62003CC0230_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. A Bundesverwaltungsgericht (német szövetségi közigazgatási bíróság) az EK 234. cikk alapján az Európai Közösség és Törökország közötti társulás fejlesztéséről szóló, 1980. szeptember 19‑i 1/80 társulási tanácsi határozat (a továbbiakban: az 1/80 határozat) 6. cikkének értelmezése vonatkozásában két kérdést terjesztett a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra.(2)
2. Az említett rendelkezés bizonyos jogokat ruház a török munkavállalókra, amelyek mértéke a valamely tagállamban történő foglalkoztatásuk hosszától függően változó.
3. A kérdéseket előterjesztő bíróság kételyei azzal kapcsolatosak, hogy a tengerész pályafutásának bizonyos megszakításai milyen hatással vannak a bármely területen történő szabad munkavállaláshoz szükséges, munkával töltött időszakok számítására.
I – Az alkalmazandó jogszabály
4. A Törökország és az Európai Unió közötti kapcsolatok a mindenkori politikai és gazdasági körülményeknek megfelelően változnak,(3) a jogi keret azonban továbbra is változatlan.(4)
A – A társulási megállapodás
5. Az Európai Gazdasági Közösség és Törökország közötti társulást létrehozó – a Közösség nevében az 1963. december 23‑i 64/732/EGK tanácsi határozattal(5) jóváhagyott és megerősített – megállapodást (a továbbiakban: a társulási megállapodás) 1963. szeptember 12‑én Ankarában írták alá.
6. Amint azt az Öztürk-ügyben(6) ismertetett indítványomban korábban már említettem, a megállapodás célja a felek közötti kereskedelmi kapcsolatok folyamatos és kiegyensúlyozott fejlődésének előmozdítása, a török gazdaság felgyorsult fejlődésének biztosítása, valamint a törökországi foglalkoztatás növelése és az életkörülmények javítása. A preambulum elismeri, hogy a Közösség által a török népnek az életszínvonaluk javítására irányuló erőfeszítéseihez nyújtott támogatás később megkönnyíti ezen állam csatlakozását. (7)
7. E törekvések megvalósítása érdekében a felek a következő szakaszokat határozták meg: előkészítő szakaszt, hogy a Török Köztársaság – közösségi támogatással – megerősítse gazdaságát (3. cikk), a vonatkozó pénzügyi politikák hozzáigazításával a vámunió fokozatos létrehozásának biztosítására irányuló átmeneti szakaszt(8) (4. cikk), valamint az említett politikák koordinációjának elérésére irányuló végső szakaszt (5. cikk).
8. A rendszer fokozatos fejlődésének biztosítása érdekében az aláíró felek Tanács keretében üléseznek, amely a társulási megállapodással ráruházott hatáskörein (6. cikk) belül jár el, és – a meghatározott célkitűzések elérése érdekében – a megállapodásban előírt esetekben döntéshozatali hatáskörrel rendelkezik (22. cikk).
9. A második szakasz a munkavállalók mozgása fokozatos liberalizációjának vizsgálatát tartalmazta,(9) amely tekintetében a szerződő felek az EGK-Szerződés 48., 49. (jelenleg, a módosítást követően EK 39. és EK 40. cikk) és 50. cikkére (jelenleg EK 41. cikk) támaszkodtak (12. cikk).(10)
B – A kiegészítő jegyzőkönyv
10. Az átmeneti szakasz 1970-ben ért véget azzal, hogy a társulási megállapodásba (62. cikk) egy 1973 óta hatályos kiegészítő jegyzőkönyvet(11) illesztettek be azzal az elgondolással, hogy meghatározzák a következő szakasz végrehajtásának feltételeit, szabályait és ütemtervét (1. cikk).
11. A II. cím szabályozza a személyek és a szolgáltatások szabad mozgását, az 1. fejezetben a munkavállalókkal foglalkozik, amely fejezet 36. cikke értelmében az említett szabadság fokozatosan valósul majd meg – a társulási megállapodás 12. cikkében szereplő elvekkel összhangban –, az említett megállapodás hatálybalépését követő 12., illetve 22. év végéig;(12) a Társulási Tanács pedig meghatározza az e tekintetben szükséges szabályokat.
12. A 37. cikk előírja, hogy a Közösségben alkalmazott török állampolgárok a munkakörülmények és a díjazás tekintetében a tagállamok állampolgáraival azonos bánásmódban részesülnek.
C – Az 1/80 határozat
13. A korábbi, a társulási megállapodás 12. cikkének végrehajtásáról szóló, 1976. december 20‑i 2/76 határozatot követően a Társulási Tanács 1980. szeptember 19‑én elfogadta az 1/80 határozatot.(13)
14. A 6. cikk a „Szociális rendelkezések” címet viselő II. fejezet „Foglalkoztatással és a munkavállalók szabad mozgásával kapcsolatos kérdések” című 1. szakaszában szerepel. E cikk szövege a következő:
„(1) A családtagok szabad munkavállalására vonatkozó 7. cikk rendelkezéseinek sérelme nélkül, valamely tagállam törvényes munkaerőpiacán megjelenő török munkavállaló:
– egy év jogszerű foglalkoztatás után jogosult arra, hogy munkavállalási engedélyét ugyanannál a munkaadónál megújítsa, amennyiben munkahellyel rendelkezik;
– három év jogszerű foglalkoztatás után – és a Közösség tagállamai munkavállalóinak biztosítandó elsőbbségre is figyelemmel – jogosult arra, hogy ugyanazon foglalkozás vonatkozásában a választása szerinti munkaadónál pályázzon rendes feltételek mellett e tagállam munkaügyi szervénél bejelentett állásajánlatra;
– négy év jogszerű foglalkoztatás után jogosult munkavállalásra az általa választott bármely területen.
(2) Az éves szabadság, a szülési szabadság, az üzemi baleset vagy a rövid ideig tartó betegség miatti távollét beleszámít a jogszerű foglalkoztatás idejébe. Az illetékes hatóságok által szabályszerűen megállapított, önhibán kívüli munkanélküliség időtartama és a hosszú ideig tartó betegség miatti távollét nem számít bele a jogszerű foglalkoztatás idejébe, azonban ezek nem érintik a korábbi foglalkoztatási időre tekintettel szerzett jogokat.
[…][nem hivatalos fordítás]”
II – A tények, az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
15. Az 1952‑ben Törökországban született Mehmet Sedef 1977 óta tengerészként szolgált különböző német munkáltatóknál, amely vonatkozásában nem volt szüksége munkavállalási engedélyre, tartózkodási engedélyre azonban igen, amelyet több egymást követő alkalommal meg is kapott; mindegyik engedély egyetlen munkaviszonyra korlátozott érvényességgel bírt. 1993. január 18‑tól egészségügyi okokból e foglalkozás ellátása tekintetében munkaképtelenné nyilvánították.
16. Foglalkoztatásának megkezdésétől a munkaképtelenné válásáig tartó időszak – amint azt a kérdést előterjesztő bíróság tette – négy kategóriába sorolható:
1. foglalkoztatás, beleértve az éves szabadságot, azzal az észrevétellel, hogy számos alkalommal ugyanannál a munkáltatónál dolgozott több mint egy évig, ez azonban sosem tette ki a három évet;(14)
2. munkanélküliség, ez csak a hatóságok által igazolt időszakokat veszi figyelembe, és egy hónap és pár naptól majdnem nyolc hónapig terjed;(15)
3. betegszabadság, amely magában foglalja a rövidebb hiányzásokat, valamint egy esetben az egy évet is meghaladó hosszabb időszakokat;(16)
4. egyéb, összesen 17 – az érdekelt által „fizetés nélküli szabadságnak” tekintett, 1–70 napig tartó – időszak, amelyek kb. 15 év alatt nagyjából 13 hónapot (7,2%) tesznek ki.(17)
17. M. Sedef 1992-ben szárazföldi munkavállalása érdekében olyan tartózkodási engedély kibocsátását kérte, amely nem korlátozódik tengerészeti tevékenység ellátására, kérelmét azonban a Freie und Hansestadt Hamburg elutasította.
