62018CC0615
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. BOBEK
fremsat den 16. januar 2020 (
1
)
Sag C-615/18
UY
procesdeltager:
Staatsanwaltschaft Offenburg
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Amtsgericht Kehl (byretten i Kehl, Tyskland))
»Præjudiciel forelæggelse – etligt samarbejde i straffesager – direktiv 2012/13/EU – ret til information under straffesager – ret til at blive informeret om en tiltale – suspension af kørekort – obligatorisk udpegelse af en befuldmægtiget til at modtage forkyndelse – tiltaltes uagtsomhed«
I. Indledning
1.
I juli 2017 var en fører med fast bopæl i Polen involveret i et færdselsuheld i Tyskland. Efter pålæg fra den offentlige anklagemyndighed udpegede han en befuldmægtiget til at modtage forkyndelsen af retslige dokumenter på hans vegne i Tyskland: en person, som vælges blandt retspersonalet hos den kompetente byret. Der blev efterfølgende afsagt en strafferetlig kendelse over for føreren for manglende standsning i tilfælde af færdselsuheld, hvorved han blev pålagt en bøde og et kørselsforbud af tre måneders varighed. Den strafferetlige kendelse blev forkyndt for en befuldmægtiget, som fremsendte den ved brev til føreren i Polen. Det vides ikke, om føreren rent faktisk modtog dette brev. Der blev ikke rejst indsigelse mod den strafferetlige kendelse. Den blev retskraftig.
2.
I forbindelse med en anden vejkontrol i Tyskland nogle måneder senere blev føreren standset, mens han førte en lastbil, og mens det tidligere kørselsforbud stadig var gældende. Der blev derfor indledt en straffesag mod ham for kørsel uden kørekort.
3.
Disse faktiske omstændigheder rejser to retlige spørgsmål i forbindelse med den foreliggende sag. Det første vedrører forkyndelsen i den første straffesag: Er artikel 6 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/13/EU af 22. maj 2012 om ret til information under straffesager (
2
), som fastslår retten til information om tiltalen, til hinder for en national lovgivning, hvorefter en strafferetlig kendelse vedrørende en person, der ikke er bosiddende i den pågældende medlemsstat, bliver retskraftig to uger efter forkyndelsen for den befuldmægtigede, når den tiltalte ikke er gjort bekendt med kendelsen? Det andet spørgsmål vedrører den indvirkning, som den (manglende) forkyndelse i den første straffesag har på den anden: Er artikel 6 i direktiv 2012/13 til hinder for en national lovgivning, hvorefter det i tilfælde, hvor en i udlandet bosiddende person er blevet genstand for en strafferetlig kendelse, som han eller hun ikke er gjort bekendt med, kan betegnes som uagtsomhed fra dennes side, at han eller hun hidtil har undladt at gøre forsøg på at få kendskab til udfaldet af straffesagen, således at han eller hun potentielt udsættes for yderligere strafforfølgning?
II. Retsforskrifter
A.
EU-retten
4.
I 27. og 28. betragtning til direktiv 2012/13 anføres følgende:
»(27)
Personer, der tiltales for at have begået en strafbar handling, bør have al den information om tiltalen, der er nødvendig for, at de kan forberede deres forsvar, og til at sikre en retfærdig behandling af sagerne.
(28)
Informationen til mistænkte eller tiltalte om den strafbare handling, som udgør grundlaget for mistanken eller tiltalen, bør gives straks og senest inden dennes første officielle afhøring ved politiet eller en anden kompetent myndighed, og uden at det forringer forløbet af igangværende efterforskninger. […]«
5.
Artikel 2, stk. 1, i direktiv 2012/13 vedrørende direktivets anvendelsesområde fastsætter:
»1.   Direktivet finder anvendelse fra det tidspunkt, hvor en person af de kompetente myndigheder i en medlemsstat bliver gjort opmærksom på, at vedkommende er mistænkt eller tiltalt for at have begået en strafbar handling, indtil sagen afsluttes, dvs. indtil spørgsmålet om, hvorvidt den mistænkte eller tiltalte har begået den strafbare handling, er afgjort endeligt, herunder efter omstændighederne indtil der er idømt straf, og en eventuel appelsag er afgjort.«
6.
Artikel 3, stk. 1, litra c), i direktiv 2012/13 vedrørende retten til information om rettigheder har følgende ordlyd:
»1.   Medlemsstaterne sikrer, at mistænkte eller tiltalte personer straks informeres om mindst følgende processuelle rettigheder, således som de finder anvendelse i henhold til den nationale lovgivning, med henblik på at muliggøre en effektiv udøvelse heraf:
[…]
c)
retten til at blive informeret om tiltalen, jf. artikel 6
[…]«
7.
Artikel 6, stk. 1, i direktiv 2012/13 vedrørende retten til information om tiltalen fastsætter:
»Medlemsstaterne sikrer, at en mistænkt eller tiltalt modtager information om den strafbare handling, som udgør grundlaget for mistanken eller tiltalen. Denne information gives straks og i en tilstrækkelig detaljeret form til at sikre en retfærdig behandling af sagen og en effektiv udøvelse af retten til et forsvar.«
B.
National ret
8.
§ 44 i Strafgesetzbuch (den tyske straffelov, herefter »StGB«) fastsætter:
»(1)   Er en person blevet idømt frihedsstraf eller en bøde for en strafbar handling, som denne har begået i forbindelse med kørsel af et køretøj eller i strid med de pligter, som føreren af et køretøj har, kan retten forbyde den pågældende at føre enhver type køretøj eller enhver bestemt type på offentlig vej i en periode på et til tre måneder. Der skal som udgangspunkt pålægges et kørselsforbud i tilfælde af domfældelse i medfør af § 315c, stk. 1, nr. 1, litra a), og stk. 3, eller § 316, hvis førerretten ikke er inddraget i henhold til § 69.
(2)   Et kørselsforbud får virkning, når afgørelsen er endelig. […]«
9.
§ 44 i Strafprozessordnung, (den tyske strafferetsplejelov, herefter »StPO«) fastsætter:
»Har en person uforskyldt været forhindret i at overholde en frist, genindsættes den pågældende efter anmodning i sine tidligere rettigheder. Manglende overholdelse af fristen for indgivelsen af en appelsag skal ikke anses for en fejl, hvis instruktionerne i henhold til § 35a, første og andet afsnit, § 319, stk. 2, tredje afsnit, eller § 346, stk. 2, tredje afsnit, ikke er givet.«
10.
StPO’s § 45 fastsætter:
»(1)   Anmodningen om genindsættelse i tidligere rettigheder skal fremsættes inden en uge efter, at årsagen til den manglende overholdelse ikke længere er aktuel ved den ret, som fristen skulle have været overholdt over for. Det er tilstrækkeligt for at anse fristen for overholdt, at anmodning indgives rettidigt ved den ret, der træffer afgørelse om anmodningen.
(2)   De omstændigheder, der påberåbes som begrundelse for anmodningen, skal dokumenteres på det tidspunkt, hvor anmodningen fremsættes, eller i forbindelse med ansøgningens behandling. Undladelsen skal efterfølgende bringes til ophør inden for fristen for anmodningens fremsættelse. Er dette sket, kan genindsættelsen i tidligere rettigheder indrømmes, uden der er fremsat anmodning herom.«
11.
StPO’s § 132, stk. 1, har følgende ordlyd:
»(1)   Når der er skellig grund til at antage, at den tiltalte har gjort sig skyldig i en strafbar handling, og denne ikke har fast bopæl eller ophold på det område, hvor loven finder anvendelse, kan det, såfremt betingelserne for at udstede en arrestordre ikke er opfyldt, med henblik på at sikre en gennemførelse af straffesagen anordnes, at den tiltalte
1.
stiller en passende sikkerhed for den forventede bøde og sagsomkostninger og
2.
bemyndiger en person, der bor i den kompetente rets retskreds, til at modtage forkyndelser.
[…]«
12.
