Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE IŠVADA,
pateikta 2018 m. gruodžio 6 d.(1)
Byla C‑596/17
Japan Tobacco International SA,
Japan Tobacco International France SAS
prieš
Premier ministre,
Ministre de l’Action et des Comptes publics,
Ministre des Solidarités et de la Santé
(Conseil d’État (Valstybės Taryba, Prancūzija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva 2011/64/ES – Apdorotam tabakui taikomas akcizas – 15 straipsnio 1 dalis – Laisvas minimalių mažmeninių pardavimo kainų nustatymas – Nacionalinė nuostata, pagal kurią gamintojai ir importuotojai įpareigojami nustatyti vienodą mažmeninę kainą, nurodytą už kiekvieno tabako gaminio 1 000 vienetų arba 1 000 gramų, nesuteikiant galimybės keisti šią kainą, atsižvelgiant į vienetinių pakelių talpą“
I.      Įžanga
1.        Conseil d’État (Prancūzija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą dėl Direktyvos 2011/64/ES dėl akcizų, taikomų apdorotam tabakui, struktūros ir tarifų(2) 15 straipsnio, siejamo su šios direktyvos 2–5 straipsniais, išaiškinimo.
2.        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ieškinį dėl dviejų raštų, kuriuos Prancūzijos valdžios institucijos išsiuntė registruotiems tabako gaminių gamintojams ir tiekėjams ir kurie susiję su tabako gaminių, apdorotų metropolinėje Prancūzijoje, mažmeninių kainų aprobavimu, kai kurių nuostatų panaikinimo. Šiuose raštuose, kur pakartojamos Bendrojo mokesčių kodekso (toliau – BMK) 572 straipsnio nuostatos, nurodyta, kad kiekvieno tabako gaminio vienodą mažmeninę pardavimo kainą laisvai nustato šie ūkio subjektai ir ji turi būti nurodyta už 1 000 vienetų arba 1 000 gramų. Ši sistema reiškia, kad gaminio vieneto kaina išlieka vienoda, neatsižvelgiant į pakuočių, kuriomis jis pateikiamas vartotojams, talpą. Taigi gamintojai ir importuotojai negali keisti kiekvieno savo gaminio mažmeninės kainos, atsižvelgiant į tai, kaip jie supakuojami.
3.        Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar tokios nacionalinės nuostatos, kaip BMK 572 straipsnis, atsižvelgiant į tokį jų daromą poveikį, yra suderinamos su Direktyvos 2011/64 15 straipsnio 1 dalimi. Pagal šią nuostatą gamintojai arba importuotojai gali laisvai nustatyti maksimalią mažmeninę kiekvieno savo gaminio pardavimo kainą, kuri yra apdorotam tabakui taikomo proporcinio akcizo bazė.
4.        Atlikęs analizę, prieisiu prie išvados, kad šios direktyvos 15 straipsnio 1 dalis nedraudžia tokių nacionalinių nuostatų.
II.    Teisinis pagrindas
A.      Sąjungos teisė
5.        Pagal Direktyvos 2011/64 1 straipsnį joje „nustatomi bendrieji akcizo, kurį valstybės narės taiko apdorotam tabakui, struktūros ir tarifų derinimo principai“.
6.        Šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„1.      Šioje direktyvoje apdorotas tabakas – tai:
a)      cigaretės;
b)      cigarai ir cigarilės;
c)      rūkomasis tabakas:
i)      susmulkintas tabakas, skirtas cigaretėms sukti;
ii)      kitas rūkomasis tabakas.“
7.        Minėtos direktyvos 3, 4 ir 5 straipsniuose atitinkamai apibrėžiamos cigaretės, cigarai arba cigarilės ir rūkomasis tabakas.
8.        Tos pačios direktyvos 15 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
„1.      Gamintojai arba prireikus jų atstovai ar įgaliotieji tarpininkai Sąjungoje ir tabako importuotojai iš trečiųjų šalių gali laisvai nustatyti maksimalią mažmeninę kiekvieno savo produkto pardavimo kainą kiekvienai valstybei narei, kurioje atitinkami produktai turi būti išleisti vartojimui.
Tačiau pirma pastraipa neriboja teisės įgyvendinti nacionalinės teisės normas dėl kainų lygių kontrolės arba nustatytų kainų laikymosi, jeigu minėtosios normos neprieštarauja Sąjungos teisės aktams.“
B.      Prancūzijos teisė
9.        BMK 572 straipsnyje (jo redakcija, išplaukianti iš 2016 m. sausio 26 d. Įstatymo dėl sveikatos apsaugos sistemos modernizavimo) nustatyta:
„Kiekvieno 1 000 vienetų arba 1 000 gramų išreikšto gaminio mažmeninė kaina yra vienoda visoje nacionalinėje teritorijoje ir ją laisvai nustato registruoti gamintojai ar tiekėjai. Ši kaina aprobavus taikoma už sveikatą ir biudžetą atsakingų ministrų bendru nutarimu Conseil d’État dekrete nustatytomis sąlygomis. Tačiau kaina negali būti aprobuota, jeigu ji mažesnė nei įsigijimo kainos ir visų mokesčių suma.
<...>“
III. Pagrindinė byla, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
10.      2016 m. rugsėjo 30 d. ir 2017 m. sausio 20 d. bendrovės Japan Tobacco International SA ir Japan Tobacco International France SAS (toliau kartu – bendrovės Japan Tobacco) pateikė Conseil d’État ieškinius dėl 2016 m. balandžio 6 d. ir 2016 m. lapkričio 22 d. dviejų raštų, išsiųstų aprobuotiems tabako gaminių gamintojams ir tiekėjams, kai kurių nuostatų panaikinimo dėl įgaliojimų viršijimo. Šiuose raštuose nurodytos tabako gaminių, apdorotų metropolinėje Prancūzijoje, mažmeninių kainų aprobavimo sąlygos, numatytos BMK 572 straipsnyje.
11.      Šioje nuostatoje įtvirtintas reikalavimas gamintojams ir tiekėjams nustatyti vienodą kiekvieno savo gaminio mažmeninę kainą už 1 000 vienetų arba 1 000 gramų, neatsižvelgiant pakuočių talpą. 2016 m. lapkričio 22 d. rašte nurodyta, kad šiomis aplinkybėmis kiekvienas gaminys apibrėžiamas remiantis prekės ženklo ir prekinio pavadinimo sąsaja. Ši taisyklė, toliau vadinama „kainos už 1 000 taisykle“, reiškia, kad kiekvieno gaminio kaina išlieka vienoda, neatsižvelgiant į tai, kaip jis supakuotas (vadinamas „referencinis pakelis“). Kainos už 1 000 taisykle siekiama išvengti tabako vartojimo skatinimo, kurį galėtų lemti kai kurių gaminių kainų sumažėjimas, kai jie supakuojami didesniais kiekiais.
