62022CC0305(01)
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
J. RICHARD DE LA TOUR
fremsat den 12. december 2024 (
1
)
Sag C-305/22
C.J.
Straffesag
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Curtea de Apel Bucureşti (appeldomstolen i Bukarest, Rumænien))
»Præjudiciel forelæggelse – område med frihed, sikkerhed og retfærdighed – retligt samarbejde i straffesager – rammeafgørelse 2002/584/RIA – europæisk arrestordre med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf – fakultativ grund til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre – den fuldbyrdende medlemsstats forpligtelse til at fuldbyrde den frihedsstraf, som den eftersøgte er blevet idømt – rammeafgørelse 2008/909/RIA – gensidig anerkendelse af domme i straffesager med henblik på deres fuldbyrdelse i en anden medlemsstat – manglende samtykke fra den udstedende medlemsstat – den udstedende medlemsstats ret til selv at fuldbyrde straffen – opretholdelse af den europæiske arrestordre – den fuldbyrdende judicielle myndigheds pligt til at fuldbyrde den europæiske arrestordre«
og
Sag C-595/23 [Cuprea] (
i
)
EDS
Straffesag
procesdeltager:
Procura generale presso la Corte d’appello di Napoli
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte d’appello di Napoli (appeldomstolen i Napoli, Italien))
»Præjudiciel forelæggelse – område med frihed, sikkerhed og retfærdighed – retligt samarbejde i straffesager – europæisk arrestordre – rammeafgørelse 2002/584/RIA – europæisk arrestordre med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf – afslag på overgivelse – artikel 4, nr. 6) – fakultativ grund til at afslå fuldbyrdelse – rammeafgørelse 2008/909/RIA – gensidig anerkendelse af domme i straffesager – artikel 8, artikel 22, stk. 1, og artikel 25 – fuldbyrdelse af en sanktion i medfør af en europæisk arrestordre – den udstedende medlemsstats eventuelle pligt til at trække denne ordre tilbage – forordning (EU) 2018/1862 – Schengeninformationssystemet (SIS) – artikel 26, stk. 1, artikel 27, stk. 1, artikel 53, stk. 1, artikel 55, stk. 1, samt artikel 59, stk. 1 og 3 – den udstedende medlemsstats eventuelle pligt til at slette indberetningen om den eftersøgte i SIS«
I. Indledning
1.
Henset til forbindelsen mellem sag C-305/22 og sag C-595/23 finder jeg det relevant at fremsætte et fælles forslag til afgørelse i disse to sager. Dette kan efter min opfattelse bidrage til at fremhæve de problemer, som de italienske judicielle myndigheders opfattelse af anvendelsen af den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse i artikel 4, nr. 6), i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne (
2
) kan medføre.
2.
Sag C-595/23 er nemlig den perfekte illustration af de funktionsforstyrrelser, som det kan medføre, hvis den fuldbyrdende judicielle myndighed i forbindelse med anvendelsen af denne fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse tilsidesætter de regler, der er fastsat i Rådets rammeafgørelse 2008/909/RIA af 27. november 2008 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på domme i straffesager om idømmelse af frihedsstraffe eller frihedsberøvende foranstaltninger med henblik på fuldbyrdelse i Den Europæiske Union (
3
).
A.
Om sag C-305/22
3.
Anmodningen om præjudiciel afgørelse i sag C-305/22 vedrører fortolkningen af artikel 4, nr. 5) og 6), og artikel 8, stk. 1, litra c), i rammeafgørelse 2002/584 samt artikel 4, stk. 2, artikel 22, stk. 1, og artikel 25 i rammeafgørelse 2008/909.
4.
Denne anmodning er indgivet i forbindelse med en national sag, hvori Curtea de Apel Bucureşti (appeldomstolen i Bukarest, Rumænien) skal tage stilling til gyldigheden af en national ordre om fuldbyrdelse af en fængselsstraf, som C.J., der har bopæl i Italien, er blevet idømt, samt om gyldigheden af en europæisk arrestordre, der er udstedt mod ham. De italienske judicielle myndigheder har afslået at fuldbyrde denne europæiske arrestordre på grundlag af den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse, der er fastsat i artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 (
4
). Disse myndigheder traf samtidig en afgørelse om anerkendelse af dommen og fuldbyrdelse af den straffedom, der var afsagt mod C.J., på trods af de rumænske judicielle myndigheders indsigelse mod, at denne dom blev fuldbyrdet i Italien.
5.
Den 23. januar 2024 besluttede Domstolen at henvise sag C-305/22 til Første Afdeling. Der blev afholdt retsmøde den 13. marts 2024, og jeg fremsatte mit forslag til afgørelse (
5
), der efter anmodning fra Domstolen fokuserede på det første til det tredje af de af Curtea de Apel București (appeldomstolen i Bukarest) forelagte præjudicielle spørgsmål, den 13. juni 2024.
6.
I dette forslag til afgørelse foreslog jeg Domstolen at svare den forelæggende ret, at artikel 4, nr. 6), og artikel 8, stk. 1, litra c), i rammeafgørelse 2002/584 samt artikel 4, stk. 2 og 5, artikel 8, stk. 1, artikel 22, stk. 1, og artikel 25 i rammeafgørelse 2008/909 skal fortolkes således, at en judiciel myndighed ikke kan afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre, der er udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf, med henvisning til den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse i den førstnævnte af disse bestemmelser, når anerkendelsen og fuldbyrdelsen af den fældende dom er foretaget i strid med den procedure og de betingelser, der er fastsat i rammeafgørelse 2008/909. I denne situation bevarer den udstedende medlemsstat retten til at fuldbyrde denne straf, og det påhviler den fuldbyrdende judicielle myndighed at fuldbyrde den europæiske arrestordre ved at overgive den eftersøgte til den pågældende medlemsstat.
7.
Efter anmodning fra Første Afdeling fremsat i henhold til artikel 60, stk. 3, i Domstolens procesreglement har Domstolen den 9. juli 2024 besluttet at hjemvise sag C-305/22 til Store Afdeling, idet der skal fremlægges et forslag til afgørelse med fokus på det første til det tredje spørgsmål.
8.
I overensstemmelse med procesreglementets artikel 83 i har Domstolen ved kendelse af 13. september 2024, C.J. (Fuldbyrdelse af en dom efter en europæisk arrestordre) (
6
), besluttet at genåbne retsforhandlingernes mundtlige del og indkalde parterne til et nyt retsmøde. De berørte parter, der er omhandlet i artikel 23 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, blev i dette retsmøde opfordret til at fremsætte deres eventuelle synspunkter vedrørende spørgsmålene i bilaget til denne kendelse.
9.
Den rumænske, den tjekkiske, den franske og den nederlandske regering samt Europa-Kommissionen deltog i retsmødet den 14. oktober 2024.
10.
I dette retsmøde blev de synspunkter, som procesdeltagerne gav udtryk for i retsmødet den 13. marts 2024, gentaget, i det væsentlige på grundlag af de samme argumenter.
11.
Det er således to diametralt modsatte opfattelser, der står over for hinanden. Mens den nederlandske regering hævder, at anvendelse af den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse, der er anført i artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584, kan finde sted uden for den ramme, der er fastsat i rammeafgørelse 2008/909, forfægter de andre deltagere i den foreliggende sag det modsatte synspunkt. Blandt disse adskiller den tjekkiske regering sig fra den rumænske og den franske regering og Kommissionen, for så vidt som den førstnævnte til forskel fra de sidstnævnte synes at være af den opfattelse, at anvendelsen af denne fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse ikke kræver domsstatens samtykke, samtidig med at den medgiver, at anerkendelsen af dommen og fuldbyrdelsen af sanktionen skal ske i overensstemmelse med bestemmelserne i rammeafgørelse 2008/909.
