62017CC0389
MELCHIOR WATHELET
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2018. október 4. (
1
)
C‑389/17. sz. ügy
„Paysera LT” UAB, korábban „EVP International” UAB
a Lietuvos bankas
részvételével
(a Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas [Litvánia legfelsőbb közigazgatási bírósága] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem])
„Előzetes döntéshozatal – Elektronikuspénz‑kibocsátó intézmények – 2009/110/EK irányelv – Szavatolótőkével kapcsolatos szabályok – Az elektronikuspénz‑kibocsátási tevékenység gyakorlásához szükséges tőke – Az »elektronikuspénz‑kibocsátási tevékenység« fogalma – Elektronikuspénz‑kibocsátás az átvett pénzeszközök névértékén az eladó hasznára”
1.
Az elektronikus pénz vajon hamis pénz, mi több játékpénz? (
2
)
2.
Ez a Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litvánia legfelsőbb közigazgatási bírósága) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem) a 2009/110/EK irányelv (
3
) 5. cikke (2) bekezdésének, valamint 6. cikke (1) bekezdése a) pontjának az értelmezésére vonatkozik. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet a Paysera LT UAB, korábban EVP International UAB (a továbbiakban: Paysera) és a Lietuvos bankas (Litvánia központi bankja) között az egyes fizetési műveletekre vonatkozó szavatolótőke számítási módjait, valamint egyes ügyletek „elektronikuspénz‑kibocsátáshoz” kapcsolódó pénzforgalmi szolgáltatásoknak minősítését illetően folyó jogvita keretében terjesztették elő.
I. Jogi háttér
A.
A DME II irányelv
3.
A DME II irányelv (11) preambulumbekezdése szerint:
„A fogyasztóvédelem megfelelő szintjének és az elektronikuspénz‑kibocsátó intézmények megbízható és prudens működésének biztosítása érdekében az indulótőkét és a működőtőkét kombináló követelményrendszerre van szükség. Az elektronikus pénz sajátosságára tekintettel a működőtőke‑követelmény kiszámítására rendelkezni kell egy további módszerről. Teljes felügyeleti jogkört kell fenntartani annak biztosítása érdekében, hogy az ugyanolyan típusú kockázatokat az összes pénzforgalmi szolgáltató ugyanolyan módon kezeli, valamint fenn kell tartani azt az elvet, hogy a számítási módszernek ki kell terjednie az adott elektronikuspénz‑kibocsátó intézmény sajátos üzleti helyzetére. Emellett olyan rendelkezéseket is el kell fogadni, amelyek előírják, hogy az elektronikuspénz‑kibocsátó intézmény az elektronikuspénz‑birtokosok pénzeszközeit elkülönítetten tartsa az elektronikuspénz‑kibocsátó intézmény más üzleti célokat szolgáló pénzeszközeitől. Az elektronikuspénz‑kibocsátó intézményeknek a pénzmosás elleni és a terrorizmus finanszírozása elleni hatékony szabályokat is be kell tartaniuk.”
4.
A DME II irányelv „Fogalommeghatározások” című 2. cikkének 2. pontja szerint az elektronikus pénz „a kibocsátóval szembeni követelés által megtestesített, elektronikusan tárolt – ideértve a mágneses tárolást is – monetáris érték, amelyet pénzeszköz átvételével bocsátanak ki a 2007/64/EK irányelv 4. cikkének 5. pontjában meghatározott fizetési műveletek teljesítése céljából, és amelyet az elektronikuspénz‑kibocsátón kívül más természetes vagy jogi személy is elfogad”.
5.
A DME II irányelv „Szavatolótőke” című 5. cikkének (2) és (3) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(2)   A 6. cikk (1) bekezdésének a) pontjában említett, az elektronikuspénz‑kibocsátáshoz nem kapcsolódó tevékenységekre az elektronikuspénz‑kibocsátó intézmények szavatolótőkéjére vonatkozó követelményeket a 2007/64/EK irányelv 8. cikke (1) és (2) bekezdésében meghatározott három módszer (A, B, vagy C) valamelyikével kell kiszámítani. A megfelelő módszert a nemzeti jogszabályoknak megfelelően az illetékes hatóság állapítja meg.
Az elektronikuspénz‑kibocsátási tevékenységhez az elektronikuspénz‑kibocsátó intézmények szavatolótőkéjére vonatkozó követelményeket a (3) bekezdésben meghatározott D. módszerrel kell kiszámítani.
Az elektronikuspénz‑kibocsátó intézményeknek mindenkor legalább az első és második albekezdésben említett követelményeknek megfelelő összegű szavatolótőkével kell rendelkezniük.
(3)   D. módszer: Az elektronikuspénz‑kibocsátó intézmények szavatolótőkéje az elektronikuspénz‑kibocsátási tevékenységhez legalább az átlagosan kintlevő elektronikus pénz 2%‑a.”
6.
A DME II irányelv „Tevékenységek” című 6. cikke (1) bekezdésének a) pontja a következőket írja elő:
„(1)   Az elektronikus pénz kibocsátásán kívül az elektronikuspénz‑kibocsátó intézmények a következő tevékenységek végzésére jogosultak:
a)
a 2007/64/EK irányelv mellékletében felsorolt pénzforgalmi szolgáltatások nyújtása.”
7.
A DME II irányelv „Kibocsátás és visszaválthatóság” című 11. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A tagállamok biztosítják, hogy az elektronikuspénz‑kibocsátók pénzeszközök átvétele ellenében névértéken bocsátják ki az elektronikus pénzt.
(2)   A tagállamok biztosítják, hogy az elektronikuspénz‑kibocsátó az elektronikuspénz‑birtokos kérésére bármikor névértéken visszaváltsa a birtokában lévő elektronikus pénz monetáris értékét.”
1. B.
A 2007/64/EK irányelv
8.
A 2007/64/EK irányelv (
4
)„Fogalommeghatározások” című 4. cikkének (3) és (5) pontja a „pénzforgalmi szolgáltatás” és a „fizetési művelet” fogalmára irányul:
„3)
»pénzforgalmi szolgáltatás«: a mellékletben felsorolt üzleti tevékenységek bármelyike;
[…]
5)
»fizetési művelet«: a fizető fél vagy a kedvezményezett által kezdeményezett pénzbefizetés, ‑átutalás vagy ‑felvétel, függetlenül a fizető fél és a kedvezményezett közötti alapkötelezettségektől;”
9.
A DSP‑irányelvnek „A szavatolótőke kiszámítása” című 8. cikke (1) és (2) bekezdése a következőket mondja ki:
„(1)   A 6. cikkben meghatározott indulótőke‑követelmények mellett a tagállamok megkövetelik a pénzforgalmi intézményektől, hogy mindenkor rendelkezzenek a következő három módszer valamelyikével kiszámított szavatolótőkével, az illetékes hatóságok által a nemzeti jogszabályokkal összhangban megállapítottak szerint:
A. módszer
A pénzforgalmi intézmények szavatolótőkéje az előző év általános költségeinek legalább 10%‑a. Az illetékes hatóságok kiigazíthatják ezt a követelményt abban az esetben, ha az előző évhez képest a pénzforgalmi intézmény üzleti tevékenységében lényeges változás következett be. Ha a pénzforgalmi intézmény a kiszámítás időpontjában még nem végez egy teljes éve üzleti tevékenységet, a követelmény az üzleti tervben szereplő megfelelő általános költségek összegének legalább 10%‑a, feltéve hogy a hatóságok nem kérik ennek a tervnek a kiigazítását.
