61981C0076
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT G. REISCHL
FREMSAT DEN 13. JANUAR 1982 (
1
)
Høje Domstol.
I marts 1979 udskrev Luxembourgs vejdirektorat en offentlig licitation vedrørende udførelsen af vejanlæg i forbindelse med Arlon-motorvejen. I licitationen deltog, i henhold til Rådets direktiv 71/305, foruden fem andre virksomheder selskabet Transporoute et travaux, med hjemsted i Belgien, der åbenbart afgav det laveste bud. Ved beslutning af 7. juni 1979 fra Luxembourgs ministerium for offentlige arbejder, Ministère des travaux public, blev arbejdet imidlertid ikke tildelt dette selskab, men derimod en gruppe selskaber, der blev repræsenteret af én luxembourgsk virksomhed, under henvisning til, at det af denne gruppe fremsatte tilbud var det økonomisk mest fordelagtige.
I oktober 1979 anlagde Transporoute sag ved Luxembourgs Conseil d'État til prøvelse af denne beslutning. Søgsmålet støttedes i det væsentlige på et anbringende om, at den anfægtede beslutning tilsidesatte artikel 33, stk. 3, i réglement grand-ducal af 6. november 1974 (om 1. indførelse af almindelige licitationsbetingelser for bygge- og anlægskontrakter og indkøb for statens regning, 2. fastsættelse af licitationskommissionens kompetence og organisation), hvorefter det principielt er det økonomisk mest fordelagtige tilbud, der skal antages.
Den nationale myndighed henviste heroverfor ligeledes til artikel 33 i den nævnte règlement grand-ducal, hvorefter den kun kan tildeles kontrakter til virksomheder, der opfylder betingelserne i anordningens artikel 1. I artiklens stykke 4 bestemmes, at udenlandske virksomheder, der ikke er etableret i storhertugdømmet, »under forbehold af afvigende bestemmelser i internationale konventioner og især i fremtidige bestemmelser til gennemførelse af Rom-traktaten«, for at få tildelt kontrakter skal opfylde de betingelser, der i henhold til artikel 1, stk. 1, gælder for indenlandske virksomheder. Det fremgår imidlertid af stykke 1, at der kun kan tildeles kontrakter til virksomheder, der er i besiddelse af en gyldig etableringstilladelse udstedt af den luxembourgske regering; denne betingelse opfyldes ikke af sagsøgeren, der aldrig har indgivet ansøgning herom.
Heroverfor påberåbte sagsøgeren sig artikel 24 i det allerede nævnte direktiv 71/305 om samordning af fremgangsmåderne med hensyn til indgåelse af offentlige bygge- og anlægskontrakter, der bestemmer:
»Enhver entreprenør, som ønsker at deltage i en offentlig bygge- og anlægskontrakt, kan opfordres til at godtgøre, at han er optaget i det faglige register, således som bestemt ved lovgivningen i det land inden for Fællesskabet, hvor han er bosat. Disse faglige registre er: For Belgien ’registre du commerce/Handels-register’, ...«
Sagsøgeren mener, at de luxembourgske myndigheder burde have antaget den af selskabet fremlagte registreringsattest — der er udstedt af belgiske myndigheder — som opfyldende betingelserne i artikel 1, stk. 4, i den ovennævnte règlement grand-ducal og derfor ikke kunne stille yderligere krav til selskabet.
For det andet gjorde den sagsøgte myndighed gældende, at sagsøgerens tilbud i virkeligheden ikke kunne anses for det økonomisk mest fordelagtige. Tilbudet er derimod med føje afvist, da flere priser var unormalt lave og kun i så ringe grad svarede til arbejdets omfang, at de — da der ikke kunne forventes en upåklagelig udførelse af arbejdet — måtte anses for utilstrækkelige i henhold til artikel 32 i règlement grand-ducal af 6. november 1974. Dette bestrides af sagsøgeren, der anfører, at den luxembourgske myndighed i denne sammenhæng har tilsidesat artikel 29, stk. 5, i Rådets direktiv 71/305, idet den ikke — i strid med bestemmelserne, når der foreligger et unormalt lavt tilbud — har opfordret sagsøgeren til at fremlægge den fornødne dokumentation som belæg for de enkelte poster i tilbudet og ikke har meddelt sagsøgeren, hvilke bevisligheder der blev betragtet som uantagelige.
Luxembourgs Conseil d'État har ved dom af 11. marts 1981 udsat sagen og i medfør af EØF-traktatens artikel 177 forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1.