12.      Grįsdamos savo ieškinį bendrovės Japan Tobacco, be kita ko, tvirtina, kad BMK 572 straipsnis, kuriuo grindžiami skundžiami raštai, pažeidžia apdoroto tabako maksimalios mažmeninės pardavimo kainos laisvo nustatymo principą, įtvirtintą Direktyvos 2011/64 15 straipsnio 1 dalyje, nes nustatant šias kainas jis neleidžia atsižvelgti į galimas skirtingas pakavimo kainas, susijusias su supakuotu kiekiu.
13.      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių pirmiausia dėl šios direktyvos taikymo srities. Jis pažymi, kad minėta direktyva, atsižvelgiant į jos mokestinį tikslą, gali būti aiškinama kaip reglamentuojanti tik tabako gaminių, t. y. cigarečių, cigarų ir cigarilių bei rūkomojo tabako, kaip jie apibrėžiami šios direktyvos 2–5 straipsniuose, kainas, nes jiems taikomi akcizai(3). Todėl Direktyvos 2011/64 15 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas principas netaikomas šių gaminių vienetiniam pakeliui. Taigi, atsižvelgiant į tai, kad kainos už 1 000 taisykle draudžiama keisti gaminių kainas atsižvelgiant į vienetinių pakelių talpą, ji negali pažeisti šio principo.
14.      Vis dėlto Conseil d’État primena, kad dviem sprendimais dėl įsipareigojimų neįvykdymo, priimtais 2002 m.(4) ir 2010 m.(5), Teisingumo Teismas pripažino, kad šiai nuostatai prieštarauja dvi ankstesnės BMK 572 straipsnio redakcijos, kuriose buvo nustatyta ne tik kainos už 1 000 taisyklė, bet taip pat tabako gaminių minimalių privalomų mažmeninių kainų taisyklės. Teisingumo Teismas nusprendė, kad šios taisyklės galėjo trukdyti laisvai konkurencijai, neleisdamos kai kuriems gamintojams ir importuotojams pasinaudoti tuo, kad jų įsigijimo kaina buvo mažesnė nei jų konkurentų. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori sužinoti, ar šie sprendimai reiškia, kad, Teisingumo Teismo nuomone, laisvos konkurencijos principas yra viršesnis nei Direktyvos 2011/64 mokestinis tikslas. Jis Teisingumo Teismo taip pat klausia, ar, nepaisant šios direktyvos 2–5 straipsniuose pateiktų apibrėžčių, tabako gaminių kainų nustatymas, atsižvelgiant į jų pakuotes, patenka į minėtos direktyvos 15 straipsnio 1 dalyje garantuotos gamintojų ir importuotojų laisvės taikymo sritį.
15.      Antra, jeigu į šį klausimą Teisingumo Teismas atsakytų teigiamai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kelia klausimą dėl BMK 572 straipsnio atitikties Direktyvos 2011/64 15 straipsnio 1 daliai, tiek, kiek juo šiems ūkio subjektams draudžiama keisti savo gaminių mažmenines pardavimo kainas pagal jų pakuočių talpą. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal kainos už 1 000 taisyklę jiems draudžiama ne aprobuoti pateiktas kainas bendrai nustatyti pagal skirtingą įsigijimo kainą, neatsižvelgiant į skirtumus lemiančius aspektus, o tik keisti šias kainas, atsižvelgiant į pakuotės dydį.
16.      Šiomis aplinkybėmis Conseil d’État nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar <...> Direktyvą [2011/64] reikia aiškinti taip, kad ja taip pat reglamentuojamas pakuojamų tabako gaminių, kaip jie apibrėžiami 2, 3 ir 4 straipsniuose, kainos nustatymas?
2.      Jeigu į pirmesnį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar <...> [Direktyvos 2011/64] 15 straipsnį, kuriame įtvirtintas laisvo tabako gaminių kainos nustatymo principas, reikėtų aiškinti taip, kad juo draudžiama taisyklė, pagal kurią šių gaminių kainos nustatomos už 1 000 vienetų arba 1 000 gramų ir dėl kuriostabako gaminių gamintojams draudžiama keisti savo tabako gaminių kainą atsižvelgiant į galimus šių gaminių pakavimo kainų skirtumus?“
17.      Bendrovės Japan Tobacco, Prancūzijos, Italijos ir Portugalijos vyriausybės, taip pat Europos Komisija Teisingumo Teismui pateikė rašytines pastabas.
18.      Bendrovėms Japan Tobacco, Prancūzijos vyriausybei ir Komisijai buvo atstovaujama per 2018 m. rugsėjo 5 d. teismo posėdį.
IV.    Analizė
A.      Pirminės pastabos
1.      Dėl prejudicinių klausimų apimties
19.      Šiais dviem klausimais, kuriuos nagrinėsiu kartu, Conseil d’État iš esmės siekia išsiaiškinti, ar tokia nacionalinės teisės nuostata, kaip BMK 572 straipsnis, pagal kurį gamintojai ir importuotojai įpareigojami kiekvieno savo gaminio vienodą mažmeninę kainą nurodyti už 1 000 vienetų arba 1 000 gramų ir kuriuo jiems neleidžiama šios kainos keisti, atsižvelgiant į įvairių pakuočių, kuriose šie gaminiai pateikiami vartotojams, talpą, yra suderinama su Direktyvos 2011/64 15 straipsnio 1 dalimi.
20.      Savo pirmuoju klausimu šis teismas Teisingumo Teismo siekia sužinoti, ar šia direktyva reglamentuojamas pakuojamų tabako gaminių kainų nustatymas. Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad šis klausimas konkrečiai susijęs su minėtos direktyvos 15 straipsnio 1 dalyje įtvirtinto principo, pagal kurį gamintojai ir importuotojai gali laisvai nustatyti kiekvieno savo gaminio maksimalią mažmeninę kainą, taikymo sritimi.
21.      Pirma, kaip tvirtina visos suinteresuotosios šalys, išskyrus bendroves Japan Tobacco, minėtoje nuostatoje įtvirtinta gamintojų ir importuotojų laisve gali būti siekiama nustatyti mažmenines kainas „kiekvieno savo produkto“, suprantamo kaip bet koks atitinkamo prekinio ženklo ir rūšies apdorotas tabakas, atitinkantis vieną iš minėtos direktyvos 2–5 straipsniuose nustatytų apibrėžčių, neatsižvelgiant į jų pakuotės talpą (pavyzdžiui, kiekviena prekinio X ženklo ir Y rūšies cigaretė)(6).
22.      Antra, kaip teigia bendrovės Japan Tobacco, žodžiai „kiekvieno savo produkto“ gali būti aiškinami kaip reiškiantys kiekvieną tokio gaminio vienetinį pakelį (pavyzdžiui, kiekvienas X prekinio ženklo ir Y rūšies 20, 25 ar 30 cigarečių pakelis). Taigi pagal Direktyvos 2011/64 15 straipsnio 1 dalį užtikrinama gamintojų ir importuotojų laisvė nustatyti kiekvieno referencinio pakelio, kuriuo jie prekiauja, mažmeninę kainą.
