TEISINGUMO TEISMO SPRENDIMAS1994 m. liepos 14 d.(*)„Vartotojų
apsauga, susijusi su sutartimis, sudarytomis ne prekybai skirtose
patalpose – Galimybė remtis bylose tarp privačių asmenų“Byloje C‑91/92_dėl Giudice conciliatore di Firenze
(Italija) pagal EEB sutarties 177 straipsnį Teisingumo
Teismui pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą jo nagrinėjamoje
byloje tarpPaola Faccini DoriirRecreb Srl_dėl
1985 m. gruodžio 20 d. Tarybos direktyvos 85/577/EEB dėl vartotojų
apsaugos, susijusios su sutartimis, sudarytomis ne prekybai skirtose
patalpose, išaiškinimo (OL L 372, p. 31)_TEISINGUMO TEISMAS_kurį
sudaro pirmininkas O. Due, kolegijų pirmininkai
G. F. Mancini, J. C. Moitinho de Almeida,
M. Diez de Velasco ir D. A. O. Edward, teisėjai
C. N. Kakouris, R. Joliet (pranešėjas),
F. A. Schockweiler, G. C. Rodríguez Iglesias,
F. Grévisse, M. Zuleeg, P. J. G. Kapteyn ir
J. L. Murray_generalinis advokatas C. O. Lenz_posėdžio sekretorius H. von Holstein, kanclerio pavaduotojas_susipažinęs su rašytinėmis pastabomis, kurias pateikė:–        Paola
Faccini Dori, atstovaujama Milano advokatūros advokato Vinicio
Premuroso bei Florencijos advokatūros advokatų Annalisa Premuroso ir
Paolo Soldani Benzi_–        Recreb Srl, atstovaujama Romos advokatūros advokato Michele Trovato ir patikėtinės Florencijoje Anna Rita Alessandro_–        Vokietijos vyriausybė, atstovaujama Ministerialrat Ernst Röder ir Regierungsdirektor Claus-Dieter Quassowski iš Federalinės Ekonomikos ministerijos_–        Graikijos
vyriausybė, atstovaujama valstybės teisės tarnybos teisės patarėjo
pavaduotojo Vasileios Kontolaimos ir proceso įgaliotinio Panagiotis
Athanasoulis_–        Italijos
vyriausybė, atstovaujama Užsienio reikalų ministerijos Diplomatinių
ginčų skyriaus vedėjo, profesoriaus Luigi Ferrari Bravo, padedamo Avvocato dello Stato Marcello Conti_–        Europos
Bendrijų Komisija, atstovaujama teisės tarnybos darbuotojo Lucio
Gussetti_susipažinęs su atsakymais, kuriuos į Teisingumo Teismo raštiškus klausimus pateikė:–        Vokietijos vyriausybė, atstovaujama Ernst Röder ir Claus‑Dieter Quassowski_–        Prancūzijos
vyriausybė, atstovaujama Užsienio reikalų ministerijos Teisės skyriaus
vedėjo Jean‑Pierre Puissochet ir patarėjos Catherine de Salins_atsižvelgdamas į teismo posėdžio pranešimą_išklausęs
žodines pastabas, kurias 1993 m. kovo 16 d. posėdyje pateikė
Danijos vyriausybė, atstovaujama Užsienio reikalų ministerijos teisės
patarėjo Jørgen Molde; Vokietijos vyriausybė, atstovaujama Ernst Röder
ir Claus-Dieter Quassowski; Graikijos vyriausybė, atstovaujama Vasileios
Kontolaimos ir Panagiotis Athanasoulis; Prancūzijos vyriausybė,
atstovaujama Catherine de Salins; Italijos vyriausybė, atstovaujama
Luigi Ferrari Bravo, padedamo Avvocato dello Stato Ivo Braguglia;
Nyderlandų vyriausybė, atstovaujama Užsienio reikalų ministerijos
teisės patarėjo pavaduotojo Ton Heukels, Jungtinė Karalystė,
atstovaujama J. E. Collins, padedamo barrister Derrick Wyatt, ir Komisija, atstovaujama Lucio Gussetti_susipažinęs su 1994 m. vasario 9 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada_priima šįSprendimą1        1992 m.
