NIILO JÄÄSKINEN
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2014. május 22.(1)
C‑525/12. sz. ügy
Európai Bizottság
kontra
Németországi Szövetségi Köztársaság
„Tagállami kötelezettségszegés – 2000/60/EK irányelv a vízpolitika terén a közösségi fellépés kereteinek meghatározásáról – 2. cikk, 38. pont – Vízszolgáltatások – 2. cikk, 39. pont – Vízhasználat – 9. cikk – Vízszolgáltatások költségeinek megtérülése – A költségek megtérülésének kötelezettsége köréből bizonyos vízszolgáltatásokat kizáró nemzeti szabályozás – A víz öntözési célú, ipari célból és saját fogyasztás céljából történő kivétele – Villamos energia termelése, a hajózás és árvízvédelem érdekében történő duzzasztás – Víztározás – A víz ipari és mezőgazdasági célú kezelése és elosztása”
I –    Bevezetés
1.        2000‑ben az Európai Unió radikálisan innovatív intézkedést hozott azáltal, hogy elfogadta a 2000/60/EK irányelvet (a továbbiakban: vízügyi keretirányelv).(2) Először határozta meg egy uniós jogi aktus a közösségi vízgazdálkodás és vízvédelem kereteit a nemzeti határvonalak vagy politikák helyett a vízrajzi képződményekre, azaz vízgyűjtőkre alapozva, a fenntartható fejlődés figyelembevételével. A vízügyi keretirányelv továbbá abban is újítást hozott, hogy integrálta a gazdasági jellegű megfontolásokat a vízpolitikába, amelyek nem pusztán a szennyező fizet elvének alkalmazásában öltenek testet, hanem bizonyos költségek vagy vízfelhasználások gazdasági értékelésének kötelezettségét,(3) valamint olyan eszközök bevezetését is jelentik, mint a vízzel kapcsolatos árpolitika.
2.        Keresetében az Európai Bizottság annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy „a Németországi Szövetségi Köztársaság megszegte a vízügyi keretirányelvből és különösen annak 2. cikke 38. pontjából(4) és 9. cikkéből(5) eredő kötelezettségeit azáltal, hogy egyes szolgáltatásokat (például a villamos energia termelése, a hajózás és árvízvédelem érdekében történő duzzasztást, az öntözési célú, ipari célból és saját fogyasztás céljából történő vízkivételt) kivont a »vízszolgáltatások« fogalom értelme alól”.(6) A Bizottság saját bevallása szerint a jelen kereset „lényegében a vízügyi keretirányelv 2. cikkének 38. pontjában meghatározott »vízszolgáltatások« fogalmának értelmezéséről szól”. A fenti fogalom értelmezésének a Bizottság álláspontja szerint „alapvető következményei vannak a vízügyi keretirányelv 9. cikkének hatályára nézve”.(7)
3.        Elöljáróban megjegyzem, hogy a jelen ügy több szempontból is jelentőséggel bír. Mindenekelőtt ez az első alkalom, hogy a Bíróságnak pontosítania kell a vízszolgáltatásokért való díjfizetés elvének tartalmát a vízügyi keretirányelv keretein belül. Márpedig ennek nagy tétje van a vízügyi keretirányelv egészének végrehajtása tekintetében. Egyébiránt, amint azt a tárgyaláson a Bizottság is megerősítette, a jelen ügy abban az értelemben „próbapernek” minősül, hogy a Bizottság jelentős számú keresetet nyújthat be attól függően, hogy a Bíróság a jelen ügyben milyen értelmezést ad.(8)
4.        A Németországi Szövetségi Köztársaság szerint, amelyet e tekintetben több tagállam is támogat, a vízügyi keretirányelv egy olyan átfogó vízgazdálkodási rendszert hoz létre, amelyben a környezetvédelmi célkitűzéseket mindenekelőtt a vízügyi keretirányelvben megfogalmazott intézkedési programokon és gazdálkodási terveken keresztül kell elérni. A vízszolgáltatások költségei megtérülésének kötelezettsége tehát nem az Európában a vízkészlettel kapcsolatban jelentkező problémák kezelésének központi és meghatározó eszköze, sokkal inkább egy különös intézkedés, amelyet a vízellátással és a szennyvíz összegyűjtésével és kezelésével kapcsolatban kell alkalmazni.
5.        Elismerve azt, hogy a Bizottság keresete komoly eljárási hiányosságokat mutat, a jelen indítványban meg kívánom védeni azt az értelmezést, amely szerint az uniós jogalkotó a vízügyi keretirányelvben a tevékenységek két fő típusáért való díjfizetést határozta meg. Egyrészről a vízellátás vízügyi keretirányelv 2. cikke 38. pontjának a) alpontjában meghatározott fogalmáról van szó, amelynek szövegezése a végfelhasználó által megfizetett árban megjelenítendő valamennyi egyedi szakasz azonosítására irányuló szándékot tükrözi. Másrészről a szennyvíz összegyűjtésének és kezelésének a vízügyi keretirányelv 2. cikke 38. pontjának b) alpontja értelmében vett fogalmáról van szó. A vízszolgáltatást ugyanis valamely szolgáltatónak kell nyújtania a fogyasztó vagy valamely más felhasználó részére, legyen az magán‑ vagy közszférabeli, akár az ipari, akár a mezőgazdasági ágazat képviselője. Ezt a – számomra az egyetlen ésszerűnek tűnő – értelmezést erősíti mind a vízügyi keretirányelv szövegezése és rendszere, mind pedig jogalkotási története, jogi alapja és fő célja, azaz a víz mint közös örökségünk védelme.
II – A pert megelőző eljárás és a Bíróság előtti eljárás
6.        A Bizottsághoz 2006 augusztusában panaszt nyújtottak be, amely szerint a Németországi Szövetségi Köztársaság a vízügyi keretirányelv 2. cikkének 38. pontjában szereplő „vízszolgáltatások” fogalmát úgy értelmezi, hogy a szóban forgó szolgáltatások körét leszűkíti a vízellátásra és a szennyvíz összegyűjtésére, kezelésére és elvezetésére oly módon, hogy az korlátozza a vízügyi keretirányelv 9. cikkének hatályát.
7.        2007. november 7‑én a Bizottság felszólító levelet intézett a Németországi Szövetségi Köztársasághoz, amelyben kifejtette, hogy a német szabályozás nem áll összhangban a vízügyi keretirányelv számos rendelkezésével, és hogy e tagállam nem alkalmazza helyesen a „vízszolgáltatások” fogalmát.
8.        A Németországi Szövetségi Köztársaság 2008. március 6‑i és 2009. szeptember 24‑i leveleiben válaszolt e felszólító levélre.
9.        2010. szeptember 30‑án a Bizottság kiegészítő felszólító levelet küldött e tagállamnak, amelyre a Németországi Szövetségi Köztársaság 2010. november 18‑án válaszolt. 2011. július 27‑én az említett tagállam ismertette a Bizottsággal a vízügyi keretirányelv 5. cikkét átültető, a felszíni vizek védelmére vonatkozó, 2011. július 20‑i rendeletét.
10.      2011. szeptember 30‑án a Bizottság indokolással ellátott véleményt küldött a Németországi Szövetségi Köztársaságnak. A Németországi Szövetségi Köztársaság a kérésére meghosszabbított határidőn belül, 2012. január 31‑én válaszolt az indokolással ellátott véleményre. 2012 júliusában tájékoztatta a Bizottságot a vízügyi keretirányelv 2. cikke 38. és 39. pontjának, valamint 9. cikkének átültetéséről.
11.      A szóban forgó rendelkezések átültetése ellenére a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a vízszolgáltatások fogalmára vonatkozó eltérő értelmezés, következésképpen a vízügyi keretirányelv 9. cikke – véleménye szerint – hiányos alkalmazásának problémája továbbra is fennáll. Ezért 2012. november 11‑én előterjesztette a jelen keresetet.
12.      A Bíróság elnöke 2013. április 2‑i, 5‑i, 8‑i, 11‑i és 15‑i végzéseivel engedélyezte az Osztrák Köztársaság, a Svéd Királyság, a Finn Köztársaság, Magyarország, Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága, valamint a Dán Királyság beavatkozását a Németországi Szövetségi Köztársaság kérelmeinek támogatása végett.
13.      A 2014. március 5‑én megtartott tárgyaláson sor került a Németországi Szövetségi Köztársaság, Magyarország, a Finn Köztársaság, a Svéd Királyság és a Bizottság meghallgatására.
III – A kereset elfogadhatóságáról
14.      Keresetében a Bizottság lényegében azzal érvel, hogy a vízügyi keretirányelv 2. cikkének 38. pontjában foglalt „vízszolgáltatások” fogalmának korlátozó, és ezáltal – véleménye szerint – téves értelmezésével a Németországi Szövetségi Köztársaság nem tett eleget a vízügyi keretirányelv 9. cikke követelményeinek. A Németországi Szövetségi Köztársaság vitatja a kereset elfogadhatóságát, amely – álláspontja szerint – pusztán elméleti kérdéseket próbál tisztázni, nem kellően pontos, és nem felel meg az indokolással ellátott vélemény tárgyának. A finn és a svéd kormány szintén a kereset elfogadhatatlansága mellett foglalt állást.
