A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)
2026. április 16.(*)
„ Fellebbezés – Intézményi jog – (EU) 2017/1939 rendelet – Európai Ügyészség – A 42. cikk (1) bekezdése – Az Európai Ügyészség harmadik felekre nézve joghatással bíró eljárási aktusai – A nemzeti bíróságok által végzett bírósági felülvizsgálat – Jogellenességi kifogás – Elfogadhatóság – Az Európai Unió Bíróságának az uniós jogi aktusok jogszerűségének felülvizsgálatára vonatkozó kizárólagos hatásköre – Az EUMSZ 86. cikk (2) és (3) bekezdése – A vádhatósági feladatok ellátása a nemzeti bíróságok előtt – Az uniós jogalkotó számára adott felhatalmazás az Európai Ügyészség eljárási cselekményeinek bírósági felülvizsgálatára vonatkozó szabályok megállapítására – Az EUMSZ 263. cikktől való nem engedélyezett eltérés – Hiány – Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikke – Hatékony bírói jogvédelemhez való jog – Megsértés – Hiány – A Törvényszék hatáskörének hiánya ”
A C‑328/24. P. sz. ügyben,
Constantin Mincu Pătrașcu Brâncuși (lakóhelye: Bukarest [Románia], képviseli: A. Şandru avocat)
fellebbezőnek
az Európai Unió Bírósága alapokmányának 56. cikke alapján 2024. április 30‑án benyújtott fellebbezése tárgyában,
a többi fél az eljárásban:
az Európai Ügyészség (képviselik: L. De Matteis, E. Farhat és F.‑R. Radu, meghatalmazotti minőségben)
alperes az elsőfokú eljárásban,
támogatja:
az Európai Parlament (képviselik: K. Cieslar és C. Ionescu Dima, meghatalmazotti minőségben)
beavatkozó fél a fellebbezési eljárásban,
A BÍRÓSÁG (ötödik tanács),
tagjai: M. L. Arastey Sahún tanácselnök, J. Passer, E. Regan, D. Gratsias (előadó) és B. Smulders bírák,
főtanácsnok: L. Medina,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
meghozta a következő
Ítéletet
1        Fellebbezésében Constantin Mincu Pătrașcu Brâncuși az Európai Unió Törvényszéke 2024. február 28‑i Mincu Pătrașcu Brâncuși kontra Európai Ügyészség végzésének (T‑385/23, a továbbiakban: megtámadott végzés, EU:T:2024:143) hatályon kívül helyezését kéri, amely végzésben a Törvényszék elutasította az Európai Ügyészség tizedik állandó tanácsának 2022. december 8‑i, az őt érintő ügy bíróság elé vitelét elrendelő határozatának (a továbbiakban: vitatott határozat) valamint az azt követő jogi aktusoknak a megsemmisítése, valamint az Európai Ügyészség belső eljárási szabályzatának az Európai Ügyészség létrehozására vonatkozó megerősített együttműködés bevezetéséről szóló, 2017. október 12‑i (EU) 2017/1939 tanácsi rendelettel (HL 2017. L 283., 1. o.) ellentétes rendelkezései alkalmazhatatlanságának megállapítása iránti keresetét.
Jogi háttér
2        A 2017/1939 rendelet (30), (31), (36), (83) és (85)–(89) preambulumbekezdése kimondja:
„(30)      Az Európai Ügyészség nyomozásait főszabály szerint a tagállamokban dolgozó delegált európai ügyészeknek kell lefolytatniuk. Ennek e rendelettel összhangban, illetve az e rendelet hatálya alá nem tartozó kérdéseket illetően a nemzeti joggal összhangban kell történnie. […]
(31)      Az ügyészi feladatok ellátása az illetékes bíróságokon az eljárás befejezéséig tart, azaz annak végső megállapításáig, hogy a gyanúsított vagy a vádlott elkövette‑e a bűncselekményt, beleértve adott esetben a büntetéskiszabást, valamint az esetleges fellebbezés vagy jogorvoslat jogerős elbírálását is.
[…]
(36)      Az állandó tanácsoknak az Ügyészség által folytatott eljárások meghatározott lépéseiben kell gyakorolniuk döntéshozatali hatáskörüket a nyomozásokra és a vádhatósági eljárásra vonatkozó közös stratégia érvényesítése érdekében. Határozataikat az eljáró delegált európai ügyész határozattervezete alapján kell meghozniuk. […]
[…]
(83)      Ez a rendelet megköveteli, hogy az Európai Ügyészség tiszteletben tartsa [az Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Charta)] 47. és 48. cikkében rögzített, a tisztességes eljáráshoz és a védelemhez való jogot, valamint az ártatlanság vélelmét. […]
[…]
(85)      A […] vonatkozó uniós jogszabályok […] által biztosított, védelemhez való jogoknak az Európai Ügyészség tevékenysége során érvényesülniük kell. Minden olyan gyanúsított és vádlott számára, akikkel szemben az Európai Ügyészség nyomozást indít, biztosítani kell e jogokat, valamint azt a nemzeti jogban biztosított jogot, hogy szakértő kijelölését vagy tanúk meghallgatását indítványozzák, vagy az Európai Ügyészségtől a védelem bizonyítékának egyéb módon történő bemutatását kérjék.
(86)      Az EUMSZ 86. [cikk] (3) bekezdése értelmében az uniós jogalkotó meghatározhatja az Európai Ügyészség által feladatai ellátása során végzett eljárási cselekmények bíróság általi felülvizsgálatára vonatkozó szabályokat. Az uniós jogalkotó számára biztosított ezen hatáskör az Európai Ügyészség feladatainak és struktúrájának sajátos, minden egyéb uniós szervtől és ügynökségtől különböző jellegét tükrözi, amely miatt különös szabályokra van szükség a bírósági felülvizsgálatot illetően.
(87)      Az EUMSZ 86. [cikk] (2) bekezdése értelmében az Európai Ügyészség a vádhatósági feladatait a tagállamok hatáskörrel rendelkező bíróságai előtt látja el. Az Európai Ügyészség által a nyomozásai során végrehajtott aktusok szorosan összekapcsolódnak az azokból esetlegesen következő vádemeléssel, és ezért a tagállamok jogrendjében hatást váltanak ki. Ezeket az aktusokat sok esetben a nemzeti bűnüldöző hatóságok fogják elvégezni az Európai Ügyészség utasításai alapján, egyes esetekben a nemzeti bíróság engedélyének beszerzését követően.
Célszerű ezért előírni, hogy az Európai Ügyészségnek a harmadik felekre nézve joghatással járó eljárási aktusai az illetékes nemzeti bíróságok előtt bírósági felülvizsgálat tárgyát képezhessék, a nemzeti jogban meghatározott követelményeknek és eljárásoknak megfelelően. Ez biztosítaná azt, hogy az Európai Ügyészség által a vádemelést megelőzően elfogadott olyan eljárási aktusok, amelyek harmadik felekre (ebbe a kategóriába beletartozik a gyanúsított, a sértett, valamint az egyéb olyan érdekelt személyek, akiknek a jogait az ilyen aktusok sérthetik) nézve joghatással járnak, a nemzeti bíróságok előtt bírósági felülvizsgálat tárgyát képezhessék. Azok az eljárási aktusok, amelyek annak az e rendeletben meghatározott kritériumok alapján való eldöntésére vonatkoznak, hogy mely tagállam bíróságai rendelkeznek majd hatáskörrel a vád alapján eljárni, harmadik felekre nézve joghatással járnak, ezért helyénvaló, hogy legkésőbb a tárgyalási szakban a nemzeti bíróságok általi bírósági felülvizsgálat tárgyát képezhessék.
[…]
(88)      Célszerű biztosítani, hogy az Európai Ügyészség által hozott, harmadik felekre nézve joghatással járó eljárási aktusok jogszerűségét a nemzeti bíróságok bírósági felülvizsgálatnak vethessék alá. Ezzel összefüggésben hatékony jogorvoslati lehetőségekről kell gondoskodni az EUSZ 19. [cikk] (1) bekezdése második albekezdésének megfelelően. […]
A nemzeti bíróságok az ilyen aktusok jogszerűségét az uniós jog (azon belül e rendelet), valamint a nemzeti jog alapján is vizsgálhatják, mely utóbbi annyiban alkalmazandó, amennyiben az adott vonatkozást e rendelet nem szabályozza. […]
[…]
(89)      E rendeletnek a bírósági felülvizsgálatra vonatkozó rendelkezése nem módosítja a Bíróságnak az Ügyészség harmadik felekre nézve joghatással járó igazgatási határozatainak felülvizsgálatára vonatkozó hatáskörét, nevezetesen az olyan határozatokra vonatkozó hatáskörét, amelyeket az Ügyészség nem a nyomozással, a vádhatósági eljárás lefolytatásával, valamint a bíróság elé állítással kapcsolatos feladatainak ellátása során hoz. E rendelet továbbá nem sértheti az Európai Unió tagállamai, az Európai Parlament, [az Európai Unió] Tanács[a] és [az Európai] Bizottság azon lehetőségét sem, hogy az EUMSZ 263. [cikk] második bekezdésével, valamint 265. [cikk] első bekezdésével összhangban megsemmisítés iránti keresetet, illetve az EUMSZ 258. és [EUMSZ] 259. [cikkel] összhangban kötelezettségszegési eljárást kezdeményezzenek.”
3        E rendelet „Feladatok” című 4. cikkének szövege a következő:
„Az Európai Ügyészség felelős […] az Unió pénzügyi érdekeit sértő bűncselekmények elkövetőivel és azok bűntársaival szembeni nyomozás és vádhatósági eljárás lefolytatásáért, valamint e személyek bíróság elé állításáért. Ebben a vonatkozásban az Európai Ügyészség nyomozásokat folytat és eljárási cselekményeket végez, valamint ellátja az ügyészi feladatokat a tagállamok illetékes bíróságain az egyes ügyek jogerős lezárásáig.”
4        Az említett rendeletnek „Az Európai Ügyészség felépítése” című 8. cikke értelmében:
„(1)      Az Európai Ügyészség decentralizált felépítésű, egységes hivatalként működő, oszthatatlan uniós szerv.
(2)      Az Európai Ügyészség szervezetileg egy központi szintből és egy decentralizált szintből áll.