StPO’s § 407 fastsætter for sin del:
»(1)   I sager ved kriminalretten og i sager, der henhører under den kompetence, som er tillagt en ret med lægdommere, kan retsvirkningerne af den strafbare handling i tilfælde af lovovertrædelser efter skriftlig ansøgning fra anklagemyndigheden pålægges ved en skriftlig strafferetlig kendelse uden domsforhandling. Anklagemyndigheden skal indgive en sådan anmodning, hvis den ikke finder det nødvendigt med en domsforhandling i lyset af resultatet af efterforskningerne. Anmodningen skal henvise til konkrete retsvirkninger. Der rejses med anmodningen offentlig tiltale.
(2)   En strafferetlig kendelse kan alene pålægge følgende retsvirkninger af den strafbare handling enten i sig selv eller i kombination:
1.
bøde, udsættelse af straffuldbyrdelsen med advarsel, kørselsforbud, fortabelse, konfiskation, destruktion, ubrugeliggørelse, offentliggørelse af afgørelsen, og pålæggelse af en forskriftsmæssig bøde over for en juridisk person eller en sammenslutning
2.
inddragelse af førerretten, når forbuddet ikke overstiger to år
[…]
(3)   Retten er ikke forpligtet til at foretage en forudgående høring af den tiltalte (§ 33, stk. 3).«
13.
StPO’s § 410 har følgende ordlyd:
»(1)   Tiltalte kan skriftligt eller ved erklæring, der af justitssekretæren optages i protokollen, til den ret, der har afsagt den strafferetlige kendelse, inden to uger fra dagen for dens forkyndelse gøre indsigelse mod den strafferetlige kendelse […]
(2)   Indsigelsen kan begrænses til bestemte klagepunkter.
(3)   Gøres der ikke indsigelse mod den strafferetlige kendelse inden for den fastsatte frist, anses den for en retskraftig dom.«
III. De faktiske omstændigheder, retsforhandlingerne og de præjudicielle spørgsmål
14.
Den 21. august 2017 afsagde Amtsgericht Garmisch-Partenkirchen (byretten i Garmisch-Partenkirchen, Tyskland) en strafferetlig kendelse over for den tiltalte, en erhvervschauffør med fast bopæl i Polen, vedrørende manglende standsning i tilfælde af færdselsuheld. De idømte sanktioner var en bøde og et kørselsforbud af tre måneders varighed.
15.
Den tiltalte meddelte på gerningstidspunktet den 11. juli 2017 efter pålæg fra anklagemyndigheden bemyndigelse til at modtage forkyndelser på hans vegne til en ansat ved Amtsgericht Garmisch-Partenkirchen (byretten i Garmisch-Partenkirchen). Formularen vedrørende meddelelse af forkyndelsesfuldmagten var affattet på tysk, men en af den tiltaltes slægtninge oversatte den for ham telefonisk. Formularen indeholdt den befuldmægtigedes navn og tjenesteadresse samt en oplysning om, at de efter loven gældende frister begyndte at løbe den dag, hvor der skete forkyndelse for den befuldmægtigede. Formularen indeholder ikke andre oplysninger om de retlige og faktiske følger af denne forkyndelsesfuldmagt, herunder om den tiltaltes eventuelle pligt til at rette forespørgsler til den befuldmægtigede.
16.
Den strafferetlige kendelse blev sammen med en oversættelse til polsk forkyndt for den befuldmægtigede den 30. august 2017. Denne person fremsendte den strafferetlige kendelse til den tiltaltes kendte adresse i Polen med almindeligt brev. Ifølge den forelæggende ret vides det ikke, om dette brev nåede frem til den tiltalte.
17.
Da der ikke blev rejst indsigelse, blev den strafferetlige kendelse retskraftig den 14. september 2017. Således trådte kørselsforbuddet i kraft.
18.
Den 14. december 2017, mens kørselsforbuddet stadig var gældende, var den tiltalte genstand for en vejkontrol udført af politiet, mens han førte en lastvogn på offentlig vej i Kehl, Tyskland.
19.
I hovedsagen skal Amtsgericht Kehl (byretten i Kehl, Tyskland), den forelæggende ret, træffe afgørelse vedrørende en anmodning fra Staatsanwaltschaft Offenburg (statsadvokaturen i Offenburg) om, at der afsiges endnu en strafferetlig kendelse vedrørende den tiltalte om et tilfælde af uagtsom kørsel uden førerret, og at den tiltalte idømmes en bøde på 40 dagbøder a 50 EUR samt et yderligere kørselsforbud i tre måneder.
20.
Den forelæggende ret lægger til grund, at den tiltalte indtil politiets kontrol den 14. december 2017 ikke havde kendskab til den strafferetlige kendelse og dermed kørselsforbuddet. Denne ret har på baggrund heraf, da den nærer tvivl om, hvorvidt den nationale lovgivning, som finder anvendelse på den tiltalte, er forenelig med EU-retten, besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal EU-retten, navnlig direktiv 2012/13 og artikel 21 [TEUF], 45 [TEUF], 49 [TEUF] og 56 TEUF, fortolkes således, at den er til hinder for en ordning i en medlemsstat, hvorefter det i en straffesag, alene fordi den tiltalte (»der Beschuldigte«) ikke er bosiddende i denne medlemsstat, men i en anden, kan bestemmes, at den tiltalte er forpligtet til at udpege en befuldmægtiget med henblik på at modtage forkyndelsen af en strafferetlig kendelse, som vedrører den pågældende, hvorved den strafferetlige kendelse bliver retskraftig, og der skabes det retlige grundlag for, at en senere handling fra den tiltaltes side kan straffes (»Tatbestandswirkung«), selv om den tiltalte rent faktisk ikke havde kendskab til den strafferetlige kendelse, og det ikke i samme grad er sikret, at den tiltalte rent faktisk får kendskab til den strafferetlige kendelse, som det ville være tilfældet ved en forkyndelse af den strafferetlige kendelse, såfremt den tiltalte var bosiddende i medlemsstaten?
2)
Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende: Skal EU-retten, navnlig direktiv 2012/13 og artikel 21 [TEUF], 45 [TEUF], 49 [TEUF] og 56 TEUF, da fortolkes således, at den er til hinder for en ordning i en medlemsstat, hvorefter det i en straffesag, alene fordi den tiltalte ikke har bopæl i denne medlemsstat, men i en anden, kan bestemmes, at den tiltalte er forpligtet til at udpege en befuldmægtiget med henblik på at modtage forkyndelsen af en strafferetlig kendelse, som vedrører den pågældende, hvorved den strafferetlige kendelse bliver retskraftig og der skabes det retlige grundlag for, at en senere handling fra den tiltaltes side kan straffes (»Tatbestandswirkung«), og der ved forfølgelsen af denne strafbare handling i subjektiv henseende pålægges den tiltalte mere vidtgående forpligtelser med hensyn til at sørge for rent faktisk at få kendskab til den strafferetlige kendelse end de forpligtelser, der ville gælde, såfremt den tiltalte var bosiddende i medlemsstaten, således at det bliver muligt at retsforfølge den tiltalte for uagtsomhed?«
21.
Den tyske regering og Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. Disse procesdeltagere har desuden afgivet mundtlige indlæg i retsmødet den 16. oktober 2019.
IV. Bedømmelse
22.
Dette forslag til afgørelse er opbygget på følgende måde. Først vil jeg undersøge to indledende spørgsmål om, hvilken lovgivning der finder anvendelse (under A). Jeg vil derefter behandle den forelæggende rets spørgsmål (under B) og afslutte med en række bemærkninger om de overordnede lovgivningsmæssige rammer ud over den foreliggende sag (under C).
A.
Indledende bemærkninger
1. Direktiv 2012/13 og/eller traktatbestemmelserne?
23.
Den forelæggende ret henviser dels til direktiv 2012/13 og dels til artikel 21 TEUF, 45 TEUF, 49 TEUF og 56 TEUF. For så vidt angår direktiv 2012/13 er de eventuelle spørgsmål vedrørende forenelighed tydeligt angivet i anmodningen om præjudiciel afgørelse, herunder den relevante retspraksis (
3
) og en drøftelse af, at dens (manglende) anvendelighed på den foreliggende sag. Derimod er traktatbestemmelserne om fri bevægelighed udelukkende nævnt i spørgsmålene. Der er i forelæggelsesafgørelsen ikke nogen forklaring på eller drøftelse af, hvordan eller hvorfor de er relevante for den foreliggende sag.
