62021CC0354
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
MACIEJ SZPUNAR
esitatud 14. juulil 2022 (
1
)
Kohtuasi C‑354/21
R. J. R.
menetluses osales:
Registrų centras
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Leedu kõrgeim halduskohus))
Eelotsusetaotlus – Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Määrus (EL) nr 650/2012 – Euroopa pärimistunnistus – Tunnistuse õiguslik toime – Piirid – Pärandvara kinnistusraamatusse kandmine – Keeldumine
I. Sissejuhatus
1.
Üks naine elas koos pojaga Saksamaal. Naine suri, jättes poja ainupärijaks. Tal oli kinnisvara Saksamaal ja Leedus. Tema pojale väljastasid Saksamaa ametiasutused Euroopa pärimistunnistuse, milles kinnitatakse, et ta on surnud isiku kogu vara ainupärija. Ta esitas selle tunnistuse Leedu ametiasutustele, taotledes kinnisvara kandmist kinnisturaamatusse. Nood keelduvad seda taotlust rahuldamast põhjendusega, et pärimistunnistus ei ole täielik.
2.
Käesolev eelotsusetaotlus tõstatab seega keeruka teema pärimisseaduse ja registripidamist käsitleva seaduse kohaldamisalade piiritlemise kohta ning konkreetsemalt Euroopa pärimistunnistuse väljastanud asutuse ja teises liikmesriigis asuva kinnistusraamatu pidamise eest vastutava ametiasutuse vahelise pädevuse jaotuse kohta.
II. Õiguslik raamistik
A. Liidu õigus
1.
Määrus (EL) nr 650/2012
3.
Määruse (EL) nr 650/2012 (
2
) artiklis 1 „Kohaldamisala“ on sätestatud:
„1.   Käesolevat määrust kohaldatakse pärimisele. Seda ei kohaldata maksu‑, tolli‑ ega haldusasjadele.
2.   Käesoleva määruse kohaldamisalast jäetakse välja:
[…]
k)
asjaõiguste olemus ning
l)
kinnis‑ või vallasasjaõiguse registrisse kandmine, sealhulgas kande tegemise õiguslikud nõuded, ning õiguse registrisse kandmise või kandmata jätmise õiguslikud tagajärjed.“
4.
Määruse VI peatükk „Euroopa pärimistunnistus“ sisaldab artikleid 62–73.
5.
Selle määruse artikli 62 „Euroopa pärimistunnistuse loomine“ lõigetes 1 ja 3 on sätestatud:
„1.   Käesoleva määrusega luuakse Euroopa pärimistunnistus (edaspidi „tunnistus“), mis antakse välja kasutamiseks teises liikmesriigis ja millel on artiklis 69 määratletud õiguslik toime.
[…]
3.   Tunnistus ei asenda liikmesriikides samal eesmärgil kasutatavaid siseriiklikke dokumente. Sellegipoolest on teises liikmesriigis kasutamiseks väljastatud tunnistusel artiklis 69 määratletud õiguslik toime ka liikmesriigis, mille asutus on selle käesoleva peatüki kohaselt välja andnud.“
6.
Määruse artikli 63 „Tunnistuse eesmärk“ lõigetes 1 ja 2 on nähtud ette:
„1.   Tunnistus on ette nähtud kasutamiseks pärijatele […], kes peavad teises liikmesriigis kasutama oma õiguslikku seisundit või teostama oma õigusi pärijana. […]
2.   Eelkõige võib tunnistust kasutada selleks, et tõendada järgmist:
[…]
b)
teatava pärandvara hulka kuuluva eseme määramine tunnistuses märgitud pärija(te)le või olemasolu korral annakusaaja(te)le;
[…]“.
7.
Määruse nr 650/2012 artikli 67 „Tunnistuse väljaandmine“ lõikes 1 on ette nähtud:
„Tunnistust välja andev asutus annab tunnistuse välja viivitamata vastavalt käesolevas peatükis kehtestatud korrale, kui tõendamist vajavad asjaolud on tõendatud kooskõlas õigusega, mida kohaldatakse pärimisele, või kooskõlas muu õigusega, mida kohaldatakse konkreetsetele asjaoludele. Asutus kasutab artikli 81 lõikes 2 osutatud nõuandemenetluse kohaselt kehtestatud vormi.“
8.
Määruse artiklis 68 „Tunnistuse sisu“ on nähtud ette:
„Tunnistus sisaldab järgmist teavet ulatuses, mis on vajalik tunnistuse välja andmise eesmärgi täitmiseks:
[…]
l) iga pärija pärandiosa ning vajaduse korral iga pärija õiguste ja/või talle kuuluva vara nimekiri;
[…]“.
9.
Määruse artiklis 69 „Tunnistuse õiguslik toime“ on nähtud ette:
„1.   Tunnistusel on õiguslik toime kõikides liikmesriikides ilma ühegi erimenetluseta.
2.   Eeldatakse, et tunnistusel näidatud asjaolud, mis on kindlaks tehtud kooskõlas pärimisele kohaldatava õigusega, või kooskõlas mis tahes muu õigusega, mida kohaldatakse konkreetsetele asjaoludele, vastavad tegelikkusele. Isikul, kes on tunnistuses märgitud pärija […] eeldatakse olevat tunnistuses märgitud õiguslik seisund ja/või tunnistuses nimetatud õigused või volitused, ilma ühegi muu nende õiguste või volitustega seotud tingimuse ja/või piiranguta peale tunnistuses märgitute.
[…]
5.   Tunnistus on kehtiv dokument, mille alusel võib teha pärandvara käsitlevaid kandeid liikmesriigi asjakohasesse registrisse, ilma et see piiraks artikli 1 lõike 2 punkti k ja l kohaldamist.“
2.
Rakendusmäärus (EL) nr 1329/2014
10.
Rakendusmääruse (EL) nr 1329/2014 (
3
) artikli 1 lõikes 5 on sätestatud:
„[Määruse nr 650/2012] artikli 67 lõikes 1 osutatud Euroopa pärimistunnistuse vorm“ on esitatud V lisas [edaspidi „5. vorm“].“
11.
5. vorm osutab lisade loetelule, mille hulgas on ka IV lisa „Pärija(te) õiguslik seisund ja õigused (KOHUSTUSLIK, kui tunnistus on ette nähtud nende asjaolude kinnitamiseks)“.
12.
