62003CC0126_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. A jelen eljárás alapjául szolgáló ügyben a Bizottság azért indított eljárást a Bíróság előtt a Németországi Szövetségi Köztársaság ellen, mert állítása szerint München városa a szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló, 1992. június 18‑i 92/50/EGK tanácsi irányelv(2) (a továbbiakban: 92/50 irányelv) szabályainak figyelmen kívül hagyásával kötött hulladékszállításra vonatkozó szerződést egy magánvállalkozással.
2. A központi kérdés, hogy vajon München városa – amely települési önkormányzat – ajánlatkérőnek minősül‑e, ha közbeszerzési eljárásban, amelyben lehetséges szolgáltatóként maga is részt vesz, bizonyos szolgáltatásokat közbeszerzési eljárás nélkül ad alvállalkozásba valamely magánvállalkozásnak.
II – Jogi háttér
3. A 92/50 irányelv 1. cikkének (a) pontja szerint „szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződés” egy szolgáltató és egy ajánlatkérő közötti visszterhes írásbeli szerződés, az ugyanezen rendelkezés i–ix) alpontjában felsorolt szerződések kivételével.
4. Az 1. cikk (a) pontjának ii) alpontja kizárja a 90/531/EGK irányelv 2., 7., 8. és 9. cikkében említett területeken odaítélt vagy az ugyanezen irányelv 6. cikkének (2) bekezdésében foglalt feltételeknek megfelelő szerződéseket.
5. Az 1. cikk (b) pontja szerint „ajánlatkérő” az állam, a területi vagy települési önkormányzat, a közjogi intézmény, egy vagy több ilyen szervezet vagy közjogi szerv által alapított társulás.
6. A 8. cikk szerint azt a szerződést, amelynek tárgya az I. A. mellékletben felsorolt szolgáltatás, a III–VI. cím rendelkezéseinek megfelelően kell odaítélni.
7. Az irányelv 11. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződés odaítélésekor az ajánlatkérő az 1. cikk d), e) és f) bekezdésében meghatározott és ezen irányelvhez igazított eljárásokat alkalmazza.
8. A 11. cikk (3) bekezdésének d) pontja értelmében az ajánlatkérő hirdetmény előzetes közzététele nélkül, tárgyalásos eljárás útján ítélheti oda a szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződéseket annyiban, amennyiben feltétlenül szükséges akkor, ha az ajánlatkérő által előre nem látható események által előidézett rendkívüli sürgősségi okból a 17–20. cikkben említett nyílt, meghívásos vagy tárgyalásos eljárásra megállapított határidőt nem lehet betartani. A rendkívüli sürgősséget indokoló körülményeket nem idézheti elő az ajánlatkérő.
III – A tényállás és a pert megelőző eljárás
9. 1997 novemberében a Donau-Wald mbH, mint hulladékfeldolgozó vállalkozás és a Donauwald régióért felelős ajánlatkérő, közbeszerzési eljárást indított hulladékok hőerőműben való feldolgozására irányuló szolgáltatások nyújtására. München városa – mint a München-Nord egyesített hőerőmű és hulladékégető üzemeltetője –, illetve egy magán hulladék feldolgozó cég, a Rethmann Entsorgungswirtschaft GmbH & Co. KG (a továbbiakban: Rethmann) nyújtott be ajánlatot.
10. A két ajánlattevő előzetesen megállapodott, hogy amennyiben München városának ajánlata lesz sikeres, München városa a hulladék elszállítására alvállalkozói szerződést köt a Rethmannal, mivel ő maga nem rendelkezik megfelelő szállítókapacitással. Fordított esetben, ha a Rethmann ajánlata nyeri a közbeszerzést, München városa, amely elegendő feldolgozókapacitással rendelkezik, a maradék hulladékot a München-Nord hulladékégető hőerőműben dolgozza fel.
11. 1998. február 27‑én a teljes szerződést München városának ítélték oda. A megállapodásnak megfelelően München városa a hulladék szállítására vonatkozóan alvállalkozói szerződést kötött a Rethmann-nal anélkül, hogy lefolytatta volna a 92/50 irányelvben előírt közbeszerzési eljárást.