18. A Verwaltungsgericht Hamburg (közigazgatási bíróság), amelyhez M. Sedef fellebbezést nyújtott be, az 1/80 határozat 6. cikkére hivatkozva kimondta, hogy a tartózkodási engedélyt meg kell adni.
19. Az alperes hatóság az Oberverwaltungsgericht Hamburghoz (fellebbviteli közigazgatási bíróság) fellebbezett, amely a fellebbezésnek helyt adott, azon az alapon, hogy nem teljesülnek az említett rendelkezés követelményei.
20. M. Sedef felülvizsgálati kérelmét elbírálva, a Bundesverwaltungsgericht – mivel úgy vélte, hogy a felperes a nemzeti rendelkezések(18) alapján nem jogosult az engedélyre, és ezért az kizárólag az európai szabályok alapján adható meg – felfüggesztette az eljárást annak érdekében, hogy előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjessze a Bíróság elé:
„1) Az 1/80 határozat 6. cikke (1) bekezdésének harmadik francia bekezdését és e cikk (2) bekezdését akként kell‑e értelmezni, hogy jogosult tartózkodási engedélyre az a török munkavállaló, aki valamely tagállam tengerhajózási ágazatában egymást követően több munkáltatónál 1977 óta több mint tizenöt éven keresztül munkavállalási engedélyt nem igénylő, a törvényes munkaerőpiacba tartozó, jogszerű munkaviszonnyal rendelkezett, és ezen időszak alatt teljesítette az 1/80 határozat 6. cikke (1) bekezdésének első francia bekezdésében megállapított feltételeket, ha a tengerhajózásban történő foglalkoztatása – a betegszabadság és az illetékes hatóságok által megállapított önhibán kívüli munkanélküliként elöltött idő miatti egyes megszakításokon kívül – az egyes munkaszerződések között 17 alkalommal, alkalmanként 1‑70 napig terjedő időszakra (összesen tizenhárom hónapig) megszakadt, és a szüneteket elmondása szerint a családjával töltötte Törökországban, anélkül hogy ezen időszak alatt nyilvántartott munkanélküli lett volna? Jelentőséggel bír‑e e tekintetben az a körülmény, hogy a foglalkoztatás ilyen megszakításai jellemzőek az adott szakmára (a jelen ügyben a tengerhajózásra)?
2) Az 1/80 határozat 6. cikke (1) bekezdésének harmadik francia bekezdésében foglalt tartózkodási engedélyhez való jog előfeltétele‑e az, hogy a török munkavállaló előzőleg teljesítse az 1/80 határozat 6. cikke (1) bekezdésének második francia bekezdésében meghatározott feltételeket? Jelentőséggel bír‑e e tekintetben az a körülmény, hogy a munkáltató személyének 3 éven belüli megváltozása jellemző az adott szakmára (a jelen ügyben a tengerhajózásra)?”
III – A Bíróság előtti eljárás
21. A Freie und Hansestadt Hamburg, a német kormány és a Bizottság írásbeli észrevételeket nyújtott be a Bíróság alapokmánya 20. cikkében rögzített határidőn belül.
22. Szóbeli észrevételeik ismertetése céljából M. Sedef és a Bizottság képviselői megjelentek a 2005. június 30‑i tárgyaláson.
IV – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések elemzése
23. Mivel a kérdéseket előterjesztő bíróság kérdései az 1/80 határozat 6. cikkére vonatkoznak, a kérdések vizsgálata előtt célszerű e rendelkezés tartalma vonatkozásában a jelen ügyet érintő általános észrevételeket tenni; valamint foglalkozni kell annak a hatásával is, hogy M. Sedef tengerész volt.
A – Az 1/80 határozat 6. cikkének jogrendszere
24. Az 1/80 határozat nem részesíti egyenlő bánásmódban a török munkavállalókat a közösségiekkel, mivel ők nem élvezik a szabad mozgásból eredő lehetőségeket, és nem jogosultak sem a szabad mozgásra, sem pedig a letelepedésre. Pusztán néhány jogosultságot élveznek a fogadó országban, amelynek területére jogszerűen léptek be, és ahol határozott idejű, jogszerű munkaviszonyban álltak;(19) és nincsenek ugyanabban a helyzetben, mint a harmadik országok állampolgárai.(20)
25. Az 1/80 határozat 6. cikke előírja, hogy a munkavállalónak „valamely tagállam törvényes munkaerőpiacán” kell megjelennie ahhoz, hogy – az ilyen időszak időtartamától függően – különféle jogokkal rendelkezzék.
1. Valamely tagállam törvényes munkaerőpiacán való megjelenés
26. Ez az alapvető feltétel egy, a Közösség területén lévő – vagy legalábbis ahhoz szorosan kapcsolódó – munkaviszony meglétét jelenti, és ennélfogva „törvényes” foglalkoztatásnak kell lennie.
27. Az első ilyen feltétel ellenőrzése érdekében az ítélkezési gyakorlat a munkavállalók szabad mozgásával kapcsolatos kritériumokkal azonos kritériumokat használ,(21) és akkor állapítja meg az ilyen kapcsolat meglétét, ha a munkavállaló másik személy javára és irányítása alatt javadalmazásért valódi és tényleges gazdasági tevékenységet végez.(22) Ugyanezek a szabályok vonatkoznak a területi kapcsolat igazolására is, és szükségessé teszik a munkavállaló felvétele és a fizetésért végzett tevékenység végzése helyének, továbbá a foglalkoztatáshoz való jogra és a szociális biztonságra vonatkozó nemzeti jogszabályok figyelembevételét.(23)
28. A munkaerőpiacon való megjelenés jogszerűsége stabil és biztonságos helyzetet feltételez,(24) továbbá azt, hogy a munkavállaló megfelel a fogadó állam törvényi és rendeleti rendelkezéseinek, továbbá hogy jogosult ebben az országban munkát végezni.(25)
2. A biztosított jogok
29. A fokozatos integráció rendszere a munka időtartamától függően változó előnyöket nyújt.(26)
30. Az 1/80 határozat 6. cikkének (1) bekezdése, amely – az állandó ítélkezési gyakorlatnak megfelelően – közvetlen hatállyal bír,(27) három francia bekezdésében három olyan, tartózkodási jogot eredményező jogosultságot sorol fel, amelyeket a munkavállaló egymást követően szerez meg a tagállamban végzett munka időtartamától függően.(28)
31. Egy év jogszerű foglalkoztatás után a munkavállaló jogosult arra, hogy munkavállalási engedélyét az első munkáltatónál megújítsa; újabb két év után jogosult arra, hogy munkáltatót váltson, foglalkozást és országot azonban nem; végül további egy év után ugyanezen országban megnyílik a bármely területen történő szabad munkavállaláshoz való joga.
