61989TO0035_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
Faktiske omstaendigheder og forloebet af retsforhandlingerne om tredjemandsindsigelsen
1 Ved processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 4. oktober 1990 har Inigo Ascasibar Zubizarreta og femten andre personer, der alle bestod udvaelgelsesproeven KOM/A/482 - hvorom meddelelse blev offentliggjort den 12. februar 1987 (De Europaeiske Faellesskabers Tidende, herefter benaevnt "EFT", C 34, s. 15) - under henvisning til artikel 39 i protokollen vedroerende EOEF-statutten for Domstolen og artikel 97, stk. 1, i Domstolens procesreglement, der finder tilsvarende anvendelse paa retsforhandlinger for Retten, rejst tredjemandsindsigelse mod Rettens dom af 12. juli 1990 i sag T-35/89, Albani m.fl. mod Kommissionen (Sml. II, s. 395).
2 Ved den anfaegtede dom blev der truffet bestemmelse om en annullation af den af udvaelgelseskomitéen for den naevnte udvaelgelsesproeve trufne afgoerelse vedroerende rettelsen af den anden skriftlige proeve samt de efterfoelgende handlinger i forbindelse med udvaelgelsesproeven med den begrundelse, at udvaelgelseskomitéen havde set bort fra det krav om maksimalt 800 ord, som skulle iagttages af ansoegere, som havde faaet adgang til den anden skriftlige proeve, hvorved udvaelgelseskomitéen maatte antages at have tilsidesat princippet om ligebehandling af ansoegere.
3 Den 7. august 1990 appellerede Kommissionen Rettens dom til Domstolen med paastand om delvis ophaevelse. Naermere bestemt appellerede Kommissionen - idet den ikke rejste indsigelse mod, at retsafgoerelsen om annullation af afgoerelsen vedroerende rettelsen af den anden skriftlige proeve blev endelig - Rettens dom til Domstolen, for saa vidt der herved blev truffet bestemmelse om en annullation af samtlige efterfoelgende handlinger i forbindelse med udvaelgelsesproeven, og retsvirkningerne af denne annullation ikke blev begraenset til, at de fire sagsoegere i hovedsagen blev genindsat i deres rettigheder.
4 Ved saerskilt processkrift fremsatte Kommissionen endvidere begaering om, at der som en foreloebig forholdsregel blev truffet bestemmelse om udsaettelse af opfyldelsen af den appellerede dom, for saa vidt Kommissionen herved mente at vaere forpligtet til, som foelge af annullationen af den anden skriftlige proeve i forbindelse med udvaelgelsesproeve KOM/A/482, at tilbagekalde de efter afslutningen af udvaelgelsesproeven foretagne udnaevnelser af 38 tjenestemaend.
5 Ved kendelse af 15. november 1990 har Domstolen taget en begaering fra de begaerende parter i sagen om tredjemandsindsigelse om at maatte intervenere i appelsagen til stoette for Kommissionens paastande til foelge.
6 Ved kendelse afsagt af Domstolens praesident den 27. november 1990 blev den i appelsagen fremsatte begaering om foreloebige forholdsregler ikke taget til foelge, idet denne afgoerelse blev begrundet med, at hverken retsforhandlingerne for Retten eller konklusionen i Rettens dom omhandlede de udnaevnelser, som allerede var blevet foretaget paa grundlag af den omtvistede udvaelgelsesproeve, hvorfor der ikke foer Domstolens afgoerelse om appellen kunne foreligge nogen pligt for Kommissionen til at tilbagekalde de udnaevnelser, der var blevet foretaget foer tidspunktet for afsigelsen af Rettens dom.
7 Ved skrivelse af 3. december 1990 har Kommissionen i medfoer af artikel 47, stk. 3, i protokollen vedroerende EOEF-statutten for Domstolen fremsat begaering om, at Domstolen udsaetter behandlingen af appelsagen, indtil Retten har afsagt dom i sagen om tredjemandsindsigelse.
