62023TJ0329_RES
T‑329/23. sz. ügy
Cseh Köztársaság
kontra
Európai Bizottság
A Törvényszék ítélete (kibővített tizedik tanács), 2025. április 9.
„Az Unió saját forrásai – A tagállamok pénzügyi felelőssége – A tagállamok azon kötelezettsége, hogy saját forrásokat bocsássanak a Bizottság rendelkezésére – A be nem hajtott saját forrásoknak megfelelő összegek kifizetése a Bizottság részére – Behozatali vám – Ázsiából származó textiltermékek, lábbelik és napszemüvegek behozatala – Vámérték – Alulértékelés hiánya – Biztosíték kiadás előtti nyújtására irányuló kötelezettség hiánya – Az Unió jogalap nélküli gazdagodása”
Az Európai Unió saját forrásai – A tagállamok általi megállapítás és rendelkezésre bocsátás – Fenntartásokkal történő rendelkezésre bocsátás – Az Unió jogalap nélküli gazdagodásán alapuló kereset – Bizonyítási teher
(EUMSZ 268. cikk és EUMSZ 340. cikk (2) bekezdés)
(lásd: 38., 39. pont)
Vámunió – Közös Vámtarifa – Vámérték – Meghatározás – A meghatározás módszerei – Olyan statisztikai érték alapján történő meghatározás, mint az elfogadható minimális ár – A vámérték maradványérték-módszer szerint történő meghatározásának elfogadhatatlansága – Olyan behozatalok felderítésére fenntartott statisztikai érték használata, amelyek alulértékeltek lehetnek
(2913/92 európai parlamenti és tanácsi rendelet, 29. cikk)
(lásd: 82–84., 93. pont)
Az Európai Unió saját forrásai – Az Európai Unió pénzügyi érdekeinek védelme – A tagállamok kötelezettsége – Biztosíték nyújtása olyan behozatalok tekintetében, amelyek vámértéke alulértékelt lehet – Feltétel – A bejelentett vámérték alapján meghatározottnál magasabb vámösszeg kiszámítását lehetővé tévő tényezők
(2913/92 európai parlamenti és tanácsi rendelet, 13. cikk, (1), (29), (30) és (31) bekezdés; 2454/2012 bizottsági rendelet, 248. cikk, (1) bekezdés)
(lásd: 85–87., 94., 95. pont)
Összefoglalás
A Törvényszék, amelyhez az Európai Unió jogalap nélküli gazdagodása iránti keresetet nyújtottak be, amelyet elfogad, egy új kérdésről határoz, amely egyrészt egy tagállam által benyújtott, a saját források feltételezett, a vámjog területén történő jogalap nélküli gazdagodásán alapuló kereset vizsgálatára, másrészt pedig a statisztikai értéknek az áruk vámértéke számítási alapjaként való figyelembevételére vonatkozik.
Miután 2005. január 1‑jétől eltörölték a Kereskedelmi Világszervezet (WTO) tagországaiból származó textil‑ és ruházati termékek behozatalára vonatkozó valamennyi kontingenst, az Unió az Ázsiából, és különösen Kínából származó textiltermékek és lábbelik igen nagy mennyisége beáramlásának, valamint az említett behozatalok vámértéke alulértékelése kockázatának volt kitéve. E kockázatra válaszul az úgynevezett „Discount” (a továbbiakban: PCA Discount) elsődleges ellenőrzési művelet, (
1
) amelyben valamennyi tagállam részt vett, alaposabb vámellenőrzéseket írt elő, és a Kínából, Thaiföldről és Vietnamból származó, alacsony vámértékű egyes textiltermékek, lábbelik és napszemüvegek behozatalára vonatkozott. E művelet keretében kockázati küszöbértékek kerültek meghatározásra. E küszöbértékek lehetővé tették a tagállamok vámhatóságai számára, hogy felderítsék a behozatalkor bejelentett különösen alacsony értékeket, következésképpen a vámérték alulértékelésének jelentős kockázatát mutató behozatalokat. Ennek megfelelően az Európai Unió integrált vámtarifájának húsz kódját választották ki, e kódok mindegyike esetében a Bizottság meghatározta a „korrigált átlagárat” (a továbbiakban: korrigált átlagár). Ezt követően az átlagot az egész Unió vonatkozásában az összes tagállamban megállapított korrigált átlagárainak számtani átlaga alapján kellett kiszámítani, kizárva a kirívóan magas vagy alacsony értékeket. Végül az „elfogadható minimális árat” (a továbbiakban: elfogadható minimális ár), amely a korrigált átlagár 50%‑ának felelt meg, kockázati küszöbként számították ki és használták fel.
