62024CJ0239
DOMSTOLENS DOM (Tredje Afdeling)
26. marts 2026 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – område med frihed, sikkerhed og retfærdighed – retligt samarbejde i straffesager – artikel 82, stk. 2, TEUF – Unionens lovgivningskompetence – direktiv 2012/29/EU – minimumsstandarder for ofre for kriminalitet med hensyn til rettigheder, støtte og beskyttelse – artikel 2, stk. 1, litra a) – begrebet »offer« – ekstraterritorial kompetence for en medlemsstats straffedomstole – direktivet finder ikke anvendelse«
I sag C-239/24 [Aurnois] (
i
),
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af cour d’appel de Bruxelles (appeldomstolen i Bruxelles, Belgien) ved afgørelse af 12. december 2023, indgået til Domstolen den 2. april 2024, i en sag indledt af
FP,
LD,
procesdeltager:
Procureur fédéral,
har
DOMSTOLEN (Tredje Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, C. Lycourgos, og dommerne O. Spineanu-Matei, S. Rodin, N. Piçarra (refererende dommer) og N. Fenger,
generaladvokat: J. Kokott,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
FP og LD ved avocate M. Alié,
–
Procureur fédéral ved magistrat fédéral A. d’Oultremont,
–
den tjekkiske regering ved A. Pagáčová, M. Smolek og J. Vláčil, som befuldmægtigede,
–
den italienske regering ved S. Fiorentino, som befuldmægtiget, bistået af avvocato dello Stato L. Fiandaca,
–
Europa-Kommissionen ved J. Hottiaux og J. Vondung, som befuldmægtigede,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 2, stk. 1, litra a), nr. i), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/29/EU af 25. oktober 2012 om minimumsstandarder for ofre for kriminalitet med hensyn til rettigheder, støtte og beskyttelse og om erstatning af Rådets rammeafgørelse 2001/220/RIA (EUT 2012, L 315, s. 57).
2
Denne anmodning er blevet indgivet i forbindelse med en sag anlagt i Belgien af FP og LD mod flere ledende personer i Kongeriget Saudi-Arabien for forbrydelser mod menneskeheden, som angiveligt er blevet begået mod deres søster, SX, der er saudiarabisk statsborger og kvinderettighedsaktivist.
Retsforskrifter
EU-retten
Primær ret
3
Artikel 82, stk. 2, TEUF foreskriver:
»I den udstrækning det er nødvendigt for at lette den gensidige anerkendelse af domme og retsafgørelser samt det politimæssige og retlige samarbejde i straffesager med en grænseoverskridende dimension, kan Europa-Parlamentet og Rådet fastsætte minimumsregler ved direktiver efter den almindelige lovgivningsprocedure. Disse minimumsregler tager hensyn til forskellene mellem medlemsstaternes retstraditioner og retssystemer.
Reglerne vedrører:
a)
gensidig anerkendelse af bevismidler mellem medlemsstaterne
b)
enkeltpersoners rettigheder inden for strafferetsplejen
c)
kriminalitetsofres rettigheder
d)
andre særlige elementer i strafferetsplejen, som Rådet forudgående har fastsat ved en afgørelse; ved vedtagelsen af denne afgørelse træffer Rådet afgørelse med enstemmighed efter Europa-Parlamentets godkendelse.
Vedtagelse af de minimumsregler, der er omhandlet i dette stykke, er ikke til hinder for, at medlemsstaterne kan opretholde eller indføre et højere beskyttelsesniveau for personer.«
Direktiv 2012/29
4
Følgende fremgår af 3., 4., 13. og 50. betragtning til direktiv 2012/29:
»(3)
Artikel 82, stk. 2, [TEUF] giver mulighed for at fastsætte minimumsregler gældende i medlemsstaterne for at lette den gensidige anerkendelse af domme og retsafgørelser samt det politimæssige og retlige samarbejde i straffesager med en grænseoverskridende dimension, navnlig for så vidt angår kriminalitetsofres rettigheder.