B. módszer
A pénzforgalmi intézmény szavatolótőkéje legalább a következő elemeknek a (2) bekezdésben meghatározott »k« tényezővel szorzott összege, ahol a fizetési forgalom (FF) a pénzforgalmi intézmény által az előző évben teljesített fizetési műveletek összértékének tizenketted része:
a)
az FF 5 millió EUR‑ig terjedő hányadának 4,0%‑a,
plusz
b)
az FF 5 millió EUR‑tól 10 millió EUR‑ig terjedő hányadának 2,5%‑a,
plusz
c)
az FF 10 millió EUR‑tól 100 millió EUR‑ig terjedő hányadának 1%‑a,
plusz
d)
az FF 100 millió EUR‑tól 250 millió EUR‑ig terjedő hányadának 0,5%‑a,
plusz
e)
az FF 250 millió EUR‑t meghaladó hányadának 0,25%‑a.
C. módszer
A pénzforgalmi intézmény szavatolótőkéje legalább az alábbi a) pontban meghatározott irányadó mutatónak az alábbi b) pontban meghatározott szorzóval és az alábbi (2) bekezdésben meghatározott »k« tényezővel megszorzott összege:
a)
Az irányadó mutató a következők összege:
–
kapott kamatok,
–
fizetett kamatok,
–
kapott jutalékok és díjbevételek, valamint
–
üzleti tevékenységből származó egyéb bevételek.
Minden elemet pozitív vagy negatív előjelével együtt kell figyelembe venni az összeg kiszámítása során. A rendkívüli vagy nem rendszeres tételekből származó bevétel nem használható fel az irányadó mutató kiszámításakor. Az irányadó mutató csökkenthető a – harmadik személyek által végrehajtott – szolgáltatások kiszervezésének ráfordításaival, ha a ráfordítások olyan vállalkozással kapcsolatban merülnek fel, amely ezen irányelv értelmében felügyelet alá tartozik. Az irányadó mutatót 12 hónapos megfigyelés alapján kell kiszámítani az előző pénzügyi év végén. Az irányadó mutató kiszámítása során a legutóbbi pénzügyi évet figyelembe kell venni. A C. módszer alapján kiszámított szavatolótőke azonban nem süllyedhet az irányadó mutató legutolsó három pénzügyi évre vonatkozó átlagának 80%‑a alá. Ha nem állnak rendelkezésre auditált adatok, üzleti becslés is alkalmazható.
b)
A szorzó a következő:
i.
az irányadó mutató 2,5 millió EUR‑ig terjedő részének 10%‑a;
ii.
az irányadó mutató 2,5 millió EUR‑tól 5 millió EUR‑ig terjedő részének 8%‑a;
iii.
az irányadó mutató 5 millió EUR‑tól 25 millió EUR‑ig terjedő részének 6%‑a;
iv.
az irányadó mutató 25 millió EUR‑tól 50 millió EUR‑ig terjedő részének 3%‑a;
v.
az irányadó mutató 50 millió EUR‑t meghaladó részének 1,5%‑a.
(2)   A B. és C. módszernél alkalmazandó »k« tényező a következő:
a)
0,5, amennyiben a pénzforgalmi intézmény kizárólag a melléklet 6. pontjában foglalt pénzforgalmi szolgáltatást nyújtja;
b)
0,8, amennyiben a pénzforgalmi intézmény a melléklet 7. pontjában foglalt pénzforgalmi szolgáltatást nyújtja;
c)
1, amennyiben a pénzforgalmi intézmény a melléklet 1–5. pontjában felsorolt pénzforgalmi szolgáltatások bármelyikét nyújtja.”
10.
A DSP‑irányelv „Pénzforgalmi szolgáltatások” (4. cikk 3. pontja)” című melléklete rögzíti az ilyennek tekintett tevékenységeket:
„1.   Fizetési számlára történő készpénzbefizetést lehetővé tevő szolgáltatások, valamint a fizetési számla vezetéséhez szükséges összes tevékenység.
2.   Fizetési számláról történő készpénzfelvételt lehetővé tevő szolgáltatások, valamint a fizetési számla vezetéséhez szükséges összes tevékenység.
3.   Fizetési műveletek teljesítése, beleértve a pénzforgalmi szolgáltatás igénybe vevőjének a pénzforgalmi szolgáltatójánál vagy más pénzforgalmi szolgáltatónál vezetett fizetési számlára történő pénzátutalást:
–
beszedések teljesítése, ideértve az egyszeri beszedéseket is,
–
fizetési műveletek teljesítése fizetési kártyával vagy hasonló eszközzel,
–
átutalások teljesítése, ideértve a tartós átutalási megbízásokat is.
4.   Fizetési műveletek teljesítése, amennyiben a pénzt a pénzforgalmi szolgáltatás igénybe vevője számára biztosított hitelkeretből fedezik:
–
beszedések teljesítése, ideértve az egyszeri beszedéseket is,
–
fizetési műveletek teljesítése fizetési kártyával vagy hasonló eszközzel,
–
átutalások teljesítése, ideértve a tartós átutalási megbízásokat is.
5.   Fizetési eszközök kibocsátása és/vagy elfogadása.
6.   Készpénzátutalás.
7.   Olyan fizetési műveletek teljesítése, ahol a fizető fél a fizetési művelet teljesítésére vonatkozó jóváhagyását bármilyen távközlési eszköz, digitális vagy IT‑eszköz segítségével adja meg, és a fizetés a távközlési eszköz, az IT‑rendszer vagy a hálózat üzemeltetőjének történik, aki vagy amely a pénzforgalmi szolgáltatás igénybe vevője és az áru szállítója vagy a szolgáltatás nyújtója között kizárólag közvetítőként jár el.”
II. Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
11.
A Paysera litván társaság, amely rendelkezik a litván nemzeti bank által kiadott engedélyekkel ahhoz, hogy elektronikuspénz‑kibocsátó intézményként és pénzforgalmi intézményként tevékenykedjen, amely engedély értelmében egyebek mellett jogosult elektronikus pénz kibocsátására és az ilyen pénz kibocsátásához kapcsolódó szolgáltatások, valamint egyéb pénzforgalmi szolgáltatások nyújtására.
12.
Az alapeljárás felperese működésének ellenőrzését követően a litván központi bank felügyeleti tanácsa a megtámadott határozatban azt állapította meg, hogy a felperes nem tartotta tiszteletben a szavatolótőkéje számításakor alkalmazandó módszereket, mivel a litván központi bank úgy ítélte meg, hogy a szóban forgó szolgáltatások nem kapcsolódtak az elektronikus pénz kibocsátásához.
13.
Az elektronikuspénz‑kibocsátáshoz kapcsolódó szolgáltatások ugyanis a DME II irányelv 5. cikkének (3) bekezdésében meghatározott D. módszer szerint számított szavatolótőke‑fenntartási kötelezettség alá esnek, amely ezen intézmények vonatkozásában alacsonyabb működőtőke‑követelményt ír elő, mintha ezen intézmények elektronikuspénz‑kibocsátáshoz nem kapcsolódó pénzforgalmi szolgáltatásokat nyújtanának, amelyek vonatkozásában a szavatolótőke‑követelményeket a DSP‑irányelv 8. cikkének (1) és (2) bekezdésében meghatározott A., B. és C. módszerek szerint számítják ki.
14.
