62023CC0431
GENERALINIO ADVOKATO
ATHANASIOS RANTOS IŠVADA,
pateikta 2024 m. spalio 24 d. (
1
)
Byla C‑431/23
AE,
CO,
DU,
ir kitos šalys
prieš
BA, kaip Wibra België SA bankroto administratorių,
EP, kaip Wibra België SA bankroto administratorių,
RI, kaip Wibra België SA bankroto administratorių,
Wibra België SRL,
dalyvaujant
VT,
HL,
MO,
ir kitoms šalims
(Tribunal du travail de Liège (Lježo darbo teismas, Belgija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Socialinė politika – Direktyva 2001/23/EB – Įmonių perdavimas – Darbuotojų teisių apsauga – 3–5 straipsniai – Leidžianti nukrypti nuostata – Sąlygos – Nemokumo procedūra – Įmonės dalies perdavimas, kuriam pasirengta vykdant įmonės teisminio reorganizavimo procedūrą ir kuris įgyvendinamas iškart po bankroto paskelbimo“
I. Įvadas
1.
Šioje byloje Teisingumo Teismo dar kartą prašoma priimti poziciją dėl nuo Direktyvoje 2001/23/EB (
2
) nustatytos darbuotojų apsaugos sistemos nukrypti leidžiančios nuostatos taikymo įmonės perleidimo sandoriui, kai nukrypti leidžianti nuostata numatyta šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje nemokumo procedūros atveju.
2.
Kalbant konkrečiau, Tribunal du travail de Liège (Lježo darbo teismas, Belgija), kuris pateikė šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą, iš esmės klausia Teisingumo Teismo, ar ši nukrypti leidžianti nuostata taikytina tuo atveju, kai visam perleidimo sandoriui buvo pasirengta vykstant procedūrai, kuria siekta pratęsti įmonės veiklą, žlugusiai dėl to, kad perėmėjas atsisakė laikytis privalomųjų nuostatų dėl darbuotojų apsaugos, ir kai vėliau šis perleidimas buvo lygiai tokiomis pačiomis sąlygomis vykdomas kitą dieną po perdavėjo, kuris, be to, priklauso tai pačiai grupei kaip perėmėjas, bankroto paskelbimo.
3.
Šioje byloje, atitinkančioje Teisingumo Teismo jurisprudenciją (
3
), kuria siekiama išaiškinti Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalyje numatytos nukrypti leidžiančios nuostatos kontūrus, Teisingumo Teismui suteikiama galimybė pateikti papildomų nuorodų šiuo klausimu.
4.
Aiškinant šią nuostatą reikia rasti teisingą pusiausvyrą tarp dviejų reikalavimų: viena vertus, reikalavimo netrukdyti naudoti teisinių priemonių, kuriomis siekiama pagirtino tikslo sudaryti sąlygas tęsti įmonės ar jos dalies veiklą net ir esant įrodytų finansinių sunkumų, ir, kita vertus, reikalavimo neleisti, kad netinkamai taikant tokias priemones ar apskritai nemokumo procedūras būtų apeinama Sąjungos teisėje darbuotojams garantuojama apsauga (
4
).
II. Teisinis pagrindas
A.
Sąjungos teisė
5.
Direktyvos 2001/23 3 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Perdavėjo teisės ir pareigos, kylančios iš darbo sutarties arba darbo santykių, galiojančių perdavimo dieną, yra perduodami perėmėjui.
Valstybės narės gali nustatyti, kad po perdavimo dienos perdavėjas ir perėmėjas yra solidariai atsakingi už įsipareigojimus, iki perdavimo dienos kilusius iš darbo sutarties arba darbo santykių, galiojančių perdavimo dieną.“
6.
Šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad įmonės perdavimas „pats savaime nėra pagrindas, kuriuo remdamasis perdavėjas ar perėmėjas gali atleisti iš darbo“, tačiau „ši nuostata netrukdo atleisti iš darbo dėl ekonominių, techninių arba organizacinių priežasčių, susijusių su darbo jėgos pasikeitimais“.
7.
Minėtos direktyvos 5 straipsnio 1 ir 4 dalyse, kuriomis nustatoma nuo aprašytos apsaugos sistemos nukrypti leidžianti nuostata, nustatyta:
„1.   Jeigu valstybės narės nenustato kitaip, 3 ir 4 straipsniai netaikomi įmonės, verslo arba įmonės ar verslo dalies perdavimui, jeigu perdavėjui taikomos bankroto arba kitos panašios nemokumo procedūros, kurios buvo pradėtos ketinant likviduoti perdavėjo turtą ir kurias prižiūri kompetentinga valstybinės valdžios institucija (kuri gali būti kompetentingos valstybinės valdžios institucijos įgaliotas praktikuojantis nemokumo specialistas).
<…>
4.   Valstybės narės imasi atitinkamų priemonių, kad būtų išvengta piktnaudžiavimo nemokumo procedūromis, dėl kurio darbuotojai netektų šioje direktyvoje jiems nustatytų teisių.“
B.
Belgijos teisė
1. Reikšmingos Ekonominės teisės kodekso nuostatos dėl įmonių nemokumo
8.
Teisminio reorganizavimo procedūra, taikytina faktinių aplinkybių, dėl kurių kilo ginčas pagrindinėje byloje, atsiradimo metu, pagal Belgijos teisę buvo reglamentuojama Code de droit économique (Ekonominės teisės kodeksas, toliau – ETK) redakcijos, taikytinos pagrindinėje byloje, XX.39 ir paskesniais straipsniais. XX.39 straipsnyje teigiama, kad „teisminio reorganizavimo procedūros tikslas – prižiūrint teismui išsaugoti viso ar dalies įmonės turto ar veiklos tęstinumą. Pagal ją skolininkui leidžiama sustabdyti veiklą, siekiant [be kita ko] sudaryti sąlygas prižiūrint teismui perleisti visą turtą ar veiklą arba jų dalį vienai ar kelioms trečiosioms šalims“.
9.
Pagal ETK XX.87 straipsnio 1 dalį „[p]askirtas teismo įgaliotinis organizuoja ir vykdo teismo paskirtą perdavimą – kilnojamojo ar nekilnojamojo turto pardavimą arba perleidimą, kuris yra būtinas ar naudingas visos ar dalies įmonės ekonominės veiklos išsaugojimui. Atsižvelgdamas į kreditorių teises jis ieško ir prašo pasiūlymų, daugiausia dėmesio skirdamas visos ar dalies įmonės veiklos išsaugojimui“.
10.
Belgijos teisėje bankroto procedūra reglamentuojama ETK XX.98–XX.201 straipsniais. Iš šio kodekso XX.98 straipsnio matyti, kad bankroto procedūros tikslas yra „perduoti skolininko turtą valdyti bankroto administratoriui, kuris yra atsakingas už bankrutuojančio asmens turto administravimą, jo likvidavimą ir likvidavimo pajamų paskirstymą kreditoriams“.
11.
2021 m. kovo 21 d. įstatymu (
5
) buvo iš dalies pakeista ETK XX knyga ir į ją įtrauktos pre-pack taisyklės, suprantamos kaip įmonės reorganizavimo parengiamasis etapas, kuriam vykstant tribunal de l’entreprise (įmonių teismas) pirmininkas gali paskirti teismo įgaliotinį, kad būtų pasiektas taikus arba kolektyvinis susitarimas, kai skolininkas gali įrodyti, jog trumpuoju arba ilguoju laikotarpiu kyla grėsmė įmonės tęstinumui.
2. Teisės aktai dėl darbuotojų teisių apsaugos pasikeitus darbdaviui
12.
Belgijos teisės sistemoje Direktyva 2001/23, be kita ko, buvo perkelta į Convention collective de travail no 32 bis, du 7 juin 1985, concernant le maintien des droits des travailleurs en cas de changement d’employeur du fait d’un transfert conventionnel d’entreprise et réglant les droits des travailleurs repris en cas de reprise de l’actif après faillite, telle que modifiée (1985 m. birželio 7 d. Kolektyvinė darbo sutartis Nr. 32bis dėl darbuotojų teisių apsaugos darbdaviui pasikeitus po įmonės teisinio perdavimo ir dėl darbuotojų teisių, perimtų perėmus turtą po bankroto, reglamentavimo (toliau – KDS Nr. 32bis) su pakeitimais.