(3)      A központi szintet az Európai Ügyészség székhelyén található központi hivatal alkotja. A központi hivatal az Ügyészi Kollégiumból, az állandó tanácsokból, az Európai Főügyészből, az Európai Főügyész helyetteseiből, az európai ügyészekből és az adminisztratív igazgatóból áll.
(4)      A decentralizált szintet a tagállamokban lévő delegált európai ügyészek alkotják.
[…]”
5        Ugyanezen rendeletnek „Az állandó tanácsok” című 10. cikkének (1)–(3) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)      Az állandó tanácsokban az Európai Főügyész vagy az egyik helyettese, vagy pedig az Európai Ügyészség belső eljárási szabályzatának megfelelően elnöknek kijelölt egyik európai ügyész tölti be az elnöki tisztet. Az elnökön kívül az állandó tanácsok két állandó taggal rendelkeznek. Az állandó tanácsok számát, összetételét és a tanácsok közötti hatáskörfelosztást az Európai Ügyészség működési igényeinek kellő figyelembevételével, az Európai Ügyészség belső eljárási szabályzatával összhangban kell meghatározni.
[…]
(2)      Az állandó tanácsok – e cikk (3), (4) és (5) bekezdésével összhangban – ellenőrzik és irányítják a delegált európai ügyészek által folytatott nyomozásokat és vádhatósági eljárásokat. […]
(3)      Az állandó tanácsok az e rendeletben meghatározott feltételeknek és eljárásoknak megfelelően – adott esetben az eljáró delegált európai ügyész által javasolt határozattervezet felülvizsgálatát követően – az alábbiakban felsorolt kérdésekben határoznak:
a)      az ügy bíróság elé vitele […];
b)      az eljárás megszüntetése […];
[…]”
6        A 2017/1939 rendeletnek „A delegált európai ügyészek” című 13. cikke (1) bekezdésének a szövege a következő:
„A delegált európai ügyészek az Európai Ügyészség nevében járnak el saját tagállamukban, és a nemzeti ügyészekkel azonos jogkörökkel rendelkeznek a nyomozás, a vádhatósági eljárás és az ügyek bíróság elé vitele tekintetében az e rendeletben rájuk ruházott különleges jogkörökön és jogálláson túlmenően, e jogkörökre és jogállásra is figyelemmel és az e rendeletben előírt feltételek mellett.
A delegált európai ügyészek felelnek az általuk indított, nekik kiosztott, illetve a saját hatáskörbe vonás jogára hivatkozással általuk átvett nyomozásokért és vádhatósági eljárásokért. A delegált európai ügyészek követik az adott üggyel megbízott állandó tanács iránymutatásait és utasításait, valamint az ügyet felügyelő európai ügyész utasításait.
A delegált európai ügyészek felelnek továbbá az ügyek bíróság elé viteléért, így különösen jogkörrel rendelkeznek arra, hogy a bírósági eljárás során indítványt tegyenek, a bizonyításfelvételen részt vegyenek, és igénybe vegyék a nemzeti jog alapján rendelkezésre álló jogorvoslati lehetőségeket.”
7        E rendeletnek „A nyomozás lefolytatása” című 28. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Az eljáró delegált európai ügyész – e rendelettel és a nemzeti joggal összhangban – vagy saját maga végezhet nyomozási cselekményeket és egyéb intézkedéseket, vagy azok elvégzésére utasíthatja a tagállama illetékes hatóságait. E hatóságok – a nemzeti joggal összhangban – minden utasításnak eleget tesznek és végrehajtják a nekik kijelölt intézkedéseket. […]”
8        Az említett rendelet „Nyomozási cselekmények és egyéb intézkedések” című 30. cikkének (5) bekezdése rögzíti, hogy az e cikkben említett cselekmények, illetve intézkedések végrehajtásának az eljárásaira és a módozataira az alkalmazandó nemzeti jog az irányadó.
9        Ugyanezen rendelet „Határokon átnyúló nyomozások” című 31. cikkének (3) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Ha a segítséget nyújtó delegált európai ügyész tagállamának joga értelmében az intézkedéshez bírói engedélyre van szükség, a segítséget nyújtó delegált európai ügyész az adott tagállam jogával összhangban beszerzi az engedélyt.
[…]”
10      A 2017/1939 rendeletnek a „Nemzeti bíróságok előtti vádhatósági eljárás” című 36. cikke meghatározza azokat a részletes szabályokat, amelyek szerint az állandó tanács a delegált európai ügyész által előterjesztett határozattervezet alapján az ügy bíróság elé viteléről határoz. E cikk (5) bekezdése alapján, ha megszületett az arra vonatkozó döntés, hogy melyik tagállamban folytassák le a vádhatósági eljárást, az adott tagállamon belüli illetékes nemzeti bíróságot az adott tagállam nemzeti joga alapján kell megállapítani.
11      E rendelet „Bizonyítékok” című 37. cikkének (2) bekezdése kimondja:
„Ez a rendelet nem érinti az eljáró bíróság arra vonatkozó hatáskörét, hogy szabadon értékelje a terhelt vagy az Európai Ügyészség ügyészei által előterjesztett bizonyítékokat.”
12      Az említett rendeletnek „A gyanúsítottak és a vádlottak jogai” című 41. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      Az Európai Ügyészség a tevékenysége során teljeskörűen tiszteletben tartja a gyanúsítottak és a vádlottak számára a Chartában biztosított jogokat, többek között a tisztességes eljáráshoz való jogot és a védelemhez való jogot.
(2)      Az Európai Ügyészség büntetőeljárásaiban érintett valamennyi gyanúsítottat és vádlottat megilletik legalább az uniós jogban […] meghatározott eljárási jogok […]
[…]
(3)      Az e fejezetben említett jogok sérelme nélkül, a gyanúsítottakat és vádlottakat, valamint az Európai Ügyészség eljárásaiban érintett más személyeket megilleti az alkalmazandó nemzeti jog által számukra biztosított valamennyi eljárási jog […]”
13      Ugyanezen rendelet „Bírósági felülvizsgálat” című 42. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      Az Európai Ügyészség harmadik felekre nézve joghatással bíró eljárási aktusai a nemzeti jogban meghatározott követelményeknek és eljárásoknak megfelelően bírósági felülvizsgálat tárgyát képezhetik az illetékes nemzeti bíróságok előtt. Ugyanez irányadó az Európai Ügyészség által azon, harmadik felekre nézve joghatással bíró eljárási aktusok elfogadásának elmulasztására is, amelyeket az Európai Ügyészség e rendelet alapján köteles lett volna elfogadni.
(2)      A Bíróság az EUMSZ 267. [cikknek] megfelelően hatáskörrel rendelkezik előzetes döntés meghozatalára a következő kérdésekben:
a)      az Európai Ügyészség eljárási aktusainak érvényessége, annyiban, amennyiben az érvényességre vonatkozó kérdés valamely tagállami bíróság vagy törvényszék előtt közvetlenül az uniós jog alapján merült fel;
b)      az uniós jog rendelkezéseinek – beleértve e rendeletet is – értelmezése vagy érvényessége;
c)      e rendelet 22. és 25. cikkének értelmezése az Európai Ügyészség és az illetékes nemzeti hatóságok közötti hatásköri összeütközés kapcsán.
(3)      E cikk (1) bekezdésétől eltérve az Európai Ügyészségnek az egyes ügyek megszüntetésére vonatkozó határozatait – annyiban, amennyiben azokat közvetlenül az uniós jog alapján támadják meg – az EUMSZ 263. [cikk] negyedik bekezdése értelmében bírósági felülvizsgálat céljából a Bíróság elé lehet terjeszteni.
(4)      A Bíróság az EUMSZ 268. [cikk] értelmében hatáskörrel rendelkezik az Európai Ügyészség által okozott károk miatt felmerülő kártérítési jogvitákban.
(5)      A Bíróság az EUMSZ 272. [cikk] értelmében hatáskörrel rendelkezik az Európai Ügyészség által kötött szerződésekben foglalt választott bírósági kikötések miatt felmerülő jogvitákban.
(6)      A Bíróság az EUMSZ 270. [cikk] értelmében hatáskörrel rendelkezik a személyzeti ügyekben felmerülő jogvitákban.
(7)      A Bíróság […] hatáskörrel rendelkezik az Európai Főügyész vagy az európai ügyészek felmentése miatt felmerülő jogvitákban.
(8)      Ez a cikk nem érinti az Európai Ügyészség következő határozatainak az EUMSZ 263. [cikk] negyedik bekezdése szerinti, a Bíróság általi bírósági felülvizsgálatát: az érintetteknek a VIII. fejezet szerinti jogaira vonatkozó határozatok, azon határozatok, amelyek nem eljárási aktusok, mint például az Európai Ügyészségnek a dokumentumokhoz való nyilvános hozzáférés joga vonatkozásában hozott határozatai, valamint a delegált európai ügyészek felmentéséről e rendelet 17. cikke (3) bekezdésének megfelelően hozott határozatok vagy bármely más igazgatási határozat.”
A jogvita előzményei
14      A jogvita előzményei, amelyeket a megtámadott végzés 2–4. pontja ismertet, a következőképpen foglalhatók össze.
15      2021. július 6‑i határozatával az Európai Ügyészség nyomozást rendelt el, amelynek keretében a fellebbező, Mincu Pătrașcu Brâncuși 2022. május 25‑én terhelt lett.
16      A vitatott határozatban az Európai Ügyészség tizedik állandó tanácsa egyrészt elrendelte a fellebbező és más terheltek Tribunalul Bucureşti (bukaresti törvényszék, Románia) előtti bíróság elé állítását, másrészt pedig egyes gyanúsítottak tekintetében – releváns bizonyítékok hiányában – az eljárás megszüntetéséről határozott.
17      A 2022. december 19‑i vádirat alapján a fellebbezőt bíróság elé állították a román büntető törvénykönyv 367. cikkének (1) és (2) bekezdése szerinti bűnszervezet létrehozásának bűncselekménye, valamint e törvénykönyvnek – a 2000. május 8‑i legea nr. 78/2000 pentru prevenirea, descoperirea și sancționarea faptelor de corupție (a korrupciós cselekmények megelőzéséről, felderítéséről és büntetéséről szóló 78/2000. sz. törvény, Monitorul Oficial al României, I. rész, 2000. május 18‑i 219. szám) 18a. cikkének (1) és (3) bekezdésével együttesen alkalmazott – 48. cikke szerinti, az Európai Unió költségvetéséből származó pénzeszközök vagy vagyoni eszközök jogtalan megszerzését vagy visszatartását eredményező hamis, pontatlan vagy hiányos nyilatkozatok vagy dokumentumok felhasználása vagy benyújtása bűncselekményében való bűnrészesség miatt, az említett törvénykönyv 35. cikke (1) bekezdésének és 38. cikke (1) bekezdésének alkalmazásával.
