61999CJ0270_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-270/99 P,
Z, tjenestemand ved Europa-Parlamentet, Bruxelles (Belgien), ved avocat J.-N. Louis, og med valgt adresse i Luxembourg,
appellant,
angående appel af dom afsagt den 4. maj 1999 af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans (Første Afdeling) i sag T-242/97, Z mod Parlamentet (Sml. Pers. I-A, s. 77, og II, s. 401), hvori der er nedlagt påstand om ophævelse af denne dom, i det omfang Retten frifandt Europa-Parlamentet for Z's påstand om annullation af Europa-Parlamentets generalsekretærs afgørelse af 28. oktober 1996 om at pålægge Z den disciplinære sanktion degradation,
den anden part i appelsagen:
Europa-Parlamentet ved H. Krück, som befuldmægtiget, og med valgt adresse i Luxembourg,
har
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, F. Macken, og dommerne N. Colneric, C. Gulmann, J.-P. Puissochet og V. Skouris (refererende dommer),
generaladvokat: F.G. Jacobs
justitssekretær: ekspeditionssekretær H.A. Rühl,
på grundlag af retsmøderapporten,
efter at parterne har afgivet mundtlige indlæg i retsmødet den 1. februar 2001,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den 22. marts 2001,
afsagt følgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 19. juli 1999 har Z iværksat appel i medfør af artikel 49 i EF-statutten og de tilsvarende bestemmelser i EKSF- og Euratom-statutterne for Domstolen med påstand dels om ophævelse af dommen afsagt af Retten i Første Instans den 4. maj 1999 i sag T-242/97, Z mod Parlamentet (Sml. Pers. I-A, s. 77, og II, s. 401, herefter »den appellerede dom«), i det omfang Retten frifandt Europa-Parlamentet for Z's påstand om annullation af Europa-Parlamentets generalsekretærs afgørelse af 28. oktober 1996 om at pålægge Z den disciplinære sanktion degradation (herefter »den anfægtede afgørelse«), dels om annullation af denne afgørelse.
Retsforskrifter
2 Artikel 7 i bilag IX til vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«) bestemmer:
»På grundlag af de dokumenter, der er blevet forelagt for Disciplinærrådet, og under hensyn til tjenestemandens og vidnernes eventuelle skriftlige eller mundtlige udtalelser samt til udfaldet af den undersøgelse, der måtte være foretaget, afgiver Disciplinærrådet med stemmeflerhed en begrundet udtalelse om den sanktion, som det finder bør anvendes i anledning af de påklagede forhold; det meddeler ansættelsesmyndigheden og tjenestemanden afgørelsen inden en måned efter den dag, hvor sagen blev forelagt for det. Tidsfristen udgør tre måneder, hvis Disciplinærrådet har iværksat en undersøgelse.
I tilfælde af strafferetlig forfølgning kan Disciplinærrådet beslutte at udsætte sin afgørelse, indtil Retten har truffet afgørelse.
Ansættelsesmyndigheden træffer sin afgørelse inden for en frist på højst en måned; den skal forinden foretage høring af tjenestemanden.«
De faktiske omstændigheder i sagen for Retten
3 Det fremgår af den appellerede dom, at appellanten indtrådte i Parlamentets tjeneste i 1977. På tidspunktet for de omtvistede omstændigheder, dvs. mellem 1988 og 1995, var han ansvarlig for tjenesten for »medlemmernes post«, der henhørte under Generaldirektoratet for Sekretariat og Almindelige Anliggender (GD I) i Bruxelles. Han blev udnævnt til førstekontorist i lønklasse C1 med virkning fra den 1. maj 1989.
4 I december 1994 indgav tre tjenestemænd, XB, C og D, som tilhørte appellantens tjeneste, og som var underordnet ham, en klage over ham til formanden for Parlamentets personaleudvalg. De rettede heri flere anklager mod appellanten vedrørende hans adfærd i tjenesten. Som følge af klagen pålagde Parlamentets generalsekretær ved note af 27. januar 1995 personaledirektøren at foretage en administrativ undersøgelse.
5 I undersøgelsesrapporten af 2. juni 1995 blev appellanten foreholdt følgende forhold:
- chikanøs adfærd over for underordnede
- seksuel chikane
- handel med brugte biler uden forudgående samtykke og benyttelse af institutionens faciliteter (telefon, garage) hertil
- uhensigtsmæssig organisation af tjenesten vedrørende »medlemmernes post«
- bortfjernelse af en del af posten.