13.
Kaip matyti iš KDS Nr. 32bis 1 straipsnio, ja, be kita ko, siekiama garantuoti „darbuotojų teisių apsaugą visais atvejais, kai darbdavys pasikeičia dėl įmonės ar jos dalies teisinio perdavimo“ (II skyrius), ir, antra, užtikrinti „tam tikras perimtų darbuotojų teises turto perėmimo po bankroto atveju“ (III skyrius).
14.
KDS Nr. 32bis II skyrius, apimantis 6–10 straipsnius, yra skirtas „[d]arbuotojų teisėms pasikeitus darbdaviui po įmonės teisinio perdavimo“.
15.
Pagal KDS Nr. 32bis 7 straipsnį „[d]ėl tokio perdavimo perdavėjo teisės ir pareigos, kylančios iš perdavimo dieną galiojančių darbo sutarčių <…>, perduodamos perėmėjui“.
16.
KDS Nr. 32bis 8 straipsnyje numatyta, kad „perdavėjas ir perėmėjas solidariai atsako už skolų, egzistuojančių perdavimo dieną <…> ir kylančių iš tą dieną galiojančių darbo sutarčių, apmokėjimą, išskyrus skolas pagal papildomas socialinių išmokų sistemas“.
17.
Pagal KDS Nr. 32bis 9 straipsnį įmonės perdavimas pats savaime nėra pagrindas, kuriuo remdamasis perdavėjas arba perėmėjas gali atleisti iš darbo.
18.
KDS Nr. 32bis III skyrius „Darbuotojų teisės, perimamos perėmus turtą po bankroto“, taikomas tuo atveju, kai darbuotojai perimami „perėmus visą bankrutuojančią įmonę arba jos dalį, jeigu perėmimas įvyksta per du mėnesius nuo bankroto datos“ (11 straipsnio 1 pastraipa). Šis skyrius „taikomas [be kita ko] darbuotojams, kurie bankroto dieną vis dar yra saistomi darbo sutarties, <…> ir taikomas, kai šie darbuotojai perimami arba iki turto perėmimo, arba turto perėmimo laikotarpiu, arba per papildomą keturių mėnesių laikotarpį nuo turto perėmimo dienos“.
19.
Minėto III skyriaus nuostatomis įtvirtinta, kad turi būti išsaugomos darbo sąlygos, kurios buvo sukurtos pas buvusį darbdavį (KDS Nr. 32bis 13 straipsnis), arba nustatant darbuotojo įspėjimo terminą ir kompensaciją turi būti atsižvelgiama į jo stažą, įgytą pas buvusį darbdavį (šios sutarties 14 straipsnis). Kita vertus, jose nenumatytas skolų, kylančių iš darbo sutarčių, galiojančių perdavimo dieną, perdavimas perėmėjui arba solidari perėmėjo ir perdavėjo atsakomybė už tokias skolas.
20.
Perdavimo, kaip teisminio reorganizavimo procedūros dalies, atveju taikytinas darbuotojų teises reglamentuojantis teisės aktas yra Convention collective de travail no 102, du 5 octobre 2011, concernant le maintien des droits des travailleurs en cas de changement d’employeur du fait d’une réorganisation judiciaire par transfert sous autorité de justice (2011 m. spalio 5 d. Kolektyvinė sutartis Nr. 102 dėl darbuotojų teisių apsaugos darbdaviui pasikeitus dėl įmonės teisminio reorganizavimo perduodant ją su teismo priežiūra) (toliau – KDS Nr. 102).
III. Pagrindinė byla, prejudicinis klausimas ir procesas Teisingumo Teisme
21.
Wibra yra Nyderlandų bendrovė, turinti keletą parduotuvių Belgijoje ir Nyderlanduose. Jos specializacija yra įvairių vartojimo prekių mažmeninė prekyba sumažintomis kainomis. 2020 m. dėl COVID-19 sveikatos krizės šios įmonės patronuojamoji bendrovė Belgijoje – Wibra België SA, kuri tuo metu valdė 81 parduotuvę ir turėjo 439 darbuotojus – prarado didelę dalį apyvartos.
22.
Dėl šios priežasties 2020 m. liepos 30 d.Wibra België SA pateikė prašymą dėl teisminio reorganizavimo Ondernemingsrechtbank Gent (Gento įmonių teismas, Belgija), šis sustabdė bylos nagrinėjimą iki tų metų spalio 30 d. ir paskyrė tris teismo įgaliotinius (BA, EP ir RI), kuriems pavedė organizuoti ir perduoti visą šios bendrovės veiklą ar jos dalį.
23.
2020 m. rugsėjo 21 d. šie trys teismo įgaliotiniai priėmė patronuojančiosios bendrovės Wibra Nederland BV pateiktą pasiūlymą perimti 36 komercines patalpas ir 183 iš 439 Wibra België SA darbuotojų. Vienoje perėmimo sutarties sąlygoje buvo numatyta, kad finansinius įsipareigojimus, susijusius su perimtų darbuotojų būsimų atostoginių ir tryliktojo atlyginimo mokėjimu už darbą, atliktą iki patvirtinimo dienos, prisiima pardavėjas prorata temporis.
24.
2020 m. rugsėjo 30 d. buvo įsteigta ad hoc bendrovė Wibra België SRL, kuri perėmė ir tęsė kai kurias Wibra België SA anksčiau vykdytas veiklos rūšis.
25.
2020 m. spalio 8 d. sprendimu Ondernemingsrechtbank Gent (Gento įmonių teismas), gavęs minėtų trijų teismo įgaliotinių prašymą patvirtinti šį perėmimo pasiūlymą, atmetė šį prašymą nusprendęs, kad perėmimo projekto nuostatos, susijusios su atostoginiais ir metų pabaigos premija, prieštarauja imperatyvioms KDS Nr. 102 ir Direktyvos 2001/23 nuostatoms.
26.
Antruoju sprendimu, priimtu tą pačią dieną, šis teismas pripažino Wibra België SA bankrutavusia ir jos bankroto administratoriais paskyrė tris teismo įgaliotinius BA, EP ir RI.
27.
Nepaisydama to, kad minėtas teismas atmetė įmonės perėmimo pasiūlymą ir paskelbė jos bankrotą, 2020 m. spalio 9 d. pranešime spaudai Wibra paskelbė, kad 36 parduotuvės greitai vėl bus atidarytos ir 183 darbuotojai išsaugos darbo vietas.
28.
Atsižvelgus į Wibra België SA padėtį, darbuotojai buvo nedelsiant informuoti apie bankroto paskelbimą ir sprendimą nutraukti šių darbuotojų darbo sutartis, išmokant jiems kompensacijas neįspėjus apie atleidimą iš darbo.
29.
Kitą dieną po bankroto paskelbimo bankroto administratoriai perdavė dalį Wibra België
SA materialiojo ir nematerialiojo kilnojamojo turto bendrovei Wibra België
SRL. Iš visų atleistų darbuotojų (t. y. 439 darbuotojų) 183 buvo vėl įdarbinti Wibra België
SRL.
30.
Į kai kurių atleistų darbuotojų pateiktus klausimus bankroto administratoriai atsakė, be kita ko, kad „paskelbus bankrotą dalis nematerialiojo ir materialiojo kilnojamojo turto buvo parduota naujai įsteigtai bendrovei [Wibra België SRL]“ ir kad „jokie darbuotojai ir jokia veikla nebuvo perduoti“.
31.
