62006CC0285
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
VERICA TRSTENJAK
prezentate la 25 octombrie 2007 (
1
)
Cauza C-285/06
Heinrich Stefan Schneider
împotriva
Land Rheinland-Pfalz
„Agricultură — Regulamentele (CE) nr. 1493/1999 și (CE) nr. 753/2002 — Organizarea comună a pieței vitivinicole — Descrierea, denumirea, prezentarea și protejarea anumitor produse vitivinicole — Protejarea mențiunilor tradiționale — Traducere într-o altă limbă — Utilizare pentru vinuri provenite dintr-un alt stat membru producător”
I — Introducere
1.
Prezenta cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de cea mai înaltă instanță administrativă germană, Bundesverwaltungsgericht (denumit în continuare „BVerwG”), privește interpretarea și sfera reglementărilor vizând protejarea mențiunilor tradiționale suplimentare din cuprinsul Regulamentului (CE) nr. 1493/1999 al Consiliului din 17 mai 1999 privind organizarea comună a pieței vitivinicole (
2
) în ceea ce privește descrierea, denumirea, prezentarea și protejarea anumitor produse vitivinicole, precum și din cuprinsul Regulamentului (CE) nr. 753/2002 al Comisiei din 29 aprilie 2002 de stabilire a anumitor norme de aplicare a Regulamentului (CE) nr. 1493/1999 al Consiliului în ceea ce privește descrierea, denumirea, prezentarea și protejarea anumitor produse vitivinicole (
3
) astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1512/2005 al Comisiei din 15 septembrie 2005 de modificare a Regulamentului (CE) nr. 753/2002 de stabilire a anumitor norme de aplicare a Regulamentului (CE) nr. 1493/1999 în ceea ce privește desemnarea, denumirea, prezentarea și protejarea anumitor produse vitivinicole (denumit în continuare „Regulamentul nr. 753/2002”) (
4
).
2.
Mențiunile tradiționale suplimentare pentru vinuri sunt indicate pe etichete în vederea vânzării și a unor relații juridice. Etichetele ar putea avea aceeași importanță pentru vinuri ca și pașapoartele de călătorie și buletinele de identitate pentru persoane. Ele sunt recunoscute fie pretutindeni, fie limitat, numai într-un stat (membru) (
5
).
3.
Concret, este vorba de întrebări formulate în cadrul unui litigiu prezentat în instanțele administrative germane între domnul Schneider, viticultor, și Land Rheinland-Pfalz (landul Renania Palatinat), în legătură cu legalitatea actului administrativ prin care domnului Schneider i-a fost interzisă utilizarea mențiunilor „Réserve” și „Grande Réserve”, respectiv „Reserve” și „Privat-Reserve” la etichetarea vinurilor produse de domnul Schneider în regiunea germană Palatinat.
II — Cadrul juridic
A — Regulamentul nr. 1493/1999
4.
Regulamentul nr. 1493/1999 reglementează producerea, etichetarea și controlul produselor vitivinicole și stabilește, printre altele, noi reglementări pentru anumite mențiuni la etichetare.
5.
Articolul 47 din Regulamentul nr. 1493/1999 prevede:
„(1)   Normele privind descrierea, denumirea și prezentarea anumitor produse cuprinse în prezentul regulament, precum și protejarea anumitor indicații și mențiuni și a anumitor termeni sunt precizate în prezentul capitol și în anexele VII și VIII. Aceste norme țin cont, în special, de următoarele obiective:
(a)
protejarea intereselor legitime ale consumatorilor;
(b)
protejarea intereselor legitime ale producătorilor;
(c)
buna funcționare a pieței interne și
(d)
promovarea producțiilor de calitate.
(2)   Normele menționate la alineatul (1) includ în special dispozițiile:
(a)
care fac obligatorie utilizarea anumitor mențiuni;
(b)
care autorizează folosirea altor mențiuni, în anumite condiții;
(c)
care autorizează folosirea altor mențiuni, inclusiv a informațiilor care pot fi folositoare pentru consumatori;
(d)
care impun protejarea și controlul anumitor mențiuni;
(e)
care impun utilizarea indicațiilor geografice și a mențiunilor tradiționale.
[…]”
6.
Articolul 48 din Regulamentul nr. 1493/1999 are următorul conținut:
„Descrierea și prezentarea produselor menționate în prezentul regulament, precum și orice formă de publicitate pentru astfel de produse nu trebuie să fie eronate sau de natură să nască confuzie ori să inducă în eroare persoanele cărora li se adresează, în special în ceea ce privește:
—
indicațiile prevăzute la articolul 47; această dispoziție se aplică chiar dacă aceste indicații sunt folosite într-o traducere sau dacă fac referire la proveniența efectivă sau dacă sunt însoțite de mențiuni cum ar fi: «gen», «tip», «metodă», «imitație», «marcă» sau alte mențiuni similare;
[…]”
7.
Articolul 49 din Regulamentul nr. 1493/1999 are următorul conținut:
„(1)   Produsele a căror desemnare sau prezentare nu corespund dispozițiilor din prezentul regulament sau modalităților de aplicare adoptate nu pot fi deținute în scopul vânzării sau nu pot fi puse în circulație în Comunitate sau exportate.
[…]
(2)   Statul membru pe teritoriul căruia se află produsul a cărui desemnare sau prezentare nu e conformă cu dispozițiile menționate la alineatul (1) ia măsurile necesare pentru sancționarea încălcărilor comise, în funcție de gravitatea lor.
Cu toate acestea, statul membru poate să autorizeze deținerea produsului respectiv spre vânzare, punerea în circulație în cadrul Comunității sau exportul, cu condiția ca desemnarea sau prezentarea acestui produs să fie făcute în conformitate cu prevederile de la alineatul (1).”
8.
Articolul 53 din Regulamentul nr. 1493/1999 prevede adoptarea modalităților de aplicare a dispozițiilor acestui regulament, în special ale anexelor VII și VIII la acesta. Aceste modalități de aplicare se referă în special la derogările, condițiile și autorizările prevăzute în respectivele anexe. În temeiul articolului 53, trebuie adoptate și modalități de aplicare referitoare la etichetarea vinului de masă, a vinului de masă cu indicație geografică și a vinului de calitate produs în regiuni determinate („v.c.p.r.d.”).
9.
Punctul B din anexa VII la Regulamentul nr. 1493/1999 precizează, în legătură cu indicațiile facultative:
„1.
Etichetarea produselor fabricate în Comunitate poate fi completată de indicațiile următoare, în condiții care urmează să fie stabilite:
[…]
(b)
pentru vinurile de masă cu indicație geografică și v.c.p.r.d.
[…]
—
mențiuni tradiționale suplimentare, conform regulilor prevăzute de statul membru producător,
[…]
3.
În cazul produselor menționate la litera A punctul 1, etichetarea poate conține și alte informații.
4.
Pentru vinurile produse pe teritoriul lor, statele membre producătoare pot decide ca anumiți indicatori enumerați la punctele (1) și (2) să fie obligatorii, îi pot interzice sau pot limita utilizarea acestora.”
10.
În ceea ce privește limbile care pot fi utilizate pentru etichetare, la aceeași anexă punctul D se prevede:
„1.
Informațiile trecute pe etichete trebuie să fie exprimate în una sau mai multe dintre limbile oficiale ale Comunității, astfel încât consumatorul final să poată înțelege cu ușurință fiecare informație.
Cu toate acestea, informațiile care se referă la:
—
numele regiunii specificate,
—
numele unei alte unități geografice,
—
mențiuni specifice tradiționale și mențiuni tradiționale suplimentare,
—
numele exploatației viticole sau al asociațiilor acestora, precum și mențiuni cu privire la îmbuteliere
sunt exprimate doar într-una dintre limbile oficiale ale statului membru pe teritoriul căruia a fost obținut produsul respectiv.
Pentru produsele originare din Grecia, informațiile menționate la al doilea paragraf pot fi repetate în una sau mai multe limbi oficiale ale Comunității.
[…]
Pentru produsele obținute și puse în circulație pe teritoriul lor, statele membre pot permite ca informațiile menționate la al doilea paragraf să fie exprimate și într-o altă limbă decât limbile oficiale ale Comunității, dacă această limbă este tradițională și se utilizează în statul membru respectiv sau într-o regiune a acestuia.
În plus, statele membre producătoare pot permite, cu privire la produsele lor, ca informațiile menționate la al doilea paragraf să fie exprimate într-o altă limbă, dacă această limbă este utilizată în mod tradițional pentru informațiile respective. […]”
B — Regulamentul nr. 753/2002
11.
Regulamentul nr. 753/2002 este regulamentul de stabilire a anumitor norme de aplicare a Regulamentului nr. 1493/1999 și conține norme de aplicare în ceea ce privește descrierea, denumirea, prezentarea și protejarea anumitor produse vitivinicole.
12.
Articolul 6 din acest regulament conține următoarele norme comune pentru toate mențiunile înscrise pe etichetă:
„(1)   În temeiul dispozițiilor punctului B.3 din anexa VII la Regulamentul (CE) nr. 1493/1999, eticheta produselor în cauză poate fi completată cu alte indicații, cu condiția ca textul suplimentar să nu creeze un risc de confuzie pentru persoanele cărora li se adresează, mai ales în ceea ce privește mențiunile obligatorii prevăzute la punctul A.1 din anexa menționată anterior și indicațiile facultative prevăzute la punctul B.1 din anexa menționată anterior.
(2)   În ceea ce privește produsele prevăzute la punctul B.3 din anexa VII la Regulamentul (CE) nr. 1493/1999, autoritățile prevăzute la articolul 72 alineatul (1) din același regulament pot, cu respectarea normelor generale de procedură adoptate de fiecare stat membru, să solicite îmbuteliatorilor, expeditorilor sau importatorilor dovada exactității mențiunilor utilizate pentru desemnare și referitoare la natura, identitatea, calitatea, compoziția, originea sau proveniența produsului în cauză sau a produselor utilizate la elaborarea produsului în cauză.”
13.
În conformitate cu articolul 23 din Regulamentul nr. 753/2002, în sensul punctul B.1 litera (b) a cincea liniuță din anexa VII la Regulamentul nr. 1493/1999, prin „mențiune tradițională suplimentară” se înțelege „un termen utilizat în mod tradițional în statele membre producătoare pentru a indica, în cazul vinurilor prevăzute de prezentul titlu, metoda de producție, de elaborare, de maturare sau calitatea, culoarea, tipul locului sau un eveniment deosebit legat de istoria vinului în cauză; termenul este definit în legislația statelor membre producătoare în sensul desemnării vinurilor în cauză produse pe teritoriul lor.”
14.
Regulamentul nr. 753/2002 prevede în continuare, la articolul 24 referitor la protejarea mențiunilor tradiționale:
„(1)   În sensul prezentului articol, prin «mențiuni tradiționale» înțelegem mențiunile tradiționale suplimentare prevăzute la articolul 23, termenii prevăzuți la articolul 28 și mențiunile tradiționale specifice prevăzute la articolul 14 alineatul (1) primul paragraf litera (c), la articolul 29 și la articolul 38 alineatul (3).