sausio 24 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 1992 m.
kovo 18 d., Giudice conciliatore di Firenze (Italija),
remdamasis EEB Sutarties 177 straipsniu, pateikė klausimą dėl 1985
m. gruodžio 20 d. Tarybos direktyvos 85/577/EEB dėl vartotojų apsaugos,
susijusios su sutartimis, sudarytomis ne prekybai skirtose patalpose
(OL L 372, p. 31, toliau – direktyva dėl ne prekybai
skirtose patalpose sudaromų sutarčių), išaiškinimo ir dėl galimybės
remtis šia direktyva byloje tarp pardavėjo ir vartotojo.2        Šis
klausimas buvo pateiktas byloje tarp Paola Faccini Dori, gyvenančios
Monza (Italija), ir Recreb Srl (toliau – Recreb).3        Iš
nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad
1989 m. sausio 19 d. bendrovė Interdiffusion Srl be
išankstinio P. Faccini Dori prašymo Milano (Italija) Centrinėje
geležinkelio stotyje, t. y. ne savo buveinėje, sudarė su ja sutartį
dėl nuotolinių anglų kalbos kursų. 4        Po
kelių dienų P. Faccini Dori 1989 m. sausio 23 d.
registruotu laišku pranešė šiai bendrovei atšaukianti savo užsakymą.
1989 m. birželio 3 d. ši bendrovė atsakė, kad ji savo
reikalavimo teisę perleido Recreb. 1989 m. birželio 24 d. P. Faccini Dori raštu pranešė Recreb,
kad atsisako kursų, remdamasi, be kita ko, direktyvoje dėl ne prekybai
skirtose patalpose sudaromų sutarčių numatyta teise nutraukti sutartį. 5        Iš
direktyvos preambulės matyti, kad ši direktyva yra skirta pagerinti
vartotojų apsaugą ir panaikinti nacionalinės teisės aktų, numatančių
tokią apsaugą, skirtumus, kurie gali turėti poveikį bendrosios rinkos
funkcionavimui. Kaip nurodyta ketvirtoje konstatuojamojoje dalyje, tais
atvejais, kai sutartys yra sudaromos ne prekybai skirtose patalpose,
paprastai būtent pardavėjas pradeda derybas dėl sutarties, o vartotojas
joms visiškai nėra pasirengęs, ir todėl yra netikėtai užkluptas.
Vartotojas dažnai negali palyginti pasiūlymo kokybės ir kainos su kitais
pasiūlymais. Toje pačioje konstatuojamojoje dalyje teigiama, kad šis
netikėtumo elementas paprastai yra ne tik sutartyse, sudaromose prekybos
agentui atvykstant į namus, bet ir kitų rūšių sutartyse, kurios
pardavėjo iniciatyva sudaromos ne prekybai skirtose patalpose. Šios
direktyvos tikslas, kaip nurodyta jos penktoje konstatuojamojoje dalyje,
yra suteikti vartotojui mažiausiai septynias dienas, per kurias jis
turėtų teisę nutraukti sutartį, kad galėtų įvertinti iš šios sutarties
kylančius įsipareigojimus.6        1989 m. birželio 30 d. Recreb paprašė, kad Giudice conciliatore di Firenze nurodytų P. Faccini Dori sumokėti sutartą sumą kartu su palūkanomis ir išlaidomis.7        1989 m.
lapkričio 20 d. vienašališka nutartimi teisėjas įpareigojo P.
