MACIEJ SZPUNAR
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2014. szeptember 9.(1)
C‑282/13. sz. ügy
T‑Mobile Austria GmbH
kontra
Telekom‑Control‑Kommission
(a Verwaltungsgerichtshof [Ausztria] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Elektronikus hírközlés – Az uniós jogrendből eredő jogok nemzeti bíróság előtti védelme – A nemzeti szabályozó hatóság határozata elleni jogorvoslati jog – A nemzeti szabályozó hatóság határozata által »érintett« személy fogalma – A 2002/21/EK irányelv 4. cikkének (1) bekezdése – A frekvenciahasználati jogok átruházása – A 2002/20/EK irányelv 5. cikkének (6) bekezdése”
I –    Bevezetés
1.        A jelen ügy lehetőséget ad a Bíróság számára, hogy pontosítsa a nemzeti szabályozó hatóság határozata elleni kereshetőségi jog terjedelmét az elektronikus hírközlés területén. Általánosságban lehetőséget nyújt annak mérlegelésére is, hogy az uniós jog milyen mértékben avatkozhat be a tagállamoknak a közigazgatási határozatokkal szembeni jogorvoslatok feltételeit szabályozó eljárásjogába.
2.        Az osztrák Verwaltungsgerichtshof (legfelsőbb közigazgatási bíróság) a 2002/20/EK irányelv(2) (a továbbiakban: engedélyezési irányelv) 5. cikkének (6) bekezdésében meghatározott, a frekvenciahasználati jogok átruházására vonatkozó eljárásban a 2002/21/EK irányelv(3) (a továbbiakban: keretirányelv) 4. cikke értelmében vett, a nemzeti szabályozó hatóság határozata által „érintett” személy fogalmának értelmezésével kapcsolatban nyújtott be kérelmet.
3.        A kérdést előterjesztő bíróság kérdése azon személyi kör meghatározására vonatkozik, amely az elektronikus hírközlési jogra vonatkozó konkrét eljárásban a szabályozó hatóság által hozott határozatokkal szemben jogorvoslati joggal rendelkezik. Mindazonáltal a kérdésre adandó válasznak szélesebb jelentése van, mivel hasonló szabályok szerepelnek a szabályozott piacokra vonatkozó más uniós jogi aktusokban is.(4)
II – Jogi háttér
A –    Uniós jog
4.        Az elektronikus hírközlés harmonizált joga a keretirányelven, valamint egyes különös irányelveken – köztük az engedélyezési irányelven – alapul.
5.        A keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A tagállamok biztosítják, hogy nemzeti szinten létezzenek olyan hatékony mechanizmusok, amelyek keretében a nemzeti szabályozó hatóság határozata által érintett minden felhasználó, illetve elektronikus hírközlő hálózatokat szolgáltató vagy elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújtó vállalkozás a határozat ellen az érdekelt felektől független jogorvoslati szervnél jogorvoslattal élhet. E szervnek, amely lehet bíróság, rendelkeznie kell a feladatai hatékony elvégzését lehetővé tevő megfelelő szakértelemmel. A tagállamok biztosítják az ügyek érdemi elbírálását, továbbá azt, hogy hatékony jogorvoslati mechanizmus álljon rendelkezésre.”
6.        Az engedélyezési irányelv 5. cikkének (6) bekezdése kimondja:
„A nemzeti szabályozó hatóságok a 2002/21/EK irányelv (keretirányelv) 8. cikkének (2) bekezdésével és 9. cikkének (2) bekezdésével összhangban biztosítják a rádiófrekvenciák tényleges és hatékony kihasználását. Biztosítják továbbá, hogy a rádiófrekvencia‑használati jogok átruházása vagy felhalmozása következtében ne torzuljon a verseny. Ebből a célból a tagállamok megfelelő intézkedéseket tehetnek a rádiófrekvencia‑használati jogok kényszerértékesítésére vagy haszonbérbe adásának kötelezővé tételére.”
B –    Az osztrák jog
7.        Az 1991. évi Allgemeines Verwaltungsverfahrensgesetz (az általános közigazgatási eljárásról szóló 1991. évi törvény BGBl., 51/1991.) 2004‑ben kihirdetett változatának (BGBl. I, 10/2004.) (a továbbiakban: AVG) 8. §‑a előírja:
„Érdekeltek azok a személyek, akik a hatóság valamely tevékenységét igénybe veszik, vagy akikre a hatóság tevékenysége vonatkozik; félnek minősülnek azok a személyek, amelyek a hatóság tevékenységének tárgyával kapcsolatban joggal vagy jogos érdekkel rendelkeznek.”
8.        Az engedélyezési irányelv 5. cikkének (6) bekezdésében szabályozott rádiófrekvenciák kijelölésére vonatkozó eljárást a 2003. évi Telekommunikationsgesetz (a 2003. évi távközlésről szóló törvény, a továbbiakban: 2003. évi TKG) (BGBl. I, 70/2003. sz.) 54–57. §‑a tartalmazza.
9.        Így különösen a 2003. évi TKG 56. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
„(1) A szabályozó hatóság által kiosztott frekvenciahasználati jogok átruházásához ez utóbbi előzetes engedélyezése szükséges. A szabályozó hatóság a frekvenciahasználati jogok átruházásának engedélyezésére irányuló kérelmet, valamint az azzal kapcsolatos határozatot közzéteszi. A szabályozó hatóság a határozathozatal előtt egyedileg megvizsgálja az átruházás versenyre gyakorolt hatását, különösen annak műszaki hatását. Az engedély tekintetében kötelezettségek írhatók elő, amennyiben a versenytorzítás megakadályozása érdekében szükséges. Az engedélyezés iránti kérelmet mindenképpen el kell utasítani, ha a kötelezettségek előírása ellenére az átruházás a verseny torzításának veszélyével jár.
[…]
(2)      A szabályozó hatóság előzetes engedélyére van szükség azon vállalkozások tulajdonosi szerkezetének lényeges módosításához, amelyek számára a frekvenciahasználati jogokat az 55. § szerinti eljárásban jelölték ki. Az első bekezdés, harmadik mondatától az utolsó mondatáig, megfelelően alkalmazandó.”
