62008CJ0301
DOMSTOLENS DOM (Fjerde Afdeling)
22. oktober 2009 (
*1
)
»Transportpolitik — forordning (EF) nr. 2027/97 — Warszawakonventionen — luftfartsselskabers erstatningsansvar i tilfælde af ulykker — frist for anlæggelse af et erstatningssøgsmål for lidt skade«
I sag C-301/08,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 234 EF, indgivet af Cour de cassation (Luxembourg) ved afgørelse af 26. juni 2008, indgået til Domstolen den, i sagen:
Irène Bogiatzi, gift Ventouras
mod
Deutscher Luftpool,
Société Luxair, société luxembourgeoise de navigation aérienne SA,
De Europæiske Fællesskaber,
Grand-Duché de Luxembourg,
Foyer Assurances SA,
har
DOMSTOLEN (Fjerde Afdeling)
sammensat af formanden for Tredje Afdeling, K. Lenaerts, som fungerende formand for Fjerde Afdeling, og dommerne R. Silva de Lapuerta, E. Juhász, J. Malenovský (refererende dommer) og T. von Danwitz,
generaladvokat: J. Mazák
justitssekretær: fuldmægtig N. Nanchev,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 19. marts 2009,
efter at der er afgivet indlæg af:
—
Irène Bogiatzi, gift Ventouras, ved avocat M. Thewes
—
Société Luxair, société luxembourgeoise de navigation aérienne SA, ved avocats L. Schaack og C. Brault
—
Grand-Duché de Luxembourg ved avocat J. Medernach
—
Foyer Assurances SA ved avocat J. Medernach
—
den franske regering ved G. de Bergues og J.S. Pilczer, som befuldmægtigede
—
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved R. Vidal Puig og E. Cujo, som befuldmægtigede,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 25. juni 2009,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af Rådets forordning (EF) nr. 2027/97 af 9. oktober 1997 om luftfartsselskabers erstatningsansvar i tilfælde af ulykker (EFT L 285, s. 1) i forbindelse med konventionen om indførelse af visse ensartede regler om international luftbefordring undertegnet i Warszawa den, som ændret ved de fire tillægsprotokoller, som undertegnedes i Montreal den (herefter »Warszawakonventionen«).
2
Anmodningen er fremsat under en sag mellem Irène Bogiatzi, gift Venturas, og selskabet Luxair, société luxembourgeoise de navigation aérienne SA (herefter »Luxair«), og den tyske forening Deutscher Luftpool med påstand om, at disse tilpligtes solidarisk at betale erstatning i forbindelse med en ulykke, som Irène Bogiatzi havde været udsat for, da hun var i færd med at stige ombord på et Luxair-fly.
Retsforskrifter
Internationale bestemmelser
3
Det Europæiske Fællesskab er ikke part i Warszawakonventionen, som de 15 EU-medlemsstater på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen havde undertegnet.
4
Den oprindelige version af Warszawakonventionen er blevet ændret og suppleret flere gange, herunder ved Haagprotokollen af 28. september 1955, Guadalajarakonventionen af, Guatemalaprotokollen af og de fire tillægsprotokoller, som undertegnedes i Montreal den .
5
Warszawakonventionens artikel 29 bestemmer:
»1.   Adgangen til erstatningssøgsmål bortfalder, såfremt sag ikke er rejst inden to år, regnet fra luftfartøjets ankomst til bestemmelsesstedet, eller fra den dag, da luftfartøjet skulle være ankommet, eller da befordringen blev afbrudt.