A felügyeleti tanács többek között a felperes által folytatott következő tevékenységek elektronikuspénz‑kibocsátáshoz kapcsolódó pénzforgalmi szolgáltatásokként való elismerését tagadta meg:
–
az elektronikus pénz birtokosa részéről az elektronikuspénz‑kibocsátó intézménynél vezetett elektronikuspénz‑számlájáról harmadik fél hitelintézetnél nyitott számlájára történő átutalás (fizetés) (a továbbiakban: I. szolgáltatás), valamint;
–
az elektronikuspénz‑kibocsátó intézmény elektronikuspénz‑számlával rendelkező ügyfelei (kereskedők) által értékesített áruk, illetve nyújtott szolgáltatások utáni fizetések beszedése olyan, az elektronikuspénz‑rendszerben részt nem vevő személyektől, akik az ilyen árukat vagy szolgáltatásokat megszerzik (a továbbiakban: II. szolgáltatás).
15.
A kérdést előterjesztő bíróság ennélfogva azt kívánja megtudni, hogy e két szolgáltatást elektronikuspénz‑kibocsátáshoz kapcsolódó szolgáltatásoknak kell‑e minősíteni, vagy sem.
16.
E körülmények között a Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litvánia legfelsőbb közigazgatási bírósága) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„[A DME II irányelv] 5. cikkének (2) bekezdése, a 6. cikke (1) bekezdésének a) pontjával együtt úgy értelmezendő‑e hogy olyan körülmények között, mint amelyek jelen ügyben fennállnak, az alábbiak elektronikuspénz‑kibocsátáshoz kapcsolódó pénzforgalmi szolgáltatásnak minősülnek‑e, vagy sem:
a)
olyan pénzforgalmi tranzakció, amelynek során az elektronikuspénz‑birtokosnak az elektronikuspénz‑kibocsátó intézmény felé intézett kérelmére (utasítására) az elektronikus pénzt (a visszaváltandó összeget) névértéken visszaváltva átutalják harmadik fél bankszámlájára;
b)
olyan pénzforgalmi tranzakció, amelynek során az áruk, illetve szolgáltatások vevője (a fizető fél) az eladó utasítására úgy fizet az árukért, illetve szolgáltatásokért, hogy az elektronikuspénz‑kibocsátó intézménynek (az elektronikuspénz‑kibocsátónak) pénzt utal át, amely az összeg átvételét követően névértéken elektronikus pénzt bocsát ki az átvett összegért az eladó részére (az elektronikuspénz‑birtokosnak).”
III. A Bíróság előtti eljárás
17.
Az alapeljárás egyik fele sem tartotta szükségesnek, hogy észrevételeket tegyen a jelen eljárásban. A litván kormány, a lengyel kormány és az Európai Bizottság nyújtott be írásbeli észrevételeket. A a 2018. június 27‑én tartott tárgyaláson litván kormány és a Bizottság vett részt.
IV. Elemzés
A.
A felek észrevételeinek összefoglalása
18.
Először is a litván kormány a kérdést előterjesztő bírósággal ellentétben úgy véli, hogy az „elektronikuspénz‑kibocsátás” fogalma nem terjedhet ki az elektronikus pénz tényleges kibocsátására és visszaváltására.
19.
Az elektronikuspénz‑kibocsátási tevékenységet nem lehet úgy tekinteni, hogy az valamely pénzben kifejezett érték nominális formájának oly módon megvalósuló cseréje, hogy ezt az értéket elektronikus adathordozóra utalják, annak érdekében, hogy az elektronikuspénz‑kibocsátó intézmény által kibocsátott elektronikus pénzt a teljesítés egy formájaként elfogadó személyek egymás között az említett értékkel fizetési műveleteket végezhessenek. Ezenfelül, miután az elektronikuspénz‑birtokos pénzben kifejezett névértéken visszaváltotta a birtokában lévő elektronikus pénzt, a továbbiakban nem végezhet elektronikus pénz átutalására irányuló fizetési műveleteket ezzel a pénzben kifejezett értékkel.
20.
Másodszor, az „elektronikuspénz‑kibocsátáshoz kapcsolódó szolgáltatások” fogalmát illetően a litván kormány előadja, hogy a szavatolótőke számítása különböző módszereinek alkalmazása azzal a hatással jár, hogy az elektronikuspénz‑kibocsátáshoz nem kapcsolódó pénzforgalmi szolgáltatásokat nyújtó intézmények működőtőke‑követelménye magasabb, mint az elektronikuspénz‑kibocsátáshoz nem kapcsolódó pénzforgalmi szolgáltatásokat nem nyújtó intézmények működőtőke‑követelménye.
21.
Annak értékelése kapcsán, hogy meghatározott pénzforgalmi szolgáltatásokat elektronikuspénz‑kibocsátáshoz kapcsolódó vagy ahhoz nem kapcsolódó szolgáltatásnak kell‑e tekinteni, a fő szempont minden egyes konkrét esetben a potenciális kockázat terjedelme. Ezt megerősíti a Bizottság 2008. október 9‑i javaslata (
5
) is, amely többek között az elektronikuspénz‑kibocsátó intézmények jellegére és a kockázat jellegére alapított új számítási módszerekkel a működőtőkével kapcsolatos követelmények új irányelvbeli módosítását tartalmazza.
22.
Az elektronikuspénz‑kibocsátáshoz nem kapcsolódó pénzforgalmi szolgáltatásokat nyújtó intézmények esetében tehát a tőke számításával kapcsolatos magasabb követelményeket írnak elő, mivel ezek a pénzforgalmi szolgáltatások szélesebb spektrumát kínálják.
23.
A litván kormány először emlékeztet arra, hogy a DME II irányelv elfogadása tette lehetővé az elektronikus kereskedelmi intézmények számára, hogy fejlesszék tevékenységüket, és az elektronikuspénz‑kibocsátáshoz szorosan kapcsolódó szolgáltatások mellett a DSP‑irányelv mellékletében felsorolt szolgáltatásokat nyújthassák, így többek között bizonyos hiteleket folyósíthassanak.
24.
Másodszor, elektronikuspénz‑kibocsátáshoz nem kapcsolódó pénzforgalmi szolgáltatások nyújtása esetében az esetleges kockázat nem csak az elektronikuspénz‑birtokosokra terjed ki, hanem a rendszerben részt nem vevő harmadik személyekre is (e harmadik személyek köre igen széles és meghatározatlan lehet), akik tehát nem kötöttek szerződést valamelyik elektronikuspénz‑kibocsátó intézménnyel, következésképpen érdekeik védelme korlátozottabb.
25.
A litván kormány szerint két konjunktív feltételnek kell teljesülnie ahhoz, hogy valamely szolgáltatás elektronikuspénz‑kibocsátáshoz kapcsolódó szolgáltatásnak minősüljön: i. az elektronikus pénzt a szolgáltatásnyújtás időpontjában kell kibocsátani; valamint ii. a szolgáltatást az elektronikuspénz‑rendszerben részt vevő személyek között kell nyújtani.
26.
Az I. szolgáltatás és az elektronikus pénz kibocsátása közötti kapcsolatot illetően a litván kormány előadja, hogy nincs kétsége afelől, hogy az I. szolgáltatás működtetésének megkezdése előtt az elektronikus pénzt már ki kellett bocsátani, továbbá úgy véli, hogy az I. szolgáltatás a DSP‑irányelv melléklete 3. pontjának harmadik francia bekezdésében előírt átutalásnak felel meg.
27.