12.
Efter på ny at have hørt synspunkterne fra deltagerne i den foreliggende sag er jeg for mit vedkommende fortsat af den opfattelse, at min analyse i mit forslag til afgørelse af 13. juni 2024 er den eneste, der på den ene side kan sikre det mål om at bekæmpe straffrihed, der forfølges med rammeafgørelse 2002/584, og på den anden side det mål om at lette den domfældtes sociale rehabilitering, som både forfølges med denne rammeafgørelses artikel 4, nr. 6), og med rammeafgørelse 2008/909. Denne rammeafgørelses artikel 25 bør efter min opfattelse navnlig ikke fortolkes således, at det kan være til skade for målet om at undgå, at den pågældende person går fri for straf, hvilket indebærer en effektiv fuldbyrdelse af sanktionen, både med hensyn til dens art og varighed (
7
). Det skal i øvrigt fremhæves, at dette mål udtrykkeligt er nævnt i slutningen af denne artikel.
13.
Jeg henviser derfor Domstolen til mit tidligere forslag til afgørelse, som jeg bekræfter og gentager i sin helhed.
B.
Om sag C-595/23
14.
Anmodningen om præjudiciel forelæggelse i sag C-595/23 vedrører fortolkningen af artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584, artikel 22, stk. 1, og artikel 25 i rammeafgørelse 2008/909 samt 46. betragtning til og artikel 24, 25 og 26 samt artikel 55, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2018/1862 af 28. november 2018 om oprettelse, drift og brug af Schengeninformationssystemet (SIS) på området politisamarbejde og strafferetligt samarbejde, om ændring og ophævelse af Rådets afgørelse 2007/533/RIA og om ophævelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1986/2006 og Kommissionens afgørelse 2010/261/EU (
8
), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) 2022/1190 af 6. juli 2022 (
9
).
15.
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en sag vedrørende fuldbyrdelsen i Italien af en europæisk arrestordre udstedt af de rumænske myndigheder mod EDS med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf.
16.
Baggrunden for denne sag er den samme som for sag C-305/22, dvs. den manglende overensstemmelse mellem de rumænske og de italienske judicielle myndigheders tilgang til de betingelser, der skal overholdes i forbindelse med anvendelsen af den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse i artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584.
17.
Dette modsætningsforhold i tilgangen er kilden til den centrale problemstilling i den foreliggende sag, nemlig fastlæggelsen af, hvilken myndighed, der har kompetence til at slette en indberetning i SIS (
10
) af den person, der er genstand for en europæisk arrestordre, som den fuldbyrdende judicielle myndighed nægter at fuldbyrde i medfør af denne bestemmelse, men i strid med den procedure og de betingelser, der er fastsat i rammeafgørelse 2008/909.
II. De faktiske omstændigheder i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål i sag C-595/23
18.
Den 10. juli 2017 blev EDS i Rumænien idømt fem år og seks måneders fængsel.
19.
Den 8. februar 2019 udstedte Curtea de Apel București (appeldomstolen i Bukarest) en europæisk arrestordre vedrørende EDS med henblik på fuldbyrdelse af denne dom. Samtidig indlæste de kompetente rumænske myndigheder en indberetning i SIS med det formål at foranledige EDS anholdt og overgivet til Rumænien på grundlag af denne europæiske arrestordre.
20.
EDS blev anholdt i Italien den 13. januar 2020.
21.
Ved dom af 15. september 2020 afslog den forelæggende ret, dvs. Corte d’appello di Napoli (appeldomstolen i Napoli, Italien), på den ene side at overgive EDS med henblik på fuldbyrdelsen af den straf, der var idømt i Rumænien, med henvisning til den grund til ikke at fuldbyrde den, der er fastsat i artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584. På den anden side anerkendte denne ret den dom af 10. juli 2017, der var afsagt af den rumænske judicielle myndighed, og som den europæiske arrestordre var baseret på, og beordrede, at straffen skulle fuldbyrdes i Italien i overensstemmelse med landets nationale lovgivning (
11
). Fuldbyrdelsen af straffen blev påbegyndt den 15. juli 2022 (
12
).
22.
Det fremgår af den rumænske regerings skriftlige indlæg, at Corte d’appello di Napoli (appeldomstolen i Napoli) den 20. september 2022 på den eftersøgtes anmodning spurgte de rumænske myndigheder, om fuldbyrdelsen af straffen ifølge retspraksis ved Curtea Constituțională (forfatningsdomstol, Rumænien) (
13
) om forældelse af strafansvar, blev anset for forældet. Den 29. september 2022 oplyste de rumænske myndigheder, at der endnu ikke var afsagt nogen endelig retsafgørelse vedrørende forældelsen af strafansvar.
23.
Den 11. oktober 2022 erklærede den forelæggende ret fuldbyrdelsen af straffen for afsluttet og tilbagekaldte anerkendelsen af den rumænske domfældelse med den begrundelse, at denne dom ikke længere kunne fuldbyrdes, idet den til støtte herfor henviste til dom nr. 297/2018 og nr. 358/2022 afsagt af Curtea Constituțională (forfatningsdomstol).
24.
Den 24. august 2022 anmodede Ministero della Giustizia (justitsministeriet, Italien) de rumænske myndigheder om at slette indberetningen i SIS. De rumænske myndigheder svarede den 30. august 2022, at den europæiske arrestordre ikke ville blive tilbagekaldt, idet der var blevet forelagt en anmodning om præjudiciel afgørelse for Domstolen, og sagen derfor var blevet udsat.
25.
Ved dom af 2. februar 2023 trak Curtea de Apel București (appeldomstolen i Bukarest) denne anmodning, der var blevet forelagt for Domstolen i AR-sagen (C-179/22), tilbage og forkastede EDS’ påstand om, at den europæiske arrestordre vedrørende ham skulle tilbagekaldes og indberetningen slettes i SIS.
26.
Det italienske justitsministerium fremsendte derfor to efterfølgende anmodninger til Curtea de Apel București (appeldomstolen i Bukarest) og til Ministerului Justiţiei (justitsministeriet, Rumænien) af henholdsvis 9. marts 2023 og 9. maj 2023 med henblik på at få de rumænske myndigheder til at trække den europæiske arrestordre tilbage og slette indberetningen i SIS.
27.
I dom af 11. marts 2023 afviste Înalta Curte de Casație și Justiție a României (kassationsdomstol, Rumænien) EDS’ appel af dommen af 2. februar 2023 afsagt af Curtea de Apel București (appeldomstolen i Bukarest) og fastslog, at eftersom Italien havde anerkendt fuldbyrdelsen af den rumænske strafferetlige fældende dom, henhørte ethvert spørgsmål vedrørende den pågældende fuldbyrdelse udelukkende under den italienske fuldbyrdelsesdomstol i den pågældende domstols egenskab af domstol i den fuldbyrdende medlemsstat.
28.
På denne baggrund anlagde EDS sag ved den forelæggende ret, idet han bl.a. gjorde gældende, at alle retsmidler, der er til rådighed i henhold til rumænsk lovgivning, er udtømt, og at denne faktiske situation indebærer en ulovlig begrænsning af hans personlige frihed og af hans ret til fri bevægelighed, eftersom han, indtil indberetningen slettes fra SIS, ikke kan rejse til en anden medlemsstats område uden at løbe en reel risiko for at blive anholdt.
29.
