62005CC0019
VERICA TRSTENJAK
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2007. július 10. (
1
)
C-19/05. sz. ügy
Az Európai Közösségek Bizottsága
kontra
Dán Királyság
„Tagállami kötelezettségszegés — A Közösségek saját forrásai — Jog szerint fizetendő, a nemzeti vámhatóságok hibája folytán a későbbiekben be nem szedett vám — A tagállamok pénzügyi felelőssége”
I – Bevezetés
1.
A Bíróság a jelen eljárás keretében az Európai Közösségek Bizottsága által a Dán Királyság ellen benyújtott kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset alapján jár el. A Bizottság annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy a Dán Királyság – mivel nem fizetett meg a Bizottság számára 18687475 DKK (körülbelül 2507210 euró) összegű saját forrást, és annak 2000. július 27-től számított késedelmi kamatait – nem teljesítette a közösségi jogból, különösen az EK 10. cikkből és a Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló, 1994. október 31-i 94/728/EK, Euratom tanácsi határozat (
2
) 2. és 8. cikkéből eredő kötelezettségeit, és hogy a Bíróság kötelezze a Dán Királyságot a költségek viselésére.
2.
A jelen ügy a Bizottság kontra Dánia ügy (
3
) folytatása, amelyben a Bíróság felállította azt az elvet, amely szerint a tagállamok pénzügyileg felelősek a vámhatóságaik által elkövetett olyan hibákért, amelyek a Közösség számára a saját források csökkenését vonják maguk után.
II – Jogi háttér
3.
Az EK 10. cikk szövege a következő: „A tagállamok az e szerződésből, illetve a Közösség intézményeinek intézkedéseiből eredő kötelezettségek teljesítésének biztosítása érdekében megteszik a megfelelő általános vagy különös intézkedéseket. A tagállamok elősegítik a Közösség feladatainak teljesítését”.
A – A saját forrásokkal kapcsolatos rendelkezések
4.
Az EK 269. cikk második bekezdésének szövege a következő: „A Tanács a Bizottság javaslata alapján, és az Európai Parlamenttel folytatott konzultációt követően egyhangúlag megállapítja a Közösség saját forrásainak rendszerére vonatkozó rendelkezéseket, amelyeket a tagállamok alkotmányos követelményeiknek megfelelő elfogadásra ajánl.”
5.
Jóllehet a Bizottság keresete mindenekelőtt a 94/728 határozaton alapul, szükséges vizsgálni a Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló, 1988. június 24-i 88/376/EGK, Euratom tanácsi határozatot (
4
) is, mivel az ügy tényei részben az 1995. december 1-je előtti időszakra vonatkoznak.
6.
A saját források rendszerét eredetileg a 88/376 határozat szabályozta. Ezt a határozatot hatályon kívül helyezte, és annak helyébe lépett a 94/728 határozat, amely 11. cikkének (1) bekezdése alapján 1995. december 1-jétől alkalmazandó.
1. A 88/376 határozat
7.
A 88/376 határozat 2. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy „[a] Közösségek költségvetésében saját forrásnak számít a következőkből származó bevétel:
a)
a Közösségek intézményei által a harmadik országok tekintetében a közös mezőgazdasági politika keretében megállapított vagy megállapítandó lefölözések, támogatások, kiegészítő vagy kompenzációs összegek, kiegészítő összegek vagy tényezők és egyéb vámok, illetve a cukorágazat piacának közös szervezése keretein belül nyújtott hozzájárulások és egyéb vámok;
b)
a közös vámtarifa szerinti vámok és egyéb vámok, amelyeket a harmadik országok tekintetében a közösségek intézményei már megállapítottak vagy meg fognak állapítani, illetve az Európai Szén- és Acélközösséget létrehozó szerződés hatálya alá tartozó termékekre kiszabott vámok;
c)
az összes tagállamra érvényes egységes kulcs alkalmazása a HÉA-alapra, amely alapot a közösségi szabályok alapján a tagállamok tekintetében egységes módon állapítanak meg; a megállapításnál e határozat céljaira figyelembe vett alap egyik tagállam esetében sem haladja meg a GNP-jének 55%-át;
d)
a költségvetési eljárás alapján, az összes bevétel figyelembevételével meghatározott kulcs alkalmazása, amely kulcs az összes tagállam GNP-jének összegére vonatkozik, amelyet a közösségi szabályoknak megfelelően, az e határozat 8. cikkének (2) bekezdése alapján elfogadandó irányelvvel összhangban állapítottak meg.”
8.
A 88/376 határozat 8. cikkének (1) és (2) bekezdései előírják, hogy:
„(1)   A Közösségek a 2. cikk (1) bekezdésének a) és b) pontjában említett saját forrásait a tagállamok a nemzeti törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezések alapján szedik be, amelyeket adott esetben a közösségi követelményekhez módosítanak [helyesen: igazítanak]. A Bizottság rendszeres időközökben megvizsgálja a tagállamok által számára bejelentett hazai rendelkezéseket [helyesen: nemzeti rendelkezéseket], eljuttatja a tagállamokhoz azon módosításokat, amelyeket a közösségi szabályoknak való megfeleléshez szükségesnek ítélt, és jelentést nyújt be a költségvetési hatóságnak. A tagállamok a Bizottság rendelkezésére bocsátják a 2. cikk (1) bekezdésének c) és d) pontja szerinti forrásokat.
(2)   Az elszámolások vizsgálata, valamint jogszerűségük és szabályosságuk ellenőrzésének sérelme nélkül, és mivel az Európai Gazdasági Közösséget létrehozó szerződés 206a. cikke szerint e vizsgálatok és ellenőrzések célja főleg a HÉA-ból és a GNP-ből származó saját források alapjának meghatározására szolgáló nemzeti rendszerek és eljárások hatékonyságának és megbízhatóságának vizsgálata, továbbá a Szerződés 209. cikkének c) pontja szerinti, az ellenőrzésre vonatkozó rendelkezések sérelme nélkül, a Bizottság javaslatára, az Európai Parlamenttel történt konzultációt követően a Tanács egyhangúlag elfogadja az e határozat alkalmazásához, illetve a 2. és 5. cikkben említett bevételek beszedésének, a Bizottság rendelkezésére bocsátásának és befizetésének ellenőrzéséhez szükséges rendelkezéseket.”
2. A 94/728 határozat
9.
A 94/728 határozat 2. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy „[a] Közösségek költségvetésében saját forrásnak számít a következőkből származó bevétel:
a)
a Közösségek intézményei által a harmadik országok tekintetében a közös mezőgazdasági politika keretében megállapított vagy megállapítandó lefölözések, támogatások, kiegészítő vagy kompenzációs összegek, kiegészítő összegek vagy tényezők és egyéb vámok […];
b)
a közös vámtarifa szerinti vámok és egyéb vámok, amelyeket a harmadik országok tekintetében a közösségek intézményei már megállapítottak vagy meg fognak állapítani […];
c)
az összes tagállamra érvényes egységes kulcs alkalmazása a HÉA-alapra […];
d)
a költségvetési eljárás alapján, az összes bevétel figyelembevételével meghatározott kulcs alkalmazása, amely kulcs az összes tagállam GNP-jének összegére vonatkozik […];” [nem hivatalos fordítás]
10.
A 94/728 határozat 2. cikkének (3) bekezdése szerint a tagállamok beszedési költségek címén megtartják az (1) bekezdés a) és b) pontja értelmében fizetendő összegek 10%-át. Az Európai Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló, 2000. szeptember 29-i 2000/597/EK, Euratom tanácsi határozat (
5
) 2. cikkének (3) bekezdése értelmében a 2000. december 31. után megállapított összegek után e százalékértéket 25%-ban rögzítették.
11.
A 94/728 határozat 8. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A Közösségek a 2. cikk (1) bekezdésének a) és b) pontjában említett saját forrásait a tagállamok a nemzeti törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezések alapján szedik be, amelyeket adott esetben a közösségi szabályok által támasztott követelményekhez igazítanak. A Bizottság rendszeres időközökben megvizsgálja a tagállamok által számára bejelentett nemzeti rendelkezéseket, eljuttatja a tagállamokhoz azon módosításokat, amelyeket a közösségi szabályoknak való megfeleléshez szükségesnek ítélt, és jelentést nyújt be a költségvetési hatóságnak. A tagállamok a Bizottság rendelkezésére bocsátják a 2. cikk (1) bekezdésének a)–d) pontjaiban biztosított forrásokat.
(2)   […] a Bizottság javaslatára, az Európai Parlamenttel történt konzultációt követően a Tanács egyhangúlag fogadja el azon rendelkezéseket, amelyek szükségesek e határozat alkalmazásához, illetve a 2. és 5. cikk szerinti bevételek beszedésének ellenőrzéséhez és e bevételeknek a Bizottság rendelkezésére bocsátásához és befizetéséhez.” [nem hivatalos fordítás]
3. A beszedés ellenőrzésének biztosítását célzó rendelkezések
12.