(4)
[...] [D]ette direktiv [tager] sigte på at revidere og supplere de principper, der er fastlagt i [Rådets rammeafgørelse 2001/220/RIA af 15. marts 2001 om ofres stilling i forbindelse med straffesager (EFT 2001, L 82, s. 1)], og på at gøre væsentlige fremskridt med hensyn til niveauet for beskyttelse af ofre i hele Unionen, navnlig i forbindelse med straffesager.
[...]
(13)
Dette direktiv finder anvendelse i forbindelse med forbrydelser, der er begået i Unionen, og i forbindelse med straffesager, der finder sted i Unionen. Det giver kun rettigheder til ofre for kriminalitet, der er begået uden for Unionen, i forbindelse med straffesager, der finder sted i Unionen. Anmeldelser, der er indgivet til kompetente myndigheder uden for Unionen, f.eks. til ambassader, udløser ikke de forpligtelser, der er fastsat i dette direktiv.
[...]
(50)
Forpligtelsen i dette direktiv til at videresende anmeldelser bør ikke berøre medlemsstaternes kompetence til at indlede retsforfølgning og berører ikke reglerne vedrørende konflikt om udøvelse af jurisdiktion, som fastsat i Rådets rammeafgørelse 2009/948/RIA af 30. november 2009 om forebyggelse og bilæggelse af konflikter om udøvelse af jurisdiktion i straffesager [(EUT 2009, L 328, s. 42)].«
5
Ifølge dette direktivs artikel 1, stk. 1, første afsnit, har det til formål at sikre, at ofre for kriminalitet får passende information, støtte og beskyttelse og kan deltage i straffesagen.
6
Nævnte direktivs artikel 2, stk. 1, fastsætter bl.a. følgende definitioner:
»a)
»offer«:
i)
en fysisk person, som har lidt skade, herunder fysisk, psykisk eller følelsesmæssig skade eller økonomisk tab, som direkte er forvoldt ved en forbrydelse
ii)
familiemedlemmer til en person, hvis død direkte blev forvoldt ved en forbrydelse, og som har lidt skade som følge af personens død
b)
»familiemedlemmer«: offerets ægtefælle, den person, der lever sammen med offeret i et fast nært forhold i en fælles husstand og på et stabilt og varigt grundlag, slægtningе i direkte linje, søskende samt personer, som offeret har forsørgerpligt over for«.
Belgisk ret
7
Artikel 10 i loi du 17 avril 1878 contenant le titre préliminaire du code de procédure pénale (lov af 17.4.1878 om strafferetsplejelovens indledende afsnit) (Moniteur belge af 25.4.1878, s. 1265) bestemmer i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (herefter »TPCPP«), som følger:
»Bortset fra de i artikel 6 og artikel 7, stk. 1, omhandlede tilfælde kan en udlænding retsforfølges i Belgien, hvis vedkommende uden for kongerigets område har begået følgende handlinger:
[...]
1oa
en alvorlig overtrædelse af den humanitære folkeret som omhandlet i straffelovens bog II, afsnit I, begået mod en person, som på tidspunktet for de faktiske omstændigheder er belgisk statsborger, eller som er anerkendt som flygtning i Belgien og har sin faste bopæl dér som omhandlet i [konventionen om flygtninges retsstilling, undertegnet i Genève den 28. juli 1951] [(United Nations Treaty Series, bind 189, s. 150, nr. 2545 (1954), der trådte i kraft den 22.4.1954, suppleret ved protokollen om flygtninges retsstilling, der blev indgået i New York den 31.1.1967, og som trådte i kraft den 4.10.1967)], eller en person, der faktisk har haft fast, lovligt ophold i Belgien i mindst tre år.
Retsforfølgning, herunder efterforskning, kan kun indledes efter anmodning fra den føderale anklagemyndighed, der vurderer eventuelle klager.
Efter at have modtaget en klage i henhold til de foregående stykker anmoder den føderale anklagemyndighed undersøgelsesdommeren om at behandle klagen, medmindre:
1o
klagen er åbenbart grundløs, eller
2o
de forhold, der er anført i klagen, ikke kan kvalificeres som en af de strafbare handlinger, der er omhandlet i straffelovens bog II, afsnit Ia, eller
3o
en tiltale, der kan antages til realitetsbehandling, ikke kan følge af denne klage, eller
[...]