I denne forbindelse har EDS anført, at han i august 2021, efter at Corte di appello di Napoli (appeldomstolen i Napoli) havde afsagt sin dom, hvorved der blev givet afslag på overgivelse og før påbegyndelsen af fuldbyrdelsen af den anerkendte straf, tog på ferie i Grækenland, hvor han blev anholdt af politiet på øen Mykonos i medfør af den rumænske europæiske arrestordre udstedt af Curtea de Apel București (appeldomstolen i Bukarest) den 8. februar 2019.
30.
Som følge heraf har EDS ved den forelæggende ret nedlagt påstand om, at indberetningen i SIS slettes, og at den europæiske arrestordre vedrørende ham tilbagekaldes.
31.
Med henblik på at træffe afgørelse om denne påstand har den forelæggende ret redegjort for den italienske lovgivning på dette område.
32.
Det fremgår således af artikel 18a med overskriften »Fakultative grunde til at afslå overgivelse« i legge n. 69 – Disposizioni per conformare il diritto interno alla decisione quadro 2002/584/GAI del Consiglio, del 13 giugno 2002, relativa al mandato d’arresto europeo e alle procedure di consegna tra Stati membri (lov nr. 69 om bestemmelser til tilpasning af den nationale ret til Rådets rammeafgørelse [2002/584]) (
14
) af 22. april 2005 i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, at Corte d’appello (appeldomstol) kan afslå en overgivelse, når den person, som anmodes overgivet, er italiensk statsborger eller statsborger i en anden medlemsstat, som lovligt og faktisk er bosat eller opholder sig på det italienske område, forudsat at den pågældende ret bestemmer, at frihedsstraffen eller den frihedsberøvende foranstaltning skal fuldbyrdes i Italien i henhold til national ret.
33.
Artikel 16 i decreto legislativo n. 161 – Disposizioni per conformare il diritto interno alla Decisione quadro 2008/909/GAI relativa all’applicazione del principio del reciproco riconoscimento alle sentenze penali che irrogano pene detentive o misure privative della libertà personale, ai fini della loro esecuzione nell’Unione europea (lovdekret nr. 161/2010 om tilpasning af den nationale lovgivning til rammeafgørelse [2008/909]) (
15
) af 7. september 2010 bestemmer, at når der afsiges en anerkendelsesdom, skal straffen fuldbyrdes i henhold til italiensk lov, herunder reglerne om benådning.
34.
Det fremgår desuden af dette lovdekrets artikel 24, at når Corte d’appello (appeldomstol) afviser en anmodning om overgivelse i henhold til en europæisk arrestordre baseret på en strafferetlig fældende dom og beordrer fuldbyrdelse af straffen på italiensk territorium, skal den med henblik på fuldbyrdelse i Italien samtidig anerkende den udenlandske strafferetlige fældende dom, som den europæiske arrestordre er baseret på, hvis betingelserne herfor er opfyldt.
35.
Den forelæggende ret har præciseret, at eftersom betingelserne var opfyldt til EDS’ fordel, blev straffen, dvs. fem år og seks måneders fængsel, erklæret for bortfaldet, idet fængselsstraffen som følge af den benådning, der følger af legge n. 241 – Concessione di indulto (lov nr. 241 af 2006 om benådning) (
16
), var blevet nedsat til tre år.
36.
Denne ret er derfor af den opfattelse, at EDS – i lyset af afslaget på overgivelsen af EDS til de rumænske myndigheder, af anerkendelsen af straffedommen med henblik på dens fuldbyrdelse i Italien og af påbegyndelsen af fuldbyrdelsen af den i Italien anerkendte straf – har ret til at få tilbagekaldt den europæiske arrestordre vedrørende ham og til at få den tilsvarende indberetning i SIS slettet.
37.
Nævnte ret har imidlertid anført, at det i den italienske lovgivning ikke foreskrives, at de italienske domstole i egenskab af domstole i den fuldbyrdende medlemsstat har beføjelse til at kræve en europæisk arrestordre, der er udstedt af en anden medlemsstat, tilbagekaldt eller den udstedende medlemsstats indberetning i SIS slettet. Det følger heraf, at EDS’ anmodning ikke kan efterkommes alene på grundlag af den italienske lovgivning.
38.
Ifølge den forelæggende ret skal det derfor undersøges, om en ret i den fuldbyrdende medlemsstat i medfør af EU-retten kan anerkende beføjelsen til at kræve en europæisk arrestordre, der er udstedt af en anden medlemsstat, tilbagekaldt eller den udstedende medlemsstats indberetning i SIS slettet.
39.
I denne forbindelse har nævnte ret henvist til SIS-forordningens artikel 55, stk. 1, hvorefter »[i]ndberetninger om anholdelse med henblik på overgivelse eller udlevering, jf. artikel 26, slettes, når personen er blevet overgivet eller udleveret til de kompetente myndigheder i den indberettende medlemsstat. De slettes også, hvis den kompetente judicielle myndighed i overensstemmelse med national ret har tilbagekaldt den retsafgørelse, der lå til grund for indberetningen. De slettes også ved indberetningens udløb i overensstemmelse med artikel 53«.
40.
Den forelæggende ret har anført, at denne bestemmelse ikke foreskriver, at en indberetning i SIS skal slettes, hvis overgivelsen er blevet afvist som omhandlet i artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 i medfør af en afgørelse, hvorefter straffen skal fuldbyrdes på den fuldbyrdende medlemsstats område i overensstemmelse med denne stats nationale lovgivning efter en anerkendelse af den strafferetlige fældende dom i henhold til artikel 25 i rammeafgørelse 2008/909. I en sådan situation skal den europæiske arrestordre imidlertid, ligesom i en situation, hvor overgivelsen af den eftersøgte har fundet sted, anses for at have udtømt sine virkninger, hvorfor den berørte person ikke længere kan eftersøges og anholdes i forbindelse med denne ordre. 46. betragtning til SIS-forordningen, ifølge hvilken »[e]n indberetning [...] kun [bør] opbevares i det tidsrum, det er nødvendigt af hensyn til det formål, der lå til grund for, at den blev indlæst«, taler i øvrigt for en sletning af indberetningen.
41.
Ifølge den forelæggende ret er der derfor et hul i denne forordning, som bør udfyldes af Domstolen ved fortolkning, således at den situation, hvor indberetningen skal slettes, fordi overgivelsen af den eftersøgte har fundet sted, skal udvides til at omfatte en situation, hvor den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse i artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 finder anvendelse.
42.
Nævnte ret er derfor af den opfattelse, at i tilfælde, hvor den udstedende medlemsstat, der har indlæst indberetningen i SIS i henhold til artikel 26 i SIS-forordningen, ikke sletter indberetningen i overensstemmelse med denne forordnings artikel 55, stk. 1, efter denne fortolkning, kan den fuldbyrdende medlemsstat anmode SIRENE-kontoret (
17
) i den udstedende medlemsstat om en sådan sletning. I denne forbindelse har den forelæggende ret henvist til nævnte forordnings artikel 24 og 25, der giver en medlemsstat hjemmel til at anmode den indberettende medlemsstat om at indsætte en påtegning på indberetningen (
18
).
43.
Under disse omstændigheder har Corte d’appello di Napoli (appeldomstolen i Napoli) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»[Skal]
–
artikel 4, nr. 6), i [...] rammeafgørelse [2002/584] sammenholdt med
–
artikel 22, stk. 1, og artikel 25 i [...] rammeafgørelse [2008/909],
–
[SIS-forordningens] artikel 24, 25, 26 og [artikel] 55, stk. 1, [...] og
–
46. betragtning til [SIS-forordningen]
fortolkes således, at
a)
i tilfælde af, at fuldbyrdelsesstaten afviser at overgive en person, som af udstedelsesstaten anmodes overgivet på grundlag af en europæisk arrestordre, der er udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en strafferetlig domfældelse, og den pågældende fuldbyrdelsesstat anerkender dommen og beslutter, at straffen skal fuldbyrdes på dens område i overensstemmelse med dens nationale lovgivning, og den nævnte fuldbyrdelse er påbegyndt, skal udstedelsesstaten slette indberetningen i SIS og trække den udstedte europæiske arrestordre tilbage?
b)
indtil udstedelsesstaten har tilbagekaldt den europæiske arrestordre og slettet indberetningen[,] har fuldbyrdelsesstatens judicielle myndighed beføjelse til at anmode udstedelsesstatens SIRENE-kontor om at slette indberetningen i SIS, og SIRENE-kontoret er forpligtet til at gøre dette?«
44.