A jelen ügy alapjául szolgáló tények idején, a beszedés ellenőrzésének biztosítására vonatkozó rendelkezéseket a 88/376 határozat végrehajtásáról szóló, 1989. május 29-i 1552/89/EGK, Euratom tanácsi rendelet tartalmazta. (
6
) Ezt a rendeletet az 1996. július 14-én hatályba lépő, 1996. július 8-i 1355/96/EGK, Euratom tanácsi rendelet (
7
) módosította. Az 1552/89 rendeletet a módosításokkal egységes szerkezetbe foglalta, és annak helyébe lépett a 94/728 tanácsi határozat végrehajtásáról szóló, 2000. május 22-i 1150/2000/EGK, Euratom tanácsi rendelet (
8
).
13.
Az 1552/89 rendelet (2) preambulumbekezdése kimondja, hogy „[a] Közösségnek a lehető legjobb feltételek mellett kell rendelkeznie a 88/376/EGK, Euratom határozat 2. cikkében említett saját forrásokkal, és ennek megfelelően meg kell határozni azokat az intézkedéseket, amelyek alapján az államok a Bizottság rendelkezésére bocsátják a Közösségnek elkülönített saját forrásokat” [nem hivatalos fordítás].
14.
Az 1552/89 rendelet 2. cikkének (1) és (1a) bekezdései meghatározzák azokat a feltételeket, amelyek esetén a Közösség jogosult lesz a vámok címén keletkező saját forrásokra:
„(1)   E rendelet alkalmazása érdekében, a Közösség a 88/376/EGK, Euratom határozat 2. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontjában említett saját forrásokra való jogosultságát meg kell állapítani, amint teljesülnek a vámjogszabályok által előírt feltételek a vám könyvelésbe vételét és az adóssal történő közlését illetően.
(1a)   Az (1) bekezdésben említett jogosultság időpontja a vámjogszabályok által előírt könyvelésbe vétel időpontja.” [nem hivatalos fordítás]
15.
A rendelet 9. cikke (1) bekezdésének első albekezdése rögzíti, hogy „[a] 10. cikkben szabályozott eljárásnak megfelelően minden tagállam a saját forrásokat a Bizottság nevében az államkincstárnál vagy az általuk kijelölt testületnél megnyitott számlán írja jóvá” [nem hivatalos fordítás].
16.
Az 1552/89 rendelet 11. cikke értelmében:
„A 9. cikk (1) bekezdésben említett számlára történő elszámolás késedelme esetén az érintett tagállamnak kamatot kell fizetnie, amelynek mértéke a tagállam pénzpiacán az esedékességi időpontban a rövid távú közfinanszírozási műveletekre alkalmazandó olyan kamatláb, amelyet két századponttal megemelnek. E százalékot 0,25 századponttal emelik a késedelem minden egyes hónapjára nézve. A megemelt százalékot a késedelem teljes időtartamára alkalmazzák” [nem hivatalos fordítás].
17.
E rendelet 17. cikkének (1) és (2) bekezdése szerint:
„(1)   A tagállamok megteszik az összes szükséges intézkedést annak biztosítására, hogy a 2. cikk alapján megállapított vámoknak megfelelő összeget az e rendeletben meghatározottak szerint a Bizottság rendelkezésére bocsássák.
(2)   A tagállamok kizárólag akkor mentesülnek az alól a kötelezettség alól, hogy a Bizottság rendelkezésére bocsássák a megállapított vámoknak megfelelő összeget, ha ezen összegeket vis maior miatt nem szedték be. A tagállamok emellett meghatározott esetekben figyelmen kívül hagyhatják azon kötelezettséget, hogy ezen összegeket a Bizottság rendelkezésére bocsássák, ha a konkrét eset valamennyi vonatkozó körülményének mélyreható értékelése után úgy látszik, hogy a behajtás hosszú távon rajtuk kívül álló okok miatt lehetetlen […]” [nem hivatalos fordítás].
B – Vámrendelkezések
1. Vámkódex
18.
A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12-i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (
9
) (a továbbiakban: Vámkódex) 9. cikkének (1) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
„A 8. cikkben említettektől eltérő esetekben, az érintett személyre nézve kedvező határozatot vissza kell vonni vagy módosítani kell, ha a határozat kiadásához szükséges feltételek közül egy vagy több nem teljesült, vagy időközben már nem áll fenn.”
19.
A Vámkódex 20. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
„(1)   Vámtartozás keletkezésekor a jog szerint fizetendő vám az Európai Közösségek Vámtarifáján alapul.
[…]
(3)   Az Európai Közösségek Vámtarifája magában foglalja:
a)
a Kombinált Nómenklatúrát;
[…]
f)
egyes árukra felszámítható behozatali vámok alóli mentességről vagy kedvezményről rendelkező autonóm vámfelfüggesztő intézkedéseket;
[…].
(4)   Az átalánydíjakra vonatkozó szabályok sérelme nélkül, a (3) bekezdés d), e) és f) pontjában említett intézkedéseket kell alkalmazni a nyilatkozattevő kérelmére a c) pontban megállapítottak helyett, ha az érintett áru kielégíti az először említett intézkedések által megállapított feltételeket. A kérelmet utólag kell benyújtani, amennyiben az megfelel a rá vonatkozó feltételeknek.
[…]”
20.
A Vámkódex 82. cikkének (1) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
„Az áru vámfelügyelet alatt marad, ha a meghatározott célra történő felhasználására tekintettel, csökkentett vagy nulla vámtétel mellett bocsátják szabad forgalomba. A vámfelügyelet akkor szűnik meg, amikor az ilyen csökkentett vagy nulla vámtétel alkalmazására megállapított feltételeket már nem lehet alkalmazni, ha az árut exportálták vagy megsemmisítették, vagy ha az árunak a csökkentett vagy nulla vámtétel alkalmazására megállapított céltól eltérő célokra való felhasználását az esedékes vámterhek megfizetése mellett engedélyezték.”
21.
A Vámkódex 204. cikkének (1) és (2) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
„(1)   A behozatalkor vámtartozás keletkezik:
a)
behozatalivám-köteles áru vonatkozásában, annak átmeneti megőrzéséből vagy az adott vámeljárás alkalmazásából származó kötelezettségek valamelyikének nem teljesítése miatt;
vagy
b)
az árunak az ez alá az eljárás alá vonására vagy az áru meghatározott célra történő felhasználása alapján csökkentett vagy nulla behozatali vámtétel megadására vonatkozó feltétel nem teljesítése alapján,
a 203. cikkben említett eseteken kívül, kivéve, ha megállapítják, hogy e mulasztások nincsenek jelentős hatással a szóban forgó átmeneti megőrzés vagy vámeljárás helyes lefolytatására.
(2)   A vámtartozás akkor keletkezik, amikor azt a kötelezettséget, amelynek nem teljesítése a vámtartozást keletkezteti, már nem teljesítik, vagy amikor az árut a vonatkozó vámeljárás alá vonják, amennyiben utólag megállapítják, hogy az árunak az említett eljárás alá vonására vagy az áru meghatározott célra történő felhasználása alapján csökkentett vagy nulla behozatali vámtétel megadására vonatkozó feltétel ténylegesen nem került teljesítésre.”
22.
A Vámkódex 220. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
„(1)   Ha a vámtartozásból származó vámösszeget nem vették könyvelésbe a 218. és 219. cikknek megfelelően, vagy a jogszabály szerint fizetendő összegnél alacsonyabbat vettek könyvelésbe, a beszedendő vámösszeget vagy annak még fennmaradó részét attól a naptól számított két napon belül kell könyvelésbe venni, amikor a vámhatóság tudomást szerez a helyzetről, ki tudja számítani a jogszabály szerint fizetendő összeget, és meg tudja állapítani az adós személyét (utólagos könyvelésbe vétel). Ez a határidő a 219. cikknek megfelelően meghosszabbítható.
(2)   A 217. cikk (1) bekezdésének második és harmadik albekezdésében említett esetek kivételével, nem történik utólagos könyvelésbe vétel, ha:
[…]
b)
a jogszabály szerint járó vámösszeget a vámhatóság hibájából nem vették könyvelésbe, amit a jóhiszeműen eljáró, a vámáru-nyilatkozatra vonatkozó hatályos jogszabályokban megállapított rendelkezéseket teljesítő, megfizetésért felelős személy nem észlelhetett;
[…]”
23.
A Vámkódex 239. cikke kimondja:
„(1)   A behozatali vagy kiviteli vámokat a 236., 237. és 238. cikkben említett helyzetektől eltérő más olyan helyzetekben is vissza lehet fizetni vagy el lehet engedni:
—
amelyeket a bizottsági eljárásnak megfelelően kell meghatározni,
—
amelyek olyan körülményekből adódnak, amelyeket nem az érintett személynek tulajdonítható megtévesztés vagy nyilvánvaló hanyagság okozott. A bizottsági eljárásnak megfelelően kell meghatározni azokat a helyzeteket, amelyekben ez a rendelkezés alkalmazható, és azokat az eljárásokat, amelyeket ennek érdekében követni kell. A visszafizetés vagy elengedés különleges feltételekhez köthető.
