62011CC0292
NIILO JÄÄSKINEN
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2013. május 16. (
1
)
C‑292/11. P. sz. ügy
Európai Bizottság
kontra
Portugál Köztársaság
„Fellebbezés — EUMSZ 258. cikk — A Bíróság ítéletének végrehajtása — A tagállami kötelezettségszegést megállapító ítéletben foglaltak teljesítéséhez szükséges intézkedések meghozatalának a Portugál Köztársaság általi elmulasztása — EUMSZ 260. cikk — A Bíróságnak a Portugál Köztársaságot kényszerítő bírság megfizetésére kötelező ítélete — A Bíróság ítéletének teljesítése érdekében a tagállam által elfogadott intézkedések Bizottság általi értékelése — A Bizottság hatásköre az ítélet EUMSZ 260. cikk értelmében vett végrehajtása keretében”
1.
A jelen ügyben a Bíróság első alkalommal foglalkozik az EUMSZ 260. cikk alapján hozott ítéletek végrehajtásának kérdéskörével. A jelen ügy fő nehézsége abban áll, hogy az EUM‑Szerződés semmiféle külön rendelkezést nem tartalmaz arra nézve, hogyan kell eljárni valamely tagállam és az Európai Bizottság közötti azon jogvitában, amelynek tárgya az ilyen ítélet végrehajtása során esedékessé vált pénzösszegek behajtása.
2.
A jelen ügy alapját képező jogvita az árubeszerzésre és az építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélésével kapcsolatos jogorvoslati eljárás alkalmazására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló, 1989. december 21‑i 89/665/EGK tanácsi irányelvnek (
2
) a Portugál Köztársaság általi helytelen átültetésére vonatkozott, amely a Bizottságot arra indította, hogy az EK 226. cikk (jelenleg EUMSZ 258. cikk) alapján az említett tagállam ellen keresetet nyújtson be. A Bizottság kontra Portugália ügyben 2004. október 14‑én hozott ítéletében (
3
) (a továbbiakban: kötelezettségszegést megállapító 2004. évi ítélet) a Bíróság megállapította, hogy mivel a közbeszerzésre vonatkozó közösségi jog vagy az azt átültető nemzeti szabályok megszegése miatt kárt szenvedett személyeknek fizetendő kártérítést vétkesség vagy rosszhiszeműség bizonyításától függővé tévő, 1967. november 21‑i 48 051. sz. törvényrendeletet (a továbbiakban: 48 051. sz. törvényrendelet) nem helyezte hatályon kívül, a Portugál Köztársaság nem teljesítette az említett irányelvből eredő kötelezettségeit. Tekintettel arra, hogy a Portugál Köztársaság nem tett eleget ezen ítéletnek, a Bizottság ezt követően az EK 228. cikk (2) bekezdése (jelenleg az EUMSZ 260. cikk (2) bekezdése) alapján keresetet indított. A Bizottság kontra Portugália ügyben 2008. január 10‑én hozott ítéletében (
4
) (a továbbiakban: a végrehajtásról szóló 2008. évi ítélet) a Bíróság megállapította a kötelezettségszegést megállapító 2004. évi ítélet végrehajtásának elmulasztását, és a Portugál Köztársaságot a kötelezettségszegést megállapító 2004. évi ítéletben foglaltak maradéktalan teljesítéséig kényszerítő bírság megfizetésére kötelezte.
3.
A szóban forgó ítélet végrehajtásának ellenőrzésére irányuló eljárásban, és az EK 274. cikk (jelenleg EUMSZ 317. cikk) értelmében vett költségvetési hatáskörében a Bizottság 2008. november 25‑én elfogadta a Bíróság C-70/06. sz., Bizottság kontra Portugália ügyben 2008. január 10-én hozott ítéletének (EBHT 2008., I-1. o.) végrehajtása során esedékes kényszerítő bírság megfizetésére felszólító C(2008) 7419 végleges határozatot (
5
) (a továbbiakban: vitatott határozat). A kötelezettségszegést megállapító 2004. évi ítéletben foglaltak teljesítése érdekében elfogadott intézkedések hatályát illetően a Portugál Köztársaság és a Bizottság között fennálló nézeteltérés miatt a Portugál Köztársaság a vitatott határozat megsemmisítése iránti keresetet nyújtott be az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságához.
4.
A fellebbezésében a Bizottság azt kéri a Bíróságtól, hogy helyezze hatályon kívül a Törvényszék Portugália kontra Bizottság ügyben 2011. március 29‑én hozott ítéletét (
6
) (a továbbiakban: megtámadott ítélet), amelyben helyt adott a Portugál Köztársaság kérelmének és megsemmisítette a vitatott határozatot. E fellebbezésben a Bizottság két jogalapra támaszkodik. Az első jogalapjának első részében a Bizottság azt rója fel a Törvényszéknek, hogy tévesen alkalmazta a jogot, amikor a Bizottságnak, illetve a Törvényszéknek az EUMSZ 260. cikk (2) bekezdése értelmében vett, a Bíróság ítéleteinek végrehajtásával kapcsolatos hatáskörét jogtalanul korlátozta. Az első jogalapjának második részében a Bizottság azt kifogásolja a Törvényszékkel szemben, hogy akkor is tévesen alkalmazta a jogot, amikor a végrehajtásról szóló 2008. évi ítélet rendelkező részét csupán részben és megszorító értelemben vette figyelembe. Végül a második jogalapjában a Bizottság azzal érvel, hogy a megtámadott ítélet indokolása hiányos és ellentmondásos.
5.
A jelen ügy tehát azt az új kérdést érinti, hogy meddig terjed a Bizottság mérlegelési jogköre a nemzeti hatóságok által a kötelezettségszegés megszüntetése érdekében elfogadott intézkedések teljességét illetően, és következésképpen annak meghatározására vonatkozóan, hogy adott esetben a kényszerítő bírság fizetésének kötelezettsége megszűnt‑e. A Bíróságnak tehát az EUMSZ 258. cikk alapján hozott ítélet rendelkező része értelmében valamely tagállamot terhelő végrehajtási kötelezettség jellegéről és hatályáról kell határoznia.
I – A kötelezettségszegést megállapító 2004. évi ítélet és a végrehajtásról szóló 2008. évi ítélet, valamint az azokat követő eljárás
6.
A kötelezettségszegést megállapító 2004. évi ítéletben a Bíróság a következőket állapította meg:
„A Portugál Köztársaság – mivel nem helyezte hatályon kívül a […] 48 051. sz. törvényrendeletet – nem teljesítette a […] 89/665/EGK tanácsi irányelvből […] eredő kötelezettségeit.”
7.
A végrehajtásról szóló 2008. évi ítéletben a Bíróság a 16. és 17. pontban kifejtette, hogy a kötelezettségszegést megállapító 2004. évi ítélet rendelkező részérének szövegére tekintettel annak megítélése érdekében, hogy a Portugál Köztársaság elfogadta‑e az ezen ítéletben foglaltak teljesítéséhez szükséges intézkedéseket, meg kell határozni, hogy hatályon kívül helyezték‑e a 48 051. sz. törvényrendeletet. Az említett ítélet 19. pontjában a Bíróság így megállapította, hogy a 2005. július 13‑i indokolással ellátott véleményben meghatározott határidő lejártakor a Portugál Köztársaság még nem helyezte hatályon kívül e törvényrendeletet. A Bíróság ugyanezen ítélet 36. pontjában ezenkívül arra hivatkozott, hogy – amint a portugál kormány képviselője a 2007. július 5‑i tárgyaláson megerősítette – az említett törvényrendelet ebben az időpontban még hatályban volt.
8.
Következésképpen a Bíróság a következőképpen határozott:
„1.
A Portugál Köztársaság – mivel nem helyezte hatályon kívül a […] 48 051. sz. törvényrendeletet – nem fogadta el a [kötelezettségszegést megállapító 2004. évi] ítélet végrehajtásához szükséges intézkedéseket, és nem teljesítette az EK 228. cikk (1) bekezdéséből eredő kötelezettségeit.
2.
A Portugál Köztársaság köteles a [kötelezettségszegést megállapító 2004. évi] ítéletben foglaltak teljesítéséhez szükséges intézkedések megtételében való késedelemért a jelen ítélet kihirdetésétől az említett [2004. évi] ítéletben foglaltak teljesítéséig napi 19392 euró összegű kényszerítő bírságot fizetni a Bizottságnak.
[…]”
9.
A Bizottság képviselőivel 2008. január 28‑án tartott megbeszélésen a portugál hatóságok azzal érveltek, hogy a 67/2007. sz. törvény 2007. december 31‑i elfogadásával és a 48 051. sz. törvényrendelet hatályon kívül helyezésével a Portugál Köztársaság elfogadta a kötelezettségszegést megállapító 2004. évi ítéletben foglaltak teljesítéséhez szükséges valamennyi intézkedést. Következésképpen az adott tagállamnak legfeljebb csak a végrehajtásról szóló 2008. évi ítélet kihirdetésétől, azaz 2008. január 10‑től a 67/2007. sz. törvény hatálybalépéséig, azaz 2008. január 30‑ig terjedő időszakra nézve kell megfizetnie a kényszerítő bírság összegét. A Bizottság viszont lényegében azt az álláspontot képviselte, miszerint a 67/2007. sz. törvény nem minősül a kötelezettségszegést megállapító 2004. évi ítéletben foglaltak megfelelő és maradéktalan teljesítéséhez szükséges intézkedésnek.
10.
2008. július 15‑én a Bizottság levelet intézett a portugál hatóságokhoz, (
7
) amelyben a végrehajtásról szóló 2008. évi ítélet végrehajtásaként 2753664 euró megfizetésére szólított fel, amely összeg a 2008. január 10‑e és május 31‑e közötti időszakban fizetendő kényszerítő bírságnak felelt meg, azon az alapon, hogy a szóban forgó hatóságok még nem fogadtak el minden, a kötelezettségszegést megállapító 2004. évi ítélet végrehajtásához szükséges intézkedést. (
8
)
11.
