61986CC0249_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
1 . Kommissionen har i naervaerende sag nedlagt paastand om, at det statueres, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat de forpligtelser, der paahviler den i henhold til EOEF-Traktaten, navnlig dennes artikel 48 og artikel 10, stk . 3, i Raadets forordning ( EOEF ) nr . 1612/68 af 15 . oktober 1968 ( 1 ) ved at vedtage og opretholde retsforskrifter, hvorefter det er eller kan vaere en betingelse for at forlaenge en opholdstilladelse for familiemedlemmer til vandrende arbejdstagere i Faellesskabet, at familien bor under passende boligforhold, ikke blot paa det tidspunkt, hvor de tager bolig hos den paagaeldende vandrende arbejdstager i Forbundsrepublikken, men under hele opholdets varighed .
2 . De tyske bestemmelser, sagen drejer sig om, findes i "Aufenthaltsgesetz EWG" ( lov om EF-borgeres ophold ), der i affattelsen af 31 . januar 1980 ( 2 ) i §7 indeholder foelgende bestemmelse :
"1 ) Efter ansoegning meddeles der opholdstilladelse for familiemedlemmer (§ 1, stk . 2 ) til personer, der selv har faaet meddelt opholdstilladelse, og som for sig selv og deres familiemedlemmer raader over en bolig, der svarer til de krav, der anses for normale paa bopaelsstedet ".
I §7, stk . 5, i samme lov hedder det i naestsidste punktum :
"Opholdstilladelse til en arbejdstagers familiemedlemmer kan efter ansoegning forlaenges for et tidsrum af mindst fem aar, saafremt de for tilladelsens meddelelse gaeldende betingelser fortsat er opfyldt ".
Endelig hedder det i lovens §7, stk . 9 :
"En opholdstilladelses gyldighedsperiode kan efterfoelgende begraenses, saafremt de for meddelelse af tilladelse gaeldende betingelser ikke laengere er opfyldt ". ( 3 )
Artikel 10 i forordning ( EOEF ) nr . 1612/68 har foelgende ordlyd :
"1 ) Foelgende personer har uanset nationalitet ret til at tage bopael hos en arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat og er beskaeftiget paa en anden medlemsstats omraade :
a ) hans aegtefaelle og deres efterkommere i lige linje, der er under 21 aar eller forsoerges af ham;
b ) arbejdstagerens og hans aegtefaelles slaegtninge i opstigende linje, naar disse forsoerges af ham .
2 ) Medlemsstaterne skal lette tilflytningen for familiemedlemmer, som ikke er naevnt i stk . 1, men som forsoerges af eller i hjemlandet er optaget i den naevnte arbejdstagers husstand .
3 ) Det er en forudsaetning for anvendelsen af stk . 1 og stk . 2, at arbejdstageren for sin familie raader over en bolig, der svarer til de krav, der anses for normale for indenlandske arbejdstagere i det omraade, hvor han er beskaeftiget; denne bestemmelse maa ikke medfoere forskelsbehandling mellem indenlandske arbejdstagere og arbejdstagere fra andre medlemsstater ".
3 . Kommissionen er af den opfattelse, at det af ordene i artikel 10, stk . 3, der skal fortolkes snaevert, fremgaar, at kravet om en normal bolig kun kan goeres gaeldende paa det tidspunkt, hvor familiemedlemmer til en vandrende arbejdstager tager bolig hos arbejdstageren, men ikke under hele opholdets varighed . Hertil foejes, at den tyske lovgivning ogsaa selv om direktivbestemmelsen skal fortolkes som indeholdende et permanent krav, ikke er i overensstemmelse med direktivet, idet den foerer til forskelsbehandling af vandrende arbejdstagere og tyske statsborgere, der ikke udsaettes for en sanktion som den, familiemedlemmer til en vandrende arbejdstager er udsat for, og som gaar ud paa ikke mindre end hjemsendelse til oprindelseslandet .