(2)   Mențiunile tradiționale enumerate în anexa III sunt rezervate vinurilor pe care le desemnează și trebuie protejate împotriva:
(a)
oricărei utilizări ilicite, imitări sau citări, chiar în cazul în care mențiunea în cauză este însoțită de o expresie de tipul «gen», «tip», «metodă», «imitație», «marcă» sau alți termeni similari;
(b)
oricărei alte indicații abuzive, false sau înșelătoare referitoare la natura sau la calitățile esențiale ale vinului, înscrisă pe ambalajul interior sau exterior, pe materialele publicitare sau pe documentele aferente produsului în cauză;
(c)
oricărei alte practici care ar putea induce publicul în eroare și mai ales ar putea transmite ideea falsă potrivit căreia vinul beneficiază de mențiunea tradițională protejată.
(3)   Desemnarea unui vin nu poate beneficia de utilizarea pe etichetă a unei mărci care conține mențiunile tradiționale enumerate în anexa III decât dacă are dreptul la o asemenea mențiune tradițională.
[…]
(4)   În cazul în care o mențiune tradițională inclusă în anexa III la prezentul regulament este prezentă de asemenea într-una dintre categoriile de mențiuni prevăzute la punctul A și punctele B.1 și B.2 din anexa VII la Regulamentul (CE) nr. 1493/1999, respectivei mențiuni tradiționale i se aplică dispozițiile prezentului articol în locul altor dispoziții ale titlului IV sau V.
Protejarea unei mențiuni tradiționale se aplică numai în ceea ce privește limba sau limbile în care este înscrisă în anexa III.
Fiecare mențiune tradițională care figurează în anexa III este legată de una sau mai multe categorii de vin. Categoriile în cauză sunt:
[…]
(d)
vinuri de calitate produse în regiuni determinate, diferite de cele menționate deja la literele (a), (b) și (c) și vinuri de masă desemnate printr-o indicație geografică; în acest caz, protejarea mențiunii tradiționale se aplică strict desemnării vinurilor diferite de cele licoroase, de cele spumante și spumoase, de cele petiante și perlante;
[…]
(5)   Pentru a putea figura în anexa III partea A, o mențiune tradițională trebuie să îndeplinească următoarele criterii:
(a)
să fie specifică în sine și să fie definită cu precizie în legislația statului membru în cauză;
(b)
să fie suficient de distinctivă și/sau să se bucure de o reputație bine stabilită în interiorul pieței comunitare;
(c)
să fi fost utilizată în mod tradițional pe o perioadă de cel puțin zece ani în statul membru în cauză;
(d)
să fie asociată unui vin sau, dacă este cazul, mai multor vinuri sau categorii de vinuri comunitare.
O mențiune tradițională este considerată ca tradițională în limba oficială a unui stat membru, în cazul în care este utilizată în respectiva limbă oficială și într-o regiune frontalieră specificată a statului sau statelor membre vecine pentru vinuri elaborate în condiții identice, cu condiția ca o astfel de mențiune să îndeplinească criteriile prevăzute la literele (a)-(d) într-unul din statele membre și ca cele două state membre să convină reciproc să definească, să utilizeze și să protejeze o astfel de mențiune.
[…]
(7)   Statele membre transmit Comisiei:
(a)
elementele care permit justificarea recunoașterii mențiunilor tradiționale;
(b)
lista mențiunilor tradiționale pentru vinuri, admise de legislația lor internă și care îndeplinesc criteriile menționate anterior, precum și lista vinurilor cărora le sunt rezervate mențiunile în cauză;
(c)
dacă este cazul, mențiunile tradiționale care nu mai sunt protejate în țara lor de origine.
[…]”
15.
Anexa III la Regulamentul nr. 753/2002 conține, alături de informații privind țările, vinurile cărora li se aplică mențiunea, categoriile de produse și limbile, lista mențiunilor tradiționale protejate prevăzute la articolul 24, în special:
—
pentru Grecia, mențiunile în limba greacă: „Ειδικά Επιλεγμένος (Grande réserve)”, „Επιλογή ή Επιλεγμένος (Réserve)” și „Παλαιωθείς επιλεγμένος (Vieille réserve)”;
—
pentru Spania, mențiunile în limba spaniolă „Gran Reserva” și „Reserva”;
—
pentru Italia, mențiunea în limba italiană „Riserva”;
—
pentru Austria, mențiunea în limba germană „Reserve”;
—
pentru Portugalia, mențiunile în limba portugheză „Reserva”, „Reserva velha” (sau „grande reserva”) și „Super reserva”.
III — Situația de fapt, acțiunea principală, întrebările preliminare și procedura în fața Curții
A — Situația de fapt
16.
Domnul Schneider, recurentul din acțiunea principală în fața BVerwG, este proprietarul unei exploatații viticole situate în sudul regiunii Palatinat, în apropierea orașului Trier (Renania-Palatinat), înscrisă în registrul comerțului cu firma „Consulat des Weins”, și comercializează opt tipuri de vinuri. În urma unui control efectuat la 20 noiembrie 2002 de către autoritățile de resort ale landului Renania-Palatinat, s-au formulat următoarele obiecții cu privire la etichetarea propusă a acestor tipuri de vin, în măsura în care sunt relevante pentru prezenta procedură preliminară: etichetele principale purtau numele exploatației viticole și, dedesubt, în funcție de categoria de preț a vinului, printre altele, mențiunile „Grande Réserve”, respectiv „Réserve”. Pe etichetele de pe spatele sticlelor urma să figureze nivelul de calitate a vinului, zona de cultivare („Pfalz”), precum și numerele oficiale de control și de îmbuteliere.
17.
La 19 decembrie 2002, Aufsichts- und Dienstleistungsdirektion Trier a landului Renania Palatinat (Direcția de Control și Servicii a landului, denumită în continuare „ADD”) a interzis, printr-o decizie, printre altele, utilizarea mențiunilor în limba franceză „Réserve”, respectiv „Grande Réserve”, apreciind că acestea pot induce în eroare. Prin Deciziile din 19 și din 21 martie 2003, ADD a respins propunerea făcută de domnul Schneider, în cursul procedurii prealabile, de a utiliza, în locul mențiunilor în limba franceză, mențiunile în limba germană de „Reserve” și „Privat-Reserve”, deoarece a considerat că nici utilizarea acestor mențiuni nu poate fi acceptată.
18.
Domnul Schneider a formulat o acțiune în anulare a deciziei inițiale și a deciziei de respingere a plângerii. Prin această acțiune în fața jurisdicțiilor administrative germane, domnul Schneider a solicitat anularea dispoziției de interdicție și totodată constatarea faptului că folosirea mențiunilor în limba germană, atât individual, cât și în legătură cu numele firmei sale, este permisă. Această acțiune a fost respinsă în primă instanță de Verwaltungsgericht Neustadt la 29 ianuarie 2004. Domnul Schneider a formulat apel împotriva hotărârii de respingere la Oberverwaltungsgericht Rheinland-Pfalz. Instanța respectivă a respins apelul prin Decizia din 21 septembrie 2004. Potrivit celor două instanțe administrative, mențiunile în cauză reprezintă imitări, respectiv citări ilegale ale mențiunilor tradiționale protejate spaniole, italiene și portugheze „(Gran) Reserva”, respectiv „(Gran) Riserva” sau „(Grande) Réserve”.
19.
Domnul Schneider a formulat recurs („Revision”) la BverwG împotriva Deciziei din 21 septembrie 2004 a Oberverwaltungsgericht Rheinland-Pfalz. În recurs, el a invocat următoarele motive relevante din punctul de vedere al dreptului comunitar: normele de drept în vigoare privind denumirea vinurilor protejează mențiunile tradiționale amintite la punctul 18 din prezentele concluzii numai în limbile naționale spaniolă, portugheză, respectiv italiană, nu și în alte limbi. Același lucru este valabil și în legătură cu mențiunea corespunzătoare în limba greacă și în alfabetul grec. Din acest motiv, utilizarea unor denumiri comparabile pentru vinurile dintr-un alt stat membru nu reprezintă o imitare sau o citare.
20.
În cursul procedurii în fața instanțelor administrative germane, mențiunea „Consulat des Weins — Réserve/Grande Réserve” a fost înregistrată ca marcă comunitară la Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (OAPI).
B — Procedura în fața instanței de trimitere și întrebările preliminare
21.
În temeiul punctului B.1 litera (b) a cincea liniuță din anexa VII la Regulamentul nr. 1493/1999, BverwG pleacă de la premisa că mențiunile „Réserve” și „Grande Réserve”, respectiv „Reserve” și „Privat-Reserve” sunt, în esență, mențiuni tradiționale suplimentare și că ar trebui să indice o calitate deosebită a vinului pe baza metodei de producție, de elaborare sau de maturare. Or, în Germania, ele nu pot fi utilizate ca mențiuni tradiționale suplimentare în sensul acestei norme, deoarece nu sunt definite prin dispoziții legale germane, astfel cum impune articolul 23 din Regulamentul nr. 753/2002. În principiu, denumirile ar putea fi utilizate însă în Germania drept alte informații în sensul punctul B.3 din anexa VII la Regulamentul nr. 1493/1999, deoarece articolul 23 din Regulamentul nr. 753/2002 nu are vreun efect de limitare a punctului B.3 din anexa VII la Regulamentul nr. 1493/1999. Un asemenea efect de limitare pentru toate denumirile care, din punctul de vedere al conținutului, se înscriu în situațiile reglementate prin articolul 23 din Regulamentul nr. 753/2002 ar contraveni obiectivului noilor norme juridice privind denumirile, potrivit căruia utilizarea de indicații facultative în afara domeniului reglementat ar trebui să fie permisă pe cât posibil.
22.
Totuși, utilizarea mențiunilor tradiționale amintite este, în opinia BverwG, nepermisă dacă induce în eroare sau încalcă mențiunile protejate. Mențiunile tradiționale suplimentare protejate în conformitate cu articolul 24 alineatul (2) coroborat cu anexa III la Regulamentul nr. 753/2002 există doar în limbile spaniolă, greacă, italiană, portugheză și, în prezent, și în limba germană, însă nu și în limba franceză.
23.
Totuși, BVerwG apreciază că, în sensul articolului 24 alineatul (2) din Regulamentul nr. 753/2002, interzicerea imitării sau a citării poate fi aplicată și în cazul utilizării unei mențiuni protejate într-o altă limbă decât limba originală protejată. Interzicerea utilizării ilicite are în vedere chiar utilizarea mențiunii protejate, pe când interzicerea imitării nu permite utilizarea de mențiuni care să fie alcătuite din termeni similari cu cei ai mențiunilor protejate, iar interzicerea citării vizează utilizarea de mențiuni cu sens asemănător.
24.
