62022CC0087
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
P. PIKAMÄE
fremsat den 23. marts 2023 (
1
)
Sag C-87/22
TT
Procesdeltager:
AK
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landesgericht Korneuburg (den regionale domstol i Korneuburg, Østrig))
»Præjudiciel forelæggelse – forordning (EF) nr. 2201/2003 – artikel 10 og 15 – kompetence vedrørende forældreansvar – anmodning til en ret i en anden medlemsstat, der er bedre egnet til at behandle sagen, om at erklære sig kompetent – betingelser – ret i den medlemsstat, hvortil barnet er blevet ulovligt fjernet – Haagerkonventionen af 25. oktober 1980«
I. Indledning
1.
Det fremgår af Borrás-rapporten (
2
), at »[i] forbindelse med ægteskabelige kriser er en af farerne – måske den største – at en af forældrene tager de fælles børn med sig til et andet land, med alle de problemer, som dette indebærer for børnenes tryghed og beskyttelse« (
3
). Dette er netop situationen i den foreliggende sag.
2.
Med sine to præjudicielle spørgsmål ønsker Landesgericht Korneuburg (den regionale domstol i Korneuburg, Østrig) nærmere bestemt oplyst, hvordan artikel 15 i forordning (EF) nr. 2201/2003 (
4
) skal fortolkes i forbindelse med en tvist mellem to slovakiske statsborgere, TT, sagsøgeren i hovedsagen (herefter »faderen«), der er bosiddende i Østrig, og AK, sagsøgte i hovedsagen (herefter »moderen«), angående forældremyndighed over deres børn, der i øjeblikket opholder sig i Slovakiet sammen med moderen.
3.
Den foreliggende sag vil give Domstolen lejlighed til dels at præcisere rækkevidden af artikel 15 i forordning nr. 2201/2003 om henvisning til en ret, der er bedre egnet til at behandle sagen, dels at behandle det nye spørgsmål om forholdet mellem denne bestemmelse og forordningens artikel 10 om kompetence i sager om barnebortførelse.
II. Retsforskrifter
A.
Folkeretten
4.
I henhold til artikel 1, litra a), i konventionen om de civilretlige virkninger af internationale barnebortførelser, der blev indgået i Haag den 25. oktober 1980 (herefter »Haagerkonventionen af 1980«), har konventionen bl.a. til formål at »sikre en umiddelbar tilbagegivelse af børn, som er ulovligt bortført til eller tilbageholdt i en kontraherende stat«.
B.
EU-retten
5.
Ud over artikel 24 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«) er artikel 8, 10, 11, 15 og 20 i forordning nr. 2201/2003 relevante i forbindelse med den foreliggende sag.
III. De faktiske omstændigheder i tvisten i hovedsagen, det præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne for Domstolen
6.
Faderen og moderen var et ugift par, da deres børn, V og M, blev født i Slovakiet i 2012. I henhold til slovakisk ret har de fælles forældremyndighed.
7.
Begge forældre arbejdede i Slovakiet (
5
). I 2014 flyttede familien til Østrig, og børnene gik i vuggestue og børnehave i denne medlemsstat indtil 2017. Herefter begyndte de samme år i skole i Slovakiet, idet de hver dag rejste fra deres hjem i Østrig til skolen i Slovakiet. Børnene taler slovakisk med deres forældre og bedsteforældre og taler kun nogle få ord tysk.
8.
Forældrene gik fra hinanden i starten af 2020. Siden juli 2020 har børnene boet sammen med deres mor i Slovakiet uden faderens samtykke.
9.
Faderen har anlagt et søgsmål med påstand om tilbagegivelse af børnene i henhold til Haagerkonventionen af 1980, der i medfør af denne konventions artikel 8, første afsnit, litra f), blev anlagt ved Okresny súd Bratislava I (kredsdomstolen i Bratislava I, Slovakiet).
10.
Samtidig hermed anmodede faderen ved Bezirksgericht Bruck an der Leitha (distriktsdomstolen i Bruck an der Leitha, Østrig) om tilkendelse af forældremyndigheden over begge børnene alene med den begrundelse, at moderen med den ulovlige bortførelse af børnene fra Østrig til Slovakiet udsætter børnenes bedste for risiko og forhindrer børnene i at have kontakt med faderen.
11.
Moderen anfægtede denne anmodning og gjorde gældende, at Bezirksgericht Bruck an der Leitha (distriktsdomstolen i Bruck an der Leitha) er inkompetent, med den begrundelse, at børnene altid havde haft deres sædvanlige opholdssted i Den Slovakiske Republik, og at de ikke var socialt integrerede på det sted, hvor familien boede i Østrig. Ved afgørelse af 4. januar 2021 blev moderens argument om den østrigske rets manglende kompetence taget til følge i første instans.
12.
Faderen iværksatte appel ved Landesgericht Korneuburg (den regionale domstol i Korneuburg), som ved afgørelse af 23. februar 2021 ændrede afgørelsen i første instans og forkastede moderens indsigelse om manglende kompetence.
13.
Ved kendelse af 23. juni 2021 stadfæstede Oberster Gerichtshof (øverste domstol, Østrig) afgørelsen afsagt af Landesgericht Korneuburg (den regionale domstol i Korneuburg).
14.
Den 23. september 2021 indgav moderen en anmodning om, at Bezirksgericht Bruck an der Leitha (distriktsdomstolen i Bruck an der Leitha) anmodede en ret i Den Slovakiske Republik om i henhold til artikel 15, stk. 5, i forordning nr. 2201/2003 at erklære sig for kompetent i overensstemmelse med forordningens artikel 15, stk. 1, litra b), og artikel 15, stk. 2, litra a). Moderen gjorde i denne henseende gældende, dels at der ud over tilbagegivelsessagen, der var anlagt ved Okresny súd Bratislava I (kredsdomstolen i Bratislava I) i henhold til Haagerkonventionen af 1980, verserede flere sager ved Okresny súd Bratislava V (kredsdomstolen i Bratislava V, Slovakiet), som var anlagt af såvel faderen som moderen, dels at disse domstole var bedre egnede til at behandle spørgsmålet om forældreansvar over for de to børn, eftersom de havde gennemført omfattende bevisoptagelser.
15.
Faderen modsatte sig denne anmodning, idet han gjorde gældende, at kompetencen i henhold til artikel 15 i forordning nr. 2201/2003 ikke kan overføres i tilfælde, hvor der for den anden medlemsstats domstole, der skal erklære sig kompetente, verserer en tilbagegivelsessag i henhold til Haagerkonventionen af 1980.
16.
Bezirksgericht Bruck an der Leitha (distriktsdomstolen i Bruck an der Leitha) tog moderens anmodning til følge. Denne ret skønnede, at Okresny súd Bratislava V (kredsdomstolen i Bratislava V), der allerede havde truffet flere afgørelser om faderens ret til samvær med sine børn, var bedre egnet til at behandle sagen om forældreansvar og samværsret med de to børn, der siden juli 2020 sammen med moderen har været bosiddende i Slovakiet og ikke var socialt integrerede i Østrig. Desuden ville afviklingen af sagen ved en østrigsk ret blive besværliggjort af, at samtlige afhøringer og undersøgelser i forbindelse med såvel de østrigske børne- og ungemyndigheders undersøgelser som de allerede bestilte børnepsykologiske sagkyndige ville skulle ske ved hjælp af en autoriseret tolk.
17.
Faderen iværksatte appel til prøvelse af denne dom ved Landesgericht Korneuburg (den regionale domstol i Korneuburg).
18.
Den forelæggende ret har anført, at Domstolen endnu ikke har taget stilling til spørgsmålet om forholdet mellem artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 og forordningens artikel 10. I denne henseende ønsker den oplyst, om det, såfremt den medlemsstat, der anmodes om at erklære sig kompetent i henhold til forordningens artikel 15, stk. 1, litra b), er den samme som den medlemsstat, i hvilken barnet har haft bopæl efter en ulovlig fjernelse, er muligt at overføre kompetencen til at behandle sagen om forældremyndighed over dette barn til en domstol i denne medlemsstat. Såfremt Domstolen besvarer dette spørgsmål bekræftende, ønsker den forelæggende ret desuden oplyst, om betingelserne i nævnte forordnings artikel 15, stk. 1, der, hvis de er opfyldt, gør det muligt at overføre kompetencen til en domstol i en anden medlemsstat, er udtømmende, eller om andre omstændigheder kan tages i betragtning i lyset af de særlige omstændigheder omkring den ulovlige fjernelse.
19.
På denne baggrund har Landesgericht Korneuburg (den regionale domstol i Korneuburg) ved afgørelse af 4. januar 2022, som indgik til Domstolens Justitskontor den 9. februar 2022, besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal artikel 15 i forordning [nr. 2201/2003] fortolkes således, at anmodningen fra en medlemsstat, der har kompetence til at påkende sagens realitet, hvis den finder, at en ret i en anden medlemsstat, som barnet har en særlig tilknytning til, er bedre egnet til at behandle sagen eller en specifik del af sagen, om at erklære sig kompetent, også kan tages til følge, hvis den anden medlemsstat er en medlemsstat, som barnet har sædvanligt opholdssted i efter ulovligt at være blevet bortført dertil?
2)
Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende:
Skal artikel 15 i forordning [nr. 2201/2003] fortolkes således, at de i denne bestemmelse nævnte kriterier for overførsel af kompetencen er endeligt reguleret, uden at der kræves yderligere kriterier med hensyn til en sag anlagt i henhold til artikel [8, stk. 1, og artikel 8, stk. 3, litra f),] i [Haagerkonventionen af 1980]?«
20.
Parterne i hovedsagen, den slovakiske regering og Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. Med undtagelse af den slovakiske regering har samme parter deltaget i retsmødet, der blev afholdt den 12. januar 2023.
IV. Bedømmelse
21.
I hovedsagen befinder to børn født uden for ægteskab i 2012 i Slovakiet af slovakiske forældre sig i øjeblikket i Slovakiet sammen med deres mor uden faderens samtykke; faderen arbejder i Østrig, som er den medlemsstat, i hvilken familien opholdt sig i perioden mellem 2014 og moderens flytning af børnene.
A.
