A BÍRÓSÁG VÉGZÉSE (hetedik tanács)
2024. október 1.(*)
„ Előzetes döntéshozatal – A Bíróság eljárási szabályzata 53. cikkének (2) bekezdése és 94. cikke – 93/13/EGK irányelv – Fogyasztóvédelem – A fogyasztókkal kötött, devizában nyilvántartott kölcsönszerződésekben szereplő tisztességtelen feltételek – Az alapeljárás tényállásának és jogszabályi hátterének bemutatására vonatkozó követelmény – A Bíróság válaszának szükségességét igazoló okok, valamint az értelmezni kért uniós jogi rendelkezések és az alkalmazandó nemzeti jogszabályok közötti kapcsolat megjelölésének követelménye – Kellően részletes ismertetés hiánya – Nyilvánvaló elfogadhatatlanság ”
A C‑47/24. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Fővárosi Törvényszék (Magyarország) a Bírósághoz 2024. január 25‑én érkezett, 2024. január 10‑i határozatával terjesztett elő a
CN
és
a Cofidis Magyarországi Fióktelepe
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (hetedik tanács),
tagjai: F. Biltgen tanácselnök, A. Prechal, a második tanács elnöke, a hetedik tanács bírájaként eljárva (előadó), és M. L. Arastey Sahún bíró,
főtanácsnok: A. M. Collins,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint a Bíróság az eljárási szabályzata 53. cikkének (2) bekezdése alapján, indokolt végzéssel határoz,
meghozta a következő
Végzést
1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5‑i 93/13/EGK tanácsi irányelv (HL 1993. L 95., 29. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 288. o.) értelmezésére irányul.
2        E kérelmet a CN és a Cofidis Magyarországi Fióktelepe (a továbbiakban: Cofidis) között a Cofidis jogelődje által egy olyan ítélet végrehajtása iránt benyújtott kérelem tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amelyben a CN és a Cofidis jogelődje között létrejött és ez utóbbi által felmondott, devizában nyilvántartott kölcsönszerződés alapján fennálló követelésre tekintettel CN‑t egy bizonyos pénzösszeg megfizetésére kötelezték.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 93/13 irányelv
3        A 93/13 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének szövege így szól:
„A tagállamok előírják, hogy fogyasztókkal kötött szerződésekben az eladó vagy szolgáltató által alkalmazott tisztességtelen feltételek a saját nemzeti jogszabályok rendelkezései szerint nem jelentenek kötelezettséget a fogyasztóra nézve, és ha a szerződés a tisztességtelen feltételek kihagyásával is teljesíthető, a szerződés változatlan feltételekkel továbbra is köti a feleket.”
4        Ezen irányelv 7. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„A tagállamok a fogyasztók és a szakmai versenytársak érdekében gondoskodnak arról, hogy megfelelő és hatékony eszközök álljanak rendelkezésre ahhoz, hogy megszüntessék az eladók vagy szolgáltatók fogyasztókkal kötött szerződéseiben a tisztességtelen feltételek alkalmazását.”
A Bíróság eljárási szabályzata
5        A Bíróság eljárási szabályzatának 94. cikke a következőképpen rendelkezik:
„A Bírósághoz előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések szövegén kívül az előzetes döntéshozatal iránti kérelem tartalmazza a következőket:
a)      a jogvita tárgyának, valamint a kérdést előterjesztő bíróság által megállapított releváns tények rövid ismertetése, vagy legalább a kérdések alapját képező tények ismertetése;
b)      az ügyben esetlegesen alkalmazandó nemzeti rendelkezések tartalma, és – adott esetben – a vonatkozó nemzeti ítélkezési gyakorlat;
c)      azon okok ismertetése, amelyek miatt a kérdést előterjesztő bíróságban kérdés merült fel egyes uniós jogi rendelkezések értelmezésére vagy érvényességére vonatkozóan, valamint azt a kapcsolatot, amelyet e bíróság e rendelkezések és az alapeljárásban alkalmazandó nemzeti jog között felállít.”
A magyar jog
A Polgári Törvénykönyv
6        A Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvénynek az alapjogvitára alkalmazandó változata (a továbbiakban: Ptk.) szerinti 209. §‑a (1) bekezdésének értelmében:
„Ha az általános szerződési feltétel tisztességtelen, a kikötést a sérelmet szenvedő fél megtámadhatja.”