(2)   Az (1) bekezdésben foglalt okok miatt a vámok visszafizetésére vagy elengedésére akkor kerülhet sor, ha az illetékes vámhivatalhoz a vámok összegének az adóssal való közlésétől számított tizenkét hónapon belül ilyen irányú kérelmet nyújtanak be.
Kellően indokolt, kivételes esetekben azonban a vámhatóság engedélyezheti ennek a határidőnek a meghosszabbítását.”
2. A Vámkódex alkalmazásával kapcsolatos végrehajtási rendelkezések
24.
A 2000. július 24-i 1602/2000/EK bizottsági rendelettel (
10
) hatályon kívül helyezett, a 2913/92 rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2-i 2454/93/EGK bizottsági rendelet (
11
) 291. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
„(1)   A meghatározott célú felhasználásuk miatt kedvezményes tarifális elbánással szabad forgalomba bocsátott áruk beléptetéséhez az árukat szabad forgalomba bocsátás céljából behozó vagy behozató személy részére kiállított írásbeli engedély szükséges.
(2)   Az említett engedélyt az érintett személy írásos kérelme alapján adja ki azon tagállam vámhatósága, ahol az árukat szabad forgalomba bocsátás céljából bejelentették.
[…]”
25.
A 2454/93 rendelet 869. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
„A vámhatóságok maguk is határozhatnak úgy, hogy nem könyvelnek le beszedetlen vámokat:
[…]
b)
ha a vámhatóság úgy ítéli meg, hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontjában megállapított feltételek teljesülnek, feltéve, hogy az érintett személytől egy vagy több behozatali vagy kiviteli tevékenység, de egyetlen hiba vonatkozásában be nem szedett összeg 2000 [eurónál] kevesebb;
[…]”
26.
Ugyanezen rendelet 871. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
„A 869. cikkben említett esetek kivételével, a vámhatóság – akár úgy ítéli meg, hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontjában megállapított feltételek teljesülnek, akár ha kételyei merülnek fel az adott rendelkezésben foglalt kritériumoknak az adott esetre való megfelelő alkalmazhatósága tekintetében – köteles az ügyet a Bizottság elé utalni, abból a célból, hogy az a 872–876. cikkben megállapított eljárással összhangban határozatot hozzon. A Bizottság elé utalt ügyre vonatkozóan az eset teljes körű vizsgálatához szükséges valamennyi adatot a Bizottság rendelkezésére kell bocsátani.
A Bizottság az ügy beérkezésekor erről megfelelően tájékoztatja az érintett tagállamot.
Ha megállapítást nyer, hogy a tagállam által szolgáltatott adatok nem elegendőek ahhoz, hogy az adott ügyben a tények teljes ismeretében lehessen határozatot hozni, a Bizottság további adatok szolgáltatását kérheti.”
3. A kombinált nómenklatúrával kapcsolatos rendelkezések
27.
A kombinált nómenklatúrát (KN) a vám- és a statisztikai nómenklatúráról, valamint a Közös Vámtarifáról szóló, 1987. július 23-i 2658/87/EGK tanácsi rendelet (
12
) I. mellékletében tették közzé. Ez a rendelet a jelenlegi Vám Világszervezet elődje, a Vámegyüttműködési Tanács által kidolgozott, Brüsszelben 1983. június 14-én kötött, és a Közösség nevében az összehangolt áruleíró és kódrendszerről szóló nemzetközi egyezmény és az azt módosító jegyzőkönyv megkötéséről szóló, 1987. április 7-i 87/369/EGK tanácsi határozattal (
13
) jóváhagyott, nemzetközi megállapodás által létrehozott összehangolt nemzetközi áruleíró és kódrendszeren alapul. Ezt a rendeletet utoljára a 2658/87 rendelet I. mellékletének módosításáról szóló, 2003. szeptember 11-i 1789/2003/EK bizottsági rendelet (
14
) módosította.
28.
A 2658/87 rendelet I. mellékletének II. címe többek között úgy rendelkezik, hogy „[f]el kell függeszteni a vámokat az alább felsorolt hajókba vagy más vízi járművekbe építési, javítási, karbantartási vagy átalakítási célból beépítésre, illetve ezen járművek berendezésére vagy felszerelésére szánt áruk esetében.”
29.
A melléklet által hivatkozott lista a KN 89019010 vámtarifa-alszámot is tartalmazta, amely más vízi járművet áruszállításra, valamint áru- és személyszállításra egyaránt használatos vízi járművet jelöl.
30.
A konténert, beleértve a folyadékszállításra alkalmasat is, egy vagy több szállítási módra különlegesen kialakítva és felszerelve a 2658/87 rendelet I. mellékletében a KN 86090090 árualcsoport határozza meg.
III – A tények
31.
Egy vállalkozás-csoport részeként működő dán vállalkozás (a továbbiakban: az importőr) 1990-ben vámmentesség iránti kérelmet nyújtott be aktív feldolgozásra hivatkozva. Az importőr kérelmét arra alapozta, hogy a behozott árucikk (fa és szintetikus anyagok) tengeri szállításra alkalmas konténerek készítéséhez szükséges alapanyag, amely tehát a csoport konténerszállító hajóinak része lesz.
32.
A dán vámhatóságok engedélyezték a behozatalt, és nem vetettek ki behozatali vámot az után az áru után (fa és szintetikus anyagok), amelyet a 2658/87 rendelet I. melléklete KN 89019010 vámtarifa-alszáma alá soroltak be. A meghatározott célú felhasználás (end-use) (
15
) szabálya alapján minősítették ezt az árut, amely szabály az olyan termékre vonatkozik, amely hajókba vagy a hajók berendezéséhez és felszereléséhez szükséges eszközökbe kerül beépítésre. A dán hatóságok azt is jelezték az importőrnek, hogy az aktív feldolgozás szabályai nem alkalmazhatóak ebben az ügyben.
33.
A Bizottság képviselői 1996. március 25. és 29. között a Közösség saját forrásainak beszedésével kapcsolatban vizsgálatot tartottak, amelynek során elkészítették a 96-1-1. sz. jelentést. Ebben megállapították, hogy a dán hatóságok a közösségi jogot megsértve engedélyezték az importőr számára, hogy behozatali vám alól mentesen hozzon be olyan árukat, amelyeket áruszállításra szánt általános konténerek gyártásához használtak, és amelyek nem részei a hajó felszerelésének. Ahhoz, hogy helyesen alkalmazzák a meghatározott célú felhasználással kapcsolatos vámjogi szabályokat, ezeket a konténereket közvetlenül be kellett volna építeni a hajókba, vagy ugyanezen hajók felszerelésének részévé kellett volna válniuk. A Bizottság képviselői ugyanakkor azt is megállapították, hogy e szabálytalanság miatt a Közösség saját forrásai jogellenesen csökkentek. A Bizottság továbbá úgy vélte, hogy a dán hatóságok pénzügyileg felelősek a meghatározott célú felhasználás szabályainak kapcsán 1994. január 1-je óta elkövetett hibákért. E vizsgálat keretében készítették el azt a jelentést, amit 1996. június 12-én átadtak a dán hatóságoknak.
34.
A Dán Királyság 1997. február 12-i levelében kétségbe vonta a Bizottság jelentését, és álláspontját tovább pontosította 1997. június 6-án a saját forrásokkal foglalkozó tanácsadó bizottság ülésén. Az ülés alkalmával a Dán Királyság kétségbe vonta e bizottság hatáskörét, és azt kérte, hogy az ügyben a Bizottság adózási és vámügyekért felelős főigazgatósága döntsön. A Bizottság ezen ülés alkalmával kifejtette, hogy nem osztja a vámrendelkezéseknek a Dán Királyság által előadott értelmezését.
35.
1997. november 25-én a Dán Királyság azt kérte, hogy az ügyet a Vámkódex-bizottság kedvező vámügyi elbánásokért felelős szekciója tárgyalja, mivel nem keletkezett vámtartozás, és a Közösség saját forrásait semmiféle veszteség nem érte.
36.
1997. december 30-án a dán vámhatóságok (a Dél-jutlandi Vámközpont), anélkül, hogy azzal egyetértettek volna, közölték az importőrrel a Bizottság jogi álláspontját a behozatali vámok alól mentes behozatal engedélyezésével kapcsolatban, és tájékoztatták arról, hogy a behozatali vámokat 1998. január 1-jétől beszedik. A meghatározott célú felhasználás címén megítélt behozatali engedély az importőr számára 1997. december 31-től hatályát vesztette. Az importőr 1998. február 3-án kérelmet nyújtott be aktív feldolgozás címén. Ezen a címen behozatali engedélyt kapott 1998. április 21-én1998. február 3-ig visszamenőleges hatállyal. A Bizottság nem kérte, hogy a dán kormány utalja át az 1998. január 1. és 1998. február 3. közötti behozatali vámoknak megfelelő összeget.
37.