Den forelæggende ret har anmodet om, at anmodningen om præjudiciel afgørelse undergives den præjudicielle hasteprocedure, der er fastsat i procesreglementets artikel 107. Ved afgørelse af 9. august 2023 besluttede Domstolen at afslå denne anmodning.
45.
Ved en særskilt anmodning, der blev indleveret til Domstolens Justitskontor den 18. oktober 2023, har den forelæggende ret ligeledes indgivet en anmodning om behandling efter den fremskyndede procedure i henhold til procesreglementets artikel 105, som blev afvist ved afgørelse truffet af Domstolens præsident den 5. december 2023 (
19
).
46.
Ved afgørelse truffet af Domstolens præsident den 24. april 2024 blev en anmodning om oplysninger fremsendt til den forelæggende ret med henblik på at fastslå, om der på trods af den forløbne tid fortsat fandtes en indberetning vedrørende EDS i SIS, og om den pågældende ret, såfremt dette ikke var tilfældet, ønskede at opretholde sin anmodning om præjudiciel afgørelse.
47.
Efter nævnte rets besvarelse af 3. maj 2024 af denne anmodning om oplysninger blev sagen ved Domstolen genoptaget.
48.
Den 17. juni 2024 blev proceduren i den foreliggende sag udsat i henhold til procesreglementets artikel 55, stk. 1, litra b), på afsigelsen af dom i sag C-305/22.
49.
Efter at Første Afdeling havde besluttet at anmode Domstolen om at hjemvise sag C-305/22 til Store Afdeling i medfør af procesreglementets artikel 60, stk. 3, og om at genåbne den mundtlige forhandling i overensstemmelse med dette reglements artikel 83, blev det den 18. juli 2024 besluttet at bringe udsættelsen til ophør og genoptage proceduren i den foreliggende sag.
50.
EDS, den italienske og den rumænske regering og Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg og deltog i retsmødet, der blev afholdt den 14. oktober 2024, hvorunder de bl.a. besvarede de spørgsmål, som Domstolen havde stillet til mundtlig besvarelse.
III. Bedømmelse
51.
I forelæggelsesafgørelsen i sag C-595/23 har den forelæggende ret forelagt Domstolen to spørgsmål.
52.
Denne ret har nærmere bestemt for det første spurgt, om den udstedende medlemsstat i tilfælde af, at en judiciel myndighed i en medlemsstat på grundlag af artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 afviser at fuldbyrde en europæisk arrestordre med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf, at myndigheden har anerkendt den dom, hvorved denne straf blev pålagt, og at fuldbyrdelsen af nævnte straf i den pågældende medlemsstat er påbegyndt, skal slette indberetningen i SIS og trække den pågældende europæiske arrestordre tilbage.
53.
For det andet har nævnte ret spurgt, om den fuldbyrdende medlemsstat, indtil den udstedende medlemsstat har tilbagekaldt den europæiske arrestordre og slettet indberetningen, har beføjelse til at anmode denne medlemsstat om at slette indberetningen i SIS, og om den pågældende medlemsstat er forpligtet til at gøre dette.
A.
Formaliteten
54.
I første række har Kommissionen gjort gældende, at eftersom den foreliggende sag vedrører en europæisk arrestordre og en indberetning foretaget af de rumænske myndigheder, omhandler det første præjudicielle spørgsmål en forpligtelse, der i givet fald påhviler disse, hvorfor den italienske ret ikke har nogen kompetence i denne henseende. Dette spørgsmål er derfor abstrakt og hypotetisk i forbindelse med en sag, der verserer for en italiensk ret, og kan kun tages i betragtning i forbindelse med den forelæggende rets andet spørgsmål.
55.
Den omstændighed, at det første spørgsmål vedrører den udstedende medlemsstats eventuelle pligt til at slette indberetningen i SIS i en situation som den i hovedsagen omhandlede, gør det efter min opfattelse ikke muligt at konkludere, at det er af hypotetisk karakter. Eftersom EDS ikke har kunnet formå de rumænske judicielle myndigheder til at slette indberetningen vedrørende ham, har han nemlig anlagt sag ved den forelæggende ret, der med rette har stillet Domstolen spørgsmål, om der foreligger en sådan forpligtelse, for at tage stilling til sin mulige kompetence i sagen, hvorfor det første spørgsmål efter min opfattelse ikke bør afvises. Når det er sagt, forekommer det mig relevant at behandle den forelæggende rets to spørgsmål samlet, eftersom de har til formål at få afklaret, hvilke forpligtelser og kompetencer de kompetente myndigheder i henholdsvis den udstedende medlemsstat og den fuldbyrdende medlemsstat har med hensyn til sletningen af en indberetning efter et afslag på fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre i henhold til artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584.
56.
I anden række skal det nævnes, at den europæiske arrestordre mod EDS blev udstedt den 8. februar 2019, og at indberetningen i SIS i henhold til SIS-forordningens artikel 26, stk. 1, blev registreret den 11. februar 2019.
57.
I henhold til denne forordnings artikel 53, stk. 2, er en indberetning som den i hovedsagen omhandlede imidlertid gyldig i en periode på højst fem år, medmindre den forlænges, og behovet for fortsat at opbevare indberetningen skal undersøges inden for disse fem år. Ifølge SIS-forordningens artikel 53, stk. 7, slettes en indberetning automatisk, når den i denne artikels stk. 2, 3 og 4 nævnte undersøgelsesfrist er udløbet, medmindre indberetningen er blevet forlænget i overensstemmelse med nævnte artikels stk. 6.
58.
Den forelæggende ret er blevet spurgt, om indberetningen mod EDS stadig er aktiv, eller om den blev slettet automatisk i februar 2024, således at anmodningen om præjudiciel afgørelse har mistet sin genstand. Samme ret er ligeledes blevet spurgt, om den i tilfælde af, at der ikke længere foreligger en aktiv indberetning mod EDS i SIS, ønsker at opretholde sin anmodning om præjudiciel afgørelse.
59.
I sin skrivelse af 3. maj 2024 har nævnte ret bekræftet sit ønske om at opretholde sin anmodning om præjudiciel afgørelse. Efter at Domstolen havde anmodet den forelæggende ret om oplysninger, anmodede denne ret SIRENE-afdelingen i Italien om at undersøge, om indberetningen af 11. februar 2019 fortsat fandtes, om den stadig var gyldig, om den var blevet forlænget, og om der var blevet indlæst andre indberetninger vedrørende den samme europæiske arrestordre af SIRENE-afdelingen i Rumænien.
60.
Ved notat af 2. maj 2024 svarede SIRENE-afdelingen i Italien den forelæggende ret, at »den pågældende indberetning er fortsat indlæst i databasen SIS II. Der blev indsat en påtegning (flag) på indberetningen efter anholdelsen af den eftersøgte«.
61.
På denne baggrund må det, som anført af den forelæggende ret, lægges til grund, at indberetningen vedrørende EDS fortsat er aktiv. Den rumænske regering bekræftede dette i retsmødet og oplyste, at indberetningen var blevet forlænget.