7        A Ptk. 209/A. §‑a ekképp rendelkezett:
„A fogyasztói szerződés tisztességtelen kikötését a fogyasztó megtámadhatja akkor is, ha az nem minősül általános szerződési feltételnek.”
8        A Ptk. 209/B. §‑a értelmében:
„(1)      Tisztességtelen az általános szerződési feltétel, illetve a fogyasztói szerződés kikötése, ha a jóhiszeműség követelményének megsértésével a feleknek a szerződésből eredő jogosultságait és kötelezettségeit egyoldalúan és indokolatlanul az egyik fél hátrányára állapítja meg.
(2)      Egyoldalúan és indokolatlanul hátrányos a jogosultságok és kötelezettségek meghatározása különösen, ha
a)      a szerződésre irányadó lényeges rendelkezéstől jelentősen eltér; vagy
b)      összeegyeztethetetlen a szerződés tárgyával, illetve rendeltetésével.
(3)      A feltétel tisztességtelen voltának megállapításakor vizsgálni kell a szerződéskötéskor fennálló minden olyan körülményt, amely a szerződés megkötésére vezetett, továbbá a kikötött szolgáltatás természetét, az érintett feltételnek a szerződés más feltételeivel, vagy más szerződésekkel való kapcsolatát.
[…]”
A polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény
9        A polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény 253. §‑ának (3) bekezdése szerint:
„A másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság ítéletét csak a fellebbezési (csatlakozó fellebbezési) kérelem és a fellebbezési ellenkérelem korlátai között […] változtathatja meg, e korlátok között azonban a perben érvényesített jog, illetőleg az azzal szemben felhozott védekezés alapjául szolgáló olyan kérdésekben is határozhat, amelyekben az elsőfokú bíróság nem tárgyalt, illetőleg nem határozott. […]”
A polgári perrendtartásról szóló 2016. évi CXXX. törvény
10      A polgári perrendtartásról szóló 2016. évi CXXX. törvény 528. §‑ának (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Az adós keresettel kérheti a végrehajtási záradékkal ellátott okirattal és az azzal egy tekintet alá eső végrehajtható okirattal elrendelt végrehajtás megszüntetését vagy korlátozását, ha
a)      a végrehajtani kívánt követelés, illetve a végrehajtási jog elévült,
[…]”
A bírósági végrehajtásról szóló 1994. évi LIII. törvény
11      A bírósági végrehajtásról szóló 1994. évi LIII. törvény 15. §‑a (1) bekezdésének szövege szerint:
„Az első fokon eljárt bíróság végrehajtási lapot állít ki
a)      a bíróság polgári ügyben hozott marasztaló határozata alapján,
b)      a bíróság büntetőügyben hozott határozatának a polgári jogi igénnyel kapcsolatos marasztalást tartalmazó része alapján,
c)      a bíróság által jóváhagyott egyezség alapján.”
12      E törvény 23/C. §‑ának (1) bekezdése értelmében:
„Az okiratot készítő közjegyző végrehajtási záradékkal látja el a közjegyzői okiratot, ha az tartalmazza
a)      a szolgáltatásra és ellenszolgáltatásra irányuló vagy egyoldalú kötelezettségvállalást,
b)      a jogosult és a kötelezett nevét,
c)      a kötelezettség tárgyát, mennyiségét (összegét) és jogcímét,
d)      a teljesítés módját és határidejét.”
13      Az említett törvény 41. §‑ának (1) bekezdése értelmében:
„(1)      Ha az adós okirattal valószínűsítette, hogy a végrehajtandó követelés alaptalan, azt már teljesítették, vagy egyébként megszűnt, vagy arra hivatkozik, hogy a követelés, illetve a végrehajtási jog elévült, a végrehajtó a bizonyítékra utalva felhívja a végrehajtást kérőt, hogy 15 napon belül nyilatkozzon a követelés fennállásáról […]. A végrehajtást kérőt figyelmeztetni kell a (3) bekezdés szerinti jogkövetkezményekre.”
