62003CO0365_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse
Parter
I sag C-365/03 P(R),
Industrias Químicas del Vallés SA,
Barcelona (Spanien), ved abogados C. Fernández Vicién og J. Sabater Marotias,
appellant,
angående appel af kendelse afsagt den 5. august 2003 af præsidenten for De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans i sag T-158/03 R, Industrias Químicas del Vallés SA mod Kommissionen (Sml. II, s. 3041), hvori der er nedlagt påstand om ophævelse af denne kendelse,
den anden part i appelsagen:
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber
ved B. Doherty og S. Pardo Quintillán, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg,
sagsøgt i første instans,
har
DEN DOMMER, DER TRÆFFER AFGØRELSE I SAGER OM FORELØBIGE FORHOLDSREGLER,
som stedfortræder for Domstolens præsident, jf. artikel 85, stk. 2, i Domstolens procesreglement, der i medfør af procesreglementets artikel 118 finder anvendelse i appelsager,
efter at have hørt generaladvokaten, A. Tizzano,
afsagt følgende
Kendelse
Dommens præmisser
1. Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 22. august 2003 har Industrias Químicas de Vallés SA (herefter »IQV«) i medfør af artikel 225 EF og artikel 57, stk. 2, i Domstolens statut iværksat appel af en af præsidenten for Retten i Første Instans afsagt kendelse af 5. august 2003 i sagen Industrias Químicas del Vallés mod Kommissionen (sag T-158/03 R, Sml. II, s. 3041, herefter »den appellerede kendelse«), hvorved præsidenten ikke tog selskabets begæring om udsættelse af gennemførelsen af Kommissionens beslutning 2003/308/EF af 2. maj 2003 om afvisning af at indsætte metalaxyl i bilag I til Rådets direktiv 91/414/EØF og om tilbagekaldelse af godkendelser af plantebeskyttelsesmidler, der indeholder dette aktive stof (EFT L 113, s. 8, herefter »den anfægtede beslutning«), til følge.
2. Ved processkrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 16. september 2003 har Kommissionen indgivet sine skriftlige bemærkninger.
3. Da parternes skriftlige indlæg og sagens akter indeholder alle de oplysninger, der er nødvendige for, at der kan træffes afgørelse om appellen, er der ikke grund til at høre parterne.
4. De for tvisten og begæringen om udsættelse af gennemførelsen af den anfægtede beslutning relevante retsforskrifter er beskrevet i den appellerede kendelses præmis 1-16, hvortil der henvises. De retsforskrifter, der finder anvendelse, er Rådets direktiv 91/414/EØF af 15. juli 1991 om markedsføring af plantebeskyttelsesmidler (EFT L 230, s. 1) og Kommissionens forordning (EØF) nr. 3600/92 af 11. december 1992 om de nærmere bestemmelser for iværksættelsen af første fase af det arbejdsprogram, der er omhandlet i artikel 8, stk. 2, i direktiv 91/414 (EFT L 366, s. 10).
5. De faktiske omstændigheder i tvisten og retsforhandlingerne for Retten er beskrevet i den appellerede kendelses præmis 17-41, hvortil der henvises.
Den appellerede kendelse
6. I den appellerede kendelses præmis 59-76 anerkendte Retten, at det var uopsætteligt for IQV at opnå den begærede udsættelse af gennemførelsen. Retten har nemlig fundet, at såfremt der ikke skete udsættelse, ville IQV sandsynligvis lide et alvorligt og uopretteligt tab, for så vidt som den anfægtede beslutning indebar en tilbagekaldelse før den 3. november 2003 af godkendelserne for plantebeskyttelsesmidler, der indeholder metalaxyl, og som markedsføres af IQV. Selskabet ville imidlertid, såfremt der ikke skete en udsættelse, vanskeligt med kort varsel kunne tilbyde kunderne erstatningsprodukter, hvilket kunne påføre selskabet et uopretteligt tab af markedsandele henset til konkurrencevilkårene på det pågældende marked.
