62024CJ0371
TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
2026. gada 19. martā (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Fizisku personu aizsardzība attiecībā uz personas datu apstrādi noziedzīgu nodarījumu apkarošanas nolūkā – Direktīva (ES) 2016/680 – 10. pants – Īpašu kategoriju personas datu apstrāde – Biometrisko datu vākšana – Pirkstu nospiedumu noņemšana un personas fotografēšana – Persona, kas viena vai vairāku ticamu iemeslu dēļ turama aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu vai mēģinājumu to izdarīt – Absolūta nepieciešamība – Rīcības brīvība – Pienākums norādīt pamatojumu – Datu subjekta atteikšanās atļaut savu biometrisko datu vākšanu – Valsts tiesiskais regulējums, kas paredz iespēju saukt pie kriminālatbildības un notiesāt personu par patstāvīgu noziedzīgu nodarījumu, ko veido šī atteikšanās, pat tad, ja šī persona nav saukta pie kriminālatbildības vai notiesāta par šo datu iecerētās vākšanas pamatā esošo noziedzīgo nodarījumu
Lietā C‑371/24 [Comdribus] (
i
)
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko cour d’appel de Paris (Parīzes apelācijas tiesa, Francija) iesniegusi ar 2024. gada 26. aprīļa lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 24. maijā, kriminālprocesā pret
HW,
piedaloties
Ministère public,
TIESA (piektā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja M. L. Arasteja Saūna [M. L. Arastey Sahún], Tiesas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], kas pilda piektās palātas tiesneša pienākumus, tiesneši J. Pasers [J. Passer], J. Regans [E. Regan] (referents) un D. Gracijs [D. Gratsias],
ģenerāladvokāts: M. Špunars [M. Szpunar],
sekretāre: E. Sartori [E. Sartori], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2025. gada 30. aprīļa tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
HW vārdā – A. Baudelin, avocat,
–
Francijas valdības vārdā – R. Bénard, B. Dourthe un F. du Couëdic, kā arī B. Fodda, pārstāvji,
–
Čehijas valdības vārdā – L. Březinová un J. Vláčil, pārstāvji,
–
Īrijas vārdā – M. Browne, Chief State Solicitor, A. Burke un A. Joyce, pārstāvji, kuriem palīdz A. Thuillier, BL,
–
Polijas valdības vārdā – B. Majczyna, pārstāvis,
–
Eiropas Komisijas vārdā – A. Bouchagiar, H. Kranenborg un M. Wasmeier, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2025. gada 1. augusta tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretējams Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2016/680 (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi, ko veic kompetentās iestādes, lai novērstu, izmeklētu, atklātu noziedzīgus nodarījumus vai sauktu pie atbildības par tiem vai izpildītu kriminālsodus, un par šādu datu brīvu apriti, ar ko atceļ Padomes Pamatlēmumu 2008/977/TI (OV 2016, L 119, 89. lpp.), 4. panta 1. punkta a)–c) apakšpunkts, kā arī 8. un 10. pants.
2
Šis lūgums iesniegts saistībā ar kriminālprocesu, kurš uzsākts pret HW un kura noslēgumā viņam tika piespriests naudas sods par atteikšanos atļaut veikt savu biometriskos datus ietverošu paraugu iegūšanas darbības pirkstu nospiedumu noņemšanas un personas fotografēšanas formā, lai gan viņš tika attaisnots par noziedzīgu nodarījumu, kas bija pamatā šo darbību veikšanai.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3
Direktīvas 2016/680 1. panta “Priekšmets un mērķi” 1. punkts noteic:
“Šajā direktīvā ir paredzēti noteikumi par fizisko personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi, ko kompetentās iestādes veic, lai novērstu, izmeklētu, atklātu noziedzīgus nodarījumus vai sauktu pie atbildības par tiem, vai izpildītu kriminālsodus, tostarp lai pasargātu no draudiem sabiedriskajai drošībai un tos novērstu.”
4
Šīs direktīvas 2. panta “Darbības joma” 1. punkts noteic:
“Šo direktīvu piemēro personas datu apstrādei, ko veic kompetentās iestādes 1. panta 1. punktā izklāstītajos nolūkos.”
5
Saskaņā ar minētās direktīvas 3. pantu “Definīcijas”:
“Šajā direktīvā:
1)
“personas dati” ir jebkura informācija, kas attiecas uz identificētu vai identificējamu fizisku personu [..]; identificējama fiziskā persona ir tāda, kuru var tieši vai netieši identificēt, jo īpaši atsaucoties uz identifikatoru, piemēram, minētās fiziskās personas vārdu, uzvārdu, identifikācijas numuru, atrašanās vietas datiem, tiešsaistes identifikatoru vai vienu vai vairākiem minētajai fiziskajai personai raksturīgiem fiziskās, fizioloģiskās, ģenētiskās, garīgās, ekonomiskās, kultūras vai sociālās identitātes faktoriem;
2)
“apstrāde” ir jebkura ar personas datiem vai personas datu kopumiem veikta darbība vai darbību kopums, ko veic ar vai bez automatizētiem līdzekļiem, piemēram, vākšana, reģistrācija, organizēšana, strukturēšana, glabāšana, pielāgošana vai pārveidošana, atgūšana, aplūkošana, izmantošana, izpaušana, nosūtot, izplatot vai citādi darot tos pieejamus, saskaņošana vai kombinēšana, ierobežošana, dzēšana vai iznīcināšana;
[..]
7)
“kompetentā iestāde” ir:
a)
jebkura publiska iestāde, kuras kompetencē ir novērst, izmeklēt, atklāt noziedzīgus nodarījumus vai saukt pie atbildības par tiem, vai izpildīt kriminālsodus, tostarp pasargāt no draudiem sabiedriskajai drošībai un tos novērst; vai
b)
jebkura cita struktūra vai vienība, kam dalībvalsts tiesībās uzticēts īstenot publisku varu un publiskas pilnvaras ar mērķi novērst, izmeklēt, atklāt noziedzīgus nodarījumus vai saukt pie atbildības par tiem, vai izpildīt kriminālsodus, tostarp pasargāt no draudiem sabiedriskajai drošībai un tos novērst;
8)
“pārzinis” ir kompetentā iestāde, kas viena pati vai kopīgi ar citām nosaka personas datu apstrādes nolūkus un līdzekļus; ja apstrādes nolūkus un līdzekļus nosaka ar Savienības vai dalībvalsts tiesībām, pārzini vai tā iecelšanas konkrētos kritērijus var paredzēt Savienības vai dalībvalsts tiesībās;
[..]
12)
“ģenētiskie dati” ir visi personas dati, kas attiecas uz fiziskas personas pārmantotajām vai iegūtajām ģenētiskajām pazīmēm, sniedz unikālu informāciju par minētās fiziskās personas fizioloģiju vai veselību un kas izriet jo īpaši no attiecīgās fiziskās personas bioloģiskā parauga analīzes;
13)
“biometriskie dati” ir personas dati pēc specifiskas tehniskas apstrādes, kuri attiecas uz fiziskas personas fiziskajām, fizioloģiskajām vai uzvedības pazīmēm, kas ļauj veikt vai apstiprina minētās fiziskās personas viennozīmīgu identifikāciju, piemēram, sejas attēli vai daktiloskopijas dati;
[..].”
6
Direktīvas 2016/680 4. pants “Principi, kas saistīti ar personas datu apstrādi” noteic:
“1.   Dalībvalstis paredz, ka personas dati:
a)
tiek apstrādāti likumīgi un godprātīgi;
b)
tiek vākti konkrētos, skaidros un leģitīmos nolūkos, un tie netiek apstrādāti ar minētajiem nolūkiem nesaderīgā veidā;
c)
ir atbilstīgi, būtiski un nav pārmērīgi, ņemot vērā nolūkus, kādos tos apstrādā;
[..].
4.   Pārzinis ir atbildīgs par atbilstību 1., 2. un 3. punktam un var to uzskatāmi parādīt.”
7
Minētās direktīvas 8. pants “Apstrādes likumīgums” noteic:
“1.   Dalībvalstis paredz, ka apstrāde ir likumīga tikai tad un tiktāl, ciktāl šī apstrāde ir nepieciešama tā uzdevuma izpildei, ko kompetentā iestāde veic 1. panta 1. punktā minētajos nolūkos, un ka tā balstās uz Savienības vai dalībvalsts tiesībām.
2.   Dalībvalsts tiesībās, ar ko regulē apstrādi šīs direktīvas darbības jomā, precizē vismaz apstrādes mērķus, apstrādājamos personas datus un apstrādes nolūkus.”
8
Minētās direktīvas 10. pants “Īpašu kategoriju personas datu apstrāde” noteic:
“Personas datu apstrāde, kas atklāj rases vai etnisko piederību, politiskos uzskatus, reliģisko vai filozofisko pārliecību vai dalību arodbiedrībās, un ģenētisko datu, biometrisko datu apstrāde nolūkā veikt fiziskas personas viennozīmīgu identifikāciju, vai tādu datu apstrāde, kas attiecas uz veselību vai uz fiziskas personas dzimumdzīvi vai seksuālo orientāciju, ir atļauta tikai tad, kad tas ir absolūti nepieciešams, uz to attiecas atbilstošas garantijas attiecībā uz datu subjekta tiesībām un brīvībām, un:
a)
tas ir atļauts Savienības vai dalībvalsts tiesībās;
b)
lai aizsargātu vitālas datu subjekta vai citas fiziskas personas intereses; vai
c)
šāda apstrāde attiecas uz datiem, kurus datu subjekts acīmredzami ir publiskojis.”