14      Ugyanezen törvény 217. §‑ának (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A végrehajtónak a végrehajtási eljárás szabályait és a végrehajtási kifogást előterjesztő jogát vagy jogos érdekét lényegesen sértő intézkedése, illetőleg intézkedésének elmulasztása […] ellen a fél vagy más érdekelt végrehajtási kifogást […] terjeszthet elő a végrehajtást foganatosító bírósághoz. E § alkalmazásában a végrehajtási eljárás szabályainak lényeges megsértése az olyan jogszabálysértés, amelynek a végrehajtási eljárás lefolytatására érdemi kihatása volt.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
15      2005. november 15‑én CN fogyasztó és a Banif Plus Bank Zrt., a Cofidis jogelődje, svájci frank (CHF) alapú kölcsönszerződést kötött. E kölcsönszerződés többek között tartalmazott egy olyan kikötést, amelyből az következett, hogy a szerződésben meghatározott deviza felértékelődéséhez kapcsolódó árfolyamkockázat CN‑re hárult.
16      2008. április 22‑én a Banif Plus Bank felmondta az említett kölcsönszerződést.
17      A Budapesti IV. és XV. Kerületi Bíróság (Magyarország) 2014. április 22‑én jogerős ítéletében (a továbbiakban: 2014. április 22‑i ítélet) a Banif Plus Bank kérelme nyomán CN‑t 1 318 517 forint (HUF) (hozzávetőleg 3364 euró) összegnek és járulékainak megfizetésére kötelezte, amely marasztalás alapját ugyanezen kölcsönszerződés részletei megfizetésének CN általi elmulasztása képezte.
18      2015. április 23‑i kérelmével a Banif Plus Bank ezen ítélet végrehajtásának elrendelését kérte. E kérelem nyomán a Budapesti IV. és XV. Kerületi Bíróság ezen ítélet alapján végrehajtási lapot állított ki.
19      2016. december 31‑i hatállyal a Banif Plus Bankot törölték a cégjegyzékből, és az a kérdést előterjesztő bíróság, a Fővárosi Törvényszék jogerős végzése következtében jogilag megszűnt. E végzés értelmében a Banif Plus Bank jogutódja – az ugyanezen időpontban megvalósuló beolvadás folytán – a Cofidis S. A.
20      A Budapesti IV. és XV. Kerületi Bíróság 2023. augusztus 17‑i végzésében (a továbbiakban: 2023. augusztus 17‑i végzés) az érintett bírósági végrehajtó kérelmére megállapította, hogy miután a Cofidis S. A.‑t jelölték ki a Banif Plus Bank jogutódjának, ez utóbbinak a 2014. április 22‑i ítélet végrehajtása szempontjából immár a Cofidis a jogutódja.
21      CN e végzéssel szemben keresetet nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz, melyben e végzés hatályon kívül helyezését és az ahhoz kapcsolódó végrehajtási eljárás megszüntetését kérte. E tekintetben CN többek között arra hivatkozik, hogy az érintett bírósági végrehajtónak figyelembe kellett volna vennie, hogy a 2014. április 22‑i ítélet szerinti végrehajtási jog 2021. december 31‑én nyilvánvalóan elévült. Ezzel kapcsolatban rámutat, hogy mivel a Banif Bank Plus 2016. december 31‑én megszűnt, a Cofidisnek ez utóbbi időponttól számított ötéves elévülési időn belül kellett volna érvényesítenie jogait, de ezt csak másfél évvel ezen elévülési idő lejártát követően tette meg.
22      A Cofidis nem tett észrevételt CN fellebbezésére.
23      2024. január 10‑i végzésével a kérdést előterjesztő bíróság helybenhagyta a 2023. augusztus 17‑i végzést a jelen végzés 20. pontja szerinti jogutódlásra vonatkozó részében. Mindazonáltal nem határozott abban a kérdésben, hogy az alapügyben szereplő végrehajtás – amelyet e bíróság szerint a polgári perrendtartásról szóló 2016. évi CXXX. törvény 528. §‑a alapján meg lehet szüntetni – folytatása esetén indokolt‑e az, hogy az árfolyamkockázatra vonatkozó szerződési feltételből fakadó fizetési kötelezettségre vonatkozóan is folytatódjon az ahhoz kapcsolódó végrehajtási eljárás.
