HOTĂRÂREA CURȚIIdin 9 decembrie 1997*(1)„Libera
circulație a mărfurilor – Produse agricole – Obstacole care rezultă din
acte ale unor particulari – Obligațiile statelor membre”În cauza C‑265/95_Comisia Comunităților Europene, reprezentată
de domnii Hendrik van Lier, consilier juridic, și Jean‑Francis
Pasquier, funcționar național detașat în cadrul Serviciului juridic, în
calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg, la domnul Carlos
Gómez de la Cruz, membru al Serviciului juridic, Centre Wagner,
Kirchberg_reclamantă_susținută deRegatul Spaniei, reprezentat
de domnul Alberto José Navarro González, director general al Direcției
de coordonare juridică și instituțională comunitară, și de doamna
Rosario Silva de Lapuerta, abogado del Estado, din cadrul Serviciului de
contencios comunitar, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în
Luxemburg, la sediul Ambasadei Spaniei, 4-6, boulevard E. Servais, Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, reprezentat
de domnul John E. Collins din cadrul Treasury Solicitor’s Department,
în calitate de agent, asistat de domnii Stephen Richards și Mark
Hoskins, barristers, cu domiciliul ales în Luxemburg, la sediul
Ambasadei Regatului Unit, 14, boulevard Roosevelt_interveniente_împotrivaRepublicii Franceze,
reprezentată de domnul Jean‑François Dobelle, director adjunct în
cadrul Direcției juridice a Ministerului Afacerilor Externe, de doamnele
Catherine de Salins, director adjunct în cadrul aceleiași direcții,
Anne de Bourgoing, chargé de mission în cadrul aceleiași direcții, și de
domnul Philippe Martinet, secretar pentru afaceri externe în cadrul
aceluiași minister, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în
Luxemburg, la sediul Ambasadei Franței, 8 B, boulevard Joseph II_pârâtă_având
ca obiect o cerere de constatare a faptului că, prin neluarea tuturor
măsurilor necesare și proporționale pentru ca acțiunile unor particulari
să nu împiedice libera circulație a fructelor și legumelor, Republica
Franceză nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul
organizărilor comune ale piețelor produselor agricole și în temeiul
articolului 30 din Tratatul CE coroborat cu articolul 5 din tratatul
menționat_CURTEA_compusă
din domnii G. C. Rodríguez Iglesias, președinte, C. Gulmann, H.
Ragnemalm, M. Wathelet și R. Schintgen (raportor), președinți de cameră,
G. F. Mancini, J. C. Moitinho de Almeida, P. J. G.
Kapteyn, J. L. Murray, D. A. O. Edward, J.‑P. Puissochet,
G. Hirsch și P. Jann, judecători, avocat general: domnul C. O. Lenz_grefier: domnul H. A. Rühl, administrator principal_având în vedere raportul de ședință_după
ascultarea pledoariilor părților în ședința din 10 iunie 1997, în
cursul căreia Comisia a fost reprezentată de domnii Hendrik van Lier și
Jean‑Francis Pasquier, Regatul Spaniei, de doamna Rosario Silva de
Lapuerta, iar Republica Franceză, de domnul Jean‑François Dobelle și de
doamna Kareen Rispal‑Bellanger, director adjunct în cadrul Direcției
juridice a Ministerului Afacerilor Externe, în calitate de agent_după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 9 iulie 1997_pronunță prezentaHotărâre1        Prin
cererea depusă la grefa Curții la 4 august 1995, Comisia Comunităților
Europene a introdus, în temeiul articolului 169 din Tratatul CE, o
acțiune prin care urmărește să se constate că, prin neluarea tuturor
măsurilor necesare și proporționale pentru ca acțiunile unor particulari
să nu împiedice libera circulație a fructelor și legumelor, Republica
Franceză nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul
organizărilor comune ale piețelor produselor agricole și în temeiul
articolului 30 din acest tratat coroborat cu articolul 5 din același
tratat.2        Comisia
declară că a fost sesizată în mod regulat, de mai mult de un deceniu,
cu plângeri care denunță pasivitatea autorităților franceze față de acte
de violență comise de particulari și de mișcările de protest ale unor
agricultori francezi îndreptate împotriva unor produse agricole
provenind din alte state membre. Aceste acte constau în special în
interceptarea camioanelor care transportau astfel de produse pe
teritoriul francez și distrugerea încărcăturii acestora, în acte de
violență îndreptate împotriva șoferilor de camioane, în amenințări
împotriva marilor centre comerciale franceze care pun în vânzare produse
agricole originare din alte state membre, precum și în degradarea
acestor mărfuri expuse în magazinele din Franța.3        Comisia
a constatat că, începând cu anul 1993, anumite grupuri de agricultori
francezi, printre care o organizație denumită „Coordination rurale”, au
lansat o campanie sistematică de controlare a ofertei de produse
