62024CJ0458_RES
Sag C-458/24 [Daraa] (
i
)
DO
mod
Bundesrepublik Deutschland
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgericht Sigmaringen)
Domstolens dom (Anden Afdeling) af 5. marts 2026
»Præjudiciel forelæggelse – asylpolitik – forordning (EU) nr. 604/2013 – artikel 3, stk. 2 – artikel 29 – overførsel af asylansøgeren til den medlemsstat, der er ansvarlig for behandlingen af ansøgningen om international beskyttelse – den ansvarlige medlemsstats suspension af overtagelse og tilbagetagelse af asylansøgere – direktiv (EU) 2013/32 – artikel 33 – ansøgninger, der kan afvises«
Grænsekontrol, asyl og indvandring – asylpolitik – kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse – forordning nr. 604/2013 – procedurer for overtagelse og tilbagetagelse – fristen for at gennemføre overførslen af ansøgeren om international beskyttelse – konsekvenserne af den manglende overholdelse af denne frist – ansvaret for at behandle ansøgningen om international beskyttelse overgår til den anmodende medlemsstat – grunde til manglende overholdelse af fristen, der kan tilskrives den pågældende stat eller person – ingen betydning
(Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 604/2013, art. 29, stk. 1 og 2)
(jf. præmis 45-47 og 49-61)
Grænsekontrol, asyl og indvandring – asylpolitik – kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse – forordning nr. 604/2013 – procedurer for overtagelse og tilbagetagelse – ensidig suspension foretaget af den medlemsstat, der oprindeligt var udpeget som ansvarlig – ingen systemfejl, der medfører risiko for umenneskelig eller nedværdigende behandling – medlemsstat, der træffer afgørelse om, hvilken medlemsstat der er ansvarlig – forpligtelse for denne stat til at undersøge kriterierne for fastlæggelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, og til selv at blive ansvarlig – foreligger ikke – personer, der er genstand for en afgørelse om overførsel – manglende overholdelse af fristen for overførsel – undersøgelsesansvar, der automatisk overføres til den anmodende medlemsstat – manglende overholdelse som følge af den ensidige suspension – ingen betydning
(Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 604/2013, art. 3, stk. 2, andet og tredje afsnit, og art. 29, stk. 1)
(jf. præmis 66 og domskonkl. 1)
Grænsekontrol, asyl og indvandring – asylpolitik – procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse – direktiv 2013/32 – procedure for behandling af en ansøgning om international beskyttelse – ansøgning, som medlemsstaterne kan afvise – begrundelse – anden medlemsstat, der er ansvarlig for behandlingen, og som har accepteret en anmodning om overtagelse eller tilbagetagelse af ansøgeren – ikke tilladt – afgørelse om overførsel og om ikke at behandle sagen i henhold til forordning nr. 604/2013 – lovlighed
(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32, art. 33, stk. 1)
(jf. præmis 73 og domskonkl. 3)
Resumé
I forbindelse med en præjudiciel forelæggelse fra Verwaltungsgericht Sigmaringen (forvaltningsdomstolen i Sigmaringen, Tyskland) fortolkede Domstolen forordning nr. 604/2013 (
1
) og direktiv 2013/32 (
2
) med henblik på at præcisere ansvaret for behandlingen af ansøgninger om international beskyttelse i en situation, hvor den ansvarlige medlemsstat suspenderer overtagelsen af de pågældende ansøgere.
DO, der er syrisk statsborger, indrejste i Tyskland den 18. april 2023 og indgav den 26. april samme år en asylansøgning dér. Det var imidlertid Den Italienske Republik, der blev identificeret som den medlemsstat, der var ansvarlig for behandlingen af denne ansøgning.
Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (forbundsstyrelsen for migration og flygtninge, Tyskland) fremsendte en anmodning til Den Italienske Republik om overtagelse af DO, men modtog ikke noget svar. I overensstemmelse med Dublin III-forordningens artikel 22, stk. 7, fandt forbundsstyrelsen derfor, at anmodningen var blevet accepteret, og afviste derfor den 18. juli 2023 at realitetsbehandle DO’s asylansøgning.
Den 27. juli 2023 anlagde DO et søgsmål til prøvelse af denne afgørelse ved forvaltningsdomstolen i Sigmaringen, som var den forelæggende ret.
