62022CC0339(01)
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL NICHOLAS EMILIOU
prezentate la 5 septembrie 2024 (
1
)
Cauza C‑339/22
BSH Hausgeräte GmbH
împotriva
Electrolux AB
[cerere de decizie preliminară formulată de Svea hovrätt (Curtea de Apel cu sediul în Stockholm, Suedia)]
„Trimitere preliminară – Spațiul de libertate, securitate și justiție – Cooperarea judiciară în materie civilă – Competența judiciară în materie civilă și comercială – Competența internațională a instanțelor din statele membre în privința litigiilor referitoare la brevete din state terțe – Acțiune în contrafacere – Excepție de nulitate – Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 – Articolul 4 alineatul (1) – Domeniu de aplicare – Articolul 24 punctul 4 – «Efect reflex»”
I. Introducere
1.
La 22 februarie 2024 am prezentat concluzii în prezenta cauză (
2
). În consecință, la 9 aprilie 2024, în conformitate cu articolul 60 alineatul (3) din Regulamentul de procedură, Curtea a decis să trimită această cauză Marii Camere. În plus, prin ordonanța din 16 aprilie 2024, adoptată în temeiul articolului 83 din acest regulament, ea a decis redeschiderea fazei orale a procedurii.
2.
În acest cadru, Curtea a invitat părțile interesate să participe la o nouă ședință și să își concentreze pledoariile viitoare pe cea de a treia întrebare preliminară formulată de Svea hovrätt (Curtea de Apel cu sediul în Stockholm, Suedia), referitoare, amintim, la competența instanțelor din statele membre, în conformitate cu Regulamentul Bruxelles I bis (
3
), de a soluționa litigii privind brevete din state terțe. Această a doua ședință a avut loc la 14 mai 2023. Reprezentanții BSH Hausgeräte GmbH (denumită în continuare „BSH”), ai Aktiebolaget Electrolux (denumită în continuare „Electrolux”), ai guvernului francez și ai Comisiei Europene au dezbătut în esență această problematică.
3.
În conformitate cu solicitarea Curții, vom prezenta noi concluzii, care vizează această a treia întrebare. Acestea vor servi drept „addendum” la primele. Astfel, ele ne vor oferi o rară oportunitate de a aprofunda anumite aspecte ale raționamentului nostru în această privință.
II. Analiză
4.
Vom aminti pe scurt contextul. BSH (cu sediul în Germania) a introdus o acțiune în contrafacere împotriva Electrolux (cu sediul în Suedia) la instanțele suedeze. În esență, BSH susține că Electrolux încalcă un anumit „brevet european” care fusese acordat primei societăți de Oficiul European de Brevete (OEB) (
4
) pentru mai multe state membre ale Uniunii (printre care Suedia) și pentru un stat terț (Turcia). Întrucât acest „brevet european” nu este un titlu supranațional unitar, ci în esență un fascicul de brevete naționale, care oferă fiecare o protecție valabilă pe teritoriul statului în cauză (în conformitate cu principiul teritorialității aplicabil unor astfel de titluri), această acțiune constituie în realitate un ansamblu de acțiuni în contrafacere (una pentru fiecare titlu național). Pentru a se respinge aceste cereri, Electrolux a invocat nulitatea titlurilor menționate. În lumina acestei excepții, instanța de trimitere ridică problema dacă instanțele suedeze sunt abilitate să se pronunțe cu privire la cererile privind brevetele din alte state membre decât Suedia (prima și a doua întrebare preliminară) și pe cea privind brevetul turc (a treia întrebare preliminară). Astfel cum am explicat în introducere, analiza noastră se va concentra asupra acestui din urmă aspect și, așadar, asupra competenței internaționale a instanțelor din statele membre de a soluționa litigiile referitoare la brevete din state terțe.
5.
Punctul de plecare al acestei analize nu este (sau nu mai este) controversat. Regulamentul Bruxelles I bis este aplicabil și, prin urmare, stabilește competența instanțelor din statele membre de a soluționa un astfel de litigiu atunci când (și pentru simplul motiv că) pârâtul are domiciliul în Uniune (precum Electrolux în speță) (
5
), indiferent de originea „externă” a brevetului în cauză (
6
). Nu vom dezvolta din nou subiectul și vom face trimitere pentru mai multe detalii la punctele 24 și 101 din primele noastre concluzii.
6.
În ceea ce privește soluțiile prevăzute de regimul instituit prin Regulamentul Bruxelles I bis (denumit în continuare „regimul Bruxelles”), un alt aspect este clar. Nu se contestă între interveniente că, în temeiul normei generale prevăzute la articolul 4 alineatul (1) din acest regulament, instanțele dintr‑un stat membru sunt, în marea majoritate a cazurilor (
7
), competente să se pronunțe cu privire la cererile referitoare la brevete străine, inclusiv din state terțe, atunci când pârâtul are domiciliul pe teritoriul statului membru respectiv. În acest temei, instanțele menționate sunt abilitate printre altele să se pronunțe cu privire la contrafacerea unui asemenea brevet intervenită dincolo de frontierele statului membru respectiv (
8
). Astfel, reiese din Hotărârea Owusu (
9
) că competența pe care instanțele menționate o au în temeiul acestei norme este în principiu nu numai generală, ci și universală.
7.
În aceste condiții, miza prezentei cauze constă, reamintim, în faptul că, în conformitate cu articolul 24 punctul 4 din Regulamentul Bruxelles I bis, instanțele dintr‑un stat membru, inclusiv cele ale pârâtului, nu sunt abilitate, pe cale de excepție, să soluționeze cereri care au ca obiect înregistrarea sau valabilitatea brevetelor depuse sau înregistrate (sau care sunt considerate a fi astfel) într‑un alt „stat membru”. Ele nu se pot pronunța cu privire la aceste aspecte nici cu titlu incidental în cadrul unei acțiuni în contrafacere. Astfel, această dispoziție conferă în materie competență exclusivă „instanțel[or] din statul membru” al titlului. Or, toată dezbaterea este dacă, în temeiul acestui regulament, instanțele din statele membre sunt de asemenea lipsite de competența de a se pronunța, cu titlu principal sau incidental, cu privire la înregistrarea sau valabilitatea brevetelor din state terțe. Problema astfel ridicată este delicată, veche și, în plus, transversală: ea se pune în același mod în privința tuturor materiilor pentru care articolul 24 din regulamentul menționat prevede o normă de competență exclusivă (drepturi reale privind imobilele, valabilitatea înregistrărilor în registrele publice, executarea hotărârilor etc.) atunci când statul implicat nu este un stat membru, ci un stat terț (
10
).
8.
La această întrebare, BSH, guvernul francez și Comisia au sugerat un răspuns (transversal de asemenea, întrucât este aplicabil fără distincție tuturor acestor materii), potrivit căruia, întrucât articolul 24 din Regulamentul Bruxelles I bis nu are în vedere în mod expres un astfel de scenariu, regula generală prevăzută la articolul 4 alineatul (1) din acest regulament s‑ar aplica, pentru a spune astfel, „pur și simplu”. Prin urmare, instanțele din statul membru în care are domiciliul pârâtul ar fi, în temeiul acestei norme, abilitate să se pronunțe printre altele cu privire la înregistrarea sau valabilitatea unui brevet dintr‑un stat terț. În plus, odată sesizate, acestea ar fi obligate să procedeze astfel, cu excepția cazurilor în care se aplică articolele 33 și 34 din regulamentul menționat (cazuri care vor fi discutate mai jos) (
11
).
9.
Vom reveni mai întâi asupra unora dintre dezavantajele acestei interpretări a Regulamentului Bruxelles I bis (A), înainte de a reitera soluția pe care, în ceea ce ne privește, am sugerat‑o (B). Dezbaterile care au avut loc în fața Curții în cadrul celei de a doua ședințe ne vor conduce, în sfârșit, la examinarea unei „a treia căi” (C).
A.
Câteva dezavantaje ale tezei aplicării „pure și simple” a articolului 4 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles I bis
10.
Nu vom reitera aici toate criticile pe care le‑am formulat în primele noastre concluzii în ceea ce privește teza aplicării „pure și simple” a articolului 4 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles I bis. Ne vom limita să revenim asupra a două aspecte, care s‑au aflat în centrul dezbaterilor în cadrul celei de a doua ședințe, și anume (1) măsura în care ar fi contrar dreptului internațional cutumiar ca instanțele dintr‑un stat membru să se pronunțe cu privire la înregistrarea sau valabilitatea unui brevet dintr‑un stat terț și (2) aspectul dacă textul acestui regulament, în stadiul său actual, impune o asemenea soluție.
1. Limitele impuse de dreptul internațional cutumiar competenței instanțelor statelor
11.
Astfel cum arată majoritatea experților și cum de altfel au admis (în pofida câtorva reticențe inițiale) guvernul francez și Comisia în cadrul celei de a doua ședințe, dreptul internațional cutumiar reglementează competența de jurisdicție a statelor („adjudecatory jurisdiction”) în materie civilă și comercială. În esență, un stat poate invoca în mod legitim o astfel de competență numai în cazul în care există între acesta și un anumit litigiu o legătură suficientă, care poate fi de natură teritorială sau națională. Prin urmare, atunci când un stat definește competența internațională a instanțelor sale, adoptând norme de drept internațional privat (sau atunci când Uniunea procedează astfel în ceea ce privește instanțele din statele membre), acesta (sau aceasta) trebuie să respecte cadrul respectiv (
12
).