24      E bíróság ennek keretében úgy véli, hogy e kikötés tisztességtelen, tekintettel arra, hogy CN‑nek az árfolyamkockázat fennállásáról való tájékoztatása annak rögzítésére korlátozódott, hogy „az ügyfél tudomásul veszi és elfogadja, hogy külföldi devizanem választása esetén az árfolyamok változása miatt hátralévő tőkeösszeg és a törlesztőrészletek változhatnak, és a változások kockázatát magára vállalja”. Az ilyen tájékoztatás ugyanis nem tekinthető elegendőnek a 2017. szeptember 20‑i Andriciuc és társai ítéletből (C‑186/16, EU:C:2017:703) és a 2018. szeptember 20‑i OTP Bank és OTP Faktoring ítéletből (C‑51/17, EU:C:2018:750) eredő ítélkezési gyakorlatra tekintettel.
25      Mindemellett az említett bíróság szerint az említett kikötés tisztességtelen jellegét, amely hatással volt a CN‑t az alapügyben szereplő kölcsönszerződés alapján terhelő pénzügyi kötelezettségek mértékére, az előtte folyamatban lévő eljárást megelőző eljárások egyetlen szakaszában sem vizsgálták, míg a 2013. február 21‑i Banif Plus Bank ítéletből (C‑472/11, EU:C:2013:88) és a 2013. május 30‑i Jőrös ítéletből (C‑397/11, EU:C:2013:340) eredő ítélkezési gyakorlatnak megfelelően az ilyen feltételt hivatalból kellett volna vizsgálni.
26      A kérdést előterjesztő bíróság pontosítja, hogy e vizsgálat elmulasztását az magyarázza, hogy a Bíróság a jelen végzés 24. pontjában említett releváns ítéleteit csak a 2014. április 22‑i ítélet kihirdetését követően hozta meg.
27      A kérdést előterjesztő bíróság hozzáteszi, hogy jelentős számú hasonló peres ügy van jelenleg folyamatban a magyar bíróságok előtt. Ezen ügyek megoldása így a jelen esetben nagyban függ attól, hogy ezen egyes jogvitákat ezen ítéletek meghozatala előtt vagy után bírálták‑e el. Márpedig ilyen körülmények között fennáll annak a veszélye, hogy a 93/13 irányelv így nem töltheti be fogyasztóvédelmi célját, mivel az ilyen jogviták elbírálása időpontjának függvényében egyes fogyasztók viselik a tisztességtelen szerződési feltételekből fakadó jogkövetkezményeket, míg mások nem.
28      Ezzel szemben, noha a nemzeti bíróságok az előttük folyamatban lévő végrehajtási eljárásokban hivatalból megállapíthatják valamely árfolyamkockázatra vonatkozó kikötés tisztességtelen jellegét, az adóst is tájékoztathatják erről, felhívva őt arra, hogy jelezze, hogy kéri‑e a tisztességtelen szerződésből fakadó jogkövetkezmények mellőzését és a végrehajtás összegének csökkentését. A fogyasztó erre irányuló kérelme esetén a végrehajtást kérőt fel lehet hívni a követelés csökkentésének bejelentésére a tisztességtelen szerződési feltételekből eredő követelések levonását követően. A végrehajtás ezt követően már csak a tisztességtelen szerződési feltételek mellőzéséből eredő követelésre folyhat.
29      E körülmények között a Fővárosi Törvényszék úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      Indokolt‑e a [93/13] irányelvben foglalt célok maradéktalan teljesüléséhez, ha a folyamatban lévő végrehajtásban meghozott végzés és annak elbírálása során az eljáró bíró, illetve bírói tanács a [2013. február 21‑i Banif Plus Bank ítéletben (C‑472/11, EU:C:2013:88) és a 2013. május 30‑i Jőrös ítéletben (C‑397/11, EU:C:2013:340)] foglaltak alapján észlelje a végrehajtandó határozat alapjául szolgáló szerződés feltételeinek nyilvánvaló tisztességtelenségét a szerződés fő tárgyát illetően is, amennyiben arról hivatalos tudomása van, és erről az adóst (fogyasztót) tájékoztassa, felhívva arra, hogy kéri‑e a tisztességtelen szerződési feltétel jogkövetkezményeinek levonását[, a] fogyasztó erre irányuló kérelme esetén pedig felhívja a végrehajtást kérőt, hogy követelését csökkentse a tisztességtelen szerződési feltételekből a fogyasztóra háruló összeggel, és azt a végrehajtóhoz jelentse be[?]