12. A Bizottság álláspontja szerint München városa ajánlatkérőnek minősül, és – mivel a hulladék szállítási szerződés odaítélése során nem követték a 92/50 irányelvben előírt közbeszerzési eljárást – Németország nem teljesítette kötelezettségeit.
13. A Bizottság először lehetőséget adott a német kormánynak észrevételei megtételére, majd 2001. július 25‑én indokolással ellátott véleményt intézett a tagállamhoz. A német kormány 2001. október 30‑án levélben válaszolt. Mivel a Bizottság nem találta kielégítőnek a választ, benyújtotta a jelen keresetet.
14. A Bizottság annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság – mivel a München városa által hulladékszállításra kötött szerződés a 92/50 irányelv 8. cikke és a 11. cikk (1) bekezdésében előírt közbeszerzési eljárás nélkül került odaítélésre – nem teljesítette az irányelvből eredő kötelezettségeit; és azt kéri, hogy a Bíróság a Németországi Szövetségi Köztársaságot kötelezze az eljárás költségeinek viselésére.
15. A Bizottság szerint München városa ajánlatkérőnek minősül a 92/50 irányelv 1. cikkének b) pontja értelmében, és a hulladékszállítás az irányelv I. A. mellékletének 16. csoportja szerinti szolgáltatásnak minősül. A fentiekből következik, hogy az irányelv 8. cikke értelmében e szolgáltatás nyújtásának jogát a III. és IV. címben meghatározott szabályok szerint kellett volna odaítélni.
16. A német kormány nem ért egyet: álláspontja szerint semmiféle kötelezettségszegés nem áll fenn, mivel München városa – jelen esetben – nem minősül ajánlatkérőnek.
17. A német kormány ugyan elismeri, hogy általános szabályként München városa ajánlatkérőnek minősül az irányelv értelmében, és az irányelvben meghatározott értékhatár feletti szállítási szerződés megkötése – figyelembe véve az I. A. melléklet 16. csoportját is – kimeríti a 92/50 irányelv 1. cikkének a) pontja szerinti szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződés fogalmát. Azonban, az irányelv célját és alkalmazási területét tekintve e rendelkezések jelen esetben nem alkalmazhatók.
18. A német kormány a következő fő érvekre hivatkozik. Először is állítása szerint a jelen eset körülményeit figyelembe véve München városa nem minősül a hulladékszállítási szolgáltatás leendő igénybevevőjének. Továbbá a szolgáltatásnyújtás jogának odaítélése nem München város közszolgáltatási feladatainak teljesítésével összefüggésben merült fel, hanem egy független gazdasági tevékenységet – az egyesített hőerőmű és hulladékfeldolgozó üzemeltetését – érintett. Ez a gazdasági tevékenység verseny tárgyát képezi.
19. A német kormány szerint München városa soha nem lett volna abban a helyzetben, hogy szolgáltatásnyújtásra irányuló ajánlatot tegyen a Donauwald régiónak, ha előzetesen nem rendelkezett volna biztosítékkel arra, hogy számíthat a Rethmann által nyújtott szállítási szolgáltatásokra. Amennyiben a szállítási szolgáltatásokra irányuló szerződésekre is közbeszerzési eljárást kellett volna kiírni, a Rethmann szállítási szolgáltatásai kétszer képezték volna közbeszerzési eljárás tárgyát. A német kormány álláspontja szerint teljesen értelmetlen „közbeszerzésen belüli közbeszerzést” megkívánni.
20. Továbbá a kérdéses szerződés odaítélése során nem került sor közpénzek felhasználására. Emellett a 92/50 irányelvnek a 93/38/EGK irányelv(3) 7. cikkével együtt értelmezett 1. cikke a) pontjának ii) alpontja szerint a szerződés nem esik a közbeszerzési eljárás lefolytatására vonatkozó követelmény alá, mivel a 93/38/EGK irányelv 7. cikke értelmében a 93/38/EGK irányelv nem vonatkozik a harmadik felek részére történő viszonteladás vagy bérbeadás céljából odaítélt szerződésekre.