4 . Den tyske regering har heroverfor indvendt, at artikel 10, stk . 3, har til formaal at regulere opholdsretten for hele det tidsrum, en person er tilstedevaerende paa vaertslandets omraade . Den er af den opfattelse, at tilflytningsbegrebet (" tage bopael ") indeholder et element af noget vedvarende . Artikel 10' s formaal er at goere det muligt for en arbejdstagers familiemedlemmer varigt at bo sammen med arbejdstageren . Der er imidlertid ikke grund til at stille krav om, at det udelukkende er ved en families forening, betingelserne om en normal bolig skal vaere opfyldt, og dermed godtage, at disse boligforhold eventuelt bliver ringere for efterfoelgende at blive unormale . At kravet ifoelge artikel 10, stk . 3, tillaegges permanent karakter er ogsaa begrundet i kraft af bestemmelsens mere generelle maalsaetning, som er at beskytte arbejdstageren selv samt at sikre den offentlige orden og sikkerhed .
5 . Ifoelge den tyske regering kommer det desuden ikke i administrativ praksis til forskelsbehandling af vandrende arbejdstagere, for ogsaa tyske statsborgere paalaegges sanktioner for retsstridig overbefolkning af boliger . Disse sanktioner paalaegges generelt af de lokale myndigheder i henhold til delstaternes lovgivning . Udvisning af egne statsborgere kan naturligvis ikke finde sted i noget land .
6 . Den tyske regerings befuldmaegtigede har i retsmoedet navnlig fremhaevet, at udvisning kun vil kunne komme paa tale, saafremt en ikke-tysk arbejdstager systematisk naegter at skaffe sig en passende bolig, idet han navnlig afslaar stoettetilbud fra de kompetente forvaltninger og undlader at udnytte den bistand, der kan ydes alle, der bor paa tysk omraade . En udvisning vil altsaa ikke i noget tilfaelde automatisk kunne foelge af en faktisk situation, nemlig en utilstraekkelig bolig, men forudsaetter en vedholdende dadelvaerdig adfaerd af den beskrevne art . Ifoelge de tyske myndigheders fortolkning af de naevnte lovbestemmelser vil det ikke vaere muligt at undlade at forny en opholdstilladelse, medmindre de kriterier, som Domstolen har fastlagt for udvisning som foelge af forstyrrelse af den offentlige ordening er opfyldt . Selv om det ikke kan udelukkes, at en lokal myndighed lejlighedsvis fejlfortolker de gaeldende bestemmelser, udgoer de omtvistede bestemmelser i realiteten blot en "ultima ratio" eller en art "damoklessvaerd", der skal tilskynde vandrende arbejdstagere til at bringe deres forhold i orden .
7 . Foer jeg gaar over til fortolkningen af artikel 10, stk . 3, skal jeg se paa, om disse forklaringer fra Forbundsrepublikken Tyskland om anvendelsen af den kritiserede lovgivning i praksis kan tiltraedes af Domstolen .
8 . I den forbindelse maa det foerst fastslaas, at det af Domstolens faste praksis fremgaar, at en administrativ praksis, som myndighederne efter sagens natur frit kan aendre, og hvorom der ikke er givet behoerig information, ikke er noget lovligt middel for en medlemsstat til at opfylde sine traktatmaessige forpligtelser, saaledes at der herefter ikke vil kunne antages at foreligge et traktatbrud, saafremt der i national lovgivning findes en bestemmelse, der strider mod faellesskabsretten ( jfr . den nyeste dom fra Domstolens praksis herom dom af 15 . marts 1988, sag 147/86, Kommissionen mod Den Hellenske Republik, praemisserne 15 og 16, Sml . s . 1637 ).
9 . Det fremgaar desuden af artikel 3 i Raadets direktiv 64/221/EOEF af 25 . februar 1964 om samordning af de saerlige foranstaltninger, som gaelder for udlaendinge med hensyn til rejse og ophold, og som er begrundet i hensynet til den offentlige orden, sikkerhed og sundhed ( EFT 1963-1964, s . 109 ) samt af Domstolens praksis, at forholdsregler vedroerende den offentlige orden eller sikkerhed udelukkende boer stoettes paa den paagaeldende persons personlige forhold .
10 . De citerede bestemmelser fra den tyske lovgivning gaelder imidlertid ikke arbejdstageren selv, men udelukkende hans familiemedlemmer . Det er dem, der risikerer udvisning, selv om de i de fleste tilfaelde ikke eller kun i meget ringe omfang har vaeret med til at beslutte at bosaette sig i en for trang eller sundhedsfarlig bolig .
11 Forbundsrepublikken Tysklands ovenfor gengivne redegoerelse vedroerer kun de vilkaar, hvorunder den vandrende arbejdstager selv vil kunne blive udsat for udvisning som foelge af gentagen naegtelse af til eget og familiens brug at skaffe sig en passende bolig, og der vil derfor ikke kunne laegges vaegt paa den i denne sammenhaeng .
