61990CJ0065_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved staevning indgivet til Domstolens Justitskontor den 14. marts 1990 har Europa-Parlamentet i medfoer af EOEF-traktatens artikel 173 nedlagt paastand om annullation af Raadets forordning (EOEF) nr. 4059/89 af 21. december 1989 om betingelserne for transportvirksomheders adgang til at udfoere intern vejgodstransport i en medlemsstat, hvor de ikke er hjemmehoerende (EFT L 390, s. 3).
2 Ved denne forordning, der blev udstedt paa grundlag af EOEF-traktatens artikel 75, blev der indfoert et faellesskabskontingent for cabotagekoersel omfattende 15 000 tilladelser til cabotagekoersel med en gyldighedsperiode paa to maaneder (artikel 2, stk. 1). Dette kontingent fordeles mellem de enkelte medlemsstater efter en noegle og forhoejes hvert aar fra den 1. juli 1991 under hensyn til den gennemsnitlige udvikling i medlemsstaternes interne vejtransport (artikel 2, stk. 3 og 4). I tilfaelde af alvorlige forstyrrelser paa markedet for intern transport i et bestemt geografisk omraade, som skyldes cabotagekoerslen, kan Kommissionen vedtage beskyttelsesforanstaltninger efter hoering af medlemsstaterne; saadanne foranstaltninger kan gaa saa vidt som til midlertidigt at udelukke det paagaeldende omraade fra forordningens anvendelsesomraade (artikel 2, stk. 5).
3 Den anfaegtede forordning bestemmer endvidere, at udfoerelsen af cabotagetransport, med forbehold af anvendelsen af faellesskabsforskrifterne, er undergivet vaertsmedlemsstatens love og administrative bestemmelser, for saa vidt angaar priser og betingelser gaeldende for transportkontrakter, koeretoejers vaegt og dimensioner, forskrifter vedroerende transport af visse kategorier af gods, koere- og hviletid, samt moms paa transportydelser (artikel 5). Forordningen, der traadte i kraft den 1. juli 1990, finder anvendelse indtil den 31. december 1992 (artikel 9, stk. 1 og 2). Raadet har imidlertid forpligtet sig til inden den 1. juli 1992 at vedtage en forordning om den endelige ordning for cabotagekoersel, der skal traede i kraft den 1. januar 1993 (artikel 9, stk. 3).
4 Det fremgaar af sagen, at den anfaegtede retsakt udspringer af et forslag til forordning forelagt Raadet af Kommissionen den 5. december 1985 (EFT C 349, s. 26), og at Europa-Parlamentet afgav en udtalelse om dette forslag den 12. september 1986 (EFT C 255, s. 236).
5 Forslaget, der blev fremsat paa grundlag af EOEF-traktatens artikel 75, foreskrev i det vaesentlige, at med virkning fra den 1. januar 1987 har enhver transportvirksomhed ° der udfoerer godstransport ad landevej for fremmed regning, og som er etableret i en medlemsstat og i denne har tilladelse til at udfoere internationale godstransporter ad landevej ° adgang til at udfoere intern godstransport ad landevej for fremmed regning i en anden medlemsstat end den, hvor transportvirksomheden er hjemmehoerende; den kan udfoere disse aktiviteter midlertidigt uden at oprette et saede eller hjemsted i den paagaeldende medlemsstat (artikel 1).
6 Naevnte forslag foreskrev endvidere, at enhver transportvirksomhed, som naermere defineret i forslaget, har adgang til fra den 1. januar 1987 i en anden medlemsstat uden kvantitative eller kvalitative restriktioner at udfoere interne transporter, der foelger efter en godstransport mellem to medlemsstater, forudsat at antallet af disse transporter er begraenset til to, og at transporterne udfoeres under tilbageturen til den medlemsstat, hvori transportvirksomheden er hjemmehoerende, eller hvori den tidligere udfoerte internationale transport havde sit afgangssted (artikel 5).
7 Under det raadsmoede, der den 21. december 1989 foerte til vedtagelsen af den anfaegtede forordning, aendrede Kommissionen sit oprindelige forslag, saaledes at dette blev affattet som denne forordning. Raadet vedtog forordningen i overensstemmelse med det saaledes aendrede forslag med kvalificeret flertal og uden paa ny at hoere Parlamentet vedroerende det aendrede forslag.