Den foreliggende sags særlige kendetegn
22.
Omstændighederne i den foreliggende sag kræver efter min opfattelse nogle præciseringer for at sikre en bedre forståelse af den særlige sammenhæng, hvori den indgår. Det skal imidlertid fremhæves, at det fremgår af fast retspraksis, at alene den forelæggende ret har kompetence til at fastlægge og vurdere de faktiske omstændigheder i den sag, der er forelagt den (
6
).
23.
For det første fremgår det af forelæggelsesafgørelsen, at både faderen og moderen har anlagt flere sager om navnlig samværsret og ret til underhold ved de slovakiske domstole. I denne henseende har parterne i hovedsagen som svar på spørgsmål fra Domstolen om, hvilken fase disse sager befinder sig i, retsgrundlaget for dem og i givet fald arten af de afgørelser, som disse domstole har truffet, bekræftet, at flere sager i øjeblikket verserer for nævnte domstole. For så vidt som disse sager kan have konsekvenser for den retlige bedømmelse af situationen i hovedsagen, vil jeg redegøre for disse sager nedenfor med forbehold for den forelæggende rets verificering heraf.
24.
Hvad angår forældremyndighed
over børnene har faderen oplyst, at moderen anlagde to sager ved Okresny súd Bratislava V (kredsdomstolen i Bratislava V) den 17. juli 2020, mens den sag om forældremyndighed, som han havde anlagt ved Bezirksgerichet Bruck an der Leitha (distriktsdomstolen i Bruck an der Leitha) den 15. juli 2020, stadig verserede i Østrig. Denne sag vedrørte en anmodning om hastende foreløbige forholdsregler i henhold til artikel 20 i forordning nr. 2201/2003 og en realitetsbehandling af sagen. Den første sag blev forkastet ved anvendelse af foreløbige forholdsregler ved afgørelse af 14. august 2020, mens den anden sag blev udsat i henhold til artikel 16 i Haagerkonventionen af 1980, indtil der er truffet afgørelse i den sag om tilbagegivelse af børnene, som faderen har anlagt ved Okresny súd Bratislava I (kredsdomstolen i Bratislava I) (
7
).
25.
Hvad angår samværsret har faderen præciseret, at Okresny súd Bratislava V (kredsdomstolen i Bratislava V) ved afgørelse af 10. februar 2021 traf hastende foreløbige forholdsregler i henhold til artikel 20 i forordning nr. 2201/2003 med henblik på fastsættelse af hans samvær med børnene, indtil der er truffet afgørelse i sagen om forældremyndighed (
8
), der er udsat ved denne ret (
9
). Det er i retsmødet blevet oplyst, at moderen til trods for, at der er blevet udstedt et påbud om gennemførelse af denne afgørelse, ikke havde respekteret hans samværsret, og hun blev idømt en bøde i januar 2023.
26.
Hvad angår underholdspligt traf Okresny súd Bratislava V (kredsdomstolen i Bratislava V) ved afgørelse af 12. februar 2021 en hastende foreløbig forholdsregel i henhold til artikel 14 i forordning (EF) nr. 4/2009 (
10
) om faderens underholdspligt over for børnene, der finder anvendelse, indtil der er truffet afgørelse i sagen om forældremyndighed, der er udsat ved denne ret.
27.
For det andet har faderen oplyst, at ingen slovakisk ret har erklæret sig kompetent til at træffe afgørelse om samværsretten i henhold til artikel 9, stk. 2, i forordning nr. 2201/2003 (
11
). Han har gjort gældende, at alle de afgørelser, som Okresny súd Bratislava V (kredsdomstolen i Bratislava V) indtil videre har truffet, er af midlertidig og hastende karakter og er blevet vedtaget enten på grundlag af nævnte forordnings artikel 20 eller på grundlag af artikel 14 i forordning nr. 4/2009.
28.
Jeg vil vende tilbage til disse omstændigheder i forbindelse med fortolkningen af artikel 15 i forordning nr. 2201/2003 og forholdet mellem denne bestemmelse og nævnte forordnings artikel 10 (
12
).
B.
Det første præjudicielle spørgsmål
29.
Med sit første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 15 i forordning nr. 2201/2003 skal fortolkes således, at en medlemsstats ret, hvis kompetence til at tage stilling til forældremyndighed er baseret på denne forordnings artikel 10 i dens egenskab af en ret i den medlemsstat, i hvilken barnet havde sit sædvanlige opholdssted umiddelbart før den ulovlige fjernelse, i henhold til nævnte forordnings artikel 15, stk. 1, litra b), har bemyndigelse til at anmode retten i den medlemsstat, hvortil en af forældrene ulovligt har fjernet dette barn, og hvor barnet bor sammen med denne forælder, om at erklære sig kompetent.
30.
Med henblik på en besvarelse af dette spørgsmål vil jeg først bedømme, om fjernelsen af de i hovedsagen omhandlede børn er en ulovlig fjernelse som omhandlet i forordning nr. 2201/2003 (første afsnit). I lyset af den omstændighed, at de slovakiske domstole på grundlag af nævnte forordnings artikel 20 har vedtaget foreløbige forholdsregler vedrørende navnlig faderes samværsret, vil jeg dernæst fremsætte nogle bemærkninger om omfanget af den kompetence, der er baseret på denne bestemmelse (andet afsnit), inden jeg til slut vil redegøre for rækkevidden af nævnte forordnings artikel 15 og forholdet mellem denne artikel og samme forordnings artikel 10 (tredje afsnit).
1. Ulovlig fjernelse i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 2, nr. 11), litra a), i forordning nr. 2201/2003
31.
Med henblik på at bestemme, om tvisten er opstået som følge af en ulovlig fjernelse af børnene i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i forordning nr. 2201/2003, skal det efterprøves, om betingelserne i denne forordnings artikel 2, nr. 11), er opfyldt.
32.
I henhold til artikel 2, nr. 11), litra a), i forordning nr. 2201/2003 afhænger den ulovlige eller ikke-ulovlige karakter af fjernelsen (eller tilbageholdelsen) af, om der foreligger »en forældremyndighed, som er tilkendt ved en retsafgørelse, eller som består som følge af loven eller en aftale, der er gyldig i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted umiddelbart før fjernelsen eller tilbageholdelsen« (
13
). Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger en forældremyndighed, fastslår denne forordning ikke, hvem der skal have en sådan forældremyndighed, der kan gøre fjernelsen af et barn ulovlig i henhold til forordningens artikel 2, nr. 11), men henviser til lovgivningen i den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted umiddelbart før fjernelsen, for så vidt angår spørgsmålet om, hvem der er indehaver af en sådan forældremyndighed. Ifølge Domstolen afhænger spørgsmålet om, hvorvidt fjernelsen af et barn er ulovlig med henblik på anvendelsen af nævnte forordning, udelukkende af, om der foreligger en forældremyndighed i henhold til gældende national ret, som er blevet tilsidesat ved fjernelsen (
14
).
33.
I den foreliggende sag fremgår det imidlertid af forelæggelsesafgørelsen, at ugifte forældre i henhold til den slovakiske ret, der fandt anvendelse på de ugifte forældre på tidspunktet for børnenes fødsel, har fælles forældremyndighed. I denne henseende har parterne i hovedsagen som svar på et spørgsmål fra Domstolen i retsmødet bekræftet, at de i henhold til slovakisk ret har fælles forældremyndighed.
34.
I hovedsagen »fjernede« moderen børnene fra Østrig til Slovakiet uden faderens tilladelse og dermed i strid med den fælles forældremyndighed, som forældrene har i henhold til slovakisk ret, hvilket, som det fremgår af forelæggelsesafgørelsen og af parternes skriftlige indlæg og mundtlige bemærkninger, ikke er blevet bestridt af hverken den forelæggende ret eller de slovakiske domstole (
15
).
35.
Det følger heraf, at for så vidt som forældrene tydeligvis var anerkendt som indehavere af fælles forældremyndighed i den medlemsstat, i hvilken børnene havde deres sædvanlige opholdssted forud for fjernelsen, nemlig Østrig, må man gå ud fra den forudsætning, at moderens fjernelse af børnene fra denne medlemsstat til Slovakiet uden faderens samtykke er en »ulovlig fjernelse« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 2, nr. 11), litra a), i forordning nr. 2201/2003, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
2. Omfanget af den kompetence, der er baseret på artikel 20 i forordning nr. 2201/2003
36.
Det skal påpeges, at faderen i retsmødet har oplyst, at de afgørelser, som Okresny súd Bratislava V (kredsdomstolen i Bratislava V) hidtil har truffet vedrørende navnlig hans samværsret, var foreløbige hasteafgørelser og var blevet truffet på grundlag af artikel 20 i forordning nr. 2201/2003. Den pågældende ret baserede sin kompetence på denne bestemmelse og forkastede dermed de to anmodninger om hastende foreløbige forholdsregler, som moderen havde fremsat i forbindelse med sagen om forældremyndighed.
37.
Spørgsmålet er således, om den omstændighed, at Okresny súd Bratislava V (kredsdomstolen i Bratislava V) har vedtaget foranstaltninger i henhold til artikel 20 i forordning nr. 2201/2003, indebærer, at denne ret har erklæret sig kompetent i henhold til denne forordning, og om denne erklæring i givet fald vil kunne have indvirkning på dens kompetence i henhold til nævnte forordnings artikel 15.
38.
Svaret på dette spørgsmål fremgår klart af ordlyden af artikel 20, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003. Det fremgår af denne bestemmelse, at »[d]enne forordning […] ikke [er] til hinder for, at retterne i en medlemsstat i hastetilfælde kan anvende de foreløbige, herunder sikrende, retsmidler, der er fastsat i denne medlemsstats lovgivning, over for personer eller aktiver i denne medlemsstat, selv om en ret i en anden medlemsstat i medfør af denne forordning har kompetence til at påkende sagens realitet«.
39.