A Törvényszék előtti kereset és a megtámadott végzés
18      A Törvényszék Hivatalához 2023. július 7‑én benyújtott keresetlevelével a fellebbező az EUMSZ 263. cikk alapján keresetet terjesztett elő, amelyben azt kérte, egyrészt, hogy a Törvényszék semmisítse meg a vitatott határozatot és az azt követő jogi aktusokat, másrészt pedig, az EUMSZ 277. cikk alapján, hogy az Európai Ügyészség belső szabályzatának a 2017/1939 rendelettel ellentétes rendelkezéseit nyilvánítsa alkalmazhatatlannak.
19      A Törvényszék Hivatalához 2023. szeptember 28‑án benyújtott külön beadványában az Európai Ügyészség a Törvényszék eljárási szabályzatának 130. cikke alapján elfogadhatatlansági kifogást emelt, amelyben azt kérte, hogy a Törvényszék a keresetet mint elfogadhatatlant utasítsa el, és a felperest kötelezze a költségek viselésére.
20      Amint az a megtámadott végzés 8. pontjából kitűnik, a Törvényszék az eljárási szabályzata 130. cikkének (1) és (7) bekezdése alapján úgy határozott, hogy ezen elfogadhatatlansági kifogásról az eljárás folytatása nélkül dönt.
21      E végzés 9. pontjában a Törvényszék jelezte, hogy az Európai Ügyészség az említett elfogadhatatlansági kifogás keretében három elfogadhatatlansági okra hivatkozott. Először is azt állította, hogy a Törvényszék nem rendelkezik hatáskörrel a vitatott határozat megsemmisítése iránti kereseti kérelmek elbírálására, mivel az EUMSZ 263. cikk nem alkalmazható az eljárási aktusaira. Másodszor arra hivatkozott, hogy a fellebbezőnek nem volt kereshetőségi joga. Harmadszor előadta, hogy mivel az alapkereset elfogadhatatlan, a fellebbező által az EUMSZ 277. cikk alapján hivatkozott jogellenességi kifogást mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
22      Az említett végzés 10–15. pontjában a Törvényszék ismertette azokat az érveket, amelyekre az Európai Ügyészség az első elfogadhatatlansági ok alátámasztása érdekében hivatkozott. Ezen érvekkel e szerv lényegében azt állította, hogy a vitatott határozat a 2017/1939 rendelet 42. cikkének (1) bekezdése értelmében vett eljárási aktusnak minősül, amelyre az EUMSZ 263. cikk nem alkalmazható, és amelynek bírósági felülvizsgálata nem a Törvényszék, hanem a nemzeti bíróságok hatáskörébe tartozik.
23      Ugyanezen végzés 16–20. pontjában a Törvényszék összefoglalta a fellebbező által az Európai Ügyészség elfogadhatatlansági kifogására vonatkozó észrevételeiben előadott érvelést. A fellebbező szerint a 2017/1939 rendelet 42. cikke – mivel az eltér a Bíróságnak az uniós jogi aktusok felülvizsgálatára vonatkozó kizárólagos hatáskörétől – nem felel meg a hatékony jogorvoslathoz és a tisztességes eljáráshoz való jogra vonatkozóan a Charta 47. cikkében előírt követelményeknek, és sérti az Európai Unió Bíróságának az EUSZ 19. cikkben szabályozott azon hatáskörét, amely alapján utóbbi biztosítja a jog tiszteletben tartását az uniós Szerződések értelmezése és alkalmazása során, illetve biztosítja az uniós jogrendszer autonómiájának tiszteletben tartását. E 42. cikket tehát az igazságszolgáltatás területére vonatkozó más egyéb uniós szabályok és elvek fényében kell értelmezni, amelyek figyelembe veszik a hatékony jogorvoslathoz és a tisztességes eljáráshoz való jogot, és ez alapján a keresete elfogadható.
24      A Törvényszék megítélése szerint – amint azt a megtámadott végzés 21. pontjában kifejtette – az Európai Ügyészség eljárási aktusai felülvizsgálatának biztosítása érdekében az uniós jogalkotó által kialakított mechanizmus egy sui generis mechanizmus.
25      Ezzel összefüggésben e végzés 22. pontjában rögzítette, hogy a 2017/1939 rendelet 42. cikkének (1) bekezdése alapján az Európai Ügyészség harmadik felekre nézve joghatással bíró eljárási aktusai a nemzeti jogban meghatározott követelményeknek és eljárásoknak megfelelően bírósági felülvizsgálat tárgyát képezik az illetékes nemzeti bíróságok előtt.
26      Ezenkívül az említett végzés 23. pontjában rámutatott arra, hogy e cikk (3) és (8) bekezdése kifejezetten úgy rendelkezik, hogy az uniós bíróság az EUMSZ 263. cikk alapján csak az Európai Ügyészségnek az eljárást megszüntető határozatai tekintetében rendelkezik hatáskörrel, amennyiben azokat közvetlenül az uniós jog alapján támadják meg, illetve az Európai Ügyészségnek az érintettek 2017/1939 rendelet VIII. fejezete szerinti jogaira vonatkozó határozatai, valamint az Európai Ügyészség olyan határozatai tekintetében, amelyek nem eljárási aktusok, mint például a dokumentumokhoz való nyilvános hozzáférés jogára vonatkozó határozatok, vagy a delegált európai ügyészek felmentéséről szóló, a rendelet 17. cikkének (3) bekezdése alapján hozott határozatok vagy bármely más igazgatási határozat tekintetében.
27      Márpedig ugyanezen végzés 24. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy a vitatott határozat a fellebbezőt érintő részében az Európai Ügyészség olyan eljárási aktusának minősül, amely nem tartozik az említett rendelet 42. cikkének (3) és (8) bekezdésében említett határozatok közé, tekintettel arra, hogy e határozattal az Európai Ügyészség az ügy bíróság elé viteléről döntött.
28      A fellebbező azon érvét illetően, amely szerint a Törvényszéknek e cikk olyan értelmezése alapján kellene megállapítania hatáskörét, amely megfelel többek között a hatékony jogorvoslathoz és a tisztességes eljáráshoz való jog követelményeinek, és nem sérti az Európai Unió Bíróságának a hatáskörét, a Törvényszék a megtámadott végzés 26. pontjában megállapította, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a tág értelmezés csak akkor lehetséges, ha az összeegyeztethető a szóban forgó rendelkezés szövegével, és még a magasabb szintű kötelező erejű szabállyal összhangban álló értelmezés elve sem szolgálhat contra legem értelmezés alapjául.
29      A jelen ügyben e végzés 27. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy a 2017/1939 rendelet 42. cikke (1) és (2) bekezdésének szövegéből egyértelműen kitűnik, hogy e rendelkezés – az e cikk (3) bekezdésében előírt kivételeken és az Európai Ügyészség említett cikk (8) bekezdésében említett egyes határozatainak esetein kívül – kizárólagos hatáskört biztosít a nemzeti bíróságoknak az Európai Ügyészség harmadik felekre joghatással bíró eljárási aktusainak elbírálására, valamint hogy a Bíróság előzetes döntéshozatali eljárás útján dönt ezen aktusoknak az uniós jogi rendelkezésekre tekintettel fennálló érvényességéről, valamint e rendelet rendelkezéseinek értelmezéséről és érvényességéről. Az említett végzés 28. pontjában a Törvényszék ebből azt a következtetést vonta le, hogy a fellebbező ugyanezen 42. cikk contra legem értelmezését javasolta, amely tehát nem fogadható el.
30      Ezenkívül a megtámadott végzés 29. pontjában a Törvényszék rámutatott arra, hogy még ha a fellebbező szándéka ki is terjedt arra, hogy a vitatott határozatot is megtámadja azáltal, hogy jogellenességi kifogás útján vitatja a 2017/1939 rendelet 42. cikkének az EUSZ 19. cikkre tekintettel fennálló érvényességét, a Törvényszék alapkereset elbírálására vonatkozó hatáskörének hiánya miatt az ilyen vitatás nem fogadható el.
31      Végül e végzés 30. és 31. pontjában a hatékony bírói jogvédelemre vonatkozó követelményeket illetően a Törvényszék megállapította, hogy amint az a 2017/1939 rendelet 42. cikkének (2) bekezdéséből kitűnik, a Bíróság az EUMSZ 267. cikk alapján többek között hatáskörrel rendelkezik az Európai Ügyészség eljárási aktusainak és az uniós jogi rendelkezéseknek, köztük e rendeletnek az értelmezésével és érvényességével kapcsolatos kérdések elbírálására. Következésképpen, mivel a felperes főszabály szerint az illetékes nemzeti bíróságok előtt vitathatja az Európai Ügyészség eljárási aktusait, és ezzel összefüggésben hivatkozhat az említett rendelet jogellenességére, a Bíróság feladata, hogy amennyiben a nemzeti bíróság hozzá fordul, határozzon e rendelet 42. cikkének, valamint adott esetben az Európai Ügyészség belső eljárási szabályzatának érvényességéről.
32      E megfontolások összességére tekintettel a Törvényszék a megtámadott végzés 32. pontjában helyt adott az Európai Ügyészség által előterjesztett első elfogadhatatlansági oknak, és ennek következtében a keresetet az annak elbírálására vonatkozó hatásköre hiányára tekintettel elutasította, megállapítva, hogy egyebekben az Európai Ügyészség belső eljárási szabályzatának rendelkezéseivel kapcsolatos azon kérelmekről, amelyek a jogvita érdemére vonatkoznak, nem szükséges határozni.
A Bíróság előtti eljárás és a fellebbezők kérelmei
33      A Bíróság elnöke 2024. november 11‑i határozatával megengedte az Európai Parlament számára, hogy az Európai Ügyészség kérelmeinek támogatása végett beavatkozzon.
34      A fellebbező azt kéri, hogy a Bíróság:
–        nyilvánítsa a fellebbezését elfogadhatónak;
–        helyezze hatályon kívül a megtámadott végzést, és
–        semmisítse meg a vitatott határozatot.