21. A német kormány végül megjegyzi, hogy a közbeszerzési eljárást megelőzően, amelyben München városa maga is ajánlattevőként vett részt, gyakorlatilag lehetetlen lett volna másik közbeszerzési eljárást lefolytatni a szerződés azon részére, amelyre alvállalkozási szerződést kívántak kötni. Először is, az eljárás azon szakaszában a szerződés még hipotetikus volt. Másodszor: a hirdetmény közzététele és az ajánlat benyújtására előírt határidő közötti időszak túlságosan rövid volt a teljes közbeszerzési eljárás lefolytatására. Ugyanezen oknál fogva az sem volt lehetséges, hogy a hulladékszállításra vonatkozó alvállalkozói szerződést a főszerződés odaítélését követően lefolytatott közbeszerzési eljárás során ítéljék oda. Ezenkívül még egy gyakorlati akadály is felmerült: alkalmasságának és megfelelőségének bizonyításához az ajánlattételkor minden ajánlattevőnek meg kell jelölnie a lehetséges alvállalkozókat.
22. Tekintettel arra, hogy a szóban forgó szolgáltatások a München-Nord hőerőmű üzemeltetésének részét képezik, a német kormány azt a következtetést vonja le, hogy a jelen eset körülményeit figyelembe véve München városa nem minősülhet a 92/50 irányelv 1. cikk b) pontja értelmében vett ajánlatkérőnek.
23. Amennyiben München városa mégis ajánlatkérőnek minősülne, a német kormány szerint a 92/50 irányelv 11. cikke (3) bekezdésének d) pontjában meghatározott kivételre lehet hivatkozni. A sürgősségre vonatkozó előírások teljesültek – hiszen a hirdetmény közzététele és az ajánlatok benyújtására nyitva álló határidő rövidségére tekintettel a kérdéses szerződést gyorsan kellett odaítélni –, a sürgősség nem volt előre látható, és magából az ügylet jellegéből eredt, azaz abból a körülményből, hogy München városa egy másik közbeszerzési eljárásban ajánlattevőként vett részt.
IV – Álláspont
24. Jelen eljárásban a központi kérdés az, hogy München városa ajánlatkérőnek minősül‑e. Köteles lett volna‑e közbeszerzési eljárást kiírni a hulladékszállítási szolgáltatásokra, avagy helytálló a német kormány azon álláspontja, miszerint München városa maga is jövőbeli lehetséges szolgáltatóként szerepelt, ezért nem kellett az alvállalkozásba adandó kapcsolódó szolgáltatásokra közbeszerzést kiírnia?
25. A német kormány funkcionális módon közelíti meg az „ajánlatkérő” fogalmát; e megközelítés alátámasztására az irányelv céljára és alkalmazási területére, illetve a Bíróság ítélkezési gyakorlatára(4) hivatkozik. Arra a következtetésre jut, hogy a közbeszerzésre vonatkozó szabályok nem vonatkoznak a lehetséges jövőbeli szolgáltatókra. Jelzi továbbá, hogy a Donau-Wald régióban végzett hulladékártalmatlanítás nem része München város törvényen alapuló kötelezettségeinek, és a fenti szolgáltatásnyújtásra irányuló szerződés megkötése a szokásos versenyfeltételek mellett történt.
26. Először is megállapítom, hogy München városa települési önkormányzat. A német kormány ezt a tényt nem vitatja. A 92/50 irányelv 1. cikkének b) pontja szerint ajánlatkérőnek minősül az állam, a területi vagy települési önkormányzat, a közjogi intézmény, egy vagy több ilyen szervezet vagy közjogi szerv által alapított társulás. Ebből következően – ahogyan azt a Bizottság is helyesen megállapította – az irányelv értelmében a területi vagy települési önkormányzat fogalmilag ajánlatkérőnek minősül. A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint(5) a 92/50 irányelv már azon tény miatt alkalmazandó, hogy az adott szerv ajánlatkérőnek minősül, a szerződés tárgyától függetlenül. A szerződés tárgyának nem kell összefüggenie az ajánlatkérő közérdekű feladatainak ellátásával, és olyan tevékenységekre is vonatkozhat, amelyek semmiféle közérdekű elemet nem tartalmaznak. A német kormány állításával ellentétben hasonlóképpen irreleváns az is, hogy az ajánlatkérő eladóként vagy vevőként lép fel.