A bankszámlákra való átutalás végrehajtása során a hitelintézetek ügyfelei nem az elektronikus pénzt fogadják el, hanem az elektronikus pénz névértéken történő átváltását követően átvett pénzeszközt. Az I. szolgáltatás tehát e művelet, amelynek révén az elektronikuspénz‑kibocsátó intézmény (kibocsátó) az elektronikuspénz‑birtokos kérésére átutalja az elektronikus pénzt – annak nominális pénzben kifejezett értékére történő átváltását követően – a harmadik személy hitelintézetnél vezetett számlájára.
28.
A fizetési műveletre tehát az elektronikuspénz‑birtokos és egy harmadik személy között kerül sor. „Kilépő” fizetésről van tehát szó. Az ilyen kifizetés csak akkor minősülhetne elektronikuspénz‑kibocsátáshoz kapcsolódó szolgáltatásnak, ha arra az elektronikuspénz‑rendszer két résztvevője között kerülne sor.
29.
A litván kormány azt is hangsúlyozza, hogy az I. szolgáltatás nem kapcsolódik az elektronikus pénz visszaváltásához, illetve nem tekinthető azzal azonosnak. A DME II irányelv 11. cikkének (2) bekezdése szerint ugyanis az elektronikus pénz visszaváltása az elektronikuspénz‑birtokos számára pusztán a pénzügyi források névértéken történő visszatérítését jelenti.
30.
E meghatározás egyebekben összhangban van a DME II irányelv céljaival, amelyeket a preambulumában rögzít, és amelyek az elektronikuspénz‑birtokosok bizalmának megőrzésére és megerősítésére irányulnak, akik bármikor névértéken visszaszerezhetik e pénzt.
31.
Az I. szolgáltatás esetében az elektronikus pénzt nem térítik vissza névértéken az elektronikuspénz‑birtokosnak. Az elektronikuspénz‑birtokos célja az, hogy árukhoz és szolgáltatásokhoz kapcsolódóan kifizetéseket és teljesítéseket eszközöljön. A pénz visszaváltásának módja és formája egyébként meghatározó jelentőségű annak megállapítása szempontjából, hogy egy adott szolgáltatást az elektronikus pénz visszaváltásának vagy elektronikuspénz‑kibocsátáshoz nem kapcsolódó pénzforgalmi szolgáltatásnak kell‑e tekinteni.
32.
A II. szolgáltatás és az elektronikus pénz kibocsátása közötti kapcsolatot illetően a litván kormány emlékeztet arra, hogy azt a következőképpen nyújtják: 1) az eladó felhívására a vevő átutalja a megszerzett áruk és szolgáltatások után a pénzeszközöket az igénylő bankszámlájára, és 2) a pénzeszközök fogadását követően az elektronikuspénz‑kibocsátó intézmény azonnal kibocsátja az elektronikus pénzt, amelyet a kereskedő elektronikuspénz‑számlájára helyez.
33.
Ily módon, először is, vitathatatlan, hogy a II. szolgáltatás során a megbízótól kapott pénzeszközöket elektronikus pénzre váltják és jóváírják az elektronikuspénz‑birtokos számláján. Ugyanakkor magát a kifizetést először névértéken teljesítik, nem pedig elektronikus pénzben. A fizetési művelet akkor tekinthető befejezettnek, amikor az elektronikuspénz‑kibocsátó intézmény fogadja a pénzeszközöket a hitelintézetnél vezetett számláján. Az elektronikus pénz kibocsátására csak másodjára kerül sor. Az elektronikus pénz e későbbi kibocsátása csak annak az eredménye, hogy egyrészt az áruk értékesítője és/vagy a szolgáltatás nyújtója, másrészt pedig az elektronikuspénz‑kibocsátó intézmény között ennek megfelelő szerződést kötöttek. A II. szolgáltatás a litván kormány által kifejtett második feltételnek sem felel meg, mivel arra harmadik személy és az elektronikuspénz‑birtokos között kerül sor.
34.
Másodszor, a jelen ügyben az elektronikuspénz‑rendszerbe „belépő” fizetésről van szó, nem pedig a rendszeren belül, annak résztvevői között „bonyolított” fizetésről.
35.
Ennélfogva a II. szolgáltatás sem tekinthető az elektronikuspénz‑kibocsátáshoz kapcsolódó szolgáltatásnak.
36.
A lengyel kormány mindenekelőtt úgy véli, hogy az „elektronikuspénz‑kibocsátáshoz nem kapcsolódó pénzforgalmi szolgáltatások” fogalmát úgy kell értelmezni, mint amely a DSP‑irányelvben hivatkozott, az adott intézmény által a szolgáltatások teljesítése érdekében elektronikus pénz kibocsátása által nyújtott pénzforgalmi szolgáltatásokra utal. A contrario, az elektronikuspénz‑kibocsátáshoz kapcsolódó pénzforgalmi szolgáltatásokat az adott elektronikuspénz‑kibocsátó intézmény elektronikus pénz kibocsátásával nyújtja.
37.
Ily módon az elektronikuspénz‑kibocsátási tevékenységet folytató és az említett elektronikuspénz‑kibocsátáshoz kapcsolódó pénzforgalmi szolgáltatásokat nyújtó elektronikuspénz‑kibocsátó intézménynek legalább a DME II irányelv által előírt D. módszer alapján számított szintű szavatolótőkével kell rendelkeznie.
38.
Ha ugyanakkor ez az intézmény más pénzforgalmi szolgáltatásokat is nyújt, többek között a számlapénz‑kifizetéseket illetően, akkor a szavatolótőke minimálisan előírt szintjeit a DSP‑irányelv 8. cikkének (1) és (2) bekezdésében meghatározott A., B. vagy C. módszer szerint kell kiszámítani.
39.
Ezt az értelmezést erősíti meg a DME II irányelv 2. cikkének (2) bekezdése, amely meghatározza az elektronikus pénz fogalmát.
40.
Először is, az elektronikus pénz nem hasonlítható a számlapénzhez, és nem azonosítható azzal. Az utóbbi ugyanis a pénzforgalmi intézmény vagy bank könyveiben az ügyfél bankszámláján szereplő könyvelési tétel, amely a pénzforgalmi intézmény arra irányuló kötelezettségének fennállását jelzi, hogy fizessen ki (váltson vissza) meghatározott pénzösszeget. A számlapénzben, vagyis pénzforgalmi intézmény vagy bank közvetítésével történő teljesítés de iure nem jelenti a készpénz feletti ellenőrzés átadásaként értelmezett pénzügyi szolgáltatás nyújtását, hanem az csak a meghatározott összeg készpénzben való kifizetésére vonatkozó követelés, illetve az ahhoz kapcsolódó teljesítés engedményezését jelenti, az adós személyében bekövetkező változással együtt, amennyiben a kifizető és a kifizetés címzettje más pénzforgalmi intézményekkel vagy bankokkal működik együtt.
41.
Másodszor a számlapénzzel ellentétben az elektronikus pénz nem a készpénzes kifizetésre irányuló kötelezettséget kifejező könyvelési tétel, hanem elektronikusan kibocsátott és tárolt – ideértve a mágneses tárolást is – pénzben kifejezett érték, amely a kibocsátó részéről a birtokostól való rendszerszerű visszavásárlás kötelezettségéhez kapcsolódik. Ily módon az a pénzben kifejezett érték feletti ellenőrzésnek a kifizető és a kifizetés címzettje közötti átadásából áll.
42.
Az elektronikus pénz tehát hasonlít a készpénzhez, amely szintén az ellenőrzés átadása révén működik. A különbség e pénz immateriális jellegében, valamint az elfogadására irányuló általános kötelezettség hiányában áll.
43.