35      Az Európai Ügyészség a Parlament támogatásával azt kéri, hogy a Bíróság:
–        teljes egészében utasítsa el a fellebbezést, és
–        a fellebbezőt kötelezze a költségek viselésére.
A fellebbezésről
36      Fellebbezésének alátámasztására a fellebbező elsődlegesen a Törvényszék téves jogalkalmazására alapított jogalapra hivatkozik, amennyiben a Törvényszék anélkül utasította el a keresetét, hogy megvizsgálta volna azon érvelését, amelyben azt állította, hogy a 2017/1939 rendelet 42. cikke nem felel meg a hatékony jogorvoslathoz és a tisztességes eljáráshoz való jog Charta 47. cikkében előírt követelményeinek, és sérti az Európai Unió Bíróságának az EUMSZ 86. cikk (3) bekezdésével és az EUMSZ 263. cikkel összefüggésben értelmezett EUSZ 19. cikkben szabályozott hatáskörét. A fellebbező által másodlagosan hivatkozott jogalap lényegében azon alapul, hogy a Törvényszék elutasította, hogy a keresetének elfogadhatósága tárgyában ne határozzon, hanem arról – az Európai Ügyészség által felhozott elfogadhatatlansági kifogás és e kereset érdemi elbírálása közötti szoros kapcsolatra tekintettel – az ügy érdemében hozott határozatban rendelkezzen.
Az elfogadhatóságról
37      Az Európai Ügyészség – a Parlament támogatása mellett – elsődlegesen azt állítja, hogy a fellebbezést mint elfogadhatatlant el kell utasítani. Előadja, hogy a fellebbező nem terjesztett elő a megtámadott végzést érintő téves jogalkalmazás azonosítására irányuló konkrét érvelést, és – anélkül, hogy megjelölné azokat a rendelkezéseket, amelyeket a Törvényszék megsértett – csupán arra szorítkozik, hogy kifogásolja, hogy a Törvényszék nem vizsgálta a 2017/1939 rendelet 42. cikkének érvényességét, illetve megismétli az e cikknek az elsődleges uniós joggal való összeegyeztethetetlenségére vonatkozó, keresetében előadott jogalapokat.
38      Ezzel összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EUMSZ 256. cikk (1) bekezdésének második albekezdéséből, az Európai Unió Bírósága alapokmánya 58. cikkének első bekezdéséből, valamint a Bíróság eljárási szabályzata 168. cikke (1) bekezdésének d) pontjából és 169. cikkének (2) bekezdéséből következik, hogy a fellebbezésben pontosan meg kell jelölni a hatályon kívül helyezni kért ítélet vagy végzés kifogásolt részeit és az e kérelmet konkrétan alátámasztó jogi érveket, ellenkező esetben a fellebbezés, illetve az érintett jogalap elfogadhatatlan (2024. október 4‑i Aeris Invest kontra Bizottság és ESZT ítélet, C‑535/22 P, EU:C:2024:819, 105. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
39      Nem tesz eleget az e rendelkezésekben támasztott indokolási követelményeknek az a fellebbezés, amely – anélkül, hogy akár egyetlen olyan érvet is tartalmazna, amely kifejezetten azonosítja a megtámadott ítéletet jellemző téves jogalkalmazást – pusztán megismétli vagy szó szerint újra előadja a Törvényszék elé terjesztett jogalapokat és érveket, köztük azokat, amelyek a Törvényszék által kifejezetten elvetett tényeken alapulnak. Az ilyen fellebbezés valójában egyszerűen a Törvényszékhez benyújtott keresetlevél újbóli megvizsgálására irányul, ami nem tartozik a Bíróság hatáskörébe (2024. október 4‑i Aeris Invest kontra Bizottság és ESZT ítélet, C‑535/22 P, EU:C:2024:819, 105. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
40      Ha azonban a fellebbező az uniós jognak a Törvényszék általi értelmezését vagy alkalmazását kifogásolja, az elsőfokú eljárásban megvizsgált jogkérdések a fellebbezés keretében újból vita tárgyát képezhetik. Ugyanis, ha a fellebbező ily módon nem alapíthatná fellebbezését a Törvényszék előtt már felhasznált jogalapokra és érvekre, a fellebbezési eljárás részben értelmét vesztené (2024. október 4‑i Aeris Invest kontra Bizottság és ESZT ítélet, C‑535/22 P, EU:C:2024:819, 106. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
41      A jelen ügyben egyrészt meg kell állapítani, hogy a fellebbező az Európai Ügyészség állításával szemben fellebbezésében egyértelműen és konkrétan azonosította a megtámadott végzést érintő állítólagos téves jogalkalmazást, azt állítva, hogy a Törvényszék elmulasztotta megvizsgálni azokat az érveit, amelyek álláspontja szerint alátámasztják, hogy a 2017/1939 rendelet 42. cikke ellentétes az elsődleges uniós joggal.
42      Másrészt, tekintettel arra, hogy a Törvényszék azért utasította el a keresetet, mert megítélése szerint a 2017/1939 rendelet 42. cikke meggátolja, hogy az Európai Ügyészség eljárási aktusával szemben megsemmisítés iránti keresetet nyújtsanak be hozzá, a fellebbező hivatkozhat az általa az elsőfokú eljárásban felhozott, a jelen ítélet 41. pontjában említett érvekre annak bizonyítása érdekében, hogy e megfontolás téves jogalkalmazáson alapul.
43      Ebből következően a fellebbezés elfogadható.
Az első jogalapról
A felek érvei
44      A fellebbező mindenekelőtt emlékeztet rá, hogy a Törvényszék előtt azt állította, hogy a 2017/1939 rendelet 42. cikke nem felel meg a hatékony jogorvoslathoz és a tisztességes eljáráshoz való joggal kapcsolatos, a Charta 47. cikkében előírt követelményeknek, és sérti az Európai Unió Bíróságának azt a hatáskörét, amely alapján utóbbi – a Bíróság által a 2008. szeptember 3‑i Kadi és El Barakaat International Foundation kontra Tanács és Bizottság ítélet (C‑402/05 P és C‑415/05 P, EU:C:2008:461) 282. pontjában értelmezett EUSZ 19. cikknek megfelelően – biztosítja a jog tiszteletben tartását az uniós Szerződések értelmezése és alkalmazása során, illetve biztosítja az uniós jogrendszer autonómiájának tiszteletben tartását.
45      Egyrészt e tekintetben felhívja a figyelmet arra, hogy az EUMSZ 86. cikk (3) bekezdésének szövege anélkül rendelkezik arról a lehetőségről, hogy a 2017/1939 rendelet megállapítsa az Európai Ügyészség által végzett eljárási cselekmények „bíróság általi felülvizsgálatára vonatkozó szabályokat”, hogy kifejezetten utalna az Európai Unió Bíróságára vonatkozó, EUMSZ 263. cikk szerinti hatásköri szabályoktól való eltérés lehetőségére, ellentétben az EUM‑Szerződés más rendelkezéseivel, amelyek kifejezetten rendelkeznek az EUMSZ 258. és EUMSZ 259. cikktől való „eltérésről”. Így tehát ilyen jogalap hiányában az alacsonyabb szintű jogi aktus, mint amilyen e rendelet is, nem térhet el ettől az elsődleges uniós jog szabályai által megállapított hatáskörtől. E tekintetben a 2018. december 19‑i Berlusconi és Fininvest ítélet (C‑219/17, EU:C:2018:1023, 48., 57. és 60. pont) releváns annyiban, amennyiben az a jelen ügy tárgyát képezővel analóg helyzetre vonatkozik. A fellebbező a 2018. március 6‑i Achmea ítéletre (C‑284/16, EU:C:2018:158) és a 2022. június 16‑i 1/20 véleményre (Az EUMSZ 218. cikk (11) bekezdése alapján adott [A korszerűsített Energia Charta Egyezmény] vélemény, EU:C:2022:485) is hivatkozik.
46      Másrészt, ami a Charta 47. cikkének állítólagos megsértését illeti, arra hivatkozik, hogy a nemzeti bíróságok nem rendelkeznek szakértelemmel és hatáskörrel az olyan uniós jogi aktusok érvénytelenítésére, mint a 2017/1939 rendelet vagy az Európai Ügyészség belső eljárási szabályzata, így amennyiben e szerv eljárási aktusait az uniós jog alapján bocsátják ki, azok bírósági felülvizsgálatának az uniós bíróságok hatáskörébe kell tartoznia. Ezzel szemben az előzetes döntéshozatali kérdés előterjesztésének mechanizmusa nem teszi lehetővé a hatékony jogorvoslat követelményeinek való megfelelést. A nemzeti bíróságok azon kötelezettsége ugyanis, hogy a Bírósághoz forduljanak, nem végrehajtható, így nagy a kockázata annak, hogy az uniós jogot nem, vagy tévesen alkalmazzák, annál is inkább, mivel az érintett nemzeti bíróságok nem ismerik az uniós jogot.
47      Márpedig a megtámadott végzésben a Törvényszék abból az előfeltevésből kiindulva utasította el a megsemmisítés iránti keresetet, hogy a 2017/1939 rendelet 42. cikke összeegyeztethető az elsődleges uniós joggal, anélkül hogy kifejezetten megindokolta volna ezt az előfeltevést, és különösen, hogy megvizsgálta volna a jelen ítélet 44–46. pontjában kifejtett, azt megkérdőjelező érveket. A Törvényszék tehát tévesen állapította meg hatáskörének hiányát a kereset elbírálására.
48      Az Európai Ügyészség, a Parlament támogatásával, először is a megtámadott végzés 29. pontjára támaszkodva arra hivatkozik, hogy tekintettel arra, hogy a Törvényszéknek nincs hatásköre a kereset elbírálására, az e rendelet 42. cikkére vonatkozó jogellenességi kifogást nem lehetett megvitatni. Ezenkívül a Törvényszék helyesen és részletesen kifejtette azokat az okokat, amelyek miatt e cikk értelmezése és jogszerűsége nem vizsgálható az EUMSZ 263. cikken alapuló megsemmisítés iránti kereset keretében, mivel az említett 42. cikk érvényességét csak az EUMSZ 267. cikk szerinti előzetes döntéshozatal iránti kérelem keretében lehet vizsgálni.