32. Az utolsó szakaszba érve a megszerzett jogosultságok csak akkor vesznek el, ha a munkavállaló – bármely okból kifolyólag – véglegesen elhagyja a munkaerőpiacot,(29) vagy ha a munkavégzés nélküli átmeneti időszakot követően az új munkaviszony létesítésének ésszerű határideje letelik.(30)
3. Az idő kiszámítása
33. Az 1/80 határozat 6. cikke (1) bekezdésének francia bekezdéseiben előírt jogok keletkezése az egy-, a három- vagy a négyéves „megszakítás nélküli” foglalkoztatás függvénye. Következésképpen amennyiben a foglalkoztatás megszűnik, az időre vonatkozó követelmény teljesülése megszakad, így a munka újbóli megkezdésekor a számítás nem folytatódik, hanem újrakezdődik.
34. Mivel a fenti elv igazságtalanságokhoz vezethet, a (2) bekezdés különféle kivételeket sorol fel, a munkaviszony megszakításainak típusától és hosszától függően különbséget téve pozitív hatást kiváltó kivételek – mivel a munkavégzés nélkül töltött időszak beleszámít a jogszerű foglalkoztatás idejébe (szabadság, szülési szabadság, üzemi baleset vagy rövid ideig tartó betegség miatti távollét) – és negatív hatást megakadályozó kivételek között, mivel ezek elkerülik a korábban szerzett jogok sérülését (a szabályszerűen megállapított, önhibán kívüli munkanélküliség és a hosszú ideig tartó betegség).
35. Ez utóbbi esetekben a szakmai tevékenység végzését a jelzett okok bármelyike miatt megszakító személynek nem kell oly módon újrakezdenie a számítást, mintha soha nem dolgozott volna jogszerűen a fogadó államban.(31)
36. A folytonosságra vonatkozó különleges szabályokat nem kell már alkalmazni akkor, ha a török munkavállaló teljesíti a 6. cikk (1) bekezdése harmadik francia bekezdésének követelményeit ahhoz, hogy élvezhesse azt a feltétel nélküli jogosultságot, amelyet az említett rendelkezés ráruház,(32) jogosult továbbá felfüggeszteni a munkaerő-piacon való részvételét, mivel már jogszerűen integrálódott annak szerkezetébe.(33) Ezt a helyzetet – ahol néhány megszakítás nem releváns – nem szabad összetéveszteni a korábbiakkal, ahol jogok megszerzéséről van szó.
37. Azt is meg kell jegyezni, hogy – bár a felsorolt helyzeteket korlátozottan kell értelmezni,(34) máskülönben torzulna a számítás – vannak olyan alkalmak, amikor más – általában rövid időtartamú – időszakokat is figyelembe kell venni.(35)
B – Az 1/80 határozat 6. cikkének értelmezése és a tengerészi hivatás
38. A Bíróság elé előzetes döntéshozatalra terjesztett minden egyes kérdés végén a kérdést előterjesztő bíróság a tengeri munkavégzés különleges sajátosságaira utal.
39. A tengerhajózás olyan ágazat, amely már a kezdetektől fogva számos veszéllyel és óriási nehézségekkel járt, mivel ellenséges és kíméletlen környezetben folyik,(36) jóllehet a körülmények az idő folyamán megváltoztak. „Nekünk, óceánjáró tengerészeknek a tenger elsősorban útvonalat, szinte kizárólag csak utat jelent. Azonban micsoda utat! Sosem felejtem el, mikor első alkalommal szeltem át az óceánt. A vitorlások uralták akkor még a világot. Micsoda idők voltak! Nem azt mondom, hogy a tenger akkor jobb volt, dehogy, de költőibb, titokzatosabb, ismeretlenebb volt. Ma már a tenger egyre gyorsabban iparosodik; a vasból készült hajón a tengerész pedig pontosan tudja, mikor hajózik ki, mikor köt ki; mely napon, melyik órában […]; régen nem így volt; az embert a véletlen, a jószerencse, a kedvező széljárás vezette […] mára megváltozott a tenger, megváltoztak a hajók, a tengerészek nemkülönben.” Az 1898-as generációhoz tartozó egyik ismert spanyol író alakja mondta a fenti szavakat.(37)
40. Ez a tevékenység – ma éppúgy, mint korábban – jelentősen eltér más tevékenységektől. A nemzetközi jog,(38) a tagállamok joga(39) és a közösségi jog is elismerte a tengeri munka és élet szigorát és sajátosságait.
41. Az utóbbira példa az Európai Közösség Hajótulajdonosainak Szövetsége (ECSA) és a Közlekedési Dolgozók Szakszervezeteinek Szövetsége az Európai Unióban (FST) között, a tengerészek munkaidejének szervezésére vonatkozóan kötött megállapodásról szóló, 1999. június 21‑i 1999/63/EK tanácsi irányelv;(40) valamint a tengerészeknek a közösségi kikötőkbe befutó hajók fedélzetén töltött munkaidejére vonatkozó rendelkezések végrehajtásáról szóló, 1999. december 13‑i 1999/95/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv.(41)
42. Más területekhez – például a közlekedéshez – hasonlóan(42) a jogszabályok tükrözik a tengerészek munkájának sajátosságait, főként a munkavédelem és biztonság vonatkozásában.
43. Amikor valamely foglalkozás saját szabályrendszerrel bír, nyilvánvaló, hogy – adott esetben – figyelembe vették a foglalkozás egyedi jellemzőit is.
44. Az 1/80 határozat nem hivatkozik a munkavállalók meghatározott csoportjára, ennélfogva szabályait valamennyi munkavállalóra különbségtétel nélkül, foglalkozásuktól függetlenül alkalmazni kell.
45. Ezt az állítást nem érvényteleníti a 12. cikk sem, amely lehetővé teszi a tagállamoknak és Törökországnak, hogy átmenetileg ne alkalmazzák automatikusan a 6. és 7. cikket, amikor valamely régióval, tevékenységi ágazattal vagy szakmával kapcsolatban az életszínvonalat vagy a foglalkoztatási szintet súlyosan veszélyeztető zavarok következnek be, illetve ilyenek várhatók, mivel ez utóbbi hivatkozás általános jellegű, és a helyzet ideiglenesen kivételes természetével magyarázható.
46. A Bíróság továbbá kimondta, hogy a 6. cikk (1) bekezdése általános és feltétel nélküli, mert nem teszi lehetővé a tagállamok számára, hogy a török munkavállalók egyes kategóriáit megfosszák a rendelkezéssel közvetlenül rájuk ruházott jogoktól.(43) Ez az elv kiterjeszthető valamennyi olyan esetre, amelyben valamely meghatározott szakma egyedi esetként való kezeléséről van szó.
47. Következésképpen valamely tág értelemben vett tevékenység sajátosságai nem bírnak jelentőséggel az említett rendelkezés értelmezése során, mert a kivételek és a szabályoknak a végzett munkához történő igazítása a rendelkezés egységességét veszélyeztetné, mivel így semmi nem akadályozná meg, hogy más foglalkoztatási területek szintén privilegizált bánásmódot igényeljenek, ez pedig eseti alapú ítélkezési gyakorlatot eredményezne, és így megkérdőjelezné a rendszer koherenciáját és a jogbiztonságot, annak ellenére, hogy nincs akadálya annak, hogy az említett rendelkezésben szereplő jogok vizsgálatakor figyelembe vegyék az egyes esetek sajátosságait.
C – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés
48. A kérdést előterjesztő bíróság legfőbb aggálya az 1/80 határozat 6. cikke (1) bekezdése harmadik francia bekezdésének és (2) bekezdésének értelmezésével kapcsolatos: azt szeretné megtudni, hogy milyen hatást gyakorolnak a szabad munkavállalás elismerésére azok a megszakítások, amelyek sem a megfelelően igazolt munkanélküliségre, sem betegszabadságra nem vezethetők vissza, továbbá, hogy mi a hatása annak a körülménynek, hogy a munkáltatóváltás jellemző a szakmára, bár ez utóbbi aspektust – amely a másik kérdés kapcsán is felmerül – épp az imént vizsgáltam.
49. Ebben az ügyben azért merült fel probléma, mert M. Sedef tizenöt évnél többet dolgozott német hajókon különböző munkáltatóknál, azonban a Bundesverwaltungsgericht által benyújtott adatok értelmében megszakítás nélkül mindössze az említett rendelkezés első francia bekezdésében meghatározott lehetőség megszerzéséhez – azaz munkavállalási engedélyének az első munkáltatóval történő megújításához – szükséges ideig.
50. Ha a számítás kiterjedne az 1–70 napig terjedő, az érdekelt által „fizetés nélküli szabadság”-nak nevezett időszakokra is, az elérné a harmadik francia bekezdésben előírt legmagasabb szinthez való jogosultság vonatkozásában meghatározott küszöböt, de csak akkor, ha ezen időszakok a rendelkezés (2) bekezdésének hatálya alá tartoznak.
51. E tekintetben egyértelműnek tűnik, hogy ezeket nem lehet egyenértékűvé tenni – az egyértelműen beszámítandó – éves szabadságokkal vagy rövid ideig tartó betegszabadságokkal, így vélekedik a kérdéseket előterjesztő bíróság is.
52. Nem lehet továbbá az elszenvedett hosszabb betegségekkel sem azonos módon kezelni, amelyek máshol kerültek említésre.
53. Az önhibán kívüli munkanélküliség eseteiként való kezelés tekintetében a rendelkezés csupán az illetékes hatóságok által szabályszerűen megállapított munkanélküliséget említi. Ezt az igazolást az elérni kívánt céllal – a csalások elkerülésével, a munkavállalók állami ellenőrzésének megkönnyítésével – összhangban kell értelmezni, mivel a munkanélküliként történő hivatalos regisztrálás elmulasztása kedvezőtlenül befolyásolná a helyzet szabályszerűségét.(44)
54. A Bundesverwaltungsgericht végzésében szereplő információkból nyilvánvaló, hogy az érdekelt jogszerűen mondhatott le arról, hogy munkakeresőként regisztráltassa magát, mivel kilátása volt arra, hogy rövid időn belül találjon munkát,(45) ami már többször megtörtént, és tudva azt is, hogy általában nagyobb nehézség nélkül talált ellenérték fejében végzendő munkát a Németországba történő visszatérése után,(46) ahol – ezen túlmenően – a tengerészként történő elhelyezkedéshez nincs szükség munkavállalási engedélyre, elég a tartózkodási engedély.
55. Következésképpen a rövid megszakításokat egyenértékűvé lehet tenni az önhibán kívüli, szabályszerűen megállapított munkanélküliség időszakaival, mivel ez nem veszélyezteti nem a tagállam munkaerőpiacához való tartozás követelményét, és nem torzítja a munkanélküliség hivatalos igazolásának célját.(47)
56. Ez az elgondolás azért is indokolt, mert – amint arra már rámutattam – az 1/80 határozat 6. cikkének célja a munkavállalók szabad mozgása, amelynek előfeltétele a lelkiismeretes, szabályszerű munkavégzés, és ez M. Sedef esetében elégségesen bizonyított körülmény.
57. Ezt a Kadiman-ügyben 1997. április 17‑én hozott ítélet(48) is alátámasztja, amelyet a Bizottság az írásbeli észrevételeiben megemlít. Noha az ítélet az 1/80 határozat 7. cikkére vonatkozik – amelynek célja a török munkavállalók családjukkal való egyesítése, amikor családtagjaik három évig „megszakítás nélkül” tartózkodnak a fogadó tagállamban –, kimondta, hogy „nem zárja ki, hogy az érdekelt személy a lakóhelyről jogos okból ésszerű időre eltávozzék, például azért, hogy szabadságra menjen, vagy hogy származási országában meglátogassa családját.” (48. pont).
58. Ez utóbbi esetnek felelhetne meg a kérdéses időszakok közül néhány, azok azonban nem, amelyek azért nyúltak túlzottan hosszúra, mert a munkaajánlat későn valósult meg, vagy mert a családnál tett látogatás az ésszerűnél hosszabb ideig tartott.
59. Mindenestre nem a Bíróság feladata azon időszakok meghatározása, amelyek az 1/80 határozat 6. cikkének (2) bekezdésében szereplő helyzetekkel egyenértékűnek tekinthetők, mivel ezzel beavatkozna a nemzeti igazságszolgáltatási szerv joghatóságába; a Bíróságnak az alapeljárásban a közösségi jog megfelelő alkalmazásához szükséges útmutatás nyújtására kell szorítkoznia.
60. Az előbbi megfontolások alapján javaslom, hogy a Bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre olyan értelemben válaszoljon, hogy az 1/80 határozat 6. cikke (2) bekezdésének hatálya kiterjed a munkaviszony olyan megszakításaira, mint amilyenek a jelen ügyben felmerültek, azon időszakok kivételével, amelyek a későn megvalósult munkaajánlat vagy az ésszerűnél hosszabb ideig tartó családlátogatások miatt elhúzódtak, továbbá hogy a nemzeti bíróság feladata e megszakítások osztályozása.
D – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés
61. A Bundesverwaltungsgericht azt is kérdezi, hogy az 1/80 határozat 6. cikke (1) bekezdésének harmadik francia bekezdése szerinti jog megszerzése a második francia bekezdésben megállapított követelmények teljesítésétől függ‑e.
62. Az említett rendelkezés francia bekezdései egymást követően, a jogszerű foglalkoztatás idejéhez igazodó, egyre szélesebb körű jogokat biztosítanak a szabad munkavállalás érdekében. Ha kizárólag a munkaviszony időbeli aspektusát vizsgáljuk, az egyes szakaszoknak megfelelő követelmények egymástól függetlenül értékelhetők, abban az értelemben, hogy a magasabb szint magában foglalja az alsóbb szinteket: a négy, illetve a három év magában foglalja a három, illetve az egy évet.
63. A nehézség akkor merül fel, amikor azt vizsgáljuk, hogy a foglalkoztatás egy vagy több munkáltatónál valósult‑e meg, mivel kizárólag hároméves befejezett jogszerű foglalkoztatás eredményezi a második francia bekezdés alkalmazását, azzal a jogosultsággal, hogy attól a pillanattól kezdve a munkavállaló elfogadhatja az első munkáltatótól eltérő munkáltatók ajánlatait.
64. Az 1/80 határozat 6. cikkének (1) bekezdése szerinti fokozatos integráció rendszere azt feltételezi, hogy – a jogosultságok felső küszöbének elérése érdekében – a munkavállalónak egyenként kell az egyes lépcsőfokokat megtenni, ennélfogva nem lehetséges egy ugrással a legfelső lépcsőfokra kerülni.