15.      Eljárási szempontból a jelen kereset fő nehézsége mindenekelőtt a felrótt kötelezettségszegés tárgyának és természetének meghatározása, mivel a Bizottság kérelme e tekintetben alapvetően inkoherens. Márpedig e meghatározástól függ a kereset Bíróság általi vizsgálata. Ugyanis egy olyan kereset lehetőségének az elismerése, amely kizárólag egy irányelv téves értelmezésén alapul anélkül, hogy a Bizottság köteles lenne szemléltetni a kifogásolt hiányosság mibenlétét, ahhoz vezetne, hogy a Bizottság engedélyt kapna olyan „értelmezési” kötelezettségszegésre vonatkozó kereset benyújtására, amelynek célja az uniós jog adott értelmezésének Bíróság általi megerősítése. Ez azonban ellentétes lenne az EUMSZ 258. cikk szerinti, a tagállami kötelezettségszegés megállapítására irányuló eljárás rendszerével és céljával. E kötelezettségszegés megállapítása az EUMSZ 260. cikk (1) bekezdésének megfogalmazása szerint arra kötelezi az adott tagállamot, hogy tegye meg a Bíróság ítéletében foglaltak teljesítéséhez szükséges intézkedéseket.(9)
16.      E tekintetben megjegyzem, hogy a kereset 1. pontjában(10) a Bizottság kijelenti, hogy a keresete „lényegében a vízügyi keretirányelv 2. cikkének 38. pontjában meghatározott »vízszolgáltatások« fogalmának értelmezéséről szól”. A Bizottság azonban elismeri, hogy a pert megelőző eljárásban a vízügyi keretirányelv 2. cikke 38. pontjának és 9. cikkének átültetése a 2012. július 18‑i kormányzati tervezet útján megtörtént, amely azok szó szerinti átültetését irányozta elő. A Bizottság mindazonáltal úgy véli, hogy az „alperes értelmezése nem áll összhangban a jogszabály pontos tartalmával”.(11) Következésképpen a fennálló probléma a Bizottság álláspontja szerint a vízszolgáltatások meghatározásának eltérő értelmezése, és ebből eredően a „vízügyi keretirányelv 9. cikkének hiányos alkalmazása”. Ezért döntött úgy a Bizottság, hogy „keresetét a vízügyi keretirányelv 2. cikke 38. pontjának és 9. cikkének helytelen átültetésére korlátozza”.(12)
17.      Válaszában a Bizottság azzal érvel keresetének elfogadhatósága mellett, hogy „a jogsértés magja az irányelv 2. cikke 38. pontjának alperes általi értelmezésében áll”. A Bizottság álláspontja szerint a vízügyi keretirányelv 9. cikkének német területen történő nem egységes és téves alkalmazása ellentétes a vízügyi keretirányelv (14) és (18) preambulumbekezdésével.(13) Végül, kereseti kérelmében a Bizottság annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság megszegte a vízügyi keretirányelvből eredő kötelezettségeit azáltal, hogy „egyes szolgáltatásokat […] kivont a vízszolgáltatások fogalmának hatálya alól”.(14)
18.      Következésképpen nem világos, hogy a Bizottság mit kifogásol a Németországi Szövetségi Köztársasággal szemben:
–        a szövetségi vagy tartományi szintű helytelen jogszabályi átültetést,
–        a vízügyi keretirányelv helytelen, ad hoc jellegű alkalmazását konkrét példákkal alátámasztva, vagy
–        a vízügyi keretirányelvvel ellentétes állandó és általános gyakorlatot, elismerve a nemzeti jogszabályi keret összeegyeztethetőségét.
19.      Márpedig nem vitatott, hogy a keresetlevélnek meg kell jelölnie a jogvita tárgyát, és tartalmaznia kell a jogalapok rövid ismertetését, illetve annak kellően egyértelműnek és pontosnak kell lennie ahhoz, hogy az alperes elő tudja készíteni védekezését, valamint a Bíróság gyakorolhassa felülvizsgálati jogkörét. Mindebből következik, hogy a kereset alapjául szolgáló alapvető ténybeli és jogi elemeknek magából a keresetlevél szövegéből kell egységes és érthető módon kitűnniük, és a keresetlevélben a kérelmeket egyértelműen kell megfogalmazni, nehogy a Bíróság a határozatában túlterjeszkedjen a kereseti kérelmen, vagy ne határozzon valamely kifogás tekintetében.(15)
20.      Mindenekelőtt azzal a kérdéssel kapcsolatban, hogy a Bizottság a vízügyi keretirányelv helytelen átültetésére vagy annak helytelen alkalmazására hivatkozik‑e, megjegyzem, hogy a Bizottság számos, általa a vízszolgáltatáshoz kapcsolódónak vélt szolgáltatásra vonatkozó példát hoz fel és elemez, anélkül azonban, hogy azokat kapcsolatba hozná a vízügyi keretirányelvnek az alperes tagállam területén történő alkalmazásával. Csak a kereset utolsó pontjaiban pontosítja a kötelezettségszegést, kifogásolva, hogy bizonyos tartományok(16) jogi szabályozása nem irányoz elő vízkivételi díjat, míg ezt a díjat más tartományokban is csak nemrég vezették be.(17) A Bizottság kifogásolja továbbá a vízkivétel területén fennálló eltéréseket, és felveti a mélyművelésű és külszíni bányászati célú vízkivétel problematikáját, amely valóban vitathatónak tűnik a vízügyi keretirányelv szempontjából.(18) A válasz semmivel sem tűnik világosabbnak.
21.      A kereset ilyen felépítése arra a következtetésre adhat alapot, hogy a Bizottság mindenekelőtt a vízügyi keretirányelv 2. cikkének 38. pontjával összefüggésben értelmezett 9. cikke rendelkezéseinek átültetése céljából elfogadott nemzeti jogszabályok alkalmazását érintő hiányosságokra céloz. Mindazonáltal, mivel ennek a hiányos alkalmazásnak a példái bizonyos tartományok által elfogadott jogszabályokon alapulnak, ez megerősíti a helytelen átültetésből származó kötelezettségszegés elméletét. Egyébiránt a Bizottság az érintett tartományokat csupán úgy sorolja fel, hogy a vitatott jogi aktusokra – legalábbis azok részleteire – mutató internetes linkre hivatkozik, anélkül, hogy azok tartalmát pontosítaná.(19)
22.      Márpedig az ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottság keresetéből egyértelműen ki kell derülnie, hogy a kereset az irányelv nemzeti jogrendbe történő átültetésének módjára vonatkozik‑e, vagy inkább az átültető szabályozás alkalmazása konkrét eredményének bírálatáról van szó. Amint azt a Bíróság kifejtette, csak az első esetben nem szükséges az irányelv átültetése hiányosságának vagy nem megfelelőségének bizonyításához az irányelvet átültető nemzeti szabályozás tényleges hatásainak megállapítása. Az átültetés elégtelen vagy hiányos jellegének megállapításához ugyanis elegendő összehasonlítani magukat a rendelkezéseket.(20)
23.      Igaz, hogy bizonyos esetekben az átültetés nem pusztán teljes jogszabályi keret elfogadásának kötelezettségét rója a tagállamokra, hanem egyúttal konkrét és specifikus intézkedések végrehajtását is megköveteli az előírt eredmény elérése érdekében. Ilyen például az úgynevezett élőhelyvédelmi 92/43/EGK irányelv(21) esete, amelynek keretében a szigorú védelmi rendszer felállítása összefüggő és összehangolt intézkedések elfogadását feltételezi, amelyek megelőző jellegüknél fogva megakadályozzák az állatfajok párzási vagy pihenőhelyei károsítását vagy elpusztítását.(22) Ebben az esetben azonban a Bizottságnak a hatékony védelmi rendszer hiányát igazoló konkrét példákon keresztül kell bizonyítékot szolgáltatnia a kötelezettségszegésre.(23) Márpedig a fentiekben kifejtett okoknál fogva a jelen kereset tekintetében nem ez a helyzet.
24.      Mindenesetre, amennyiben a jelen keresetet úgy tekintjük, mint amely a helytelen átültetésre vonatkozik, álláspontom szerint a Bíróság nem tudja megállapítani, hogy 2012. január 30‑án, az indokolással ellátott véleményben szereplő határidő lejáratának napján milyen volt a tartományok által kibocsátott és a Bizottság által hivatkozott jogi aktusok állapota.(24) Nem vitatott ugyanis, hogy az indokolással ellátott véleménynek és a keresetnek a kifogásokat koherens és precíz módon kell tartalmaznia annak érdekében, hogy a Bíróság pontosan meg tudja állapítani az uniós jog felrótt megsértésének a mértékét, ami elengedhetetlen feltétele annak, hogy a Bíróság megvizsgálhassa az állított kötelezettségszegés fennállását.(25)
25.      E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a Bajorország, Hessen és Türingia tartományokban fennálló jogszabályi állapotok szemléltetése céljából a Bizottság a keresetében pontatlanul hivatkozik a Rajna–Pfalz tartományi kormány törvénytervezetének indokolására, valamint egy szakirodalmi cikkre.(26) Megjegyzem továbbá, hogy Rajna–Pfalz tartomány vízkivételi díjra vonatkozó, a keresetben lábjegyzetben hivatkozott(27) törvényét 2012. július 3‑án fogadták el. A Bizottságnak tehát ki kellett volna fejtenie, hogy e törvény esetleges tervezete mennyiben képezte a pert megelőző eljárás tárgyát. Márpedig az indokolással ellátott véleményben csakis Észak‑Rajna–Vesztfália (Nordrhein‑Westfalen)(28) valamint Brandenburg(29) tartomány jogszabálya szerepel.
26.      Másodsorban a kereset szövegezésével kapcsolatban megjegyzem, hogy a Bizottság nem azt kéri a Bíróságtól, hogy az általa bizonyos tartományoknak felrótt, egy vagy több eseti kötelezettségszegést megállapítsa, noha megtehetné, hogy bírálja ezeket a konkrét esetekre vonatkozó „egyedi” kötelezettségszegéseket,(30) mivel a de minimis szabály az EUMSZ 258. cikk keretében nem alkalmazandó.(31) A Bizottság ugyanis ahelyett, hogy megnevezné a szövetségi vagy tartományi törvényhozásból eredő konkrét jogsértéseket, a kereseti kérelemben mindössze általános jelleggel említi meg az egyes szolgáltatások kizárását a vízügyi keretirányelv értelmében vett vízszolgáltatások fogalma alól.
27.      Harmadsorban a strukturális jogsértés elméletével kapcsolatban nem vitatott, hogy valamely közigazgatási gyakorlat is lehet kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset tárgya, amennyiben az kellően tartós és általános.(32) Ez a Bizottság részéről a kötelezettségszegés horizontális jellegének bizonyítását követeli meg. A Bíróság elismerte a Bizottságnak a környezetjogi rendelkezések tagállam általi strukturált és általános megsértésére való pontos hivatkozásra alapozott kereseteinek elfogadhatóságát.(33) Az ítélkezési gyakorlat elismeri, hogy a Bizottság keresetében e célból „általános megközelítést” alkalmaz.(34)
28.      Ugyanis más természetű bizonyítékok bemutatása szükséges a tagállami kötelezettségszegés bizonyításához, ha a kereset valamely tagállami rendelkezés alkalmazását érinti, mint amelyeket akkor vesznek figyelembe, ha a tagállami kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset kizárólag a tagállami rendelkezés tartalmát érinti. Amennyiben a kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset valamely nemzeti rendelkezés alkalmazásával kapcsolatos, a kötelezettségszegést csak akkor lehet megállapítani, ha a tagállam terhére róható kifogásolt gyakorlat kellőképpen dokumentálható és körülírható.(35) Márpedig a kereset a jelen ügyben nem felel meg ezeknek a követelményeknek.
29.      Mindenesetre kizárom, hogy a Bizottság ne felelt volna meg a jogvita tárgyára vonatkozó ítélkezési gyakorlat követelményeinek.(36) Mivel ugyanis a jelen kötelezettségszegés tárgya bizonytalan, annak kiterjesztése fel sem merülhet.
30.      A fenti megfontolások összességére tekintettel az a véleményem, hogy mivel a jelen kereset nyilvánvalóan nem felel meg a Bíróság ítélkezési gyakorlatában foglalt pontosság és koherencia követelményeinek, a tárgyának körülhatárolása nem tűnik lehetségesnek. Ezért elsődlegesen azt javaslom, hogy a Bíróság tekintse azt elfogadhatatlannak. A kereset érdemi elemzése ezért másodlagosan kerül bemutatásra.