IV lisa punkti 9 eesmärk on teha kindlaks „pärijale määratud [vara(d), mille kohta tunnistust taotleti“. Samuti nõutakse vara(de) täpsustamist ja kõigi oluliste tunnusandmete märkimist. Lisaks on selle punktiga seotud joonealune märkus 13 sõnastatud järgmiselt: „Märkige, kas pärija on omandanud varad omandiõiguse või muude õiguste alusel (viimati nimetatud juhul märkige nende õiguste laad ja teised isikud, kellel samuti on varadele õigus). Registrisse kantud vara puhul märkige registri asukohaliikmesriigi õiguse kohaselt vara määratlemiseks nõutavad andmed (nt kinnisasja täpne aadress; maaregistri, maatüki või katastrinumber, vara kirjeldus (vajadusel lisage asjakohased dokumendid)“.
B. Leedu õigus
13.
Lietuvos Respublikos nekilnojamojo turto registro įstatymas (Leedu Vabariigi kinnistusraamatuseadus), mida on muudetud 23. juuni 2015. aasta seadusega nr XII‑1833 (edaspidi „kinnistusraamatuseadus“), artikli 5 lõikes 2 on sätestatud, et kinnistusraamatut pidav asutus vastutab vastavalt sellele seadusele kinnistusraamatusse kogutud andmete täpsuse ja kaitse eest. See asutus vastutab ainult selle eest, et kinnistusraamatusse kantud andmed oleksid kooskõlas dokumentidega, mille alusel registrisse kandmine toimus.
14.
Sama seaduse artikliga 22 reguleeritakse kinnisasjaõiguste kinnistusraamatusse kandmise õiguslikke aluseid, nende õiguste piiranguid ja õiguslikke asjaolusid. Selles sättes on loetletud dokumendid, mis tõendavad kinnisasjaõigusi või õiguslikke asjaolusid, mille alusel sellised õigused, nende piirangud või õiguslikud asjaolud kantakse kinnistusraamatusse, loetledes muu hulgas punktis 1 riigiasutuste otsuseid, punktis 2 kohtuotsuseid, ‑määrusi ja ‑lahendeid ning punktis 5 pärimistunnistusi.
15.
Seaduse artikkel 23, millega määratakse kindlaks kinnisasjaõiguste registreerimise avalduste esitamise kord, nende õiguste piirangud ja õiguslikud asjaolud, sätestab lõikes 2, et taotlusele tuleb lisada selle asjaõiguse tekkimist, piiramist või seda õiguslikku asjaolu tõendavad dokumendid, mille registrisse kandmist taotletakse. Kinnistusraamatuseaduse artikli 23 lõikes 3 on täpsustatud, et dokumendid, mille alusel tõendatakse kinnisasjaõiguste tekkimist, lõppemist, üleminekut või piiramist, nende õiguste piiranguid ja õiguslikke asjaolusid, peavad vastama seadusest tulenevatele nõuetele ja sisaldama kinnistusraamatusse kandmiseks vajalikku teavet. Seaduse artikli 23 lõike 4 kohaselt peavad registrisse kandmise aluseks olevad dokumendid olema loetavad ja sisaldama registrisse kantavate isikute täielikku nime ja perekonnanime, aadressi, isikukoodi ning asjaomase kinnisasja individuaalset, Lietuvos Respublikos nekilnojamojo turto kadastro nuostatai (Leedu Vabariigi maakatastri põhimäärus) alusel antud numbrit.
16.
Seaduse artikli 29 kohaselt keeldub kinnistusraamatut pidav asutus registrisse kandmast kinnisasjaõigusi, nende piiranguid ja õiguslikke asjaolusid, kui ta leiab registreerimistaotluse läbivaatamise käigus, et taotluse põhjenduseks esitatud dokument ei vasta kõnealuse seaduse nõuetele või et taotlus või sellele asutusele esitatud dokument ei sisalda Nekilnojamojo turto registro nuostatais (kinnistusraamatu põhimäärus) ette nähtud teavet (
4
), mis on vajalik kinnisasja või asjaõiguse omandajate isiku kindlaks tegemiseks.
17.
Kinnistusraamatu põhimääruse punktis 14.2.2 on sätestatud, et kinnisasja identifitseerivad andmed on: 1) maatüki katastrijärgne asukoht, katastriosa ja katastritunnus; 2) maatüki kordumatu number (identifitseerimisnumber); 3) hoone kordumatu number (identifitseerimisnumber) ja 4) korteri või ruumi kordumatu number (identifitseerimisnumber).
III. Põhikohtuasi, eelotsuse küsimus ja menetlus Euroopa Kohtus
18.
Põhikohtuasja kaebaja on Leedu ja Saksamaa kodakondsusega isik, kes elab Saksamaal.
19.
Põhikohtuasja kaebaja ema (edaspidi „surnud isik“) suri 6. detsembril 2015 ja tema alaline elukoht oli Saksamaal. Põhikohtuasja kaebaja, kes on ainupärija, võttis surnud isiku pärandvara vastu Saksamaal ilma reservatsioonideta. Ta esitas Saksamaa pädevale kohtule taotluse Euroopa pärimistunnistuse väljastamiseks, kuna pärandvara hõlmas vara nii Saksamaal kui ka Leedus.
20.
Amtsgericht Bad Urach (Bad Urachi esimese astme kohus, Saksamaa) väljastas 24. septembril 2018 põhikohtuasja kaebajale pärimistunnistuse nr 1 VI 174/18 (edaspidi „pärimistunnistus“), milles märgiti, et 10. mail 2014 surnud G. R. jättis oma pärandi ainupärijale.
21.
Sama kohus väljastas samal päeval Euroopa pärimistunnistuse nr 1 VI 175/18 (edaspidi „Euroopa pärimistunnistus“), milles märgiti, et surnud isik jättis oma vara põhikohtuasja kaebajale, kes oli tema ainus pärija ja võttis pärandi vastu ilma reservatsioonideta.
22.
Põhikohtuasja kaebaja esitas 15. märtsil 2019 taotluse Registrų centrasele (registrikeskus), mis on muu hulgas Leedus kinnistusraamatu ja katastri pidamise eest vastutav ametiasutus, et kanda tema omandiõigus surnud isikule Leedus kuulunud kinnisasjale registrisse. Oma taotluse alusena esitas ta Saksamaa kohtu väljastatud pärimistunnistuse ja Euroopa pärimistunnistuse.
23.
