61990CJ0073_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 21. marts 1990 har Kongeriget Spanien i medfoer af EOEF-traktatens artikel 173, stk. 1, anlagt sag med paastand om annullation af Raadets forordning (EOEF) nr. 4051/89 af 19. december 1989 om fordeling for 1990 mellem medlemsstaterne af fangstkvoter for fartoejer, der udoever fiskeri i svenske farvande (EFT L 389, s. 53), samt af Raadets forordning (EOEF) nr. 4057/89 af 19. december 1989 om anden aendring af forordning (EOEF) nr. 4198/88 om fordeling for 1989 af fangstkvoter mellem medlemsstaterne for fartoejer, der udoever fiskeri i svenske farvande (EFT L 389, s. 78).
2 Naevnte forordninger er en opfoelgning af fiskeriaftalen af 21. marts 1977 mellem Faellesskabet og Sveriges regering (EFT 1980 L 226, s. 2), samt af de aarlige hoeringer mellem de kontraherende parter om tildeling af fangstkvoter til Faellesskabets fartoejer i Sveriges fiskerizone. Forordning nr. 4051/89 vedroerer 1990, mens forordning nr. 4057/89 vedroerer 1989 og fastsaetter en foroegelse af den sildekvote, der er til raadighed for Faellesskabet.
3 Raadet har udstedt de anfaegtede forordninger paa grundlag af artikel 11 i Raadets forordning (EOEF) nr. 170/83 af 25. januar 1983 om en faellesskabsordning for bevarelse og forvaltning af fiskeressourcerne (EFT L 24, s. 1). I denne forordning er der bl.a. fastsat bevaringsforanstaltninger, som ifoelge artikel 2 saerlig kan bestaa i en begraensning af fiskeriindsatsen, isaer ved begraensning af fangstmaengderne.
4 I denne forbindelse hedder det i artikel 3 i forordning nr. 170/83, at skulle det for en fiskeart eller beslaegtede fiskearter vise sig paakraevet at begraense fangsternes stoerrelse, fastsaettes aarligt det samlede antal fangster af de enkelte bestande eller grupper af bestande (herefter benaevnt "TAC"), den andel, der staar til raadighed for Faellesskabet, samt eventuelt de samlede fangster, som er indroemmet tredjelande, og de saerlige betingelser, der skal gaelde for disse fangster. Den andel, der staar til raadighed for Faellesskabet, forhoejes med de samlede fangster, som Faellesskabet opnaar uden for de farvande, der hoerer under medlemsstaternes jurisdiktion eller hoejhedsomraade.
5 I oevrigt hedder det i artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 170/83, at "de fangstmaengder, der staar til raadighed for Faellesskabet, som omhandlet i artikel 3, fordeles mellem medlemsstaterne paa en saadan maade, at hver enkelt medlemsstat sikres et relativt stabilt fiskeri med hensyn til hver af de paagaeldende bestande". I samme artikels stk. 2 hedder det videre, at Raadet paa grundlag af en rapport, som Kommissionen skal forelaegge inden den 31. december 1991 om fiskerisituationen i Faellesskabet, den oekonomiske og sociale udvikling i kystomraaderne, bestandenes stoerrelse og forventede udvikling, efter proceduren i traktatens artikel 43 fastsaetter eventuelt noedvendige justeringer i fordelingen af ressourcerne mellem medlemsstaterne.
6 Endelig hedder det i artikel 11 i forordning nr. 170/83, at valget af bevaringsforanstaltninger, fastsaettelsen af TAC og den andel, der staar til raadighed for Faellesskabet, og fordelingen mellem medlemsstaterne af denne maengde vedtages af Raadet med kvalificeret flertal paa forslag af Kommissionen. De forordninger, hvorved TAC fastsaettes for de fiskearter, som skal bevares, og hvorved den fangstmaengde, der er til raadighed for Faellesskabet, fordeles mellem medlemsstaterne, er blevet udstedt hvert aar siden 1983 paa dette grundlag.