8 Ved kendelse af 6. februar 1991 har Domstolen under henvisning til retsplejehensyn taget begaeringen om udsaettelse af behandlingen af appelsagen, indtil Retten har afsagt dom, til foelge.
9 Den skriftlige forhandling er forloebet forskriftsmaessigt. Retten finder, jf. artikel 111 og 113 i Rettens procesreglement, at der boer traeffes afgoerelse om formaliteten i sagen om tredjemandsindsigelse, uden at den mundtlige forhandling indledes.
Parternes paastande
10 De begaerende parter har nedlagt foelgende paastande:
- Den anfaegtede dom aendres saaledes, at den herved trufne bestemmelse om annullation ikke kommer til at omfatte hele proceduren vedroerende rettelsen af den anden skriftlige proeve i forbindelse med udvaelgelsesproeven samt de i forhold hertil efterfoelgende handlinger, men alene udvaelgelseskomitéens beslutning om ikke at give de fire sagsoegere i hovedsagen adgang til de mundtlige proever i forbindelse med udvaelgelsesproeven.
- Modparten tilpligtes at betale sagens omkostninger.
11 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:
- Tredjemandsindsigelsen tages til foelge, hvorfor:
- Den anfaegtede dom aendres saaledes, at den herved trufne bestemmelse om annullation ikke kommer til at omfatte hele proceduren vedroerende rettelsen af den anden skriftlige proeve i forbindelse med udvaelgelsesproeven samt de i forhold hertil efterfoelgende handlinger, men alene udvaelgelseskomitéens beslutning om ikke at give de fire sagsoegere i hovedsagen adgang til de mundtlige proever i forbindelse med udvaelgelsesproeven.
- Der traeffes afgoerelse om sagens omkostninger efter de herom gaeldende bestemmelser.
12 Sagsoegerne i hovedsagen og Union Syndicale-Bruxelles, der intervenerede i hovedsagen til stoette for de af sagsoegerne i denne nedlagte paastande, har nedlagt foelgende paastande:
- Tredjemandsindsigelsen afvises, subsidiaert tages ikke til foelge.
- De begaerende parter tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Formaliteten
13 De begaerende parter har, stoettet af sagsoegte i hovedsagen, Kommissionen, gjort gaeldende, at deres tredjemandsindsigelse maa antages til realitetsbehandling, da den opfylder betingelserne i artikel 97, stk. 1, i Domstolens procesreglement.
14 Sagsoegerne i hovedsagen og Union Syndicale-Bruxelles, der intervenerede i hovedsagen til stoette for de af sagsoegerne i denne nedlagte paastande, har heroverfor gjort gaeldende, at tredjemandsindsigelsen maa afvises, idet de begaerende parter hverken opfylder betingelsen om, at den anfaegtede dom strider mod deres rettigheder, eller kravet om, at der har foreligget gyldige grunde til, at det maa antages at have vaeret umuligt for dem at intervenere i hovedsagen.
Manglende intervention i hovedsagen (tredjemaend)
a) Parternes argumenter
15 De begaerende parter har gjort gaeldende, at det maa laegges til grund, at de ikke havde mulighed for at intervenere i hovedsagen, da ingen af oplysningerne i den i EFT vedroerende sagens anlaeg offentliggjorte meddelelse eller oplysninger fremkommet under den skriftlige forhandling, som de kunne vaere bekendt med, med rimelighed kunne begrunde, at de intervenerede i sagen.