7. I den appellerede kendelses præmis 84-101 anerkendte Retten ligeledes visse af IQV påberåbte faktiske og retlige anbringender, der umiddelbart kan berettige udsættelsen af gennemførelsen af den anfægtede beslutning (fumus boni juris). Retten fandt nemlig IQV’s anbringende om, at proportionalitetsprincippet er blevet tilsidesat, bl.a. som følge af, at Kommissionen ikke har givet selskabet tilstrækkelig tid til at indlevere en fuldstændig aktmappe, som defineret i artikel 6, stk. 3, i forordning nr. 3600/92, med henblik på at muliggøre en fuldstændig videnskabelig vurdering af metalaxyl, begrundet. Begrundelsen i den anfægtede beslutning gjorde det nemlig ikke muligt at afgøre, om Kommissionen havde afbrudt vurderingsproceduren vedrørende metalaxyl, fordi den ikke kunne afsluttes inden for retligt bindende frister, eller om det blot var et administrativt valg (den appellerede kendelses præmis 95). Retten fandt ligeledes, at selv om det umiddelbart ikke var godtgjort, at Kommissionen havde været nødsaget til at ændre forordningen for at forlænge fristen for fremlæggelse af de for vurderingen af metalaxyl nødvendige undersøgelser, rejste dette punkt ikke desto mindre ømtålelige principielle spørgsmål, der gør en grundig undersøgelse nødvendig, og som ikke kan løses inden for rammerne af behandlingen af en begæring om foreløbige forholdsregler (den appellerede kendelses præmis 100). Endelig fastslog Retten følgende i den appellerede kendelses præmis 101:
»Der skal ligeledes tages hensyn til, at forordning nr. 3600/92 er en kompleks tekst, hvis relevante bestemmelser er blevet ændret flere gange, og som ikke udtrykkeligt har taget hensyn til den situation, som sagsøgeren befandt sig i, nemlig at være den eneste virksomhed, der støttede optagelsen af et aktivt stof i bilag I til direktiv 91/414, dog efter, at en anden berørt producent, der var den eneste, der havde indleveret en hovedsageligt fuldstændig aktmappe, havde trukket sig ud af den omhandlede sag, og til trods for, at den rapporterende medlemsstat havde accepteret at foretage en behandling efter proceduren på grundlag af denne aktmappe. Løsningen af de ved begæringen rejste spørgsmål gør derfor en uddybende gennemgang af den faktiske og retlige kontekst, der er opstået ved denne situation, nødvendig, idet denne gennemgang skal foretages efter en kontradiktorisk sagsbehandling. Retten finder således, at de anbringender, som sagsøgeren har gjort gældende, ikke kan tilsidesættes som åbenbart ugrundede ved behandlingen af begæringen om foreløbige forholdsregler.«
8. I den appellerede kendelses præmis 105-118 foretog Retten en vurdering af de berørte interesser. For det første bemærkede den, at den anfægtede beslutning ikke var truffet som følge af en alvorlig risiko for menneskers sundhed og miljøet ved metalaxyl. Retten fandt således, at en udsættelse af gennemførelsen af den anfægtede beslutning ikke indebar en sådan risiko (den appellerede kendelses præmis 108). Retten relativiserede derimod det tab, som IQV ville lide i tilfælde af, at begæringen om udsættelse af gennemførelsen ikke toges til følge, idet Retten udtalte, at IQV fortsat kunne sælge de omhandlede produkter i ni andre stater, der ikke er medlem af Fællesskabet (den appellerede kendelses præmis 109). Retten fandt dernæst, at IQV selv i vidt omfang havde bidraget til det tab, som selskabet havde gjort rede for, idet selskabet uden objektive grunde ikke havde truffet passende foranstaltninger for rettidigt at indlevere en fuldstændig aktmappe som defineret i artikel 6, stk. 3, i forordning nr. 3600/92. Retten afviste, at IQV under den procedure, der førte frem til den anfægtede beslutning, kunne have fået forsikringer, der kunne have fået selskabet til at antage, at indgivelse af en sådan aktmappe ikke krævedes af det (den appellerede kendelses