9
Šīs pašas direktīvas 54. pants “Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā pret pārzini vai apstrādātāju” noteic:
“Neskarot pieejamos administratīvos vai ārpustiesas tiesību aizsardzības līdzekļus, tostarp tiesības iesniegt sūdzību uzraudzības iestādē, ievērojot 52. pantu, dalībvalstis datu subjektiem paredz tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, ja viņš uzskata, ka viņa tiesības, kas izklāstītas saskaņā ar šo direktīvu pieņemtos noteikumos, ir aizskartas personas datu apstrādes rezultātā, kura neatbilst minētajiem noteikumiem.”
Francijas tiesības
10
Code de procédure pénale (Kriminālprocesa kodekss), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Kriminālprocesa kodekss”), 55‑1. pants noteic:
“Kriminālpolicijas amatpersona var veikt vai uzdot veikt savā uzraudzībā [..] attiecībā uz ikvienu personu, kas viena vai vairāku ticamu iemeslu dēļ turama aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu vai mēģinājumu to izdarīt, biometriskos datus ietverošo ārīgo paraugu iegūšanas darbības, kas vajadzīgas, lai veiktu šo paraugu zinātniski tehnisko izpēti salīdzināšanai ar izmeklēšanas vajadzībām izņemtajām pēdām un lietiskajiem pierādījumiem.
Šī amatpersona veic vai savā uzraudzībā uzdod veikt biometriskos datus ietverošu paraugu iegūšanas darbības, it īpaši pirkstu nospiedumu vai delnu nospiedumu noņemšanu vai personas fotografēšanu, kuras vajadzīgas, lai papildinātu un varētu izmantot policijas reģistros esošos datus saskaņā ar noteikumiem, kas attiecas uz katru no šiem reģistriem.
Par personas, kas viena vai vairāku ticamu iemeslu dēļ turama aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu vai mēģinājumu to izdarīt, atteikšanos piekrist pirmajā un otrajā daļā minēto paraugu iegūšanai, ko pieprasa kriminālpolicijas amatpersona, soda ar brīvības atņemšanu uz gadu un 15000 EUR naudas sodu.”
Pamatlietas tiesvedība un prejudiciālie jautājumi
11
2020. gada 30. maijā apmēram simt klimata aktīvistu pulcējās Elizejas lauku avēnijā Parīzē (Francija). Policija iejaucās, lai viņus izklīdinātu, un aizturēja vairākas personas, tostarp HW, par nepieteiktas demonstrācijas rīkošanu un pretošanos varas pārstāvjiem. Aizturēšanas gaitā veiktajā nopratināšanā HW darīja zināmu savu identitāti, taču atteicās, pirmkārt, ļaut noņemt savus pirkstu nospiedumus un sevi fotografēt, un, otrkārt, izpaust sava mobilā tālruņa atbloķēšanas kodu un atbloķēt to pašam, lai gan viņš tika informēts, ka šāda atteikšanās ir noziedzīgi nodarījumi, par kuriem viņam var piespriest cietumsodus un naudas sodus.
12
2020. gada 1. jūnijā, beidzoties aizturēšanai, HW tika nogādāts pie procureur de la République (prokurors, Francija) un pie juge des libertés et de la détention (brīvību un apcietinājuma tiesnesis, Francija), kurš viņam piemēroja tiesas uzraudzību un informēja, ka HW būs jāierodas tribunal correctionnel de Paris (Parīzes pirmās instances Krimināllietu tiesa, Francija). HW tika apsūdzēts:
–
pirmkārt, par to, ka Parīzē 2020. gada 30. maijā bija organizējis tādu demonstrāciju uz publiska ceļa, par kuru nebija iesniegts iepriekšējs paziņojums saskaņā ar likumā paredzētajiem nosacījumiem, šajā gadījumā musinādams tā dalībniekus, kā arī dodams viņiem norādījumus neuzrādīt personu apliecinošus dokumentus un nepildīt policijas rīkojumus, izveidojot cilvēku ķēdi; šos norādījumus citi pasākuma dalībnieki nekavējoties izpildīja;
–
otrkārt, par to, ka Parīzē 2020. gada 31. maijā, zinādams slepeno kodu, ar kuru var atbloķēt kriptogrāfisko ierīci, kas, iespējams, izmantota smaga nozieguma vai noziedzīga nodarījuma sagatavošanai, veicināšanai vai izdarīšanai, atteicies nodot vai atklāt šo slepeno kodu pēc procesa virzītāju pieprasījuma pirmstiesas izmeklēšanā, uz vietas atklāta noziedzīga nodarījuma izmeklēšanā vai izmeklētājtiesneša vadītā izmeklēšanā, šajā gadījumā atsakoties paziņot sava tālruņa drošības kodus;
–
treškārt, par to, ka Parīzē 2020. gada 30. maijā – pastāvot ticamam iemeslam vai vairākiem ticamiem iemesliem aizdomām, ka viņš izdarījis vai mēģinājis izdarīt noziedzīgu nodarījumu, – atteicies ļaut iegūt savus biometriskos datus ietverošu paraugus (konkrēti, pirkstu un delnu nospiedumus vai fotogrāfijas), kas nepieciešami, lai papildinātu un aplūkotu policijas reģistros esošos datus saskaņā ar noteikumiem, kas attiecas uz katru no šiem reģistriem.
13
Ar 2021. gada 8. septembra spriedumu tribunal correctionnel de Paris (Parīzes pirmās instances Krimināllietu tiesa) attaisnoja HW par diviem pirmajiem šā sprieduma iepriekšējā punktā minētajiem noziedzīgajiem nodarījumiem. Savukārt tā atzina viņu par vainīgu darbībās, kas inkriminētas par minētajā punktā norādīto trešo nodarījumu, un līdz ar to piesprieda viņam 300 EUR naudas sodu.
14
HW un prokuratūra par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību cour d’appel de Paris (Parīzes apelācijas tiesa, Francija), kas ir iesniedzējtiesa.
15
Minētā tiesa atgādina, ka 2023. gada 26. janvāra spriedumā Ministerstvo na vatreshnite raboti (Policijas veikta biometrisko un ģenētisko datu reģistrācija) (C‑205/21, EU:C:2023:49, 135. punkts), Tiesa ir nospriedusi, ka Direktīvas 2016/680 10. pants, lasot to kopsakarā ar šīs direktīvas 4. panta 1. punkta a)–c) apakšpunktu un 8. pantu, jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā paredzēta sistemātiska biometrisko un ģenētisko datu vākšana par ikvienu personu, kas apsūdzēta tīšā noziedzīgā nodarījumā, kurš ir publiskās apsūdzības priekšmets, lai tos reģistrētu, neprasot kompetentajai iestādei pārbaudīt un pierādīt, pirmkārt, ka šāda datu vākšana ir absolūti nepieciešama, lai sasniegtu konkrētos izvirzītos mērķus, un, otrkārt, ka šos mērķus nevar sasniegt ar tādiem līdzekļiem, kas mazāk ietekmē datu subjekta tiesības un brīvības.
16
Iesniedzējtiesa uzskata, ka, neraugoties uz minēto spriedumu, joprojām ir dažas neskaidrības par šo Direktīvas 2016/680 normu interpretāciju, it īpaši, ņemot vērā atšķirības starp lietā, kurā tika pasludināts minētais spriedums, aplūkotajiem valsts tiesību aktiem un Kriminālprocesa kodeksa 55‑1. pantu.
17
Pirmām kārtām, minētajā spriedumā Tiesas izdarītās atziņas esot piemērojamas kriminālprocesam, kurā paredzēta sistemātiska biometrisko un ģenētisko datu vākšana par ikvienu personu, pret kuru ir pietiekami pierādījumi par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu, lai pamatotu tās apsūdzību. Taču Tiesa vēl neesot lēmusi par tādu tiesisko situāciju, kāda paredzēta Kriminālprocesa kodeksa 55‑1. pantā, kurā paredzēta sistemātiska biometrisko datu vākšana izmeklēšanā par personu, kas viena vai vairāku ticamu iemeslu dēļ turama aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu vai mēģinājumu to izdarīt, pat tad, ja tā rezultātā netiek celta apsūdzība. Tādējādi esot jānoskaidro, vai šis nosacījums ir pietiekams, lai būtu izpildītas no šīs direktīvas izrietošās prasības.
18
Otrām kārtām, lai gan Tiesa ir iztaujāta par kompetentās iestādes pienākumu, ņemot vērā no minētās direktīvas izrietošās prasības, pienācīgi pamatot biometrisko un ģenētisko datu vākšanas nepieciešamību, 2023. gada 26. janvāra spriedumā Ministerstvo na vatreshnite raboti (Policijas veikta biometrisko un ģenētisko datu reģistrācija) (C‑205/21, EU:C:2023:49) tā esot vienīgi norādījusi, ka valsts tiesai jāpārbauda, vai valsts tiesību akti ļauj novērtēt “absolūto nepieciešamību”– šīs pašas direktīvas 10. panta izpratnē – vākt datu subjekta biometriskos un ģenētiskos datus. Joprojām neesot skaidrs, vai tas, ka prasība pienācīgi pamatot šo absolūto nepieciešamību ir izpildīta, iepriekš jāpārbauda kriminālpolicijas amatpersonai, kas ir kompetentā iestāde saskaņā ar Kriminālprocesa kodeksa 55‑1. pantu, un/vai a posteriori jāpārbauda tiesai, kas izskata jautājumu par šīs vākšanas likumīgumu.