12 . Hermed er vi tilbage ved spoergsmaalet om, hvorvidt den tyske lov i den nuvaerende affattelse, der permanent sammenknytter opholdsretten for en arbejdstagers familiemedlemmer til en betingelse om, at der raades over en passende bolig, et forhold der til enhver tid og navnlig ved forlaengelse af opholdstilladelsen kan kontrolleres, er faellesskabsretsmaessig .
13 . I den forbindelse maa jeg foerst goere to bemaerkninger vedroerende tvistens raekkevidde .
14 . Foerst og fremmest er det indlysende, at efterlevelse af boligforpligtelsen kan kontrolleres hver gang endnu et af arbejdstagerens familiemedlemmer tilflytter, selv om dette sker lang tid efter arbejdstagerens tilflytning, eller efter at hans foerste familiemedlemmer er flyttet sammen med ham . Hvis boligen som foelge heraf bliver upassende, er det udelukkende det sidst ankomne familiemedlem, der kan naegtes ret til at tage bopael hos arbejdstageren . Endnu et familiemedlems ankomst vil ikke kunne bruges som et paaskud til at afslaa forlaengelse af eller til inddragelse af et andet familiemedlems opholdstilladelse, naar dette sidste lovligt er tilflyttet, hvilket saa meget desto mere gaelder for arbejdstageren selv . Det eneste reelle spoergsmaal drejer sig om, hvorvidt et allerede tilflyttet familiemedlem maa acceptere et afslag paa sin ansoegning om forlaengelse eller en inddragelse af opholdstilladelsen, saafremt boligen ikke laengere kan anses for normal som foelge af andre begivenheder, f . eks . et barns foedsel, myndighedsalderens indtraeden, eller familiens tvungne eller frivillige flytning til en for trang eller sundhedsfarlig bolig .
15 . Dernaest finder jeg, at Kommissionens udtalelser om, at boligkravet kun kan goeres gaeldende ved et familiemedlems foerste tilflytning til vaertslandets omraade, bestemt ikke kan vaere rigtig, hvis dette betyder, at forpligtelsen kun er bindende for arbejdstageren og hans familie i nogle dage ( f.eks . indtil opholdstilladelsen er opnaaet ), hvorefter det staar dem frit for straks at flytte ind i en mindre bolig . En saadan adfaerd ville vaere et misbrug ( 4 ), der efter min mening kunne medfoere inddragelse af opholdstilladelsen . Det fremgaar klart af de forskellige sprogudgavers ordvalg i artikel 10, nemlig af udtrykkene "s' installer avec", "stabilirsi con", "to install themselves with" og navnlig det tyske "Wohnung nehmen", at der med artiklen er taenkt paa en situation - familiemedlemmernes og den foer dem ankomne arbejdstagers samboen under ét tag - der efter sin beskaffenhed maa skulle vare en vis tid .
16 . Hvordan skal nu ordene "en bolig, der svarer til de krav, der anses for normale for indenlandske arbejdstagere i det omraade, hvor (( den vandrende arbejdstager )) er beskaeftiget" forstaas? Den tyske regerings opfattelse (( der henvises herved til den tyske regerings besvarelse af de spoergsmaal, Domstolen har stillet, s, 11, punkt e ), andet afsnit )) gaar ud paa, at det drejer sig om den af tyske arbejdere i det paagaeldende omraade valgte (" fastsatte ") (" der von deutschen Arbeitnehmern regionale gesetzte Standard ") boligstandard, dvs . den gennemsnitlige boligkvalitet, der lader sig fastslaa paa baggrund af de boliger, der faktisk i vedkommende omraade bebos af tyske arbejdstagere . Den tyske regering har herudover bemaerket, at dette boligkriterium indholdsmaessigt kan bestemmes ud fra den faktiske situation i omraadet, og saaledes kan variere med det niveau, den sociale udvikling lokalt har naaet, hvilket logisk maa medfoere, at der i Forbundsrepublikken "ikke findes bestemmelser eller foranstaltninger, hvorefter tyske statsborgere er forpligtet til at indrette sig under boligforhold, der svarer til de krav, der anses for normale for tyske arbejdstagere i omraadet" ( s . 8, foerste afsnit i den tyske regerings besvarelse af Domstolens spoergsmaal ). Forbundsrepublikken Tyskland har endelig gjort gaeldende, at der ikke vil kunne tales om forskelsbehandling, idet vandrende arbejdstagere ikke bliver stillet over for strengere krav end dem, den faktiske situation i omraadet giver anledning til .