III – Az alapeljárás
10.      A kérdést előterjesztő bíróság előtti eljárás a T‑Mobile Austria GmbH (a továbbiakban: T‑Mobile) mobiltelefonhálózat‑üzemeltető által a Telekom‑Control‑Kommission (osztrák hírközlési felügyelet; a továbbiakban: TKK) határozatával szemben előterjesztett jogorvoslatra vonatkozik. A TKK az említett határozatban elutasította a T‑Mobile annak megállapítására irányuló jogorvoslatát, hogy a frekvenciahasználati jogok két másik osztrák mobiltelefonhálózat‑üzemeltető közötti átruházásának engedélyezésére vonatkozó eljárásban ügyféli jogállással rendelkezik.
11.      E frekvenciaátruházás az Orange Austria Telecommunication GmbH (a továbbiakban: Orange) társaság irányításának a Hutchinson 3G Austria Holdings GmbH és a Hutchison 3G Austria GmbH (amely társaságok egyesülésével létrejött a Hutchison Drei Austria Holdings GmbH társaság, a továbbiakban: Hutchison) általi átvételével áll összefüggésben.
12.      Ahogyan az a kérdést előterjesztő bíróság előtti eljárásból kiderül, az Ausztriában frekvenciahasználati jogokkal rendelkező mobil távközlési szolgáltatók száma az egyesülést követően a következő háromra korlátozódott: A1 Telekom Austria AG (a továbbiakban: A1), T‑Mobile és Hutchison.
13.      Az összefonódás és az ehhez kapcsolódó műveletek képezik a Bizottság és az osztrák hatóságok előtti eljárások tárgyát.
A –    A Bizottság előtti eljárás
14.      Ezen ügy irataiból kiderül, hogy 2012. május 7‑én a Hutchison és az Orange a 139/2004/EK rendelet(5) 4. cikke alapján összefonódási tervet jelentett be a Bizottságnak.
15.      Az eljárás során a Bizottság komoly kétségeket támasztott az összefonódási terv belső piaccal való összeegyeztethetőségét illetően. A piac vizsgálata alapján a Bizottság megállapította, hogy az Orange piacról való eltűnése versenyjogi aggályokat vet fel. Úgy vélte, hogy e piac már erősen koncentrált, és nincs esély arra, hogy új szereplő lépjen be rá. A Hutchison kötelezettségvállalási csomagot nyújtott be, amelyben többek között vállalta, hogy az összefonódás eredményeképpen tulajdonába kerülő frekvenciákat átengedi az új potenciális szolgáltató számára, valamint hálózatához meghatározott feltételek mellett nagykereskedelmi hozzáférést nyújt virtuális szolgáltatók részére.
16.      A Bizottság engedélyezte a T‑Mobile‑nak, hogy érdekelt személyként részt vegyen az összefonódások ellenőrzésére irányuló eljárásban.
17.      A Bizottság a 2012. december 12‑i határozatában(6) megállapította, hogy az összefonódás a belső piaccal összeegyeztethető azzal a feltétellel, hogy a Hutchison kötelezettségvállalásait maradéktalanul teljesíti.
18.      Ugyanakkor az említett határozatból következik, hogy a Bizottság nem vizsgálta az összefonódás feltételét képező másik két műveletet, amelyek először is az Orange egyik leányvállalatának, az A1 részére történő eladásával, másodszor az összefonódást megelőzően az Orange tulajdonában álló bizonyos frekvenciák A1‑nek történő átruházásával kapcsolatosak. A Bizottság határozatában megállapította, hogy a frekvenciaátruházáshoz a TKK jóváhagyása szükséges.(7)
B –    A TKK előtti eljárás
19.      A Hutchison és az Orange a 2003. évi TKG 56. §‑ának (2) bekezdése alapján a tulajdonosi szerkezetben az összefonódás eredményeképpen bekövetkező változás engedélyezését kérte a TKK‑tól. 2012. július 9‑én az A1‑gyel közösen bizonyos frekvenciák A1 részére történő átruházásának engedélyezését kérték a 2003. évi TKG 56. §‑ának (1) bekezdése alapján.
20.      A T‑Mobile a TKK‑hoz benyújtott észrevételeiben kérte, hogy az összefonódásban részt vevő társaságok számára kötelezettségeket írjanak elő a versenytorzítás megakadályozása érdekében.
21.      Ezen túlmenően 2012. december 10‑én a T‑Mobile kérte, hogy a TKK állapítsa meg, hogy a tulajdonosi szerkezet módosításának és a frekvenciák átruházásának engedélyezésére irányuló eljárásban ügyféli jogállással rendelkezik.
22.      A TKK 2012. december 13‑i határozatában engedélyezte a tulajdonosi szerkezet módosítását, valamint a frekvenciahasználati jogoknak az A1 társaság részére történő átruházását. Ellenben elutasította a T‑Mobile 2012. december 10‑i kérelmét, amely arra irányult, hogy a közigazgatási eljárásban ismerjék el számára az ügyféli jogállást.
23.      A TKK a T‑Mobile kérelmével kapcsolatban úgy vélte, hogy a tulajdonosi szerkezet módosításának engedélyezésére, valamint a frekvenciák átruházására vonatkozó közigazgatási eljárásban sem a nemzeti jog, sem az uniós jog nem írja elő az ilyen engedélyezést kérő mobiltelefonhálózat‑üzemeltetők versenytársai számára az ügyféli jogállás biztosítását.
C –    A kérdést előterjesztő bíróság előtti eljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
24.      A T‑Mobile a TKK 2012. december 13‑i határozata ellen keresetet nyújtott be a Verwaltungsgerichtshofhoz.
25.      A T‑Mobile keresetének alátámasztására arra hivatkozott, hogy az érintett műveletben részt vevő felek versenytársa, és frekvenciákkal rendelkezik ugyanazon a piacon. A keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében a megtámadott határozat által „érintett” vállalkozásnak kell tehát tekinteni. A nemzeti jog alapján is engedélyezni kell az ilyen határozatot megelőző közigazgatási eljárásban való részvételét.