2.   Fristen regnes efter loven i det land, hvor sagen anlægges.«
Fællesskabsbestemmelser
6
De fem første betragtninger til forordning nr. 2027/97 har følgende ordlyd:
»(1)
inden for den fælles transportpolitik er det nødvendigt at forbedre beskyttelsesniveauet for passagerer, der bliver involveret i luftfartsulykker;
(2)
reglerne om erstatningsansvar i tilfælde af ulykker omhandles i konventionen angående indførelse af visse ensartede regler om international luftbefordring, undertegnet i Warszawa den 12. oktober 1929, og i den ændring af denne, som blev undertegnet i Haag den, samt konventionen, der blev indgået den i Guadalajara, alt efter hvilken der finder anvendelse (i det følgende benævnt »Warszawakonventionen«); Warszawakonventionen anvendes over hele verden til gavn for både passagerer og luftfartsselskaber;
(3)
Warszawakonventionens erstatningsgrænser er for lave i forhold til de nuværende økonomiske og sociale normer og fører ofte til langvarige retssager, som skader luftfartens omdømme; medlemsstaterne har derfor hver for sig hævet erstatningsgrænsen og således skabt forskellige transportbetingelser i det indre marked for luftfart;
(4)
desuden gælder Warszawakonventionen kun for international transport; i det indre marked for luftfart skelnes der ikke længere mellem indenrigs- og udenrigsflyvning; det vil derfor være hensigtsmæssigt, at erstatningsansvaret i forbindelse med såvel indenrigs- som udenrigsflyvning har samme omfang og karakter;
(5)
en fuldstændig fornyet gennemgang og revision af Warszawakonventionen har længe været påkrævet, hvilket globalt på lang sigt vil være en mere ensartet og gennemførlig respons på spørgsmålet om luftfartsselskabers erstatningsansvar i tilfælde af ulykker; der bør fortsat gennem forhandling på internationalt plan gøres bestræbelser på at udvide de begrænsninger for erstatningsansvar, der er fastsat i Warszawakonventionen«.
7
Følgende fremgår af syvende betragtning til forordningen:
»det vil være hensigtsmæssigt at ophæve alle finansielle ansvarsgrænser i henhold til Warszawakonventionens artikel 22, stk. 1, eller andre retlige eller kontraktlige begrænsninger, i overensstemmelse med de nuværende tiltag på internationalt plan«.
8
Artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 2027/97 indeholder en definition af begreberne »luftfartsselskab«, »EF-luftfartsselskab«, »erstatningsberettiget«, »ecu«, »SDR« og »Warszawakonventionen«.
9
Artikel 2, stk. 2, i forordning nr. 2027/97 bestemmer:
»Begreber i denne forordning, som ikke er defineret i stk. 1, er de samme som i Warszawakonventionen.«
10
Forordningens artikel 5, stk. 1 og 3, bestemmer:
»1.   EF-luftfartsselskabet udbetaler omgående og senest 15 dage efter, at den erstatningsberettigede person er blevet identificeret, sådanne forskudsbeløb, som måtte være nødvendige til dækning af øjeblikkelige økonomiske behov, og som står i forhold til omfanget af den lidte skade.
[…]
3.   Forskudsudbetaling er ikke ensbetydende med en anerkendelse af ansvaret og kan fraregnes et eventuelt senere erstatningsbeløb, som udbetales på grundlag af EF-luftfartsselskabets ansvar, men skal kun tilbagebetales i de i artikel 3, stk. 3, nævnte tilfælde eller, hvis det senere bevises, at den person, som modtog forskudsudbetalingen, ved uagtsomhed forårsagede eller bidrog til skaden eller ikke var en person, der var berettiget til erstatning.«
11
Forordning nr. 2027/97 er blevet ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 889/2002 af 13. maj 2002 (EFT L 140, s. 2), der ikke finder anvendelse på tvisten i hovedsagen.
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
12
Irène Bogiatzi faldt på landingsbanen i Luxembourg lufthavn, mens hun var ved at stige ombord på et Luxair-fly den 21. december 1998.