præmis 111-113). Retten fandt, at selv om den medlemsstat, der var udpeget som rapporterende medlemsstat for ansøgningen om optagelse af metalaxyl i bilag I til direktiv 91/414, lader til i vidt omfang at have bidraget til situationen som følge af medlemsstatens tilsidesættelse af visse frister, der fandt anvendelse under proceduren, burde IQV, der var vidende om denne forsømmelse, træffe foranstaltninger for desuagtet at være i stand til rettidigt at indlevere en fuldstændig aktmappe (den appellerede kendelses præmis 114 og 115). Retten har ligeledes bemærket, at udsættelse af gennemførelsen direkte ville påvirke Kommissionens generelle interesse i, at fællesskabslovgivningen, og navnlig forordning nr. 3600/92, finder anvendelse (den appellerede kendelses præmis 116). Endelig fandt Retten, at forudsat, at IQV bl.a. har egenskaber, der gør det muligt for selskabet at give udtryk for interesserne hos visse fabrikanter uden for Fællesskabet, der anvender metalaxyl, og at der direkte af den anfægtede beslutning følger et forbud over for de berørte producenter mod at indføre deres produkter, der er behandlet med metalaxyl, i Fællesskabet, kan producenterne sandsynligvis anvende en erstatning for dette stof. Retten fandt således, at IQV ikke havde godtgjort, at de berørte producenter var påført et tab ved forpligtelsen til at anvende en sådan erstatning (den appellerede kendelses præmis 117). Retten konkluderede, at vurderingen af de berørte interesser talte for, at der ikke skal ske udsættelse af gennemførelsen af den anfægtede beslutning.
Parternes påstande
9. IQV har nedlagt følgende påstande:
– Den appellerede kendelse ophæves.
– Gennemførelsen af den anfægtede beslutning udsættes.
– Subsidiært hjemvises spørgsmålet om begæringen om udsættelse til Retten.
– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger i appelsagen og i sagen for Retten om foreløbige forholdsregler.
10. Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
– Appellen afvises, subsidiært forkastes den.
– Subsidiært tages begæringen om udsættelse af gennemførelsen af den anfægtede beslutning i tilfælde af, at appellanten gives medhold, ikke til følge.
– IQV tilpligtes at betale sagens omkostninger i begge instanser.
Appellen
11. IQV har fremført flere anbringender til støtte for appellen, herunder at Retten har begået en retlig fejl, idet den ikke har foretaget en korrekt afvejning af de berørte interesser. IQV har i denne forbindelse – henset til de foreliggende faktiske omstændigheder i sagen, herunder bl.a., at proceduren for vurdering af metalaxyl blev indledt under deltagelse af en anden anmelder, der først trak sig ud af sagen efter rettidigt at have indleveret en fuldstændig aktmappe i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 6, stk. 3, i forordning nr. 3600/92 – i det væsentlige gjort gældende, at Retten ikke ved vurderingen af de berørte interesser kunne lægge vægt på, at IQV ikke selv havde været i stand til ligeledes at forelægge en fuldstændig aktmappe rettidigt, som et ufordelagtigt forhold for begæringen. Retten har i denne forbindelse tillagt dette forhold for megen vægt uden at tage tredjemands interesser i proceduren i betragtning.
12. Det bemærkes, at i den appellerede kendelses præmis 101, der er gengivet i denne kendelses præmis 7, har Retten, idet den tog stilling til, hvorvidt de af IQV påberåbte anbringender var begrundede, ikke udelukket, at en anmelder, der forbliver, efter at en anden anmelder har trukket sig ud, under sådanne omstændigheder ikke er forpligtet til at fremlægge en fuldstændig aktmappe inden for en vis frist. Retten kunne således ikke uden samtidig at begå en retlig fejl finde, at den omstændighed, at IQV ikke havde fremlagt en fuldstændig aktmappe, var et ufordelagtigt forhold for denne ved vurderingen af de berørte interesser.