În orice caz, în opinia BverwG, protejarea mențiunii tradiționale suplimentare împotriva utilizării ilicite, a imitării și a citării se referă numai la vinuri care provin din același stat membru ca și mențiunea tradițională protejată, prin urmare, în prezenta cauză, la vinurile spaniole, portugheze, italiene, grecești și austriece, însă nu și la vinurile din zonele viticole germane. Acest lucru rezultă chiar din legătura specifică între mențiunea tradițională și tradițiile viticole ale statului membru respectiv și din autonomia de reglementare a statelor membre în acest domeniu. O interpretare contrară ar paraliza sistemul denumirilor facultative pentru vinuri, deoarece recunoașterea unei mențiuni tradiționale de către un stat membru ar bloca utilizarea, precum și crearea unei mențiuni comparabile într-un alt stat membru.
25.
Având îndoieli cu privire la interpretarea Regulamentului nr. 1493/1999 și a Regulamentului nr. 753/2002, BVerwG a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 47 alineatul (2) literele (b) și (c) coroborat cu punctul B.1 litera (b) a cincea liniuță și cu punctul B.3 din anexa VII la Regulamentul (CE) nr. 1493/1999, precum și cu articolul 23 din Regulamentul (CE) nr. 753/2002 trebuie interpretat în sensul că o indicație referitoare la metoda de producție, de elaborare, de maturare sau, după caz, la calitatea vinului este autorizată numai ca indicație facultativă potrivit punctului B.1 litera (b) a cincea liniuță din anexa VII la Regulamentul (CE) nr. 1493/1999, în condițiile prevăzute la acest punct, precum și la articolul 23 din Regulamentul (CE) nr. 753/2002, iar nu ca altă indicație în sensul punctului B.3 din anexa VII la Regulamentul (CE) nr. 1493/1999?
2)
Articolul 24 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 753/2002 trebuie interpretat în sensul că nu există imitare sau citare decât dacă limba utilizată este aceeași cu cea în care sunt indicate mențiunile tradiționale protejate?
3)
Articolul 24 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 753/2002 trebuie interpretat în sensul că mențiunile tradiționale cuprinse în anexa III sunt protejate numai în raport cu vinurile care provin din același stat membru producător ca și mențiunea tradițională protejată?”
C — Procedura în fața Curții
26.
La procedură au participat, pe lângă părțile din acțiunea principală, și Republica Elenă, Italia și Spania. Italia a prezentat doar observații scrise și nu a luat parte la procedura orală. Spania a luat parte numai la procedura orală în această cauză.
27.
În ședința din 13 septembrie 2007, părțile din acțiunea principală, Republica Elenă, Spania și Comisia au prezentat susțineri orale și au răspuns la întrebările Curții.
IV — Argumentele părților
A — Cu privire la prima întrebare preliminară
28.
În opinia domnului Schneider, utilizarea indicațiilor în litigiu este permisă nu numai ca indicație facultativă potrivit punctului B.1 litera (b) a cincea liniuță din anexa VII la Regulamentul nr. 1493/1999, în condițiile prevăzute la acest punct și la articolul 23 din Regulamentul nr. 753/2002, ci și ca altă informație în conformitate cu punctul B.3 din anexa VII la Regulamentul nr. 1493/1999. Utilizarea acestor mențiuni nu ar fi reglementată prin lege în Germania și, de aceea, mențiunile respective ar putea fi utilizate după cum dorește îmbuteliatorul.
29.
În opinia landului Renania-Palatinat, o indicație care se referă la metoda de producție, de elaborare, de maturare, respectiv la calitatea vinului este permisă numai ca indicație facultativă reglementată, în conformitate cu punctul B.1 litera (b) a cincea liniuță din anexa VII la Regulamentul nr. 1493/1999, în condițiile prevăzute la acest punct și la articolul 23 din Regulamentul nr. 753/2002, și nu ca o altă informație, în conformitate cu punctul B.3 din anexa VII la Regulamentul nr. 1493/1999, dacă aceasta intră în domeniul de reglementare a mențiunilor tradiționale suplimentare protejate deja existente. Un efect prohibitiv limitat la mențiunile protejate prin articolul 23 coroborat cu anexa III la Regulamentul nr. 753/2002 nu ar contraveni obiectivului noii legislații privind denumirile, acela de a permite pe cât posibil utilizarea indicațiilor facultative în afara domeniului reglementat. De altfel, persoanelor particulare, precum domnul Schneider, le-ar fi interzisă dezvoltarea indicațiilor facultative în domeniul de reglementare al mențiunilor tradiționale protejate deja existente.
30.
Și guvernul italian este de părere că o informație care se referă la metoda de producere, elaborare și maturare, respectiv la calitatea vinului poate fi utilizată numai ca indicație facultativă reglementată conform punctul B.1 litera (b) a cincea liniuță din anexa VII la Regulamentul nr. 1493/1999, în condițiile prevăzute la acest punct și la articolul 23 din Regulamentul nr. 753/2002, și nu ca altă informație în conformitate cu punctul B.3 din anexa menționată. Pentru justificarea acestei opinii, guvernul italian a invocat articolul 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 753/2002, potrivit căruia utilizarea „altor indicații” este posibilă cu condiția ca prin aceasta să nu apară pericolul de inducere în eroare, în special cu privire la indicațiile facultative reglementate.
31.
Guvernul elen avansează opinia că sunt protejate numai vinurile menționate în lista exhaustivă a mențiunilor tradiționale din anexa III la Regulamentul nr. 753/2002. Orice indicație care face referire la o metodă de producție, de elaborare, de maturare, respectiv la calitatea oricărui alt vin și care ar putea fi înțeleasă de un consumator din Comunitate sau dintr-un stat terț ca mențiune tradițională suplimentară protejată conform articolelor 23 și 24 din Regulamentul nr. 753/2002 este utilizată ilegal, iar interdicțiile prevăzute la articolul 49 din Regulamentul 1493/1999 se aplică, așadar, produselor prevăzute cu această mențiune.
32.
Guvernul spaniol atrage atenția că mențiunile tradiționale „Reserva” și „Gran Reserva” sunt utilizate în Spania pentru o metodă de maturare a vinurilor roșii, albe și rosé și că sunt cunoscute în general consumatorilor. În Germania nu există însă vreo metodă de producție, de elaborare și de maturare a vinului care să poată avea legătură cu mențiuni ca „Réserve” și „Grande Réserve”. Din acest motiv, în Germania, cele două mențiuni ar fi mențiuni fanteziste, care imită însă mențiunile tradiționale din alte state membre și îi induc în eroare pe consumatori. Din acest motiv, cele două mențiuni „Réserve” și „Grande Réserve” pot constitui numai o indicație facultativă reglementată. Or, acestea nu au, pentru vinurile germane, un temei juridic expres în regulamentul de bază și sunt nepermise.
33.
Comisia este de părere că, în principiu, denumirile pot fi utilizate ca „alte informații”, în sensul articolului 47 alineatul (2) litera (c) și al punctului B.3 din anexa VII la Regulamentul nr. 1493/1999, în cazul în care se referă la situațiile prevăzute la articolul 23 din Regulamentul nr. 753/2002 (metode de producție, de elaborare și de maturare, calitate, culoare sau tip de vin, locul sau un eveniment deosebit legat de istoria vinului). Articolul 23 din Regulamentul nr. 753/2002 nu are un efect limitativ în ceea ce privește utilizarea „altor informații” în sensul punctului B.3 din anexa VII la Regulamentul nr. 1493/1999. Nu este exclus ca, în cazul acestor indicații, să fie vorba de informații utile pentru consumator, în sensul articolul 47 alineatul (2) litera (c) din Regulamentul nr. 1493/1999. De asemenea, admisibilitatea de principiu a utilizării „altor informații” ar rezulta chiar din articolul 6 alineatul (2) din Regulamentul nr. 753/2002.
34.
Drept argumente suplimentare, Comisia subliniază că situațiile prevăzute la articolul 23 din Regulamentul nr. 753/2002 sunt atât de cuprinzătoare încât, în cazul acceptării unui efect limitativ, nu ar mai rămâne niciun domeniu de aplicare pentru „alte informații”, conform punctului B.3. În plus, constituirea de noi „mențiuni tradiționale suplimentare” este posibilă numai dacă acestea ar putea fi prezentate ca „alte informații” înainte de înregistrarea lor. Acceptarea unui efect limitativ al articolului 23 din Regulamentul nr. 753/2002 ar contraveni, de altfel, scopului Regulamentului nr. 1493/1999, și anume acela de a permite, pe cât posibil, utilizarea indicațiilor facultative în afara domeniului reglementat.
B — Cu privire la a doua întrebare preliminară
35.
Potrivit opiniei domnului Schneider, articolul 24 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 753/2002 trebuie interpretat în sensul că nu există imitare sau citare ilegală decât dacă limba utilizată este aceeași cu cea în care sunt indicate mențiunile tradiționale protejate. Acest lucru ar rezulta chiar din indicarea precisă a fiecărei limbi în catalogul din anexa la Regulamentul nr. 753/2002. O asemenea interpretare ar rezulta și din faptul că, în cazul utilizării mențiunii într-o altă limbă, nu ar exista pericolul de inducere în eroare necesar pentru ca o imitare sau citare să fie considerată ilegală.
36.
În observațiile scrise prezentate, landul Renania Palatinat nu și-a exprimat opinia în legătură cu cea de a doua întrebare preliminară. Pe parcursul ședinței, Renania-Palatinat s-a raliat punctelor de vedere exprimate de Italia, de Grecia și de Comisie în legătură cu cea de a doua întrebare preliminară. Landul a opinat că o interdicție limitată de traducere ar constitui o încălcare a protecției mențiunilor tradiționale, care pot fi găsite în alte limbi, precum și a obiectivelor pieței interne și a protecției consumatorilor.
37.
În opinia guvernului italian, protejarea mențiunilor tradiționale reglementate împotriva utilizării ilicite, a imitării sau a citării este în mod obligatoriu independentă de limba utilizată. O citare are loc întotdeauna când traducerea este de natură să creeze, în reprezentarea consumatorului, o legătură cu mențiunea tradițională din limba protejată; aceasta s-ar întâmpla, în speță, în special din cauza similarității mențiunilor de origine latină folosite.
38.
Și conform opiniei guvernului elen, utilizarea unei mențiuni protejate trebuie să fie interzisă în orice limbă. Un consumator european mediu cunoaște, potrivit opiniei guvernului elen, majoritatea indicațiilor din anexa III la Regulamentul nr. 753/2002, indiferent de limbă, și face legătura între aceste indicații și calitatea vinului. Aceste indicații și mențiuni existente pe etichetă sunt informații determinante pentru cumpărarea vinului.
39.
Guvernul spaniol argumentează că, din punct de vedere lingvistic, cuvântul „Réserve” constituie o traducere a mențiunii spaniole „reserva”. O asemenea traducere ar fi interzisă conform articolului 48 din Regulamentul nr. 1493/1999. Utilizarea mențiunilor tradiționale în limba pentru care au fost înregistrate constituie o imitare sau o citare ilegală, însă în cazul traducerii este vorba de o utilizare ilicită.