1998. november 9-én a Bizottság kérte a Dán Királyságot, hogy kamatok nélkül fizesse meg a számára az 1994. január 1. és 1997. december 31. közötti időszakra a behozatali vámokat, amelyeket 18687475 DKK összegben kellett volna beszednie. A Dán Királyság ezek szerint pénzügyileg felelős az importőr által végzett minden behozatalért 1994. január 1-jétől számítva, mivel tévesen alkalmazta a meghatározott célú felhasználással kapcsolatos szabályokat. A dán hatóságok 1999. március 10-én erre a levélre válaszként megküldték a Bizottságnak az 1994. január 1. és 1997. december 31. között be nem szedett behozatali vámok listáját, és vitatták, hogy a Közösség az ő gyakorlatuk nyomán pénzügyi kárt szenvedett volna.
38.
2002. január 31-én a Bizottság felszólító levelet küldött a Dán Királyságnak, amelyben még egyszer jelezte az importőr árucikkeinek vámjogi besorolásával kapcsolatos jogsértéseket, és felszólította a 18687475 DKK összeg megfizetésére.
39.
2002. április 2-án a dán kormány válaszolt a felszólító levélre, és elismerte, hogy a 2658/87 rendelet I. mellékletének, amely a kombinált nómenklatúrát tartalmazza, II. címét nem lehetett volna olyan kiterjesztően értelmezni, hogy mentesülnek a behozatali vámok alól az olyan termékek előállításához felhasznált áruk, amelyek a hajók felszereléséhez szükségesek.
40.
2002. május 6-án, a jelen kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást közvetlen megelőzően a dán kormány levelet küldött a Bizottságnak, amelyben azt kérte, hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontja alapján engedélyezzék számára, hogy mellőzze az utólagos könyvelésbe vételt, amennyiben a meghatározott célú felhasználás címén adott engedély a vámhatóság olyan hibája volt, amit a tartozás megfizetésért felelős személy nem észlelhetett.
41.
A Dán Királyságnak a felszólító levélre adott válasza nem győzte meg a Bizottságot, ezért ez utóbbi 2002. október 31-én indokolással ellátott véleményt küldött a Dán Királyságnak, amelyben felhívta a tagállamot, hogy a vélemény kézhezvételétől számított két hónapos határidőn belül minden szükséges intézkedést tegyen meg. A Dán Királyság erre 2003. február 28-án válaszolt.
42.
2004. április 19-én a Vámkódex-bizottság munkacsoportja a REC 12/03 határozat elfogadásával kapcsolatos eljárás keretében tartott ülésén megállapította, hogy a behozatali vámok alóli mentességgel kapcsolatos engedély aktív feldolgozás címén történő odaítélésének feltételei már 1990-ben teljesültek az importőr vonatkozásában. Ha az importőr ilyen engedélyt kért volna 1990-ben, azt meg kellett volna adni neki. Megállapítást nyert továbbá ugyanezen ülés folyamán, hogy a dán vámhatóságok hibája nem volt következménnyel a közösségi költségvetésre. A munkacsoport ezen ülése alapján a Bizottság 2004. május 19-én elfogadta a REC 12/03 határozatot (
16
). Ebben a határozatban megállapította, hogy az importőr által megfizetendő behozatali vámok összegének utólagos könyvelésbe vételét le kell folytatni, továbbá, hogy a behozatali vámok fizetése alóli mentesülés iránti kérelem megalapozott az importőr vonatkozásában. A Bizottság 2005. február 21-i levelében értesítette a Dán Királyságot, hogy többé nem tekintik pénzügyileg felelősnek a Közösség saját forrásainak meg nem fizetése miatt az 1998. január 1. és az 1998. február 3. közötti időszak vonatkozásában.
43.
A Dán Királyság nem vette figyelembe az indokolással ellátott véleményt, ezért a Bizottság 2005. január 20-án kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetet nyújtott be az EK 226. cikk alapján.
44.
A Bizottság azt kéri a Bíróságtól, hogy:
—
állapítsa meg, hogy a Dán Királyság nem teljesítette a közösségi jog, így különösen az EK 10. cikkből és a 94/728 határozat 2. és 8. cikkéből eredő kötelezettségeit, mivel nem fizetett meg a Bizottság számára 18687475 DKK összegű saját forrást és annak 2000. július 27-től számított késedelmi kamatait;
—
kötelezze a Dán Királyságot a költségek viselésére.
45.
A Dán Királyság azt kéri a Bíróságtól, hogy:
—
utasítsa el a keresetet;
—
kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.
IV – A felek érvei
46.
A Bizottság úgy véli, hogy a Dán Királyság tévesen engedélyezte a konténerek gyártására szánt áruk behozatali vám alól mentes behozatalát, jóllehet a dán hatóságokat értesítették arról, hogy ez az eljárás téves. A KN 86090090 vámtarifa-alszám alkalmazása téves, mivel az árut általános konténerek és tartályok gyártásához használták fel, amelyeknek semmilyen különleges tulajdonságuk nem volt. Ezek a konténerek, amelyek vonatkozásában a Dán Királyság engedélyezte az áruk behozatalát, nem kerülhetnek beépítésre tengeri hajókba, mivel nem rendelkeznek az ehhez szükséges tulajdonságokkal, és a hajók felszerelésének sem részei. Nem helyettesítik az árukat szállító hajók egy részét, és nem részei a hajó berendezésének vagy felszerelésének, mivel nem a hajó működtetéséhez használják őket. Tehát nem képezik meghatározott célú felhasználás tárgyát.
47.
A Bizottság szerint a dán hatóságok nem adhattak az áru behozatalára engedélyt meghatározott célú felhasználás címén. A dán hatóságoknak a Bizottság közleményének kézhezvétele után azonnal vissza kellett volna vonniuk a kiadott engedélyt, azaz a Vámkódex 220. cikkének (1) bekezdése alapján két napos határidőn belül. A Dán Királyság megszegte a Vámkódex 9. és 20. cikkeiből, valamint a 2658/87 rendeletből eredő kötelezettségeit. Ezért a Közösség saját forrásai csökkentek. A Bizottság hangsúlyozza továbbá, hogy a Közösség vámokból származó saját forrásai a vámtartozás keletkezésével egy időben keletkeznek.
48.
A behozott árura nem lehetett alkalmazni az aktív feldolgozás szabályait. Utólag azonban nem lehetséges megállapítani, hogy a Vámkódex 117. cikkének b) pontjában az aktív feldolgozás kapcsán meghatározott feltételek fennállnak-e.
49.
A Bizottság megerősíti, hogy a dán hatóságok megkapták a kérdéses rendelkezések értelmezését, de ennek ellenére nem vették utólag könyvelésbe a vámtartozást, mivel úgy vélték, hogy a Vámkódex 220. cikk (2) bekezdés b) pontjában meghatározott feltételek fennállnak. Nem teljesítették tehát a 2454/93 rendelet 871. cikkéből eredő kötelezettségeiket. A Bizottság úgy véli, hogy a dán hatóságok saját felelősségükre cselekedtek, amikor továbbra is ragaszkodtak a saját értelmezésükhöz még azt követően is, hogy a Bizottság 1996-ban jelezte a Dán Királyságnak a nulla vámtétel melletti behozatalt lehetővé tévő meghatározott célú felhasználás szabályainak alkalmazásával kapcsolatos szabálytalanságokat. Mivel a dán hatóságok nem tájékoztatták a Bizottságot az e szabályok alkalmazásával kapcsolatos – a Bizottság által feltárt – nehézségekről és szabálytalanságokról, megakadályozták a Bizottságot abban, hogy nyilatkozzon a Vámkódex 220. cikk (2) bekezdés b) pontjának esetleges alkalmazásáról.
50.
A Bizottság úgy véli, hogy a dán hatóságok nem a szükséges gondossággal jártak el a behozatali vámoktól mentes behozatal engedélyezésekor. Szintén elmulasztották a kellő gondosságot, mivel a vámtartozást a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontjának és a 2454/93 rendelet 871. cikkének megfelelő alkalmazásával nem vették utólagosan könyvelésbe. A Dán Királyság tehát nem állapította meg a Közösség saját forrásait, és pénzügyileg felelős a saját források csökkenéséért, ami a 94/728 határozat 8. cikkéből eredő kötelezettség megszegését jelenti. Át kell tehát utalnia a közösségi költségvetés számára 18687475 DKK-t, amellyel az elkövetett hibák és a gondosság hiánya miatt tartozik. A Közösséget kár érte, mivel ezt az összeget nem utalták át. Amennyiben a Dán Királyság megtagadja ezen összeg megfizetését, megszegi a 94/728 határozat 2. és 8. cikkéből, valamint az EK 10. cikkből eredő kötelezettségeit.
51.
A Bizottság az 1994. január 1. és az 1997. december 31. közötti időszak vonatkozásában úgy véli, hogy a jelen ügy tényei nem különböznek nagyban a Bizottság kontra Dánia ügy tényeitől. (
17
)
52.
Végezetül a Bizottságnak az a véleménye, hogy a Dán Királyságnak az 1552/89 rendelet 11. cikke alapján kamatokat is kellene fizetnie.
53.