27. München városa vevőnek tekinthető, amennyiben nem rendelkezik a szükséges szállítókapacitással, ezért ezt a szolgáltatást harmadik féltől kell megrendelnie.
28. Emlékeztetni kell arra, hogy még ha az ajánlatkérő maga szolgáltatásnyújtóként jár is el – bizonyos szolgáltatásokat harmadik félnek alvállalkozásba adva – nem zárható ki, hogy az alvállalkozó személyének kiválasztása nem csak gazdasági megfontolásokon alapulhat. Az is hasonlóképpen lehetséges, hogy a folyamat valamely szakaszában közpénzek felhasználására kerül sor.
29. A német kormány által hivatkozott ítélkezési gyakorlat(6) azt a kérdést érinti, hogy valamely adott szerv közjogi intézménynek minősül‑e, vagy sem. Ennek három előfeltétele van, amelyeknek együttesen kell teljesülniük: a szerv kifejezetten közfeladat ellátására jött létre, amely nem ipari vagy kereskedelmi jellegű; jogi személyiséggel rendelkezik; és szorosan függ az államtól, a területi vagy települési önkormányzattól, vagy egyéb közjogi intézményektől. A területi vagy települési önkormányzatoktól eltérően a „közjogi intézmény” fogalmilag nem feltétlenül ajánlatkérő. Azonban amikor a közjogi intézmény az összes előfeltételnek megfelel, az irányelv értelmében fogalmilag ajánlatkérőnek minősül, és az irányelvben meghatározott eljárási szabályokat teljes mértékben be kell tartania függetlenül attól, hogy a megkötött szerződés közérdekű feladatokat érint‑e, vagy sem, valamint attól, hogy ezeket piaci feltételekkel végzik‑e, vagy sem.
30. Véleményem szerint a Mannesmann Anlagenbau Austria ügy(7) hasznosnak bizonyul ezen a ponton, a Bíróság ugyanis ebben az ügyben kifejtette, hogy az irányelv 1. cikkének a) pontja nem tesz különbséget az ajánlatkérő által a közérdekű feladatainak ellátása érdekében megkötött szerződések, illetve az e feladatokkal össze nem függő szerződések között, és hogy e különbségtétel mellőzésének oka azon kockázat elkerülése, hogy a nemzeti ajánlattevőket, illetve jelentkezőket előnyben részesítsék az ajánlatkérők által lefolytatott közbeszerzési eljárások során.
31. A jelenlegi esetben ezért irreleváns, hogy a kérdéses tevékenység nem függ össze a szerv közérdekű feladataival, illetve hogy nem érint közpénzeket. Amikor az irányelv rendelkezéseinek értelmében valamely szerv ajánlatkérőnek minősül, az irányelv kötelezővé teszi közbeszerzési eljárások lefolytatását. Ennek megfelelően ez a szabály még abban az esetben is alkalmazandó, ha az ajánlatkérő maga a piacon szolgáltatóként is jelen van, és a szerződés bizonyos részeit harmadik félnek adja alvállalkozásba. Végső soron teljes mértékben lehetséges, hogy az alvállalkozó kiválasztása során nem csak gazdasági szempontok játszanak szerepet, ahogyan az is lehetséges, hogy a működés során közpénzek felhasználására kerül sor.