12.
În această privință, pentru cea mai mare parte a litigiilor în materie civilă și comercială, competența universală a instanțelor din statul membru în care are domiciliul pârâtul, astfel cum este prevăzută la articolul 4 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles I bis, este conformă cu dreptul internațional cutumiar. Astfel, un stat poate în mod legitim să se pronunțe cu privire la cererile formulate împotriva persoanelor care au domiciliul pe teritoriul său chiar atunci când asemenea cereri privesc, pe de altă parte, fapte intervenite pe teritoriul unui alt stat (membru sau terț). Acest domiciliu stabilește între primul stat și cererile menționate o legătură suficientă în acest scop. Pe acest temei, instanțele din statele membre se pot pronunța în mod legitim în special cu privire la o acțiune în contrafacerea unui brevet dintr‑un stat terț îndreptată împotriva unui pârât „local” (
13
). Prin exercitarea unei asemenea competențe de jurisdicție, statul membru în care are domiciliul pârâtul nu aduce atingere suveranității statului terț în cauză. Mai precis, primul stat nu îl împiedică cu nimic pe al doilea să își exercite propria competență de jurisdicție cu privire la litigiul în cauză (
14
). Suprapunerea de competențe care rezultă de aici în privința aceluiași litigiu nu este contrară (ci mai degrabă inerentă) dreptului internațional cutumiar (
15
).
13.
În schimb, și cu titlu de excepție, ar fi (puternic) criticabil din perspectiva acestui drept ca instanțele dintr‑un stat membru să se pronunțe cu privire la anumite
litigii în materie civilă și comercială care implică un alt stat (membru sau terț) chiar și atunci când pârâtul are domiciliul pe teritoriul primului stat. Acest lucru este valabil în special în ceea ce privește înregistrarea sau valabilitatea brevetelor. În cadrul celei de a doua ședințe, guvernul francez și Comisia au admis că în materie se aplică considerații de suveranitate, subliniind totodată că importanța lor variază de la caz la caz. În opinia noastră, trebuie să se distingă efectiv două situații.
14.
Pe de o parte, este evident că instanțele dintr‑un stat membru nu se pot pronunța în mod legitim cu privire la cererile având ca obiect chiar înregistrarea sau valabilitatea unui brevet depus sau înregistrat într‑un alt stat (membru sau terț), având în vedere implicarea unui organ al acestuia din urmă, și anume oficiul său pentru proprietate intelectuală (OPI), în acordarea acestui titlu și în gestionarea registrului în care este înregistrat.
15.
Nu este vorba despre faptul că acordarea unui brevet este un „act de guvernare” care reflectă alegeri politice „suverane” ce nu se pretează controlului de către o instanță străină. În prezent, OPI‑urile nu dispun (sau dispun rareori) de o marjă de apreciere în ceea ce privește oportunitatea de a acorda un astfel de titlu. Acestea examinează cererile de brevet în lumina cerințelor legale aplicabile, acordă brevete atunci când aceste cerințe sunt îndeplinite și le înregistrează în consecință. Pe scurt, implicarea lor este mai mult „automată” decât „suverană”. Acest lucru este a fortiori adevărat în ceea ce privește rolul OPI‑urilor naționale în privința brevetelor europene (precum cel în discuție în cauza principală), întrucât aceste oficii se limitează, atunci când este vorba despre „validarea” unui asemenea brevet pentru teritoriul lor (conferindu‑i astfel același efect ca un brevet național), să ratifice controlul prealabil de către OEB al condițiilor de brevetabilitate prevăzute în CBE.
16.
Explicația este în realitate mult mai simplă. Este, astfel, un principiu evident de drept cutumiar că un stat nu poate interveni în funcționarea serviciilor publice ale altui stat. La fel cum un stat nu poate dispune, prin intermediul instanțelor sale, ca un organ străin să adopte un act, acesta nu poate nici să modifice sau să anuleze actele care emană de la organul respectiv. Statul căruia îi aparține organul în cauză dispune astfel de o competență materială exclusivă în această privință. Prin urmare, la fel cum instanțele dintr‑un stat membru nu pot dispune ca un OPI dintr‑un alt stat (membru sau terț) să acorde un brevet pentru teritoriul acestuia din urmă, ele nu pot dispune ca acest oficiu să modifice sau să elimine o înregistrare în registrul pe care îl gestionează sau chiar să facă o declarație erga omnes cu privire la valabilitatea titlului aflat la originea acestei înregistrări. Numai statul respectivului OPI poate invoca în mod legitim o competență de jurisdicție în materie (
16
). Subliniem că, contrar a ceea ce am lăsat să se înțeleagă la nota de subsol 51 din primele noastre concluzii, problema este exact aceeași în ceea ce privește cererile care au ca obiect înregistrarea sau valabilitatea „părților” naționale ale brevetelor europene (
17
).
17.
Pe de altă parte, nu ar fi, în principiu, contrar dreptului internațional cutumiar ca instanțele dintr‑un stat membru sesizate cu o cerere formulată împotriva unui pârât „local” și având ca obiect contrafacerea unui brevet dintr‑un stat terț să se pronunțe cu privire la valabilitatea acestui brevet, cu titlu de aspect prealabil
sau incidental (existența unui titlu valabil fiind o premisă indispensabilă pentru succesul unei astfel de acțiuni), de exemplu atunci când acest pârât invocă o excepție de nulitate.
18.
Astfel, în conformitate cu explicațiile date la punctul precedent și contrar celor susținute de Electrolux, ceea ce este decisiv în această privință nu este natura problemei care trebuie soluționată (valabilitatea brevetului) sau cea a normelor care trebuie aplicate (motivele de revocare sau, în cazul unui viciu de procedură invocat, normele de procedură, prevăzute în dreptul statului terț (
18
)), ci natura hotărârii care urmează să fie pronunțată. În cadrul unei acțiuni în contrafacere, instanțele din statul membru sesizate nu vor pronunța o hotărâre având ca obiect legalitatea titlului în cauză, ci doar vor enunța, într‑un stadiu intermediar al raționamentului lor, o propunere (valabilitate sau nulitate) exclusiv în scopul soluționării problemei principale care le este prezentată (contrafacere sau lipsa contrafacerii). Dispozitivul hotărârii pe care o vor pronunța va stabili drepturile private ale părților. Acesta va obliga pârâtul să plătească despăgubiri (etc.) în cazul unei contrafaceri dovedite sau, în caz contrar, va respinge acțiunea reclamantului. În măsura în care o asemenea hotărâre nu are, așadar, decât efecte inter partes, iar motivele referitoare la valabilitatea titlului nu au niciun efect erga omnes, ea nu depășește competența de jurisdicție a statului membru în care are domiciliul pârâtul (
19
).
2. Textul Regulamentului Bruxelles I bis
19.
Norma de competență exclusivă în ceea ce privește înregistrarea sau valabilitatea brevetelor, care figurează la articolul 24 punctul 4 din Regulamentul Bruxelles I bis, decurge din considerațiile de drept internațional cutumiar care precedă. Această normă vizează, atunci când un stat membru este implicat în litigiu, să protejeze suveranitatea acestuia din urmă în ordinea internațională (
20
), garantând că numai instanțele sale se pot pronunța în mod valabil (
21
). Norma menționată urmărește acest obiectiv chiar în mod excesiv, întrucât, reamintim, aceasta împiedică instanțele dintr‑un stat membru să examineze pur și simplu, cu titlu incidental, în cadrul unei acțiuni în contrafacere, valabilitatea unui brevet acordat de un alt stat membru (
22
).
20.
În aceste condiții, deoarece articolul 24 punctul 4 din Regulamentul Bruxelles I bis se referă numai la brevetele din state membre, această dispoziție nu poate (fără a‑și denatura litera) să acopere titlurile din state terțe (
23
), iar regulamentul menționat nu prevede, pe de altă parte, nicio dispoziție echivalentă în privința acestora. Or, în Hotărârea Owusu, Curtea a declarat că singurele derogări admisibile de la norma generală care figurează (în prezent) la articolul 4 alineatul (1) din regulamentul menționat sunt cele „prevăzute în mod expres” (
24
) de același regulament. Trebuie însă să se deducă din toate acestea, astfel cum procedează BSH, guvernul francez și Comisia, soluția paradoxală potrivit căreia, în timp ce instanțele din statul membru al pârâtului sunt în mod radical lipsite de competența de a se pronunța cu privire la valabilitatea brevetelor din alte state membre, acestea ar fi competente (și chiar obligate) să se pronunțe cu privire la cererile care au ca obiect valabilitatea unor titluri din state terțe?
21.
Nu împărtășim (totuși) această opinie.
22.
În această privință, vom aminti de la bun început că Curtea a rezervat, în Hotărârea Owusu, scenariul specific care ne preocupă (
25
). Prin urmare, concluziile care decurg din această hotărâre nu îi pot fi aplicate fără precauție.
23.