62.
Henset til disse forhold er det min vurdering, at anmodningen om præjudiciel afgørelse kan antages til realitetsbehandling.
B.
Realiteten
63.
SIS er den mekanisme, hvormed de nationale myndigheder udveksler oplysninger med henblik på politisamarbejdet og det retlige samarbejde i straffesager. Ifølge SIS-forordningens artikel 1 har »SIS [...] til formål at sikre et højt sikkerhedsniveau inden for Unionens område med frihed, sikkerhed og retfærdighed ved hjælp af oplysningerne i dette system, herunder at opretholde den offentlige sikkerhed og den offentlige orden samt beskytte sikkerheden på medlemsstaternes område, og at sikre anvendelsen af bestemmelserne i tredje del, afsnit V, kapitel 4 og 5, i TEUF vedrørende persontrafik på deres område«.
64.
I henhold til SIS-forordningens artikel 4, stk. 1, består SIS bl.a. af et centralt system og et nationalt system i hver enkelt medlemsstat, idet disse systemer kommunikerer indbyrdes. Det følger af forordningens artikel 4, stk. 2, at medlemsstaterne indlæser, ajourfører, sletter og søger SIS-oplysninger via deres eget nationale system.
65.
Hele mekanismen til udveksling af oplysninger er baseret på indberetninger af personer og genstande.
66.
Opmærksomheden henledes på den centrale rolle, som den medlemsstat, der indlæser en indberetning i SIS, og som udgør den »indberettende medlemsstat« som omhandlet i SIS-forordningens artikel 3, nr. 9), indtager.
67.
Det bestemmes nemlig i denne forordnings artikel 26, stk. 1, at »[i]ndberetninger vedrørende personer, der begæres anholdt med henblik på overgivelse på grundlag af en europæisk arrestordre, eller indberetninger vedrørende personer, som begæres anholdt med henblik på udlevering, indlæses efter anmodning fra den indberettende medlemsstats judicielle myndighed«. Endvidere er det fastsat i nævnte forordnings artikel 27, stk. 1, at »[h]vis en person begæres anholdt med henblik på overgivelse på grundlag af en europæisk arrestordre, indlæser den indberettende medlemsstat en kopi af den originale europæiske arrestordre i SIS«.
68.
I henhold til SIS-forordningens artikel 59, stk. 1, har »[d]en indberettende medlemsstat [...] ansvaret for at sikre, at oplysningerne er korrekte, ajourførte og lovligt indlæst og lagret i SIS«.
69.
Desuden præciseres det i denne forordnings artikel 59, stk. 3, at »[k]un den indberettende medlemsstat må ændre, supplere, rette, ajourføre eller slette de oplysninger, den har indlæst i SIS«.
70.
Det følger af disse bestemmelser, at den indberettende medlemsstat har eneansvaret for at opretholde eller slette en indberetning. Selv om den fuldbyrdende medlemsstat kan anmode SIRENE-kontoret i den indberettende medlemsstat om en sådan sletning, og selv om de berørte personer kan indbringe sager for de kompetente myndigheder i denne medlemsstat i overensstemmelse med bestemmelserne i SIS-forordningens artikel 67, stk. 1, og artikel 68, stk. 1 (
20
), forholder det sig ikke desto mindre således, at det tilkommer nævnte medlemsstat at træffe den endelige afgørelse i denne forbindelse efter en undersøgelse af omstændighederne i den konkrete sag. Det skal i øvrigt nævnes, at det eneansvar, der påhviler den indberettende medlemsstat med hensyn til opretholdelse eller sletning af en indberetning, hænger sammen med det eneansvar, der påhviler den udstedende judicielle myndighed i samme medlemsstat, med hensyn til opretholdelse eller sletning af en europæisk arrestordre, der kan udgøre grundlaget for en sådan indberetning.
71.
Hvad angår de situationer, hvori den indberettende medlemsstat kan tænkes at ville slette den indberetning, som den har indlæst i SIS, gør jeg opmærksom på, at SIS-forordningens artikel 53, stk. 1, bestemmer, at »[i]ndberetninger om personer opbevares kun så længe, det er nødvendigt af hensyn til de formål, der ligger til grund for indlæsningen« (
21
). I denne artikel fastsættes ligeledes undersøgelsesfristerne for indberetninger, og mere specifikt bestemmes det, at en indberetning, der er indlæst med henblik på bl.a. SIS-forordningens artikel 26, er indlæst for en periode på fem år. Medlemsstaterne kan altid fastsætte kortere undersøgelsesfrister i overensstemmelse med national ret (
22
). Inden for undersøgelsesfristen kan den indberettende medlemsstat efter en samlet individuel vurdering beslutte fortsat at opbevare indberetningen om en person ud over udløbet af undersøgelsesfristen, hvis det viser sig at være nødvendigt og forholdsmæssigt afpasset af hensyn til det formål, der ligger til grund for indlæsning af indberetningen (
23
).
72.
Jeg skal desuden erindre om, at det i SIS-forordningens artikel 55, stk. 1, er fastsat, at »[i]ndberetninger om anholdelse med henblik på overgivelse eller udlevering, jf. artikel 26, slettes, når personen er blevet overgivet eller udleveret til de kompetente myndigheder i den indberettende medlemsstat. De slettes også, hvis den kompetente judicielle myndighed i overensstemmelse med national ret har tilbagekaldt den retsafgørelse, der lå til grund for indberetningen. De slettes også ved indberetningens udløb i overensstemmelse med artikel 53«.
73.
Som den forelæggende ret med føje har anført, foreskriver denne bestemmelse ikke udtrykkeligt, at en indberetning i SIS skal slettes, hvis overgivelsen er blevet afvist som omhandlet i artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584, og at straffen skal fuldbyrdes på den fuldbyrdende medlemsstats område i overensstemmelse med denne stats nationale lovgivning efter en anerkendelse af den strafferetlige fældende dom i henhold rammeafgørelse 2008/909.
74.
I overensstemmelse med det, der følger af SIS-forordningens artikel 53, stk. 1, er jeg dog af den opfattelse, at det påhviler den indberettende medlemsstat at undersøge, om det formål, der lå til grund for indlæsningen af indberetningen af den eftersøgte i SIS, er opfyldt, når den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse i artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 anvendes af den fuldbyrdende medlemsstat. Hvis dette er tilfældet, er den indberettende medlemsstat forpligtet til at slette den pågældende indberetning (
24
). Denne medlemsstats afgørelse vil i så fald i høj grad afhænge af den udstedende judicielle myndigheds vurdering med hensyn til behovet for at opretholde den europæiske arrestordre mod den pågældende person.
75.
I denne henseende fastslog Domstolen i sin dom af 29. juli 2024, Breian (
25
), at »[d]er er ingen bestemmelser i rammeafgørelse 2002/584, der udelukker, at den udstedende myndighed kan opretholde anmodningen om overgivelse på grundlag af en europæisk arrestordre, når den fuldbyrdende myndighed i en medlemsstat har afslået at fuldbyrde denne arrestordre« (
26
), selv om et sådant afslag skal tilskynde den udstedende judicielle myndighed til agtpågivenhed (
27
).
76.
Den udstedende judicielle myndigheds opretholdelse af en europæisk arrestordre kan bl.a. være nødvendig – navnlig efter at de forhindringer, der førte til afslaget på den tidligere anmodning om overgivelse, er blevet ryddet af vejen, eller når afgørelsen om afslag ikke var i overensstemmelse med EU-retten – med henblik på at fuldføre proceduren for overgivelse af en eftersøgt person og således fremme virkeliggørelsen af det mål om bekæmpelse af straffrihed, der forfølges med rammeafgørelsen (
28
).