Rapporten anbefalede Parlamentets generalsekretær at iværksætte disciplinær forfølgning i sin egenskab af ansættelsesmyndighed.
6 Den 7. juli 1995 blev appellanten, efter at have fået meddelt klagepunkterne i undersøgelsesrapporten af 2. juni 1995, hørt af ansættelsesmyndigheden i overensstemmelse med vedtægtens artikel 87, stk. 2. Mødereferatet af høringen blev tilsendt appellanten, som fremsatte sine skriftlige bemærkninger ved skrivelse af 20. juli 1995.
7 Den 31. august 1995 besluttede ansættelsesmyndigheden at indlede en disciplinærsag mod appellanten og rejse sag for Disciplinærrådet. Samtidig blev appellanten i medfør af vedtægtens artikel 88, stk. 1 og 2, suspenderet fra tjenesten uden nedsættelse af vederlag.
8 Samme dag tilsendte ansættelsesmyndigheden Disciplinærrådet sagens akter. Den 11. december 1995 tilsendte appellanten Disciplinærrådet en skrivelse, hvori han kritiserede undersøgelsesrapporten af 2. juni 1995. Mellem den 18. december 1995 og den 23. april 1996 afhørte Disciplinærrådet vidner under appellantens og hans advokats tilstedeværelse. Den 25. juli 1996 afhørte Disciplinærrådet appellanten og hans advokat.
9 Den 3. september 1996 afgav Disciplinærrådet en begrundet udtalelse. Det fastslog heri, at der forelå tilstrækkelige beviser for nogle af de anklager, som var rettet mod appellanten, herunder hans chikanøse adfærd, seksuelle chikane, benyttelsen af Parlamentets faciliteter til handel med brugte køretøjer og uhensigtsmæssig organisation af tjenesten for »medlemmernes post«. Af disse grunde anbefalede Disciplinærrådet, at appellanten blev fjernet fra tjenesten i henhold til vedtægtens artikel 86, stk. 2, litra f), dog uden reduktion af retten til pension.
10 Efter at ansættelsesmyndigheden havde foretaget en høring af appellanten den 3. oktober 1996 i overensstemmelse med artikel 7, stk. 3, i vedtægtens bilag IX, vedtog ansættelsesmyndigheden den anfægtede afgørelse den 28. oktober 1996. Ved afgørelsen blev appellanten degraderet til lønklasse C5, første løntrin.
Annullationssøgsmålet og den appellerede dom
11 Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 22. august 1997 anlagde appellanten sag til prøvelse af den anfægtede afgørelse. Til støtte herfor fremførte appellanten en række anbringender, hvorefter der havde været fulgt en ulovlig fremgangsmåde i forbindelse med den administrative procedure, proceduren forud for den disciplinære forfølgning og under selve disciplinærsagen. Bland disse anbringender var anbringendet om, at artikel 7, stk. 1 og 3, i vedtægtens bilag IX, var tilsidesat, fordi tidsfristen mellem de forskellige stadier i proceduren var urimelig lang.
12 Vedrørende dette anbringende udtalte Retten følgende i den appellerede doms præmis 39-42:
»39 Det bemærkes, at ifølge Domstolens praksis (dom af 4.2.1970, sag 13/69, Van Eick mod Kommissionen, Sml. 1970, s. 1, org.ref.: Rec. s. 3, præmis 3 ff., af 29.1.1985, sag 228/83, F. mod Kommissionen, Sml. s. 275, præmis 30, og af 19.4.1988, forenede sager 175/86 og 209/86, M. mod Rådet, Sml. s. 1891, præmis 16) er fristerne i henhold til artikel 7 i vedtægtens bilag IX ikke bindende, men udgør led i god forvaltningsskik, således at en fristoverskridelse for vedkommende institution kan udgøre en forseelse, som kan pådrage den ansvar for den skade, der eventuelt tilføjes de berørte, uden i sig selv at påvirke gyldigheden af den disciplinære sanktion, der pålægges efter deres udløb.
40 Ganske vist har Retten i de to nævnte domme i sagen De Compte mod Parlamentet og D mod Kommissionen fastslået, at overskridelsen af disse frister [også kan] medføre, at en retsakt, der er vedtaget under overtrædelse heraf, rammes af ugyldighed, men denne praksis kan ikke fortolkes således, at enhver fristoverskridelse automatisk medfører annullation. I de to nævnte sager tog Retten i øvrigt netop afstand fra at annullere afgørelsen (jf. i samme retning tillige Rettens dom af 18.12.1997, sag T-12/94, Daffix mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 1197, præmis 130-133).