IV – Az ügy érdeméről
A –    A felek érvei
31.      A Bizottság álláspontja szerint a vízügyi keretirányelv 2. cikkének 38. pontját úgy kell értelmezni, hogy a költségek megtérülése elvének és a vízkészletek hatékony használatát ösztönző intézkedéseknek az abban hivatkozott valamennyi vízszolgáltatásra vonatkoznia kell, amint azt a vízügyi keretirányelv 9. cikke megköveteli. A Bizottság kifejti, hogy a vízügyi keretirányelv Németországban történő alkalmazása keretében bizonyos vízszolgáltatásokat, noha azok fontosak a víztest szempontjából, a vízügyi keretirányelv 9. cikkét megsértve nem téríttetnek meg. A Bizottság az Európai Környezetvédelmi Ügynökség jelentésére(37) hivatkozik, melyből kitűnik, hogy a vitatott értelmezés következményeként az európai vízkivétel mindössze 21 %‑a minősülne vízszolgáltatásnak, így a teljes európai vízkivétel nagyjából 80 %‑a kikerülne a vízügyi keretirányelv említett 9. cikkének hatálya alól, ami súlyosan sértené a vízügyi keretirányelv hatékony érvényesülését. Hangsúlyozva, hogy a tagállamok bizonyos mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek ahhoz, hogy a vízügyi keretirányelv 9. cikke alapján egyes vízszolgáltatásokat kivegyenek a költségek megtérítése alól, a Bizottság azon a véleményen van, hogy a vízszolgáltatások jelentős körének az alperes által foganatosítotthoz hasonló kizárása azonban messzemenően meghaladja ezt a mozgásteret.
32.      A „szolgáltatások” fogalma meghatározásának pontosítása céljából a Bizottság a 2004/35/EK irányelvre(38) való hivatkozást javasolja, és azzal érvel, hogy a környezetjogi szolgáltatások sem valamely emberi lény részvételét – akár szolgáltatóként, akár a szolgáltatás címzettjeként –, sem pedig szerződéses jogviszony fennállását nem feltételezik, ellentétben az „ökoszisztéma‑szolgáltatásokkal”.(39) Az önellátási célú vízkivételt tehát szintén vízszolgáltatásnak kell tekinteni.
33.      Ellenkérelmében a Németországi Szövetségi Köztársaság azzal érvel, hogy a vízhasználatokért való díjfizetés nem az egyetlen olyan intézkedés a vízügyi keretirányelvben, amely a vízgazdálkodással kapcsolatban nagyobb mértékű gazdaságosságra és körültekintésre ösztönöz. A Bizottság nem veszi figyelembe azokat a különböző vízgazdálkodási eszközöket, amelyeket a jogalkotó a szubszidiaritás és a hatékonyság elveinek szem előtt tartásával előírt.
34.      Egyébiránt a fenti tagállam a vízszolgáltatások vízügyi keretirányelv 2. cikke 38. pontjának a) alpontjában szereplő meghatározásának szerkezetére hivatkozik. Ez az összefüggő tevékenységeket „és” kötőszóval sorolja fel, ami azt sugallja, hogy a vízellátás valamennyi szakaszát figyelembe kell venni a költségek kiszámításakor. A vízszolgáltatás fogalma tehát a vízellátást a maga teljességében magában foglalja, és nem pusztán meghatározott számú tevékenységre vonatkozik, mivel ellenkező esetben az a meghatározás jogellenes kiterjesztéséhez vezetne.
35.      Ezenkívül a vízügyi keretirányelv 2. cikke 38. pontjának értelmében vett „szolgáltatás” fogalmának meghatározásához a Németországi Szövetségi Köztársaság az EUMSZ 57. cikket javasolja figyelembe venni, úgy tekintve, hogy az kétoldalú kapcsolatot kíván meg, amely például a hajózási célú vagy az árvízvédelmi intézkedésekhez kapcsolódó vízhasználat esetén nem áll fenn, a vízellátási és a szennyvízkezelési tevékenységek esetében azonban igen. Az alperes tagállam vitatja a 2004/35 irányelv relevanciáját és az „ökoszisztéma‑szolgáltatások” fogalmára való hivatkozást.
36.      Beavatkozási beadványaikban a dán, a magyar, az osztrák, a finn, a svéd kormány és az Egyesült Királyság Kormánya lényegében támogatja a vízügyi keretirányelv 2. cikke 38. pontjának Németországi Szövetségi Köztársaság által képviselt értelmezését.
37.      A dán kormány hozzáteszi, hogy a vízelosztási és a szennyvízkezelési tevékenységekhez képest a pénzügyi eszközök eltérő szabályozó hatással bírnak az olyan tevékenységek következményeire, mint a hajózási útvonalak fejlesztése és az árvízvédelem. A magyar kormány megjegyzi, hogy a Bizottság által képviselt értelmezés elmossa a határvonalat a „vízhasználat” és a „vízszolgáltatások” fogalmai között. Emlékeztet arra, hogy a vízügyi keretirányelv elfogadását megelőző jogalkotási munka során kifejezetten elvetették a Bizottság azon álláspontját, hogy a költségek megtérülésének elve valamennyi vízügyi tevékenységre kiterjedjen. Az osztrák kormány kiemeli, hogy a vízügyi keretirányelv célkitűzéseinek elérésében az intézkedési programok és a gazdálkodási tervek kulcsfontosságú eszközök. A vízzel kapcsolatos árpolitikán keresztül a víz gazdaságos felhasználására való ösztönzés célkitűzésének csak a fogyasztók részére történő vízellátás szempontjából van értelme, azonban például a vízenergia szempontjából nincs, mivel egyébként az az abból származó megújuló villamos energia költségének emelkedéséhez vezetne.
38.      A finn kormány vitatja a vízszolgáltatások fogalmának Bizottság által képviselt, túl széles körű értelmezését. Ez ugyanis felborítaná a vízügyi keretirányelv vízkészlet‑gazdálkodásra vonatkozó eszközei közötti egyensúlyt, noha ez az irányelv csupán „keret” szabályozást jelent, amely tág mérlegelési jogkört biztosít a nemzeti jogalkotónak a végrehajtási eszközök kiválasztásában.(40) A svéd kormány szerint egyértelmű, hogy a Bizottság által javasolt meghatározás egyáltalán nem veszi számításba a különböző tagállamok egyedi természeti és földrajzi adottságait. Az Egyesült Királyság szintén vitatja a Bizottság érvelését.
B –    Általános észrevételek a vízpolitikai kihívásokról
39.      A vízpolitika területén a közösségi jogalkotás először a hetvenes években a vízfelhasználások (ivóvíz, fürdővíz, haltenyésztés, kagylótenyésztés) iránt érdeklődött, majd a szennyezések csökkentése felé fordult (szennyvizek, mezőgazdasági eredetű nitrátok).(41) Az európai jogi szabályozás tehát a vízre vonatkozóan több ágazati irányelvet foglalt magában. Ez a széttagolt megközelítés később meghaladottnak, inkoherensnek, és a tudományos ismeretek fejlődéséhez nehezen hozzáigazíthatónak bizonyult.
40.      A vízpolitika kopernikuszi forradalmaként emlegetett(42) vízügyi keretirányelv közös keretet hozott létre a hatályban lévő közösségi és nemzeti jogszabályi szövegek mozaikjának összehangolása és részleges helyettesítése céljából.(43)
41.      A vízügyi keretirányelv döntő lépést jelent a vízpolitika fejlődésében, mivel rendezi a vízminőség kezelésének kérdését, a mennyiségi gazdálkodás kérdéseit azonban a fenti irányelv csak kiegészítő jelleggel tárgyalja.(44) Egyébiránt ez a vízügyi keretirányelv jogalapját tükrözi, mivel azt a korábbi együttdöntési eljárásra vonatkozó EK 175. cikk (jelenleg EUMSZ 192. cikk) alapján fogadták el. Ugyanakkor e tekintetben meg kell jegyezni, hogy az EK 175. cikk (2) bekezdéséből eredően a mennyiségi vízkészlet‑gazdálkodást, illetve az e készletek rendelkezésre állását akár közvetlenül, akár közvetve befolyásoló intézkedések problematikája a jogalkotási eljárás során egyhangú döntéshozatalt követelt meg.
42.      A vízügyi keretirányelv célja ugyanis a környezet fenntartása és javítása az Unióban. Márpedig a vizek minősége közvetlen összefüggést mutat ezzel a célkitűzéssel, míg a mennyiség szabályozása csak a jó vízminőséghez hozzájáruló kisegítő elemet jelent. Ezért tartalmaz a vízügyi keretirányelv a jó vízminőség biztosítását szolgáló, mennyiségre vonatkozó intézkedéseket is.(45)
43.      Itt kell megjegyezni, hogy a jelen kereset kihívása abban rejlik, hogy az emberi tevékenységek lényeges elemeként a vízpolitika, amely ráadásul egy közös kincset érint, az Unió jogán belül többféle szintű szabályozásnak is tárgyát képezi, amely békéltető megközelítést tesz szükségessé. Így egyrészről hangsúlyozni kell az összefüggést a vízügyi keretirányelv és egy sor más kiegészítő irányelv, mint például a felszín alatti vizekről szóló irányelv,(46) a szennyvíz kezeléséről szóló irányelv,(47) a nitrátokról szóló irányelv,(48) a vízpolitika területén a környezetminőségi előírásokról szóló irányelv,(49) az árvizekre vonatkozó irányelv,(50) és a vizek állapotának kémiai elemzésére és figyelemmel kísérésére vonatkozó műszaki előírásokról szóló irányelv(51) között.
44.      Másrészről nem szabad szem elől téveszteni a vízkészletekkel való fenntartható gazdálkodás ágazatközi vonatkozásait, különös figyelemmel a közös mezőgazdasági politika és a regionális politika eszközeire, a megújuló energiák vagy a vízi úton történő szállítás tárgyában elfogadott intézkedésekre, valamint a földhasználatra vonatkozó szabályozásra, nem elhanyagolva az éghajlatváltozáshoz való szükségszerű alkalmazkodást sem.(52)
45.      Egyébként, miközben a felszíni és a felszín alatti vizek megújuló természeti erőforrások,(53) a víz Unión belüli egyenlőtlen eloszlása rendkívül bonyolulttá teszi a vízvédelemmel kapcsolatos jogszabályi keret elfogadását és alkalmazását.(54) Az egy lakosra jutó édesvízkészlet az észak‑európai országokban húszszor nagyobb, mint a dél‑európai országokban.(55) Emiatt a vízgyűjtő kerületre vonatkozó gazdálkodási tervek a vízügyi keretirányelv végrehajtásának fő eszközei.(56) E tekintetben a vízügyi keretirányelv (13) preambulumbekezdése ugyanis hangsúlyozza, hogy „a Közösségen belüli eltérő adottságok és szükségletek különböző, egyedi megoldásokat tesznek szükségessé. Ezt a különbözőséget figyelembe kell venni azoknak az intézkedéseknek a tervezésénél és végrehajtásánál, amelyek a víz védelmét és fenntartható használatát biztosítják egy vízgyűjtő határain belül. A döntéseket a lehető legközelebb kell meghozni azokhoz a helyekhez, ahol a vízre hatást gyakorolnak, vagy azt használják. A tagállamok felelősségi körébe tartozó tevékenységeknek prioritást kell biztosítani a regionális és helyi feltételekhez alkalmazkodó intézkedési programok kidolgozásánál” (kiemelés tőlem).