65. A rendszer képszerű megjelenítéséhez képzeljünk el négy koncentrikus kört. A legkisebben mindössze elvárások vannak, ha azonban valamely személy egy évig ugyanannál a munkáltatónál dolgozik, belép a másodikba, és élvezi a munkavállalási engedély megújításának lehetőségét; amennyiben a foglalkoztatás – természetesen az első munkáltatónál – eléri a három évet, a munkavállaló eléri a harmadik kört, ami lehetővé teszi a munkáltatóváltást akkor, ha a foglalkozás ugyanaz marad; amint letelt a négy év ugyanabban a foglalkozásban, a munkavállaló tetszése szerinti más munkát választhat, és természetesen szabadon választja meg, kivel létesít jogviszonyt.
66. E tekintetben meg kell említeni az Eroglu-ügyben hozott ítéletben kialakított ítélkezési gyakorlatot; ez az ítélet kimondja, hogy az 1/80 határozat 6. cikke (1) bekezdésének első francia bekezdését akkor kell alkalmazni, ha a munkavállaló kéri a munkavállalási engedély meghosszabbítását „annak érdekében, hogy a jogszerű foglalkoztatás egyéves első időszakát követően ugyanannál a munkáltatónál dolgozhasson továbbra is” (13. pont), a hatálya azonban nem terjeszthető ki „a második francia bekezdésben előírt három év lejárta előtt” bekövetkező munkáltatóváltás érdekében, ami ezen túlmenően „megfosztaná a tagállamok munkavállalóit az említett francia bekezdésben a török munkavállaló munkáltatóváltása esetén nekik biztosított elsőbbségtől” (14. pont).
67. Ugyanezt a gondolatmenetet alkalmazva az Eker-ügyben 1997. május 29‑én hozott ítélet(49) kimondja, hogy „a fokozatos integráció rendszerének koherenciája […] sérülne, ha a munkavállalónak még az (1) bekezdés első francia bekezdése szerinti egyéves jogszerű foglalkoztatás letöltése előtt jogában állna másik munkáltatónál munkát vállalni […], mivel a török munkavállaló csak háromévi, az érintett tagállamban történt jogszerű foglalkoztatása után jogosult más munkáltatónál munkát vállalni […]” (23. pont).
68. A fenti indokok képezik az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre adott válasz kiindulópontját, de nem automatikusan, más olyan körülmények figyelmen kívül hagyásával kell értelmezni őket, amelyek relevanciáját a tagállam a török munkavállaló által benyújtott kérelmek elbírálásakor kifejezetten értékelte. Ezen egyedi jellemzőktől való eltekintés a rendelkezés szó szerinti alkalmazását jelentené, és figyelmen kívül hagyná a rendelkezés szellemét és célját, mellőzve az igazságosság eszméjének bármiféle megközelítését, amely azonban a rendelkezések teleologikus és szisztematikus értelmezésével elérhető.
69. Az ügyiratban szereplő adatokból kiderül ugyanis, hogy a német hatóságok M. Sedef számára minden kifogás nélkül megadták a tengerészként való elhelyezkedéshez szükséges tartózkodási engedélyeket, még akkor is, amikor azért nyújtott be kérelmet, hogy más hajótulajdonosokkal lépjen jogviszonyba, jóllehet ugyanannál a munkáltatónál nem rendelkezett három évet meghaladó – csupán néhány alkalommal egy évet meghaladó – munkajogviszonnyal.(50) A rendelkezés szó szerinti értelmezésétől eltekintve valamennyi körülményt együttesen értékelték annak érdekében, hogy a rendelkezés szellemét M. Sedef ügyének sajátosságaira alkalmazzák. Kizárólag akkor, követelik meg tőle, hogy szigorúan megfeleljen a 6. cikk (1) bekezdése francia bekezdéseinek, amikor szárazföldön kíván dolgozni.(51)
70. E tekintetben a fent hivatkozott Ertanir-ügyben hozott ítélet – amelyre a Bizottság írásbeli észrevételeiben szintén hivatkozott – előírja, hogy vegyék figyelembe „azokat a rövidebb időszakokat is, amelyek során a török munkavállaló nem rendelkezett érvényes tartózkodási vagy munkavállalási engedéllyel, és amelyekre nem terjed ki a határozat 6. cikke (2) bekezdésének hatálya, amennyiben a fogadó tagállam hatáskörrel rendelkező hatóságai ezen az alapon nem vonták kétségbe az érdekelt nemz eti területen történő tartózkodásának jogszerűségét, hanem – éppen ellenkezőleg – számára új tartózkodási vagy munkavállalási engedélyt állítottak ki.” (69. pont).
71. Az ítélkezési gyakorlat tükrében azt a következtetést kell levonni, hogy az ismertetetthez hasonló helyzetben, a nemzeti hatóságok több mint 16 éven keresztül folytatott tevékenykedései – a határozat 6. cikke (1) bekezdése franci bekezdései követelményeinek rugalmas értelmezésével – azt a benyomást keltették, hogy az érdekelt fél helyzete jogszerű volt. Ezt a tényt erősíti meg az is, hogy – noha csak az első francia bekezdés szerinti jogot szerezte meg, ami azt tette lehetővé számára, hogy az első munkáltatónál dolgozzék továbbra is – egymást követően és ismételten munkavállalási engedélyeket adtak számára, hogy az ágazat más vállalkozásainál dolgozzék, ez pedig a második francia bekezdésében előírt jog, és ugyanannál a hajótulajdonosnál való, három évet meghaladó munkaviszonyt követel meg.
72. Ezeket a tényeket kiegészíti az a megállapítás, hogy az érdekelt a törvényes német munkaerőpiachoz tartozott, valamint hogy az 1977-ben tengerészként történt elhelyezkedése óta mindaddig stabil munkával rendelkezett, amíg 1993-ban lehetetlenné nem vált számára e munka végzése.(52)
73. Ezen ügy egyedi jellemzői – az a hatékony érvényesülés, amelyet a Bíróság az 1/80 határozat esetében elismert(53), valamint a társulási megállapodásnak az egyéb alkalmazandó rendelkezések együttesen figyelembe vett, a munkavállalók szabad mozgásának fokozatos elérésére irányuló célja – azt sugallják, hogy a leírt körülményekhez hasonló körülmények között a rendelkezés (1) bekezdése harmadik francia bekezdésének követelményeit függetlenül kell vizsgálni, a második francia bekezdés szerinti követelmények vizsgálata nélkül.
V – Végkövetkeztetések
74. Az előbbiekre figyelemmel indítványozom, hogy a Bíróság a következőképpen válaszoljon a Bundesverwaltungsgericht által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre:
„1) Az Európai Gazdasági Közösség és Törökország közötti társulás fejlesztéséről szóló, 1980. szeptember 19‑i 1/80 határozat 6. cikke (2) bekezdésének hatálya kiterjed a munkaviszonynak az olyan megszakításaira, mint amilyenek a jelen ügyben felmerültek, azon időszakok kivételével, amelyek a későn megvalósult munkaajánlat vagy az ésszerűnél hosszabb ideig tartó családlátogatások miatt elhúzódtak, és a nemzeti bíróság feladata e megszakítások osztályozása.
2) A tartózkodási engedélynek az 1/80 határozat 6. cikke (1) bekezdésének harmadik francia bekezdésével összhangban történő megszerzéséhez előzetesen teljesíteni kell az említett rendelkezés második francia bekezdésében szereplő követelményeket, kivételes körülmények – mint például a kérdéses ügy munkaszerződései – esetén azonban a harmadik francia bekezdésben szereplő feltételek vizsgálata önállóan is történhet.”
(1) .
