Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
ANDREA BIONDI IŠVADA,
pateikta 2026 m. gegužės 7 d.(1)
Byla C‑641/24 P
Vengrija
prieš
Europos Komisiją
„ Apeliacinis skundas – Galimybė susipažinti su dokumentais – Reglamentas Nr. 1049/2001 – ESI fondai – Reglamentas Nr. 1303/2013 – Veiksmų programa – Prašymas susipažinti su Vengrijos ir Komisijos korespondencija, susijusia su kvietimo teikti paraiškas projektu – Vengrijos prieštaravimai dėl dokumentų atskleidimo – Komisijos sprendimas, kuriuo atmetami valstybės narės prieštaravimai ir suteikiama galimybė susipažinti su dokumentais – Valstybių narių teisėtų interesų apsauga – Pareiga motyvuoti – Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalies pirma pastraipa – Taikymo sritis – Institucijoje vykstantis sprendimų priėmimo procesas – Sąvoka „sprendimas“ – Sąvoka „rimta, reali ir konkreti žala
vykstančiam sprendimų priėmimo procesui“ “
I.      Įvadas
1.        Šiuo apeliaciniu skundu Vengrija prašo panaikinti 2024 m. liepos 10 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Vengrija / Komisija(2), kuriuo Bendrasis Teismas atmetė jos ieškinį dėl 2021 m. gruodžio 14 d. Europos Komisijos sprendimo, kuriuo pagal 2001 m. gegužės 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 1049/2001 dėl galimybės visuomenei susipažinti su Europos Parlamento, Tarybos ir Komisijos dokumentais(3) prašymą pateikusiai trečiajai šaliai suteikta galimybė susipažinti su Komisijai skirta Vengrijos valdžios institucijų korespondencija, susijusia su kvietimo teikti paraiškas projektu (toliau – ginčijamas sprendimas), kuris susijęs su Europos struktūrinių ir investicinių fondų (toliau – ESI fondai) programavimu laikotarpiui nuo 2014 m. sausio 1 d. iki 2023 m. gruodžio 31 d.(4), panaikinimo.
2.        Ginčo faktinės aplinkybės išdėstytos skundžiamo sprendimo 2–13 punktuose. Jas galima dar kartą apibendrinti taip.
3.        2021 m. balandžio 30 d. trečioji šalis, remdamasi Reglamentu Nr. 1049/2001, kreipėsi į Komisiją, prašydama suteikti galimybę susipažinti su visa oficialia Komisijos ir Vengrijos valdžios institucijų korespondencija, susijusia su kvietimu teikti paraiškas EFOP 2.2.5. Iš vienuolikos dokumentų, kuriuos Komisija kvalifikavo kaip patenkančius į prašymo leisti susipažinti su dokumentais apimtį, penki buvo gauti iš Vengrijos valdžios institucijų(5).
4.        Per Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 4 ir 5 dalyse numatytą konsultavimosi procesą Vengrijos valdžios institucijos 2021 m. gegužės 28 d. raštu informavo Komisiją, jog prieštarauja tam, kad būtų suteikta galimybė susipažinti su jų pateiktais dokumentais, remdamosi Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalyje numatyta išimtimi(6). Vengrijos valdžios institucijos pažymėjo: kadangi sprendimų dėl kvietimo teikti paraiškas EFOP 2.2.5 priėmimo procesas tebevyko, tų dokumentų atskleidimas šiame etape rimtai pažeistų vienodo požiūrio, nediskriminavimo ir skaidrumo principus, nes potencialūs naudos gavėjai galėtų susipažinti su informacija, leidžiančia jiems suteikti nesąžiningą konkurencinį pranašumą.
5.        Iš pradžių Komisija atsisakė prašymą pateikusiai trečiajai šaliai leisti susipažinti su penkiais Vengrijos valdžios institucijų dokumentais, remdamasi Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalyje numatyta išimtimi. Tada prašymą pateikusi trečioji šalis pateikė Komisijai kartotinę paraišką pagal Reglamento Nr. 1049/2001 7 straipsnio 2 dalį.
6.        2021 m. spalio 13 d., gavęs kartotinę paraišką, Komisijos Generalinis sekretorius dar kartą konsultavosi su Vengrijos valdžios institucijomis ir jas informavo, kad, išnagrinėjus galimybę taikyti visas Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnyje išvardytas išimtis, jam atrodo, kad galimybė susipažinti su Vengrijos valdžios institucijų dokumentais, susijusiais su pirmiau nurodytu prašymu leisti su jais susipažinti, gali būti nesuteikta remiantis tik asmens duomenų apsauga. Nagrinėdama kartotinę paraišką, Komisija taip pat nustatė, kad į prašymo apimtį patenka dar keturi Vengrijos valdžios institucijų dokumentai. Tos institucijos pakartojo savo poziciją, kad remiantis Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalyje numatyta išimtimi negalima leisti susipažinti su jų pateiktais dokumentais.
7.        Ginčijamu sprendimu, apie kurį Vengrijai buvo pranešta 2021 m. gruodžio 15 d. Komisijos laišku, Komisija padarė išvadą, kad Vengrija prima facie neįrodė, jog Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalyje numatyta išimtis yra taikytina, ir priėmė sprendimą dėl prašymą pateikusios trečiosios šalies kartotinės paraiškos, taip suteikdama jai galimybę susipažinti su ginčą sukėlusiais dokumentais(7), iš kurių buvo ištrinti asmens duomenys.
8.        2022 m. vasario 25 d. Vengrija Bendrajame Teisme pareiškė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo. Bendrasis Teismas laikėsi nuomonės, kad ieškovė iš esmės nurodė keturis ieškinio pagrindus: pirma, pagrindą, grindžiamą nepakankamu ginčijamo sprendimo motyvavimu, antra, pagrindą, grindžiamą lojalaus bendradarbiavimo principo pažeidimu, trečia, pagrindą, grindžiamą Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalies pirmos pastraipos pažeidimu ir, ketvirta, pagrindą, grindžiamą Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies trečios įtraukos pažeidimu.
9.        Skundžiamu sprendimu Bendrasis Teismas atmetė pirmuosius tris ieškinio pagrindus kaip nepagrįstus, o ketvirtąjį – kaip nepriimtiną. Taigi, jis atmetė visą ieškinį.
10.      2024 m. rugsėjo 27 d. Vengrija dėl skundžiamo sprendimo pateikė šį apeliacinį skundą. Dėstydama savo reikalavimus, ji Teisingumo Teismo prašo panaikinti skundžiamą bei ginčijamą sprendimus ir priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
11.      Komisija savo ruožtu prašo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš Vengrijos bylinėjimosi išlaidas.
II.    Analizė
12.      Grįsdama apeliacinį skundą Vengrija nurodo keturis pagrindus. Pirmasis pagrindas grindžiamas su ginčijamu sprendimu susijusios pareigos motyvuoti apimties nesupratimu; antrasis – lojalaus bendradarbiavimo principo nesilaikymu; trečiasis – teisės klaidomis aiškinant Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą, o ketvirtasis – vertinimo klaida dėl pirmojoje instancijoje nurodyto ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies trečios įtraukos pažeidimu.
13.      Atsižvelgiant į Teisingumo Teismo prašymą, šioje išvadoje bus nagrinėjami apeliacinio skundo pirmasis ir trečiasis pagrindai(8).
A.      Dėl pirmojo pagrindo, grindžiamo su ginčijamu sprendimu susijusios pareigos motyvuoti apimties nesupratimu
14.      Pirmuoju pagrindu Vengrija iš esmės priekaištauja Bendrajam Teismui, kad šis neteisingai suprato Komisijai tenkančios pareigos motyvuoti apimtį, manydamas, kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 25–29 ir 35–37 punktų, kad Komisija išsamiai nepaaiškino priežasčių, dėl kurių ji suteikė galimybę susipažinti su ginčą sukėlusiais dokumentais, nepaisydama Vengrijos valdžios institucijų prieštaravimo (pirmoji dalis), ir priežasčių, dėl kurių ji nukrypo nuo savo ankstesnės sprendimų priėmimo praktikos (antroji dalis).
1.      Dėl ginčijamo sprendimo motyvų išsamumo ir galimybės remtis kontekstu
a)      Šalių argumentų santrauka
15.      Iš esmės Vengrija teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą skundžiamo sprendimo 27 punkte nusprendęs, kad ginčijamas sprendimas, kuriuo buvo patenkintas trečiosios šalies prašymas leisti susipažinti su ginčą sukėlusiais dokumentais, nebuvo skirtas Vengrijai ir juo nebuvo neleista susipažinti su tais dokumentais, todėl Komisija neprivalėjo tame sprendime išsamiai paaiškinti priežasčių, dėl kurių nusprendė, kad Vengrijos prašymas neatskleisti šių dokumentų yra nepagrįstas.