2021 m. birželio 21 d. dokumentu AE ir dar 21 darbuotojas, atleistas iš darbo Wibra België
SA, pareiškė ieškinį Tribunal du travail de Liège (Belgija), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme, tiek bankrutavusiam savo buvusiam darbdaviui, tiek Wibra België
SRL. Vėliau prie šio ieškinio prisijungė dar 38 darbuotojai. Visi šie darbuotojai (toliau kartu taip pat vadinami ieškovais) prašė, be kita ko, pirma, pripažinti, kad veiklos perleidimo tarp bankrutavusios Wibra België
SA ir Wibra België
SRL operacija buvo įmonės teisinis [sutartinis] perdavimas, kaip tai suprantama pagal KDS Nr. 32bis ir Direktyvos 2001/23 1 straipsnį, ir, antra, skirti joms tam tikrą žalos atlyginimo sumą už KDS Nr. 32bis nuostatų pažeidimą ir nurodyti Wibra België
SA solidariai, o nepatenkinus šio reikalavimo – individualiai sumokėti šią sumą. Kalbant konkrečiau, šie darbuotojai teigė, kad Wibra België
SRL turėjo būti pripažinta perėmėja, todėl ji buvo jiems atsakinga už teises ir pareigas, kuriomis minėti darbuotojai anksčiau galėjo remtis Wibra België
SA atžvilgiu, ypač dėl jos mokėtino žalos atlyginimo, taip pat sumų, susijusių su darbo užmokesčio, atostoginių, įmokų ir išmokų, įskaitant kompensaciją neįspėjus apie atleidimą iš darbo, įsiskolinimais, sumokėjimo po to, kai jie buvo atleisti iš darbo paskelbus bankrotą. Tie patys darbuotojai prašė Teisingumo Teismo, jei šis reikalavimas nebūtų patenkintas, sustabdyti bylos nagrinėjimą, kol bus atsakyta į Teisingumo Teismui pateiktus klausimus.
32.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas jame nurodė, kad Wibra België
SA yra skolinga žalos atlyginimą kiekvienam ieškovui dėl to, kad neįvykdė savo pareigų, susijusių su informavimu ir konsultavimusi prieš vykdant kolektyvinį atleidimą. Vis dėlto atsižvelgiant į 2020 m. spalio 8 d. sprendimu paskelbtą bankrotą atleistų darbuotojų reikalavimai pirmiausia turėtų būti įtraukti į bankrutuojančios įmonės įsipareigojimus, o bankrutuojančios įmonės turto dar turėtų pakakti, kad ieškovai iš tikrųjų galėtų gauti išmoką.
33.
Vadinasi, jei bankrutuojančios Wibra België
SA ir Wibra België
SRL įvykdyta operacija turėtų būti laikoma „įmonės sutartiniu perdavimu“, kaip jis suprantamas pagal KDS Nr. 32bis, antroji bendrovė būtų laikoma solidariai atsakinga už pirmosios įmonės prievoles ir už perdavimo dieną buvusias skolas, kaip numatyta KDS Nr. 32bis 7 ir 8 straipsniuose.
34.
Atsižvelgdamas į šias aplinkybes prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kelia klausimą dėl Wibra België
SA turto perleidimo Wibra België
SRL sandorio teisinio kvalifikavimo. Konkrečiai kalbant, jam kyla klausimas, ar šis sandoris turėtų būti kvalifikuojamas kaip „įmonės sutartinis perdavimas“, kaip apibrėžta KDS Nr. 32bis II skyriuje, ar kaip „turto perdavimas po bankroto“, kaip apibrėžta šios sutarties III skyriuje.
35.
Šiuo klausimu šis teismas pažymi, kad, nepaisant atsisakymo teismine tvarka patvirtinti turto perėmimą po bankroto, Ondernemingsrechtbank Gent (Gento įmonių teismas) paskirtų per teismo įgaliotinių teisminio reorganizavimo procedūrą parengtą patronuojančiosios bendrovės Wibra Nederland įmonės pardavimo planą kitą dieną po bankroto paskelbimo galutinai įgyvendino tie patys teismo įgaliotiniai, bet jau veikdami kaip bankroto administratoriai.
36.
Minėtas teismas taip pat nurodo, kad neginčijama, jog kitą dieną po bankroto abiejų bendrovių įvykdyto sandorio sąlygos buvo identiškos toms, kurios buvo nustatytos perėmimo pasiūlyme, Ondernemingsrechtbank Gent (Gento įmonių teismas) pateiktame vykdant teisminio reorganizavimo procedūrą, o vienintelis šių dviejų sandorių skirtumas buvo perėmėjo tapatybė. Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi: kadangi Wibra België
SRL yra patronuojančiosios bendrovės patronuojamoji bendrovė, šis tapatybės skirtumas neturi jokios įtakos šiai bylai.
37.
Šis teismas laikosi nuomonės, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas sandoris „neabejotinai“ turi būti kvalifikuojamas kaip įmonės perdavimas nemokumo atveju (pre-pack
cession), ir remiasi Teisingumo Teismo jurisprudencija (
6
), pagal kurią tuo atveju, jei sandoris reglamentuojamas įstatymų ar teisės aktų nuostatomis, perėmėjui leidžiama remtis Direktyvos 2001/23 5 straipsnyje numatyta nukrypti leidžiančia nuostata.
38.
Vis dėlto, jo teigimu, Belgijos teisėje tokių nuostatų nėra. Visų pirma ETK pakeitimai, Belgijos teisės aktų leidėjo atlikti, be kita ko, 2021 m. kovo 21 d. įstatymu, susiję su pasirengimo (pre-pack plano) etapu, o ne perdavimo (pre-pack cession) etapu.
39.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pirmoji sandorio dalis – pasirengimas perduoti – vyko prižiūrint teismo įgaliotiniams, kuriuos paskyrė Ondernemingsrechtbank Gent (Gento įmonių teismas), vykdydamas teisminio reorganizavimo procedūrą. Antroji sandorio dalis – turto ir personalo perdavimas – įvyko iškart po to, kai įmonių teismas atsisakė patvirtinti iš pradžių sutartą operaciją, be to, tai padarė remdamasis pagrindu, susijusiu su darbuotojų teisių apsauga (nagrinėjamu atveju – perėmėjo atsisakymu perimti bendrovės įsipareigojimus, susijusius su atostoginiais ir metų pabaigos premija).
40.
Šiomis aplinkybėmis Tribunal du travail de Liège (Lježo darbo teismas) atidėjo sprendimo dėl klausimų Wibra België SRL priėmimą ir nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą bei pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar Direktyvos [2001/23] 5 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad joje numatyta sąlyga, pagal kurią šios direktyvos 3 ir 4 straipsniai netaikomi įmonės perdavimui, kai vykdoma perdavėjo bankroto procedūra ar analogiška nemokumo procedūra, pradėta ketinant likviduoti perdavėjo turtą, netenkinama tuo atveju, jei įmonės ar jos dalies perdavimui pasirengta prieš pradedant bankroto procedūrą, kuria siekta likviduoti perdavėjo turtą, nagrinėjamu atveju – vykdant teisminio reorganizavimo procedūrą, užbaigtą perleidimo sutartimi, kurią atsisakė patvirtinti kompetentingas teismas ir kuri įgyvendinta iškart po bankroto paskelbimo, netaikant jokios įstatymų ar kitų vidaus teisės aktų nuostatos?“
41.
Rašytines pastabas pateikė ieškovai, Wibra België SRL, Belgijos vyriausybė ir Europos Komisija.
IV. Analizė
A.
Įvadas
42.
Savo prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad joje numatyta sąlyga, pagal kurią šios direktyvos 3 ir 4 straipsniai netaikomi įmonės perdavimui, „kai vykdoma perdavėjo bankroto procedūra ar analogiška nemokumo procedūra, pradėta ketinant likviduoti perdavėjo turtą“, netenkinama tuo atveju, kai įmonės ar jos dalies perdavimui pasirengta prieš pradedant bankroto procedūrą, kai vykdoma įmonės tęstinumo užtikrinimo procedūra, kaip antai teisminio reorganizavimo procedūra, užbaigiama perleidimo sutartimi, kurią atsisakė patvirtinti kompetentingas teismas, ir kai šis perdavimas įgyvendinamas iš karto po bankroto paskelbimo.
43.
Šis klausimas keliamas nagrinėjant ginčą, kuriame keli darbuotojai, atleisti iš darbo po bendrovės Wibra reorganizavimo, teigia, kad perleidimo sandoris tarp Wibra België SA, jų buvusio darbdavio, ir Wibra België SRL turi būti kvalifikuojamas kaip „įmonės teisinis perdavimas“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/23 1 straipsnį, ir kad nagrinėjamu atveju šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje numatytos išimties taikymo sąlygos netenkinamos. Vadinasi, Wibra België SRL, kaip perėmėja, jų atžvilgiu saistoma teisių ir pareigų, kuriomis jie anksčiau galėjo pasinaudoti Wibra België SA atžvilgiu pagal KDS Nr. 32bis 7 ir 8 straipsnius, kurie iš esmės atitinka Direktyvos 2001/23 3 straipsnį.