26.      A kérdést előterjesztő bíróság rámutat, hogy az osztrák ítélkezési gyakorlat szerint a 2003. évi TKG 56. §‑a és az engedélyezési irányelv 5. cikkének (6) bekezdése szerinti közigazgatási eljárásban a T‑Mobile ügyféli jogállásának elismerése attól függ, hogy a TKK által ezen eljárásban hozott határozat a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében „érinti‑e” a T‑Mobile‑t. Az osztrák jogban szoros kapcsolat van a közigazgatási eljárásban fennálló ügyféli jogállás és a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdésében rögzített, határozatok elleni jogorvoslati jog között.
27.      A kérdést előterjesztő bíróság szerint a Tele2 Telecommunication ítélet(8) alapján biztos válasz nem adható a feltett kérdésre.
28.      Egyrészt megjegyzi, hogy a TKK‑val egyet kell érteni abban, hogy a tulajdonosi szerkezet módosításának és a frekvenciák átruházásának engedélyezésére vonatkozó eljárásban hozott határozat nem keletkeztet közvetlenül jogokat harmadik személyek számára. Azok jogállása azonos marad annyiban, amennyiben a számukra kijelölt frekvenciákkal ugyanúgy rendelkezhetnek, mint korábban.
29.      Másrészt a kérdést előterjesztő bíróság jelzi, hogy a T‑Mobile által benyújtott észrevétel szerint a Hutchison és az Orange közötti összefonódás érinti a T‑Mobile helyzetét, különösen azért, mert módosítja a piacon jelen lévő más szolgáltatók frekvenciaellátottságát. A frekvenciák átruházására vonatkozó határozat hasonlóképpen ilyen hatást fejt ki, hiszen az összefonódás versenytorzító hatásainak kiegyenlítését eredményezi.
30.      E körülményekre tekintettel a Verwaltungsgerichtshof úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:
„Úgy kell‑e értelmezni a keretirányelv 4. és 9b. cikkét és az engedélyezési irányelv 5. cikkének (6) bekezdését, hogy e rendelkezések az engedélyezési irányelv 5. cikkének (6) bekezdése szerinti nemzeti eljárásban a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében vett érintetti jogállást biztosítanak valamely versenytársnak?”
IV – A Bíróság előtti eljárás
31.      Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet 2013. május 24‑én nyújtották be a Bírósághoz.
32.      A Bíróság elnöke 2013. szeptember 30‑i végzésével elutasította a kérdést előterjesztő bíróság azon kérelmét, hogy az ügy a Bíróság alapokmányának 23a. cikke és az eljárási szabályzata 105. cikke szerinti gyorsított eljárásban kerüljön elbírálásra.
33.      A T‑Mobile, a Hutchison, az A1, az osztrák kormány és a Bizottság nyújtott be írásbeli észrevételeket. A TKK, amely nem vett részt az írásbeli szakaszban, valamint a T‑Mobile tárgyalás tartását kérte.
34.      A 2014. május 15‑i tárgyaláson a T‑Mobile, a TKK, a Hutchison, az A1 és a Bizottság vett részt.
V –    Elemzés
A –    Előzetes észrevételek
35.      Előzetesen rá kívánok mutatni arra, hogy a kérdést előterjesztő bíróság előtti eljárás tárgyát képező jogvita közvetlenül nem érinti a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdése szerinti, szabályozó hatóság határozatával szembeni jogorvoslati jogot. A T‑Mobile az alapeljárásban nem a frekvenciák átruházására vonatkozó határozat érdemét támadja, hanem azt, hogy a szabályozó hatóság előtti eljárásban nem ismerték el az ügyféli jogállását.
36.      Alapügyben való határozathozatal szempontjából az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés fontossága azon osztrák ítélkezési gyakorlatból következik, mely a közigazgatási eljárásban az ügyféli jogállás megadását attól teszi függővé, hogy az érintett személy a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében rendelkezik‑e jogorvoslati joggal az eljárást lezáró határozattal szemben. A kérdést előterjesztő bíróság rámutat, hogy az a személy, akit a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében a szabályozó hatóság határozata „érint”, az AVG 8. cikke szerinti eljárásban is rendelkezik ügyféli joggal, hiszen éppen ezen felek élhetnek jogorvoslattal a szóban forgó határozat ellen.
37.      A kérdést előterjesztő bíróság kérdésének megválaszolásához a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdését és az engedélyezési irányelv 5. cikkének (6) bekezdését kell értelmezni.
38.      Az említett rendelkezések elemzése előtt, a keretirányelv 4. cikke (1) bekezdésének alapjául szolgáló célkitűzést fogom megvizsgálni.
B –    A keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdése és a nemzeti eljárásjog önállóságának terjedelme
39.      A kérdést előterjesztő bíróság határozatában nemcsak a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdésére hivatkozik, hanem a közigazgatási bíróság előtti eljárással kapcsolatos kereshetőségi jogra vonatkozó nemzeti rendelkezésekre és ítélkezési gyakorlatra is.
40.      Meg kell vizsgálni, hogy e hivatkozás releváns‑e annak meghatározása tekintetében, hogy mely személyek rendelkeznek kereshetőségi joggal az uniós jog által szabályozott elektronikus hírközlés területén.
41.      Emlékeztetek arra, hogy az ilyen tárgyú uniós szabályozás hiányában főszabály szerint minden tagállam belső jogrendjének feladata, hogy meghatározza azon eljárási szabályokat, amelyek célja, hogy biztosítsák a jogalanyok uniós jogból eredő jogainak védelmét. A nemzeti jog ezeket az intézkedéseket a hatékonyság és az egyenértékűség elvének tiszteletben tartásával önállóan hozza meg.(9)
42.      Meggyőződésem szerint az eljárási autonómia elve ugyanakkor nem foglalhatja magában jogorvoslat előterjesztésének lehetőségét a jogalanyok uniós jogból eredő jogainak védelme céljából. Az eljárási autonómia elvére csak az uniós jogból eredő jogok gyakorlásának módjára vonatkozó különös szabályok és eljárások megállapításakor lehet hivatkozni. Ez még inkább így van a jelenlegihez hasonló helyzetben, amelyben az uniós jog tartalmazza a különös jogorvoslati lehetőséget meghatározó konkrét rendelkezéseket.
43.      Véleményem szerint az uniós jogalkotó ilyen előfeltevést állított fel a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdésében.
44.      A keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében a szabályozó hatóság határozata által érintett minden felhasználó, illetve elektronikus hírközlő hálózatokat szolgáltató vagy elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújtó vállalkozás az említett határozat ellen jogorvoslattal élhet.