20. märtsi 2019. aasta otsusega lükkas registrikeskuse kinnisvararegistriameti Tauragė osakond (edaspidi „osakond“) selle taotluse tagasi, kuna esitatud Euroopa pärimistunnistus ei sisaldanud kinnistusraamatuseaduses sätestatud kinnisvara kindlakstegemiseks vajalikku teavet, nimelt ei olnud selles märgitud kaebaja poolt päritud vara.
24.
Kaebaja esitas selle otsuse peale kaebuse registrikeskuse keskregistriameti vaidluste lahendamise komisjonile (edaspidi „komisjon“), kes jättis 9. mai 2019. aasta otsusega osakonna otsuse jõusse.
25.
Kaebaja esitas apellatsioonkaebuse osakonna ja nõukogu otsuse peale Regionų apygardos administracinio teismo Klaipėdos rūmaile (Regionaalse halduskohtu Klaipeda kohtumaja, Leedu), kes 30. detsembri 2019. aasta otsusega jättis kaebuse põhjendamatuse tõttu rahuldamata.
26.
Kaebaja kaebas selle otsuse peale edasi Lietuvos vyriausiasis administracinis teismasele (Leedu kõrgeim halduskohus). Kohus leidis laiendatud kohtukoosseisus, et tema menetluses olev vaidlus tõstatab küsimusi seoses määruse nr 650/2012 tõlgendamisega.
27.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib alguses, et määruse nr 650/2012 artikli 69 lõike 5 kohaselt on Euroopa pärimistunnistus kehtiv dokument pärandikande tegemiseks liikmesriigi asjaomases registris, ilma et see piiraks selle määruse artikli 1 lõike 2 punktide k ja l kohaldamist, st see tunnistus ei mõjuta kõnealuse määruse artikli 1 lõike 2 punkti l kohaldamist.
28.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab, et Leedus on kinnisasjaõiguste kinnistusraamatusse kandmise aluseks olevad dokumendid loetletud kinnistusraamatuseaduse artiklis 22 ning selle seaduse artikli 23 lõigetes 2–4 on rangelt kindlaks määratud teave ja andmed, mida need dokumendid peavad tõendama. See kohus täpsustab, et kinnistusraamatut pidav ametiasutus tegutseb üksnes talle seadusega antud volituste alusel, mis ei anna talle õigust omandiõiguse ulatust määrata ega koguda teavet ja tõendeid, mis kinnitavad teatud asjaolude olemasolu või puudumist. Ta märgib, et vastavalt asjakohastele riigisisestele õigusnormidele saab kinnistusraamatusse kandmiseks vajalikku teavet esitada ainult kinnistusraamatuseaduse artiklis 22 loetletud dokumentides ja kui esitatud teave on puudulik, ei ole kinnistusraamatut pidaval asutusel õigust muud teavet arvesse võtta.
29.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus juhib põhikohtuasja asjaolusid silmas pidades tähelepanu ka sellele, et Saksamaa kohtu poolt välja antud Euroopa pärimistunnistus on koostatud 5. vormi alusel ja hõlmab vormi IV lisa, mis tõendab pärija õiguslikku seisundit ja õigusi. Kohus märgib siiski, et kõnealuse lisa punktis 9 ei ole esitatud teavet, et teha kindlaks pärijale määratud kinnisvara, mille kohta tunnistust taotleti.
30.
See kohus märgib, et kaebaja poolt põhikohtuasjas esitatud väited ja Saksamaa kohtupraktika, millele ta osutab, viitavad sellele, et Euroopa pärimistunnistuse välja andnud asutus ei jätnud seda teavet kogemata esitamata. Kaebaja väidab eelkõige, et Saksamaa pärimisõigust reguleerib üldise pärimisõiguse põhimõte ning et seetõttu juhul, kui on ainult üks pärija, taotleb too surnud isiku kogu vara ning Saksamaa õiguse kohaselt ei ole võimalik pärandvara kuidagi näidata või märkida. Saksamaa kohtud jätavad tema arvates väljakujunenud kohtupraktika kohaselt kohaldamata määruse nr 650/2012 artikli 68 punkti l, millega nähakse ette, et sellel tunnistusel märgitaks iga pärija osa ja vajaduse korral konkreetsele pärijale kuuluvate õiguste ja/või vara nimekiri.
31.
Võttes arvesse liidu seadusandja eesmärke Euroopa pärimistunnistuse loomisel, eelkõige eesmärki tagada piiriülese mõjuga pärimisasjade kiire, lihtne ja tõhus lahendamine liidus, on eelotsusetaotluse esitanud kohtul kahtlusi seoses määruse nr 650/2012 artikli 1 lõike 2 punkti l ja artikli 69 lõike 5 tõlgendamisega, eelkõige mis puudutab nende sätete suhet kinnisvara asukohariigi õigusega, mis reguleerib omandiõiguse kinnistusraamatusse kandmise tingimusi.
32.
Neil asjaoludel otsustas Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Leedu kõrgeim halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [määruse nr 650/2012] artikli 1 lõike 2 punkti l ja artikli 69 lõiget 5 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus asjaomase kinnisvara asukohariigi õigusnormid, mille alusel võib omandiõigust kinnistusraamatusse kanda Euroopa pärimistunnistuse alusel ainult juhul, kui sellel tunnistusel on esitatud kogu registrikande tegemiseks vajalik teave?“
33.
Kirjalikud seisukohad on esitanud Leedu, Tšehhi, Saksamaa, Hispaania, Prantsuse ja Ungari valitsus ning Euroopa Komisjon. Leedu, Saksamaa ja Hispaania valitsus ning komisjon esitasid oma suulised seisukohad 4. mail 2022 toimunud kohtuistungil.
IV. Analüüs
34.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib sisuliselt, kas määrusega nr 650/2012, eelkõige artikli 1 lõike 2 punktiga l, artikli 68 punktiga l ja artikli 69 lõikega5 on vastuolus selliste riigisiseste õigusnormide kohaldamine, mille põhjal saab ainupärija poolt üldise pärimisõiguse alusel omandatud kinnisasja kanda vara asukohariigi kinnistusraamatusse Euroopa pärimistunnistuse alusel ainult siis, kui sellel tunnistusel on märgitud kõik selle liikmesriigi õigusega nõutavad andmed kinnisasja kohta.
35.