23.      Antrasis klausimas Teisingumo Teismui teikiamas tik tuo atveju, jeigu atsakydamas į pirmąjį klausimą jis vadovautųsi pirmesniame punkte pateiktu Direktyvos 2011/64 15 straipsnio 1 dalies aiškinimu. Conseil d’État klausia Teisingumo Teismo, ar tokia nacionalinės teisės nuostata, kaip kainos už 1 000 taisykle, ši nuostata pažeidžiama, nes ji neleidžia gamintojams ir importuotojams laisvai nustatyti skirtingų skirtingos talpos vienetinių pakelių kainų.
24.      Tuo atveju, jeigu Teisingumo Teismas, priešingai, nuspręstų, kad „produktai“, kaip jie suprantami pagal Direktyvos 2011/64 15 straipsnio 1 dalį, reiškia pačius apdirbto tabako gaminius, neatsižvelgiant į jų pakuotės talpą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad BMK 572 straipsnis nepažeistų šios nuostatos. Taip yra, nes pačiame BMK 572 straipsnio tekste nurodoma, kad taip apibrėžiamų gaminių kainos yra nustatomos laisvai.
25.      Šiai nuomonei pritariu ir savo bendroje prejudicinių klausimų analizėje nurodysiu priežastis, dėl kurių tokia nacionalinės teisės nuostata, kaip BMK 572 straipsnyje nustatyta kainos už 1 000 taisykle, net netiesiogiai neapribojama pagal Direktyvos 2011/64 15 straipsnio 1 dalį garantuojama laisvė. Visų pirma svarbu paaiškinti, kuo tokia nuostata skiriasi nuo ankstesnių BMK 572 straipsnio redakcijų, dėl kurių Teisingumo Teismas buvo priėmęs nepalankius sprendimus, motyvuodamas tuo, kad jomis ši laisvė buvo ribojama(7).
2.      Dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos, nurodytos prejudiciniuose klausimuose
26.      Taip pat manau, kad pirmiausia reikia pažymėti, jog nors BMK 572 straipsnyje apdirbto tabako gamintojų ir importuotojų prekybos politika ribojama keliais aspektais, šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas tik dėl vieno iš jų. Conseil d’État klausia Teisingumo Teismo, ar Direktyvos 2011/64 15 straipsnio 1 dalis draudžia šią nacionalinę nuostatą dėl to, kad ja šie ūkio subjektai įpareigojami kiekvieno savo gaminio mažmeninę kainą nurodyti už 1 000 vienetų arba 1 000 gramų.
27.      Vis dėlto prejudiciniai klausimai nesusiję su BMK 572 straipsnio atitiktimi laisvo kainų nustatymo principui, nes pagal šią nuostatą, be kita ko, pirma, reikalaujama, kad kiekvieno gaminio mažmeninė kaina būtų vienoda visoje metropolinėje Prancūzijoje, antra, nustatoma minimali kaina(8) ir, trečia, gamintojams ir importuotojams neleidžiama didinti arba mažinti administracinės valdžios institucijos aprobuotos mažmeninės kainos; ši kaina išlieka tokia pati, nesvarbu, kokios talpos yra vienetinis pakelis, kuriame gaminys išleidžiamas vartoti.
28.      Vis dėlto savo pastabose bendrovės Japan Tobacco taip pakritikuoja šią nuostatą dėl šio trejopo poveikio. Visų pirma jos pažymi, kad BMK 572 straipsnis neatitinka laisvo kainų nustatymo principo, motyvuodamos tuo, kad remiantis šia nuostata nustatyta mažmeninė kaina, ją aprobavus, yra ne tik maksimali, bet taip pat minimali kaina, todėl ji yra fiksuotaperpardavimo kaina.
29.      Siekiant išvengti painiavos šiuo klausimu, iškart pažymiu, kad šis BMK 572 straipsnio aspektas, susijęs su kainų politika, yra nereikšmingas Direktyvos 2011/64 15 straipsnio 1 dalies požiūriu. Kaip matyti iš toliau nurodytos jurisprudencijos(9), ši nuostata tik reiškia, kad kiekvieno gamintojų ir importuotojų gaminio maksimalią mažmeninę pardavimo kainą, kuri yra ad valorem akcizo bazė, pastarieji laisvai nustato. Ji nedraudžia nacionalinės priemonės, pagal kurią gamintojai ir importuotojai įpareigojami taikyti fiksuotą kainą, kurią patys laisvai nustatė.
30.      Šiuo klausimu Teisingumo Teismas konstatavo, kad Direktyva 2011/64 nesukelia kliūčių kainų politikos požiūriu, jeigu ši politika neprieštarauja šios direktyvos tikslams, be kita ko, tikslui neiškreipti konkurencijos tai pačiai grupei priklausančiose atskirose apdoroto tabako kategorijose(10).
31.      Atsižvelgdamas į tai Sprendime Etablissements Fr. Colruyt (11) jis nusprendė, kad pagal minėtos direktyvos 15 straipsnio 1 dalį nedraudžiama nacionalinė nuostata, pagal kurią mažmenininkams draudžiama prekiauti tabako gaminiais už tokią vieneto kainą, kuri mažesnė už gamintojo arba importuotojo ant šių gaminių pritvirtintoje akcizo banderolėje nurodytą mažmeninę kainą, su sąlyga, kad šią kainą pastarasis laisvai nustatė. Teisingumo Teismas mano, kad tokia nuostata „nėra susijusi su Direktyvos 2011/64 15 straipsnio 1 dalyje numatyta situacija“(12).
32.      Lygiai taip pat ši nuostata nedraudžia nacionalinės nuostatos, kurioje nustatyta, kad aprobuota mažmeninė pardavimo kaina yra vienoda – t. y. fiksuota, taigi kartu ir maksimali, ir minimali – su sąlyga, kad ji buvo laisvai nustatyta gamintojų arba importuotojų.
B.      Dėl Direktyvos 2011/64 15 straipsnio 1 dalies aiškinimo
33.      Kaip jau nurodyta, Conseil d’État prašo Teisingumo Teismo nustatyti, ar žodžiai „kiekvieno savo produkto“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2011/64 15 straipsnio 1 dalį, reiškia kiekvieną atitinkamo prekinio ženklo ir rūšies apdorotą tabaką, gamintojų ir importuotojų išleistą vartoti, ar kiekvieną šio apdoroto tabako vienetinį pakelį. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šį klausimą jam pateikia, kad galėtų priimti sprendimą dėl šios nuostatos atitikties kainos už 1 000 taisyklei, nes pagal ją neleidžiama keisti kiekvieno minėto apdirbto tabako gaminio mažmeninės kainos, atsižvelgiant į įvairių pakuočių talpą.