40.
Și Comisia este de părere că utilizarea mențiunii protejate într-o altă limbă decât cea originală poate constitui o imitare sau o citare ilegală, în sensul articolului 24 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 753/2002. Desigur, articolul 24 alineatul (4) al doilea paragraf stabilește că protejarea unei mențiuni tradiționale se aplică numai în ceea ce privește limba sau limbile în care este înscrisă în anexa III. Or, acest lucru este valabil numai pentru utilizarea ilicită, astfel cum se arată în articolul 48 din regulament. În sfârșit, acesta prevede, în mod expres, faptul că pericolul – care trebuie evitat – de a crea confuzii sau de a induce în eroare consumator-ii poate exista și în cazul unei traduceri a acestor indicații. În această privință, situația juridică nu s-a schimbat în raport cu cea stabilită prin Regulamentul anterior (CE) nr. 881/98. Instanța națională trebuie să stabilească dacă, în speță, există într-adevăr un pericol de inducere în eroare.
C — Cu privire la a treia întrebare preliminară
41.
Potrivit opiniei domnului Schneider, articolul 24 alineatul (2) din Regulamentul nr. 753/2002 trebuie interpretat în sensul că mențiunile tradiționale prezentate în anexa III sunt protejate numai în raport cu vinurile care provin din același stat membru producător ca și mențiunea tradițională protejată. Acest lucru rezultă din faptul că originea vinului are o importanță foarte mare în ochii consumatorului. Mențiunea tradițională are întotdeauna o deosebită forță de expresie numai în conexiune cu locul de origine. Mențiunea „Réserve” este foarte răspândită în practica statelor membre (de exemplu, în Franța) și a unor țări terțe și nu a fost sancționată, până în prezent, ca fiind o citare ilegală. Numai această interpretare restrictivă a sferei de protecție a acestei mențiuni este în concordanță cu faptul că pentru mențiunile protejate spaniole, portugheze și italiene s-a permis coexistența a diferite criterii naționale și nu s-a considerat că există o imitare ilegală a mențiunilor. Ca și în susținerile sale referitoare la cea de a doua întrebare preliminară, domnul Schneider a apreciat, și cu privire la a treia întrebare preliminară, că, în conformitate cu obiectivul de protejare al regulamentului, pot fi interzise numai acele utilizări care presupun un pericol de inducere în eroare. Totuși, nu există nicidecum un risc de confuzie cu vinurile spaniole, portugheze și altele, pentru care sunt protejate mențiunile respective, în condițiile unei indicări concomitente a zonei viticole (germane).
42.
În observațiile scrise prezentate, landul Renania-Palatinat nu și-a exprimat opinia în legătură cu cea de a treia întrebare preliminară. În cursul ședinței, Renania-Palatinat s-a raliat punctelor de vedere exprimate de Italia, Grecia și Comisie în legătură cu cea de a treia întrebare preliminară.
43.
Guvernul italian consideră că mențiunile tradiționale, conform articolului 24 din Regulamentul nr. 753/2002, sunt protejate în întreaga Uniune Europeană împotriva oricărei imitări sau citări. În acest cadru, această protecție este valabilă exclusiv pentru vinurile care au dreptul să fie protejate și care provin dintr-un anumit stat membru producător; de exemplu, în speță, protejarea mențiunilor tradiționale „Reserva” pentru Spania, „Riserva” pentru Italia, „Reserve” pentru Grecia, „Reserva” pentru Portugalia și „Reserve” pentru Austria, este rezervată exclusiv vinurilor care provin din țările respective și care au dreptul la protecție; în concluzie, ele nu se pot aplica, în niciun caz, etichetării vinurilor din Germania.
44.
Guvernul elen este de părere că interzicerea utilizării mențiunilor protejate se referă și la utilizarea acestora pentru vinurile din alte state de origine decât cel al mențiunii protejate.
45.
Potrivit opiniei Comisiei, cea de a treia întrebare preliminară trebuie interpretată în sens mai restrâns. Interpretarea articolului 24 alineatul (2) din Regulamentul nr. 753/2002 pune, în esență, problema de a se stabili dacă utilizarea mențiunilor „Reserve”, respectiv „Privat-Reserve” este interzisă pentru vinurile produse în Germania din categoria „vinuri de calitate produse în regiuni determinate”, deoarece mențiunea „Reserve” este inclusă în anexa III ca mențiune tradițională suplimentară pentru vinurile din aceeași categorie produse în Austria. Conform opiniei Comisiei, la care se alătură și cea a guvernului spaniol, răspunsul la această întrebare ar trebui să fie afirmativ, deoarece, în conformitate cu articolul 24 alineatul (2) din Regulamentul nr. 753/2002, mențiunile tradiționale prezentate în anexa III sunt rezervate vinurilor pe care le desemnează, adică vinurilor aparținând aceleiași categorii de vin. Astfel, mențiunea „Reserve” este rezervată vinurilor produse în Austria din categoria „vinuri de calitate produse în regiuni determinate” și este protejată împotriva utilizării ilicite, a imitării sau a citării pentru vinurile din aceeași categorie din alte state membre, prin urmare și împotriva utilizării pentru vinurile produse în Germania din categoria „vinuri de calitate produse în regiuni determinate”.
46.
Paralizarea sistemului indicațiilor facultative pentru vinuri, în legătură cu care își exprimase temerea BverwG, nu justifică o altă interpretare. O asemenea paralizare rezultă obligatoriu din orice interzicere a utilizării ilicite a mențiunilor și se referă numai la mențiuni identice, și nu la mențiuni care sunt numai asemănătoare sau derivate, cum ar fi mențiunea „Privat-Reserve”. Această mențiune poate fi utilizată în mod liber, atât timp cât nu există vreo imitare sau citare ilegală constatată de o instanță națională. În sfârșit, interpretarea propusă de BVerwG se impune din motive de efectivitate a protejării denumirilor de vinuri pe piața comună (effet utile).
V — Aprecierea avocatului general
A — Considerații introductive
47.
Regulamentul nr. 1493/1999 a reformat organizarea comună a pieței vitivinicole. Din acest motiv, interpretarea care urmează trebuie să aibă în vedere geneza Regulamentului nr. 1493/1999, în special modificarea structurală deliberată a principiilor fundamentale ale legislației privind denumirile în raport cu Regulamentul anterior (CEE) nr. 2392/89 (
6
). Sistemul Regulamentului (CEE) nr. 2392/89 era caracterizat, în ceea ce privește denumirile pentru vinurile necarbonatate, de principiul interdicției, potrivit căruia puteau fi utilizate numai denumirile enumerate limitativ în cuprinsul regulamentului (
7
). Totodată, inițial, cu puțin excepții, toate denumirile nemenționate în regulament erau interzise conform articolului 11 și articolului 12 alineatul (1) prima teză din Regulamentul (CEE) nr. 2392/89 până la momentul la care Regulamentul (CE) nr. 1427/96 (
8
), a introdus o anumită relaxare (
9
).
48.
Ca urmare a faptului că principiul interdicției a fost considerat prea rigid și că nu mai corespundea nevoilor pieței, el a fost înlocuit, după relaxarea din 1996 deja amintită, prin Regulamentul nr. 1493/1999, cu principiul autorizării, care este denumit și principiul abuzului. Prin acesta, legislația privind denumirile pentru vinurile necarbonatate a fost adusă la același nivel cu cea pentru vinurile spumante (
10
).
49.
Potrivit principiului autorizării sau al abuzului, pentru vinurile necarbonatate sunt permise, pe lângă informațiile facultative specificate în Regulamentul nr. 1493/1999, toate celelalte indicații utile, în măsura în care nu sunt interzise prin lege și nu induc în eroare consumatorul (
11
). Această relaxare a fost denumită și liberalizare. Această liberalizare în domeniul normelor juridice privind denumirea vinurilor a servit obiectivului suprem al reformei de a garanta organizării comune a pieței vitivinicole flexibilitatea necesară unei bune adaptări la nouă situație (
12
).
50.
Autorii regulamentului au fost conștienți de faptul că normele privind denumirea pentru produsele vitivinicole au consecințe importante asupra comercializării lor pe piață (
13
). Și sub acest aspect, înlocuirea principiului interdicției cu principiul autorizării sau al abuzului, cu mai multă libertate pentru comercianți în ceea ce privește etichetarea, trebuie interpretată ca o nouă articulare a echilibrului dintre interesele legitime ale producătorilor și cele ale consumatorilor (
14
).
51.
În interpretarea normelor juridice privind denumirea vinurilor trebuie remarcat de la bun început că normele naționale de etichetare afectează nu numai interesele comerciale ale consumatorilor, ci pot conduce și la o limitare a liberei circulații a mărfurilor. Prin urmare, potrivit Hotărârii Verband Sozialer Wettbewerb, cunoscută sub numele „Clinique” (
15
), și normele comunitare care interzic inducerea în eroare trebuie să fie interpretate mai ales în lumina liberei circulații a mărfurilor (
16
). Pericolul unei induceri în eroare a consumatorului poate să primeze față de cerințele liberei circulații a mărfurilor numai dacă acesta este suficient de mare (
17
). Din acest motiv, dorim să avertizăm împotriva unei interpretări excesive a faptelor generatoare de inducere în eroare.
B — Cu privire la prima întrebare preliminară
52.
Prin intermediul primei întrebări, BVerwG solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 47 alineatul (2) litera (c) și punctul B.3 din anexa VII la Regulamentul nr. 1493/1999 trebuie interpretate în sensul că mențiunile „Réserve” și „Grande Réserve”, respectiv „Reserve” și „Privat-Reserve”, utilizate pentru vinurile produse într-un stat membru, pot, în principiu, adică independent de conflictul dintre aceste denumiri și denumirile menționate în anexa III la același regulament, să fie utilizate drept „alte indicații/mențiuni”, în sensul acestor norme, atât timp cât acest stat membru nu a adoptat norme juridice referitoare la utilizarea acestor denumiri ca „mențiuni tradiționale suplimentare” în sensul articolului 47 alineatul (2) litera (b) coroborat cu punctul B.1 litera (b) a cincea liniuță din anexa VII la Regulamentul nr. 1493/1999 coroborat cu articolul 23 din Regulamentul 753/2002.
53.
Articolul 47 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1493/1999 prevede trei tipuri de mențiuni. Este vorba de anumite mențiuni obligatorii (
18
), de mențiuni facultative autorizate în anumite condiții și de alte mențiuni facultative, inclusiv informații care pot fi folositoare pentru consumatori. Aria de protecție a acestor mențiuni este stabilită în funcție de conținut. În această cauză sunt importante însă numai cele două mențiuni facultative.
54.