41 Det følger af det anførte, at kun hvis særlige betingelser er opfyldt, kan det bevirke, at gyldigheden af en disciplinærsanktion pålagt efter fristens udløb påvirkes i særlige tilfælde. Sagsøgeren har imidlertid alene godtgjort, at fristen faktisk blev overskredet. Heroverfor har Parlamentet, uden at blive modsagt af sagsøgeren, henvist til den komplicerede disciplinære procedure i sagen, til det store antal vidner, som blev afhørt - i øvrigt i samråd med sagsøgerens advokat - samt til de vanskeligheder, Disciplinærrådet stødte på, og de forpligtelser, der påhvilede det [...].
42 Det skal tilføjes, at på det tidspunkt, da ansættelsesmyndigheden besluttede at iværksætte disciplinær forfølgning over for sagsøgeren, blev denne suspenderet fra tjenesten uden lønnedsættelse. Efter vedtagelsen af den anfægtede afgørelse blev han forflyttet til et andet generaldirektorat. Mens den disciplinære procedure stod på, bevarede sagsøgeren altså sine økonomiske rettigheder i lønklasse C1 uden at være forpligtet til at arbejde på sit tidligere tjenestested, hvorved han blev forskånet for at være beskæftiget i en arbejdsatmosfære, som kunne være blevet vanskelig for ham. Efter procedurens afslutning var han på grund af forflyttelsen ikke forpligtet til at vende tilbage til sit tidligere tjenestested, men fik mulighed for at komme ind i nye arbejdsomgivelser og genopbygge sit omdømme.«
13 På grundlag af disse betragtninger konkluderede Retten i den appellerede doms præmis 43, at tilsidesættelsen af fristerne i artikel 7 i vedtægtens bilag IX ikke kunne retfærdiggøre en annullation af den anfægtede afgørelse. Den forkastede derfor appellantens anbringende om fristoverskridelserne i henhold til artikel 7.
Appellen
14 Til støtte for sine påstande har appellanten gjort gældende, at Retten har begået en retlig fejl ved ikke at have taget hensyn til, at fristerne i artikel 7 i vedtægtens bilag IX ulovligt blev overskredet.
15 Appellantens anbringende består af to led, som skal undersøges hver for sig. Den appellerede dom udgør ifølge appellanten dels en tilsidesættelse af artikel 7 i vedtægtens bilag IX, når henses til denne bestemmelses rækkevidde, dels en tilsidesættelse af de krav til redelig handlemåde og til god forvaltning, som påhviler de disciplinære myndigheder.
Domstolens bemærkninger
Anbringendets første led
16 Til støtte for anbringendets første led har appellanten hovedsagelig anført, at Retten har begået en retlig fejl ved ikke at have taget hensyn til, at fristerne i artikel 7 i vedtægtens bilag IX er ufravigelige og skal anvendes strikt.
17 Til støtte herfor fremfører appellanten to argumenter.
18 For det første har han henvist til artikel 6, stk. 1, i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder (herefter »EMRK«), som ifølge appellanten finder anvendelse i Fællesskabets retsorden i medfør af artikel F, stk. 1 og 2, i traktaten om Den Europæiske Union (efter ændring nu artikel 6, stk. 1 og 2, EU). Ifølge EMRK's artikel 6, stk. 1, har enhver ret til en retfærdig rettergang inden en rimelig frist. Efter appellantens opfattelse opfylder en rettergang alene disse betingelser, såfremt den foretages som led i en ordning, hvor procedurefristerne er faste og anvendes strikt.
19 Desuden udgør ifølge appellanten de særlige frister i vedtægtens bilag IX en fuldstændig ordning, som de disciplinære myndigheder skal respektere for at overholde retssikkerhedsprincippet og undgå enhver forskelsbehandling eller enhver vilkårlig behandling.
20 For det andet har appellanten anført, at hans opfattelse har støtte i fast retspraksis, hvorefter den strikte anvendelse af Fællesskabets regler vedrørende procedurefristerne er nødvendig af hensyn til overholdelsen af retssikkerhedsprincippet og kravet om at undgå enhver forskelsbehandling eller enhver vilkårlig behandling i retsplejen (jf. bl.a. dom af 12.7.1984, sag 209/83, Ferriera Valsabbia mod Kommissionen, Sml. s. 3089, og af 26.11.1985, sag 42/85, Cockerill-Sambre mod Kommissionen, Sml. s. 3749).