19
Trešām kārtām, Kriminālprocesa kodeksa 55‑1. pants radot vēl nebijušu jautājumu saistībā ar Savienības tiesībām. Proti, saskaņā ar šīs tiesību normas trešo daļu atteikšanās atļaut savu biometrisko datu iegūšanu esot patstāvīgs noziedzīgs nodarījums, par kuru var saukt pie kriminālatbildības un notiesāt pat tad, ja par galveno nodarījumu, uz kura pamata ticis noteikts iecerētais datu vākšanas pasākums, tā prezumētais izdarītājs nav saukts pie kriminālatbildības vai notiesāts. Tādējādi esot jānoskaidro, vai ir izpildīts “absolūtas nepieciešamības” nosacījums Direktīvas 2016/680 10. panta izpratnē, kas vajadzīgs, lai varētu vākt biometriskos datus, un vai var būt pamats par šo patstāvīgo noziedzīgo nodarījumu saukt pie kriminālatbildības un notiesāt.
20
Iesniedzējtiesas ieskatā atbilde uz šiem jautājumiem ir būtiska, lai varētu izspriest pamatlietu, jo HW tika notiesāts tikai par noziedzīgu nodarījumu – atteikšanos atļaut savu biometriskos datus ietverošu paraugu iegūšanu, lai gan viņš tika attaisnots par galveno noziedzīgo nodarījumu, kas pamatoja šo biometriskos datus ietverošo paraugu iegūšanas darbības veikšanu, un nevienā procesa brīdī minētās darbības absolūtā nepieciešamība netika nekādi pienācīgi pamatota.
21
Šādos apstākļos cour d’appel de Paris (Parīzes apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Direktīvas 2016/680 10. pants kopsakarā ar šīs direktīvas 4. panta 1. punkta a)–c) apakšpunktu un 8. pantu [..] jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā [..] Kriminālprocesa kodeksa 55‑1. pants, kurā paredzēta sistemātiska to personu biometrisko datu iegūšana (pirkstu nospiedumu noņemšana un personas fotografēšana), attiecībā uz kurām pastāv iemesls vai vairāki iemesli aizdomām, ka tās ir izdarījušas vai mēģinājušas izdarīt noziedzīgu nodarījumu?
2)
Vai Direktīvas 2016/680 10. pants kopsakarā ar šīs direktīvas 4. panta 1. punkta a)–c) apakšpunktu un 8. pantu [..] jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā [..] Kriminālprocesa kodeksa 55‑1. pants, kurā nav paredzēts kompetentās iestādes pienākums katrā atsevišķā gadījumā pienācīgi pamatot, kāpēc biometrisko datu iegūšana ir absolūti nepieciešama?
3)
Vai Direktīvas 2016/680 10. pants kopsakarā ar šīs direktīvas 4. panta 1. punkta a)–c) apakšpunktu un 8. pantu [..] jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā [..] Kriminālprocesa kodeksa 55‑1. pants, kas ļauj patstāvīgi saukt pie kriminālatbildības un notiesāt personu, kura ir atteikusies pieļaut savu biometrisko datu iegūšanu, pat tad, ja šī persona nav saukta pie kriminālatbildības vai notiesāta par noziedzīgu nodarījumu, kas pamatojis biometrisko datu iegūšanas līdzekļa piemērošanu?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
22
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2016/680 10. pants, lasot to kopsakarā ar šīs direktīvas 4. panta 1. punkta a)–c) apakšpunktu, kā arī 8. pantu, jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā paredzēta sistemātiska biometrisko datu vākšana par ikvienu personu, kas viena vai vairāku ticamu iemeslu dēļ turama aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu vai mēģinājumu to izdarīt.
23
Vispirms jāatgādina, ka minētās direktīvas 10. pants ir speciālā tiesību norma, kuras mērķis ir noteiktām personas datu kategorijām, piemēram, biometriskajiem vai ģenētiskajiem datiem, nodrošināt pastiprinātu aizsardzību, šādu datu apstrādes likumīgumu pakārtojot stingrākiem nosacījumiem. Proti, šo kategoriju dati pēc savas iedabas ir īpaši sensitīvi no pamattiesību un pamatbrīvību viedokļa, jo konteksts, kādā tie tiek apstrādāti, var nopietni apdraudēt datu subjektu brīvības un tiesības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 20. novembris, Policejní prezidium (Biometrisko un ģenētisko datu glabāšana), C‑57/23, EU:C:2025:905, 48. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
24
Tādējādi šīs direktīvas 10. pants noteic, ka tādu datu apstrādē, kuri ietilpst kādā no šajā pantā izsmeļoši uzskaitītajām kategorijām (turpmāk tekstā – “sensitīvi personas dati”) – pie kuriem pieskaitāmi arī biometriskie un ģenētiskie dati –, jābūt izpildītam ne tikai nosacījumam, ka apstrādi veic vienā no trim šā panta a)–c) punktā uzskaitītajiem gadījumiem – no kuriem viens ir a) punktā paredzētais gadījums, kad apstrāde ir atļauta dalībvalsts tiesībās –, bet arī vēl diviem citiem nosacījumiem, proti, pirmkārt, nosacījumam, ka jābūt “atbilstošām garantijām” attiecībā uz datu subjekta tiesībām un brīvībām, un, otrkārt, nosacījumam, ka iecerētajai apstrādei jābūt “absolūti nepieciešamai” (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 20. novembris, Policejní prezidium (Biometrisko un ģenētisko datu glabāšana), C‑57/23, EU:C:2025:905, 77. punkts).
25
Savukārt par pēdējo nupat minēto nosacījumu jāteic, ka – tā kā ar Direktīvas 2016/680 10. pantu tiek konkretizēts, kā šīs direktīvas 4. un 8. pantā noteiktie principi, kuri jāievēro ikvienā personas datu apstrādē, kas ietilpst minētās direktīvas piemērošanas jomā, ir piemērojami attiecībā uz sensitīviem personas datiem, – šā nosacījuma tvērums ir noskaidrojams, vadoties pēc šiem principiem (spriedums, 2023. gada 26. janvāris, Ministerstvo na vatreshnite raboti (Policijas veikta biometrisko un ģenētisko datu reģistrācija), C‑205/21, EU:C:2023:49, 121. punkts).
26
No tā, pirmkārt, izriet, ka “absolūtas nepieciešamības” nosacījuma tvērums Direktīvas 2016/680 10. panta izpratnē ir noskaidrojams, saskaņā ar šīs direktīvas 4. panta 1. punkta b) apakšpunktu ņemot vērā attiecīgo personas datu vākšanas nolūkus, kuriem turklāt jābūt konkrētiem, skaidriem un leģitīmiem. Turklāt šis nosacījums saskaņā ar minētās direktīvas 4. panta 1. punkta c) apakšpunktu prasa, lai personas dati būtu atbilstīgi, būtiski un nebūtu pārmērīgi, ņemot vērā nolūkus, kādos tos apstrādā; un pēdējā minētā prasība tādējādi nozīmē, ka dalībvalstīm jāievēro datu apstrādes minimizēšanas princips, kura piemērojamība sensitīviem personas datiem ir konkretizēta 10. pantā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 26. janvāris, Ministerstvo na vatreshnite raboti (Policijas veikta biometrisko un ģenētisko datu reģistrācija), C‑205/21, EU:C:2023:49, 122. punkts).
27
Otrkārt, minētā nosacījuma tvērums, ņemot vērā Direktīvas 2016/680 4. panta 1. punkta a) apakšpunktu, ir nosakāms atbilstoši gan šīs direktīvas 8. panta 1. punktam – kas noteic, ka dalībvalstīm citastarp jāparedz, ka apstrāde ir likumīga tikai tad un tiktāl, cik šī apstrāde ir nepieciešama tā uzdevuma izpildei, ko kompetentā iestāde veic šīs direktīvas 1. panta 1. punktā minētajos nolūkos –, gan 8. panta 2. punktam, kas noteic, ka dalībvalsts tiesībās, ar ko regulē apstrādi minētās direktīvas darbības jomā, jāprecizē vismaz apstrādes mērķi, apstrādājamie personas dati un apstrādes nolūki (spriedums, 2023. gada 26. janvāris, Ministerstvo na vatreshnite raboti (Policijas veikta biometrisko un ģenētisko datu reģistrācija), C‑205/21, EU:C:2023:49, 123. punkts).