16 For det foerste fremgaar det af affattelsen af den i EFT offentliggjorte meddelelse, at sagsoegerne for Domstolen havde nedlagt paastand om "[annullation af] samtlige foranstaltninger vedroerende rettelse af de skriftlige proever i forbindelse med udvaelgelsesproeven eller, i det mindste, udvaelgelseskomitéens beslutning om ikke at give sagsoegerne adgang til de mundtlige proever i forbindelse med udvaelgelsesproeven". Ifoelge meddelelsen var sagsoegernes "soegsmaalsgrunde og vaesentligste argumenter", at der var sket en tilsidesaettelse af de kriterier, som efter udvaelgelseskomitéens bestemmelse gjaldt for ansoegerne (begraensning til 800 ord). Det hed saaledes i meddelelsen: "Efter ... foerst at have fastsat en bestemt tidsramme for ansoegerne og have angivet et maksimalt antal ord samt paalagt ansoegerne selv at taelle disse, gav udvaelgelseskomitéen nemlig opgaveretterne andre retningslinjer." Som foelge heraf kunne de begaerende parter, der har oplyst, at de noeje overholdt det i forbindelse med udvaelgelsesproeven fastsatte krav om et begraenset antal ord, med rette forvente, at en dom, hvorved sagsoegerne fik medhold i deres paastande, kun ville faa negative foelger for de personer blandt dem, der havde bestaaet udvaelgelsesproeven, og som ikke havde overholdt de fastsatte betingelser.
17 For det andet kunne det foerst fremgaa, at de begaerende parter havde en interesse i at intervenere i sagen, paa det tidspunkt, hvor de under forloebet af retsforhandlingerne for Retten fik kendskab til, at Kommissionen i mellemtiden havde destrueret besvarelserne af de skriftlige proever, saaledes at det ikke laengere kunne fastslaas, hvilke af ansoegerne der havde overskredet den fastsatte graense for antallet af ord. Det var netop den omstaendighed, at Kommissionen ikke laengere var i besiddelse af besvarelsen af proeverne, som var af afgoerende betydning for Rettens afgoerelse, og som var aarsagen til, at Retten gav sin dom en stoerre raekkevidde, end hvad der fulgte af sagsoegernes oprindelige paastande, saaledes som de var blevet offentliggjort i EFT.
18 Det var herudover to forhold, der bestyrkede de begaerende parter i deres overbevisning om, at de ikke havde nogen interesse i at intervenere. For det foerste fremgaar det af saavel Domstolens som Rettens faste praksis, at en annullation i sager om almindelige udvaelgelsesproever boer begraenses til, hvad der er uomgaengeligt noedvendigt, dvs. en annullation af den paagaeldende beslutning fra udvaelgelseskomitéen, alene for saa vidt angaar sagsoegerne. For det andet havde formanden for Domstolens Anden Afdeling ved kendelse af 21. juni 1988 truffet bestemmelse om, at den begaering fra de fire sagsoegere i hovedsagen ikke kunne tages til foelge, hvorved disse havde nedlagt paastand om en udsaettelse af udvaelgelsesproeven KOM/A/482, herunder navnlig udarbejdelsen eller offentliggoerelsen af en egnethedsliste paa grundlag af udvaelgelsesproeven.
19 I deres skriftlige indlaeg med bemaerkninger til Kommissionens indlaeg har de begaerende parter fremsat nogle andre argumenter, idet de goer gaeldende, at betingelserne for, at en tredjemandsindsigelse kan antages til realitetsbehandling, endnu ikke er endeligt fastlagt i hidtidig retspraksis. De eneste fortilfaelde er to domme afsagt af Domstolen den 12. juli 1962 (forenede sager 42/59 TO og 49/59 TO, Breedband mod Société des Aciéries du Temple, Den Hoeje Myndighed for EKSF m.fl., Sml. 1954-1964, s. 319, org. ref.: Rec. s. 275, og forenede sager 9/60 TO og 12/60 TO, regeringen for Kongeriget Belgien mod Société commerciale Vloeberghs og Den Hoeje Myndighed for EKSF, Sml. 1954-1964, s. 331, org. ref.: Rec. s. 321). I dommen i Breedband-sagen blev tredjemandsindsigelsen afvist fra realitetsbehandling af en lang raekke sammenfaldende aarsager. Det fremgaar paa ingen maade af denne dom, at indholdet af den i EFT offentliggjorte meddelelse i sig selv skulle vaere afgoerende for, om en tredjemandsindsigelse boer antages til realitetsbehandling. I dommen i Vloeberghs-sagen antog Domstolen ganske vist, at betingelsen om, at den begaerende part "ikke havde haft mulighed for at intervenere i sagen", var opfyldt, for saa vidt vedkommendes interesse i at intervenere ikke fremgik af den i EFT offentliggjorte meddelelse, men man kan dog ikke modsaetningsvis af dommen slutte, at det udelukkende er paa grundlag af den i EFT offentliggjorte meddelelse, at det kan afgoeres, hvorvidt en begaerende part "ville have kunnet intervenere i sagen".