34.      Kadangi Direktyvos 2011/64 15 straipsnio 1 dalyje nėra aiškiai nurodyta nagrinėjamos frazės taikymo sritis, ją reikia nustatyti šią nuostatą aiškinant atsižvelgiant į bendrą šios direktyvos struktūrą ir į šia nuostata bei direktyva, kurios dalis ji yra, siekiamą tikslą(13).
1.      Aiškinimas, atsižvelgiant į bendrą struktūrą
35.      Direktyva 2011/64 siekiant suderinti akcizų struktūrą, kiekvieno gamintojų ir importuotojų gaminio maksimali mažmeninė pardavimo kaina, apie kurią kalbama šios direktyvos 15 straipsnio 1 dalyje, yra apdoroto tabako akcizo proporcingos dalies apskaičiavimo bazė(14).
36.      Šiomis aplinkybėmis manau, kad šioje nuostatoje paminėti „produktai“, kurių maksimalią mažmeninę kainą turi laisvai nustatyti šie ūkio subjektai, reiškia apdorotą tabaką, kuriam taikomas akcizas.
37.      Šiuo klausimu Direktyvos 2011/64 2 straipsnio 1 dalyje pažymėta, kad „apdorotas tabakas“, kuriam taikomas suderintas akcizas, apima, pirma, cigaretes, antra, cigarus ir cigariles ir, trečia, rūkomąjį tabaką. Šios direktyvos 3–5 straipsniuose apibrėžiamos šios trys apdoroto tabako kategorijos pagal jų savybes ir naudojimo būdą(15). Šiose apibrėžtyse nurodoma tik „pirminė“ pakuotė, kuri leidžia vartoti tabaką(16), tačiau apdorotas tabakas nesuskirstytas pagal „išorinę“ pakuotę(17).
38.      Vis dėlto, kaip pažymėjo Prancūzijos vyriausybė ir Komisija, tabako gaminių išorinės pakuotės derinamos pagal Direktyvą 2014/40/ES. Šios direktyvos 2 straipsnio 4 punkte apibrėžiami „tabako gaminiai“. Šio straipsnio 10 ir 11 dalyse „cigaretės“ ir „cigarai“ apibrėžiami pateikiant nuorodą į Direktyvos 2011/64 3 straipsnyje ir 4 straipsnio 1 dalyje nurodytas apibrėžtis. Šios sąvokos yra atskirtos nuo sąvokos „vienetinis pakelis“, kuris Direktyvos 2014/40 2 straipsnio 30 punkte apibrėžiamas kaip „mažiausia atskira rinkai pateikiamo tabako ar susijusio gaminio pakuotė“. Šiuo klausimu šios direktyvos 14 straipsnio 1 dalyje reglamentuojama kai kurių tabako gaminių minimali vienetinių pakelių talpa.
39.      Direktyvos 2011/64 nuostatose, susijusiose su suderinto akcizo apskaičiavimu, neužsimenama daugiau apie vienetinį pakelį, kuriame parduodamas apdorotas tabakas, nei nurodyta šios direktyvos 2–5 straipsniuose.
40.      Kiek tai susiję su cigaretėmis, pagal šios direktyvos 7 straipsnio 1 dalį joms taikomas ad valorem akcizas, skaičiuojamas pagal maksimalią mažmeninę pardavimo kainą, įskaitant muitą, ir specifinis akcizas, skaičiuojamas gaminio vienetui. Priešingai, nei teigia bendrovės Japan Tobacco, sąvoka „maksimali mažmeninė pardavimo kaina“ šiomis aplinkybėmis tikrai nereiškia gaminių vienetinių pakelių, skirtingai nei sąvokos „gaminio vienetas“ atveju. Iš tikrųjų „maksimali mažmeninė pardavimo kaina“ atskirta nuo „gaminio vieneto“, nes pirmoji yra proporcinio akcizo bazė, nustatyta šiai kainai pritaikant vienodą tarifą visų cigarečių atžvilgiu, o antrasis naudojamas specifiniam akcizui, kurio pats dydis yra vienodas visoms cigaretėms, apskaičiuoti(18).
41.      Kaip pažymi Prancūzijos vyriausybė, Direktyvoje 2011/64 nėra nuostatų, kur cigarečių pakelis būtų įvardytas kaip matavimo vienetas apskaičiuojant kurią nors iš akcizo sudėtinių dalių. Be to, atsižvelgiant į tai, kad jie turi būti vienodi visoms cigaretėms, ad valorem akcizo tarifas ir specifinio akcizo dydis negali kisti pagal vienetinių pakelių talpą.
42.      Taigi manau, kad bendrovės Japan Tobacco taip pat klysta, kai tvirtina, kad Direktyvos 2011/64 8 straipsnio 2 dalyje ir 10 straipsnyje esanti sąvoka „vidutinė svertinė mažmeninė pardavimo kaina“ turėtų prasmės tik tuo atveju, jeigu cigaretės vieneto kaina galėtų kisti pagal pakuotės dydį. Iš tikrųjų ši sąvoka yra orientyras vertinant specifinio akcizo dydį atsižvelgiant į bendrą mokesčių sumą ir cigaretėms taikomą mišrų minimalų akcizą. Šiomis aplinkybėmis „vidutinė svertinė mažmeninė pardavimo kaina“ apskaičiuojama pagal visų išleistų vartoti cigarečių bendrą vertę (bendrai visiems prekių ženklams), grindžiamą mažmenine pardavimo kaina, įskaitant visus mokesčius, padalytą iš viso per ankstesnius kalendorinius metus išleistų vartoti cigarečių kiekio. Taigi minėtos sąvokos prasmė niekaip nepriklauso nuo to, ar tos pačios cigaretės kaina kinta atsižvelgiant į tai, kokiuose vienetiniuose pakeliuose cigaretės pateiktos.
43.      Pagal Direktyvos 2011/64 14 straipsnio 1 dalį apdorotam tabakui (išskyrus cigaretes) taikomas akcizas, kuris gali būti ad valorem (apskaičiuotas pagal laisvai nustatytas maksimalias mažmenines kainas), specifinis (nurodytas už cigarų arba cigarilių kilogramą arba vienetų skaičių) arba kombinuotasis. Šiomis aplinkybėmis vienetinis pakelis taip pat nėra akcizo apskaičiavimo orientyras.
44.      Be to, šioje nuostatoje pažymėta, kad valstybės narės gali nustatyti minimalų ad valorem arba kombinuotojo akcizo dydį, o šio straipsnio 2 dalyje nustatyti minimalūs tarifai arba sumos, kuriuos turi siekti mišrus akcizas. Pagal minėto straipsnio 3 dalį šie tarifai arba sumos galioja visiems gaminiams, priskiriamiems prie atitinkamai apdoroto tabako grupės(19), neskirstant kiekvienoje grupėje gaminių pagal, be kita ko, pateikimą. Kaip tvirtina Prancūzijos vyriausybė, ši nuostata reiškia, kad minimalūs akcizo tarifai ir sumos negali kisti pagal tai, kokioje pakuotėje pateikiami atitinkamos grupės gaminiai.