Astfel, aici nu se pune nicidecum problema, precum în cauza în care s‑a pronunțat hotărârea menționată, să se adauge la regimul Bruxelles o excepție fundamental străină de acest regim. În speță, autorii acestui regim au perceput încă de la început că înregistrarea și valabilitatea brevetelor se încadrau în materii speciale care justificau înlăturarea normei generale privind competența instanțelor din statul membru al pârâtului. În consecință, aceștia au „prevăzut în mod expres” o normă în acest sens. Faptul că această normă este limitată la titlurile statelor membre se explică cu ușurință. Regimul Bruxelles este, astfel, un regim de competență internă a Uniunii și care urmărește obiective proprii acesteia (și anume buna funcționare a pieței interne și, mai recent, instituirea spațiului de libertate, securitate și justiție). În consecință, derogările de la norma generală prevăzută de acest regim, inclusiv cea care privește înregistrarea și valabilitatea brevetelor, au fost concepute pentru a repartiza competența în materie civilă și comercială între instanțele din statele membre (
26
). În schimb, întrucât Uniunea nu are abilitatea de a stabili competența instanțelor din state terțe, autorii regimului menționat nu au avut în vedere, în mod logic, astfel de derogări în favoarea acestora. De fapt, la origine, acest regim nu cuprindea niciuna.
24.
Or, în lumina explicației care precedă, ar fi simplist să se deducă din circumscrierea acestor derogări „exprese” la statele membre că norma generală privind competența instanțelor din statul membru de domiciliu al pârâtului este absolută în relațiile cu statele terțe și se aplică „pur și simplu”, chiar și cererilor care au ca obiect valabilitatea unor brevete acordate de aceste state, ignorând astfel competența exclusivă recunoscută în general instanțelor acestora din urmă în materie. Un astfel de rezultat ar constitui un „efect extern” destul de curios al regimului Bruxelles, care nu a fost avut în vedere de autorii săi inițiali (
27
).
25.
BSH, guvernul francez și Comisia răspund totuși că, de la adoptarea Regulamentului Bruxelles I bis, regimul Bruxelles cuprinde anumite derogări în favoarea statelor terțe, și anume articolele 33 și 34 din acest regulament. Potrivit acestor interveniente, prin aceste noi articole, legiuitorul Uniunii intenționa să reglementeze în mod expres și mai ales exhaustiv relațiile dintre instanțele din statele membre și instanțele din state terțe. În acest cadru, legiuitorul ar fi dorit să le permită primelor să își decline competența în favoarea celor din urmă numai în împrejurările prevăzute la articolele menționate, și anume atunci când o instanță dintr‑un stat membru este sesizată cu un litigiu (indiferent de obiectul acestuia) deja pendinte în fața instanțelor dintr‑un stat terț.
26.
Nu suntem convinși de această prezentare. Astfel cum reiese din modul lor de redactare și din titlul secțiunii din Regulamentul Bruxelles I bis în care acestea figurează, articolele 33 și 34 din acest regulament privesc un subiect specific: litis pendens și conexitatea „externe”. Deși aceste articole reglementează în mod incontestabil, în mod expres și exhaustiv, acest subiect precis, nimic din textul regulamentului menționat nu indică faptul că legiuitorul Uniunii intenționa în mod real să soluționeze, prin dispoziții atât de specifice, toate problemele ridicate de relațiile dintre instanțele din statele membre și cele din state terțe, inclusiv aspectele referitoare la respectarea suveranității acestora din urmă (
28
).
27.
Lucrările pregătitoare nu sunt mai edificatoare în această privință. Deși, astfel cum au amintit aceleași interveniente, de aici reiese că delegația franceză la Consiliu propusese adăugarea în regulamentul viitor a unui „corpus” complet de norme dedicate acestor relații (recunoscând printre altele posibilitatea instanțelor din statele membre de a‑și declina competența în materiile ce țin de competența exclusivă a unui stat terț) și că acest „corpus” nu a fost preluat de legiuitorul Uniunii, niciun document public nu explică motivul (ceea ce guvernul francez a confirmat în cadrul celei de a doua ședințe). Or, nu se poate deduce nici în acest caz din simplul refuz al adăugării normelor în discuție o oarecare „intenție clară” a legiuitorului menționat în ceea ce privește problema care ne preocupă și în special o „alegere politică” în favoarea competenței instanțelor din statele membre de a se pronunța cu privire la materiile care au legătură cu suveranitatea statelor terțe, precum valabilitatea titlurilor pe care acestea le acordă (
29
). Astfel, același legiuitor ar putea la fel de bine să fi dorit să se limiteze la a reglementa litis pendens„externă” și la a lăsa deocamdată în sarcina dreptului național al fiecărui stat membru (
30
) sau a Curții, prin intermediul unei interpretări a normelor existente (
31
), deducerea unui răspuns la celelalte aspecte referitoare la relațiile dintre instanțele din statele membre și cele din state terțe, inclusiv pentru problema în discuție în prezenta cauză.
28.
În concluzie, nici textul, interpretat în contextul său, nici deferența datorată de Curte legiuitorului Uniunii, cu respectarea echilibrului instituțional, nu impun soluția sugerată de BSH, de guvernul francez și de Comisie. Ținând seama de „imprecizia” asociată intenției aceluiași legiuitor și contrar susținerilor guvernului menționat, Curtea nu ar da „dovadă de prudență” reținând, la finalul unui raționament a contrario rudimentar (a se vedea punctul 20 de mai sus), o interpretare atât de drastică a Regulamentului Bruxelles I bis (
32
). Curtea ar demonstra, în schimb, o astfel de „prudență” deducând din acest regulament, potrivit metodelor sale de interpretare obișnuite, răspunsul cel mai conform cu obiectivele pe care acesta le urmărește și cu normele superioare care îl încadrează (
33
).
29.
În această privință, pe de o parte, am explicat deja, la punctele 124-134 din primele noastre concluzii, în ce mod teza aplicării „pure și simple” a articolului 4 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles I bis ar fi contrară obiectivelor urmărite de acesta din urmă. Vom insista numai asupra a două aspecte (re)discutate în cadrul celei de a doua ședințe, și anume buna administrare a justiției și protecția juridică a pârâților stabiliți în Uniune.
30.
Cu privire la primul aspect, în timp ce competența universală a instanțelor din statul membru al pârâtului în materie de contrafacere contribuie la buna administrare a justiției (
34
), nu ar fi conform cu acest obiectiv ca instanțele respective să fie competente (și să fie obligate) să se pronunțe cu privire la cererile care au ca obiect valabilitatea unui brevet acordat de un stat terț. Astfel, o decizie de nulitate pronunțată de instanțele menționate nu ar fi niciodată recunoscută în acest din urmă stat și nu ar putea, așadar, în practică să determine OPI‑ul să își rectifice registrele.
31.
Cu privire la al doilea aspect, o atare soluție ar fi de asemenea problematică. Astfel, aceasta ar putea să constrângă în practică persoanele stabilite în Uniune, titulare ale unor brevete din state terțe, să se confrunte, la instanțele de la domiciliul lor, cu acțiuni în declararea nulității inutile (pentru motivele explicate la punctul anterior), chiar abuzive și introduse de concurenții lor cu unicul scop de a‑i hărțui (
35
).
32.
Pe de altă parte, amintim că, întrucât Uniunea este ținută să respecte dreptul internațional, inclusiv dreptul cutumiar, în exercitarea competențelor sale, Regulamentul Bruxelles I bis trebuie să fie interpretat în conformitate cu acest drept (
36
). Or, în lumina explicațiilor furnizate în secțiunea precedentă, avem îndoieli puternice că acest regulament poate fi interpretat în modul sugerat de BSH, de guvernul francez și de Comisie. Astfel, regimul Bruxelles nu poate să pretindă universalitatea atunci când în cauză este un pârât din Uniune (
37
) și în același timp să țină seama doar de suveranitatea statelor membre, ignorând‑o pe cea a statelor terțe (
38
).
B.
Teoria „efectului reflex”
33.
În lumina, pe de o parte, a tuturor dezavantajelor tezei aplicării „pure și simple” a articolului 4 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles I bis, dar și, pe de altă parte, a faptului că acest regulament nu conține (încă) o derogare expresă pentru materiile avute în vedere la articolul 24 din regulamentul menționat atunci când este implicat un stat terț, am sugerat, la punctul 147 și următoarele din primele noastre concluzii, o soluție (de asemenea transversală, întrucât s‑ar aplica tuturor acestor materii (
39
)) inspirată din teoria „efectului reflex”, dezvoltată cu mulți ani în urmă de Droz (
40
).
34.
Aceasta ar consta în esență în a afirma că, deși instanțele din statele membre sunt competente, în temeiul normei generale prevăzute la articolul 4 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles I bis (în lipsa unei dispoziții contrare), să soluționeze litigii care implică state terțe, în materiile în discuție această normă, interpretată în mod contextual și teleologic, le permite totuși să nu exercite această competență. Astfel, deși, după cum a statuat Curtea în Hotărârea Owusu, norma menționată are în principiu un „caracter imperativ”, apreciem, la fel ca Droz, că „ar însemna să se meargă prea departe” (
41
) dacă acest „caracter” ar fi impus și în asemenea cazuri.
35.
