atšķirīga. Ja vienā skalas pusē būtu iemesli īsa pamatojuma izmantošanai, savukārt otrā pusē – iemesli pienākumam norādīt pamatojumu, līdzsvarošanas rezultāts saskaņā ar LESD 267. pantu varētu būt atšķirīgs nekā līdzsvarošanas rezultāts, kāds tiktu panākts saskaņā ar Hartas 47. pantu.
67.
Šajā ziņā gadījumā, ja pēdējās instances valsts tiesa ņem vērā spriedumā CILFIT paredzētās situācijas, bet nav norādījusi pamatojumu lēmumam nevērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, vispārējās intereses nodrošināt Savienības tiesību vienveidību, kas tiek panākts ar LESD 267. pantā ietverto pienākumu norādīt pamatojumu, tiek ievērotas. Lai ievērotu šīs vispārējās intereses, ir svarīgi, lai tiesa nopietni izvērtētu spriedumā CILFIT paredzētās situācijas, nevis lai lietas dalībnieki saprastu šīs tiesas domu virzienu. Tādējādi LESD 267. pants nav pretrunā īsa pamatojuma sniegšanai.
68.
Gluži pretēji, ja pēdējās instances valsts tiesas nolēmumā nav vismaz netieši norādīts pamatojums lēmumam nelūgt prejudiciālu nolēmumu, lai lietas dalībnieki varētu saprast lēmuma iznākumu, netiek ievērotas intereses, ko nodrošina Hartas 47. punktā paredzētais pienākums norādīt pamatojumu.
69.
Tādējādi Hartas 47. panta otrās daļas izpratnē jābūt zināmam pamatojumam, pat ja šis pamatojums ir tikai netiešs. Tas automātiski neizslēdz īsu pamatojumu, ja vien ar to lietas dalībniekiem pietiek, lai izprastu, kāpēc tiesa nav lūgusi prejudiciālu nolēmumu.
70.
Kāds īsais pamatojums ir atbilstošs saskaņā ar Hartas 47. pantu?
71.
No Tiesas un ECT judikatūras izriet, ka vērtējums par to, vai pamatojums ir pietiekams, atkarīgs no konkrētās lietas apstākļiem.
72.
Tiesa uzskata, ka pienākuma norādīt pamatojumu apmērs var atšķirties atkarībā no attiecīgā tiesas nolēmuma rakstura un tas jāanalizē, ievērojot procesu, aplūkotu kopumā, un ievērojot visus atbilstošos apstākļus (
42
).
73.
Šāds secinājums izriet arī no ECT judikatūras (
43
). Tiesa ir atzinusi, ka atkarībā no apstākļiem ECPAK 6. panta 1. punkta izpratnē pēdējās instances tiesas nolēmums ar īsu pamatojumu var būt pieņemams, piemēram, ja iemesli lēmumam nelūgt prejudiciālu nolēmumu ir netieši vai var tikt izsecināti no citām nolēmuma daļām (
44
).
74.
Jo īpaši spriedumā Baydar (
45
) ECT atzina, ka attiecībā uz Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlandes Augstākā tiesa) argumentāciju ECPAK 6. panta 1. punkts nav pārkāpts. ECT uzskatīja, ka paātrināto procedūru kontekstā, kādas paredzētas šajā lietā aplūkotajos Nīderlandes tiesību aktos (
46
), ECPAK 6. panta 1. punkta izpratnē nerodas principiālas problēmas, noraidot apelācijas sūdzību ar īsu pamatojumu, ja no lietas apstākļiem skaidri izriet, ka lēmums nav bijis patvaļīgs vai citādi acīmredzami nepamatots. ECT atzina, ka apstrīdētais lēmums nav ne patvaļīgs, ne nepamatots, jo Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlandes Augstākā tiesa) bija pienācīgi izvērtējusi prasītāja rakstveida apelācijas sūdzības pamatojumu, kā arī ģenerāladvokāta konsultatīvos secinājumus un apelācijas sūdzības iesniedzēja rakstveida atbildi uz tiem.
75.