16.      Svarbiausia yra apsaugoti valstybių narių interesus. Taigi, būtų nepriimtina manyti, kad vienintelis aktas, dėl kurio valstybė narė gali pareikšti ieškinį, kai Europos Sąjungos institucija ketina atskleisti jos parengtus dokumentus nepaisydama jos prieštaravimo, neturi apimti visų priežasčių, dėl kurių ta institucija neatsižvelgė į šį prieštaravimą. Sprendimas, kuriuo suteikiama galimybė susipažinti su dokumentais nepaisant valstybės narės prieštaravimo ir kuriame nenurodytos priežastys, dėl kurių tas prieštaravimas buvo atmestas, nesudaro nei atitinkamai valstybei narei sąlygų veiksmingai pasinaudoti savo apskundimo teise, nei Sąjungos teismui – galimybės vykdyti kontrolę.
17.      Priešingai nei Bendrasis Teismas nusprendė skundžiamo sprendimo 28 punkte, ginčijamo sprendimo motyvų negalima papildyti kontekstu, kuriame jis buvo priimtas, t. y. 2021 m. gruodžio 15 d. laišku.
18.      Komisija daro išvadą, kad ši pagrindo dalis yra nereikšminga, nes Vengrija skundžiamo sprendimo 24 ir 25 punktų neginčija. Bet kuriuo atveju, Bendrojo Teismo argumentai dėl ginčijamo sprendimo motyvų pakankamumo nėra klaidingi.
b)      Vertinimas
19.      Pirmiausia reikia konstatuoti, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 24 punkte teisingai priminė su reikalavimu motyvuoti susijusią suformuotą jurisprudenciją, pagal kurią reikalavimas motyvuoti turi būti vertinamas atsižvelgiant į konkrečios bylos aplinkybes, ypač į akto turinį, nurodytų motyvų pobūdį ir šio akto adresatų ar kitų asmenų, su kuriais jis tiesiogiai ir konkrečiai susijęs, suinteresuotumą gauti paaiškinimus. Tame pačiame punkte Bendrasis Teismas taip pat teisingai konstatavo, kad klausimas, ar akto motyvai atitinka SESV 296 straipsnio antros pastraipos ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnio 2 dalies c punkto reikalavimus, vertintinas atsižvelgiant ne tik į akto formuluotę, bet taip pat į jo kontekstą bei atitinkamą klausimą reglamentuojančių teisės normų visetą.
20.      Pirma, Vengrijos argumentas, kad Komisija turėjo pateikti išsamius motyvus, grindžiamas akivaizdžiai klaidingu šios jurisprudencijos, kuri vis dėlto neginčijama, aiškinimu(9). Iš tiesų akivaizdu, kad akto rengėjas neprivalo pateikti išsamių motyvų ir kad pareigos motyvuoti laikymasis taip pat gali būti tikrinamas atsižvelgiant į aplinkybes ir kontekstą.
21.      Antra, kalbant apie atsižvelgimą į 2021 m. gruodžio 15 d. laišką, kaip kontekstą, leidžiantį paaiškinti ginčijamo sprendimo motyvus, manau, kad nuoroda į kontekstą atrodė tuo labiau būtina, nes ginčijamas sprendimas nebuvo skirtas Vengrijai.
22.      Svarbu turėti omenyje tai, kad šioje byloje nagrinėjamos faktinės aplinkybės susijusios su trišaliais santykiais, kuriuose dalyvauja prašymą pateikusi trečioji šalis, kuri kreipėsi į Sąjungos instituciją su prašymu leisti susipažinti su dokumentais, parengtais valstybės narės, su kuria reikės konsultuotis(10). Kai institucija priima sprendimą, ji apie jį praneša prašymą pateikusiai trečiajai šaliai, kuriai yra skirtas sprendimas dėl atskleidimo, kaip matyti, be kita ko, iš skundžiamo sprendimo 25 ir 27 punktų.
23.      Ginčijamame sprendime (Vengrija neneigia, kad jai apie jį buvo pranešta) nustatyta, kad bus priimtas papildomas aktas. To sprendimo 6 punkte „Atskleidimas nepaisant aiškios rengėjo nuomonės“ nustatyta: „[k]adangi sprendimas suteikti galimybę iš dalies susipažinti su dokumentais <…> priimtas nepaisant Vengrijos nacionalinių institucijų prieštaravimų, Europos Komisija informuos valstybės narės institucijas apie savo sprendimą leisti iš dalies susipažinti su šiais dokumentais <…>. Ji tokios dalinės prieigos nesuteiks tol, kol nebus praėjęs dešimties darbo dienų laikotarpis nuo oficialaus pranešimo apie jos sprendimą valstybių narių institucijoms <…>. Šis laikotarpis leis Vengrijos nacionalinėms institucijoms pranešti Europos Komisijai, ar jos prieštaraus daliniam atskleidimui, pasinaudodamos turimomis teisių gynimo priemonėmis <…>.“(11)
24.      Taigi, iš ginčijamo sprendimo aiškiai matyti, kad Vengrijos institucijoms turėjo būti atskirai pranešta apie priežastis, dėl kurių Komisija nepripažino, kad nurodyta išimtis yra taikytina. Iš jo taip pat matyti, kad laiškas, išsiųstas kitą dieną po jo priėmimo(12), buvo skirtas būtent Vengrijos pozicijai dėl teisių, kurias jai suteikia Reglamentas Nr. 1049/2001, išsaugoti.
25.      Vadinasi, Vengrijos teiginys, jog valstybių narių interesams apsaugoti reikia, kad priežastys, dėl kurių informacija atskleidžiama nepaisant atitinkamos valstybės narės prieštaravimo, būtų nurodytos sprendime ją atskleisti, skirtame tik prašymą pateikusiai šaliai, yra nepagrįstas.
26.      Atsižvelgiant į tai, kad buvo parengtas 2021 m. gruodžio 15 d. laiškas, būtų buvę nereikalinga įpareigoti Komisiją sprendime dėl atskleidimo nurodyti priežastis, dėl kurių ji manė, kad Reglamente Nr. 1049/2001 numatytos atskleidimo išimtys, kurių prašymą pateikusi trečioji šalis gana logiškai nenurodė, yra netaikytinos(13).
27.      Trečia, dėl skundžiamo sprendimo 28 punkte pateikto teiginio, kad 2021 m. gruodžio 15 d. laiške „išsamiau išdėstytos priežastys, dėl kurių Komisija manė, kad Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalyje nurodyta išimtis <...> netaikytina“, reikia konstatuoti, kad jis grindžiamas išsamiu Bendrojo Teismo atliktu šio laiško turinio, prie kurio prisideda skundžiamo sprendimo 29 punkte nurodyti argumentai, kad nebuvo įrodyta konkreti ir reali žala sprendimų priėmimo proceso apsaugai, nagrinėjimu.
28.      Taigi, iš skundžiamame sprendime atliktos analizės aiškiai matyti, kad Bendrasis Teismas kruopščiai patikrino, ar iš 2021 m. gruodžio 15 d. laiško –ginčijamo sprendimo priėmimo konteksto dalies – turinio Vengrija galėjo suprasti priežastis, dėl kurių Komisija galiausiai ir antrą kartą išnagrinėjusi aplinkybes suteikė prašymą pateikusiai trečiajai šaliai galimybę susipažinti su ginčą sukėlusiais dokumentais, ir nusprendė, kad Vengrijos nurodyta išimtis, kuria ji siekė tam užkirsti kelią, netaikytina.
29.      Galiu tik konstatuoti, kad ieškinio dėl ginčijamo sprendimo, kurį Vengrija pareiškė Bendrajam Teismui, turinys patvirtina, kad ji galėjo suprasti priežastis, dėl kurių Komisija manė, jog nurodyta išimtis netaikytina. Taigi, Vengrija negali teigti, kad jai nebuvo suteikta galimybė išsamiai susipažinti su motyvais, dėl kurių buvo priimtas ginčijamas sprendimas(14).
30.      Vadinasi, pirmojo pagrindo pirmą dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
2.      Dėl ankstesnės sprendimų priėmimo praktikos ir griežtesnės pareigos motyvuoti buvimo
a)      Šalių argumentų santrauka
31.      Vengrija iš esmės teigia, kad, priešingai nei nusprendė Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 37 punkte, Komisija privalėjo paaiškinti priežastis, dėl kurių ginčijamame sprendime, priimtame atsakant į kartotinę paraišką, ji nukrypo nuo savo pirminio sprendimo. Vengrija mano, kad ji įrodė, jog egzistuoja nuosekli sprendimų priėmimo praktika nagrinėjant prašymus leisti susipažinti su dokumentais, susijusiais su kvietimu teikti paraiškas EFOP 2.2.5. Atsižvelgdama į tokią praktiką, Komisija, ketindama nuo jos nukrypti, privalo aiškiai išdėstyti savo motyvus, ir toks reikalavimas taip pat kyla iš lojalaus bendradarbiavimo principo.
32.      Dublike Vengrija ginčija skundžiamo sprendimo 32, 35 ir 36 punktuose nurodytos jurisprudencijos reikšmingumą. Vengrija pabrėžia, kad šios bylos ypatumas yra tai, kad tie patys suinteresuotieji asmenys tų pačių faktinių aplinkybių atžvilgiu vertinami skirtingai tiek dviejuose skirtinguose procesuose, tiek tame pačiame procese. Taigi Komisija turėjo pateikti paaiškinimą šiuo klausimu.