20 Det er i oevrigt urealistisk at forestille sig, at enhver, hvis interesser kan blive beroert af en sag, dagligt laeser C-udgaven af EFT for at undersoege, hvorvidt der maatte vaere blevet anlagt en saadan sag. Derimod ville det kunne antages, at en person ville have kunnet intervenere efter procesreglementet, saafremt en meddelelse om sagsanlaegget var blevet "formelt adresseret til" eller "forkyndt for" den paagaeldende, hvilket ikke er sket her. Endvidere opstiller artikel 39 i protokollen vedroerende EOEF-statutten for Domstolen mindre strenge krav end Domstolens procesreglement, idet artikel 39 indeholder bestemmelse om, at enhver kan rejse tredjemandsindsigelse "mod dommen i en sag, i hvilken [han] ikke er blevet tilvarslet". I henhold hertil skal det saaledes ikke godtgoeres, at den begaerende part "ikke har kunnet intervenere i hovedsagen".
21 De begaerende parter goer herefter gaeldende, at det ikke alene paa grundlag af indholdet af den i C-udgaven af EFT offentliggjorte meddelelse om sagens anlaeg kan afgoeres, hvorvidt en tredjemand har haft en teoretisk mulighed for at intervenere i hovedsagen. Hvad retsstillingen paa dette punkt end maatte vaere, har de begaerende parter i fornoedent omfang godtgjort, at det under alle omstaendigheder ikke i sagen fremgik af indholdet af den offentliggjorte meddelelse, hvilken interesse de kunne have i at intervenere. De begaerende parter goer endelig gaeldende, at det anfoerte ikke er udtryk for, at de erkender at have haft kendskab til den i EFT offentliggjorte meddelelse, men blot for, at der ikke af et eventuelt kendskab kunne fremgaa nogen begrundelse for at intervenere.
22 Kommissionen har tilsluttet sig de begaerende parters opfattelse og argumenter paa dette punkt. Kommissionen goer i foerste raekke gaeldende, at Rettens dom af 12. juli 1990 er udtryk for en nyskabelse, idet dommen fraviger en traditionel og klart etableret praksis med hensyn til spoergsmaalet om de med en annullation af en del af en udvaelgelsesproeve forbundne virkninger, uden at dette - hverken under den skriftlige eller den mundtlige forhandling - blev droeftet under retsforhandlingerne for Retten. Man kan derfor spoerge, hvorvidt den manglende adgang for sagsoegte i hovedsagen til at give udtryk for sin opfattelse med hensyn til denne aendring i retspraksis tillige med den manglende undersoegelse individuelt hos de paa egnethedslisten opfoerte personer af, hvorvidt disse havde overholdt kravet om en begraensning til 800 ord, ikke er udtryk for en tilsidesaettelse af kontradiktionsprincippet. Hvad angaar spoergsmaalet om bevisbyrden paa sidstnaevnte punkt har Kommissionen over for det af sagsoegerne i hovedsagen anfoerte gjort gaeldende, at disse aldrig har godtgjort, at nogen af de personer, der bestod udvaelgelsesproeven, skulle have overskredet graensen paa 800 ord.
