Recurs introdus la 17 ianuarie 2012 de Gino Trevisanato împotriva Ordonanţei Tribunalului (Camera a șaptea) din 13 decembrie 2011 în cauza T-510/11, Gino Trevisanato/Comisia Europeană
(Cauza C-25/12 P)
Limba de procedură: italiana
Părțile
Recurent: Gino Trevisanato (reprezentant: L. Sulfaro, avocat)
Cealaltă parte în proces: Comisia Europeană
Concluziile recurentului
anularea în tot a Ordonanței pronunțată la 13 decembrie 2011 de Camera a șaptea a Tribunalului în cauza T-510/11 prin care se declară admisibilitatea și competența Tribunalului de a se pronunța asupra acțiunii în carență formulată la 29 septembrie 2011 de recurent în contradictoriu cu Comisia Europeană în temeiul articolului 265 al treilea paragraf TFUE;
drept consecință a admiterii concluziilor susmenționate, în principal, pronunțarea asupra fondului acțiunii potrivit procedurii obișnuite și obligarea părții care cade în pretenții la plata cheltuielilor de judecată sau, în subsidiar, trimiterea cauzei Tribunalului pentru a se pronunța în mod corespunzător.
Motivele și principalele argumente
În susținerea recursului, recurentul invocă trei motive.
El susține, mai întâi, că ordonanța este viciată de o gravă eroare de fapt ca urmare a denaturării concluziilor părții. Astfel, aceasta nu ar fi solicitat Tribunalului să constate abținerea nelegală a Comisiei de a lua poziție, prin intermediul unui aviz motivat potrivit articolului 258 TFUE, cu privire la transpunerea inadecvată în ordinea juridică italiană a Directivei 98/59/CE privind concedierile colective, astfel cum presupune ordonanța. În schimb, el ar fi solicitat Tribunalului să constate inacțiunea nelegală a Comisiei, competentă să definească și să notifice recurentului poziția cu forță juridică obligatorie cu privire la problema care, la 4 ani de la depunerea plângerii, a fost prezentată din nou la 11 iulie 2011 cu privire la dreptul personalului cu funcții de conducere din Italia de a beneficia de ocrotirea Directivei 98/59/CE privind concedierile colective, drept negat de magistratura italiană recurentului, victimă a unei concedieri de acest tip, efectuată de IBM în Italia.
Apoi, Tribunalul ar fi comis o eroare declarându-se necompetent în temeiul jurisprudenței care rezultă din Ordonanța Curții din 26 octombrie 1995, cauzele reunite C-199/94 P și C-200/94 P, Pevasa și Inpesca. Această jurisprudență nu ar fi pertinentă în speță, din moment ce se întemeiază pe o situație de fapt care diferă în mod substanțial de cea care a stat la baza ordonanței menționate anterior.
În sfârșit, Tribunalul ar fi încălcat propriul Regulament de procedură și articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale, omițând să notifice acțiunea părții adverse, să publice în Jurnalul Oficial un rezumat al acțiunii și să consulte avocatul general.
____________
1 - Directiva 98/59/CE a Consiliului din 20 iulie 1998 privind apropierea legislațiilor statelor membre cu privire la concedierile colective (JO L 225, p 16, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 95).