2)      Amennyiben az első kérdésre igenlő a válasz, [a 93/13] irányelvben megfogalmazott célok érvényesülése érdekében indokolt annak tisztázása is, hogy lehet‑e különbséget tenni a végrehajtási eljárások között a tekintetben, hogy [bírósági végrehajtásról szóló 1994. évi LIII. törvény] 15. §[‑a] (1) bekezdésének megfelelő végrehajtási lappal, vagy [e törvény] 23/C §‑a alapján végrehajtási záradékkal került sor a végrehajtás elrendelésére.
3)      A Magyarországon folyamatban lévő ilyen típusú végrehajtási eljárások nagy számára tekintettel a fogyasztókat ért érdeksérelem kiküszöbölésére és a tisztességtelen szerződési feltételekből fakadó hátrányok mielőbbi kompenzálása érdekében szükséges‑e a jogalkotói beavatkozás, és ne egyedileg annak függvényében történjen[‑e] a fogyasztó mentesítése ezen végrehajtások következményei alól, hogy adódik olyan lehetőség, amikor valamely végrehajtás[i] cselekmény folytán a bírói elbírálás lehetősége felmerül, és így észlelhető a tisztességtelen szerződési feltétel[?]”
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságáról
30      Az eljárási szabályzat 53. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha az előzetes döntéshozatal iránti kérelem nyilvánvalóan elfogadhatatlan, a Bíróság a főtanácsnok meghallgatását követően – az eljárás folytatása nélkül – az eljárás során bármikor indokolt végzéssel határozhat az ügyben.
31      A jelen ügyben ez a rendelkezés alkalmazandó.
32      E tekintetben először is emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében, jóllehet a nemzeti bíróság által saját felelősségére meghatározott jogszabályi és ténybeli háttér alapján – amelynek helytállóságát a Bíróság nem vizsgálhatja – az uniós jog értelmezésére vonatkozóan előterjesztett kérdések releváns voltát vélelmezni kell, ez nem változtat azon, hogy az EUMSZ 267. cikkel bevezetett eljárás a Bíróság és a nemzeti bíróságok közötti együttműködés eszköze, amelynek révén a Bíróság megadja számukra az uniós jog értelmezéséhez azokat a támpontokat, amelyek az általuk eldöntendő jogvita megoldásához szükségesek. Az előzetes döntéshozatalra utalás indoka nem az általános vagy hipotetikus kérdésekről való véleménynyilvánítás, hanem az adott jogvita tényleges megoldásának szükségessége. Az EUMSZ 267. cikkben foglaltak szerint a kért előzetes döntésnek „szükségesnek” kell lennie a kérdést előterjesztő bíróság által az előtte folyamatban lévő ügyben kialakítandó „ítélete meghozatalához” (2020. május 14‑i Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság ítélet, C‑924/19 PPU és C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 167. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
33      A jelen ügyben, amint az a kérdést előterjesztő bíróság által szolgáltatott magyarázatokból következik, az alapeljárás tárgya a CN által a 2014. április 22‑i ítélet végrehajtására vonatkozó 2023. augusztus 17‑i végzéssel szemben benyújtott jogorvoslati kérelem, amely ítélet arra kötelezte CN‑t, hogy a Banif Plus Bank részére az e felek között létrejött, devizaalapú kölcsönszerződés értelmében fennálló tartozás alapján egy bizonyos pénzösszeget fizessen meg.
34      E végzés alapján a CN‑nel szembeni végrehajtási eljárás folytatása érdekében a Cofidis lépett a Banif Plus Bank helyébe mint ez utóbbi jogutódja, mivel a Banif Plus Bank 2016. december 31‑i hatállyal jogilag megszűnt.
35      Az említett végzés vitatása érdekében, és így az érintett végrehajtási eljárás folytatásával szemben CN arra hivatkozik a kérdést előterjesztő bíróság előtt, hogy az alapügyben szóban forgó végrehajtási jog 2021. december 31‑én elévült, tekintettel arra, hogy ebben az időpontban lejárt az alkalmazandó ötéves elévülési idő, amely 2016. december 31‑én kezdődött.
