62019CJ0819_RES
Sag C-819/19
Stichting Cartel CompensationogEquilib Netherlands BV
mod
Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV m.fl.
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af rechtbank Amsterdam )
Domstolens dom (Anden Afdeling) af 11. november 2021
»Præjudiciel forelæggelse – artikel 81 EF, 84 EF og 85 EF – EØS-aftalens artikel 53 – karteller – virksomheders adfærd i sektoren for lufttransport mellem Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS) og tredjelande, som har fundet sted inden for rammerne af artikel 84 EF og 85 EF – erstatningssøgsmål – de nationale retsinstansers kompetence til at anvende artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53«
Konkurrence – transport – konkurrenceregler – lufttransport – Rådets forordninger om gennemførelse af Unionens konkurrenceregler – anvendelsesområde – lufttransport mellem lufthavne i EU og lufthavne i tredjelande – omfattet fra maj 2004 – virkning – anvendelighed af overgangsordningerne til gennemførelse før dette tidspunkt
(Art. 81 EF, 83 EF, 84 EF og 85 EF; art. 101 TEUF; Rådets forordning nr. 17, nr. 141, nr. 3975/87, nr. 3976/87, nr. 1/2003 og nr. 411/2004)
(jf. præmis 36-42)
Konkurrence – transport – konkurrenceregler – lufttransport – aftale mellem Det Europæiske Fællesskab og Det Schweiziske Forbund om luftfart – lufthavne i Schweiz, der anses for at være lufthavne i EU
(Art. 81 EF; aftale mellem Det Europæiske Fællesskab og Det Schweiziske Forbund om luftfart, art. 1, stk. 2, og bilaget)
(jf. præmis 43)
Karteller – forbud – direkte virkning – borgernes ret til at kræve erstatning for den lidte skade – nærmere regler for udøvelsen – overtrædelser begået på lufttransportområdet – overtrædelser begået, inden forordningerne om gennemførelse af Unionens konkurrenceregler trådte i kraft på dette område – overtrædelser, der hverken er genstand for en afgørelse fra de kompetente nationale myndigheder eller Kommissionen – de nationale retsinstansers kompetence til at anvende artikel 81 EF – grænser – overholdelse af retssikkerhedsprincippet – overholdelse af EU-institutionernes beslutningsmæssige og lovgivningsmæssige kompetencer – rækkevidde
(Art. 81 EF, 83 EF, 84 EF og 85 EF; art. 101, stk. 1, TEUF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 6 og art. 16, stk. 1)
(jf. præmis 45-67 og domskonkl.)
Internationale aftaler – aftale om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde – konkurrenceregler – forbud mod karteller og restriktiv handelspraksis – retlig rækkevidde, der er identisk med EU-bestemmelsernes rækkevidde
(EØS-aftalen, art. 53)
(jf. præmis 68-74 og domskonkl.)
Resumé
Ved afgørelse af 17. marts 2017 fastslog Europa-Kommissionen, at 19 luftfartsselskaber havde tilsidesat artikel 101 TEUF og/eller artikel 53 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (herefter »EØS-aftalen«) (
1
) samt artikel 8 i aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og Det Schweiziske Forbund om luftfart (herefter »den schweiziske aftale«) (
2
), som forbyder karteller og handelspraksis, der begrænser konkurrencen, ved at samordne forskellige dele af deres prispolitikker på området for luftfragttjenester (
3
).
Kommissionen fandt, at gældende lovgivning ikke gav den mulighed for at pålægge sanktioner for luftfartsselskabernes praksis fra begyndelsen heraf på de ruter, som ikke var begrænset til Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS), og den fastsatte derfor overtrædelsesperiodens begyndelsestidspunkt på forskellig vis afhængig af de omhandlede ruter. Selv om den fastlagte overtrædelsesperiode for ruterne mellem lufthavne i EØS varede fra december 1999 til februar 2006, blev overtrædelsesperiodens begyndelsestidspunkt for ruterne mellem lufthavne i Den Europæiske Union og lufthavne uden for EØS fastsat til den 1. maj 2004. For ruter mellem lufthavne i lande, der er kontraherende parter i EØS-aftalen, men ikke medlemsstater, og tredjelande blev dette tidspunkt fastsat til den 19. maj 2005 og til den 1. juni 2002 for ruter mellem lufthavne i EU og lufthavne i Schweiz.