Faccini Dori sumokėti minėtąją sumą. Tam pačiam teisėjui ji pateikė
prieštaravimą dėl šio įpareigojimo. Jame ji dar kartą nurodė, jog
atsisakė sutarties laikydamasi direktyvoje nurodytų sąlygų.8        Byloje
nustatyta, kad faktinių bylos aplinkybių metu Italija nebuvo priėmusi
jokių priemonių perkelti šią direktyvą į nacionalinę teisę, nors tokiam
perkėlimui skirtas terminas baigėsi dar 1987 m. gruodžio
23 dieną. Tik 1992 m. sausio 15 d. priėmus le decreto
legislativo Nr. 50 (1992 m. vasario 3 d. GURI Nr. 27
eilinis priedas, p. 24), kuris įsigaliojo 1992 m. kovo
3 d., Italija perkėlė šią direktyvą į nacionalinę teisę.9        Prašymą
priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kilo klausimas, ar
nepaisant to, kad faktinių bylos aplinkybių metų Italija dar neperkėlė
direktyvos į nacionalinę teisę, jis vis dėlto gali taikyti jos
nuostatas.10      Todėl jis pateikė Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:„Ar
1985 m. gruodžio 20 d. Bendrijos direktyva 85/577/EEB yra
pakankamai tiksli bei išsami ir, jei taip, ar po 24 mėnesių
laikotarpio, skirto valstybėms narėms įvykdyti šios direktyvos
reikalavimus, pabaigos iki tos dienos, kurią Italijos valstybė iš
tikrųjų juos įvykdė, ši direktyva galėjo sukelti pasekmių santykiams
tarp privačių asmenų ir Italijos valstybės bei tarp privačių asmenų?“11      Pažymėtina,
kad direktyva dėl ne prekybai skirtose patalpose sudaromų sutarčių
įpareigoja valstybes nares priimti tam tikras taisykles, skirtas
teisiniams santykiams tarp pardavėjų ir vartotojų reglamentuoti.
Atsižvelgiant į bylos pobūdį, būtent į tai, kad šis ginčas yra tarp
pardavėjo ir vartotojo, nacionalinio teismo pateiktas klausimas susijęs
su dviem problemomis, kurios turėtų būti nagrinėjamos atskirai. Pirma,
ar šios direktyvos nuostatos, susijusios su sutarties nutraukimu, yra
besąlygiškos ir pakankamai tikslios? Antra, ar direktyva, kuria
valstybės narės įpareigojamos priimti tam tikras taisykles, specialiai
skirtas reglamentuoti privačių asmenų santykius, gali būti remiamasi
bylose tarp tokių asmenų, nesant direktyvą į nacionalinę teisę
perkeliančių priemonių?Ar direktyvos nuostatos, susijusios su sutarties nutraukimu, yra besąlygiškos ir pakankamai tikslios12      Direktyvos
1 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad ši direktyva taikoma
sutartims tarp pardavėjo, tiekiančio prekes ir teikiančio paslaugas, ir
vartotojo, sudaromoms pardavėjo organizuotos išvykos už jo verslo
patalpų metu arba pardavėjui lankantis vartotojo namuose ar
darbovietėje, jei apsilankoma ne pagal aiškiai pareikštą vartotojo
prašymą.13      Kaip
nurodoma 2 straipsnyje, „vartotojas“ – tai fizinis asmuo, kuris
sandoriuose, kuriems taikoma ši direktyva, veikia siekdamas tikslų,
kuriuos galima laikyti nesusijusiais su jo verslu ar profesija, o
„pardavėjas“ – tai fizinis ar juridinis asmuo, kuris sudarydamas
konkretų sandorį vykdo savo komercinę ar profesinę veiklą.14      Šios
nuostatos yra pakankamai tikslios, kad nacionalinis teismas galėtų
nustatyti, kam ir kieno naudai yra skirti įpareigojimai. Tam
nereikalinga jokia speciali įgyvendinimo priemonė. Nacionalinis teismas
gali apsiriboti patikrinimu, ar sutartis sudaryta esant direktyvoje
aprašytoms aplinkybėms ir ar ji sudaryta tarp tokių pardavėjo ir
vartotojo, kurie apibrėžti toje direktyvoje.15      Kad
būtų apsaugoti tokiomis aplinkybėmis sutartis sudarę vartotojai,
direktyvos 4 straipsnis numato, kad iš pardavėjo reikalaujama raštu
pranešti vartotojams apie jų teisę nutraukti sutartį kartu nurodant
asmens, kurio atžvilgiu ta teise gali būti pasinaudota, pavardę ir
adresą. Taip pat numatyta, kad 1 straipsnio 1 dalyje aprašytu
atveju tokia informacija vartotojui turi būti pateikta sudarant sutartį.