Domstolen har allerede fortolket artikel 20, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 således, at retterne i den medlemsstat, hvor barnet befinder sig, såfremt de tre kumulative betingelser, der er nævnt i denne bestemmelse, er opfyldt, kan anvende de foreløbige, herunder sikrende, retsmidler, der er fastsat i denne medlemsstats lovgivning, selv om en ret i en anden medlemsstat i medfør af denne forordning har kompetence til at påkende sagens realitet (
16
). Den har præciseret, at eftersom denne bestemmelse udgør en undtagelse til den kompetenceordning, som er fastsat i den nævnte forordning, bør den fortolkes indskrænkende (
17
). Som generaladvokat Bot har fastslået, udgør denne bestemmelse ikke en generel kompetenceregel, men en tilladelse til at handle dels i lyset af en risiko for barnet, dels i lyset af behovet for at handle med det samme for at bringe barnet ud af denne risiko. Bestemmelsen bevirker således, at det bliver muligt at påberåbe sig loven i det land, hvor den pågældende domstol er beliggende, uden at der foreligger noget krav om oprindelig kompetence (
18
). En sådan bestemmelse er således ikke en regel om tildeling af beføjelser og har dermed ikke til formål at indrømme materiel kompetence (
19
). I denne henseende skal det blot fremhæves, at virkningerne af sådanne forholdsregler ophører med at gælde, når den ret i en medlemsstat, der i medfør af nævnte forordning har kompetence til at påkende sagens realitet, har truffet de foranstaltninger, den finder relevante (
20
).
40.
Den omstændighed, at en slovakisk ret i den foreliggende sag har truffet hastende foreløbige forholdsregler vedrørende faderens samværsret i henhold til artikel 20 i forordning nr. 2201/2003, indebærer således ikke, at denne ret har erklæret sig kompetent til at påkende sagens realitet, og kan derfor ikke påvirke kompetencen i henhold til denne forordnings artikel 15.
3. Rækkevidden af artikel 15 i forordning nr. 2201/2003 og forholdet til denne forordnings artikel 10
a) Generelle betragtninger
41.
Indledningsvis skal det påpeges, at de kompetenceregler, der fastsættes i forordning nr. 2201/2003 for sager vedrørende forældreansvar, i henhold til 12. betragtning hertil er udformet under hensyntagen til barnets bedste og navnlig bygger på kriteriet om nærhed.
42.
Hvad angår princippet om, at barnets bedste skal komme i første række (
21
), fremgår det af 33. betragtning til forordning nr. 2201/2003, at denne forordning især søger at sikre fuld respekt for børns grundlæggende rettigheder som omhandlet i chartrets artikel 24. Chartrets artikel 24, stk. 3, bestemmer navnlig, at »ethvert barn har ret til regelmæssigt at have personlig forbindelse og direkte kontakt med begge sine forældre, medmindre dette er i modstrid med dets interesser« (
22
).
43.
Hvad angår princippet om nærhed er det i henhold til artikel 8 i forordning nr. 2201/2003 retterne i den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted på det tidspunkt, hvor sagen anlægges, der, fordi de befinder sig tæt på barnet, ofte har lettest ved at bedømme, hvad der er bedst for det (
23
). En undtagelse fra denne kompetenceregel findes imidlertid i de særlige kompetenceregler, navnlig dem, der er opstillet i nævnte forordnings artikel 10 og 15, som jeg vil bedømme i det følgende (
24
).
b) Den kompetenceregel i tilfælde af fjernelse af barnet, der er fastsat i artikel 10 i forordning nr. 2201/2003
44.
I den foreliggende sag var den ret, der havde kompetence til at træffe afgørelse om forældremyndigheden i henhold til artikel 10 i forordning nr. 2201/2003, som det fremgår af oplysningerne i forelæggelsesafgørelsen, Bezirksgericht Bruck an der Leitha (distriktsdomstolen i Bruck an der Leitha), der er retten på det sted, hvor børnene havde deres sædvanlige opholdssted før den ulovlige fjernelse.
45.
Domstolen har allerede fastslået, at den særlige kompetenceregel, der er fastsat i artikel 10 i forordning nr. 2201/2003, neutraliserer den virkning, som anvendelsen af den i forordningens artikel 8, stk. 1, fastsatte generelle kompetenceregel ville medføre i tilfælde af en barnebortførelse, dvs. overførslen af kompetence til den medlemsstat, hvor barnet måtte have opnået et nyt sædvanligt opholdssted efter fjernelsen. Da denne overførsel af kompetence risikerer at give ophavsmanden til den ulovlige handling en processuel fordel, bestemmer nævnte forordnings artikel 10, at retterne i den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted før den ulovlige fjernelse eller tilbageholdelse, ikke desto mindre bevarer deres kompetence, medmindre visse betingelser er opfyldt (
25
). Den neutralisering, som denne bestemmelse indebærer, bevirker, at de eneste kompetente retter, når der er tale om ulovlig fjernelse, er retterne i den medlemsstat, i hvilken barnet havde sit sædvanlige opholdssted før fjernelsen. Disse retter forbliver kompetente, selv om barnet senere befinder sig i en mellemliggende eller midlertidig situation, når det tidligere sædvanlige opholdssted er forsvundet, mens der endnu ikke findes et nyt sædvanligt opholdssted (
26
).
46.
Domstolen har ligeledes fastslået, at fjernelsen af et barn i princippet ikke bør have til virkning at overføre kompetencen for retterne i den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted umiddelbart før den ulovlige fjernelse, til retterne i den medlemsstat, som barnet er bragt til, og dette uanset om barnet efter bortførelsen har fået sædvanligt opholdssted dér (
27
). Det er kun, hvis barnet har fået sædvanligt opholdssted i en anden medlemsstat, og en af de alternative betingelser, der er nævnt i artikel 10, litra b), i forordning nr. 2201/2003, derudover også er opfyldt (
28
), at kompetencen overføres (
29
).
47.
Selv om børnene i den foreliggende sag ser ud til at have fået et nyt sædvanligt opholdssted i Slovakiet, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, fremgår det ikke af sagsakterne, at en af de alternative betingelser i denne bestemmelse er opfyldt (
30
).
48.
I denne forbindelse er spørgsmålet, om der findes et hierarkisk forhold mellem artikel 10 og artikel 15 i forordning nr. 2201/2003, således at den ret, der normalt har kompetence til at »påkende sagens realitet«, ikke kan overføre sagen til en ret, der er »bedre egnet«, hvis denne ret er beliggende i den medlemsstat, hvortil en af forældrene ulovligt har fjernet børnene.
c) Rækkevidden af artikel 15 i forordning (EU) nr. 2201/2003
49.
Det skal påpeges, at forordning nr. 2201/2003 med afsæt i Haagerkonventionen af 1996 (
31
) stadfæster en af dens store nyskabelser, nemlig indførelsen af »en dialogmekanisme mellem dommere [i medlemsstaterne] baseret på en vurdering af deres kompetence afhængigt af behovet« vedrørende princippet om, at barnets bedste skal komme i første række (
32
).
50.
Det fremgår således af artikel 15, stk. 1, litra b), i forordning nr. 2201/2003, at en ret i en medlemsstat, der har kompetence til at påkende sagens realitet, hvis den finder, at en ret i en anden medlemsstat, som barnet har en særlig tilknytning til, er bedre egnet til at behandle sagen eller en specifik del af sagen, såfremt dette er til barnets bedste, undtagelsesvis kan »anmode en ret i en anden medlemsstat om at erklære sig kompetent i overensstemmelse med stk. 5« (
33
).
51.
Denne bestemmelse indeholder nemlig en kompetenceregel, der supplerer kompetencereglerne i artikel 8-14 i forordning nr. 2201/2003 (
34
). Denne nyskabende regel stadfæster en samarbejdsmekanisme, der tillader den ret i en medlemsstat, der er kompetent til at »påkende sagens realitet« i henhold til en af disse kompetenceregler, undtagelsesvis at henvise sagen til retten i en anden medlemsstat, der er bedre egnet til at behandle sagen (
35
). Med denne bestemmelse indføres en vis grad af fleksibilitet i denne forordnings system, når det fremgår, at »det er til barnets bedste, at det beskyttes af andre retter end retten i den medlemsstat, hvor det har sit sædvanlige opholdssted« (
36
).
52.
Spørgsmålet er imidlertid, hvilke retter der har kompetence til at »påkende sagens realitet« i henhold til forordning nr. 2201/2003?
53.
Eftersom artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 uden sondring vedrører de retter i en medlemsstat, der har kompetence til at »påkende sagens realitet« i medfør af denne forordnings kompetenceregler, kan disse retter enten være retterne på barnets sædvanlige opholdssted, for hvilke sagen er anlagt i henhold til nævnte forordnings artikel 8, eller en af de retter, der er kompetente i henhold til forordningens artikel 9, 10 eller 12, eller endog en ret, for hvilken sagen indbringes på grundlag af samme forordnings artikel 13 (
37
).
54.
I denne henseende skal det påpeges, at Domstolen allerede har fastslået, at artikel 15 i forordning nr. 2201/2003 supplerer de kompetenceregler, der er fastsat i forordningens artikel 8-14 med en samarbejdsordning, som gør det muligt for en ret i en medlemsstat, der har kompetence til at påkende sagen i medfør af en af disse kompetenceregler, undtagelsesvis at henvise sagen til en ret i en anden medlemsstat, som er bedre egnet til at behandle den (
38
).
55.
Nogle forfattere har med rette fremhævet, at »uanset grundlaget for kompetencen hos den ret, ved hvilken en sag er anlagt i henhold til forordning [nr. 2201/2003], og på trods af bestræbelserne på at finpudse og justere den domstolstilknytning, som denne forordning udgår fra, accepteres det i nævnte forordnings artikel 15, at den udpegede ret ikke nødvendigvis er den bedst egnede til at behandle sagen« (
39
).
56.
Domstolen fastslog ikke desto mindre i IQ-dommen (
40
), at den overførselsmekanisme, der er blevet indført ved artikel 15 i forordning nr. 2201/2003, ikke finder anvendelse i en situation, hvor to retter begge er kompetente til at påkende sagens realitet på grundlag af denne forordnings artikel 8 og 12 (
41
). En sådan fortolkning vedrører imidlertid en anden situation end den, der gør sig gældende i den foreliggende sag, og denne dom udgør derfor ikke en hindring for, at artikel 15 kan finde anvendelse på den foreliggende sag (
42
).
57.