Er bestemmelserne i direktiverne 71/304 og 71/305/EØF af 26. juli 1971, nærmere bestemt artikel 24 i direktiv 71/305, til hinder for, at den ordregivende myndighed, for at tildele en kontrakt i forbindelse med en offentlig licitation til en bydende, der er bosat i en anden medlemsstat, kræver, at den bydende, ud over at være retmæssigt optaget i det faglige register i det land, hvor han er bosat, skal være i besiddelse af en tilladelse til etablering, udstedt af regeringen i den medlemsstat, hvori licitationen afholdes?
2.
Er den ordregivende myndighed i henhold til artikel 29, stk. 5, i direktiv 72/305/EØF forpligtet til, såfremt den anser buddene for at være åbenbart unormalt lave i forhold til ydelsen, at anmode den bydende om at fremlægge dokumentation for priserne, før buddenes sammensætning gennemgås, og der træffes beslutning om tildeling af kontrakten, eller kan den ordregivende myndighed selv skønne, om det er hensigtsmæssigt at anmode om disse oplysninger?«
I det følgende skal jeg tage stilling til disse spørgsmål:
1.
Indledningsvis skal jeg anføre, at en etableringstilladelse efter luxembourgsk ret, som meddeles i henhold til lov af 2. juni 1962, som ændret i 1964, er af afgørende betydning for hovedsagen; for virksomheder, der ikke er etableret i Luxembourg, er tilladelsen udelukkende betinget af et krav om »hæderlighed« (lovens artikel 6 sammenholdt med artikel 20). Der stilles bl.a. krav om fremlæggelse af straffeattest og attest for, at virksomheden ikke er under konkursbehandling. Derimod kræves der åbenbart ikke bevis for faglige kvalifikationer for personer og virksomheder, der ikke er etableret i Luxembourg.
2.
For så vidt angår det første spørgsmål, der især vedrører Rådets direktiv 71/304 af 26. juli 1971 om ophævelse af begrænsninger i den frie udveksling af tjenesteydelser inden for området for offentlige bygge- og anlægskontrakter og ved tildeling af offentlige bygge- og anlægskontrakter gennem agenturer eller filialer (EFT 1971 II, s. 610) og det allerede nævnte direktiv 71/305, især artikel 24, skal følgende overvejelser tages i betragtning.
a)
Der opstår især det spørgsmål, om det kan udledes af direktiv 71/305, navnlig af afsnit IV om fælles regler for deltagelse og afsnittets kapitel 1 (»Kriterier for kvalitativ udvælgelse«), at den i direktivet indeholdte opremsning af dokumenter og bevisligheder, der kan kræves fremlagt, er udtømmende, således at nationale myndigheder heller ikke kan stille krav om andre bevisligheder og dokumenter, hvis de indgår i en ikke-diskriminerende ordning.
I denne forbindelse blev der med rette henvist til, at formålet med dette direktiv er, ved samordning af nationale fremgangsmåder, at ophæve begrænsninger og sikre den frie udveksling af tjenesteydelser ved indgåelse af offentlige bygge-og anlægskontrakter. Det forekommer derfor uforeneligt ikke blot med direktivets ånd, men også med dets meget detaljerede bestemmelser, at nationale myndigheder opstiller supplerende og eventuelt forskelligartede betingelser for deltagelse i en licitation.
Således bestemmes det i detaljer i direktivets artikel 23, hvilke krav der stilles for at udelukke virksomheder fra deltagelse. Artiklen fastlægger ligeledes helt konkret, hvad der i denne sammenhæng godkendes som tilstrækkeligt bevis. Ifølge artikel 24 kan enhver virksomhed, som ønsker at deltage i en offentlig bygge- og anlægskontrakt, opfordres til at godtgøre, at den er optaget i det faglige register, således som bestemt ved lovgivningen i det land inden for Fællesskabet, hvor virksomheden har til sæde. Artikel 25 bestemmer, på hvilken måde der kan afgives bevis for den finansielle og økonomiske evne hos de virksomheder, der ønsker at deltage. Tilsvarende indeholder artikel 26 bestemmelser vedrørende bevis for den tekniske kapacitet. Endelig indeholder artikel 28 bestemmelser om, hvorledes medlemsstater, der fører offentlige lister over virksomheder, der er anerkendt til at deltage i offentlige licitationer, skal tilpasse listerne efter direktivets bestemmelser, hvilke virkninger den af de kompetente organisationer attesterede optagelse på sådanne lister har, og hvilke bevisligheder der kan kræves for optagelse af andre medlemsstaters virksomheder.