28
Ņemot vērā šos no Direktīvas 2016/680 4. panta 1. punkta a)–c) apakšpunkta un 8. panta izrietošos principus, “absolūtas nepieciešamības” nosacījums – kas noteikts šīs direktīvas 10. pantā, kurā sensitīvu datu apstrādes likumīgumam noteikti stingrāki nosacījumi salīdzinājumā ar tiem, kas izriet no minētā 4. un 8. panta, –, pirmām kārtām, nozīmē, ka šī nepieciešamība jāizvērtē īpaši stingri, ņemot vērā konkrētās apstrādes nolūkus, un ka līdz ar to šādu apstrādi var uzskatīt par nepieciešamu tikai ierobežotā skaitā gadījumu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2023. gada 26. janvāris, Ministerstvo na vatreshnite raboti (Policijas veikta biometrisko un ģenētisko datu reģistrācija), C‑205/21, EU:C:2023:49, 117. un 118. punkts, kā arī 2025. gada 20. novembris, Policejní prezidium (Biometrisko un ģenētisko datu glabāšana), C‑57/23, EU:C:2025:905, 78. punkts).
29
Tāpēc tādu sensitīvu personas datu apstrādes, kāda ir biometrisko un ģenētisko datu vākšana, nolūkus nevar aprakstīt pārāk vispārīgi, bet tiem jābūt noteiktiem pietiekami precīzi un konkrēti, lai varētu novērtēt šīs apstrādes “absolūto nepieciešamību” minētā 10. panta izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 20. novembris, Policejní prezidium (Biometrisko un ģenētisko datu glabāšana), C‑57/23, EU:C:2025:905, 79. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
30
Šajā ziņā jāteic, ka, lai arī jēdziens “apstrādes nolūki” Direktīvā 2016/680 patiešām nav definēts, var konstatēt – kā izriet no šā sprieduma 27. punkta –, ka šīs direktīvas 8. panta 2. punktā šis jēdziens ir skaidri nošķirts no “apstrādes mērķu” jēdziena (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 20. novembris, Policejní prezidium (Biometrisko un ģenētisko datu glabāšana), C‑57/23, EU:C:2025:905, 80. punkts).
31
Savukārt Tiesa jau ir nospriedusi, ka ar jēdzienu “apstrādes mērķi” minētā 8. panta 2. punkta izpratnē apzīmē Direktīvas 2016/680 1. panta 1. punktā minētos vispārīgākos nolūkus, kuros apstrādei jānotiek, lai uz to attiektos šī direktīva, savukārt ar jēdzienu “apstrādes nolūki” tostarp minētā 8. panta 2. punkta izpratnē jāsaprot tas, ko ar personas datu apstrādi specifiski un konkrēti ir gribēts panākt saistībā ar pārzinim uzticēto uzdevumu, piemēram, konkrēta uzdevuma izpildi saistībā ar noziedzīgu nodarījumu novēršanu vai atklāšanu, vai izmeklēšanu un saukšanu pie atbildības par tiem vai kriminālsodu izpildi (spriedums, 2025. gada 20. novembris, Policejní prezidium (Biometrisko un ģenētisko datu glabāšana), C‑57/23, EU:C:2025:905, 81. punkts).
32
Otrām kārtām, “absolūtas nepieciešamības” nosacījums Direktīvas 2016/680 10. panta izpratnē nozīmē, ka īpaši stingri jākontrolē, vai ir ievērots šīs direktīvas 4. panta 1. punkta c) apakšpunktā noteiktais attiecīgo datu apstrādes minimizēšanas princips, un tādējādi prasa, lai sensitīvu personas datu pārzinis pārliecinātos, ka attiecīgās apstrādes nolūks nav īstenojams tikpat efektīvi, izmantojot citas, no šajā 10. pantā uzskaitītajām atšķirīgas, datu kategorijas (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2023. gada 26. janvāris, Ministerstvo na vatreshnite raboti (Policijas veikta biometrisko un ģenētisko datu reģistrācija), C‑205/21, EU:C:2023:49, 125. un 126. punkts, kā arī 2025. gada 20. novembris, Policejní prezidium (Biometrisko un ģenētisko datu glabāšana), C‑57/23, EU:C:2025:905, 82. un 85. punkts); savukārt šis princips ir samērīguma principa izpausme (spriedums, 2024. gada 4. oktobris, Bezirkshauptmannschaft Landeck (Mēģinājums piekļūt mobilajā tālrunī saglabātajiem personas datiem), C‑548/21, EU:C:2024:830, 79. punkts un tajā minētā judikatūra).
33
Trešām kārtām, ievērojot, cik būtiskus riskus sensitīvu personas datu apstrāde rada datu subjektu tiesībām un brīvībām, it īpaši saistībā ar kompetento iestāžu uzdevumiem Direktīvas 2016/680 1. panta 1. punktā minētajos nolūkos, nosacījums par “absolūto nepieciešamību” šīs direktīvas 10. panta izpratnē prasa, lai tiktu ņemts vērā attiecīgā apstrādes nolūka īpašais nozīmīgums. Šo nozīmīgumu var novērtēt, ņemot vērā šā nolūka iedabu, apstākli, ka šī apstrāde kalpo specifiskam un konkrētam mērķim, kas saistīts ar noteikta smaguma pakāpes noziedzīgu nodarījumu vai sabiedriskās drošības apdraudējumu novēršanu, šādu nodarījumu apkarošanu vai aizsardzību pret šādu apdraudējumu, kā arī ņemot vērā konkrētos apstākļus, kādos minētā apstrāde tiek veikta (spriedums, 2025. gada 20. novembris, Policejní prezidium (Biometrisko un ģenētisko datu glabāšana), C‑57/23, EU:C:2025:905, 83. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
34
Ceturtām kārtām, no Tiesas judikatūras izriet, ka gadījumā, ja tīša noziedzīga nodarījuma izdarīšanā apsūdzētu vai aizdomās par šāda noziedzīga nodarījuma izdarīšanu turētu personu biometriskie un ģenētiskie dati tiek vākti tālab, lai nākotnē varētu šīs personas identificēt un salīdzināt, šīs datu vākšanas absolūtā nepieciešamība jāizvērtē, ņemot vērā visus nozīmīgos faktorus, piemēram, it īpaši prezumētā noziedzīgā nodarījuma, kura izdarīšanā tās ir apsūdzētas, raksturu un smagumu, šā nodarījuma konkrētos apstākļus un iespējamo saikni ar citiem uzsāktiem kriminālprocesiem, kā arī attiecīgo personu agrāko sodāmību vai individuālo profilu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 20. novembris, Policejní prezidium (Biometrisko un ģenētisko datu glabāšana), C‑57/23, EU:C:2025:905, 84. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
35
Līdz ar to, lai gan dalībvalsts var izpildīt Direktīvu 2016/680, vai nu katrā konkrētā gadījumā deleģējot kompetentajām iestādēm pienākumu nodrošināt, ka ikvienā sensitīvu personas datu apstrādē jābūt izpildītam nosacījumam par tās atbilstību “absolūtai nepieciešamībai” šīs direktīvas 10. panta izpratnē, vai arī likumdošanas ceļā nosakot vērtēšanas kritērijus, kas iestādēm pēc tam jāpiemēro bez iespējas rīkoties pēc saviem ieskatiem, tomēr otrajā gadījumā šiem kritērijiem jāatbilst visām no šā nosacījuma izrietošajām prasībām, kas izklāstītas šā sprieduma 25.–34. punktā (spriedums, 2025. gada 20. novembris, Policejní prezidium (Biometrisko un ģenētisko datu glabāšana), C‑57/23, EU:C:2025:905, 87. punkts).
36
Tādējādi, ņemot vērā visas šīs prasības, Tiesa atzinusi, ka valsts tiesiskais regulējums – kurā ir paredzēta sistemātiska biometrisko un ģenētisko datu vākšana par ikvienu publiskās apsūdzības kārtībā tīša noziedzīga nodarījuma izdarīšanā apsūdzētu personu tālab, lai šos datus reģistrētu, neparedzot kompetentajai iestādei pienākumu pārbaudīt un pierādīt, pirmkārt, ka šī datu vākšana ir absolūti nepieciešama, lai īstenotu izvirzītos specifiskos un konkrētos nolūkus, un, otrkārt, ka šos nolūkus nevar īstenot ar pasākumiem, kas rada mazāk nopietnu iejaukšanos datu subjekta tiesībās un brīvībās, – neatbilst šim “absolūtas nepieciešamības” nosacījumam Direktīvas 2016/680 10. panta izpratnē tāpēc, ka šāds tiesiskais regulējums var novest pie tā, ka biometriskie un ģenētiskie dati tiek nediferencējot un visaptveroši ievākti attiecībā uz vairākumu apsūdzēto personu (šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumus, 2024. gada 30. janvāris, Direktor na Glavna direktsia Natsionalna politsia pri MVR – Sofia, C‑118/22, EU:C:2024:97, 64. punkts, un 2025. gada 20. novembris, Policejní prezidium (Biometrisko un ģenētisko datu glabāšana), C‑57/23, EU:C:2025:905, 88. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
37
Šajā gadījumā, gluži tāpat kā šā sprieduma 36. punktā minētais valsts tiesiskais regulējums, arī Kriminālprocesa kodeksa 55‑1. pants – ciktāl tas būtībā noteic, ka kriminālpolicijas amatpersona veic vai savā uzraudzībā uzdod veikt biometriskos datus ietverošu paraugu iegūšanas darbības, tostarp pirkstu nospiedumu noņemšanu vai personas fotografēšanu, attiecībā uz ikvienu personu, kas viena vai vairāku ticamu iemeslu dēļ turama aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu vai mēģinājumu to izdarīt, – attiecas uz Direktīvas 2016/680 10. pantā minēto “biometrisko datu”“apstrādi”. Proti, ar šīm paraugu iegūšanas darbībām tiek “vākti”“daktiloskopijas dati” un “sejas attēli” šīs direktīvas 3. panta 2. un 13. punkta izpratnē, un tie pēc specifiskas tehniskas apstrādes rada datus par personas fiziskajām pazīmēm, kas ļauj veikt vai apstiprina šīs personas viennozīmīgu identifikāciju.