45.      A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint az említett 4. cikk értelmében vett határozat által „érintett” személy fogalma az uniós jog olyan önálló fogalma, amelynek terjedelmét e rendelkezés céljára tekintettel kell megvizsgálni.(10) Az említett ítélkezési gyakorlat szerint e rendelkezés a hatékony bírói jogvédelem elvének kifejeződése, amelynek értelmében a tagállamok bíróságainak feladata az uniós jogból eredő jogok bírói védelmének biztosítása.(11)
46.      Véleményem szerint e rendelkezésnek nem egyedüli célkitűzése a hatékony bírói jogvédelem elvének tükrözése, amelyet már magasabb rendű jogszabály, azaz az EUSZ 19. cikk (1) bekezdésének második albekezdése, valamint az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikke is megfogalmaz.
47.      A keretirányelv 4. cikke (1) bekezdésének az a célja, hogy egységes hatályt biztosítson a magánszemélyek kereshetőségi jogának az elektronikus hírközlés területén.
48.      E rendelkezés azon helyzet elkerülését célozza, amelyben azonos tényállásbeli körülmények esetén valamely személy jogai védelme érdekében az egyik tagállamban rendelkezik a szabályozó hatóság határozatával szembeni kereshetőségi joggal, a másik tagállamban viszont nem. A jogorvoslathoz való jog esetében az ilyen különbség fennállása azzal a következménnyel járna, hogy tagállamonként eltérő módon ítélnék meg a jogalanyok uniós jogból eredő jogainak tartalmát az elektronikus hírközlés területén. Az ilyen különbségek miatt az ilyen típusú jogoknak még létezése is megkérdőjeleződhetne bizonyos tagállamokban.
49.      Az említett rendelkezés értelmezésekor az előző pontban említett célt kell figyelembe venni.
50.      A keretirányelv 4. cikke (1) bekezdése értelmezésének kellően pontosnak kell lennie ahhoz, hogy a kereshetőségi jogot tekintve ne legyenek lényeges eltérések a különböző tagállamokban, mivel – ahogy azt a 48. pontban már említettük –, ezen eltérések veszélyeztetnék az uniós jogi rendelkezések egységes alkalmazását az elektronikus hírközlés területén. Az említett rendelkezéseket nem lehetne egységesen alkalmazni, ha a nemzeti jog határozná meg, hogy mely személyek rendelkeznek kereshetőségi joggal.
C –    A keretirányelv 4. cikke (1) bekezdésének értelmezése
1.      A Tele2 Telecommunication ítélet
51.      A Bíróság a Tele2 Telecommunication ügyben már állást foglalt a keretirányelv 4. cikke (1) bekezdésének értelmezésével kapcsolatban.
52.      Ezen ügyben a Bíróság követte M. Poiares Maduro főtanácsnok indítványát, és megállapította, hogy a szabályozó hatóság határozata elleni jogorvoslati jogot a felhasználók vagy olyan vállalkozások gyakorolhatják, amelyek saját maguk nem címzettjei e határozatnak, azonban az a „jogaikat hátrányosan érinti”. Ezen értelmezés azt az esetet foglalja magában, amelyben a versenytárs felhasználókat és vállalkozásokat az uniós jogrendből – különösen a távközlési irányelvekből – eredően alanyi jogok illetik meg, és e jogaikat érinti a nemzeti szabályozó hatóság által meghozott határozat.(12)
53.      A Tele2 Telecommunication ügy alapjául szolgáló közigazgatási eljárással, azaz a keretirányelv 16. cikkében meghatározott piacelemzési eljárással kapcsolatban a Bíróság kiemelte, hogy ezen irányelv alapján a piacon jelentős piaci erővel rendelkező vállalkozás számára bizonyos konkrét kötelezettségek állapíthatóak meg. E kötelezettségek, különösen a hátrányos megkülönbözetés tilalmára és a hálózati eszközökhöz való hozzáférésnek a lehetővé tételére vonatkozó kötelezettségek a versenytársak érdekében elfogadott védelmi intézkedéseknek minősülnek. Ily módon tehát ezek a jelentős piaci erővel rendelkező vállalkozás vonatkozásában megállapított kötelezettségeknek megfelelő egyéni jogokat biztosíthatnak számukra.(13)
54.      A Bíróság ítéletét tehát arra a megállapításra alapozta, hogy a szabályozó hatóság határozatában a jelentős piaci erővel rendelkező üzemeltetők számára előírt kötelezettségek potenciálisan olyan jogokat biztosítanak harmadik személyek számára, amelyeket az ilyen határozat érinthet.
55.      Hasonló értelmezésre alapozta ítéletét a Bíróság az Arcor‑ügyben, amely a 90/387/EGK tanácsi irányelvnek(14) a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdéséhez hasonló szabályozást tartalmazó 5a. cikke (3) bekezdésének értelmezésére vonatkozott.
56.      A Bíróság ezen ítéletében megállapította, hogy a helyi hálózathoz való hozzáférésért fizetendő díjakat engedélyező határozatok elleni jogorvoslati jog nemcsak a hálózat üzemeltetőjét, hanem azt a vállalkozást is megilleti, amelyik hozzáférhet a hálózathoz és erre vonatkozóan szerződést kötött az említett üzemeltetővel. A Bíróság figyelembe vett azt a tényt, hogy határozat az említett szerződés részes feleként érinti a felperes alanyi jogait. Ugyanakkor a Bíróság pontosította, hogy a kereshetőségi jog megállapításához nincs szükség szerződéses kapcsolatra.(15)
2.      A Tele2 Telecommunication ítélet alkalmazásával kapcsolatos nehézségek
57.      Ahogy azt már említettem, a Tele2 Telecommunication ítélet értelmében azok a vállalkozások, amelyeknek uniós jogból eredő alanyi jogaikat valamely szabályozó hatóság határozata érintheti, rendelkeznek az említett határozat elleni jogorvoslati joggal.
58.      Bár e megközelítés kétségtelenül megalapozott,(16) nem teszi azonban lehetővé a keretirányelv 4. cikke (1) bekezdése egységes értelmezésének biztosításához szükséges kellően pontos kritériumok megállapítását.