În practică, ar rezulta că, atunci când instanțele dintr‑un stat membru sunt sesizate cu o cerere împotriva unui pârât „local” având ca obiect, de exemplu, valabilitatea unui brevet dintr‑un stat terț, articolul 4 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles I bis ar autoriza aceste instanțe să utilizeze competențele prevăzute de dreptul lor național (oricare ar fi acestea, inclusiv cele care decurg din normele lor de drept internațional privat) pentru a refuza să se pronunțe. Tot așa, atunci când astfel de instanțe sunt sesizate cu o acțiune în contrafacere privind un brevet dintr‑un stat terț împotriva unui asemenea pârât, iar acesta din urmă invocă o excepție de nulitate, ele ar putea refuza să se pronunțe cu privire la această excepție și, dacă este cazul, să suspende acțiunea menționată până când autoritățile din statul terț care a acordat titlul se vor pronunța cu privire la valabilitatea acestuia, într‑un mod ce „reflectă” soluția care rezultă din articolul 24 punctul 4 din regulamentul menționat (
42
).
36.
Astfel cum am explicat în detaliu în primele noastre concluzii, această interpretare prezintă, în opinia noastră, meritul de a oferi o soluție la problema în discuție, care, respectând limitele textului, dă dovadă în același timp de un pragmatism incontestabil (
43
). Mai precis, întrucât instanțele din statele membre nu sunt complet lipsite de competență, ci dispun pur și simplu de o posibilitate de a nu se pronunța, această soluție le lasă o anumită flexibilitate pentru a ține seama de împrejurările fiecărei spețe și, dacă este cazul, pentru a exercita această competență atunci când părțile nu ar beneficia de un proces echitabil în fața instanțelor din statul terț implicat, pentru a evita o denegare de dreptate (
44
).
37.
Contrar celor susținute de guvernul francez în cadrul celei de a doua ședințe, interpretarea menționată nu ar repune în discuție caracterul „global și coerent” (
45
) al regimului Bruxelles. Pe de o parte, nu se pune problema de a exclude chestiunea care ne preocupă din acest regim și de a o lăsa în întregime dreptului național al fiecărui stat membru. Ea ar fi reglementată de regimul menționat. Acesta doar ar prevedea, ca răspuns, o trimitere parțială și reglementată la dreptul național al instanței sesizate (
46
). Pe de o parte, această interpretare ar contribui tocmai la coerența aceluiași regim. Astfel, aceasta ar asigura că, în acest cadru, situații similare primesc soluții analoage.
38.
BSH (
47
), guvernul francez și Comisia au reiterat de asemenea, în cadrul celei de a doua ședințe, criticile pe care le formulaseră în primele lor observații, potrivit cărora atribuirea în favoarea instanțelor din statele membre a unei posibilități de a nu se pronunța în materiile în cauză în temeiul dreptului lor național ar afecta previzibilitatea competenței și, prin urmare, securitatea juridică, precum și aplicarea uniformă a Regulamentului Bruxelles I bis, într‑un mod contrar „spiritului” Hotărârii Owusu.
39.
Nu suntem totuși convinși de aceasta. Pe de o parte, nu ar fi vorba, precum în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Owusu, despre a lăsa instanțelor din statele membre o putere largă de apreciere de a nu își exercita competența în orice litigiu „extern” (ceea ce ar afecta serios previzibilitatea competenței lor) (
48
), ci despre a le recunoaște o marjă restrânsă de a nu se pronunța cu privire la anumite
materii, în măsura în care acest lucru „ar reflecta” soluțiile aplicabile în temeiul articolului 24 din Regulamentul Bruxelles I bis.
40.
Pe de altă parte, în ceea ce privește aplicarea uniformă a Regulamentului Bruxelles I bis în toate statele membre, este recunoscut pe scară largă în aceste state faptul că instanțele naționale nu ar trebui să se pronunțe în materiile respective atunci când este implicat un alt stat (
49
). Astfel, instanțele din statele membre au în general competența, în dreptul lor național, de a refuza să se pronunțe într‑o asemenea situație (
50
). În sfârșit, în timp ce condițiile exacte în care ele procedează în acest fel pot în principiu să varieze de la un stat membru la altul, amintim că dreptul Uniunii ar încadra dreptul național într‑un mod destul de semnificativ, după cum am explicat la punctele 150-152 din primele noastre concluzii. Acest lucru ar garanta că o asemenea soluție este aplicată într‑un mod suficient de coerent în întreaga Uniune.
41.
Guvernul francez a mai susținut, în cadrul celei de a doua ședințe, că a consacra un asemenea „efect reflex” al normelor de competență exclusivă ar implica reglementarea a numeroase aspecte practice (împrejurări în care instanța sesizată ar trebui să suspende judecarea cauzei mai degrabă decât să își decline competența, posibilitatea acestei instanțe de a decide cu privire la o asemenea măsură din oficiu etc.), ceea ce Curtea nu ar putea face pe cale pretoriană. În realitate, în opinia noastră, Curtea nu ar trebui să inventeze un regim exhaustiv de declinare a competenței, ci să stabilească anumite imperative care decurg din dreptul Uniunii și în rest să facă trimitere la dreptul național al fiecărui stat membru (
51
) (până ce legiuitorul Uniunii va adăuga el însuși un astfel de regim în Regulamentul Bruxelles I bis).
C.
„A treia cale” posibilă
42.
În aceste condiții, unele dintre întrebările adresate de Curte în vederea celei de a doua ședințe și răspunsurile date de Comisie lasă să se întrevadă posibilitatea unei „a treia căi”, care ar fi în același timp mai orientată (pe înregistrarea sau valabilitatea brevetelor) și mai radicală decât răspunsul pe care l‑am sugerat (și la care, admitem, nu ne‑am gândit cu ocazia redactării primelor noastre concluzii).
43.
Această „a treia cale” ar consta în a interpreta articolul 4 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles I bis, în lumina contextului în care se înscrie acesta (a se vedea punctul 23 de mai sus) și a dreptului internațional cutumiar (a se vedea punctele 14 și 18 de mai sus), în sensul că nu conferă nicio competență instanțelor din statul membru al pârâtului de a soluționa cererile având ca obiect înregistrarea sau valabilitatea brevetelor din state terțe (
52
). În plus, atunci când, precum în speță, problema valabilității unui asemenea brevet este ridicată pe cale de excepție în cadrul unei acțiuni în contrafacere, această dispoziție ar conferi instanțelor menționate competența de a soluționa chestiunea respectivă numai cu titlu incidental (
53
), exclusiv în scopul de a se pronunța cu privire la acțiune (
54
). Aceasta nu le‑ar furniza competența de a conferi un efect erga omnes motivelor referitoare la valabilitatea titlului (sau, a fortiori, de a face în această privință o declarație având un asemenea efect în dispozitivul hotărârilor lor) (
55
).
44.
În practică, aceasta ar însemna că, deși Regulamentul Bruxelles I bis s‑ar aplica unor astfel de cereri (sau excepții) atunci când pârâtul are domiciliul în Uniune, el nu ar conferi competență (sau o asemenea competență de declarare erga omnes) niciunei instanțe a unui stat membru. În consecință, atunci când o astfel de instanță ar fi sesizată cu o asemenea cerere împotriva unui pârât „local”, ea ar trebui să se declare necompetentă să o soluționeze (sau, în ceea ce privește o excepție de nulitate invocată în cadrul unei acțiuni în contrafacere, să limiteze efectele hotărârii sale la părți), în temeiul regulamentului menționat (
56
).
45.
Această interpretare ar avea mai multe merite. Mai întâi, pe plan teoretic, enunțând că instanțele din statele membre nu au, în temeiul regimului Bruxelles, nicio competență de a declara lipsite de valabilitate brevetele din state terțe (sau de a conferi, în cadrul unei acțiuni în contrafacere, un efect erga omnes unora dintre constatările lor), Curtea ar deduce consecințe, desigur radicale, dar totuși logice (și, prin urmare, care pot fi apărate în întregime) din considerațiile de drept internațional cutumiar prezentate la punctele 14-18 din prezentele concluzii.
46.
În continuare, interpretarea menționată ar asigura în practică o anumită coerență între soluțiile aplicabile „în interiorul Uniunii” și cele aplicabile relațiilor cu statele terțe, din nou cu respectarea literei articolului 24 punctul 4 din Regulamentul Bruxelles I bis (
57
). Aceasta ar reflecta de asemenea soluțiile existente în dreptul comparat, în special în dreptul statelor membre (
58
).
47.
În sfârșit, aceeași interpretare ar avea meritul de a oferi o soluție perfect uniformă (întrucât necompetența instanțelor din statele membre ar decurge în mod direct din Regulamentul Bruxelles I bis, aplicându‑se în același mod în întreaga Uniune) și previzibilă (întrucât nicio marjă de apreciere nu ar fi lăsată acestor instanțe în ceea ce privește oportunitatea de a se pronunța) pentru problema ridicată. Aceasta ar fi, astfel, pe deplin conformă cu „spiritul” Hotărârii Owusu.
48.