38
Kā izriet no Kriminālprocesa kodeksa 55‑1. panta formulējuma un kā rakstveida apsvērumos apstiprinājusi Francijas valdība, šīs biometrisko datu vākšanas nolūki ir dot iespēju salīdzināt tās personas, attiecībā uz kuru tiek veikta kriminālizmeklēšana, biometriskos datus ar šīs izmeklēšanas vajadzībām izņemtajām pēdām un lietiskajiem pierādījumiem, kā arī identificēt personu, kas apsūdzēta šajā kriminālizmeklēšanā vai citos pašreizējos vai nākotnē notiekošos kriminālprocesos.
39
Kā secinājumu 52.–54. punktā būtībā norāda ģenerāladvokāts, šādi ievāktie dati, ņemot vērā šos īpašos un konkrētos nolūkus, šķiet esam atbilstīgi un būtiski minētās direktīvas 4. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē, ja vien šie nolūki ir pienācīgi un pietiekami precīzi noteikti attiecīgās dalībvalsts tiesībās, tostarp valsts tiesu judikatūrā; un to pārbaudīt ir iesniedzējtiesas ziņā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 20. novembris, Policejní prezidium (Biometrisko un ģenētisko datu glabāšana), C‑57/23, EU:C:2025:905, 90. punkts).
40
Tomēr jākonstatē, ka biometrisko datu vākšanas vēriens, kāds tas noteikts Kriminālprocesa kodeksa 55‑1. pantā, rādās esam īpaši plašs, jo aptver visas personas, kas viena vai vairāku ticamu iemeslu dēļ turamas aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu vai mēģinājumu to izdarīt.
41
Savukārt tas vien, ka persona viena vai vairāku ticamu iemeslu dēļ turama aizdomās par šāda noziedzīga nodarījuma izdarīšanu vai mēģinājumu to izdarīt, nav uzskatāms par apstākli, kas pats par sevi ļautu prezumēt, ka šīs personas biometrisko datu vākšana ir absolūti nepieciešama, ņemot vērā šīs vākšanas specifiskos un konkrētos nolūkus un no tās izrietošos Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 7. un 8. pantā garantēto tiesību uz privātās dzīves neaizskaramību un personas datu aizsardzību aizskārumus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 26. janvāris, Ministerstvo na vatreshnite raboti (Policijas veikta biometrisko un ģenētisko datu reģistrācija), C‑205/21, EU:C:2023:49, 130. punkts).
42
Proti, pirmkārt, nav izslēdzams, ka noteiktos gadījumos biometrisko datu vākšana – lai gan persona viena vai vairāku ticamu iemeslu dēļ turama aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu vai mēģinājumu to izdarīt – nebūs konkrēti vajadzīga notiekoša kriminālprocesa mērķiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 26. janvāris, Ministerstvo na vatreshnite raboti (Policijas veikta biometrisko un ģenētisko datu reģistrācija), C‑205/21, EU:C:2023:49, 131. punkts).
43
Otrkārt, iespējamība, ka tādas personas biometrisko datu vākšana, kura tiek turēta aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu vai mēģinājumu to izdarīt, ir absolūti nepieciešama pret viņu vērstā izmeklēšanā vai citos pašreizējos vai nākotnē notiekošos kriminālprocesos, jāizvērtē saskaņā ar šā sprieduma 34. punktā atgādināto judikatūru, ņemot vērā visus nozīmīgos faktorus.
44
Savukārt – kā izriet jau no paša pirmā jautājuma formulējuma – iesniedzējtiesa balstās uz premisu, ka Kriminālprocesa kodeksa 55‑1. pants noteic sistemātisku biometrisko datu vākšanu par ikvienu personu, kas viena vai vairāku ticamu iemeslu dēļ turama aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu vai mēģinājumu to izdarīt, un kriminālpolicijas amatpersonai nav pienākuma katrā konkrētā gadījumā pārbaudīt un pierādīt šīs vākšanas “absolūto nepieciešamību” Direktīvas 2016/680 10. panta izpratnē.
45
Tomēr jānorāda, ka šo iesniedzējtiesas veikto valsts tiesību interpretāciju Francijas valdība apstrīd.
46
Proti, pirmkārt, no Kriminālprocesa kodeksa 55‑1. panta pirmajā daļā izmantotā vārda “var” izrietot, ka kriminālpolicijas amatpersonai ir rīcības brīvība, lai veiktu biometriskos datus ietverošo ārīgo paraugu iegūšanas darbības, kas “vajadzīgas” izmeklēšanai šīs tiesību normas izpratnē.
47
Otrkārt, jau no paša šā kodeksa 55‑1. panta otrās daļas formulējuma izrietot arī tas, ka šajā tiesību normā paredzēto biometriskos datus ietverošo paraugu, konkrēti – daktiloskopisko un fotogrāfisko paraugu, iegūšanas darbību īstenošana ir pakārtota noteikumiem, kas raksturīgi katram no policijas reģistriem, kuri ar šīm darbībām tiek papildināti, proti, attiecīgi automatizētajam digitalizēto pirkstu nospiedumu reģistram un tikai fotogrāfiju gadījumā – sodu reģistram. Savukārt vairākās citās minētā kodeksa normās, kuras iesniedzējtiesa nav minējusi, esot stingri ierobežota gan iespēja iegūt biometriskos datus ietverošus paraugus, gan to izmantošana. Konkrēti, saskaņā ar šīm tiesību normām biometriskos datus ietverošus paraugus drīkst izmantot tikai tad, ja tas ir vajadzīgs izmeklēšanai. Turklāt šī iespēja esot pakārtota stingrākiem nosacījumiem nekā tikai aizdomas par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu vai mēģinājumu to izdarīt, jo tiek prasīts, lai pastāvētu vai nu būtiski vai saskanīgi pierādījumi, kas padara ticamu apsūdzētās personas kā nodarījuma izdarītāja vai līdzdalībnieka dalību tādā noziedzīgā nodarījumā, par kuru paredzēts brīvības atņemšanas sods, vai nepieciešamība skaidri identificēt šo personu.
48
Turklāt Francijas valdība uzsver, ka “absolūtas nepieciešamības” nosacījums Direktīvas 2016/680 10. panta izpratnē, lai arī patiešām nav minēts Kriminālprocesa kodeksa 55‑1. pantā, tomēr ir skaidri ietverts konkrēti šo direktīvu transponējošajā valsts tiesiskajā regulējumā. Savukārt biometrisko datu vākšana, pamatojoties uz minēto 55‑1. pantu, nedrīkstot būt pretrunā šā regulējuma normām.
49
Šajā ziņā jāatgādina, ka Tiesas kompetencē nav interpretēt valsts tiesību normas vai spriest par to, vai valsts tiesas veiktā šo normu interpretācija un piemērošana ir pareiza, jo šāda interpretācija ir vienīgi valsts tiesas kompetencē (spriedums, 2024. gada 4. oktobris, Bezirkshauptmannschaft Landeck (Mēģinājums piekļūt mobilajā tālrunī saglabātajiem personas datiem), C‑548/21, EU:C:2024:830, 53. punkts un tajā minētā judikatūra).
50
Tādējādi Tiesai atbilstoši kompetences sadalījumam starp Savienības tiesām un valstu tiesām jāņem vērā faktiskais un tiesiskais konteksts, kādā iekļaujas prejudiciālie jautājumi un kāds tas ir norādīts iesniedzējtiesas nolēmumā. Līdz ar to, lai kāda arī būtu dalībvalsts valdības paustā kritika par iesniedzējtiesas veikto valsts tiesību interpretāciju, prejudiciālie jautājumi jāizvērtē, pamatojoties uz šo interpretāciju, un Tiesai nav jāpārbauda tās pareizība (spriedums, 2024. gada 29. jūlijs, CU un ND (Sociālā palīdzība – Netieša diskriminācija), C‑112/22 un C‑223/22, EU:C:2024:636, 40. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
51
Šādos apstākļos, pieņemot – kā norāda iesniedzējtiesa –, ka Kriminālprocesa kodeksa 55‑1. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas biometriskos datus ietverošu paraugu, tostarp daktiloskopisko un fotogrāfisko paraugu, iegūšanu par ikvienu personu, kas viena vai vairāku ticamu iemeslu dēļ turama aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu vai mēģinājumu to izdarīt, padara sistemātisku un kompetentajai iestādei nav pienākuma katrā konkrētā gadījumā izvērtēt, vai šo paraugu iegūšana ir “absolūti nepieciešama” Direktīvas 2016/680 10. panta izpratnē, šāds valsts tiesiskais regulējums saskaņā ar šā sprieduma 36. punktā atgādināto judikatūru būtu pretrunā minētajam 10. pantam tāpēc, ka tas var novest pie tā, ka šo personu biometriskie dati tiek vākti nediferencējot un visaptveroši.