Den opfattelse, at medlemsstaterne ikke kan opstille supplerende betingelser for deltagelse i en licitation, støttes allerede af ordlyden af artikel 20, der bestemmer:
»Tildeling af kontrakten sker på grundlag af de i dette afsnits kapitel 2 fastsatte kriterier, efter at kvalifikationerne hos de entreprenører, som ikke er blevet udelukket i medfør af bestemmelserne i artikel 23, er blevet efterprøvet. Denne efterprøvning foretages af de ordregivende myndigheder i overensstemmelse med kriterierne for økonomisk, finansiel og teknisk kapacitet som anført i artiklerne 25 til 28.«
Til støtte for formodningen om, at oversigten over udelukkelsesgrunde i artikel 23 er udtømmende, kan det yderligere på grundlag af ordlyden af artikel 20 påpeges, at artikel 23, stk. 2 og 4, i modsat fald ville være meningsløse. Det fastslås heri, hvad der betragtes som tilstrækkeligt bevis, og det er især relevant, at der udelukkende er tale om attester eller dokumenter fra en deltagers hjemland, men derimod ikke om dokumenter, der skal fremskaffes i den stat, hvor licitationen udskrives. Det synes endvidere betegnende, at det kun i artikel 25 — der drejer sig om bevis for den finansielle og økonomiske evne, der ikke spiller nogen rolle for etableringstilladelsen efter luxembourgsk ret — nævnes, at den ordregivende myndighed skal anføre, hvilke andre bevisligheder, der kan forlanges ud over de under litra a)-c) anførte, mens det i sidste stykke i artikel 26, der omhandler bevisligheder for den tekniske kapacitet, kun bestemmes, at de ordregivende myndigheder i bekendtgørelsen eller i opfordringen til at give bud skal anføre, hvilke af disse former bevis der skal forelægges. Ikke mindst er det ligeledes af betydning, at ordregivende myndigheder i henhold til artikel 27 vedrørende en eventuel opfordring til at supplere eller uddybe de forelagte bevisligheder, udtrykkeligt henvises til at anvende bestemmelserne i artiklerne 23-26, og at det også i artikel 28, stk. 4, vedrørende optagelse af andre medlemsstaters virksomheder på officielle lister bestemmes, at der kun kan kræves bevisligheder og erklæringer, der er fastsat i artiklerne 23-26.
Den luxembourgske regering har heroverfor anført, at formålet med direktiv 71/305 hovedsagelig er at harmonisere de materielle regler, hvorimod reglerne vedrørende fremgangsmåden — således som det fremgår af præamblen og af artikel 2 — kan reguleres af medlemsstaterne. Den luxembourgske etableringstilladelse må imidlertid anses for en formforskrift, der falder ind under den sidstnævnte kategori. For det andet henviser regeringen til den allerede nævnte artikel 28 i direktiv 71/305 og uddyber det standpunkt, at etableringstilladelsen, der også gælder for senere licitationer, i virkeligheden blot svarer til optagelse på en liste i artikel 28's forstand, idet Luxembourg netop har den særlige ordning, at listen føres i form af sagsmapper, der offentliggøres månedligt.
For det første må det nemlig ikke glemmes, at de nationale fremgangsmåder ifølge artikel 2 i direktiv 71/305, som den luxembourgske regering har henvist til, ikke godtages ubetinget, idet artiklen derimod bestemmer, at de ordregivende myndigheder ved indgåelse af offentlige bygge- og anlægskontrakter skal følge de nationale fremgangsmåder, som er tilpasset bestemmelserne i dette direktiv. Yderligere må etableringstilladelsen, uanset hvordan den kvalificeres, entydigt henregnes under de dokumenter og bevisligheder, der reguleres i enkeltheder i direktivets artikel 23, og kan således ikke længere anses for de enkelte medlemsstaters anliggende.