45.      Iš visų šių argumentų matyti, kad apdorotas tabakas, kuriam taikomas suderintas akcizas, yra ne tabako gaminių vienetiniai pakeliai, bet būtent cigaretės, cigarai, cigarilės ir rūkomasis tabakas, kaip jie apibrėžiami Direktyvos 2011/64 2–5 straipsniuose, nesvarbu, kokia jų pakuotės talpa.
46.      Manau, kad toks suderinto akcizo dalyko apibrėžimas taip pat apibrėžia sąvoką „produktai“, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 15 straipsnio 1 dalį. Taigi, kadangi kiekvieno gamintojo ir importuotojo gaminio maksimali mažmeninė kaina, kurią jie laisvai nustato, yra ad valorem akcizo bazė, šie gaminiai yra apdorotas tabakas, kaip tai apibrėžta pirmesniame punkte.
47.      Mano siūlomas aiškinimas reiškia, kad šioje nuostatoje įtvirtinama tik šių ūkio subjektų laisvė nustatyti jų atitinkamo prekės ženklo ir rūšies cigarečių, cigarų ir cigarilių vieneto kainą arba jų rūkomojo tabako svorio vieneto kainą, nesuteikiant garantijos, kad jie gali keisti tas kainas pagal tai, kokios talpos pakuotėse šie gaminiai pateikiami.
48.      Minėtos direktyvos tikslas bendrai ir jos 15 straipsnio 1 dalies tikslas konkrečiai patvirtina šį aiškinimą.
2.      Teleologinis aiškinimas
49.      Kaip nurodyta Direktyvos 2011/64 1 straipsnyje jos tikslas – nustatyti bendruosius akcizo, kurį valstybės narės taiko apdorotam tabakui, struktūros ir tarifų derinimo principus. Šios direktyvos 9 konstatuojamoje dalyje skelbiama, kad šiuo derinimu siekiama, be kita ko, užtikrinti, „kad, taikant mokestį, nebus iškreipta konkurencija tai pačiai grupei priklausančiose atskirose apdoroto tabako kategorijose ir atitinkamai bus įgyvendintas valstybių narių nacionalinių rinkų atidarymas“. Remiantis minėtos direktyvos 10 konstatuojamąja dalimi, „[k]onkurencijai būtini poreikiai apima laisvai formuojamų kainų sistemą visose apdoroto tabako grupėse“.
50.      Atsižvelgiant į tai, pagal jurisprudenciją Direktyvos 2011/64 15 straipsnio 1 dalimi siekiama, pirma, užtikrinti, jog nustatant tabako gaminių proporcinio akcizo bazę, t. y. maksimalią šių gaminių mažmeninę pardavimo kainą, būtų taikomos tos pačios taisyklės visose valstybėse narėse. Antra, šia nuostata siekiama apsaugoti šių ūkio subjektų laisvę, leidžiančią jiems veiksmingai pasinaudoti konkurenciniu pranašumu dėl galimos mažesnės gaminio įsigijimo kainos, kad galėtų pasiūlyti palankesnes mažmenines pardavimo kainas(20).
51.      Be to, Teisingumo Teismas pažymėjo, kad Direktyvos 2011/64 15 straipsnio 1 dalis, kiek tai susiję su tabako apmokestinimo mechanizmu, reiškia, kad kartą gamintojo ar importuotojo nustatyta ir valdžios institucijos aprobuota kiekvieno gaminio kaina galioja kaip maksimali kaina ir turi būti išlaikoma visose platinimo ciklo pakopose iki pardavimo vartotojui. Ši taisyklė leidžia išvengti, kad viršijant nustatytas kainas būtų pažeistas mokestinių pajamų integralumas(21). Ja užtikrinama, kad mokesčio taikymo momentu gamintojai nenurodytų mažesnės kainos, siekdami palengvinti mokesčių naštą, tačiau vėliau parduotų prekes brangiau(22).
52.      Manau, kad norint pasiekti šių tikslų reikia tik tiek, kad šie ūkio subjektai galėtų laisvai nustatyti jų išleidžiamų vartoti atitinkamo prekinio ženklo arba rūšies cigarečių, cigarų arba cigarilių vieneto kainą arba rūkomojo tabako svorio vieneto kainą. Tam, kad būtų pasiekti šie tikslai, nereikia, kad Direktyvos 2011/64 15 straipsnio 1 dalis būtų aiškinama taip, kad pagal ją, be kita ko, reikalaujama, kad tie ūkio subjektai galėtų keisti kiekvieno savo gaminio mažmeninę kainą pagal vienetinius pakelius, kuriuose jie pateikiami.
53.      Kiek tai visų pirma susiję su laisvos konkurencijos tikslu, Teisingumo Teismas pažymėjo, kad Direktyvos 2011/64 15 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad gamintojai ir importuotojai laisvai nustato kiekvieno savo gaminio maksimalią mažmeninę pardavimo kainą, „siekiant užtikrinti, kad jie veiksmingai konkuruotų tarpusavyje“ (išskirta mano)(23). Šitaip laisvo maksimalios mažmeninės kainos nustatymo principas užtikrina, kad Direktyvoje 2011/64 numatyta apmokestinimo sistema kaip šalutinio efekto nesukels konkurencijos iškraipymo ir laisvo prekių judėjimo ribojimo(24).
54.      Manau, kad šiomis aplinkybėmis konkurencinis pranašumas, kurį reikia išsaugoti, susijęs su bet kokiu pranašumu atsižvelgiant į gamybos savikainą, kurią gamintojas ar importuotojas turi palyginti su kitų gamintojų ir importuotojų(25). Tai nėra konkurencinis pranašumas, kurį turėtų atitinkamo prekinio ženklo arba rūšies apdoroto tabako vienetinis pakelis kito to paties ūkio subjekto parduodamo to paties apdoroto tabako vienetinio pakelio atžvilgiu.
55.      Šio aiškinimo nepaneigia sprendimai, kuriuose Teisingumo Teismas pripažino, kad minimalių privalomų apdoroto tabako mažmeninių pardavimo kainų, kurios anksčiau egzistavo daugelyje valstybių narių, įskaitant Prancūziją, nustatymo taisyklės neatitinka laisvo kainų nustatymo principo(26).