Efter vedtagelsen af afgørelsen anlagde Stichting Cartel Compensation (herefter »SCC«) og Equilib Netherlands, som er to juridiske personer, der er specialiseret i at opnå erstatning for skader som følge af overtrædelser af konkurrenceretten, flere sager for retten i første instans i Amsterdam med påstand om dels, at retten fastslog, at de 19 luftfartsselskaber, idet de fra 1999 til 2006 samordnede deres prispolitikker vedrørende luftfragttjenester, handlede ulovligt i forhold til de godsspeditører, der havde købt disse tjenester, dels, at retten pålagde disse luftfartsselskaber at betale erstatning for den skade, som disse speditører har lidt som følge af denne adfærd.
Retten i første instans i Amsterdam nærede imidlertid tvivl om, hvorvidt den havde kompetence til i en privatretlig tvist at anvende artikel 81 EF (nu artikel 101 TEUF) eller EØS-aftalens artikel 53 på den anfægtede adfærd, der var udvist af de 19 luftfartsselskaber på ruter, der ikke var begrænset til EØS, for så vidt som adfærden fandt sted inden overtrædelsesperiodernes begyndelsestidspunkter, som var fastsat i denne henseende i Kommissionens afgørelse. Denne ret besluttede derfor at forelægge Domstolen dette spørgsmål ved en anmodning om præjudiciel afgørelse.
Domstolens bemærkninger
Med hensyn til luftfartsselskabernes konkurrencebegrænsende praksis på ruter mellem lufthavne i EU og lufthavne i tredjelande anførte Domstolen indledningsvis, at Rådets bestemmelser truffet i henhold til artikel 83, stk. 1, EF (nu artikel 103, stk. 1, TEUF) med henblik på gennemførelsen af artikel 81 EF først trådte i kraft den 1. maj 2004 for lufttransport på disse ruter. Således fandt alene ordningerne fastsat i artikel 84 EF og 85 EF (nu artikel 104 TEUF og 105 TEUF), hvorefter medlemsstaternes (administrative) myndigheder, når der ikke foreligger bestemmelser, der er vedtaget i henhold til artikel 83, stk. 1, EF, er ansvarlige for gennemførelsen af principperne fastsat i artikel 81 EF, anvendelse på disse tjenester før denne dato. Det samme gjorde sig gældende for luftfartsselskabernes adfærd, der fandt sted mellem 1999 og datoen for ikrafttrædelsen af den schweiziske aftale, dvs. den 1. juni 2002, for så vidt som denne adfærd direkte vedrørte lufttransporttjenester mellem lufthavne i EU og lufthavne i Schweiz.
Denne konstatering betød imidlertid hverken, at lufttransporttjenester mellem lufthavne i EU og lufthavne i tredjelande eller i Schweiz forblev udelukket fra anvendelsesområdet for artikel 81 EF indtil den 1. maj 2004 hvad angår tredjelande eller indtil den 1. juni 2002 hvad angår Schweiz, eller at de nationale retsinstanser var forhindret i at anvende denne bestemmelse, hvis der ikke forelå en afgørelse fra de kompetente nationale myndigheder eller fra Kommissionen med konstatering af en overtrædelse inden disse datoer.
Det fremgår således af Domstolens praksis, at lufttransport er blevet underkastet traktaternes almindelige regler, herunder konkurrencereglerne, fra disses ikrafttræden.