52
Tomēr, ņemot vērā it īpaši šā sprieduma 46.–48. punktā minēto, šai tiesai, pirmkārt, jāpārbauda, vai pamatlietā aplūkotajā valsts tiesiskajā regulējumā kriminālpolicijas iestādei ir noteikts pienākums sistemātiski veikt šādu vākšanu bez iespējas katrā atsevišķā gadījumā izvērtēt tās “absolūto nepieciešamību” minētā 10. panta izpratnē.
53
Otrkārt, iesniedzējtiesai – ņemot vērā it īpaši gan pamatlietā, gan rakstveida apsvērumos HW izteikto apgalvojumu, kas minēts arī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatojumā, ka automatizētajā digitalizēto pirkstu nospiedumu reģistrā ir reģistrēti 6,5 miljonu personu pirkstu nospiedumi, – jāpārliecinās, ka arī veids, kā pamatlietā aplūkoto valsts tiesisko regulējumu faktiski piemēro kompetentās iestādes, neizraisa to, ka biometriskie dati tiek sistemātiski vākti par ikvienu personu, kas viena vai vairāku ticamu iemeslu dēļ turama aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu vai mēģinājumu to izdarīt (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2009. gada 23. aprīlis, Angelidaki u.c., no C‑378/07 līdz C‑380/07, EU:C:2009:250, 164. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). Proti, šā sprieduma 46. punktā minētajā situācijā, kurā kriminālpolicijas amatpersonai esot rīcības brīvība piemērot Kriminālprocesa kodeksa 55‑1. panta pirmo daļu, tai, izmantojot šo brīvību, jāievēro šā sprieduma 28.–36. punktā izklāstītās prasības.
54
Tātad uz pirmo jautājumu ir atbildams, ka Direktīvas 2016/680 10. pants, lasot to kopsakarā ar šīs direktīvas 4. panta 1. punkta a)–c) apakšpunktu un 8. pantu, jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā paredzēta sistemātiska biometrisko datu vākšana par ikvienu personu, kas viena vai vairāku ticamu iemeslu dēļ turama aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu vai mēģinājumu to izdarīt, ja vien netiek konstatēts, pirmkārt, ka šīs vākšanas nolūki ir pienācīgi un pietiekami precīzi noteikti valsts tiesībās un, otrkārt, ka kompetentajai iestādei katrā konkrētā gadījumā ir pienākums izvērtēt, vai minētā vākšana ir absolūti nepieciešama šo nolūku īstenošanai, un līdz ar to šāda vākšana nav sistemātiska.
Par otro jautājumu
55
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2016/680 10. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā kompetentajai iestādei nav noteikts pienākums katrā konkrētā gadījumā pienācīgi pamatot “absolūto nepieciešamību” šīs tiesību normas izpratnē vākt biometriskos datus par ikvienu personu, kas viena vai vairāku ticamu iemeslu dēļ turama aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu vai mēģinājumu to izdarīt.
Par pieņemamību
56
Francijas valdība uzskata, ka šis jautājums ir nepieņemams. Proti, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izrietot, ka iemesli, kas likuši iesniedzējtiesai uzdot minēto jautājumu, attiecas uz iestādi, kurai jānodrošina kontrole pār to, vai ir izpildīts “absolūtas nepieciešamības” nosacījums Direktīvas 2016/680 10. panta izpratnē. Taču otrā jautājuma formulējums attiecoties nevis uz šo aspektu, bet gan uz pienākumu katrā konkrētā gadījumā pienācīgi pamatot iemeslu, kādēļ attiecīgo personu biometriskos datus ietverošu paraugu iegūšana atbilstu šādai “absolūtai nepieciešamībai”. Līdz ar to neesot pamatots, kā atbilde uz otro jautājumu būtu lietderīga pamatlietas izspriešanai. Konkrēti, iesniedzējtiesa neesot izklāstījusi, kā tieši no Savienības tiesību normām, kuras tā min, proti, no šīs direktīvas 4. panta 1. punkta a)–c) apakšpunkta, kā arī 8. un 10. panta, izriet vispār kāds pienākums norādīt pamatojumu.
57
Šajā ziņā jāatgādina pastāvīgās judikatūras atziņa, ka uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju, ko valsts tiesa uzdevusi atbilstoši pašas noteiktajiem tiesiskajiem un faktiskajiem apstākļiem, kuru pareizība Tiesai nav jāpārbauda, attiecas nozīmīguma prezumpcija (spriedumi, 2003. gada 15. maijs, Salzmann, C‑300/01, EU:C:2003:283, 31. punkts, un 2025. gada 18. decembris, Tenergie (Pieteikums par ievedmuitas nodokļa atlaišanu), C‑259/24, EU:C:2025:1013, 26. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
58
Atteikties lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālo jautājumu Tiesa var tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, ja izvirzītā problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedums, 2025. gada 20. novembris, Policejní prezidium (Biometrisko un ģenētisko datu glabāšana), C‑57/23, EU:C:2025:905, 62. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
59
Šajā gadījumā, kā izriet no šā sprieduma 18. punkta, jākonstatē, ka lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatojumā iesniedzējtiesa skaidri jautā, vai “prasība pienācīgi pamatot”“absolūto vajadzību” Direktīvas 2016/680 10. panta izpratnē vākt biometriskos datus ietverošos paraugus jāpilda šīs direktīvas 3. panta 7. punktā definētajai “kompetentajai iestādei”, proti, kriminālpolicijas amatpersonai un/vai valsts tiesai, kas veic kontroli pār šīs iestādes pieņemtajiem aktiem.
60
No tā izriet, ka – pretēji tam, ko apgalvo Francijas valdība, – iesniedzējtiesa ne tikai jautā par iestādi, kurai jānodrošina šādas vākšanas “absolūtās nepieciešamības” kontrole minētās direktīvas 10. panta izpratnē, bet arī – ja šai iestādei ir šāds pienākums norādīt pamatojumu – vēlas precizēt, kāds ir šā pienākuma apjoms, it īpaši attiecībā uz šā pamatojuma pienācīgumu.
61
Šajos apstākļos nav uzskatāms, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai acīmredzami nebūtu nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai priekšmetu vai ka tā attiektos uz hipotētisku problēmu.
62
Savukārt par to, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu neesot izklāstīti iemesli, kuru dēļ Savienības tiesībās kompetentajai iestādei būtu noteikts pienākums pamatot biometrisko datu vākšanas “absolūto nepieciešamību” šīs pašas direktīvas 10. panta izpratnē, pietiek vien ar norādi, ka šiem iemesliem ir nozīme saistībā ar to, kā otrais jautājums atbildams pēc būtības, nevis saistībā ar šā jautājuma pieņemamību.
63
No tā izriet, ka otrais jautājums ir pieņemams.
Par lietas būtību
64
Kā izriet no šā sprieduma 24. punkta, Direktīvas 2016/680 10. pants noteic, ka tādu sensitīvu personas datu apstrādei, kāda ir biometrisko datu vākšana, jāatbilst ne tikai nosacījumam, ka iecerētajai apstrādei jābūt “absolūti nepieciešamai”, bet arī tostarp nosacījumam, ka jābūt “atbilstošām garantijām” attiecībā uz datu subjekta tiesībām un brīvībām.
65
Par pēdējo nupat minēto nosacījumu jānorāda, ka šīs direktīvas 54. pants – kurā konkrētu izpausmi rod Hartas 47. pantā noteiktais – skaidri uzliek pienākumu dalībvalstīm paredzēt datu subjektam tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, ja viņš uzskata, ka viņa tiesības, kas noteiktas saskaņā ar minēto direktīvu pieņemtās normās, ir aizskartas minētajiem noteikumiem neatbilstošas personas datu apstrādes rezultātā (spriedums, 2024. gada 4. oktobris, Bezirkshauptmannschaft Landeck (Mēģinājums piekļūt mobilajā tālrunī saglabātajiem personas datiem), C‑548/21, EU:C:2024:830, 117. punkts).
66
Šajā ziņā no Tiesas judikatūras arī izriet, ka minētajā 47. pantā garantētās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā principā nozīmē, ka attiecīgajai personai jābūt iespējai noskaidrot attiecībā uz viņu pieņemtā lēmuma pamatojumu, vai nu izlasot šo lēmumu, vai arī saņemot informāciju par tā pamatojumu, lai tā spētu pēc iespējas labāk aizstāvēt savas tiesības un, pilnībā pārzinot attiecīgos faktus, izlemt, vai ir lietderīgi vērsties tiesā, kuras kompetencē ir izskatīt šo jautājumu, kā arī lai šī tiesa pilnībā spētu īstenot attiecīgā lēmuma tiesiskuma kontroli (spriedums, 2024. gada 13. jūnijs, HYA u.c. II, C‑229/23, EU:C:2024:505, 52. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
67
Lai gan šīs tiesības nav absolūta prerogatīva un atbilstoši Hartas 52. panta 1. punktam tās var ierobežot, tas var notikt tikai tad, ja šādi ierobežojumi ir paredzēti tiesību aktos, ja tie respektē attiecīgo tiesību un brīvību būtību un ja saskaņā ar samērīguma principu tie ir nepieciešami un patiešām atbilst Savienības atzītiem vispārējo interešu mērķiem vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības (spriedums, 2024. gada 4. oktobris, Bezirkshauptmannschaft Landeck (Mēģinājums piekļūt mobilajā tālrunī saglabātajiem personas datiem), C‑548/21, EU:C:2024:830, 119. punkts un tajā minētā judikatūra).