33.      Komisija, atlikdama pirmąjį vertinimą, nusprendė, kad Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalyje numatyta išimtis yra taikytina, tačiau ginčijamame sprendime ji akivaizdžiai pakeitė savo nuomonę. Dėl šio esminio Komisijos sprendimo krypties pokyčio analogija su Bendrojo Teismo nurodytu Sprendimu Deutsche Telekom / Komisija(15) tampa nebeaktuali.
34.      Savo ruožtu Komisija mano, kad, kadangi Vengrija skundžiamo sprendimo 33 punkto neginčijo ir neįrodė, kad anksčiau buvo taikoma kitokia sprendimų priėmimo praktika, ši pirmojo pagrindo dalis turėtų būti pripažinta nereikšminga ir bet kuriuo atveju nepagrįsta.
b)      Vertinimas
35.      Pirma, dėl priekaišto dėl Komisijos anksčiau taikytos sprendimų priėmimo praktikos egzistavimo Vengrija bando remtis jurisprudencija, pagal kurią, kai Komisijos sprendimas reikšmingai nukrypsta nuo jos įprastos sprendimų priėmimo praktikos ir peržengia ankstesniais sprendimais nubrėžtas ribas, Komisija privalo aiškiai išplėtoti savo argumentus(16). Vis dėlto, apibūdindama Komisijos poziciją jos pirminiame sprendime kaip „nuoseklią sprendimų priėmimo praktiką“, Vengrija, kaip matyti iš jos argumentų, nesupranta procedūros, kuria remiantis buvo priimtas ginčijamas sprendimas, pobūdžio.
36.      Iš Reglamento Nr. 1049/2001 6–8 straipsniuose nustatytos procedūros matyti, kad ji gali būti vykdoma dviem etapais(17). Taigi, pateikus prašymą leisti susipažinti su dokumentais priimamas pirminis Komisijos sprendimas (pirmasis etapas)(18). Komisija siūlė iš dalies patenkinti prašymą pateikusios trečiosios šalies prašymą leisti susipažinti su dokumentais, todėl ta trečioji šalis, remdamasi šio reglamento 7 straipsnio 2 dalimi, pateikė kartotinę paraišką (antrasis etapas), kuriuo paprašė Komisijos persvarstyti savo poziciją.
37.      Kartu su šia dvišale procedūra, vykstančia tarp Komisijos ir prašymą pateikusios trečiosios šalies, vyksta konsultavimosi procedūra tarp Komisijos ir tos valstybės narės, kuri pateikė dokumentus, su kuriais prašoma leisti susipažinti visapusiškai ar iš dalies(19). Nors šios dvi procedūros vyksta atskirai, jos viena kitai daro įtaką: Komisijos poziciją prašymą pateikusios trečiosios šalies atžvilgiu gali prasmingai papildyti pastabos, gautos iš valstybės narės, su kuria konsultuojamasi dėl dokumentų atskleidimo; pateikiant kartotinę paraišką prašymą pateikusios trečiosios šalies išdėstyti argumentai taip pat gali pakeisti Komisijos poziciją Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnyje numatytų išimčių taikytinumo klausimu.
38.      Kaip jau yra nusprendęs Teisingumo Teismas, „[a]tsakymas į pirminį prašymą leisti susipažinti su dokumentais pagal [Reglamento Nr. 1049/2001] 7 straipsnio 1 dalį yra tik pirminė pozicija, dėl kurios iš principo negalima pateikti skundo <…>. Toks atsakymas suteikia pareiškėjui minėto reglamento 7 straipsnio 2 dalyje numatytą teisę pakartotinai pateikti paraišką leisti susipažinti su dokumentais, nepaisant pirmo motyvuoto atsisakymo, ir leidžia atitinkamai Sąjungos institucijai persvarstyti savo pirminę poziciją prieš priimant galutinį sprendimą atsisakyti suteikti galimybę susipažinti su dokumentais ir prireikus ištaisyti galimus pirmojo atsisakymo trūkumus“(20).
39.      Taigi, Komisijos pozicija, išreikšta priimant pirminį sprendimą, negali būti vertinama kaip Komisijos nuoseklios sprendimų priėmimo praktikos išraiška.
40.      Kaip pabrėžė Komisija, bet kokios pirminės pozicijos pripažinimas nuoseklia sprendimų priėmimo praktika prieštarautų Reglamento Nr. 1049/2001 bendrai struktūrai, nes bet koks prašymas leisti susipažinti su dokumentais, kai to prašo trečioji šalis, turi būti sistemingai įvertinamas iš naujo atsižvelgiant į sprendimo priėmimo dieną buvusias teisines ir faktines aplinkybes(21). Kitaip tariant, tai, kad Komisijos sprendimų priėmimo procesas, kiek tai susiję su prašymais leisti susipažinti su dokumentais, yra dinamiškas, pagal savo pobūdį prieštarauja bet kokiai idėjai, kad Komisijos praktika galėtų būti nusistovėjusi vien pirminio sprendimo pagrindu.
41.      Be to, pripažinimas, kad pirminiai sprendimai šioje srityje sudaro nuoseklią sprendimų priėmimo praktiką, galėtų apriboti argumentų, pateiktų sprendimo dėl kartotinės paraiškos etape, galią ir atitinkamai,
pagal Reglamentą Nr. 1049/2001, – prašymą pateikusios trečiosios šalies teises, kurias taip pat reikia apsaugoti.
42.      Taigi, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 33 punkte padarė teisingą išvadą, kad, tiesiog darydama nuorodą į pirminį sprendimą, kuriuo buvo atsisakyta suteikti galimybę susipažinti su dokumentais, Vengrija negali įrodyti, kad egzistuoja nuosekli Komisijos sprendimų priėmimo praktika, nuo kurios ji būtų nukrypusi ginčijamame sprendime.
43.      Be to, 33 punkte nėra jokių klaidų taip pat dėl to, ar prašymas leisti susipažinti su dokumentais, kurio numeris GESTDEM 2020/1513, galėjo būti laikomas nuoseklia Komisijos sprendimų priėmimo praktika. Reikėtų priminti, kad iš 2021 m. gruodžio 15 d. laiško matyti, jog prašymas leisti susipažinti su dokumentais, dėl kurio buvo priimtas ginčijamas sprendimas, buvo pateiktas po to pirmojo prašymo leisti susipažinti su dokumentais(22). Atsižvelgiant į tai, man atrodo, sunku jam suteikti tokią reikšmę, nes, pirma, nuoseklumas sprendimų priėmimo praktikoje suponuoja, kad turi būti pasikartojimo elementas, o pirminis sprendimas, priimtas nagrinėjant prašymą susipažinti su dokumentais, kurio numeris GESTDEM 2020/1513, vertinamas kaip atskiras sprendimas, ir, antra, tikrąją Komisijos sprendimo prasmę galima suprasti tik atsižvelgiant į Komisijos priimtą galutinį sprendimą dėl to prašymo leisti susipažinti su dokumentais, kuris, galiausiai, buvo suteikti galimybę susipažinti su dokumentais, dėl kurių buvo pateiktas šis prašymas.
44.      Antra, dėl teiginio, kad reikalaujama išsamesnio motyvavimo, nepriklausomai nuo nuoseklios sprendimų priėmimo praktikos buvimo, kai Komisija priima sprendimą dėl kartotinės paraiškos, kuris visiškai ar iš dalies prieštarauja pirminiam sprendimui, tenka konstatuoti, kad tokio reikalavimo nepagrindžia joks Vengrijos pateiktas su teisės aktais arba jurisprudencija susijęs argumentas.
45.      Vengrija tik teigia, kad skundžiamo sprendimo 35 ir 36 punktuose Bendrojo Teismo nurodyta jurisprudencija(23) nėra reikšminga, nes situacija nėra panaši. Vis dėlto ta jurisprudencija tiesiog reiškia, kad pirminis sprendimas yra tik pirminė pozicija, suteikianti prašymą pateikusiai šaliai galimybę pateikti kartotinę paraišką, ir kad tik sprendimas dėl kartotinės paraiškos, kuriame ankstesnė pozicija visiškai pasikeičia, gali turėti teisinių pasekmių, galinčių turėti įtakos prašymą pateikusios šalies interesams, ir todėl gali būti apskųstas pareiškiant ieškinį dėl panaikinimo. Taigi, Bendrojo Teismo išvada, pateikta skundžiamo sprendimo 37 punkte, kad Komisija privalėjo pagrįsti tik poziciją, kurios ji laikėsi sprendime dėl kartotinės paraiškos, atrodo teisinga.
46.      Galiausiai, argumentai, susiję su lojalaus bendradarbiavimo principu, prireikus turės būti nagrinėjami, kai Teisingumo Teismas nagrinės apeliacinio skundo antrąjį pagrindą, kuris šioje išvadoje nevertinamas.