Lietā Harisch (
47
) ECT nosprieda, ka Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija) nav pārkāpusi ECPAK 6. panta 1. punktu, sniegdama īsu pamatojumu. ECT uzskatīja, ka, tā kā zemākstāvošā tiesa bija sniegusi detalizētu pamatojumu lēmumam nelūgt prejudiciālu nolēmumu, prasītājs varēja saprast Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesas) nolēmumu. Tādējādi, ņemot vērā ECPAK 6. pantā paredzētā pienākuma norādīt pamatojumu mērķi un izvērtējot tiesvedību kopumā, ECT uzskatīja, ka šīs lietas apstākļos atteikums lūgt prejudiciālu nolēmumu bija pamatots.
76.
Visbeidzot, no iepriekš izklāstītās ECT judikatūras attiecībā uz ECPAK 6. panta 1. punktu izriet, ka ne vienmēr ir nepieciešams skaidrs un konkrēts pamatojums pēdējās instances tiesas lēmumam nelūgt prejudiciālu nolēmumu. Pamatojoties uz tādiem spriedumiem kā Baydar un Harisch, šķiet, ka judikatūrā ir atzīta iespēja pēdējās instances tiesām sniegt īsu pamatojumu. Šāda īsa pamatojuma sniegšana ir iespējama, ja konkrētās lietas apstākļos tās dalībnieki ir pārliecināti, ka ir tikuši uzklausīti, un ir saprotami iemesli, kuru dēļ ir noraidīts viņu lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.
77.
Manuprāt, šī argumentācija ir attiecināma arī uz Hartas 47. panta interpretāciju. Saskaņā ar šo tiesību normu, kā norādījusi Somijas valdība, pamatojuma nepieciešamo apmēru nevar noteikt iepriekš, jo katrs gadījums ir atšķirīgs (
48
).
78.
Šajā ziņā valsts tiesību aktos nevar paredzēt obligātu īsa pamatojuma izmantošanu, bet var atļaut valsts tiesām izmantot šādu pamatojumu. Pēdējās instances valsts tiesai jābūt pilnvarām izvērtēt, vai atsevišķos gadījumos pietiek ar īsu pamatojumu.
79.
Attiecīgais valsts tiesiskais regulējums, šķiet, atbilst šādām prasībām. Tādējādi pēdējās instances tiesai katrā atsevišķā gadījumā jāizvērtē, vai ir pietiekami ar pamatojuma standarta formulējuma izmantošanu imigrācijas lietās vai arī ir nepieciešams plašāks pamatojums, lai lietas dalībnieks varētu saprast, kāpēc šī tiesa nav lūgusi prejudiciālu jautājumu, ņemot vērā visus atbilstošos apstākļus.
80.
Ja, piemēram, pēdējās instances valsts tiesa seko zemākas instances tiesas nolēmumam un pamatojumam, varētu pietikt ar īsu pamatojumu, kurā izmantots standarta formulējums, piemēram, iesniedzējtiesas praksē izmantotais formulējums. Tas tā ir, ja šis formulējums paredz, ka zemākas instances tiesas nolēmumā ir pietiekami izskaidrots vai nu tas, kāpēc Savienības tiesībām nav nozīmes izskatāmā strīda atrisināšanā, vai arī tas, kā Savienības tiesības ir izskaidrotas Tiesas judikatūrā, vai arī, ja šādas judikatūras nav, kāpēc nerodas nekādas pamatotas šaubas par Savienības tiesību normas pareizu piemērošanu.
81.
Tomēr, ja valsts tiesa, kas izskata lietu pēdējā instancē, piekrīt lietas nolēmumam, bet nepiekrīt zemākas instances tiesas norādītajam pamatojumam vai ja nav nekāda pamatojuma, kas liecinātu par iespējamiem iemesliem lēmumam nelūgt prejudiciālu nolēmumu, tad pēdējās instances tiesa nevar balstīties uz šādu standarta formulējumu, bet tai ir skaidri jāizskaidro sava nostāja.
82.
Vēl viens jautājums, ko tiesvedībā Tiesā izvirzīja ieinteresētās personas, bija – vai pietiek ar to, ka pēdējās instances tiesa atsaucas tikai uz vienu no trim spriedumā CILFIT paredzētajām situācijām.
83.