7 Ved Raadets forordning (EOEF) nr. 172/83 af 25. januar 1983 om fastsaettelse for 1982 af de samlede tilladte fangstmaengder for visse fiskebestande og grupper af fiskebestande i Faellesskabets fiskerizone samt af Faellesskabets andel af disse fangster, af dennes fordeling blandt medlemsstaterne og af bestemmelserne for fiskeri efter den samlede tilladte fangstmaengde (EFT L 24, s. 30) har Raadet fordelt de disponible ressourcer i Faellesskabets farvande paa grundlag af de tre kriterier, der er anfoert i forordningens praeambel: det traditionelle fiskeri, behovene i omraader, hvor den lokale befolkning er saerlig afhaengig af fiskeriet og de dertil knyttede industrier, samt mistede fangstmuligheder i tredjelandes farvande.
8 De samme kriterier har ligget til grund for fordelingen af de disponible ressourcer uden for Faellesskabets farvande i medfoer af aftaler med tredjelande, som er genstand for forskellige raadsforordninger. Dette gaelder f.eks. forordningerne (EOEF) nr. 173/83 af 25. januar 1983 om aendring af forordning (EOEF) nr. 370/82 om forvaltning af og kontrol med visse fangstkvoter for 1982 for fartoejer, som foerer en medlemsstats flag, og som udoever fiskeri i det regulerede omraade, der er defineret i NAFO-konventionen (EFT L 24, s. 68), nr. 174/83 af 25. januar 1983 om fordeling mellem medlemsstaterne af fangstkvoter tildelt Faellesskabet for 1982 i henhold til fiskeriaftalen mellem Faellesskabet og Canada (EFT L 24, s. 70), nr. 175/83 af 25. januar 1983 om fordeling mellem medlemsstaterne af visse fangstkvoter for fartoejer, der udoever fiskeri i Norges oekonomiske zone og i fiskerizonen omkring Jan Mayen (EFT L 24, s. 72), og nr. 176/83 og 177/83 af 25. januar 1983 om fordeling mellem medlemsstaterne af fangstkvoter for fartoejer, der udoever fiskeri i svenske farvande (EFT L 24, s. 75) og i faeroeske farvande (EFT L 24, s. 77).
9 Procentsatserne for fordelingen, der er fastsat paa grundlag af fiskeriet i referenceperioden 1973-1978, og som de tildelte maengder er udtryk for, er ikke blevet aendret sig siden 1983 og er blevet anvendt ved samtlige senere fordelinger. Den Portugisiske Republiks og Kongeriget Spaniens tiltraedelse af Faellesskabet den 1. januar 1986 har ikke foert til nogen aendring af fordelingsnoeglen, hvorfra de to nye medlemsstater er udelukket.
10 Vedroerende de gaeldende faellesskabsbestemmelser, retsforhandlingernes forloeb samt parternes anbringender og argumenter henvises i oevrigt til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.
11 Til stoette for sine paastande har sagsoegeren fremfoert to anbringender om henholdsvis tilsidesaettelse af princippet om et relativt stabilt fiskeri og tilsidesaettelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling.
Anbringendet om tilsidesaettelse af princippet om et relativt stabilt fiskeri
12 Sagsoegeren har anfoert, at Raadet ved at udstede de anfaegtede forordninger, som udelukker Kongeriget Spanien fra fordelingen, har anvendt det i artikel 4, stk. 1, i ovennaevnte forordning nr. 170/83 fastsatte princip om et relativt stabilt fiskeri paa en fejlagtig maade, for saa vidt som Raadet ikke har taget hensyn til Kongeriget Spaniens legitime oensker om at opnaa fangstmaengder, der er til raadighed uden for Faellesskabet, og som er tildelt Faellesskabet som helhed.