32. Egyébként egyetértek a Bizottság azon álláspontjával, miszerint München városa létrehozhatott volna egy jogilag független szervet, ha harmadik feleknek a szokásos piaci feltételekkel kívánt szolgáltatásokat ajánlani. Amennyiben az ilyen szervezet profitorientált, a tevékenysége gyakorlása során felmerült veszteségeket maga viseli, nem lát el közfeladatot, nem minősül közjogi intézménynek, így az irányelv értelmében nem ajánlatkérő; tevékenysége ezáltal nem képezné tárgyát a közbeszerzési eljárások összehangolásáról szóló irányelveknek. A profitorientált és a tevékenysége során felmerült veszteségeket maga viselő szerv alaphelyzetben nem vesz részt gazdaságilag nem indokolható feltételekkel kiírt közbeszerzésben.(8)
33. Németország azzal érvel, hogy az európai közbeszerzési jog nem ír elő „közbeszerzésen belüli közbeszerzést”. Idézi a 92/50 irányelv 1. cikke a) pontjának ii) alpontját, amely az irányelv hatályából kizár bizonyos szerződéseket, és ezzel összefüggésben a 93/38/EGK irányelv 7. cikkére hivatkozik, amely irányelv több meghatározott ágazatra vonatkozóan tartalmaz rendelkezéseket. Németország szerint ez a rendelkezés, amely kizárja az irányelv alkalmazási köréből a harmadik felek részére történő viszonteladás vagy bérbeadás céljából odaítélt szerződéseket, a benne lévő utalás folytán a 92/50 irányelvben szabályozott területre is vonatkozik. A kizárás oka, hogy az árucikkek beszerzése elvileg a szabad verseny feltételei között történik, és ezáltal a kereskedelmi fegyelem megakadályozza, hogy az ágazatban az ajánlatkérő egyes ajánlattevőket nem gazdasági alapon előnyben részesítsen. Németország szerint jelen esetben is ez a helyzet.
34. Nem értek egyet ezzel az állásponttal. A 92/50 irányelv 1. cikke a) pontának ii) alpontja azért zárja ki az irányelv alkalmazásából a 90/531/EGK irányelv (azóta a helyébe lépett 93/38/EGK irányelv) által szabályozott egyes területekre vonatkozó közbeszerzési szerződéseket, hogy ezekre a 93/38 irányelv – korábban a 90/531 irányelv – vonatkozzék. A kérdéses rendelkezés – mint azt a Bizottság megállapítja – elhatárolja a 92/50 irányelvet és a 93/38 irányelvet. A 93/36/EGK irányelv(9) és a 93/37/EGK irányelv(10) között szintén hasonló elhatárolás van. A 93/38 irányelv 7. cikkének csak az irányelv alkalmazhatósága esetén van jelentősége. A jelenlegi esetre azonban nem a 93/38 irányelv vonatkozik, hanem a 92/50 irányelv. Ebből következően az előbbi irányelv 7. cikke nem alkalmazható, még analógia útján sem.
35. Hasonlóképpen nincs alapja a német kormány azon megállapításának sem, hogy olyan közbeszerzési eljárás összefüggésében, amelyben München városa maga is ajánlattevő volt, sem a közbeszerzési eljárást megelőzően, sem utána nem volt lehetséges közbeszerzési eljárást lefolytatni azokra a szolgáltatásokra, amelyeket alvállalkozásba kellett adni. Először is ez a körülmény nem ok arra, hogy a közösségi közbeszerzési jogszabályokat figyelmen kívül hagyják. Továbbá az iratanyagban felelhető dokumentumokból nyilvánvaló, hogy sem a hirdetményben, sem a dokumentációban nem szerepel olyan követelmény, miszerint az ajánlattevőnek előzetesen meg kell neveznie az alvállalkozóit. A dokumentáció kifejezetten említi, hogy lehetőség van alvállalkozó megbízására. A dokumentáció értelmében ilyen esetben a másodlagos közbeszerzési eljárás feltételeinek meg kell felelniük a szokásos versenyfeltételeknek, és az a fél, amelyiknek a szerződést odaítélik, köteles az ajánlatkérőt – kérelemre – utólag tájékoztatni az alvállalkozó személyéről.
36. Végül a német kormány azt állítja, hogy amennyiben a jelen eset körülményei között München városát mégis ajánlatkérőnek minősítenék, hivatkozhat a 92/50 irányelv 11. cikke (3) bekezdésének d) pontjában meghatározott kivételre. Az irányadó határidők miatt az alvállalkozásba adandó szállítási szolgáltatásokra vonatkozó közbeszerzési eljárást nem lett volna lehetséges a főszerződésre vonatkozó közbeszerzési eljárást megelőzően lefolytatni.