Galiausiai jame numatyta valstybių narių pareiga užtikrinti, kad jų
nacionalinės teisės aktuose būtų numatytos atitinkamos priemonės
vartotojų apsaugai tais atvejais, jei tokia informacija nėra pateikiama.16      Be
to, pagal direktyvos 5 straipsnio 1 dalį vartotojas turi
turėti teisę atsisakyti savo įsipareigojimo padarinių išsiųsdamas
pranešimą per ne trumpesnį kaip septynių dienų laikotarpį po to, kai
pardavėjas jį informuoja apie jo teises nacionalinės teisės aktuose
numatyta tvarka ir sąlygomis. 5 straipsnio 2 dalyje nurodyta,
kad pranešimo pateikimas atleidžia vartotoją nuo bet kokių
įsipareigojimų pagal sutartį.17      4
ir 5 straipsniai suteikia valstybėms narėms tam tikrą veikimo
laisvę vartotojo apsaugos atžvilgiu tuo atveju, jei pardavėjas
nesuteikia informacijos, nustatant sutarties nutraukimui skirtą laiką ir
tvarką. Tačiau tai neturi poveikio pagrindinėje byloje nagrinėjamų
direktyvos nuostatų tikslumui ir besąlygiškumui. Tam tikros veiksmų
laisvės suteikimas nereiškia, kad negalima nustatyti teisių minimumo.
Šiuo atžvilgiu iš 5 straipsnio išplaukia, kad minimalus terminas, per
kurį privalu pranešti apie atsisakymą, yra septynios dienos po to, kai
vartotojas iš pardavėjo gauna reikiamą informaciją. Taigi yra galimybė
nustatyti minimalią apsaugą, kuri bet kuriuo atveju turi būti numatyta.18      Taigi
dėl pirmos iškeltos problemos nacionaliniam teismui reikia atsakyti
taip, kad direktyvos 1 straipsnio 1 dalies, 2 straipsnio
ir 5 straipsnio nuostatos yra besąlygiškos ir pakankamai tikslios,
kiek tai susiję su asmenų, kurių naudai jos buvo priimtos, ir minimalaus
laikotarpio, per kurį turi būti pateiktas pranešimas apie sutarties
nutraukimą, nustatymu.Ar byloje tarp vartotojo ir pardavėjo gali būti remiamasi direktyvos nuostatomis, susijusiomis su sutarties nutraukimo teise19      Antroji
nacionalinio teismo iškelta problema, konkrečiau kalbant, yra susijusi
su klausimu, ar per nustatytą laikotarpį nepriėmus priemonių, skirtų
perkelti direktyvą į nacionalinę teisę, vartotojai, grįsdami teisę
nutraukti sutartį, gali remtis pačia direktyva prieš pardavėjus, su
kuriais jie yra sudarę šią sutartį, ir ginti tokią teisę nacionaliniame
teisme.20      Kaip pažymima po 1986 m. vasario 26 d. Sprendimo Marshal
(152/84, Rink. p. 723, 48 punktas) nusistovėjusioje
Teisingumo Teismo praktikoje, direktyva pati savaime negali nustatyti
pareigų privačiam asmeniui, ir dėl to ja negalima remtis prieš šį
asmenį.21      Nacionalinis
teismas atkreipė dėmesį, kad jei besąlygiškos ir pakankamai tikslios,
tačiau neperkeltos į nacionalinę teisę direktyvos būtų skirtos tik
santykiams tarp valstybinių subjektų ir privačių asmenų reguliuoti,
norminis akto pobūdis pasireikštų tik tam tikrų teisės subjektų
santykiuose, tačiau pagal Italijos teisę, kaip ir pagal visų
šiuolaikinių teisinių valstybių teisę, valstybė yra toks pat teisės
subjektas, kaip ir bet kuris kitas asmuo. Jei direktyva galėtų būti
remiamasi tik prieš valstybę, tai prilygtų sankcijai už teisinių
perkėlimo į nacionalinę teisę priemonių nepriėmimą, tarsi tai būtų
išimtinai privatus reikalas.22      Šiuo
klausimu reikia pažymėti tai, kad, kaip matyti iš pirmiau minėto
1986 m. vasario 26 d. Sprendimo Marshall (48 ir
49 punktai), Teisingumo Teismo praktika dėl galimybės remtis
direktyvomis prieš valstybinius subjektus grindžiama 189 straipsnio
pripažintu direktyvos privalomumu „kiekvienai valstybei narei, kuriai
ji skirta“. Šia Teisingumo Teismo praktika siekiama neleisti „valstybei
pasinaudoti tuo, kad ji nesilaikė Bendrijos teisės“.23      Būtų
nepriimtina, jei valstybė, kurią Bendrijos teisės aktų leidėjas
įpareigojo priimti tam tikras teisės normas, reglamentuojančias jos arba
valstybinių subjektų santykius su privačiais asmenimis, ir suteikti
pastariesiems tam tikras teises, galėtų remtis savo įsipareigojimų
neįvykdymu, kad atimtų iš asmenų tokių teisių jiems teikiamą naudą.