Såfremt den føderale anklagemyndighed er af den opfattelse, at en eller flere af de betingelser, der er fastsat i stk. 3, nr. 1, 2 og 3, er opfyldt, nedlægger den ved chambre des mises en accusation de la cour d’appel de Bruxelles [(afdelingen for tiltalerejsning ved appeldomstolen i Bruxelles, Belgien)] påstand om, at det alt efter omstændighederne fastslås, at der ikke er grundlag for retsforfølgning, eller at straffesagen ikke kan antages til realitetsbehandling. Kun den føderale anklagemyndighed høres.
[...]«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
8
Den 2. december 2021 indgav FP og LD (herefter »klagerne«) en klage til den føderale anklagemyndighed mod flere ledende personer i Kongeriget Saudi-Arabien for forbrydelser mod menneskeheden som omhandlet i den belgiske straffelov, som angiveligt var blevet begået mod deres søster, SX, der er saudiarabisk statsborger og kvinderettighedsaktivist. Klagerne kritiserede således det saudiarabiske regimes undertrykkelse af ikke blot deres søster, men også af mange andre personer, der angiveligt var ofre for vilkårlige og ulovlige anholdelser og tilbageholdelser, tortur, umenneskelig behandling, tvungne forsvindinger og drab.
9
Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at klagerne har gjort gældende, at de ikke alene er indirekte ofre, men også direkte ofre for de alvorlige overtrædelser af den humanitære folkeret, der er blevet begået mod deres søster. I deres egenskab af nærtstående personer til en person, der er offer for sådanne overtrædelser, kan de nemlig lide psykisk eller følelsesmæssig skade på grund af de psykologiske og traumatiske virkninger, som disse overtrædelser forårsager, samt et materielt tab, bl.a. i tilfælde af uarbejdsdygtighed som følge af en sådan traumatisering.
10
Klagerne har derfor gjort gældende, at de er »ofre« som omhandlet i artikel 2, stk. 1, litra a), nr. i), i direktiv 2012/29, og at dette begreb indeholdt i begrebet »person, mod hvem der er begået en alvorlig overtrædelse af den humanitære folkeret« som omhandlet i TPCPP’s artikel 10, stk. 1, nr. 1a. Da de påtalte forhold desuden fandt sted mellem 2018 og 2021, dvs. efter at klagerne var blevet registreret som bosiddende i Belgien, opfyldte disse sidstnævnte ligeledes de kriterier, der er fastsat i sidstnævnte bestemmelse, for at kunne retsforfølge en person, der ikke er en statsborger i Belgien for handlinger begået uden for det nationale område.
11
I forbindelse med behandlingen af den klage, der er nævnt i denne doms præmis 8, foreslog den føderale anklagemyndighed kammeret for tiltalerejsning ved cour d’appel de Bruxelles (appeldomstolen i Bruxelles, Belgien), som er den forelæggende ret, at den skal fastslå, at de belgiske retter ikke har kompetence, og at straffesagen ikke kan antages til realitetsbehandling, jf. TPCPP’s artikel 10, stk. 4. Ifølge den føderale anklagemyndighed er betingelserne i denne artikels stk. 1, nr. 1a, ikke opfyldt for så vidt angår overtrædelser begået i Saudi-Arabien mod klagernes søster. Den føderale anklagemyndighed afviste således at anerkende klagerne som »personer, mod hvem der er begået en alvorlig overtrædelse af den humanitære folkeret« som omhandlet i TPCPP’ artikel 10, stk. 1, nr. 1a.
12
Den forelæggende ret har anført, at i henhold til TPCPP’s artikel 10, stk. 1, nr. 1a, kan de belgiske retter have passiv kompetence ratione personae med hensyn til forbrydelser begået uden for det nationale område af en person, der ikke er en national statsborger, når de påklagede forhold dels udgør en alvorlig overtrædelse af den humanitære folkeret, dels er begået mod en person, der er belgisk statsborger, har flygtningestatus i Belgien eller har boet i denne medlemsstat i mindst tre år.