46.      Végül fontos kiemelni, hogy a vízügyi keretirányelvet jellemző komplexitás számos, a vízügyi keretirányelv végrehajtására vonatkozó magyarázó dokumentum és jelentés elfogadására indította a Bizottságot,(57) és ösztönözte az európai vízkészletek megőrzésére irányuló tervet.(58)
47.      A vitatott rendelkezéseket a fenti általános észrevételek fényében kell elemezni.
C –    A költségek megtérülésének vízügyi keretirányelvben szereplő elvéről
1.      A vízügyi keretirányelv 2. cikke 38. pontjának és 9. cikkének tartalmáról
48.      Amint arra a Bizottság rámutat, „a jelen jogvita magja” a vízügyi keretirányelv 2. cikke 38. pontjának értelmezéséhez kapcsolódik. Márpedig valamely uniós jogi rendelkezés tartalmának meghatározása során tekintettel kell lenni mind annak megfogalmazására, mind összefüggéseire és céljaira.(59) Valamely uniós jogi rendelkezés értelmezése szempontjából annak keletkezése is relevánsnak bizonyulhat.(60)
49.      Elsőként kiemelem, hogy a vízszolgáltatási költségek felszámításának a vízügyi keretirányelv 9. cikkében foglalt elve olyan innovatív eszköz, amelynek célja a szennyező fizet elv hatékonyabb alkalmazásának biztosítása a vízhasználat területén.(61) A vízügyi keretirányelv tehát egy azon kezdeményezések sorában, amelyek célja a gazdasági eszközök szerepének megerősítése a környezetvédelmi politikákban.
50.      Következésképpen a vízügyi keretirányelv 9. cikke előírja, hogy a tagállamok figyelembe veszik a vízszolgáltatások megtérülésének elvét. Pontosabban a tagállamok biztosítják, hogy a vízzel kapcsolatos árpolitika biztosítson megfelelő késztetést a vízhasználók számára, hogy a vízkészleteket hatékonyan használják, és ezáltal hozzájáruljon a vízügyi keretirányelv célkitűzéseihez. A különböző gazdasági ágazatok, melyek között a vízügyi keretirányelv az ipari, a mezőgazdasági és a háztartási ágazatot különbözteti meg, megfelelően hozzájárulnak a vízszolgáltatások költségeinek megtérüléséhez, a III. melléklet szerint végzett gazdasági elemzések alapján és figyelembe véve a szennyező fizet elvet.
51.      A vízügyi keretirányelv 2. cikkének 38. pontja a vízszolgáltatásokat úgy határozza meg, mint minden olyan szolgáltatást, amely „biztosítja” […] egyrészt „a felszíni vagy felszín alatti víz kivételét, duzzasztását, tárolását, kezelését és elosztását”, másrészt pedig „a szennyvíz összegyűjtését és kezelését végző létesítményeket, amelyek a vizet ezt követően felszíni vizekbe bocsátják ki”.
52.      Jogosan feltételezhető tehát, hogy az uniós jogalkotó a vízszolgáltatások fogalmát a vízhasználathoz elengedhetetlen két fő tevékenység szempontjából határozta meg, azaz először a vízellátás, majd a később a szennyvízkezelés tükrében.
53.      A fent idézett meghatározás szükségszerűen feltételezi valamely szolgáltató létét. Egyébiránt abból az is következik, hogy a szóban forgó tevékenységeket csak annyiban lehet vízszolgáltatás nyújtásának tekinteni, amennyiben azokra a vízellátás vagy a szennyvízkezelés keretében kerül sor. Egyébként a vízügyi keretirányelv 2. cikke 38. pontjának a) alpontjában felsorolt tevékenységeket kizárólag azok árképzési eljárásban való figyelembevétele céljából határozták meg. Amint ugyanis azt a finn kormány képviselője is hangsúlyozta a tárgyaláson, a jogalkotó szükségesnek találta biztosítani, hogy a vízelosztásban közreműködő valamennyi fél számításba kerüljön a vízügyi keretirányelv 9. cikkében foglalt költségek kiszámításakor. Ha az említett 38. pont csupán az „ellátás” kifejezést tartalmazná, lehetséges volna ezt a rendelkezést úgy értelmezni, hogy az kizárólag az utolsó láncszemre, azaz a végfelhasználó részére történő vízelosztásra vonatkozik.
54.      Osztom tehát a Németországi Szövetségi Köztársaság azon álláspontját, miszerint a vízügyi keretirányelv 2. cikke 38. pontjának célja, hogy a vízellátás valamennyi aspektusát egybefoglalja és a vízügyi keretirányelv 9. cikkén keresztül olyan árképzéshez vezessen, amely lehetővé teszi a költségek megtérülését.(62) Álláspontom szerint a fenti elvnek az ellátási lánc összetételétől függetlenül érvényesülnie kell. Másképpen szólva, a fogyasztó vagy bármely más ivóvízhasználó által fizetett díjnak magában kell foglalnia valamennyi szolgáltatást, függetlenül az érintett szolgáltatók számától.
55.      A vízügyi keretirányelv 2. cikke 38. pontjának ilyen értelmezését támasztja alá a szövegének szokásos jelentése, valamint keletkezése, a vízügyi keretirányelv rendszere, és a fenti rendelkezés teleologikus értelmezése.
2.      Szó szerinti értelmezés
56.      Nem vitatott, hogy a vízügyi keretirányelv 2. cikke az említett irányelv keretében alkalmazandó fogalommeghatározásokat tartalmazza. Következésképpen az irányelv értelmezésének elsősorban a szövegének a tagállamok számára közös nevezőt jelentő szokásos jelentésén kell alapulnia. Ez annál is inkább elengedhetetlennek tűnik számomra, mivel a vízügyi keretirányelv esetében keretirányelvről van szó.
57.      E tekintetben emlékeztetek arra, hogy a Bíróság egy alkalommal már elutasította a Bizottság által egy adóügyi kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetben előadott érvelést, amellyel a Bizottság azt sérelmezte, hogy valamely tagállam nem osztotta a vonatkozó irányelv egy rendelkezésének helyesbítéséhez vezető értelmezést, annak ellenére, hogy annak tartalmát nemzeti jogrendjébe szó szerint átültette. Márpedig számomra úgy tűnik, hogy a Bizottság a jelen ügyben hasonló megközelítést alkalmaz a felszíni vizek védelmére vonatkozó említett rendelet alapján. Ítéletében a Bíróság a jogbiztonság elvére hivatkozott, amely megköveteli, hogy az uniós szabályozás tegye lehetővé az érdekeltek számára az ez alapján őket terhelő kötelezettség terjedelmének pontos megismerését.(63) Ezenkívül a Bíróság emlékeztetett arra, hogy a rendelkezések világos és egyértelmű megfogalmazásának esetén – amint azt e rendelkezések rendszere is alátámasztja –, nem lehet az abban szereplő fogalomnak olyan értelmezést tulajdonítani, amely az ezzel érintett tagállamok kötelezettségeinek a kiterjesztését célozza.(64)
58.      Tekintettel a vízügyi keretirányelv elfogadását megelőző viták sokszínűségére, és annak a természetes földrajzi és vízrajzi képződmények – és nem politikai határok – függvényében kialakított környezetvédelem szempontjából teljes mértékben újító jellegére, úgy vélem, hogy legalábbis kevéssé hatékony a vízügyi keretirányelv szövegezésével kapcsolatos felvilágosítást olyan egyéb másodlagos jogi aktusokban keresni a Bizottság és a Németországi Szövetségi Köztársaság által javasolt elemzéshez hasonlóan, mint a szolgáltatási irányelv, vagy a környezeti felelősségről szóló irányelv. Megjegyzem egyébként, hogy a vízügyi keretirányelv tartalmaz ehhez hasonló kifejezett hivatkozásokat ott, ahol a jogalkotó azt hasznosnak ítélte, különösen a vízügyi keretirányelv 2. cikke 37. pontjában szereplő „emberi fogyasztásra szánt víz” kifejezés meghatározásával kapcsolatosan, amely visszautal a 80/778/EGK irányelv definíciójára.(65)
59.      Mindenekelőtt ugyanis a „szolgáltatást” szokásos jelentése alapján olyan tevékenységnek kell tekinteni, melyet egy szolgáltató nyújt a szolgáltatás bármilyen típusú címzettjeinek, legyenek azok háztartások, közintézmények, mezőgazdasági vagy ipari szereplők. Ezzel szemben az önellátás szolgáltatásnak minősítése ellentétes e fogalom szokásos jelentésével. Igaz ugyan, hogy léteznek olyan esetek, amikor valamely konkrét rendelkezés azt írja elő, hogy jogi értelemben valamely gazdasági szereplőt egy önmagának nyújtott szolgáltatás szolgáltatójának kell tekinteni, ez az értelmezés mégsem felel meg a szokásos szóhasználatnak, és annak az érintett rendelkezés szövegéből világosan ki kell tűnnie.(66)
60.      Kétségtelen, hogy a vízügyi keretirányelv 2. cikke 38. pontjának különböző nyelvi változatai nem egyeznek. Ezen irányelv francia változatában ugyanis szerepel a szolgáltatás kifejezés, amely „biztosítja” az említett 38. pont a) és b) alpontjában felsorolt tevékenységeket, ez azonban nem utal közvetlenül valamely címzett javára végzett szolgáltatásra.
61.      Mindazonáltal felhívom a figyelmet arra, hogy egy uniós jogi aktus egységes alkalmazásának, és következésképpen egységes értelmezésének szükségessége alapvetően kizárja azt, hogy valamely rendelkezést kétely esetén elszigetelten, csak az egyik nyelvi változatában vizsgáljanak, ezzel szemben azt követeli meg, hogy azt az összes nyelvi változatot figyelembe véve értelmezzék és alkalmazzák. Az uniós szövegek egyes nyelvi változatai közötti eltérés esetén a szóban forgó rendelkezést azon szabályozás általános rendszerére és céljára tekintettel kell értelmezni, amelynek az a részét képezi.(67)
62.      Márpedig az egyéb nyelvi változatok többségében a hangsúly a vízügyi keretirányelv 2. cikke 38. pontjának a) és b) alpontjában felsorolt tevékenységek egy adott felhasználó részére történő felajánlása vagy rendelkezésre bocsátása tényén van.(68) Ez amellett szól, hogy a jogalkotó egyértelműen kétoldalú kapcsolatot követelt meg, amely az egyik fél által a másik fél javára végzett tevékenységet foglal magában.