8 Til stoette for sin paastand har Parlamentet anfoert, at dets ret til at deltage i Faellesskabets lovgivningsprocedure er blevet tilsidesat, idet Raadet har undladt at hoere det paa ny inden vedtagelsen af den anfaegtede forordning. Ifoelge Parlamentet var en saadan fornyet hoering nemlig paakraevet som led i proceduren i henhold til traktatens artikel 75, da Raadet i vaesentlig omfang havde fraveget Kommissionens oprindelige forslag.
9 Hvad naermere angaar sagens faktiske omstaendigheder, retsforhandlingernes forloeb samt parternes anbringender og argumenter henvises til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.
Formaliteten
10 Raadet har paastaaet sagen afvist under henvisning til procesreglementets artikel 91, stk. 1, foerste afsnit, idet det anfaegter Parlamentets kompetence til at rejse annullationssoegsmaal.
11 Til stoette for sin paastand har Raadet for det foerste paaberaabt sig de principper, der er indeholdt i dommen af 27. september 1988, den saakaldte "komitologi-dom" (sag 302/87, Parlamentet mod Raadet Sml. s. 5615). Eftersom Raadet i mellemtiden har taget mellemafgoerelsen af 22. maj 1990 ad notam ° angaaende den saakaldte "efter-Tjernobyl forordning" (sag C-70/88, Parlamentet mod Raadet, Sml. I, s. 2041) ° har det i supplerende indlaeg, indgivet med Domstolens tilladelse og under retsmoedet, fremfoert argumenter, der er udledt af sidstnaevnte dom.
12 Ifoelge Raadet fremgaar det af dommen af 22. maj 1990, at Parlamentets ret til at anlaegge sag i medfoer af traktatens artikel 173 kun kan udoeves undtagelsesvis i tilfaelde, hvor den institutionelle ligevaegt i henhold til traktaten risikerer at blive bragt i fare, dvs. i tilfaelde af en klar tilsidesaettelse af Parlamentets vaesentlige befoejelser. Disse kriterier er imidlertid ikke opfyldt i denne sag, da staevningen ikke drager den anfaegtede retsakts hjemmel i tvivl og desuden ikke vedroerer samarbejdsproceduren, men blot en procedure vedroerende hoeringen af Parlamentet.
13 I denne henseende er det, saaledes som Domstolen har fastslaaet i ovennaevnte dom af 22. maj 1990 (praemis 27), tilstraekkeligt at anfoere, at Europa-Parlamentet kan anlaegge annullationsoegsmaal ved Domstolen mod en retsakt fra Raadet eller Kommissionen, saafremt soegsmaalet alene skal sikre dets befoejelser, og det kun er baseret paa anbringender om, at disse er tilsidesat, eftersom der blandt de befoejelser, Parlamentet er tillagt i henhold til traktaterne, [bl.a.] er dets deltagelse i udarbejdelsen af generelle retsakter (punkt 28).
14 I medfoer af disse kriterier boer sagen antages til realitetsbehandling. Parlamentet har nemlig anfoert, at dets befoejelser er blevet tilsidesat, idet det goer gaeldende, at eftersom det ikke er blevet hoert paa ny under den procedure, der foerte til vedtagelsen af den anfaegtede forordning, er det ikke blevet behoerigt inddraget i udarbejdelsen af en generel retsakt, hvis vedtagelse i henhold til traktatens artikel 75 er betinget af en forudgaaende hoering af Parlamentet. Den forskriftsmaessige hoering af Parlamentet i henhold til traktaten er imidlertid et af de midler, som goer det muligt for Parlamentet effektivt at deltage i lovgivningsprocessen i Faellesskabet (jf. domme af 29.10.1980 i de saakaldte "Isoglucose"-sager, sag 138/79, Roquette Frères mod Raadet, Sml. s. 3333, praemis 33, og sag 139/79, Maizena mod Raadet, Sml. s. 3393, praemis 34).
15 Raadets afvisningspaastand kan derfor ikke tages til foelge.
Realiteten
16 Det fremgaar af Domstolens retspraksis, at kravet om, at Europa-Parlamentet som led i lovgivningsprocessen skal hoeres, naar traktaten indeholder bestemmelse herom, indebaerer, at der skal ske en fornyet hoering i alle tilfaelde, hvor den endeligt udstedte retsakt som helhed efter sit indhold adskiller sig vaesentligt fra det forslag, som Parlamentet allerede er blevet hoert om, bortset fra, naar aendringerne i det vaesentlige svarer til den opfattelse, som Parlamentet har givet udtryk for (jf. dom af 15.7.1970, sag 41/69, Chemiefarma mod Kommissionen, Sml. 1970, s. 107; org. ref.: Rec. s. 661, og af 4.2.1982, sag 817/79, Buyl mod Kommissionen, Sml. s. 245).