For så vidt angår artikel 28 og de heri foreskrevne officielle nationale lister, er det på den anden side nok tvivlsomt, om disse bestemmelser rent faktisk kan forstås således, at de medlemsstater, der gør deltagelse i en licitation betinget af optagelse på en sådan liste, også kan gøre en sådan optagelse obligatorisk. Efter min opfattelse er der gode grunde til — man behøver kun at se på formuleringen i stk. 2 »entreprenører ... kan« — at den nævnte bestemmelse skal forstås således, at den åbner mulighed for, dvs. at den har til formål, at gøre det lettere for interesserede virksomheder at fremlægge bevisligheder i direktivets forstand. Imidlertid kan en sådan optagelse givet ikke kræves, når der allerede har fundet optagelse sted på en tilsvarende liste i virksomhedens hjemland; ellers ville artikel 28, stk. 2 og 3, hvori retsvirkningerne af bevisligheder for optagelse på andre medlemsstaters officielle lister reguleres, være meningsløse. Desuden kan det også vanskeligt hævdes, at etableringstilladelsen kan betragtes som en ordning, der omfattes af artikel 28. Dette skyldes ikke kun rent ydre forhold — et antal uafhængigt af hinanden eksisterende etableringstilladelser kan næppe betragtes som en »liste« — eller det forhold, at kravet om etableringstilladelse omfatter alle virksomheder og ikke blot dem, der ønsker at deltage i en licitation, men ligeledes den kendsgerning, at Luxembourg tilsyneladende aldrig har sendt den i artikel 28, stk. 5, foreskrevne meddelelse til andre medlemsstater. Det er simpelt hen afgørende, at den eneste forudsætning for at meddele udenlandske virksomheder en etableringstilladelse er, at de opfylder visse »hæderlig-bedskrav«. Derimod kontrolleres de faglige kvalifikationer ikke, hvorfor etableringstilladelsen ikke alene er tilstrækkelig, for så vidt en virksomhed, der ønsker at deltage i en licitation, forinden skal fremlægge bevisligheder for sin finansielle og økonomiske evne.
b)
En anden betragtning, der kan anstilles i forbindelse med det første spørgsmål, vedrører traktatens artikel 59, der ifølge Domstolens praksis (sag 33/74 — Johannes Henricus Maria van Binsbergen mod Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor de Metaalnijverheid — dom af 3. december 1974, Sml. 1974, s. 1299) har umiddelbar virkning efter overgangsperiodens udløb og foreskriver, at restriktioner for den frie udveksling af tjenesteydelser skal afskaffes. Den vedrører ligeledes det allerede nævnte direktiv 71/304, der ligeledes i artiklerne 1 og 3 foreskriver, at sådanne restriktioner skal afskaffes. Kommissionen har heroverfor anført, at det efter luxembourgsk ret gældende krav om etableringstilladelse utvivlsomt kan betragtes som en sådan restriktion over for virksomheder med hjemsted i udlandet, hvorfor kravet er ugyldigt ifølge de netop omtalte forskrifter.
Dette kan man faktisk vanskeligt udelukke. Derved er det uden betydning, at artikel 1 i den tidligere nævnte règlement grand-ducal ikke diskriminerer efter nationalitet, dvs. at den altså ikke er udtryk for forskelsbehandling i henhold til artikel 3, litra a), i direktiv 71/304. Artikel 3, der uddyber medlemsstaternes forpligtelser, kræver jo netop ikke kun afskaffelse af begrænsninger, der skyldes en uensartet behandling af indlændinge og udlændinge, idet den under litra c) derimod også omfatter begrænsninger, der »følger af regler eller praksis, og som, selv om de anvendes uden hensyn til nationalitet, udelukkende eller hovedsagelig medfører hindringer for de andre medlemsstaters statsborgere i udøvelsen af deres erhvervsvirksomhed; ...«. Der kan dog næppe være tvivl om, at den omhandlede etableringstilladelse først og fremmest kan udgøre en hindring for de virksomheder, der ikke er etableret i Luxembourg. Disse virksomheder må selv i tilfælde af deltagelse i én enkelt licitation skaffe et sådant dokument og derfor rejse en ad hoc-forvaltningsprocedure for en udenlandsk myndighed, hvorimod virksomheder, der er etableret i Luxembourg, udøver alle deres normale erhvervsaktiviteter på grundlag af en sådan tilladelse, og det forhold, at tilladelsen kun gælder for to år ad gangen, har derfor ikke samme betydning for dem som for udenlandske virksomheder.