17 . Dette synspunkt virker dog ikke overbevisende . At der ikke foreligger forskelsbehandling, maa efter min mening afgoeres under hensyntagen til de krav, som indenlandske arbejdstagere ifoelge lovgivningen eller administrativt fastsatte regler skal opfylde, idet man ellers ikke har nogen sikkerhed for, at alle tilfaelde behandles objektivt . I de fleste, om ikke i alle delstater, findes der bestemmelser herom . I Berlin er det saaledes forbudt at udleje eller bebo boliger med et boligareal paa under 9 m2 pr . beboer med tillaeg af 6 m2 for hvert barn under seks aar ( lov af 6 . marts 1973 ). I Hamburg er paabudt et boligareal paa mindst 10 m2 pr . beboer ( lov af 8 . marts 1982 ). I Bremen kraeves 7,5 m3 boligrum for hvert skolepligtigt barn og 15,3 m3 for hver beboer over skolealderen ( lov af 26 . juli 1910 ). Delstaternes lovgivning indeholder desuden bestemmelser om boligers hygiejniske standard . Efter min mening maa en normal bolig i den i artikel 10, stk . 3, forudsatte betydning derfor vaere en bolig, der i alt fald opfylder de efter de paa bopaelsstedet gaeldende lovgivningsbestemmelser af denne art . De kompetente myndigheder tillader eller afslaar arbejdstagerens familiemedlemmers tilflytning til vedkommende lokalitet under anvendelse af disse regler, og det er de samme regler, der bliver tale om at haandhaeve efterfoelgende .
18 . Med artikel 10, stk . 3, skal det alene sikres, at de ovenfor omtalte bestemmelser i alt fald efterleves ved et eller flere familiemedlemmmers ankomst til landet og i den foerste tid herefter . Bestemmelsen i artikel 10 kan ikke efterfoelgende paaberaabes til stoette for en inddragelse eller et afslag paa forlaengelse af opholdstilladelsen, saafremt familiens situation aendrer sig, f . eks . paa en af de ovenfor i punkt 14 naevnte maader . Sker det, skal den vandrende arbejdstagers familie stilles som borgerne i vaertslandet . Familien kan kun paalaegges sanktioner ifoelge de bestemmelser, der er fastsat for beskaeftigelseslandets statsborgeres overtraedelse af samme regler, for ellers vil der vaere tale om en tilsidesaettelse af forbuddet mod forskelsbehandling ifoelge artikel 10, stk . 3, sidste punktum .
19 . De i det foelgende omtalte yderligere grunde vil ogsaa kunne anfoeres til stoette for det synspunkt, at en vandrende arbejdstagers familiemedlemmer ikke kan udvises af en medlemsstat, saafremt deres boligforhold paa et tidspunkt efter deres ankomst til landet bliver upassende .
20 . For det foerste foelger det meget klart af de af Kommissionen fremlagte arbejdsdokumenter vedroerende forberedelsen af direktivet, og navnlig af moedereferatet fra Raadets 44 . moede den 29 . juli 1968 (( doc . nr . 1297/68 ( P.V . Cons . 21 ) endelig udgave, s . 32 )), at ganske vist blev paa den ene side kravet om raadighed over en "normal bolig" indfoejet i bestemmelsen for at undgaa, at vandrende arbejdstagere stilles gunstigere end indenlandske arbejdstagere, men paa den anden side blev omvendt artikel 10, stk . 3, sidste punktum, indsat for at undgaa, at arbejdstagere fra de oevrige medlemsstater blev behandlet ringere end indenlandske arbejdstagere .