13
Den 22. december 2003 anlagde Irène Bogiatzi sag mod Deutscher Luftpool, en forening efter tysk ret af forsikringsselskaber, der dækker luftfartsrisici, og Luxair ved Tribunal d’arrondissement de Luxembourg med henvisning til forordning nr. 2027/97 og Warszawakonventionen. Sagen blev afvist, eftersom den var blevet anlagt af Irène Bogiatzi fem år efter, at de faktiske omstændigheder i hovedsagen var indtruffet. Tribunal d’arrondissement de Luxembourg var af den opfattelse, at forældelsesfristen for anlæggelse af et erstatningssøgsmål på to år i Warszawakonventionens artikel 29 er en forud fastsat frist, som ikke kan suspenderes eller afbrydes.
14
Påstanden om afvisning blev stadfæstet i appelsagen. Irène Bogiatzi appellerede derfor dommen til Cour de cassation.
15
Cour de cassation har under disse omstændigheder besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende spørgsmål til præjudiciel afgørelse:
»1)
Er [Warszawakonventionen], som ændret i Haag den 28. september 1955, hvortil der henvises i forordning […] nr. 2027/97, en del af de bestemmelser i den fællesskabsretlige retsorden, som Domstolen har kompetence til at fortolke i medfør af artikel 234 EF?
2)
Skal […] forordning […] nr. 2027/97 […], i den affattelse, som fandt anvendelse på tidspunktet for ulykken, dvs. den 21. december 1998, fortolkes således, at hvad angår spørgsmål, som ikke er udtrykkeligt reguleret, finder Warszawakonventionen, i det foreliggende tilfælde artikel 29, fortsat anvendelse på en flyafgang mellem medlemsstater i Fællesskabet?
3)
Hvis det første og det andet spørgsmål besvares bekræftende, skal artikel 29 i Warszawakonventionen, sammenholdt med forordning […] nr. 2027/97, da fortolkes således, at den deri fastsatte frist på to år kan suspenderes eller afbrydes, eller at luftfartselskabet eller dets forsikringsselskab kan give afkald på denne frist ved en handling, som af den nationale ret anses for at være ensbetydende med en anerkendelse af ansvar?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Det første spørgsmål
16
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om Warszawakonventionen udgør en del af de bestemmelser i den fællesskabsretlige retsorden, som Domstolen har kompetence til at fortolke i medfør af artikel 234 EF.
17
Indledningsvis skal der tages stilling til Luxairs opfattelse af, at Domstolen i virkeligheden ikke i hovedsagen foranlediges til at fortolke Warszawakonventionen, men derimod til at anvende artikel 307 EF, hvorefter forrangsprincippet i tilfælde af uoverensstemmelse mellem fællesskabsreglerne og en konvention, der ligger forud for EF-traktaten, ikke berører de forpligtelser, en medlemsstat har over for et tredjeland.
18
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at artikel 307, stk. 1, EF ifølge fast retspraksis har til formål i overensstemmelse med de folkeretlige principper at præcisere, at anvendelsen af traktaten ikke berører den pågældende medlemsstats forpligtelse til at respektere tredjelandes rettigheder, som følger af en tidligere konvention, og at overholde sine deraf følgende forpligtelser (jf. dom af 14.10.1980, sag 812/79, Burgoa, Sml. s. 2787, præmis 8, og af, sag C-216/01, Budějovický Budvar, Sml. I, s. 13617, præmis 144 og 145, samt domme af, sag C-205/06, Kommissionen mod Østrig, Sml. I, s. 1301, præmis 33, og sag C-249/06, Kommissionen mod Sverige, Sml. I, s. 1335, præmis 34).
19
Det fremgår imidlertid ligeledes af fast retspraksis, at bestemmelserne i en konvention, der er indgået forud for traktatens ikrafttrædelse, ikke kan påberåbes i forholdet mellem medlemsstaterne (jf. bl.a. dom af 22.9.1988, sag 286/86, Deserbais, Sml. s. 4907, præmis 18, af, forenede sager C-241/91 P og C-242/91 P, RTE og ITP mod Kommissionen, Sml. I, s. 743, præmis 84, og af, sag C-473/93, Kommissionen mod Luxembourg, Sml. I, s. 3207, præmis 40).