63.      Ezzel szemben feleslegesnek tűnik számomra a vitatott rendelkezés szerkezetének, különösen az abban használt kötőszóknak és vesszőknek az elemzéséhez ragaszkodni. Ha ugyanis valamely uniós jogi rendelkezésnek többféle értelmezése is lehetséges, azt kell előnyben részesíteni, amely alkalmas ezen rendelkezés hatékony érvényesülésének biztosítására.(69) Márpedig az alábbi okokból a vízügyi keretirányelv 2. cikke 38. pontjának Bizottság által javasolt értelmezése eltörli a különbséget egyrészt a vízszolgáltatások fogalma, másrészről a vízhasználat fogalma között, végül felborítja az egyensúlyt, amelyet a jogalkotó meg kívánt teremteni több eszköz között a vízügyi keretirányelv hatékony érvényesülésének megőrzése végett.
64.      Végül az a kérdés, hogy ellenérték fejében nyújtott szolgáltatásról van‑e szó, nem tűnik különösen relevánsnak számomra e tekintetben, mivel a vízügyi keretirányelv árképzésre vonatkozó rendelkezéseinek célja pontosan annak előírása, hogy valamennyi vízszolgáltatásra vonatkozóan a felhasználó által kifizetendő számlát kell kibocsátani.(70)
3.      Történeti értelmezés
65.      A Bizottsággal ellentétben meg vagyok győződve arról, hogy egy jogi aktus keletkezése megbízható és különösen gazdag forrása az aktus elfogadása körüli viták, valamint bizonyos mértékig a jogalkotó szándéka nyomon követésének. Álláspontom szerint ez még inkább érvényes egy olyan érzékeny területen, mint a vízügyi politika, mivel a víz különös védelmet igénylő örökségünknek minősül.
66.      A jogalkotási javaslatban a Bizottság hangsúlyozta, hogy a vízügyi keretirányelv a vízvédelem közös megközelítésen alapuló közösségi keretét kívánja létrehozni a közös célkitűzésekre tekintettel, közös elvek és intézkedések alapján.(71)
67.      A fenti javaslatban tehát a Bizottság a költségek teljes megtérülésén alapuló megközelítést követett, abban az értelemben, hogy valamennyi vízszolgáltatás valamennyi költségének teljes egészében meg kell térülnie, minden egyes gazdasági szektor összes felhasználójának számításba vételével.(72)
68.      Ezzel szemben az Európai Unió Tanácsa a közös álláspontban szereplő fenti megközelítést elvetve hangsúlyozta, hogy a tagállamoknak kell gazdasági elemzésre alapozva meghatározniuk a költségmegtérülés elvének alkalmazása céljából meghozandó intézkedéseket.(73)
69.      A vízügyi keretirányelv tehát anélkül mozdítja elő a költségek felszámítását, hogy a teljes megtérülés elvét kötelezővé tenné, kivéve a vízellátást és a szennyvízkezelést magukban foglaló vízszolgáltatásokat. Ezt az értelmezést erősíti meg az egyeztetőbizottság közös tervezetről szóló jelentése is, amelyből kiderül, hogy éppen ennek a két vízhasználati formának az árképzése állt a tárgyalások középpontjában.(74)
70.      Egyébként, amint az a jogalkotási munka elemzéséből is kitűnik, a tagállamok közötti nézeteltérés egyik fő tárgya a vízminőséget, illetve a vízmennyiséget középpontba helyező megközelítés közötti eltérés volt. A vízügyi keretirányelv végleges szövege fényében meg kell állapítani, hogy a mennyiségi gazdálkodás problematikáját mint olyat kizárták az irányelv hatálya alól, ami egyébiránt megfelel az elfogadott jogalapnak,(75) noha eseti jelleggel megjelennek bizonyos mennyiségi szempontok.
71.      Valójában úgy tűnik számomra, hogy a jelen keresettel a Bizottság a vízhasználatok utáni díjfizetésre vonatkozó kötelezettség kiterjesztett értelmezését kívánja létrehozni, amely kiterjesztheti a vízügyi keretirányelv hatályát oly módon, hogy az a mennyiségi vízgazdálkodás szabályozására is kiterjedjen, vagy legalábbis érintse „közvetlenül vagy közvetett módon a [vízkészletek] rendelkezésre állását”. Márpedig a vízügyi keretirányelv III. mellékletében előírt gazdasági elemzésnek többek között tartalmaznia kell a vízszolgáltatásokkal kapcsolatos mennyiség, árak és költségek becsléseit, ami megerősíti, hogy a vízügyi keretirányelv rendszerében az árképzés a vízgazdálkodás mennyiségi, és mint ilyen, másodlagos szempontjára vonatkozik. Következésképpen a Bizottság által képviselt megközelítés ellentétben állhat a vízügyi keretirányelv jogalapjával, amennyiben a korábbi EK 175. cikk (2) bekezdéséből eredő követelmény megkerülésére irányul.
4.      Rendszertani értelmezés
72.      Emlékeztetni kell arra, hogy a vízügyi keretirányelv alapelvei a következők: a vízgyűjtőn alapuló vízgazdálkodás, a célkitűzések „víztestenkénti” rögzítése, a különleges munkamódszerrel és határidőkkel történő tervezés és programozás, a víz árképzési módozatainak gazdasági elemzése és a környezeti költségek beépítése, valamint a nyilvánosság részvétele a vízpolitika átláthatóvá tételének megerősítése céljából.
73.      A vízügyi keretirányelv meghatározza a tagállamok közös munkamódszerét is, amely négy alapvető dokumentumon alapszik, vagyis a kezelésre váró problémák azonosítására szolgáló állapotfelmérésen, a környezeti célkitűzéseket rögzítő gazdálkodási terven, a célkitűzések elérését biztosító cselekvéseket meghatározó intézkedési programon és a rögzített célkitűzések megvalósulását nyomon követő ellenőrzési programokon. Az állapotfelmérést, a gazdálkodási tervet és az intézkedési programot hatévenként meg kell újítani.
74.      Ebből a szempontból a vízügyi keretirányelv költségek megtérülésének elvét rögzítő 9. cikkét nem lehet elszigetelten elemezni. Az valójában elválaszthatatlanul kötődik a vízügyi keretirányelvnek a minőségi vízgazdálkodás egyik legfontosabb eszközének minősülő intézkedési programok kidolgozásának tagállami kötelezettségére vonatkozó 11. cikkéhez. E 11. cikk (3) bekezdésének b) pontja értelmében minden intézkedési program alapkövetelményei tartalmazzák az említett 9. cikk teljesítéséhez megfelelőnek tekintett intézkedéseket. Így a vízszolgáltatások költségeinek megtérülésére vonatkozó intézkedések az intézkedési programok szerves részét képezik. A Bizottságnak is ennek tükrében kellett volna vizsgálnia, hogy a tagállam eleget tesz‑e a vízügyi keretirányelvből eredő kötelezettségeinek.
75.      A vízügyi keretirányelv 9. cikkét továbbá a 4. cikkével összefüggésben kell értelmezni, mivel a vízzel kapcsolatos árpolitika arra ösztönözheti a fogyasztókat, hogy a vízkészleteket hatékony módon használják, és hozzájárul a vízügyi keretirányelv 4. cikkében meghatározott környezetvédelmi célkitűzések megvalósításához.
76.      Következésképpen számomra egyértelműnek tűnik, hogy az árképzés nem minősül a vízügyi keretirányelv önálló eszközének, hanem azt az ugyanezen irányelv által előírt számos más eszközzel szoros összefüggésben kell alkalmazni.
77.      Ugyanakkor megjegyzem, hogy a vízügyi keretirányelv 2. cikke megkülönbözteti egyrészt a 38. pontjában szereplő „vízszolgáltatásokat”, másrészt pedig a 39. pontjában szereplő „vízhasználatot”. Ez utóbbi pont értelmében a „vízhasználat” magában foglalja a vízszolgáltatásokat, és bármely egyéb tevékenységet, amelyek jelentős hatással vannak a víz állapotára. Vitathatatlan tehát, hogy a vízügyi keretirányelv 2. cikkének 38. pontja által meghatározott szolgáltatások kategóriája a vízhasználat fogalmának hatálya alá tartozik. Ezt erősíti meg végeredményben maga a Bizottság is egy a vízügyi keretirányelv tagállamok általi átültetésére vonatkozó referenciadokumentumban.(76)
78.      A vízhasználatok olyan tevékenységek, amelyek jelentős hatással vannak a vizek állapotára. Magától értetődő egyébként, hogy a vízszolgáltatások is hasonló hatást fejtenek ki. Ezzel szemben a vízhasználat Bizottság által említett példái, mint például a fürdőzés vagy a sporthorgászat, nehezen tekinthetők olyannak, mint amelyek jelentős hatást gyakorolnak a vizek állapotára. Ellenkező esetben a Bizottság által javasolt értelmezés kiüresítené a vízügyi keretirányelv 2. cikke 39. pontjának alkalmazási körét.
79.      A fenti megfontolásokra tekintettel meg kell állapítani, hogy keresetében a Bizottság néhány olyan, vízhasználatnak minősülő gyakorlatot kifogásol, amelyek ökológiailag, valamint a fenntartható vízgazdálkodás szempontjából vitathatónak tűnhetnek, többek között a bányászati szektorban. Mindazonáltal úgy vélem, hogy a Bizottság ily módon figyelmen kívül hagyja a tagállamok rendelkezésére álló, a víztest fogalmával kapcsolatos eszközöket, amely fogalom a vízügyi keretirányelv értékelési és irányítási egységét képezi.
80.      Mivel ugyanis a víztestek állapota minden egyes vízgyűjtőben ellenőrzés tárgyát képezi, ellenőrzési programot hajtanak végre a víztestek állapotának felmérése és a célkitűzések megvalósulásának biztosítása céljából. Álláspontom szerint a Bizottságnak is hasonló megközelítést kellett volna alkalmaznia a kötelezettségszegés bizonyításához.
81.      E tekintetben megjegyzem, hogy a vízügyi keretirányelv 4. cikkének (3) bekezdése kivételes esetben megengedi a tagállamoknak, hogy egy víztestet jelentősen módosítottnak minősítsenek. A vízügyi keretirányelv által meghatározott ilyen minősítés olyan víztestekre vonatkozik, amelyeken olyan különlegesnek mondott tevékenységeket folytatnak, amelyek a víztest eredeti hidromorfológiai jellemzőit lényegesen, oly mértékben megváltoztatják, hogy a jó ökológiai állapot elérése lehetetlen lenne a szóban forgó tevékenységekre gyakorolt jelentős mértékű káros hatások nélkül. Ahhoz, hogy egy víztestet jelentősen módosított víztestnek vagy mesterséges víztestnek lehessen nevezni, a víztestnek számos, a vízügyi keretirányelvben felsorolt kritériumnak kell megfelelnie. Ezt a minősítést a gazdálkodási tervben kifejezetten fel kell tüntetni (lásd a vízügyi keretirányelv 4. cikke (3) bekezdésének b) pontját).