See küsimus puudutab ühelt poolt Euroopa pärimistunnistusega seotud nõudeid ning teiselt poolt määrusega nr 650/2012 kehtestatud korra ja liikmesriigi kinnisasjaõiguste registrisse kandmist reguleeriva õigusega kehtestatud korra piiritlemist.
36.
Meeldetuletuseks, et 2015. aastal surnud naine oli ise oma abikaasa pärija (2014. aastal). Võttes siiski arvesse eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud teavet ja eelotsusetaotluse küsimust, puudutab käesolev ettepanek üksnes surnud isiku pärandvara, mille tema poeg on vastu võtnud.
37.
Sellega seoses usun ma, et on asjakohane teha vahet küsimusel, kas pärandvara tuleb märkida või võib olla märgitud Euroopa pärimistunnistusel (
5
), ja küsimusel, kas liikmesriigi registreerimisasutus võib keelduda selle vara kohta kande tegemisest põhjusel, et seda vara ei ole Euroopa pärimistunnistusel märgitud (
6
). Enne nende kahe küsimuse analüüsimist tahaksin ma käsitleda Euroopa pärimistunnistust korraks määruse nr 650/2012 raames.
38.
Ühesõnaga, kas kõnealuse kohtuasja probleemi lahendamiseks tuleb Saksamaa ametiasutusel määruse nr 650/2012 sätete alusel täpsustada Euroopa pärimistunnistusel asjaomane vara või peavad Leedu ametiasutused määruse nr 650/2012 sätete kohaselt rahuldama taotluse Saksamaa ametiasutuste koostatud Euroopa pärimistunnistuse alusel.
A. Euroopa pärimistunnistuse käsitlemine määruse nr 650/2012 raames
39.
Määruse nr 650/2012 põhjenduses 7 on märgitud, et tuleks edendada siseturu nõuetekohast toimimist, kaotades isikute vaba liikumist piiravad takistused, millega puutuvad praegu kokku inimesed, kes soovivad teostada oma õigusi piiriülese mõjuga pärimisasjade puhul (
7
). Seetõttu on käesolev määrus osa siseturuga kaasneva vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala loomisest, mistõttu tuleb seda tõlgendada nendest põhimõtetest lähtudes (
8
).
40.
Määrusega nr 650/2012 ei ühtlustata pärimisõiguse materiaalõigust. Seetõttu ei sisalda see põhimõtteliselt (
9
) pärimisasju käsitlevaid materiaalõiguslikke sätteid. Teisest küljest valitakse selle määrusega kollisiooninormide abil pärandi suhtes kohaldatav (liikmesriigi) õigus (
10
). Sellest tulenevalt kehtestatakse selle määruse artikli 21 lõikega 1 üldreeglina põhimõte, et kogu pärandi suhtes kohaldatakse selle riigi õigust, kus oli surnu alaline elukoht tema surma ajal. Lisaks võib sama määruse artikli 22 lõike 1 kohaselt isik valida kogu oma pärandile kohaldatavaks õiguseks selle riigi õiguse, mille kodanik ta ise on valiku tegemise ajal või surma hetkel. Kohaldatava õiguse ulatus on määratletud määruse 650/2012 artiklis 23. Siinkohal piisab sellest, kui märkida, et selle määruse artiklite 21 ja 22 alusel kindlaksmääratud seadus reguleerib kogu pärandi (
11
), sealhulgas vara üleandmist (
12
).
41.
Määrus nr 650/2012 ei reguleeri mitte ainult kohaldatavat õigust, vaid ka kohtualluvust ning liikmesriigis tehtud kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist.
42.
Selle määruse artiklid 62 ja sellele järgnevad artiklid reguleerivad üht selle peamistest uuendustest (
13
): Euroopa pärimistunnistust.
43.
Selle tunnistuse eesmärk on täita kõigis liikmesriikides kolme peamist ülesannet (
14
): esiteks pärija seadustamine sellistes asutustes, nagu kinnistusraamatut pidav asutus või pärandi eraõiguslikud võlgnikud (nt pangad), teiseks selle sisu õigsuse ja täielikkusega seoses ümberlükatava eelduse esitamine ning kolmandaks pärijale heas usus makseid tegeva või temalt pärimisvara omandava kolmanda isiku kaitsmine.
44.
Euroopa pärimistunnistusel on määruse nr 650/2012 VI peatüki sätetega kehtestatud iseseisev õiguslik kord (
15
), mille eesmärk on tagada selle tunnistuse ühetaoline kohaldamine kõigis liikmesriikides (
16
). Selle tunnistuse puhul käsitlevad kõnealuse määruse artiklid 63–69 eelkõige tunnistuse eesmärki, selle väljastamiseks nõutavat pädevust, tunnistuse taotlemisega seotud menetlusi, taotluse läbivaatamist ja tunnistuse väljaandmist ning selle sisu ja toimet.
45.
Vastavalt määruse nr 650/2012 artikli 63 lõikele 1, mis käsitleb Euroopa pärimistunnistuse eesmärki, on see tunnistus ette nähtud kasutamiseks eelkõige pärijatele, kes peavad teises liikmesriigis kasutama oma õiguslikku seisundit või teostama oma õigusi pärijana.
46.
Määruse nr 650/2012 artikli 63 lõike 2 punktides a ja b on sellega seoses täpsustatud, et kõnealust tunnistust võib kasutada eelkõige selliste asjaolude tõendamiseks nagu iga pärija õiguslik seisund ja/või õigused või teatava pärandvara hulka kuuluva eseme määramine tunnistuses märgitud pärija(te)le või olemasolu korral annakusaaja(te)le.
B. Euroopa pärimistunnistuse sisu
1.
Määruse nr 650/2012 artikkel 68
47.
Määruse nr 650/2012 artiklis 68 on loetletud teave, mis peab sisalduma Euroopa pärimistunnistuses „ulatuses, mis on vajalik tunnistuse välja andmise eesmärgi täitmiseks“, sealhulgas „iga pärija pärandiosa ning vajaduse korral iga pärija õiguste ja/või talle kuuluva vara nimekiri“ (
17
).
a)
Kõnealuse vara täpsustamise kohustus
48.
Sellega seoses tekib järgmine küsimus: kas Euroopa pärimistunnistuse väljastamise eest vastutav asutus on kohustatud täpsustama konkreetsele pärijale kuuluvaid õigusi ja/või vara?
49.