(2)
–	Hivatalos közzététel hiányában szövege itt megtekinthető: az Európai Gazdasági Közösség és Törökország közötti társulást létrehozó megállapodás és jegyzőkönyvek, valamint egyéb alapvető szövegek (az Európai Közösségek Tanácsa, Brüsszel, 1992, 327. és az azt követő oldalak). A megállapodással kapcsolatos tárgyalások és a megállapodás megkötésének folyamata tekintetében lásd: Ananiades, L.C., L’Association aux Communautés européennes, Librairie générale de droit et jurisprudence, Paris, 1967, 50–59. o., és Lesort, G., „L’Association avec la Turquie”, L’Association à la Communauté Économique Européenne. Aspects juridiques, Presses Universitaires de Bruxelles, Brüsszel, 1970, 89–111. o.
(3)
–	Núñez Villaverde, J.A., „Turquía y la UE: una carrera de obstáculos sin fin”, Política Exterior, 63. sz., 1998, 65. o. és az azt követő oldalak.
(4)
–	Olesti Rayo, A., „El Acuerdo de Asociación con Turquía y el régimen jurídico de los trabajadores de nacionalidad turca en la Unión Europea”, Revista de Derecho Comunitario Europeo, 7. sz., 2000. január–június, 51. o.
(5)
– 	HL 1964. 217., 3685. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 11. kötet, 10. o.
(6)
–	A C‑373/02. sz. ügyben 2004. április 28‑án hozott ítélet (EBHT 2004., I‑3605. o.).
(7)
–	A 28. cikk értelmében, amikor a társulás működése lehetővé teszi az EK-Szerződésből eredő kötelezettségek Törökország általi teljes körű vállalását, a szerződő felek megvizsgálják a csatlakozás lehetőségét.
(8)
–	Hartler, C. és Laura, S., „The EU model and Turkey. A case for Thanksgiving”, Journal of World Trade,
1999, 3. sz., 147. o. és az azt követő oldalak.
(9)
– 	A két delegáció elnökei közötti, 1963. szeptember 12‑i jegyzékváltás (HL 1964. 217., 3701. o.) felhatalmazta a Társulási Tanácsot arra, hogy már az első szakaszban is megvizsgálja a törökországi munkaerővel kapcsolatos problémákat.
(10)
–	Hasonlóan ahhoz, ahogy az EGK-Szerződés 52–56. és 58. cikke (jelenleg EK 43 – EK 46. és EK 48. cikk), illetve az EGK-Szerződés 55., 56. és 58–65. cikke (jelenleg EK 45., EK 46. és EK 48 –EK 54. cikk) előmozdítja a letelepedési szabadság (13. cikk), illetve a szolgáltatásnyújtás szabadságának fokozatos megvalósítását.
(11)
–	A jegyzőkönyvet 1970. november 23‑án Brüsszelben írták alá, és a Közösség nevében az 1972. december 19‑i 2760/72/EGK tanácsi rendelet (HL L 293., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 11. kötet, 41. o.) hagyta jóvá és erősítette meg. Ugyanaznap írták alá a Társulási Megállapodáshoz csatolt pénzügyi jegyzőkönyvet is.
(12)
–	Amint az a 12/86. sz. Demirel-ügyben 1987. szeptember 30‑án hozott ítélet (EBHT 1987., 3719. o.) 23. pontjából is kiderül, sem a Társulási Megállapodás 12. cikke, sem pedig a jegyzőkönyv 36. cikke nem rendelkezik közvetlen hatállyal, de a C‑192/89. sz. Sevince-ügyben 1990. szeptember 20‑án hozott ítélet (EBHT 1990., I‑3461. o.) 2. pontja, a C‑1/97. sz. Birden-ügyben 1998. november 26‑án hozott ítélet (EBHT 1998., I‑7747. o.) 52. pontja és a C‑171/01. sz. Wählergruppe Gemeinsam-ügyben 2003. május 8‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑4301. o.) 64. pontja óta ez a körülmény nem akadályozza meg azt, hogy a Társulási Tanácsnak – a megállapodásban előírt programokat egyes meghatározott pontokban alkalmazó – határozatai közvetlen hatállyal rendelkezzenek.
(13)
–	A C‑434/93. sz. Bozkurt-ügyben 1995. június 6‑án hozott ítélet (EBHT 1995., I‑1475. o.) 14. pontja értelmében a 2/76 határozat jelenti az első, az 1/80 határozat pedig a következő szakaszt a munkavállalók szabad mozgásának biztosításában. Ugyanez az elgondolás fejeződik ki – a Birden-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 52. pontján túlmenően – a C‑171/95. sz. Tetik-ügyben 1997. január 23‑án hozott ítélet (EBHT 1997., I‑329. o.) 20. pontjában, a C‑36/96. sz. Günaydin és társai ügyben 1997. szeptember 30‑án hozott ítélet (EBHT 1997., I‑5143. o.) 20. és 21. pontjában, a C‑98/96. sz. Ertanir-ügyben hozott ítélet (EBHT 1997., I‑5179. o.) 20. és 21. pontjában, a C‑340/97. sz. Nazli-ügyben 2000. február 10‑én hozott ítélet (EBHT 2000., I‑957. o.) 52. pontjában, a C‑188/00. sz. Kurz-ügyben 2002. november 19‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑10691. o.) 40. pontjában és a C‑136/03. sz., Dörr és Ünal ügyben 2005. június 2‑án hozott ítélet (EBHT 2005., I‑4759. o.) 66. pontjában.
(14)  – Konkrétan: 1977. 08. 31-től 1977. 11. 20-ig; 1977. 11. 28-tól 1978. 02. 10-ig; 1978. 03. 7-től 1978. 09. 12-ig; 1978. 11. 17-től 1979. 06. 14-ig; 1979. 08. 16-tól 1980. 06. 21-ig; 1980. 07. 27-től 1981. 11. 9-ig; 1981. 12. 4-től 1982. 04. 13-ig; 1982. 08. 7-től 1983. 10. 27-ig; 1983. 11. 2-tól 1984. 05. 18-ig; 1984. 07. 16-tól 1985. 07. 23-ig; 1986. 10. 21-től 1987. 02. 22-ig; 1988. 11. 22-től 1989. 03. 14-ig; 1989. 04. 14-től 1989. 06. 24-ig; 1989. 07. 3-tól 1989. 09. 23-ig; 1990. 01. 2-tól 1990. 01. 31-ig; 1990. 02. 7-től 1991. 02. 26-ig és 1992. 02. 15-től 1992. 09. 10-ig.
(15)  – 1982. 06. 23-tól 1982. 08. 6-ig; 1984. 06. 13-tól 1984. 07. 14-ig; 1986. 08.1-jétől 1986. 10. 20-ig; 1987. 04. 7-től 1988. 06. 20-ig; 1988. 08. 18-tól 1988. 11. 21-ig; 1991. 04. 3-tól 1991. 11. 30-ig és 1991. 12. 2-tól 1992. 01. 31-ig.
(16)  – 1978. 02. 11-től 1978. 02. 23-ig; 1980. 06. 19-től 1980. 07. 6-ig; 1985. 06. 13-tól 1986. 07. 31-ig; 1987. 02. 16-tól 1987. 03. 31-ig; 1989. 09. 24-től 1990. 01. 1-jéig; 1991. 02. 27-től 1991. 04. 2-ig; 1992. 09. 11-től 1993. 01. 18-ig.