A pénzben kifejezett értéket pénzeszköz vagy számlapénz ellenében bocsátják ki és az a pénzben kifejezett érték visszavásárlására irányuló kötelezettséggel jár. A visszavásárlás a kibocsátott elektronikus pénz értékének megfelelő készpénz vagy számlapénz megfizetése révén történik, a kibocsátott pénzben kifejezett érték visszaváltása ellenében. Az elektronikus pénz kibocsátását követően a kibocsátó (az elektronikuspénz‑kibocsátó intézmény) valamilyen módon gondoskodik a monetáris érték értékesítéséről, vagyis azt bizonyos pénzösszeg megfizetése ellenében a vevő rendelkezésére bocsátja, és ezzel egyidejűleg vállalja, hogy e pénzben kifejezett értékeket megvásárolja minden egyes jogosultjuktól.
44.
Ily módon az elektronikus pénzt fizetési műveletek lebonyolítása céljából bocsátják ki. Nem tekinthetők tehát elektronikus pénznek a más célból kibocsátott pénzben kifejezett értékek vagy azok a pénzben kifejezett értékek, amelyek révén nem lehet fizetési műveleteket teljesíteni. Emellett csak akkor lehet elektronikus pénzről beszélni, ha azt legalább két személy elfogadja, és ezek egyike sem annak kibocsátója.
45.
Ennélfogva, ha egy adott pénzforgalmi szolgáltatás koncepciója azt feltételezné, hogy minden fizetési műveletet az elektronikus pénz megvásárlását követően létrehozott számlapénzzel teljesítenek, ez azt jelentené, hogy a szóban forgó szolgáltatás nem tekinthető elektronikuspénz‑kibocsátáshoz kapcsolódó pénzforgalmi szolgáltatásnak.
46.
Nem tekinthetők tehát elektronikuspénz‑kibocsátáshoz kapcsolódó pénzforgalmi szolgáltatásoknak azok a szolgáltatások, amelyek az elektronikus pénz előzetes bankpénzre váltását követően létrejött számlapénz felhasználásával hajtanak végre abból a célból, hogy a számlapénz utóbb megjelenjen a kifizetés címzettjének valamely bankszámláján. Hasonló okokból nem tekinthetők elektronikuspénz‑kibocsátáshoz kapcsolódó pénzforgalmi szolgáltatásoknak azok a pénzforgalmi szolgáltatások, amelyek a számlapénz kifizetések elfogadásából, majd a fogadott pénzeszközök elektronikus pénzzé való átváltásából állnak.
47.
Ebből következően az alapeljárásban felperesként szereplő társaság által nyújtott szolgáltatások nem rendelkeztek az elektronikuspénz‑kibocsátáshoz kapcsolódó pénzforgalmi szolgáltatások jellegével, mivel azokat számlapénz felhasználásával hajtották végre.
48.
A Bizottság lényegében arra hivatkozik, hogy esetről esetre kell értékelni, hogy a szóban forgó pénzforgalmi szolgáltatások független vagy kiegészítő szolgáltatások‑e.
49.
Az I. szolgáltatás olyan fizetési műveletre vonatkozik, amelynek révén az elektronikuspénz‑birtokos felhívására az elektronikuspénz‑kibocsátó intézmény névértékükön visszaváltja a pénzeszközöket és azokat egy harmadik személy bankszámlájára utalja, amit megerősít a DME II irányelv 5. cikkének (2) bekezdése.
50.
A II. szolgáltatás olyan pénzforgalmi szolgáltatásra vonatkozik, amelynek révén az eladó felhívására az áruk és/vagy szolgáltatások vevője ezen áruk és/vagy szolgáltatások után pénzeszközöket utal át az elektronikuspénz‑kibocsátó intézménynek, amely ezen pénzeszközök átvételét követően az átvett pénzeszközök névértékén kibocsátja az elektronikus pénzt az eladó javára.
51.
A Bizottság úgy véli, hogy a pénzforgalmi szolgáltatások nyújtását, függetlenül attól, hogy azok elektronikus pénz kibocsátásához kapcsolódnak‑e, vagy sem, az elektronikuspénz‑kibocsátó intézmény szempontjából kell értékelni. A II. szolgáltatás keretében az elektronikuspénz‑kibocsátó intézmény az elektronikuspénz‑birtokos javára pénzeszközöket vesz át az áruk és/vagy szolgáltatások vevőjétől és ismét elektronikus pénzt bocsát ki. E szolgáltatás tehát szükséges az elektronikus pénz kibocsátásának lehetővé tételéhez. Nem független szolgáltatásról van szó.
52.
Ennélfogva az I. és II. szolgáltatást elektronikuspénz‑kibocsátáshoz kapcsolódó pénzforgalmi szolgáltatásoknak kell tekinteni.
B.
Értékelés
1. Előzetes észrevételek
53.
Bevezetésként hivatkozok az elektronikus pénz néhány ismert példájára: a Proton Belgiumban, a miniCASH Luxemburgban, a Monéo Franciaországban, a Geldkarte Németországban (mindegyik kártya formátumú hordozón), valamint világszinten a PayPal (a pénzt csak hálózaton tárolják, mivel a hordozó „informatikai” vagy virtuális) – míg a bitcoin nem elektronikus pénz. (
6
)
54.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés tárgya a „[DME II irányelv 6. cikke] (1) bekezdésének a) pontjában említett, az elektronikuspénz‑kibocsátáshoz nem kapcsolódó tevékenységek” kifejezés értelmezése, amely az említett irányelv 5. cikkének (2) bekezdésében szerepel.
55.
A szóban forgó ügy ily módon azt a kérdést veti fel, hogy e rendelkezés alapján: i. az olyan fizetési műveletet, amely révén az elektronikuspénz‑birtokos elektronikuspénz‑kibocsátó intézményhez intézett kérésére az elektronikus pénzt (a visszaváltandó pénzeszközöket) névértékükön egy harmadik személy bankszámlájára utalják; és ii. az olyan fizetési műveletet, amelynek révén az eladó felhívására az áruk és/vagy szolgáltatások vevője ezen áruk és/vagy szolgáltatások után pénzeszközöket utal át az elektronikuspénz‑kibocsátó intézménynek (az elektronikus pénz kibocsátójának), amely ezen pénzeszközök átvételét követően az eladó javára az átvett pénzeszközök névértékén kibocsátja az elektronikus pénzt, „elektronikuspénz‑kibocsátáshoz kapcsolódó” tevékenységnek kell‑e tekinteni, vagy nem.
56.
A tét nagy, mivel attól függően, hogy elektronikuspénz‑kibocsátáshoz kapcsolódó pénzforgalmi szolgáltatások nyújtásáról van‑e szó, vagy sem, a DME II irányelv 5. cikke (2) bekezdésének megfelelően eltérnek a szavatolótőkére vonatkozó követelmények.
57.
Ily módon az elektronikuspénz‑kibocsátáshoz kapcsolódó tevékenységekkel rendelkező elektronikuspénz‑kibocsátó intézményeknek a D. módszer (
7
) alapján kell kiszámítaniuk szavatolótőkéjüket, míg az elektronikuspénz‑kibocsátáshoz nem kapcsolódó tevékenységeket folytató intézményekre vonatkozó követelményeket az A., B., vagy C. módszer (
8
) szerint számítják ki, amelyek komolyabb szintű szavatolótőke‑követelményeket állapítanak meg, mint a D. módszer.
2. A DME II irányelv szövege
58.