47.      Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad pirmojo pagrindo antrą dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
48.      Taigi, visas pirmasis pagrindas pripažintinas nepagrįstu.
B.      Dėl trečiojo pagrindo, grindžiamo teisės klaidomis, padarytomis aiškinant Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą
49.      Trečiąjį pagrindą sudaro keturios dalys. Vengrijos nuomone, Bendrasis Teismas turėjo padaryti išvadą, kad vyko Komisijos sprendimų priėmimo procesas, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą, susijęs su kvietimo teikti paraiškas projekto baigiamuoju etapu (pirma dalis). Jis taip pat turėjo pripažinti, kad ginčą sukėlę dokumentai buvo susiję su vykstančiu Komisijos sprendimų priėmimo procesu dėl veiksmų programos keitimo (antra dalis). Bet kuriuo atveju Vengrija teigia, kad Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalies pirma pastraipa taip pat taikytina, jei vyksta nacionalinės vadovaujančiosios institucijos, atsakingos už kvietimo teikti paraiškas projekto, reglamentuojamo Reglamentu Nr. 1303/2013, baigiamąjį etapą, sprendimų priėmimo procesas (trečia dalis). Galiausiai, Vengrija teigia, kad, priešingai nei nusprendė Bendrasis Teismas, buvo įrodyta, kad atskleidus ginčą sukėlusius dokumentus buvo realiai, rimtai ir konkrečiai pakenkta vykstančiam sprendimų priėmimo procesui, susijusiam su tuo projektu (ketvirta dalis).
1.      Dėl sąvokos „sprendimas“ ir Komisijos sprendimų priėmimo proceso dėl kvietimo teikti paraiškas projekto buvimo (pirma dalis)
a)      Šalių argumentų santrauka
50.      Iš esmės Vengrija priekaištauja Bendrajam Teismui dėl to, kad jis taikė itin formalų požiūrį į sąvoką „sprendimas“, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą. Būtent šis formalus požiūris lėmė klaidingą išvadą, kad Komisija neturėjo priimti sprendimo dėl kvietimo teikti paraiškas EFOP 2.2.5 pagal Reglamentą Nr. 1303/2013(24).
51.      Net jei Komisija oficialiai nepriima sprendimo, ji turi lemiamą poveikį kvietimų teikti paraiškas projektų rengimui ir konkrečiam jų turiniui, be kita ko, atsižvelgiant į galimybę, kad ji gali inicijuoti auditą ir nuspręsti nefinansuoti tam tikrų išlaidų. Nacionalinė vadovaujančioji institucija yra suinteresuota laikytis Komisijos pateiktų gairių, o teorinė galimybė, kad valstybė narė ignoruos Komisijos išvadas dėl kvietimo teikti paraiškas projekto, nėra realistiška alternatyva.
52.      Iš Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalies pirmos pastraipos formuluotės reikalaujamos Komisijos sprendimo formos nustatyti neįmanoma. Sąjungos teisės aktų leidėjas institucijos sprendimo priėmimo momentą, atrodo, panaudojo kaip paprastą laiko žymą, siekdamas atskirti šią pirmąją prielaidą nuo tos, kuri nurodyta tos dalies antroje pastraipoje. Teleologiniu požiūriu, nors teisė susipažinti su dokumentais turi būti kuo platesnė, ji vis dėlto nėra neribota. Taigi, į Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalies pirmos pastraipos taikymo sritį patenka bet koks sprendimų priėmimo procesas, neatsižvelgiant į jo formą ir nepriklausomai nuo to, ar jame priimtas oficialus sprendimas. Sprendimas pirmiausia turi būti apibrėžiamas funkciškai.
53.      Komisijos įtaka nacionalinės vadovaujančiosios institucijos sprendimui, kaip matyti iš Vengrijos ir Komisijos korespondencijos dėl kvietimo teikti paraiškas projekto, negali būti laikoma paprastu dalyvavimu. Tai patvirtina faktas, kad taip susirašinėjant Komisija nurodė, jog ketina nutraukti Europos finansavimą, jeigu Vengrija nesilaikys jos pasiūlymų.
54.      Pasidalijamojo valdymo srityse sprendimų priėmimo procesai susipainiotų ir nebūtų įmanoma atskirti Komisijos vykdomų funkcijų nuo valstybių narių vykdomų funkcijų. Be to, kai Komisija pateikia savo nuomonę dėl kvietimo teikti paraiškas projekto, jos išreikšta pozicija prilygintina išankstiniam auditui.
55.      Komisija prašo atmesti trečiojo pagrindo pirmą dalį.
b)      Vertinimas
56.      Primenu, kad Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalies pirmoje pastraipoje numatyta, kad galimybė susipažinti su institucijos parengtu arba saugomu dokumentu dėl klausimo, kuriuo ji dar nepriėmė sprendimo, nesuteikiama, jei dokumento atskleidimas rimtai pakenktų institucijos sprendimų priėmimo procesui, nebent atskleidimo reikalautų viršesnis viešasis interesas.
57.      Atsakydamas į jam pateiktus argumentus, kuriais siekta įrodyti, kad Komisijoje vyksta sprendimų priėmimo procesas, Bendrasis Teismas, prieš nagrinėdamas konkrečias aplinkybes, kai buvo keičiamasi ginčą sukėlusiais dokumentais, priminė pagrindinius principus, kuriais grindžiamas Reglamentas Nr. 1049/2001(25). Tie dokumentai susiję su vidaus pasikeitimu nuomonėmis dėl kvietimo teikti paraiškas projekto, kurį Vengrijos valdžios institucijos siekė užbaigti rengti, kad gautų finansavimą iš ESI fondų, kuriems taikomas pasidalijamasis valdymas, kaip apibrėžta Reglamente Nr. 1303/2013(26).
58.      Bendrasis Teismas pažymėjo, kad šiame kontekste su biudžeto vykdymu susijusios užduotys deleguojamos valstybėms narėms ir kad valstybės narės ir Komisija atsako už programų valdymą ir kontrolę pagal atitinkamas savo pareigas(27). Valstybės narės vykdo valdymo, kontrolės ir audito prievoles(28). Komisija savo ruožtu turi užtikrinti, kad valstybės narės būtų nustačiusios kontrolės sistemas ir kad šios sistemos veiksmingai veiktų įgyvendinant programas(29). Valstybės narės atsako už veiksmų programų rengimą ir jų įgyvendinimą(30). Už kvietimų teikti paraiškas rengimą ir skelbimą yra atsakingos valstybių narių paskirtos vietos veiklos grupės(31). Nacionalinė vadovaujančioji institucija parengia ir taiko atitinkamas ESI fondų finansuojamų veiksmų atrankos procedūras ir kriterijus, kuriuos turi patvirtinti stebėsenos komitetas(32).
59.      Remdamasis šiuo teisiniu pagrindu Bendrasis Teismas daro išvadą, kad už kvietimus teikti paraiškas, reglamentuojamus Reglamentu Nr. 1303/2013, yra atsakingos tik valstybės narės(33) ir kad pagal tą reglamentą „Komisijai nesuteikiama konkreti kompetencija, susijusi su šiame reglamente nustatyto kvietimo teikti paraiškas baigiamuoju etapu, todėl Komisija <...> neprivalėjo priimti sprendimo dėl kvietimo teikti paraiškas EFOP 2.2.5“(34).
60.      Vengrija tokios išvados neginčija ir pripažįsta, kad Komisija neprivalėjo priimti oficialaus sprendimo dėl šio kvietimo teikti paraiškas. Vis dėlto ji teigia, kad Komisijos sprendimas gali būti „funkcinio“ pobūdžio dėl įtakos, kurią Komisija iš tikrųjų darytų neoficialiai susirašinėdama su valstybėmis narėmis dėl kvietimų teikti paraiškas projektų, susijusių su ESI fondais.
61.      Tokiam požiūriui negali būti pritarta.
62.      Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad „sprendimų priėmimo procesas“, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą, turi būti suprantamas kaip tiesiogiai susijęs su sprendimo priėmimu(35). Sprendimo priėmimas, kaip jis suprantamas pagal šią nuostatą, reiškia, kad yra konkretus objektas, dėl kurio bus priimtas būsimas sprendimas, nesvarbu, ar konkretus ir identifikuojamas teisės akto projektas bus neišvengiamai priimtas(36). Be to, jis taip pat nusprendė, jog pripažinimas, kad sprendimas dar nepriimtas ir kad dėl to vyksta „sprendimų priėmimo procesas“, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą, kai tokio proceso objektas nenustatytas, prieštarautų tiek šios nuostatos struktūrai, tiek reikalavimui pagrįsti atsisakymą suteikti galimybę susipažinti su dokumentais
konkrečios ir realios, t. y. pagrįstai numatomos, o ne vien hipotetinės,
žalos saugomam interesui rizika(37). Iš tiesų, kol nėra nustatytas tikslus būsimo sprendimo objektas, bet kokia rizika pakenkti sprendimų priėmimo procesui, per kurį siekiama priimti šį sprendimą, atskleidus pagal Reglamentą Nr. 1049/2001 prašomą dokumentą, iš esmės yra hipotetinė, nes neįmanoma patikrinti, ar to dokumento turinys iš tikrųjų susijęs su tuo sprendimų priėmimo procesu(38).
63.      Pripažįstu, kad sudėtinis Europos fondų organizavimo ir valdymo pobūdis nepadeda nustatyti sprendimų priėmimo proceso. Vis dėlto Reglamentu Nr. 1303/2013 siekiama suteikti atskiras kompetencijas įvairiems susijusiems suinteresuotiesiems subjektams(39).
64.      Šiuo atveju problema yra ne tiek oficialaus sprendimo nebuvimas, kiek tai, kad sprendimų priėmimo proceso, kuris, kaip teigia Vengrija, yra vykdomas, objektas nėra ir negali būti nustatytas.