21 . Hertil kommer, at Domstolen i Adoui og Cornuaille-dommen ( 5 ) har udtalt sig paa foelgende maade om de repressive foranstaltninger, fremmede statsborgere kan udsaettes for, saafremt de ved deres adfaerd truer den offentlige orden :
"Undtagelsesbestemmelserne i Traktatens artikler 48 og 56 giver medlemsstaterne befoejelse til, naar de grunde, som er naevnt i bestemmelserne, foreligger, at traeffe visse foranstaltninger overfor statsborgere fra andre medlemsstater, navnlig foranstaltninger som er begrundet i hensynet til den offentlige orden . Medlemsstaterne kan ikke bringe tilsvarende foranstaltninger i anvendelse overfor deres egne statsborgere, idet staten ikke kan udvise sine egne borgere fra det nationale omraade eller forbyde dem indrejse . En saadan forskelsbehandling, som vedroerer arten af de foranstaltninger, der kan traeffes, maa derfor tillades, men paa den betingelse, at den kompetente myndighed i en medlemsstat ikke ved udstedelsen af de naevnte foranstaltninger baserer sin beslutning paa en bedoemmelse af visse former for adfaerd, som indebaerer, at statsborgere fra andre medlemsstater behandles vilkaarligt ".
22 . Paa baggrund af det anfoerte fastslog Domstolen, at
"en medlemsstat ikke i medfoer af undtagelsesbestemmelserne vedroerende den offentlige orden i Traktatens artikel 48 og 56 fra sit eget omraade kan udvise en statsborger fra en anden medlemsstat, saafremt den foerstnaevnte medlemsstat ikke anvender repressive foranstaltninger eller andre positive og effektive foranstaltninger til bekaempelse af den udviste adfaerd over for sine egne statsborgere ".
23 . Af det anfoerte foelger bestemt, at en medlemsstat, der ikke har udstedt regler om boligforhold, ikke vil kunne goere saadanne regler gaeldende alene over for vandrende arbejdstagere heller ikke ved disses familiemedlemmers foerste tilflytning .
24 . Af det anfoerte foelger desuden, at en medlemsstat, der har udstedt saadanne regler uden dog at traeffe repressive foranstaltninger over for sine egne statsborgeres tilsidesaettelse af disse regler, heller ikke vil kunne traeffe repressive foranstaltninger over for vandrende arbejdstagere og deres familiemedlemmer .
25 . Efter min mening foelger af det anfoerte ogsaa, at en medlemsstat, der traeffer repressive foranstaltninger over for sine egne statsborgere, dog ikke vil kunne gaa saa langt som til at inddrage en opholdstilladelse for en vandrende arbejdstagers familiemedlemmer, saafremt det viser sig, at den bolig arbejdstageren raader over, er blevet utilstraekkelig under det faelles ophold .
26 . Der er faktisk en kolossal forskel mellem at blive idoemt en boede eller endog at blive udsat af sin bolig paa den ene side og paa den anden side inddragelse eller afvisning af forlaengelse af opholdstilladelsen, hvilken sidste, naar alt kommer til alt, betyder intet mindre end hjemsendelse til oprindelseslandet .
27 . I Domstolens praksis er det fastslaaet, at "blandt de sanktioner, der ifaldes, saafremt de foreskrevne erklaerings - og registreringsformaliteter ikke overholdes, er udvisning af personer, som er beskyttet af faellesskabsretten, utvivlsomt uforenelig med traktatbestemmelserne, da en saadan forholdsregel er en negation af selve den ret, som er hjemlet og sikret i Traktaten" ( 6 ). I dom af 3 . juli 1980 ( sag 157/79, Regina mod Pieck, Sml . s . 2171 ) fastslog Domstolen ogsaa, at en af faellesskabsretten omfattet arbejdstagers tilsidesaettelse af bestemmelserne om udlaendinges opholdstilladelse umuligt vil kunne sanktioneres med faengselsstraf ( praemisserne 18-20 ). I dom af 14 . juli 1977 ( sag 8/77, Sagulo, Brenca og Bakhouche, Sml . s . 1495 ) udtalte Domstolen mere generelt, at
"selv om det tilkommer medlemsstaterne inden for rimelige graenser at straffe overtraedelser af den forpligtelse, som de af faellesskabsretten omfattede personer har til at vaere forsynet med et gyldigt identitetskort eller pas, maa saadanne sanktioner under ingen omstaendigheder vaere saa strenge, at de udgoer en hindring for den i Traktaten fastsatte indrejse - og opholdsfrihed" ( praemis 12 ).
Det bemaerkes, at Domstolen i Watson-dommen ( praemis 21 ) og Pieck-dommen ( praemis 19 ) anvender ordene
"... (( en boede eller faengselsstraf )), ... staar i et saadant misforhold til lovovertraedelsens grovhed, at den kommer til at udgoere en hindring for arbejdskraftens frie bevaegelighed ".