24.
Den i hovedsagen omhandlede grænseoverskridende situation kunne give anledning til spørgsmål om en mulig indirekte forskelsbehandling til skade for den tiltalte, henset til de forskellige ordninger for forkyndelse af retslige dokumenter for personer med bopæl i Tyskland og for personer med bopæl i udlandet. Det kunne tilsvarende overvejes, om indledningen af en straffesag mod en udenlandsk fører for at køre i strid med et kørselsforbud, som han ikke var gjort bekendt med, kunne udgøre en hindring for hans frie bevægelighed (
4
).
25.
Imidlertid er der ingen spørgsmål af denne art, som er identificeret eller rejst i anmodningen om præjudiciel afgørelse (
5
). Den foreliggende sag er i stedet udelukkende blevet beskrevet af den forelæggende ret og drøftet af de berørte parter som en fortsættelse af Domstolens nylige praksis i Covaci-dommen og i dommen i sagen Tranca m.fl. (
6
) og dermed som vedrørende direktiv 2012/13.
26.
I modsætning til en situation, hvor en forelæggende ret fastlægger faktiske og retlige problemer, men undlader at henføre dem under de passende EU-retlige bestemmelser, hvilket Domstolen har kompetence til at afhjælpe ved at anvende en EU-retlig bestemmelse, som den forelæggende ret ikke har identificeret (
7
), er det modsatte efter min opfattelse ikke muligt. Det er ikke Domstolens opgave at fremtrylle faktiske omstændigheder og mulige spørgsmål, som den forelæggende ret ikke har identificeret.
27.
Jeg vil derfor tilgå den foreliggende sag således, at den kun vedrører den omhandlede nationale lovgivnings overensstemmelse med bestemmelserne i direktiv 2012/13 og følgelig som en forlængelse af Domstolens seneste praksis i Covaci-dommen og dommen i sagen Tranca m.fl.. Jeg skal ikke desto mindre vende tilbage til de overordnede spørgsmål, som den foreliggende sag rejser, i dette forslag til afgørelses afsluttende afsnit (under C).
2. Artikel 6 i direktiv 2012/13 og de konkrete omstændigheder i denne sag
28.
Det, der adskiller den foreliggende sag fra de sager, som gav anledning til Covaci-dommen og dommen i sagen Tranca m.fl., er, at der foreligger to forbundne, men formelt forskellige (straffe)sager. I Covaci-dommen og i dommen i sagen Tranca m.fl. var de omhandlede strafferetlige kendelser afsagt inden for rammerne af den samme straffesag, hvor den angivelige tilsidesættelse af artikel 6 i direktiv 2012/13 havde fundet sted.
29.
I den foreliggende sag er der derimod to straffesager: en ved Amtsgericht Garmisch-Partenkirchen (byretten i Garmisch-Partenkirchen), som vedrørte manglende standsning i tilfælde af færdselsuheld, og den anden ved den forelæggende ret, Amtsgericht Kehl (byretten i Kehl), som vedrører den tiltalte persons kørsel uden førerret i strid med det kørselsforbud, som han blev pålagt ved afslutningen af den første sag.
30.
Disse omstændigheder giver anledning til to typer af problemstillinger.
31.
For det første finder bestemmelserne i direktiv 2012/13 tydeligvis anvendelse på den anden straffesag: den sag, som i øjeblikket verserer for den forelæggende ret. Imidlertid kan der måske opstå tvivl hvad angår den tidligere sag, som ikke længere verserer. Den sag blev i hvert fald i princippet formelt afsluttet, da der ikke blev rejst indsigelse inden for to uger, og den strafferetlige kendelse blev retskraftig.
32.
Dette er forbundet med den anden problemstilling. Artikel 6, stk. 1, i direktiv 2012/13 fastlægger retten til straks at modtage information om tiltalen for at sikre en retfærdig behandling af sagen og en effektiv udøvelse af retten til et forsvar. Nøjagtigt hvad menes der med »information om tiltalen« med hensyn til den (anden) verserende sag? Der er ikke noget åbenlyst problem med information om tiltalen i denne anden straffesag, da det ikke er blevet hævdet, at den tiltalte ikke er bekendt med, hvad han nu tiltales for, og at han derfor ikke kan udøve sin ret til forsvar. Det reelle problem ligger faktisk i (kvaliteten af) forkyndelsen af den strafferetlige kendelse i den første straffesag. Der kan dog være nogle vanskeligheder rent intellektuelt ved at kvalificere denne problemstilling som en mangel på information om tiltalen i den (anden) straffesag, som verserer i øjeblikket.
33.
Det kan ikke skjules, at det er lidt for vidtgående at betragte den eventuelt manglende effektive forkyndelse af en tidligere straffedom som relevant for informationen om tiltalen i en anden efterfølgende og forbunden sag, som derved omfattes af anvendelsesområdet for artikel 6 i direktiv 2012/13. Denne artikel blev måske udformet således for at finde anvendelse på forskellige former for kommunikation, men tydeligvis inden for den samme straffesag. Ikke desto mindre kunne det imidlertid være muligt at behandle spørgsmålet på denne måde under hensyntagen til følgende punkter.
34.
For det første finder direktiv 2012/13 i henhold til artikel 2 anvendelse »fra det tidspunkt, hvor en person af de kompetente myndigheder i en medlemsstat bliver gjort opmærksom på, at vedkommende er mistænkt eller tiltalt for at have begået en strafbar handling, indtil sagen afsluttes, dvs. indtil spørgsmålet om, hvorvidt den mistænkte eller tiltalte har begået den strafbare handling, er afgjort endeligt, herunder efter omstændighederne indtil der er idømt straf, og en eventuel appelsag er afgjort« (
8
).
35.
Den bredt udformede artikel 2 kan ikke fortolkes således, at den fra direktivets anvendelsesområde udelukker de situationer, hvor en mulig endelig afgørelse er truffet, men hvor sagen efterfølgende genåbnes i henhold til national ret (
9
). Artikel 2 kan ikke i sig selv fortolkes således, at den pålægger nogen pligt til at genåbne en sag. Hvis muligheden for at genåbne sagen imidlertid er fastsat i national ret, omfattes denne situation, når den er indledt, også af anvendelsesområdet for direktiv 2012/13.
36.
Henset til de formål, som direktivet (
10
) forfølger, og selve ordlyden af artikel 2 skal udtrykket »en eventuel appelsag er afgjort« (
11
) fortolkes bredt. Dette udtryk kan således omfatte appelsager, som i et nationalt retssystem måske kvalificeres som usædvanlige eller specielle. Jeg vil endvidere tilføje, at et spørgsmål strengt taget ikke er »afgjort endeligt«, når det drages i tvivl i en efterfølgende sag.
37.
Som det for det andet allerede er fastslået af Domstolen i Covaci-dommen (
12
), er den procedure, som fører frem til den strafferetlige kendelse, en konkret og forenklet procedure. Som det endvidere fremgår af StPO’s § 407 (
13
), er det i praksis sandsynligt, at det tidspunkt, hvor en mistænkt er fuldt ud informeret om tiltalen, faktisk er det tidspunkt, hvor denne modtager sin strafferetlige kendelse, som, hvis ikke den anfægtes, straks bliver en retskraftig dom.
38.
Hvis der i national ret er fastsat en mulighed for at genstarte den strafferetlige maskine, som det synes at være tilfældet i hovedsagen, finder direktiv 2012/13 derfor atter anvendelse, så snart proceduren genoptages. Dette må så meget desto mere være tilfældet hvad angår en konkret sag inden for en forenklet strafferetlig procedure, hvor forskellige proceduremæssige foranstaltninger i sidste ende smelter sammen til én, med hvad der reelt er en uanfægtet formel tiltale, som bliver til en endelig dom.
B.
(Ikke-hjemmehørende) personers ret til at blive informeret om tiltalen
39.