A kérdést előterjesztő bíróság kérdései ahhoz kapcsolódnak, hogy a DME II irányelv 5. cikkének (2) bekezdése és 6. cikke (1) bekezdésének a) pontja nem határozza meg (
9
)„az elektronikuspénz‑kibocsátáshoz nem kapcsolódó tevékenységeket” (5. cikk (2) bekezdése), sem e tekintetben a „kapcsolódó tevékenységeket”, sőt, azokat a „pénzforgalmi szolgáltatásokat” sem (6. cikk (1) bekezdésének a) pontja), amelyeket az elektronikuspénz‑kibocsátó intézmények nyújthatnak, mivel az utóbbi rendelkezés csak utal a DSP‑irányelv mellékletében szereplő listára. (
10
)
59.
Pusztán azt jegyzem meg, hogy a szöveg „kapcsolódó” vagy nem kapcsolódó tevékenységekről beszél, ami álláspontom szerint kizárja a litván kormány azon érvét, amely szerint ahhoz, hogy a DME II irányelv 5. cikke (2) bekezdésének hatálya alá tartozzanak, a szóban forgó műveleteknek teljes mértékben „integrálódniuk” kell az elektronikuspénz‑rendszerbe.
60.
A DME II irányelv egyéb cikkeit érdemes elemezni.
61.
A DME II irányelv 1. cikkének (1) bekezdése, amely az irányelv hatályát (így szabályozási körét is) meghatározza, kimondja, hogy az Európai Unió jogi aktusa „az elektronikuspénz‑kibocsátási tevékenység folytatására vonatkozó szabályokat” állapítja meg. Ugyanezen irányelv 11. cikkének (1) bekezdése, amely az „Elektronikuspénz‑kibocsátás és ‑visszaválthatóság” című III. címben szerepel, azt írja elő, hogy az elektronikus pénzt pénzeszközök átvétele ellenében névértéken kell kibocsátani. Az említett irányelv 11. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy az elektronikus pénzt az elektronikuspénz‑birtokos kérésére bármikor névértéken vissza kell váltani.
62.
A 11. cikk rendelkezéseinek a DME II irányelv más rendelkezéseinek keretébe illesztése szempontjából a kérdést előterjesztő bíróságnak álláspontom szerint igaza van, amikor úgy véli, hogy a DME II irányelv értelmében vett „elektronikuspénz‑kibocsátás” kiterjed többek között e pénz kibocsátására és visszaváltására.
63.
Az is vélelmezhető ugyanis, hogy az elektronikus pénz célja (amely a DME II irányelv 2. cikkének (2) bekezdésében rögzített meghatározásból levezethetően a fizetési műveletek teljesítése) nem jelenti azt, hogy a kérdéses elektronikuspénz‑kibocsátáshoz kapcsolódó pénzforgalmi szolgáltatások csak az elektronikus pénzzel történő fizetési műveleteket foglalják magukban. Egyértelmű, hogy e pénz kibocsátását és visszaváltását általában más forrásokból történő pénzforgalmi tranzakciók során végzik. (
11
)
64.
A Bizottsághoz hasonlóan úgy vélem, hogy ily módon az elektronikus pénznek a DME II irányelv 2. cikke (2) bekezdésében meghatározott fogalmából, amely a DSP‑irányelv 4. cikkének (5) bekezdésében meghatározott fizetési műveletekre utal, (
12
) az következik, hogy az elektronikuspénz‑kibocsátáshoz kapcsolódó pénzforgalmi szolgáltatások magukban foglalják nem csak az elektronikus pénz kibocsátásához, de annak visszaváltásához kapcsolódó szolgáltatásokat is.
65.
A litván kormány előadja, hogy a DME II irányelv 11. cikkének (1) és (2) bekezdése egyértelműen különbséget tesz a kibocsátás és a visszaváltás között, azok tehát nem tekinthetőek úgy, mint amelyek összekapcsolódnak.
66.
Ennek az érvnek nem lehet helyt adni.
67.
Hangsúlyozni kell ugyanis, hogy vitathatatlan, hogy a kibocsátás és a visszaváltás két elkülönült cselekmény, amelyet a DME II irányelv 11. cikkének (1) és (2) bekezdése szabályoz. Márpedig egyértelmű, hogy az uniós jogalkotó szándéka az volt, hogy azok ennek ellenére szorosan összekapcsolódjanak.
68.
A DME II irányelv 11. cikkének (2) bekezdése szerint „[a] tagállamok biztosítják, hogy az elektronikuspénz‑kibocsátó […] bármikor […] visszaváltsa a birtokában lévő elektronikus pénz monetáris értékét”. A visszaváltáshoz való jog tehát automatikusan keletkezik és feltétlen. Nem önálló cselekményről van tehát szó.
69.
Ebből az következik, hogy ahhoz, hogy a szóban forgó pénzforgalmi szolgáltatás „kapcsolódjon”, annak az elektronikus pénz kibocsátása vagy visszaváltása szempontjából nélkülözhetetlennek kell lennie.
70.
Egyetértek a Bizottsággal abban, hogy a DME II irányelvből az következik, hogy a – kapcsolódó vagy nem kapcsolódó – pénzforgalmi szolgáltatások nyújthatók az elektronikuspénz‑rendszeren kívül.
71.
Természetes, hogy mind az elektronikus pénz kibocsátása, mind annak visszaváltása mindig bizonyos összefüggést mutat egy klasszikus bankszámlával. Ellentétben a litván kormány által előadottakkal, ennélfogva ebből a szempontból közömbös, ha az adott személy elveszíti az elektronikus pénzzel való fizetés lehetőségét.
72.
Ennélfogva az elektronikus pénz kibocsátása és annak visszaváltása elkülönült, de nem önálló cselekményeket jelent.
73.
A „visszaválthatóság” fogalma ugyanis annak lehetőségét jelenti, hogy a fogyasztó az elektronikus pénzt átutalás vagy készpénz formájában bármikor visszakaphassa. (
13
)
74.
Másként fogalmazva, az elektronikuspénz‑kibocsátás csak egy része a folyamatnak, a másik rész pedig e pénz visszaváltásának felel meg. (
14
)
75.
E kettősséget kiválóan mutatja be P. Storrer, aki szerint (többek között a DME II irányelv francia jogba való átültetését illetően) „[a]z elektronikus pénz egységeit értékegységeknek nevezzük, ezek mindegyik egy értékpapírban megtestesülő követelést jelent […] a kibocsátóval szembeni követelés fogalma jellemző az elektronikus pénzre és lehetővé teszi annak megkülönböztetését a számlapénztől, amely elválaszthatatlan hordozójától, a számlától […] [Pusztán] ugyanazon hitelviszonyt megtestesítő értékpapír [két vetületéről van szó […] – Az elektronikuspénz‑követelésnek két vetülete van, attól függően, hogy a birtokos oldaláról nézzük‑e (visszaváltási követelés) […], vagy az elfogadó oldaláról (átváltási követelés) […] Úgy véljük […] hogy az elektronikus pénz jellegénél fogva visszaváltható, e visszaváltás pedig olyan részletes szabályozás hatálya alá tartozik, amely az elektronikus pénzzel kapcsolatos szerződési jog lényegét képezi […] [Á]lláspontunk szerint az elektronikus pénz jellegénél fogva, nem pedig a rá vonatkozó szabályozás alapján visszaváltható. E visszaválthatóság inkább további kritériummal egészíti az elektronikuspénz‑termék azonosítását, sem mint hogy a minősítésének lenne a következménye” (
15
).
76.