65.      Viena vertus, kaip priminė Komisija, kvietimo teikti paraiškas baigiamajame etape nereikia Komisijos pritarimo, nes pagal Reglamento Nr. 1303/2013 nustatytą funkcijų pasiskirstymą jis priklauso išimtinei valstybių narių kompetencijai.
66.      Kita vertus, argumentas, kad ginčą sukėlusiuose dokumentuose atsispindintis vidaus keitimasis nuomonėmis yra Komisijos sprendimas dėl išankstinio audito, negali būti priimtas: kol nėra priimtas nacionalinės vadovaujančiosios institucijos sprendimas dėl kvietimo teikti paraiškas, Komisija negali atlikti jokio audito. Kol nėra priimtas nacionalinės vadovaujančiosios institucijos sprendimas, kuriuo nustatomas to kvietimo pagrindas, Komisija negali susidaryti nuomonės ar naudotis sprendimų priėmimo įgaliojimais, kurie jai suteikiami Reglamentu Nr. 1303/2013.
67.      Taigi, Vengrija negali teigti, kad Komisijos įtaka kvietimo teikti paraiškas rengimo procesui yra tokia didelė, kad jos veiksmai prilygsta sprendimui dėl išankstinio audito, kai dar nėra jokio tikrumo dėl paties kvietimo teikti paraiškas buvimo ir turinio. Savo atsiliepime į ieškinį Komisija teisingai pažymėjo, kad per visą neoficialų dialogą, tokį kaip tas, per kurį vyko vidaus keitimasis nuomonėmis, nacionalinės institucijos gali laisvai nuspręsti, ar vadovautis Komisijos pasiūlymais, ar toliau laikytis savo projekto, arba atsisakyti finansavimo iš ESI fondų, kaip, beje, matyti iš skundžiamo sprendimo 90 punkto, kurio Vengrija neginčija.
68.      Argumentas, kad vidaus keitimasis nuomonėmis leistų atitinkamoms nacionalinėms institucijoms patenkinti Komisijos lūkesčius ir taip išvengti būsimų finansinių pataisų, kurias ji galėtų nuspręsti taikyti, taip pat neįtikina: iš tiesų strategija, įgyvendinama siekiant išvengti būsimo sprendimų priėmimo, negali patvirtinti, kad vyksta sprendimų priėmimo procesas, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą.
69.      Taigi, net jei Vengrijos „formaliu“ pavadinto požiūrio, kurio laikėsi Bendrasis Teismas ir kurį patvirtina griežtas Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalies pirmos pastraipos aiškinimas(40), būtų atsisakyta – quod non – ir būtų pasirinktas Vengrijos siūlomas „funkcinis“ požiūris, ryšys tarp dokumentų, su kuriais prašoma leisti susipažinti, ir Komisijos sprendimų priėmimo proceso yra pernelyg hipotetinis ir neaiškus, nes nustatyti šį procesą iš tikrųjų neįmanoma. Kitaip tariant, net vadinamasis „funkcinis“ požiūris neleido nustatyti Komisijoje vykstančio sprendimų priėmimo proceso.
70.      Galiausiai, neužbėgant už akių analizei, kuri turi būti atlikta nagrinėjant trečiojo pagrindo ketvirtą dalį, manau, kad Vengrijos teiginio nepagrįstumą iliustruoja toliau išdėstytas argumentas: darant prielaidą, kad laikomasi funkcinio požiūrio, neįsivaizduoju, kaip Komisija, kaip to reikalaujama pagal jurisprudenciją, galėtų pagrįsti sprendimą nesuteikti galimybės susipažinti su dokumentais, įrodydama, kad susipažinimas sukeltų pagrįstai numatomą, o ne vien hipotetinę riziką, kad bus pažeisti pagal Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą saugomi interesai.
71.      Taigi, trečiojo pagrindo pirmą dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
2.      Dėl vykstančio Komisijos sprendimų priėmimo proceso dėl prašymo pakeisti veiksmų programą buvimo (antra dalis)
a)      Šalių argumentų santrauka
72.      Iš esmės Vengrija teigia, kad Bendrasis Teismas netinkamai išaiškino Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą, kadangi neatsižvelgė į tai, kad susirašinėjimas su Komisija dėl kvietimo teikti paraiškas turinio buvo susijęs su vykstančiu Komisijos sprendimų priėmimo procesu, nes jis galėjo būti susijęs su prašymu pakeisti veiksmų programą, o dėl tokio pakeitimo institucija turi priimti sprendimą. Vis dėlto prašymas pakeisti veiksmų programą yra pradėtas ne tik po oficialaus prašymo pakeisti programą pateikimo, bet praktiškai po to momento, kai dėl jo turinio susitariama su Komisija.
73.      Komisija daugeliu atvejų pateikia pastabų prieš pateikiant prašymą pakeisti tokią programą, o atitinkama valstybė narė į jas atsižvelgia, kad išvengtų finansinių pataisų rizikos. Vengrija savo poziciją pagrindžia darydama nuorodą į du pasikeitimus nuomonėmis su Komisija – 2017 m. liepos 7 d. ir 2021 m. liepos 13 d. Valstybė narė nepateiktų Komisijai pasiūlymo dėl pakeitimo, jei Komisija jo nebūtų iš anksto neoficialiai patvirtinusi.
74.      Komisija daro išvadą, kad trečiojo pagrindo antra dalis yra iš dalies nepriimtina, nes apeliaciniame procese bandoma pateikti naujus įrodymus, ir iš dalies nepagrįsta.
b)      Vertinimas
75.      Vengrijos argumentai atitinka argumentus, pateiktus dėl trečiojo pagrindo pirmos dalies, nes jais taip pat priekaištaujama dėl pernelyg formalaus požiūrio į sprendimų priėmimo procesą, kurį, kaip teigia Vengrija, taikė Bendrasis Teismas, atsisakydamas pripažinti, kad Vengrijos ir Komisijos vidaus pasikeitimas nuomonėmis buvo susijęs su sprendimų priėmimo procesu dėl prašymo pakeisti veiksmų programą.
76.      Pirmiausia manau, kad Vengrijos argumentai, kuriais teigiama, jog vykstantis sprendimų priėmimo procesas, su kuriuo susiję ginčą sukėlę dokumentai, yra susijęs arba su kvietimo teikti paraiškas baigiamuoju etapu, arba su prašymu pakeisti veiksmų programą, veikiau patvirtina, kad būsimo sprendimo dalykas yra neapibrėžtas ir kad šis procesas yra saugomas taikant Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą.
77.      Bet kuriuo atveju, kalbant apie funkcinį požiūrį, noriu, mutatis mutandis, atkreipti dėmesį į jo ribų analizę, pateiktą nagrinėjant pirmą šio pagrindo dalį. Taigi, visi argumentai dėl neoficialaus Komisijos įtakos pobūdžio turi būti atmesti.
78.      Taip pat norėčiau pažymėti, kad Bendrasis Teismas pripažino, jog Komisija gali privalėti priimti sprendimą, jei keičiama veiksmų programa, su kuria susijęs kvietimas teikti paraiškas, remiantis Reglamento Nr. 1303/2013 30 straipsnio 2 dalimi(41). Vis dėlto taip pat reikia pažymėti, kad ginčijamo sprendimo priėmimo momentu į Komisiją nebuvo kreiptasi su tokiu prašymu pakeisti programą(42), ir ji paaiškino priežastis, dėl kurių padarė tokią išvadą, taigi, Bendrojo Teismo argumentai atrodo pakankamai teisiškai pagrįsti.
79.      Dėl dviejų pasikeitimų nuomonėmis, kuriuos nurodė Vengrija, kaip pažymėjo Komisija, net jei ir laikytume juos tinkamais ir pakankamais, kad būtų galima nustatyti prašymo dėl pakeitimo buvimą – quod non –
konstatuoju, kad jais remiantis siekiama, kad Teisingumo Teismas įvertintų įrodymus, kurie iš pradžių nebuvo pateikti Bendrajam Teismui. Taigi, jie į Teisingumo Teismo kompetenciją nagrinėjant apeliacinį skundą nepatenka.
80.      Taigi, trečiojo pagrindo antrą dalį reikia atmesti kaip iš dalies nepriimtiną ir iš dalies nepagrįstą.
3.      Dėl Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalies pirmoje pastraipoje numatytos išimties taikymo vykstančiam nacionalinių vadovaujančiųjų institucijų, atsakingų už kvietimų teikti paraiškas projektų, reglamentuojamų Reglamentu Nr. 1303/2013, baigiamąjį etapą, sprendimų priėmimo procesui (trečia dalis)
a)      Šalių argumentų santrauka
81.      Iš esmės Vengrija teigia, kad Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė, jog Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalies pirmoji pastraipa nėra skirta valstybių narių teisėtiems interesams apsaugoti ir negali būti taikoma, kai vyksta nacionalinių vadovaujančiųjų institucijų sprendimų priėmimo procesai, kaip tai suprantama pagal Reglamentą Nr. 1303/2013. Bendrasis Teismas, be kita ko, laikėsi griežtai pažodinio šios nuostatos aiškinimo, nors, panaikinus rengėjo taisyklę, siekiant užtikrinti trapią pusiausvyrą tarp didesnio skaidrumo ir valstybių narių teisėtų interesų apsaugos, reikia neapsiriboti Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalies pirmos pastraipos tekstu.