Ifølge 14. betragtning til og artikel 1 i direktiv 2012/13 fastsætter dette direktiv regler om retten til information for mistænkte og tiltalte personer vedrørende deres rettigheder i straffesager og tiltalen mod dem. Som anført i 40. betragtning til direktiv 2012/13 indfører direktivet minimumsstandarder, hvorved medlemsstaterne frit kan give mistænkte og tiltalte et højere beskyttelsesniveau. Derimod kan medlemsstaterne naturligvis ikke fravige disse minimumsstandarder (
14
), som i det mindste skal svare til dem, der sikres ved den europæiske menneskerettighedskonvention som fortolket af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol (
15
).
40.
Direktiv 2012/13 er et resultatorienteret instrument: Det indfører en række rettigheder, som skal gælde for mistænkte og tiltalte. Dog gives medlemsstaterne vide skønsbeføjelser for så vidt angår den måde, hvorpå disse rettigheder skal gennemføres i deres respektive retssystemer. Det påhviler således medlemsstaterne i overensstemmelse med princippet om procesautonomi at vedtage detaljerede regler med henblik herpå under overholdelse af kravene om ækvivalens og effektivitet.
1. Covaci-dommen og dommen i sagen Tranca m.fl.
41.
Disse generelle betragtninger gælder også med hensyn til de specifikke bestemmelser i artikel 6 i direktiv 2012/13, som Domstolen allerede har vurderet i Covaco-dommen og i dommen i sagen Tranca m.fl. som svar på fire anmodninger om en præjudiciel afgørelse fra forskellige tyske retter i første instans. I disse domme bemærkede Domstolen, at direktiv 2012/13 ikke regulerer fremgangsmåden for, hvordan informationen om tiltalen skal meddeles den mistænkte eller den tiltalte (
16
). Det er således overladt til medlemsstaterne at regulere emnet, dog under forudsætning af, at to betingelser er opfyldt. For det første kan disse procedurer ikke fratage artikel 6 sin effektive virkning til skade for de formål, som forfølges med direktiv 2012/13 (
17
). For det andet må disse procedurer ikke forskelsbehandle mistænkte eller tiltalte personer med bopæl i udlandet (
18
).
42.
I medfør af disse principper anerkendte Domstolen for det første, at en medlemsstat principielt kan regulere forkyndelsen af retslige dokumenter for personer, som er bosiddende på dens område, og forkyndelsen af disse dokumenter for personer, som er bosiddende i udlandet, forskelligt. Domstolen rejste af denne grund ikke indvendinger mod en lovgivning i en medlemsstat som den omhandlede, hvorefter det inden for rammerne af en straffesag kræves af en tiltalt person, som ikke er bosiddende i denne medlemsstat, at denne udpeger en befuldmægtiget med henblik på forkyndelse af retsafgørelser (
19
). Domstolen anerkendte endvidere, at fristen i disse situationer for at anfægte retsafgørelsen kan begynde at løbe fra det tidspunkt, hvor afgørelsen forkyndes for den befuldmægtigede, og ikke fra det tidspunkt, hvor den tiltalte person faktisk får kendskab til den (
20
).
43.
For det andet tilføjede Domstolen, at en sådan forskelsbehandling ikke må skade den effektive udøvelse af den mistænktes eller den tiltaltes ret til et forsvar eller bringe den pågældende i en situation, hvor denne i realiteten ikke råder over den fulde frist til at gøre indsigelse mod den omhandlede retsafgørelse (
21
). Hvad angår den omhandlede nationale lovgivning bemærkede Domstolen, at selv om denne fastsatte, at perioden for at gøre indsigelse mod den strafferetlige kendelse begynder at løbe fra forkyndelsen af kendelsen for den befuldmægtigede, gør den det dog desuden muligt at kræve genindsættelse i tidligere rettigheder, når den berørte person har fået kendskab til kendelsen. Denne mekanisme gør det muligt for den tiltalte at råde over den fulde frist på to uger til at gøre indsigelse mod kendelsen. Domstolen fastslog derfor, at det påhviler de forelæggende retter at fortolke den nationale ret, herunder navnlig proceduren for genindsættelsen i tidligere rettigheder og de betingelser, der knytter sig til anvendelsen af denne procedure, i overensstemmelse med de krav, der er fastsat i artikel 6 i direktiv 2012/13 (
22
).
2. Overensstemmende fortolkning og udfaldet af den foreliggende sag
44.
Det spørgsmål, som er rejst i nærværende sag, kan reduceres til, hvorvidt de ovenfor beskrevne principper tillige finder anvendelse på det foreliggende tilfælde. Spørgsmålet er med andre ord, om den omhandlede nationale lovgivning i en situation som den i hovedsagen omhandlede, såfremt den fortolkes i overensstemmelse med direktiv 2012/13, sikrer passende beskyttelse af retten til at blive informeret om en tiltale for personer, som ikke er bosiddende i den medlemsstat, hvor efterforskningen og retsforfølgelsen finder sted.
45.
Den tyske regering har gjort gældende, at den omhandlede nationale lovgivning, ligesom i Covaci-dommen og i dommen i sagen Tranca m.fl., skal anses for forenelig med EU-retten, fordi den kan fortolkes på en måde, som sikrer overensstemmelse med artikel 6 i direktiv 2012/13. Denne regering har fremhævet, at en strafferetlig kendelse, som er blevet retskraftig (ved udløbet af indsigelsesperioden efter at være blevet forkyndt for den befuldmægtigede), bliver eksigibel, men ikke nødvendigvis endelig. En person, som uforskyldt er blevet forhindret i at overholde en proceduremæssig frist, kan ved anmodning eller ex officio blive genindsat i tidligere rettigheder. Dette princip gælder også under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende.
46.
Den tyske regering har medgivet, at fristen for den tiltalte persons anmodning om genindsættelse i tidligere rettigheder i princippet kun er en uge. Ikke desto mindre har denne regering tilføjet, at det generelt accepteres, at en sådan frist fortolkes fleksibelt, således at den kan forlænges, så den svarer til den (længere) frist, som ikke blev overholdt. Denne regering har endvidere påpeget, at en sådan anmodning fra parten ofte er unødvendig, da en ret, der får kendskab til en hindring, som førte til, at den tiltalte ikke overholdt fristen, typisk af egen drift vil bevilge genindsættelse i tidligere rettigheder.
47.
Endvidere kan en person, der befinder sig i en situation som den, den tiltalte i hovedsagen befinder sig i, ifølge den tyske regering ikke blive sigtet på grundlag af et kørselsforbud, som denne ikke er bekendt med. Denne regering har fremhævet, at en person principielt kan betragtes som »uagtsom«, når denne ved sin adfærd har tilsidesat omsorgspligten. Dette er kun tilfældet, når de faktiske forhold, som personen bebrejdes for, var forudsigelige og uundgåelige for den pågældende. I en sag som den i hovedsagen omhandlede skal omsorgspligtens art og beskaffenhed imidlertid vurderes i lyset af direktiv 2012/13. For så vidt som føreren ikke var forpligtet til fra den befuldmægtigede at søge oplysninger om den verserende sag, kan der imidlertid ikke være nogen uagtsomhed og derfor ingen tilsidesættelse af omsorgspligten fra hans side.
48.
Den tyske regering har endelig gjort gældende, at i henhold til StPO’s § 47, stk. 2, sammenholdt med StPO’s § 456c, stk. 2, kan en person såsom føreren i hovedsagen anmode om ophævelse af kørselsforbuddet, så snart denne bliver bekendt hermed, hvis dette forbud, for ham som erhvervschauffør, svarer til et forbud mod udøvelsen af hans erhverv.
49.
For så vidt angår de konkrete svar på den forelæggende rets to spørgsmål har den tyske regering således i det væsentlige gjort gældende, at i henhold til national ret i) vil føreren fuldt ud blive genindsat i sine processuelle rettigheder, når den strafferetlige kendelse fra den første sag forkyndes for ham, og ii) ethvert strafferetligt ansvar, der påhviler føreren for at overtræde et kørselsforbud, som han ikke havde kendskab til, være udelukket, hvilket betyder, at han ikke kan retsforfølges i den anden straffesag.
50.