Domstolen anførte ligeledes, at artikel 81, stk. 1, EF skaber direkte virkninger i forholdet mellem borgerne og tillægger borgerne rettigheder, som de nationale retsinstanser skal beskytte. De nationale retsinstanser har således kompetence til at anvende artikel 81 EF i bl.a. privatretlige tvister, idet denne kompetence følger af denne artikels direkte virkning.
Denne kompetence påvirkes ikke af anvendelsen af artikel 84 EF og 85 EF, eftersom ingen af disse to bestemmelser begrænser de nationale retsinstansers anvendelse af artikel 81 EF, navnlig i privatretlige tvister.
De nationale retsinstansers udøvelse af kompetencen til at anvende artikel 81 EF kan navnlig begrænses af retssikkerhedsprincippet, især som følge af behovet for at undgå, at disse retsinstanser og de enheder, der har til opgave at gennemføre Unionens konkurrenceregler administrativt, træffer modstridende afgørelser, samt af behovet for at opretholde de beslutningsmæssige og lovgivningsmæssige kompetencer for de EU-institutioner, der har til opgave at gennemføre disse regler, og at sikre den obligatoriske virkning af deres retsakter.
Når dette er sagt, var der med hensyn til luftfartsselskabers konkurrencebegrænsende praksis på ruter mellem lufthavne i EU og lufthavne i tredjelande eller i Schweiz, som fandt sted før overtrædelsesperiodernes begyndelsestidspunkter, som Kommissionen fastsatte i sin afgørelse af 17. marts 2017, ikke risiko for, at en afgørelse fra en national retsinstans i en privatretlig tvist modsagde en administrativ afgørelse om gennemførelse af Unionens konkurrenceregler eller hæmmede EU-institutionernes beslutningsmæssige eller lovgivningsmæssige kompetencer.
Hvad endelig angik anvendelsen af EØS-aftalens artikel 53 på de omhandlede 19 luftfartsselskabers adfærd anførte Domstolen, at nævnte aftale, som bl.a. tilsigter at udvide det indre marked, der består på Unionens område, til staterne i Den Europæiske Frihandelssammenslutning, udgør en integrerende del af EU-retten. Det tilkommer herved Domstolen at sørge for, at de bestemmelser i EØS-aftalen, der i det væsentlige er identiske med bestemmelserne i EUF-traktaten, fortolkes ensartet inden for medlemsstaterne.
Det følger heraf, at eftersom EØS-aftalens artikel 53 i det væsentlige er identisk med artikel 81 EF, skal den fortolkes på samme måde som denne.
Henset til det ovenstående bekræftede Domstolen, at en national retsinstans som retten i første instans i Amsterdam i en privatretlig tvist har kompetence til at anvende artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53 på luftfartsselskabers konkurrencebegrænsende praksis på ruter mellem lufthavne i EU og lufthavne i tredjelande eller i Schweiz, som fandt sted, før henholdsvis Rådets bestemmelser, truffet i henhold til artikel 83, stk. 1, EF, som senere fandt anvendelse på førstnævnte ruter, og den schweiziske aftale trådte i kraft.
(
1
) – Aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EFT 1994, L 1, s. 3), artikel 1, stk. 1.
(
2
) – Aftale mellem Det Europæiske Fællesskab og Det Schweiziske Forbund om luftfart, undertegnet i Luxembourg den 21.6.1999 og godkendt på Det Europæiske Fællesskabs vegne ved afgørelse 2002/309/EF, Euratom truffet af Rådet og Kommissionen, for så vidt angår aftalen om videnskabeligt og teknologisk samarbejde, den 4.4.2002 om indgåelse af syv aftaler med Det Schweiziske Forbund (EFT 2002, L 114, s. 1).
(
3
) – Afgørelse C(2017) 1742 final af 17.3.2017 om en procedure efter artikel 101 [TEUF], artikel 53 i EØS-aftalen og artikel 8 i aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og Det Schweiziske Forbund om luftfart (sag COMP.39258 – Luftfragt).