37. A fenti jogi érvvel kapcsolatban az első megemlítendő dolog az, hogy a 11. cikk (3) bekezdését, amely eltérést enged a közbeszerzési szerződések területén a Szerződés által biztosított jogok hatékony érvényesülését biztosítani hivatott rendelkezésektől, szigorúan kell értelmezni; továbbá az e rendelkezésre hivatkozó fél bizonyítani köteles, hogy valóban fennállnak azok a kivételes körülmények, amelyekre az eltérés indoklásaképpen hivatkozik.(11)
38. A 92/50 irányelv 11. cikke (3) bekezdésének d) pontja bizonyos meghatározott körülmények esetén megengedi a hirdetmény előzetes közzétételének mellőzését, nevezetesen ha ez feltétlenül szükséges, és ha az ajánlatkérő által előre nem látható események által előidézett rendkívüli sürgősségi okból a megállapított határidőt nem lehet betartani. Ebből következően az e rendelkezésre való hivatkozás akkor lehet eredményes, ha a rendkívüli sürgősségre vonatkozóan megdönthetetlen bizonyíték áll rendelkezésre, és a sürgősség nem volt előre látható.
39. Azonban a fentiekből következik, hogy az alvállalkozói szerződésre vonatkozó közbeszerzési eljárást a főszerződésre vonatkozó közbeszerzési eljárást követően is le lehetett volna folytatni. A német kormány így nem érvelhet azzal, hogy az adott körülmények között a kérdéses szállítási szolgáltatások tekintetében nem volt lehetséges a közbeszerzési eljárást lefolytatni; és a 92/50 irányelv 11. cikke (3) bekezdésének d) pontja szerinti előre nem látható körülményekre sem hivatkozhat. Aligha kell hozzátenni, hogy az olyan ajánlatkérő részéről, amelyik maga is ajánlattevő, és kezdettől fogva tisztában van azzal, hogy az ajánlata sikeressége esetén a szerződés teljesítésének jelentős részét alvállalkozásba kell adnia, ésszerűtlen lenne, ha elmulasztaná megtenni az irányelv szerinti, a saját kötelezettségei teljesítése érdekében szükséges lépéseket. Ennek megfelelően úgy ítélem meg, hogy az alvállalkozói szerződésre kiírandó közbeszerzési eljárás időigényességére alapozott jogi érv nem áll meg.
40. Fentiekből következően a Bizottsággal értek egyet abban, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság nem teljesítette a 92/50 irányelvből eredő kötelezettségeit. Továbbá a kötelezettségszegés folytatólagos tekintettel arra, hogy a vitatott szerződést 25 éves időtartamra kötötték meg.
41. Ez utóbbi kérdéssel kapcsolatban a német kormány azt állítja, hogy semmi esetre sem köteles idő előtt felmondani a szerződést. Először is ez lehetetlen, mivel maga a szerződés nem tartalmaz ilyen lehetőséget, és a pacta sunt servanda
elvével is ellentétes lenne. Másodszor a 89/665/EGK irányelv(12) 2. cikkének (6) bekezdése felhatalmazza a tagállamokat, hogy a közbeszerzési irányelvekkel ellentétesen odaítélt szerződéseket hatályukban fenntartsák.
42. A fenti rendelkezés valóban lehetővé teszi a tagállam részére annak előírását, hogy a szerződés odaítélését követő szerződéskötés után a jogorvoslati eljárásokért felelős testület hatásköre arra korlátozódjék, hogy a jogsértés károsultja részére kártérítést ítéljen meg; a tagállam ezáltal védheti a szerződő felek jogos bizalmát. Azonban, ahogyan azt a C‑20/01. és C‑28/01. sz. – az elfogadhatóság kérdését érintő – egyesített ügyekben ismertetett indítványomban kifejtettem, ez a rendelkezés semmi esetre sem teszi a kötelezettségszegés megállapítása iránti kereseteket lehetetlenné vagy értelmetlenné. Épp ellenkezőleg: a hátrányosan érintett feleknek is érdekében állhat, hogy a Bíróság megállapítsa a jogsértést.