Jeg mener i øvrigt heller ikke, at man kan godtage den luxembourgske regerings indsigelse, hvorefter kun enkle ikke særligt restriktive formalitetskrav kræves opfyldt. Selv om man nemlig ikke mener, at afskaffelsen af restriktioner for den frie udveksling af tjenesteydelser gælder uafhængigt af, hvor restriktive begrænsningerne er, kan man dog næppe gå ud fra, at de omkostninger, der er forbundet med erhvervelsen af en etableringstilladelse, er helt ubetydelige og ganske uegnede til at afholde udenlandske virksomheder fra at deltage i licitationer.
c)
Endelig kan der endnu engang henvises til den tidligere nævnte artikel 28 i direktiv 71/305, der vedrører de af medlemsstaterne førte officielle lister over virksomheder, der er anerkendt til at udføre offentlige bygge- og anlægsarbejder. I henhold til stk. 2, kan virksomheder, der er optaget på sådanne lister, ved hver kontrakt forelægge de ordregivende myndigheder et certifikat om optagelse, udstedt af den kompetente myndighed. Stykke 3 bestemmer i 1. afsnit, at den af de kompetente organisationer attesterede optagelse på sådanne lister udgør i overensstemmelse med artikel 23, litra a)-d), og litra g), artikel 24 og artikel 25, litra b) og c), samt artikel 26, litra b) og d), kun en formodning om, at den pågældende entreprenør er kvalificeret til de arbejder, som svarer til hans klassificering. I henhold til stykke 3, 2. afsnit, kan de oplysninger, som kan udledes af optagelsen på officielle lister, ikke drages i tvivl. Stykke 3, 3. afsnit, foreskriver yderligere, at de ordregivende myndigheder i de øvrige medlemsstater kun kan anvende de foranstående bestemmelser til gunst for entreprenører, der er bosat i det land, hvor der føres en officiel liste.
Under retsforhandlingerne blev det oplyst, at sådanne lister foruden i Italien også eksisterer i Belgien. Her reguleres optagelse på listen ved lov af 14. juli 1976, der er tilpasset direktivets bestemmelser, og hvorefter de i direktivet indeholdte kriterier — navnlig efter artikel 23 vedrørende virksomhedernes hæderlighed — skal opfyldes. Det blev også oplyst, at sagsøgeren i hovedsagen var blevet optaget på en sådan liste og havde forelagt de ordregivende myndigheder i Luxembourg et certifikat i henhold til direktivets artikel 28, stk. 2.
Hvis det faktisk forholder sig således — hvilket skal afgøres af den forelæggende ret — er det sikkert uforeneligt med den efter luxembourgsk ret gældende generelle forudsætning, der altså gælder uden særlige holdepunkter, og hvorefter udstedelsen af en etableringstilladelse kun er betinget af ansøgerens hæderlighed. Dette ville være i strid med artikel 28, stk. 3, hvorefter attesten om optagelse på en officiel liste støtter formodningen om, at forudsætningerne i artikel 23, litra a)-d), og litra g), er opfyldt. Yderligere harmonerer dette ikke med artikel 28, stk. 3, 2. afsnit, hvorefter oplysninger, som kan udledes af optagelsen på officielle lister, ikke kan drages i tvivl, og hvorefter supplerende bevisligheder kun kan afkræves i forbindelse med betaling af bidrag til social sikring.
Sagsøgerens optagelse på en officiel belgisk liste og forelæggelsen af et tilsvarende certifikat efter direktiv 71/305 er altså tilstrækkeligt til at sikre deltagelse i en licitation, og der kan derfor ikke være tale om at kræve andre bevisligheder for de forhold, der dækkes af certifikatet, som f.eks. den luxembourgske etableringstilladelse.
3.
Det andet spørgsmål, der er forelagt af Luxembourgs Conseil d'État, vedrører artikel 29, stk. 5, i direktiv 71/305, der lyder således :
»Hvis bud i forbindelse med en bestemt kontrakt åbenbart er unormalt lave i forhold til ydelsen, gennemgår de ordregivende myndigheder buddenes sammensætning, før der træffes beslutning om tildeling af kontrakten. De ordregivende myndigheder skal tage hensyn til denne gennemgang.