(17)  – 1977. 11. 21-től 1977. 11. 27-ig; 1978. 02. 24-től 1978. 03. 6-ig; 1978. 09. 13-tól 1978. 11. 16-ig; 1979. 06. 15-től 1979.08. 15-ig; 1980. 07. 7-től 1980. 07. 26-ig; 1981 .11. 10-től 1981. 12. 3-ig; 1982. 04. 14-től 1982. 06. 22-ig; 1983. 10. 28-tól 1983 .11. 1-ig; 1984. 05. 19-től 1984. 06. 12-ig; 1984. 07. 15-én; 1987. 04. 1-jétől 1987. 04. 6-ig; 1988. 06. 21-től 1988. 08. 17-ig; 1989. 03. 15-től 1989. 04. 13-ig; 1989. 06. 25-től 1989. 07. 2-ig; 1990. 02. 1-jétől 1990. 02. 6-ig; 1991. 12. 1-jén és 1992. 01. 14-től 1992. 02. 14-ig.
(18)  –	Az 1990. július 9‑i Ausländergesetz (a külföldiekről szóló német törvény) (BGBl. I., 1354. o.), az 1990. december 18‑i Arbeitsaufenthaltsverordnunggal (a munkavállalási engedélyről szóló rendelet) (BGBl. I., 2994. o.) összefüggésben.
(19)  –	A Tetik-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 29. pontja; valamint a Günaydin és társai ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 22. pontja. A doktrína tartalmuk okán különbséget tesz a „társulási szabad mozgás” és a „közösségi szabad mozgás” között: Krück, H., „Die Freizügigkeit der Arbeitnehmer nach dem Assoziierungsabkommen EG/Türkei”, EuR,
1984, 292. o. és az azt követő oldalak; valamint Rumpf, C., „La libre circulation des travailleurs turcs et l’association entre la Communauté européenne et la Turquie: de Demirel à Kus en passant par Sevince”, Actualités du droit,
2. sz., 1994, 271. o.
(20)  –	Az 1/80 határozat 8. cikkének (1) bekezdése értelmében a török munkavállalók elsőbbséget élveznek a harmadik országok munkavállalóival szemben, amikor a tagállamokban rendelkezésre álló munkaerő-kínálat nem elégíti ki a közösségi munkaerő-piaci keresletet.
(21)  –	Ugyanis az EK 39., az EK 40. és az EK 41. cikkben szereplő elvek vonatkoznak az 1/80 határozatban elismert jogokat élvező török állampolgárokra (a Birden-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 23. pontja; valamint a Kurz-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 30. és 31. pontja).
(22)  –	A Günaydin és társai ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 31. pontja; valamint az Ertanir-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 43. pontja.
(23)  –	A Bozkurt-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 23. pontja; a Günaydin és társai ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 29. pontja; az Ertanir-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 39. pontja; a Birden-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 33. pontja; valamint a Kurz-ügyben hozott ítélet 37. pontja.
(24)  –	A Sevince-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 30. pontja; valamint a Bozkurt-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 26. pontja.
(25)  –	A Birden-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 51. pontja; a Nazli-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 31. és 32. pontja; valamint a Kurz-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 39. pontja. Hasonlóképpen a következő ítéletek, noha a vizsgált tényállások alapján megállapították, hogy nem volt jogszerű foglalkoztatás: a C‑237/91. sz. Kus-ügyben 1992. december 16‑án hozott ítélet (EBHT 1992., I‑6781. o.) 18. pontja; a C‑285/95. sz. Kol-ügyben 1997. június 5-én hozott ítélet (EBHT 1997., I‑3069. o.) 29. pontja; valamint a Sevince-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 31. pontja. A doktrína tekintetében lásd: Gutmann, R., „Die aufenthaltsrechtliche Bedeutung des Beschlusses Nr. 1/80 des Assoziationsrats EWG-Türkei”, Assoziierungsabkommen der EU mit Drittstaaten,
Wien, 1998, 66. o.
(26)  –	A C‑355/93. sz. Eroglu-ügyben 1994. október 5-én hozott ítélet (EBHT 1994., I‑5113. o.) 12. pontja; a Tetik-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 23. pontja; a Günaydin és társai ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 25. pontja; valamint az Ertanir-ügyben hozott ítélet 25. pontja..
(27)  –	A Sevince-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 26. pontja; az Eroglu-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 11. pontja; a Tetik-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 22. pontja; a Günaydin és társai ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 24. pontja; a Kurz-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 26. pontja.
(28)  –	A C‑37/98. sz. Savas-ügyben 2000. május 11‑én hozott ítélet (EBHT 2000., I‑2927. o.) 60. pontja; a Sevince-ügyben hozott ‚fent hivatkozott ítélet 29. pontja; a Kus-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 33. pontja; az Eroglu-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 20. pontja; a Bozkurt-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 28. pontja; a Günaydin és társai ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 26. pontja; az Ertanir-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 26. pontja; a Nazli-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 28. pontja; a Kurz-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 27. pontja; valamint a Dörr és Ünal ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 66. pontja.
(29)  –	A Bozkurt-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 39. ponja.
(30)  –	A Nazli-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 44. pontja.
(31)  –	A Tetik-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 39. és 40. pontja.
(32)  –	A Nazli-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 35. pontja; a C‑383/03. sz. Dogan-ügyben 2005. július 7‑én hozott ítélet (EBHT 2005., I‑6237. o.) 16. pontja. Az ítélkezési gyakorlat azt is megállapította, hogy nem minden távollét jár az 1/80 határozat 6. cikke (1) bekezdése alapján megszerzett jogok automatikus elvesztésével, mivel ennek bekövetkezéséhez a munkavégzés végleges megszűnése szükséges (a Nazli-ügyben hozott ítélet 36–39. pontja).
(33)  –	A Nazli-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 40. pontja. Az egyéves időszak tekintetében ugyanezt a kritériumot alkalmazzák például a Birden-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 37. és 64. pontjában és a rendelkező részben, az Ertanir-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 62. pontjában és a rendelkező részben; a hároméves időszak vonatkozásában pedig a Günaydin és társai ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 55. pontjában és a rendelkező részben; valamint az Ertanir-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 38. pontjában.
(34)  –	O. Rumpf., O. („Wann erlischt das Aufenthaltsrecht nach Art. 6 I des Beschlusses Nr. 1/80 des Assoziationsrates EWG-Türkei?”, Neue Zeitschrift für Verwaltungrecht,
1994, 1189. o.) azon a véleményen van, hogy a (2) bekezdésben szereplő helyzetek felsorolása kimerítő jellegű, valamint hogy még a rövid megszakítások is kiváltják a megszerzett jogok megszűnését. A Bundesverwaltungsgericht – előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseiben – szintén elismeri, hogy ítélkezési gyakorlatában a felsorolást mindezidáig taxatívnak tekintette.
(35)  –	Az Ertanir-ügyben hozott fent hivatkozott ítélet 69. pontja.
(36)  –	A Nemzetközi Munkaügyi Konferencia 1996. évi, a tengerészettel foglalkozó ülésén ismertetett statisztikák szerint 1994 és 1996 között az 500 tonnát meghaladó hajók közül 180 szenvedett hajótörést, ezek során az utasok és legénység közül több mint 1200‑an vesztették életüket.