agricole provenite din alte state membre, caracterizată în special prin
acțiuni de intimidare îndreptate împotriva comercianților cu ridicata și
a comercianților cu amănuntul pentru a‑i determina să se aprovizioneze
exclusiv cu produse franceze, prin impunerea unui preț minim de vânzare a
produselor în cauză, precum și prin organizarea de controale cu scopul
de a verifica respectarea de către agenții economici a instrucțiunilor
date.4        Astfel,
din aprilie până în iulie 1993, ținta acestei campanii au reprezentat‑o
în special căpșunile provenite din Spania. În august și în septembrie
ale aceluiași an, roșiile provenite din Belgia au fost supuse aceluiași
tratament.5        În
1994, același tip de acțiuni, constând în amenințări îndreptate
împotriva centrelor comerciale și în distrugerea mărfurilor și a
mijloacelor de transport, au vizat în special căpșunile provenite din
Spania, iar incidente violente s‑au desfășurat în același loc, de două
ori în decursul a două săptămâni, fără ca forțele de ordine prezente să
intervină pentru a proteja în mod eficient camioanele și încărcătura
acestora.6        Comisia
menționează de asemenea alte cazuri de vandalism care au împiedicat, în
Franța, libera circulație a produselor agricole originare din Italia și
din Danemarca.7        După
ce Comisia a intervenit în mai multe rânduri pe lângă autoritățile
franceze, aceasta a estimat că, prin neluarea tuturor măsurilor necesare
și proporționale pentru ca acțiunile unor particulari să nu împiedice,
prin săvârșirea unor acte infracționale, libera circulație a produselor
agricole, Republica Franceză nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi
revin în temeiul organizărilor comune ale piețelor produselor agricole
și în temeiul articolului 30 din tratat coroborat cu articolul 5 din
același tratat. În consecință, prin scrisoarea din 19 iulie 1994, în
conformitate cu articolul 169 din tratat, Comisia a pus în întârziere
guvernul francez, solicitându‑i să își prezinte, în termen de două luni,
observațiile cu privire la neîndeplinirea obligațiilor care i se
impută.8        Prin
scrisoarea din 10 octombrie 1994, guvernul francez a răspuns că a
condamnat întotdeauna în mod ferm actele de vandalism comise de
agricultorii francezi. A subliniat că măsurile preventive de
supraveghere, de protecție și de culegere de informații au permis o
diminuare considerabilă a incidentelor între 1993 și 1994. Pe de altă
parte, faptul că organele de urmărire penală au întreprins sistematic
anchete judiciare demonstrează hotărârea autorităților franceze de a
reprima comportamentul infracțional care urmărește să împiedice importul
de produse agricole din alte state membre. Totuși, aceste operațiuni de
tip comando, conduse în mod imprevizibil de grupuri mici, foarte
mobile, îngreunează foarte mult intervenția forțelor de ordine și
explică faptul că, deseori, procedurile judiciare demarate se dovedesc
infructuoase. În sfârșit, practicile organizației „Coordination rurale”
care urmăresc influențarea pieței produselor agricole prin recurgerea la
amenințări și la distrugeri fac obiectul unei proceduri în fața
Consiliului Concurenței.9        Cu
toate acestea, la 20 aprilie 1995, s‑au produs noi incidente grave în
sud‑vestul Franței, în cursul cărora au fost distruse produse agricole
provenite din Spania.10      Prin
urmare, la 5 mai 1995, Comisia a emis un aviz motivat, în conformitate
cu articolul 169 primul paragraf din tratat. În cuprinsul respectivului
aviz, Comisia a considerat că Republica Franceză, prin neluarea tuturor
măsurilor necesare și proporționale pentru ca acțiunile unor particulari
să nu împiedice libera circulație a fructelor și legumelor, nu și‑a
îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul organizărilor comune ale
piețelor produselor agricole și în temeiul articolului 30 din tratat
coroborat cu articolul 5 din același tratat și i‑a solicitat acesteia,
în temeiul articolului 169 al doilea paragraf din tratat, să ia măsurile
necesare pentru a se conforma în termen de o lună avizului menționat.11      La
16 iunie 1995, guvernul francez a subliniat că adoptase toate măsurile
aflate la dispoziția sa pentru a garanta libera circulație a mărfurilor
pe teritoriul său și că mijloacele de descurajare aplicate au permis
restrângerea clară a actelor de violență comise în 1995. La nivel
național, între ministerele în cauză a fost definită o acțiune comună de
combatere a repetării actelor de vandalism, care presupune în special o
supraveghere sporită și instrucțiuni de a acționa ferm adresate
prefecților și forțelor de ordine. În plus, la nivel local, un
dispozitiv de alertă, constând într‑un sistem de supraveghere atentă a