82.      Úgy vélem egyébként, hogy a Bizottság egyes kifogásai valójában a felszín alatti vizek védelméről szóló 2006/118 irányelvre vonatkoznak. Ez az irányelv írja elő ugyanis a vizek kémiai állapotának értékelési szempontjait, a szennyezőanyag‑koncentráció növekedése jelentős és tartós tendenciájának azonosítására és visszafordítására vonatkozó kritériumokat, valamint a felszín alatti vizekbe történő szennyezőanyag‑kibocsátás megakadályozására és korlátozására vonatkozó intézkedéseket.
83.      A díjfizetés elvének a tagállamok rendelkezésére álló eszközkénti értelmezése több, a Bizottság által a vízügyi keretirányelv tárgyában kibocsátott dokumentumban is megjelenik. A vízügyi keretirányelv alkalmazása tárgyában megjelent első közleményében(77) a Bizottság megállapította, hogy a környezetvédelmi költségek eddigi internalizálásának hiánya további oka lehet annak, hogy a vízhasználat eddig miért nem volt fenntartható. A vízügyi keretirányelv azonban bevezet egy olyan rendszert, amely szerint a környezetvédelmi és készletgazdálkodási költségeket figyelembe kell venni a különböző felhasználási módoknak a vízszolgáltatás költségmegtérüléséhez való hozzájárulásának meghatározásakor.(78) Ez egyértelműen a díjfizetés kiegészítő jellegét mutatja.
84.      Hozzáteszem, hogy a nemzeti rendszerekben léteznek a vízhasználatok környezetvédelmi költségei internalizálásának egyéb módjai is. Így például a víztestek jelentős mértékű használata miatt az érintett lakosságnál felmerült valamennyi kár megtérítésére lehet kötelezni az egyéb vízhasználókat és más érintett feleket. A Környezetvédelmi Tanács 2012‑es következtetéseiben emellett megjegyezte, hogy nemcsak gazdasági eszközökkel javítható a vízfelhasználás hatékonysága, hanem egyéb módon is, például oktatás és szemléletformálás révén.(79)
85.      A fentiek összességére tekintettel a Bizottság által képviselt értelmezésnek nem lehet helyt adni.
5.      Teleologikus értelmezés
86.      Nem vitatott, hogy a vízügyi keretirányelv számos célkitűzést követ, ilyen például a szennyezés megelőzése és csökkentése, a fenntartható vízhasználat elősegítése, a környezetvédelem, a vízi ökoszisztémák állapotának javítása, és az árvizek és aszályok hatásainak mérséklése. A vízügyi keretirányelv célul tűzi ki a felszíni vizek (édesvizek és parti tengervizek) és a felszín alatti vizek állapotának megőrzését és helyreállítását. Általános célkitűzés az európai terület valamennyi vize ökológiai és kémiai értelemben vett „jó állapotának” 2015‑re való megvalósítása.
87.      A vízügyi keretirányelvben megtestesülő vízpolitika átlátható, hatékony és összehangolt jogi keretet teremt, amely közös elveket és a cselekvés átfogó kereteit fekteti le, és koordinálja, integrálja és hosszú távon továbbfejleszti a víz védelmének és fenntartható használatának általános elveit és intézményi kereteit az Unióban, a szubszidiaritás elvének megfelelően.(80)
88.      Noha a Bíróságnak még nem volt alkalma a vízügyi keretirányelvet a maga egészében értelmezni, a jelen eljárás bizonyos főbb szempontjairól már korábban határozott. A Bíróság úgy ítélte meg, hogy a vízügyi keretirányelv olyan irányelv, amely közös elveket állapít meg, és átfogó intézkedési keretet határoz meg a vízvédelem területén, emellett biztosítja a koordinációt, az integrációt, valamint hosszabb távon az általános elvek és azon struktúrák kidolgozását, amelyek lehetővé teszik a Közösségben a víz védelmének és felhasználásának ökológiai szempontból járható útját. Az általa felállított közös elveket és átfogó intézkedési keretet a továbbiakban a tagállamoknak kell kidolgozniuk, amelyek kötelesek számos különös rendelkezést meghozni az irányelv által előírt határidőknek megfelelően. Az irányelv mindenesetre nem írja elő a tagállamok szabályozásainak teljes harmonizációját a vízügy területén.(81)
89.      A vízügyi keretirányelv tehát olyan típusú aktus, amely azt írja elő, hogy a tagállamok hozzák meg az ahhoz szükséges megfelelő intézkedéseket, hogy az általános jelleggel megfogalmazott és mennyiségileg nem kifejezhető egyes célkitűzések megvalósuljanak, a tagállamoknak bizonyos mérlegelési mozgásteret hagyva a meghozandó intézkedések jellegét illetően.(82)
90.      Tekintettel a jelen indítvány 86–89. pontjában foglalt megfontolásokra, valamint a vízügyi keretirányelvnek a fenti 39–50. és 72–74. pontban kifejtett jellemzőire, egyértelműnek tűnik számomra, hogy a vízügyi keretirányelv célkitűzéseinek követése során a tagállamoknak főként a saját nemzeti rendszerükhöz viszonyított hatékonyság szempontjából kell intézkedéseket elfogadniuk, figyelembe véve a regionális, szociális, környezeti és gazdasági sajátosságokat. Széles mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek tehát, amelyet nem lehet egy gazdasági megközelítés alkalmazásának céljából uniformizálni, amint azt a Bizottság javasolta, aki egyébiránt abból a téves feltételezésből indult ki, hogy a vízkészletek mindig és minden tagállamban a közszférához tartoznak, amely feljogosítja az államot az árak meghatározására az olyan vízhasználatok tekintetében, mint az önellátás, vagy a vízenergiával előállított villamosenergia termelése céljából történő vízkivétel.
91.      Egyébiránt a szakmai tanulmányok azt mutatják, hogy a fő kihívás a díjszabás szerkezetében, és nem kizárólag annak bevezetésében rejlik.(83) Megjegyzem továbbá, hogy az olyan, felszín alatti víztesteket vagy vízszinteket érintő intézkedések előzetes ellenőrzési rendszere vagy bizonyos esetekben teljes megtiltása, mint amilyen például a vízkivétel vagy a duzzasztás, gyakran alkalmasabb eszköze lehet a vizek jó állapota, valamint azok ökológiailag fenntartható használata biztosításának.
92.      Mindenesetre a díjfizetés elvének homogén alkalmazása, amely – tévesen – a vízügyi keretirányelv 2. cikke 38. pontjának értelmében vett vízszolgáltatások meghatározásának kiterjesztő értelmezésén alapul, nem csupán az egyes tagállamok között a vízellátás területén a földrajzi és éghajlati adottságok miatt fennálló jelentős különbségekre tekintettel, hanem egyúttal a tagállamokban alkalmazott többféle vízgazdálkodási modellre tekintettel sem lehet helytálló.(84)
93.      Ezenkívül megjegyzem, hogy a Bizottság által javasolt értelmezés – amint azt a német és az osztrák kormány is helyesen megállapítja – olyan gazdasági ösztönzőket hozhat létre, amelyek ökológiai szempontból nem védhetők. Így a díjfizetés egyetemes kötelezettsége visszavetheti a megújuló vízenergiával előállított villamos energia termelését, a folyami hajózást és az árvízvédelmet. Az ilyen kötelezettség tulajdonképpen a tagállamokat arra kényszerítené, hogy a vízerőművek javára gazdasági ösztönzőt vezessenek be abból a célból, hogy a duzzasztás felett az árvizeket segítse elő, az alatt pedig a vízhiányt.
94.      Általánosságban igaz, hogy minden tagállamban léteznek olyan ökológiai kényszerítő indokok, amelyek a vízellátás keretében az édesvíz takarékos felhasználásának ösztönzését támasztják alá. Ugyanakkor egy ilyen, tisztán mennyiségi megközelítés nem sokat ér a jelentős vízkészlettel rendelkező tagállamokban az olyan felhasználásokkal kapcsolatban, mint az energiatermelés vagy az árvízvédelem. Az említett államokban a legfőbb cél a vízminőség megőrzése, és a víz éves körforgása kiegyensúlyozott kezelésének biztosítása, az egységes vízrendszert alkotó víztestek vízszintjének túl nagy ingadozásai elkerülése céljából. Ez utóbbi vetület döntő lehet meghatározott élőhelyek és veszélyeztetett fajok ökológiai életképessége szempontjából. A vízügyi keretirányelv pontosan ezért alkalmazza a vízgazdálkodás holisztikus szemléletét, amely kizárja, hogy egy a díjfizetéshez hasonló eszköz minden tagállamban egységesen alkalmazandó lehessen, függetlenül azok ökológiai és hidrológiai adottságaitól.
95.      A kifejtett indokok összességére tekintettel javaslom, hogy a Bíróság a Bizottság keresetét, mint megalapozatlant utasítsa el.
D –    A bizonyítási teherre vonatkozó elemzés
96.      Amennyiben a per tárgyának és tartalmának, valamint a kifogásolt kötelezettségszegés jellegének meghatározása kapcsán kifejtett hiányosságok ellenére a Bíróság mégis elfogadhatónak ítélné a jelen keresetet, és osztaná a Bizottság által javasolt értelmezést, az előterjesztett bizonyítékok elégtelensége akkor is szembetűnő. Az állandó ítélkezési gyakorlat alapján a Bizottságot terheli a kötelezettségszegés fennállásának bizonyítása. A Bizottságnak kell a Bíróság elé tárnia a kötelezettségszegés fennállásának Bíróság általi vizsgálatához szükséges adatokat anélkül, hogy bármiféle vélelemre támaszkodna.(85)
97.      Márpedig, amint azt a jelen indítvány 20. és azt követő pontjaiban megállapítottam, a Bizottság a keresetét a vízügyi keretirányelv egy rendelkezésének általa tulajdonított értelmezése köré összpontosította, anélkül hogy ezzel párhuzamosan a kifogásolt kötelezettségszegés megállapítására alkalmas bizonyítékokat tárt volna a Bíróság elé. Ezen túlmenően a Bizottság által a vízszolgáltatások fogalmának az alperes tagállam általi állítólagos heterogén alkalmazásával kapcsolatban előterjesztett egyedüli példák elvesznek a vízügyi keretirányelv értelmezésére vonatkozó általános szempontok között. Így például a vizek állapotát érintő kockázatok szemléltetésére a Bizottság ismételten olyan példákra hivatkozik, amelyek jelentősége kétségesnek tűnhet (például a Genfi‑tó említése, vagy az az állítás, miszerint az Unióban kivett vizek 44 %‑át energiatermelésre használják), anélkül azonban, hogy ezek alapján meg lehetne állapítani a Németországi Szövetségi Köztársaság kötelezettségszegését.
98.      Következésképpen a keresetet bizonyítottság hiányában is megalapozatlannak tartom.
V –    Végkövetkeztetések
99.      Javaslom, hogy a Bíróság:
–        az Európai Bizottság keresetét mint elfogadhatatlant, vagy mindenesetre megalapozatlant utasítsa el, és
–        az Európai Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
1 – Eredeti nyelv: francia.