A DME II irányelv 11. cikkének (2) bekezdésére visszatérve, az azt írja elő a tagállamok számára, hogy azok biztosítsák, hogy az elektronikuspénz‑kibocsátó az elektronikuspénz‑birtokos kérésére bármikor névértéken visszaváltsa a birtokában lévő elektronikus pénz pénzben kifejezett értékét (hasonló szabályt ír elő e pénz kibocsátását illetően az említett cikk (1) bekezdése). Egyebekben mind az elektronikus pénz kibocsátása, mind pedig annak visszaváltása más pénzeszközökből indított fizetési műveletek ellenében történik (például egy fizetési kártyával végzett művelet vagy pénzeszközök folyó átutalási művelete révén).
77.
Ennélfogva a DME II irányelv 5. cikkének (2) bekezdésében hivatkozott, „az elektronikuspénz‑kibocsátáshoz nem kapcsolódó” pénzforgalmi szolgáltatásoknak az elektronikuspénz‑visszaváltáshoz nem kapcsolódó pénzforgalmi szolgáltatásokat is tartalmazniuk kell.
78.
Mivel az elektronikus pénz kibocsátásához (vagy visszaváltásához) kapcsolódó pénzforgalmi szolgáltatásokat a DME II irányelv nem határozza meg más módon, a Bizottsághoz hasonlóan úgy vélem, hogy „az elektronikuspénz‑kibocsátáshoz [kapcsolódó]” pénzforgalmi szolgáltatásnak (a DME II irányelv 5. cikkének (2) bekezdése) kell tekinteni minden olyan pénzforgalmi szolgáltatást, amely szükséges az elektronikuspénz‑kibocsátás vagy ‑visszaváltás lehetővé tételéhez. Másként fogalmazva, e szolgáltatásoknak kiegészítő jelleggel kell bírniuk az elektronikus pénz kibocsátása során.
79.
Ennélfogva esetről esetre kell értékelni, hogy a vizsgált pénzforgalmi szolgáltatások független vagy kiegészítő szolgáltatások‑e. Ha a pénzforgalmi szolgáltatást abból a célból nyújtják, hogy lehetővé tegyék az elektronikus pénz visszaváltását, e szolgáltatást az ahhoz kapcsolódó szolgáltatásnak kell tekinteni.
3. A jelen ügyben hivatkozott két műveletre való alkalmazás
80.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésben hivatkozott eset olyan fizetési műveletre vonatkozik, amelynek révén az elektronikuspénz‑birtokos felhívására az elektronikuspénz‑kibocsátó intézmény névértékükön visszaváltja a pénzeszközöket és azokat egy harmadik személy bankszámlájára utalja.
81.
Az elektronikuspénz‑kibocsátó intézmény által végzett visszaváltás eredményeként előálló pénzeszközök átutalása szorosan kapcsolódik az elektronikuspénz‑kibocsátáshoz, amelynek, amint azt már kiemeltem, magában kell foglalni a visszaváltást is.
82.
Ugyanakkor e visszaváltott pénzeszközök átutalása csak egyetlen, az elektronikuspénz‑kibocsátó intézmény által végzett művelet tárgya lehet. Amennyiben a visszaváltott pénzeszközök másik bankszámlára történő átutalása nem egyetlen művelet tárgya, úgy az említett átutalást független pénzforgalmi szolgáltatásnak kell tekinteni.
83.
A DME II irányelv 7. cikkének (1) bekezdése alapján az elektronikuspénz‑kibocsátó intézmények a DSP‑irányelv 9. cikke (1) és (2) bekezdésének megfelelően gondoskodnak a kibocsátott elektronikus pénz ellenében átvett pénzeszközök megóvásáról.
84.
Egyetértek a Bizottság álláspontjával, amely szerint ez azt jelenti, hogy az elektronikuspénz‑kibocsátó intézmény köteles (
16
) e pénzeszközöket az intézmény számláin elhelyezett elektronikuspénz‑összegek értékének megfelelően óvni. Ezzel szemben nem áll fenn hasonló megóvási kötelezettség a pénzeszközök vonatkozásában az elektronikus pénz visszaváltását követően. E szabályozás arra alapítható, hogy a pénzeszközök utalásának azonnal meg kell történnie, az követően, hogy az elektronikuspénz‑kibocsátó intézmény visszaváltotta a pénzeszközöket az elektronikuspénz‑birtokos részére. Amennyiben a visszaváltott pénzeszközöket az elektronikuspénz‑kibocsátó intézmény tovább birtokolja, a DME II irányelv 7. cikkének (3) bekezdése azt mondja, hogy a DSP‑irányelv 9. cikkében rögzített védelmi előírásokat kell alkalmazni. Ebből következik, hogy a pénzeszközöket védeni kell ahhoz, hogy a DSP‑irányelv rendelkezéseinek megfelelő független pénzforgalmi szolgáltatást lehessen nyújtani.
85.
Ennélfogva a kérdést előterjesztő bíróságnak igaza van, amikor az előzetes döntéshozatalra utaló végzésben azt állapítja meg, hogy amennyiben az elektronikuspénz‑kibocsátás magában foglalja a DME II irányelv 11. cikke (2) bekezdésének értelmében vett pénzvisszaváltást is, akkor az érintett pénzforgalmi szolgáltatást (I. szolgáltatás) az említett irányelv 5. és 6. cikke értelmében vett „elektronikuspénz‑kibocsátáshoz kapcsolódó” pénzforgalmi műveletnek kell tekinteni, amelynek során az elektronikuspénz‑birtokos kérelmére visszaváltható összegek kerülnek átutalásra harmadik személy bankszámlájára.
86.
A kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott második eset olyan pénzforgalmi szolgáltatásra vonatkozik, amelynek révén az eladó felhívására az áruk és/vagy szolgáltatások vevője (a fizető fél) ezen áruk és/vagy szolgáltatások után pénzeszközöket utal át az elektronikuspénz‑kibocsátó intézménynek (az elektronikuspénz‑kibocsátónak), amely ezen pénzeszközök átvételét követően az eladó (az elektronikuspénz‑birtokos) javára az átvett pénzeszközök névértékén kibocsátja az elektronikus pénzt.
87.
Amint arra a Bizottság megalapozottan mutat rá, a pénzforgalmi szolgáltatások nyújtását, függetlenül attól, hogy azok az elektromospénz‑kibocsátáshoz kapcsolódnak‑e, vagy sem, az elektronikuspénz‑kibocsátó intézmény szempontjából kell vizsgálni.
88.
A szóban forgó esetben az elektronikuspénz‑kibocsátó intézmény átveszi az áruk vagy szolgáltatások vevőjének pénzeszközeit, és átutalja azokat az eladónak, az elektronikus pénz kibocsátásával. Ebben az esetben az a pénzforgalmi szolgáltatás, amelynek keretében az elektronikuspénz‑kibocsátó intézmény átveszi a pénzeszközöket és kibocsátja az elektronikus pénzt, szükséges magának az elektronikus pénz kibocsátásának a lehetővé tételéhez; nem független szolgáltatásról van tehát szó.
89.
Ennélfogva abban is egyetértek a kérdést előterjesztő bírósággal, hogy nem releváns az a körülmény, hogy az áruk és/vagy szolgáltatások vevői (a fizetők) azért utalnak át összegeket (fizetnek) a felperesnek (az elektronikuspénz‑kibocsátó intézménynek), hogy kifizessék az árukat és/vagy szolgáltatásokat, és nem magáért azért, hogy elektronikus pénz kibocsátása történjen. E vevők (fizetők) a felperesnek a kereskedő (a felperes ügyfele) utasítására fizetnek az árukért és/vagy szolgáltatásokért, a kereskedő pedig szerződést kötött a felperessel (az elektronikuspénz‑kibocsátó intézménnyel), amely az összegnek a vevőtől történő beérkezését követően azonnal elektronikus pénzt bocsát ki a kapott összeg szerinti névértéken. Ennek megfelelően a vevő célja nem mond ellent a pénzforgalmi művelet és az elektronikuspénz‑kibocsátás közötti közvetlen kapcsolat fennállásának.