23 Sagsoegerne i hovedsagen og Union Syndicale-Bruxelles, der intervenerede i hovedsagen til stoette for de af sagsoegerne i denne nedlagte paastande, har i foerste raekke gjort gaeldende, at tredjemandsindsigelsen som retsmiddel har karakter af en undtagelse. I modsaetning til, hvad de begaerende parter haevder, foreligger der en klar retspraksis vedroerende de betingelser, som skal vaere opfyldt for, at en tredjemandsindsigelse kan antages til realitetsbehandling. Domstolen har bl.a. klarlagt disse betingelser i kendelsen af 22. september 1987 vedroerende en tredjemandsindsigelse (sag 292/84 TO, Bolognese mod Scharf og Kommissionen, Sml. s. 3563). Sagsoegerne og intervenienten i hovedsagen goer endvidere gaeldende, at alle de begaerende parters argumenter har til formaal at begrunde, hvorfor de ikke skoennede at have en interesse i at intervenere i hovedsagen, hvorved de begaerende parter ser bort fra ordlyden af artikel 97 i Domstolens procesreglement, der finder tilsvarende anvendelse i sagen. De begaerende parter har derimod ikke angivet nogen begrundelse for, at de maa antages at have vaeret ude af stand til at intervenere i sagen.
24 Sagsoegerne og intervenienten i hovedsagen goer herefter gaeldende, at det paahviler de begaerende parter at godtgoere, at de var ude af stand til at intervenere i hovedsagen. De begaerende parter erkender herved, at de ikke var uvidende om, at der i staevningen i hovedsagen var nedlagt paastand om annullation af "samtlige foranstaltninger vedroerende rettelse af de skriftlige proever eller, subsidiaert, af udvaelgelseskomitéens beslutning om ikke at give dem adgang til den mundtlige proeve" (det processkrift, hvorved tredjemandsindsigelsen blev fremsat, s. 6, pkt. 8). Det maa derfor laegges til grund, at de begaerende parter ved deres kendskab til paastandene under det af sagsoegerne i hovedsagen anlagte annullationssoegsmaal var fuldt ud klar over foelgerne af, at Retten gav sagsoegerne medhold, og at de afstod fra at intervenere i hovedsagen uden at vaere i tvivl om de mulige konsekvenser heraf.
25 For det tredje goer sagsoegerne og intervenienten i hovedsagen gaeldende, at de begaerende parter har erkendt, at de holdt sig underrettet om forloebet af behandlingen af den af sagsoegerne i hovedsagen indgivne begaering om foreloebige forholdsregler. De begaerende parter kunne konstatere, at Kommissionen naegtede frivilligt at fremlaegge kopier af besvarelserne af den anden skriftlige proeve og at give intervenienternes advokater adgang til at undersoege rigtigheden af det af Kommissionen oplyste, hvorefter kun fem ansoegere havde overskredet den i forbindelse med denne proeve fastsatte graense. Det af Kommissionen herom anfoerte, der foerst fremkom under den mundtlige forhandling i sagen om foreloebige forholdsregler, gav i oevrigt anledning til den kritik, som Domstolens praesident rettede mod Kommissionen i kendelsen i sagen om foreloebige forholdsregler. Det savner derfor grundlag for de begaerende parter at haevde, at det foerst under den mundtlige forhandling om sagens realitet blev klart, at det paahvilede Kommissionen at foere bevis for rigtigheden af det af den anfoerte.
26 Endelig har sagsoegerne i hovedsagen anfoert, at de begaerende parter intet foretog sig over for Kommissionen med henblik paa at sikre, at kopierne af besvarelserne af den anden skriftlige proeve i forbindelse med udvaelgelsesproeven blev bevaret, saaledes at Kommissionen - og dermed de selv - kunne godtgoere rigtigheden af det principale anbringende til stoette for en frifindelse. Til stoette herfor har sagsoegerne i hovedsagen henvist til et overordnet retsprincip, hvorefter det paahviler den part, som vil paaberaabe sig en faktisk omstaendighed, at bevise dennes eksistens. De begaerende parter har blot oplyst, at de har overholdt den i forbindelse med den anden skriftlige proeve fastsatte begraensning, men har ikke foert bevis for rigtigheden heraf.