44.
Kaip paaiškinsiu šios išvados 65–71 punktuose, iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad nagrinėjamas perdavimo sandoris iš pradžių buvo parengtas vykdant teisminio reorganizavimo procedūrą pagal Belgijos teisę, bet kompetentingam teismui atsisakius patvirtinti perdavimo projektą, ji galiausiai buvo įvykdyta kitą dieną po to, kai Wibra België SA buvo paskelbta bankrutavusia.
45.
Teisingumo Teismui rašytines pastabas pateikusios šalys laikosi skirtingų nuomonių dėl atsakymo į pateiktą prejudicinį klausimą. Nors ieškovai ir Komisija laikosi nuomonės, kad tokiam perdavimo sandoriui, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalyje numatyta išimtis neturėtų būti taikoma, Wibra België SRL ir Belgijos vyriausybė, atvirkščiai, tvirtina, kad šios išimties taikymo sąlygos nagrinėjamu atveju tenkinamos.
B.
Dėl prejudicinio klausimo
1. Dėl Direktyvos 2001/23 taikytinumo
46.
Siekiant atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą, pirmiausia reikia patikrinti, ar nagrinėjamas perdavimo sandoris patenka į Direktyvos 2001/23 taikymo sritį.
47.
Kaip nurodyta šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje, ji taikoma teisinio perdavimo arba susijungimo atveju perduodant įmonę, verslą arba įmonės ar verslo dalį kitam darbdaviui.
48.
Iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad minėtos direktyvos taikymo sritis apima kiekvieną atvejį, kai sutartinių santykių pagrindu pasikeičia už įmonės veiklą atsakingas fizinis ar juridinis asmuo, įmonės darbuotojų atžvilgiu prisiimantis darbdavio įsipareigojimus, neatsižvelgiant į tai, ar perduodama materialinio turto nuosavybės teisė. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas išaiškino, kad lemiamas kriterijus, kuriuo remiantis nustatomas perdavimas, kaip jis suprantamas pagal tą pačią direktyvą, yra aplinkybė, kad atitinkamas subjektas išlaiko savo tapatybę, o tai visų pirma nutinka tuo atveju, kai jo veikla iš tikrųjų tęsiama arba atnaujinama (
7
). Teisingumo Teismas savo jurisprudencijoje yra pateikęs keletą požymių, leidžiančių konstatuoti, kad įvyko perdavimas, kaip jis suprantamas pagal Direktyvą 2001/23 (
8
).
49.
Nagrinėjamu atveju, kaip nurodo Komisija, nutartyje pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą minimas bankroto administratorių raštas, kuriame teigiama, kad „nebuvo perduoti jokie darbuotojai ir jokia veikla“ (
9
). Vis dėlto iš kitų šiame sprendime pateiktų nuorodų, kaip antai 2020 m. spalio 9 d. tų pačių bankroto administratorių pranešimo spaudai, kuriame pranešama apie greitą 36 parduotuvių atidarymą ir 183 darbuotojų išsaugojimą (
10
), turinio, atrodo, galima daryti išvadą, kad nagrinėjamu atveju iš tiesų įvyko „įmonės perdavimas“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/23 1 straipsnio 1 dalį. Be to, atrodo, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuriam galiausiai tenka pareiga in concreto nustatyti, ar buvo atliktas perdavimas pagal šią nuostatą, daro prielaidą, kad ši direktyva taikytina jo nagrinėjamoje byloje. Taigi reikia manyti, kad taip yra nagrinėjamoje byloje.
2. Dėl Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalyje numatytos nukrypti leidžiančios nuostatos
50.
Dėl konkretaus prejudicinio klausimo dalyko, t. y. Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalyje numatytos nukrypti leidžiančios nuostatos taikymo pagrindinėje byloje nagrinėjamam perdavimo sandoriui, pirmiausia reikia priminti, kad, kaip matyti iš šios direktyvos 3 konstatuojamosios dalies, ja siekiama garantuoti darbuotojų apsaugą pasikeitus darbdaviui, pirmiausia užtikrinant, kad būtų apsaugotos jų teisės (
11
).
51.
Siekiant šio tikslo, minėtos direktyvos 3 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje numatyta, kad vien dėl įmonės perdavimo perdavėjo teisės ir pareigos, kylančios iš darbo sutarties ar darbo santykių, galiojančių perdavimo dieną, ipso jure perduodamos perėmėjui. Valstybės narės gali nustatyti, kad po perdavimo dienos perdavėjas ir perėmėjas yra solidariai atsakingi už įsipareigojimus, iki perdavimo dienos kilusius iš darbo sutarties arba darbo santykių, galiojančių perdavimo dieną. Pagal minėtos direktyvos 4 straipsnio 1 dalį darbuotojams suteikiama apsauga, kad perdavėjas ar perėmėjas negalėtų atleisti iš darbo vien dėl perdavimo (
12
).
52.
Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalis, kurios aiškinimas yra pagrindinis Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prejudicinio klausimo dalykas, yra nuostata, kuria leidžiama nukrypti nuo šios direktyvos 3 ir 4 straipsniuose numatytos apsaugos sistemos (
13
). Kaip nurodyta Teisingumo Teismo suformuotoje jurisprudencijoje, ši nuostata būtinai turi būti aiškinama siaurai (
14
). Be to, šios nukrypti leidžiančios nuostatos įdiegimas yra Teisingumo Teismo jurisprudencijos raidos rezultatas (
15
).
53.
Kaip nurodyta minėtos direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje, jeigu valstybės narės nenustato kitaip, ši apsaugos sistema netaikoma įmonės, verslo arba įmonės ar verslo dalies perdavimui, jeigu perdavėjui taikomos bankroto arba kitos panašios nemokumo procedūros, kurios buvo pradėtos ketinant likviduoti perdavėjo turtą ir kurias prižiūri kompetentinga valstybinės valdžios institucija (kuri gali būti kompetentingos valstybinės valdžios institucijos įgaliotas praktikuojantis nemokumo specialistas).
54.
Šioje išvadoje daugiausia dėmesio bus skiriama antrajai sąlygai, kuri yra esminė nagrinėjamoje byloje. Iš tikrųjų, pirma, neginčijama, kad nagrinėjamu atveju pirmoji sąlyga tenkinama, nes buvo pradėta Wibra België SA teisminio reorganizavimo ir bankroto procedūra; kita vertus, Belgijos teisinėje sistemoje šios dvi procedūros vyksta prižiūrint kompetentingai valstybinės valdžios institucijai, todėl trečioji sąlyga nagrinėjamu atveju taip pat atrodo įvykdyta.
55.
Kalbant apie antrąją sąlygą, kad bankroto byla arba panaši nemokumo byla, pagal kurią vykdomas perdavimas, turi būti iškelta „siekiant likviduoti perdavėjo turtą“, iš Teisingumo Teismo suformuotos jurisprudencijos matyti, kad procedūra, kuria siekiama pratęsti atitinkamos įmonės veiklą, neatitinka šios sąlygos (
16
).
56.
Pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją procedūra siekiama tęsti veiklą, kai ja norima išsaugoti įmonės ar jos gyvybingų dalių veikimą. O procedūros, kuria siekiama likviduoti turtą, tikslas yra kolektyviai patenkinti kuo daugiau kreditorių reikalavimų (
17
).
57.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas paaiškino, kad nors negalima atmesti galimybės, jog šie du konkrečios procedūros siekiami tikslai gali tam tikra prasme sutapti, procedūros, kuria norima tęsti įmonės veiklą, pagrindinis tikslas bet kuriuo atveju išlieka atitinkamos įmonės išsaugojimas (
18
).
58.
Nagrinėjamu atveju pažymėtina, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą šiuo atveju įvykdytą sandorį apibūdina kaip „pre-pack perdavimą“. Šiuo klausimu šis teismas remiasi Teisingumo Teismo jurisprudencija dėl Direktyvos 2001/23 3–5 straipsnių aiškinimo, kalbant apie vadinamuosius pre-pack sandorius.