zonelor sensibile, a permis evitarea a numeroase incidente. Potrivit
guvernului francez, deși nu este posibilă eliminarea tuturor riscurilor
de distrugere, având în vedere că este vorba despre acțiuni concertate
imprevizibile ai căror autori responsabili sunt foarte greu de
identificat, tribunal correctionnel de Nîmes a condamnat, în 1994, 24 de
agricultori pentru distrugerea bunurilor altuia. De la intrarea în
vigoare, la 1 martie 1994, a articolului 322-13 din noul Cod penal,
represiunea amenințării cu distrugerea bunurilor a devenit mai
eficientă. În sfârșit, guvernul francez a subliniat că răspunderea
pentru prejudiciile cauzate revine statului, fiind elaborate
instrucțiuni pentru a accelera repararea prejudiciului suferit de
agenții economici în cauză.12      Potrivit
Comisiei, în 1995, ministrul francez al agriculturii a declarat, cu
toate acestea, că, deși dezaproba și condamna actele de violență ale
agricultorilor, nu considera în niciun caz intervenția forțelor de
ordine ca fiind un mod de a pune capăt acestora.13      La
3 iunie 1995, trei camioane care transportau fructe și legume provenite
din Spania au fost ținta unor acte de violență în sudul Franței, fără
ca forțele de ordine să intervină. La începutul lunii iulie 1995,
agricultorii francezi au provocat din nou distrugerea unor fructe
provenite din Italia și Spania.14      În consecință, Comisia a introdus prezenta acțiune.15      Prin
Ordonanțele din 14 și din 27 februarie 1996, Curtea a admis cererea
Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, respectiv a
Regatului Spaniei de a interveni în susținerea concluziilor Comisiei.16      În
susținerea acțiunii sale, Comisia arată că articolul 30 din tratat și
organizările comune ale piețelor de fructe și legume, care se întemeiază
pe același principiu de eliminare a obstacolelor din calea
schimburilor, interzic restricțiile cantitative la importul între
statele membre, precum și toate măsurile cu efect echivalent. Pe de altă
parte, în conformitate cu articolul 5 din tratat, statele membre sunt
obligate să ia toate măsurile necesare pentru a asigura îndeplinirea
obligațiilor care le revin în temeiul acestui tratat.17      Prin
urmare, interceptarea unor mijloace de transport și distrugerea unor
produse agricole originare din alte state membre, precum și climatul de
insecuritate determinat de amenințările proferate de diverse organizații
agricole împotriva distribuitorilor de fructe și legume provenite din
statele în cauză, constatate în speță pe teritoriul francez, constituie
un obstacol în calea schimburilor intracomunitare de astfel de produse,
pe care statele membre sunt obligate să îl înlăture prin luarea unor
măsuri adecvate, inclusiv împotriva unor particulari care pun în pericol
libera circulație a mărfurilor.18      În
cazul de față, faptul că incidentele grave au continuat, an după an, să
constituie un obstacol în calea importului și tranzitului în Franța al
fructelor și legumelor originare din alte state membre indică faptul că
măsurile preventive și represive pe care guvernul francez le invocă în
apărarea sa nu sunt nici suficiente, nici proporționale pentru a
descuraja autorii infracțiunilor să le comită și să le repete. În plus,
în lumina elementelor de fapt de care dispune Comisia, este foarte clar
că autoritățile franceze s‑au abținut în mod repetat să intervină pentru
a preveni și a reprima în mod eficient actele de violență ale
agricultorilor în Franța.19      Guvernul spaniol și cel al Regatului Unit susțin concluziile Comisiei.20      În schimb, guvernul francez susține că acțiunea Comisiei nu este întemeiată.21      Astfel,
acesta pretinde că a pus în aplicare, în condiții similare cu cele
aplicabile în cazul încălcărilor comparabile ale dispozițiilor dreptului
național, toate mijloacele necesare și adecvate pentru prevenirea și
sancționarea acțiunilor unor particulari care împiedică libera
circulație a produselor agricole. Măsurile de supraveghere aplicate în
1993 au permis restrângerea clară a actelor de violență comise în anii
următori.22      Cu
toate acestea, potrivit guvernului francez, ținând cont de numărul mare
de camioane care transportă produse agricole pe teritoriul francez și
de multitudinea destinațiilor acestora, pe de o parte, precum și de
caracterul imprevizibil al manifestațiilor agricultorilor care
acționează în grupuri mici de tip comando, pe de altă parte, este
imposibilă eliminarea oricărui risc de distrugere. Acest ultim motiv
explică de asemenea faptul că este foarte dificil să se identifice
autorii și să se stabilească participarea lor personală la actele de
violență pentru ca acestea din urmă să fie reprimate în mod sistematic.