13. Da de andre forhold, der er behandlet af Retten i forbindelse med denne vurdering, ikke i sig selv begrunder den konklusion, at resultatet af vurderingen er ufordelagtigt for IQV, og da det i øvrigt er blevet anerkendt i den appellerede kendelse, at begæringen er uopsættelig, samt at de fremførte faktiske og retlige anbringender er begrundede, er denne retlige fejl tilstrækkelig til at medføre en ophævelse af kendelsen, uden at det er fornødent at behandle de andre anbringender i appellen.
14. I medfør af artikel 62, stk. 1, i Domstolens statut ophæver Domstolen, hvis den giver appellanten medhold, den af Retten trufne afgørelse. Domstolen kan enten selv træffe endelig afgørelse, hvis sagen er moden til påkendelse, eller hjemvise den til Retten til afgørelse. Da sagen er moden til påkendelse, bør der træffes afgørelse om begæringen om udsættelse af gennemførelsen af den anfægtede beslutning.
Begæringen om udsættelse af gennemførelsen
15. Kommissionen har på dette trin af proceduren alene bestridt, at de af IQV over for den anfægtede beslutning påberåbte anbringender er begrundede.
16. Kommissionen har anført, at Retten som svar på IQV’s anbringende om en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet i den appellerede kendelses præmis 94 har anerkendt, at formålet med direktiv 91/414 ikke alene er at foretage en fuldstændig videnskabelig vurdering af de stoffer, der er omfattet af fremgangsmåden i artikel 8, stk. 2, men ligeledes at gøre det inden for en given frist. Kommissionen har imidlertid anfﾸrt, at Retten dernæst i den appellerede kendelses præmis 95 har sat spørgsmålstegn ved, om den anfægtede beslutning er blevet truffet af denne grund, da den er begrundet på en tvetydig måde. Kommissionen har bestridt en sådan begrundelsesmangel og er af den opfattelse, at det under alle omstændigheder ikke kan påvirke lovligheden af den anfægtede beslutning henset til den overordnede konklusion, som Retten er nået frem til i den appellerede kendelses præmis 94.
17. Denne argumentation må forkastes. Selv om direktiv 91/414 fastsætter, at den videnskabelige vurdering af aktive stoffer, der er omfattet af fremgangsmåden i direktivets artikel 8, stk. 2, skal finde sted inden en vis frist, kan Retten ved afgørelsen af lovligheden, idet den træffer afgørelse om sagens realitet, sikre sig, at de grunde, der er angivet i den anfægtede beslutning, er udtryk for en sådan retlig begrundelse. Det er imidlertid ikke udelukket, at beslutningen henset til ordlyden heraf og den kontekst, den er blevet truffet i, snarere har været begrundet i forvaltningsmæssige valg vedrørende alle aktmapperne for aktive stoffer, der var omfattet af proceduren, end af uhåndgribelige retlige bånd. Det bemærkes i denne forbindelse, at den periode, der oprindeligt var fastsat for at gennemføre en undersøgelse af de aktive stoffer efter kravene i direktiv 91/414, var blevet forlænget for et vist antal aktive stoffer, der henhører under direktivets anvendelsesområde. Dette var tilfældet, da Kommissionen vedtog forordning (EF) nr. 2076/2002 af 20. november 2002 om forlængelse af den periode, der er angivet i artikel 8, stk. 2, i direktiv 91/414/EØF, og om afvisning af optagelse af visse aktive stoffer i bilag I til dette direktiv og tilbagetrækning af godkendelser af plantebeskyttelsesmidler, der indeholder disse stoffer (EFT L 319, s. 3).