59.
Apskritai sąvoka pre-pack reiškia sandorį, susijusį su sunkioje padėtyje esančios (perduodamos) įmonės turtu, kuris parengiamas prieš pradedant nemokumo procedūrą (paprastai – bankrotą), kai paskiriamas administratorius (kai kuriose jurisdikcijose jį skiria teismas), ir kuris paprastai vykdomas iš karto po nemokumo procedūros pradėjimo (
19
).
60.
Reikia priminti, kad pastaraisiais metais Teisingumo Teismas turėjo progą išreikšti poziciją dėl Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalyje numatytos nukrypti leidžiančios nuostatos taikymo pre-pack mechanizmui, konkrečiai – Sprendime Smallsteps ir Sprendime Pre-pack procedūra. Šie du sprendimai susiję su Nyderlanduose vykdytais pre-pack sandoriais.
61.
Pirmajame iš šių sprendimų – Smallsteps – Teisingumo Teismas, konstatavęs, kad Nyderlanduose to sprendimo priėmimo dieną pre-pack mechanizmas nebuvo reglamentuojamas nacionalinės teisės aktais, bet buvo taikomas praktiškai (
20
), nustatė, kad pre-pack procedūra, kokia nagrinėjama šioje byloje, siekiama kuo išsamiau pasirengti įmonės perdavimui, kad būtų galima greitai atgaivinti gyvybingas įmonės dalis po bankroto paskelbimo, siekiant išvengti pertraukimo, kuris įvyktų brutaliai nutraukus šios įmonės veiklą bankroto paskelbimo dieną, išsaugant šios įmonės vertę ir darbo vietas. Jis nusprendė: kadangi tokia procedūra nesiekiama galutinai likviduoti įmonės, ja siekiamais ekonominiais ir socialiniais tikslais negalima nei paaiškinti, nei pateisinti to, kad, kai perduodama visa nagrinėjama įmonė arba jos dalys, jos darbuotojai netenka jiems pagal Direktyvą 2001/23 pripažįstamų teisių (
21
).
62.
Vėliau priimtame Sprendime Pre-pack procedūra dėl antrosios iš trijų Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalyje nustatytų taikymo sąlygų, paminėtų šios išvados 52 punkte, Teisingumo Teismas pažymėjo, kad tuo atveju, kai pagrindinis pre-pack procedūros, po kurios vykdoma bankroto procedūra, tikslas yra, konstatavus perdavėjo nemokumą ir jį likvidavus, užtikrinti, kad kreditorių visetui būtų grąžinta kuo daugiau skolų, šios procedūros, vertinamos kartu, iš esmės atitinka šią antrąją sąlygą (
22
). Vis dėlto Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad kiekvienu atveju reikia patikrinti, ar pre-pack procedūra ir atitinkama bankroto procedūra siekiama likviduoti įmonę po to, kai paaiškėja, jog perdavėjas yra nemokus, o ne paprasčiausiai ją reorganizuoti. Be to, turi būti nustatyta ne tik tai, ar pagrindinis šių procedūrų tikslas yra kuo labiau patenkinti kreditorių viseto interesus, bet ir tai, ar šį pagrindinį tikslą galima pasiekti tuo atveju, kai likvidavimas vyksta perduodant veiklą tęsiančią įmonę (going concern) arba jos dalį, jam pasirengiama per pre-pack procedūrą ir jis įvykdomas pradėjus bankroto procedūrą. Iš tikrųjų pasinaudojimo pre-pack procedūra, siekiant likviduoti bendrovę, tikslas – sudaryti galimybę teismo paskirtam bankroto administratoriui ir bankroto teisėjui, paskelbus jos bankrotą, padidinti šansus patenkinti kreditorių reikalavimus (
23
).
63.
Atsižvelgiant į minėtus principus, siekiant atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą, reikia patikrinti, ar nagrinėjamu atveju perdavimas atitinka tris šios išvados 52 punkte nurodytas sąlygas, kurias reikia įvykdyti, kad būtų galima taikyti Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalyje numatytą nukrypti leidžiančią nuostatą.
3. Dėl Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalyje numatytos nukrypti leidžiančios nuostatos taikomumo
a) Dėl nagrinėjamoje byloje įvykusio perdavimo
64.
Nagrinėjamu atveju, kaip matyti iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir kaip savo rašytinėse pastabose išsamiai išaiškino Wibra België SRL, perdavimas formaliai vyko dviem etapais.
65.
Iš pradžių Wibra België SA pateikė Ondernemingsrechtbank Gent (Gento įmonių teismas) prašymą dėl teisminio reorganizavimo ir paprašė leidimo perduoti dalį veiklos prižiūrint teismui.
66.
Vykstant šiai procedūrai, šio teismo paskirti teismo įgaliotiniai priėmė patronuojančiosios bendrovės Wibra Nederland pasiūlymą dėl 36 komercinių patalpų, registruotosios buveinės ir viso tam reikalingo materialiojo ir nematerialiojo turto įsigijimo, kuriame buvo numatytas ir 183 darbuotojų (iš bendro 439 darbuotojų skaičiaus) perėmimas.
67.
Vis dėlto Ondernemingsrechtbank (Įmonių teismas) nebuvo išdavęs leidimo šiam perdavimui atlikti, taigi, jis negalėjo būti veiksmingai įgyvendintas. Vadinasi, teisminio reorganizavimo procedūra buvo užbaigta.
68.
Kaip matyti iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, Ondernemingsrechtbank (Įmonių teismas) nepatvirtino perleidimo sutarties projekto, motyvuodamas tuo, kad sutarties projekto nuostatos dėl atostoginių ir metų pabaigos premijos prieštarauja privalomosioms KDS Nr. 102 nuostatoms, susijusioms su darbuotojų teisių apsauga teisminio reorganizavimo atveju (
24
), ir Direktyvai 2001/23. Šis prieštaravimas kilo dėl perėmėjos Wibra België SRL atsisakymo perimti socialinius įsipareigojimus, susijusius su atostoginiais ir metų pabaigos premijomis.
69.
Antruoju etapu, nepavykus teisminio reorganizavimo procedūrai, kuria buvo siekiama užtikrinti Wibra België SA veiklos tęstinumą, dėl ankstesnėje pastraipoje nurodyto atsisakymo Ondernemingsrechtbank (Įmonių teismas) tos pačios dienos sprendimu paskelbė šios bendrovės bankrotą. Kitą dieną po jo paskelbimo minėtas perdavimas buvo įgyvendintas ir Wibra paskelbė atnaujinsianti veiklą 36 parduotuvėse.
70.
Nagrinėjamu atveju šalys neginčija, kad Wibra België SA ir Wibra België SRL kitą dieną po bankroto paskelbimo įvykdyto perdavimo sąlygos yra identiškos toms, kurios buvo nurodytos perėmimo pasiūlyme, pateiktame Ondernemingsrechtbank (Įmonių teismas) vykdant teisminio reorganizavimo procedūrą, ir kad vienintelis skirtumas yra formali perėmėjo tapatybė. Vis dėlto, kadangi galutinė teisių perėmėja Wibra België SRL yra patronuojančiosios bendrovės Wibra Nederland, pateikusios per teisminio reorganizavimo procedūrą pasirinktą pasiūlymą, patronuojamoji bendrovė, šis visiškai formalus skirtumas neturi jokios reikšmės, kaip aiškiai pabrėžia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
71.
Apibendrinant galima daryti išvadą, kad šioje byloje nagrinėjamam perdavimui buvo visiškai pasirengta per pirmą etapą, t. y. per teisminio reorganizavimo procedūrą, tačiau, atsisakius patvirtinti siūlomą perdavimo projektą, jis buvo įgyvendintas iškart po bankroto paskelbimo.
b) Dėl nukrypti leidžiančios nuostatos taikomumo
72.
Ar tokiam perdavimo sandoriui, koks aprašytas ankstesniuose punktuose, gali būti taikoma Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalyje numatyta nukrypti leidžianti nuostata? Šiuo klausimu norėčiau pateikti toliau išdėstytas pastabas.
73.
Visų pirma reikia pažymėti, kad Sprendime Plessers kalbama apie perdavimą, įvykusį per teisminio reorganizavimo procedūrą atliekant perdavimą prižiūrint teismui pagal Belgijos teisę. Taigi tai yra lygiai tokio pat tipo procedūra, kokią šioje byloje iš pradžių inicijavo Wibra België SA.