2008. augusztus 4‑i levelükben a portugál hatóságok válaszoltak a Bizottság fizetési felszólítására. A portugál hatóságok megismételték azon álláspontjukat, miszerint a 67/2007. sz. törvény közzétételével és hatálybalépésével elfogadták a kötelezettségszegést megállapító 2004. évi ítélet végrehajtásához szükséges valamennyi intézkedést. Kijelentették, hogy ugyanakkor elfogadták azt, hogy módosítsák a 67/2007. sz. törvényt, és elfogadják a – 67/2007. sz. törvényt első alkalommal módosító – 2008. július 17‑i 31/2008. sz. törvényt a célból, hogy el lehessen kerülni a jogvita meghosszabbodását, és hogy megoldják a Bizottsággal fennálló, a 67/2007. sz. törvény értelmezésére vonatkozó nézetkülönbséget. Kiemelték továbbá, hogy a 31/2008. sz. törvény 2. cikke a törvény visszaható hatályú alkalmazását írta elő 2008. január 30‑tól kezdődően. Következésképpen a portugál jogrend 2008. január 30‑a óta eleget tesz a kötelezettségszegést megállapító 2004. évi ítéletben foglaltaknak. Ezért a portugál hatóságok lényegében a kényszerítő bírság összegének újbóli, 2008. január 30‑a referencia‑időpontként való figyelembevételével történő meghatározását kérték.
12.
A megtámadott határozatban, amelyről a Portugál Köztársaságot a főtitkárság 2008. november 26‑i levelében értesítették, a Bizottság lényegében azt állapította meg, hogy – szerinte – a 67/2007. sz. törvény nem minősül a kötelezettségszegést megállapító 2004. évi ítélet megfelelő végrehajtásának, ezzel szemben a 31/2008. sz. törvénnyel a portugál hatóságok végrehajtották ezt az ítéletet, és mivel ez a törvény 2008. július 18‑án lépett hatályba, az az időpont, amikor a kötelezettségszegés véget ért, 2008. július 18‑a volt. A Bizottság tehát helybenhagyta a „Belső Piac és Szolgáltatás” főigazgatóság 2008. július 15‑i levelében foglalt, a kényszerítő bírság megfizetése iránti felszólítást. A Bizottság ezenkívül a 2008. június 1‑jétől július 17‑ig terjedő időszakra vonatkozó 911424 euró kiegészítő összeg megfizetésére is felszólított.
II – A Törvényszék ítélete és a Bíróság előtti eljárás a jelen ügyben
13.
A Portugál Köztársaság 2009. január 26‑án beérkezett keresetlevelével keresetet indított a Törvényszék előtt a megtámadott határozat megsemmisítése iránt.
14.
A megtámadott ítéletben a Törvényszék először is megállapította, hogy az EK 225. cikk (1) bekezdésének első albekezdése (jelenleg az EUMSZ 256. cikk első bekezdése) értelmében hatáskörrel rendelkezik az ilyen kereset elbírálására. A Törvényszék mindazonáltal a megtámadott ítélet 66. és 67. pontjában kifejtette, hogy e hatáskörének gyakorlása során nem sértheti meg a Bíróság számára az EK 226. cikk és az EK 228. cikk által fenntartott kizárólagos hatáskört, és nem határozhat a tagállamnak az EK‑Szerződésből eredő kötelezettségei megsértésére vonatkozó olyan kérdésről, amely vonatkozásában a Bíróság előzetesen nem hozott döntést.
15.
Érdemben a Törvényszék – a megtámadott ítélet 68–70. pontjában – a végrehajtásról szóló 2008. évi ítélet rendelkező részének ugyanezen ítélet 16–19. pontjában a Bíróság által kifejtett érvekkel összefüggésben értelmezett szövege alapján elsősorban úgy határozott, hogy ahhoz, hogy a Portugál Köztársaság teljesítse a kötelezettségszegést megállapító 2004. évi ítéletben foglaltakat, elegendő, ha hatályon kívül helyezi a 48 051. sz. törvényrendeletet, és hogy a kényszerítő bírságot e hatályon kívül helyezésig kell fizetni. A Törvényszék ebből arra következtetett a megtámadott ítélet 71. és 72. pontjában, hogy a Bizottság nem vette figyelembe a végrehajtásról szóló 2008. évi ítélet rendelkező részét, amikor úgy vélte egyrészről, hogy a szóban forgó törvényrendeletet hatályon kívül helyező 67/2007. sz. törvény elfogadása nem minősül a kötelezettségszegést megállapító 2004. évi ítélet megfelelő végrehajtásának, másrészről pedig, hogy a Portugál Köztársaság ennek az ítéletnek csupán 2008. július 18‑ától kezdve tett eleget, vagyis a 31/2008. sz. törvény hatálybalépésének napjától. Ezért a Törvényszék úgy határozott, hogy a vitatott határozatott meg kell semmisíteni.
16.
Másodsorban a Törvényszék a megtámadott ítélet 80. és azt követő pontjaiban elutasította a Bizottság azon érvelését, miszerint a Bíróság a kötelezettségszegést megállapító 2004. évi és a végrehajtásról szóló 2008. évi ítéleteiben a kötelezettségszegés megszüntetése érdekében nemcsak a 48 051. sz. törvényrendelet hatályon kívül helyezését követelte meg a Portugál Köztársaságtól, hanem a nemzeti szabályozásnak a 89/665 irányelv követelményeivel való összhangba hozatalát is.
17.
Harmadsorban a Törvényszék a megtámadott ítélet 90. pontjában azt állapította meg, hogy a Bizottság számára nagyobb mérlegelési mozgástér biztosítása az EK 228. cikk (2) bekezdése alapján hozott ítélet végrehajtását illetően azzal a következménnyel járna, hogy azt követően, hogy valamely tagállam vitatta a Törvényszék előtt a Bizottságnak a Bíróság ítélete rendelkező része szövegén túlmenő értékelését, a Törvényszéknek elkerülhetetlenül határoznia kellene valamely nemzeti szabályozásnak a uniós joggal való összeegyeztethetőségéről. Márpedig az ilyen értékelés a Bíróság kizárólagos hatáskörébe, és nem a Törvényszék hatáskörébe tartozik.
18.
A fenti megfontolások összességére tekintettel a Törvényszék helyt adott a Portugál Köztársaság keresetének, és megsemmisítette a vitatott határozatot.
19.
A Bizottság 2011. június 9‑én benyújtotta a jelen fellebbezést, amelynek alátámasztására a jelen főtanácsnoki indítvány 4. pontjában kifejtett két jogalapra hivatkozik. A Bíróság elnöke a 2011. október 27‑i végzésével megengedte a Cseh Köztársaságnak, a Németországi Szövetségi Köztársaságnak, a Görög Köztársaságnak, a Spanyol Királyságnak, a Francia Köztársaságnak, a Holland Királyságnak, a Lengyel Köztársaságnak és a Svéd Királyságnak, hogy a jelen ügyben beavatkozóként felléphessen a Portugál Köztársaság kérelmeinek támogatása végett.
20.
A Bíróság a 2013. március 5‑i tárgyaláson a cseh, a görög, a spanyol, a francia és a svéd kormányokat, valamint a Portugál Köztársaságot és a Bizottságot meghallgatta.
III – A fellebbezés első jogalapjának a Bíróság által hozott ítélet rendelkező részének megszorító értelmezésében álló téves jogalkalmazásra alapított második részéről
21.
A Bizottság által az első jogalapjának második részében felhozott kérdéskör érzékeny jellegére tekintettel e második résszel szándékozom kezdeni a Bizottság első jogalapjának elemzését. Úgy vélem ugyanis, hogy a második részre adott válasz jelentősen befolyásolja az első jogalap első részére adandó választ.
A – A felek érvei
22.
Az első jogalapjának második részével a Bizottság azt rója fel a Törvényszéknek, hogy tévesen alkalmazta a jogot, amikor a végrehajtásról szóló 2008. évi ítélet rendelkező részét csupán részben és mereven vette figyelembe, és ezáltal jogtalanul korlátozta a Bíróságnak a kötelezettségszegést megállapító 2004. évi és a végrehajtásról szóló 2008. évi ítéleteiben megállapított tárgyát. A Törvényszék ugyanis tévesen állapította meg a megtámadott ítélet 69. pontjában, hogy az említett rendelkező rész értelmében ahhoz, hogy a Portugál Köztársaság teljesítse a kötelezettségszegést megállapító 2004. évi ítéletben foglaltakat, elegendő, ha hatályon kívül helyezi a 48 051. sz. törvényrendeletet, és hogy a kényszerítő bírságot e hatályon kívül helyezésig kell fizetni.
23.
Ezzel szemben a Bizottság szerint a kötelezettségszegést megállapító 2004. évi ítélet rendelkező része egyértelműen azt követeli meg, hogy a Portugál Köztársaság elfogadja az említett ítéletben foglaltak teljesítéséhez szükséges intézkedéseket. A Törvényszéknek pontosan ezt kellett volna megvizsgálnia, ahelyett hogy az adott törvényrendelet egyszerű – egyébként a portugál jogban joghézagot eredményező – hatályon kívül helyezésének megállapítására szorítkozott.
24.
A Bizottság szerint ugyanis helyesen vizsgálta a 67/2007. sz. törvénynek a 89/665 irányelvvel való összeegyeztethetőségét annak ellenőrzése érdekében, hogy a Portugál Köztársaság eleget tett‑e a kötelezettségszegést megállapító azon 2004. évi ítéletnek, amelyet a végrehajtásról szóló 2008. évi ítélet megerősített, és miután megállapította, hogy a portugál jogalkotásban a kártérítés megítélése továbbra is a vétkesség vagy rosszhiszeműség bizonyításától függ, helyesen következtetett arra, hogy a kötelezettségszegés továbbra is fennáll. (
9
)
25.