Under alle omstændigheder giver artikel 15 i forordning nr. 2201/2003 den ret, der har kompetence til at »påkende sagens realitet« i henhold til denne forordnings kompetenceregler, mulighed for at overføre sagen ikke blot til en anden ret, der har kompetence til at påkende sagens realitet, men til enhver ret i en medlemsstat, herunder en ret, der ikke anses for at have kompetence i henhold til en af disse regler (
43
), som det er tilfældet med en overførsel til en ret i den medlemsstat, til hvilken barnet er blevet ulovligt fjernet som anført i nævnte forordnings artikel 10.
d) Forholdet mellem artikel 15 og artikel 10 i forordning nr. 2201/2003
58.
For det første taler den omstændighed, at artikel 10 og 15 i forordning nr. 2201/2003 begge findes i kapitel II med overskriften »Kompetence« i afdeling 2 med overskriften »Forældreansvar«, som Kommissionen har gjort gældende i sit skriftlige indlæg, for, at forordningens artikel 15 finder anvendelse selv i tilfælde, hvor kompetencen er baseret på forordningens artikel 10.
59.
Det fremgår således hverken af ordlyden eller opbygningen af afdeling 2 i kapitel II i forordning nr. 2201/2003, at muligheden i forordningens artikel 15 er udelukket, når retten har kompetence i henhold til nævnte forordnings artikel 10 (
44
). For så vidt som nævnte forordnings artikel 15, stk. 4 og 5, bestemmer, at når det tidsrum, inden for hvilket der skal anlægges sag ved en ret i den anden medlemsstat, eller inden for hvilket den skal erklære sig kompetent, ikke overholdes, »fortsætter den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, med at udøve sin kompetence i overensstemmelse med artikel 8-14« i forordning nr. 2201/2003 (min fremhævelse), indebærer dette tværtimod, at EU-lovgiver har tilsigtet, at denne mulighed gyldigt skulle kunne benyttes af en ret i en medlemsstat, hvis kompetence oprindeligt er baseret på bestemmelserne i forordningens artikel 10, og, såfremt sagen ikke henvises, »fortsat udøves« i overensstemmelse med artikel 10 (
45
). Denne bedømmelse understøttes af den omstændighed, at den kompetente ret i henhold til nævnte forordnings artikel 15 har kompetence til af egen drift at udløse henvisningsmekanismen, selv om en henvisning i henhold til denne bestemmelses stk. 2 in fine, kun kan finde sted, hvis i det mindste én af parterne er indforstået hermed (
46
).
60.
For det andet skal det påpeges, at artikel 15 i forordning nr. 2201/2003 giver de kompetente retter en vis skønsbeføjelse, dog inden for rammerne af den mekanisme, der indføres med denne bestemmelse, og som, som allerede nævnt, er baseret på et ønske om samarbejde mellem retterne, der ikke går ud over retssikkerheden (
47
).
61.
For det tredje skal det påpeges, at målet med forordning nr. 2201/2003, der består i at sikre overholdelse af barnets grundlæggende rettigheder som fastsat i chartrets artikel 24, indebærer, at barnets tarv i henhold til denne bestemmelses stk. 2 skal »komme i første
række« i alle handlinger, der vedrører det, bl.a. handlinger, der udføres af offentlige myndigheder. Det er derfor indlysende, at der ved fortolkningen af denne forordning først og fremmest skal tages hensyn til denne interesse. I denne henseende er jeg af den opfattelse, at når kompetencen til at påkende sagens realitet er blevet fastslået i henhold til artikel 10 i forordning nr. 2201/2003, som i den foreliggende sag, hersker der ikke tvivl om, at forordningens artikel 15 finder anvendelse. Som Kommissionen med rette har påpeget, tilsigter anvendelsen af sidstnævnte bestemmelse, selv i tilfælde af en ulovlig fjernelse af et barn, at fravige den principielle kompetenceregel for retterne i den medlemsstat, i hvilken barnet havde sædvanligt opholdssted, før det blev fjernet, netop med det formål at tage hensyn til barnets bedste (
48
).
62.
Når dette er sagt, er jeg af den opfattelse, at målet om, at barnets bedste skal komme i første række, således som det er sikret ved forordning nr. 2201/2003 og chartrets artikel 24, i givet fald vil kunne berettige forskellige tilgange. I henhold til forordningen kan henvisningen af sagen i henhold til forordningens artikel 15 til fordel for en ret i den medlemsstat, i hvilken barnet har fået sædvanligt opholdssted efter en ulovlig fjernelse (eller tilbageholdelse), i et konkret tilfælde ikke anses for at være i overensstemmelse med barnets tarv eller, i henhold til chartret, kan henvisningen til en ret i den medlemsstat, i hvilken barnet har fået sædvanligt opholdssted efter en ulovlig fjernelse, rent undtagelsesvis og henset til de konkrete omstændigheder i sagen tillades.
63.
Efter min opfattelse kan respekten for disse tarv derimod ikke tillade den kompetente ret vedrørende forældreansvar i henhold til artikel 10 i forordning nr. 2201/2003 systematisk eller på en absolut måde at give afkald på at benytte den mulighed, som den i forordningens artikel 15 omhandlede henvisningsmekanisme giver den, når den ret, der er »bedre egnet« i henhold til princippet om barnets bedste, er retten i den medlemsstat, på hvis område barnet har fået sædvanligt opholdssted efter en ulovlig fjernelse. Den pågældende forordnings artikel 15 indeholder den fleksibilitet, der er nødvendig for, at retterne i medlemsstaterne kan overtage kompetence i særlige tilfælde gennem en undtagelse fra samme forordnings artikel 10, når overførslen af kompetencen er i barnets bedste interesse (
49
).
64.
I denne henseende skal det fremhæves, at Domstolen har fastslået, at kravet om, at henvisningen skal tjene barnets bedste, indebærer, at den kompetente ret i lyset af de konkrete omstændigheder i sagen skal sikre sig, at den af denne påtænkte henvisning til en ret i en anden medlemsstat ikke risikerer at have en skadelig virkning på det pågældende barns situation. Domstolen har præciseret, at den kompetente ret med henblik herpå skal vurdere de negative konsekvenser, som en sådan henvisning kan have på det af sagen berørte barns følelsesmæssige, familiemæssige og sociale forhold eller på dets materielle situation (
50
).
65.
For det fjerde og sidste skal det anføres, at jeg i en sammenhæng som den, der er tale om i den foreliggende sag, ligesom generaladvokat Sharpston (
51
) er tøvende over for en anvendelse uden nogen yderligere tilpasning af princippet om, at undtagelser til eller fravigelser fra en regel skal fortolkes indskrænkende. Hvad angår artikel 10 i forordning nr. 2201/2003 er forholdet således det, at selv om reglen om opretholdelse af kompetencen hos retten på det tidligere sædvanlige opholdssted udgør et af forordningens grundlæggende principper – nemlig at fratage den bortførende forælders ulovlige handling enhver retsvirkning – udgør undtagelsen et andet grundlæggende princip, eftersom der er tale om en kompetenceregel udformet under hensyntagen til barnets bedste i henhold til chartrets artikel 24 og navnlig til kriteriet om nærhed (
52
).
66.
På baggrund af ordlyden og opbygningen af samt målene med forordning nr. 2201/2003 er det undtagelsesvis muligt at henvise sagen, selv når den påtænkte overførsel sker til fordel for en ret i den medlemsstat, hvortil det berørte barn er blevet fjernet ulovligt, forudsat at den kompetente ret behørigt har sikret sig, at denne henvisning i lyset af de konkrete omstændigheder i sagen opfylder de tre kumulative betingelser i forordningens artikel 15, stk. 1, idet den vigtigste betingelse er, at henvisningen er til det berørte barns bedste.
67.
Det andet præjudicielle spørgsmål vedrører disse betingelser.
C.
Det andet præjudicielle spørgsmål
68.
Med sit andet præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om betingelserne i artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 er udtømmende, og i bekræftende fald på hvilken/hvilke betingelse/betingelser en anmodning om tilbagegivelse af et barn, der er fremsat i henhold til artikel 8, stk. 1, og artikel 8, stk. 3, litra f), i Haagerkonventionen af 1980, som der endnu ikke er truffet endelig afgørelse om, skal tages i betragtning (
53
).
69.
Inden jeg går over til at bedømme disse betingelser med henblik på at afgøre, om den omstændighed, at de kompetente retter i henhold til denne bestemmelse kan tage hensyn til en sag om tilbagegivelse, når de undersøger anvendelsen af artikel 15 i forordning nr. 2201/2003 (andet afsnit), vil jeg redegøre for visse overvejelser vedrørende alle de regler, der er fastsat i denne forordning og i Haagerkonventionen af 1980, samt den faktuelle sammenhæng, hvori den foreliggende anmodning om tilbagegivelse af børnene indgår, således som den fremgår af forelæggelsesafgørelsen og besvarelsen af Domstolens spørgsmål i retsmødet (første afsnit).
1. Anmodningen om tilbagegivelse af børnene i henhold til Haagerkonventionen af 1980 og artikel 11 i forordning nr. 2201/2003
70.
For det første skal det fremhæves, at Haagerkonventionen af 1980 i artikel 8-11, 13 og 20 fastsætter en særlig procedure, der har til formål at »sikre barnets øjeblikkelige tilbagevenden til den medlemsstat, hvor det har sit sædvanlige opholdssted« (
54
). Når en ulovlig fjernelse af børn sker inden for Unionen, som det er tilfældet i hovedsagen, »supplerer og præciserer [forordning nr. 2201/2003] [disse] konventionsbestemmelser, bl.a. i dens artikel 11« (
55
). På grund af overlapningen og den tætte forbindelse, der findes mellem denne forordnings bestemmelser og konventionens bestemmelser, vil konventionens bestemmelser kunne have indvirkning på betydningen, rækkevidden og effektiviteten af nævnte forordnings regler (
56
).
71.
For det andet skal det anføres, at Domstolen allerede har fortolket forholdet mellem artikel 60 og artikel 62, stk. 2, i forordning nr. 2201/2003 (
57
), idet den har fastslået, at »[b]arnebortførelser fra en medlemsstat til en anden […] derfor nu [er] omfattet af [dette] regelsæt […], idet de sidstnævnte bestemmelser har forrang inden for forordningens anvendelsesområde« (
58
).