Mențiunile tradiționale suplimentare sunt mențiuni facultative autorizate în anumite condiții (mențiuni facultative reglementate, potrivit ordonanței de trimitere). Mențiunea tradițională suplimentară este, conform articolului 23 din Regulamentul nr. 753/2002, „un termen utilizat în mod tradițional în statele membre producătoare pentru a indica, în cazul vinurilor prevăzute de prezentul titlu, metoda de producție, de elaborare, de maturare sau calitatea, culoarea, tipul locului sau un eveniment deosebit legat de istoria vinului în cauză; termenul este definit în legislația statelor membre producătoare în sensul desemnării vinurilor în cauză produse pe teritoriul lor”.
55.
Articolul 6 din Regulamentul nr. 753/2002 reprezintă clauza de protecție pentru alte indicații și pentru mențiunile tradiționale suplimentare. Utilizarea altor informații în sensul punctului B.3 din anexa VII la Regulamentul nr. 1493/1999 este precizată prin articolul 6 din Regulamentul nr. 753/2002. În temeiul acestei norme, utilizarea altor indicații se poate face cu condiția ca prin aceasta să nu se creeze un risc de confuzie a consumatorilor în ceea ce privește mențiunile obligatorii și indicațiile facultative reglementate.
56.
În opinia noastră, în textul articolului 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 753/2002 nu se face aluzie la un pericol abstract de inducere în eroare. O interpretare a articolului 6 din Regulamentul nr. 753/2002 plecând de la premisa că acest articol vizează un pericol abstract de inducere în eroare ar contraveni scopului principiului autorizării sau al abuzului, întrucât examinarea în concret, aproape cazuistică a pericolului de inducere în eroare este inerentă acestui principiu. O luare în considerare abstractă a pericolului ar afecta în mod disproporționat interesele legitime ale producătorului.
57.
Pericolul de inducere în eroare joacă, în legislația privind denumirea vinurilor, un rol similar cu riscul de confuzie în legislația privind mărcile. În legătură cu acest pericol, Curtea a stabilit, într-un context oarecum diferit, că „prin autorizarea utilizării de mărci pentru completarea denumirii, a prezentării și a publicității vinurilor spumante, legiuitorul comunitar a urmărit, în mod obligatoriu, să realizeze o echilibrare a intereselor între protecția consumatorilor, pe de o parte, în special a dreptului acestora de a nu fi induși în eroare cu privire la proprietățile unui produs, și protecția drepturilor de proprietate intelectuală, pe de altă parte, în special a interesului legitim al titularului unei mărci de a o utiliza și de a o valorifica în cadrul comerțului. Această echilibrare ar fi aproape eliminată dacă un simplu risc de confuzie, constatat fără a se țină seamă de aprecierile sau de obiceiurile respectivilor consumatori, ar fi suficient pentru a împiedica utilizarea unei denumiri protejate ca marcă” (
19
). Articolul 13 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 2333/92 (
20
), care conținea o interdicție de utilizare a anumitor mențiuni tot din cauza pericolului de inducere în eroare, trebuie interpretat în sensul că „pentru aplicarea interzicerii acestei mențiuni nu este suficient să se constate că o marcă care conține un cuvânt cuprins în denumirea produselor menționate în această dispoziție poate fi confundată ca atare cu denumirea respectivă. În plus, trebuie demonstrat că utilizarea mărcii este într-adevăr de natură să inducă în eroare consumatorii vizați și, prin aceasta, să le influențeze comportamentul economic. În această privință, instanța națională trebuie să aibă în vedere așteptările prezumate referitoare la aceste indicații ale unui consumator mediu, normal informat, suficient de atent și avizat” (
21
).
58.
Modul de formulare a articolului 6 din Regulamentul nr. 753/2002, care se referă la pericolul concret de inducere în eroare, relevă, așadar, că nu este suficient să existe doar posibilitatea unei suprapuneri cu situația aflată sub incidența indicațiilor reglementate, pentru a justifica interzicerea unei alte indicații (
22
). După cum explică în mod convingător Comisia, având în vedere domeniul de aplicare cuprinzător al mențiunilor prevăzute la punctul B.1 litera (b) a cincea liniuță din anexa VII la regulamentul respectiv, acest lucru ar limita semnificativ sfera altor indicații (
23
).
59.
O altă interpretare ar contraveni chiar obiectivului reformei, acela de a crea, prin autorizarea altor indicații nereglementate, libertatea de mișcare în comercializarea produselor, și ar conduce în mod indirect la eșecul propusei liberalizări a legislației privind denumirile. Obiectivul esențial al noii legislații privind denumirile constă, în fond, în aceea că autorizarea utilizării nu mai depinde rigid de împrejurarea dacă o anumită situație reglementată există sau nu există, ci numai de existența sau inexistența unui pericol de inducere în eroare. Conform reformei, indicațiile facultative ar trebuie să fie autorizate cât mai liber în afara domeniului reglementat. Or, deoarece definiția mențiunii tradiționale suplimentare, conform articolului 23 din Regulamentul nr. 753/2002, este foarte largă, ea nu poate fi interpretată în sensul că nu mai lasă loc pentru alte mențiuni, contravenind astfel finalității articolului 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 753/2002 (
24
).
60.
Aprecierea dacă o anumită denumire induce în eroare este o chestiune de fapt care trebuie să fie lămurită de instanța națională în acțiunea principală (
25
). Dimpotrivă, nu trebuie considerat în mod automat că orice altă indicație ar induce, în principiu, în eroare, prin însuși faptul că se referă la fapte care pot fi reglementate prin mențiunile facultative reglementate.
61.
Argumentul că utilizarea „altei indicații” la etichetarea vinurilor ar putea să lase un consumator neinformat să presupună în mod eronat că este vorba de o indicație reglementată, adică definită prin lege, nu schimbă situația. Firește, interdicția de a induce în eroare din legislația privind denumirile are drept scop să elimine, la comercializarea vinurilor, orice practică menită să producă o falsă aparență (
26
). În acest sens, însă, așa cum s-a arătat mai sus, în conformitate cu jurisprudența constantă a Curții, se recomandă o examinare în concret a situației (
27
). Pericolul pur abstract al creării aparenței că este vorba de o denumire protejată nu poate duce la interzicerea utilizării unei indicații nereglementate, atât timp cât nu există nicio inducere concretă în eroare a consumatorului: aceasta ar contraveni echilibrării intereselor, urmărită de legiuitorul comunitar, între protecția consumatorilor și protecția drepturilor de proprietate ale persoanei care se ocupă cu comercializarea (
28
). Cu atât mai mult sunt valabile aceste afirmații în legislația reformată privind denumirile vinurilor. Altfel, principiul autorizării a priori a indicațiilor nereglementate ar fi complet anulat: argumentul că s-ar putea produce aparența existenței unei mențiuni reglementate poate fi invocat, până la urmă, cu privire la orice altă indicație (
29
).
62.
În sfârșit, dorim să clarificăm că faptul că mențiunea „Réserve” se referă la metoda de producție, de elaborare, de maturare a vinului nu este suficient pentru a interzice utilizarea sa pentru vinurile germane. Pentru a o putea interzice, ar trebuie să fie dovedit fie un pericol concret de inducere în eroare, fie faptul că o dispoziție expresă interzice utilizarea respectivă.
63.
Prin urmare, trebuie să se răspundă la prima întrebare preliminară că o indicație care se referă la metoda de producție, de elaborare și de maturare, respectiv la calitatea vinului poate fi autorizată nu numai ca indicație facultativă reglementată conform punctul B.1 litera (b) a cincea liniuță din anexa VII la Regulamentul nr. 1493/1999, în condițiile prevăzute la acest punct și la articolul 23 din Regulamentul nr. 753/2002, ci și ca altă informație în conformitate cu punctul B.3 din anexa VII la Regulamentul nr. 1493/1999.
C — Cu privire la a doua întrebare preliminară
64.
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă există o imitare sau o citare a unei mențiuni tradiționale în sensul articolului 24 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 753/2002 exclusiv în cazul în care limba utilizată este aceeași cu limba în care sunt indicate mențiunile tradiționale protejate.
65.
Conform articolului 24 alineatul (2) din Regulamentul nr. 753/2002, o mențiune tradițională este protejată împotriva „oricărei utilizări ilicite, imitări sau citări, chiar în cazul în care mențiunea în cauză este însoțită de o expresie de tipul «gen», «tip», «metodă», «imitație», «marcă» sau alți termeni similari”.
66.
La fel ca în legislațiile naționale, și în dreptul comunitar este valabil principiul că textul trebuie să fie interpretat prin el însuși conform formulării sale. Sensul normal și natural al cuvintelor trebuie să fie stabilit în contextul nemijlocit al frazei (
30
). Numai în cazul în care textul dispoziției nu poate fi interpretat clar și uniform cu privire la aspectul contestat, ca urmare a divergențelor existente între diferite versiuni lingvistice, acesta trebuie interpretat în raport cu finalitatea și economia generală a normei (
31
). Atunci când o dispoziție din dreptul comunitar derivat necesită o interpretare, aceasta trebuie să fie interpretată, în măsura posibilului, „astfel încât să fie compatibilă cu dispozițiile tratatului. Un regulament de aplicare trebuie, de asemenea, să fie interpretat în conformitate cu dispozițiile regulamentului de bază” (
32
).
67.
Este evident că, în enumerarea faptelor prohibite prin articolul 24 alineatul (2) din Regulamentul nr. 753/2002, nu este cuprinsă explicit traducerea mențiunii protejate (
33
). Sub acest aspect, există o deosebire între articolul 24 alineatul (2) din Regulamentul nr. 753/2002, care este un regulament de aplicare (
34
), și articolul 48 din Regulamentul nr. 1493/1999 – de altfel identic ca formulare –, care interzice în termeni generali inducerea în eroare cu privire la toate tipurile de indicații obligatorii și facultative și în mod expres „chiar dacă aceste indicații sunt folosite într-o traducere sau dacă fac referire la proveniența efectivă sau dacă sunt însoțite de mențiuni cum ar fi: «gen», «tip», «metodă», «imitație», «marcă» sau alte mențiuni similare”.
68.
Neindicarea în cuprinsul unui regulament de aplicare a unui anumit fapt, care este reglementat (diferit) în regulamentul de bază, nu indică totuși o lacună legislativă neintenționată (
35
). Mai curând, deosebirea de formulare între Regulamentul de bază nr. 1493/1999 și Regulamentul de aplicare nr. 753/2002 poate să aibă ca obiect, având în vedere sensul și scopul reglementării, tocmai limitarea sferei interdicției. Lipsa referirii la traducere în articolul 24 alineatul (2) din Regulamentul nr. 753/2002 nu este, în opinia noastră, o pură întâmplare, ci mai curând o renunțare intenționată la includerea traducerilor în rândul interdicțiilor impuse prin articolul 48 din Regulamentul nr. 1493/1999 și, prin aceasta, o restrângere a sferei de protecție pe care o conferă interdicția prevăzută la articolul 48.
69.