Denne ret gjorde opmærksom på, at det fremgik af to rundskrivelser, som de italienske myndigheder udsendte i december 2022, at Den Italienske Republik midlertidigt, og med visse undtagelser, ikke længere ville acceptere overførsler af ansøgere om international beskyttelse til Italien i henhold til Dublin III-forordningen. Den italienske republik ville således afslå enhver overtagelse af ansøgere, der i medfør af denne forordning henhørte under dennes ansvar.
Under disse omstændigheder besluttede den forelæggende ret at forelægge Domstolen flere præjudicielle spørgsmål, hvorved den nærmere bestemt for det første ønskede oplyst, om ansvaret for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse i den særlige situation, hvor en medlemsstat, der er udpeget som ansvarlig, ensidigt har suspenderet overtagelsen og tilbagetagelsen af ansøgere, bliver overført til den medlemsstat, der har truffet afgørelsen om, hvilken medlemsstat der er ansvarlig. For det andet anmodede den forelæggende ret Domstolen om at præcisere, om direktiv 2013/32 gør det muligt at afvise en ansøgning om international beskyttelse med den begrundelse, at for den ansvarlige medlemsstat ikke er villig til at overtage eller tilbagetage en ansøger om international beskyttelse.
Domstolens bemærkninger
Hvad for det første angår ansvaret for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse bemærkede Domstolen indledningsvis, at den medlemsstat, der træffer afgørelsen om, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, selv kan blive ansvarlig for denne behandling. Dette er tilfældet, hvis det på grund af »systemfejl« i asylproceduren og modtagelsesforholdene for ansøgere, der medfører »en risiko for umenneskelig eller nedværdigende behandling som omhandlet i artikel 4 i [Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder]« er umuligt for den pågældende at overføre ansøgeren til den ansvarlige medlemsstat, og hvis den efter en yderligere undersøgelse af kriterierne i Dublin III-forordningens kapitel III konstaterer, at den ikke kan overføre ansøgeren til en medlemsstat, der er udpeget på grundlag af disse kriterier, eller til den første medlemsstat, hvor ansøgningen blev indgivet.
Domstolen har imidlertid allerede fastslået, at en ensidig suspension af overtagelsen og tilbagetagelsen af ansøgere om international beskyttelse som den i den foreliggende sag omhandlede ikke i sig selv kan begrunde konstateringen af en sådan systemfejl, som medfører en risiko for umenneskelig eller nedværdigende behandling.
I et sådant tilfælde skal den medlemsstat, der træffer afgørelse om, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, hverken fortsætte undersøgelsen af de kriterier, der er fastsat i Dublin III-forordningens kapitel III, på grundlag af artikel 3, stk. 2, andet afsnit i denne forordning, eller selv blive den ansvarlige medlemsstat i henhold til samme forordnings artikel 3, stk. 2, tredje afsnit.
Det kan derfor ikke lægges til grund, at der foreligger en uskreven betingelse for anvendelse af Dublin III-forordningens artikel 3, stk. 2, andet og tredje afsnit, hvorefter den ansvarlige medlemsstat skal være rede til at overtage eller tilbagetage ansøgere om international beskyttelse.
Dernæst undersøgte Domstolen, stadig i en situation med en ensidig suspension af en medlemsstats overtagelse eller tilbagetagelse af ansøgere om international beskyttelse, den risiko, som den forelæggende ret havde henvist til, for, at den pågældende ansøger om international beskyttelse kunne blive uberettiget hindret i at få adgang til proceduren for international beskyttelse, og at ingen medlemsstat i sidste ende ville behandle den pågældendes ansøgning.
I denne henseende anførte Domstolen, at Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, fastsætter, at ansvaret automatisk overføres til den anmodende medlemsstat, uden at denne overførsel er betinget af nogen reaktion fra den ansvarlige medlemsstats side, når overførslen af den pågældende ansøger til sidstnævnte medlemsstat ikke gennemføres inden for fristen for overførsel, som i princippet er på seks måneder. Denne bestemmelse er formuleret bredt uden nogen begrænsning af overførslen af ansvaret til specifikke tilfælde. Den nævnte overførsel af ansvar sker således uafhængigt af grundene til, at overførslen ikke gennemføres inden for den fastsatte frist, og uanset om den manglende overførsel kan tilregnes den anmodende medlemsstat, den ansvarlige medlemsstat eller den pågældende person. Den finder således sted, når overførslen af den pågældende person ikke har kunnet afsluttes inden for den fastsatte frist for overførsel på grund af en ensidig suspension af overtagelse og tilbagetagelse af ansøgere om international beskyttelse, der besluttes af den medlemsstat, der er udpeget som ansvarlig i henhold til kriterierne i Dublin III-forordningen.