Euroopa pärimistunnistus on kavandatud vahendina, mida saab kasutada erinevate asjaolude tõendamiseks. Nagu ilmneb eelkõige määruse nr 650/2012 artikli 68 esimesest lõigust, hõlmab see teavet, mis on vajalik tunnistuse välja andmise eesmärgi täitmiseks.
50.
Järelikult määravad tunnistuse sisu kindlaks see (konkreetne) eesmärk, milleks Euroopa pärimistunnistus on mõeldud, nagu taotleja on selle määruse nr 650/2012 artikli 65 lõike 3 punkti f kohaselt märkinud, ja kohaldatav liikmesriigi pärimisõigus. Selle määruse artikli 63 lõike 2 punktist a selgub, et tunnistuse eesmärk on eelkõige tõendada „pärija“ õiguslikku seisundit. Nagu määruse artikli 63 lõike 2 punktist b selgub, võib seda tunnistust kasutada ka muude andmete tõendamiseks, näiteks teatava pärandvara hulka kuuluva eseme määramine tunnistuses märgitud pärija(te)le. Seda teavet võib minu arvates lisada, kui seda nõuab Euroopa pärimistunnistuse nõuetekohane toimimine, et tunnistus saaks täielikult kehtida.
51.
Nagu ma kavatsen allpool näidata, ei ole registrisse kandmiseks vaja kasutada määruse nr 650/2012 artikli 63 lõike 2 punktis b osutatud teavet.
1) Üldõigusjärglus
52.
Määruse nr 650/2012 artikli 21 lõike 1 kohaselt on käesoleva kohtuasja suhtes kohaldatav liikmesriigi pärimisõigus Saksamaa õigus. Niisiis reguleerib käesolev seadus selle sätte kohaselt kogu pärimist tervikuna, sealhulgas vara üleandmist pärijale. (
18
)
53.
Käesoleval juhul läheb Saksamaa kohaldatava õiguse kohaselt vastavalt Bürgerliches Gesetzbuchi (tsiviilseadustik) § 1922 lõikele 1 isiku surma korral (pärandi avanemine) kogu tema vara (pärimine) üle ühele või mitmele isikule (pärijatele). Selline on üldise õigusjärgluse põhimõte. Nagu Saksamaa valitsus märgib, tähendab see, et pärija on seaduslikult pärandaja õigusjärglane kohe, kui aset leiab pärimisjuhtum, st pärandaja surm.
54.
Tuleb rõhutada, et Saksamaa õiguses ongi ette nähtud vaid üldine pärimisõigus, mis tähendab, et ei pärandata mitte konkreetset vara, vaid üldiselt – kogu pärandvara tervikuna.
55.
Sellistel asjaoludel ei ole vaja lisada Euroopa pärimistunnistusele pärandvara nimekirja, kuna määruse nr 650/2012 artikli 68 punkti l väljendiga „mis on vajalik“ osutatud olukorda konkreetsele pärijale kuuluva vara nimekirja korral ei teki.
56.
Sellisel juhul tunnistus näitab, et kõnealune isik on surnud isiku konkreetse vara pärija. Kui pärija on üldõigusjärglane, ei ole vaja sel tunnistusel konkreetset vara täpsustada.
57.
Sellega seoses soovin ümber lükata väite, et väljendit „mis on vajalik“ tuleks mõista nii, nagu see kajastaks ainult Euroopa pärimistunnistuse taotleja soovi (
19
). Kui taotlejalt nõutakse tunnistuse väljastanud asutuse teavitamist tunnistuse eesmärgist (
20
), on selle asutuse ülesanne siiski selle teabe põhjal otsustada, kas vara tuleks täpsustada või mitte.
58.
Komisjon väidab siiski, et selline lähenemisviis ei ole kooskõlas määruse nr 650/2012 nõuetega. Tema arvates ei ole Euroopa pärimistunnistuses esitatud teabe ulatus kindlaks määratud mitte liikmesriigi pärimisõiguse, vaid kõnealuse määruse artikliga 68.
59.
Minu arvates ei võeta komisjoni sellises lähenemisviisis arvesse asjaolu, et määrus nr 650/2012 ei reguleeri mitte ainult Euroopa pärimistunnistuse õiguslikku tähendust ja sisu, vaid ka, nagu ma juba mainisin, kohtuasja suhtes kohaldatavat liikmesriigi pärimisõigust, mis paratamatult mõjutab selle tunnistuse sisu.
60.
Kuigi määruse nr 650/2012 artikliga 68 reguleeritakse põhjalikult Euroopa pärimistunnistuse sisu, ei välista see, et määruses osutatud kohaldatav liikmesriigi pärimisõigus võiks seda sisu mõjutada. Vastupidi, väljendi „ulatuses, mis on vajalik [Euroopa pärimistunnistuse] väljaandmise eesmärgi täitmiseks“ kasutamine selles sättes näitab liidu seadusandja tahet võtta arvesse kohaldatavat pärimisõigust (kohtujuristi kursiiv). Seega on selgelt tegemist liikmesriigi õiguse ja käesoleva määruse vastastikuse sõltuvusega, kuna tunnistuse sisu määrab eelkõige kindlaks kohaldatav pärimisõigus.
61.
Samas peab väljaandev asutus ulatuses, mis on vajalik, näitama üles teatud paindlikkust ja järgima tavasid, millega ta ei pruugi olla tingimata harjunud, eriti kui ta peab kohaldama välisriigi õigust. Käesolevas asjas see aga nii ei ole.
2) Muu kui üldine õigusjärglus
62.
Kui olukord ei kuulu liikmesriigi pärimisõiguse raamesse, mida reguleeritakse üldise pärimisõiguse põhimõttega (
21
), ja kui eespool nimetatud eesmärki on võimalik saavutada üksnes isiku pärandiosa märkimisega, tuleb suure tõenäosusega asjaomast vara täpsustada.
63.
Selles valdkonnas kehtestatud kohustused ja tingimused võivad liikmesriigiti erineda. Eelkõige võib teises liikmesriigis kohaldatav pärimisõigus nõuda pärandvara täielikku inventeerimist, mis tähendaks kohustust lisada selline teave Euroopa pärimistunnistusele. Selline olukord vastaks olukorrale, millele viitab väljend „ulatuses, mis on vajalik“ määruse nr 650/2012 artikli 68 punktis l.
b)
Kõnealuse vara täpsustamise võimalus
64.