74.
Be to, šiame sprendime Teisingumo Teismas aiškiai konstatavo, kad šia procedūra buvo siekiama tęsti atitinkamos įmonės veiklą, taigi ji nebuvo viena iš procedūrų, kuriomis siekiama likviduoti perdavėjo turtą, kaip apibrėžta Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalyje (
25
).
75.
Iš to matyti, kad nagrinėjamoje byloje reikia laikyti nustatytu, jog visas ginčijamas perdavimas buvo parengtas kaip procedūros, kurios tikslas buvo tęsti verslą, dalis ir nepatenka į nuostatos, leidžiančios nukrypti nuo šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje nustatytos darbuotojų apsaugos sistemos, taikymo sritį.
76.
Antra, nagrinėjamu atveju šiam perdavimui ne tik buvo visiškai pasirengta vykstant šiai procedūrai, bet jis buvo įgyvendintas iš karto po bankroto paskelbimo, tiksliau – kitą dieną po jo paskelbimo.
77.
Tokiomis aplinkybėmis, kai perdavimas bankroto byloje buvo įgyvendintas per vieną dieną, galima pagrįstai abejoti, ar nagrinėjamu atveju įvyko tikra bankroto procedūra. Veikiau atrodo, kad nagrinėjamoje byloje iš esmės kalbama apie tai, ką galima apibrėžti kaip „techninį bankrotą“, t. y. bankrotą, kuriuo faktiškai buvo pasinaudota kaip priemone įmonei atgaivinti (
26
). Nors neginčijama, kad nagrinėjamos įmonės finansinė padėtis iš tikrųjų buvo nuostolinga, vis dėlto perdavimo sandoriui buvo kuo nuodugniausiai pasirengta prieš paskelbiant bankrotą, todėl jis galėjo būti įvykdytas per vieną dieną.
78.
Šiomis aplinkybėmis taip pat pažymėtina, kad Teisingumo Teismui pateiktoje bylos medžiagoje nėra jokių įrodymų, jog per bankroto procedūrą buvo ieškoma kitų pasiūlymų, kurie būtų galėję padėti geriau patenkinti kreditorių reikalavimus, nei tai buvo padaryta pasiūlymu, kuris buvo pateiktas (patronuojančiosios bendrovės Wibra Nederland) ir priimtas pirmajame etape, t. y. per teisminio reorganizavimo procedūrą.
79.
Iš Teisingumo Teismui perduotos bylos medžiagos taip pat nematyti, kad bankroto administratoriai, vykdydami bankroto procedūrą, būtų ėmęsi veiksmų, kuriais būtų siekiama kaip galima geriau patenkinti kreditorių reikalavimus kitu būdu.
80.
Kita vertus, atrodo, kad bankroto procedūra buvo pradėta tik tam, kad būtų galima per vieną dieną įgyvendinti perdavimą, kuriam buvo pasirengta jau vykdant teisminio reorganizavimo procedūrą.
81.
Be to, trečia, reikia pažymėti, kad bankrotas buvo paskelbtas tik dėl to, kad nepavyko teisminio reorganizavimo procedūra, kurią lėmė perėmėjo (priklausančio tai pačiai Wibra grupei) atsisakymas laikytis imperatyvių darbuotojų apsaugos nuostatų. Dėl šios nesėkmės perėmėjui pavyko įvykdyti lygiai tokį patį sandorį kaip tas, kuris nebuvo patvirtintas, bet pasinaudojant Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalyje numatyta nukrypti leidžiančia nuostata ir nesilaikant privalomų darbuotojų apsaugos nuostatų, dėl kurių pažeidimo per teisminio reorganizavimo procedūrą buvo atsisakyta jį patvirtinti.
82.
Nemanau, kad šiomis sąlygomis būtų galima dirbtinai atskirti dvi procedūras, t. y. teisminio reorganizavimo procedūrą ir bankroto procedūrą („techninį bankrotą“, dėl kurio perperdavimą pavyko įvykdyti per vieną dieną), teigiant: kadangi pastarąja procedūra siekiama likviduoti perdavėjo turtą, aptariamam perdavimui turėtų būti taikoma Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalyje numatyta nukrypti leidžianti nuostata.
83.
Nors faktinių aplinkybių vertinimą turi atlikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, mano nuomone, iš nurodytų faktinių aplinkybių akivaizdžiai matyti, kad nagrinėjamu atveju kalbama apie vieną sandorį, kuriuo nuo pat pradžių siekta pratęsti atitinkamos bendrovės veiklą ne tik pirmuoju, bet ir antruoju etapu, t. y. per „techninio“ bankroto procedūrą, kuria iš esmės naudotasi siekiant įgyvendinti perdavimą, kuriam pasirengta anksčiau.
84.
Šiuo aspektu jokia Teisingumo Teismui perduotoje bylos medžiagoje nurodyta informacija neleidžia manyti, jog pagrindinis abiejų procedūrų, lėmusių šį perdavimą, tikslas buvo gauti kuo daugiau pajamų kreditorių visetui (
27
). Nors (prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi tai patikrinti) nemokumas galėtų būti laikomas patvirtintu, pradėtomis procedūromis buvo siekiama ne likviduoti įmonę ir kuo geriau patenkinti kreditorių viseto reikalavimus, o nuo pradžios iki galo tęsti šios įmonės veiklą vykdant jos reorganizavimą (
28
).
85.
Be to, kaip savo rašytinėse pastabose teisingai nurodo ieškovai, nagrinėjamu atveju bankrutavusios įmonės teisės į turtą niekaip nebuvo prarastos. Wibra siekė tikslo pati tęsti dalį savo veiklos, įgyvendindama reorganizavimo planą, kurį iš pradžių bandė įgyvendinti taikydama teisminio reorganizavimo procedūrą. Vis dėlto situacija nepatenka į sąvoką „bankrotas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalį, kurioje, kaip matyti iš šios išvados 55–62 punktuose nurodytos jurisprudencijos, numatomas įmonės likvidavimas ir bankrutavusios įmonės pardavimas dėl nemokumo, o ne paprastas įmonės reorganizavimas.
86.
Galiausiai, ketvirta, dėl nacionalinio teismo atlikto nagrinėjamo perdavimo kvalifikavimo kaip pre-pack turiu pasakyti, kad nesu įsitikinęs, jog šios išvados 65–71 punktuose aprašytas sandoris formaliai gali būti kvalifikuojamas taip, kaip nurodyta šios išvados 59 punkte. Sąvoka pre-pack reiškia konkrečios rūšies sandorį, kaip nurodyta šios išvados 59 punkte. Tokio pobūdžio sandoriai šiuo metu yra reglamentuojami Belgijos teisėje, nors minėti teisės aktai bet kuriuo atveju ratione temporis netaikytini pagrindinėje byloje nagrinėjamam ginčui. Kita vertus, nagrinėjamoje byloje nagrinėjamas sandoris buvo parengtas vykdant ne pačią pre-pack procedūrą, o konkrečią teisinę procedūrą, kuria buvo siekiama reorganizuoti bendrovę.
87.
Vis dėlto, mano nuomone, neginčijama, kad nagrinėjamoje byloje įvykęs sandoris ir Teisingumo Teismo, kurio jurisprudencija nurodyta šios išvados 60–62 punktuose, nagrinėti pre-pack sandoriai yra labai panašūs. Visais šiais atvejais perdavimo sandoriui buvo pasirengta iki bankroto paskelbimo ir jis buvo įvykdytas iškart po jo.
88.
Šiuo klausimu minėta Teisingumo Teismo jurisprudencija dėl pre-pack sandorių neabejotinai svarbi analizuojant tokį sandorį, koks nagrinėjamas šioje byloje.
89.