A Portugál Köztársaság viszont azzal érvel, hogy a Törvényszék helyesen értelmezte a Bíróság említett ítéleteinek hatályát. Azzal ugyanis, hogy a Portugál Köztársasággal szemben olyan kötelezettségeket állapít meg, amelyek őt nem terhelik, és azáltal, hogy a 67/2007. sz. törvénynek az uniós joggal való összeegyeztethetőségének új kérdéséről határozott, a Bizottság átlépte a szóban forgó végrehajtási eljárásra vonatkozó saját hatáskörének határait.
B – Értékelés
26.
Véleményem szerint előzetesen a Bíróság által az EUMSZ 258. és EUMSZ 260. cikk alapján hozott ítéleteket követően a Bizottságra háruló ellenőrzés összefüggéseit kell meghatározni.
27.
Amint azt Roemer főtanácsnok megfogalmazta, a kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetben „nem felelősségi vagy erkölcsi kérdésekről van szó, hanem egyszerűen valamely jogi helyzet elrendezéséről”. (
10
) Mégis világos, hogy az évek során a kötelezettségszegés miatti eljárás jelentős változásokon ment keresztül, és eltávolodott attól, hogy egy normatív és tárgyilagos felügyeleti eszköz legyen. (
11
) Egyre inkább egy olyan peres utat jelent, amely nem csupán a normatív mulasztásokra, hanem a nemzeti hatóságok magatartására és gyakorlatára is kiterjed. E fejlődés két jeles példája a valamely közigazgatási gyakorlat útján elkövetett jogsértés, (
12
) illetve a strukturális és általános kötelezettségszegés fogalma. (
13
) Egyértelmű tehát, hogy az EUMSZ 258. cikk alapján meghozott ítélet rendelkező része az uniós jogot sértő jogi vagy ténybeli jelenségek széles körére kiterjedhet, a nemzeti jogi rendelkezések uniós joggal való összeegyeztethetetlenségének egyszerű megállapításán túl. Következésképpen a Bíróság a kötelezettségszegést több módon is definiálhatja.
28.
Véleményem szerint a Bizottságot az ellenőrzési jogkörének az EUMSZ 260. cikk alapján hozott ítélet kihirdetését követő gyakorlása során a végrehajtás elve kell, hogy vezérelje, vagyis az EUMSZ 258. cikk alapján hozott első ítélet rendelkező részének tényleges teljesítése. Következésképpen a Bizottság nem lépte át a kötelezettségszegésnek a Bíróság első ítéletében megállapított határait.
29.
Ez azt jelenti, hogy a Bizottság hatáskörének terjedelme szükségszerűen az EUMSZ 258. cikk alapján hozott ítélet, azt követően pedig az EUMSZ 260. cikk alapján hozott ítélet rendelkező részének szövegéből ered. Ez nem zárja ki, hogy adott esetben a rendelkező rész szövegét az ítélet indokolásának fényében kell értelmezni. Egy ilyen értelmezés azonban nem terjesztheti ki a rendelkező rész hatályát, mivel a Bíróság ítéletének jogerejére vonatkozó elv tárgyi hatálya nem haladhatja meg a rendelkező részt. (
14
) Egy kötelezettségszegést megállapító ítélet esetén annak rendelkező részét mindenekelőtt a Bizottság keresetére hivatkozva és a Bíróság erre adott válasza szerint kell értelmezni.
30.
Ezzel szemben, a tárgyaláson különösen a francia és a svéd kormány által előadottakkal ellentétben, véleményem szerint nem lehet olyan további ismérvekhez folyamodni, mint a végrehajtás nyilvánvaló elmaradása vagy a Bíróság ítélete rendelkező részének megszorító értelmezése. Pusztán arról van szó, hogy a tagállam számára meghatározott szabályozási vagy ténybeli magatartásra vonatkozó kötelezettséget a Bíróságnak az EUMSZ 258. cikk alapján kötelezettségszegést megállapító ítéletében meghatározottak szerint kell érteni.
31.
Különösen az úgynevezett „jogalkotási” kötelezettségszegést illetően véleményem szerint tehát két esetet lehet megkülönböztetni. A Bíróság vagy úgy határoz, hogy az uniós jog megsértése abban áll, hogy a nemzeti jogrendben az uniós joggal összeütköző valamely rendelkezést hatályában fenntartottak. Úgy határoz tehát, hogy mivel nem helyezte hatályon kívül az említett rendelkezést, a tagállam nem teljesítette az uniós jogból eredő kötelezettségeit.
32.
Vagy pedig a kötelezettségszegés valamely uniós jogi aktus helytelen átültetésében áll, akár a nemzeti átültető jogi norma hiánya miatt, akár a részleges átültetés vagy pedig a hiányzó átültetés miatt. A Bíróság tehát – amennyiben erre szükség van – azonosítja az ebből a szempontból releváns nemzeti jogi rendelkezéseket. Az így megállapított jogsértés megszüntetése érdekében a tagállamnak olyan intézkedéseket kell elfogadnia, amelyek célja vagy az adott rendelkezés hatályon kívül helyezése, vagy az uniós joggal összeegyeztethető új jogi aktus elfogadása.
33.
Nem ritka, hogy a kötelezettségszegés e két formája összemosódik, például ha valamely tagállam, miközben hatályában fenntart egy irányelvet sértő nemzeti szabályozást, nem fogadja el az irányelv átültetéséhez szükséges rendelkezéseket.
34.
Általánosabban, a Bíróság ítéletének rendelkező része által körülhatárolt kötelezettség jelentheti az eredménykötelmet akár jogszabályi szinten törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezések hatályon kívül helyezése és/vagy elfogadása útján, (
15
) akár a tények szintjén. (
16
) Ebből következik egyrészt, hogy a Bizottság jogosult annak vizsgálatára, hogy az újonnan elfogadott nemzeti intézkedések megfelelnek‑e az adott uniós jogi norma teljes átültetéséhez szükséges intézkedéseknek. Másrészt pedig, hogy helyénvaló, hogy a Bizottság megvizsgálja a tényállási elemeket, amire gyakran kerül sor a környezetvédelem terén.
35.
Egyébiránt a Bíróság ítéletében meghatározott cselekvési kötelezettség teljesítése egyáltalán nem sérti a Bizottság erre vonatkozó hatáskörét, amint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 81. pontjában helyesen hangsúlyozza. A Bizottság feladata ugyanis, hogy meggyőződjön arról, hogy az érintett tagállam nem elégedett meg azzal, hogy a Bíróság ítéletének tárgyát képezővel valójában azonos tartalmú intézkedéseket fogadjon el. Így az adott tagállam által elfogadott „kozmetikázott” módosítás nyilvánvalóan nem bújhat ki a Bizottság ellenőrzése alól.
36.
Ugyanezen gondolatmenetet követve úgy vélem, hogy a bizonyos nemzeti rendelkezések hatályon kívül helyezésének elmulasztásában álló kötelezettségszegést megállapító ítélet megfelelő végrehajtásához nem elegendő az érintett irányelv megfelelő átültetésének biztosítása. Másképpen fogalmazva, valamely uniós jogi rendelkezésnek az EUMSZ 258. cikk alapján történő eljárás tárgyát képező teljes és megfelelő átültetése olyan intézkedéseket is megkövetelhet, amelyek meghaladják a szóban forgó nemzeti rendelkezések hatályon kívül helyezését. Ez utóbbi megfontolás azonban nem tágíthatja ki a kötelezettségszegést megállapító ítélet tárgyi hatályát, mivel a végrehajtási kötelezettség terjedelme szükségszerűen a felrótt kötelezettségszegés Bíróság általi körülhatárolásától függ.
37.
Ez a megközelítés szerintem az egyetlen módja annak, hogy a jogbiztonság és a Bíróság ítéleteinek tekintélye biztosított legyen. A jogbiztonság követelménye még inkább jelentős, amikor – mint a jelen ügyben is – a tagállamokkal szemben kiszabott pénzügyi kötelezettségekről van szó.
38.
A jelen ügyben a kötelezettségszegést megállapító 2004. évi ítéletben a Bíróság egyértelműen az uniós joggal összeegyeztethetetlennek nyilvánította azon 48 051. sz. törvényrendelet hatályban tartását a portugál jogrendben, amely a 89/665 irányelv rendelkezéseivel ellentétben a közbeszerzésre vonatkozó közösségi jog vagy az azt átültető nemzeti szabályok megszegése miatt kárt szenvedett személyeknek fizetendő kártérítést vétkesség vagy rosszhiszeműség bizonyításától tette függővé.
39.
Igaz, hogy a kereseti kérelemben a Bizottság tágabb értelemben fogalmazott, amennyiben a Bíróságtól annak megállapítását kérte, hogy „mivel nem megfelelő és teljes módon ültette át a […] 89/665 irányelvet, a Portugál Köztársaság nem teljesítette a közösségi jogból eredő kötelezettségeit”.
40.
Mindazonáltal a kötelezettségszegést megállapító 2004. évi ítélet 18. pontjából kétségtelenül az következik, hogy a jogvita kerete a pert megelőző eljárás szakaszában körülhatárolt volt. Az indokolással ellátott véleményben meghatározott határidő lejártát követően ugyanis a Bizottság úgy értékelte, hogy „a kötelezettségszegés a 48 051. sz. törvényrendelet hatályon kívül helyezésének elmulasztására korlátozódik”. Egyébiránt az említett ítélet 20. pontjában a Bíróság hivatkozott arra, hogy „a Bizottság véleménye szerint a Portugál Köztársaságnak hatályon kívül kellett volna helyeznie” az említett törvényrendeletet a 89/665 irányelvnek való megfelelés érdekében.
41.