A dán kormány kétségbe vonja, hogy a Közösséget pénzügyi kár érte a saját források meg nem fizetése miatt. A dán hatóságok által elkövetett hibák nem voltak negatív hatással a közösségi költségvetésre, mivel az importőr már a kérelem 1990-es benyújtásakor megfelelt az aktív feldolgozás vámjogi szabályai címén nyújtható elbánás feltételeinek, ez a tény a REC 12/03 határozatból is kitűnik. Következésképpen semmiféle vámtartozás nem keletkezett. A bizottság a 2004. április 19-i ülésén továbbá megállapította, hogy az 1998. január 1-je és 1998. február 3-a közötti időszak vonatkozásában a Közösség nem szenvedett pénzügyi kárt a vámok alóli mentesítés következtében.
54.
A dán kormány azt állítja, hogy nem világos, hogy a behozott áru nem tartozhatott a meghatározott célú felhasználás szabályai alá. Annak kérdése, hogy a konténerek úgy kerültek-e meghatározásra, mint a hajók berendezéséhez és felszereléséhez kapcsolódó áruk, alapvető fontosságú a jelen ügyben. A Bíróság a Pedersen kontra Bizottság ügyben (
18
) már határozott a halászhálók kérdésében, amelyek a hajók állandó részei. A hajó részének tekintendő áru meghatározása nem egyértelmű. A dán kormány tehát azt javasolta, hogy a Bizottság hatáskörrel rendelkező bizottsága döntsön az áru jogállásáról; ez egyelőre még nem történt meg.
55.
A dán kormány azzal, hogy a REC 12/03 határozatra és a 2004. április 19-i szekcióülés jegyzőkönyvére utal, megerősíti, hogy e szövegek szerint az aktív feldolgozás szabályainak alkalmazása alapján az engedély odaítélésének feltételei már 1990-től fennállnak, és a közösségi költségvetést nem érte kár. A Bizottság is elismerte válaszában, hogy ez a megállapítás igaz az 1998. január 1-je és az 1998. február 3-a közötti időszakra, a határozatot egyebekben pedig úgy kell értelmezni, hogy 1998. január 1-je előtt sem keletkezett kár. A határozatból továbbá kitűnik, hogy semmiféle kár nem keletkezett, hiszen az aktív feldolgozásra előírt jogalapot kellett alkalmazni, amely szintén nulla vámtételt ír elő. Tehát a Vámkódex 239. cikkét kell alkalmazni. Mivel az aktív feldolgozás 1998. január 1-je után is azonos tényekre alkalmazható, semmi sem magyarázza, hogy ezeket a szabályokat ne alkalmazhatnánk az 1998. január 1-je előtti időszakra is.
56.
A dán kormány azt állítja, hogy a dán hatóságok a meghatározott célú felhasználás szabályainak alkalmazásával kapcsolatos álláspontjukon a Bizottság magatartása miatt változtattak olyan későn, mivel a Bizottság Vámkódex-bizottságának a vámkedvezményekért felelős szekciója nem tűzte hamarabb vitára a kérdést. A hatóságok álláspontjukon csak a felszólító levélre adandó válasz előkészítése kapcsán változtattak az Adóügyi és Vámuniós Főigazgatóság meg nem nevezett munkatársával folytatott telefonbeszélgetés miatt, aki kijelentette, hogy a Dán Királyságnak a meghatározott célú felhasználás szabályai helyett az aktív feldolgozás szabályait kellene alkalmaznia.
57.
A dán kormány ugyanilyen nyilvánvalóan vonja kétségbe a Bizottság azon állításait, amelyek szerint nem tájékoztatta a Bizottságot arról, hogy nem állt szándékában a vámtartozás utólagos könyvelésbe vétele, mivel ezt a Bizottságnak 2002. május 6-án megküldött levelében megtette.
V – A főtanácsnok álláspontja
A – A tagállamok saját forrásokkal kapcsolatos felelőssége a Közösséggel szemben
58.
A 94/728 határozat 2. cikke (1) bekezdésének b) pontja úgy rendelkezik, hogy a közös vámtarifa szerinti vámok és az egyéb vámok, amelyeket a Közösség harmadik államokkal folytatott kereskedelem keretében beszed, a Közösség saját forrásai. (
19
) A vámoknak a Közösség költségvetésében a Közösség saját forrásaként történő felhasználása annak következménye, hogy a vámunióban (
20
), az az állam, amely elrendeli a vámok befizetését, nem szükségképpen az az állam, ahol az áru felhasználásra kerül. (
21
)
59.
Az 1552/89 rendelet (2) cikke úgy rendelkezik, hogy a Közösség saját forrásokra való jogosultságát meg kell állapítani, amint teljesülnek a vámjogszabályok által előírt feltételek a vám könyvelésbe vételét és az adóssal történő közlését illetően. E rendelkezés szövegéből kitűnik, hogy a tagállamoknak a Közösségek saját forrásaihoz való jogosultágának megállapítására vonatkozó kötelezettsége akkor keletkezik, amikor a vámjogszabályokban rögzített fenti feltételek teljesülnek, és így nem szükséges, hogy a könyvelésbe vétel ténylegesen megtörténjen. (
22
) Ebből következően „a tagállamok kötelesek megállapítani a Közösségek saját forrásaihoz való jogosultságát, amint a tagállami vámhatóságok ki tudják számítani a vámtarozásnak megfelelő összeget, és meg tudják állapítani a kötelezett személyét.” (
23
)
60.
A Bíróság ítélkezési gyakorlata a vámoknak a Közösség saját forrásaként történő megítélésével kapcsolatban azt az elvi álláspontot fogadta el, hogy „a tagállamok kötelesek megállapítani a Közösségek saját forrásait, amint a tagállami vámhatóságok számára rendelkezésre állnak a szükséges adatok, és így ki tudják számítani a vámtarozásnak megfelelő összeget, és meg tudják állapítani az adós személyét, függetlenül attól, hogy teljesülnek-e a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontjának alkalmazásához szükséges feltételek, és így lehetséges-e az érintett vám könyvelésbe vétele vagy utólagos beszedése. Ilyen körülmények mellett az a tagállam, amely elmulasztja a Közösségek saját forrásaihoz való jogosultságának megállapítását, és az 1552/89 rendelet 17. cikkének (2) bekezdésében foglalt feltételek valamelyikének fennállása hiányában nem bocsátja a Bizottság rendelkezésére az e jogosultságnak megfelelő összeget, nem teljesíti a közösségi jog és különösen a 94/728 határozat 2. és 8. cikke alapján fennálló kötelezettségeit.” (
24
)
B – A közösségi rendelkezések egyértelműségének hiánya mentesíti-e a tagállamokat azon kötelezettség alól, hogy megállapítsák a Közösség saját forrásait?
61.
A dán kormány nem hivatkozhat a 2658/87 rendelet I. melléklete szövegének állítólagos pontatlanságaira. Ezek a pontatlanságok nem mentesítik a tagállamokat az alól, hogy a Közösség saját forrásait a 94/728 határozat szerint megfizessék. A fent hivatkozott Bizottság kontra Dánia ügyben hozott ítéletből ugyanis kitűnik, hogy „[nem] érinti az érintett tagállamnak a késedelmi kamat és a saját források rendelkezésre bocsátása keretében megállapítani elmulasztott vám megfizetésére vonatkozó kötelezettségét az, ha a tagállam vámhatóságai által elkövetett hiba következtében a kötelezettnek nem kell megfizetnie a szóban forgó vámot.” (
25
). A közvetett közigazgatás elve alapján (
26
) a tagállamok felelnek a közösségi vámrendelkezések végrehajtásáért.
62.
Ha bizonyos vámrendelkezések nem is egyértelműek, az egyértelműség ilyen hiánya nem mentesíti a tagállamokat azon kötelezettségük alól, hogy befizessék a Közösség saját forrásait. Kétségtelen közösségi jogi elv, hogy általában a tagállamok nem értelmezhetik egyedül a közösségi rendelkezések esetleges pontatlanságait. Ha ők maguk értelmezhetnék, ezáltal megsértenék az EK 220. cikkét. (
27
) Következésképpen nem megalapozottak a dán kormánynak azok az érvei, amelyek szerint a 2658/87 rendelet I. mellékletének pontatlanságai miatt nem világos, hogy keletkezett-e vámtartozás. Még ha egy tagállam kétségbe is vonja az adott vámtartozás létét, meg kell határoznia a Közösség saját forrásait. (
28
) Az 1552/89 rendelet 2. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a tagállamok nem mulaszthatják el a tartozások megállapítását, még akkor sem, ha kétségbe vonják azokat, hiszen a tagállamok tevékenysége a Közösség pénzügyi egyensúlyát érinti. (
29
)
C – A Dán Királyság kötelezettsége a Közösség saját forrásainak rendelkezésre bocsátására
63.
Először is jelezni kell, hogy a dán kormány 2002. április 2-i levelében elismerte, hogy rosszul alkalmazta a közösségi vámrendelkezéseket. A dán kormány ellenkérelmében azt is elismerte, hogy rosszul alkalmazta a meghatározott célú felhasználás szabályait, és hogy az importőrt arról értesítette, hogy az aktív feldolgozás szabályai nem alkalmazhatóak a jelen ügyben. Mindazonáltal kétségbe vonja, hogy a Közösség saját forrásainak rendszere kárt szenvedett, mivel egy másik, szintén nulla vámtétellel jellemezhető vámszabályra az aktív feldolgozás szabálya alkalmazható lett volna.