56.      Šiuo klausimu 2002 m. vasario 27 d. Sprendime Komisija / Prancūzija(27) pripažinta, kad BMK 572 straipsnio redakcija, galiojusi iki redakcijos, nagrinėjamos pagrindinėje byloje, prieštarauja Direktyvos 95/59/EB(28) 9 straipsnio 1 daliai (kurios turinys pakartotas Direktyvos 2011/64 15 straipsnio 1 dalyje). Lyginant su šiuo atveju taikoma BMK 572 straipsnio redakcija, ankstesnėje redakcijoje buvo nustatytas papildomas apribojimas ta prasme, kad prie cigarečių kategorijos priskiriamo gaminio, parduodamo tuo pačiu prekės ženklu, 1 000 vienetų kaina, neatsižvelgiant į pakavimo pobūdį ir vienetinį pakelį, negalėjo būti mažesnė už kainą, taikomą daugiausiai parduodamam šio prekės ženklo gaminiui. Teisingumo Teismas nusprendė, kad nagrinėta nacionalinė nuostata iš tikrųjų nustatė minimalią mažmeninę cigarečių pardavimo kainą, nepaisant to, kad ši minimali kaina buvo nustatyta netiesiogiai. Teisingumo Teismas laikosi nuomonės, kad kai minimalią mažmeninę pardavimo kainą nustato valdžios institucijos, neišvengiamai ribojama gamintojų ir importuotojų laisvė nustatyti kiekvieno savo gaminio maksimalią mažmeninę pardavimo kainą, nes bet kuriuo atveju ji negalės būti mažesnė nei minimali privaloma kaina.
57.      2010 m. kovo 4 d. Sprendime Komisija / Prancūzija(29) taip pat buvo nuspręsta, kad ankstesnės redakcijos BMK 572 straipsnis, pagal kurį gamintojams ir importuotojams buvo nustatyta minimali mažmeninė cigarečių pardavimo kaina, lygi tam tikram dekrete nustatytam vidutinės rinkoje taikomos cigarečių kainos procentui, prieštarauja laisvo kainų nustatymo principui. Tokia tvarka galėjo panaikinti konkuruojančių gaminių kainų skirtumą ir lemti, kad šios kainos būtų derinamos su brangiausio gaminio kaina. Taip ši tvarka pažeidė gamintojų ir importuotojų laisvę nustatyti maksimalią mažmeninę savo gaminių kainą. Tą pačią dieną Teisingumo Teismas priėmė nepalankius sprendimus dėl panašių taisyklių, nustatytų Austrijoje ir Airijoje(30), o tais pačiais metais – dėl Italijoje nustatytos minimalios privalomos kainos sistemos(31).
58.      Savo keturiuose 2010 m. priimtuose sprendimuose Teisingumo Teismas pabrėžė, kad, priešingai, laisvo kainų nustatymo principą atitiktų minimalios kainos sistema, kuri būtų organizuota taip, kad bet kuriuo atveju būtų išvengta neigiamos įtakos konkurenciniam pranašumui, kuris tam tikriems tokių gaminių gamintojams ar importuotojams galėtų atsirasti dėl mažesnės įsigijimo kainos, ir kartu konkurencijos iškraipymo(32).
59.      Šiuo atveju bendrovės Japan Tobacco tvirtina, kad kainos už 1 000 taisyklė turi tą patį poveikį kaip ir minimalios kainos sistema, dėl kurios Teisingumo Teismas priėmė nepalankų 2002 m. vasario 27 d. Sprendimą Komisija / Prancūzija(33). Pagal šiuos kriterijus gamintojas arba importuotojas būtų priverstas kaip orientacinę kiekvieno atitinkamo prekės ženklo ir prekinio pavadinimo gaminio kainą nustatyti vieno iš šio gaminio vienetinių pakelių kainą ir ją taikyti visiems minėto gaminio vienetiniams pakeliams. Būtų panaikintas konkurencinis pranašumas, kurį galėtų turėti šis ūkio subjektas dėl mažesnių vienetinio pakelio, kuriame tilptų daugiau apdoroto tabako, įsigijimo kainų. Iš tikrųjų jam būtų neleidžiama vartotojus paskatinti rinktis gaminius, kurių vieneto kaina yra mažesnė dėl to, kad jie supakuoti didesniais kiekiais.
60.      Šie argumentai manęs neįtikina.
61.      Šiuo klausimu reikia priminti, kad galimybė gamintojui arba importuotojui pasinaudoti mažesne gamybos savikaina, susijusia su savo gaminių pakavimu didesniais kiekiais, siekiant padidinti didesnių pakelių, kuriuose parduodami atitinkamo prekės ženklo ir rūšies tabako gaminiai, paklausą, nėra vienas iš Direktyvos 2011/64 15 straipsnio 1 dalies tikslų. Svarbu tik tai, kad šis ūkio subjektas galėtų pasinaudoti galimu konkurenciniu pranašumu, susijusiu su mažesne už konkurentų savo gaminių gamybos savikaina(34).
62.      Šios nuostatos, pagal kurią gamintojams ir importuotojams negarantuojama laisvė keisti kiekvieno savo apdoroto tabako pakelio kainą, atsižvelgiant į pakuotės talpą, ir dėl to leidžiama nustatyti tokią nacionalinę nuostatą, kaip pagrindinėje byloje nagrinėjama kainos už 1 000 taisyklė, aiškinimu nesiekiama panaikinti tokio konkurencinio pranašumo.
63.      Kaip pažymėjo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, vienintelis šios taisyklės nustatytas apribojimas yra tas, kad nėra galimybės nurodyti skirtingų to paties prekės ženklo ir prekinio pavadinimo gaminių mažmeninių kainų, atsižvelgiant į vienetinius pakelius, kuriuose jie pateikiami. Be to, atitinkamas gamintojas arba importuotojas išsaugo laisvę nustatyti kainą už 1 000 šio gaminio vienetų arba 1 000 gramų, jo nevaržo daugiausiai parduodamo pakelio kaina. Kaina už 1 000 neapriboja gamintojų ir importuotojų galimybės nustatant savo gaminių mažmenines kainas bendrai atsižvelgti į gamybos savikainą, kuri gali būti mažesnė nei jų konkurentų gaminių gamybos savikaina.
64.      Iš tikrųjų paprastai į tam tikro prekės ženklo arba rūšies cigaretės, cigaro arba cigarilės vieneto kainą ir rūkomojo tabako svorio vieneto kainą, kurias laisvai nustato šie ūkio subjektai, įtraukiama dalis bendros šio prekės ženklo ir šios rūšies gaminių gamybos savikainos sąnaudų. Pakavimo sąnaudos į juos įtraukiamos kaip sudėtinė gamybos sąnaudų, kurios yra įtrauktos į įsigijimo kainą, dalis. Kaip pažymėjo Komisija, gamintojų ir importuotojų laisvė nustatyti kiekvieno jų apdoroto tabako gaminio vieneto kainą reiškia laisvę į ją įtraukti su įvairiomis pakuotėmis, kuriose prekiaujama šiais gaminiais, susijusias sąnaudas, ir jie gali pasirinkti apimtį ir būdą, kaip tai padarys.
65.      Pavyzdžiui, šie ūkio subjektai gali nuspręsti nustatyti atitinkamo prekės ženklo ir rūšies cigaretės kainą, į ją įtraukdami vidutines kiekvieno pakelio, kuriame cigaretė yra parduodama, pakavimo sąnaudas. Jie taip pat gali, be kita ko, nustatyti kainą, į kurią įtraukiamos pakavimo sąnaudos, susijusios su pakeliais, kurių šios sąnaudos yra didžiausios arba mažiausios.