En række udtalelser fra den forelæggende ret rejser tvivl om en sådan fortolkning af den nationale lovgivning. Den forelæggende ret har nævnt en række bestemmelser i national ret, der regulerer forkyndelsen af retsafgørelser, som, når de anvendes på en situation som den i hovedsagen omhandlede, viser sig at være problematiske i praksis og muligvis uforenelige med EU-retten.
51.
Som den forelæggende ret har forklaret, er der meget præcise og strenge regler vedrørende forkyndelsen af retsafgørelser for personer bosiddende i Tyskland (
23
). Henset til denne lovgivnings strenge krav, hvis opfyldelse skal vurderes af retten ex officio, er det så godt som sikkert, at forkyndelsen i tilfælde af selv den mindste tvivl vil blive anset for ugyldig. Dette gør sig endnu mere gældende for en strafferetlig kendelse, som, hvis ikke der gøres indsigelse, svarer til en retskraftig straffedom.
52.
I modsætning hertil er, som den forelæggende ret ligeledes har noteret sig, reglerne om forkyndelsen af retsafgørelser for personer bosiddende uden for Tyskland via en befuldmægtiget forholdsvis løse og kan give anledning til betydelig usikkerhed. Den tiltalte har ikke indflydelse på hvorvidt, hvornår, hvortil og på hvilken måde et dokument faktisk fremsendes. Den befuldmægtigede er ikke forpligtet til at fremsende en strafferetlig kendelse på en måde, som giver mulighed for at kontrollere, om denne kendelse faktisk når frem til adressaten (f.eks. ved anbefalet brev). Under disse omstændigheder er der langt større sandsynlighed for, at en tiltalt først vil få kendskab til en domstolsafgørelse længe efter, at den er blevet retskraftig, eller slet ikke.
53.
Den tyske regering har i sine skriftlige og mundtlige bemærkninger givet en markant forskellig fortolkning af den omhandlede nationale lovgivning. Navnlig kan de betænkeligheder, som den forelæggende ret har givet udtryk for vedrørende denne lovgivnings forenelighed med bestemmelserne i direktiv 2012/13, efter dens opfattelse bortvejres ved en ensartet fortolkning.
54.
Det er ikke Domstolens opgave at dømme mellem modstridende synspunkter vedrørende den korrekte fortolkning af national ret. Selv om den forelæggende ret og den tyske regering imidlertid er i åben uenighed om den korrekte fortolkning af en række bestemmelser i national ret, skal det nævnes, at de for så vidt angår det rette udfald af sagen i det væsentlige er enige: De rettigheder, som i henhold til artikel 6 i direktiv 2012/13 tilkommer føreren, skal beskyttes. Dette indebærer for det første, at føreren fuldt ud skal genindsættes i de processuelle rettigheder, som han havde i den første straffesag, efter at den strafferetlige kendelse behørigt er blevet forkyndt for ham. For det andet kan føreren ikke gøres strafferetligt ansvarlig i den anden sag for at køre i strid med det tidligere udstedte kørselsforbud. Navnlig kan han ikke anses for at have handlet uagtsomt derved, at han ikke har gjort noget forsøg på at kontakte den befuldmægtigede for at opnå oplysninger om den verserende straffesag.
55.
Da der således reelt er enighed om sagens udfald, hvilket endvidere i vid udstrækning er foreneligt med den retning, som Domstolen for nylig har fastlagt i Covaci-dommen og i dommen i sagen Tranca m.fl., er det muligt for den foreliggende sag at slutte her. Med undtagelse af nogle afklarende forbehold opfatter jeg ikke den foreliggende sag som en god mulighed for at tilpasse, udvikle eller nuancere grundprincipperne i den retspraksis, der følger af Covaci-dommen og af dommen i sagen Tranca m.fl. (
24
). Dette er imidlertid bestemt ikke ensbetydende med, at den omhandlede nationale lovgivning ikke kan give anledning til spørgsmål vedrørende foreneligheden med EU-retten under andre omstændigheder, som det forklares nedenfor i det afsluttende afsnit (C).
3. Forbeholdene
56.
Det svar, som Domstolen gav i Covaci-dommen og i dommen i sagen Tranca m.fl., indeholdt allerede en række »ja, men’er« (
25
). Konstellationen af den foreliggende sag øger antallet af disse »men’er« yderligere og skubber hele den i disse sager fastlagte fortolkning til dens yderste grænse.
57.
Artikel 6 i direktiv 2012/13 kan ikke fratages sin effektive virkning. Endvidere må den måde, hvorpå denne artikel gennemføres, ikke føre til nogen forskelsbehandling til skade for mistænkte og tiltalte personer, der er bosiddende i andre EU-medlemsstater. Retten til at blive informeret om tiltalen er om muligt blandt de mest basale rettigheder, som en person bør nyde godt af, når denne er mistænkt eller tiltalt for at have begået en forbrydelse (
26
). Det er klart, at en person ikke har mulighed for i tilstrækkeligt omfang at udøve sin ret til et forsvar, hvis denne ikke er informeret om den tiltale, som er rejst mod vedkommende. I denne sammenhæng er retten til information om tiltalen både tidsmæssigt og logisk den allerførste ret, som en person, der er genstand for strafferetlig efterforskning eller en retssag, bør sikres.
58.
Det er derfor afgørende, at en mistænkt eller en tiltalt, hvis ret til at blive informeret om tiltalen er blevet tilsidesat, genindsættes i sine tidligere rettigheder. Hvordan dette opnås i systemisk henseende, er af begrænset relevans for EU-retten (
27
), så længe det er hurtigt og effektivt.
59.
En genindsættelse i tidligere rettigheder indebærer for det første, at den strafferetlige kendelse (atter) forkyndes for den tiltalte, så den pågældende processuelt befinder sig der, hvor denne ville have været, hvis den første forkyndelse var blevet foretaget på behørig vis. I den foreliggende sag skal føreren tildeles en frist på to uger til at gøre indsigelse mod den strafferetlige kendelse, inden denne kendelse bliver retskraftig.
60.
For det andet kan den strafferetlige kendelse, medmindre og indtil den er behørigt forkyndt, ikke fuldbyrdes, og enhver skadelig virkning, der følger af manglende overholdelse, skal ophæves. Dette må nødvendigvis omfatte den tiltalte persons mulighed for at opnå øjeblikkelig udsættelse af de foranstaltninger, som pålægges ved den strafferetlige kendelse, for det tilfælde, at proceduren for genindsættelse er uden opsættende virkning (
28
). Dette har særlig betydning i nærværende sag: Den anklagede person er erhvervschauffør, og enhver yderligere uberettiget suspension af hans kørekort, inden han genindsættes i sine tidligere rettigheder, kan påføre ham stor skade.
61.
Ophævelsen af den strafferetlige kendelse indebærer endvidere, at den tiltalte person ikke kan retsforfølges for (agtsom eller uagtsom) misligholdelse af de derved pålagte foranstaltninger. For så vidt angår den omhandlede sag kan føreren ikke anses for at være ansvarlig for uagtsom kørsel uden kørekort. Det forhold, at han ikke indhentede oplysninger fra den befuldmægtigede vedrørende den verserende sag, er uden betydning. Det følger klart af artikel 6 i direktiv 2012/13, at det er medlemsstaternes myndigheder, der har forpligtelsen til at informere en mistænkt eller tiltalt person om tiltalen. Der er ingen bestemmelser i dette direktiv, som kan fortolkes således, at en del af denne byrde, direkte eller indirekte, påhviler den mistænkte eller tiltalte person.
62.
Efter at have konstateret, at føreren ikke på nogen måde havde pligt til at indhente oplysninger om udfaldet af den første sag, er et strafansvar i den anden sag endvidere udelukket som følge af, at den påståede strafbare kørsel uden kørekort ikke har noget subjektivt element. Der forelå ikke nogen skyld fra førerens side (hverken forsætligt eller uagtsomt). Det er trods alt et spørgsmål om sund fornuft, at hvis føreren ikke blev informeret om det kørselsforbud, som han er pålagt, kan han ikke efterfølgende retsforfølges for at have overtrådt dette forbud.
63.