82.      Teisingumo Teismas jau yra pripažinęs, kad valstybės narės gali remtis šiuo straipsniu siekdamos apsaugoti savo sprendimų priėmimo procesus(43), nes valstybių narių interesų apsauga yra objektyvi riba, pateisinanti atsisakymą atskleisti atitinkamus dokumentus. Griežtas tokios objektyvios ribos aiškinimas gali pakenkti valstybių narių pasitikėjimui institucijomis ir lemia nepagrįstą diskriminaciją tarp institucijų ir valstybių narių. Nors kilus abejonių valstybės narės, siekdamos išvengti finansinių pataisų, paprastai kreipiasi į Komisiją, jeigu Bendrojo Teismo pateiktas Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalies pirmos pastraipos aiškinimas pasitvirtintų, dėl to sumažėtų konsultavimosi su Komisija proceso veiksmingumas, nes valstybės narės, bendraudamos su Komisija, rizikuotų viešai atskleisti svarstymus, dėl kurių jos dar nėra priėmusios galutinio sprendimo. Jeigu valstybės narės negalės apsaugoti savo institucijų sprendimų priėmimo procesų, jos neturės jokio intereso kreiptis į Komisiją dėl klausimų, dėl kurių viena iš jų institucijų dar nepriėmė sprendimo. Galimybė susipažinti su dokumentais galėtų būti užtikrinta po to, kai bus užbaigti nacionaliniai sprendimų priėmimo procesai.
83.      Komisija prašo atmesti trečiojo pagrindo trečią dalį dėl jos nepagrįstumo.
b)      Vertinimas
84.      Skundžiamo sprendimo 127 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalies pirmoje pastraipoje numatytos išimties negalima aiškinti kaip apsaugančios ir nacionalinių vadovaujančiųjų institucijų sprendimų priėmimo procesą, kaip tai suprantama pagal Reglamentą Nr. 1303/2013. Bendrasis Teismas priminė, kad Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalies pirmoje pastraipoje vartojamas žodis „institucija“ yra apibrėžtas to reglamento 1 straipsnio a punkte kaip reiškiantis Europos Parlamentą, Tarybą arba Komisiją, o iš minėto reglamento 3 straipsnio b punkto matyti, kad valstybės narės ir ne Bendrijos institucijos yra „trečiosios šalys“(44). Tada Bendrasis Teismas išnagrinėjo Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalies pirmos pastraipos tekstą, taip pat jo dalyką bei tikslą(45), o paskui priminė, kad 4 straipsnyje numatytas išimtis reikia aiškinti griežtai(46).
85.      Vengrijos argumentais, pateiktais dėl šios apeliacinio skundo pagrindo dalies, nėra siekiama užginčyti šios analizės, kuri, beje, atitinka visiškai įprastą praktiką, kai Sąjungos teismas turi aiškinti Sąjungos teisės nuostatą. Vis dėlto Vengrija teigia, kad Bendrasis Teismas turėjo neapsiriboti vien Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalies pirmos pastraipos formuluote, nes valstybių narių teisėtų interesų apsauga yra objektyvi priežastis, pateisinanti galimybę joms pasinaudoti šia išimtimi siekiant apsaugoti savo sprendimų priėmimo procesus, ir tai patvirtinama Sprendime Švedija / Komisija(47).
86.      Vengrijos pozicija grindžiama klaidingu to sprendimo aiškinimu.
87.      Negalima remtis šia jurisprudencija siekiant pagrįsti tokį platų Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalies pirmos pastraipos aiškinimą, kad jis imtų prieštarauti jos formuluotei. Iš minėto sprendimo darytinos išvados aiškinant to reglamento nuostatas gali būti suprantamos tik atsižvelgiant į reglamento taikymo sritį. Taigi, kadangi jame Teisingumo Teismas patvirtina, kad Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalies pirmoje pastraipoje numatyta esminė išimtis ir ja siekiama nustatyti objektyvias visuomenės arba asmens interesų, galinčių pateisinti atsisakymą atskleisti dokumentus, ribas(48), akivaizdu, kad tos ribos visada patenka į reglamento taikymo sritį ir reikia atsižvelgti į sąlygas, kurios turi būti įvykdytos siekiant taikyti šią nuostatą. Vis dėlto, kaip pažymėjo Bendrasis Teismas, Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalies pirma pastraipa, aiškinama atsižvelgiant į to reglamento 1 straipsnio a punktą, netaikytina tuo atveju, kai vyksta ne Bendrijos institucijos sprendimų priėmimo procesas. Reglamento Nr. 1049/2001 taikymo sritis apibrėžiama atsižvelgiant į jame pačiame išvardytas institucijas, o ne į konkrečių dokumentų kategorijas ar šių institucijų turimo dokumento rengėją(49).
88.      Priešingai nei teigia Vengrija, laikantis tokio Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalies pirmos pastraipos taikymo srities aiškinimo, šio reglamento 4 straipsnio 5 dalies turinys savo prasmės nepraranda. Būtent ši pastaroji nuostata leidžia institucijos sprendimų priėmimo procese apsaugoti interesus, kuriuos valstybė narė laiko teisėtais(50), suteikiant jai galimybę prašyti tos institucijos neatskleisti jos parengto dokumento(51). Vis dėlto Teisingumo Teismas jau yra atsisakęs Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 5 dalį pripažinti kolizine norma tam, kad būtų apsaugotas nacionalinės teisės taikymas ar net valstybių narių politika galimybės susipažinti su jų
pateiktais dokumentais srityje, pašalinant konkrečias šio reglamento nustatytas taisykles(52). Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 5 dalis vykdoma taikant esmines šio straipsnio 1–3 dalių išimtis ir tų išimčių ribas(53).
89.      Išplėtus šio reglamento 4 straipsnio 3 dalies pirmos pastraipos išimties taikymo sritį taip, kaip to siekia Vengrija, būtų akivaizdžiai nepaisoma teisės aktų leidėjo valios ją apriboti tik tais dokumentais, kurie yra susiję su institucijos sprendimų priėmimo procesu, kaip tai suprantama pagal Reglamentą Nr. 1049/2001.
90.      Žaidimo taisyklės yra aiškios, taip pat ir valstybėms narėms. Būtent dėl to nesutinku su Vengrijos išreikštu susirūpinimu, kad valstybėms narėms bendraujant su Komisija sumažės pasitikėjimas(54). Bet kuriuo atveju toks susirūpinimas negali pateisinti Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalies pirmos pastraipos aiškinimo, kuris būtų platesnis už jos formuluotę, nes tai, kaip teisingai konstatavo ir Bendrasis Teismas, prieštarautų šiame straipsnyje nustatytam griežto aiškinimo reikalavimui(55).
91.      Atlikus pirmiau išdėstytą analizę, jokių teisės klaidų nenustatyta. Trečiojo pagrindo trečia dalis turi būti atmesta kaip nepagrįsta.
4.      Dėl realaus, rimto ir konkretaus kenkimo vykstančiam sprendimų priėmimo procesui (ketvirta dalis)
a)      Šalių argumentų santrauka
92.      Vengrija teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, konstatavęs, kad ji neįrodė, jog buvo rimtai, realiai ir konkrečiai pakenkta sprendimų priėmimo procesui, susijusiam su kvietimo teikti paraiškas EFOP 2.2.5 projekto baigiamuoju etapu. Ieškovė tvirtina, kad dokumentų atskleidimas galėtų pakenkti šio projekto užbaigimui, nes tam tikroms organizacijoms būtų suteikta viešai neatskleista informacija, kuri leistų joms geriau pasirengti atsiliepti į tą kvietimą.
93.       Be to, Vengrija ginčija skundžiamo sprendimo 137 punkte pateiktą teiginį, kuris, jos nuomone, yra teisingas tik iš dalies, kad kvietimo teikti paraiškas EFOP 2.2.5 turinys prašymo leisti susipažinti su dokumentais pateikimo metu (2021 m. birželio mėn.) buvo viešai prieinamas internete, nors, jos teigimu, kvietimo teikti paraiškas EFOP 2.2.5 projektas buvo pakeistas (kvietimo teikti paraiškas EFOP 2.2.25 projektas), o redakcija su pakeitimais buvo paskelbta tik 2022 m. spalio 28 d.
94.      Komisija trečiojo pagrindo ketvirtą dalį prašo atmesti.
b)      Vertinimas
95.      Šia trečiojo pagrindo dalimi Teisingumo Teismo prašoma pateikti nuomonę dėl to, ar darant prielaidą, kad Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalis yra taikytina Komisijos ir Vengrijos susirašinėjimui dėl kvietimo teikti paraiškas EFOP 2.2.5 projekto baigiamojo etapo, buvo pakenkta sprendimų priėmimo procesui, atitinkančiam šioje nuostatoje nustatytas sąlygas.