(37)  –	Baroja, P., Las inquietudes de Shanti Andía,
Austral gyűjt., Espasa Calpe, 8. kiadás, Madrid, 1970, 13. és 15. o. A Bizottság is hangot adott e ténynek, megerősítve, hogy „a fiatalok egyre kevésbé hajlandóak hosszú időt a tengeren tölteni, távol a rokonaiktól, gyermekeiktől, barátaiktól. Úgy tűnik, hogy még a munka vonzóbb aspektusai – mint például a világ felfedezésének és az egzotikus helyekre való eljutás lehetősége – is eltűntek a jelenlegi hajózási gyakorlatok következményeként, mivel a hajók csak rövid ideig horgonyoznak le a kikötőben, illetve kereskedelmi ügyleteiket a kikötőn kívül intézik. Sőt, a modern hajók csak alacsony létszámú – gyakran különböző állampolgárságú és más nyelven beszélő – legénységgel rendelkeznek, ami társadalmi elszigetelődéshez vezethet”. A Bizottság közleménye a Tanács és az Európai Parlament részére a tengerészek képzéséről és toborzásáról (COM(2001) 188 végleges), 1.2.2. pont .
(38)
–	A Nemzetközi Munkaügyi Szervezet égisze alatt feltűnően sok, „tengerészekre” vonatkozó egyezményt kötöttek: az 1920. és 1936. évi 7. és 58. számú egyezmény a minimális életkorról (tengeren végzett munka); az 1920. évi 8. számú a munkanélküliségi kártalanításról (hajótörés); az 1920. évi 9. számú a tengerészek elhelyezéséről; az 1921. évi 16. számú a kiskorúak orvosi vizsgálatáról (tengerészek); az 1926. évi 22. számú a toborzásról; az 1926. évi 23. számú a tengerészek repatriálásáról; az 1936. és 1946. évi 54. és 72. számú a fizetett szabadságról; az 1936. évi 55. számú a hajótulajdonosok felelősségéről (a tengerészek betegsége vagy sérülése esetén); az 1936. évi 56. számú a betegbiztosításról; az 1936. évi 57. számú a hajózók munkaidejéről és felszereléséről; az 1946. évi 68. számú az élelmezésről és a büfészolgáltatásról (a hajók személyzete); az 1946. évi 70. számú a szociális biztonságról; az 1946. évi 71. számú a tengerészek nyugdíjáról; az 1946., 1949. és 1958. évi 76., 93. és 109. számú a bérekről, a hajózók munkaidejéről és felszereléséről; az 1970. évi 134. számú a balesetek megelőzéséről; az 1976. évi 145. számú a foglalkoztatás folytonosságáról; az 1976. évi 147. számú a kereskedelmi hajózásról (minimumkövetelmények); az 1987. évi 163. számú a tengerészek jólétéről; az 1987. évi 166. számú a repatriálásról; az 1996. évi 179. számú a tengerészek toborzásáról és alkalmazásáról; valamint az 1996. évi 180. számú a tengerészek munkaidejéről és a hajók felszereléséről szól. Az ENSZ égisze alatt szintén számos normatív eszköz létezik, mint például az 1982. évi tengerjogi egyezmény.
(39) –	Spanyolországban az 1974. augusztus 30‑i 2864/1974 rendelet hagyja jóvá az 1969. december 30‑i 116/1969 törvény és a tengerészekre vonatkozó különleges szociális biztonsági rendelkezésekről szóló, 1972. június 21‑i 24/1972 törvény (BOE 243. sz., 1972. október 10.) átdolgozott szövegét; ezenkívül még hivatkozhatunk a 2002. március 22‑i 285/2002 királyi rendelettel (BOE 82. sz., 2002. április 5.) módosított, a tengeren végzett munka esetére vonatkozó különleges munkaidőről szóló, 1995. szeptember 21‑i 1561/1995 királyi rendeletre (BOE 230. sz., 1995. szeptember 26.); valamint a tengerészek minimális egészségvédelmi feltételeinek és egészségügyi ellátásának megállapításáról szóló, 1999. február 12‑i 258/1999 királyi rendeletre (BOE 47. sz., 1999. február 24.).
(40)
–	HL L 167., 33. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 363. o.
(41)
–	HL 2000. L 14., 29. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 407. o.
(42)
– 	A közúti fuvarozásban utazó tevékenységet végző személyek munkaidejének szervezéséről szóló, 2002. március 11‑i 2002/15/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 80., 35. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 224. o.)
(43)
–	Az Ertanir-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 33. pontja. Tezcan, E.: „Le droit du travail et le droit de séjour des travailleurs turcs dans l’Union européenne à la lumière des arrêts récents de la Cour de Justice des Communautés Européennes”, Revue du Marché commun et de l’Union européenne, 2001. február, 445. sz., 124. és 125. o.
(44)  –	A Tetik-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 41. pontja ezt az elgondolást fenntartja a több mint négy évig jogszerűen foglalkoztatott munkavállaló vonatkozásában is, mivel a munkaerőpiacon való jogszerű megjelenés fő szabály szerint csak akkor valósul meg, „ha a munkanélkülivé vált érdekelt megfelel a kérdéses tagállamban adott esetben megkövetelt valamennyi alakiságnak, például akként, hogy munkakeresőként regisztráltatja magát, valamint hogy az előírt időszakon beül továbbra is az említett tagállam foglalkoztatási hatóságainak rendelkezésére áll”.
(45)  –	Amint azt az említett bírósági végzés kimondja: nem köteles munkanélküliként regisztráltatni magát az a tengerész, akinek olyan hajón ajánlottak munkát, amely még nem érkezett be a kikötőbe, sőt, valószínűleg késve fog beérkezni.
(46)  –	Ugyanaz a végzés elismeri, hogy az érintett „az esetek többségében »fizetés nélküli szabadságait« követően gond nélkül és azonnal újabb munkaviszonyt létesített”.
(47)  –	Ez volt a helyzet például az 1982. június 23. és 1988. június 20. közötti időszakban, amelyben a „fizetés nélküli szabadságok” magukban foglalták az 1983. október 28. és november 1‑je, valamint az 1984. május 19. és június 12. közötti időszakot – a következő munkanélküli időszak június 13‑án kezdődött –, 1984. július 15‑ét, valamint az 1987. április 1‑je és április 6. közötti időszakot.
(48)  –	C‑351/95. sz. ügy (EBHT 1997., I‑2133. o.).
(49) –	C‑386/95. sz. ügy (EBHT 1997., I‑2697. o.).
(50)  –	Lásd a Verwaltungsgericht Hamburg 1996. december 10‑i ítéletének 4. és azt követő oldalait.
(51)  –	Oly módon lehetne érvelni, hogy a magatartásbeli változás annak tudható be, hogy – a német szabályozás szerint – a tengerészként történő munkavállaláshoz elegendő tartózkodási engedéllyel rendelkezni, nincs szükség munkavállalási engedélyre, amelyre viszont szükség van szárazföldi munkavállalás esetén; ez a magyarázat azonban elveszti jelentőségét az 1/80 határozat alkalmazása tekintetében, amely esetben egyrészről a törvényes munkaerőpiacra történő integráció számít, másrészről pedig az, hogy az érintett jogszerűen űzte foglalkozást, és mindez függetlenül attól, hogy e munkavégzéshez szükség van‑e meghatározott típusú jogosultságra.
(52)  –	E tekintetben igen kifejező a Németország által az írásbeli észrevételeihez csatolt táblázat, amelynek oszlopai éves bontásban bemutatják – különböző színekkel – a foglalkoztatási időszakokat, a betegszabadságokat, a megfelelően igazolt munkanélküli időszakokat és a „fizetés nélküli szabadságokat”.
(53)  –	Többek között erre utal a Tetik-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 31. pontja; a Günaydin és társai ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 38. pontja; a Birden-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 37. pontja; valamint a Kurz-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 68. pontja.