No iepriekš minētās diskusijas izriet – nepietiek ar to vien, ka tiek norādīts, kuru no spriedumā CILFIT paredzētajām situācijām tiesa ir piemērojusi, lemjot nevērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Lietas dalībniekam ir jāspēj saprast, kāpēc attiecīgā situācija tika uzskatīta par piemērojamu. Ņemot vērā iepriekš minēto, it nemaz nav nepieciešams skaidri norādīt, kuru spriedumā CILFIT paredzēto situāciju tiesa piemēro, ja to var viegli izsecināt no pamatojuma.
84.
Rezumējot var secināt, ka LESD 267. pants kopsakarā ar Hartas 47. pantu nav pretrunā īsa pamatojuma sniegšanai, ja vien lietas dalībnieki saprot iemeslus, kuru dēļ pēdējās instances tiesa nolēmusi nevērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, atsaucoties uz spriedumā CILFIT paredzētajām situācijām.
85.
Pēdējās instances tiesai, tostarp iesniedzējtiesai šajā lietā, jāizvērtē, vai pamatojums ir pietiekams vai arī atbilstoši lietas apstākļiem ir nepieciešams papildu pamatojums.
V. Secinājumi
86.
Ievērojot visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Raad van State (Valsts padome, Nīderlande) uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
LESD 267. panta trešajai daļai, skatot to kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta otro daļu,
nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā Vreemdelingenwet 2000 (2000. gada Ārvalstnieku likums) 91. panta 2. punkts, saskaņā ar kuru Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (Valsts padomes Administratīvo lietu nodaļa, Nīderlande) kā valsts tiesa, kuras nolēmumi nav pārsūdzami, var īsumā lemt par Savienības tiesību interpretācijas jautājumu – neatkarīgi no tā, vai tas uzdots skaidrā lūgumā saņemt prejudiciālu nolēmumu –, nepaskaidrojot, kurš no trim izņēmumiem no tās pienākuma iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu pastāv attiecīgajā gadījumā, ja šāds īss nolēmuma pamatojums ļauj lietas dalībniekiem saprast iemeslus, kādēļ minētā tiesa nolēmusi neuzdot Tiesai jautājumu par Savienības tiesību interpretāciju.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.
(
2
)	Spriedums, 2021. gada 6. oktobris, Consorzio Italian Management un Catania Multiservizi (C‑561/19, turpmāk tekstā – “spriedums Consorzio, EU:C:2021:799).
(
3
)	Ar jēdzieniem “pēdējās instances valsts tiesas” un “pēdējās instances tiesas” apzīmētas to dalībvalstu tiesas, uz kurām attiecas LESD 267. panta trešā daļa. Šis noteikums attiecas uz “dalībvalsts ties[u], kuras lēmumus saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem nevar pārsūdzēt”.
(
4
)	Skat. spriedumu, 1982. gada 6. oktobris, Cilfit u.c. (283/81, turpmāk tekstā – “spriedums CILFIT, EU:C:1982:335, īpaši 9.–21. punkts). Skat. šo secinājumu 28.–35. punktu, īpaši 29. punktu.
(
5
)	Spriedums, 2017. gada 10. maijs, Chavez‑Vilchez u.c. (C‑133/15, turpmāk tekstā – “spriedums Chavez‑Vilchez, EU:C:2017:354).
(
6
)	NL:RBDHA:2021:15503 (lasot ar mašīntulkošanas palīdzību).
(
7
)	Šajā ziņā iesniedzējtiesa atsaucas gan uz savu 2015. gada 5. marta spriedumu (NL:RVS:2015:785), kurā tā atzina, ka Vw 2000 91. panta 2. punkts nav pretrunā Hartas 47. pantam un ECPAK 6. panta 1. punktam kopsakarā ar ECPAK 13. pantu, gan uz savu 2019. gada 3. aprīļa spriedumu (NL:RVS:2019:1060), kurā tā apstiprināja iepriekšminēto spriedumu un sniedza detalizētāku Vw 2000 91. panta 2. punkta izvērtējumu.