Jääb lahtiseks, kas niisuguses olukorras nagu põhikohtuasjas, võib Euroopa pärimistunnistust väljastav asutus vabalt sellele tunnistusele asjaomase kinnisvara lisada või lisamata jätta, kui isik esitab sellekohase taotluse.
65.
Siinkohal tuleks märkida, et Euroopa pärimistunnistuse toime täielikuks teostamiseks on vaja liikmesriikide asutuste vahelist teatavat koostööd ja vastastikust usaldust. See võib tähendada väljastavale asutusele kohustust võtta lojaalse koostöö vaimus teiste liikmesriikide asutustega arvesse teise liikmesriigi kinnistusraamatuseaduse nõudeid, eriti kui sellel asutusel on olemas asjakohane teave.
66.
Selline koostöö on siiski keeruline, sest võib kaasa tuua muid õiguslikke probleeme.
67.
Oletagem, et vastava taotluse esitamisel jääb vara märkimine Euroopa pärimistunnistust väljastavale asutusele vabatahtlikuks. Kas sellises olukorras oleks teises liikmesriigis asuva vara registrisse kandmine registreerimisasutusele kohustuslik? Kuidas on lood määruse nr 650/2012 artikli 69 lõikega 2, mille kohaselt eeldatakse, et tunnistus tõendab täpselt asjaolusid, mis on kindlaks tehtud kohaldatava liikmesriigi pärimisõiguse või mõne muu konkreetse teabe suhtes kohaldatava õiguse alusel? Kas see eeldus laieneb ka kõnealusele vara kuuluvusele?
68.
Samuti tuleb eelkõige märkida, et teatud varade pärandvarasse kuulumine ei ole mitte pärimisõiguse, vaid omandiõiguse küsimus (
22
). Tõepoolest, pärimisõigust, mis reguleerib vara üleandmise küsimust ja küsimust, kes saab surnud isiku vara omanikuks, tuleb eristada sellest, kas konkreetne vara kuulus surnud isikule.
69.
Lõpuks tuleb rõhutada, et konkreetsete varade märkimiseks peab Euroopa pärimistunnistuse väljastaval asutusel olema täielik ülevaade kogu pärandvarast (
23
). See võib aga olla keeruline, nagu näitab käesolev kohtuasi.
2.
5. vorm
70.
5. vormi IV lisa punkti 9 eesmärk on teha kindlaks pärijale määratud varad, mille kohta tunnistust taotleti, ning selles palutakse vara täpsustada ja märkida kõik olulised tunnusandmed (
24
).
71.
Vastupidi mõne menetluspoole argumentidele ja õigusteooria autorite arvamusele (
25
) ei saa selle vormi alusel mingeid järeldusi teha.
72.
Punktis 9 osutatud teave tuleb nimelt esitada üksnes siis, kui vara vajab täpsustamist (
26
). Kuid nagu ma olen märkinud (
27
), ei ole see nii käesoleval juhul, kuna tegemist on üldise õigusjärgluse küsimusega.
73.
Lisaks tuleks meenutada, et kuna rakendusmääruse nr 1329/2014 (ainus) eesmärk on jõustada määrust nr 650/2012, ei saa see mingil juhul minna kaugemale määruse nr 650/2012 materiaalõiguslikest sätetest. Mis tahes muu lähenemisviis õõnestaks institutsioonilise tasakaalu põhimõtet. Seetõttu on komisjon rakendusmääruse nr 1329/2014 andjana kohustatud austama seadusandja tahet. Teisisõnu, rakendusmäärusega ei saa nõuda, et 5. vormil tuleb esitada teavet ulatuses, mis ei ole vajalik Euroopa pärimistunnistuse jaoks. Vastasel juhul muudaks see määruse nr 650/2012 sätted põhjendamatult sisutühjaks.
74.
Seega, kuna määruse nr 650/2012 artikli 68 õige tõlgendamine viib järeldusele, et see säte ei nõua Leedu vara konkreetset märkimist Euroopa pärimistunnistusel, ei võimalda ükski määruse 1329/2014 norm teha teistsugust järeldust. Seega tuleb kõnealust rakendusmäärust tõlgendada vastavalt määrusele nr 650/2012.
C. Euroopa pärimistunnistuse toime ja selle seos liikmesriigi kinnisasjaõigusega (määruse nr 650/2012 artikli 1 lõike 2 punkt l ja artikli 69 lõige 5)
75.
Määruse nr 650/2012 artikli 69 lõike 5 alusel on Euroopa pärimistunnistus kehtiv dokument, mille alusel võib teha pärandvara käsitlevaid kandeid liikmesriigi asjakohasesse registrisse, ilma et see piiraks selle määruse artikli 1 lõike 2 punktide k ja l kohaldamist.
76.
Määruse nr 650/2012 artikli 1 lõike 2 punkt l, mille eesmärk on piiritleda lex successionis’e ja lex registrii vastavad kohaldamisalad, sätestab, et määruse kohaldamisalast on välja jäetud „kinnis‑ või vallasasjaõiguse registrisse kandmine, sealhulgas kande tegemise õiguslikud nõuded, ning õiguse registrisse kandmise või kandmata jätmise õiguslikud tagajärjed“.
77.
Kohtuotsuse Kubicka (
28
) aluseks olnud kohtuasi pakkus Euroopa Kohtule ainsa võimaluse määruse nr 650/2012 artikli 1 lõike 2 punkti l tõlgendamiseks. Euroopa Kohus leidis selles kohtuotsuses, et „määruse nr 650/2012 artikli 1 lõike 2 punkte k ja l ning artiklit 31 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi ametiasutuse keeldumine sellise vindikatsioonilegaadi asjaõigusliku toime tunnustamisest, mida tunnustab pärimise suhtes kohaldatav õigus, mille testaator on valinud kooskõlas määruse artikli 22 lõikega 1, juhul kui keeldumise aluseks on põhjendus, et annaku esemeks on kinnisasi, mis asub teises liikmesriigis, mille seadustes ei tunta annaku instituuti, millel on otsene asjaõiguslik toime pärandi avanemise päeval“.
78.
Selle kohtuotsuse Kubicka tulemusena ei kohaldatud põhikohtuasjas omandi üleminekul Saksamaa õigust. Kinnistusraamatut käsitlevaid eeskirju see aga ei mõjutanud. Seetõttu võib liikmesriigi kinnisasjaõigusega kehtestada täiendavaid menetlusnõudeid, kuid ainult niivõrd, kuivõrd need lisanõuded ei mõjuta Euroopa pärimistunnistusega tõendatud õiguslikku seisundit.