A kötelezettségszegést megállapító 2004. évi ítéletben a Bíróság megállapította, hogy „a Portugál Köztársaság – mivel nem helyezte hatályon kívül a 48 051. sz. törvényrendeletet – nem teljesítette a […] 89/665 irányelv 1. cikkének (1) bekezdéséből és 2. cikke (1) bekezdésének c) pontjából eredő kötelezettségeit”.
42.
Ez volt tehát a Bizottság kiindulási pontja, amikor az EK 228. cikk alapján keresetet indított a Portugál Köztársasággal szemben. A Bizottság tényleges álláspontja szerint, „mivel nem helyezte hatályon kívül a 48 051. sz. törvényrendeletet, a Portugál Köztársaság nem fogadta el [a kötelezettségszegést megállapító 2004. évi] ítélet végrehajtásának biztosításához szükséges intézkedéseket”. (
17
) Egyébiránt számomra úgy tűnik, hogy a Bizottság már kezdeményezett vitát a 89/665 irányelv átültetésének minőségével kapcsolatban az EUMSZ 260. cikk alapján indított keresetben. (
18
)
43.
Mindazonáltal a Bíróság a végrehajtásról szóló 2008. évi ítélet 17. pontjában úgy határozott, hogy „a jelen kötelezettségszegés megállapítására irányuló eljárásban annak megítélése érdekében, hogy a Portugál Köztársaság elfogadta‑e a [kötelezettségszegést megállapító 2004. évi] ítélet végrehajtásához szükséges intézkedéseket”, meg kell határozni, hogy hatályon kívül helyezték‑e a 48 051. sz. törvényrendeletet. A Bíróság ugyancsak elutasította a portugál hatóságok azon érvelését, miszerint az átültetést más nemzeti jogi rendelkezések már biztosítják. A végrehajtásról szóló 2008. évi ítélet 23. pontjában ugyanis a Bíróság álláspontja szerint a felrótt kötelezettségszegés abban állt, hogy a 48 051. sz. törvényrendelet hatályban maradt a belső jogrendben.
44.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy a megtámadott ítéletben a Törvényszék helyesen teljesítette a felülvizsgálati kötelezettségét.
45.
A Törvényszék ugyanis jogosan állapította meg a megtámadott ítélet 67. pontjában, hogy valamely megsemmisítés iránti kereset keretében nem határozhat a tagállamnak az EK‑Szerződésből eredő kötelezettségei megsértésére vonatkozó olyan kérdésről, amely vonatkozásában a Bíróság előzetesen nem hozott döntést. Nem szükséges azt bizonygatni, hogy a 67/2007. sz. törvénynek az uniós joggal való összeegyeztethetőségének kérdéséről való határozathozatallal a Törvényszék a Bíróságnak az EUMSZ 258. cikk értelmében vett kizárólagos hatáskörébe avatkozna be.
46.
A Törvényszék a megtámadott ítélet 81. pontjában helytállóan emlékeztetett arra is, hogy „a Bíróságnak a valamely tagállammal szemben kényszerítő bírságot megállapító ítéletében foglaltak teljesítése keretében a Bizottságnak ugyanis tudnia kell értékelni a Bíróság ítéletében foglaltak teljesítése céljából a tagállam által elfogadott intézkedéseket, különösen annak elkerülése céljából, hogy a kötelezettségeit nem teljesítő tagállam pusztán olyan intézkedéseket fogadjon el, amelyek valójában ugyanazon tartalommal rendelkeznek, mint a Bíróság ítéletének tárgyát alkotó intézkedések”. Az említett ítélet 82. pontjában ugyanakkor hozzátette, anélkül hogy tévesen alkalmazta volna a jogot, hogy „ezen értékelési hatáskör gyakorlása azonban nem sértheti a tagállamoknak az EK 226. cikkben előírt eljárásból eredő jogait – és különösen eljárási jogait –, sem pedig a Bíróság azon kizárólagos hatáskörét, hogy valamely nemzeti jogszabálynak a közösségi joggal való összeegyeztethetőségéről határozzon”.
47.
A fentiek összességére tekintettel azt javasolom, hogy a Bizottság első jogalapjának második részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
IV – A fellebbezés első jogalapjának a Bizottság, illetve a Törvényszék hatáskörének túlzott mértékű korlátozására alapított első részéről
A – A felek érvei
48.
Az első jogalapjának első részével a Bizottság lényegében a Törvényszék azon értelmezését vitatja, amely a Bizottság hatáskörének terjedelmére vonatkozik a Bíróság EUMSZ 260. cikk alapján hozott ítélete tagállam általi végrehajtása ellenőrzésének keretében. A Bizottság annak megállapítását rója fel a Törvényszéknek, hogy valamely tagállam által ezen az alapon hozott ítélet végrehajtása érdekében elfogadott új jogszabály tartalmának értékelése mindenképpen a Bíróság kizárólagos hatáskörébe tartozik, és – a Bizottság és a szóban forgó tagállam nézeteltérése esetén – az EUMSZ 258. cikk értelmében vett újabb eljárás tárgyát képezi.
49.
Elsősorban, a Bizottság véleménye szerint a Törvényszék, mivel a megtámadott ítélet 87–89. pontjában megfosztotta őt annak lehetőségétől, hogy értékelje a 67/2007. sz. törvény tartalmát annak ellenőrzése érdekében, hogy a Portugál Köztársaság eleget tett‑e a kötelezettségszegést megállapító 2004. évi ítéletnek, és ezáltal megszüntette‑e a kötelezettségszegést, jogtalanul szűkítette a Bizottság hatáskörét egy egyszerű, annak meghatározására irányuló „tisztán alakszerű ellenőrzésre”, hogy a 48 051. sz. törvényrendeletet hatályon kívül helyezték‑e, vagy sem.
50.
Ezenkívül a kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás és különösen a kényszerítő bírság hatékonyságát veszélyeztetné az, ha a Bizottság és a tagállam közötti azzal kapcsolatos nézeteltérés esetén, hogy e tagállam által elfogadott jogszabály lehetővé teszi‑e számára az EUMSZ 260. cikk (2) bekezdése alapján hozott ítéletnek való megfelelést, a Bizottságnak a Törvényszék álláspontjához hűen a Bírósághoz kellene fordulnia az EUMSZ 258. cikk szerinti újabb keresettel annak érdekében, hogy a Bíróság vizsgálja meg az új rendelkezéseket.
51.
Másodsorban a Bizottság azt rója fel a Törvényszéknek, hogy jogtalanul korlátozta a vitatott határozat jogszerűségének vizsgálata keretében fennálló saját hatáskörét. A Törvényszéknek különösen meg kellett volna vizsgálnia a Portugál Köztársaság által elfogadott új jogszabály Bizottság általi értékelését annak érdekében, hogy ténylegesen ellenőrizni tudja, hogy a vitatott határozattal valóban a kötelezettségszegés tárgyának határain belül maradt‑e, és hogy nem követett‑e el hibát, amikor megállapította, hogy a kötelezettségszegés továbbra is fennáll.
52.
A Portugál Köztársaság vitatja a Bizottság érvelését, és azt állítja, hogy mivel elfogadta a vitatott határozatot, és mivel határozatot hozott a 67/2007. sz. törvény uniós joggal való összeegyeztethetősége kérdésében, a Bizottság kiterjesztette a jogvita tárgyát, és átlépte a végrehajtásról szóló 2008. évi ítélet teljesítésének ellenőrzése keretében fennálló hatáskörét. Mivel az EUM‑Szerződés által meghatározott keresettel szemben a határozathozatal útját részesítette előnyben, a Bizottság megsértette a Portugál Köztársaság védelemhez való jogát is, amennyiben megfosztotta az említett tagállamot annak lehetőségétől, hogy önmagát az EUMSZ 258. cikkben meghatározott pert megelőző eljárás szakában megvédje. Ezen túlmenően, a Törvényszék hatáskörének állítólagos indokolatlan korlátozását illetően a Portugál Köztársaság megjegyzi, hogy a 67/2007. sz. törvénynek az uniós joggal való összeegyeztethetőségének az első fokon eljáró bíróság által történő esetleges mérlegelése nem felelne meg az EUMSZ 260. cikk (2) bekezdésében meghatározott eljárás végrehajthatási jellegének.
B – Értékelés
1. Előzetes észrevételek
53.
Tekintettel a jelen fellebbezésben felhozott kérdéskör újdonságára, valamint a jelen fellebbezésre vonatkozó eljárási korlátok ellenére úgy vélem, hogy a Bíróság nem kerülheti el, hogy foglalkozzon az EUMSZ 260. cikk (2) bekezdése alapján hozott ítéletek végrehajtásának keretében a Bizottságra ruházott hatáskör jellegének előzetes kérdésével. Annak ellenére, hogy a Bizottságnak az EUMSZ 317. cikkben meghatározott költségvetési hatáskörén (
19
) belül a Bíróság ilyen ítélete végrehajtásának biztosítására irányuló hatáskörét alapjaiban egyik fél sem vitatta, e megközelítésnek a Törvényszék és a Bíróság közötti hatáskörmegosztásra kifejtett hatása alapos elemzést érdemel. A jelen ügyben e kérdés szorosan kapcsolódik a Bizottságnak a jelen jogvita középpontjában álló hatásköre terjedelmének kérdésköréhez.
54.
Nem vitatott, hogy valamely jogi aktus kibocsátója hatáskörének hiánya olyan, eljárásgátló okokra alapított jogalap, amelyet a Bíróság hivatalból vizsgálhat. (
20
) Ugyanis „a Bizottság hatáskörére vonatkozó megállapítást illetően a Bíróságnak hivatalból kell vizsgálnia a [hatáskör hiányát], még akkor is, ha ezt egyik fél sem kérte”. (
21
)
55.