72.
Under disse omstændigheder skal det anføres, at det fremgår af forelæggelsesafgørelsen og parternes besvarelse af Domstolens spørgsmål, at Okresny súd Bratislava I (kredsdomstolen i Bratislava I) i det mindste frem til datoen for retsmødet ikke havde truffet en endelig afgørelse om den anmodning om tilbagegivelse, som faderen havde fremsat for denne ret den 3. august 2020 (
59
). I denne henseende har faderen forklaret, at den manglende afgørelse fra denne ret inden for en rimelig frist navnlig skyldtes, at den første dommer, for hvem anmodningen om tilbagegivelse var blevet forelagt, var blevet suspenderet som følge af strafferetlig forfølgning for underslæb, og at tilbagegivelsesproceduren var blevet overdraget til en anden dommer (
60
).
73.
Spørgsmålet er således, om det er muligt at tage hensyn til disse omstændigheder i forbindelse med den konkrete evaluering af hver enkelt betingelse, der er opstillet i artikel 15 i forordning nr. 2201/2003. Dette spørgsmål vil blive besvaret i det følgende.
2. Hensyntagen til anmodningen om tilbagegivelse som en faktisk omstændighed i forbindelse med vurderingen af de udtømmende betingelser, der er opstillet i artikel 15 i forordning nr. 2201/2003
74.
Det fremgår klart af ordlyden af artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003, at de betingelser, der er opstillet heri, er udtømmende.
75.
Domstolen har i denne henseende allerede fastslået, at en henvisning til en ret i en anden medlemsstat i henhold til artikel 15 i forordning nr. 2201/2003 kun kan finde sted, hvis tre betingelser er opfyldt, nemlig at der foreligger en tilknytning mellem barnet og en anden medlemsstat som omhandlet i denne forordnings artikel 15, stk. 3, litra a)-e), at den ret, der har kompetence til at påkende sagens realitet, skønner, at en ret i denne anden medlemsstat er bedre egnet til at behandle sagen, og at henvisningen tjener barnets bedste i den forstand, at den ikke risikerer at have en skadelig indvirkning på det pågældende barns situation (
61
). Retten i en medlemsstat, som sædvanligvis har kompetence til at behandle en konkret sag, skal for at kunne anmode om henvisning af sagen til en ret i en anden medlemsstat formå at tilbagevise den stærke formodning for bevarelse af sin egen kompetence, som følger af nævnte forordning (
62
). Denne ret kan ikke for at afkræfte denne formodning tage hensyn til andre betingelser end dem, der er opstillet i samme forordnings artikel 15, som Domstolen har fortolket snævert.
76.
Kommissionen har i sit skriftlige indlæg forklaret, at eksistensen af en anmodning om tilbagegivelse i henhold til Haagerkonventionen af 1980, i forbindelse med hvilken der ikke er truffet nogen endelig afgørelse i den medlemsstat, hvortil barnet er blevet ulovligt fjernet, efter dens opfattelse ikke i sig selv har nogen automatisk indvirkning på spørgsmålet om, hvorvidt betingelserne i artikel 15 i forordning nr. 2201/2003 er opfyldt. Som svar på et spørgsmål fra Domstolen præciserede den i retsmødet, at en sådan omstændighed ikke vil blive taget i betragtning af den kompetente ret i forbindelse med evalueringen af den første betingelse om, at der foreligger en »særlig tilknytning« mellem barnet og en anden medlemsstat. Hvad angår denne betingelse har Domstolen således allerede fastslået, at henvisning af sager, i hvilke de forhold, der er udtømmende opremset i forordningens artikel 15, stk. 3, litra a)-e), ikke er opfyldt, uden videre kan udelukkes (
63
). Med andre ord foreligger der kun en sådan »særlig tilknytning«, når et eller flere af kriterierne i denne bestemmelse er opfyldt, som det er tilfældet i den foreliggende sag (
64
). Den omstændighed, at der findes en procedure for tilbagegivelse i henhold til Haagerkonventionen af 1980, kan således ikke have indvirkning på vurderingen af disse kriterier.
77.
Kommissionen har imidlertid tilføjet, at den omstændighed, at der foreligger en anmodning om tilbagegivelse, ud fra et faktuelt synspunkt vil kunne tages i betragtning af den kompetente ret under evalueringen af den anden og den tredje betingelse, dvs. inden for rammerne af vurderingen af, om der findes en ret, der er »bedre egnet« til at behandle sagen, eller en del af sagen, og barnets bedste i tilfælde af en eventuel overførsel til retten i en medlemsstat, som barnet har en særlig tilknytning til.
78.
Jeg er enig i denne tilgang, eftersom der er tale om hensyntagen til en faktisk omstændighed, nemlig det forhold, at der foreligger en anmodning om tilbagegivelse, hvorom der endnu ikke er truffet endelig afgørelse.
79.
Hvad angår betingelsen om, at der skal findes en ret, der er »bedre egnet« til at behandle sagen, har Domstolen allerede fastslået, at den kompetente ret, der ønsker at henvise sagen, skal sikre sig, at henvisningen kan tilføre en »reel og konkret merværdi« for vedtagelsen af en afgørelse vedrørende barnet i forhold til, om sagen forbliver hos den kompetente ret (
65
).
80.
I den foreliggende sag er det i retsmødet blevet klarlagt, at selv om artikel 15 i forordning nr. 2201/2003 blev anvendt, ville en eventuel overførsel af den østrigske rets kompetence ikke ske til Okresny súd Bratislava I (kredsdomstolen i Bratislava I), men til Okresny súd Bratislava V (kredsdomstolen i Bratislava V), som allerede har truffet flere afgørelser vedrørende hastende foreløbige forholdsregler om faderens samværsret og om børnenes ret til underhold på grundlag af denne forordnings artikel 20 og artikel 14 i forordning nr. 4/2009. Der er således tale om et relevant element i overvejelsen om, hvorvidt denne anden ret vil være bedre egnet til at behandle sagen.
81.
Sagens forsinkelse på over to år ved Okresny súd Bratislava I (kredsdomstolen i Bratislava I) er dog et forhold, der skal tages i betragtning ved vurderingen af, om denne ret er bedre egnet som omhandlet i artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003. I forbindelse med undersøgelsen med henblik på at bestemme, om en ret er bedre egnet til at behandlet sagen, er den omstændighed, at den ret i medlemsstaten, som den kompetente ret overvejer at henvise sagen til, endnu ikke har truffet afgørelse om børnenes tilbagegivelse, nemlig et ugunstigt forhold, eftersom det af artikel 16 i Haagerkonventionen af 1980 (
66
) fremgår, at hverken denne ret eller andre retter i denne medlemsstat midlertidigt kan træffe afgørelse om sagens realitet (
67
).
82.
Hvad angår betingelsen om barnets bedste vil såvel en henvisning af sagen til en ret, der ikke har sikret barnets øjeblikkelige tilbagegivelse i den medlemsstat, hvor det har sit sædvanlige opholdssted, hvilket har medført en betydelig forsinkelse (
68
), som en henvisning til en ret, der ikke kan træffe afgørelse i sagen om forældremyndighed, med den begrundelse, at artikel 16 i Haagerkonventionen af 1980 midlertidigt forhindrer, at der træffes en sådan afgørelse, være i strid med denne interesse (
69
).
83.
Når dette er sagt, kan en sådan henvisning efter min opfattelse ikke udelukkes fuldstændigt. Den omstændighed, at den kompetente rets påtænkte henvisning til en ret i en anden medlemsstat i medfør af artikel 15 i forordning nr. 2201/2003 skal være til barnets bedste, indebærer, at den kompetente ret, henset til de konkrete omstændigheder i sagen, sikrer sig, at denne henvisning respekterer barnets grundlæggende rettigheder. Forordningens artikel 11, stk. 8, bestemmer ganske vist, at »[u]anset om det i medfør af artikel 13 i Haagerkonventionen af 1980 er blevet bestemt, at et barn ikke skal tilbagegives, er en senere retsafgørelse, der beordrer barnet tilbagegivet, truffet af en ret, der har kompetence i medfør af denne forordning, eksigibel […], for at sikre tilbagegivelse af barnet« (
70
). Dette indebærer, at afgørelsen om, at barnet ikke skal tilbagegives, medfører en betinget accept fra den kompetente rets side, idet denne i denne sag har det sidste ord vedrørende tilbagegivelse af barnet (
71
). Selv i dette tilfælde kan fjernelsens ulovlige karakter imidlertid ikke føre til, at de retter, der har kompetence til automatisk at træffe en afgørelse om »tilbagegivelse uanset« som omhandlet i den pågældende forordnings artikel 11, stk. 8, ikke skal tage hensyn til omstændigheder, der ville kunne tale for, at barnet skulle forblive i den medlemsstat, hvortil det ulovligt er blevet fjernet (
72
).
84.
Den kompetente ret skal således i alle tilfælde foretage en indgående vurdering af barnets bedste, hvilket er afgørende for en hensyntagen til og respekt for dets grundlæggende rettigheder. I denne sammenhæng skal det påpeges, dels at principperne om gensidig tillid og anerkendelse, der ligger til grund for forordning nr. 2201/2003, indebærer en passende grad af samarbejde og orientering mellem retterne i den medlemsstat, hvortil det berørte barn er blevet fjernet ulovligt og retterne i den medlemsstat, i hvilken barnet havde sit sædvanlige opholdssted umiddelbart før dets fjernelse. Dels skal det fremhæves, at forordningens artikel 15 indrømmer en vis grad af fleksibilitet i den ordning, der er indført ved forordningen, når det er til barnets bedste, at det beskyttes af andre retter end retten i den medlemsstat, hvor det har sit sædvanlige opholdssted.
V. Forslag til afgørelse
85.