17 Det bemaerkes, at Kommissionens oprindelige forslag, som Parlamentet har afgivet udtalelse om, i artikel 1 giver enhver transportvirksomhed, der udfoerer godstransport ad landevej for fremmed regning, og som er etableret i en medlemsstat og har tilladelse til at udfoere internationale godstransporter ad landevej, adgang til at udfoere intern godstransport ad landevej i en anden medlemsstat end den, hvor transportvirksomheden er hjemmehoerende. Ifoelge det oprindelige forslags artikel 3 boer interne transporter underkastes de regler, der gaelder i den medlemsstat, hvor disse transporter udfoeres, under forudsaetning af, at disse retsforskrifter finder anvendelse paa ikke-hjemmehoerende transportvirksomheder paa samme vilkaar som dem, medlemsstaten paalaegger sine egne statsborgere.
18 Derimod angaar den af Raadet vedtagne forordning kun en midlertidig adgang for transportvirksomheder, der er etableret i en medlemsstat, og som har ret til at udfoere international vejgodstransport, til at udfoere intern vejgodstransport i en anden medlemsstat (artikel 1). Cabotagekoerslen kan kun udfoeres inden for rammerne af et faellesskabskontingent omfattende 15 000 tilladelser til cabotagekoersel med en gyldighedsperiode paa to maaneder (artikel 2). Desuden finder forordningen kun anvendelse indtil den 31. december 1992, idet Raadet skal vedtage en forordning om den endelige ordning for cabotagekoersel inden den 1. juli 1992 (artikel 9).
19 Det fremgaar af en sammenligning af Kommissionens oprindelige forslag og den anfaegtede forordning, at princippet om fri cabotagekoersel i medlemsstaterne for transportvirksomheder, der er etableret i en anden medlemsstat, er blevet erstattet af princippet om en midlertidig tilladelse inden for rammerne af et faellesskabskontingent. Disse aendringer vedroerer selve kernen i den indfoerte ordning og boer derfor betegnes som vaesentlige. De svarer ikke til noget oenske fra Parlamentets side. Parlamentet har saaledes tvaertimod i sin udtalelse af 12. september 1986 anbefalet en mere vidtgaaende liberalisering ved at foreslaa, at der i artikel 1 indsaettes et afsnit, der skal sikre, at de medlemsstater, i hvilke adgangen til at udfoere intern godstransport er underkastet kvantitative restriktioner, oeger antallet af tilladelser paa en saadan maade, at det i forbindelse med udstedelsen af supplerende tilladelser ogsaa goeres muligt for transportvirksomheder fra andre EF-medlemsstater at deltage i den interne transport.
20 Disse aendringer, der beroerer den paataenkte ordning som helhed, er i sig selv tilstraekkelige til at begrunde et krav om fornyet hoering af Parlamentet, uden at det er noedvendigt at gennemgaa sagsoegerens oevrige anbringender.
21 Paa baggrund heraf udgoer den omstaendighed, at Parlamentet ikke er blevet hoert paa ny som et led i lovgivningsprocessen i medfoer af traktatens artikel 75, en tilsidesaettelse af vaesentlige formforskrifter, der boer medfoere annullation af den anfaegtede retsakt.
Den tidsmaessige begraensning af annullationens retsvirkninger
22 Det bemaerkes, at i henhold til den omhandlede forordnings artikel 9 finder den etablerede ordning anvendelse indtil den 31. december 1992.
23 Af hensyn til retssikkerheden og med henblik paa at undgaa en afbrydelse i Faellesskabets cabotageordning boer der ske anvendelse af traktatens artikel 174, stk. 2, hvorefter Domstolen kan angive de af den annullerede forordnings virkninger, der skal betragtes som bestaaende.
24 Paa denne baggrund boer retsvirkningerne af den annullerede forordning staa ved magt, indtil Raadet efter forskriftsmaessig hoering af Parlamentet har udstedt nye bestemmelser paa omraadet.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
25 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Raadet har tabt sagen og boer derfor tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
1) Raadets forordning (EOEF) nr. 4059/89 af 21. december 1989 om betingelserne for transportvirksomheders adgang til at udfoere intern vejgodstransport i en medlemsstat, hvor de ikke er hjemmehoerende, annulleres.
2) Retsvirkningerne af den annullerede forordning staar ved magt, indtil Raadet efter forskriftsmaessig hoering af Parlamentet har udstedt nye bestemmelser paa omraadet.
3) Raadet betaler sagens omkostninger.