O asemenea interpretare nu poate fi întemeiată decât din perspectivă sistematică și teleologică și ține seama de natura mențiunilor tradiționale. Pe lângă deosebirile deja prezentate dintre textul Regulamentului nr. 1493/1999 și cel al Regulamentului nr. 753/2002, sfera de protecție tipică a mențiunilor tradiționale este diferită în ceea ce privește traducerea acestora în raport cu denumirile de origine protejate (
36
).
70.
Regulamentul nr. 753/2002 enumeră, în anexa III, mențiunile tradiționale protejate sub forma unui tabel, în care, pe lângă vinurile cărora li se aplică mențiunea și categoria de vin, este precizată și limba în care mențiunea este protejată. Dacă, în argumentele sale privind cea de a treia întrebare preliminară, Comisia arată, în mod întemeiat, că protecția mențiunii tradiționale este valabilă numai pentru categoriile de vin menționate în anexă (
37
) (v.c.p.r.d.), atunci situația nu poate fi alta în ceea ce privește limbile enumerate în această anexă în aceeași rubrică cu categoriile de vin: în ceea ce privește toate categoriile enumerate, anexa echivalează cu o specificare a domeniului de aplicare al interdicției de imitare.
71.
Articolul 24 din Regulamentul nr. 753/2002 însuși confirmă această interpretare, căci, potrivit alineatului (4) al doilea paragraf, protejarea unei mențiuni tradiționale se aplică în mod expres numai în ceea ce privește limba sau limbile în care este înscrisă în anexa III. În contextul eliminării conștiente a traducerii din interdicția imitării de la articolul 24 alineatul (2) din Regulamentul nr. 753/2002, devine clar că poate fi interzisă numai utilizarea mențiunii protejate în propria ei limbă, adică în limba originală înregistrată.
72.
Dorim să evidențiem faptul că articolul 24 din Regulamentul nr. 753/2002 reprezintă o normă specială în materia mențiunilor tradiționale suplimentare în raport cu articolul 48 din Regulamentul nr. 1493/1999. Conform principiului general de drept lex specialis derogat legi generali (
38
), dispoziția specială prevalează. Articolul 48 din Regulamentul nr. 1493/1999 cuprinde interdicția generală de inducere în eroare pentru toate mențiunile posibile, conform regulamentului. Dimpotrivă, articolul 24 din Regulamentul nr. 753/2002 concretizează în manieră limitativă interdicția inducerii în eroare în situația specifică a unei categorii de mențiuni – mențiunile tradiționale suplimentare. O asemenea interpretare a Regulamentului de aplicare nr. 753/2002 al Comisiei este compatibilă și cu Regulamentul de bază nr. 1493/1999.
73.
O interpretare în raport cu sensul și finalitatea normei susține și ea această concluzie. Sensul și finalitatea introducerii „altor indicații” nereglementate, precum mențiunile tradiționale suplimentare, este liberalizarea legislației privind denumirile în sensul interzicerii abuzului (
39
). Prin urmare, dacă regulamentul însuși se opune numai mențiunilor expres interzise, este clar că faptele prohibite pe care le cuprinde nu trebuie interpretate în sens larg dincolo de modul lor de redactare, astfel încât să contravină anulării principiului interdicției.
74.
Mai curând, în cadrul unei interpretări teleologice, trebuie ținut seama de schimbarea de paradigmă în direcția principiului abuzului, în sensul că o interdicție abstractă a traducerilor este întemeiată numai dacă acestea justifică per se un pericol de inducere în eroare. Pe această premisă se bazează, de exemplu, interzicerea traducerii denumirilor de origine protejate și a altor informații geografice, deoarece majoritatea mențiunilor protejate astfel, în special indicațiile de origine, semnifică în alte limbi pentru consumator același lucru ca și în limba de origine. Și traducerile acestor mențiuni indică indubitabil în majoritatea cazurilor produsul sau serviciul protejat și sunt, așadar, per se de natură a induce în eroare. Astfel, consumatorul se va gândi imediat la un tip de brânză produs într-o anumită zonă italiană când aude mențiunea „Parmigiano”, însă va face aceeași asociere și la auzirea traducerii „parmezan”. Tocmai această echivalență a traducerii cu mențiunea protejată este ratio legis a interdicției generale a traducerii din legislația privind denumirile (
40
).
75.
Spre deosebire de denumirile de origine protejate, în ceea ce privește mențiunile tradiționale, nu se poate vorbi despre o asemenea echivalență a sferei de protecție (
41
), ceea ce explică faptul că o interdicție a traducerii nu se justifică în acest caz. Mențiunea tradițională se caracterizează tocmai prin faptul că ea este bine ancorată, ca atare, în tradiția țării de origine, într-o anumită limbă, și are o semnificație deosebită pentru consumator numai în această limbă, dând naștere la asocieri de idei care au legătură cu ea. Acesta este motivul pentru care regulamentul (spre deosebire, de exemplu, de numele de soiuri de viță-de-vie cu indicație geografică din anexa II la regulament) protejează aceste mențiuni numai într-o anumită limbă. În timp ce indicarea unui soi de viță-de-vie sau a unei anumite origini geografice semnifică, după cum s-a arătat, același lucru în orice limbă, o mențiune tradițională are conotații diferite în diferite limbi, deoarece se bazează pe tradiții locale diferite sau face trimitere la acestea. Riscul de confuzie și, prin urmare, posibilitatea inducerii în eroare inerente traducerii altor indicații nu mai există în cazul mențiunilor tradiționale.
76.
Acest lucru devine foarte clar dacă se pune întrebarea față de care dintre diferitele mențiuni protejate mențiunea franceză „Grande Réserve”, de exemplu, creează un risc concret de confuzie: față de mențiunea greacă „Ειδικά Επιλεγμένος (Grand réserve)”, față de mențiunea spaniolă „Gran Reserva” sau față de mențiunea portugheză „grande reserva” sau „Super reserva”? Această asociere de idei confirmă cu claritate faptul că mențiunea tradițională este unică și distinctă numai în limba în care este protejată (
42
). O interdicție de traducere a acestor mențiuni ar contraveni spiritului regulamentului, care, în plus, permite ca fiecare țară să poată proteja separat în propria limbă o mențiune în realitate identică (
43
). Din acest motiv, argumentul guvernului spaniol referitor la traducere nu se justifică.
77.
Prin urmare, s-a stabilit că legiuitorul comunitar a renunțat intenționat la interdicția de traducere pentru vinurile care nu sunt din aceeași categorie și, prin aceasta, a limitat sfera de protejare a mențiunii tradiționale la limba proprie, astfel încât această protejare se aplică nu numai pentru utilizarea ilicită, ci, în aceeași măsură, și pentru toate faptele prevăzute la articolul 24 alineatul (2) din Regulamentul 753/2002, așadar și pentru imitare și citare. Altfel, renunțarea intenționată la interdicția de traducere ar fi lipsită de orice conținut.
78.
În final, dorim să mai subliniem faptul că utilizarea expresiei germane „Reserve” pentru vinurile germane, având în vedere anexa III la Regulamentul nr. 753/2002, care a înregistrat această mențiune pentru vinurile austriece, ar reprezenta totuși o utilizare ilicită care ar trebui sancționată și în Germania. Totuși, utilizarea de mențiuni derivate (de exemplu, „Privat-Reserve”), precum și de traduceri (de exemplu „Réserve” în limba franceză) nu este interzisă de prevederile articolului 24 alineatul (4) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 753/2002.
79.
Prin urmare, la a doua întrebare preliminară trebuie să se răspundă că nu există o imitare sau citare ilegală, în sensul articolului 24 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 753/2002, decât dacă limba utilizată este aceeași cu limba în care sunt indicate mențiunii tradiționale protejate.
D — Cu privire la a treia întrebare preliminară
80.
Prin intermediul celei de a treia întrebări, BVerwG solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 24 alineatul (2) din Regulamentul nr. 753/2002 trebuie interpretat în sensul că mențiunile tradiționale cuprinse în anexa III sunt protejate numai în raport cu vinurile care provin din același stat membru producător ca și mențiunea tradițională protejată.
81.
În această privință, desigur, trebuie să fim de acord cu Comisia referitor la faptul că în speță nu poate fi vorba decât de vinuri de aceeași categorie (categoria „v.c.p.r.d.”), deoarece mențiunea tradițională le desemnează numai pe acestea (
44
). Dimpotrivă, o limitare a întrebării preliminare la utilizarea mențiunilor „Reserve”, respectiv „Privat-Reserve” ar fi eronată, deoarece în acțiunea principală se punea și problema mențiunilor franceze „Réserve” și „Grande Réserve”. De asemenea, nu vedem niciun motiv de limitare a întrebării preliminare doar la utilizarea pentru vinurile din Germania.
82.
În speță, trebuie să fim de acord cu statele membre care au intervenit și cu Comisia referitor la faptul că protecția asigurată prin articolul 24 alineatul (2) din Regulamentul de aplicare nu poate fi limitată la protecția în raport cu vinurile din statul de origine al mențiunii.
83.
Din textul Regulamentului nr. 1493/1999 și din cel al Regulamentului nr. 753/2002 nu se pot deduce niciun fel de limitări cu privire la originea vinurilor desemnate prin mențiuni protejate, spre deosebire de cele referitoare la limba mențiunii. Pentru a fi efectivă, protecția trebuie să fie valabilă la nivelul întregii Comunități și, prin aceasta, a fortiori în raport cu vinurile din alte state membre, altfel protecția mențiunilor tradiționale asigurată de dreptul comunitar ar fi lipsită de conținut, ceea ce ar submina efectivitatea deplină a legislației Comunității (interpretarea în funcție de effet utile).
84.
În sfârșit, tocmai acesta este sensul unei reglementări comunitare care urmărește stabilirea unui nivel de protecție uniform pe întreg teritoriul Comunității. Tocmai în protejarea mențiunii – în limba proprie – împotriva utilizării în alte state membre pentru vinurile produse acolo constă valoarea adăugată a reglementării comunitare față de normele de protecție pur naționale. În observațiile sale, Comisia subliniază în mod întemeiat faptul că protecția unei mențiuni tradiționale în dreptul comunitar este legată de faptul că această mențiune are o semnificație care depășește limitele pieței naționale (
45
).
85.
De aceea, la a treia întrebare preliminară trebuie să se răspundă că mențiunile tradiționale sunt protejate nu numai împotriva utilizării pentru vinurile care provin din același stat membru producător ca și mențiunea tradițională protejată. Protecția se extinde la întreaga Uniune Europeană.
VI — Concluzie
86.
Pentru aceste motive, propunem Curții să răspundă la întrebările Bundesverwaltungsgericht după cum urmează:
„1)
O indicație care se referă la metoda de producție, de elaborare și de maturare, respectiv la calitatea vinului poate fi autorizată nu numai ca indicație facultativă reglementată conform punctul B.1 litera (b) a cincea liniuță din anexa VII la Regulamentul nr. 1493/1999, în condițiile prevăzute la acest punct și la articolul 23 din Regulamentul nr. 753/2002, ci și ca altă informație în conformitate cu punctul B.3 din anexa VII la Regulamentul nr. 1493/1999, dacă acesta nu creează, în speță, un pericol de inducere în eroare.