De formål, der forfølges med Dublin III-forordningen, understøtter denne fortolkning. I denne henseende bemærkede Domstolen, at henset til formålene om en afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, og om at sikre en effektiv adgang til procedurerne for meddelelse af en sådan beskyttelse, at det er vigtigt, at ansøgningerne om international beskyttelse i givet fald behandles af en anden medlemsstat end den, der er udpeget som ansvarlig i henhold til kriterierne i Dublin III-forordningens kapitel III, i tilfælde af, at overførslen af ansøgeren ikke gennemføres inden for den fastsatte frist for overførsel.
I denne henseende anerkendte Domstolen, at denne fortolkning gør det muligt for den ansvarlige medlemsstat ved udløbet af fristen for overførsel og alene ved en ensidig suspension af procedurerne for overtagelse og tilbagetagelse af asylansøgere at unddrage sig det ansvar, der påhviler den i henhold til Dublin III-forordningen. Domstolen fremhævede imidlertid, at det selv i et sådant tilfælde påhviler den anmodende medlemsstat og den ansvarlige medlemsstat at rådføre sig med hinanden og samarbejde med henblik på at nå frem til en overførsel inden udløbet af fristen for overførsel. Desuden forbliver sidstnævnte medlemsstat fuldt ud ansvarlig i denne periode, således at den ved Dublin III-forordningen indførte ordning med kriterier for fastlæggelse af ansvar, opretholdes i denne periode.
Den automatiske overførsel af ansvaret for behandlingen af ansøgningen om international beskyttelse i tilfælde af manglende gennemførelse af overførslen af den pågældende person inden for denne frist i sidste ende den eneste måde, hvorpå denne person kan sikres en effektiv adgang til asylproceduren.
Endelig kan en medlemsstat ikke som begrundelse for at undlade at gennemføre de forpligtelser, der påhviler den i medfør af EUF-traktaten, påberåbe sig, at andre medlemsstater heller ikke overholder deres forpligtelser. Afhjælpningen af en eventuel tilsidesættelse af Dublin III-forordningen begået af den medlemsstat, der primært var udpeget som ansvarlig, består i Europa-Kommissionens og enhver anden medlemsstats mulighed for at anlægge et traktatbrudssøgsmål mod denne medlemsstat.
Hvad for det andet angik spørgsmålet om, hvorvidt en ansøgning om international beskyttelse kan afvises med den begrundelse, at den ansvarlige medlemsstat ikke er villig til at overtage eller tilbagetage ansøgeren om international beskyttelse, fastslog Domstolen, der i artikel 33, stk. 2, i direktiv 2013/32, er foretaget en udtømmende opregning af de situationer, hvor medlemsstaterne kan afvise en ansøgning om international beskyttelse. Af denne grund, og henset til den undtagelsesvise karakter af afvisningsgrundene, som denne opregning indebærer, skal denne bestemmelse fortolkes indskrænkende og kan derfor ikke anvendes på en situation, der ikke svarer til bestemmelsens ordlyd.
Artikel 33, stk. 1, i direktiv 2013/32 sondrer imidlertid klart mellem de tilfælde, hvor en ansøgning om international beskyttelse ikke behandles i henhold til Dublin III-forordningen, og de tilfælde, hvor en sådan ansøgning kan afvises af en af de grunde, der er udtømmende opregnet i dette direktivs artikel 33, stk. 2
Domstolen fastslog følgende, at artikel 33, stk. 1, i direktiv 2013/32 ikke gør det muligt at afvise en ansøgning om international beskyttelse med den begrundelse, at den ansvarlige medlemsstat ikke er villig til at overtage eller tilbagetage ansøgeren om international beskyttelse.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.
(
1
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 604/2013 af 26.6.2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne (EUT 2013, L 180, s. 31) (herefter »Dublin III-forordningen«).
(
2
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU af 26.6.2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse (EUT 2013, L 180, s. 60).