59.      A jelen ügy körülményei, amely ügy már a harmadik olyan előzetes döntéshozatal iránti kérelem, amely a kereshetőségi jog problémáját veti fel az elektronikus hírközlés területén, azt bizonyítják, hogy a Tele2 Telecommunication ítélet nem oszlatja el az e kérdés körüli kételyeket.
60.      Először is, ezen ítélet nem zárja ki a keretirányelv 4. cikke (1) bekezdésének olyan értelmezését, hogy a kereshetőségi jognak az a feltétele, hogy a felperes azt állítsa, hogy az uniós jogból konkrét alanyi joga származik.
61.      Közelebbről, ahogyan az az osztrák kormány írásbeli észrevételeiből következik, a felperes határozat általi érintettségére vonatkozó feltétel az osztrák ítélkezési gyakorlat szerint csak akkor teljesül, ha a közigazgatási hatóság az említett felperes alanyi jogairól határoz vagy határozni köteles.(17) A jelen ügyben a TKK, valamint az osztrák kormány erre az ítélkezési gyakorlatra támaszkodik, rámutatva arra, hogy az engedélyezési irányelv 5. cikkének (6) bekezdése nem állapít meg alanyi jogokat a versenytársak részére, kizárólag a tagállamok számára fennálló azon lehetőséget említi, hogy „megfelelő intézkedéseket” tehetnek a verseny torzulásának elkerülése érdekében.
62.      A Tele2 Telecommunication ítélet ezen értelmezése – amely szerintem helytelen – figyelmen kívül hagyja az eljárás kezdeményezéséhez való jog és ezen eljárás tárgya között fennálló különbségeket. Kereset benyújtása nem függhet az eljárás kimenetelétől, vagyis a felperest megillető jogok megállapításától.
63.      Másodszor, figyelembe kell venni azt a tényt is, hogy az alanyi jogok fogalmát az összefüggések függvényében eltérően lehet értelmezni, és a különböző jogrendszerekben eltérő jelentéssel bírhat.
64.      A Tele2 Telecommunication ítélet és az Arcor‑ítélet azonban nem ad egyértelmű választ arra a kérdésre, hogy a kereshetőségi jog azon követelménye, hogy a határozat a felperes „jogait hátrányosan érintse”, vonatkozik‑e:
–        az említett félnek a közigazgatási hatósággal szembeni alanyi jogaira,
–        egy másik magánszemély számára előírt szabályozó kötelezettségeknek megfelelő jogaira, vagy
–        más típusú jogokra, például valamely magánjogi szerződésből származó jogokra.
65.      Például a Tele2 Telecommunication ügyben a Bíróság arra a feltevésre alapozta ítéletét, hogy a megtámadott határozat érinti a versenytársak azon alanyi jogait, amelyek az érintett piacon jelentős piaci erővel rendelkező vállalkozásra rótt kötelezettségeknek felelnek meg.(18) Ezzel szemben az Arcor‑ügyben a Bíróság azt emelte ki, hogy a szabályozó hatóság határozata a helyi hurkokhoz való hozzáférésre vonatkozó szerződés részes feleként érinti a felperes jogait.(19) Egyik ítélet sem vonatkozik a felperes alanyi közjogi jogaira.
66.      A jelen ügyben a Tele2 Telecommunication ítéletben kifejtett értelmezéssel kapcsolatban a Hutchison, az A1, valamint az osztrák kormány azzal érvel, hogy a frekvenciák átruházására vonatkozó engedély megadása vagy elutasítása nem keletkeztet olyan kötelezettségeket, amelyek a szóban forgó műveletben részt vevő felekhez képest harmadik személyek számára jogokat biztosítanak. Szerintük ez a frekvenciák átruházására vonatkozó eljárás jellegének egyik következménye, amelynek nem az a célja, hogy harmadik személyek javára szabályozó kötelezettségeket írjon elő, hanem az, hogy közérdekből biztosítsa a hatékony versenyt.
67.      A kérdést előterjesztő bíróság azonban az Arcor‑ítéletre támaszkodva kiemeli, hogy a szabályozó hatóság határozata a frekvenciák átruházása tekintetében hatással van a műveletben részt vevő felek, valamint a frekvenciák más potenciális átvevőinek jogaira. A Hutchison azt állítja, hogy a T‑Mobile soha nem közölte a frekvenciák átvételére vonatkozó szándékát, ennélfogva nem lehet azok lehetséges átvevője.
68.      Az említett kétségek azt tanúsítják, hogy szükség van a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdésén alapuló kereshetőségi jog követelményeinek pontosítására.
3.      A keretirányelv 4. cikke (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozó javaslat
69.      Véleményem szerint azon körülményre vonatkozó feltételt, hogy a határozat a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében „érintsen” valamely személyt, úgy kell érteni, hogy az a közigazgatási határozatnak az említett személy jogi védelem alatt álló érdekeire gyakorolt hatásaira vonatkozik.(20)
70.      Ezzel szemben a kereshetőségi jog elismeréséhez a felperesnek nem kell bizonyítania a konkrét alanyi jogainak megsértését.
71.      Ha közelebbről megnézzük a Tele2 Telecommunication ítéletet, ki kell emelni, hogy a Bíróság nem úgy értelmezte a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdését, hogy azon feltétel teljesülése, hogy a határozat „érintse” az említett személyt, valamely alanyi jog tényleges megsértésétől függne. Ellenkezőleg, a Bíróság úgy vélte, hogy a határozatnak hátrányosan kell érintenie azokat a jogokat, amelyeknek „potenciális kedvezményezettje” a felperes.(21)
72.      Egyébiránt meg vagyok győződve, hogy az értelmezett rendelkezésnek nem kizárólagosan az a célja, hogy biztosítsa a jogvédelmet más magánszemélyekkel szemben, mint ahogy azt a fent említett felek írásbeli észrevételeikben állítják, hanem az is, hogy védjék az alanyi közjogi jogokat, amelyeket úgy kell érteni, hogy azok lehetővé teszik annak megkövetelését, hogy a szabályozó hatóság jognak megfelelő magatartást tanúsítson.(22)
73.      Nem kétséges, hogy minden határozat érinti címzettjének jogi érdekét. Ellenben alaposabb elemzést igényel, ha e feltételt olyan harmadik személyek teljesítik, akik a határozatnak nem címzettjei.