2)
Articolul 24 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 753/2002 trebuie interpretat în sensul că nu există imitare sau citare decât dacă limba utilizată este aceeași cu cea în care sunt indicate mențiunile tradiționale protejate.
3)
Articolul 24 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 753/2002 trebuie interpretat în sensul că protejarea mențiunilor tradiționale specificate în anexa III nu se face în funcție de statul membru producător din care provin vinurile pentru care se utilizează mențiunile tradiționale, ci se extinde la întreaga Comunitate.”
(
1
)	Limba originală: germana.
(
2
)	JO L 179, p. 1, Ediţie specială, 03/vol. 28, p. 190.
(
3
)	JO L 118, p. 1, Ediţie specială, 03/vol. 43, p. 3.
(
4
)	JO L 241, p. 15, Ediţie specială, 03/vol. 65, p. 220.
(
5
)	Această comparaţie plastică, dar şi drastică, a fost prezentată de guvernul elen, în cursul ședinţei, pentru a atrage atenţia asupra necesităţii unei interpretări stricte a Regulamentului nr. 1493/1999 şi a Regulamentului nr. 753/2002.
(
6
)	Regulamentul (CEE) nr. 2392/89 al Consiliului din 24 iulie 1989 de stabilire a unor norme generale de descriere şi prezentare a vinurilor şi musturilor de struguri (JO L 232, p. 13). Acestui regulament i s-a adăugat şi Regulamentul (CEE) nr. 3201/90 al Comisiei din 16 octombrie 1990 de stabilire a normelor detaliate de descriere şi prezentare a vinurilor şi musturilor de struguri (JO L 309, p. 1).
(
7
)	În Hotărârea din 5 iulie 1995, Voisine (C-46/94, Rec., p. I-1859, punctele 22 şi 27), făcând trimitere la articolele 11 şi 12 din Regulamentul (CEE) nr. 2392/89, Curtea a constatat că acestea indică voinţa legiuitorului comunitar de a adopta prin acest regulament un cod amănunţit şi complet cu privire la denumirea şi prezentarea vinurilor şi că aceste două articole stabilesc care sunt singurele indicaţii permise pe etichetă pentru a desemna un vin de calitate produs în regiuni determinate.
(
8
)	Regulamentul (CEE) nr. 1427/96 al Consiliului din 26 iunie 1996 de modificare a Regulamentului (CEE) nr. 12392/96 de stabilire a unor norme generale de descriere şi prezentare a vinurilor şi musturilor de struguri (JO L 184, p. 3).
(
9
)	A se vedea Hieronimi, H., „«Grands Crus» auch bei deutschem Wein? Rechtliche Möglichkeiten einer Weinlagen-Klassifizierung in Deutschland”, Zeitschrift für das gesamte Lebensmittelrecht — ZLR 5/97, p. 539-564 (548). A se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Geelhoed prezentate la 14 martie 2002 în cauza Borie Manoux (C-81/01, Rec., p. I-9259, punctul 29), în care, în legătură cu utilizarea unei mărci pentru vinuri care nu este reglementată de dreptul comunitar, se constata „că orice menţiune în etichetarea vinurilor de calitate cu denumire de origine controlată necesită un temei expres în Regulamentul (CEE) nr. 2392/89”.
(
10
)	Considerentul (10) al Regulamentului nr. 753/2002 menţionează: „Regulamentul (CE) nr. 1493/1999 a armonizat etichetarea pentru toate produsele vitivinicole pe baza modelului deja stabilit pentru vinurile spumante, autorizând folosirea unor termeni diferiţi de cei reglementaţi în mod special de legislaţia comunitară, cu condiţia ca aceştia să fie corecţi. În acelaşi mod ar trebui armonizate dispoziţiile de aplicare a regulamentului menţionat, pe baza modelului stabilit pentru vinurile spumante şi avându-se grijă ca termenii alternativi să nu creeze confuzii şi să fie folosiţi numai cu condiţia ca agenţii economici să le poată demonstra exactitatea în caz de dubiu”.
(
11
)	Mickel, W. M., Bergmann, J. M., „Weinwirtschaft in der EU”, în Handlexikon der Europäischen Union, ediţia a treia, 2005, punctul 5, termenul „Weinbezeichnung” („denumirea vinului”).
(
12
)	Considerentul (7) al Regulamentului nr. 1493/1999.
(
13
)	Considerentul (50) al Regulamentului nr. 1493/1999 are următoarea formulare: „Descrierea, denumirea şi prezentarea produselor menţionate în prezentul regulament pot avea consecinţe importante în privinţa perspectivelor de comercializare; ca urmare, este necesar ca prezentul regulament să stabilească norme care să ia în considerare interesele legitime ale consumatorilor şi ale producătorilor şi să favorizeze buna funcţionare a pieţei interne şi obţinerea de produse de calitate; principiile fundamentale ale acestor norme trebuie să prevadă utilizarea obligatorie a anumitor menţiuni care să permită identificarea produsului şi furnizarea anumitor informaţii importante consumatorilor, precum şi utilizarea facultativă a anumitor indicaţii pe baza normelor comunitare sau cu condiţia aplicării dispoziţiilor referitoare la prevenirea practicilor frauduloase.”
(
14
)	A se vedea Koch, H.-J., „Neues vom Weinrecht”, Neue juristische Wochenschrift — NJW 2004, p. 2135, 2136. Autorul relevă faptul că liberalizarea normelor legale privind denumirile are menirea să aducă în ansamblu mai multă transparenţă şi informaţie pentru consumator, cu efecte pozitive pentru comercializare. Totuşi, el atrage atenţia că prin aceasta nu s-a simplificat răspunsul la întrebarea referitoare la informaţiile care sunt permise numai sub rezerva interdicţiei inducerii în eroare sau care sunt interzise din cauza menţiunilor deja reglementate.
(
15
)	Hotărârea din 2 februarie 1994 (C-315/92, Rec., p. I-317, punctul 12 şi următoarele). La punctul 14 din această hotărâre, Curtea a stabilit că articolul 30 din Tratatul CE (devenit articolul 28 CE) interzice piedicile în calea liberei circulaţii a mărfurilor care rezultă din normele referitoare la condiţiile pe care trebuie să le îndeplinească mărfurile (cum ar fi denumirea, forma, dimensiunile, greutatea, compoziţia, prezentarea, eticheta şi ambalajul lor), chiar dacă aceste norme se aplică fără distincţie tuturor produselor, în măsura în care aplicarea acestor norme nu pot fi justificată printr-un scop de interes general şi care trebuie să primeze în raport cu exigenţele liberei circulaţii a mărfurilor.
(
16
)	A se vedea Zipfel, W., „Der lebensmittelrechtliche Täuschungsschutz im Blickfeld des EG-Rechts”, Zeitschrift für das gesamte Lebensmittelrecht — ZLR 5-6/1994, p. 557 și 564.
(
17
)	Hotărârea din 26 noiembrie 1996, Graffione (C-313/94, Rec., p. I-6039, punctul 24). Curtea se referă explicit în această hotărâre la Hotărârea Clinique.
(
18
)	Conform anexei VII la Regulamentul nr. 1493/1999, aceste indicaţii sunt, de exemplu, denumirea la vânzare a produsului, volumul nominal, tăria alcoolică dobândită în volume, numărul lotului, conform Directivei 89/396/CEE a Consiliului din 4 iulie 1989 privind menţiunile sau mărcile care permit identificarea lotului din care face parte un produs alimentar.
(
19
)	Hotărârea din 28 ianuarie 1999, Sektkellerei Kessler (C-303/97, Rec., p. I-513, punctul 32). Această cauză s-a referit la riscul de confuzie în etichetarea vinului spumos (Sekt) german. Problema a fost dacă utilizarea curentă a unei mărci de Sekt, „Kessler Hochgewächs”, trebuie interzisă ca urmare a unui risc abstract de confuzie cu denumirea „Riesling-Hochgewächs”, care, atât conform dreptului comunitar, cât şi conform dreptului naţional, este rezervată vinurilor produse exclusiv din struguri din soiul de viţă-de-vie Riesling. Avocatul general Fenelly a concluzionat, la rândul său, că un risc pur abstract de confuzie nu este suficient (Concluziile prezentate la 29 septembrie 1998 în cauza Sektkellerei Kessler).
(
20
)	Regulamentul (CEE) nr. 2333/92 al Consiliului din 13 iulie 1992 de stabilire a unor norme generale de descriere şi prezentare a vinurilor spumante şi spumoase (JO L 231, p. 9). Articolul 13 alineatul (2) din acest regulament stabileşte: „Dacă descrierea, prezentarea şi publicitatea referitoare la produsele menţionate la articolul 1 alineatul (1) sunt completate cu denumirile mărcilor, aceste denumiri nu pot conţine cuvinte, părţi de cuvinte, semne sau ilustraţii care:
(a)
pot da naştere la confuzii sau pot induce în eroare persoanele cărora li se adresează în sensul stabilit de alineatul (1) sau
(b)
pot fi confundate cu descrierea completă sau parţială a unui vin de masă, a unui vin de calitate produs într-o regiune determinată, inclusiv cu un v.s.c.p.r.d. sau cu un vin de import a cărui descriere este stabilită prin dispoziţii comunitare sau cu descrierea unui alt produs menţionat la articolul 1 alineatul (1), sau care sunt identice cu descrierea unui astfel de produs, cu excepţia cazului în care produsele utilizate pentru constituirea producţiei de bază a vinului spumant respectiv sunt îndreptăţite la o astfel de descriere sau prezentare.” [traducere neoficială]
(
21
)	Hotărârea Sektkellerei Kessler (citată la nota de subsol 19, punctul 38).
(
22
)	Şi în literatura de specialitate sunt date ca exemple de „alte informaţii” permise conform punctului B.3 în special indicaţiile cu privire la „modul de obţinere sau metoda de fabricare”, adică informaţii care se suprapun, sub aspectul situaţiei de fapt reglementate, cu indicaţiile în conformitate cu punctul B.1 litera (b) a cincea liniuţă: Koch, H.-J., citat la nota de subsol 14, p. 2136.
(
23
)	Observaţiile Comisiei, punctul 17.
(
24
)	Această interpretare are avantajul că promovează dezvoltarea menţiunilor tradiţionale. Astfel, menţiunea tradiţională suplimentară „Reserve” s-a format, în limba germană, în Austria tocmai avându-se în vedere anexa III la Regulamentul nr. 753/2002. În Franţa, de exemplu, se pot găsi vinuri cu menţiunea „tête de cuvée”. Utilizarea menţiunii tradiţionale „cuvée” a fost reglementată de Codul francez al vinului (Code du vin), abrogat în prezent [a se vedea articolul 284 alineatul (4) al doilea paragraf din Code du vin] şi se referă la metodele de producţie. Această normă a exclus în mod expres şi excepţional utilizarea menţiunii „cuvée” de la aplicarea principiului interdicţiei în vigoare în legislaţia vinului din acea perioadă (a se vedea Lamborelle, J.-C., Pillot, J., Code du vin 1999 commenté et annoté, Causse, 1999, p. 241 şi următoarele). Noua legislaţie franceză a vinului cuprinde reglementări similare la articolul L 644-2 din Code rural, totuşi această menţiune nu a fost înregistrată în anexa III la Regulamentul nr. 753/2002.