18. Kommissionen har dernæst anført, at Retten som svar på netop et argument fra IQV om, at Kommissionen enten kunne have fremsendt den fuldstændige aktmappe indleveret af en anden anmelder til samtlige medlemsstater, således at proceduren for vurdering af metalaxyl kunne fortsætte uden forsinkelse, eller at Kommissionen kunne have givet en rimelig frist for IQV, til at denne kunne udarbejde en sådan aktmappe, har afvist disse to løsninger med den begrundelse, at Kommissionen ikke havde hjemmel til at forpligte den rapporterende medlemsstat til at fremsende aktmappen, og at det var for sent til, at IQV kunne indsamle de supplerende data, der kunne være påkrævet, henset til, at disse burde være til rådighed den 25. maj 2002 i medfør af artikel 7, stk. 4, i forordning nr. 3600/92. Kommissionen er af den opfattelse, at Retten efter at være nået frem til disse konklusioner i den appellerede kendelses præmis 98 og 99 ikke ex officio i kendelsens præmis 100 kunne behandle en tredje mulighed, nemlig at Kommissionen ændrer forordning nr. 3600/92 for at skyde datoen den 25. maj 2002, og nå frem til, at det ikke var udelukket, at Kommissionen burde have benyttet denne løsning.
19. Dette argument skal ligeledes forkastes. Det fremgår nemlig, at Retten i modsætning til det af Kommissionen hævdede på ingen måde har behandlet et forhold af egen drift, men kun har analyseret de påstande, IQV har gjort gældende, hvorefter Kommissionen kunne have givet selskabet en yderligere frist.
20. Under alle omstændigheder er de grunde, der er angivet i den appellerede kendelses præmis 101, som er gengivet i denne kendelses præmis 7, tilstrækkelige til ikke at udelukke, at det under de foreliggende omstændigheder ikke var muligt af IQV at kræve fremlæggelse af visse oplysninger og en fuldstændig aktmappe inden for de fastsatte frister. Det er således godtgjort, at anbringendet om en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet er begrundet.
21. Visse af IQV påberåbte faktiske og retlige grunde berettiger således umiddelbart en udsættelse af gennemførelsen af den anfægtede beslutning (fumus boni juris).
22. Der er i øvrigt ikke fremkommet grunde, der kan rejse tvivl om vurderingen af uopsætteligheden som anført i denne kendelses præmis 6.
23. Henset til de forhold, der er sammenfattet i denne kendelses præmis 8, og som Retten har taget i betragtning, med undtagelse af den betragtning, at IQV selv har bidraget til sit tab ved ikke at fremlægge en fuldstændig aktmappe inden for den i artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 3600/92 fastsatte frist, falder vurderingen af de berørte interesser ud til fordel for den begærede udsættelse. Navnlig peger de forhold, der er forelagt Retten, på, at udsættelsen af gennemførelsen af den anfægtede beslutning ikke medfører en a lvorlig risiko for menneskers sundhed eller miljøet. Hvad angår Kommissionen generelle interesse i, at fællesskabslovgivningen, og navnlig forordning nr. 3600/92, finder anvendelse, inden der afsiges dom i hovedsagen, skal skaden på en sådan interesse relativiseres, da andre stoffer end metalaxyl, der ligeledes er omfattet af proceduren i artikel 8, stk. 2, i direktiv 91/414, i medfør af forordning nr. 2076/2002 fortsætter med at være godkendt indtil den 31. december 2005 uden at have været undergivet den videnskabelige vurdering, der er fastsat i direktivet.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
bestemmer
DEN DOMMER, DER TRÆFFER AFGØRELSE I SAGER OM FORELØBIGE FORHOLDSREGLER
1) Den af præsidenten for De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans afsagte kendelse af 5. august 2003 i sag T-158/03 R, Industrias Químicas del Vallés mod Kommissionen, ophæves. Gennemførelsen af Kommissionens beslutning 2003/308/EF af 2. maj 2003 om afvisning af at indsætte metalaxyl i bilag I til Rådets direktiv 91/414/EØF og om tilbagekaldelse af godkendelser af plantebeskyttelsesmidler, der indeholder dette aktive stof, udsættes, indtil De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans har afsagt dom i hovedsagen i sag T-158/03.
2) Afgørelsen om sagens omkostninger udsættes.