O asemenea interpretare a Regulamentului Bruxelles I bis s‑ar expune totuși anumitor critici. Mai întâi, pe plan teoretic, s‑ar putea obiecta că aceasta ar fi în tensiune cu logica normei de competență prevăzute la articolul 4 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles I bis. Această normă se întemeiază pe legăturile personale dintre instanțele desemnate și un anumit pârât. În acest temei și astfel cum am arătat la punctul 6 din prezentele concluzii, competența instanțelor menționate se extinde, în principiu, la toate cererile formulate împotriva pârâtului respectiv. Această normă nu efectuează, în sine, nicio distincție în funcție de materia în litigiu.
49.
Obiecția are totuși limitele ei. Într‑adevăr, în situațiile „din interiorul Uniunii”, anumite materii sunt excluse din competența instanțelor din statul membru al pârâtului prin intermediul altor dispoziții ale Regulamentului Bruxelles I bis (în special articolul 24 din acesta). Astfel, ar fi vorba pur și simplu despre a recunoaște că situația este uneori aceeași în litigiile care implică state terțe, admițând, chiar în cadrul articolului 4 alineatul (1) din regulamentul menționat, existența anumitor borne implicite acestei competențe, impuse de dreptul internațional cutumiar.
50.
În continuare, s‑ar putea observa că mai multe dintre rapoartele oficiale referitoare la instrumentele Bruxelles (
59
), un fragment din Avizul 1/03 (
60
) și considerentul (24) al doilea paragraf al Regulamentului Bruxelles I bis (
61
) lasă să se înțeleagă că instanțele din statele membre sunt pe deplin competente, în temeiul articolului 4 alineatul (1) din acest regulament, să se pronunțe în materii precum înregistrarea sau valabilitatea brevetelor atunci când este implicat un stat terț.
51.
În aceste condiții, obiecția are din nou limite. În primul rând, rapoartele în discuție, în afara faptului că nu își susțin poziția, nu furnizează o interpretare autentică a regimului Bruxelles, ci constituie cel mult un ghid neobligatoriu în această privință (
62
). În al doilea rând, întrucât Avizul 1/03 nu privește, ca atare, problema din centrul prezentei cauze (
63
), fragmentul în discuție ar putea fi considerat un obiter dictum, deschis la anumite nuanțe și precizări, mai degrabă decât o poziție complet adoptată a Curții cu privire la acest aspect (
64
). În al treilea rând, tensiunea față de considerentul (24) al Regulamentului Bruxelles I bis ar fi foarte relativă (
65
).
52.
În sfârșit, pe plan practic, critica care ar putea fi adresată unei asemenea interpretări a articolului 4 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles I bis este rigiditatea soluției care decurge din aceasta. Astfel, întrucât instanțele din statele membre ar fi (în mod radical) necompetente să se pronunțe cu privire la cererile având ca obiect înregistrarea sau valabilitatea brevetelor din state terțe, aceste instanțe nu ar dispune de nicio marjă pentru a aprecia oportunitatea de a‑și declina competența. Ele ar fi obligate să procedeze astfel în orice situație. În anumite cazuri, acest lucru ar putea obliga justițiabilii să se adreseze unei instanțe dintr‑un stat terț care nu oferă garanțiile unui proces echitabil. Instanțele menționate nu ar avea posibilitatea de a soluționa litigiul în aceste cazuri.
53.
Din nou, forța acestei critici este relativă. Deși o astfel de marjă de manevră este, în opinia noastră, indispensabilă în anumite contexte (
66
), oportunitatea acesteia este discutabilă în cazul particular care ne preocupă. Instanțele din statele membre ar depăși limitele stabilite de dreptul internațional cutumiar în cazul în care ar trebui să facă o declarație erga omnes cu privire la nulitatea unui brevet dintr‑un stat terț chiar și din motive de „necesitate” (întrucât instanțele din acest din urmă stat nu oferă garanțiile unei căi de atac echitabile), iar hotărârea lor ar fi întotdeauna lipsită de valoare practică (
67
). În plus, deși aceasta ar însemna printre altele că un concurent al unui titular de brevete din state terțe cu domiciliul în Uniune nu ar putea niciodată să introducă o acțiune în nulitatea unui astfel de brevet în fața instanțelor din statele membre, un asemenea concurent ar putea totuși să conteste valabilitatea brevetului pe cale incidentală, de exemplu în cadrul unei eventuale acțiuni în contrafacere introduse împotriva sa (în măsura în care el însuși are domiciliul în Uniune) sau în cadrul unei cereri privind „declararea negativă” a răspunderii formulate împotriva titularului menționat. Prin urmare, acesta nu ar fi lipsit de orice protecție în fața instanțelor respective împotriva brevetelor din state terțe lipsite de temei.
III. Concluzie
54.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă la a treia întrebare preliminară adresată de Svea hovrätt (Curtea de Apel cu sediul în Stockholm, Suedia) după cum urmează:
Articolul 24 punctul 4 din Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială
trebuie interpretat în sensul că
această dispoziție nu se aplică în ceea ce privește valabilitatea unui brevet înregistrat într‑un stat terț. Totuși, instanțele din statele membre, atunci când sunt competente în temeiul unei alte norme a acestui regulament, pot să nu se pronunțe cu privire la acest aspect.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Concluziile prezentate în cauza BSH Hausgeräte (C‑339/22, denumite în continuare primele noastre concluzii, EU:C:2024:159).
(
3
)	Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2012, L 351, p. 1, denumit în continuare „Regulamentul Bruxelles I bis”).
(
4
)	În conformitate cu procedura prevăzută de Convenția privind eliberarea brevetelor europene, semnată la München (Germania) la 5 octombrie 1973 (denumită în continuare „CBE”).
(
5
)	A se vedea considerentul (13) și articolul 4 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles I bis.
(
6
)	Cel puțin în cazul în care, precum în speță, nicio convenție internațională nu reglementează acest aspect între Uniune (sau statul membru al instanței sesizate) și statul terț în cauză (a se vedea punctele 23 și 135-138 din primele noastre concluzii).
(
7
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 8 septembrie 2022, IRnova (C‑399/21, denumită în continuare „Hotărârea IRnova, EU:C:2022:648, punctele 40 și 48, precum și jurisprudența citată).
(
8
)	O infracțiune de contrafacere este localizată (în mod necesar) pe teritoriul statului care a acordat brevetul în cauză, întrucât, în conformitate cu principiul teritorialității, întinderea drepturilor pe care acesta le conferă este limitată la teritoriul respectiv.
(
9
)	Hotărârea din 1 martie 2005 (C‑281/02, denumită în continuare „Hotărârea Owusu, EU:C:2005:120, punctele 10 și 11, precum și 24-26). Această hotărâre se referă la Convenția privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială, semnată la Bruxelles la 27 septembrie 1968 (JO 1978, L 304, p. 36, Ediție specială, 19/vol. 10, p. 3), care a fost înlocuită ulterior prin Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74), înlocuit la rândul său prin Regulamentul Bruxelles I bis. În aceste condiții, trebuie asigurată o continuitate de interpretare în ceea ce privește domeniul de aplicare al acestor instrumente și al dispozițiilor echivalente ale acestora [a se vedea printre altele Hotărârea IRnova (punctele 29 și 37)].
(
10
)	Problema se ridică de asemenea, mutatis mutandis, atunci când o instanță a Uniunii este sesizată cu un litigiu care intră sub incidența unui acord exclusiv de alegere a forului. Astfel, articolul 25 din Regulamentul Bruxelles I bis prevede că instanțele din statele membre trebuie în principiu să pună în aplicare un asemenea acord atunci când acesta desemnează instanțele dintr‑un alt „stat membru”, fără a evoca scenariul unui acord în favoarea instanțelor dintr‑un stat terț. Ținând seama de obiectul prezentelor concluzii, ne vom concentra pe litigiile referitoare la înregistrarea și valabilitatea brevetelor din state terțe, însă vom aborda punctual aceste alte scenarii.
(
11
)	De asemenea, instanțele din statul membru al pârâtului ar fi competente și obligate să se pronunțe, atunci când sunt sesizate, în pofida unui acord exclusiv de alegere a forului în favoarea instanțelor dintr‑un stat terț, în lipsa unei norme contrare prevăzute de Regulamentul Bruxelles I bis.
(
12
)	A se vedea printre altele Parrish, A., „Adjudicatory Jurisdiction and Public International Law: The Fourth Restatement’s New Approach”, în Stephan, P. B, și Cleveland, S. A., (ed.), The Restatement and Beyond: The Past, Present, and Future of U.S. Foreign Relations Law, Oxford Academic, New York, 2020, p. 303-318, Roorda, L., și Ryngaert, C., „Public International Law Constraints on the Exercise of Adjudicatory Jurisdiction in Civil Matters”, în Forlati, S., și Franzina, P. (ed.), Universal Civil Jurisdiction – Which Way Forward?, Brill, Leyde, 2020, p. 74-95, și Mills, A., „Rethinking Jurisdiction in International Law”, The British Yearbook of International Law, vol. 84, nr. 1, 2014, p. 187-239.