96.      Bendrasis Teismas papildomai išnagrinėjo, ar ši sąlyga buvo įvykdyta(56), ir padarė išvadą, kad Komisijos sprendimų priėmimo procesas nebuvo vykdomas, taigi Vengrijos nurodyta išimtis dėl dokumentų neatskleidimo netaikytina. Kadangi siūlau Teisingumo Teismui skundžiamą sprendimą šiuo klausimu patvirtinti, į šią apeliacinio skundo trečiojo pagrindo dalį jis iš principo gali neatsakyti.
97.      Vis dėlto tęsdamas analizę norėčiau pažymėti, kad Bendrasis Teismas priminė, jog vien to fakto, kad dokumentas susijęs su Reglamente Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalies pirma pastraipa saugomu interesu, nepakanka, kad jo neatskleidimas būtų pateisintas(57), nes norint taikyti numatytą išimtį reikia įrodyti, kad susipažinimas su atitinkamu dokumentu galėtų konkrečiai ir realiai pakenkti institucijos sprendimų priėmimo proceso apsaugai, esant pagrįstai numatomai, o ne vien hipotetinei rizikai(58). Bendrasis Teismas taip pat pažymėjo, kad daroma žala turi pasiekti tam tikrą rimtumo ribą(59).
98.      Tokia analizės struktūra atitinka dabartinę šios srities jurisprudenciją. Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad jeigu Sąjungos institucija nusprendžia prašymą leisti susipažinti su dokumentu atmesti remdamasi viena iš Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnyje numatytų išimčių, ji privalo paaiškinti, kaip susipažinimas su šiuo dokumentu galėtų konkrečiai ir realiai pakenkti šios išimties saugomam interesui; tokios grėsmės rizika turi būti pagrįstai numatoma, o ne vien hipotetinė(60). Taip pat asmuo, prašantis, kad institucija, kuriai taikomas Reglamentas Nr. 1049/2001, taikytų vieną iš šių išimčių, turi laiku pateikti lygiaverčių paaiškinimų(61). Tokios rizikos buvimas turi būti įrodytas, nes vien nepagrįsto teiginio nepakanka, kad išimtis būtų laikoma taikytina(62).
99.      Vengrija šių reikalavimų neginčija. Vadinasi, Bendrajame Teisme ji turėjo įrodyti, kad ginčą sukėlusių dokumentų atskleidimas galėtų rimtai, realiai ir konkrečiai pakenkti sprendimų priėmimo procesui, susijusiam su kvietimo teikti paraiškas projekto baigiamuoju etapu.
100. Šiuo klausimu Bendrasis Teismas nusprendė, kad iš Vengrijos nurodytų motyvų neįmanoma nustatyti, kad ginčą sukėlusių dokumentų atskleidimas galėtų taip pakenkti sprendimų priėmimo procesui(63). Vengrijos teiginiai, kuriais siekiama pagrįsti, kad dokumentų atskleidimas pažeistų vienodo požiūrio, nediskriminavimo ir skaidrumo principus, nes asmenys, kuriems potencialiai skirtas kvietimas teikti paraiškas EFOP 2.2.5, galėtų gauti informacijos, kuri jiems suteiktų nesąžiningą konkurencinį pranašumą, nėra pagrįsti, nes Vengrija nepateikė jokių išsamių argumentų ar įrodymų(64). Galiausiai, Bendrasis Teismas taip pat rėmėsi Komisijos analize, kad ginčą sukėlusių dokumentų atskleidimas ginčijamo sprendimo priėmimo dieną negalėjo pakenkti sprendimų priėmimo procesui, susijusiam su minėtu kvietimu teikti paraiškas, nes tuo metu šio kvietimo turinys buvo viešai prieinamas(65).
101. Nors apeliacinėje instancijoje Vengrija, remdamasi bendro pobūdžio teiginiais, atrodo, ginčija Bendrojo Teismo padarytą išvadą, ji taip ir neįtikina, nes tik pakartoja Bendrajame Teisme pateiktus argumentus.
102. Be to, dėl skundžiamo sprendimo 137 punkto Vengrija teigia, kad Bendrojo Teismo teiginys, jog kvietimas teikti paraiškas pirminio prašymo pateikimo dieną buvo prieinamas viešai, „yra teisingas tik iš dalies“(66), o Bendrasis Teismas turėjo atsižvelgti į tai, kad naujas kvietimo teikti paraiškas projektas(67) buvo paskelbtas priėmus ginčijamą sprendimą, ir kad galimybė susipažinti su ginčą sukėlusiais dokumentais galėjo leisti tam tikroms suinteresuotosioms šalims gauti informaciją, suteikiančią joms konkurencinį pranašumą. Vis dėlto konstatuoju, kad skundžiamame sprendime nėra jokios nuorodos į tokį argumentą, taigi Komisija jį pagrįstai laiko nauju ir dėl to nepatenkančiu į Teisingumo Teismo kompetenciją nagrinėjant apeliacinį skundą(68) (beje, Vengrija, atrodo, to neginčija)(69). Bet kuriuo atveju Vengrija nurodo tik galimybę susipažinti su dokumentu, kuri būtų suteikusi neapibrėžtą konkurencinį pranašumą. Toks neapibrėžtumas taip pat neatitinka reikalavimo įrodyti, kad procesui kenkiama rimtai, realiai ir konkrečiai.
103. Taigi, trečiojo pagrindo paskutinę – ketvirtąją – dalį reikia atmesti.
5.      Išvada dėl trečiojo pagrindo
104. Išnagrinėjus keturias trečiojo pagrindo dalis, tenka daryti išvadą, kad jis turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
C.      Išvada
105. Remdamasis visais išdėstytais argumentais siūlau Teisingumo Teismui atmesti apeliacinio skundo pirmąjį ir trečiąjį pagrindus.
1      Originalo kalba: prancūzų.
2      T‑104/22, toliau – skundžiamas sprendimas, EU:T:2024:467.
3      OL L 145, 2001, p. 43; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 3 t., p. 331.
4      Šį kvietimo teikti paraiškas projektą, kurio kodas EFOP 2.2.5 „Perėjimo nuo institucinės globos prie bendruomeninių paslaugų gerinimas – institucinio apgyvendinimo pakeitimas iki 2023 m.“ (toliau – kvietimas teikti paraiškas EFOP 2.2.5), parengė vadovaujančioji institucija, kurią Vengrijos valdžios institucijos paskyrė įgyvendinti Žmogiškųjų išteklių plėtros veiksmų programą, skirtą šiuo metu Vengrijos institucijose gyvenančių neįgaliųjų deinstitucionalizacijai (EFOP). Komisija Vengrijos siūlymu priėmė EFOP remdamasi 2013 m. gruodžio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) Nr. 1303/2013, kuriuo nustatomos Europos regioninės plėtros fondui, Europos socialiniam fondui, Sanglaudos fondui, Europos žemės ūkio fondui kaimo plėtrai ir Europos jūros reikalų ir žuvininkystės fondui bendros nuostatos ir Europos regioninės plėtros fondui, Europos socialiniam fondui, Sanglaudos fondui ir Europos jūros reikalų ir žuvininkystės fondui taikytinos bendrosios nuostatos ir panaikinamas Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1083/2006 (OL L 347, 2013, p. 320, klaidų ištaisymas OL L 200, 2016, p. 140).
5      Tai yra 2020 m. kovo 11 d. Vengrijos valdžios institucijų elektroninis laiškas su dviem priedais, taip pat keturi Komisijai skirti 2020 m. birželio 19 d., 2020 m. rugpjūčio 6 d., 2021 m. sausio 5 d. ir 2021 m. balandžio 14 d. Vengrijos valdžios institucijų laiškai.
6      Priminsiu, kad Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3–5 dalys suformuluotos taip:
„3. Galimybė susipažinti su institucijos parengtais dokumentais, skirtais vidaus naudojimui[,] arba su institucijoje gautais dokumentais, susijusiais su tokiu klausimu[,] dėl kurio institucija dar nėra priėmusi sprendimo, nesuteikiama, jei dokumento atskleidimas rimtai pakenktų institucijos sprendimų priėmimo procesui, nebent atskleidimo reikalautų viršesnis viešasis interesas.
Galimybė susipažinti su dokumentu, kuriame pareikšta vidaus reikmėms skirta nuomonė, esanti svarstymų ir preliminarių konsultacijų minimos institucijos viduje dalimi, nesuteikiama netgi po to, kai sprendimas jau yra priimtas, jei dokumento atskleidimas rimtai pakenktų institucijos sprendimų priėmimo procesui, nebent atskleidimo reikalautų viršesnis viešasis interesas.
4. Kalbant apie trečiųjų šalių dokumentus, institucija konsultuojasi su trečiąja šalimi, siekdama nustatyti, ar taikytina išimtis, numatyta šio straipsnio 1 arba 2 dalyje, nebent būtų akivaizdu, kad dokumentas gali arba negali būti atskleistas.
5. Valstybė narė gali prašyti, kad institucija neatskleistų iš tos valstybės narės kilusio dokumento be jos išankstinio sutikimo.“
7      Tai yra penki Vengrijos valdžios institucijų dokumentai, kuriuos Komisija nurodė iš pradžių, ir dar keturi dokumentai, nurodyti nagrinėjant kartotinę paraišką (toliau – ginčą sukėlę dokumentai).