2014. november 10. és 14. között a Bizottság ellenőrző látogatást tett a Cseh Köztársaságban a PCA Discountnak a Cseh Köztársaság általi végrehajtására vonatkozóan. E látogatást követően a Bizottság jelentést küldött a cseh hatóságoknak, amelyben fenntartásokat fogalmazott meg e művelet végrehajtásával kapcsolatban. Konkrétan arra a következtetésre jutott, hogy nem került sor valamennyi érintett vámáru‑nyilatkozat hatékony ellenőrzésére, és hogy valamennyi árut biztosíték iránti kérelem nélkül adták ki, noha észszerű kétségek merültek fel az említett áruk vámértékének alulértékelését illetően. A Bizottság szerint ez az Unió tradicionális saját forrásait érintő veszteséggel járt, amelyért a cseh hatóságok voltak felelősek, és amely a bejelentett vámérték és az elfogadható minimális ár alapján kiszámított vám közötti különbségnek felelt meg. A Cseh Köztársaság és a Bizottság közötti levélváltások során a Bizottság nem fogadta el a tagállam által szolgáltatott bizonyítékokat, és több alkalommal ragaszkodott ahhoz, hogy a Cseh Köztársaság először is bocsássa az uniós költségvetés rendelkezésére a bejelentett vámérték alapján kiszámított vám és az elfogadható minimális ár alapján kiszámított vám közötti különbséget, majd a bejelentett vámérték alapján kiszámított vám és (az elfogadható minimális ár helyett) a korrigált érték alapján kiszámított vám közötti különbséget. A Cseh Köztársaság, bár több alkalommal ellenezte azt, feltételek mellett az uniós költségvetés rendelkezésére bocsátotta a fent említett különbségek számításából eredő összegeket. 2020. június 22‑én a kifizetett összeg részleges kompenzáció tárgyát képezte a Cseh Köztársaság javára.
A Cseh Köztársaság ebben az összefüggésben nyújtotta be az Unió jogalap nélküli gazdagodására alapított jelen keresetet.
A Törvényszék álláspontja
Először is, a Törvényszék az Unió jogalap nélküli gazdagodásán alapuló kártérítési keresetre alkalmazandó bizonyítási szabályokra emlékeztet. A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint egy ilyen jellegű kereset keretében, amelyet az a tagállam nyújt be a Bizottságnak, amely az Unió bizonyos összegű saját forrását bocsátotta a Bizottság rendelkezésére, a Bizottság álláspontjának megalapozottságával kapcsolatos fenntartásokat megfogalmazva, a Törvényszék feladata többek között annak értékelése, hogy a felperesi minőséggel rendelkező tagállam vagyoncsökkenése, amelynek összege ezen összegnek a Bizottság rendelkezésére bocsátásának felel meg, és ez utóbbi ehhez kapcsolódó gazdagodását azok a kötelezettségek igazolják, amelyek az említett tagállamot az Unió saját forrásaira vonatkozó uniós jog alapján terhelik, vagy éppen ellenkezőleg, azok nem rendelkeznek ilyen igazolással. (
2
)
Ennek megfelelően a tagállamnak kell bizonyítania, hogy a saját források rendszerére vonatkozó uniós szabályok értelmében nem volt köteles a jogvita tárgyát képező saját források összegét a Bizottság rendelkezésére bocsátani, és eleget tett a rá háruló kötelezettségeknek. E bizonyítási teher azonban nem jár azzal a következménnyel, hogy a Bizottság annak általános és bizonyítékok nélküli kijelentésére szorítkozhat, hogy a tagállam által ennek keretében felhozott bizonyítékok nem elégségesek.