21 Det skal herom for det første bemærkes, at ifølge fast retspraksis er fristerne i artikel 7 i vedtægtens bilag IX ikke bindende, men udgør et led i god forvaltningsskik, således at en overskridelse af fristen kan pådrage den pågældende institution ansvaret for den skade, der eventuelt tilføjes de berørte personer, uden i sig selv at påvirke gyldigheden af den disciplinære sanktion, der pålægges efter deres udløb (jf. i denne retning dommen i sagen Van Eick mod Kommissionen, præmis 3-7, i sagen F. mod Kommissionen, præmis 30, og i sagen M. mod Rådet, præmis 16).
22 Det må for det andet fastslås, at appellantens argumentation ikke kan rejse tvivl om denne retspraksis.
23 Hvad for det første angår argumentet vedrørende EMRK's artikel 6, stk. 1 - uden at det er nødvendigt at tage stilling til, om denne bestemmelse finder anvendelse i de disciplinære procedurer, som gennemføres i henhold til vedtægten - bemærkes, at ifølge denne bestemmelse har enhver har ret til en retfærdig og offentlig rettergang inden for en rimelig frist for en uafhængig og upartisk domstol, der er oprettet ved lov, når der skal træffes afgørelse enten i en strid om hans borgerlige rettigheder og forpligtelser eller angående en mod ham rettet anklage for en forbrydelse. Som det klart fremgår af ordlyden af EMRK's artikel 6, stk. 1, fastsætter bestemmelsen ingen præcis frist og bestemmer ikke, at de frister, som er fastsat i en lovbestemmelse, såsom fristerne i artikel 7 i vedtægtens bilag IX, skal anses for bindende.
24 Hvad angår det almindelige fællesskabsretlige princip, hvorefter enhver har ret til rettergang inden for en rimelig frist (jf. dom af 17.12.1998, sag C-185/95 P, Baustahlgewebe mod Kommissionen, Sml. I, s. 8417, præmis 21), fremgår det såvel af Domstolens praksis som af praksis ved Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, at spørgsmålet om, hvorvidt varigheden af en sags behandling kan anses for rimelig, må vurderes på grundlag af omstændighederne i den enkelte sag, herunder navnlig sagens betydning for den pågældende, dens kompleksitet samt den pågældendes og de kompetente myndigheders adfærd (jf. dommen i sagen Baustahlgewebe mod Kommissionen, præmis 29, og Menneskerettighedsdomstolens dom af 23.4.1987, Erkner og Hofauer, Series A, nr. 117, afsnit 66, af 27.11.1991, Kemmache, Series A, nr. 218, afsnit 60, af 31.3.1992, X mod Frankrig, Series A, nr. 234-C, afsnit 32, af 23.4.1996, Phocas mod Frankrig, Recueil des arrêts et décisions 1996-II, s. 546, afsnit 71, og af 27.9.1997, Garyfallou AEBE mod Grækenland, Recueil des arrêts et décisions 1997-V, s. 1821, afsnit 39).
25 Hvad for det andet angår det argument, som appellanten har støttet på de af Domstolens domme, der er angivet ovenfor i præmis 20 (dommen i sagen Ferriera Valsabbia mod Kommissionen, præmis 14, og i sagen Cockerill-Sambre mod Kommissionen, præmis 10), fastslås, at denne retspraksis ikke er relevant i denne sag. Disse domme vedrører nemlig frister for anlæg af søgsmål ved Domstolen og Retten. Sådanne frister har en anden karakter end fristerne i artikel 7 i vedtægtens bilag IX og kan derfor ikke sammenlignes med disse.
26 Under hensyn til disse betragtninger må anbringendets første led forkastes.
Anbringendets andet led
27 Appellanten har i anbringendets andet led anført, at selv om fristerne i artikel 7 i vedtægtens bilag IX ikke er bindende, vidner de i al fald om, at fællesskabslovgiver har villet pålægge de disciplinære myndigheder en forskrift for god forvaltningsskik, som består i, at de er forpligtet til at gennemføre den disciplinære forfølgning med omhu og følge en sådan handlemåde, at ethvert skridt i forfølgningen sker inden en rimelig frist i forhold til det foregående skridt.
28 Til støtte herfor har appellanten henvist til Rettens dom af 17. oktober 1991 i sagen De Compte mod Parlamentet (sag T-26/89, Sml. II, s. 781). Han gør gældende, at tilsidesættelsen af de pågældende frister - som skal vurderes på grundlag af de særlige omstændigheder i sagen - ifølge denne dom ikke blot kan medføre, at den pågældende institution ifalder ansvar, men også, at en foranstaltning, der er vedtaget efter fristens udløb, rammes af ugyldighed.