Végül mind az írásbeli észrevételekből, mind pedig a tárgyaláson tett felszólalásokból egyértelműen kitűnik, hogy – miután a Szerződések erről nem rendelkeznek – a tagállamokat foglalkoztatja, hogy a Bíróság jelen ügyben adott válasza milyen hatásokkal jár a védelemhez való joguk tiszteletben tartása, a szóban forgó pénzügyi érdekeik, és annak szempontjából, hogy a Bíróság EUMSZ 260. cikk alapján kényszerítő bírságot kiszabó ítéletének meghozatalát követő eljárási helyzetük mennyire lesz gyenge.
56.
Ebből a szempontból véleményem szerint pontos információkat kell adni a Bíróság EUMSZ 258. és EUMSZ 260. cikk alapján hozott ítéletei végrehajtása ellenőrzésének körülhatárolása érdekében, és pontosan meg kell húzni a Bizottság erre vonatkozó hatáskörének határait.
57.
Egyébiránt nem szabad szem elől téveszteni azt, hogy amennyiben a Bíróság úgy határoz, hogy a Bizottság hatásköre nem terjed ki arra, hogy az EUMSZ 260. cikk alapján hozott ítéletek végrehajtása keretében a tagállamokat hátrányosan érintő határozatokat fogadjon el, akkor a Bizottság fellebbezését mint hatástalant, teljes egészében el kell utasítani. Ahhoz ugyanis, hogy a Törvényszékkel szemben kifogásolni lehessen azt, hogy a Bizottság hatáskörét túlzottan megszorító jelleggel értelmezte, az is szükséges, hogy a szóban forgó hatáskör ténylegesen fennálljon.
2. A Bizottság és a Törvényszék hatáskörének terjedelméről
a) A Törvényszéknek a megtámadott ítéletben elfogadott álláspontjáról
58.
A megtámadott ítéletet tanulmányozva először is azt állapítom meg, hogy a Törvényszék egyáltalán nem foglalkozott általános értelemben a Bizottságnak az EUMSZ 260. cikk (2) bekezdése alapján hozott ítéletek végrehajtására irányuló eljárásban gyakorolt hatáskörének terjedelmével, hanem az adott ügy beható vizsgálatára szorítkozott. Következésképpen csatlakozom azon – különösen a portugál, a cseh, a spanyol és a svéd kormány által képviselt – állásponthoz, miszerint a Bizottság fellebbezése a megtámadott ítélet téves értelmezésén alapul, amennyiben azt rója fel a Törvényszéknek, hogy általában véve korlátozta a Bizottság hatáskörét.
59.
A Törvényszék ugyanis a Bizottság e téren való hatáskörének terjedelmét illetően nem állított fel általános elméletet. Ezzel szemben helyesen elemezte, tiszteletben tartva a hatáskörmegosztás elvét, a Portugál Köztársaság kötelezettségeinek hatályát az EUMSZ 260. cikk alapján elfogadott 2008. évi ítélettel megerősített, az EUMSZ 258. cikk alapján elfogadott 2004. évi ítélet rendelkező részének szempontjából.
60.
Következésképpen a Törvényszék – a Bizottság állításával ellentétben – nem szűkítette ennek hatáskörét egy egyszerű „tisztán alakszerű ellenőrzésre”, hanem azt mondta ki, hogy az adott ügyben a hatásköre a nemzeti jogszabály hatályon kívül helyezésének ellenőrzésére korlátozódik, a nemzeti jognak a 89/665 irányelvre tekintettel való ellenőrzése nélkül.
b) Az EUMSZ 260. cikk alapján hozott ítélet végrehajtásával összefüggésben a Bizottság hatáskörével kapcsolatos két szempontról, illetve a Törvényszék és a Bíróság közötti hatáskörmegosztásra kiható következményekről
61.
A fellebbezésében a Bizottság a Bíróság kötelezettségszegést megállapító és bírságot kiszabó ítéletének végrehajtása során gyakorolt hatáskörének terjedelmére vonatkozó kérdésre összpontosít.
62.
Ebben a vonatkozásban két, mégis egymással összefüggő szempontot kell megkülönböztetni, mégpedig egyrészről a Bizottságnak az EUMSZ 260. cikk alapján hozott ítélet végrehajtásával az uniós költségvetésnek teljesítendő összegek behajtására vonatkozó hatáskörének fennálltát, másrészről pedig a Bizottságnak a tagállamokat hátrányosan érintő olyan határozatok meghozatalára vonatkozó határkörének fennálltát, amelyek tárgya az adott tagállamok által a Bíróságnak az EUMSZ 258. és EUMSZ 260. cikk alapján hozott ítéletei rendelkező részében foglaltak teljesítése érdekében elfogadott intézkedések értékelése.
63.
A fellebbezésre vonatkozó válaszbeadványában a Portugál Köztársaság ugyanis azt veti fel, hogy a Törvényszék előtt a Portugál Köztársaság és a Bizottság közötti jogvita nem a Bíróság ítéletének végrehajtására vonatkozott, hanem a nemzeti jognak az uniós joggal való összeegyeztethetőségének új kérdésére. Következésképpen a Portugál Köztársaság úgy véli, hogy a Bizottság ebben a vonatkozásban téves utat választott, és hogy az EUMSZ 258. cikkben foglalt eljárási utat kellett volna választania.
64.
Számomra tehát úgy tűnik, hogy a jelen eljárás középpontjában álló kérdés arra vonatkozik, hogy mit takar a Bíróság tagállami kötelezettségszegést megállapító ítélete végrehajtásának fogalma. Ez azt jelenti, hogy először is meg kell vizsgálni a tagállamok számára ennek érdekében rendelkezésre álló eszközöket és az EUMSZ 258. cikk alapján hozott ítélet következtében rájuk háruló kötelezettségeket. Másodsorban meg kell határozni a végrehajtás fogalmát a Bíróságnak az EUMSZ 260. cikk alapján hozott ítéletét követő eljárás szempontjából, és meg kell állapítani, hogy ebben a vonatkozásban mely hatóság rendelkezik hatáskörrel.
65.
Előzetesen hivatkozni kell arra, hogy az EUMSZ 280. és az EUMSZ 299. cikk értelmében a Bíróság ítéletei végrehajthatók. Ezek a rendelkezések azonban csakis jogalanyokra „az államokat kivéve” alkalmazandók. Így valamely bírság meg nem fizetése vagy a Bíróság EUMSZ 258. vagy EUMSZ 260. cikk alapján hozott ítéletének végrehajtásával kapcsolatos vita esetén kizárt a tagállammal szembeni végrehajtás mind az EUMSZ 299. cikk megfogalmazására tekintettel, mind pedig az államok szuverenitása és joghatóság alóli mentessége miatt.
66.
Emlékeztetni kell továbbá arra, hogy az EUMSZ 260. cikk (2) bekezdésében foglalt eljárás a Bíróság ítéleteinek végrehajtására irányuló külön eljárás. (
22
) Az EUMSZ 258. cikk alapján hozott megállapító jellegű ítélettel ellentétben, amelynek célja az érintett tagállam jogsértő magatartásának megállapítása és megszüntetésére való kötelezése, az EUMSZ 260. cikkben foglalt eljárás célja ugyanis mindössze annyi, hogy a kötelezettségszegő tagállamot a kötelezettségszegést megállapító ítéletben foglaltak teljesítésére ösztönözze, adott esetben az ehhez szükséges megfelelő bírságok kiszabásával. (
23
)
67.
Először is az első szempontot, vagyis a fizetendő összegek beszedését illetően a Bizottság erre vonatkozó hatásköre nem okoz gondot. Logikus módon az EUMSZ 317. cikk értelmében rá ruházott feladatok körébe tartozik, amely szerint a Bizottság végrehajtja az Unió költségvetését. (
24
) A költségvetés végrehajtásával megbízott intézmény által képviselt Európai Unió ugyanis, mint a Bíróság előtt minden pernyertes fél, be kell, hogy tudja hajtani a számára fizetendő pénzösszegeket, beleértve a kényszerítő bírságokat.
68.
A Bizottság tehát jogosult a tagállam számára az EUMSZ 260. cikk (2) bekezdése alapján hozott ítélet rendelkező részének megfelelő „számlát” kiállítani. Ebből a szempontból irreleváns, hogy az említett számla összetétele számítást vagy hasonló jellegű műveletet tartalmaz‑e. Valamely ítélet megfelelő végrehajtása ugyanis gyakran ilyen műveleteket tesz szükségessé, például a kamatszámítást vagy a fizetési kötelezettség pontos terjedelmét illetően, ha a végrehajtandó ítélet azt elvontabb módon határozza meg.
69.
A jelen ügyben a Bíróság a végrehajtásról szóló 2008. évi ítéletben arra kötelezte a Portugál Köztársaságot, hogy kényszerítő bírságot fizessen a Bizottságnak az „Európai Közösség saját forrásai” számlára. Maga a Bíróság jelölte meg a Bizottságot a kényszerítő bírság átvételére hatáskörrel rendelkező intézményként. Következésképpen ez az intézmény nem csupán annak megállapítására jogosult, hogy fennáll a végrehajtásról szóló 2008. évi ítélet végre nem hajtása miatt fizetendő bírság bizonyos összegének megfizetésére irányuló kötelezettség, hanem az érintett tagállam általi teljesítés követelésére is.
70.
A Bizottság e hatáskörének elismerése véleményem szerint megfelel a tagállamok bírói jogvédelme követelményének, mivel a Bizottság határozata nyilvánvalóan a Törvényszék felülvizsgálata alá esik.
71.
Ami ezzel szemben a második szempontot illeti, vagyis a Bizottságnak a Bíróság ítéletében foglaltak teljesítése érdekében elfogadott intézkedések értékelésére kiterjedő hatáskörét, amint arra már hivatkoztam, a szóban forgó értékelésnek meg kell felelnie a kötelezettségszegés terjedelmének, ahogyan azt a Bíróság EUMSZ 258. cikk alapján hozott ítéletének rendelkező része meghatározza, adott esetben az adott ítélet indokolására tekintettel értelmezett módon.