(
25
)	Hotărârea Sektkellerei Kessler (citată la nota de subsol 19, punctul 36). Instanţa naţională trebuie să aprecieze dacă o denumire, o marcă sau o reclamă ar putea să inducă în eroare. În funcţie de circumstanţele fiecărei speţe, instanţa trebuie să examineze dacă o marcă sau o componentă a acesteia, ţinând seamă de aşteptările consumatorului căruia i se adresează, poate fi confundată cu denumirea completă sau parţială a anumitor vinuri. În această privinţă, aşa cum rezultă tot din jurisprudenţa Curţii, instanţa naţională trebuie să aibă în vedere aşteptările prezumate ale unui consumator mediu, normal informat, suficient de atent şi avizat.
(
26
)	Hotărârea din 25 februarie 1981, Weigand (56/80, Rec., p. 583, punctul 18).
(
27
)	Hotărârea Sektkellerei Kessler (citată la nota de subsol 19, punctul 32 şi următoarele); Hotărârea din 24 octombrie 2002, Borie Manoux (C-81/01, Rec., p. I-9259, punctul 27 şi următoarele).
(
28
)	Concluziile avocatului general Geelhoed prezentate în cauza Borie Manoux (citate la nota de subsol 9, punctul 47).
(
29
)	A se vedea de asemenea Ordonanţa BverwG din 27 martie 2002 — BVerwG 3 B 62.02, LMRR 2003, 61, analizată de Koch, H.-J., „Was der Weintrinker beim Stichwort «feinherb» denkt”, Zeitschrift für das gesamte Lebensmittelrecht — ZLR 4/2003, p. 458 şi următoarele. În această privinţă, dorim să ne referim şi la Hotărârea din 20 martie 2003, LTJ Diffusion (C-291/00, Rec., p. I-2799), privind interpretarea articolului 5 alineatul (1) litera (a) din Prima directivă 89/104/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988 de apropiere a legislaţiilor statelor membre cu privire la mărci (JO L 40, p. 1. Ediţie specială, 17/vol. 1, p. 92).
(
30
)	Oppermann, T., Europarecht, ediţia a treia, 2005, p. 207.
(
31
)	Hotărârea din 21 noiembrie 1974, Moulijn/Comisia (6/74, Rec., p. 1287, punctele 10 şi 11).
(
32
)	Hotărârea din 24 iunie 1993, Tretter (C-90/92, Rec., p. I-3569, punctul 11).
(
33
)	Această constatare nu este valabilă numai pentru versiunea în limba germană, ci, de exemplu, şi pentru cele în limbile slovenă, engleză, franceză, spaniolă şi italiană.
(
34
)	Din temeiul juridic indicat al Regulamentului nr. 753/2002 reiese în mod clar că acesta constituie un regulament de aplicare a Regulamentului de bază nr. 1493/1999. Temeiul juridic al Regulamentului nr. 753/2002 este reprezentat tocmai de Tratatul CE şi de Regulamentul nr. 1493/1999.
(
35
)	A se vedea Concluziile prezentate de noi la 6 martie 2007 în cauza Bonn Fleisch (C-1/06, Rec., p. I-5609, punctul 40).
(
36
)	Hotărârea din 25 iunie 2002, Bigi (C-66/00, Rec., p. I-5917), Concluziile avocatului general Léger prezentate la 9 octombrie 2001 în această cauză, punctul 50, referitoare la aceasta, Concluziile avocatului general Mazák prezentate la 28 iunie 2007 în cauza Comisia/Germania (C-132/05, p. I-957, punctul 42). Pentru a justifica faptul că traducerea unei denumiri de origine protejate este protejată în aceeaşi măsură ca şi o denumire de origine protejată înregistrată, avocatul general Mazák se întemeiază pe textul neechivoc al articolului 13 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 2081/92 al Consiliului din 14 iulie 1992 privind protecţia indicaţiilor geografice şi a denumirilor de origine ale produselor agricole şi alimentare (JO L 208, p. 1), abrogat şi înlocuit de Regulamentul (CE) nr. 510/2006 al Consiliului din 20 martie 2006 privind protecţia indicaţiilor geografice şi a denumirilor de origine ale produselor agricole şi alimentare (JO L 93, p. 12, Ediţie specială, 03/vol. 71, p. 114), care conţine o interdicţie expresă a traducerii.
(
37
)	Observaţiile Comisiei, punctul 24 şi punctele 27-29. A se vedea de asemenea Hotărârea din 3 martie 2005, Italia/Comisia (C-283/02, punctul 40).
(
38
)	A se vedea, de exemplu, Concluziile avocatului general Geelhoed prezentate la 4 iulie 2002 în cauzele conexate Comisia/Austria (Hotărârea din 23 ianuarie 2003, C-221/00, Rec., p. I-1065), precum şi Sterbenz şi Hang (Hotărârea din 23 ianuarie 2003, C-421/00, C-426/00 şi C-16/01, Rec., p. I-1065), punctul 48, şi Concluziile acestuia prezentate la 7 martie 2002 în cauza Linhart şi Biffl (Hotărârea din 24 octombrie 2002, C-99/01, Rec., p. I-9375), punctul 29.
(
39
)	Prin aceasta, regulamentul preia un principiu structural general de drept public potrivit căruia individul se bucură, în principiu, de libertate de acţiune, atâta vreme cât acţiunea concretă nu este expres interzisă sau prohibită. În această privinţă poate fi stabilită o legătură cu principiul general de drept nullum crimen sine lege certa, praevia, scripta et stricta. Într-adevăr, prin acest principiu, în dreptul penal şi, în sens larg, şi în dreptul public, se ţine seama de ideea limitării care îşi are originea în libertatea generală de acţiune a indivizilor. În dreptul comunitar, libertatea generală de acţiune este considerată parte a libertăţilor fundamentale, care sunt privite drept un mijloc de apărare împotriva comportamentului ilegal al tuturor instituţiilor publice ale statelor membre şi, în principiu, şi al organismelor Comunităţii (a se vedea Müller-Graff, P.-C., „Die konstitutionelle Rolle der binnenmarktlichen Grundfreiheiten im neuen europäischen Verfassungsvertrag”, în Köck, H.-F., Lengauer, A., Ress, G. (ed.), Europarecht im Zeitalter der Globalisierung: Festschrift für Peter Fischer, Viena, 2004, p. 373.
(
40
)	Acest lucru a fost foarte clar evidenţiat de avocatul general Léger în Concluziile prezentate la 9 octombrie 2001 în cauza Bigi, citate la nota de subsol 36. Pentru a justifica de ce denumirea „parmezan” trebuie interpretată drept o încălcare a protejării denumirii de origine „Parmigiano Reggiano” în sensul articolului 13 alineatul (1) primul paragraf literele (a) şi (b) din Regulamentul (CEE) nr. 2081/92, avocatul general nu se limitează la constatarea faptului că este vorba de o traducere, deşi regulamentul interzice în mod expres traducerile. El argumentează mai curând prin faptul că menţiunea tradusă este o traducere fidelă a menţiunii protejate „Parmigiano Reggiano”, în sensul că „exprimă realitatea istorică, culturală, juridică şi economică corelată cu denumirea înregistrată şi cu produsul la care se referă înregistrarea” (punctul 50) şi, prin aceasta, stabilește o legătură directă cu efectul de asociere pe care îl are traducerea.
(
41
)	Acestea se bucură de o protecţie ridicată şi, de aceea, trebuie să fie delimitate strict de alte indicaţii caracteristice unui vin. A se vedea în acest sens interpretarea restrictivă reţinută de Curte în Hotărârea din 12 mai 2005, Regione autonoma Friuli-Venezia Giulia (C-347/03, Rec., p. I-3785, punctul 96 şi următoarele). Pentru denumirile de origine geografice, se aplică în legislaţia generală privind denumirile, după cum s-a arătat de la început, conform jurisprudenţei Curţii şi corespunzător formulării clare a articolului 13 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2081/02, o interdicţie cuprinzătoare a traducerii: Hotărârea Bigi (citată la nota de subsol 36), Concluziile avocatului general Léger prezentate la 9 octombrie 2001 în această cauză, punctul 50, Concluziile avocatului general Mazák prezentate la 28 iunie 2007 în cauza Comisia/Germania (C-132/05, citată la nota de subsol 36, punctul 42).
(
42
)	În ce privește diversitatea denumirilor „Ruby” şi „Rubino” pentru vinul de porto, a se vedea Hotărârea Curţii din 3 martie 2005, Italia/Comisia (C-283/02, citată la nota de subsol 37, punctul 77 şi următoarele).
(
43
)	Dorim, în continuare, să atragem atenţia asupra faptului că menţiunile franceze „Réserve” şi „Grande réserve” au fost protejate în Franţa din 19 august 1921. Code du vin, abrogat în prezent [a se vedea articolul 284 alineatul (4) al doilea paragraf din Code du vin], conţine dispoziţii speciale pentru menţiunile „Réserve” şi „Grande réserve” [a se vedea Lamborelle, J.-C., Pillot, J., citaţi la nota de subsol 25, p. 241 şi următoarele]. Acest Code du vin este abrogat din 6 septembrie 2003. Noua legislaţie franceză a vinului (Ordonnance no 2006-1547 du 7 décembre 2006 relative à la valorisation des produits agricoles, forestiers ou alimentaires et des produits de la mer) pare sã reglementeze legalitatea utilizãrii menţiunilor „Réserve” şi „Grande réserve” prin clauza generală prevăzută la articolul L 644-2 din Code rural. În Spania, articolul 3 alineatul (2) din Legea nr. 24/2003 (Ley 24/2003, de 10 de julio de la Viña y del Vino, http://noticias.juridicas.com/base_datos/Admin/l24-2003.t1.html) reglementeazã menţiunile „Reserva” şi „Gran reserva” şi stabileşte condiţii foarte exacte pentru metodele de maturare şi de procesare. În comparaţie cu dreptul francez anterior şi cu cel în vigoare, dreptul spaniol stabileşte foarte exact în cazul căror metode de maturare pot fi utilizate menţiunile „Reserva” şi „Gran reserva”. În Franţa se atrage atenţia că utilizarea menţiunilor „Réserve” şi „Grande réserve” nu trebuie să dea naştere riscului de confuzie cu denumirile de origine ale vinurilor.
(
44
)	A se vedea de asemenea Hotărârea din 3 martie 2005, Italia/Comisia (C-283/02, citată la nota de subsol 37, punctul 32 şi următoarele).
(
45
)	Observaţiile Comisiei, punctul 32.