8      Teisingumo Teismas pirmiausia turės pateikti atsakymą dėl Komisijos argumento, kad ji palieka jam įvertinti apeliacinio skundo priimtinumą atsižvelgiant į jo procedūros reglamento 168 ir 169 straipsnių reikalavimus (žr. Komisijos atsiliepimo į ieškinį 12 ir 13 punktus). Vis dėlto manau, kad, kadangi, pirma, Komisija nepateikė prieštaravimo dėl apeliacinio skundo nepriimtinumo ir, antra, iš Komisijos atsiliepimo į ieškinį turinio matyti, kad Komisija sugebėjo visiškai suprasti apeliacinio skundo argumentus, tas skundas turėtų būti pripažintas priimtinu.
9      Vengrija, atrodo, neginčija skundžiamo sprendimo 24 punkte primintos jurisprudencijos, ir tai patvirtina apeliacinio skundo 24 punkto tekstas.
10      Žr. Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 4 ir 5 dalis.
11      Kursyvu išskirta mano.
12      Pagrindas yra Reglamento Nr. 1049/2001 įgyvendinimo nuostatų, pridėtų prie Komisijos darbo tvarkos taisyklių Komisijos 2001 m. gruodžio 5 d. sprendimu, kuriuo iš dalies keičiamos jos darbo tvarkos taisyklės (OL L 345, 2001, p. 94), 5 straipsnio 5 ir 6 dalys.
13      Konfidencialumo sumetimai galėtų netgi paskatinti visada atskirai pranešti apie priežastis, dėl kurių Komisija ketina suteikti galimybę susipažinti su dokumentais nepaisant valstybės narės pareikšto prieštaravimo.
14      Žr. apeliacinio skundo 29 punktą.
15      2017 m. kovo 28 d. sprendimas (T‑210/15, EU:T:2017:224).
16      Žr. 2011 m. rugsėjo 29 d. Sprendimą Elf Aquitaine / Komisija (C‑521/09 P, EU:C:2011:620, 155 punktas).
17      Žr. 2024 m. liepos 29 d. Sprendimą Validity /
Komisija (C‑51/23 P, EU:C:2024:664, 49 ir 62 punktai).
18      2021 m. birželio 16 d. sprendimas; žr. skundžiamo sprendimo 7 punktą.
19      Žr. Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 4 ir 5 dalis.
20      2024 m. liepos 29 d. Sprendimas Validity / Komisija (C‑51/23 P, EU:C:2024:664, 49 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
21      Žr. Komisijos atsiliepimo į ieškinį 28 punktą.
22      Primenu, kad minėtas prašymas leisti susipažinti su dokumentais, susijusiais su kvietimu teikti paraiškas EFOP 2.2.5, buvo iš pradžių atmestas remiantis Vengrijos prieštaravimais, grindžiamais poreikiu apsaugoti vykstantį sprendimų priėmimo procesą. Tas pirminis sprendimas buvo patvirtintas kartotinės paraiškos etape, prieš ieškovei pareiškiant ieškinį dėl panaikinimo Bendrajam Teismui. Nagrinėjant bylą Bendrajame Teisme Komisija nusprendė pakeisti savo sprendimą dėl kartotinės paraiškos ir galiausiai suteikti galimybę susipažinti su dokumentais, o Bendrasis Teismas nusprendė, kad nėra pagrindo priimti sprendimą (žr. 2022 m. lapkričio 22 d. nutartį Validity / Komisija (T‑640/20, EU:T:2022:752)). Visi šie aspektai primenami 2021 m. gruodžio 15 d. laiške.
23      2017 m. kovo 28 d. Sprendimas Deutsche Telekom / Komisija (T‑210/15, EU:T:2017:224).
24      Žr. skundžiamo sprendimo 76 punktą.
25      Žr. skundžiamo sprendimo 60–63 punktus.
26      Žr. skundžiamo sprendimo 64–66 punktus.
27      Žr. skundžiamo sprendimo 67 ir 68 punktus.
28      Žr. skundžiamo sprendimo 69 punktą.
29      Žr. skundžiamo sprendimo 70 punktą.
30      Žr. skundžiamo sprendimo 71 punktą.
31      Žr. skundžiamo sprendimo 72 punktą.
32      Žr. skundžiamo sprendimo 73 ir 74 punktus.
33      Žr. skundžiamo sprendimo 75 punktą.
34      Skundžiamo sprendimo 76 punktas.
35      Bendrasis Teismas tai priminė skundžiamo sprendimo 82 punkte.
36      Žr. 2025 m. sausio 16 d. Sprendimą Komisija / Pollinis France (C‑726/22 P, EU:C:2025:17, 73 punktas).
37      Žr. 2025 m. sausio 16 d. Sprendimą Komisija / Pollinis France (C‑726/22 P, EU:C:2025:17, 63 punktas).
38      Žr. 2025 m. sausio 16 d. Sprendimą Komisija / Pollinis France (C‑726/22 P, EU:C:2025:17, 74 punktas).
39      Žr. šios išvados 58 punktą.
40      Žr. skundžiamo sprendimo 80–86 punktus.
41      Žr. skundžiamo sprendimo 97 ir 98 punktus.
42      Žr. skundžiamo sprendimo 99 punktą.
43      Vengrija šiuo klausimu nurodo 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Švedija / Komisija (C‑64/05 P, EU:C:2007:802, 57 punktas).
44      Žr. skundžiamo sprendimo 109 punktą.
45      Žr. skundžiamo sprendimo 110–112 punktus.
46      Žr. skundžiamo sprendimo 113 punktą.
47      2007 m. gruodžio 18 d. sprendimas (C‑64/05 P, EU:C:2007:802).
48      Žr. 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Švedija / Komisija (C‑64/05 P, EU:C:2007:802, 57 punktas).
49      Žr. 2017 m. liepos 18 d. Sprendimą Komisija / Breyer (C‑213/15 P, EU:C:2017:563, 37 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
50      Žr. 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Švedija / Komisija (C‑64/05 P, EU:C:2007:802, 83 punktas).
51      T. y. tiek dokumentus, kurių autorė yra pati valstybė narė, tiek tuos, kuriuos ta valstybė narė tiesiog perdavė atitinkamai institucijai; 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimas Švedija / Komisija (C‑64/05 P, EU:C:2007:802, 61 punktas).
52      Žr. 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Švedija / Komisija (C‑64/05 P, EU:C:2007:802, 65 punktas).
53      Žr. 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Švedija / Komisija (C‑64/05 P, EU:C:2007:802, 76 punktas).
54      Norėčiau pridurti, jog tai, kad Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalies pirmos pastraipos taikymo sritis neapima dokumentų, susijusių su nacionalinės vadovaujančiosios institucijos sprendimų priėmimo procesu, nedraudžia valstybei narei, kai išimtis yra taikytina, tam tikrų nacionalinės teisės normų, saugančių viešą interesą bei prieštaraujančių dokumento atskleidimui ir valstybės narės nurodomų šiuo tikslu, laikymąsi pripažinti apsaugos vertu interesu, remiantis šia nuostata; žr. 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Švedija / Komisija (C-64/05 P, EU:C:2007:802, 84 punktas).
55      Žr. 2013 m. spalio 17 d. Sprendimą Taryba / Access Info Europe (C‑280/11 P, EU:C:2013:671, 30 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija), 2023 m. birželio 8 d. Sprendimą Taryba / Pech (C‑408/21 P, EU:C:2023:461, 33 punktas) ir 2025 m. sausio 16 d. Sprendimą Komisija / Pollinis France (C‑726/22 P, EU:C:2025:17, 62 punktas).
56      Žr. skundžiamo sprendimo 129 punktą.
57      Žr. skundžiamo sprendimo 130 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
58      Žr. skundžiamo sprendimo 131 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
59      Žr. skundžiamo sprendimo 132 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
60      Žr. 2020 m. sausio 22 d. Sprendimą MSD Animal Health Innovation ir Intervet international / EMA (C‑178/18 P, EU:C:2020:24, 54 ir 93 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija) ir 2025 m. sausio 16 d. Sprendimą Komisija / Pollinis France (C‑726/22 P, EU:C:2025:17, 63 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
61      Žr. 2020 m. sausio 22 d. Sprendimą MSD Animal Health Innovation ir Intervet International / EMA (C‑178/18 P, EU:C:2020:24, 94 punktas).
62      Pagal analogiją žr. 2020 m. sausio 22 d. Sprendimą MSD Animal Health Innovation ir
Intervet international / EMA (C‑178/18 P, EU:C:2020:24, 95 punktas).
63      Žr. skundžiamo sprendimo 133 punktą.
64      Žr. skundžiamo sprendimo 134 ir 135 punktus.
65      Žr. skundžiamo sprendimo 137 punktą.
66      Žr. apeliacinio skundo 124 punktą. Norėčiau pažymėti, kad Vengrija klaidingai aiškina skundžiamą sprendimą, nes Bendrasis Teismas jame nurodo ne pirminio prašymo pateikimo, o ginčijamo sprendimo priėmimo datą.
67      EFOP 2.2.25.
68      Žr. 2026 m. sausio 15 d. Sprendimą XH / Komisija (Priekabiavimas per laikinojo nedarbingumo atostogas) (C‑75/24 P, EU:C:2026:6, 177 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
69      Žr. Vengrijos dubliko 44 punktą.