64.
A Közösség akkor jogosult a saját forrásokra, ha a vámtartozás keletkezésének anyagi feltételei teljesülnek. (
30
) A tagállamok azon kötelezettsége, hogy megállapítsák a Közösség saját forrásokkal kapcsolatos jogosultságát a fent hivatkozott Bizottság kontra Dánia ítélet alapján, abban a pillanatban keletkezik, amint a vámszabályozásban, azaz a vámrendelkezésekben meghatározott feltételek teljesülnek.
65.
A Közösség saját forrásainak megállapításához szükséges feltételek teljesülése nem függ attól a kérdéstől, hogy hogyan kell kezelni a vámjog szempontjából a vámtartozás kötelezettjét, mivel jogilag egymástól elválasztható viszonyokról van szó. „A [saját forrásokkal kapcsolatos rendelkezések] a Közösség és a tagállamok kapcsolatait rendezik, a saját források megállapításával és rendelkezésre bocsátásával kapcsolatosan. A [vámrendelkezések] pedig a tagállamok és a vállalkozások kapcsolataira alkalmazandóak, a vámnyilatkozat megtételével, valamint a behozatali és a kiviteli vámok megállapításával és beszedésével kapcsolatosan.” (
31
). Így a Közösség és a Dán Királyság közötti, a Közösség saját forrásaival kapcsolatos viszonyok tekintetében nem fontos tudni azt, hogy a dán hatóságoknak nem csupán vissza kellene vonnia egy nulla vámtétel alkalmazásában adott behozatali engedélyt, hanem azt is meg kellene állapítaniuk, hogy egy másik vámszabály, tudniillik az aktív feldolgozás szabályainak az alkalmazása lenne indokolt.
66.
A közösségi vámjog egy sor áru kapcsán a vámok csökkentését, vagy akár nulla vámtételt ír elő, ha az árukat meghatározott célra használják fel (a meghatározott célú felhasználás szabályai). Egy csökkentett vám alkalmazása főszabály szerint a kombinált nómenklatúrán alapszik, amelyet az időbeli hatály alapján releváns jogként alkalmazandó 2658/87 rendelet I. mellékletének II. címe tartalmazott. A rendelet előírta, hogy a vámokat ideiglenesen nem szedik be azon áruk esetében, amelyeket beszerelnek az ugyanezen rendeletben szereplő listában felsorolt hajókba építési, javítási, karbantartási vagy átalakítási célból, valamint az ezen hajók berendezésére vagy felszerelésére szánt áruk esetében.
67.
A dán vámhatóságok úgy kezelték a behozott árut, mintha az a KN 89019010 vámtarifa-alszám alá tartozna. Ezt más áruszállításra használt vízi járműre, valamint áru- és személyszállításra egyaránt használatos vízi járműre kell alkalmazni. E vámtarifa-alszám alkalmazását az arra való hivatkozással indokolták, hogy a Bíróság a fent hivatkozott Pedersen kontra Bizottság ügyben – amelyben halászhálókról hozott ítéletet – megállapította, hogy nem szükséges, hogy egy hajóba beszerelt áru a hajó állandó része legyen. A Dán Királyság nem hivatkozhatott volna a Pedersen kontra Bizottság ügyben hozott ítéletre, mivel ebben az ügyben a Bíróság nem egy hajóba beszerelt áru kapcsán hozott ítéletet. Ez az ítélet semmilyen olyan kapcsoló elemet nem tartalmaz, amely lehetővé tenné a konténereknek a KN 89019010 vámtarifa-alszám alá történő besorolását.
68.
Nyilvánvaló, hogy az általános konténerek nem olyan áruk, amelyek részei a hajóknak. Csak azok a tárgyak minősülhetnek ilyen áruknak, amelyek állandó módon a hajó részei vagy annak alkatrészei, vagy legalább hosszú távú használatra szánták őket. Az általános konténerekre a KN 86090090 vámtarifa-alszámot kellene alkalmazni, ahogyan azt a Bizottság helyesen megállapította.
69.
A dán kormány azon állításaival kapcsolatban, amelyek szerint a vámhatóságok hibája nem okozott kárt a Közösség saját forrásaiban, hangsúlyozni kell, hogy az importőr 1990-ben aktív feldolgozás címén kért mentességet. A dán vámhatóságok hibája abban állt, hogy a meghatározott célú felhasználás szabályait alkalmazták az aktív feldolgozás szabályai helyett. Jóllehet az aktív feldolgozás címén nyújtották be a mentességi kérelmet, ez a körülmény önmagában nem jelenti azt, hogy az aktív feldolgozás címén a behozatali vámoktól mentes behozatali engedélyt lehetett volna adni e kérelem alapján.
70.
Az aktív feldolgozás lényege, hogy a behozatal exportcéllal történik. A Vámkódex 114. cikke (1) bekezdésének a) pontja így például ismer olyan aktív feldolgozási formát, amelynek keretében egy behozott nem közösségi árut a közösségi vámterületen kívüli újbóli exportra szánnak kiegyenlítő termékként. A dán kormány különböző beadványaiban kijelentette, hogy a vitatott konténereket olyan módon szerelik a konténerszállító hajókra, hogy azokat a hajókkal együtt exportálják. A Dán Királyság ezzel azt akarta jelezni, hogy a vitatott konténerek a hajók felszerelésének a részei, és így tehát azokkal együtt exportra kerülnek. Ahogyan azt fentebb megjegyeztük, a kérdéses konténerek általános konténerek. Feltéve, hogy a dán kormány érvei helyesek, felmerül a kérdés, mi lehet akkor az export tárgya.
71.
Ha a konténerek a tengeri szállítási vállalkozás tulajdonában maradnak, nehezen beszélhetünk exportról. A felek mindazonáltal nem szolgáltak pontosabb érvekkel beadványaikban ezzel a kérdéssel kapcsolatban. A Dán Királyságnak a Bizottság egyik meg nem nevezett tisztviselőjével folytatott telefonbeszélgetésre vonatkozó érve, amelyet a Bizottság nem vitatott, és amely beszélgetés során a dán kormány biztosítékot kapott arra, hogy az aktív feldolgozással kapcsolatos rendelkezéseket alkalmazhatja, önmagában nem jelenti azt, hogy ezeket a rendelkezéseket ténylegesen alkalmazni lehet az importőrre. A dán kormány azon érvei is megalapozatlanok, amelyek szerint e beszélgetés alkalmával azt is elmagyarázták, hogy az aktív feldolgozással kapcsolatos rendelkezések a Vámkódex 4. cikke (16) bekezdésének f) pontja szerinti ideiglenes behozatallal együttesen alkalmazandók. A Vámkódex 137. cikke úgy rendelkezik, hogy az ideiglenes behozatali eljárás lehetővé teszi – teljes vagy részleges behozatali vámok alóli mentesség mellett – az újrakivitelre szánt nem közösségi áru felhasználását a Közösség vámterületén anélkül, hogy a használat miatti szokásos értékcsökkenést kivéve bármilyen változáson mennének keresztül. (
32
) A jelen ügyben a behozott terméket azonban általános konténerekké alakították át. A jelen esetben tehát nem beszélhetünk ideiglenes behozatalról.
72.
Hasonlóképpen megalapozatlanok a dán kormány azon érvei, amelyek szerint a Bizottság által a REC 12/03 határozatban megállapított álláspont alkalmazható a jelen ügyre. A REC 12/03 határozat világosan kimondja, hogy az aktív feldolgozás szabályai csak az 1998. január 1. és az 1998. február 3. közötti időszakra alkalmazhatóak. A határozat 1998. január 1. előtti időszakra történő alkalmazásával kapcsolatos érvek tehát megalapozatlanok.
73.
Az előzőekre tekintettel a Bizottság jogosan állapította meg, hogy a meghatározott célú felhasználás szabályainak a tartályokra és konténerekre történő alkalmazása a jelen esetben helytelen. A Dán Királyság rossz vámszabályokat alkalmazott.
74.
A tagállamok kötelesek az 1552/89 rendelet 17. cikkének (1) és (2) bekezdése alapján „[…] [megtenni] az összes szükséges intézkedést annak biztosítására, hogy az e rendelet 2. cikk alapján megállapított vámoknak megfelelő összeget a Bizottság rendelkezésére bocsássák. A tagállamok kizárólag akkor mentesülnek az alól a kötelezettség alól, ha ezen összegeket vis maior miatt nem szedték be, vagy amennyiben úgy látszik, hogy a behajtás hosszú távon rajtuk kívül álló okok miatt lehetetlen.” (
33
)
75.
A Bíróság már kifejtette azt a véleményét, hogy„nem lehet különbséget tenni azon két eset között, amikor a tagállam megállapította a saját forrásokat, azonban nem fizette meg őket, illetve amikor a tagállam – még kötelező határidő hiányában is – elmulasztotta megállapítani őket” (
34
). A jelen ügyben a meghatározott célú felhasználás vámjogi szabályainak helytelen alkalmazása azt jelenti, hogy a Dán Királyság nem állapította meg a Közösség saját forrásait.