(
13
)	Anumite instanțe străine apreciază că dreptul internațional cutumiar sau curtoazia internațională (comitas gentium) le împiedică să se pronunțe cu privire la contrafacerea unui brevet străin [a se vedea printre altele United States Court of Appeals for the Federal Circuit (Curtea de Apel a Statelor Unite pentru Circuitul Federal, Statele Unite), 1 februarie 2007, Jan K. Voda, M.D. v Cordis Corp., 476 F.3d 887, 905 (Fed. Cir. 2007)]. Situația nu este însă aceasta. În ceea ce privește dreptul cutumiar, tocmai am explicat de ce. În privința comitas gentium, faptul că o instanță dintr‑un stat aplică un titlu dintr‑un alt stat constituie, dimpotrivă, un act de curtoazie față de acesta [a se vedea Supreme Court (Curtea Supremă, Regatul Unit), 27 iulie 2011, Lucasfilm Limited and others v Ainsworth and another, [2011] UKSC 39, § 104, 105 și 109].
(
14
)	A se vedea prin analogie Hotărârea Owusu (punctele 30 și 31).
(
15
)	Astfel, legături suficiente, în sensul dreptului cutumiar, pot exista cu diferite state, cum este cazul în speță. Statele pot atenua riscul unor proceduri paralele și al unor decizii contradictorii inerent unei asemenea suprapuneri de competență fie adoptând soluții interne (precum doctrina „forum non conveniens” a țărilor de common law sau normele litis pendens ale țărilor de drept civil), fie încheind între ele tratate internaționale prin care repartizează competența în materie civilă și comercială între instanțele lor respective.
(
16
)	A se vedea punctul 61 și nota de subsol 52 din primele noastre concluzii, precum și referințele citate. A se vedea în plus Droz, G., Compétence judiciaire et effets des jugements dans le Marché commun, Paris, Dalloz, 1972, nr. 156, Mayer, P., „Droit international privé et droit international public sous l’angle de la notion de compétence”, Revue critique de droit international privé, nr. 54, 1979. p. 362 și 374-376, și Pataut, E., Principe de souveraineté et conflits de juridictions (Étude de droit international privé), LGDJ, Paris, 1999, nr. 4-11, 48, 97 și 359. Asemenea considerații de drept internațional cutumiar se aplică majorității celorlalte materii menționate la articolul 24 din Regulamentul Bruxelles I bis. Astfel, instanțele dintr‑un stat membru nu se pot pronunța cu privire la o cerere având ca obiect valabilitatea înregistrării într‑un alt tip de registru public (articolul 24 punctul 3) străin, pentru motivele prezentate la punctul 16 de mai sus. Aceste instanțe nu se pot pronunța nici cu privire la o cerere având ca obiect executarea unei hotărâri (articolul 24 punctul 5) într‑un alt stat, având în vedere competența exclusivă a fiecărui stat de a exercita prerogativele coercitive pe teritoriul său [a se vedea Curtea Permanentă de Justiție Internațională, Hotărârea Franța împotriva Turciei („cauza S.S. Lotus”), 7 septembrie 1927, C.P.J.I. Recueil 1927, seria A 10, p. 18]. În sfârșit, ar fi (probabil) contrar dreptului internațional cutumiar ca o instanță dintr‑un stat membru să se pronunțe cu privire la validitatea unui drept real asupra unui imobil (articolul 24 punctul 1 prima teză) situat în străinătate, ținând seama de legăturile dintre o asemenea hotărâre și suveranitatea teritorială a fiecărui stat (a se vedea Mills, A., op. cit., p. 204). În schimb, asemenea probleme de drept cutumiar nu se ridică în materia închirierii de locuințe (articolul 24 punctul 1 a doua teză) sau a valabilității constituirii societăților și a deciziilor organelor acestora (articolul 24 punctul 2).
(
17
)	Astfel, în afara competenței OEB (a se vedea articolele 99-105 din CBE), un asemenea brevet nu poate fi revocat decât „parte” cu „parte” în fața instanțelor naționale. Și în acest caz, numai o instanță din statul în care este înregistrată o „parte” va putea să declare nulitatea acesteia și să dispună radierea sa din registrul național, indiferent dacă motivele de revocare a brevetelor europene sunt prevăzute de CBE (articolul 100) și dacă în speță „partea” turcă a brevetului în cauză are același conținut ca „partea” suedeză.
(
18
)	Astfel, deși instanțele din statul membru al pârâtului pot soluționa o acțiune în contrafacere privind un brevet dintr‑un stat terț, ele trebuie în mod necesar să aprecieze contrafacerea (și valabilitatea) titlului în lumina dreptului acestui din urmă stat. Deși toate statele pot institui un drept al brevetelor, fiecare stat are o competență prescriptivă exclusivă în ceea ce privește titlurile pe care le acordă pentru teritoriul său. Numai statul în cauză poate stabili drepturile pe care aceste titluri le conferă și condițiile de valabilitate a acestora (a se vedea în acest sens Mayer, P., op. cit., p. 349-351).
(
19
)	A se vedea punctele 44 și 62 din primele noastre concluzii. Contrar celor susținute de Electrolux, principiul teritorialității brevetelor, recunoscut printre altele de Convenția de la Paris pentru protecția proprietății industriale, semnată la Paris (Franța) la 20 martie 1883, revizuită ultima dată la Stockholm (Suedia) la 14 iulie 1967 și modificată la 28 septembrie 1979 (Recueil des traités des Nations unies, vol. 828, nr. 11851, p. 305) (articolul 4a) și de CBE [articolul 2 alineatul (2)], nu influențează competența instanțelor din statele membre. Aceste tratate sunt în realitate neutre cu privire la acest aspect. Deși, în temeiul acestui principiu, un brevet oferă o protecție limitată la teritoriul statului care l‑a acordat și depinde de dreptul statului respectiv, acest lucru nu interzice instanțelor străine să se pronunțe cu privire la contrafacere sau chiar cu privire la valabilitatea (cu titlu incidental) a titlului în cauză (a se vedea prin analogie Hotărârea din 19 aprilie 2012, Wintersteiger, C‑523/10, EU:C:2012:220, punctul 30). Principiul menționat impune numai ca acestea să procedeze astfel în lumina dreptului aceluiași stat, cerință care de altfel decurge deja din dreptul cutumiar (a se vedea nota de subsol 18 de mai sus).
(
20
)	Norma de competență exclusivă în ceea ce privește valabilitatea înregistrărilor în registrele publice și cea în ceea ce privește executarea hotărârilor, care figurează la punctul 3 și, respectiv, 5 din acest articol, sau chiar cea în materie de drepturi reale imobiliare, enunțată la punctul 1 prima teză, reflectă de asemenea, în opinia noastră, dreptul internațional cutumiar. În schimb, norma în materie de închiriere de locuințe și cea care privește valabilitatea constituirii societăților (etc.), care figurează la punctul 1 a doua teză și, respectiv, la punctul 2 din articolul menționat, provin din simple considerații privind buna administrare a justiției. A se vedea nota de subsol 16 din prezentele concluzii, punctul 126 și nota de subsol 113 din primele noastre concluzii și referințele citate, precum și Pataut, E., op. cit., nr. 4-11, 357 și 385.
(
21
)	În conformitate cu rațiunea existenței lor, aceste norme prezintă un caracter imperativ care „se impune cu o forță specifică […] instanței” [Hotărârea din 13 iulie 2006, GAT (C‑4/03, denumită în continuare „Hotărârea GAT, EU:C:2006:457, punctul 24)]. Instanțele dintr‑un stat membru, sesizate pe cale principală cu un litigiu privind printre altele valabilitatea unui brevet dintr‑un alt stat membru, trebuie să se declare din oficiu necompetente (a se vedea articolul 27 din Regulamentul Bruxelles I bis). În plus, o hotărâre pronunțată de aceste instanțe cu încălcarea normelor respective nu ar putea fi recunoscută sau executată în alt stat membru [a se vedea articolul 45 alineatul (1) litera (e) din regulamentul menționat].
(
22
)	A se vedea, pentru o critică a acestei soluții, punctele 41-63 din primele noastre concluzii.
(
23
)	A se vedea Hotărârea IRnova (punctele 34 și 35).
(
24
)	Hotărârea Owusu (punctul 37).
(
25
)	A se vedea Hotărârea Owusu (punctele 48-52), precum și punctele 119 și 155 din primele noastre concluzii. Procedând astfel, Curtea a urmat Concluziile avocatului general Léger prezentate în această cauză (C‑281/02, EU:C:2004:798, punctele 69-71, 217 și 280).
(
26
)	Acest lucru reiese în mod clar din coroborarea articolului 4 alineatul (1) cu articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles I bis.
(
27
)	A se vedea Droz, G., op. cit., nr. 165, de Vareilles‑Sommières, P., „The Mandatory Nature of Article 2 of the Brussels Convention and Derogation from the Rule It Lays Down”, în de Vareilles‑Sommières, P., (ed), Forum Shopping in the European Judicial Area, Hart Publishing, Londra, 2007, p. 101-114, Schauwecker, M., „Extraterritorial Patent Jurisdiction: Can One Sue in Europe for Infringement of a U.S. Patent?”, TTLF Working Paper, nr. 10, 2011, p. 43, și Mills, A., „Private International Law and EU External Relations: Think Local Act Global, or Think Global Act Local?”, The International and Comparative Law Quarterly, vol. 65, nr. 3, 2016, p. 541-579, în special p. 541, 542, 568 și 569.
(
28
)	A se vedea punctul 118 și nota de subsol 108 din primele noastre concluzii și referințele citate.