72.
Ami a Törvényszéket ebben az összefüggésben megillető hatáskör terjedelmét illeti, egyszerűen arra utalnék, hogy ez utóbbi a Bíróság által az EUMSZ 258. és EUMSZ 260. cikk alapján hozott ítéletekre nézve értelmezési hatáskörrel bír. (
25
) A Törvényszéknek tehát szuverén mérlegelési jogköre van azon ténymegállapítások tekintetében, amelyek a kötelezettségszegés Bíróság általi megállapításának alapjául szolgáltak. Mivel ugyanis a kötelezettségszegések jelentős része ténybeli jelleget ölt, a Bíróságnak figyelembe kell vennie azt, hogy a ténybeli kérdések kicsúszhatnak a hatásköre alól egy olyan fellebbezés keretében, amelyet a Törvényszéknek a Bíróság ítéletének végrehajtása során tett előrehaladással, illetve a kényszerítő bírság behajtásának szükségességével kapcsolatos bizottsági határozat jogszerűségéről határozó ítélete ellen nyújtottak be.
c) A Bíróság EUMSZ 260. cikk alapján hozott ítélete végrehajtásának szakaszában fennálló jogvitában a jogorvoslati lehetőségekről – újabb kereset indítása az EUMSZ 258. cikk alapján
73.
Igaz, hogy a Bíróság úgy tekinthetné, hogy a Bíróság EUMSZ 260. cikk alapján kényszerítő bírságot kiszabó ítéletének végrehajtásával kapcsolatos nézeteltérés esetén a Bizottságnak az EUMSZ 258. cikk alapján újabb, kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetet kellene benyújtani. Véleményem szerint azonban ez a megközelítés – bár szigorú és jogilag megalapozott – a leghosszabb és valamilyen szinten visszatántorító utat jelentené. A pénzügyi szankciók hatásának, valamint maga a Bíróság ítéletei tekintélyének gyengítéséhez is vezethetne, és a jogerő elvére tekintettel vitatható lenne.
74.
Másképp lenne azonban, ha a Bizottságnak akkor kellene a kötelezettségszegés megállapítása iránt újabb keresetet benyújtania, ha az EUMSZ 260. cikk alapján hozott ítélet végrehajtásának szakaszában a tagállammal szembeni jogvita azon intézkedésekre vonatkozna, amelyek – bár a Bíróság által megállapított kötelezettségszegéssel kapcsolatosak – meghaladják ennek a kötelezettségszegést megállapító első ítélet rendelkező része által behatárolt objektív keretét.
75.
Nekem egyébként úgy tűnik, itt ez a helyzet.
76.
A jelen eljárásban a kötelezettségszegés EUMSZ 258. cikk alapján való megállapítása iránti újabb kereset benyújtásának lehetőségével foglalkozott a német kormány a 31/2008. sz. törvény értelmében vett felelősség új portugál rendszerének a 89/665 irányelvvel való összeegyeztethetőségének vizsgálata során. A portugál kormány is ezt a megközelítést javasolja.
77.
Véleményem szerint ugyanis nem vitatott, hogy a portugál jogrendbe bevezetett új felelősségi rendszert a Bíróság nem vizsgálta meg az uniós joggal való összeegyeztethetőség ellenőrzése érdekében. Márpedig úgy vélem, hogy a Bizottságnak akkor kell a kötelezettségszegés EUMSZ 258. cikk alapján való megállapítása iránt újabb keresetet indítania, ha a Bizottság és a tagállam közötti jogvita meghaladja a Bíróság EUMSZ 258. cikk alapján hozott ítéletének rendelkező része által behatárolt kereteit.
78.
Véleményem szerint ez elengedhetetlen a tagállamok védelemhez való jogának tiszteletben tartásához. Amint azt a német kormány helyesen megjegyzi, a kötelezettségszegés EUMSZ 258. cikk alapján való megállapítása iránti kereset keretében új eljárást kell kezdeményezni, ha az eljárás során a Bizottság által felvetett kifogások orvoslása céljából elfogadott intézkedésekkel szemben új kifogásokat hoztak fel. (
26
)
79.
Egyébiránt a cseh kormány észrevételei nyilvánvalóvá teszik a Bizottság ezt illető hatáskörének terjedelmére vonatkozó problémát. Az említett kormány szerint a végrehajtásról szóló 2008. évi ítéletet követően hatályban maradt portugál szabályozás a kártérítés lehetőségét a vétkesség vagy rosszhiszeműség bizonyításától tette függővé. Márpedig a Bíróság által a kötelezettségszegést megállapító 2004. évi ítéletben azonosított probléma a bizonyítási teherre, nem pedig magára a vétkesség követelményére vonatkozott. A 61/2007. sz. törvény elfogadásával a portugál jogrendben a vétkesség vélelmére alapított felelősségi rendszert hoztak létre. Következésképpen a Bizottságnak magának a vétkesség követelményének az uniós joggal való összeegyeztethetőségével kapcsolatos kifogásai szükségszerűen meghaladják a Bíróság kötelezettségszegést megállapító első ítéletében meghatározott kötelezettségszegés határait. Mindenesetre ezt a következtetést nem cáfolja meg a Bíróság azt követő ítélkezési gyakorlata, amely megerősítette a vétkesség követelményének az uniós joggal való összeegyeztethetetlenségét. (
27
) Véleményem szerint nem kétséges, hogy a Törvényszéknek nem lehet a Bizottság költségvetési hatáskörében kifejtett ellenőrzése keretében felmerülő ilyen fajta kérdéskörrel kapcsolatban határoznia.
80.
Így tehát a jogvita tárgyának megváltozására tekintettel a Törvényszék helyesen tette, hogy nem hozott határozatot az új nemzeti szabályozásról. Máskülönben a Törvényszék ugyanis a Bíróságnak az EUMSZ 258. cikkre vonatkozó kizárólagos hatáskörébe avatkozott volna be.
d) A Bíróság EUMSZ 260. cikk alapján hozott ítélete végrehajtásának szakaszában fennálló jogvitában a jogorvoslati lehetőségekről – újabb kereset indítása az EUMSZ 260. cikk (2) bekezdése alapján
81.
A görög kormány szerint a Bizottság és a fizetésre kötelezett tagállam között az ítélet végrehajtására vonatkozó nézeteltérés esetén új eljárást kellene kezdeményezni – gyorsított eljárás formájában – az EUMSZ 260. cikk (2) bekezdése értelmében. Az említett kormány szerint közvetlenül a Bíróság feladata lenne, hogy ilyen esetben határozatot hozzon. (
28
) A tárgyaláson a svéd kormány képviselője is amellett foglalt állást, hogy ilyen esetben az EUMSZ 260. cikk alapján új keresetet kell benyújtani.
82.
Ebben a vonatkozásban emlékeztetnék arra, hogy az „ismételt kötelezettségszegésnek” nevezett eljárás akkor alkalmazandó, ha „a tagállam nem hozta meg a Bíróság ítéletében foglaltak teljesítéséhez szükséges intézkedéseket”, anélkül hogy annak hatályát az EUMSZ 258. cikk alapján hozott ítéletre korlátozná. Az EUMSZ 260. cikk (1) bekezdése ezzel szemben mindenfajta olyan ítéletre hivatkozik, amely értelmében a Bíróság megállapította, hogy a tagállam „nem teljesítette a Szerződésekből eredő valamely kötelezettségét”, és éppen ezért ez a cikk más rendelkezésekre is alkalmazható, mint például az EUMSZ 108. cikk (2) bekezdése, valamint az EUMSZ 348. cikk. Következésképpen elsőre nem tűnik kizártnak számomra, hogy az EUMSZ 260. cikkben meghatározott eljárást az ugyanezen cikk alapján hozott ítélet végrehajtásának biztosítását szolgáló lehetőségnek lehessen tekinteni. Mindazonáltal ebben a vonatkozásban a következő két szempontot kell megvizsgálni.
83.
Elsősorban megjegyzem, hogy a Bíróság az EUMSZ 260. cikk szerinti kényszerítő bírságot és átalányösszeget már olyan szankcióként jellemezte, amelyre a ne bis in idem elve főszabály szerint alkalmazandó. (
29
) Ezen álláspont ellenére Kokott főtanácsnok a Bizottság kontra Luxemburg ügyben (
30
) ismertetett indítványában az említett kényszerítő intézkedések ismételt alkalmazása mellett foglalt állást. Tekintettel arra ugyanis, hogy az EUMSZ 260. cikk (2) bekezdésében meghatározott eljárás végrehajtási eljárásnak minősül, a meghatározott bírságok elvileg többször is alkalmazhatók.
84.
Véleményem szerint a Bíróság az EUMSZ 260. cikk (2) bekezdése alapján hozott második ítéletben a ne bis in idem elv sérelme nélkül nem emelhetné meg – az e rendelkezés értelmében az első ítélet kihirdetése és e második ítélet kihirdetése között fizetendő – átalányösszeg vagy kényszerítő bírság összegét. Mindamellett osztom Kokott főtanácsnok azon véleményét, hogy „[a]z ítélet végrehajtására szolgáló szankciók más természetűek, mint a büntető célú szankciók. Kétszeresen ugyan nem lehet végrehajtást vezetni, de a kényszerítő intézkedések ismételhetők, ha ez szükséges a szóban forgó okirat végrehajtásához” (
31
).
85.
Ebből következik, hogy az EUMSZ 260. cikk (2) bekezdése alapján hozott ítélet meghozatalát (X nap) követő időpontban (Y nap) a kényszerítő bírság összege a jogerő elvének és a ne bis in idem elvének tiszteletben tartása mellett az Y naptól számítva csökkenthető vagy növelhető. A kényszerítő intézkedések terén elég gyakorinak tűnik az, hogy megállapítják a kényszerítő bírság ex nunc hatállyal való módosításának lehetőségét attól függően, hogy hogyan alakul a bírósági vagy közigazgatási határozatban meghatározott kötelezettségek teljesítése.