36      Márpedig a kérdést előterjesztő bíróság – bár a jogvita e szakaszában nem határozott jogerősen CN e kérelméről – úgy tűnik, a maga részéről mégis elfogadja az annak alátámasztására felhozott, kizárólag a belső jogra alapított érvelés megalapozottságát, mivel az e bíróság által szolgáltatott pontosításokból kitűnik, hogy a 93/13 irányelv értelmezésének kérdése csak abban az esetben merül fel, ha a végrehajtás „amelynek megszüntetésére […] van lehetőség […] jelen esetben” folytatódik a polgári perrendtartásról szóló 2016. évi CXXX. törvény 528. §‑a szerinti eljárás alapján, amely § (2) bekezdésének a) pontja rendelkezik a végrehajtási jog elévülésének esetéről.
37      Nyilvánvaló tehát, hogy az alapjogvita úgy is eldönthető, hogy helyt adnak CN arra irányuló kérelmének, hogy a belső jogban e célból előírt határidő lejártára tekintettel szüntessék meg az érintett végrehajtási eljárást, anélkül hogy e jogvita megoldásához szükség lenne a 93/13 irányelv értelmezésére.
38      Az állandó ítélkezési gyakorlatból kétségtelenül az következik, hogy a nemzeti bíróságok az eljárás bármely általuk megfelelőnek tartott pillanatában szabadon élhetnek azzal a lehetőséggel, hogy a Bírósághoz forduljanak. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem Bírósághoz való előterjesztésére legmegfelelőbb időpont kiválasztása ugyanis a nemzeti bíróság kizárólagos hatáskörébe tartozik (2024. április 30‑i M. N. (EncroChat) ítélet, C‑670/22, EU:C:2024:372, 67. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
39      A nemzeti bíróságoknak e hatáskör gyakorlása során azonban meg kell győződniük arról, hogy az alapeljárás és az értelmezni kért uniós jogi rendelkezések úgy kapcsolódnak‑e egymáshoz, hogy az értelmezés a kérdést előterjesztő bíróság által meghozandó határozat szempontjából objektíve szükséges (2023. július 13‑i Azienda Ospedale‑Università di Padova ítélet, C‑765/21, EU:C:2023:566, 54. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
40      Márpedig a jelen végzés 36. és 37. pontjában megállapítottakra tekintettel nyilvánvaló, hogy a jelen ügyben nem áll fenn ilyen kapcsolat.
41      Másodszor meg kell állapítani továbbá, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem nyilvánvalóan egyébként sem felel meg az eljárási szabályzat 94. cikkében előírt követelményeknek.
42      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy mivel az előzetes döntéshozatalra utaló határozat az EUMSZ 267. cikk alapján a Bíróság előtti előzetes döntéshozatali eljárás alapjául szolgál, elengedhetetlen, hogy a nemzeti bíróság e határozatban kifejtse az alapeljárás ténybeli és jogszabályi hátterét, továbbá minimális magyarázatot adjon az értelmezni kért uniós rendelkezések kiválasztásának okaira, valamint az e rendelkezések és az elé terjesztett ügyben alkalmazandó nemzeti szabályozás közötti kapcsolatra (2020. június 4‑i C. F. [Adóellenőrzés] ítélet, C‑430/19, EU:C:2020:429, 23. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
43      Így az állandó ítélkezési gyakorlat szerint, amelyet már az eljárási szabályzat 94. cikkének a) és b) pontja is tükröz, az uniós jognak a nemzeti bíróság számára hasznos értelmezéséhez szükséges, hogy a nemzeti bíróság meghatározza az általa előterjesztett kérdések ténybeli és szabályozási hátterét, vagy legalábbis kifejtse azokat a ténybeli feltevéseket, amelyeken e kérdések alapulnak. Ezenkívül, amint az eljárási szabályzat 94. cikkének c) pontja előírja, nélkülözhetetlen, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem ismertesse azon okokat, amelyek miatt a kérdést előterjesztő bíróságban kérdés merült fel egyes uniós jogi rendelkezések értelmezésére vagy érvényességére vonatkozóan, valamint azt a kapcsolatot, amelyet e bíróság e rendelkezések és az alapeljárásban alkalmazandó nemzeti szabályozás között felállít (2023. december 21‑i European Superleague Company ítélet, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 59. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
44      Az uniós jog nemzeti bíróság számára hasznos értelmezésének e szükségessége megköveteli, hogy a nemzeti bíróság szigorúan tiszteletben tartsa e követelményeket, amelyekre egyébiránt az Európai Unió Bírósága emlékeztetett a nemzeti bíróságok részére adott, az előzetes döntéshozatal iránti kérelem tartalmát érintő ajánlásaiban (lásd ebben az értelemben: 2021. október 6‑i Consorzio Italian Management és Catania Multiservizi ítélet, C‑561/19, EU:C:2021:799, 68. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
45      A jelen ügyben az előzetes döntéshozatal iránti kérelem három kérdést tartalmaz, amelyek lényegében arra vonatkoznak, hogy milyen következtetéseket kell levonni a 93/13 irányelvből az „[ezen] irányelvben foglalt célok maradéktalan teljesüléséhez” a fogyasztóval szemben hozott olyan jogerős ítélet végrehajtására irányuló eljárás keretében, amelyben e fogyasztót az említett irányelv hatálya alá tartozó, devizaalapú kölcsönszerződésből eredő követelés jogcímén egy bizonyos pénzösszeg megfizetésére kötelezték. E kérdések arra az esetre vonatkoznak, amikor az ezen ítélet meghozatalához vezető eljárás során – a jelen végzés 25. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatból eredő megállapításokkal ellentétesen – e szerződés kikötéseinek tisztességtelen jellegét nem vizsgálták hivatalból, és amelyben e kikötések egyike ténylegesen tisztességtelennek bizonyul.