For at udtrykke det klart kan den tiltalte person ikke holdes strafferetligt ansvarlig i den anden sag, uanset om han, når han er blevet genindsat i sin tidligere situation, beslutter sig for at gøre indsigelse mod den strafferetlige kendelse, som er afsagt i den første sag. Som den forelæggende ret korrekt har påpeget, ville en anden konklusion føre til et paradoksalt resultat: Selv hvis den tiltalte person måtte acceptere de beskyldninger, der er rettet mod ham i den første straffesag, og de retlige konsekvenser, som følger af den strafferetlige kendelse, ville han stadig være tvunget til at anlægge sag til prøvelse af denne kendelse for blot at forhindre en anden retsforfølgning. Dette ville pålægge den tiltalte person yderligere administrative byrder og ekstra omkostninger, som en person, der er bosiddende i denne medlemsstat, normalt ikke har.
64.
I lyset af det ovenstående foreslår jeg Domstolen at besvare de præjudicielle spørgsmål som følger: Artikel 6 i direktiv 2012/13 er ikke til hinder for en national lovgivning, hvorefter en strafferetlig kendelse vedrørende en person, der ikke er bosiddende i den pågældende medlemsstat, bliver retskraftig efter forkyndelsen for den befuldmægtigede, selv om den tiltalte ikke er gjort bekendt med kendelsen, forudsat at den tiltalte: i) behørigt får forkyndt kendelsen, når denne bliver bekendt hermed, og fuldt ud genindsættes i sine tidligere rettigheder, og ii) ikke holdes strafferetligt ansvarlig for ikke at overholde de ved kendelsen pålagte foranstaltninger på grundlag af den omstændighed, at den tiltalte ikke gjorde noget forsøg på at få kendskab til udfaldet af den tidligere sag fra den befuldmægtigede.
C.
Afsluttende bemærkninger (om ubegrænset fortolkning og fremtidige sager)
65.
Dette er ikke den første sag, hvor en tysk ret har anmodet Domstolen om at efterprøve, om den omhandlede nationale lovgivning er forenelig med bestemmelserne i direktiv 2012/13. Faktisk har der over en periode på mindre end fem år været ikke mindre end fire tidligere anmodninger om præjudiciel afgørelse om dette emne, som førte til Domstolens afsigelse af Covaci-dommen og dommen i sagen Tranca m.fl.
66.
De principper, som Domstolen fastslog i disse sager, finder naturligvis anvendelse på efterfølgende sager. National ret kan ikke betragtes som uforenelig med EU-retten, så længe førstnævnte kan fortolkes i overensstemmelse med sidstnævnte for at nå det mål, der tilstræbes af EU-lovgiver. Det skal erindres, at medlemsstaternes myndigheder (herunder retsvæsenet) i henhold til artikel 4, stk. 3, TEUF er forpligtet til i videst muligt omfang at fortolke nationale bestemmelser i lyset af det pågældende direktivs ordlyd og formål, for at det med direktivet tilsigtede resultat forfølges, og for dermed at handle i overensstemmelse med artikel 288, stk. 3, TEUF (
29
).
67.
Når dette er sagt og med alle de hensyn, der er taget til alle rimeligt tænkelige forskelle i retlige standpunkter på nationalt plan, må jeg indrømme, at jeg forstår og er enig i en del af den tvivl, som den forelæggende ret har givet udtryk for.
68.
For det første synes den tyske regerings argumenter at strække princippet om overensstemmende fortolkning til dets rimelige grænser, hvis ikke ud over. I forelæggelsesafgørelsen henviser den forelæggende ret til klare, præcise frister, der er fastsat i national ret. Den tyske regerings svar er, at disse bestemmelser kan »genfortolkes« for at bringe dem i overensstemmelse med EU-retten. For blot at nævne et eksempel kan en national ret ved overensstemmende fortolkning så omgå det klare krav i StPO’s § 45, stk. 1, om, at anmodningen om at blive genindsat i tidligere rettigheder skal fremsættes senest en uge efter, at hindringen for den manglende overholdelse er ophørt med at eksistere, og i stedet fortolke denne bestemmelse, således at det er to uger?
69.
Der skal blot mindes om, at princippet om en overensstemmende fortolkning ikke kan tjene som grundlag for en fortolkning contra legem af national ret (
30
). Ganske vist vil denne grænse sandsynligvis opfattes forskelligt i forskellige retssystemer. Imidlertid kan det efter min (måske unødigt positivistiske og tekstuelle) opfattelse næppe være et spørgsmål om fortolkning at fortolke en uge som to uger, hvilket gælder enhver præcist angivet frist. Kan overensstemmende fortolkning omdanne en til to? Min undren på dette punkt kompliceres yderligere af det forhold, at den tyske regering, da den i retsmødet blev adspurgt, om der var nogen retspraksis på området, henviste til et eksempel i den juridiske litteratur til støtte for dens argument, hvilket vil sige, at alle tyske dommere læser (og angiveligt er enige i) denne litteratur.
70.
For det andet er spørgsmålet, om det forhold, at foreneligheden med artikel 6 i direktiv 2012/13 kun kan sikres ved at fortolke flere bestemmelser i national ret på baggrund af EU-retten, og nogle af dem på en ganske ulogisk måde, ikke forudsætter, at nationale retter og retshåndhævende myndigheder har et usædvanligt højt niveau af viden om EU-ret (og måske også af juridisk kreativitet). Hvis dette faktisk er tilfældet, hvilket for så vidt angår den fornødne viden om EU-ret og retspraksis alene kan roses og beundres, er der et andet spørgsmål, som uundgåeligt opstår: spørgsmålet om forudsigelighed og retssikkerhed for ikke blot disse aktører, men også og især for de unionsborgere, der kunne blive berørt. For at give et indlysende eksempel: Hvis de tyske retter selv er i tvivl om den korrekte fortolkning af de gældende processuelle regler, som det i det mindste fremgår af den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse, hvordan kan en polsk fører så kunne forventes at forstå sin retsstilling og være i stand til (inden for en kort frist) at handle for at beskytte sine rettigheder? Vi må ikke glemme, at de omhandlede nationale procedurer har strafferetlig karakter (
31
).
71.
For det tredje omhandlede Covaci-dommen og dommen i sagen Tranca m.fl. situationer, hvor den eventuelle tilsidesættelse af artikel 6 i direktiv 2012/13 forekom i forbindelse med den samme procedure, hvor den strafferetlige kendelse var afsagt. Imidlertid forekommer overførslen af Domstolens konklusioner i disse sager på situationer, hvor den eventuelle tilsidesættelse af artikel 6 i direktiv 2012/13 i en given procedure påvirker andre, efterfølgende nationale procedurer, mindre ligetil, som det fremgår af den foreliggende sag.
72.
Tilsidesættelsen af den tiltaltes ret til information om tiltalen i en straffesag kan – som den tyske regering har gjort gældende – feje relaterede straffesager væk. Jeg er ikke desto mindre i tvivl om, om situationen ville være en anden, hvis f.eks. den relaterede, efterfølgende procedure vedrørte vedtagelsen af administrative foranstaltninger. Hvad med hensyn til mulige civile erstatningssager baseret på den retskraftige karakter af den (første) strafferetlige kendelse? Hvad så med indirekte følgevirkninger, der i sidste ende forekommer i den private sfære (
32
)? Er der i national lovgivning yderligere mekanismer, som ligeledes i tilstrækkelig grad kan beskytte en mistænkt eller tiltalt person mod de negative følger af en strafferetlig procedure gennemført i strid med artikel 6 i direktiv 2012/13 på det administrative og civilretlige plan? I benægtende fald kan der opstå et problem med ækvivalensen i disse situationer.
73.
Dette spørgsmål bringer sagen tilbage til, hvor den begyndte: spørgsmålet om ækvivalens og kvaliteten af forkyndelsen af dokumenter i straffesager. Dette spørgsmål kunne, udtrykt så groft som muligt, lyde som følger: Er det (stadig) berettiget automatisk at behandle unionsborgere, der ikke er bosiddende i Tyskland, som undvegne og hjemløse (
33
), og for disse personer indføre en retlig fiktion, hvor statslige myndigheder reelt forkynder dokumenter for deres egne ansatte, som tilsyneladende alene har en meget »let« forpligtelse hvad angår fremsendelsen af sådanne dokumenter? Betyder dette i praksis og i det ret konkrete tilfælde for så vidt angår den strafferetlige kendelse, at mens der tilkommer personer, der er bosiddende på tysk område, et højt niveau af retsbeskyttelse, har andre unionsborgere tilsyneladende tæt på ingen?