49      Másodszor azt állítja, hogy az említett rendelet 42. cikkének a fellebbező által javasolt értelmezése az EUMSZ 86. cikk (2) és (3) bekezdésének a nyilvánvaló megsértéséhez vezetne, mivel az EUM‑Szerződésben nem szabályozott uniós bíróságok előtti jogorvoslati lehetőséget hozna létre, és ezáltal az Európai Ügyészséggel kapcsolatos ügyekben e bíróságok rendes bírósági felülvizsgálati bírósággá válnának, a nemzeti bíróságok hatáskörének rovására.
50      Harmadszor arra hivatkozik, hogy az említett 42. cikk nem sérti a felperes által hivatkozott elsődleges uniós jogi rendelkezések egyikét sem, és ugyanezen 42. cikk az EUMSZ 86. cikk (3) bekezdésének megfelelően, amint az a 2017/1939 rendelet (86) preambulumbekezdéséből is következik, az EUMSZ 263. cikkhez képest lex specialisnak minősül.
51      Negyedszer azt állítja, hogy a 2017/1939 rendelet – amely az igazságszolgáltatáshoz és a védelemhez való jogot biztosító több jogi pilléren alapul – 42. cikkének a célja, hogy garantálja, hogy az Európai Ügyészség eljárási aktusait minden jogszerűségi szempontból ellenőrizzék, és hatékony jogorvoslatot biztosít minden olyan helyzetben, amikor ezek az aktusok ellentétesek az uniós vagy a nemzeti joggal. Különösen e cikk (1) bekezdése biztosítja a hatékony jogorvoslatot, mivel egyrészt a nemzeti bíróságok a legalkalmasabbak arra, hogy az említett jogi aktusok felett bírósági felülvizsgálatot gyakoroljanak, másrészt pedig e bíróságok rendelkeznek kizárólagos hatáskörrel mind a nemzeti jog, mind pedig az uniós jog alkalmazására. Egyébként, ha az Európai Ügyészség eljárási aktusa ellentétesnek tűnik az uniós joggal, az említett 42. cikk (2) bekezdésének a) pontja alapján – az 1987. október 22‑i Foto‑Frost ítélet (314/85, EU:C:1987:452) 15. pontjában kimondott szabályoknak megfelelően – a nemzeti bíróságoknak ezen aktus érvényességének értékelése céljából előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel kell a Bírósághoz fordulni.
52      Ötödször, az, hogy az Európai Ügyészség eljárási aktusai a nemzeti bíróságok bírósági felülvizsgálatának hatálya alá tartoznak, közvetlenül abból következik, hogy az EUMSZ 86. cikk és a 2017/1939 rendelet 36. cikke alapján azokban az ügyekben, amelyekben az Európai Ügyészség nyomoz, a vádhatósági eljárást a nemzeti bíróságok előtt folytatják le. A felperes által hivatkozott ítélkezési gyakorlat e tekintetben nem alkalmazható, mivel a jogorvoslati lehetőségeket a jelen ügyben ez a rendelet határozza meg az EUM‑Szerződés alapján, nem pedig egy nemzetközi szerződés.
A Bíróság álláspontja
53      Az állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy az uniós bíróságok feladata annak vizsgálata, akár hivatalból is, hogy rendelkeznek‑e hatáskörrel valamely jogvita elbírálására, mivel az ilyen kérdés eljárásgátló jellegű (lásd ebben az értelemben: 1986. április 23‑i Les Verts kontra Parlament ítélet, 294/83, EU:C:1986:166, 19. pont; 2020. október 6‑i Bank Refah Kargaran kontra Tanács ítélet, C‑134/19 P, EU:C:2020:793, 25. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
54      A jelen ügyben, amint az a megtámadott végzés 25–32. pontjából kitűnik, a Törvényszék anélkül állapította meg, hogy nem rendelkezik hatáskörrel az Európai Ügyészség 2017/1939 rendelet 42. cikkének (1) bekezdése értelmében vett eljárási aktusa ellen irányuló kereset elbírálására, hogy megvizsgálta volna a fellebbező által előterjesztett érveket, amelyek annak alátámasztására irányultak, hogy e cikk, mivel eltért az Európai Unió Bíróságának az uniós jogi aktusok felülvizsgálatára vonatkozó kizárólagos hatáskörétől, ellentétes az elsődleges uniós joggal.
55      Egyrészt ugyanis a megtámadott végzés 25–28. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy a 2017/1939 rendelet 42. cikkének az az értelmezése, amelyet a fellebbező a keresetében képvisel, és amely szerint – többek között a hatékony jogorvoslathoz való jog követelményeinek való megfelelés érdekében, illetve hogy ne sérüljön az Európai Unió Bíróságának hatásköre – a Törvényszéknek meg kell állapítania hatáskörét, e cikk contra legem értelmezésének minősül. Ezzel összefüggésben rámutatott, hogy az említett cikk (1) és (2) bekezdésének szövegéből egyértelműen kitűnik, hogy e rendelet – az ugyanezen cikk (3) bekezdésében előírt kivételeken és az Európai Ügyészség említett cikk (8) bekezdésében említett egyes határozatainak esetein kívül – kizárólagos hatáskört biztosít a nemzeti bíróságoknak az Európai Ügyészség eljárási aktusainak elbírálására, valamint hogy a Bíróság kizárólag előzetes döntéshozatali eljárás útján dönt ezen aktusoknak az uniós jogi rendelkezésekre tekintettel fennálló érvényességéről vagy az említett rendelet rendelkezéseinek értelmezéséről és érvényességéről.
56      Másrészt a megtámadott végzés 29. pontjában megállapította, hogy még ha a fellebbező szándéka ki is terjedt arra, hogy jogellenességi kifogás útján vitassa a 2017/1939 rendelet 42. cikkének az EUSZ 19. cikkre tekintettel fennálló érvényességét, az alapkereset elbírálására vonatkozó hatáskörének hiánya miatt az ilyen vitatás nem volt elfogadható.
57      Ezenkívül, noha e végzés 30. és 31. pontjában a Törvényszék a teljesség kedvéért utalt arra, lényegében, hogy a hatékony bírói jogvédelemre vonatkozó követelmények teljesülnek azzal, hogy a fellebbezőnek lehetősége van arra, hogy a hatáskörrel rendelkező nemzeti bíróságok előtti kereset keretében a 2017/1939 rendelet 42. cikke (1) bekezdésének jogellenességére hivatkozzon, a Bíróságnak pedig arra, hogy e cikk érvényességéről határozzon, ha e bíróságok az említett cikk (2) bekezdése alapján hozzá fordulnak, nem foglalt állást abban a kérdésben, hogy ugyanezen cikk tiszteletben tartja‑e az Európai Unió Bíróságának az uniós jogi aktusok felülvizsgálatára vonatkozó kizárólagos hatáskörét.
58      E tekintetben meg kell állapítani, hogy a Törvényszék nem állapíthatja meg a kereset elbírálására vonatkozó hatáskörének hiányát anélkül, hogy előzetesen ne vizsgálta volna meg az előtte felhozott és éppen az e tekintetben fennálló hatáskörének megállapítására irányuló valamennyi érv megalapozottságát.
59      Konkrétabban, a megtámadott végzés 29. pontját illetően meg kell állapítani, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat, amely szerint az alapkereset elfogadhatatlansága az e kereset alátámasztására felhozott jogellenességi kifogás elfogadhatatlanságát vonja maga után (lásd ebben az értelemben: 2020. március 5‑i Credito Fondiario kontra ESZT ítélet, C‑69/19 P, EU:C:2020:178, 64. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), elméletileg nem jelentheti, hogy a Törvényszék jogosult megállapítani hatáskörének hiányát egy olyan érvelés vizsgálata tekintetében, amely egy másodlagos jogi rendelkezés elsődleges uniós jog szempontjából fennálló érvényességét vitatja, azzal az indokkal, hogy az alapeljárás vizsgálatára nincs hatásköre, amennyiben éppen e rendelkezésre alapítja hatásköre hiányának megállapítását.
60      Így az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy amennyiben azért fordulnak jogellenességi kifogással a Törvényszékhez egy olyan másodlagos jogi rendelkezéssel szemben, amely mindenfajta bírósági felülvizsgálatot kizár az előtte megtámadott, uniós szerv által meghozott határozat tekintetében, mert e rendelkezés összeegyeztethetetlen az EUMSZ 263. cikkel, a Törvényszéknek meg kell vizsgálnia, hogy e jogellenességi kifogás megalapozott‑e, és adott esetben meg kell állapítania, hogy az említett határozat hatékony bírósági felülvizsgálatának biztosítása érdekében az EUMSZ 263. cikk alapján hatáskörrel rendelkezik e határozat jogszerűségének felülvizsgálatára (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2020. június 25‑i Satcen kontra KF ítélet, C‑14/19 P, EU:C:2020:492, 65., 72., 85. és 86. pont).
61      A jelen ítélet 55–60. pontjában említett megfontolásokból kitűnik, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor anélkül állapította meg hatáskörének hiányát az Európai Ügyészség 2017/1939 rendelet 42. cikkének (1) bekezdése szerinti eljárási aktusa ellen benyújtott kereset elbírálására, hogy megvizsgálta volna, hogy ez a megállapítás ellentétes‑e az elsődleges uniós joggal.