Cu toate acestea, din 1994, încă șase persoane au fost inculpate sau
condamnate. În plus, trebuie să se recunoască autorităților polițienești
o putere de apreciere pentru a decide dacă trebuie să intervină în
vederea păstrării ordinii publice. În orice caz, statul despăgubește
victimele infracțiunilor în temeiul unei răspunderi obiective a
autorităților publice. Astfel, pentru anii 1993, 1994 și 1995, s‑a
plătit o sumă de peste 17 milioane de franci francezi cu titlu de daune
interese.23      Guvernul
pârât adaugă că nemulțumirea agricultorilor francezi este cauzată de o
creștere considerabilă a exportului de produse spaniole de la aderarea
Regatului Spaniei, ceea ce a determinat o scădere considerabilă a
prețurilor, însoțită de devalorizarea competitivă a pesetei, precum și
de prețurile de dumping practicate de producătorii spanioli. Piața
franceză de fructe și legume a fost grav perturbată întrucât perioada
tranzitorie prevăzută la aderare nu a fost însoțită de niciun mecanism
de supraveghere a prețurilor practicate la export de producătorii
spanioli. Guvernul francez mai subliniază că, departe de a avea o
atitudine protecționistă, a făcut dovada, în acest caz, a unui
comportament constructiv, luând inițiativa unor demersuri la Consiliu în
scopul de a rezolva dificultățile pieței de fructe și legume și
consultându‑se cu autoritățile spaniole.24      Pentru
a putea determina temeinicia acțiunii Comisiei, trebuie amintit, cu
titlu introductiv, faptul că libera circulație a mărfurilor constituie
unul dintre principiile fundamentale ale tratatului.25      În
această privință, articolul 3 litera (c) din Tratatul CE prevede că,
pentru realizarea scopurilor prevăzute la articolul 2, acțiunea
Comunității presupune o piață internă caracterizată prin eliminarea,
între statele membre, a obstacolelor, în special a celor în calea
liberei circulații a mărfurilor.26      În
conformitate cu articolul 7a al doilea paragraf din Tratatul CE, piața
internă cuprinde un spațiu fără frontiere interne în care libera
circulație a mărfurilor este asigurată în conformitate cu dispozițiile
din tratat. 27      Acest
principiu fundamental este pus în aplicare prin articolul 30 și
următoarele din tratat.28      În
special, articolul 30 prevede că restricțiile cantitative la import,
precum și orice măsuri cu efect echivalent sunt interzise între statele
membre.29      Această
dispoziție, plasată în contextul său, trebuie să fie înțeleasă ca
urmărind să elimine toate obstacolele, directe sau indirecte, actuale
sau potențiale, în calea fluxului de importuri în comerțul
intracomunitar.30      Prin
urmare, ca instrument indispensabil realizării pieței fără frontiere
interne, articolul 30 nu interzice numai măsurile de origine statală
care, prin ele însele, creează restricții privind comerțul între statele
membre, ci se poate aplica și în cazul în care un stat membru a omis să
ia măsurile necesare pentru a face față obstacolelor în calea liberei
circulații a mărfurilor provocate de cauze care nu sunt de origine
statală.31      Astfel,
faptul că un stat membru nu acționează sau, după caz, nu ia măsurile
necesare pentru prevenirea obstacolelor în calea liberei circulații a
mărfurilor, create în special prin acțiuni ale unor particulari pe
teritoriul său împotriva unor produse originare din alte state membre,
este de natură să împiedice schimburile intracomunitare în aceeași
măsură ca un act pozitiv.32      Prin
urmare, articolul 30 impune statelor membre nu numai să nu adopte acte
sau comportamente care ar putea constitui un obstacol în calea
schimburilor, dar și, în măsura în care este coroborat cu articolul 5
din tratat, să ia toate măsurile necesare și adecvate pentru a asigura
pe teritoriul lor respectarea acestei libertăți fundamentale.33      În
această ultimă ipoteză, statele membre, care sunt singurele competente
în ceea ce privește menținerea ordinii publice și apărarea securității
interne, se bucură fără îndoială de o marjă de apreciere pentru a
determina care sunt, într‑o situație dată, măsurile cele mai potrivite