76.
A Dán Királyság azon védekezésül felhozott jogalapja, amely szerint nem történt kár, nem olyan jellegű, hogy megfosztaná a Bizottság keresetét annak alapjától. A tudományos irodalom az ilyen, a tagállamok által védekezésül felhozott jogalapokat, amelyek szerint nem történt kár, a de minimis kifogások (
35
) közé sorolja, és hangsúlyozza, hogy egy tagállam a mulasztás terjedelmétől függetlenül kötelezettséget szeg. (
36
) Ezért nem megalapozott a belső piac működését szabályozó rendelkezésekkel kapcsolatban egy tagállam azon védekezésül felhozott jogalapja, amely szerint a mulasztása nem volt következménnyel a belső piac működésére. (
37
) A kötelezettségszegés nem függ a kár bekövetkeztétől. (
38
) Ugyanezt az érvelést kell alkalmazni a Közösség saját forrásaival kapcsolatban is. Az EK 226. cikken alapuló eljárás tárgya valójában nem annak megállapítása, hogy a Közösséget érte-e kár, hanem kizárólag annak megállapítása, hogy egy tagállam megszegte-e azokat a kötelezettségeit, amelyeket a közösségi jog támaszt vele szemben. (
39
) A Dán Királyság által védekezésül felhozott azon jogalap tehát, amely szerint a Közösség nem szenvedett kárt a dán vámhatóságok által elkövetett hibák következtében, nem elfogadható. Az, hogy a dán hatóságok magatartása szándékos volt-e, vagy sem, szintén nem érdekes a jelen ügyben. (
40
)
77.
A közösségi jog megköveteli ugyanis, hogy a tagállamok helyesen alkalmazzák a vámrendelkezéseket. „[A] tagállamok kötelesek megállapítani a Közösségek saját forrásait, amint a tagállami vámhatóságok számára rendelkezésre állnak a szükséges adatok, és így ki tudják számítani a vámtartozásnak megfelelő összeget, és meg tudják állapítani az adós személyét, függetlenül attól, hogy teljesülnek-e a Vámkódex 220. cikk (2) bekezdése b) pontjának alkalmazásához szükséges feltételek, és így lehetséges-e az érintett vám könyvelésbe vétele vagy utólagos beszedése.” (
41
)
78.
Az a tagállam, amely nem állapítja meg a Közösség saját forrásokkal kapcsolatos jogosultságát, és nem bocsátja az ennek megfelelő összeget a Bizottság rendelkezésére, ha az 1552/89 rendelet 17. cikke (2) bekezdésének feltételei közül egyik sem teljesül, megszegi a közösségi jogból, különösen a 94/728 határozat 2. és 8. cikkéből eredő kötelezettségeit. (
42
) A Dán Királyság tehát köteles rendelkezésre bocsátani a saját forrásokat.
D – A 2454/93 rendelet 871. cikkéből eredő kötelezettség megszegése
79.
A Bizottság megerősíti, hogy a dán hatóságok megkapták a vámrendelkezések értelmezését, de ennek ellenére nem vették utólagos könyvelésbe a vámtartozást, mivel úgy vélték, hogy a Vámkódex 220. cikk (2) bekezdése b) pontjának feltételei teljesülnek. Tehát megszegték a 2454/93 rendelet 871. cikkéből eredő kötelezettségeiket, és megakadályozták a Bizottságot, hogy nyilatkozzon a Vámkódex 220. cikk (2) bekezdése b) pontjának esetleges alkalmazásáról.
80.
A 2454/93 rendelet 871. cikke úgy rendelkezik, hogy a vámhatóság – akár úgy ítéli meg, hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontjában megállapított feltételek teljesülnek, akár ha kételyei merülnek fel az adott rendelkezésben foglalt kritériumoknak az adott esetre való megfelelő alkalmazhatósága tekintetében – köteles az ügyet a Bizottság elé utalni, abból a célból, hogy az a 872–876. cikkben megállapított eljárással összhangban határozatot hozzon. A Bizottság elé utalt ügyre vonatkozóan az eset teljes körű vizsgálatához szükséges valamennyi adatot a Bizottság rendelkezésére kell bocsátani.
81.
A Bíróság már megállapította, hogy a 2454/93 rendelet 871–873. cikkeiben meghatározott eljárás „nem vonatkozik a tagállamok azon kötelezettségére, hogy megállapítsák a Közösségek jogosultságát a saját forrásokra. Valójában a 2454/93 rendelet 871–873. cikkeinek célja abban áll, hogy biztosítsák a közösségi jog egységes alkalmazását.” (
43
)
82.
Senki sem vonta kétségbe, hogy a dán kormány 2002. május 6-i levelében azt kérte a Bizottságtól, hogy engedélyezze a számára, hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontja alapján ne végezze el az utólagos könyvelésbe vételt, mivel a meghatározott célú felhasználás címén adott engedély a vámhatóságok olyan hibája volt, amit a megfizetésért felelős személy nem észlelhetett.
83.
A felek azt sem állították, hogy a Bizottság már döntött a Dán Királyság kérelméről.
84.
A 2454/93 rendelet 871. cikkéből eredő kötelezettségszegésre alapított kifogás tehát nem megalapozott.
E – Az EK 10. cikkből eredő kötelezettség megszegése
85.
A Bíróság az EK 10. cikkből és a 94/728 határozatból eredő kötelezettségek együttes megszegésével kapcsolatos ítélkezési gyakorlatában már megállapította, hogy figyelemmel az ebben a határozatban megállapított jogsértésekre „nem lehet megállapítani a[z EK 10. cikkben] foglalt általános kötelezettségek [Dán Királyság általi] megszegését” (
44
).
86.
A Bíróság e véleményének alapja az, hogy az EK 10. cikk általános rendelkezés a 94/728 határozathoz képest. Ha megállapítjuk egy különös rendelkezés megsértését, nem szükséges a továbbiakban megállapítani egy általános rendelkezés megsértését is. A specialia generalibus derogant elv alapján egy különleges szabály megsértése ugyanis magában foglalja egy általános rendelkezés megsértését.
F – A késedelmi kamatok
87.
A Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, „hogy elválaszthatatlan összefüggés áll fenn a Közösségek saját forrásainak megállapítása, ennek a meghatározott határidőn belül a Bizottság számláján történő jóváírása és a késedelmi kamatok fizetése iránti kötelezettség között” (
45
).
88.
A fentiekre tekintettel megalapozott a Bizottság keresetének az a része, amely a 2000. július 27-től számítandó késedelmi kamatokra vonatkozik.
89.
Végezetül jelezni kell, hogy ha a Közösség saját források címén olyan bevételekhez jut, amelyekre viszont nem jogosult, a Közösség pénzügyi egyensúlya sérül a tagállamok hátrányára. Ilyen esetben bizonyos vagyon jogalap nélküli átruházása történne a Közösség javára. A Közösség esetleges jogalap nélküli gazdagodásának kérdése azonban nem tartozik a 226. cikk alapján folytatott kötelezettségszegési eljárás keretei közé.
90.
Meg kell tehát állapítani, hogy a Dán Királyság – mivel a dán hatóságok nem bocsátották a Bizottság rendelkezésére a Közösségek 18687475 DKK összegű saját forrását és annak 2000. július 27-től számított késedelmi kamatait – nem teljesítette a közösségi jogból eredő kötelezettségeit, és különösen nem vette figyelembe a 94/728 határozat 2. és 8. cikkét.
VI – A költségek
91.
A Bíróság eljárási szabályzata 69. cikkének 2. §-a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A Dán Királyságot, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.
VII – Végkövetkeztetések
92.
A fenti megfontolások összességére tekintettel azt javasoljuk a Bíróságnak, hogy az alábbi ítéletet hozza:
1)
A Dán Királyság – mivel hatóságai nem bocsátották az Európai Közösségek Bizottságának rendelkezésére a Közösségek 18687475 DKK összegű saját forrását és annak 2000. július 27-től számított késedelmi kamatait – nem teljesítette a közösségi jogból, különösen a Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló, 1994. október 31-i 94/728/EK, Euratom tanácsi határozat 2. és 8. cikkéből eredő kötelezettségeit.
2)
A Bíróság a Dán Királyságot kötelezi a költségek viselésére.
(
1
)	Eredeti nyelv: szlovén.
(
2
)	HL L 293., 9. o.
(
3
)	A C-392/02. sz., Bizottság kontra Dánia ügyben 2005. november 15-én hozott ítélet (EBHT 2005., I-9811. o.).
(
4
)	HL L 185., 24. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 1. kötet, 176. o.
(
5
)	HL L 253., 42. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 200. o.
(
6
)	HL L 155., 1. o.
(
7
)	HL L 175., 3. o.
(
8
)	HL L 130., 1. o..; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 169. o.
(
9
)	HL L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o.
(
10
)	HL L 188., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 10. kötet, 51. o.
(
11
)	HL L 253., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 6. kötet, 3. o.
(
12
)	HL L 256., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 2. kötet, 382. o.