2 – A vízpolitika terén a közösségi fellépés kereteinek meghatározásáról szóló, 2000. október 23‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 327., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 5. kötet, 275. o.).
3 – Lásd a vízügyi keretirányelv III. mellékletét és 4. cikkének (3) és (5) bekezdését.
4 – A vízügyi keretirányelv 2. cikkének 38. pontja értelmében a „vízszolgáltatás” kifejezés kiterjed „minden olyan szolgáltatás[ra], amely biztosítja a háztartások, közintézmények és bármely gazdasági tevékenység számára egyrészt„a felszíni vagy felszín alatti víz kivételét, duzzasztását, tárolását, kezelését és elosztását”, másrészt „a szennyvíz összegyűjtését és kezelését végző létesítményeket, amelyek a vizet ezt követően felszíni vizekbe bocsátják ki.”
5 – A vízügyi keretirányelv „A vízszolgáltatások költségeinek megtérülése” címet viselő 9. cikkének (1) bekezdése értelmében „[a] tagállamok figyelembe veszik a vízszolgáltatások megtérülésének elvét, beleértve a környezeti és a vízkészletekkel összefüggő költségeket, tekintettel a III. melléklet szerint elvégzett gazdasági elemzésekre és különösen a szennyező fizet elvének megfelelően”.
6 – A Bizottság kereseti kérelmének teljes terjedelmű idézete.
7 – A Bizottság keresetének 1. pontja.
8 – Lásd még a 2012. május 31‑i IP/12/536. sz. sajtóközleményt, valamint a 2011. október 27‑i IP/11/1264. sz. sajtóközleményt.
9 – Lásd különösen: Bizottság kontra Portugália ítélet (C‑292/11. P, EU:C:2014:3, 37. pont).
10 – A jelen keresettel kapcsolatos eljárási nehézségekre tekintettel szükségesnek tartom a keresetre való részletes hivatkozások bemutatását, tudva azt, hogy ezek a beadványok a nyilvánosság számára nem hozzáférhetők.
11 – Lásd a keresetlevél 15. pontját.
12 – A keresetlevél 14. pontja.
13 – A vízügyi keretirányelv (14) preambulumbekezdése szerint „[e]zen irányelv sikere a közösségi, a tagállami és a helyi szintű szoros együttműködéstől és összehangolt intézkedésektől, valamint legalább ennyire az információktól, a konzultációktól és a nyilvánosság, ide értve a vízhasználókat is, bevonásától függ.” A (18) preambulumbekezdés szerint „[a] közösségi vízügyi politika átlátható, hatékony és összehangolt jogi kereteket kíván. A Közösségnek biztosítania kell a közös elveket és a cselekvés átfogó kereteit. Ezen irányelvnek ilyen keretet kell létrehoznia, továbbá koordinálnia, integrálnia, és hosszú távon továbbfejlesztenie szükséges a víz védelmének és fenntartható használatának általános elveit és intézményi kereteit a Közösségben, a szubszidiaritás elvének megfelelően.”
14 – Lásd a jelen indítvány 2. pontjában idézett kereseti kérelmet.
15 – Bizottság kontra Lengyelország ítélet (C‑281/11, EU:C:2013:855, 122. és 123. pont).
16 –      Bajorország, Hessen és Türingia.
17 –      Rajna–Pfalzban 2013. január 1‑jei hatállyal, Brandenburgban 2012. január 1‑jétől, és Észak‑Rajna–Vesztfáliában pedig 2011. január 1‑jétől.
18 – Lásd e tekintetben a vízügyi keretirányelv 4. cikke (1) bekezdésének b) pontját.
19 – Lásd Bajorország, Hessen és Türingia tartomány példáját a kereset 105. pontjában.
20 – Bizottság kontra Belgium ítélet (C‑435/09, EU:C:2011:176, 59. pont). Lásd ebben az értelemben még: Bizottság kontra Írország ítélet (C‑392/96, EU:C:1999:431, 59. és 60. pont), valamint Bizottság kontra Írország ítélet (C‑66/06, EU:C:2008:637, 59. pont).
21 – A természetes élőhelyek, valamint a vadon élő állatok és növények védelméről szóló, 1992. május 21‑i tanácsi irányelv (HL L 206, 7. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 102. o.).
22 – Lásd: Bizottság kontra Franciaország ítélet (C‑383/09, EU:C:2011:369).
23 – Bizottság kontra Franciaország ítélet (EU:C:2011:369). A hulladékgazdálkodási tervek kidolgozásának kötelezettsége tekintetében lásd továbbá: Bizottság kontra Görögország ítélet (C‑45/91, EU:C:1992:164) és Bizottság kontra Olaszország ítélet (C‑297/08, EU:C:2010:115).
24 – A Bizottság a határidőt csak egy alkalommal hosszabbította meg, ellentétben a kereset 14. pontja által sugalltakkal, ahol „kettős meghosszabbításra” utalnak.
25 – Lásd ebben az értelemben: Bizottság kontra Szlovénia ítélet (C‑365/10, EU:C:2011:183, 19. pont), Bizottság kontra Portugália ítélet (C‑34/11, EU:C:2012:712, 43. pont), valamint Bizottság kontra Lengyelország ítélet (EU:C:2013:855, 122. pont).
26 – Lásd a keresetlevél 105. pontját.
27 – Lásd a kereset 19. oldalán található 105. lábjegyzetet.
28 –      Az indokolással ellátott vélemény 113. pontja, Wasserentnahmeentgeltgesetz des Landes Nordrhein‑Westfalen (2007. január 27‑i WasEG).
29 – Az indokolással ellátott vélemény Wassergesetz Brandenburgsra vonatkozó 117. pontja. A keresetben a Bizottság Brandenburg tartomány vízügyi törvényének 2012. március 2‑án megjelent szövegét idézi.
30 – Lásd különösen: Bizottság kontra Németország ítélet (C‑20/01 és C‑28/01, EU:C:2003:220); Bizottság kontra Spanyolország ítélet (C‑157/03, EU:C:2005:225); Bizottság kontra Spanyolország ítélet (C‑503/03, EU:C:2006:74); Bizottság kontra Németország ítélet (C‑441/02, EU:C:2006:253), és nemrégiben a Bizottság kontra Magyarország ítélet (C‑288/12, EU:C:2014:237).
31 – Ruiz‑Jarabo Colomer főtanácsnok Bizottság kontra Olaszország ügyre vonatkozó indítványa (C‑45/95, EU:C:1996:479, 31. pont).
32 – Lásd például: Bizottság kontra Írország ítélet (C‑494/01, EU:C:2005:250, 28. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), és Bizottság kontra Finnország ítélet (C‑229/00, EU:C:2003:334, 53. pont).
33 – Bizottság kontra Görögország ítélet (C‑502/03, EU:C:2005:592), Bizottság kontra Franciaország ítélet (C‑423/05, EU:C:2007:198) és Bizottság kontra Franciaország ítélet (C‑304/02, EU:C:2005:444).
34 – Bizottság kontra Görögország ítélet (C‑416/07, EU:C:2009:528, 23. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd még: Geelhoed főtanácsnok Bizottság kontra Írország ügyre vonatkozó ismertetett indítványa (C‑494/01, EU:C:2004:546).
35 – Lásd: Léger főtanácsnok Bizottság kontra Belgium ügyre vonatkozó indítványa (C‑287/03, EU:C:2005:149, 41–43. pont).
36 – Mindenekelőtt a Bizottság indokolással ellátott véleményének és a keresetnek ugyanazokon a kifogásokon kell alapulnia (lásd: Bizottság kontra Finnország ítélet [EU:C:2003:334, 44. és 46. pont], Bizottság kontra Németország ítélet [C‑433/03, EU:C:2005:462, 28. pont], valamint Bizottság kontra Finnország ítélet [C‑195/04, EU:C:2007:248, 18. pont]). Ezt követően a Bizottság eredeti kifogásait a keresetben pontosíthatja, feltéve azonban, hogy a jogvita tárgyát nem változtatja meg (lásd: Bizottság kontra Hollandia ítélet [C‑576/10, EU:C:2013:510, 34. és 35. pont]).
37 – Az Európai Környezetvédelmi Ügynökség „Európa környezete – helyzetkép és kilátások” című, a kereset 39. oldalán hivatkozott jelentése (State and Outlook of the European Environment Report – SOER, 2010).
38 –      A környezeti károk megelőzése és felszámolása tekintetében a környezeti felelősségről szóló, 2004. április 21‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 143., 56. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 8. kötet, 357. o.).
39 –      A Bizottság itt az ENSZ millenniumi ökoszisztéma‑felmérésében meghatározott „ecosystem services” kifejezésre utal, amely az embernek nyújtott olyan szolgáltatásokra vonatkozik, mint amilyen az édesvízellátás és a belvízi utak.
40 – A Bizottság kontra Luxemburg ítéletre hivatkozik (C‑32/05, EU:C:2006:749, 41. pont).
41 – A történelmi összefüggéshez lásd „A Bizottság javaslata tanácsi irányelvre közösségi intézkedések rendelkezési kereteinek létrehozására vonatkozóan a vízügyi politika területén” című, 1997. február 26‑i COM(97) 49 végleges bizottsági javaslat 3. oldalán felsorolt irányelveket.
42 – Morgera, E., „Water Management and Protection in the EU”, in Environmental protection in multi‑layered systems, 2012, 265–287. o., különösen a 266. o.
43 – COM(97) 49 végleges javaslat, 77. o.
44 – Lásd Aubin, D., Varone, F., „The Evolution of European Water Policy” [in] Kissling and Kuks (szerk.) The evolution of national water regimes in Europe, Kluwer 2004, 49–86. o.
45 – A vízügyi keretirányelv (19) preambulumbekezdése. A felszín alatti vizek mennyiségi szintjének tárgyában lásd még a (20) preambulumbekezdést.
46 – A felszín alatti vizek szennyezés és állapotromlás elleni védelméről szóló, 2006. december 12‑i 2006/118/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 372., 19. o.).
47 – A települési szennyvíz kezeléséről szóló, 1991. május 21‑i 91/271/EGK tanácsi irányelv (HL L 135., 40. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 26. o.), és a Bizottságot az EK‑Szerződés 251. cikkében említett eljárásnak megfelelően elfogadott jogi aktusokban megállapított végrehajtási hatásköreinek gyakorlása során segítő bizottságokkal kapcsolatos rendelkezéseknek az 1999/468/EK tanácsi határozathoz történő hozzáigazításáról szóló, 2003. szeptember 29‑i 1882/2003/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 284., 1. o., magyar nyelvű különkiadás: 1. fejezet, 4. kötet, 447. o.); valamint a Szerződés 251. cikkében meghatározott eljárás alá tartozó egyes jogi aktusoknak az ellenőrzéssel történő szabályozási bizottsági eljárás tekintetében történő, az 1999/468/EK tanácsi határozat szerinti kiigazításáról szóló, 2008. október 22‑i 1137/2008/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet – Az ellenőrzéssel történő szabályozási bizottsági eljáráshoz történő hozzáigazítás – Első rész (HL L 311., 1. o.).