pentru eliminarea obstacolelor în calea importului produselor.34      Prin
urmare, instituțiile comunitare nu se pot substitui statelor membre
pentru a le impune măsurile pe care acestea trebuie să le adopte și să
le aplice efectiv pentru a garanta libera circulație a mărfurilor pe
teritoriul lor.35      Cu
toate acestea, revine Curții sarcina ca, ținând seama de puterile de
apreciere menționate mai sus, să verifice, în cazurile în care este
sesizată, dacă statul membru în cauză a luat măsurile adecvate pentru a
asigura libera circulație a mărfurilor.36      Trebuie
adăugat că, în conformitate cu dispozițiile articolelor 38-46 din
Tratatul CE coroborate cu cele ale articolului 7 alineatul (7) din
Tratatul CE (a se vedea Hotărârea din 14 iulie 1976, Kramer și alții,
3/76, 4/76 și 6/76, Rec., p. 1279, punctele 53 și 54, și Hotărârea
din 25 mai 1993, Comisia/Italia, C‑228/91, Rec., p. I‑2701, punctul
11, referitoare la regulamente privind organizarea comună a piețelor
din sectorul produselor piscicole), considerațiile precedente se aplică
de asemenea regulamentelor Consiliului privind organizarea comună a
piețelor pentru diferite produse agricole.37      În
ceea ce privește, mai precis, prezenta cauză, se impune să se constate
că faptele care stau la originea acțiunii în constatarea neîndeplinirii
obligațiilor pe care Comisia a introdus‑o împotriva Republicii Franceze
nu sunt contestate.38      Or,
actele de violență comise pe teritoriul francez împotriva unor produse
agricole originare din alte state membre, constând în special în
interceptarea unor camioane care transportau astfel de produse,
distrugerea încărcăturii acestora și violențe la adresa șoferilor, în
amenințări la adresa comercianților cu ridicata și cu amănuntul, precum
și în distrugerea mărfurilor expuse, creează fără îndoială obstacole în
calea schimburilor intracomunitare ale acestor produse.39      Prin
urmare, trebuie să se verifice dacă, în speță, guvernul francez și‑a
respectat obligațiile în temeiul articolului 30 din tratat coroborat cu
articolul 5, prin luarea măsurilor necesare și corespunzătoare pentru a
face față acțiunilor unor particulari care creează obstacole în calea
liberei circulații a anumitor produse agricole.40      În
această privință, trebuie să se sublinieze că, după cum rezultă din
memoriile Comisiei, incidentele invocate de această instituție în
prezenta acțiune se produc în mod regulat de peste 10 ani.41      Încă
din 8 mai 1985, Comisia a adresat Republicii Franceze o primă scrisoare
de punere în întârziere prin care i‑a solicitat acesteia să ia măsurile
preventive și represive necesare pentru a pune capăt unor acte de acest
tip.42      Pe
de altă parte, în speță, Comisia a amintit guvernului francez în mai
multe rânduri că dreptul comunitar impune obligația de a asigura
respectarea efectivă a principiului liberei circulații a mărfurilor prin
eliminarea tuturor restricțiilor privind libertatea schimburilor de
produse agricole provenite din alte state membre.43      Prin
urmare, autoritățile franceze au dispus, în cazul de față, de un
interval de timp suficient de lung pentru a lua măsurile indispensabile
în vederea îndeplinirii obligațiilor sale în conformitate cu dreptul
comunitar.44      Apoi,
în pofida explicațiilor oferite de guvernul pârât, potrivit căruia s‑au
luat toate măsurile pentru a evita continuarea violențelor și pentru
pedepsirea vinovaților, este o realitate faptul că, an după an,
schimburile de produse agricole pe teritoriul francez au fost
periclitate în mod serios prin incidente grave.45      Din
expunerea faptelor prezentată de Comisie și necontestată de guvernul
francez rezultă că există, în primul rând, anumite perioade ale anului
care sunt vizate și, în plus, există locuri expuse cu precădere, unde
incidentele s‑au produs de mai multe ori în cursul aceluiași an.46      Din
1993, actele de violență și de vandalism nu au vizat numai mijloacele
de transport ale produselor agricole, ci s‑au extins și la sectorul de