(
8
)	Iesniedzējtiesa tostarp min ECT spriedumus, 2018. gada 24. aprīlis, Baydar pret Nīderlandi (CE:ECHR:2018:0424JUD005538514; turpmāk tekstā – “spriedums Baydar”), un 2019. gada 11. aprīlis, Harisch pret Vāciju (CE:ECHR:2019:0411JUD005005316; turpmāk tekstā – “spriedums Harisch”).
(
9
)	Spriedums, 2024. gada 15. oktobris (C‑144/23, turpmāk tekstā – spriedums KUBERA, EU:C:2024:881).
(
10
)	Skat. līdzšinējo EEK līguma 177. panta trešo daļu un līdzšinējo EKL 234. panta trešo daļu; tomēr skat. EOTK līguma 41. pantu, kas neparedzēja prejudiciālu nolēmumu pieņemšanu tādā pašā veidā. Saskaņā ar EAEK līguma 106.a pantu šim Līgumam piemēro LESD 267. pantu.
(
11
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 27. februāris, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, 32. un 33. punkts).
(
12
)	Šajā ziņā ģenerāladvokāts F. Kapotorti [F. Capotorti] secinājumos lietā Cilfit u.c. (283/81, EU:C:1982:267; Recueil 1982, 3432. lpp., īpaši 3440. lpp.) ir paskaidrojis, ka “pēdējās instances tiesas pieņem galīgus nolēmumus, kurus nevar grozīt un kuri var ietekmēt tās pašas valsts zemāko instanču tiesu attīstību. Citiem vārdiem sakot, valsts judikatūras “kodolu” veido spriedumi, ko pieņēmušas pēdējās instances tiesas”.
(
13
)	Skat., piemēram, spriedumu, 1977. gada 24. maijs, Hoffmann‑La Roche (107/76, EU:C:1977:89, 5. punkts), kas pārņemts daudzās lietās, pēdējoreiz – spriedumā KUBERA (35. punkts).
(
14
)	Tiesa to jau ir precizējusi spriedumā CILFIT (9. punkts). Skat. arī spriedumus, 2006. gada 10. janvāris, IATA un ELFAA (C‑344/04, EU:C:2006:10, 28. punkts), un Consorzio (54. punkts).
(
15
)	Skat. spriedumu CILFIT (īpaši 10.–21. punkts). Tomēr Tiesa 1963. gada 27. marta spriedumā Da Costa u.c. (no 28/62 līdz 30/62, turpmāk tekstā – “spriedums Da Costa”, EU:C:1963:6; Recueil 1963, 31. lpp., īpaši 38. lpp.) jau bija norādījusi dažus gadījumus, kad pēdējās instances valsts tiesa ir atbrīvota no pienākuma vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, un ir atzinusi, ka “interpretācijas pilnvaras, kuras Tiesa jau ir deleģējusi saskaņā ar [LESD 267. pantu], var atņemt pienākumam [vērsties Tiesā] jēgu un līdz ar to tas var zaudēt saturu”.
(
16
)	Tiesa pati dažkārt atsaucas uz “izņēmumiem”. Skat., piemēram, spriedumus, 2016. gada 5. aprīlis, PFE (C‑689/13, EU:C:2016:199, 32. punkts), un KUBERA (55.–58., 63. un 64. punkts). Tomēr spriedumā Consorzio Tiesa ir atsaukusies uz “situācijām”, kurās pēdējās instances valsts tiesa var atturēties uzdot Tiesai prejudiciālu jautājumu (skat. minētā sprieduma 39., 50., 51., 57. un 58. punktu), un ir saglabājusi attiecīgo formulējumu, atsaucoties uz šo spriedumu (skat., piemēram, spriedumu KUBERA (37., 38. un 62. punkts)).
(
17
)	Spriedums Consorzio (33. punkts).
(
18
)	Kā nesenu piemēru skat. spriedumu, 2023. gada 21. marts, Mercedes‑Benz Group (Ar pārveidošanas ierīcēm aprīkotu transportlīdzekļu ražotāju atbildība) (C‑100/21, EU:C:2023:229, īpaši 53.–55. punkts), kurā Tiesa nosprieda, ka jautājums nav pieņemams, jo iesniedzējtiesa nav paskaidrojusi, kāpēc lūgtā Savienības tiesību interpretācija ir nepieciešama izskatāmā strīda atrisināšanai.