På baggrund af det ovenstående foreslår jeg, at Domstolen besvarer det af Landesgericht Korneuburg (den regionale domstol i Korneuburg, Østrig) forelagte spørgsmål på følgende måde:
»1)
Artikel 15 i Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27. november 2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000
skal fortolkes således, at
retten i den medlemsstat, hvis kompetence til at træffe afgørelse om forældremyndighed over barnet er baseret på denne forordnings artikel 10, i dens egenskab af en ret i den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted umiddelbart før dets ulovlige fjernelse, har beføjelse til undtagelsesvis at anmode retten i den medlemsstat, hvortil en af forældrene ulovligt har fjernet dette barn, og hvor barnet bor sammen med denne forælder, at udøve sin kompetence i henhold til forordningens artikel 15, stk. 1, litra b), forudsat at den kompetente ret behørigt og i lyset af alle sagens konkrete omstændigheder har sikret sig, at denne henvisning opfylder de tre kumulative betingelser, der er fastsat i nævnte forordnings artikel 15, stk. 1, idet den væsentligste betingelse er, at den pågældende henvisning er til det berørte barns bedste.
2)
Artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003
skal fortolkes således, at
betingelserne i denne bestemmelse dels er udtømmende, dels er det forhold, at der foreligger en anmodning om tilbagegivelse af barnet i henhold til artikel 8, stk. 1, og artikel 8, stk. 3, litra f), i konventionen om de civilretlige virkninger af internationale børnebortførelser, indgået i Haag den 25. oktober 1980, om hvilken der ikke er truffet endelig afgørelse, ikke til hinder for, at forordningens artikel 15 finder anvendelse. Det forhold, at der foreligger en sådan anmodning, er imidlertid en faktuel omstændighed, som den kompetente ret kan tage i betragtning inden for rammerne af evalueringen af, om der findes en ret, der er bedre egnet til at behandle sagen, og barnets bedste i tilfælde af en henvisning til en ret i en anden medlemsstat, som barnet har en særlig tilknytning til, som omhandlet i nævnte forordnings artikel 15, stk. 1.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
2
) – Forklarende rapport til konventionen udarbejdet på grundlag af artikel K.3 i traktaten om Den Europæiske Union, om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager (den såkaldte »Bruxelles II-konvention«), udarbejdet af Alegría Borrás (EFT 1998, C 221, s. 27, herefter »Borrás-rapporten«).
(
3
) – Borrás-rapporten, punkt 40.
(
4
) – Rådets forordning af 27.11.2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 (EUT 2003, L 338, s. 1).
(
5
) – I retsmødet fremhævede faderen, at han i modsætning til, hvad der fremgår af forelæggelsesafgørelsen, er selvstændig erhvervsdrivende i Østrig.
(
6
) – Jf. navnlig dom af 28.10.2021, X-Beteiligungsgesellschaft (Moms – på hinanden følgende betalinger) (C-324/20, EU:C:2021:880, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis).
(
7
) – Jf. punkt 9 og 82 i dette forslag til afgørelse.
(
8
) – Moderen har i retsmødet bekræftet, at disse sager verserer, og hun har anført, at der verserer tre sager vedrørende samværsret ved Okresny súd Bratislava V (kredsdomstolen i Bratislava V). Hun har bekræftet, at to andre sager vedrørende faderens krav om, at der udpeges en psykolog, og at børnenes sædvanlige opholdssted fastsættes til hans bopæl i Østrig, der verserede for denne ret, er blevet afsluttet.
(
9
) – Jf. punkt 24 i dette forslag til afgørelse.
(
10
) – Rådets forordning af 18.12.2008 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og samarbejde vedrørende underholdspligt (EUT 2009, L 7, s. 1).
(
11
) – Artikel 9 i forordning nr. 2201/2003, der stadfæster reglen om, at retterne på barnets tidligere sædvanlige opholdssted har kompetence, når barnet lovligt flytter, er genstand for en anmodning om præjudiciel afgørelse i sag C-372/22, CM, der verserer for Domstolen.
(
12
) – Jf. punkt 41 ff. i dette forslag til afgørelse.
(
13
) – Det skal anføres, at denne definition svarer til definitionen i artikel 3 i Haagerkonventionen af 1980. Jf. også i denne retning artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003.
(
14
) – Dom af 5.10.2010, McB. (C-400/10 PPU, EU:C:2010:582, præmis 43 og 44). Det skal påpeges, at »forældremyndighed« i henhold til artikel 2, nr. 9), i forordning nr. 2201/2003 defineres som »rettigheder og pligter vedrørende omsorgen for et barns person og særlig retten til at bestemme, hvor barnet skal bo«. Domstolen fastslog således i den nævnte doms præmis 41, at dette begreb er et selvstændigt begreb i forhold til medlemsstaternes lovgivning, og at »[m]ed henblik på anvendelsen af [denne] forordning indebærer forældremyndighed således under alle omstændigheder en ret for forældremyndighedsindehaveren til at bestemme, hvor barnet skal bo«. Jf. også mit forslag til afgørelse A (C-262/21 PPU, EU:C:2021:592, punkt 44).
(
15
) – Det skal fremhæves, at de præjudicielle spørgsmål er baseret på den forudsætning, at børnene af moderen er blevet ulovligt fjernet fra Østrig til Slovakiet, dvs. uden faderens samtykke, idet han også har forældremyndighed i henhold til retten i den medlemsstat, i hvilken børnene havde deres sædvanlige opholdssted umiddelbart før en sådan fjernelse.
(
16
) – Jf. i denne henseende dom af 2.4.2009, A (C-523/07, EU:C:2009:225, præmis 47), og af 23.12.2009, Detiček (C-403/09 PPU, EU:C:2009:810, præmis 39).
(
17
) – Dom af 23.12.2009, Detiček (C-403/09 PPU, EU:C:2009:810, præmis 38). Ifølge retslæren betyder dette, at de hastende foreløbige forholdsregler alene kan træffes af de retter, der ikke har kompetence i henhold til en anden bestemmelse i forordning nr. 2201/2003, som det er tilfældet i den foreliggende sag. Jf. i denne retning M. Pertegás Sender og C.M. Mariottini, »Article 20«, Brussels II bis Regulation, European Commentaries on Private International Law, U. Magnus og P. Mankowski, (dir.), Sellier European Law Publishers, 2017, 2. udg., s. 276, punkt 21.
(
18
) – Generaladvokat Bots stillingtagen Detiček (C-403/09 PPU, EU:C:2009:762, punkt 83). I dom af 23.12.2009, Detiček (C-403/09 PPU, EU:C:2009:810), fastslog Domstolen, at denne bestemmelse ikke finder anvendelse, hvis en af de personer, der er omfattet af de vedtagne foreløbige forholdsregler, f.eks. en af forældrene, ikke var til stede i den pågældende medlemsstat. Generaladvokat Sharpston fandt derimod i sit forslag til afgørelse Purrucker (C-256/09, EU:C:2010:296, punkt 147), at »det alene er barnets tilstedeværelse, der afgør, hvorvidt der skal træffes hastende foreløbige forholdsregler i forhold til barnet«. I retslæren betragtes denne fortolkning fra Domstolens side som restriktiv. Jf. navnlig M. Pertegás Sender og C.M. Mariottini, op.cit., s. 279, punkt 34, fodnote 39. Det skal i denne henseende påpeges, at Rådets forordning (EU) 2019/1111 af 25.6.2019 om kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om internationale børnebortførelser (EUT 2019, L 178, s. 1), der efterfulgte forordning nr. 2201/2003, ikke kodificerede denne retspraksis. Jf. denne forordnings artikel 15, stk. 1, litra a), og artikel 27, stk. 5.
(
19
) – Jf. ligeledes Praktisk vejledning i anvendelsen af Bruxelles IIa-forordningen (udarbejdet af Kommissionens tjenestegrene efter høring af Det europæiske retlige netværk), 2015, s. 23.
(
20
) – Jf. artikel 20, stk. 2, i forordning nr. 2201/2003.
(
21
) – Jf. artikel 3, stk. 1, i FN’s konvention om barnets rettigheder, underskrevet i New York den 20.11.1989 (UN Treaty Series, bind 1577, s. 3): »I alle foranstaltninger vedrørende børn, hvad enten disse udøves af offentlige eller private institutioner for socialt velfærd, domstole, forvaltningsmyndigheder eller lovgivende organer, skal barnets tarv komme i første række.« Alle medlemsstaterne har ratificeret denne konvention.
(
22
) – Chartrets artikel 24 indeholder to andre grundlæggende principper for børns rettigheder, nemlig retten til frit at udtrykke deres synspunkter i overensstemmelse med deres alder og modenhed (artikel 24, stk. 1), og at barnets tarv skal komme i første række i alle handlinger vedrørende barnet (artikel 24, stk. 2).
(
23
) – Jf. navnlig i denne retning dom af 23.12.2009, Detiček (C-403/09 PPU, EU:C:2009:810, præmis 36), og af 14.7.2022, CC (Flytning af barnets sædvanlige opholdssted til et tredjeland) (C-572/21, EU:C:2022:562, præmis 7).
(
24
) – Det fremgår af artikel 8, stk. 2, i forordning nr. 2201/2003, at »stk. 1 finder anvendelse med forbehold af artikel 9, 10 og 12«.
(
25
) – Jf. i denne retning dom af 24.3.2021, MCP (C-603/20 PPU, EU:C:2021:231, præmis 45). Jf. også dom af 1.7.2010, Povse (C-211/10 PPU, EU:C:2010:400, præmis 41).
(
26
) – Det skal fremhæves, at artikel 10 i forordning nr. 2201/2003 i en sådan mellemliggende situation ligeledes er til hinder for anvendelsen af kriteriet om subsidiær kompetence i nævnte forordnings artikel 13 om, at barnet ganske enkelt skal være til stede. Jf. i denne retning E. Pataut og E. Gallant, »Article 10«, Brussels II bis Regulation, European Commentaries on Private International Law, op.cit., s. 125, punkt 10.
(
27
) – Jf. i denne retning dom af 1.7.2010, Povse (C-211/10 PPU, EU:C:2010:400, præmis 44), og kendelse af 10.4.2018, CV (C-85/18 PPU, EU:C:2018:220, præmis 51).
(
28
) – Disse alternative betingelser vedrører enten det forhold, at den forældremyndighedsindehavende person har affundet sig med fjernelsen [artikel 10, litra a)], eller andre omstændigheder, der skyldes, at tiden er gået, og fjernelsen har mistet sin ulovlige karakter [artikel 10, litra b)].