77.
Efter min opfattelse kan en judiciel myndighed derfor ikke afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre, der er udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf, med henvisning til den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse i artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584, når anerkendelsen og fuldbyrdelsen af den fældende dom er foretaget i strid med den procedure og de betingelser, der er fastsat i rammeafgørelse 2008/909. I denne situation kan den pågældende europæiske arrestordre opretholdes af den udstedende judicielle myndighed, den udstedende medlemsstat bevarer retten til at fuldbyrde denne straf, og det påhviler den fuldbyrdende judicielle myndighed at fuldbyrde den europæiske arrestordre ved at overgive den eftersøgte til den pågældende medlemsstat.
78.
I det foreliggende tilfælde skal det nævnes, at det fremgår af italiensk ret, at et afslag på overgivelse i medfør af artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 ledsages af en anerkendelse af den fældende dom, der ligger til grund for den europæiske arrestordre, uden at domsstatens samtykke er påkrævet. Det følger heraf, at den fuldbyrdende medlemsstat ensidigt kan beslutte at fuldbyrde denne dom på sit område, herunder når domsstaten udtrykkeligt gør indsigelse herimod. I det forslag til afgørelse, som jeg fremsatte den 13. juni 2024 i sagen C.J. (Fuldbyrdelse af en dom efter en europæisk arrestordre) (
29
), hvortil jeg henviser, redegjorde jeg detaljeret for grundene til, at jeg – i modsætning til det, der følger af italiensk ret og de italienske judicielle myndigheders praksis – er af den opfattelse, at den fuldbyrdende medlemsstats judicielle myndigheder i forbindelse med anvendelsen af den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse skal anerkende og fuldbyrde den fældende dom under iagttagelse af den procedure og de betingelser, der er fastsat i rammeafgørelse 2008/909, hvilket kræver domsstatens samtykke med hensyn til den fuldbyrdende medlemsstats overtagelse af fuldbyrdelsen af straffen.
79.
Jeg betvivler i øvrigt kraftigt, at den alternative foranstaltning i form af overgivelsen til de sociale tjenester, som EDS drog fordel af fra den 15. juli 2022 og indtil Corte d’appello di Napoli (appeldomstolen i Napoli) den 11. oktober 2022 besluttede at erklære fuldbyrdelsen af straffen for afsluttet og trække afgørelsen om anerkendelse af den fældende dom tilbage, er forenelig med artikel 22, stk. 1, i rammeafgørelse 2008/909.
80.
I henhold til denne bestemmelse må den udstedende medlemsstat ikke fortsætte sanktionen, når fuldbyrdelsen i den fuldbyrdende medlemsstat er påbegyndt. Anvendelsen af denne regel forudsætter efter min opfattelse, at to betingelser er opfyldt.
81.
For det første skal fuldbyrdelsen af dommen i den fuldbyrdende medlemsstat have fundet sted i overensstemmelse med reglerne i rammeafgørelse 2008/909. Det er dog ikke tilfældet, når anerkendelsen af en dom i en straffesag er gennemført i strid med den procedure og de betingelser, der er fastsat i nævnte rammeafgørelse, og navnlig uden at dommen og den i rammeafgørelsen omhandlede attest er blevet fremsendt af den udstedende medlemsstat. Hvis det i en sådan situation godtages, at en påbegyndelse af fuldbyrdelsen af sanktionen i den fuldbyrdende medlemsstat kan fratage den udstedende medlemsstat dennes kompetence til at fuldbyrde den pågældende sanktion, vil det bane vejen for en omgåelse af de regler, der er fastsat i samme rammeafgørelse.
82.
For det andet forudsætter en påbegyndelse af fuldbyrdelsen af denne sanktion som omhandlet i artikel 22, stk. 1, i rammeafgørelse 2008/909, at den straf, der fuldbyrdes i den fuldbyrdende medlemsstat, er straffen i den form, hvori den er blevet fastsat af den kompetente judicielle myndighed i domsstaten, både hvad angår dens art og varighed. Jeg gør imidlertid opmærksom på, at fuldbyrdelsen i Italien af den fængselsstraf, som EDS blev idømt i Rumænien, blev udsat indtil den 15. juli 2022, selv om denne straf ikke var betinget. Fra denne dato var det endvidere ikke den pågældende fængselsstraf, der blev fuldbyrdet, men en alternativ foranstaltning i form af overgivelse til de sociale tjenester, hvilket var tilfældet indtil den 11. oktober 2022, hvor den forelæggende ret erklærede fuldbyrdelsen af straffen for afsluttet og tilbagekaldte anerkendelsen af den rumænske domfældelse. Både udsættelsen af fuldbyrdelsen af straffen og ændringen af dennes karakter, ud over den mulighed for tilpasning af sanktionen, der er hjemlet i artikel 8, stk. 2-4, i rammeafgørelse 2008/909 (
30
), forekommer mig uforenelige med konstateringen af, at fuldbyrdelsen af den fængselsstraf, som EDS blev idømt i Rumænien, blev påbegyndt i Italien i overensstemmelse med bestemmelsen i denne rammeafgørelses artikel 22, stk. 1.
83.
Jeg vil fremhæve, at opfyldelsen af disse betingelser er afgørende for, at reglen om, at ethvert afslag på at fuldbyrde en europæisk arrestordre på grundlag af artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 forudsætter en reel forpligtelse fra den fuldbyrdende medlemsstats side til at fuldbyrde den straffedom, som den eftersøgte er idømt (
31
), ikke bliver virkningsløs (
32
).
84.
Det er også vigtigt at præcisere, at den forpligtelse, der kræves af den fuldbyrdende medlemsstat med henblik på den faktiske fuldbyrdelse af den frihedsstraf, som den eftersøgte er idømt, både med hensyn til dens art og varighed, er uforenelig med en afgørelse truffet af en judiciel myndighed i denne medlemsstat om at tilbagekalde anerkendelsen af den fældende dom, der er afsagt i den udstedende medlemsstat, med den begrundelse, at denne dom ikke længere kan fuldbyrdes. Analogt med det, som Domstolen fastslog i sin dom af 31. januar 2023, Puig Gordi m.fl. (
33
), vil jeg tilføje, at såfremt den fuldbyrdende judicielle myndighed fastslår, at strafansvaret i den udstedende medlemsstat er forældet, selv om sidstnævnte medlemsstat har oplyst, at der ikke er truffet nogen retsafgørelse herom, vil det være i strid med princippet om gensidig anerkendelse, som i henhold til sjette betragtning til rammeafgørelse 2002/584 udgør hjørnestenen i det retlige samarbejde (
34
).
85.
På baggrund af det ovenstående og med forbehold af den prøvelse, som det påhviler den forelæggende ret at foretage, forekommer det mig under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede udelukket, at den indberettende medlemsstat kan anses for at være forpligtet til at slette indberetningen af EDS i SIS på grund af den fuldbyrdende judicielle myndigheds anvendelse af den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse, der er anført i artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584.
IV. Forslag til afgørelse
86.