(
19
)	Skat. spriedumu Consorzio (36. punkts un tajā minētā judikatūra). Minētā situācija atbilst tai, ko Tiesa ir atzinusi jau 1963. gadā spriedumā Da Costa (skat. šo secinājumu 15. zemsvītras piezīmi).
(
20
)	Skat. spriedumu Consorzio (39. punkts un tajā minētā judikatūra). Šo situāciju Tiesa pirmo reizi atzina spriedumā CILFIT.
(
21
)	Skat. spriedumu CILFIT (16. punkts). Atsauce uz citu dalībvalstu pēdējās instances tiesām (nevis tikai tiesām) tika pievienota spriedumā Consorzio (40. punkts).
(
22
)	Spriedumā CILFIT Tiesa paskaidroja: pirms tiek secināts, ka nerodas nekādas pamatotas šaubas par pareizu Savienības tiesību normas piemērošanu, pēdējās instances valsts tiesai ir jāņem vērā Savienības tiesību normu īpatnības un īpašās grūtības, ko rada to interpretācija (piemēram, tas, ka tās formulētas daudzās vienlīdz autentiskās valodās vai ka tajās lietoto terminu nozīme var atšķirties no to pašu terminu nozīmes, kas tiek lietoti valstu tiesību sistēmās), un attiecīgajai tiesai jāpievērš uzmanība atšķirīgas judikatūras riskam Savienībā. Skat. minētā sprieduma 16.–21. punktu.
(
23
)	Tostarp tos kritizējuši vairāki ģenerāladvokāti, kā aprakstīts ģenerāladvokāta M. Bobeka [M. Bobek] secinājumos lietā Consorzio Italian Management un Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, 100.–103. punkts).
(
24
)	Kā skaidrojis ģenerāladvokāts N. Vāls [N. Wahl] plaši zināmajos secinājumos apvienotajās lietās X un van Dijk (C‑72/14 un C‑197/14, EU:C:2015:319, 62. punkts).
(
25
)	Spriedums Consorzio (50. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
26
)	Sīkāku diskusiju skat., piemēram, Broberg, M. un Fenger, N., “If you love somebody set them free: On the Court of Justice’s revision of the acte clair doctrine”, Common Market Law Review, 59.(3.) sējums, 2022, 711.–738. lpp.; Cecchetti, L. un Gallo, D., “The unwritten exceptions to the duty to refer after Consorzio Italian Management II: “CILFIT Strategy” 2.0 and its loopholes”, Review of European Administrative Law, 15.(3.) sējums, 2022, 29.–61 lpp.; Maher, I., “The CILFIT criteria clarified and extended for national courts of last resort under Art. 267 TFEU”, European Papers, 7.(1.) sējums, 2022, 265.–274. lpp.; Millet, F.‑X., “Cilfit still fits – ECJ 6 October 2021, Case C‑561/19, Consorzio Italian Management”, European Constitutional Law Review, 18.(3.) sējums, 2022, 533.–555. lpp.; Petrić, D., “How to make a unicorn or ‘there never was an “acte clair” in EU law”: Some remarks about Case C‑561/19 Consorzio Italian Management”, Croatian Yearbook of European Law & Policy, 17. sējums, 2021, 307.–328. lpp.
(
27
)	Diskusijai par to, vai šāds lēmums ir vai tam vajadzētu būt valsts tiesas subjektīvam lēmumam, kurā tiek ņemtas vērā konkrētās lietas vajadzības, vai arī objektīvākam nolēmumam, kurā ņemtas vērā Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas intereses, skat. ģenerāladvokāta M. Bobeka secinājumus lietā Consorzio Italian Management un Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, 69.–87. punkts).
(
28
)	Vēl pirms sprieduma Consorzio ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot] uzskatīja, ka spriedums CILFIT uzliek pienākumu norādīt pamatojumu, ja pēdējās instances tiesas nevēršas Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Skat. viņa secinājumus lietā Ferreira da Silva e Brito u.c. (C‑160/14, EU:C:2015:390, 90. un 94. punkts).
(
29
)	Spriedums Consorzio (51. punkts).