Med henblik herpå anmoder de den bydende om at fremlægge de fornødne bevisligheder og underretter ham i givet fald om, hvilke beviser der anses for uantagelige
...«
Det må her afklares, om dette betyder, at den ordregivende myndighed er forpligtet til at forlange en begrundelse af en deltager, hvis bud er unormalt lavt, før buddets enkelte poster gennemgås, og før den træffer beslutning om tildeling af kontrakter, eller om der er mulighed for at undlade at anvende den nævnte bestemmelse, hvis det skønnes, at det ville være meningsløst at indhente oplysninger. Dette problem skyldes, at sagsøgte i hovedsagen for at bedømme sagsøgerens tilbud har påberåbt sig artikel 32 i règlement grand-ducal af 6. november 1974, der skulle være den i luxembourgsk ret gældende forskrift til gennemførelse af den nævnte direktivbestemmelse. Efter bestemmelserne i denne artikel afvises et tilbud, hvis de anførte priser står i et så skævt forhold til omfanget af det udliciterede arbejde, »at det ikke med rimelighed kan forventes, at arbejdet udføres upåklageligt«. Derudover bestemmes kun, at såfremt et tilbud forekommer »suspekt« eller bestrides af en deltager, opfordres den bydende til »omgående at give detaljerede oplysninger om sammensætningen af enhedspriserne ved anvendelse af den beregningsmetode for kostpriser, der fremgår af artikel 12, nr. 1—7, eller ved anvendelse af det skema__ der udleveres af den ordregivende myndighed«. Da det er klart, at disse bestemmelser ikke er en nøjagtig gennemførelse af artikel 29 i direktiv 71/305, ønsker den forelæggende ret, der åbenbart — og med føje — går ud fra, at direktivets bestemmelser er umiddelbart anvendelige og har forrang for national ret, at få oplyst, hvorledes direktivet skal fortolkes i denne henseende.
Allerede ordlyden af den nævnte bestemmelse gør det efter min opfattelse — navnlig ved anvendelsen af indikativformen — klart, at den ordregivende myndighed er forpligtet til dels at gennemgå et tilbuds enkelte bestanddele, inden den træffer endelig afgørelse, dels at forlange en passende redegørelse af den bydende og tage resultatet heraf i betragtning samt at angive nøjagtigt, hvilke bevisligheder der betragtes som uantagelige. Belgiens Conseil d'État er åbenbart nået til et lignende resultat m.h.t. en tilsvarende bestemmelse i belgisk ret udstedt til gennemførelse af direktivet (artikel 25 i den belgiske Arrêté Royal af 22. april 1977). Derimod kan jeg ikke se — når henses til formålet med direktivet — hvorpå man kan støtte en sondring mellem på den ene side »normale« og på den anden side unormale situationer, hvori der ikke nødvendigvis skal kræves dokumentation, da tilbudte priser kan udgør en brøkdel af normale kostpriser og derfor ikke har noget med virkeligheden at gøre. For så vidt må heller ikke glemmes, at en situation, der ved første øjekast forekommer unormal, kan give et andet indtryk, når alle et tilbuds faktiske omstændigheder, der ofte kun kendes af den bydende, belyses. På den anden side må man sikkert gå ud fra, at en bestemmelse, der foreskriver særlig omhu, og som har til formål at beskytte den bydendes interesser, skal fortolkes indskrænkende. Af hensyn til retssikkerheden er entydige kriterier nødvendige, og derfor kan det vanskeligt antages, at disse undtagelsesvis kan tilsidesættes ved henvisning til så vage begreber som »normal situation« eller manglende forbindelse med virkeligheden, hvilket kun ville betyde, at en klar forpligtelse omfortolkedes til at udgøre en skønsbeføjelse.
4.
Derfor foreslår jeg, at de af Luxembourgs Conseil d'État forelagte præjudicielle spørgsmål besvares således:
a)
Bestemmelserne i direktiverne 71/304 og 71/305 udelukker, at en ordregivende myndighed som betingelse for at tildele en bydende, der er etableret i en anden medlemsstat, en offentlig bygge- og anlægskontrakt kræver, at den bydende er i besiddelse af en etableringstilladelse udstedt af regeringen i den stat, hvor kontrakten tildeles.
b)
En sådan etableringstilladelse kan da navnlig ikke kræves, når den bydende i sit hjemland er optaget på en officiel liste i henhold til artikel 28 i direktiv 71/305 og desuden i henhold til direktivets artikel 28, stk. 2, forelægger et certifikat, der giver formodning om, at de forudsætninger, som kræves opfyldt ved udstedelsen af en etableringstilladelse, er opfyldt.
c)
Artikel 29, stk. 5, i direktiv 71/305 forpligter den ordregivende myndighed til at anmode den bydende, hvis bud efter den ordregivende myndigheds opfattelse åbenbart er unormalt lav, om at fremlægge bevisligheder for de tilbudte priser, før tilbuddets enkelte poster kan gennemgås og den endelige beslutning om tildeling af kontrakten træffes.
(
1
) – Oversat fra tysk.