På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare det første til det tredje af de af Curtea de Apel București (appeldomstolen i Bukarest, Rumænien) forelagte præjudicielle spørgsmål i sag C-305/22 således:
»Artikel 4, nr. 6), og artikel 8, stk. 1, litra c), i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne samt artikel 4, stk. 2 og 5, artikel 8, stk. 1, artikel 22, stk. 1, og artikel 25 i Rådets rammeafgørelse 2008/909/RIA af 27. november 2008 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på domme i straffesager om idømmelse af frihedsstraffe eller frihedsberøvende foranstaltninger med henblik på fuldbyrdelse i Den Europæiske Union
skal fortolkes således, at
en judiciel myndighed ikke kan afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre, der er udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf, med henvisning til den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse, der er anført i den første af de nævnte bestemmelser, når anerkendelsen og fuldbyrdelsen af den fældende dom er foretaget i strid med den procedure og de betingelser, der er fastsat i rammeafgørelse 2008/909. I denne situation kan den pågældende europæiske arrestordre opretholdes af den udstedende judicielle myndighed, den udstedende medlemsstat bevarer retten til at fuldbyrde denne straf, og det påhviler den fuldbyrdende judicielle myndighed at fuldbyrde den europæiske arrestordre ved at overgive den eftersøgte til den pågældende medlemsstat.«
87.
På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de af Corte d’appello di Napoli (appeldomstolen i Napoli, Italien) forelagte præjudicielle spørgsmål i sag C-595/23 således:
»Artikel 26, stk. 1, artikel 27, stk. 1, artikel 53, stk. 1, artikel 55, stk. 1, og artikel 59, stk. 1 og 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2018/1862 af 28. november 2018 om oprettelse, drift og brug af Schengeninformationssystemet (SIS) på området politisamarbejde og strafferetligt samarbejde, om ændring og ophævelse af Rådets afgørelse 2007/533/RIA og om ophævelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1986/2006 og Kommissionens afgørelse 2010/261/EU, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) 2022/1190 af 6. juli 2022,
skal fortolkes således, at
i tilfælde af, at en judiciel myndighed afslår at fuldbyrde en europæisk arrestordre, der er udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf, på grundlag af artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584, påhviler det alene den udstedende medlemsstat at undersøge, om det formål, der lå til grund for indlæsningen af indberetningen af den eftersøgte i SIS, er opfyldt, idet denne indberetning i så fald skal slettes.
Denne medlemsstat er berettiget til at fastslå, at dette formål ikke er opfyldt, og at den pågældende indberetning derfor skal opretholdes, når anerkendelsen og fuldbyrdelsen af den fældende dom inden for rammerne af den fuldbyrdende judicielle myndigheds anvendelse af den i denne bestemmelse omhandlede fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse er foretaget i strid med den procedure og de betingelser, der er fastsat i rammeafgørelse 2008/909. I denne situation kan den udstedende judicielle myndighed nemlig finde det nødvendigt at opretholde den europæiske arrestordre, der udgør grundlaget for indberetningen af den eftersøgte.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.
(
2
) – EFT 2002, L 190, s. 1.
(
3
) – EUT 2008, L 327, s. 27.
(
4
) – Denne bestemmelse fastsætter, at den fuldbyrdende judicielle myndighed kan afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre, »hvis den europæiske arrestordre er udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en straffedom eller en anden frihedsberøvende foranstaltning, og den eftersøgte opholder sig i, er statsborger i eller bosat i den fuldbyrdende medlemsstat, og denne medlemsstat forpligter sig til selv at fuldbyrde straffen eller den anden frihedsberøvende foranstaltning i henhold til sin nationale lovgivning«.
(
5
) – Forslag til afgørelse C.J. (Fuldbyrdelse af en dom efter en europæisk arrestordre) (C-305/22, EU:C:2024:508).
(
6
) – C-305/22, ikke trykt i Sml., EU:C:2024:783.
(
7
) – Jf. i denne retning navnlig dom af 15.4.2021, AV (Samlet dom) (C-221/19, EU:C:2021:278, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis). Efter min opfattelse bør Domstolen præcisere præmis 48 i dom af 13.12.2018, Sut (C-514/17, EU:C:2018:1016), således at det klart tilkendegives, at anvendelsen af den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse i artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 ikke kan ske på bekostning af målet om at undgå, at den pågældende person går fri for straf, hvilket forudsætter, at den procedure og de betingelser, der er fastsat i rammeafgørelse 2008/909, overholdes.
(
8
) – EUT 2018, L 312, s. 56.
(
9
) – EUT 2022, L 185, s. 1, herefter »SIS-forordningen«.
(
10
) – I henhold til SIS-forordningens artikel 3, nr. 1), er en indberetning »et sæt oplysninger, der er indlæst i SIS, således at de kompetente myndigheder kan identificere en person eller en genstand med henblik på at foretage en konkret handling«.
(
11
) – I sit skriftlige indlæg har den rumænske regering præciseret, at de rumænske myndigheder havde meddelt de italienske myndigheder, at de for det første ikke havde givet deres samtykke til sidstnævnte myndigheders anerkendelse af den endelige straffedom, der var afsagt i Rumænien, og for det andet, at så længe de rumænske myndigheder ikke havde fået meddelelse om, at fuldbyrdelsen af straffen var påbegyndt i Italien, ville Rumænien bevare retten til at fuldbyrde denne straf på sit område.
(
12
) – I sit skriftlige indlæg har den rumænske regering anført, at EDS ikke begyndte at afsone den fængselsstraf, som vedkommende var blevet idømt, men den alternative foranstaltning i form af overgivelsen til de sociale tjenester.
(
13
) – Den retspraksis, hvortil der henvises, er dom afsagt af Curtea Constituțională (forfatningsdomstol) nr. 297/2018, offentliggjort i Monitorul Oficial al României nr. 518 af 25.6.2018, og nr. 358/2022, offentliggjort i Monitorul Oficial al României nr. 565 af 9.6.2022, vedrørende indsigelse om, at bestemmelserne i artikel 155, stk. 1, i Codul penal (straffeloven) er forfatningsstridige. Om afbrydelsen af forældelsesfristen for strafansvar for overtrædelser, der skader Unionens finansielle interesser, jf. dom af 24.7.2023, Lin (C-107/23 PPU, EU:C:2023:606).
(
14
) – GURI nr. 98 af 29.4.2005, s. 6.
(
15
) – GURI nr. 230 af 1.10.2010, s. 1.
(
16
) – GURI nr. 176 af 31.7.2016, s. 4.
(
17
) – SIS omfatter et enkelt netværk af nationale kontorer, der betegnes »SIRENE-kontorerne«, der skal være operationelle døgnet rundt alle ugens dage, og som navnlig sikrer udvekslingen og tilgængeligheden af alle supplerende oplysninger (jf. femte betragtning til SIS-forordningen og denne forordnings artikel 7).
(
18
) – Dette er navnlig tilfældet, når en medlemsstat finder, at det ikke er foreneligt med dens nationale ret, dens internationale forpligtelser eller væsentlige nationale hensyn at lade en indberetning få virkning (artikel 24, stk. 1), eller når den fuldbyrdende judicielle myndighed har nægtet at fuldbyrde en europæisk arrestordre, fordi der foreligger en grund til at afslå fuldbyrdelse (artikel 25, stk. 1). I henhold til SIS-forordningens artikel 3, nr. 8), defineres en påtegning som »suspendering af gyldigheden af en indberetning på nationalt plan, som kan tilføjes indberetninger vedrørende personer, der begæres anholdt, indberetninger vedrørende savnede og sårbare personer, indberetninger med henblik på diskret kontrol, undersøgelseskontrol og målrettet kontrol og indberetninger med oplysninger«.
(
19
) – Jf. kendelse afsagt af Domstolens præsident den 5.12.2023, Cuprea (C-595/23, EU:C:2023:955).