28 . Afbenyttelse af en overbefolket bolig udgoer utvivlsomt et grovere forhold end tilsidesaettelse af et formalitetskrav, men udvisning af et familiemedlem ville vaere i direkte modstrid med formaalet med artikel 10 i forordning ( EOEF ) nr . 1612/68, som er at fjerne hindringerne for arbejdskraftens bevaegelighed isaer med henblik paa, at arbejdstageren kan samles med sin familie i beskaeftigelsesstaten; denne sanktion fremmer ikke familiernes forening, den bringer den til ophoer . Det er nu imidlertid vanskeligt at forestille sig, at den sanktion, en medlemsstat kan ivaerksaette overfor egne statsborgere i tilfaelde af en boligs overbefolkning, kan gaa ud paa at adskille beboerne, hvis disse tilhoerer en og samme familie . Dette ville i flere medlemsstater, herunder Forbundsrepublikken Tyskland, formentlig vaere i strid med forfatnings - eller lovbestemmelser .
29 . Hertil kommer, at det i et saadant tilfaelde undertiden ville vaere noedvendigt at tage stilling til det vanskelige spoergsmaal om, hvilket familiemedlem, der skal udvises . Skal det vaere det sidst ankomne familiemedlem, det familiemedlem, hvis opholdstilladelse udloeber foerst, eller et barn, der har naaet en vis alder, hvis indtraeden medfoerer, at det til raadighed staaende boligareal pludselig efter de gaeldende bestemmelser bliver utilstraekkeligt?
30 . Den tyske regering har i sin besvarelse af Domstolens spoergsmaal desuden forklaret, at boligkravet er et absolut noedvendigt middel til fremme af arbejdstagerens og hans familiemedlemmers sociale integration i vaertslandet, og at en medlemsstat derfor ikke kan begraense sig til at anvende de samme sanktioner over for vandrende arbejdstagere som over for de egne statsborgere . Det falder mig imidlertid svaert at forstaa, hvorledes udvisning skulle kunne fremme den omhandlede integration .
31 . De tyske myndigheder mener utvivlsomt hermed, at de maa have adgang til at benytte truslen om udvisning for at sikre sig, at kravet om normale boligforhold opfyldes . Det er forstaaeligt, at man gerne vil have et effektivt pressionsmiddel til raadighed, men det maa dog siges, at truslen om udvisning kun vil kunne tages i anvendelse, saafremt en udvisning lovligt kan gennemfoeres . Af de i det forgaaende anfoerte grunde mener jeg altsaa ikke, at det forholder sig saaledes .
32 . Det maa efter min mening desuden foelge af artikel 9 i forordning ( EOEF ) nr . 1612/68, at faellesskabsskabslovgiver har oensket at fremme vandrende arbejdstageres integration ved positive, ikke negative midler, ved at skaffe dem "samme rettigheder og fordele som indenlandske arbejdstagere med hensyn til bolig, herunder til erhvervelse af ejendomsret til den fornoedne bolig ". I fortsaettelsen i artikel 9, stk . 2, hedder det : "De paagaeldende arbejdstagere kan i det omraade, hvor de er beskaeftigede, med samme ret som indenlandske arbejdstagere lade sig opfoere paa lister for boligsoegende, hvor saadanne lister foeres, og saaledes opnaa de heraf foelgende rettigheder og fordele . Arbejdstagerens familie, der er forblevet i hjemlandet, betragtes i denne henseende som bosat i dette omraade, for saa vidt tilsvarende formodning gaelder ogsaa for indenlandske arbejdstagere ". Den tyske regerings befuldmaegtigede har i oevrigt udtalt, at hans land fuldt ud foelger denne artikels bestemmelser, og at man saaledes i de fleste tilfaelde vil kunne finde passende loesninger i overenstemmelse med den .