62      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint azonban amennyiben a Törvényszék valamely ítéletének vagy végzésének indokolása sérti az uniós jogot, de rendelkező része egyéb jogi indokok miatt megalapozottnak bizonyul, a fellebbezést el kell utasítani (2020. október 28‑i Associazione GranoSalus kontra Bizottság ítélet, C‑313/19 P, EU:C:2020:869, 44. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
63      A jelen ügyben ez a helyzet.
64      E tekintetben – először is – a fellebbező arra alapított érvét illetően, hogy a 2017/1939 rendelet 42. cikke sérti az EUSZ 19. cikkben és az EUMSZ 263. cikkben az Európai Unió Bíróságára telepített hatásköröket, emlékeztetni kell arra, hogy miként az az EUSZ 19. cikk (1) bekezdéséből következik, az Unió jogrendjének és bírósági rendszerének tiszteletben tartását a Bíróság és a tagállami bíróságok biztosítják, azzal, hogy a Bíróság feladata biztosítani a Szerződések által megteremtett uniós jogrend önállóságának tiszteletben tartását (2011. március 8‑i 1/09 [A szabadalmi jogviták rendezésére szolgáló egységes rendszer létrehozásáról szóló megállapodás] vélemény, EU:C:2011:123, 66. és 67. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
65      Ennek keretében a nemzeti bíróságok és a Bíróság feladata biztosítani az uniós jog teljes körű alkalmazását valamennyi tagállamban, valamint azoknak a jogoknak a bírói védelmét, amelyek a jogalanyokat e jog alapján megilletik. Ugyanis a nemzeti bíróság, a Bírósággal együttműködve olyan feladatot tölt be, amelyet közösen kell ellátniuk annak érdekében, hogy a Szerződések alkalmazása és értelmezése során biztosítsák a jog tiszteletben tartását (lásd ebben az értelemben: 2011. március 8‑i 1/09 [A szabadalmi jogviták rendezésére szolgáló egységes rendszer létrehozásáról szóló megállapodás] vélemény, EU:C:2011:123, 68. és 69. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
66      Egyébiránt az EUM 19. cikk (3) bekezdése alapján az EUM‑Szerződés egyrészt 263. és 277. cikkével, másrészt 267. cikkével teljes jogorvoslati és eljárási rendszert hozott létre, amelynek célja, hogy biztosítsa az uniós jogi aktusok jogszerűségének felülvizsgálatát, az uniós bíróságra ruházva azt (2013. október 3‑i Inuit Tapiriit Kanatami és társai kontra Parlament és Tanács ítélet, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 92. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
67      Így azok a természetes vagy jogi személyek, amelyek az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdése szerinti elfogadhatósági feltételek folytán nem támadhatják meg közvetlenül az általános hatályú uniós jogi aktusokat, védelemben részesülnek az ilyen aktusok velük szemben történő alkalmazása ellen. Amennyiben az ilyen aktusok alkalmazása az uniós intézmények feladata, e személyek az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdésében meghatározott feltételek mellett közvetlen keresetet nyújthatnak be az uniós bírósághoz a végrehajtási aktusok ellen, e kereset alátámasztása érdekében pedig az EUMSZ 277. cikk alapján hivatkozhatnak a szóban forgó általános aktus jogellenességére. Amennyiben az alkalmazás a tagállamok feladata, e személyek a nemzeti bíróságok előtt hivatkozhatnak a szóban forgó uniós jogi aktus érvénytelenségére, ennek alapján pedig a nemzeti bíróságok e tekintetben az EUMSZ 267. cikk alapján előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekkel fordulhatnak a Bírósághoz (2013. október 3‑i Inuit Tapiriit Kanatami és társai kontra Parlament és Tanács ítélet, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 93. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
68      Emlékeztetni kell azonban arra, hogy az Európai Ügyészség feladatainak és struktúrájának sajátos, a 2017/1939 rendelet (86) preambulumbekezdésében foglaltak szerint minden egyéb uniós szervtől és ügynökségtől különböző jellegének figyelembevétele érdekében az EUMSZ 86. cikk (3) bekezdése felhatalmazza az uniós jogalkotót, hogy megállapítsa az Európai Ügyészség feladatai ellátása során végzett eljárási cselekmények bíróság általi felülvizsgálatára vonatkozó különös szabályokat (2025. április 8‑i Európai Ügyészség [Eljárási aktusok bírósági felülvizsgálata] ítélet, C‑292/23, EU:C:2025:255, 48. pont).
69      Amint azt a Bíróság már kimondta, az uniós jogalkotó e hatáskör gyakorlása körében fogadta el e rendelet 42. cikkét, amelynek (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy az Európai Ügyészség harmadik felekre nézve joghatással bíró eljárási aktusai a nemzeti jogban meghatározott követelményeknek és eljárásoknak megfelelően bírósági felülvizsgálat tárgyát kell, hogy képezzék az illetékes nemzeti bíróságok előtt (2025. április 8‑i Európai Ügyészség [Eljárási aktusok bírósági felülvizsgálata] ítélet, C‑292/23, EU:C:2025:255, 49. pont).
70      Ugyanis, ezen uniós szerv jelentős mértékben integrálódott a tagállamok büntetőeljárási rendszereibe, amelyek keretében hatásköreit gyakorolja, ami – amint az az említett rendelet (87) preambulumbekezdésének első albekezdéséből kitűnik – igazolja a nemzeti bíróságok hatáskörét az ugyanezen rendelet 42. cikkének (1) bekezdésében említett eljárási cselekmények tekintetében (lásd ebben az értelemben: 2025. április 8‑i Európai Ügyészség [Eljárási aktusok bírósági felülvizsgálata] ítélet, C‑292/23, EU:C:2025:255, 74. pont).
71      Ezzel szemben a 2017/1939 rendelet 42. cikkének (2)–(8) bekezdése felsorolja azokat az eseteket, amelyekben az Európai Ügyészség tevékenységének bírósági felülvizsgálata az uniós bíróságok hatáskörébe tartozik. Különösen e cikk (2) bekezdésének a) és b) pontja értelmében a Bíróság feladata, hogy előzetes döntéshozatali eljárás keretében döntést hozzon az e szerv eljárási aktusainak érvényességével kapcsolatos, közvetlenül az uniós jog alapján a nemzeti bíróság előtt felvetett kérdésekről, valamint „az uniós jog rendelkezéseinek – beleértve e rendeletet is –” értelmezéséről és érvényességéről. Ezenkívül az Európai Ügyészségnek egyrészt az eljárást megszüntető, az említett cikk (3) bekezdésében említett határozatai, amennyiben azokat közvetlenül az uniós jog alapján támadják meg, másrészt – az ugyanezen cikk (8) bekezdése szerinti – személyes adatok védelmével kapcsolatos határozatai és „igazgatási határozatai” az EUMSZ 263. cikk hatálya alá tartoznak (lásd ebben az értelemben: 2025. április 8‑i Európai Ügyészség [Eljárási aktusok bírósági felülvizsgálata] ítélet, C‑292/23, EU:C:2025:255, 55–57. pont).
72      Márpedig meg kell állapítani, hogy a fellebbező állításával ellentétben a nemzeti bíróságok és az uniós bíróságok közötti, a 2017/1939 rendelet 42. cikke szerinti hatáskörmegosztás semmiképpen nem jelent az uniós bíróságok EUMSZ 263. cikken alapuló, az uniós szervek vagy hivatalok által hozott jogi aktusok jogszerűségének felülvizsgálatára vonatkozó kizárólagos hatáskörétől való nem engedélyezett eltérést.
73      E tekintetben meg kell állapítani, hogy az uniós jogalkotó – mivel kizárólag az Európai Ügyészség harmadik személyekre nézve joghatással bíró eljárási aktusait vonta a nemzeti bíróságok által végzett bírósági felülvizsgálat hatálya alá, ide nem értve az Európai Ügyészségnek az egyes ügyek megszüntetésére vonatkozó határozatait, és mivel minden egyéb esetben az Európai Unió Bíróságának hatáskörét írta elő az EUM‑Szerződés e hatáskört szabályozó és e 42. cikk releváns bekezdéseiben említett rendelkezéseinek megfelelően – nem lépte túl azon felhatalmazás kereteit, amelyet az EUMSZ 86. cikk (3) bekezdése kifejezetten annak érdekében biztosított a számára, hogy e rendelkezés értelmében megállapítsa „[az Európai Ügyészség által] a feladatai ellátása során végzett eljárási cselekmény[ek] bíróság általi felülvizsgálatára vonatkozó szabályokat”.
74      Konkrétabban, az, hogy az EUMSZ 86. cikk (3) bekezdése nem utal kifejezetten az EUMSZ 263. cikkben foglalt uniós bírósági hatásköri szabályoktól való eltérésre, amire a fellebbező hivatkozik, nem jelenti azt, hogy – amint azt a fellebbező állítja – az említett szöveg csupán arra ad felhatalmazást az uniós jogalkotó számára, hogy a természetes és jogi személyek által az Európai Ügyészség eljárási aktusaival szemben benyújtott keresetekre vonatkozóan különös feltételeket és részletes szabályokat állapítson meg, arra viszont nem, hogy e kereseteket kivonja e bíróságok hatásköre alól.
75      Így egyrészt az EUMSZ 86. cikk (2) bekezdéséből kitűnik, hogy az Európai Ügyészség hatáskörrel rendelkezik az Unió pénzügyi érdekeit sértő bűncselekmények tetteseinek és részeseinek felkutatására, velük szemben a nyomozás lefolytatására és a tagállamok hatáskörrel rendelkező bíróságai előtti bíróság elé állításukra, valamint az ilyen bűncselekmények vonatkozásában e bíróságok előtt a vádhatósági feladatok ellátására. Másrészt az EUMSZ 86. cikk (1) és (3) bekezdése értelmében nem csupán az tartozik az uniós jogalkotó hatáskörébe, hogy az e szerv eljárási cselekményeinek bíróság általi felülvizsgálatára vonatkozó szabályokat meghatározza, hanem – ennél tágabban – az is, hogy létrehozza e szervet, meghatározza a jogállását, a feladatainak ellátására irányadó feltételeket, a tevékenységét szabályozó eljárási szabályokat és a bizonyítékok elfogadhatóságának szabályait.
76      Következésképpen, tekintettel az EUM‑Szerződés által az Európai Ügyészségre ruházott feladatok sajátos jellegére, amelyek arra irányulnak, hogy a hatáskörrel rendelkező nemzeti bíróságok ítéljék el azon bűncselekmények tetteseit és részeseit, amelyek vonatkozásában a vádhatósági feladatokat az Európai Ügyészség látja el, valamint figyelemmel az e Szerződés által az uniós jogalkotóra ruházott azon intézményi és eljárási keretek meghatározására vonatkozó hatáskörök terjedelmére, amelyek között az Európai Ügyészség e feladatokat ellátja, az EUMSZ 86. cikk (3) bekezdésében szereplő „[az Európai Ügyészség által] a feladatai ellátása során végzett eljárási cselekmény[ek] bíróság általi felülvizsgálatára vonatkozó szabályok” kifejezést úgy kell értelmezni, hogy az nemcsak az ezen eljárási aktusokkal szembeni jogorvoslat különös feltételeinek és részletes szabályainak megállapítását foglalhatja magában, hanem adott esetben a bírósági hatáskörre vonatkozó különös szabályok megállapítását is.