48 – A vizek mezőgazdasági eredetű nitrátszennyezéssel szembeni védelméről szóló, 1991. december 12‑i 91/676/EGK tanácsi irányelv (HL L 375, 1. o., magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 68. o.).
49 – A vízpolitika területén a környezetminőségi előírásokról, a 82/176/EGK, a 83/513/EGK, a 84/156/EGK, a 84/491/EGK és a 86/280/EGK tanácsi irányelv módosításáról és azt követő hatályon kívül helyezéséről, valamint a 2000/60/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv módosításáról szóló, 2008. december 16‑i 2008/105/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 348._84. o.).
50 – Az árvízkockázatok értékeléséről és kezeléséről szóló, 2007. október 23‑i 2007/60/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 288., 27. o.).
51 – A vizek állapotának kémiai elemzésére és figyelemmel kísérésére vonatkozó műszaki előírásoknak a 2000/60/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv szerinti megállapításáról szóló, 2009. július 31‑i 2009/90/EK bizottsági irányelv (HL L 201., 36. o.).
52 – Ezt a többes célkitűzést vette figyelembe a Bizottság például a vízenergia területén is, amely az Unión belül a legfontosabb megújuló energiaforrásnak számít, és az éghajlatváltozás elleni küzdelem egyik lényeges eszköze. Lásd e tekintetben a Glante által feltett írásbeli kérdést a vízügyi keretirányelv és a megújuló energiákról szóló irányelv közti ellentmondással kapcsolatban az alábbi internetcímen: http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?pubRef=‑//EP//TEXT+WQ+E‑2010‑2277+0+DOC+XML+V0//FR és a Bizottság válaszát a következő címen: http://www.europarl.europa.eu/sides/getAllAnswers.do?reference=E‑2010‑2277&language=FR.
53 – Lásd a vízügyi keretirányelv (28) preambulumbekezdését.
54 – A Bizottság „L’eau, une ressource pour la vie – Comment la directive‑cadre sur l’eau contribue à protéger les ressources de l’Europe” című kiadványa, 8. o., http://ec.europa.eu/environment/water/pdf/wfd_brochure_fr.pdf.
55 –http://epp.eurostat.ec.europa.eu/statistics_explained/index.php?title=File:Freshwater_resources_per_inhabitant_%E2%80%94_long‑term_average,(1),(1_000_m%C2%B3_per_inhabitant)_YB14.png&filetimestamp=20140228120245.
56 – Lásd a Bizottság alábbi internetcímen elérhető jelentését: http://ec.europa.eu/environment/pubs/pdf/factsheets/wfd/fr.pdf.
57 – Lásd többek között a Bizottságnak a vízügyi keretirányelv végrehajtásáról szóló jelentéseit, különösen a Bizottság „A fenntartható vízgazdálkodás irányában az Európai Unióban – A 2000/60/EK vízügyi keretirányelv végrehajtásának első szakasza” című 2007. március 22‑i közleményét, COM(2007) 128 végleges; a vízügyi keretirányelv végrehajtásáról szóló jelentést (COM(2012) 670 végleges); a „The Fitness Check of EU Freshwater Policy” című jelentést, http://www.rapportage.eaufrance.fr/sites/default/files/DCE/2012/retour_commission/SWD‑2012‑393.pdf; és a vízhiányra és az aszályra vonatkozó európai politika felülvizsgálatáról szóló jelentést (COM(2012) 672 végleges).
58 – COM(2012) 673 végleges. Lásd: http://ec.europa.eu/environment/water/blueprint/pdf/COM‑2012‑673final_EN_ACT‑cov.pdf.
59 – Lásd: NCC Construction Danmark ítélet (C‑174/08, EU:C:2009:669, 23. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), és Bizottság kontra Írország ítélet (C‑85/11, EU:C:2013:217, 35. pont).
60 – Lásd e tekintetben: Pringle‑ítélet (C‑370/12, EU:C:2012:756, 135. pont).
61 – Lásd a COM(97) 49 végleges bizottsági javaslat 20. oldalát, ahol a Bizottság elismeri, hogy ez az elv nem szerepelt a jogalkotási javaslat alapját képező 1996. évi közleményében, de a fenti elv a javaslatot megelőző tárgyalások során tisztult le.
62 – Lásd az ellenkérelem 42. pontját.
63 – Bizottság kontra Egyesült Királyság ítélet (C‑582/08, EU:C:2010:429, 49–52. pont).
64 – Ugyanott (51. pont).
65 – Az 1998. november 3‑i 98/83/EK tanácsi irányelvvel (HL L 330., 32. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 4. kötet, 90. o.) módosított, az emberi fogyasztásra szánt víz minőségéről szóló 1980. július 15‑i tanácsi irányelv.
66 – Lásd a közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelv (HL L 347., 1. o.) 26. cikkét.
67 – Profisa‑ítélet (C‑63/06, EU:C:2007:233, 13. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
68 – Lásd a következő nyelvi változatokat: spanyolul „en beneficio de”, németül „zur Verfügung stellen”, angolul „provide”, olaszul „che forniscono”, litvánul „teikiamos”, lengyelül „umożliwiają”, finnül „tarjoavat” és svédül „tillhandahåller”.
69 – Lásd különösen: Saar‑vidék és társai ítélet (187/87, EU:C:1988:439, 19. pont); Bizottság kontra Franciaország ítélet (C‑434/97, EU:C:2000:98, 21. pont), valamint Sturgeon és társai ítélet (C‑402/07 és C‑432/07, EU:C:2009:716, 47. pont).
70 – A vízügyi keretirányelv 9. cikke (1) bekezdése harmadik albekezdésének és (4) bekezdésének együttes rendelkezései ugyanakkor nem zárnak ki bizonyos rugalmasságot e követelmény alkalmazásakor.
71 – A tanácsi irányelvre vonatkozó javaslat, COM(97) 49 végleges.
72 – COM(97) 49 végleges, 21. o.
73 – A Tanács által az Európai Közösséget létrehozó szerződés 251. cikkében említett eljárásban eljárva, a vízpolitika terén a közösségi fellépés kereteinek meghatározásáról szóló európai parlamenti és tanácsi irányelv elfogadása céljából 1999. október 22‑én elfogadott 41/1999/EK közös álláspont (HL C 343., 1. o.).
74 – Jelentés a vízpolitika terén a közösségi fellépés kereteinek meghatározásáról szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvnek az egyeztetőbizottság által jóváhagyott közös szövegtervezetéről – A Parlament egyeztetőbizottságba delegált küldöttsége (A5‑0214/2000). Lásd az Egyesült Királyság által benyújtott beavatkozási beadvány 15. pontját. A jogalkotó az egyes tagállamokban erősen szubvencionált vízellátás és szennyvízkezelés költségei megtérülésének elvét kívánta érvényesíteni, megengedve Írországnak, hogy megőrizze a fenti szolgáltatások közvetlenül az állami költségvetésből történő finanszírozásának gyakorlatát.
75 – Aubin D., Varone, F., European Water Policy, A path towards an integrated resource management, Louvain‑la‑Neuve, 2002. március 29.
76 – Lásd a Common Implementation Strategy for the Water Framework Directive (2000/60/EC) című dokumentumot, az alábbi internetcímen: http://ec.europa.eu/environment/water/water‑framework/objectives/pdf/strategy2.pdf (74. o.).
77 –      A Bizottság „A fenntartható vízgazdálkodás irányában az Európai Unióban – A 2000/60/EK víz‑keretirányelv végrehajtásának első szakasza” című 2007. március 22‑i közleménye, COM(2007) 128 végleges. Ebben a közleményben a Bizottság elsősorban azon aggodalmának ad hangot, hogy több tagállam nem lesz képes megvalósítani a vízügyi keretirányelv célkitűzéseit, különösen a vízi ökoszisztémáknak többek között a vízkészletek túlzott kiaknázása és a diffúz forrásokból származó jelentős szennyezettségi szintek általi fizikai károsodása miatt.
78 – COM(2007) 128 végleges, 6. o.
79 – Az európai vízkészletek megőrzésére irányuló terv – A Tanács következtetései, lásd: http://www.rapportage.eaufrance.fr/sites/default/files/DCE/2012/retour_commission/Conclusions du conseil du 17 dec 2012 adoptees.pdf.
80 – Lásd a vízügyi keretirányelv (18) preambulumbekezdését.
81 – Bizottság kontra Luxemburg ítélet (EU:C:2006:749, 41. pont).
82 – A vízügyi keretirányelv rendelkezéseinek többségével kapcsolatban lásd: Bizottság kontra Olaszország, ún. „San Rocco” ítélet (C‑365/97, EU:C:1999:544, 67. és 68. pont), és Bizottság kontra Franciaország ítélet (C‑60/01, EU:C:2002:383, 27. pont), mindkettőre hivatkozik: Bizottság kontra Luxemburg ítélet (EU:C:2006:749, 39. és 43. pont).
83 – Európai Környezetvédelmi Ügynökség 1/2012. sz., „Towards efficient use of water resources in Europe” című jelentése, http://www.eea.europa.eu/publications/towards‑efficient‑use‑of‑water, 30–35. o. – a vízlábnyom (water footprint) – főként Spanyolországban alkalmazott – koncepciója.
84 – Így például Finnországban és Svédországban a víztestek a földtulajdon egyik kategóriáját képezik, amelyet egykor teljes körű, a magánjogi és a kapcsolódó közjogi vonatkozásokat egyaránt magukban foglaló, mennyiségi és minőségi szempontú jogalkotási aktusok szabályoztak. Ezekben a tagállamokban valamennyi jelentősebb, különböző célú vízhasználat, mint például a vízkivétel, a vízenergiával előállított villamosenergia‑termelés vagy a hajózás, az illetékes bíróság vagy hatóság általi engedélyezési eljárásnak van alávetve. A rendszer továbbá abszolút tilalmakat, valamint az érintett víztesthez kapcsolódó általános és különös érdekek közötti súlyozást ír elő. Meg kell továbbá különböztetni a Németországban alkalmazott szövetségi modellt, és a Spanyolországban, Olaszországban és az Egyesült Királyságban érvényesülő regionális modellt. Végül egységes modell is létezik, amelyet a Francia Köztársaság és a Lengyel Köztársaság képvisel. Lásd: Alberton, M., Environmental Protection in Multi‑Layered Systems, Leiden, 2012.
85 – Lásd különösen: Bizottság kontra Hollandia ítélet (C‑408/97, EU:C:2000:427, 15. pont), Bizottság kontra Finnország ítélet (C‑246/08, EU:C:2009:671, 52. pont), valamint Bizottság kontra Hollandia ítélet (C‑79/09, EU:C:2010:171).