33 . Kommissionen har med rette for Domstolen henvist til artikel 4 i Raadets direktiv af 25 . februar 1964 om samordning af de saerlige foranstaltninger, som gaelder for udlaendinge med hensyn til rejse og ophold, og som er begrundet i hensynet til den offentlige orden, sikkerhed og sundhed ( EFT 1963-1964, s . 109 ). I naevnte artikel 4 er det bestemt, at de eneste sygdomme eller lignende tilstande, der kan begrunde naegtelse af indrejse eller naegtelse af at udstede den foerste opholdstilladelse, er de, som er anfoert i bilaget til direktivet . I bilaget naevnes en raekke meget alvorlige sygdomme, nemlig sygdomme, der er undergivet karantaenepligt, luftvejstuberkulose, syfilis og andre smitsomme infektions - eller parasitaere sygdomme . Tilmed er det i artiklens stk . 2 bestemt, at sygdomme eller lignende tilstande, der viser sig efter udstedelsen af den foerste opholdstilladelse, ikke kan begrunde naegtelse af at forlaenge opholdstilladelsen eller begrunde udvisning . Saafremt udvisning saaledes ikke er tilladt, selv om sygdomme af den naevnte art paafoerer den stedlige befolkning alvorlig risiko og sygesikringskasserne i beskaeftigelseslandet betydelige udgifter, maa der virkelig vaere grundlag for at antage, at Raadet med den foreliggende affattelse af artikel 10, stk . 3, i forordning ( EOEF ) nr . 1612/68 ikke har villet skabe et retsgrundlag for udvisning i tilfaelde af utilstraekkelige boligforhold, der indtraeder efter arbejdstagerens families tilflytning .
34 . Paa grundlag heraf naar jeg til det resultat, at en national lovgivning, der foreskriver, at der ikke skal ske forlaengelse af en opholdstilladelse, eller en efterfoelgende afkortelse af gyldighedsperioden for en opholdstilladelse for et medlem af en vandrende arbejdstagers familie, fordi familiens bolig ikke laengere kan anses for passende efter de paa bopaelsstedet gaeldende boligkriterier, strider med sidste saetning i artikel 10, stk . 3, i forordning ( EOEF ) nr . 1612/68, hvorefter enhver paa boligforholdene grundet forskelsbehandling er forbudt .
35 . Kommissionen har desuden anfoert, at der ipso facto foreligger en tilsidesaettelse af Traktatens artikel 48 . Den tyske regering har heroverfor indvendt, at anbringendet herom er grundloest, idet artikel 48 ikke giver den vandrende arbejdstagers familiemedlemmer en "primaer" eller "egentlig" ret til fri bevaegelighed .
36 . Spoergsmaalet herom er ikke saa let af afgoere . Paa den ene side er den adgang, familiemedlemmerne har til at tage bopael hos arbejdstageren, et bidrag til gennemfoerelsen af maalsaetningen ifoelge Traktatens artikel 48, for dermed fjernes en hindring for arbejdstagernes ret til frit at bevaege sig inden for medlemsstaternes omraade og have beskaeftigelse dér . En arbejdstagers familiemedlemmers ret til at tage bopael hos arbejdstageren paa en anden medlemsstats omraade har et modstykke i arbejdstagerens ret til at samles med sin familie ( jfr . herved femte betragtning til forordning ( EOEF ) nr . 1612/68 ). I en vis forstand er der tale om en ret, der i lige saa hoej grad er tilkendt arbejdstageren som hans familie .
37 . Generaladvokat Lenz har dog i sit forslag til afgoerelse i sag 59/85 ( 7 ) korrekt udtalt,
"at der i EOEF-Traktatens artikler 48, 49, 50 og 51, som regulerer arbejdskraftens frie bevaegelighed, ikke tales om familiemedlemmers tilflytningsret . Raadets forordning ( EOEF ) nr . 1612/68 gaar altsaa for saa vidt ud over det i Traktaten fastsatte mindstekrav" ( s . 1291 ).
Det kan tilfoejes, at selve ordet "familiemedlemmer" ikke forekommer i disse artikler, og at der indtil vedtagelsen af forordning ( EOEF ) nr . 1612/68 slet ikke var sket nogen fastlaeggelse af, hvad dette begreb daekkede over .
38 . Domstolen har desuden i en raekke domme udtalt, at de rettigheder, der er tillagt en arbejdstager, ifoelge artikel 48 om arbejdskraftens frie bevaegelighed kun "gaelder" indirekte ( 8 ) for arbejdstagerens familiemedlemmer som defineret i artikel 10 i forordning ( EOEF ) nr . 1612/68, og at familiemedlemmernes rettigheder ifoelge artiklerne 10 og 11 kun er "afledte" rettigheder, der er knyttet til de rettigheder, arbejdstageren har ifoelge Traktatens artikel 48 og artiklerne 1 ff . i forordning ( EOEF ) nr . 1612/68 ( 9 ).