77      Az a kérdés ugyanis, hogy az említett eljárási aktusok bírósági felülvizsgálatának az uniós bíróságok vagy a nemzeti bíróságok hatáskörébe kell‑e tartoznia, szorosan kapcsolódik az érintett területen az uniós és a nemzeti hatóságok között érvényesülő hatáskörmegosztáshoz, amely az EUMSZ 86. cikk (3) bekezdésének megfelelően az Európai Ügyészség jogállását, feladatainak ellátására irányadó feltételeket és az e szervre alkalmazandó eljárási szabályokat meghatározó másodlagos jogi aktus alapján jött létre (lásd analógia útján: 2018. december 19‑i Berlusconi és Fininvest ítélet, C‑219/17, EU:C:2018:1023, 45. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
78      Márpedig a 2017/1939 rendelet által létrehozott intézményi és eljárási keretben, amint azt lényegében e rendelet (87) preambulumbekezdésének első albekezdése hangsúlyozza, az Európai Ügyészség eljárási aktusai által harmadik személyekkel szemben kiváltott joghatásokra nagyrészt az e jogi aktusokra alkalmazandó nemzeti jog az irányadó, az e rendelet 31–33. cikkében szabályozott, határokon átnyúló nyomozások vonatkozásában is (lásd ebben az értelemben: 2023. december 21‑i G. K. és társai [Európai Ügyészség] ítélet, C‑281/22, EU:C:2023:1018, 47–54. pont).
79      Először is ugyanis az említett rendelet 13. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett 10. cikkének (2) bekezdése értelmében a delegált európai ügyészek az állandó tanácsok ellenőrzése és irányítása mellett az Európai Ügyészség nevében járnak el a saját tagállamukban, és a nemzeti ügyészekkel azonos jogkörökkel rendelkeznek a nyomozás, a vádhatósági eljárás és az ügyek bíróság elé vitele tekintetében az ugyanezen rendeletben rájuk ruházott különleges jogkörökre és jogállásra is figyelemmel.
80      Másodszor, a 2017/1939 rendelet 28. cikkének (1) bekezdése értelmében az eljáró delegált európai ügyész – e rendelettel és a nemzeti joggal összhangban – vagy saját maga végezhet nyomozási cselekményeket és egyéb intézkedéseket, vagy azok elvégzésére utasíthatja a tagállama illetékes hatóságait, azzal, hogy az említett rendelet 30. cikkének (5) bekezdése alapján a cselekmények, illetve intézkedések végrehajtásának az eljárásaira és a módozataira az alkalmazandó nemzeti jog az irányadó (lásd ebben az értelemben: 2025. április 8‑i Európai Ügyészség [Eljárási aktusok bírósági felülvizsgálata] ítélet, C‑292/23, EU:C:2025:255, 47. pont). Különösen, amint az ugyanezen rendelet (87) preambulumbekezdésének első albekezdésével összefüggésben értelmezett 31. cikkének (3) bekezdéséből következik, az említett intézkedések végrehajtása e jog szerint a nemzeti bíróság engedélyét igényelheti.
81      Harmadszor, az EUMSZ 86. cikk (2) bekezdése alapján és a 2017/1939 rendelet 36. cikkében foglalt feltételek mellett az állandó tanács, ha az indokolt, az ügy bíróság elé vitelére vonatkozó határozat – mint amilyen a vitatott határozat is – elfogadásával indítja meg a vádhatósági eljárást a nemzeti bíróságok előtt, adott esetben azt követően, hogy a nemzeti jog alapján meghatározta az adott tagállamon belüli illetékes bíróságot.
82      Negyedszer, a Bíróság megállapította, hogy annak értékelése, hogy az Európai Ügyészség eljárási aktusa milyen joghatásokat vált ki a nyomozás alá vont személyekkel szemben, bizonyos mértékig a nemzeti eljárási szabályoktól, valamint azon nyomozás sajátos kontextusától függ, amelynek keretében e szerv ezen aktust elfogadta, ily módon a 2017/1939 rendelet 42. cikkének (1) bekezdése szerinti bírósági felülvizsgálatra hatáskörrel rendelkező illetékes nemzeti bíróságok a legalkalmasabbak arra, hogy ezt az értékelést elvégezzék. Emellett a Bíróság rámutatott arra is, hogy e rendelkezést az EUSZ 19. cikk (1) bekezdésének második albekezdésével, valamint a Charta 47. és 48. cikkével összefüggésben kell értelmezni, az ugyanakkor nem érinti a nemzeti bíróságok által végzett bírósági felülvizsgálat eljárási szabályait, ami megvalósulhat a büntetőügy érdemében eljáró bíróság által elvégzett járulékos felülvizsgálat formájában is, amennyiben ezek az eljárási szabályok biztosítják a hatékony jogorvoslathoz való jogot (lásd ebben az értelemben: 2025. április 8‑i Európai Ügyészség [Eljárási aktusok bírósági felülvizsgálata] ítélet, C‑292/23, EU:C:2025:255, 73. és 80. pont).
83      Ezenkívül meg kell jegyezni, hogy az Európai Ügyészség eljárási aktusai a büntetőeljárás egyik szakaszát képezik, amelynek a végén a végső döntés meghozatala az illetékes nemzeti bíróság kizárólagos hatáskörébe tartozik, amely a 2017/1939 rendelet 37. cikkének (2) bekezdésében foglaltakkal összhangban szabadon értékelheti többek között az e szerv által az ilyen aktusok alapján előterjesztett bizonyítékokat.
84      A fentiek összességéből az következik, hogy a nemzeti bíróságoknak az ilyen bírósági felülvizsgálat elvégzésére vonatkozó hatásköre nem minősül az EUMSZ 263. cikktől való, nem engedélyezett eltérésnek.
85      Amint arra lényegében az Európai Ügyészség és a Parlament hivatkozott, e megfontolásokat megerősíti a 2017/1939 rendelet 42. cikkének (2)–(8) bekezdése is, amelyek értelmében az Európai Ügyészség tevékenységének bírósági felülvizsgálata – az e cikk (1) bekezdésében előírt esetek kivételével – az uniós bíróságok hatáskörébe tartozik.
86      Így különösen meg kell állapítani, hogy az EUMSZ 267. cikknek megfelelően, és amint azt a 2017/1939 rendelet 42. cikkének (2) bekezdése kimondja, a Bíróság hatáskörrel rendelkezik arra, hogy előzetes döntéshozatal keretében határozzon többek között az Európai Ügyészség eljárási aktusainak érvényességéről, amennyiben az érvényességre vonatkozó ilyen kérdés közvetlenül az uniós jog alapján merült fel, valamint az uniós jog rendelkezéseinek – beleértve e rendeletet is – értelmezéséről vagy érvényességéről.
87      Hasonlóképpen, e 42. cikk (8) bekezdése alapján és az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdésének megfelelően a Törvényszék bírósági felülvizsgálatot gyakorol az Európai Ügyészség azon határozatai felett, amelyek az érintettek személyes adatok védelmével kapcsolatos jogaira vonatkoznak, azon határozatok felett, amelyek nem eljárási aktusok, vagy bármely más igazgatási határozat felett.
88      Végül az említett 42. cikk (3) bekezdése alapján és e cikk (1) bekezdésétől eltérve, az Európai Ügyészségnek az egyes ügyek megszüntetésére vonatkozó határozatainak felülvizsgálata az uniós bíróságok hatáskörébe tartozik, annyiban, amennyiben azokat közvetlenül az uniós jog alapján támadják meg.
89      Ami különösen a 2017/1939 rendelet 42. cikkének (3) bekezdését illeti, az Európai Ügyészség eljárási aktusainak felülvizsgálatára vonatkozó nemzeti bírósági hatáskör alóli, e rendelkezéssel megállapított kivétel alátámasztja azt a tényt, hogy e cikk a nemzeti bíróságok és az uniós bíróságok között az érintett területen érvényesülő hatáskörmegosztást tükrözi.
90      Az eljárás megszüntetésére vonatkozó határozat esetén ugyanis az ügy érdemében hatáskörrel rendelkező nemzeti bíróság elméletileg nem határoz az Európai Ügyészség által indított azon vádhatósági eljárások tekintetében, amelyekről az Európai Ügyészség lemondott. Így ebben az esetben a végső döntéshozatali jogkör nem e nemzeti bíróságot, hanem egy uniós szervet, a jelen esetben az Európai Ügyészséget illeti meg. Az uniós bíróságok azonban csak akkor dönthetnek az ilyen határozattal szembeni keresetről, ha az közvetlenül az uniós jogon alapul, mivel e bíróságoknak főszabály szerint nincs hatásköre a nemzeti eljárásjog vizsgálatára és értelmezésére az uniós jogi aktusok jogszerűségének felülvizsgálata keretében (lásd ebben az értelemben: 2002. július 25‑i Unión de Pequeños Agricultores kontra Tanács ítélet, C‑50/00 P, EU:C:2002:462, 43. pont).
91      A fenti megfontolások összességéből az következik, hogy az uniós jogalkotó azáltal, hogy a nemzeti bíróságokra telepítette az Európai Ügyészség harmadik felekre nézve joghatással bíró eljárási aktusainak bírósági felülvizsgálatára vonatkozó hatáskört, nem sértette meg az Európai Unió Bírósága számára az EUSZ 19. cikkben és az EUMSZ 263. cikkben biztosított hatásköröket.
92      E következtetést nem teszi kétségessé a 2018. március 6‑i Achmea ítélet (C‑284/16, EU:C:2018:158), a 2018. december 19‑i Berlusconi és Fininvest ítélet (C‑219/17, EU:C:2018:1023, 48., 57. és 60. pont), valamint a 2022. június 16‑i 1/20 (Az EUMSZ 218. cikk (11) bekezdése alapján adott [A korszerűsített Energia Charta Egyezmény]) vélemény (EU:C:2022:485) sem, amelyekre a fellebbező érvelésének alátámasztása érdekében hivatkozik.
93      Egyrészt a 2018. december 19‑i Berlusconi és Fininvest ítélet (C‑219/17, EU:C:2018:1023) 48. és 57. pontjában említett helyzet az uniós bíróságot megillető, annak – az EUMSZ 263. cikk alapján történő és közbenső kérdésként való – megítélésére vonatkozó kizárólagos hatáskörre vonatkozik, hogy érintik‑e az Európai Központi Bank határozatának jogszerűségét azok az esetleges hibák, amelyek egy tagállami központi bank által e határozat előkészítése céljából elfogadott aktusok jogszerűsége kapcsán felmerülnek. Ez a helyzet tehát nem hasonlítható az Európai Ügyészség olyan eljárási aktusa jogszerűségének értékeléséhez, amely – amint az a jelen ítélet 83. pontjában megállapítást nyert – a büntetőeljárás egyik szakaszát képezik, amelynek a végén a végső döntés meghozatala az illetékes nemzeti bíróság kizárólagos hatáskörébe tartozik.