74.
Man kan derfor betvivle, hvor meget længere den nuværende tostrengede tilgang til forkyndelsen af retsafgørelser af strafferetlig karakter vil fortsætte med at være berettiget på såvel EU-plan som på nationalt plan.
75.
På EU-plan er der gjort betydelige fremskridt hen imod oprettelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed og mere konkret på området for retligt samarbejde i kriminalsager. Som fastsat i artikel 82, stk. 1, TEUF bygger dette samarbejde på princippet om gensidig anerkendelse af domme og retsafgørelser og omfatter indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser på en række relevante områder. Direktiv 2012/13 er en af de retsakter, der er vedtaget på grundlag af artikel 82, stk. 2, TEUF inden for rammerne af det såkaldte Stockholmprogram (
34
). En række forslag til nye retsakter på dette område behandles i øjeblikket af EU-lovgiver med henblik på yderligere at styrke princippet om gensidig tillid og øge det retlige og administrative samarbejde mellem medlemsstaternes myndigheder.
76.
På samme tid bliver markederne for tjenesteydelser – herunder posttjenesterne – mere og mere integrerede. Det er måske ikke nødvendigt i denne sammenhæng at se nærmere på de regler, som regulerer varetagelsen af posttjenester i Den Europæiske Union (
35
). Det er tilstrækkeligt bl.a. at fremhæve, at virksomheder, der er pålagt befordringspligter, skal overholde en række forpligtelser, der følger af EU-retten, og har til formål at sikre et vist minimum af tjenester, nationalt eller på tværs af grænserne, af en nærmere fastlagt kvalitet (
36
). Jeg synes, at det er afslørende, at den tyske regering, da den i retsmødet blev anmodet om at forklare grunden til dens forskellige (og komplekse) forkyndelsessystem for retslige dokumenter i straffesager i udlandet, og hvorfor det ikke er muligt at sende et anbefalet brev til en anden medlemsstat, blot svarede, at systemet blev indført for længe siden.
77.
Med denne udvikling vil der sandsynligvis opstå ækvivalens- og proportionalitetsproblemer igen i fremtiden. Jeg tror, at det gradvis bliver mere vanskeligt at argumentere for, at det generelt er langsommere og/eller giver anledning til mere usikkerhed at sende et anbefalet brev over grænser end at sende det til et andet bestemmelsessted inden for den samme medlemsstat. Selv om dette måtte være tilfældet, kan der under alle omstændigheder spørges om, hvorvidt forskellen mellem disse to situationer er så betydelig, at den kan begrunde et system som det i den omhandlede nationale lovgivning fastsatte. Den omhandlede nationale lovgivning behandler nemlig altid og automatisk enhver unionsborger, der ikke er bosiddende i Tyskland, som en undvegen eller en person uden kendt bopæl. Et mindre drastisk (eller snarere mere forholdsmæssigt) system i forhold til personer, der er bosiddende i udlandet, er nemlig uden tvivl tænkeligt.
78.
Endvidere bliver et sådant niveau for retsbeskyttelsen i henhold til EU-retten endnu mere vanskeligt at begrunde, når andre ordninger for grænseoverskridende forkyndelse tages i betragtning. F.eks. er medlemsstaterne forpligtet til at være særligt grundige ved forkyndelsen i udlandet af retslige dokumenter på det civilretlige og kommercielle område i henhold til bestemmelserne i forordning nr. 1393/2007 (
37
). Inden for denne ordning, således som fortolket af Domstolen, kan selv små fejl i forbindelse med forkyndelsen af retslige dokumenter, herunder udeladelsen af et bilag på det relevante sprog, få vidtrækkende konsekvenser for sagen (
38
).
79.
Det er ganske vist korrekt, at mens forkyndelsen af civile og kommercielle retslige dokumenter er harmoniseret, er forkyndelsen af strafferetlige dokumenter det i vidt omfang ikke. Dette argument, som formelt set er korrekt, understreger det systemisk besynderlige ved, at der er en meget høj grad af beskyttelse af forkyndelsen af civilretslige dokumenter, men stort set ingen ved forkyndelsen af de dokumenter, som er af strafferetlig karakter.
80.
Set fra den omhandlede medlemsstats synspunkt kan der endelig sættes spørgsmålstegn ved, i hvilket omfang den valgte løsning i Covaci-dommen og i dommen i sagen Tranca m.fl., og muligvis yderligere uddybet og bekræftet af denne sag, er af interesse for nogen medlemsstat og for eksigibiliteten af dens afgørelser. Er det, set fra en medlemsstats side, ønskværdigt, at: i) dens retslige afgørelser af strafferetlig karakter, som forkyndes for personer bosiddende i andre medlemsstater, risikerer at ende i et vedvarende juridisk tomrum, ii) at de måske ikke kan håndhæves, eller at de til enhver tid kan genåbnes, når deres adressater bliver bekendt med dem og rejser indsigelser, iii) at efterfølgende retlige skridt, der tages på grundlag af disse afgørelser, hvad enten de er af strafferetlig, administrativ eller civilretlig karakter, risikerer at blive anfægtet eller endog kendt ugyldige, eller iv) at det er usandsynligt, at de vil blive anerkendt og håndhævet i andre medlemsstater, da de kompetente myndigheder i disse fuldbyrdende medlemsstater kan rejse spørgsmål med hensyn til strafferetlige afgørelser, som faktisk træffes in absentia og uden den berørte persons vidende, der derfor ikke var i stand til at udøve nogen ret til et forsvar (
39
)? Ville det måske på baggrund af disse strukturelle problemer ikke være i enhver medlemsstats interesse, endog på egen hånd, at vurdere problemets reelle oprindelse på ny, hvilket nemlig er den tvivlsomme karakter af forkyndelsen af dokumenter, i stedet for at tilføje yderligere lapper til håndteringen af de særlige forhold i den næste sag?
81.
Alt i alt er det usandsynligt, at Domstolen vil (og den bør ikke) genoverveje sin retspraksis overfladisk, navnlig ikke hvad angår spørgsmål, som den for nylig har truffet afgørelse om. Imidlertid er det min opfattelse, at den foreliggende sag er så langt, som Domstolen kan gå med hensyn til at erklære en national lovgivning, der tydeligvis er forbundet med problemer i forhold til den retlige beskyttelse af unionsborgere bosiddende i andre medlemsstater end Tyskland, forenelig med EU-retten. Hvis der fortsætter med at komme flere sager af denne art for Domstolen, der autoritativt bekræfter de problemer, som allerede er identificeret, og som antyder yderligere mangler ved hele proceduren, kan Domstolen blive nødt til at genoverveje retspraksis på hele området, herunder selve dens udgangspunkt, nemlig at de to forkyndelsesordninger til trods for den betydelige forskel alligevel for så vidt angår retlig beskyttelse kan anses for »forskellige, men ensartede« (
40
). De faktiske og retlige oplysninger, der fremlægges i efterfølgende sager, kan vise, at dette udgangspunkt muligvis ikke har været korrekt. En ting er klart: Det kan ikke tillades, at forkyndelse ved (retlig) fiktion tillige omdanner den retlige beskyttelse af unionsborgeres rettigheder til fiktion.
V. Forslag til afgørelse
82.
Jeg foreslår, at Domstolen besvarer de af Amtsgericht Kehl (byretten i Kehl, Tyskland) forelagte spørgsmål på følgende måde:
»Artikel 6 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/13/EU af 22. maj 2012 om ret til information under straffesager er ikke til hinder for en national lovgivning, hvorefter en strafferetlig kendelse vedrørende en person, der ikke er bosiddende i den pågældende medlemsstat, bliver retskraftig efter forkyndelsen for den befuldmægtigede, selv om den tiltalte ikke er gjort bekendt med kendelsen, forudsat at den tiltalte: i) behørigt får forkyndt kendelsen, når denne bliver bekendt hermed, og fuldt ud genindsættes i sine tidligere rettigheder, og ii) ikke holdes strafferetligt ansvarlig for ikke at overholde de ved kendelsen pålagte foranstaltninger på grundlag af den omstændighed, at den tiltalte ikke gjorde noget forsøg på at få kendskab til udfaldet af den tidligere sag fra den befuldmægtigede.«
(
1
) – Originalsprog: engelsk.