29 Efter appellantens opfattelse har Retten i den appellerede dom ved behandlingen af anbringendet om, at fristerne i artikel 7 i vedtægtens bilag IX var tilsidesat, tilsidesat sin forpligtelse til at foretage en vurdering af sagens særlige omstændigheder. Den undersøgte nemlig i forbindelse hermed alene lovligheden af disciplinærsagens forløb og det faktiske grundlag for de af ansættelsesmyndigheden rejste klagepunkter samt spørgsmålet om disses graverende karakter. I stedet for at foretage en indgående undersøgelse af den fulgte procedure tilsluttede Retten sig blot Parlamentets argumentation, som er gengivet i den appellerede doms præmis 36-38, og hvormed Parlamentet forsøgte at retfærdiggøre overskridelsen af fristerne i artikel 7 i vedtægtens bilag IX i denne sag.
30 Appellanten bestrider denne argumentation og konkluderer, at Parlamentet ikke angav særlige omstændigheder, som begrundede en overskridelse af de fastsatte frister. Hermed har Retten fraveget principperne i sin praksis.
Formaliteten
31 Parlamentet har gjort gældende, at anbringendets andet led bør afvises fra realitetsbehandling og har til støtte herfor fremført to argumenter.
32 For det første anfører Parlamentet, at appellantens argument om, at der er sket en »tilsidesættelse af de krav til redelig handlemåde og til god forvaltning, som påhviler de disciplinære myndigheder«, må afvises fra realitetsbehandling, da appellanten ikke har fremført noget særskilt argument til støtte herfor.
33 Herom bemærkes, at det fremgår af artikel 51, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen og af procesreglementets artikel 112, stk. 1, første afsnit, litra c), at et appelskrift skal angive præcist, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand (jf. bl.a. kendelse af 6.3.1997, sag C-303/96 P, Bernardi mod Parlamentet, Sml. I, s. 1239, præmis 37, og af 9.7.1998, sag C-317/97 P, Smanor m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 4269, præmis 20, samt dom af 9.9.1999, sag C-257/98 P, Lucaccioni mod Kommissionen, Sml. I, s. 5251, præmis 61).
34 I denne sag kritiserer appellanten, som anført ovenfor i præmis 27-30, Retten for at have fraveget principperne i sin egen praksis. Appellanten har henvist til, at en tilsidesættelse af de pågældende frister - som skal vurderes på grundlag af de særlige omstændigheder i sagen - ikke blot kan indebære, at den pågældende institution ifalder ansvar, men også, at den foranstaltning, der træffes efter fristens udløb, rammes af ugyldighed, og gør gældende, at Retten har tilsidesat sin forpligtelse til at foretage en vurdering af sagens særlige omstændigheder, og at den burde have annulleret den anfægtede afgørelse.
35 Når henses til de fremførte omstændigheder, må det fastslås, at anbringendets andet led præcist angiver, hvilke elementer der kritiseres i den appellerede dom og de retlige argumenter, der støtter påstanden om dommens ophævelse.
36 For det andet har Parlamentet anført, at appellanten med sin kritik af Parlamentets argumentation for Retten sigter til dennes vurdering af de faktiske omstændigheder, hvorfor den må afvises fra realitetsforhandling under en appelsag. Da appellanten efter Parlamentets opfattelse med sine anbringender vedrørende Rettens vurdering af de særlige omstændigheder i sagen desuden ønsker, at Domstolen foretager en fornyet vurdering af de faktiske omstændigheder, må disse anbringender afvises fra realitetsbehandling under en appelsag, som ifølge artikel 51 i EF-statutten for Domstolen er begrænset til retsspørgsmål.
37 Hertil bemærkes, at en appel kun kan støttes på, at Retten har overtrådt visse retsregler, idet enhver bedømmelse af faktisk karakter er udelukket. Det er således alene Retten, der er kompetent til dels at fastlægge de faktiske omstændigheder i sagen, når bortses fra tilfælde, hvor den indholdsmæssige urigtighed af dens konstateringer følger af de akter, den har fået forelagt i sagen, dels at tage stilling til disse faktiske omstændigheder. Når Retten har fastlagt eller vurderet de faktiske omstændigheder, har Domstolen i henhold til artikel 225 EF kompetence til at gennemføre en kontrol af den retlige vurdering af disse faktiske omstændigheder og de retlige konsekvenser, Retten har draget (jf. bl.a. dom af 1.6.1994, sag C-136/92 P, Kommissionen mod Brazzelli Lualdi m.fl., Sml. I, s. 1981, præmis 48 og 49, og af 16.3.2000, sag C-284/98 P, Parlamentet mod Bieber, Sml. I, s. 1527, præmis 31).