43. Még egy– nyomatékos – kérdésre szeretnék hangsúlyt helyezni: a tagállamok korlátozott mértékben hivatkozhatnak a bizalomvédelem és a pacta sunt servanda elvére annak érdekében, hogy a közbeszerzési irányelvek sorozatos megsértésének következményeit elkerüljék. Végső soron minden tagállamnak felelősséget kell vállalnia azért, hogy saját joghatóságán belül biztosítsa az irányelvek teljesítését.
44. Azonban, tekintettel arra, hogy jelen eljárásban a Bizottság ilyen kérdést nem vetett fel, ezt nem kell érinteni.
V – Végkövetkeztetések
45. A fent kifejtettekre tekintettel indítványozom, hogy a Bíróság:
(1) állapítsa meg, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság nem teljesítette a szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló, 1992. június 18‑i 92/50/EGK tanácsi irányelv 11. cikkének (1) bekezdésével együtt értelmezett 8. cikkéből eredő kötelezettségeit;
(2) a Németországi Szövetségi Köztársaságot kötelezze a költségek viselésére.
(1) .
(2)
–	HL 1992. L 209., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 322. o.
(3)
–	A vízügyi, energiaipari, szállítási és távközlési ágazatokban működő vállalkozások beszerzési eljárásainak összehangolásáról szóló, 1993. június 14‑i 93/38/EGK tanácsi irányelv (HL 1993. L 199., 84. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 2. kötet, 194. o.).
(4)
–	A német kormány többek közt idézi a 92/50/EGK irányelv első négy preambulumbekezdését; a 31/87. sz. Beentjes - ügyben 1988. szeptember 20‑án hozott ítélet (EBHT 1988., 4635. o.) 11. pontját és a C‑360/96. sz., BFI Holdin ügyben 1998. november 10‑én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑6821. o.) 62. pontját.
(5)
–	Lásd például a C‑107/98. sz. Teckal - ügyben 1999. november 18‑án hozott ítéletet (EBHT 1999., I‑8121. o.) és a C‑399/98. sz., Ordine degli Architetti és társai ügyben 2001. július 12‑én hozott ítéletet (EBHT 2001., I‑5409. o.).
(6)
–	Többek között a C‑360/96. sz., BFI Holding ügyben hozott ítélet [hivatkozás a 4. lábjegyzetben], valamint a C‑223/99. sz. és C‑260/99. sz., Agorà és Excelsior egyesített ügyekben 2001. május 10‑én hozott ítélet (EBHT 2001., I‑3605. o.).
(7)
–	A C‑44/96. sz. ügyben 1998. január 15‑én hozott ítélet (EBHT 1998. I‑73. o.) 32. pontja; a Mannesmann-ügy az építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló 93/37/EGK irányelvet érinti. A szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések (92/50/EGK irányelv) és az árubeszerzésre irányuló közbeszerzési szerződések (93/36/EGK irányelv) összefüggésében hasonló értelmezésre lásd a BFI Holding ügyet [hivatkozás a 4. lábjegyzetben], valamint a C‑373/00. sz. Adolf Truley-ügyben 2003. február 27‑én hozott ítéletet (EBHT 2003., I‑1931. o.).
(8)
–	A C‑18/01. sz., Korhonen és társai ügyben 2003. május 22‑én hozott ítélet (EBHT 2003., I‑5321. o.) 51. pontja.
(9)
–	Az árubeszerzésre irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló, 1993. június 14‑i 93/36/EGK tanácsi irányelv (HL 1993. L 199., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 2. kötet, 110. o.).
(10)
–	Az építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló, 1993. június 14‑i 93/37/EGK tanácsi irányelv (HL 1993. L 199., 54. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 2. kötet, 163. o.).
(11)
–	A C‑20/01. sz. és C‑28/01. sz., Bizottság kontra Németország egyesített ügyekben 2003. április 10‑én hozott ítélet (EBHT 2003., I‑3609. o.).
(12)
–	Az árubeszerzésre és az építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélésével kapcsolatos jogorvoslati eljárás alkalmazására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló, 1989. december 21‑i 89/665/EGK tanácsi irányelv (HL 1989. L 395., 33. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 246. o.).