Remdamasis šiais argumentais Teisingumo Teismas pripažino, kad bylose
prieš valstybę (arba valstybinius subjektus) galima remtis tam tikromis
direktyvų dėl viešųjų pirkimų sutarčių sudarymo (žr. 1989 m.
birželio 22 d. Sprendimą Fratelli Constanzo, 103/88, Rink. p. 1839) ir direktyvų dėl apyvartos mokesčių suderinimo (žr. 1982 m. sausio 19 d. Sprendimą Becker, 8/81, Rink. p. 53) nuostatomis.24      Išplėsti
šią Teisingumo Teismo praktiką santykiams tarp privačių asmenų reikštų
pripažinti, kad Bendrija turi teisę nustatyti privatiems asmenims
nedelsiant įsigaliojančius įpareigojimus, tačiau tokią teisę ji iš
tikrųjų turi tik tuo atveju, jei ji yra įgaliota priimti reglamentus.25      Taigi,
per nustatytą laikotarpį nepriėmus priemonių, perkeliančių direktyvą į
nacionalinę teisę, vartotojai, grįsdami teisę nutraukti sutartį, negali
remtis pačia direktyva prieš pardavėjus, su kuriais jie yra sudarę šią
sutartį, ir ginti tokios teisės nacionaliniame teisme. 26      Taip
pat reikėtų priminti, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką,
nusistovėjusią po 1984 m. balandžio 10 d. Sprendimo Von Colson ir Kamann
(14/83, Rink. p. 1891, 26 punktas), direktyvoje valstybėms
narėms numatytas įpareigojimas pasiekti joje numatytą tikslą ir jų
pareiga pagal Sutarties 5 straipsnį imtis visų atitinkamų bendrų ar
specialių šio įsipareigojimo vykdymo priemonių yra privalomi visoms
valstybių narių valdžios institucijoms, įskaitant teismus, kiek tai yra
susiję su jų kompetencija. Pagal Teisingumo Teismo 1990 m.
lapkričio 13 d. Sprendimą Marleasing (C‑106/89, Rink. p. I-4135, 8 punktas) ir 1993 m. gruodžio 16 d. Sprendimą Wagner Miret (C‑334/92,
Rink. p. I-6911, 20 punktas) taikydamas nacionalinės teisės
aktus, priimtus tiek prieš direktyvos priėmimą, tiek po jo, juos
aiškinti turintis nacionalinis teismas daro tai kuo labiau remdamasis
direktyvos formuluote ir atsižvelgdamas į joje numatytą tikslą, kad būtų
pasiektas direktyvoje numatytas rezultatas ir kartu laikomasi Sutarties
189 straipsnio trečiosios pastraipos.27      Jeigu
direktyvoje numatyto rezultato neįmanoma pasiekti ją išaiškinant,
reikėtų prisiminti dar ir tai, kad pagal 1991 m. lapkričio
19 d. Sprendimą Frankovich ir kt. (C‑6/90 ir C‑9/90, Rink.
p. I-5357, 39 punktas) Bendrijos teisė įpareigoja valstybes
nares atlyginti žalą, kurią privatūs asmenys patiria dėl to, kad
direktyva nebuvo perkelta į nacionalinę teisę, jeigu yra įvykdytos trys
sąlygos. Pirma, direktyvos tikslas turi būti suteikti teises asmenims.