46      Nyilvánvaló tehát, hogy az említett kérdések együttesen a 93/13 irányelv hatálya alá tartozó kikötések hivatalból történő vizsgálatára irányuló eljárási szabályok uniós jogi kereteire vonatkoznak.
47      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy többek között a tényleges érvényesülés elvén alapuló állandó ítélkezési gyakorlat szerint az a nemzeti bíróság, amely úgy jár el a fogyasztóval szemben hozott ítélet végrehajtása tárgyában, hogy nem vizsgálta meg e szerződés összes kikötésének vagy azok egy részének esetlegesen tisztességtelen jellegét, ezen elv alapján kötelezhető arra, hogy e vizsgálatot hivatalból saját maga végezze el. Ilyen kötelezettség azonban csak az ezen ítélet meghozatalához vezető eljárás egészének értékelése, és különösen azon kérdés függvényében áll fenn, hogy az alkalmazandó eljárási szabályok lehetővé tehették‑e a fogyasztók 93/13 irányelvből eredő jogai tiszteletben tartásának biztosítását (lásd ebben az értelemben: 2024. április 9‑i Profi Credit Polska [Perújítás jogerős bírósági határozattal befejezett eljárásban] ítélet, C‑582/21, EU:C:2024:282, 76. és 77. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
48      A tényleges érvényesülés elvéből eredő követelmények tiszteletben tartását ugyanis arra figyelemmel kell elemezni, hogy az érintett nemzeti szabályoknak milyen az egész eljárásban betöltött helye, hogy összességében hogyan és milyen sajátosságok szerint zajlik az eljárás, valamint adott esetben azokra az elvekre figyelemmel, amelyek a nemzeti bírósági eljárási rendszer alapjául szolgálnak, mint például a védelemhez való jog, a jogbiztonság elve és az eljárás szabályos lefolytatásának elve. Ebből a szempontból a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a tényleges érvényesülés elvének tiszteletben tartása nem terjedhet odáig, hogy teljes mértékben kompenzálja az érintett fogyasztó tétlenségét (2022. május 17‑i Unicaja Banco ítélet, C‑869/19, EU:C:2022:397, 28. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
49      Márpedig először is meg kell állapítani, hogy ezen ítélkezési gyakorlatra tekintettel a kérdést előterjesztő bíróság a jelen ügyben elmulasztotta közölni a releváns tényeket, így az előzetes döntéshozatal iránti kérelem nem felel meg az eljárási szabályzat 94. cikke a) pontjának.
50      Közelebbről, az előzetes döntéshozatal iránti kérelem nem tartalmaz semmilyen információt az alapügyben szóban forgó követelés végrehajtására vonatkozó azon eljárás vagy eljárások lefolyásáról, amelyekre a 2014. április 22‑i jogerős ítélet végrehajthatóvá nyilvánításának időpontja és a végrehajtási eljárásnak a 2023. augusztus 17‑i végzés meghozatalával 2023‑ban történő folytatása között sor kerülhetett, vagy éppen ellenkezőleg, arról, hogy ezen időszak alatt semmilyen eljárás nem folyt, valamint az ilyen hiány okairól.