(
29
)	Observăm în această privință că delegația franceză la Consiliu sugera de asemenea să se indice în mod expres în Regulamentul Bruxelles I bis că, atunci când o instanță dintr‑un stat membru este sesizată cu un litigiu care ține de o materie pentru care articolul 24 din acest regulament prevede o normă de competență exclusivă, dar care implică un stat terț, se aplică norma generală prevăzută la articolul 4 alineatul (1) din regulamentul menționat [a se vedea doc. 8205/12, 27 martie 2012, Note from the French delegation to Working Party on Civil Law Matters (Brussels I), p. 5, „Article 34 (1)”]. Or, legiuitorul Uniunii nu a preluat nici această precizare. În mod evident, acesta din urmă nu a dorit să soluționeze „în mod clar” problema care ne preocupă, ci, dimpotrivă, a lăsat‑o deschisă.
(
30
)	Facem trimitere la nota delegației germane, care indică faptul că se opune propunerii delegației franceze pentru motivul că „Regulamentul Bruxelles I nu reglementează în mod complet competența internațională a instanțelor din statele membre în raport cu instanțele din statele terțe” și că lucrurile ar trebui să rămână astfel [Consiliul Uniunii Europene, doc. 13756/11 ADD 1, 9 septembrie 2011, Note from German delegation to Working Party on Civil Law Matters (Brussels I), p. 3].
(
31
)	A se vedea Hess, B., „The Proposal for a Regulation of the European Parliament and of the Council on Jurisdition and the Recognition and Enforcement of Judgments in Civil and Commercial Matters (Recast)”, Think Tank European Parliament, 2011, p. 13: „Comisia nu a preluat propunerea din literatură potrivit căreia criteriile de atribuire a competenței exclusive prevăzute la articolul 22 din [Regulamentul Bruxelles I] ar trebui de asemenea să excludă competența instanțelor din UE în situații similare care se produc în țările terțe («efectul reflex» menționat). Această soluție pare acceptabilă, dat fiind că stabilirea unui efect reflex poate fi considerată o chestiune de interpretare a regulamentului care poate fi examinată, dacă este cazul, de CJE […].” (sublinierea noastră).
(
32
)	Consecința cea mai dramatică (deoarece este deosebit de importantă din punct de vedere practic și economic) a acestei interpretări ar fi reducerea drastică a efectului util al acordurilor de alegere a forului în favoarea instanțelor din state terțe (întrucât în regulament nu există nicio derogare dedicată acestor acorduri). Am demonstrat suficient, la punctele 129-131 din primele noastre concluzii, caracterul nejustificat al interpretării menționate în această privință.
(
33
)	Contrar celor susținute de guvernul francez, acționând astfel, Curtea nu „ar anticipa arbitrajele legiuitorului Uniunii”. Astfel, nimic nu ar împiedica acest legiuitor să se ocupe (în cele din urmă) de această problemă cu ocazia unei viitoare reforme a regimului Bruxelles și să adopte în această materie norme exprese care ar înlocui interpretarea adoptată de Curte.
(
34
)	Aceasta permite unei singure instanțe să se pronunțe, în mod global, cu privire la cereri în materie de contrafacere „pluristatală” privind brevete naționale cu obiect și revendicări identice sau similare (în special diferitele „părți” ale brevetelor europene), precum cele formulate de BSH în speță, evitând astfel riscul unor decizii contradictorii.
(
35
)	A se vedea în acest sens Droz, G., op. cit., nr. 168.
(
36
)	A se vedea printre altele Hotărârea din 16 iunie 1998, Racke (C‑162/96, EU:C:1998:293, punctul 46), Hotărârea din 27 februarie 2018, Western Sahara Campaign UK (C‑266/16, EU:C:2018:118, punctul 47), și Hotărârea din 26 aprilie 2022, Polonia/Parlamentul și Consiliul (C‑401/19, EU:C:2022:297, punctul 70).
(
37
)	A se vedea punctele 5 și 6 din prezentele concluzii.
(
38
)	Sau să respecte această suveranitate în mod foarte parțial și indirect, în cadrul mecanismului de litis pendens prevăzut la articolele 33 și 34 din Regulamentul Bruxelles I bis, în funcție de circumstanțe tot atât de aleatorii și de arbitrare precum aspectul dacă instanțele din statul terț în cauză au fost sesizate și dacă au fost sesizate înaintea instanțelor din statul membru al pârâtului (a se vedea punctul 25 din prezentele concluzii).
(
39
)	Astfel, deși considerațiile de drept internațional cutumiar discutate mai sus privesc numai unele dintre aceste materii (a se vedea notele de subsol 16 și 20 din prezentele concluzii), justificările „efectului reflex” întemeiate pe economia și pe obiectivele Regulamentului Bruxelles I bis se aplică în același mod tuturor acestora. În plus, această soluție s‑ar aplica de asemenea (dar pentru motive diferite) litigiilor acoperite de un acord exclusiv de alegere a forului în favoarea instanțelor din state terțe.
(
40
)	A se vedea Droz, G., op. cit., nr. 164-169.
(
41
)	Droz, G., op. cit., nr. 167.
(
42
)	A se vedea, pentru această soluție, punctele 77-94 din primele noastre concluzii. Astfel, în cadrul teoriei „efectului reflex”, ipotezele în care instanțele din statele membre sunt autorizate să nu se pronunțe coincid cu domeniul de aplicare material al articolului 24 din Regulamentul Bruxelles I bis. Desigur, aceasta ar însemna ca soluția menționată referitoare la excepțiile de nulitate să fie extinsă în ordinea internațională, deși dreptul internațional cutumiar nu o impune (și a cărei temeinicie am criticat‑o noi înșine la punctele 41-63 din primele noastre concluzii). Totuși, un astfel de rezultat se impune în numele coerenței dintre soluțiile „interne” și „externe” pe care această teorie urmărește să o garanteze (cele din urmă „reflectându‑le” pe primele). În orice caz, obiecția este contrabalansată de faptul că, spre deosebire de ceea ce se impune „în interiorul Uniunii”, soluția propusă nu obligă instanțele din statele membre să nu se pronunțe cu privire la o asemenea excepție. Acestea pot proceda astfel în cazul în care consideră oportun (ceea ce este mai puțin problematic).
(
43
)	Forța argumentului guvernului francez potrivit căruia această soluție ar rezolva numai parțial problema, întrucât nimic nu ar împiedica instanțele sesizate să nu exercite această posibilitate și, de exemplu, să declare nul un brevet dintr‑un stat terț, este relativă. Pe de o parte, riscul este mai mult teoretic decât real, deoarece instanțele din statele membre nu se consideră în mod tradițional competente să se pronunțe cu privire la valabilitatea brevetelor străine (a se vedea nota de subsol 49 de mai jos). Pe de altă parte, dacă instanțele dintr‑un stat membru ar acționa astfel, încălcarea dreptului internațional cutumiar care ar rezulta de aici ar fi imputabilă numai acestui stat membru, iar nu legiuitorului Uniunii, întrucât acesta din urmă nu ar fi impus încălcarea respectivă.
(
44
)	Problemă care nu se poate pune, în principiu, „în interiorul Uniunii”, având în vedere încrederea reciprocă pe care statele membre o acordă instituțiilor lor judiciare (a se vedea punctul 110 din primele noastre concluzii).
(
45
)	Avizul 1/03 din 7 februarie 2006 (Noua Convenție de la Lugano) (denumit în continuare „Avizul 1/03”, EU:C:2006:81, punctul 148).
(
46
)	Nu se poate susține nici că aceasta ar repune în discuție supremația Regulamentului Bruxelles I bis asupra dreptului național. Astfel, al doilea s‑ar aplica în temeiul primului. A se vedea prin analogie Avizul 1/03 (punctul 148).
(
47
)	În plus, deși BSH critică teoria „efectului reflex”, soluția pe care o sugerează este foarte apropiată. Astfel, această societate propune Curții să statueze că, în timp ce instanțele din statele membre ale pârâtului ar fi competente și obligate să se pronunțe cu privire la cererile privind state terțe, în temeiul articolului 4 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles I bis, aceste instanțe ar putea totuși să refuze să se pronunțe cu privire la cele care au ca obiect valabilitatea unui brevet dintr‑un stat terț, pentru motivul lipsei interesului reclamantului de a exercita acțiunea (având în vedere imposibilitatea instanțelor menționate de a dispune ca un OPI străin să elimine un asemenea titlu din registrul său), în temeiul normelor lor de procedură naționale.
(
48
)	A se vedea Hotărârea Owusu (punctele 38-42).