Kaip nurodyta šios išvados 62 punkte, iš šios jurisprudencijos matyti, jog tam, kad būtų galima taikyti Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalyje išdėstytą leidžiančią nukrypti nuostatą, pirmiausia reikia patikrinti, ar nagrinėjamomis procedūromis siekiama likviduoti įmonę dėl įrodyto perdavėjo nemokumo, o ne paprasčiausiai ją reorganizuoti, ir, antra, nustatyti ne tik tai, kad pagrindinis šių procedūrų tikslas yra kuo geriau atsiskaityti su kreditorių visetu, bet ir tai, kad veikiančios įmonės likvidavimas ją perduodant, kuriam pasirengta iki bankroto paskelbimo ir kuris įvykdytas po jo, padeda pasiekti šį pagrindinį tikslą.
90.
Iš šios išvados 73–85 punktų matyti, kad perdavimo atveju, nagrinėjamu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo byloje, taip nėra.
91.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau į prejudicinį klausimą atsakyti, kad Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad joje nustatyta sąlyga, pagal kurią šios direktyvos 3 ir 4 straipsniai netaikomi įmonės perdavimui, „jeigu perdavėjui taikomos bankroto arba kitos panašios nemokumo procedūros, kurios buvo pradėtos ketinant likviduoti perdavėjo turtą“, netenkinama tokiu atveju, kai visos įmonės ar jos dalies perdavimui pasirengiama prieš iškeliant bankroto bylą vykstant įmonės veiklos tęstinumo užtikrinimo procedūrai, užbaigtai perdavimo sutartimi, kurią kompetentingas teismas atsisako patvirtinti, ir kai šis perdavimas įvykdomas iš karto po bankroto paskelbimo.
4. Dėl Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalyje numatytos nukrypti leidžiančios nuostatos netaikymo nagrinėjamu atveju pasekmių
92.
Atsižvelgdamas į Teisingumo Teismui pateiktas pastabas manau, kad tikslinga suformuluoti kelias papildomas pastabas dėl Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalyje išdėstytos nukrypti leidžiančios nuostatos netaikymo šioje byloje pasekmių.
93.
Pirma, tiek Wibra België SA, tiek Komisija savo rašytinėse pastabose remiasi Teisingumo Teismo jurisprudencija dėl tam tikros direktyvos tiesioginio horizontalaus poveikio nebuvimo. Be to, Wibra België
SRL taip pat remiasi Sąjungos teisę atitinkančio aiškinimo principo, kuriuo negalima remtis aiškinant nacionalinę teisę contra legem, ribomis. Ji visų pirma tvirtina, kad net darant prielaidą, jog pagrindinėje byloje nagrinėjamas perdavimas nepatenka į Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalyje išdėstytos nukrypti leidžiančios nuostatos taikymo sritį, nes KDS Nr. 32bis III skyriuje, taikomame visos bankrutuojančios įmonės veiklos ar jos dalies perdavimui, nenumatyta jokios perėmėjo solidariosios atsakomybės, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas negali nacionalinės teisės aiškinti pagal šią direktyvą. Taigi šis teismas negalėjo aptariamos operacijos kvalifikuoti kaip „įmonės teisinio perdavimo“, kaip tai suprantama pagal KDS Nr. 32bis II skyrių, nes būtų rizikavęs ją išaiškinti contra legem.
94.
Šiuo klausimu iš Teisingumo Teismo suformuotos jurisprudencijos matyti, kad direktyva pati savaime negali sukurti pareigų privačiam asmeniui, todėl ja, kaip tokia, iš esmės negalima remtis prieš jį nacionaliniame teisme. Pagal SESV 288 straipsnio trečią pastraipą direktyva, kurios privalomumu grindžiama galimybė ja remtis, privaloma tik „kiekvienai valstybei narei, kuriai ji skirta“, o Sąjunga turi teisę nustatyti bendrus ir abstrakčius privatiems asmenims nedelsiant taikomus įpareigojimus tik tose srityse, kur jai suteikti įgaliojimai priimti reglamentus. Vadinasi, net jeigu direktyvos nuostata yra aiški, tiksli ir besąlyginė, ji nacionaliniam teismui neleidžia netaikyti šiai direktyvai prieštaraujančios vidaus teisės nuostatos, jeigu dėl to privačiam asmeniui atsirastų papildoma pareiga (
29
).
95.
Vis dėlto Teisingumo Teismas taip pat pakartotinai nusprendė, kad pagal direktyvą atsirandanti valstybių narių pareiga pasiekti joje numatytą rezultatą ir pareiga imtis visų bendrųjų ar specialiųjų priemonių, siekiant užtikrinti šios pareigos vykdymą, taikoma visoms valstybės narės institucijoms, įskaitant teismus pagal jų kompetenciją. Taikydami nacionalinę teisę nacionaliniai teismai turi ją aiškinti atsižvelgdami į šios teisės normų visetą ir taikyti joje pripažintus aiškinimo metodus taip, kad būtų kuo labiau paisoma aptariamos direktyvos teksto ir jos tikslo – kad būtų pasiektas joje numatytas rezultatas ir laikomasi SESV 288 straipsnio trečios pastraipos (
30
).
96.
Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nuspręsti, ar ir kiek jo nagrinėjamoje byloje nagrinėjamas perdavimas turi būti kvalifikuojamas kaip galimo Teisingumo Teismo išaiškinimo pasekmė, jeigu jis pritartų mano siūlomam požiūriui, kad Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalyje išdėstyta nukrypti leidžianti nuostata netaikytina tokiam perdavimui, koks įvyko šioje byloje.
97.
Jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nuspręstų, kad, remdamasis šios išvados 95 punkte išdėstytais kriterijais, jis, atsižvelgdamas į šios bylos aplinkybes, gali kvalifikuoti nagrinėjamą sandorį kaip „įmonės teisinį perdavimą“, kaip tai suprantama pagal KDS Nr. 32bis II skyrių, tuomet būtų taikomos jos 7 ir 8 straipsnių nuostatos.
98.
Antra, primindama Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 4 dalies formuluotę Komisija nurodo, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar nagrinėjamu atveju nepiktnaudžiauta bankroto teise, nes pasinaudojus („techninio“) bankroto procedūra atsirado galimybė atlikti perdavimą, kuris nebuvo patvirtintas vykdant teisminio reorganizavimo procedūrą, per kurią geriau užtikrinama darbuotojų apsauga, be to, taip yra dėl to, kad perėmėjas atsisakė laikytis privalomų šios srities nuostatų.
99.
Šiuo klausimu Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 4 dalyje išreiškiamas bendrasis Sąjungos teisės principas, pagal kurį šios teisės normų taikymas negali būti suprantamas kaip apimantis piktnaudžiavimą ar sukčiavimą (
31
).
100.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, vadovaudamasis nacionalinėje teisėje nustatytomis įrodinėjimo taisyklėmis, turi nepakenkdamas Sąjungos teisės veiksmingumui nustatyti, ar pagrindinėje byloje yra piktnaudžiavimą arba sukčiavimą sudarančių elementų (
32
). Teisingumo Teismas, nagrinėdamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą, prireikus gali nacionaliniams teismams suteikti gairių, kurios jiems padėtų įvertinti konkretų jų nagrinėjamą atvejį (
33
).
101.
Kad būtų galima konstatuoti piktnaudžiavimą, reikia nustatyti vieną objektyvųjį elementą ir vieną subjektyvųjį elementą. Kalbant konkrečiau, pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją (
34
) siekiant įrodyti piktnaudžiavimą reikia, pirma, kad būtų visuma objektyvių aplinkybių, iš kurių būtų matyti, kad, nepaisant formalaus Sąjungos teisės aktuose numatytų sąlygų laikymosi, šiais teisės aktais užsibrėžtas tikslas nebuvo pasiektas, ir, antra, kad būtų subjektyvus aspektas, pasireiškiantis siekiu gauti naudos iš Sąjungos teisės aktų, dirbtinai sukuriant sąlygas, kurių reikia jai gauti.
102.
Nagrinėjamoje byloje, kalbant apie objektyvųjį elementą, atrodo akivaizdu, kad Direktyvos 2001/23 tikslas, minimas šios išvados 50 punkte, nebuvo pasiektas dėl šiuo atveju įvykusio „techninio“ bankroto, kuris lėmė tai, kad šioje direktyvoje numatyta apsaugos sistema nebuvo pritaikyta dėl to, kad remtasi šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje išdėstyta nukrypti leidžiančia nuostata.
103.