(
29
) – Jf. i denne retning dom af 1.7.2010, Povse (C-211/10 PPU, EU:C:2010:400, præmis 41), og kendelse af 10.4.2018, CV (C-85/18 PPU, EU:C:2018:220, præmis 46).
(
30
) – Den forelæggende ret har navnlig ikke oplyst, om afgørelsen truffet af Landesgericht Korneuburg (den regionale domstol i Korneuburg) om eneforældremyndighed, der blev stadfæstet den 23.6.2021 af Oberster Gerichtshof (øverste domstol), »ikke inde[bar] barnets tilbagevenden« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 10, litra b), nr. iv), i forordning nr. 2201/2003. Eftersom den ulovlige fjernelse af børnene fandt sted den 8.7.2020, ser betingelsen i denne bestemmelse, nemlig at børnene har boet i Slovakiet »i et tidsrum af mindst ét år« efter, at faderen har fået kendskab til deres fjernelse til denne medlemsstat, ikke ud til at være opfyldt, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve. I dette tilfælde har de slovakiske retter kompetence i henhold til denne bestemmelse. Jf. i denne forbindelse dom af 1.7.2010, Povse (C-211/10 PPU, EU:C:2010:400, præmis 46).
(
31
) – Konvention om kompetence, lovvalg, anerkendelse, fuldbyrdelse og samarbejde vedrørende forældreansvar og foranstaltninger til beskyttelse af børn, undertegnet i Haag den 19.10.1996 (herefter »Haagerkonventionen af 1996«). Jf. nævnte konventions artikel 8 og 9 (henvisning til en ret, der er bedre egnet til at behandle sagen, eller anmodning om henvisning fra en sådan ret).
(
32
) – E. Gallant, »Le forum non conveniens de l’article 15 du règlement Bruxelles II bis«, Revue critique de droit international privé, 2017, nr. 3, s. 464-471, særlig s. 465. Jf. også E. Pataut, og E. Gallant, Brussels II bis Regulation, European Commentaries on Private International Law, op. cit., s. 172-185, særlig s. 173 og 174, punkt 1-5.
(
33
) – Det fremgår af artikel 15, stk. 5, i forordning nr. 2201/2003, at »[r]etten i den anden medlemsstat kan, hvis dette på grund af sagens særlige omstændigheder er til barnets bedste, erklære sig kompetent inden seks uger efter, at sagen er anlagt, eller anmodningen er modtaget i medfør af stk. 1, litra a) eller b). I så fald erklærer den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, sig inkompetent. Erklærer retten i den anden medlemsstat sig ikke kompetent, fortsætter den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, med at udøve sin kompetence i overensstemmelse med artikel 8-14«. Jf. også 13. betragtning til denne forordning.
(
34
) – Dom af 19.11.2015, P (C-455/15 PPU, EU:C:2015:763, præmis 44).
(
35
) – Man bør ikke glemme, at denne mekanisme tager udgangspunkt i forum non conveniens-mekanismen. Der er dog forskel på disse to instrumenter. Den mekanisme, der er stadfæstet i artikel 15 i forordning nr. 2201/2003, fastsætter således i stk. 3 »en præcis oversigt over de mulige alternative kompetencer, der tilsigter at nedbringe den formodede iboende usikkerhed i forum non conveniens-mekanismen«. Disse begrænsninger gør det således muligt at »kanalisere [denne] mekanisme«. Jf. i denne retning B. Ancel og H. Muir Watt, »L’intérêt supérieur de l’enfant dans le concert des juridictions: le règlement Bruxelles II bis«, Revue critique de droit international privé, 2005, nr. 94(4), s. 569-605, særlig s. 595, punkt 28.
(
36
) – Jf. den forklarende rapport om denne konvention udarbejdet af Paul Lagarde (herefter »Lagarde-rapporten«). Proceedings of the Eighteenth Session of the Hague Conference on Private International Law, 1996, bind II, s. 558, punkt 52 ff.
(
37
) – Jf. navnlig B. Ancel, og H. Muir Watt, op.cit., s. 595, punkt 29, og S. Corneloup, »Les règles de compétence relatives à la responsabilité parentale«, Le nouveau droit communautaire du divorce et de la responsabilité parentale, actes du colloque organisé les 7 et 8 avril 2005 par le centre de droit de la famille de l’université Lyon III, Dalloz, 2005, s. 69-84, særlig s. 81, punkt 16, fodnote 46.
(
38
) – Dom af 19.11.2015, P (C-455/15 PPU, EU:C:2015:763, præmis 44). Dette er Kommissionens fortolkning, idet den muliggør henvisning af sagen, »når der er anlagt sag ved en ret i en medlemsstat […], som er kompetent i henhold til […] artikel 8-14 [i forordning nr. 2201/2003]«, jf. Praktisk vejledning i anvendelsen af Bruxelles IIa-forordningen, op.cit., s. 37, punkt 3.3.4.4.
(
39
) – Jf. B. Ancel og H. Muir Watt, op.cit., s. 595, punkt 28. Min fremhævelse. Jf. også i denne retning S. Corneloup, op.cit., s. 81, punkt 16, fodnote 46.
(
40
) – Dom af 4.10.2018 (C-478/17, EU:C:2018:812, præmis 49 og domskonklusionen).
(
41
) – Generaladvokat Wathelet gav imidlertid udtryk for en anden holdning i sit forslag til afgørelse IQ (C-478/17, EU:C:2018:552, punkt 59 ff.).
(
42
) – Det skal præciseres, at Domstolens fortolkning i præmis 33-40 i dom af 4.10.2018, IQ (C-478/17, EU:C:2018:812), tager hensyn til situationen i hovedsagen i denne sag, nemlig dels, at betingelsen i artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 om en »særlig tilknytning«ikke var opfyldt i denne sag, dels at kompetencen hos den rumænske ret, for hvilken sagen var indbragt, var baseret på forordningens artikel 12, stk. 1, litra b), dvs. på en aftale mellem indehaverne af forældreansvar om kompetence. Under disse særlige omstændigheder var en henvisning til en anden ret således ikke mulig. I den foreliggende sag er situationen imidlertid en anden, dels er betingelsen om en særlig tilknytning nemlig i princippet opfyldt, når de berørte børn har slovakisk statsborgerskab, dels findes der ikke en aftale i henhold til nævnte forordnings artikel 12, stk. 1, litra b), mellem indehaverne af den fælles forældremyndighed.
(
43
) – Jf. E. Pataut og E. Gallant, op.cit., s. 176, punkt 8: »Denne kompetenceregel bevirker, at enhver ret i en medlemsstat får kompetence, forudsat [bl.a.] at der findes en særlig tilknytning mellem retten og barnet.« Min fremhævelse.
(
44
) – I denne henseende er jeg også enig i Kommissionens argument om, at den omstændighed, at EU-lovgiver har valgt at indsætte artikel 10 og 11 i forordning nr. 2201/2003 om barnebortførelse og tilbagegivelse af barnet og alle de andre bestemmelser om kompetence vedrørende forældreansvar i en og samme afdeling, ikke gør det muligt at gøre gældende, at nævnte forordnings artikel 10 og 11 udgør leges speciales. Selv om Kommissionen ganske vist i det oprindelige forslag havde indført et andet kapitel om barnebortførsel, som artikel 10 indgik i (artikel 21 i udkastet), valgte EU-lovgiver ikke denne struktur. Jf. EFT 2002, C 203 E, s. 155.
(
45
) – Dom af 19.11.2015, P (C-455/15 PPU, EU:C:2015:763, præmis 44).
(
46
) – Jf. i denne retning B. Ancel og H. Muir Watt, H., op.cit., s. 595, punkt 28. Det skal fremhæves, at det fremgår af artikel 15, stk. 2, litra b), i forordning nr. 2201/2003, at »[s]tk. 1 finder anvendelse på anmodning af en af parterne«. I denne henseende bestemmer samme stykke, in fine, at »[h]envisningen kan dog kun finde sted af rettens egen drift eller på anmodning af en ret i en anden medlemsstat, hvis i det mindste én af parterne er indforstået hermed«.
(
47
) – Jf. punkt 49 ff. og fodnote 35 i dette forslag til afgørelse.
(
48
) – »[S]åfremt dette er til barnets bedste« (artikel 15, stk. 1).
(
49
) – Hvad angår artikel 8 i Haagerkonventionen af 1996, jf. Lagarde-rapporten, punkt 53. Desuden udelukker denne konvention anvendelsen af den såkaldte »principe de perpetuatio fori«-regel mellem de kontraherende parter, jf. denne rapports punkt 42.
(
50
) – Dom af 27.10.2016, D. (C-428/15, EU:C:2016:819, præmis 59).
(
51
) – Stillingtagen Povse (C-211/10 PPU, EU:C:2010:344, punkt 44). I denne henseende fandt generaladvokat Sharpston endvidere, at »kriteriet om nærhed efter sin art kan have forskellige resultater, efterhånden som tiden går«.
(
52
) – Vedrørende overførsel af kompetence til en ret i en anden medlemsstat jf. artikel 12 og 13 i og 26. og 27. betragtning til forordning 2019/1111. EU-lovgiver har ikke udelukket, at den kompetente ret i henhold til denne forordnings artikel 9 (Kompetence i sager om ulovlig fjernelse eller tilbageholdelse af et barn) kan erklære sig inkompetent i en sag om forældremyndighed.
(
53
) – I medfør af artikel 8, stk. 1, i Haagerkonventionen af 1980 kan [e]nhver person, institution eller anden myndighed, som gør gældende, at et barn er blevet bortført eller tilbageholdt i strid med forældremyndigheden, […] anmode enten centralmyndigheden i den stat, hvor barnet har bopæl, eller centralmyndigheden i enhver anden kontraherende stat om bistand til at sikre, at barnet tilbagegives. I overensstemmelse med samme artikels stk. 3, litra f), kan »[a]nmodningen […] ledsages af eller suppleres med […] en attest eller en erklæring, der er bekræftet af en centralmyndighed eller anden kompetent myndighed i den stat, hvor barnet har bopæl, eller af en kompetent person, vedrørende den pågældende stats lovgivning på området«.