13 Til stoette for dette anbringende har sagsoegeren i det vaesentlige fremfoert to argumenter.
14 For det foerste har sagsoegeren anfoert, at den i artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 170/83 omhandlede revisionsklausul ikke er den eneste maade, hvorpaa man kan tilpasse den i 1983 fastsatte fordelingsnoegle til nye omstaendigheder. Raadet har selv erkendt i en erklaering, der blev optaget i moedeprotokollen ved vedtagelsen af forordning nr. 170/83, at der ° selv foer den formelle aendring af fordelingssystemet ° ved vurderingen af den relative stabilisering af de kvoter, som tildeles medlemsstaterne, skal tages hensyn til de forskellige omstaendigheder, som vil kunne indvirke vaesentligt paa den generelle situation, paa baggrund af hvilken den oprindelige fordeling blev fastsat. Ifoelge sagsoegerne udgoer nye medlemsstaters tiltraedelse en vaesentlig aendring af situationen, da den oprindelige fordelingsnoegle omfattede ti medlemsstater, hvilket ikke laengere svarer til Faellesskabets sammensaetning. I oevrigt betyder tiltraedelsesaktens tavshed paa dette punkt, at princippet om et relativt stabilt fiskeri skal anvendes under hensyntagen til Faellesskabets nye sammensaetning.
15 For det andet goer sagsoegeren gaeldende, at de kvoter, der er fordelt i medfoer af de anfaegtede forordninger, er klart stoerre end de i selve aftalen fastsatte kvoter, idet torskekvoten er steget fra 2 500 til 7 500 tons, laksekvoten fra 40 til 190 tons og sildekvoten fra 1 500 til 6 500 tons i 1989 (ovennaevnte forordning nr. 4057/89), for derefter at falde tilbage til det tidligere niveau i 1990. En saadan anseelig foroegelse af fangstmulighederne burde have foert Raadet til at medtage sagsoegeren i fordelingen, uden at det gik ud over de allerede begunstigede medlemsstaters interesser.
16 Inden gennemgangen af de fremfoerte argumenter bemaerkes, at Domstolen i sin dom af 16. juni 1987 (sag 46/86, Romkes, Sml. s. 2681) allerede har haft lejlighed til at udtale sig om, hvorvidt de kvotefordelinger, der har fundet sted efter den oprindelige fordeling i 1983, er forenelige med kravet om relativ stabilitet i henhold til forordning nr. 170/83. I dommens praemis 17 har Domstolen saaledes udtalt, at dette krav om relativ stabilitet skal forstaas saaledes, at der ved fordelingen opretholdes en bestemt procentdel for hver enkelt medlemsstat. Domstolen har videre udtalt, at ved at bestemme, at Raadet efter proceduren i traktatens artikel 43 kan fastsaette eventuelle noedvendige justeringer i fordelingen af ressourcerne mellem medlemsstaterne, viser artikel 4, stk. 2, at den fordelingsnoegle, der oprindelig var fastsat i henhold til artikel 4, stk. 1, og paa grundlag af artikel 11, fortsat finder anvendelse, saa laenge der ikke er udstedt en aendringsforordning efter den procedure, som blev fulgt ved udstedelsen af forordning nr. 170/83.
17 For saa vidt angaar argumentet om Kongeriget Spaniens tiltraedelse af Faellesskabet den 1. januar 1986 bemaerkes, at en medlemsstats tiltraedelse er en objektiv kendsgerning, som ikke i sig selv kan have retlige foelger, idet vilkaarene for tiltraedelsen er fastsat i den tilsvarende akt.
18 Det hedder i den paagaeldende tiltraedelsesakts artikel 2, at fra tiltraedelsen er bestemmelserne i de oprindelige traktater og de af Faellesskabets institutioner foer tiltraedelsen vedtagne retsakter bindende for de nye medlemsstater og gaelder i disse stater paa de vilkaar, som er fastsat i disse traktater og i selve tiltraedelsesakten.
19 Det staar fast, at der i tiltraedelsesakten (artikel 167 for Spaniens vedkommende) med hensyn til fiskeriet og navnlig de eksterne ressourcer er fastsat en integrationsordning, hvorefter Faellesskabet skal overtage forvaltningen af fiskeriaftaler, der er indgaaet af de nye medlemsstater med tredjelande inden tiltraedelsen, og hvorefter de nye medlemsstater midlertidigt opretholder de rettigheder og forpligtelser, der foelger af disse aftaler, indtil Raadet har truffet passende afgoerelser med henblik paa bevarelse af fiskeriaktiviteterne i henhold til naevnte aftaler.