b) Rettens bemaerkninger
27 Det bemaerkes, at artikel 39 i protokollen vedroerende EOEF-statutten for Domstolen, der i henhold til statuttens artikel 46 finder tilsvarende anvendelse paa retsforhandlinger for Retten, indeholder foelgende bestemmelse: "Medlemsstaterne, Faellesskabets institutioner og alle andre fysiske og juridiske personer kan i tilfaelde og paa vilkaar, der fastsaettes i procesreglementet, rejse tredjemandsindsigelse mod dommen i en sag, i hvilken de ikke er blevet tilvarslet, hvis dommen goer indgreb i deres rettigheder." Tilsvarende bestemmelser er indeholdt i EKSF-statutten for Domstolen (artikel 36) og Euratom-statutten for Domstolen (artikel 40).
28 De naermere regler om de tilfaelde, i hvilke der kan rejses tredjemandsindsigelse, og om de vilkaar, paa hvilke dette kan ske, er herved fastsat i artikel 97, stk. 1, i Domstolens procesreglement, som er indeholdt i kapitel 6, "Saerlige retsmidler", og det er efter denne bestemmelse en forudsaetning for, at en tredjemandsindsigelse kan antages til realitetsbehandling, at den angiver: "... b) paa hvilke punkter den anfaegtede dom strider imod tredjemands rettigheder, c) grundene til, at tredjemand ikke har kunnet deltage i hovedsagen ...".
29 Det bemaerkes endvidere, at artikel 16, stk. 6, i Domstolens procesreglement indeholder foelgende bestemmelse: "Der offentliggoeres en meddelelse i De Europaeiske Faellesskabers Tidende med angivelse af datoen for staevningens indfoerelse i registret, parternes navne og adresser, soegsmaalets genstand, de nedlagte paastande samt soegsmaalsgrundene og de vaesentligste argumenter."
30 Tilsvarende bestemmelser er indeholdt i henholdsvis artikel 123, stk. 1, og artikel 24, stk. 6, i Rettens procesreglement, der traadte i kraft den 1. juli 1991.
31 Det fremgaar af disse bestemmelser, at faellesskabslovgiver med ordningen om tredjemandsindsigelse har villet indfoere et saerligt retsmiddel, som beroerte personer, der af gyldige grunde maa antages at have vaeret ude af stand til at intervenere i den paagaeldende hovedsag, kan bringe i anvendelse. Tredjemandsindsigelsens karakter af et saerligt retsmiddel, eller ligefremt retsmiddel, som kun kan bringes i anvendelse under ganske usaedvanlige omstaendigheder, er begrundet i, at det af retsplejehensyn og hensynet til vished i retsforhold i det omfang, det er muligt, boer undgaas, at personer med en retlig interesse i udfaldet af en for Domstolen eller Retten verserende sag goer denne interesse gaeldende, efter at den paagaeldende EF-retsinstans har afsagt dom og saaledes afgjort det omtvistede spoergsmaal (Domstolens dom af 12.7.1962, Breedband, jf. ovenfor, Rec. paa s. 303, og af 12.7.1962, regeringen for Kongeriget Belgien, jf. ovenfor, Rec. paa s. 353, samt Domstolens kendelser af 6.12.1989 i tre sager med lignende genstande, sag 147/86 TO1, sag 147/86 TO2 og sag 147/86 TO3, de saakaldte "Frontistirion-sager", Sml. s. 4103, paa s. 4108, s. 4111, 4119).
