61984C0038
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
MARCO DARMON
fremsat den 31. januar 1985 (
*1
)
Høje Domstol.
1.
J. K., der er hollænder og tjenestemand i Europa-Parlamentet, bor sammen med en af sine venner, som han angiver at forsørge. Han har derfor ansøgt om husstandstillæg i medfør af artikel 1, stk. 2, litra c), i bilag VII til vedtægten for tjenestemænd. Da denne ansøgning ikke er blevet imødekommet, har han den 13. februar 1984 ved Domstolen anlagt sag mod Europa-Parlamentet med påstand om, at det statueres, at beslutningen om at afvise husstandstillæg er retsstridig.
Den sagsøgte institution har nedlagt påstand om afvisning af sagen med den begrundelse, at sagsøgeren dels har klaget og dels anlagt sag for sent.
Indtil videre skal Domstolen kun tage stilling til sagens formalitet.
2.
Parterne har udvekslet en række skrivelser, og formalitetsspørgsmålet må afgøres efter disse skrivelsers datering og art. Nedenfor følger en kronologisk oversigt:
1)
Den 22. november 1982: J. K. ansøger ved skrivelse til Europa-Parlamentet om husstandstillæg;
2)
Den 21. februar 1983: Europa-Parlamentet meddeler J. K., at hans ansøgning om husstandstillæg ikke kan imødekommes.
3)
Den 25. februar 1983: J. K. anmoder Europa-Parlamentet om, at der på baggrund af bestemmelserne i vedtægtens artikel 90, stk. 1, senest den 22. marts 1983 vedtages en individuel og begrundet beslutning, idet han herved henviser til, at han, såfremt dette ikke sker, »er nødt til at gå videre med sagen i medfør af bestemmelserne i nævnte artikel«.
4)
Den 21. april 1983: Parlamentet besvarer sidstnævnte skrivelse og meddeler J. K., at han, såfremt han har indsigelser mod den over for ham vedtagne beslutning, »kan følge den i artikel 90 i vedtægten for tjenestemænd fastlagte procedure«.
5)
Den 11. juli 1983: J. K.'s advokat tilstiller Europa-Parlamentet kopi af stævningen i den sag, J. K. samme dag har anlagt ved Domstolen mod »beslutningen af 21. april 1983«, idet det herved tilføjes:
—
at efter nederlandsk tjenestemandsret »[kan] en bekræftelse af en tidligere beslutning stadig anses for en første endelig beslutning, mod hvilken der kan blive tale om at rejse begrundede indsigelser«;
—
at der, såfremt Europa-Parlamentet ønsker »at fortolke« beslutningen af 21. april 1983, må tages hensyn til argumentationen i stævningen af 11. juli 1983;
—
at søgsmålet vil blive hævet, såfremt der vedtages en begunstigende beslutning;
6)
Den 2. august 1983: Europa-Parlamentet svarer J. K.'s advokat og meddeler herved :
—
at det fastholder beslutningen af 21. april 1983, ved hvilken ansøgningen om husstandstillæg blev afslået;
—
at der ikke, når der ikke foreligger en klage af tidligere dato, jfr. vedtægtens artikel 91, stk. 2, er mulighed for på sagens nuværende stadium at besvare argumentationen i stævningen af 11. juli 1983;
7)
Den 5. august 1983: J. K.'s advokat tilstiller Europa-Parlamentet endnu en skrivelse, hvori det oplyses,
—
at det er uvist, om Europa-Parlamentets skrivelse af 21. april 1983 har skullet anses for en endelig beslutning efter ansøgning eller for en beslutning efter klage;
—
at det af skrivelsen af 2. august 1983 må udledes, at der er tale om en beslutning efter ansøgning;
—
at han, når det over for ham bekræftes, at det forholder sig som nævnt, vil hæve sagen af 11. juli, og ændre søgsmålet til en klage, således at »der i skrivelsen af 11. juli ikke indirekte, men direkte henvises til den deri anførte argumentation«;
—
at han vil afvente Europa-Parlamentets beslutning på grundlag af hans klients klage, idet der stadig kan anlægges sag mod denne beslutning, såfremt den har et for hans klient negativt indhold;
8)
Den 12. august 1983: Europa-Parlamentet anfører i en svarskrivelse til J. K.'s advokat
—
at det ikke har indsigelse mod, at skrivelsen af 11. juli 1983 anses for en klage;
—
at det tager til efterretning, at den den 11. juli 1983 ved Domstolen anlagte sag er hævet.
3.
Europa-Parlamentet har vedrørende afvisningspåstanden gjort gældende
—
at ansøgningen af 22. november 1982 blev afvist den 21. februar 1983; at skrivelsen af 21. april 1983 blot indeholder en bekræftelse af afvisningen af 21. februar; at klagen over sidstnævnte beslutning skulle have været indgivet inden udløbet af tre måneder, dvs. senest den 22. maj 1983, og at klagen af 11. juli 1983 således er for sent indgivet;
—
at sidstnævnte klage i alt fald udtrykkeligt blev afvist ved skrivelse af 2. august 1983; at J. K. i medfør af bestemmelserne i artikel 91, stk. 3, i vedtægten burde have anlagt sag mod den udtrykkelige beslutning af 2. august 1983 og ikke mod den stiltiende afvisning, han omtaler i sin ansøgning; at den den 13. februar 1984 registrerede sag skal afvises som for sent anlagt.