94      Másrészt a 2018. március 6‑i Achmea ítélet (C‑284/16, EU:C:2018:158) és a 2022. június 16‑i 1/20 (Az EUMSZ 218. cikk (11) bekezdése alapján adott [A korszerűsített Energia Charta Egyezmény]) vélemény (EU:C:2022:485) a jelen ügyben nyilvánvalóan nem releváns, mivel előbbi az uniós jog értelmezését esetlegesen érintő jogvitáknak az uniós bírósági rendszeren kívüli szervezet elé terjesztésére vonatkozik, amire a tagállamok által kötött megállapodás alapján kerül sor (lásd ebben az értelemben: 2018. március 6‑i Achmea ítélet, C‑284/16, EU:C:2018:158, 58. pont), utóbbi pedig az EUMSZ 218. cikk (11) bekezdése alapján előterjesztett vélemény iránti kérelem elfogadhatóságára (lásd ebben az értelemben: 2022. június 16‑i 1/20 [Az EUMSZ 218. cikk (11) bekezdése alapján adott {A korszerűsített Energia Charta Egyezmény}] vélemény, EU:C:2022:485, 48. pont).
95      Másodszor, ami a fellebbezőnek a hatékony bírói jogvédelemhez való jog megsértésére alapított érvét illeti, azt mindenképpen el kell utasítani, mivel – amint azt a jelen ítélet 91. pontja kifejti – az uniós jogalkotó azáltal, hogy a nemzeti bíróságokra telepítette az Európai Ügyészség harmadik felekre nézve joghatással bíró eljárási aktusai feletti bírósági felülvizsgálat elvégzésére vonatkozó hatáskört, nem sértette meg az Európai Unió Bírósága számára az EUSZ 19. cikkben és az EUMSZ 263. cikkben biztosított hatásköröket.
96      Márpedig a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a Charta 47. cikke nem hozhat létre hatáskört a Bíróság számára, amennyiben azt a Szerződések kizárják. E cikknek nem célja a Szerződésekben szabályozott bírósági felülvizsgálati rendszer, különösen pedig az Európai Unió Bírósága előtt indított közvetlen keresetek elfogadhatóságával kapcsolatos szabályok módosítása sem (lásd ebben az értelemben: 2024. szeptember 10‑i KS és társai kontra Tanács és társai ítélet, C‑29/22 P és C‑44/22 P, EU:C:2024:725, 71. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
97      Mindenesetre meg kell állapítani, hogy a 2017/1939 rendelet 42. cikkének (1) bekezdése tiszteletben tartja a Charta 47. cikkében biztosított hatékony bírói jogvédelemhez való jogot.
98      Egyrészt, ahogyan azt a Bíróság megállapította, e rendelkezést e rendelet 41. cikkével összefüggésben, illetve (83) és (85)–(87) preambulumbekezdésére is tekintettel úgy kell értelmezni, hogy a harmadik felekre nézve joghatással bíró eljárási aktusok bírósági felülvizsgálata útján garantálható, hogy az Európai Ügyészség tiszteletben tartja azon személyek alapvető jogait, akikkel szemben ezen eljárási aktusok ilyen joghatásokat váltanak ki, és ezen belül ez teszi lehetővé annak ellenőrzését, hogy e szerv tiszteletben tartotta‑e a Charta 47. és 48. cikkének megfelelően az eljárás tisztességes jellegét, valamint a gyanúsítottak és vádlottak védelemhez való jogát. Ezenkívül a 2017/1939 rendelet 42. cikkének értelmezéséhez figyelembe kell venni e rendelet (88) preambulumbekezdését, amely kimondja, hogy az említett aktusok jogszerűségének nemzeti bíróságok általi felülvizsgálatával összefüggésben a tagállamoknak hatékony jogorvoslati lehetőségekről kell gondoskodniuk az EUSZ 19. cikke (1) bekezdése második albekezdésének megfelelően (lásd ebben az értelemben: 2025. április 8‑i Európai Ügyészség [Eljárási aktusok bírósági felülvizsgálata] ítélet, C‑292/23, EU:C:2025:255, 70. és 78. pont).
99      Másrészt, amint arra az Európai Ügyészség és a Parlament lényegében hivatkozik, és amint azt a jelen ítélet 85–90. pontja kifejti, a 2017/1939 rendelet 42. cikkének (1) bekezdését e 42. cikk egészének összefüggéseire és szerkezetére tekintettel kell értelmezni.
100    E tekintetben meg kell állapítani, hogy a 2017/1939 rendelet 42. cikkének (1) bekezdése teljes mértékben összhangban van az EUM‑Szerződés által létrehozott, az uniós jogi aktusok jogszerűségének felülvizsgálatát biztosító teljes jogorvoslati és eljárási rendszerrel, tekintettel többek között arra, hogy az összekapcsolódik az e cikk (2) bekezdésével, amelynek értelmében az előzetes döntéshozatali mechanizmus alkalmazandó az Európai Ügyészség eljárási aktusainak bírósági felülvizsgálatára, ily módon biztosítva, hogy az uniós jog értelmezésére vagy érvényességére vonatkozó valamennyi kérdést – beleértve az Európai Ügyészségnek a hatáskörrel rendelkező nemzeti bíróság előtt megtámadott eljárási aktusait, valamint e rendeletet is – a Bíróság az EUMSZ 267. cikkben e tekintetben ráruházott kizárólagos hatáskör alapján megvizsgálhassa.
101    A fentiek összességéből következik, hogy a Törvényszéknek nincs hatásköre a vitatott határozattal szembeni kereset elbírálására. Ezért a jelen ítélet 58. és 61. pontjában megállapított téves jogalkalmazás nem érinti a megtámadott végzés rendelkező részét. Következésképpen az első jogalapot mint hatástalant el kell utasítani.
A második jogalapról
A felek érvei
102    Másodlagosan a fellebbező lényegében azt állítja, hogy téves jogalkalmazáson alapul az, hogy a Törvényszék elutasította, hogy a keresetének elfogadhatósága tárgyában ne határozzon, hanem arról az ügy érdemében hozott határozatban rendelkezzen. Álláspontja szerint ugyanis egyrészt az elfogadhatatlansági kifogás szorosan kapcsolódik e kereset érdemi elbírálásához, mivel a Törvényszéknek először érdemben kell határoznia a vitatott határozat jellegéről és hatásairól, mielőtt meghatározná, hogy e határozat olyan jogi aktusnak minősül‑e, amely az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdése értelmében joghatásokat vált ki a fellebbezőre nézve. Másrészt az említett kereset elfogadhatóságának kérdése az uniós jogrendre vonatkozó új és alapvető kérdéshez kapcsolódik.
103    Az Európai Ügyészség a Parlament támogatásával vitatja ezt az érvelést.
A Bíróság álláspontja
104    Egyrészt meg kell állapítani, hogy – amint az a jelen ítélet 22–32. pontjából kitűnik – a Törvényszék úgy utasította el a keresetet, hogy kizárólag az Európai Ügyészség által felhozott első elfogadhatatlansági okot vizsgálta meg, amely azon alapul, hogy a Törvényszéknek nem volt hatásköre a vitatott határozat jogszerűségének felülvizsgálatára.
105    Márpedig az első jogalapnak a jelen ítélet 53–101. pontjában elvégzett vizsgálatára tekintettel meg kell állapítani, hogy a Törvényszék hatáskörének kérdése nem függ össze a kereset érdemi elbírálásával, mivel az egyetlen olyan kérdés, amelyet a Törvényszéknek el kellett döntenie, tekintettel a fellebbező által ezen elfogadhatatlansági okkal szemben felhozott érvekre, az volt, hogy a 2017/1939 rendelet 42. cikkének (1) bekezdése – amennyiben kizárólagos hatáskört biztosít a nemzeti bíróságoknak az e rendelkezés hatálya alá tartozó eljárási aktusok felülvizsgálatára – ellentétes‑e az elsődleges uniós joggal. Így, mivel a Törvényszék helyt adott az említett elfogadhatatlansági oknak, nem kellett foglalkoznia azzal a kérdéssel, hogy a vitatott határozat a fellebbezőre nézve joghatásokat váltott‑e ki, és ezt végül nem is tette meg.
106    Másrészt a Törvényszék az eljárási szabályzata 130. cikkének (7) bekezdése értelmében nem köteles arra, hogy az e szabályzat 130. cikkének (1) bekezdése alapján előterjesztett, hatáskör hiányára vagy elfogadhatatlanságra alapított kifogás vizsgálatáról az eljárást befejező határozatban döntsön azon az alapon, hogy e kifogás az uniós jogrendet érintő új és alapvető kérdést vet fel.
107    Következésképpen a második jogalapot el kell utasítani, és a fellebbezést teljes egészében el kell utasítani.
A költségekről
108    A Bíróság eljárási szabályzata 184. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozatlan, a Bíróság határoz a költségekről.
109    E szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése, amelyet ugyanezen szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, akként rendelkezik, hogy a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
110    A jelen ügyben Mincu Pătrașcu Brâncușit, mivel pervesztes lett, az Európai Ügyészség kérelmének megfelelően kötelezni kell a saját költségein felül az Európai Ügyészség részéről felmerült költségek viselésére.
111    A Bíróság eljárási szabályzata 140. cikkének (1) bekezdése szerint, amely e szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazandó, az eljárásba beavatkozó tagállamok és intézmények maguk viselik saját költségeiket.
112    A jelen ügyben úgy kell határozni, hogy a Parlament maga viseli saját költségeit.
A fenti indokok alapján a Bíróság (ötödik tanács) a következőképpen határozott:
1)      A Bíróság a fellebbezést elutasítja.
2)      A Bíróság Constantin Mincu Pătrașcu Brâncușit kötelezi a saját költségein felül az Európai Ügyészség részéről felmerült költségek viselésére.
3)      Az Európai Parlament maga viseli saját költségeit.
Aláírások
*      Az eljárás nyelve: román.