(
30
)	Tiesa pienākumu norādīt pamatojumu aplūkoja sprieduma KUBERA 61.–65. punktā un nosprieda, ka gadījumā, ja pēdējās instances valsts tiesa nolemj noraidīt apelācijas pieteikumu, kurā ietverts lūgums vērsties Tiesā ar jautājumu par Savienības tiesību interpretāciju, šajā lēmumā ir jāievēro sprieduma Consorzio 51. punktā noteiktais pienākums norādīt pamatojumu.
(
31
)	Šajā ziņā skat. šo secinājumu 13. zemsvītras piezīmē minēto judikatūru.
(
32
)	Šo tiesību neesība nenozīmē, ka privātpersonām, kas ir lietas dalībnieki tiesvedībā valsts tiesās, nebūtu nekādas intereses tajā, ka tiek ievērots pienākums lūgt prejudiciālu nolēmumu. Iesniedzot apelācijas sūdzību pēdējās instances valsts tiesā, lietas dalībniekiem varētu rasties zināma tiesiskā paļāvība, ka prejudiciālais nolēmums tiks lūgts tieši šī objektīvi pamatotā pienākuma pastāvēšanas dēļ, jo īpaši, ja tiesa, kas pieņem nolēmumu, negrasās sekot viņu izpratnei par to, kā kāda konkrēta Savienības tiesību norma būtu piemērojama viņu lietā. Šī iespēja netieši ietekmēt pēdējās instances valsts tiesas sadarbību ar Tiesu faktiski varētu motivēt viņu lēmumu ierosināt lietu augstākā procesuālās hierarhijas līmenī.
(
33
)	Kā ir lēmusi Tiesa, ar LESD 267. pantu ieviestā sistēma nav tiesību aizsardzības līdzeklis, kas ir pieejams lietas dalībniekiem lietā, kuru izskata valsts tiesa. Skat., piemēram, iepriekš minētos spriedumus CILFIT (9. punkts) un Consorzio (54. punkts). Tāpat arī tas, ka pamatlietas dalībnieki konkrētā lietā iesniedzējtiesā nav norādījuši ar Savienības tiesībām saistītu problēmu, neliedz šai tiesai iespēju vērsties Tiesā. Skat., piemēram, spriedumus, 1981. gada 16. jūnijs, Salonia (126/80, EU:C:1981:136, 7. punkts), un 2013. gada 15. janvāris, Križan u.c. (C‑416/10, EU:C:2013:8, 65. punkts).
(
34
)	Kā norādījušas Nīderlandes, Vācijas, Itālijas un Somijas valdības un Komisija, pienākums norādīt pamatojumu izriet no Hartas 47. panta, nevis no LESD 267. panta, kas nepiešķir tiesības privātpersonām.
(
35
)	LESD 267. panta trešajā daļā paredzētais pienākums norādīt lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu neesības pamatojumu jau ir iestrādāts to dalībvalstu judikatūrā, kuras ir iedibinājušas konstitucionālu kontroli attiecībā uz pienākumu vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu kā daļu no kontroles pār to, lai tiktu ievērotas tiesības uz likumā noteiktu tiesu vai tiesības uz taisnīgu lietas izskatīšanu. Šo valstu attīstības aprakstu un novērtējumu skat., piemēram, Broberg, M. un Fenger, N., Broberg and Fenger on Preliminary References to the European Court of Justice, 3. izdevums, Oxford University Press, Oksforda, 2021, īpaši 235., 236., 241. un 242. lpp.; Lacchi, C., Preliminary References to the Court of Justice of the European Union and Effective Judicial Protection, Larcier, Brisele, 2020, īpaši 3. nodaļa; Wallerman Ghavanini, A. un Rauchegger, C., “Effective judicial protection before national courts: Article 47 of the Charter, national constitutional remedies and the preliminary reference procedure”, no: Bonelli, M., Eliantonio, M. un Gentile, G. (red.), Article 47 of the EU Charter and Effective Judicial Protection, Volume 1: The Court of Justice’s Perspective, Hart, Oksforda, 2022, 45.–60. lpp., īpaši 50.–54. lpp. Šo prasību saskaņā ar ECPAK 6. pantu ir noteikusi arī ECT. Skat. turpmāk šo secinājumu 54. punktu un 73.–76. punktu.