32 Det maa herefter laegges til grund, at enhver person med en retlig interesse, der har haft mulighed for at intervenere i hovedsagen, men som har undladt dette, ikke med rette kan rejse tredjemandsindsigelse. Da formaalet med offentliggoerelsen i EFT af meddelelser om genstanden for anlagte sager og de i disse nedlagte paastande er at goere det muligt for tredjemaend at blive gjort bekendt med soegsmaal, der indbringes for Faellesskabets retsinstanser, er det paa grundlag af den paagaeldende meddelelse, at vedkommende tredjemand maa vurdere, om han har en interesse i at intervenere i hovedsagen (jf. dom af 12.7.1962, Breedband, jf. ovenfor).
33 Er det klart fremgaaet af meddelelsen, at en tredjemand, naar henses til genstanden for og de i hovedsagen nedlagte paastande, havde en interesse i at intervenere, maa tredjemanden godtgoere, at der har vaeret gyldige grunde til, at han maa antages at have vaeret ude af stand til at fremsaette en begaering om intervention. Det bemaerkes herved, at den paagaeldende tredjemands subjektive vurdering med hensyn til udfaldet af sagen ikke udgoer en gyldig begrundelse for at undlade at intervenere i hovedsagen. Tredjemanden kan saaledes ikke med rette goere gaeldende, at en paapasselig person i betragtning af de paa tidspunktet for sagens anlaeg kendte retlige og faktiske omstaendigheder kunne forvente, at den dom, hvorved sagen ville blive afgjort, ikke ville goere indgreb i hans rettigheder.
34 De begaerende parter har ikke bestridt, at det klart fremgik af den i EFT (C 159, s. 5) den 18. juni 1988 offentliggjorte meddelelse om den den 25. maj 1988 af Alessandro Albani m.fl. mod Kommissionen anlagte sag, at sagsoegerne herved anfaegtede samtlige foranstaltninger vedroerende rettelsen af de skriftlige proever i forbindelse med den omtvistede udvaelgelsesproeve. Meddelelsen gengiver saaledes in extenso sagsoegernes paastande, og den i meddelelsen indeholdte sammenfatning af anbringenderne angiver, at udvaelgelseskomitéen efter at have fastsat et krav om, at ansoegerne skulle begraense sig til et bestemt antal ord, gav opgaveretterne andre retningslinjer, hvorved udvaelgelseskomitéen anfoertes at have tilsidesat ligebehandlingsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. De begaerende parter har dog angivet to grunde til, at det var berettiget, at de undlod at fremsaette begaering om at maatte intervenere. For det foerste var de af den opfattelse, at deres opfoerelse paa egnethedslisten ikke ville kunne goeres til genstand for en annullation, da de havde overholdt den fastsatte begraensning med hensyn til antallet af ord. Det kunne foerst staa klart, at de havde en interesse i at intervenere, da Kommissionen under den mundtlige forhandling oplyste, at kopierne af besvarelserne af de skriftlige proever i mellemtiden var blevet destrueret. For det andet blev de begaerende parter paa grundlag af Domstolens faste praksis - hvorefter retsvirkningerne af en annullation i forbindelse med en almindelig udvaelgelsesproeve boer begraenses til alene at omfatte sagsoegerne - bestyrket i deres overbevisning om, at de ikke havde nogen interesse i at intervenere.
35 Det maa herefter laegges til grund, at den interesse, som de begaerende parter, der havde bestaaet den omtvistede udvaelgelsesproeve, havde i, hvorledes hovedsagen ville falde ud, klart fremgik af affattelsen af den i EFT offentliggjorte meddelelse. Det af dem anfoerte kan ikke rejse tvivl om, at der bestod en saadan interesse, ligesom det ikke er udtryk for gyldige grunde til, at de maatte antages at have vaeret ude af stand til at intervenere i hovedsagen. De begaerende parters argumenter er baseret paa en personlig vurdering fra deres side med hensyn til sagens udfald, naermere bestemt hvad angaar muligheden for, at Faellesskabets retsinstanser ville annullere deres opfoerelse paa egnethedslisten. Den omstaendighed, at Kommissionen ikke under retsforhandlingerne i hovedsagen kunne godtgoere rigtigheden af det af den anfoerte, hvorefter den under forloebet af udvaelgelsesproeven skete fejl ikke havde medfoert, at det endelige resultat af udvaelgelsesproeven var retsstridigt, er en omstaendighed, som vil kunne indtraeffe under enhver retssag. Det samme gaelder det af de begaerende parter anfoerte, hvorefter Retten ved sin dom har fraveget Domstolens tidligere faste praksis. Det bemaerkes endvidere, at spoergsmaalet om omfanget af retsvirkningerne af en annullation i forbindelse med en almindelig udvaelgelsesproeve er genstand for en konkret vurdering hos den paagaeldende EF-retsinstans, der afhaenger af arten af den konstaterede fejl.