66.      Taigi kainos už 1 000 taisyklė gamintojams ir importuotojams, kai jie nustato kiekvieno apdoroto tabako kainą, netrukdo pasinaudoti galimu konkurenciniu pranašumu, kurį lemia gamybos sąnaudos, įskaitant pakavimo sąnaudas, kurios yra mažesnės nei konkurentų pakavimo sąnaudos. Vis dėlto šis konkurencinis pranašumas turės būti paskirstytas visiems to paties prekės ženklo ir tos pačios rūšies gaminio vienetiniams pakeliams.
67.      Iš šių argumentų matyti, kad tokios nacionalinės nuostatos, kaip kainos už 1 000 taisyklė, poveikis negali būti prilygintas minimalios privalomos kainos sistemos poveikiui. Tokio pobūdžio nuostata neriboja gamintojų ir importuotojų laisvės nustatyti maksimalią mažmeninę savo gaminių kainą, taigi neriboja ir šių ūkio subjektų tarpusavio konkurencijos.
3.      Baigiamosios pastabos
68.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad Direktyvos 2011/64 15 straipsnio 1 dalyje numatyta laisve siekiama, kad gamintojai ir importuotojai nustatytų kiekvieno savo apdoroto tabako gaminio, kaip akcizo dalyko, maksimalią mažmeninę pardavimo kainą. Šie gaminiai – tai tam tikro prekės ženklo ir rūšies cigaretės, cigarai arba cigarilės ir rūkomasis tabakas, neatsižvelgiant į jų pakuočių talpą.
69.      Darytina išvada, kad ši nuostata nedraudžia tokios nacionalinės nuostatos, kaip BMK 572 straipsnis, kuriame numatyta, kad vienoda kiekvieno atitinkamo prekės ženklo ir rūšies gaminio kaina, kurią šie ūkio subjektai laisvai nustato, turi būti nurodyta už 1 000 vienetų arba 1 000 gramų, taigi negali kisti pagal vienetinių pakelių, kuriuose jis išleidžiamas vartoti, talpą.
70.      Siekiant išsamumo, reikia pažymėti, kad ši išvada neturi įtakos klausimui, ar, kaip teigia Italijos vyriausybė ir Komisija, pagal Direktyvos 2011/64 15 straipsnio 1 dalį ne tik nedraudžiama, bet net reikalaujama, kad maksimali mažmeninė kiekvieno gaminio vieneto (arba svorio) kaina, kuri yra ad valorem akcizo bazė, būtų vienoda, neatsižvelgiant į tai, kokia yra pakuotės, kurioje jis pateikiamas, talpa(35).
71.      Siekiant prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikti atsakymą, kuris jam leistų priimti sprendimą pagrindinėje byloje, pakanka paaiškinti, kad šia nuostata gamintojams ir importuotojams nesuteikiama laisvės keisti savo gaminių kainas pagal jų pakuočių talpą, todėl ja nedraudžiama nacionalinė nuostata, pagal kurią neleidžiama atlikti tokių keitimų. Nereikia nagrinėti, ar Direktyvoje 2011/64 derinant akcizų struktūrą valstybės narės išsaugoja teisę šiems ūkio subjektams leisti keisti kiekvieno savo gaminio maksimalią mažmeninę kainą, kuri yra proporcinio akcizo bazė, atsižvelgiant į vienetinį pakelį, kuriame šis išleidžiamas vartoti.
V.      Išvada
72.      Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Conseil d’État (Prancūzija) pateiktus prejudicinius klausimus:
2011 m. birželio 21 d. Tarybos direktyvos 2011/64/ES dėl akcizų, taikomų apdorotam tabakui, struktūros ir tarifų 15 straipsnio 1 dalis nedraudžia tokios nacionalinės nuostatos, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, kurioje numatyta, kad gamintojai ir importuotojai laisvai nustato kiekvieno savo apdoroto tabako atitinkamo prekės ženklo ir rūšies gaminio vienodą kainą, nurodytą už 1 000 vienetų arba 1 000 gramų, tačiau ši kaina negali būti keičiama pagal vienetinių pakelių, kuriuose jie išleidžiami vartoti, pakuotės talpą.
1      Originalo kalba – prancūzų.
2      2011 m. birželio 21 d. Tarybos direktyva (OL L 176, 2011, p. 24).
3      Nors sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą aiškiai nurodyti tik Direktyvos 2011/64 2–4 straipsniai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas veikiausiai taip pat norėjo remtis šios direktyvos 5 straipsniu, kuriame apibrėžiamas rūkomasis tabakas.
4      2002 m. vasario 27 d. Sprendimas Komisija / Prancūzija (C‑302/00, EU:C:2002:123).
5      2010 m. kovo 4 d. Sprendimas Komisija / Prancūzija (C‑197/08, EU:C:2010:111).
6      Nors Direktyvos 2011/64 15 straipsnio 1 dalyje sąvokos „prekės ženklas“ ir „rūšis“ nėra tiesiogiai pavartotos kiekvienam gamintojų ir importuotojų gaminiui identifikuoti, jos yra 2014 m. balandžio 3 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2014/40/ES dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatų, reglamentuojančių tabako ir susijusių gaminių gamybą, pateikimą ir pardavimą, suderinimo (OL L 127, 2014, p. 1) 5 straipsnio 1 ir 6 dalyse. Pavyzdžiui, X prekinio ženklo cigaretė gali būti tokių rūšių: „light“, „blonde“ arba „brune“. Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad sąvoka „rūšis“ atitinka „pavadinimą“, vartotą pagrindinėje byloje nagrinėjamame 2016 m. lapkričio 22 d. rašte.
7      Žr. 2002 m. vasario 27 d. Sprendimą Komisija / Prancūzija (C‑302/00, EU:C:2002:123) ir 2010 m. kovo 4 d. Sprendimą Komisija / Prancūzija (C‑197/08, EU:C:2010:111).
8      BMK 572 straipsnyje nustatyta, kad apdirbto tabako gaminių kaina negali būti mažesnė nei gamybos savikaina ir visa produkto mokesčių našta. Šiuo atveju neginčijama, kad ši minimali kaina atitinka Direktyvos 2011/64 8 straipsnio 6 dalį, pagal kurią valstybėms narėms, jeigu laikomasi tam tikrų sąlygų, leidžiama nustatyti minimalų akcizą, žemiau kurio ad valorem akcizas nebeturi proporcingo poveikio. Šiuo klausimu žr. 2014 m. spalio 9 d. Sprendimą Yesmoke Tobacco (C‑428/13, EU:C:2014:2263, 27 punktas).
9      Žr. šios išvados 50, 51 ir 53 punktus.
10      2010 m. kovo 4 d. Sprendimas Komisija / Prancūzija (C‑197/08, EU:C:2010:111, 47 punktas).
11      2016 m. rugsėjo 21 d. sprendimas (C‑221/15, EU:C:2016:704, 27–31 punktai).