68
Līdz ar to kompetentajai iestādei, kurai valsts tiesībās ir atļauts vākt biometriskos datus “absolūtas nepieciešamības” gadījumā Direktīvas 2016/680 10. panta izpratnē, piemērojamo valsts procedūru ietvaros jānorāda datu subjektiem iemesli, uz kuriem ir balstīta šī “absolūtā nepieciešamība”, jo šie iemesli ir vajadzīgi, lai ļautu šiem subjektiem izmantot tostarp šīs direktīvas 54. pantā skaidri paredzētās pārsūdzības tiesības atbilstoši Hartas 47. pantā noteiktajam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 4. oktobris, Bezirkshauptmannschaft Landeck (Mēģinājums piekļūt mobilajā tālrunī saglabātajiem personas datiem), C‑548/21, EU:C:2024:830, 120. punkts un tajā minētā judikatūra).
69
Šo secinājumu neatspēko šajā prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā piedalījušos valdību argumenti.
70
Visupirms jau šāds kompetentās iestādes pienākums pamatot “absolūto nepieciešamību” minētā 10. panta izpratnē ievākt tādas personas biometriskos datus, attiecībā uz kuru notiek kriminālizmeklēšana, nekādi neapdraud šo izmeklēšanu. Proti, šāds pamatojums var būt īss, ja vien tas ir pietiekami skaidrs, lai ļautu datu subjektam īstenot savas pārsūdzības tiesības.
71
Vēl jāteic, ka šis pienākums norādīt pamatojumu jāpilda vēl jo vairāk tāpēc, ka kompetentajai iestādei – kā tas it īpaši izriet no šā sprieduma 25.–36. punkta – saskaņā ar minēto 10. pantu katrā konkrētā gadījumā jāizvērtē šīs vākšanas “absolūtā nepieciešamība”, to pārbaudot un pierādot. Taču, ja šai iestādei nebūtu pienākuma pamatot savus šajā ziņā pieņemtos lēmumus, valsts tiesa, kas izskata jautājumu par šīs vākšanas tiesiskumu, nespētu pārbaudīt nedz to, vai minētā iestāde faktiski ir izmantojusi šo rīcības brīvību, nedz minētās vākšanas pamatotību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 28. novembris, Ministerstvo na vatreshnite raboti (Biometrisko un ģenētisko datu reģistrācija II), C‑80/23, EU:C:2024:991, 58. punkts).
72
Apstiprinājums šai interpretācijai – kā pareizi norāda Eiropas Komisija – ir rodams Direktīvas 2016/680 4. panta 4. punktā, kas noteic, ka biometriskos datus vācošajai kompetentajai iestādei kā “pārzinim” šīs direktīvas 3. panta 8. punkta izpratnē jāspēj pierādīt, ka ir izpildīti pienākumi, kas noteikti tostarp 4. panta 1. punkta a)–c) apakšpunktā, no kura, lasot to kopsakarā ar minētās direktīvas 10. pantu, izriet, ka šīs vākšanas nolūkiem – kā norādīts šā sprieduma 29. punktā – jābūt noteiktiem pietiekami precīzi un konkrēti, lai varētu izvērtēt šīs vākšanas “absolūto nepieciešamību” minētā 10. panta izpratnē.
73
No tā izriet – tas, ka pastāv tiesas kontrole pār biometrisko datu vākšanas, ko veic Direktīvas 2016/680 3. panta 7. punktā definētā “kompetentā iestāde”, likumīgumu, nekādā gadījumā nevar atsvērt to, ka šai iestādei nav pienākuma pamatot šīs vākšanas “absolūto nepieciešamību” saskaņā ar šīs direktīvas 10. pantu, tiesai šīs iestādes vietā nodrošinot šā pienākuma izpildi, jo tieši šai iestādei jāveic 10. pantā prasītais vērtējums, kas savukārt ļauj nodrošināt šīs kontroles efektivitāti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 28. novembris, Ministerstvo na vatreshnite raboti (Biometrisko un ģenētisko datu reģistrācija II), C‑80/23, EU:C:2024:991, 57. un 61. punkts).
74
Visbeidzot jāprecizē, ka kompetentās iestādes pienākums pamatot biometrisko datu vākšanas “absolūto nepieciešamību” Direktīvas 2016/680 10. panta izpratnē, nav – kā secinājumu 81. punktā norāda arī ģenerāladvokāts – uzskatāms par pārmērīgu slogu šai iestādei, jo, kā izriet tostarp no šā sprieduma 36. punkta, šī vākšana nekādā gadījumā nevar būt sistemātiska attiecībā uz personām, kas viena vai vairāku ticamu iemeslu dēļ turamas aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu vai mēģinājumu to izdarīt.
75
Tātad uz otro jautājumu ir atbildams, ka Direktīvas 2016/680 10. pants, lasot to gan kopsakarā ar šīs direktīvas 4. panta 4. punktu un 54. pantu, gan Hartas 47. panta gaismā, jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā kompetentajai iestādei nav noteikts pienākums katrā konkrētā gadījumā pienācīgi pamatot “absolūto nepieciešamību” minētā 10. panta izpratnē vākt biometriskos datus par ikvienu personu, kas viena vai vairāku ticamu iemeslu dēļ turama aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu vai mēģinājumu to izdarīt.
Par trešo jautājumu
76
Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2016/680 10. pants, lasot to kopsakarā ar šīs direktīvas 4. panta 1. punkta a)–c) apakšpunktu un 8. pantu, jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas paredz iespēju saukt pie kriminālatbildības un notiesāt personu par patstāvīgu noziedzīgu nodarījumu, ko veido šīs personas atteikšanās ļaut vākt savus biometriskos datus, pat tad, ja šī persona nav saukta pie kriminālatbildības vai notiesāta par šo datu iecerētās vākšanas pamatā esošo noziedzīgo nodarījumu.
Par pieņemamību
77
Francijas valdība apšauba šā jautājuma pieņemamību. Proti, tas attiecoties uz to, vai ir likumīgi noteikts patstāvīgais noziedzīgais nodarījums, ko paredz Kriminālprocesa kodeksa 55‑1. panta trešā daļa, kas par noziedzīgu un sodāmu atzīst datu subjekta atteikšanos atļaut veikt savu biometrisko datu ietverošu paraugu iegūšanu, lai gan Direktīvā 2016/680 šādas atteikšanās sekas neesot reglamentētas. Turklāt nevienā Savienības tiesību aktā neesot paredzēti kopīgi noteikumi par iespēju dalībvalstij noteikt kriminālatbildību par šādu atteikšanos un sodīt par to. Tādējādi Kriminālprocesa kodeksa 55‑1. panta trešā daļa nekādi neesot saistīta ar Savienības tiesību īstenošanu.
78
Šajā ziņā tomēr jāatgādina pastāvīgās judikatūras atziņa, ka tad, ja nav acīmredzams, ka Savienības tiesību akta interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu – kā tas šajā gadījumā ir ar Direktīvu 2016/680 –, iebildums par šā tiesību akta nepiemērojamību pamatlietā ir izvērtējams, iztirzājot jautājumus pēc būtības (spriedums, 2024. gada 4. oktobris, Bezirkshauptmannschaft Landeck (Mēģinājums piekļūt mobilajā tālrunī saglabātajiem personas datiem), C‑548/21, EU:C:2024:830, 67. punkts un tajā minētā judikatūra).
79
Tāpēc trešais jautājums jāuzskata par pieņemamu.
Par lietas būtību
80
Lai atbildētu uz trešo jautājumu, papriekš jāpārbauda, vai tāds valsts tiesiskais regulējums, kas – kā Kriminālprocesa kodeksa 55‑1. panta trešā daļa – ļauj saukt pie kriminālatbildības un notiesāt personu par patstāvīgu noziedzīgu nodarījumu, ko veido atteikšanās atļaut savu biometrisko datu vākšanu, lai gan šī persona nav tikusi saukta pie kriminālatbildības vai notiesāta par šo datu iecerētās vākšanas pamatā esošo noziedzīgo nodarījumu, ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā, un konkrēti, kā to apsver iesniedzējtiesa, Direktīvas 2016/680 piemērošanas jomā. Ja tā tas ir, pēc tam vēl jānoskaidro, vai šāds tiesiskais regulējums ir pretrunā šīs direktīvas normām.
81
Pirmām kārtām, par minētās direktīvas piemērošanas jomu jāatgādina, ka šī direktīva – atbilstoši tās 2. panta 1. punktā noteiktajam – ir piemērojama personas datu apstrādei, ko kompetentā iestāde veic šīs direktīvas 1. panta 1. punktā izklāstītajos nolūkos, proti, tostarp tālab, lai novērstu, izmeklētu un atklātu noziedzīgus nodarījumus vai sauktu pie atbildības par tiem.
82
Savukārt no Tiesas judikatūras izriet, ka kompetentās iestādes mēģinājums apstrādāt personas datu situācijā, kad datu subjekts atsakās ļaut vākt savus biometriskos datus, nolūkā novērst, izmeklēt un atklāt noziedzīgus nodarījumus un saukt pie atbildības par tiem ietilpst Direktīvas 2016/680 piemērošanas jomā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 4. oktobris, Bezirkshauptmannschaft Landeck (Mēģinājums piekļūt mobilajā tālrunī saglabātajiem personas datiem), C‑548/21, EU:C:2024:830, 77. punkts).