13
Den forelæggende ret har konstateret, at SX, der er klagernes søster, var offer for forbrydelser, der prima facie kunne udgøre alvorlige overtrædelser af den humanitære folkeret, men at hun på tidspunktet for de faktiske omstændigheder hverken havde belgisk statsborgerskab, flygtningestatus i Belgien eller bopæl på denne medlemsstats område. Under disse omstændigheder bør de belgiske retters ekstraterritoriale kompetence udelukkes i henhold til TPCPP’s artikel 10, stk. 1, nr. 1a.
14
Den forelæggende ret har fremhævet, at denne artikel 10, stk. 1, nr. 1a, med henblik på at begrunde de belgiske retters ekstraterritoriale kompetence ikke anvender begrebet »offer«, direkte eller indirekte, men begrebet »person, mod hvem der er begået en alvorlig overtrædelse af den humanitære folkeret«, og som »på tidspunktet for handlingen er belgisk statsborger eller en person, der er anerkendt som flygtning i Belgien, og som har sin faste bopæl dér«. Den forelæggende ret har præciseret, at sidstnævnte begreb kræver en tæt tilknytning til Belgien med henblik på at forhindre klager fra personer, der etablerer sig på det nationale område med det ene formål at anlægge sag ved landets domstole vedrørende lovovertrædelser, som de hævder at have været ofre for uden for dette område, indgiver klager.
15
For så vidt som klagerne på den ene side har gjort gældende, at de skal kvalificeres som »ofre« som omhandlet i artikel 2, stk. 1, litra a), i direktiv 2012/29, og på den anden side, at dette begreb skal forstås som indeholdt i begrebet »person, mod hvem der er begået en alvorlig overtrædelse af den humanitære folkeret« som omhandlet i TPCPP’s artikel 10, stk. 1, nr. 1a, finder den forelæggende ret, at en fortolkning af denne artikel 2, stk. 1, litra a), er nødvendig for at fastlægge rækkevidden af sidstnævnte begreb og dermed for at afgøre, om betingelserne for at indlede en straffesag i Belgien er opfyldt i den foreliggende sag.
16
Den forelæggende ret har ikke desto mindre anført, at Cour de cassation (kassationsdomstol, Belgien) i en dom af 17. december 2003 fastslog, at der ikke findes nogen folkeretlig regel, der pålægger Kongeriget Belgien at udøve universel kompetence på området for forbrydelser mod menneskeheden, og den forelæggende ret har i øvrigt konstateret, at såvel artikel 5 i konventionen mod tortur og anden grusom, umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf af 10. december 1984 (United Nations Treaty Series, bind 1465, s. 85, nr. 24841 (1987)), som artikel 9 i den internationale konvention om beskyttelse af alle personer mod tvungen forsvinding af 20. december 2006 (United Nations Treaty Series, bind 2716, s. 3, nr. 48088 (2010)) alene giver de kontraherende stater mulighed for at etablere deres passive kompetence, »når de finder det hensigtsmæssigt«.
17
På denne baggrund har cour d’appel de Bruxelles (appeldomstolen i Bruxelles) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal artikel 2[, stk. 1, litra a), nr. i),] i [direktiv 2012/29] fortolkes således, at begrebet »offer« omfatter nære familiemedlemmer til en person, som i forbindelse med en alvorlig krænkelse af den humanitære folkeret har været udsat for tvungen forsvinding eller tortur, set i lyset af konventionen om beskyttelse mod tvungne forsvindinger [af 20. december 2006] og FN’s torturkonvention [af 10. december 1984], således at disse familiemedlemmer tillægges de ved dette direktiv fastlagte rettigheder?
2)
Skal artikel 2[, stk. 1, litra a), nr. i),] i [direktiv 2012/29] fortolkes således, at begrebet »offer« omfatter nære familiemedlemmer, der har lidt psykisk eller følelsesmæssig skade eller et økonomisk tab, som er direkte forårsaget af en alvorlig krænkelse af den humanitære folkeret, der primært er overgået et nærtstående familiemedlem, således at disse familiemedlemmer tillægges de ved dette direktiv fastlagte rettigheder?«
Retsforhandlingerne for Domstolen
18
Ved en anmodning om oplysninger af 29. maj 2024 opfordrede Domstolen den forelæggende ret om at præcisere grundene til, at den fandt, at der forelå en forbindelse mellem tvisten i hovedsagen vedrørende den ekstraterritoriale kompetence, der er fastsat i belgisk ret for forbrydelser mod menneskeheden, og bestemmelserne i direktiv 2012/29.