Antra, tokių teisių turinį turi būti įmanoma identifikuoti remiantis tos
direktyvos nuostatomis. Galiausiai tarp valstybės įsipareigojimo
neįvykdymo ir padarytos žalos turi būti priežastinis ryšys.28      Neabejotina,
kad direktyva dėl ne prekybai skirtose patalpose sudaromų sutarčių yra
skirta suteikti teises asmenims, ir lygiai taip pat neabejotina, kad
tokių teisių turinio minimumas gali būti identifikuotas vien tik
remiantis direktyvos nuostatomis (žr. šio sprendimo 17 punktą).29      Jei
padaroma žala ir jos priežastis yra valstybės savo įsipareigojimo
nesilaikymas, nacionalinis teismas turi užtikrinti nukentėjusių
vartotojų teisę gauti žalos atlyginimą pagal atsakomybę
reglamentuojančius nacionalinės teisės aktus.30      Taigi
dėl antros nacionalinio teismo iškeltos problemos, atsižvelgiant į
pirmiau nurodytus argumentus, reikėtų atsakyti taip, kad per nustatytą
laikotarpį nepriėmus priemonių, perkeliančių direktyvą į nacionalinę
teisę, vartotojai, grįsdami teisę nutraukti sutartį, negali remtis pačia
direktyva prieš pardavėjus, su kuriais jie yra sudarę šią sutartį, ir
ginti tokios teisės nacionaliniame teisme. Tačiau taikydamas
nacionalinės teisės aktus, priimtus tiek prieš direktyvos priėmimą, tiek
po jo, nacionalinis teismas privalo juos aiškinti kuo labiau remdamasis
direktyvos formuluote ir atsižvelgdamas į joje numatytą tikslą. Dėl bylinėjimosi išlaidų31      Danijos,
Vokietijos, Graikijos, Prancūzijos, Italijos, Nyderlandų ir Jungtinės
Karalystės vyriausybių bei Europos Bendrijų Komisijos, kurios pateikė
Teisingumo Teismui savo pastabas, bylinėjimosi išlaidos nėra
atlygintinos. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas
iš etapų nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą turi
spręsti nacionalinis teismas.Remdamasis šiais motyvais, TEISINGUMO TEISMASatsakydamas į 1992 m. sausio 24 d. Giudice conciliatore di Firenze nutartimi jam pateiktą klausimą, nusprendžia:1.      1985 m.
gruodžio 20 d. Tarybos direktyvos 85/577/EEB dėl vartotojų
apsaugos, susijusios su sutartimis, sudarytomis ne prekybai skirtose
patalpose, 1 straipsnio 1 dalies, 2 straipsnio ir
5 straipsnio nuostatos yra besąlygiškos ir pakankamai tikslios,
kiek tai susiję su asmenų, kurių naudai jos yra priimtos, ir minimalaus
laikotarpio, per kurį turi būti pateiktas pranešimas apie sutarties
nutraukimą, nustatymu.2.      Per
nustatytą laikotarpį nepriėmus priemonių, perkeliančių
Direktyvą 85/577 į nacionalinę teisę, vartotojai, grįsdami teisę
nutraukti sutartį, negali remtis pačia direktyva prieš pardavėjus, su
kuriais jie yra sudarę šią sutartį, ir ginti tokios teisės
nacionaliniame teisme. Tačiau taikydamas nacionalinės teisės aktus,
priimtus tiek prieš direktyvos priėmimą, tiek po jo, nacionalinis
teismas privalo juos aiškinti kuo labiau remdamasis direktyvos
formuluote ir atsižvelgdamas į joje numatytą tikslą.DueManciniMoitinho de AlmeidaDiez de VelascoEdwardKakourisJolietSchockweilerRodriguez IglesiasGrevisseZuleegKapteynMurrayPaskelbta 1994 m. liepos 14 d. viešajame posėdyje Liuksemburge.Kancleris       PirmininkasR. Grass       O. Due* Proceso kalba: italų.