4.
J. K. har heroverfor anført, at han på baggrund af vanskelighederne ved den nærmere bestemmelse såvel af hans skrivelse af 25. februar 1983 (klage mod afvisning eller fornyelse af ansøgningen af 22. november 1982) som af Europa-Parlamentets svar af 21. april 1983 (en første endelig afvisning eller opretholdelse af den tidligere afvisning) for at bevare sine rettigheder samtidig den 11. juli 1983 har anlagt sag og indgivet klage. Han har tilføjet, at ansættelsesmyndigheden handler i ond tro, når den efter den omtalte brevveksling og med den uvished, der hersker om karakteren af dens egne beslutninger, en uvished, der kunne være undgået, såfremt klage- eller søgsmålsadgangen udtrykkeligt var blevet nævnt, har påstået sagen afvist.
5.
Det er nærliggende at antage, at Europa-Parlamentets afvisningspåstand skal tages til følge, eftersom den støttes på en indsigelse om, at klagen af 11. juli 1983 er for sent indgivet. Det kan nemlig antages, at ansøgningen af 22. november 1982 blev afvist den 21. februar 1983, og at klagen over denne afvisning skulle have foreligget senest den 22. maj 1983.
Men det må nævnes, at J. K. forinden skrev til Europa-Parlamentet. På grundlag af hans skrivelse af 25. februar 1983, hvori han anmodede om en individuel, begrundet beslutning senest den næstfølgende 22. marts, på hvilken dato firemånedersfristen for den stiltiende afvisning udløb, hævdes, at han var af den opfattelse, at der endnu ikke var vedtaget nogen endelig beslutning i hans tilfælde. Han kunne mene, at denne endelige beslutning først forelå den 21. april 1983. Man kan så anføre, at han har taget fejl, men såfremt det er tilfældet, har Europa-Parlamentet ved tavshed vildledt ham, for det undlod i skrivelse af 21. april at oplyse ham om, at den af J. K. nævnte udløbsdato den 22. marts var uden relevans for den udtrykkelige afvisning af 21. februar 1983, og at han måtte indgive klage inden den 23. maj 1983.
Der er al mulig grund til at antage, at Europa-Parlamentet ikke dengang gav J. K. oplysning herom, fordi det ligesom han mente, at klagefristen ikke skulle begynde at løbe fra datoen den 21. februar 1983.
Dette bekræftes af den efterfølgende brevveksling. I skrivelsen af 2. august 1983, nævnte Europa-Parlamentet i forbindelse med omtalen af beslutningen om afvisning af J. K.'s ansøgning ikke datoen 21. februar, men derimod datoen 21. april 1983. Da det i skrivelse af 12. august 1983 tog til efterretning, at den af J. K. den 11. juli 1983 anlagte sag var blevet hævet, selv om det var en betingelse herfor, at beslutningen af 21. april ansås for en beslutning ikke efter klage, men efter ansøgning, bekræfter det desuden stiltiende, men dog uundgåeligt, at det på sidstnævnte punkt forholder sig som anført.
J. K. har altså med god grund kunnet gå ud fra, at afvisningen af hans ansøgning af 22. november 1982 blev besluttet den 21. april 1983. Han havde derefter en frist på tre måneder for indgivelse af klage mod denne beslutning. Nævnte frist udløb den 21. juli 1983. Hans klage, der blev indgivet den 11. juli kan følgelig ikke anses for for sent indgivet.
6.
Europa-Parlamentet har til støtte for indsigelsen om, at sagen er for sent anlagt, gjort gældende, at klagen af 11. juli 1983 udtrykkeligt blev afvist ved Europa-Parlamentets skrivelse af 2. august.
Denne argumentation virker ikke overbevisende. For Europa-Parlamentet udtalte i skrivelsen af 2. august 1983 ganske vist, at det fastholdt beslutningen af 21. april, men det afslog udtrykkeligt under henvisning til »at der ikke foreligger en tidligere indgivet klage« at tage stilling til de argumenter, sagsøgeren den 11. juli havde fremført. Under disse omstændigheder kan skrivelsen af 2. august kun opfattes som en udtrykkelig afvisning efter klage.
Det må herefter lægges til grund, at klagen af 11. juli 1983 kun blev stiltiende afvist, og at afvisningspåstanden derfor skal forkastes.
7.
På baggrund heraf foreslår jeg Domstolen
1)
at forkaste Europa-Parlamentets formalitetspåstand og behandle sagen i realiteten;
2)
at udsætte afgørelsen vedrørende sagens omkostninger.
(
*1
) – Oversat fra fransk.