83
No tā izriet – kā secinājumu 99. punktā norāda ģenerāladvokāts –, ka tad, ja šīs atteikšanās dēļ šai personai saskaņā ar valsts tiesībām ir piemērojams kriminālsods par patstāvīgu noziedzīgu nodarījumu, ko veido šī atteikšanās, iecerētās biometrisko datu vākšanas atbilstība šīs direktīvas normām ir nosacījums, no kura atkarīgs šā soda likumīgums (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2017. gada 16. maijs, Berlioz Investment Fund, C‑682/15, EU:C:2017:373, 41. un 74. punkts).
84
Līdz ar to tāds valsts tiesiskais regulējums, kas – tāpat kā Kriminālprocesa kodeksa 55‑1. panta trešā daļa – paredz iespēju saukt pie kriminālatbildības un notiesāt par patstāvīgu noziedzīgu nodarījumu personu, kas atteikusies ļaut vākt savus biometriskos datus, pat tad, ja šī persona nav saukta pie kriminālatbildības vai notiesāta par šo datu iegūšanas pamatā esošo noziedzīgo nodarījumu, ietilpst minētās direktīvas piemērošanas jomā.
85
Otrām kārtām, jautājumā, vai Direktīvas 2016/680 tiesību normas nepieļauj šādu valsts tiesisko regulējumu, jākonstatē, ka, ciktāl iecerētās biometrisko datu vākšanas atbilstība šīm tiesību normām, kā izriet no šā sprieduma 83. punkta, ir nosacījums tam, lai būtu likumīgs kriminālsods par patstāvīgu noziedzīgu nodarījumu, ko piemēro personai, kura atsakās ļaut šo datu vākšanu, šādu sodu šai personai drīkst piemērot tikai tad, ja – kā izriet konkrēti no šā sprieduma 24.–36. punkta – attiecīgās datu vākšanas mēģinājums atbilst “absolūtas nepieciešamības” nosacījumam šīs direktīvas 10. panta, lasot to kopsakarā ar 4. panta 1. punkta a)–c) apakšpunktu un 8. pantu, izpratnē.
86
Šajā ziņā, kā izriet no šā sprieduma 34. un 43. punktā atgādinātās judikatūras, tas, vai iecerētā biometrisko datu vākšana var būt absolūti nepieciešama minētās direktīvas izpratnē, jāizvērtē, ņemot vērā visus nozīmīgos faktorus brīdī, kad kompetentās iestādes iecerējušas veikt šo vākšanu. Līdz ar to apstāklis, ka datu subjekts – kas brīdī, kad minētā vākšana bija iecerēta, viena vai vairāku ticamu iemeslu dēļ bija turams aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu vai mēģinājumu to izdarīt – galu galā netiek saukts pie kriminālatbildības vai notiesāts par šo noziedzīgo nodarījumu, pats par sevi nav noteicošais, lai šo “absolūtas nepieciešamības” nosacījumu varētu uzskatīt par izpildītu.
87
Tādējādi Tiesa jau ir precizējusi, ka ar to vien, ka personas, kurai tiek inkriminēts noziedzīgais nodarījums, biometrisko datu vākšana notiek, pirms šī persona tiek galīgi notiesāta, nepietiek, lai izslēgtu, ka šāda vākšana var būt uzskatāma par tādu, kas atbilst absolūtai nepieciešamībai minētās direktīvas 10. panta izpratnē, jo, ņemot vērā īstenojamos specifiskos un konkrētos nolūkus, šī vākšana, tostarp ņemot vērā attiecīgo datu veidu, var izrādīties esam absolūti nepieciešama, tostarp tālab, lai varētu noskaidrot, vai šī persona, ņemot vērā tās iespējamo piederību pie noziedzīgas organizācijas, varētu būt piedalījusies arī citos noziedzīgos nodarījumos, attiecībā uz kuriem šāda veida dati varētu būt nozīmīgi, vai arī tālab, lai šo personu identificētu gadījumā, ja pastāv risks, ka tā varētu aizbēgt (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 20. novembris, Policejní prezidium (Biometrisko un ģenētisko datu glabāšana), C‑57/23, EU:C:2025:905, 93. punkts).
88
Tomēr jāuzsver, ka, tā kā šāds kriminālsods par patstāvīgu noziedzīgu nodarījumu, ko veido personas atteikšanās atļaut savu biometrisko datu vākšanu, ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā, tam ir jāatbilst Savienības tiesību vispārējiem principiem, tostarp samērīguma principam, kas nostiprināts konkrēti Hartas 49. panta 3. punktā, saskaņā ar kuru sodu bargums nedrīkst būt nesamērīgs ar noziedzīgā nodarījuma smagumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 8. marts, Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Tieša iedarbība), C‑205/20, EU:C:2022:168, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
89
Saskaņā ar samērīguma principu, pirmkārt, piemērotajam sodam jāatbilst pārkāpuma smagumam un, otrkārt, nosakot sodu, kā arī nosakot naudas soda apmēru, jāņem vērā katras lietas individuālie apstākļi (spriedums, 2018. gada 4. oktobris, Link Logistik N&N, C‑384/17, EU:C:2018:810, 45. punkts).
90
Šajā ziņā, kā secinājumu 109.–112. punktā būtībā uzsver ģenerāladvokāts, valsts tiesai, kuras kompetencē ir piemērot kriminālsodu par patstāvīgu noziedzīgu nodarījumu, ko veido personas atteikšanās ļaut vākt savus biometriskos datus, saskaņā ar šā sprieduma 34. punktā atgādināto judikatūru jāņem vērā it īpaši šīs personas uzvedība un profils, tās agrākā sodāmība un prezumētā noziedzīgā nodarījuma, kas pamato iecerēto datu vākšanu, smagums.
91
Tātad uz trešo jautājumu ir atbildams, ka Direktīvas 2016/680 10. pants, lasot to gan kopsakarā ar šīs direktīvas 4. panta 1. punkta a)–c) apakšpunktu un 8. pantu, gan Hartas 49. panta 3. punkta gaismā, jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas paredz iespēju saukt pie kriminālatbildības un notiesāt personu par patstāvīgu noziedzīgu nodarījumu, ko veido šīs personas atteikšanās ļaut vākt savus biometriskos datus, pat tad, ja šī persona nav saukta pie kriminālatbildības vai notiesāta par šo datu iecerētās vākšanas pamatā esošo noziedzīgo nodarījumu, ja vien šī datu vākšana atbilst “absolūtas nepieciešamības” nosacījumam minētā 10. panta izpratnē un uz šā pamata piemērotais kriminālsods ir atbilstīgs samērīguma principam.
Par tiesāšanās izdevumiem
92
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2016/680 (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi, ko veic kompetentās iestādes, lai novērstu, izmeklētu, atklātu noziedzīgus nodarījumus vai sauktu pie atbildības par tiem vai izpildītu kriminālsodus, un par šādu datu brīvu apriti, ar ko atceļ Padomes Pamatlēmumu 2008/977/TI, 10. pants, lasot to kopsakarā ar šīs direktīvas 4. panta 1. punkta a)–c) apakšpunktu un 8. pantu,
jāinterpretē tādējādi, ka
tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā paredzēta sistemātiska biometrisko datu vākšana par ikvienu personu, kas viena vai vairāku ticamu iemeslu dēļ turama aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu vai mēģinājumu to izdarīt, ja vien netiek konstatēts, pirmkārt, ka šīs vākšanas nolūki ir pienācīgi un pietiekami precīzi noteikti valsts tiesībās un, otrkārt, ka kompetentajai iestādei katrā konkrētā gadījumā ir pienākums izvērtēt, vai minētā vākšana ir absolūti nepieciešama šo nolūku īstenošanai, un līdz ar to šāda vākšana nav sistemātiska.
2)
Direktīvas 2016/680 10. pants, lasot to gan kopsakarā ar šīs direktīvas 4. panta 4. punktu un 54. pantu, gan Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta gaismā,
jāinterpretē tādējādi, ka
tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā kompetentajai iestādei nav noteikts pienākums katrā konkrētā gadījumā pienācīgi pamatot “absolūto nepieciešamību” minētā 10. panta izpratnē vākt biometriskos datus par ikvienu personu, kas viena vai vairāku ticamu iemeslu dēļ turama aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu vai mēģinājumu to izdarīt.
3)
Direktīvas 2016/680 10. pants, lasot to gan kopsakarā ar šīs direktīvas 4. panta 1. punkta a)–c) apakšpunktu un 8. pantu, gan Pamattiesību hartas 49. panta 3. punkta gaismā,
jāinterpretē tādējādi, ka
tas pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas paredz iespēju saukt pie kriminālatbildības un notiesāt personu par patstāvīgu noziedzīgu nodarījumu, ko veido šīs personas atteikšanās ļaut vākt savus biometriskos datus, pat tad, ja šī persona nav saukta pie kriminālatbildības vai notiesāta par šo datu iecerētās vākšanas pamatā esošo noziedzīgo nodarījumu, ja vien šī datu vākšana atbilst “absolūtas nepieciešamības” nosacījumam minētā 10. panta izpratnē un uz šā pamata piemērotais kriminālsods ir atbilstīgs samērīguma principam.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.