distribuție cu ridicata și cu amănuntul a acestor produse.47      În 1996 și 1997, s‑au produs noi incidente grave de același fel.48      Trebuie
să se mai sublinieze că nu s‑a contestat faptul că, în timpul unor
astfel de incidente, forțele de ordine franceze fie nu au fost prezente
la fața locului, în pofida faptului că, în anumite cazuri, autoritățile
competente fuseseră avertizate cu privire la iminența unor manifestații
ale agricultorilor, fie nu au intervenit, chiar în cazuri în care
acestea îi depășeau ca număr pe autorii tulburărilor. Mai mult, nu aveau
loc întotdeauna acțiuni rapide ale unor manifestanți care acționau prin
surprindere și părăseau imediat locul faptei, de vreme ce, în anumite
cazuri, tulburările au durat mai multe ore.49      În
plus, este cert că anumite acte de vandalism au fost filmate cu camere
de televiziune, că manifestanții au acționat deseori fără a-și acoperi
fețele și că grupurile de agricultori, autori ai manifestațiilor
violente, sunt cunoscute de forțele de ordine.50      Cu
toate acestea, este cert că numai un număr foarte mic de persoane care
au participat la aceste tulburări grave ale ordinii publice au fost
identificate și anchetate.51      Astfel,
în ceea ce privește numeroasele acte de vandalism comise în perioada
aprilie‑august 1993, autoritățile franceze au fost în măsură să
menționeze numai un singur caz de urmărire penală.52      Având
în vedere cele menționate anterior și fără a ignora dificultățile
autorităților competente în a face față unor situații de tipul celor din
speță, Curtea nu poate decât să constate că, ținând cont de frecvența
și de gravitatea incidentelor enumerate de către Comisie, măsurile
adoptate de guvernul francez în cazul de față nu au fost în mod evident
suficiente pentru a garanta libertatea schimburilor intracomunitare de
produse agricole pe teritoriul său, prin împiedicarea și descurajarea în
mod eficient a autorilor infracțiunilor în cauză de la a le comite și a
le repeta.53      Această
constatare se impune cu atât mai mult cu cât distrugerile și
amenințările evocate de Comisie nu afectează numai importul sau
tranzitul în Franța al produselor vizate direct de acțiunile violente,
ci sunt susceptibile să creeze un climat de insecuritate care are un
efect descurajant asupra fluxurilor de schimburi în ansamblul lor.54      Această
constatare nu este în niciun caz afectată de argumentul guvernului
francez conform căruia situația agricultorilor francezi era atât de
dificilă încât existau motive rezonabile să se creadă că o intervenție
mai hotărâtă a autorităților competente risca să provoace reacții
violente ale operatorilor în cauză, care să determine atingeri mult mai
grave ale ordinii publice sau chiar tulburări sociale.55      Astfel,
teama de dificultăți interne nu poate justifica abținerea unui stat
membru de la aplicarea corectă a dreptului comunitar (a se vedea în
acest sens Hotărârea din 7 decembrie 1995, Comisia/Franța, C‑52/95,
Rec., p. I‑4443, punctul 38).56      Revine
statului membru respectiv, cu excepția cazului în care se poate stabili
că o acțiune din partea sa poate avea consecințe asupra ordinii publice
cărora nu le‑ar putea face față numai cu mijloacele de care dispune,
obligația de a lua toate măsurile de natură să garanteze aplicarea și
eficacitatea dreptului comunitar cu scopul de a asigura punerea corectă
în practică a acestui drept în interesul tuturor operatorilor economici.57      Or,
în speță, guvernul pârât nu a probat în mod concret realitatea unui
pericol pentru ordinea publică pe care să nu îl poată combate.58      Trebuie
adăugat că, deși nu se poate exclude ca amenințarea unor tulburări
grave ale ordinii publice să fie de natură eventual să justifice lipsa
unei intervenții a forțelor de ordine, acest argument nu poate în orice
caz să fie invocat decât cu privire la o situație determinată, și nu, ca
în speță, într‑un mod general pentru toate incidentele evocate de
Comisie.59      În
ceea ce privește faptul că Republica Franceză și‑a asumat răspunderea