(
20
) – I henhold til forordningens artikel 67, stk. 1, skal »[r]egistrerede [...] have mulighed for at udøve deres rettigheder som anført i artikel 15, 16 og 17 i [Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/679 af 27.4.2016 i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger og om ophævelse af direktiv 95/46/EF (generel forordning om databeskyttelse) (EUT 2016, L 119, s. 1, berigtiget i EUT 2018, L 127, s. 2)] samt artikel 14 og artikel 16, stk. 1 og 2, i [Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/680 af 27.4.2016 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med kompetente myndigheders behandling af personoplysninger med henblik på at forebygge, efterforske, afsløre eller retsforfølge strafbare handlinger eller fuldbyrde strafferetlige sanktioner og om fri udveksling af sådanne oplysninger og om ophævelse af Rådets rammeafgørelse 2008/977/RIA (EUT 2016, L 119, s. 89)]«. Endvidere bestemmes det i SIS-forordningens artikel 68, stk. 1, at »[m]ed forbehold af bestemmelserne om retsmidler i forordning [2016/679] og direktiv [2016/680] kan enhver person indbringe et spørgsmål for enhver kompetent myndighed, herunder en domstol, i henhold til retten i enhver medlemsstat med påstand om adgang til[,] berigtigelse eller sletning af oplysninger, aktindsigt eller skadeserstatning i forbindelse med en indberetning vedrørende den pågældende«.
(
21
) – Jf. tillige 46. betragtning til denne forordning. Det skal endvidere nævnes, at punkt 2.9 i SIRENE-håndbogen i bilaget til Kommissionens gennemførelsesafgørelse (EU) 2015/219 af 29.1.2015 om vedtagelse af SIRENE-håndbogen og andre gennemførelsesforanstaltninger i forbindelse med anden generation af Schengeninformationssystemet (SIS II) (EUT 2015, L 44, s. 75), foreskriver, at »[s]å snart betingelserne for at opretholde indberetningen ikke længere er opfyldt, skal den indberettende medlemsstat straks slette indberetningen«.
(
22
) – Jf. SIS-forordningens artikel 53, stk. 5.
(
23
) – Jf. SIS-forordningens artikel 53, stk. 6.
(
24
) – Jf. analogt dom af 15.12.2022, Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerija (Registrering af indberettede køretøjer) (C-88/21, EU:C:2022:982, præmis 46 og 47). Det skal ligeledes nævnes, at SIS-forordningens artikel 55, stk. 1, i sidste punktum henviser til samme forordnings artikel 53, hvilket støtter denne fortolkning.
(
25
) – C-318/24 PPU, EU:C:2024:658.
(
26
) – Dom af 29.7.2024, Breian (C-318/24 PPU, EU:C:2024:658, præmis 48).
(
27
) – Jf. dom af 29.7.2024, Breian (C-318/24 PPU, EU:C:2024:658, præmis 49).
(
28
) – Jf. dom af 29.7.2024, Breian (C-318/24 PPU, EU:C:2024:658, præmis 51 og den deri nævnte retspraksis). Domstolen præciserede imidlertid i nævnte dom, at det fremgår af dennes praksis, at eftersom opretholdelsen af en europæisk arrestordre, som en medlemsstat har afslået at fuldbyrde, kan have den konsekvens, at den person, der er genstand for arrestordren, bliver arresteret i en anden medlemsstat, og derfor kan gribe ind i vedkommendes personlige frihed, tilkommer det den udstedende judicielle myndighed at undersøge, om denne opretholdelse i lyset af de særlige forhold i sagen er forholdsmæssig. I forbindelse med en sådan undersøgelse påhviler det bl.a. denne myndighed at tage hensyn til karakteren og grovheden af den lovovertrædelse, som den eftersøgte person retsforfølges for, konsekvenserne for denne person af opretholdelsen af den arrestordre, der er udstedt mod den pågældende, og udsigterne til fuldbyrdelse af denne arrestordre (præmis 54 og den deri nævnte retspraksis).
(
29
) – C-305/22, EU:C:2024:508.
(
30
) – Det fremgår af Domstolens praksis, at »[a]rtikel 8, stk. 2-4, i rammeafgørelse 2008/909 fastsætter [...] strenge betingelser for den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten med henblik på myndighedens tilpasning af den sanktion, der er idømt i udstedelsesstaten, der således udgør de eneste undtagelser til den principielle forpligtelse, som i medfør af denne rammeafgørelses artikel 8, stk. 1, påhviler denne myndighed til at anerkende den dom, der er fremsendt til myndigheden, og til omgående at træffe alle nødvendige foranstaltninger til fuldbyrdelse af sanktionen, hvis varighed og art svarer til det, der er fastsat i den dom, som er afsagt i udstedelsesstaten« (jf. navnlig dom af 15.4.2021, AV (Samlet dom), C-221/19, EU:C:2021:278, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis). Af en kombineret læsning af artikel 12, stk. 1, artikel 13 og artikel 21, litra e), i rammeafgørelse 2008/909 følger endvidere dels, at den kompetente myndighed i den fuldbyrdende medlemsstat har pligt til at give den udstedende medlemsstat meddelelse om enhver afgørelse om tilpasning af den sanktion, som er idømt i overensstemmelse med denne rammeafgørelses artikel 8, stk. 2 og 3, dels at sidstnævnte medlemsstat, når den er uenig i en sådan afgørelse om tilpasning, og så længe fuldbyrdelsen af sanktionen i den fuldbyrdende medlemsstat ikke er påbegyndt, kan tilbagekalde denne attest fra denne stat (hvilket forudsætter, at denne attest forudgående er blevet fremsendt af den kompetente myndighed i den udstedende medlemsstat i overensstemmelse med nævnte rammeafgørelses artikel 4, stk. 2). Jeg vil tilføje, at der skal sondres mellem de tilfælde, hvor sanktionen tilpasses i henhold til artikel 8, stk. 2-4, i rammeafgørelse 2008/909, og vilkårene for fuldbyrdelse af denne sanktion, der i henhold til samme rammeafgørelses artikel 17, stk. 1, er reguleret af lovgivningen i den fuldbyrdende medlemsstat. I denne henseende har Domstolen bl.a. præciseret, at sidstnævnte bestemmelse omfatter foranstaltninger, der skal sikre den materielle fuldbyrdelse af straffen, jf. dom af 15.4.2021, AV (Samlet dom) (C-221/19, EU:C:2021:278, præmis 39). Denne sondring er central i den i øjeblikket verserende sag, Fira (sag C-215/24), vedrørende en fængselsstraf idømt af en judiciel myndighed i den udstedende medlemsstat, som er blevet udsat af en judiciel myndighed i den fuldbyrdende medlemsstat.
(
31
) – Jf. navnlig dom af 6.6.2023, O.G. (Europæisk arrestordre mod en tredjelandsstatsborger) (C-700/21, EU:C:2023:444, præmis 48 og den deri nævnte retspraksis). Desuden skal den fuldbyrdende judicielle myndighed forud for ethvert afslag på at fuldbyrde en europæisk arrestordre have foretaget en efterprøvelse af muligheden for faktisk at fuldbyrde straffen i henhold til sin nationale lovgivning, jf. navnlig dom af 24.6.2019, Popławski (C-573/17, EU:C:2019:530, præmis 88 og den deri nævnte retspraksis).
(
32
) – Den fuldbyrdende medlemsstats anerkendelse af den fældende dom indebærer ligeledes, at det i overensstemmelse med artikel 19, stk. 2, i rammeafgørelse 2008/909 »[k]un [er] udstedelsesstaten[, der] kan tage stilling til en anmodning om fornyet prøvelse af dommen, der pålægger den sanktion, der skal fuldbyrdes i henhold til denne rammeafgørelse«.
(
33
) – C-158/21, EU:C:2023:57.
(
34
) – Jf. dom af 31.1.2023, Puig Gordi m.fl. (C-158/21, EU:C:2023:57, præmis 88). I retsmødet blev det i øvrigt detaljeret bestridt af den rumænske regering, at der skulle være tale om en sådan forældelse i den foreliggende sag.