20
Artikel 307 EF skal derfor ikke anvendes.
21
Herefter skal der tages stilling til spørgsmålet om Domstolens kompetence til at fortolke Warszawakonventionen.
22
Det skal indledningsvis bemærkes, at Domstolen ifølge artikel 234 EF er kompetent til at træffe en præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af denne traktat og om gyldigheden og fortolkningen af retsakter udstedt af Fællesskabets institutioner.
23
Det følger af fast retspraksis, at en aftale indgået af Rådet i henhold til artikel 300 EF og 310 EF i forhold til Fællesskabet er en retsakt fra en af Fællesskabets institutioner i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 234, stk. 1, litra b), EF. Bestemmelserne i en sådan aftale udgør fra tidspunktet for dennes ikrafttrædelse en integrerende del af fællesskabsretten, og Domstolen har efter fællesskabsretten kompetence til præjudicielt at afgøre spørgsmål vedrørende fortolkningen af en sådan aftale (jf. dom af 30.4.1974, sag 181/73, Haegeman, Sml. s. 449, præmis 4-6, af, sag 12/86, Demirel, Sml. s. 3719, præmis 7, af, sag C-321/97, Andersson og Wåkerås-Andersson, Sml. I, s. 3551, præmis 26, og af, sag C-431/05, Merck Genéricos — Produtos Farmacêuticos, Sml. I, s. 7001, præmis 31).
24
I hovedsagen er det imidlertid ubestridt, at Fællesskabet ikke er kontraherende part i Warszawakonventionen. Dermed er Domstolen i princippet ikke kompetent til at fortolke bestemmelserne i denne konvention inden for rammerne af en præjudiciel procedure (jf. dom af 27.11.1973, sag 130/73, Vandeweghe m.fl., Sml. s. 1329, præmis 2, og kendelse af, sag C-162/98, Hartmann, Sml. I, s. 7083, præmis 9).
25
Domstolen har imidlertid ligeledes fastslået, at når og for så vidt som Fællesskabet i henhold til traktaten har overtaget de beføjelser, der tidligere udøvedes af medlemsstaterne inden for anvendelsesområdet for en international konvention, og disse bestemmelser derfor binder Fællesskabet, er Fællesskabet kompetent til at fortolke en sådan konvention, også selv om den ikke er blevet ratificeret af Fællesskabet (jf. i denne retning dom af 12.12.1972, forenede sager 21/72-24/72, International Fruit Company m.fl., Sml. 1972, s. 295, org.ref.: Rec. s. 1219, præmis 18, af, sag C-379/92, Peralta, Sml. I, s. 3453, præmis 16, og af, sag C-308/06, Intertanko m.fl., Sml. I, s. 4057, præmis 48).
26
Det er i hovedsagen ubestridt, at samtlige Fællesskabets medlemsstater på tidspunktet for de faktiske omstændigheder var parter i Warzawakonventionen.
27
Det skal derfor undersøges, om Fællesskabet i nævnte sag i henhold til traktaten har overtaget de beføjelser, som tidligere udøvedes af medlemsstaterne inden for Warszawakonventionens anvendelsesområde, der dækker al international lufttransport af personer, bagage og varer.
28
Fællesskabet havde på tidspunktet for de i hovedsagen omhandlede omstændigheder vedtaget tre forordninger i medfør af artikel 80, stk. 2, EF inden for Warszawakonventionens anvendelsesområde.
29
Det drejer sig for det første om Rådets forordning (EØF) nr. 295/91 af 4. februar 1991 om en ordning for kompensation til ruteflypassagerer, der afvises på grund af overbookning (EFT L 36, s. 5). Formålet med forordningen er imidlertid begrænset til at fastsætte fælles minimumsregler for kompensation, som flyselskaberne skal betale, hvis passagerer på grund af overbookning nægtes tilladelse til at gå ombord i et rutefly. I modsætning til denne forordning, som alene vedrører boardingafvisning, omhandler Warszawakonventionen luftfartsselskabers erstatningsansvar, navnlig i forbindelse med forsinkelse.