19
Ved skrivelse indgået til Domstolens Justitskontor den 11. juli 2024 meddelte den forelæggende ret Domstolen, at den havde berammet et retsmøde til den 12. november 2024 med henblik på at undergive det af Domstolen stillede spørgsmål den kontradiktoriske forhandling mellem parterne i hovedsagen, idet den præciserede, at den først ville være i stand til at besvare denne anmodning om oplysninger efter dette retsmøde.
20
Den 12. juli 2024 besluttede Domstolens præsident efter at have hørt generaladvokaten og den refererende dommer at udsætte sagen, indtil modtagelsen af den forelæggende rets svar på den nævnte anmodning om oplysninger.
21
Den 29. januar 2025 meddelte den forelæggende ret som svar på samme anmodning om oplysninger Domstolen de skriftlige indlæg, som klagerne og den føderale anklagemyndighed havde fremlagt for den forelæggende ret.
22
Den 5. februar 2025 besluttede Domstolens præsident efter at have hørt generaladvokaten og den refererende dommer at tilføje de dokumenter, som den forelæggende ret havde fremsendt, til sagsakterne og at meddele dem til parterne i hovedsagen og til de berørte personer sammen med anmodningen om oplysninger og at genoptage retsforhandlingerne.
Formaliteten vedrørende anmodningen om præjudiciel afgørelse
23
Den føderale anklagemyndighed har gjort gældende, at anmodningen om præjudiciel afgørelse skal afvises. Kommissionen har ligeledes stillet spørgsmålstegn ved, om denne anmodning kan antages til realitetsbehandling.
24
Ifølge den føderale anklagemyndighed er der ingen bestemmelse i direktiv 2012/29, der har til formål at afgrænse betingelserne for antagelse til realitetsbehandling af en straffesag, der er anlagt ved de nationale domstole for forbrydelser begået uden for det nationale område, således at dette direktivs artikel 2, stk. 1, litra a), nr. i), som er genstand for de præjudicielle spørgsmål, ikke finder anvendelse på tvisten i hovedsagen. Under disse omstændigheder er spørgsmålet om, hvorvidt denne bestemmelse skal fortolkes således, at et nærtstående familiemedlem til et offer for en alvorlig overtrædelse af den humanitære folkeret ligeledes kan kvalificeres som et »offer« og dermed drage fordel af de rettigheder, der er fastsat i det nævnte direktiv, uden relevans for løsningen af denne tvist.
25
Kommissionen har anført, at direktiv 2012/29 ikke indeholder nogen bestemmelse om fastlæggelsen af medlemsstaternes retters kompetence i straffesager, og at det kun finder anvendelse på straffesager, for hvilke der allerede er fastslået en sådan kompetence. Generelt indeholder EU-retten ingen regler, der er relevante for fortolkningen af en bestemmelse i national ret, der regulerer udøvelsen af eksterritorial retslig kompetence på det strafferetlige område, såsom den bestemmelse, der er genstand for tvisten i hovedsagen.
26
Kommissionen har i øvrigt begrundet tvivlen om, hvorvidt anmodningen om præjudiciel afgørelse kan antages til realitetsbehandling, med den omstændighed, at den forelæggende ret som svar på den anmodning om oplysninger, der er nævnt i denne doms præmis 18, ikke udtrykkeligt har udtalt sig om grundene til, at den finder, at der er en forbindelse mellem tvisten i hovedsagen og dette direktivs bestemmelser, idet den blot fremsendte klagernes og den føderale anklagemyndigheds skriftlige indlæg i denne henseende.
27
Ifølge fast retspraksis gælder der en formodning for, at de spørgsmål om EU-rettens fortolkning, som den nationale ret har forelagt på baggrund af de retlige og faktiske omstændigheder, som den har ansvaret for at fastlægge – og hvis rigtighed det ikke tilkommer Domstolen at efterprøve – er relevante. Domstolen kan alene afvise at træffe afgørelse vedrørende en anmodning om præjudiciel afgørelse forelagt af en national ret, såfremt det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er af hypotetisk karakter, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan give en hensigtsmæssig besvarelse af de stillede spørgsmål (dom af 1.9.2025, Alace og Canpelli, C-758/24 og C-759/24, EU:C:2025:591, præmis 38 og den deri nævnte retspraksis).