Kalbant apie subjektyvųjį elementą, pažymėtina, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar iš objektyvių aplinkybių visumos turi būti matoma, kad pagrindinis piktnaudžiavimo tikslas yra įgyti nepagrįstą pranašumą (
35
).
104.
Taigi, remdamasis šiais požymiais, nacionalinis teismas galės patikrinti, ar esama piktnaudžiavimo, kartu atsižvelgdamas į tai, kad atliekant tokį patikrinimą reikalaujama atsižvelgti į visus bylos faktus ir visas aplinkybes, įskaitant buvusias iki tariamai piktnaudžiaujant įvykdyto sandorio ir po jo (
36
).
V. Išvada
105.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Tribunal du travail de Liège (Lježo darbo teismas, Belgija) pateiktą prejudicinį klausimą:
2001 m. kovo 12 d. Tarybos direktyvos 2001/23/EB dėl valstybių narių įstatymų, skirtų darbuotojų teisių apsaugai įmonių, verslo arba įmonių ar verslo dalių perdavimo atveju, suderinimo 5 straipsnio 1 dalis
turi būti aiškinama taip:
šioje direktyvoje nustatyta sąlyga, pagal kurią jos 3 ir 4 straipsniai netaikomi įmonės perdavimui, „jeigu perdavėjui taikomos bankroto arba kitos panašios nemokumo procedūros, kurios buvo pradėtos ketinant likviduoti perdavėjo turtą“, netenkinama tokiu atveju, kai visos įmonės ar jos dalies perdavimui pasirengiama prieš iškeliant bankroto bylą vykstant įmonės veiklos tęstinumo užtikrinimo procedūrai, užbaigtai perleidimo sutartimi, kurią kompetentingas teismas atsisako patvirtinti, ir kai šis perdavimas įvykdomas iš karto po bankroto paskelbimo.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	2001 m. kovo 12 d. Tarybos direktyva dėl valstybių narių įstatymų, skirtų darbuotojų teisių apsaugai įmonių, verslo arba įmonių ar verslo dalių perdavimo atveju, suderinimo (OL L 82, 2001, p. 16; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 98).
(
3
)	Visų pirma žr. 2017 m. birželio 22 d. Sprendimą Federatie Nederlandse Vakvereniging ir kt. (C‑126/16, EU:C:2017:489; toliau – Sprendimas Smallsteps), 2019 m. gegužės 16 d. Sprendimą Plessers (C‑509/17, EU:C:2019:424; toliau – Sprendimas Plessers) ir 2022 m. balandžio 28 d. Sprendimą Federatie Nederlandse Vakbeweging (Pre-pack procedūra) (C‑237/20, EU:C:2022:321; toliau – Sprendimas Pre-pack procedūra).
(
4
)	Šiuo klausimu taip pat žr. generalinio advokato P. Mengozzi išvadą byloje C‑126/16 FederatieNederlandse Vakvereniging ir kt. (C‑126/16, EU:C:2017:241, 6 ir 41–48 punktai; toliau – generalinio advokato P. Mengozzi išvada byloje Smallsteps).
(
5
)	Loi du 21 mars 2021 modifiant le livre XX du Code de droit économique et le Code des impôts sur les revenus 1992 (2021 m. kovo 21 d. įstatymas, kuriuo iš dalies keičiama Ekonominės teisės kodekso XX knyga ir 1992 m. Pajamų mokesčio kodeksas) (Moniteur belge, 2021 m. kovo 26 d., p. 28193).
(
6
)	Konkrečiai šis teismas remiasi sprendimais Smallsteps ir Pre-Pack procedūra.
(
7
)	Žr. 2018 m. rugpjūčio 7 d. Sprendimą Colino Sigüenza (C‑472/16, EU:C:2018:646, 28 ir 29 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija) bei 2023 m. vasario 16 d. Sprendimą Strong Charon (C‑675/21, EU:C:2023:108, 47 ir 48 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
(
8
)	Dėl išsamesnės informacijos žr. ankstesnio puslapio išnašoje minimo Sprendimo Colino Sigüenza (C‑472/16, EU:C:2018:646) 30 punkte ir Sprendimo Strong Charon 49 punkte nurodytus kriterijus ir jurisprudenciją.
(
9
)	Žr. nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą II.4 punkto paskutinę pastraipą, p. 7.
(
10
)	Žr. nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą II.4 punkto pirmą pastraipą, p. 6., ir šios išvados 29 punktą.
(
11
)	Žr. Sprendimą Smallsteps (38 punktas). Dėl Direktyva 2001/23 siekiamų tikslų taip pat išsamiau žr. generalinio advokato G. Pitruzzella išvadą byloje Federatie Nederlandse Vakbeweging (pre-pack procedūra (C‑237/20, EU:C:2021:997, 31–35 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
(
12
)	Žr. Sprendimą Smallsteps (39 punktas). Ši nuostata netrukdo atleisti iš darbo dėl ekonominių, techninių arba organizacinių priežasčių, susijusių su darbo jėgos pasikeitimais. Šiuo klausimu žr. Sprendimą Plessers (54 punktas).
(
13
)	Žr. Sprendimą Smallsteps (40 punktas).
(
14
)	Žr. Sprendimą Plessers (38 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
15
)	Žr. Sprendimą Pre-pack procedūra (38 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Dėl išsamios jurisprudencijos, kuria remiantis galiausiai buvo įtraukta nuostata, dabar išdėstyta Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalyje, analizės taip pat žr. generalinio advokato P. Mengozzi išvadą byloje Smallsteps (41–48 punktai) ir generalinio advokato M. Szpunar išvadą byloje Plessers (C‑509/17, EU:C:2019:50, 42–47 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
(
16
)	Žr. sprendimus Pre-pack procedūra (43 punktas) ir Smallsteps (47 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
17
)	Žr. sprendimus Pre-pack procedūra (44 punktas) ir Smallsteps (48 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
18
)	Žr. sprendimus Pre-pack procedūra (44 punktas) ir Smallsteps (48 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
19
)	Žr. generalinio advokato P. Mengozzi išvadą byloje Smallsteps (2 punktas). Dėl Nyderlanduose taikomo pre-pack mechanizmo aprašymo taip pat žr. Sprendimą Pre-pack procedūra (18–24 punktai).
(
20
)	Žr. Sprendimą Smallsteps (15 punktas).
(
21
)	Sprendimas Smallsteps (49 ir 50 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
(
22
)	Žr. Sprendimą „Pre-pack“ procedūra (52 punktas).
(
23
)	Žr. Sprendimą „Pre-pack“ procedūra (53 punktas).
(
24
)	Žr. šios išvados 20 punktą.
(
25
)	Žr. Sprendimą Plessers (44 ir 45 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
(
26
)	Šiuo klausimu žr. generalinio advokato P. Mengozzi išvadą byloje Smallsteps (76 punktas).
(
27
)	Šiuo klausimu žr. Sprendimą pre-pack“ procedūra (46 punktas).
(
28
)	Šiuo klausimu žr. Sprendimą pre-pack“ procedūra (53 punktas).
(
29
)	2024 m. vasario 20 d. Sprendimas X (Nutraukimo motyvų nebuvimas) (C‑715/20, EU:C:2024:139, 73 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
30
)	Žr. Sprendimą Plessers (28 ir 29 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
(
31
)	Dėl šio bendrojo principo žr. generalinio advokato M. Szpunar išvadą byloje Matmut (C‑236/23, EU:C:2024:560, 58 punktas).
(
32
)	Šiuo klausimu žr. 2016 m. liepos 28 d. Sprendimą Kratzer (C‑423/15, EU:C:2016:604, 42 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
33
)	Žr. 2019 m. vasario 26 d. Sprendimą N Luxembourg 1 ir kt. (C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 ir C‑299/16, EU:C:2019:134, 126 punktas).
(
34
)	Iš naujausių pavyzdžių žr. 2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimą BMW Bank ir kt.C‑38/21, C‑47/21 ir C‑232/21, EU:C:2023:1014, 285 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
35
)	Šiuo klausimu žr. 2016 m. liepos 28 d. Sprendimą Kratzer (C‑423/15, EU:C:2016:604, 40 punktas).
(
36
)	Šiuo klausimu žr. 2014 m. kovo 13 d. Sprendimą SICES ir kt. (C‑155/13, EU:C:2014:145, 34 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).