74.      Emlékeztetek arra, hogy a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdése két személyi körre vonatkozik: a felhasználókra, valamint az elektronikus hírközlő hálózatokat szolgáltató vagy elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújtó vállalkozásokra. A második csoportban megkülönböztethetjük a határozat címzettje versenytársainak csoportját az elektronikus hírközlés piacán.
75.      Ez utóbbi csoport különös jelentőséggel bír az elektronikus hírközlés szabályozása szempontjából. Itt azt is ki kell emelni, hogy e szabályozásnak az a célja, hogy ösztönözze az elektronikus hírközlő hálózatok szolgáltatása, illetve elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása terén a versenyt.
76.      Így különösen a keretirányelv 8. cikke (2) bekezdésének b) pontja ugyanis a tagállamok kötelezettségévé teszi az arról való gondoskodást, hogy a nemzeti szabályozó hatóságok hozzanak meg minden ésszerű intézkedést az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása terén a verseny előmozdítása érdekében, biztosítva, hogy az elektronikus hírközlési ágazatban ne legyen versenytorzulás vagy versenykorlátozás, valamint felszámolva az említett szolgáltatások nyújtása tekintetében európai szinten még fennálló akadályokat.(23)
77.      Az elektronikus hírközlési jog a piac előzetes szabályozásán alapul és tartalmaz olyan rendelkezéseket is, amelyek azon tevékenységek vagy műveletek tekintetében állapítják meg a szabályozó hatóság engedélyének megszerzésére vonatkozó feltételeket, amelyek a versenyt torzítva várhatóan a piac lényeges változását eredményezik.
78.      E tekintetben az elektronikus hírközlési jog nemcsak önmagában a piac versenystruktúrájának védelmére irányul, hanem a versenytársak jogvédelmének biztosítására is.
79.      Itt egyértelművé kell tenni, hogy a versenyszabályok nem kizárólag és elsősorban a versenytársak érdekeinek, hanem a piac szerkezetének, ezáltal pedig magának a versenynek a védelmére is irányulnak.(24) A verseny előmozdításában megjelenő közérdek ütközhet a versenytársak azon egyéni érdekével, hogy megvédjék magukat a piaci helyzetüket érintő jogi aktusokkal szemben.
80.      A szabályozó hatóság által a verseny védelmére irányuló eljárásban hozott határozat kétségtelenül hatással van azon vállalkozások egyéni érdekeire, amelyeknek piaci helyzete lényegesen változhat a határozat tárgyát képező intézkedések következtében.
81.      Ezen érdek nemcsak ténybeli, hanem a szabályozás fent említett céljaira tekintettel jogi jellegű is. A versenytársak helyzetét figyelembe veszik az uniós jogi rendelkezések, amelyek a szabályozó hatóságra azt a kötelezettséget róják, hogy meghozza a versenytársak piaci helyzetének lényeges változását megakadályozó intézkedéseket, amely változás a verseny torzulásához vagy korlátozásához vezethet.
82.      A határozat címzettjének versenytársai tekintetében az arra vonatkozó feltétel, hogy a határozat a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében „érintsen” valamely személyt, úgy tűnik számomra, hogy akkor teljesül, ha a szabályozó hatóság valamely, a verseny védelmét célzó uniós jogi norma által előírt eljárásban határoz, és a határozat olyan tevékenységekre vagy műveletekre vonatkozik, amelyek lényegesen érintik a felperes piaci helyzetét.
83.      Amint azt a Bizottság is megjegyezte írásbeli észrevételeiben, valamely határozat címzettjének versenytársait megillető kereshetőségi jog hasonló módon került meghatározásra az uniós jogban az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdésének értelmezése keretében.
84.      Az állami támogatások ellenőrzésének területén a Bizottságnak a támogatás érdemi értékeléséről szóló határozata vagy a hivatalos vizsgálati eljárást követően hozott határozata elleni kereshetőségi jog a támogatás kedvezményezettjének versenytársaira korlátozódik, amelyek piaci helyzetét a nyújtott támogatás lényegesen érinti.(25)
85.      Az összefonódások ellenőrzése tárgyában hozott bizottsági határozat elleni kereshetőségi joggal hasonlóképpen rendelkezik az a vállalkozás, amely – bár az összefonódásban nem részes fél, és a megtámadott határozatnak nem címzettje –, különösen azt bizonyítja, hogy legalább potenciális versenytársnak minősül, és hogy a művelet jelentősen módosíthatja az érintett piacokon fennálló helyzetét.(26)
86.      Az uniós eljárásjogból hozott fenti példákban a kereshetőségi jognak tehát nem feltétele az alanyi jogok megsértése. Kizárólag az ügyet érdemben vizsgáló hatóság dönt az alanyi jogok esetleges megsértéséről.
87.      A fenti megfontolásokra figyelemmel úgy vélem, hogy a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az a vállalkozás, amely ténylegesen vagy potenciálisan versenytársa a határozat címzettjének, rendelkezik a szabályozó hatóság határozatával szembeni jogorvoslati joggal, amennyiben a szabályozó hatóság az uniós jog által a verseny védelme érdekében előírt eljárásban határoz, és a határozat olyan tevékenységekre vagy műveletre vonatkozik, amelyek lényegesen érinthetik a felperes piaci helyzetét.
4.      Ezen értelmezés alkalmazása az engedélyezési irányelv 5. cikkének (6) bekezdésére
88.      Ezt követően meg kell vizsgálni, hogy a fenti értelmezés alkalmazható‑e a szabályozó hatóságnak a frekvenciahasználati jogok átruházásáról szóló, az engedélyezési irányelv 5. cikkének (6) bekezdése szerinti határozatára.
89.      A frekvenciák szűkös (korlátos) erőforrások, amelyek nem teszik lehetővé valamennyi gazdasági szereplő potenciális igényének kielégítését, ugyanakkor mégis szükségesek az elektronikus hírközlési ágazatban bizonyos típusú gazdasági tevékenységek végzéséhez, különösen a saját mobiltelefon‑hálózat útján történő szolgáltatásnyújtáshoz.