38 Som det klart fremgår ovenfor af præmis 27-30, anfægter appellanten med sin kritik af Parlamentets argumentation for Retten den retlige kvalifikation, som denne har foretaget af de faktiske omstændigheder, som Parlamentet påberåbte sig til retfærdiggørelse af en overskridelse af de pågældende frister. Det var netop på grundlag af disse omstændigheder, at Retten fastslog, at betingelserne efter dens praksis for at annullere afgørelsen ikke var opfyldt.
39 Ud fra disse betragtninger må det konkluderes, at anbringendets andet led bør fremmes til realitetsbehandling.
Realiteten
40 Hvad angår realiteten bemærkes, at det alene præciseres i den retspraksis, som er nævnt ovenfor i præmis 21 - hvorefter fristerne i artikel 7 i vedtægtens bilag IX ikke er bindende - at en overskridelse af disse frister ikke uden videre indebærer, at den disciplinære afgørelse, der træffes efter fristernes udløb, skal annulleres.
41 Som det klart fremgår af denne retspraksis (jf. dommen i sagen Van Eick mod Kommissionen, præmis 1, i sagen F. mod Kommissionen, præmis 29, og i sagen M. mod Rådet, præmis 15), har Domstolen kun truffet afgørelse vedrørende anbringendet om, at en disciplinær foranstaltning, som træffes efter udløbet af de frister, der er fastsat i artikel 7 i vedtægtens bilag IX, bør annulleres.
42 Domstolen har altså ikke i disse domme taget stilling til, om en væsentlig forsinkelse af fristerne i artikel 7 i vedtægtens bilag IX, som udgør en tilsidesættelse af forskrifterne for god forvaltningsskik, i visse tilfælde kan medføre en annullation af den disciplinære afgørelse, der træffes efter fristernes udløb.
43 Hvad angår dette spørgsmål kan det ikke udelukkes, at en væsentlig forsinkelse af disse frister i visse tilfælde kan sidestilles med en tilsidesættelse af et generelt fællesskabsretligt princip på området. Mere konkret kan man forestille sig, at en sådan overskridelse kan hindre den pågældende i at forsvare sig effektivt, eller at den skaber en berettiget forventning hos denne om ikke at blive pålagt nogen disciplinær sanktion.
44 Under sådanne usædvanlige omstændigheder vil forsinkelsen med vedtagelsen af den disciplinære afgørelse udgøre en tilsidesættelse af retten til forsvar eller princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, som vil kunne begrunde, at Fællesskabets retsinstanser annullerer afgørelsen.
45 Dette er imidlertid ikke tilfældet i denne sag. Ganske vist foreligger der en væsentlig forsinkelse, når den i artikel 7 i vedtægtens bilag IX fastsatte frist på tre måneder for Disciplinærrådet til at afgive udtalelse i det tilfælde, hvor det har iværksat undersøgelse, overskrides med ca. ni måneder, men appellanten har ikke fremført nogen juridiske argumenter eller nogen faktiske omstændigheder til godtgørelse af, at denne overskridelse forhindrede ham i at forsvare sig effektivt eller skabte en berettiget forventning hos ham om, at han ikke ville blive pålagt en disciplinær sanktion. Appellanten har heller ikke fremført sådanne argumenter hvad angår den frist, som er indrømmet ansættelsesmyndigheden til at træffe sin afgørelse.
46 Under hensyn til disse betragtninger må anbringendets andet led forkastes.
47 Herefter må appellen forkastes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
48 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, der ifølge artikel 118 finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. I henhold til procesreglementets artikel 70 bærer institutionerne selv deres egne omkostninger i tvister mellem Fællesskaberne og deres ansatte. I henhold til procesreglementets artikel 122, stk. 2, finder artikel 70 imidlertid ikke anvendelse ved appel, som tjenestemænd eller øvrige ansatte ved en institution iværksætter mod denne. Da Parlamentet har nedlagt påstand om, at appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger, og da denne har tabt sagen, bør det pålægges ham at betale appelsagens omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
1) Appellen forkastes.
2) Z betaler sagens omkostninger.