pentru prejudiciile cauzate victimelor, trebuie subliniat că acest
argument nu poate fi invocat de guvernul pârât pentru a eluda
obligațiile sale în temeiul dreptului comunitar.60      Astfel,
chiar dacă o despăgubire poate repara, cel puțin parțial, prejudiciul
suferit de operatorii economici în cauză, aceasta nu este, în schimb, de
natură să înlăture neîndeplinirea obligațiilor de către statul membru
în cauză.61      Nici
argumentele întemeiate pe contextul socioeconomic foarte dificil în
care s‑ar fi aflat piața franceză de fructe și legume după aderarea
Regatului Spaniei nu pot fi reținute.62      În
această privință, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că motivele
de natură economică nu pot constitui în niciun caz o justificare a unor
obstacole interzise prin articolul 30 din tratat (a se vedea în special
Hotărârea din 11 iunie 1985, Comisia/Irlanda, 288/83, Rec.,
p. 1761, punctul 28).63      În
măsura în care guvernului pârât sugerează, în susținerea acestor
argumente, că destabilizarea pieței franceze de fructe și legume a fost
provocată de practici neloiale, chiar de încălcări ale dreptului
comunitar din partea producătorilor spanioli, trebuie să se amintească
faptul că un stat membru nu poate să adopte în mod unilateral măsuri de
apărare sau un comportament menit să preîntâmpine o eventuală
nerespectare, din partea unui alt stat membru, a normelor dreptului
comunitar (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 mai 1996, Hedley
Lomas, C‑5/94, Rec., p. I‑2553, punctul 20).64      Această
constatare se impune cu atât mai mult în domeniul politicii agricole
comune, unde numai Comunitatea are competența de a adopta, dacă este
cazul, măsurile necesare pentru a face față unor dificultăți pe care le
pot întâmpina anumiți operatori, în special ca urmare a unei noi
aderări.65      Având
în vedere toate considerațiile precedente, este necesar să se
concluzioneze că, în speță, guvernul francez a omis, în mod vădit și
constant, să adopte măsuri suficiente și adecvate pentru a pune capăt
actelor de vandalism care periclitează pe teritoriul său libera
circulație a anumitor produse agricole originare din alte state membre
și pentru a împiedica repetarea unor astfel de acte.66      În
consecință, trebuie să se constate că, prin neluarea tuturor măsurilor
necesare și proporționale pentru ca acțiunile unor particulari să nu
împiedice libera circulație a fructelor și legumelor, Republica Franceză
nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 30
din tratat coroborat cu articolul 5 din acest tratat și în temeiul
organizărilor comune ale piețelor produselor agricole. Cu privire la cheltuielile de judecată67      În
temeiul articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură,
partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata
cheltuielilor de judecată. Întrucât Republica Franceză a căzut în
pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de
judecată. Potrivit articolului 69 alineatul (4) din acest regulament,
statele membre și instituțiile care au intervenit în litigiu suportă
propriile cheltuieli de judecată. Pentru aceste motive, Curtea declară și hotărăște:1)      Prin
neluarea tuturor măsurilor necesare și proporționale pentru ca
acțiunile unor particulari să nu împiedice libera circulație a fructelor
și legumelor, Republica Franceză nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi
revin în temeiul articolului 30 din Tratatul CE coroborat cu articolul 5
din acest tratat și în temeiul organizărilor comune ale piețelor
produselor agricole.2)      Obligă Republica Franceză la plata cheltuielilor de judecată.3)      Regatul Spaniei și Regatul Unit al Marii Britanii și al Irlandei de Nord suportă propriile cheltuieli de judecată.Rodríguez IglesiasGulmannRagnelmalmWatheletSchintgenManciniMoitinho de AlmeidaKapteynMurrayEdwardPuissochetHirschJannPronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 9 decembrie 1997.Grefier       PreședinteR. Grass       G. C. Rodríguez Iglesias1* Limba de procedură: franceza.