90.      A frekvenciák egy vállalkozáson belüli túlzott koncentrációja olyan gazdasági tevékenységre alkalmazandó versenyfeltételek torzulását eredményezheti, amelyhez frekvenciákkal kell rendelkezni. A szűkös erőforrásokat jelentő közjavak használatára vonatkozó engedély a jogosult gazdasági szereplőt előnyben részesíti az olyan más szolgáltatókhoz képest, amelyek szintén használni kívánják ezen erőforrást.(27)
91.      A keretirányelv és az engedélyezési irányelv egyes rendelkezései figyelembe veszik ezen előfeltevést.
92.      A keretirányelv 9. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a frekvenciák használatára vonatkozó engedély kiadására tárgyilagos, átlátható, megkülönböztetéstől mentes és arányos kritériumok alapján kerüljön sor. Az említett irányelv 9b. cikkének (2) bekezdése előírja, hogy a frekvenciahasználati jog átruházására vonatkozó szándékot a szabályozó hatóságnak be kell jelenteni és nyilvánosságra kell hozni.
93.      Az engedélyezési irányelv 5. cikke (6) bekezdésének értelmében a tagállamok szabályozó hatóságai biztosítják, hogy a rádiófrekvencia‑használati jogok átruházása vagy felhalmozása következtében ne torzuljon a verseny. Ebből a célból a tagállamok megfelelő intézkedéseket tehetnek a rádiófrekvencia‑használati jogok kényszerértékesítésére vagy haszonbérbe adásának kötelezővé tételére.
94.      Annak ellenére, hogy az idézett rendelkezés utolsó mondatában a lehetőségnek megfelelő szó szerepel – a tagállamok megfelelő intézkedéseket „tehetnek” –, e rendelkezés előző mondatából az következik, hogy amennyiben a tagállam engedélyezi a szolgáltatók között a frekvenciahasználati jogok átruházását, akkor a versenyfeltételek torzulásának megakadályozása érdekében köteles megfelelő jogszabályi keretet is alkotni az ilyen műveletek szabályozása céljából.(28)
95.      Egyetértek a T‑Mobile‑nak az írásbeli észrevételeiben kifejtett azon érvelésével, mely szerint a frekvenciák első kijelölése és a jogok későbbi átruházása között analógiát lehet felállítani.
96.      Nem kétséges, hogy a tagállamoknak a frekvenciák első kijelölésekor külön figyelmet kell fordítaniuk a piac versenystruktúrájának biztosítására. E kötelezettség nem lenne hatékony, ha a jogok versenytársak közötti későbbi átruházása a versenystruktúra megsértését tenné lehetővé.
97.      Ezen megfontolásokra tekintettel a frekvenciaátruházási műveletekkel kapcsolatos, az engedélyezési irányelv 5. cikkének (6) bekezdése szerinti ellenőrzésnek és így az alapeljárás tárgyát képező TKK előtti eljárásnak is az a fő célja, hogy védje a piac versenystruktúráját.
98.      A keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdésével kapcsolatban az általam javasolt értelmezést figyelembe véve, a versenytársaknak biztosítani kell a jogot arra, hogy az ilyen eljárásban hozott határozattal szemben jogorvoslattal éljenek, mivel az érintett művelet lényegesen érintheti a piaci helyzetüket.
99.      A Hutchison és az A1 közötti műveletnek a T‑Mobile piacára gyakorolt hatásával kapcsolatos kérdés a kérdést előterjesztő bíróság hatáskörébe tartozik, és ez utóbbi feladata az ily módon értelmezett uniós jogi norma alkalmazása a konkrét ténybeli helyzetre.
100. Ugyanakkor meg kívánom jegyezni, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az alapeljárás felperese a frekvenciaátruházási műveletben részt vevő felekkel közvetlen versenyben van. Ráadásul a versenytársak oligopol piacon működnek, amelynek jellemzője, hogy többek között jelentős belépési korlátok állnak fenn.
101. E körülmények egyértelműen arra utalnak, hogy a művelet lényegesen érinti a versenytárs piaci helyzetét.(29)
102. Hangsúlyozni kell azt is, hogy amint az a Bizottság írásbeli észrevételeiből következik, az említett körülményeket figyelembe vették annak elismeréséhez, hogy a T‑Mobil az összefonódások ellenőrzésére irányuló, a Hutchison és az Orange egyesülésével kapcsolatos bizottsági eljárásban érdekelt személy.
103. Egyébként, amint azt a Bizottság is joggal hangsúlyozza, az engedélyezési irányelv 5. cikkének (6) bekezdése szerinti eljárás céljai hasonlóak az összefonódások ellenőrzésének céljaihoz, azonban az egyesülést követő frekvenciaátruházással kapcsolatos kérdésekre korlátozódnak. A szabályozó hatóság előzetes engedélyezésére vonatkozó követelmény annak megakadályozását célozza, hogy a frekvenciahasználati jogok átruházása az említett jogok koncentrációját, vagy a versenyt torzítva valamely vállalkozás helyzetének megerősítését eredményezze.
104. Tekintettel a fenti megfontolásokra, a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az engedélyezési irányelv 5. cikkének (6) bekezdésében említett frekvenciahasználati jogok átruházására irányuló műveletben részt vevő felekkel versenyben lévő vállalkozás rendelkezik a szabályozó hatóságnak az ilyen művelet engedélyezésére vonatkozó határozatával szembeni jogorvoslati joggal, amennyiben ez utóbbi lényegesen érintheti a piaci helyzetét.
VI – Végkövetkeztetések
105. A fenti megállapításokra tekintettel azt javaslom a Bíróságnak, hogy a következő választ adja a Verwaltungsgerichtshof (Ausztria) által feltett kérdésre:
Úgy kell értelmezni a 2009. november 25‑i 2009/140/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel módosított, az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások közös keretszabályozásáról szóló, 2002. március 7‑i 2002/21/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv („Keretirányelv”) 4. cikkét, hogy a 2009/140/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel módosított, az elektronikus hírközlő hálózatok és az elektronikus hírközlési szolgáltatások engedélyezéséről szóló, 2002. március 7‑i 2002/20/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv („Engedélyezési irányelv”) 5. cikkének (6) bekezdésében említett frekvenciahasználati jogok átruházására irányuló műveletben részt vevő felekkel versenyben lévő vállalkozás rendelkezik a szabályozó hatóságnak az ilyen művelet engedélyezésére vonatkozó határozatával szembeni jogorvoslati joggal, amennyiben ez utóbbi lényegesen érintheti a piaci helyzetét.