51      Másodszor, ami az eljárási szabályzat 94. cikkének b) pontját illeti, noha a kérdést előterjesztő bíróság bemutatta az előtte folyamatban lévő jogvitában alkalmazható nemzeti jogi háttér egy részét, nem adott semmilyen tájékoztatást a jelen végzés 48. pontjában említett tényezőkre vonatkozóan a belső jogban előírt eljárási szabályokról és feltételekről, valamint különösen annak lehetőségéről, hogy egyrészt az érdekeltek rendszeresen kifogásolják az olyan ítéleteket, mint amelyek végrehajtása az alapügy tárgyát képezi, másrészt, hogy – amennyiben szükséges – az ilyen ítélethez vezető eljárást újból megnyissák vagy az ilyen ítéletet felülvizsgálják, amennyiben ez az ítélet jogerőre emelkedett, de jogellenes.
52      Harmadszor, ami az eljárási szabályzat 94. cikkének c) pontját illeti, bár, annak ellenére, hogy a kérdések szövege és az előzetes döntéshozatalra utaló határozat indokolása nem említi a 93/13 irányelvnek az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben konkrétan említett rendelkezéseit, úgy kell érteni, hogy e kérdések többek között ezen irányelv 6. és 7. cikkének értelmezésére vonatkoznak, a kérdést előterjesztő bíróság azonban egyáltalán nem fejtette ki, hogy milyen jellegűek az e rendelkezések értelmezését illetően esetlegesen felmerülő kételyei.
53      Ehhez adódik hozzá az, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozat nem teszi lehetővé az abban nem kellően kifejtett nemzeti jog vonatkozó rendelkezései és a 93/13 irányelv 6. és 7. cikke közötti kapcsolat megállapítását.
54      Így a Bíróság számára lehetetlen megérteni azokat az okokat, amelyek a nemzeti bíróságot arra késztették, hogy az általa ebben az összefüggésben hivatkozott ítélkezési gyakorlatban értelmezett ezen rendelkezések értelmezését kérje, és következésképpen lehetetlen a feltett kérdésekre érdemi választ adni.
55      Ami a továbbiakban közelebbről a második kérdést illeti, pontosítani kell azt is, hogy ez a kérdés arra vonatkozik, hogy a 93/13 irányelv szempontjából fontos‑e különbséget tenni a végrehajtási eljárások között azon végrehajtható okiratra tekintettel, amely alapján azokat lefolytatták, vagyis a végrehajtási záradékkal ellátott közjegyzői okirat és – mint az alapügyben – az olyan jogerős ítélet között, amely alapján végrehajtási lapot állítottak ki. Márpedig, bár az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy az ilyen különbségtétel az adott ügy körülményeitől függően releváns lehet (lásd ebben az értelemben: 2015. október 1‑jei ERSTE Bank Hungary ítélet, C‑32/14, EU:C:2015:637, 47. pont), mindazonáltal meg kell állapítani, hogy a kérdést előterjesztő bíróság a legcsekélyebb magyarázattal sem szolgált e különbségtételnek az alapügy körülményei között fennálló esetleges relevanciáját illetően, különösen, mivel az alapügyben kizárólag az ítélet végrehajtásáról van szó.
56      A harmadik kérdést illetően, amely az érintett tagállam jogalkotóját terhelő azon kötelezettség esetleges fennállására vonatkozik, hogy olyan jogszabályt fogadjon el, amelynek célja a fogyasztók 93/13 irányelvből eredő jogai tekintetében számos hasonló jogvita összehangolt szabályozása, hozzá kell tenni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság nem jelöli meg, hogy az e kérdésre adott válasz mennyiben lenne szükséges az előtte folyamatban lévő jogvita elbírálásához (lásd ebben az értelemben: 2022. március 31‑i Lombard Lízing ítélet, C‑472/20, EU:C:2022:242, 68. pont).
57      A fentiek összességére tekintettel az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az eljárási szabályzat 53. cikkének (2) bekezdése alapján nyilvánvalóan elfogadhatatlan.
A költségekről
58      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről.
A fenti indokok alapján a Bíróság (hetedik tanács) a következőképpen határozott:
A Fővárosi Törvényszék (Magyarország) 2024. január 10‑i határozatával előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem nyilvánvalóan elfogadhatatlan.
Aláírások
*      Az eljárás nyelve: magyar.