39 . Domstolen har desuden i praemis 31 i Royer-dommen af 8 . april 1976 ( sag 48/75, Sml . s . 497 ), fastslaaet, at
"retten for statsborgere i en medlemsstat til at rejse ind paa en anden medlemsstats omraade og opholde sig dér i de af Traktaten hjemlede oejemed - navnlig for dér at soege eller udoeve erhvervsmaessig beskaeftigelse, som loenmodtager eller som selvstaendig, eller for dér at tage bopael hos deres aegtefaelle eller familie - er en ret, som er direkte afledt af Traktaten eller efter omstaendighederne af bestemmelser udstedt til dennes gennemfoerelse" ( jfr . desuden praemis 50 og domskonklusionen ).
Det er min opfattelse, at familiemedlemmernes rettigheder tilhoerer sidstnaevnte type rettigheder .
40 . Endelig maa Kommissionens argumentation, hvorefter enhver tilsidesaettelse af forordning ( EOEF ) nr . 1612/68 ipso facto giver anledning til en tilsidesaettelse af Traktatens artikel 48, idet naevnte forordning er hjemlet i artikel 49, hvorefter der skal traeffes "de foranstaltninger, der er noedvendige for gradvis at gennemfoere arbejdskraftens frie bevaegelighed, saaledes som denne er bestemt i forgaaende artikel", logisk medfoere, at bestemmelserne i naevnte forordning fortolkes snaevert og kun tillaegges virkninger svarende til, hvad der er "noedvendigt" for at gennemfoere arbejdskraftens frie bevaegelighed . Domstolens praksis gaar imidlertid, og navnlig naar det gaelder fastlaeggelsen af de i artikel 7, stk . 2, naevnte "sociale fordele", ud paa det stik modsatte . Efter min mening har ingen - og slet ikke Kommissionen - interesse i at oenske denne vide fortolkning fraveget i Domstolens praksis, og min opfattelse gaar derfor ud paa, at man ikke kan antage, at der foreligger en tilsidesaettelse af EOEF-Traktatens artikel 48 .
Sammenfatning
41 . Paa grundlag af det ovenfor anfoerte forslaar jeg Domstolen at statuere, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 10, stk . 3, i Raadets forordning ( EOEF ) nr . 1612/68 ved at vedtage og opretholde retsforskrifter, hvorefter der kan gives vandrende arbejdstageres familiemedlemmer afslag paa ansoegning om forlaengelse af en opholdstilladelse, og en opholdstilladelses gyldighed kan afkortes, saafremt den bolig, arbejdstagerne bebor med deres familie, ikke laengere anses for passende efter de krav, der stilles paa bopaelsstedet .
42 . Der maa saaledes i det vaesentlige gives Kommissionen medhold i dens paastande, hvorfor jeg desuden foreslaar Domstolen at doemme Forbundsrepublikken Tyskland til at afholde sagens omkostninger .
(*) Oversat fra fransk .
( 1 ) Raadets forordning ( EOEF ) nr . 1612/68 af 15 . oktober 1968 om arbejdskraftens fri bevaegelighed inden for Faellesskabet ( EFT 1968 II, s . 467 ).
( 2 ) BGBl : I 1980, 6.2.1980, s . 117 .
( 3 ) Til tysk "Aufenthaltserlaubnis" svarer det franske "Autorisation de séjour ". Til udtrykket "carte de séjour" i den franske version af direktiv 68/360/EOEF svarer i den tyske version af samme direktiv "Aufenthaltserlaubnis" ( dansk "opholdstilladelse ").
( 4 ) Begrebet "misbrug" er én gang foer blevet benyttet i praksis, jfr . Domstolens dom af 21 . juni 1988, 39/86, Lair mod Univertitaet Hannover, Sml . s . 3161, praemis 43 .
( 5 ) Forenede sager 115 og 116/81, Sml . 1982, s . 1665, praemis 7, s . 1707-1708 .
( 6 ) Dom af 7 . juli 1976, Watson og Belmann, 118/75, Sml . s . 1185, praemis 20 .
( 7 ) Forslag til afgoerelse i sag 59/85, Reed, Sml . 1986, s . 1283, 1284 .
( 8 ) Domstolens dom af 18 . juni 1987, CPAS de Courcelles mod Marie-Christine Lebon, 316/85, Sml . s . 2811, praemis 12 .
( 9 ) Domstolens dom af 7 . maj 1986, Guel mod Regierungspraesident Duesseldorf, 131/85, Sml . s . 1573, praemis 20 .