(
2
) – EUT 2012, L 142, s. 1.
(
3
) – Dom af 15.10.2015, Covaci (C-216/14, EU:C:2015:686) (herefter »Covaci-dommen«), og af 22.3.2017, Tranca m.fl. (C-124/16, C-188/16 og C-213/16, EU:C:2017:228) (herefter »dommen i sagen Tranca m.fl.«).
(
4
) – Den primære ret er fortsat gældende og relevant, selv i tilfælde af mere specifikke bestemmelser i den afledte ret. Jf. senest inden for rammerne af kørekort og samspillet mellem bestemmelserne om fri bevægelighed og forbuddet mod forskelsbehandling i traktaten og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/126/EF af 20.12.2006 om kørekort (EUT 2006, L 403, S. 18), dom af 26.10.2017, I (C-195/16, EU:C:2017:815).
(
5
) – Begyndende med de faktiske forhold om den tiltaltes erhvervsmæssige status og den heraf følgende afklaring med hensyn til, hvilke traktatbestemmelser der rent faktisk ville finde anvendelse på ham (om det er bestemmelserne om arbejdstagere, etablering eller den frie udveksling af tjenesteydelser).
(
6
) – Jf. fodnote 3 ovenfor.
(
7
) – Anvendelse af princippet iura (Europaea) novit Curia (Europaea), jf. i denne retning f.eks. dom af 19.9.2013, Betriu Montull (C-5/12, EU:C:2013:571, præmis 40 og 41 og den deri nævnte retspraksis).
(
8
) – Min fremhævelse.
(
9
) – I den foreliggende sag i henhold til StPO’s § 44.
(
10
) – Jf. især 3., 8. og 41. betragtning til direktiv 2012/13.
(
11
) – Min fremhævelse.
(
12
) – Covaci-dommen, præmis 20.
(
13
) – Gengivet ovenfor i punkt 12 i dette forslag til afgørelse.
(
14
) – Jf. i denne retning generaladvokat Bots forslag til afgørelse Covaci (C-216/14, EU:C:2015:305, punkt 32).
(
15
) – Jf. 41. betragtning til direktiv 2012/13 og generelt artikel 52, stk. 3, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.
(
16
) – Jf. i denne retning Covaci-dommen, præmis 62, og dommen i sagen Tranca m.fl., præmis 37.
(
17
) – Jf. i denne retning Covaci-dommen, præmis 63, og dommen i sagen Tranca m.fl., præmis 38.
(
18
) – Jf. i denne retning Covaci-dommen, præmis 65, og dommen i sagen Tranca m.fl., præmis 40.
(
19
) – Jf. i denne retning Covaci-dommen, præmis 68.
(
20
) – Jf. i denne retning dommen i sagen Tranca m.fl., præmis 41 og 42.
(
21
) – Jf. i denne retning Covaci-dommen, præmis 67, og dommen i sagen Tranca m.fl., præmis 45 og 46.
(
22
) – Jf. i denne henseende dommen i sagen Tranca m.fl., præmis 48 og 49.
(
23
) – Den forelæggende ret har navnlig henvist til § 176, § 178, stk. 1, nr. 1), og §§ 180-182 i Zivilprozessordnung (den tyske civilretsplejelov).
(
24
) – Ligeledes henset til sagens rækkevidde som beskrevet i punkt 23-27 ovenfor.
(
25
) – Punkt 41-43 ovenfor i dette forslag til afgørelse.
(
26
) – Det kan med rimelighed antages, at selv dem, som holder af Kafkas romaner som litterære værker, sandsynligvis ikke vil holde af at blive sat i Josef K.’s sted, som retsforfølges (og endog dømmes in absentia) uden nogensinde at blive fortalt hvorfor (F. Kafka, Der Proceß (Processen), 4. udg., Fischer, Frankfurt am Main, 2011).
(
27
) – Dette kan afhænge af den interne retsordens særlige forhold: F.eks. kan afgørelsen måske kun opnå relativ retskraft, såfremt den er behørigt forkyndt for den omhandlede person, eller den kan eventuelt træde i kraft, men senere efter anmodning blive annulleret. Det er min opfattelse, at (u)muligheden af enhver sådan dogmatisk fortolkning i henhold til tysk ret er et af de punkter, hvor den forelæggende ret og den tyske regering er uenige.
(
28
) – Den forelæggende ret har i anmodningen om præjudiciel afgørelse anført, at dette er tilfældet, og den tyske regering har ikke bestridt dette.
(
29
) – Jf. i denne henseende dommen i sagen Pfeiffer m.fl. (C-397/01 – C-403/01, EU:C:2004:584, præmis 113 og den deri nævnte retspraksis).
(
30
) – Jf. f.eks. den nyere dom af 24.6.2019, Popławski (C-573/17, EU:C:2019:530, præmis 74).
(
31
) – Jeg skal for nærværende end ikke tage stilling til det interessante spørgsmål om, hvilken information angående hans rettigheder en person, der befinder sig i førerens situation, skal gives af hvilke nationale myndigheder og hvornår (og hvorvidt og hvordan sådanne forpligtelser blev overholdt i den foreliggende sag).
(
32
) – For et nævne et eksempel kan en person måske ikke tage imod et jobtilbud i Tyskland på grund af den pågældendes straffeattest, som denne imidlertid ikke var bekendt med.
(
33
) – For at gøre det klart er Tyskland ganske vist ikke den eneste medlemsstat, som anvender retlige formodninger og endog fiktion i nogle tilfælde af forkyndelse af dokumenter. Det, som efter min opfattelse imidlertid skiller sig ud her, er ordningen med at udpege en befuldmægtiget, som på den ene side er bemyndiget til fuldt ud at handle på vegne af den mistænkte eller tiltalte, men som samtidig har stort set ingen forpligtelser til at tage behørig kontakt til den pågældende. Dette efterlader hele ordningen mærkeligt placeret mellem to stole: Det er hverken behørig repræsentation eller behørig forkyndelse.
(
34
) – Rådets resolution af 30.11.2009 om en køreplan med henblik på at styrke mistænktes eller tiltaltes proceduremæssige rettigheder i straffesager (EUT 2009, C 295, s. 1) og Det Europæiske Råd, »Stockholmprogrammet – et åbent og sikkert Europa i borgernes tjeneste og til deres beskyttelse«, punkt 2.4 (EUT 2010, C 115, s. 1).
(
35
) – Jf. navnlig Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/67/EF af 15.12.1997 om fælles regler for udvikling af Fællesskabets indre marked for posttjenester og forbedring af disse tjenesters kvalitet (EFT 1998, L 15, s. 14), som ændret.
(
36
) – Jf. navnlig 11. og 13. betragtning til direktiv 97/67.
(
37
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 13.11.2007 om forkyndelse i medlemsstaterne af retslige og udenretslige dokumenter i civile og kommercielle sager (forkyndelse af dokumenter) og om ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 1348/2000 (EFT 2007, L 324, s. 79).
(
38
) – Jf. f.eks. dom af 16.9.2015, Alpha Bank Cyprus (C-519/13, EU:C:2015:603), og af 2.3.2017, Henderson (C-354/15, EU:C:2017:157).
(
39
) – Jf. eksempelvis (og uden at give udtryk for nogen opfattelse med hensyn til dens eventuelle anvendelighed på den foreliggende sag), artikel 7, stk. 2, litra g), i Rådets rammeafgørelse 2005/214/RIA af 24.2.2005 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på bødestraffe (EUT 2005, L 76, s. 16).
(
40
) – Dette er udgangspunktet i Covaci-dommen og i dommen i sagen Tranca m.fl., jf. punkt 41 og 42 ovenfor.