36 De begaerende parter har endvidere i deres skriftlige indlaeg med bemaerkninger til Kommissionens indlaeg gjort gaeldende, at det ikke alene paa grundlag af indholdet af den i EFT offentliggjorte meddelelse om sagens anlaeg kan afgoeres, hvorvidt tredjemandsindsigelsen kan antages til realitetsbehandling, og at de burde vaere blevet tilstillet en meddelelse om sagens anlaeg, jf. artikel 39 i protokollen vedroerende EOEF-statutten for Domstolen, hvorefter enhver kan rejse tredjemandsindsigelse "mod dommen i en sag, i hvilken [den paagaeldende] ikke er blevet tilvarslet".
37 Det bemaerkes, at Domstolen allerede har taget stilling til dette spoergsmaal i forbindelse med anvendelsen af EKSF-traktaten - idet denne stillingtagen fuldt ud maa gaelde i forbindelse med anvendelsen af EOEF-traktaten - hvorved Domstolen har antaget, at artikel 97, stk. 1, litra c), i Domstolens procesreglement er forenelig med den principielle bestemmelse om tredjemandsindsigelser i protokollen vedroerende statutten for Domstolen, som procesreglementets artikel 97 er fastsat til gennemfoerelse af (dom af 12.7.1962, Breedband, jf. ovenfor). I henhold til procesreglementet kan intervention kun ske i tilfaelde, hvor intervenienten oensker at intervenere, hvorimod der aldrig kan bestaa nogen forpligtelse til at intervenere (Domstolens dom af 10.12.1969, sag 12/69, Wounerth mod Kommissionen, Sml. s. 167, org. ref.: Rec. s. 577, paa s. 584), og procesreglementet indeholder ingen bestemmelser om en forkyndelse af staevningen over for enhver tredjemand, der maatte have en interesse i sagens udfald, men alene om en offentliggoerelse af en meddelelse i EFT, der skal goere det muligt for tredjemaend at holde sig underrettet om sager, der anlaegges ved EF' s retsinstanser. Det bemaerkes herved, at Faellesskabets retsorden er af saeregen art, og at de faellesskabsretlige regler retter sig til de nationale myndigheder, til fysiske personer med statsborgerskab i medlemsstaterne og til juridiske personer med vedtaegtsmaessigt hjemsted inden for Faellesskabet samt endog til erhvervsdrivende i tredjelande, som driver virksomhed inden for Faellesskabet.
38 Herefter, og idet det er ufornoedent at undersoege, om den anfaegtede dom goer indgreb i de begaerende parters rettigheder, maa tredjemandsindsigelsen aabenbart afvises.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
39 I henhold til procesreglementet paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. I sager indbragt af ansatte ved Faellesskaberne baerer institutionerne dog selv deres egne omkostninger.
Afgørelse
Af disse grunde
bestemmer
RETTEN (Tredje Afdeling)
1) Tredjemandsindsigelsen afvises.
2) De begaerende parter baerer deres egne omkostninger og betaler de omkostninger, som er afholdt af sagsoegerne i hovedsagen og af Union Syndicale-Bruxelles, der har vaeret intervenient i hovedsagen. Kommissionen baerer sine egne omkostninger.
Saaledes bestemt i Luxembourg, den 26. marts 1992.