30
Rådets forordning (EØF) nr. 2407/92 af 23. juli 1992 om udstedelse af licenser til luftfartsselskaber (EFT L 240, s. 1) fastsætter i artikel 7 en pligt for luftfartsselskaber til at have tegnet en forsikring til dækning af erstatningsansvar i forbindelse med uheld, specielt med hensyn til passagerer og bagage. I modsætning til Warszawakonventionen er betingelserne for, hvornår luftfartsselskaberne kan ifalde ansvar, imidlertid ikke reguleret ved denne forordning.
31
Endelig dækker forordning nr. 2027/97, til forskel fra Warszawakonventionen, kun skader lidt af passagerer, såfremt en passager bliver dræbt eller lider skade på legeme eller helbred, og ikke materielle skader på bagage eller varer.
32
Heraf følger, at Fællesskabet ikke fuldt ud har overtaget de beføjelser, der tidligere udøvedes af medlemsstaterne inden for Warszawakonventionens anvendelsesområde.
33
Eftersom der ikke er sket en fuldstændig overførsel til Fællesskabet af de beføjelser, som tidligere udøvedes af Fællesskabets medlemsstater, er Fællesskabet imidlertid ikke — blot på grund af den omstændighed, at alle medlemsstaterne på tidspunktet for de i hovedsagen faktiske omstændigheder var kontraherende parter i Warszawakonventionen — bundet af reglerne heri, som Fællesskabet ikke selv har godkendt (jf. analogt dommen i sagen Intertanko m.fl., præmis 49).
34
Henset til det ovenfor anførte, skal det første spørgsmål besvares med, at Warszawakonventionen ikke er en del af de bestemmelser i den fællesskabsretlige retsorden, som Domstolen har kompetence til at fortolke i medfør af artikel 234 EF.
Det andet spørgsmål
35
Eftersom forordning nr. 2027/97 griber ind i den sfære, der er reguleret ved Warszawakonventionen, som samtlige Fællesskabets medlemsstater var kontraherende parter i på tidspunktet for de i hovedsagen omhandlede omstændigheder, og henset til princippet om fællesskabsrettens forrang, ønsker den forelæggende ret med det andet spørgsmål nærmere bestemt oplyst, om forordning nr. 2027/97 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for anvendelsen af forskellige bestemmelser i konventionen, og navnlig artikel 29, i en situation, hvor en passager gør gældende, at luftfartsselskabet er erstatningsansvarligt for den skade, som den pågældende har lidt i forbindelse med en flyafgang mellem medlemsstater i Fællesskabet.
36
Det skal indledningsvis bemærkes, at adgangen til erstatningssøgsmål rettet mod luftfartsselskaberne ifølge Warszawakonventionens artikel 29 bortfalder, såfremt der ikke er rejst sag inden to år, regnet fra luftfartøjets ankomst til bestemmelsesstedet eller fra den dag, da luftfartøjet skulle være ankommet, eller da befordringen blev afbrudt. Derimod indeholder forordning nr. 2027/97 ikke nogen udtrykkelig bestemmelse om forældelsesfristen for et sådant erstatningssøgsmål, og den henviser heller ikke udtrykkeligt til Warszawakonventionens artikel 29.
37
Irène Bogiatzi har i det væsentlige gjort gældende, at for så vidt som forordning nr. 2027/97 ikke udtrykkeligt henviser til de bestemmelser i Warszawakonventionen, som finder anvendelse på hovedsagen, eller gør denne konventions bestemmelser, navnlig artikel 29, udtrykkeligt anvendelige på hovedsagen, skal denne forordning anvendes og fortolkes selvstændigt.
38
Det må konstateres, at forordning nr. 2027/97 hverken ud fra sin ordlyd eller sammenhæng kan danne grundlag for en besvarelse af den forelæggende rets spørgsmål.