(
36
)	Spriedums, 2003. gada 30. septembris, Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513).
(
37
)	Skat., piemēram, spriedumu, 2012. gada 6. septembris, Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:531, 53. punkts), un ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumus lietā Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:247, 84. un 85. punkts). Šajā ziņā skat. arī ģenerāladvokāta L. M. Pojareša Maduru [L. M. Poiares Maduro] secinājumus apvienotajās lietās Zviedrija un API/Komisija un Komisija/API (C‑514/07 P, C‑528/07 P un C‑532/07 P, EU:C:2009:592, 32. punkts), kuros viņš norādījis, ka “galvenais tiesību uz pamatotu spriedumu mērķis ir ļaut sabiedrībai saprast iemeslus Tiesas nolēmumam un procesu, kurā tas tika pieņemts”.
(
38
)	Skat., piemēram, spriedumus Baydar (39. punkts); Harisch (33. punkts); un ECT spriedumu, 2022. gada 15. decembris, Rutar un Rutar Marketing d.o.o. pret Slovēniju (CE:ECHR:2022:1215JUD002116420, 62. punkts).
(
39
)	Skat., piemēram, ECT spriedumus, 2011. gada 20. septembris, Ullens de Schooten un Rezabek pret Beļģiju (CE:ECHR:2011:0920JUD000398907, 62. punkts); 2014. gada 8. aprīlis, Dhahbi pret Itāliju (CE:ECHR:2014:0408JUD001712009, 31. punkts); un 2019. gada 30. aprīlis, Repcevirág Szövetkezet pret Ungāriju (CE:ECHR:2019:0430JUD007075014, 50. punkts).
(
40
)	Skat. šo secinājumu 26. zemsvītras piezīmē minētās publikācijas Broberg un Fenger, 725. lpp.
(
41
)	Nīderlandes valdība tiesas sēdē norādīja, ka 2024. gadā Raad van State (Valsts padome) ir izskatījusi pēc būtības 4200 imigrācijas lietu, no tām 2200 lietās izmantots saīsinātais pamatojums, aptuveni 1300 lietās izmantots saīsinātais pamatojums ar papildu formulējumu un 300 lietās spriedums pieņemts ar pilnīgu pamatojumu; pārējās aptuveni 400 lietas noraidītas kā nepieņemamas vai procesuālu kļūdu dēļ. Šī valdība uzskata, ka ir divu veidu saīsinātie pamatojumi: papildus standarta formulējumam ir iespējams saīsināts pamatojums, kas papildina standarta formulējumu; tas var ietvert tiesas nolēmuma pamatojumu, piemēram, norādot, ka konkrētajā gadījumā ir “acte éclairé” situācija.
(
42
)	Skat., piemēram, spriedumu, 2012. gada 6. septembris, Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:531, 60. punkts).
(
43
)	Skat. spriedumus Baydar (40. punkts); Harisch (34. punkts); un ECT spriedumu, 2022. gada 15. decembris, Rutar un Rutar Marketing d.o.o. pret Slovēniju (CE:ECHR:2022:1215JUD002116420, 58. punkts).
(
44
)	Skat., piemēram, spriedumu Baydar (42. un 43. punkts) un ECT spriedumus, 2020. gada 13. februāris, Sanofi Pasteur pret Franciju (CE:ECHR:2020:0213JUD002513716, 71. punkts); un 2021. gada 13. jūlijs, Bio Farmland Betriebs S.R.L. pret Rumāniju (CE:ECHR:2021:0713JUD004363917, 51. punkts).
(
45
)	Skat. spriedumu Baydar (45.–53. punkts).
(
46
)	Minētais tiesiskais regulējums nav tāds, kas šajā lietā ļautu sniegt saīsinātu pamatojumu.
(
47
)	Skat. spriedumu Harisch (37.–43. punkts).
(
48
)	Līdzīgi ģenerāladvokāts N. Emiliu [N. Emiliou] uzskatīja, ka pienākuma norādīt pamatojumu apmērs var atšķirties atkarībā no apstākļiem: skat. viņa secinājumus lietā KUBERA (C‑144/23, EU:C:2024:522, 122.–133. punkts).