86.
Másodsorban emlékeztetni kell ebben az összefüggésben a jogerő terjedelmére, amelynek az EUMSZ 258. cikk értelmében benyújtott kereset alapján indult eljárásban való alkalmazhatóságát a Bíróság megerősítette, (
32
) és meg kell határozni, hogy az említett jogerővel ellentétben állna‑e az, ha a Bizottság az EUMSZ 260. cikk alapján egy második keresetet nyújtana be az ugyanezen cikk értelmében már meghozott ítélet miatt.
87.
Véleményem szerint, amennyiben az EUMSZ 260. cikk alapján meghozott ítélet rendelkező része minden kétséget kizár, a Bizottságnak először is meg kell küldenie a tagállamnak azt a határozatot, amely megjelöli a Bíróság EUMSZ 260. cikk alapján hozott ítéletéből következő első időszakban fizetendő kényszerítő bírság összegét. Ezután már elképzelhető, hogy amennyiben továbbra is fennáll a felrótt jogsértés, akkor a Bizottság újabb keresetet nyújthatna be az EUMSZ 260. cikk alapján, és kérhetné, hogy a második alkalommal egy magasabb összegű kényszerítő bírságot szabjanak ki. Ez a megközelítés azzal az előnnyel járna, hogy rövidebb és hatékonyabb, mivel a Lisszaboni Szerződés hatályba lépésével az EUMSZ 260. cikk értelmében vett pert megelőző eljárás a felszólítás küldésére korlátozódik.
88.
A fent hivatkozott Bizottság kontra Luxemburg ügyben hozott ítéletet alátámasztó érvelés mutatis mutandis átvétele azonban arra a megfontolásra vezet, hogy az EUMSZ 260. cikk (2) bekezdése értelmében benyújtott második keresetet elfogadhatatlannak kellene tekinteni, amennyiben azt az EUMSZ 260. cikk alapján hozott korábbi ítélettel való ténybeli és jogi azonosság jellemezné, vagyis ha az EUMSZ 260. cikk alapján benyújtott második kereset egyszerűen megismételné annak megállapítását, hogy a kötelezettségszegést az EUMSZ 258. cikk alapján megállapító ítéletet nem hajtották végre. Márpedig, mivel az EUMSZ 260. cikk (2) bekezdése alapján hozott korábbi ítélet végrehajtási eljárásnak minősül, az ilyen ítéletet önmagát nem sértené – fent hivatkozott határokon belül – az ugyanezen cikk alapján hozott újabb ítélet.
89.
Nem zárom ki tehát az EUMSZ 260. cikk (2) bekezdés alapján egy második eljárás lehetőségét abban az esetben, ha egyértelműen megváltozik a jogvita tárgya azáltal, hogy a tagállam olyan intézkedéseket fogadott el, amelyek az EUMSZ 260. cikk (2) bekezdése alapján hozott ítélet végrehajtása érdekében elégtelennek bizonyulnak. Ez akkor is igaz, ha egy bonyolult ténybeli kötelezettségszegést megállapító ítélet végrehajtása olyannyira előrehalad, hogy a kényszerítő bírság jövőbeli csökkentését indokolja, e bírság visszavonását azonban nem. A jóhiszemű együttműködés elve alapján, amely az ítélkezési gyakorlat értelmében az intézményekre is vonatkozik, ajánlatosabbnak tűnik, hogy a Bíróság hozzon ebben a vonatkozásban határozatot, nem pedig a Bizottság a költségvetési hatáskörének merész értelmezése alapján.
90.
A fenti megfontolások összességére tekintettel és az uniós jog jelenlegi állása szerint úgy vélem, hogy a Törvényszék helyesen semmisítette meg a vitatott határozatot, mivel ennek keretében a Bizottság megvizsgálta a kötelezettségszegést megállapító 2004. évi ítélet rendelkező részében nem említett nemzeti intézkedések uniós joggal való összeegyeztethetőségét, miközben erre vonatkozóan az EUMSZ 258. cikk alapján egy új eljárást kellett volna kezdeményeznie.
91.
Ezen túlmenően emlékeztetnék arra, hogy a Meroni kontra Főhatóság ügyben (
33
) kialakított ítélkezési gyakorlat értelmében az Unió intézményi felépítését szabályozó elv a hatáskörmegosztás elve. A Törvényszék tehát helyesen korlátozta a hatáskörét, amikor kimondta, hogy nem hozhat határozatot olyan kérdésekben, amelyeket a Bíróság még nem vizsgált meg, és csakis arra jogosult, hogy a kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetben a nemzeti intézkedések és az uniós jog közötti kapcsolatra vonatkozóan határozzon.
92.
Az eddigi érvek összességéből következően azt indítványozom, hogy a Bizottság első jogalapjának első részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
V – A fellebbezésnek a megtámadott ítélet hiányos és ellentmondásos indokolására alapított második jogalapjáról
A – A felek érvei
93.
A második jogalapjában a Bizottság azzal érvel, hogy a megtámadott ítélet téves jogalkalmazáson alapul, amennyiben a Törvényszék hiányos és ellentmondásos indokolás alapján semmisítette meg a vitatott határozatot.
94.
Az indokolás hiányos jellegét illetően a Bizottság úgy véli, hogy a Törvényszék a vitatott határozat megsemmisítését nem alapíthatta arra az egyetlen körülményre, hogy – amint azt a megtámadott ítélet 85. pontja tartalmazza – a 67/2007. sz. törvény esetlegesen megkönnyíti az ajánlatkérő jogellenes aktusa miatt kárt szenvedett ajánlattevők kártérítését. A Bizottság szerint a megtámadott ítélet 86. és azt követő pontjai nem tartalmaznak tényleges indokolást, mivel a Törvényszék ott a Bizottság hatáskörének megszorító értelmezését fejti ki.
95.
Az indokolás ellentmondásos jellegét illetően a Bizottság azzal érvel, hogy a Törvényszék, bár először a megtámadott ítélet 81. pontjában azt állította, hogy a Bizottságnak meg kell tudnia vizsgálni a tagállam által a Bíróság ítéletében foglaltak teljesítése érdekében elfogadott intézkedéseket annak elkerülése érdekében, hogy a tagállam pusztán olyan intézkedéseket fogadjon el, amelyek valójában ugyanazon tartalommal rendelkeznek, mint az említett ítélet tárgyát alkotó intézkedések, ezt követően a megtámadott ítélet 87. pontjában a Bizottság hatáskörét arra a pusztán alakszerű ellenőrzésre korlátozta, hogy a 48 051. sz. törvényrendeletet hatályon kívül helyezték‑e, vagy sem.
96.
A Portugál Köztársaság az indokolás állítólagos hiányos jellegét illetően azzal vág vissza, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 68–91. pontjában részletesen indokolta a vitatott határozat megsemmisítését. Az indokolás ellentmondásos jellegét illetően a Portugál Köztársaság azt állítja, hogy a megtámadott ítélet 81. pontjában a Törvényszék valóban elismerte a Bizottságnak a Bíróság ítéletében foglaltak teljesítése érdekében elfogadott tagállami intézkedések vizsgálatára kiterjedő hatáskörét. A Törvényszék ugyanezen ítélet ezt követő pontjában azonban emlékeztetett e hatáskör korlátaira, vagyis hogy az adott viszgálat nem sértheti a felek eljárási jogait és a Bíróság hatáskörét.
B – Értékelés
97.
Először is kiemelném, hogy a megtámadott ítélet világos és alapos indokolására tekintettel a Bizottság második jogalapjának nem lehet helyt adni. Véleményem szerint, mivel a Bizottság a megtámadott ítéletet túl tágan értelmezi, az adott ítélet hiányos és ellentmondásos indokolására alapított kritika e téves értelmezés eredménye.
98.
Emlékeztetni kell arra, hogy a fellebbezés keretében a Bíróság felülvizsgálata különösen annak vizsgálatára terjed ki, hogy a Törvényszék a jogilag megkövetelt módon figyelembe vette‑e a fellebbező által előadott összes érvet. (
34
) A Törvényszék indokolása tehát lehet közvetett is, amennyiben lehetővé teszi az érdekelt felek számára, hogy megismerjék érvelésük Törvényszék általi elutasításának okait, és lehetővé teszi a Bíróság számára a felülvizsgálat elvégzését. (
35
)
99.
Ebben a vonatkozásban úgy vélem, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 57–91. pontjában válaszolt az első fokon előadott érvekre. A Törvényszék válaszai világosak és egyértelműek, illetve érthetően előadják a mérlegelése alapjául szolgáló tényezőket. Az, hogy a Törvényszék más érdemi következtetésre jutott, mint amit a Bizottság képvisel, még nem jelenti azt, hogy a megtámadott ítélet az indokolás hiánya miatt jogellenes volna. (
36
)
100.
Ami a Bizottság azon érvét illeti, miszerint a Törvényszék a megtámadott ítélet 81., 84. és 87. pontjában önmagának ellentmondott azáltal, hogy először megállapította a Bizottság hatáskörét, majd szűkítette azt, meg kell állapítani, hogy ez az állítás a megtámadott ítélet nyilvánvalóan téves értelmezéséből ered. A Törvényszék ugyanis – anélkül, hogy ellentmondásba keveredne – a megtámadott ítélet 80. pontjában elvetette a Bizottság által a 67/2007. sz. törvény vizsgálatára esetlegesen kiterjedő hatásköréről előadott véleményét. Az elemzése igazolásaképpen a Törvényszék később meghatározta a Bizottság hatáskörének határait, figyelembe véve a kötelezettségszegést megállapító 2004. évi és a végrehajtásról szóló 2008. évi ítéletek hatályát, amelyekben a Bíróság nem foglalt állást a 67/2007. sz. törvénynek a 89/665 irányelvvel való összeegyeztethetőségéről. Márpedig, mivel a tagállamok jogainak és kötelezettségeinek meghatározására, illetve a magatartásuk értékelésére csakis a Bíróságnak az EUMSZ 258–EUMSZ 260. cikk alapján hozott ítéletében kerülhet sor, a Törvényszék helyesen határozott úgy, hogy a Bizottságnak az EUMSZ 258. cikk értelmében új eljárást kellene kezdeményeznie.