28
I den foreliggende sag har den forelæggende ret nærmere bestemt stillet spørgsmål om, hvorvidt begrebet »person, mod hvem der er begået en alvorlig overtrædelse af den humanitære folkeret« i TPCPP’s artikel 10, stk. 1, nr. 1a, skal forstås således, at det omfatter begrebet »offer«, som defineret i artikel 2, stk. 1, litra a), i direktiv 2012/29, som den forelæggende ret har anmodet om fortolkning af for at kunne afgøre, om betingelserne for at indlede en straffesag i Belgien er opfyldt. Såfremt Domstolen måtte fastslå, at dette direktiv finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, har fortolkningen af begrebet »offer« betydning for løsningen af denne tvist.
29
Eftersom det ikke klart fremgår, at fortolkningen af direktiv 2012/29 savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, vedrører indsigelsen om, at dette direktiv ikke finder anvendelse, ikke formaliteten med hensyn til anmodningen om præjudiciel afgørelse, men realiteten med hensyn til de forelagte spørgsmål (jf. i denne retning dom af 4.10.2024, Bezirkshauptmannschaft Landeck (Forsøg på adgang til personoplysninger lagret på en mobiltelefon), C-548/21, EU:C:2024:830, præmis 67, og af 17.10.2024, FA.RO. di YK & C., C-16/23, EU:C:2024:886, præmis 48).
Om de præjudicielle spørgsmål
30
Med sine spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 2, stk. 1, litra a), nr. i), i direktiv 2012/29 skal fortolkes således, at begrebet »offer« som omhandlet i denne bestemmelse omfatter nærtstående familiemedlemmer til en person, der har lidt en alvorlig overtrædelse af den humanitære folkeret, eller i det mindste de blandt de nære familiemedlemmer, der har lidt enten psykisk eller følelsesmæssig skade eller et materielt tab, der er direkte forårsaget af denne overtrædelse.
31
Som anført i denne doms præmis 28 skal den forelæggende ret inden for rammerne af den tvist, der er indbragt for den, fortolke en bestemmelse i national ret, nemlig TPCPP’s artikel 10, stk. 1, nr. 1a, som fastsætter de nationale retters kompetence til at påkende alvorlige overtrædelser af den humanitære folkeret begået uden for det nationale område mod en person, der er belgisk statsborger, har flygtningestatus i Belgien eller har haft bopæl i denne medlemsstat i mindst tre år. Med henblik herpå ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om denne bestemmelse skal fortolkes i overensstemmelse med artikel 2, stk. 1, litra a), nr. i), i direktiv 2012/29.
32
I denne sammenhæng skal det indledningsvis undersøges, om direktiv 2012/29 finder anvendelse i forbindelse med en tvist om en medlemsstats straffedomstoles kompetence til at påkende handlinger, der er begået uden for dens område, hvilket ville kunne påvirke rækkevidden af bestemmelser i national ret, der foreskriver en sådan kompetence.
33
Det bemærkes, at dette direktiv blev vedtaget på grundlag af artikel 82, stk. 2, TEUF. Som det fremgår af tredje betragtning til nævnte direktiv, giver denne bestemmelse i EUF-traktaten EU-lovgiver beføjelse til at fastsætte minimumsregler, der finder anvendelse i medlemsstaterne, med henblik på at lette den gensidige anerkendelse af domme og retsafgørelser samt det politimæssige og retlige samarbejde i straffesager med en grænseoverskridende dimension, navnlig for så vidt angår rettighederne for ofre for kriminalitet, men også personers rettigheder i straffesager og den gensidige anerkendelse af bevismateriale mellem medlemsstaterne, således som det er fastsat i denne artikel 82, stk. 2, litra a)-c).