79.
Nagu märkis kohtujurist Bot oma ettepanekus kohtuasjas Kubicka (
29
), järeldub sellest, et praktikas võib lisaks Euroopa pärimistunnistusele nõuda muid dokumente ja muud teavet, kui tunnistus ei sisalda näiteks piisavalt täpset teavet, et teha kindlaks vara, mille üleminek tuleb registrisse kanda.
80.
Siiski tuleb märkida, et käesolevas kohtuasjas on Leedu ametiasutustel kogu teave kinnistusraamatusse kande tegemiseks: nad saavad kindlaks teha, kellele kõnealune vara kuulub või kuulus, ning tagada Euroopa pärimistunnistuse abil põhikohtuasja kaebaja pärija õiguslik seisund.
81.
Sellises olukorras ohustataks Euroopa pärimistunnistuse soovitud toimet, kui Leedu kinnisasjaõigusega võiks kehtestada taotlejale täiendavaid kohustusi.
82.
Isegi kui Euroopa pärimistunnistuses ei ole pärandvara märgitud, saab selle omandamist kõnealuse tunnistusega tõendada. Selle loogika kohaselt ei ole kinnistusraamatu kande muutmise aluseks mitte tunnistuses nimetatud vara, vaid asjaomase isiku kui pärija õigusliku seisundi kindlakstegemine (
30
). Seda arvestades, tõendab see tunnistus Saksamaa õiguse alusel üldist pärimisõigust, mis hõlmab ka surnud isiku välismaal asuvat kinnisvara. Kinnistusraamatut pidava ametiasutuse ülesanne on kindlaks teha, kas kõnealune vara kuulub pärandvara hulka ja seega see, kas see kuulus surnud isikule. See ametiasutus peab tegema kõik järeldused Euroopa pärimistunnistuses sisalduvatest andmetest, nimelt, et surnud isiku pärijana nimetatud isik on tema üldine õigusjärglane.
83.
Seega ei ole Leedu ametiasutustel seaduslikku alust nõuda registrisse kandmise eesmärgil lisaandmeid, et teha kindlaks, kas isik on selle vara pärija. Nõue esitada Saksamaa ametiasutustele taotlus kõnealuse vara täpsustamiseks oleks põhjendamatu formaalsus.
84.
Kokkuvõtteks võib öelda, et seni, kuni määruse nr 650/2012 ja käesoleval juhul selle määrusega kehtestatud Euroopa pärimistunnistuse soovitavat toimet ei kahjustata, on liikmesriikidel vabadus kinnisasjaõiguse valdkonnas oma õigusakte vastu võtta. Selle määruse artikli 1 lõike 2 punkt l ei tohi siiski kahjustada Euroopa pärimistunnistuse soovitud toimet, mis, nagu ma juba märkisin, on kõnealuse määruse artikli 69 lõike 5 kohaselt kehtiv dokument pärandi liikmesriigi asjaomasesse registrisse kandmiseks.
85.
Teisisõnu, pärandvara omandamisega seotud tingimusi ei saa põhimõtteliselt eirata liikmesriigi kinnistusraamatut käsitleva seaduse sätetega (
31
), kuna pärimist tõendav Euroopa pärimistunnistus on siiski siduv ja selle alusel tuleb omand registrisse kanda, olenemata sellest, kas selle sisu vastab sellise tunnistuse (või võrreldava riikliku dokumendi) koostamisel järgitavale tavale kinnistusraamatu asukohariigis (
32
). Ainult siis, kui taotluse eset on kinnistusraamatusse kandmisel objektiivselt võimatu kindlaks teha, võib osutuda vajalikuks Euroopa pärimistunnistuse täiendamine, et tõendada surnud isiku üldist pärimisõigust täiendavate dokumentidega, mis on vajalikud päritud vara täpsustamiseks (
33
).
D. Ametiasutuste koostöö (määruse nr 650/2012 artikli 66 lõige 5)
86.
Määruse nr 650/2012 artiklis 66, mis käsitleb Euroopa pärimistunnistuse taotluse läbivaatamist, on viiendas lõigus sätestatud, et selle läbivaatamise eesmärgil annab Euroopa pärimistunnistuse väljastanud liikmesriigi pädev asutus taotluse korral teise liikmesriigi tunnistust välja andvale asutusele teavet, mida säilitatakse eelkõige kinnistusraamatutes, perekonnaseisuregistrites ning surnu pärandit või surnuga seotud abikaasade varasuhet või võrdväärset varasuhet käsitlevaid dokumente või andmeid sisaldavates registrites, kui pädeval asutusel on riigisisese õiguse kohaselt volitused anda teisele riiklikule asutusele sellist teavet.
87.
Komisjon leiab, et käesoleval juhul on Euroopa pärimistunnistuse väljastanud Saksamaa ametiasutus kohustatud võtma ühendust Leedu ametiasutustega, et saada vara kohta teavet Euroopa pärimistunnistuse taotluse läbivaatamise raames.
88.
Kuigi on selge, et määruse nr 650/2012 artikli 66 lõikega 5 kehtestatud koostöömehhanismil on oluline roll taotluse sujuvas menetlemises ja seejärel tunnistuse väljastamises, ei jaga ma komisjoni seisukohta sel lihtsal põhjusel, et koostööd nõutakse ainult siis, kui see on vajalik.
89.
Nagu on osutatud minu ettepanekus, ei ole see käesoleval juhul nii, kui registreerimisasutusel on olemas registrisse kandmise jätkamiseks kogu vajalik teave.
V. Ettepanek
90.
Arvestades kõiki eespool toodud kaalutlusi, teen ettepaneku, et Euroopa Kohus vastaks Lietuvos vyriausiasis administracinis teismase (Leedu kõrgeim halduskohus) esitatud küsimusele järgmiselt:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. juuli 2012. aasta määruse (EL) nr 650/2012, mis käsitleb kohtualluvust, kohaldatavat õigust ning otsuste tunnustamist ja täitmist, ametlike dokumentide vastuvõtmist ja täitmist pärimisasjades ning Euroopa pärimistunnistuse loomist, artikli 1 lõike 2 punktiga l, artikli 68 punktiga l ja artikli 69 lõikega 5 on vastuolus liikmesriigi selliste õigusnormide kohaldamine, mille kohaselt võib ainupärija poolt üldisel pärimisõigusel põhineva pärimisseaduse alusel omandatud vara kanda selle asukohariigi kinnistusraamatusse Euroopa pärimistunnistuse alusel üksnes tingimusel, kui sellel tunnistusel on märgitud kõik selle liikmesriigi õigusega nõutud kinnisasja kindlakstegemiseks vajalikud andmed.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. juuli 2012. aasta määrus, mis käsitleb kohtualluvust, kohaldatavat õigust ning otsuste tunnustamist ja täitmist, ametlike dokumentide vastuvõtmist ja täitmist pärimisasjades ning Euroopa pärimistunnistuse loomist (ELT 2012, L 201, lk 107).