101.
Ebből következően a Bizottság második jogalapja teljes egészében nyilvánvalóan megalapozatlan.
VI – Végkövetkeztetések
102.
Végkövetkeztetésül azt javaslom, hogy a Bíróság az alábbiak szerint döntsön:
—
utasítsa el a fellebbezést és az Európai Bizottságot kötelezze a költségek viselésére;
—
kötelezze az eljárásba beavatkozó tagállamokat a saját költségeik viselésére.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	HL L 395., 33. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 246. o.
(
3
)	A C‑275/03. sz. ügyben hozott ítélet.
(
4
)	A C-70/06. sz. ügyben hozott ítélet (EBHT 2008., I-1. o.).
(
5
)	Ezt a határozatot az Európai Unió Hivatalos Lapjában nem tették közzé.
(
6
)	A T-33/09. sz. ügyben hozott ítélet (EBHT 2011., II-1429. o.).
(
7
)	A MARKT/C 2/PMS/bmgF/(2008) 13692 megjelölésű, 2008. július 15‑i levél.
(
8
)	A Portugál Köztársaságnak a Bizottság fent említett 2008. július 15‑i levele ellen a Törvényszék Hivatalában 2008. szeptember 15‑én T‑378/08. számon nyilvántartásba vett keresetét a Törvényszék harmadik tanácsa elnökének 2009. március 5‑i végzésével törölték a nyilvántartásból.
(
9
)	A Bizottság ebben a vonatkozásban Mazák főtanácsnoknak a fent hivatkozott C‑70/06. sz., Bizottság kontra Portugália ügyben hozott ítélethez vezető indítványára, különösen annak 54. pontjára támaszkodik.
(
10
)	Roemer főtanácsnoknak a 7/71. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 1971. december 14-én hozott ítélethez (EBHT 1971., 1035. o.) vezető indítványa.
(
11
)	Puissochet, J.‑P., „L’action en manquement peut‑elle encore se parer de ses justes vertus?”, Une communauté de droit: Festschrift für Gil Carlos Rodríguez Iglesias, 2003, 569–580. o.
(
12
)	Lásd különösen a 21/84. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 1985. május 9-én hozott ítéletet (EBHT 1985., 1355. o.); a C-212/99. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2001. június 26-án hozott ítéletet (EBHT 2001., I-4923. o.); a C-441/02. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2006. április 26-án hozott ítéletet (EBHT 2006., I-3449. o.); a C-342/05. sz., Bizottság kontra Finnország ügyben 2007. június 14-én hozott ítéletet (EBHT 2007., I-4713. o.) és a C-150/07. sz., Bizottság kontra Portugália ügyben 2009. január 22-én hozott ítéletet (EBHT 2009., I-7. o.).
(
13
)	Lásd ebben az értelemben különösen a C-304/02. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2005. július 12-én hozott ítélethez (EBHT 2005., I-6263. o.) vezető ügyben ismertetett indítványt. Lásd még Wenneras, P., „A New Dawn for Commission Enforcement under Articles 226 and 228 EC”, CMLRev., 2006, 43. kötet.
(
14
)	Amint arra Kokott főtanácsnok a C-526/08. sz., Bizottság kontra Luxemburg ügyben 2010. június 29-én hozott ítélethez (EBHT 2010., I-6151. o.) vezető indítványának 38. pontjában hivatkozik: „[a]z ítélet jogereje így útjában áll egy új kereset benyújtásának, amennyiben fennáll a veszélye annak, hogy a Bíróság az új határozattal a korábbi ítélet ténybeli és jogi megállapításainak ellentmond. E tekintetben nemcsak a rendelkező rész, hanem az ítélet indokolása is releváns, amely a rendelkező rész szükséges alátámasztását alkotja, és ennélfogva elválaszthatatlan tőle”.
(
15
)	Lásd különösen a C‑387/11. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 2012. október 25‑én hozott ítéletet és a C‑286/12. sz., Bizottság kontra Magyarország ügyben 2012. december 6‑án hozott ítéletet.
(
16
)	Lásd a C-92/96. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 1998. február 12-én hozott ítéletet (EBHT 1998., I-505. o.) a fürdővizek minőségéről, valamint a C-278/01. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2003. november 25-én hozott ítéletet (EBHT 2003., I-14141. o.). Még újabban lásd a C‑517/11. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 2013. február 7‑én hozott ítéletet.
(
17
)	Lásd a végrehajtásról szóló 2008. évi ítélet 12. pontját.
(
18
)	Ugyanott.
(
19
)	Lásd ebben a vonatkozásban a Törvényszék T-139/06. sz., Franciaország kontra Bizottság ügyben 2011. október 19-én hozott ítélete (EBHT 2011., II-7315. o.) alapjául szolgáló eljárásban a Bizottság hatáskörével kapcsolatban felhozott kritikát. Ezen ítélettel szemben azonban nem nyújtottak be fellebbezést.
(
20
)	Lásd a 14/59. sz., Société des fonderies de Pont-à-Mousson kontra Főhatóság ügyben 1959. december 17-én hozott ítéletet (EBHT 1959., 445. és 473. o.) és a 108/81. sz., Amylum kontra Tanács ügyben 1982. szeptember 30-án hozott ítélet (EBHT 1982., 3107. o.) 28. pontját. Lásd még a Törvényszék T-182/94. sz., Marx Esser és Del Amo Martinez kontra Parlament ügyben 1996. szeptember 24-én hozott ítéletének (EBHT-KSZ 1996., I-A-411. o. és II‑1197. o.) 44. pontját, valamint a T-315/01. sz., Kadi kontra Tanács és Bizottság ügyben 2005. szeptember 21-én hozott ítéletének (EBHT 2005., II-3649. o.) 61. és azt követő pontjait.
(
21
)	A C-210/98. P. sz., Salzgitter kontra Bizottság ügyben 2000. június 13-án hozott ítélet (EBHT 2000., I-5843. o.) 56. pontja.
(
22
)	A fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 92. pontja.
(
23
)	Lásd ebben az értelemben a C‑514/07. P., C‑528/07. P. és C-532/07. P. sz., Svédország és társai kontra API és Bizottság egyesített ügyekben 2010. szeptember 21-én hozott ítélet (EBHT 2010., I-8533. o.) 119. pontját.
(
24
)	Lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Franciaország kontra Bizottság ügyben hozott ítéletet.
(
25
)	Mindazonáltal emlékeztetek arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében „a Bíróság ítéletének megfelelő végrehajtásának kérdése nem ennek értelmezésére vonatkozik [az Európai Unió Bírósága Alapokmányának] 43. cikke értelmében”. Lásd ebben az értelemben a C-503/04. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2007. július 18-án hozott ítélet (EBHT 2007., I-6153. o.) 15. pontját és Geelhoed főtanácsnoknak a C-177/04. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2006. március 14-én hozott ítélethez (EBHT 2006., I-2461. o.) vezető indítványának 43. pontját.
(
26
)	A C-221/03. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 2005. szeptember 22-én hozott ítélet (EBHT 2005., I-8307. o.) 41. pontja.
(
27
)	A C-314/09. sz., Strabag és társai ügyben 2010. szeptember 30-án hozott ítélet (EBHT 2010., I-8769. o.).
(
28
)	A görög kormány ebben a vonatkozásban a fent hivatkozott Franciaország kontra Bizottság ügyben hozott ítéletre hivatkozik, amelynek tárgya a Francia Köztársaság – a Bíróság EUMSZ 260. cikk alapján hozott ítélete végrehajtása során esedékes kényszerítő bírság megfizetése iránti kérelemre vonatkozó – C(2006) 659 végleges bizottsági határozat elleni keresete.
(
29
)	Lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben 2005. július 12‑én hozott ítélet 84. pontját.
(
30
)	A fent hivatkozott Bizottság kontra Luxemburg ügyben hozott ítélet.
(
31
)	Kokott főtanácsnok fent hivatkozott Bizottság kontra Luxemburg ügyben ismertetett indítványának 33. pontja.
(
32
)	A fent hivatkozott Bizottság kontra Luxemburg ügyben hozott ítélet.
(
33
)	A Bíróság az ESZAK‑Szerződés keretében meghozott ítéleteiben alakította ki az intézményi egyensúly elvét (a 7/56. és 3/57-7/57. sz., Algera és társai egyesített ügyekben 1957. július 12-én hozott ítélet [EBHT 1957., 81. o.], és a 9/56. sz., Meroni kontra Főhatóság ügyben 1958. június 13-án hozott ítélet [EBHT 1958., 11. o.]). Ez az elv a „Szerződések által létrehozott elvnek” minősül (a C-70/88. sz., Parlament kontra Tanács ügyben 1990. május 22-én hozott ítélet [EBHT 1990., I-2041. o.] 21. pontja.
(
34
)	Lásd a C‑367/10. P. sz., EMC Development kontra Bizottság ügyben 2011. március 31‑én hozott végzés 46. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
35
)	Lásd a C‑493/11. P. sz., United Technologies kontra Bizottság ügyben 2012. június 15‑én hozott végzés 48. pontját és a C‑593/11. P. sz., Alliance One International kontra Bizottság ügyben 2012. december 13‑án hozott végzést.
(
36
)	Lásd analógia útján a C-362/05. P. sz., Wunenburger kontra Bizottság ügyben 2007. június 7-én hozott ítélet (EBHT 2007., I-4333. o.) 80. pontját.