34
Det bemærkes i denne henseende, at direktiv 2012/29 i overensstemmelse med dets titel fastsætter minimumsstandarder for ofre for kriminalitet med hensyn til rettigheder, støtte og beskyttelse. Det præciseres i fjerde betragtning til dette direktiv, at direktivet sigter på at revidere og supplere de principper, der er fastlagt i rammeafgørelse 2001/220/RIA, og på at gøre væsentlige fremskridt med hensyn til niveauet af beskyttelse for ofre i hele Unionen, navnlig i forbindelse med straffesager.
35
Ifølge artikel 1, stk. 1, første afsnit, i direktiv 2012/29 har direktivet til formål at sikre, at ofre for kriminalitet får passende information, støtte og beskyttelse og kan deltage i straffesagen.
36
Med henblik på anvendelsen af dette direktiv er begrebet »offer« defineret i direktivets artikel 2, stk. 1, litra a), nr. i), som en fysisk person, som har lidt skade, herunder fysisk, psykisk eller følelsesmæssig skade eller økonomisk tab, som direkte er forvoldt ved en forbrydelse. Dette begreb omfatter i overensstemmelse med nævnte direktivs artikel 2, stk. 1, litra a), nr. ii), også familiemedlemmer til en person, hvis død direkte blev forvoldt ved en forbrydelse, og som har lidt skade som følge af personens død. Samme direktivs artikel 2, stk. 1, litra b), definerer i øvrigt »familiemedlemmer« som offerets ægtefælle, den person, der lever sammen med offeret i et fast nært forhold i en fælles husstand og på et stabilt og varigt grundlag, slægtninge i direkte linje, søskende samt personer, som offeret har forsørgerpligt over for.
37
Direktiv 2012/29 fastsætter i det væsentlige en række rettigheder, som disse ofre skal indrømmes i forbindelse med nationale straffesager. Hvad for det første angår information og støtte fastsætter dette direktiv bl.a. retten til at forstå og blive forstået, retten til at modtage information fra den første kontakt med en kompetent myndighed og retten til at få information om sagen. Hvad for det andet angår deltagelse i straffesager fastsætter nævnte direktiv bl.a. retten til at blive hørt og retten til retshjælp. For det tredje sikrer samme direktiv for så vidt angår beskyttelse af ofre, herunder ofre med særlige behov og børn, retten til at undgå kontakt mellem offeret og gerningsmanden og retten til beskyttelse af privatlivets fred.
38
Kun 13. betragtning til direktiv 2012/29 henviser til »ofre for kriminalitet, der er begået uden for Unionen«, idet det præciseres, at dette direktiv kun medfører anvendelse af de forpligtelser, der er fastsat heri, i forbindelse med straffesager, der finder sted i Unionen. Indrømmelsen af rettigheder til disse ofre forudsætter derfor, at medlemsstaterne har udøvet deres kompetence til at indlede straffesager. Som den føderale anklagemyndighed og Kommissionen med rette har anført i deres skriftlige indlæg, finder nævnte direktiv kun anvendelse på straffesager, for hvilke en sådan kompetence forudgående er blevet fastslået.
39
Denne konstatering bekræftes af 50. betragtning til samme direktiv, hvoraf det fremgår, at direktivet ikke berører medlemsstaternes kompetence til at indlede retsforfølgning eller reglerne vedrørende konflikt om udøvelse af jurisdiktion i straffesager som defineret i rammeafgørelse 2009/948.
40
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal direktiv 2012/29 fortolkes således, at det ikke finder anvendelse i forbindelse med en tvist om en medlemsstats straffedomstoles kompetence til at påkende handlinger, der er begået uden for dens område, og ikke kan påvirke rækkevidden af bestemmelser i national ret, der foreskriver en sådan kompetence.
Sagsomkostninger
41
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tredje Afdeling) for ret:
Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/29/EU af 25. oktober 2012 om minimumsstandarder for ofre for kriminalitet med hensyn til rettigheder, støtte og beskyttelse og om erstatning af Rådets rammeafgørelse 2001/220/RIA
skal fortolkes således, at
dette direktiv ikke finder anvendelse i forbindelse med en tvist om en medlemsstats straffedomstoles kompetence til at påkende handlinger, der er begået uden for dens område, og ikke kan påvirke rækkevidden af bestemmelser i national ret, der foreskriver en sådan kompetence.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: fransk.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.