(
49
)	În temeiul dreptului lor național, instanțele din statele membre se consideră în general necompetente să se pronunțe cu privire la valabilitatea unui brevet străin sau a unui drept de proprietate asupra unui imobil situat în alt stat ori cu privire la executarea hotărârilor pe teritoriul unui astfel de stat. A se vedea, în general, Nuyts, A., Study on Residual Jurisdiction, General Report, 2007, punctele 93-96 și 103. Pentru exemple, a se vedea (i) în Belgia, în ceea ce privește valabilitatea brevetelor, articolul 86 al doilea paragraf din Legea din 16 iulie 2004„privind Codul de drept internațional privat” (Numac 2004009511, Moniteur Belge din 27 iulie 2004, p. 57340), (ii) în Franța, în materie imobiliară, Pataut, E., op. cit., nr. 139, 148, 360, 361 și 374-377, și, în ceea ce privește valabilitatea brevetelor, Mayer, P., Heuzé, V., și Remy, B., Droit international privé, ed. a 12‑a, LGDJ, Paris, 2019, punctele 329 și 330, (iii) în Regatul Unit, în materie imobiliară, House of Lords (Regatul Unit), hotărârea din 8 septembrie 1893, British South Africa Co v Companhia de Moçambique, [1893] AC 602, și, în ceea ce privește valabilitatea brevetelor, Supreme Court (Curtea Supremă, Regatul Unit), hotărârea din 27 iulie 2011, Lucasfilm Limited and others v Ainsworth and another, § 54 și 56, și (iv) pentru Suedia, în ceea ce privește valabilitatea brevetelor, Lundstedt, L., „Jurisdiction and enforcement outside of the Brussels System with a focus on IPR”, Nordiskt immateriellt rättsskydd, vol. 76, nr. 4, p. 348-364, nr. 3.2.1.
(
50
)	A se vedea, a contrario, Hotărârea Owusu (punctul 43).
(
51
)	A se vedea, pentru aceste imperative, punctele 149-152 din primele noastre concluzii. În orice caz, unele dintre problemele evocate de guvernul francez sunt pur procedurale (dacă declinarea competenței poate fi decisă din oficiu etc.). Or, în general, astfel de probleme nu sunt reglementate de regimul Bruxelles, ci sunt lăsate în sarcina lex fori, cu rezerva de a nu aduce atingere efectului util al acestui regim (a se vedea Hotărârea din 15 mai 1990, Hagen, C‑365/88, EU:C:1990:203, punctele 17, 19 și 20). Este ceea ce preconizăm.
(
52
)	Situația ar fi aceeași în ceea ce privește alte dispoziții ale Regulamentului Bruxelles I bis. Pe de altă parte, deși vizează valabilitatea brevetelor din state terțe, acest răspuns ar putea, în opinia noastră, să fie transpus prin analogie cererilor având ca obiect valabilitatea unui titlu de proprietate asupra unui imobil situat într‑un stat terț, valabilitatea unei înregistrări într‑un alt registru public dintr‑un astfel de stat sau a unei măsuri de executare luate de acest stat pe teritoriul său, toate aceste materii ridicând probleme de suveranitate statală în ordinea internațională. În schimb, acesta nu se poate aplica materiilor care nu ridică asemenea probleme (închirierea de locuințe, valabilitatea constituirii societăților) sau litigiilor acoperite de acorduri exclusive de alegere a forului în favoarea instanțelor din state terțe. În aceste cazuri ni se pare adecvată numai teza efectului reflex.
(
53
)	Astfel, instanțele din statele membre nu ar fi obligate, atunci când se invocă o excepție de nulitate în cadrul unei acțiuni în contrafacere referitoare la un brevet dintr‑un stat terț, să suspende judecarea cauzei până când autoritățile acestui stat stabilesc valabilitatea titlului, așa cum aceste instanțe trebuie adesea să procedeze în temeiul articolului 24 punctul 4 din Regulamentul Bruxelles I bis atunci când este în cauză un brevet dintr‑un stat membru (a se vedea punctele 77-94 din primele noastre concluzii). În plus, astfel cum am arătat la punctul 63 din concluziile menționate, această soluție ar trebui de asemenea să fie abandonată, de lege ferenda, în litigiile „din interiorul Uniunii”. Prin urmare, invităm legiuitorul Uniunii să modifice regimul Bruxelles în acest sens.
(
54
)	Curtea a adresat intervenientelor, în cadrul celei de a doua ședințe, întrebarea dacă articolul 17 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene s‑ar putea opune unei asemenea competențe. Considerăm că situația nu este aceasta. Astfel, acest drept fundamental implică, desigur, ca instanțele din statele membre să pună în aplicare drepturile conferite de brevete din state terțe atunci când sunt sesizate cu cereri în acest scop. Totuși, ele trebuie să procedeze astfel numai atunci când aceste titluri sunt valide. Dispoziția menționată nu le interzice să verifice acest lucru. Dacă, în cadrul unei acțiuni în contrafacere, aceste instanțe ar considera un asemenea brevet lipsit de valabilitate și ar respinge acțiunea pentru acest motiv, titularul nu ar mai putea să exercite, desigur, în privința pretinsului autor al contrafacerii, astfel achitat, drepturile conferite de brevet. Cu toate acestea, nu ar fi vorba despre o „privare de proprietate”, ci despre simpla consecință a constatării nulității. Faptul că o astfel de hotărâre este inter partes, brevetul rămânând, pe de altă parte, valabil, este inerent limitelor competenței de jurisdicție a statelor membre în materie. Situația care rezultă de aici nu poate fi considerată în sine contrară articolului 17 alineatul (2) menționat.
(
55
)	O normă (ipotetică) de drept procedural național care conferă efecte erga omnes constatărilor privind valabilitatea efectuate într‑o asemenea hotărâre ar trebui, așadar, să fie înlăturată ca fiind contrară articolului 4 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles I bis.
(
56
)	Instanța sesizată nu se poate declara competentă în temeiul dreptului său național. Întrucât se aplică Regulamentul Bruxelles I bis, ținând seama de domiciliul pârâtului în Uniune, normele naționale de competență sunt înlăturate (a se vedea Hotărârea din 25 februarie 2021, Markt24, C‑804/19, EU:C:2021:134, punctul 32).
(
57
)	Și evitând în același timp extinderea în ordinea internațională a soluției excesive prevăzute, pentru excepțiile de nulitate, de această dispoziție (a se vedea nota de subsol 53 din prezentele concluzii). A se vedea, comparativ, nota de subsol 42 de mai sus.
(
58
)	A se vedea nota de subsol 49 din prezentele concluzii.
(
59
)	A se vedea Jenard, P., și Möller, G., Rapport relatif à la convention de Lugano (JO 1990, C 189, p. 57), punctul 54, și de Almeida Cruz, M., Desantes Real, M., și Jenard, P., Rapport relatif à la convention de San Sebastián (JO 1990, C 189, p. 35), punctul 25.
(
60
)	A se vedea punctul 153 din Avizul 1/03 și punctul 112 din primele noastre concluzii.
(
61
)	Astfel, articolele 33 și 34 din Regulamentul Bruxelles I bis prevăd că, „[î]n cazul în care competența se întemeiază pe articolul 4”, o instanță dintr‑un stat membru își poate declina competența, în cazul unei proceduri concurente într‑un stat terț, atunci când acest lucru este în conformitate cu buna administrare a justiției. Or, considerentul (24) al doilea paragraf al acestui regulament arată că situația ar putea fi aceasta „dacă instanța din statul terț are competență exclusivă în cazul respectiv în circumstanțe în care o instanță a unui stat membru ar avea competență exclusivă” (sic). Aceasta implică, așadar, că o instanță dintr‑un stat membru ar putea să fie competentă, în temeiul articolului 4 din regulamentul menționat, chiar și în privința cererilor care au, de exemplu, ca obiect valabilitatea brevetelor din state terțe.
(
62
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 30 septembrie 2021, Commerzbank, C‑296/20, EU:C:2021:784, punctul 58.
(
63
)	Această decizie privea aspectul dacă Uniunea avea competența exclusivă de a încheia Convenția de la Lugano II (a se vedea punctul 112 din primele noastre concluzii).
(
64
)	De altfel, în fragmentul în discuție, Curtea a evocat, într‑un mod foarte general, toate materiile pentru care este prevăzută o normă de competență exclusivă la articolul 24 din Regulamentul Bruxelles I bis și cazul acordurilor de alegere a forului. Aceasta nu a analizat în mod detaliat aspectul dacă, pentru unele dintre aceste materii (printre care înregistrarea și valabilitatea brevetelor din state terțe), ținând seama de particularitățile acestora, competența instanțelor din statul membru al pârâtului este exclusă sau limitată (a se vedea de asemenea în această privință nota de subsol următoare).
(
65
)	Astfel, chiar dacă articolul 4 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles I bis ar trebui interpretat în modul sugerat în această secțiune a prezentelor concluzii, ar exista întotdeauna situații în care instanțele din statele membre ar fi competente, în temeiul acestei dispoziții, chiar dacă o instanță dintr‑un stat terț ar avea, în paralel, o competență exclusivă care le reflectă pe cele prevăzute în regulamentul menționat. Aceasta ar putea fi situația în ceea ce privește închirierea de locuințe sau valabilitatea constituirii persoanelor juridice ori, prin analogie, în cazul unui acord exclusiv de alegere a forului în favoarea instanței din statul terț în cauză.
(
66
)	În special atunci când instanțele din statele membre sunt sesizate în pofida unui acord exclusiv de alegere a forului în favoarea instanțelor dintr‑un stat terț.
(
67
)	A se vedea punctul 30 din prezentele concluzii. Soluția nu este necunoscută în dreptul comparat. De exemplu, în dreptul francez, forul de necesitate nu există în materie reală imobiliară (a se vedea Pataut, E., op. cit., nr. 374-377).