1 –      Eredeti nyelv: lengyel.
2 – A 2009. november 25‑i 2009/140/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL L 337., 37. o.) módosított, az elektronikus hírközlő hálózatok és az elektronikus hírközlési szolgáltatások engedélyezéséről szóló, 2002. március 7‑i 2002/20/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv („Engedélyezési irányelv”) (HL L 108., 21. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 337. o.).
3 – A 2009. november 25‑i 2009/140/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL L 337., 37. o.) módosított, az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások közös keretszabályozásáról szóló, 2002. március 7‑i 2002/21/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv („Keretirányelv”) (HL L 108., 33. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 349. o.).
4 – Lásd többek között a 2008. február 20‑i 2008/6/EK irányelvvel (HL L 52., 3. o.) módosított, a közösségi postai szolgáltatások belső piacának fejlesztésére és a szolgáltatás minőségének javítására vonatkozó közös szabályokról szóló, 1997. december 15‑i 97/67/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 1998. L 15., 14. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 3. kötet, 71. o.) 22. cikkének (3) bekezdését, a villamos energia belső piacára vonatkozó közös szabályokról szóló, 2009. július 13‑i 2009/72/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 211., 55. o.) 37. cikkének (17) bekezdését, valamint a földgáz belső piacára vonatkozó közös szabályokról és a 2003/55 irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2009. július 13‑i 2009/73/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 211., 94. o.) 41. cikkének (17) bekezdését.
Ez utóbbi rendelkezés a Bíróság előtt folyamatban lévő C‑510/13. sz. E.ON Földgáz Trade ügy tárgyát képezi.
5 – A vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről szóló, 2004. január 20‑i tanácsi rendelet (HL L 24., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 3. kötet, 40. o.).
6 –      A Bizottság 2012. december 12‑i határozata egy vállalati összefonódásnak a belső piaccal és az EGT‑megállapodásban foglaltak érvényesülésével összeegyeztethetőnek nyilvánításáról (COMP/M.6497 – Hutchison 3G Austria kontra Orange Austria ügy) (összefoglaló közzététel: HL 2013. C 224., 12. o.).
7 – Uo., 7–11. pont.
8 – Tele2 Telecommunication ítélet, C‑426/05, EU:C:2008:103.
9 – Lásd: Rewe Zentralfinanz ítélet, 33/76, EU:C:1976:188, 5. pont, valamint Inuit Tapiriit Kanatami és társai kontra Parlament és Tanács ítélet, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 102. pont.
10 – Tele2 Telecommunication ítélet, EU:C:2008:103, 27. pont.
11 – Uo., 30. pont.
12 – Uo., 33. és 38. pont.
13 – Uo., 34., 36. és 39. pont.
14 – Az 1997. október 6‑i 97/51/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL L 295., 23. o.) módosított, a távközlési szolgáltatások belső piacának a nyílt hálózatellátás bevezetése révén történő létrehozataláról szóló, 1990. június 28‑i 90/387/EGK tanácsi irányelv (HL L 192., 1. o.).
15 – Arcor‑ítélet, C‑55/06, EU:C:2008:244, 175–177. pont.
16 – Ez abból a feltevésből következik, hogy a hatékony bírói jogvédelem elve alapján a tagállamok feladata a közösségi jogból eredő jogvédelem biztosítása a jogalanyok számára, lásd például: Unibet‑ítélet C‑432/05, EU:C:2007:163, 37. és 38. pont.
17 – A Verwaltungsgerichtshof 2008. március 26‑i ítélete, VwSlg 17.406 A/2008.
18 – Tele2 Telecommunication ítélet, EU:C:2008:103, 36. pont.
19 – Arcor‑ítélet, EU:C:2008:244, 177. pont.
20 – Hasonlóképpen a magánszemélyeknek az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdésén alapuló kereshetőségi joga nem valamely alanyi jog megsértésének bizonyításához kötődik, hanem – az e rendelkezésben említett három feltevés egyikére tekintettel – ahhoz a feltételhez, hogy a szóban forgó jogi aktus a felperesek jogi helyzetét közvetlenül és személyükben érintse.
21 – Lásd: Tele2 Telecommunication ítélet, EU:C:2008:103, 36. pont.
22 – Lásd az alanyi közjogi jog különböző koncepciói vonatkozásában A. Wróbel, Prawo podmiotowe publiczne, System prawa administracyjnego, 1. könyv – Instytucje prawa administracyjnego, Instytut Nauk Prawnych PAN, Varsó, C.H. Beck 2010, 307–344. o.
23 – Lásd: Centro Europa 7 ítélet, C‑380/05, EU:C:2008:59, 81. pont; Bizottság kontra Lengyelország, C‑227/07, EU:C:2008:620, 62. és 63. pont.
24 – Lásd: Kokott főtanácsnok British Airways kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa, C‑95/04 P, EU:C:2006:133, 68. pont; GlaxoSmithKline Services és társai kontra Bizottság és társai ítélet, C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P és C‑519/06 P, EU:C:2009:610, 63. pont.
25 –      Lásd: Cofaz és társai kontra Bizottság ítélet, 169/84, EU:C:1986:42, 22–25. pont; Bizottság kontra Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum ítélet, C‑78/03 P, EU:C:2005:761, 37., 70. pont.
26 –      Lásd: Air France kontra Commission ítélet, T‑3/93, EU:T:1994:36, 82. pont; Kaysersberg kontra Bizottság ítélet, T‑290/94, EU:T:1997:186; ARD kontra Bizottság, T‑158/00, EU:T:2003:246, 78. és 95. pont; BaByliss kontra Bizottság ítélet, T‑114/02, EU:T:2003:100, 96–100. pont.
27 – Lásd a frekvenciahasználati jogok díjainak igazolását illetően: Belgacom és társai ítélet, C‑375/11, EU:C:2013:185, 50. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
28 –      Lásd: Nihoul, P., Rodford, P., EU Electronic Communications Law, Oxford 2011, 101., 116. o.
29 – Lásd hasonlóképpen: BaByliss kontra Bizottság ítélet, T‑114/02, EU:T:2003:100, 100. pont.