39
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at der ifølge fast retspraksis ved fortolkningen af en fællesskabsretlig bestemmelse ikke blot skal tages hensyn til dennes ordlyd og sammenhæng, men også til de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af (jf. i denne retning bl.a. dom af 18.5.2000, sag C-301/98, KVS International, Sml. I, s. 3583, præmis 21, af, sag C-300/05, ZVK, Sml. I, s. 11169, præmis 15, og af, sag C-466/07, Klarenberg, Sml. I, s. 803, præmis 37).
40
Hvad angår det mål, der forfølges med forordning nr. 2027/97, fremgår det af første betragtning hertil, at forordningen inden for den fælles transportpolitik har til formål at forbedre beskyttelsesniveauet for passagerer, der bliver involveret i luftfartsulykker.
41
Det fremgår desuden af såvel forarbejderne til forordning nr. 2027/97 som af tredje, femte og femtende betragtning hertil, at dette ønske om en forbedring af beskyttelsesniveauet for passagerer, der bliver involveret i luftfartsulykker, helt konkret kommer til udtryk i indførelsen af bestemmelser, der har til formål — hvad angår luftbefordring mellem Fællesskabets medlemsstater — at erstatte visse bestemmelser i Warszawakonventionen, hvilket kræver en fuldstændig fornyet gennemgang og revision af denne konvention.
42
Fællesskabslovgiver har navnlig fundet, at erstatningsgrænserne for luftfartsselskaberne, såsom dem, der er fastsat i Warszawakonventionen, var for lave, henset til de økonomiske og sociale normer, der var gældende på tidspunktet for udarbejdelsen af forordning nr. 2027/97. Lovgiver har derfor ønsket at udvide visse af disse grænser.
43
Derimod fremgår det af anden og fjerde betragtning til forordning nr. 2027/97 samt dens artikel 2, stk. 2, at eftersom forordningen ikke udelukker, at Warszawakonventionen kan finde anvendelse med henblik på en udvidelse af beskyttelsesniveauet for passagererne, er beskyttelsen udtryk for, at forordningen supplerer og sidestilles med konventionens ordning.
44
For så vidt som Warszawakonventionens artikel 29 kun fastsætter en regel om iværksættelse af erstatningssøgsmål mod luftfartsselskaber i tilfælde af ulykke, er den ikke en af de bestemmelser, som fællesskabslovgiver har ønsket at udelukke anvendelsen af.
45
Heraf følger, at det andet spørgsmål skal besvares med, at forordning nr. 2027/97 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for anvendelsen af Warszawakonventionens artikel 29 i en situation, hvor en passager gør gældende, at luftfartsselskabet er erstatningsansvarligt for den skade, som den pågældende har lidt i forbindelse med en flyafgang mellem medlemsstater i Fællesskabet.
Det tredje spørgsmål
46
Henset til besvarelsen af det første spørgsmål, er det ufornødent at besvare det tredje spørgsmål.
Sagens omkostninger
47
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Fjerde Afdeling) for ret:
1)
Konventionen om indførelse af visse ensartede regler om international luftbefordring undertegnet i Warszawa den 12. oktober 1929, som ændret ved de fire tillægsprotokoller, som undertegnedes i Montreal den, er ikke en del af de bestemmelser i den fællesskabsretlige retsorden, som Domstolen har kompetence til at fortolke i medfør af artikel 234 EF.
2)
Rådets forordning (EF) nr. 2027/97 af 9. oktober 1997 om luftfartsselskabers erstatningsansvar i tilfælde af ulykker skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for anvendelsen af artikel 29 i konventionen om indførelse af visse ensartede regler om international luftbefordring undertegnet i Warszawa den, som ændret ved de fire tillægsprotokoller, som undertegnedes i Montreal den, i en situation, hvor en passager gør gældende, at luftfartsselskabet er erstatningsansvarligt for den skade, som den pågældende har lidt i forbindelse med en flyafgang mellem medlemsstater i Det Europæiske Fællesskab.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: fransk.