Másodsorban, ami a statisztikai érték mint a vámérték becslésének alapja relevanciáját illeti, a Törvényszék megállapítja, hogy a Bizottság lényegében arra hivatkozik, hogy amíg a bejelentett vámérték alacsonyabb az elfogadható minimális értéknél, azt nem lehet elfogadni, következésképpen a nemzeti hatóságoknak biztosíték nyújtását kell kérniük a kiadás előtt. Márpedig a Törvényszék úgy ítéli meg, hogy az a feltevés, amely szerint minden, az elfogadható minimális árnál alacsonyabb vámértéket főszabály szerint el kell utasítani, függetlenül azon kétségek mértékétől, amelyek a vámhatóságok által végzett vizsgálatokat és ellenőrzéseket követően továbbra is fennállnak, vagy sem, sértené azt a mozgásteret, amellyel a tagállamok a vámellenőrzések elvégzése során rendelkeznek, és a vámszabályozást, amely különleges eljárást ír elő a bejelentett vámérték vitatásának esetére.
Következésképpen a Törvényszék úgy ítéli meg, hogy egy olyan statisztikai érték, mint az elfogadható minimális ár, kizárólag kockázatelemzési eszközként használható, vagyis olyan eszközként, amely lehetővé teszi azon behozatalok kockázati profilok alapján történő felderítését, amelyek alulértékeltek lehetnek, és amelyek tekintetében ellenőrzésekre van szükség, nem pedig vámértékük meghatározása céljából.
Harmadsorban és utolsósorban, a cseh vámhatóságok azon tényleges lehetőségeinek értékelése keretében, hogy magasabb vámértéket határozzanak meg, a Törvényszék azt vizsgálja, hogy a vámérték meghatározására szolgáló másodlagos módszerek (
3
) alkalmazásával e hatóságok az ügyleti értéknél (
4
) magasabb vámértéket érhettek volna‑e el, következésképpen az érintett áruk kiadását megelőző biztosíték nyújtása hozzájárult volna‑e az Unió pénzügyi érdekeinek védelméhez.
E tekintetben a Törvényszék emlékeztet arra, hogy a biztosíték célja az, hogy lehetővé tegye a vámhatóságok számára egyrészt azt, hogy engedélyezzék az áruk kiadását, miközben azok és az azokat kísérő dokumentumok vizsgálatát folytatják, másrészt pedig azt, hogy elkerülhető legyen, hogy az ilyen vizsgálatból eredő esetleges vámtartozást többé ne szedhessék be. Következésképpen ebből az következik, hogy ahogy a biztosíték nyújtása csak abban az esetben járul hozzá az Unió pénzügyi érdekeinek védelméhez, ha valamely tagállam vámhatóságai olyan információkkal rendelkeznek, amelyek lehetővé teszik számukra, hogy a bejelentett vámérték alapján kiszámítottnál magasabb vámösszeget számítsanak ki, és – következésképpen – az Unió javára saját forrásokra vonatkozó további jogosultságot állapítsanak meg. Egyébiránt a Törvényszék emlékeztet arra, hogy az olyan statisztikai érték, mint az elfogadható minimális ár, nem az áruk vámértékének meghatározására szolgál, még az értéknek a maradványérték-módszer szerinti meghatározása keretében sem.
Ennek megfelelően, tekintettel arra, hogy a Közösségi Vámkódex (
5
) és az ítélkezési gyakorlat kizárta az önkényes vagy fiktív vámértékek alkalmazását, a Törvényszék megállapítja, hogy az iratok nem tartalmaznak olyan elemeket, amelyek lehetővé tennék annak megállapítását, hogy a maradványérték-módszer alkalmazása (
6
) a vámok, és így az Unió saját forrásainak további összege beszedéséhez vezetett volna.
Következésképpen a Törvényszék arra a következtetésre jut, hogy a Cseh Köztársaság a saját források rendszerére vonatkozó uniós szabályok értelmében nem volt köteles a jelen jogvita tárgyát képező saját források összegét a Bizottság rendelkezésére bocsátani, és ez utóbbit kötelezi arra, hogy térítse vissza azt az érintett tagállamnak.
(
1
)	A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (HL 1992. L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o.; a továbbiakban: Közösségi Vámkódex) 13. cikkének (2) bekezdése értelmében.
(
2
)	Lásd ebben az értelemben: 2020. július 9‑iCseh Köztársaság kontra Bizottság ítélet, C‑575/18 P, EU:C:2020:530, 83. pont.
(
3
)	A Közösségi Vámkódex 30. és 31. cikke.
(
4
)	A Közösségi Vámkódex 29. cikke értelmében.
(
5
)	A Közösségi Vámkódex 30. cikkének (2) bekezdése.
(
6
)	A Közösségi Vámkódex 31. cikke értelmében.