(
54
) – Jf. den forklarende rapport til Haagerkonventionen af 1980 udarbejdet af Elisa Pérez Vera, punkt 10 og 16. Jf. også præamblen til denne konvention. Jf. navnlig dom af 8.6.2017, OL (C-111/17 PPU, EU:C:2017:436, præmis 61).
(
55
) – Domstolen har således præciseret, at det fremgår af indholdet af bestemmelserne i artikel 11 i forordning nr. 2201/2003, at »disse enten er baseret på reglerne i Haagerkonventionen af 1980 eller fastsætter de konsekvenser, der skal drages af anvendelsen af disse regler. Disse to kategorier af bestemmelser udgør således en udelelig helhed af retsregler, der finder anvendelse i sager om tilbagegivelse af ulovligt fjernede børn inden for Unionen« (udtalelse 1/13 om tredjestaters tiltrædelse af Haagerkonventionen af 14.10.2014, EU:C:2014:2303, præmis 77 og 78), og dom af 16.2.2023, Rzecznik Praw Dziecka m.fl. (Udsættelse af en afgørelse om tilbagegivelse), C-638/22 PPU, EU:C:2023:103, præmis 62). Min fremhævelse. Generelt vedrørende tilbagegivelsesproceduren i henhold til Haagerkonventionen af 1980 og artikel 11 i forordning nr. 2201/2003, jf. generaladvokat Emilious forslag til afgørelse Rzecznik Praw Dziecka m.fl. (Udsættelse af fuldbyrdelsen af en afgørelse om tilbagegivelse) (C-638/22 PPU, EU:C:2023:21, punkt 28-31). Når der er tale om anmodninger om tilbagegivelse, der er fremsat efter den 1.8.2022, suppleres disse regler med artikel 22-29 i forordning 2019/1111.
(
56
) – Jf. i denne retning udtalelse 1/13 om tredjestaters tiltrædelse af Haagerkonventionen af 14.10.2014 (EU:C:2014:2303, præmis 85), og dom af 16.2.2023, Rzecznik Praw Dziecka m.fl. (Udsættelse af en afgørelse om tilbagegivelse) (C-638/22 PPU, EU:C:2023:103, præmis 63).
(
57
) – Det skal fremhæves, at »det fremgår af artikel 60 i forordning nr. 2201/2003, at i forholdet mellem medlemsstaterne har forordningen forrang for Haagerkonventionen af 1980, for så vidt som denne vedrører spørgsmål, der er omfattet af forordningen. Med forbehold af forordningens forrang har denne konvention fortsat virkning mellem de medlemsstater, der er kontraherende parter deri, under iagttagelse af nævnte artikel 60 i henhold til samme forordnings artikel 62, stk. 2, som anført i [17.] betragtning […] [til] dens præambel« (dom af 5.10.2010, McB. (C-400/10 PPU, EU:C:2010:582, præmis 36). Min fremhævelse. Jf. ligeledes generaladvokat Jääskinens stillingtagen McB. (C-400/10 PPU, EU:C:2010:544, punkt 40).
(
58
) – Dom af 5.10.2010, McB. (C-400/10 PPU, EU:C:2010:582, præmis 36) (min fremhævelse), og udtalelse 1/13 om tredjestaters tiltrædelse af Haagerkonventionen af 14.10.2014 (EU:C:2014:2303, præmis 87).
(
59
) – Faderen har således præciseret, at selv om denne ret havde forkastet anmodningen om tilbagegivelse den 15.7.2021, dvs. næsten et år efter, at den var blevet indgivet, var denne afgørelse dog efter hans appel blevet annulleret ved afgørelse af 13.10.2022 med den begrundelse, at denne ret skulle afgøre, om forældrenes ophold var baseret på et ønske om at flytte centret for deres hovedinteresse til Østrig, og om den senere indskrivning af børnene i en skole i Slovakiet skulle betragtes som en ændring af deres sædvanlige opholdssted.
(
60
) – Det skal fremhæves, at artikel 11, stk. 3, i forordning nr. 2201/2003 bestemmer, at en ret, til hvilken der er indgivet en anmodning om tilbagegivelse af et barn, »fremmer sagen hurtigt« og træffer sin afgørelse senest seks uger efter, at anmodningen er indgivet, medmindre særlige omstændigheder gør dette umuligt. Jf. i denne henseende dom af 16.2.2023, Rzecznik Praw Dziecka m.fl. (Udsættelse af en afgørelse om tilbagegivelse) (C-638/22 PPU, EU:C:2023:103, præmis 71).
(
61
) – Jf. i denne retning dom af 27.10.2016, D. (C-428/15, EU:C:2016:819, præmis 50, 55, 56 og 58), og kendelse af 10.7.2019, EP (Forældreansvar og den bedst egnede ret) (C-530/18, EU:C:2019:583, præmis 31).
(
62
) – Jf. dom af 27.10.2016, D. (C-428/15, EU:C:2016:819, præmis 49), og kendelse af 10.7.2019, EP (Forældreansvar og den bedst egnede ret) (C-530/18, EU:C:2019:583, præmis 30).
(
63
) – Jf. dom af 27.10.2016, D. (C-428/15, EU:C:2016:819, præmis 50, 55, 56 og 58), og kendelse af 10.7.2019, EP (Forældreansvar og den bedst egnede ret) (C-530/18, EU:C:2019:583, præmis 28).
(
64
) – I en foreliggende sag fremgår det af forelæggelsesafgørelsen, at mindst en af betingelserne for, at barnet kan anses for at have en særlig tilknytning til en medlemsstat som omhandlet i artikel 15, stk. 1, og artikel 15, stk. 3, litra c), i forordning nr. 2201/2003 er opfyldt, nemlig at børnene er slovakiske statsborgere.
(
65
) – Jf. dom af 27.10.2016, D. (C-428/15, EU:C:2016:819, præmis 57 og 61 samt punkt 2 i domskonklusionen).
(
66
) – Det skal fremhæves, at det fremgår af artikel 16 i Haagerkonventionen af 1980, at »[e]fter at de judicielle eller administrative myndigheder i den kontraherende stat, hvortil barnet er blevet bortført, eller hvori det tilbageholdes, har fået meddelelse om, at der foreligger en ulovlig bortførelse eller tilbageholdelse som angivet i artikel 3, kan de ikke træffe afgørelse i en sag om forældremyndigheden, før det er bestemt, at barnet ikke skal gives tilbage i medfør af denne konvention, eller medmindre en anmodning efter konventionen ikke indgives inden for en rimelig tid efter, at meddelelsen er modtaget«. Min fremhævelse. Hvad angår denne konventions artikel 16 har Alegria Borrás anført, at »selv om det sædvanlige opholdssted er blevet et andet, og kriterierne i nærværende konvention derfor kunne overvejes påberåbt, er den fortrinsstilling, der gives artikel 16 i Haag-konventionen [af 1980], til hinder for, at der træffes foranstaltninger, som ændrer forældremyndighedssituationen, før der er truffet afgørelse om, hvorvidt barnet skal gives tilbage eller ej« (Borrás-rapporten, punkt 41).
(
67
) – Det skal påpeges, at denne bestemmelse har en midlertidig karakter, dvs. at den finder anvendelse, mens anmodningen om tilbagegivelse endnu ikke er blevet fremsat og generelt således, at den vedrører alle retter i den medlemsstat, til hvilken barnet er blevet ulovligt fjernet.
(
68
) – Dette er ikke tilfældet i den foreliggende sag. Jf. punkt 80 i dette forslag til afgørelse.
(
69
) – En sådan negativ vurdering kan imidlertid ændres, hvis anmodningen om tilbagegivelse forkastes af Okresny súd Bratislava I (kredsdomstolen i Bratislava I). Hvis denne ret derimod træffer en afgørelse om tilbagegivelse, er det ikke muligt at anvende artikel 15, eftersom »det kun [er] i konkrete og ganske særlige tilfælde, der er behørigt begrundede, at der ikke kan træffes afgørelse om tilbagegivelse af et ulovligt fjernet barn«. Det skal i denne henseende påpeges, at det fremgår af artikel 13, stk. 1, litra b), i Haagerkonventionen af 1980, at denne myndighed ikke har pligt til at bestemme, at barnet skal tilbagegives, hvis den person, institution eller anden myndighed, som modsætter sig tilbagegivelsen, godtgør, at der er en alvorlig risiko for, at tilbagegivelsen vil udsætte barnet for fysisk eller psykisk skade eller på anden måde sætte barnet i en situation, som det ikke bør tåle. Jf. i denne retning dom af 16.2.2023, Rzecznik Praw Dziecka m.fl. (Udsættelse af en afgørelse om tilbagegivelse) (C-638/22 PPU, EU:C:2023:103, præmis 64 og 65). Jf. også 17. betragtning til forordning nr. 2201/2003 og punkt 70 i dette forslag til afgørelse.
(
70
) – Jf. artikel 11, stk. 4, i og 18. betragtning til forordning nr. 2201/2003. Jf. i denne retning A. Borrás, »Protection of Minors and Child Abduction under the Hague Conventions and the Brussels II bis Regulation«, i Japanese and European Private International Law in Comparative perspective, J. Basedow, m.fl. (dir.), Mohr Siebeck, Tübingen, 2008, s. 345-364, særlig s. 362.
(
71
) – En anden situation er en situation, i hvilken en afgørelse om tilbagegivelse af børnene afsiges af Okresny súd Bratislava I (kredsdomstolen i Bratislava I). I dette tilfælde har Domstolen fastslået, at »det krav om effektivitet og hurtighed, der gælder for vedtagelsen af en afgørelse om tilbagegivelse, […] gælder for de nationale myndigheder i forbindelse med fuldbyrdelsen af en sådan afgørelse« (dom af 16.2.2023, Rzecznik Praw Dziecka m.fl. (Udsættelse af en afgørelse om tilbagegivelse), C-638/22 PPU, EU:C:2023:103, præmis 72). Jf. 21. betragtning til forordning nr. 2201/2003 og fodnote 69 i dette forslag til afgørelse.
(
72
) – Navnlig i tilfælde af fysisk eller psykisk vold udøvet af den forælder, hos hvem barnet havde sit sædvanlige opholdssted umiddelbart før dets ulovlige fjernelse.