(
3
)	Komisjoni 9. detsembri 2014. aasta rakendusmäärus, millega kehtestatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruses (EL) nr 650/2012, mis käsitleb kohtualluvust, kohaldatavat õigust ning otsuste tunnustamist ja täitmist, ametlike dokumentide vastuvõtmist ja täitmist pärimisasjades ning Euroopa pärimistunnistuse loomist, nimetatud vormid (ELT 2014, L 359, lk 30).
(
4
)	Leedu Vabariigi valitsuse 23. aprilli 2014. aasta määrusega nr 379 vastu võetud põhimäärus.
(
5
)	See puudutab määruse nr 650/2012 artikli 68 tõlgendamist.
(
6
)	See küsimus puudutab määruse nr 650/2012 artikli 1 lõike 2 punkti l ja artikli 69 lõike 5 tõlgendamist.
(
7
)	Vt 12. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, punkt 56).
(
8
)	Vaata selle kohta Baldus, Ch., Gebauer, M., Wiedmann, T., Europäisches Zivilrecht, 3. trükk, C. H. Beck, München, 2021, 44. peatükk („Europäische Erbrechtsverordnung“), artikli 1 punkt 4.
(
9
)	Vt siiski määruse nr 650/2012 artiklid 32 ja 33.
(
10
)	Vt määruse nr 650/2012 III peatükk.
(
11
)	Vt määruse nr 650/2012 artikli 23 lõige 1.
(
12
)	Vt määruse nr 650/2012 artikli 23 lõike 2 punkt e.
(
13
)	See tunnistus on piiriüleste pärimisasjade praktilisel käsitlemisel ülimalt oluline; vt täpsemalt Hess, B., Europäisches Zivilprozessrecht, 2. trükk., De Gruyter, Berlin/Boston, punkt 7.220. Vaata ka Wautelet, P., Bonomi, A., Wautelet, P., Le droit européen des successions. Commentaire du règlement (UE) no 650/2012 du 4 juillet 2012, 2. trükk, Bruylant, Bruxelles, 2016, artikli 62 punkt 1 jj.
(
14
)	Vt Kleinschmidt, J., „Optionales Erbrecht: Das Europäische Nachlasszeugnis als Herausforderung an das Kollisionsrecht“, Rabels Zeitschrift für ausländisches und internationales Privatrecht, 2013, 4. kd, nr 77, lk 723–785, eelkõige, lk 726. Vaata ka Stamatiadis, D., Pamboukis, H.P., EU Succession Regulation No 650/2012. A Commentary, Nomiki Bibliothiki/C.H. Beck/Hart/Nomos, Athènes/Munich/Oxford/Baden-Baden, 2017, artikkel 62, punkt 26 jj.
(
15
)	Vt 21. juuni 2018. aasta kohtuotsus Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, punkt 46) ja 16. juuli 2020. aasta kohtuotsus E. E. (kohtualluvus ja pärimisasjades kohaldatav õigus) (C‑80/19, EU:C:2020:569, punkt 70).
(
16
)	Vaata minu ettepanek kohtuasjas Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:89, punkt 90).
(
17
)	Vt määruse nr 650/2012 artikli 68 punkt l. Kohtujuristi kursiiv.
(
18
)	Vt määruse nr 650/2012 artikli 23 lõike 2 punkt e.
(
19
)	Vt selle kohta ka Semelová, M., „Praktische Probleme mit dem (deutschen) Europäischen Nachlasszeugnis in der Tschechischen Republik“, Zeitschrift für das Privatrecht der Europäischen Union (GPR), 2018, nr 4, lk 200–203, eelkõige lk 201.
(
20
)	Vt määruse nr 650/2012 artikli 65 lõike 3 punkt f.
(
21
)	Seega oleks tegemist teistsuguse olukorraga kui käesolevas kohtuasjas.
(
22
)	Vt selle kohta ka Raff, Th., „Praktische Probleme mit dem (deutschen) Europäischen Nachlasszeugnis in der Tschechischen Republik – Stellungnahme“, Zeitschrift für das Privatrecht der Europäischen Union (GPR), 2018, lk 203–205, eelkõige lk 204.
(
23
)	Vt selle kohta ka Wautelet, P., op. cit., artikli 68 punkt 26.
(
24
)	Punkti 9 joonealuse märkuse 13 sõnastuse kohta vt käesoleva ettepaneku punkt 12.
(
25
)	Vt eelkõige Semelová, M., op. cit., lk 203.
(
26
)	Vt selle kohta ka Raff, Th., op. cit., lk 203, ning Budzikiewicz, Ch., Calvo Caravaca, A.‑L., Davì, A., Mansel, H.‑P., The EU Succession Regulation. A Commentary, Cambridge University Press, 2016, artikli 68 punkt 19.
(
27
)	Vaata käesoleva ettepaneku punkt 53.
(
28
)	Vt 12. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus (C‑218/16, EU:C:2017:755, resolutsioon).
(
29
)	C‑218/16, EU:C:2017:387, punkt 67.
(
30
)	Vt selle kohta ka Nordmeier, C. F., „Die Aufnahme einzelner Nachlassgegenstände in das Europäische Nachlasszeugnis – zum durch den Todesfall bedingten Rechtserwerb und zur Reichweite der Art. 68 lit. l und m EuErbVO“, Praxis des Internationalen Privat‑ und Verfahrensrechts (IPrax), 2019, lk 306–312, eelkõige lk 311.
(
31
)	Vt 12. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, punkt 54).
(
32
)	Vt selle kohta ka Margoński, M., Europejskie poświadczenie spadkowe, Wolters Kluwer, Varssavi, 2022, lk 429.
(
33
)	Vt selle kohta ka Margoński, M., op. cit., lk 429.