12      2016 m. rugsėjo 21 d. Sprendimas Etablissements Fr. Colruyt (C‑221/15, EU:C:2016:704, 29 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
13      Žr., be kita ko, 2008 m. liepos 1 d. Sprendimą Švedija ir Turco / Taryba (C‑39/05 P ir C‑52/05 P, EU:C:2008:374, 41 punktas) ir 2015 m. liepos 16 d. Sprendimą CHEZ Razpredelenie Bulgaria (C‑83/14, EU:C:2015:480, 55 punktas).
14      Žr. Direktyvos 2011/64 7 straipsnio 1 dalį, 9 straipsnio 2 dalies b punktą ir 14 straipsnio 1 dalies a punktą. Taip pat žr. šios išvados 40 ir 43 punktus.
15      Šiuo klausimu žr. Direktyvos 2011/64 4 konstatuojamąją dalį.
16      Pavyzdžiui, Direktyvos 2011/64 3 straipsnio 1 dalies b ir c punktuose į cigarečių kategoriją įtraukiami „tabako ritinėliai, kurie paprastu nepramoniniu būdu gali būti įkišti į vamzdelius, pagamintus iš cigarečių popieriaus“, ir „tabako ritinėliai, kurie paprastu nepramoniniu būdu gali būti įvynioti į cigarečių popierių“. Pagal šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies a punktą cigarų ir cigarilių kategorija apima „tabako ritinėli[us], pagamint[us] vien iš natūralaus tabako“, „jeigu juos galima rūkyti tokius, kokie jie yra“.
17      Vis dėlto reikia pažymėti, kad Direktyvos 2011/64 5 straipsnio 1 dalies b punkte į „rūkomojo tabako“ kategoriją įtraukiamos „mažmeninei prekybai skirtos tabako liekanos“. Šia užuomina apie pakavimą siekta nuo kitų liekanų atskirti ne skirtingus vienetinius liekanų pakelius, bet liekanas, kurioms taikomas suderintas akcizas, nes jos parduodamos mažmeninėje prekyboje.
18      Žr. Direktyvos 2011/64 7 straipsnio 2 dalį.
19      Iš Direktyvos 2011/64 13 straipsnio matyti, kad apdoroto tabako grupės (išskyrus cigaretes) apima cigarų ir cigarilių grupę, susmulkinto tabako, kuris skirtas cigaretėms sukti, grupę ir kitų rūkomojo tabako rūšių grupę.
20      Žr., be kita ko, 2010 m. kovo 4 d. Sprendimą Komisija / Prancūzija (C‑197/08, EU:C:2010:111, 36 punktas) ir 2016 m. rugsėjo 21 d. Sprendimą Etablissements Fr. Colruyt (C‑221/15, EU:C:2016:704, 24 punktas).
21      2016 m. rugsėjo 21 d. Sprendimas Etablissements Fr. Colruyt (C‑221/15, EU:C:2016:704, 25 punktas).
22      Žr. 1977 m. lapkričio 16 d. Sprendimą GB-Inno-BM (13/77, EU:C:1977:185, 17 punktas) ir generalinės advokatės J. Kokott išvadas bylose Komisija / Airija, Komisija / Prancūzija ir Komisija / Austrija (C‑197/08, C‑198/08 ir C‑221/08, EU:C:2009:655, 23 punktas).
23      Žr. 2000 m. spalio 19 d. Sprendimą Komisija / Graikija (C‑216/98, EU:C:2000:571, 20 punktas), 2010 m. kovo 4 d. Sprendimą Komisija / Austrija (C‑198/08, EU:C:2010:112, 28 punktas), 2010 m. kovo 4 d. Sprendimą Komisija / Prancūzija (C‑197/08, EU:C:2010:111, 36 punktas), 2010 m. kovo 4 d. Sprendimą Komisija / Airija (C‑221/08, EU:C:2010:113, 39 punktas) ir 2010 m. birželio 24 d. Sprendimą Komisija / Italija (C‑571/08, nepaskelbtas Rink., EU:C:2010:367, 38 punktas).
24      Žr. generalinės advokatės J. Kokott išvadas bylose Komisija / Airija, Komisija / Prancūzija ir Komisija / Austrija (C‑197/08, C‑198/08 ir C‑221/08, EU:C:2009:654, 40 ir 41 punktai). Taip pat žr. 1983 m. birželio 21 d. Sprendimą Komisija / Prancūzija (90/82, EU:C:1983:169, 20 ir 21 punktai).
25      Šiuo klausimu taip pat žr. generalinio advokato N. Wahl išvadą byloje Etablissements Fr. Colruyt (C‑221/15, EU:C:2016:288, 23 ir 24 punktai). Be to, laisvo kainų nustatymo principas, žinoma, taip pat reiškia, kad gamintojai ir importuotojai laisvai keičia savo gaminių kainas pagal prekės ženklą ir jų rūšį (šiuo klausimu žr. šios išvados 30 punktą).
26      Žr. 2000 m. spalio 19 d. Sprendimą Komisija / Graikija (C‑216/98, EU:C:2000:571, 21 punktas) ir šios išvados 56 ir 57 punktuose nurodytą jurisprudenciją.
27      C‑302/00, EU:C:2002:123, 14 ir 15 punktai.
28      1995 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyva dėl kitų nei apyvartos mokesčių, kurie turi įtakos apdoroto tabako suvartojimui (OL L 291, 1995, p. 40; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 283).
29      C‑197/08, EU:C:2010:111, 55 punktas.
30      2010 m. kovo 4 d. Sprendimas Komisija / Austrija (C‑198/08, EU:C:2010:112, 45 punktas) ir Komisija / Airija (C‑221/08, EU:C:2010:113, 41 punktas).
31      2010 m. birželio 24 d. Sprendimas Komisija / Italija (C‑571/08, nepaskelbtas Rink., EU:C:2010:367, 44 punktas).
32      Žr. 2010 m. kovo 4 d. Sprendimą Komisija / Prancūzija (C‑197/08, EU:C:2010:111, 38 punktas), 2010 m. kovo 4 d. Sprendimą Komisija / Austrija (C‑198/08, EU:C:2010:112, 30 punktas), 2010 m. kovo 4 d. Sprendimą Komisija / Airija (C‑221/08, EU:C:2010:113, 41 punktas) ir 2010 m. birželio 24 d. Sprendimą Komisija / Italija (C‑571/08, nepaskelbtas Rink., EU:C:2010:367, 40 punktas).
33      C‑302/00, EU:C:2002:123, 14 ir 15 punktai.
34      Žr. šios išvados 54 punktą.
35      Grįsdama tokią poziciją Italijos vyriausybė nurodo, kad, atsižvelgiant į jos poveikį apskaičiuojant akcizą, skirtingos kainos kiekvienam vienetiniam to paties gaminio pakeliui nustatymas galėtų pažeisti mokestinių pajamų integralumą.