90.
Úgy vélem tehát, hogy a második érintett pénzforgalmi szolgáltatást (II. szolgáltatás) szintén „elektronikuspénz‑kibocsátáshoz kapcsolódó” tevékenységnek kell tekinteni.
V. Végkövetkeztetés
91.
A fenti indokok alapján azt javasolom, hogy a Bíróság a Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litvánia legfelsőbb közigazgatási bírósága) által előzetes döntéshozatal céljából előterjesztett kérdésre a következő választ adja:
Az elektronikuspénz‑kibocsátó intézmények tevékenységének megkezdéséről, folytatásáról és prudenciális felügyeletéről, a 2005/60/EK és a 2006/48/EK irányelv módosításáról, valamint a 2000/46/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2009. szeptember 16‑i európai parlamenti és tanácsi 2009/110/EK irányelv 5. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a jelen ügy körülményei között elektronikuspénz‑kibocsátáshoz kapcsolódó pénzforgalmi szolgáltatásnak tekintendők azok a pénzforgalmi szolgáltatások:
a)
amelyek révén az elektronikuspénz‑birtokos azt kéri az elektronikus pénzt kibocsátó elektronikuspénz‑kibocsátó intézménytől, hogy egyetlen műveletet hajtson végre, amely egyszerre tartalmazza az elektronikus pénz visszaváltását és a pénzeszközök átutalását harmadik személy bankszámlájára, valamint
b)
amelyek révén az áruk, illetve szolgáltatások vevője (a fizető fél) az eladó utasítására úgy fizet az árukért, illetve szolgáltatásokért, hogy az elektronikuspénz‑kibocsátó intézménynek (az elektronikuspénz‑kibocsátónak) pénzt utal át, amely az összeg átvételét követően névértéken elektronikus pénzt bocsát ki az átvett összegért az eladó részére (az elektronikuspénz‑birtokosnak).
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	Még ha az utóbbi kifejezés inkább a bitcoinhoz kötődik is (Storrer, P., Droit de la monnaie électronique, RB Édition, Párizs, 2014, 23. o.). Lásd a jelen indítvány 6. pontját.
(
3
)	Az elektronikuspénz‑kibocsátó intézmények tevékenységének megkezdéséről, folytatásáról és prudenciális felügyeletéről, a 2005/60/EK és a 2006/48/EK irányelv módosításáról, valamint a 2000/46/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló 2009. szeptember 16‑i európai parlamenti és tanácsi 2009/110/EK irányelv (HL 2009. L 263., 7. o.; a továbbiakban: DME II irányelv).
(
4
)	A belső piaci pénzforgalmi szolgáltatásokról és a 97/7/EK, a 2002/65/EK, a 2005/60/EK és a 2006/48/EK irányelv módosításáról és a 97/5/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2007. november 13‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2007. L 319., 1. o.; helyesbítés: HL 2009. L 187., 5. o.; a továbbiakban: DSP‑irányelv).
(
5
)	Az elektronikuspénz‑kibocsátó intézmények tevékenységének megkezdéséről, folytatásáról és prudenciális felügyeletéről, a 2005/60/EK és a 2006/48/EK irányelv módosításáról, valamint a 2000/46/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló európai parlamenti és tanácsi irányelv tervezete (COM(2008)627 végleges).
(
6
)	Még ha sokan (tévesen) úgy gondolják is, hogy az. Inkább virtuális pénzről van szó, amely „nem felel meg a Code monétaire et financier (monetáris és pénzügyi törvénykönyv) értelmében vett fizetőeszköz fogalmának és közelebbről az elektronikus pénz fogalmának sem, mivel a bitcoint nem pénzeszköz átvételével […] bocsátják ki. Ezenfelül az elektronikus pénzzel ellentétben a bitcoinhoz nem kapcsolódik a névértéken való mindenkori visszaváltás jogszabályi garanciája”. (Banque de France, Les dangers liés au développement des monnaies virtuelles: l’exemple du bitcoin, Focus 10. sz., 2013. december 5.).
(
7
)	Azt a DME II irányelv 5. cikkének (3) bekezdése tartalmazza.
(
8
)	Azokat a DSP‑irányelv 8. cikkének (1) és (2) bekezdése rögzíti.
(
9
)	Ezt a korábbi irányelv [az elektronikuspénz‑kibocsátó intézmények tevékenységének megkezdéséről, folytatásáról és prudenciális felügyeletéről szóló, 2000. szeptember 18‑i 2000/46/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2000. L 275., 39. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 3. kötet, 343. o.)] sem tartalmazta. Lásd például Vereecken, M., Monnaie électronique: commentaire des directives européennes, Euredia, 1. sz., 2004., Larcier, 2004, 43–79. o., amely, hozzáteszem, továbbra is gyakran releváns az (új) DME II irányelv rendelkezéseit illetően.
(
10
)	Hangsúlyozni kell, hogy bár e melléklet megjelöli azokat a tevékenységeket, amelyek folytatására az elektronikuspénz‑kibocsátók jogosultak, egyáltalán nem utal arra a kérdésre, hogy e tevékenységek kapcsolódnak‑e az elektronikuspénz‑kibocsátáshoz, vagy sem.
(
11
)	A DME II irányelv 11. cikkének (1) és (2) bekezdése.
(
12
)	A fizetési műveleteket a DSP‑irányelv 4. cikkének (5) bekezdése úgy határozza meg, hogy az „a fizető fél vagy a kedvezményezett által kezdeményezett pénzbefizetés, ‑átutalás vagy ‑felvétel, függetlenül a fizető fél és a kedvezményezett közötti alapkötelezettségektől”.
(
13
)	Lásd a jelen indítvány 5. lábjegyzetében hivatkozott bizottsági javaslat (COM(2008) 627 végleges) 5. cikkét.
(
14
)	A visszaválthatóságot illetően lásd többek között Poullet, C., és Vuitton, R., „La remboursabilité de la monnaie électronique”, Bulletin du Cercle François Laurent, 3. sz., 2004, 93. o.
(
15
)	Lásd Storrer, P., Droit de la monnaie électronique, RB Édition, Paris, 2014, 61–65. o. Lásd még Lasserre Capdeville, J., „Le droit régissant le paiement par monnaie électronique en France”, Revue Lamy Droit des affaires, 73. sz., 2012. július–augusztus, 93–97. o. Ausztriát illetően lásd Gerhartinger, H., Elektronisches Geld im österreichischen Bank‑ und Privatrecht, Bank Verlag Bécs, Köln 2010. Lásd még Bulearcă, A., „Electronic Money, Means of Payment in Domestic and International Economic Exchanges. Statutory Changes at EU and EEA Level”, in Sararu, C.‑S., (szerk.), Studies of Business Law – Recent Developments and Perspectives, Peter Lang, Frankfurt am Main, 2013, 195. o., amely kitér a DME II. irányelv romániai átültetésére is.
(
16
)	Amennyiben a DSP‑irányelv 9. cikke (1) bekezdésének a), b) vagy c) pontjában előírt módszereket alkalmazza.