(
13
)	HL L 198., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 2. kötet, 288. o.
(
14
)	HL L 281., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 14. kötet, 3. o.
(
15
)	A magyar változat szempontjából tárgytalan jegyzet.
(
16
)	Ezt a határozatot nem tették közzé a Hivatalos Lapban.
(
17
)	Lásd a 3. lábjegyzetben hivatkozott ítéletet.
(
18
)	A 148/87. sz., Frydendahl Pedersen kontra Bizottság ügyben 1988. szeptember 22-én hozott ítélet (EBHT 1988., I-4993. o.)
(
19
)	A saját források rendszere más nemzetközi és államközi szervezetekhez képest az Európai Közösségek alapvető jellegzetessége. A tudományos irodalom megjegyzi, hogy a Közösség saját forrásai az európai integráció költségvetési tárgyú kifejezése, amelyek olyan költségvetési bevételekként határozhatók meg, amelyekre a Közösség ipso jure jogosult költségvetésének finanszírozására anélkül, hogy keletkezésük és átruházásuk tekintetében a tagállamok nemzeti hatóságainak előzetes döntésére lenne szükség (Van Raepenbusch, S., Droit insitutionnel de l’Union européenne, 4. kiadás, Brüsszel, 2005., 293. o.).
(
20
)	A Vámkódex első preambulumbekezdése.
(
21
)	Bieber, R., in von den Groeben/Schwarwe, 269. cikk, 29. pont. A szerző úgy véli, hogy a vámokat és levonásokat nem lehet pontosan meghatározni nemzeti szinten.
(
22
)	Lásd a 3. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Dánia ügyben hozott ítélet 58. pontját.
(
23
)	Ugyanott a 61. pont.
(
24
)	Ugyanott a 68. pont.
(
25
)	Ugyanott a 63. pont. Ebben az ügyben a dán kormány azt vitatta, hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontja nem teszi lehetővé a vámok beszedését, és a közigazgatása által a Vámkódex alkalmazása során elkövetett hibák miatt tehát nem felelős a saját források csökkenéséért. Az ebben az ügyben előterjesztett indítványában (62. és 63. pontok) Geelhoed főtanácsnok erre a védekezési módra azzal válaszolt, hogy a saját forrásokkal kapcsolatos rendelkezések a Közösség és a tagállamok viszonyát szabályozzák a saját források megállapítása és rendelkezésre bocsátása kapcsán. A vámrendelkezések pedig a tagállamok és a vállalkozások közötti viszonyt szabályozzák a vámárunyilatkozat, a vámkivetés, a behozatali és a kiviteli vámok beszedése kapcsán. A vámhatóságok és a vámtartozásért felelős személyek között kialakuló eseményeknek elviekben nincs befolyásuk a saját forrásoknak a Közösség és a tagállamok közötti áramlására, amelyek között szerepelnek azok a vámok is, amelyeket meg kell állapítani. Ha mások lennének a viszonyok, a saját források a tagállamoktól a Közösség felé való áramlása olyan kockázatoknak lenne kitéve, amelyek a közigazgatási vámeljárás sajátosságaiból adódnak.
(
26
)	A közösségi jog végrehajtása kapcsán a tudományos irodalomból ismerjük a közvetlen igazgatás, amely a közösségi intézmények és szervezetek feladata, és a közvetett igazgatás, amely a tagállamok feladata, közötti alapvető különbséget. A közvetett igazgatás esetén a tagállamok közhivatalai hajtják végre a közösségi jogot. A közvetett igazgatás esetén belül azonban ismerjük a közösségi jog közvetlen végrehajtását, amikor a közigazgatás határozatokat és rendeleteket, valamint az elsődleges jog közvetlenül alkalmazható rendelkezéseit alkalmazza, valamint a közvetett végrehajtást, amikor a nemzeti hatóságok olyan rendelkezéseket alkalmaznak, amelyeket át kell ültetniük a nemzeti jogba (például az irányelvek) (Jacqué, J. -P., Droit institutionnel de l’Union européenne, 3. kiadás, Párizs, 2004., 446. o.; Ziller, J., L’autorité administrative de l’Union européenne, EUI Working Paper Law 2004/14. sz., Firenze: European University Institute, 2004., 11. o.; Fischer, H. G., Europarecht, 131. és 132. o., München, 2001.; Öhlinger, T. P. M., Gemeinschaftsrecht und staatliches Recht, 3. bővített kiadás, Bécs, 108., 137. és 138. o.).
(
27
)	A Bíróság az az intézmény, amelynek kizárólagos hatásköre van egy másodlagos közösségi jogi aktus érvényességéről dönteni (a 314/85. sz., Foto-Frost-ügyben 1987. október 22-én hozott ítélet [EBHT 1987., 4199. o.] 13–17. pontja). Hasonló megállapítást tehetünk az EK 220. cikk alapján az elsődleges és másodlagos közösségi jog értelmezésével kapcsolatban. A kizárólagos hatáskör törvényes indoka a jog értelmezésének egységessége, amely az egyenlő bánásmód elvének egy különleges formája.
(
28
)	A C-96/89. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 1991. május 16-án hozott ítélet (EBHT 1991., I-2461. o.) 38. pontja.
(
29
)	Lásd ebben az értelemben a fenti 28. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Hollandia ügyben hozott ítélet 37. pontját, valamint a C-348/97. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2000. június 15-én hozott ítélet (EBHT 2000., I-4429. o.) 64. pontját.
(
30
)	Lásd ebben az értelemben a fenti 3. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Dánia ügyben hozott ítélet 61. pontját.
(
31
)	Geelhoed főtanácsnok a (fenti 3. lábjegyzetben hivatkozott) Bizottság kontra Dánia ügyre vonatkozó indítványának 62. pontja.
(
32
)	Witte, P., Wofgang, H.-M., és Bleihauer, H.-J., Lehrhuch des Europäischen Zollrechts, 5. kiadás, Heme, 2006., 272. o. A szerzők azt állítják, hogy az ideiglenes behozatal vámjogi szabályainak tipikus példája a vásárok alkalmával kiállított áruk behozatala.
(
33
)	Lásd a fenti 3. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Dánia ügyben hozott ítélet 66. pontját.
(
34
)	Ugyanott, 67. pont.
(
35
)	Van Raepenbusch, Droit institutionnel de l’Union européenne, 603. és 606. o. A szerző jelzi, hogy a de minimis kifogás azon kifogások körébe tartozik, amelyeket a Bíróság rendszeresen visszautasít. A de minimis latin kifejezés a de minimis non curat praetor általános jogelv rövidítése.
(
36
)	Rideau, J., és Picod, F., Code des procédures juridictionnelles de l’Union européenne, 2. kiadás, Párizs, 2002., 167. o.
(
37
)	A 95/77. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 1978. április 11-én hozott ítélet (EBHT 1978., 863. o.) 13. pontja. Ebben az ítéletben a Bíróság visszautasította a Holland Királyság azon kifogását, hogy a gabona hektolitertömegének mérésére vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1971. október 12-i 71/347/EGK tanácsi irányelv (HL L 239., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás, 13. kötet, 1. fejezet, 201. o.) alkalmazásának hiánya nem járt negatív következménnyel a belső piac működésére. A Bíróság szerint egy ilyen kifogás nincs összhangban a 71/347 irányelv céljával.
(
38
)	Van Raepenbusch, Droit institutionnel de l’Union européenne, 606. o.
(
39
)	Lenaerts, K., Arts, D., és Maselis, I., Procedural Law of the European Union, 2. kiadás, London, 2006., 128. o. A szerzők a C-404/99. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2001. március 29-én hozott ítélet (EBHT 2001., I-2667. o.) 51. pontjára utalnak. A Bíróság ebben az ítéletben megállapította, hogy „a kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset objektív jellegű […]. Következésképpen a tagállamot terhelő kötelezettségszegés a szerződés és a másodlagos jog alapján létezik, bármilyen is legyen a jogsértő magatartások intenzitása vagy gyakorisága”.
(
40
)	A tudományos irodalom, amikor a 8/70. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1970. november 18-án hozott ítéletre (EBHT 1970., 961. o.) és az 52/75. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1976. február 26-án hozott ítéletre (EBHT 1976., 277. o.) utal, hangsúlyozza, hogy kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárásban mentő indokként nem fogadható el a nem vétkes magatartás kifogása. Kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárásban olyan jogi helyzet megállapításáról van szó, amely nincs összhangban a közösségi joggal. A tagállam hibájának kérdése főszabály szerint tehát nem lényeges (Brugi, M., Vertragsverletzungsverfahrenm in Rengeling, H.-W., Middeke, A., és Gellermann, M. (szerkesztők), Handbuch des Rechtsschutzes in der Europäischen Union, 2., bővitett kiadás, München, 2003., 80. o.)
(
41
)	Lásd a fenti 3. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Dánia ügyben hozott ítélet 68. pontját.
(
42
)	Ugyanott.
(
43
)	Ugyanott 64. pont.
(
44
)	Ugyanott 69. pont.
(
45
)	Ugyanott, 67. pont.