20 Herefter er det i overensstemmelse med tiltraedelsesaktens artikel 2 den gaeldende faellesskabsret, der finder anvendelse, navnlig princippet om relativ stabilitet, saaledes som dette er fastsat i forordning nr. 170/83, der i oevrigt ikke er blevet aendret, bortset fra den tekniske tilpasning af stemmeantallet i forbindelse med den i artikel 14, stk. 2 (bilag I, punkt XV, i tiltraedelsesakten), fastsatte beslutningsprocedure, og saaledes som princippet er fortolket af Domstolen.
21 Dette argument boer derfor forkastes.
22 Det boer imidlertid fremhaeves, at selv om tiltraedelsesakten ikke, som den kunne have gjort, beroerer den eksisterende situation med hensyn til fordeling af eksterne fiskeressourcer, er forholdet ikke desto mindre det, at Kongeriget Spanien siden tiltraedelsen har befundet sig i samme situation som de medlemsstater, der ikke var omfattet af den oprindelige fordeling.
23 Det foelger heraf dels, at denne medlemsstat har ret til at deltage i fordelingen af nye fangstmuligheder, som eventuelt er blevet disponible i medfoer af aftaler med tredjelande, som er indgaaet efter tiltraedelsen, og som vedroerer fiskeressourcer, der endnu ikke er fordelt, dels, at den naevnte stat ved den eventuelle revision af systemet i henhold til artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 170/83 kan goere sine oensker gaeldende paa lige fod med alle de oevrige medlemsstater.
24 Hvad angaar anbringendet om den anseelige foroegelse af fangstmulighederne i Sveriges farvande fremgaar det af sagen, at denne foroegelse i 1989 fulgte efter den udvidelse af Sveriges fiskerijurisdiktion i OEstersoeen, der var en foelge af aftalen mellem Sverige og Sovjetunionen om "den hvide zone", som tidligere havde udgjort en del af internationalt farvand. Hoeringerne mellem Faellesskabet og Sverige inden for rammerne af disses fiskeriaftale har medfoert, at Faellesskabet har faaet tildelt yderligere fangstmuligheder i denne zone for de beroerte fiskearter, nemlig torsk og laks.
25 Som Raadet har bemaerket uden at blive modsagt, var torskefangsten i den tidligere "hvide zone" undergivet en faellesskabs-TAC, der var fordelt mellem medlemsstaterne efter den traditionelle fordelingsnoegle, saaledes at udvidelsen af Sveriges fiskerizone til at omfatte "den hvide zone" i virkeligheden kun indebar, at en TAC, der tidligere henhoerte under den autonome faellesskabsordning, er blevet henfoert under den ordning, der er fastsat ved fiskeriaftalen med Sverige. Laksefangsten i den tidligere "hvide zone" var foer den sovjetisk-svenske aftale ikke underkastet nogen begraensning. Dette har bevirket, at de supplerende maengder, Sverige tildelte Faellesskabet efter udvidelsen af sin fiskerizone til at omfatte dette farvand, er blevet fordelt under hensyntagen til medlemsstaternes fiskeri af denne bestand paa det tidspunkt, hvor begraensningerne blev indfoert.
26 Herefter maa det fastslaas, at princippet om et relativt stabilt fiskeri, saaledes som Domstolen har fortolket det, ikke er blevet tilsidesat af Raadet, eftersom det for torsks vedkommende drejede sig om at fordele en maengde, der var mindre end den samlede maengde tidligere, og som allerede havde vaeret genstand for den saedvanlige fordeling. For saa vidt angaar laks bestrides det ikke, at den foerste fordeling af den nye kvote er sket paa grundlag af det traditionelle fiskeri.
27 Hvad angaar sild anfaegter sagsoegeren alene den i forordning nr. 4057/89 fastsatte fordeling af en yderligere kvote paa 5 000 tons, for saa vidt som denne foroegelse burde have foert Raadet til at medtage sagsoegeren i fordelingen.
28 I denne forbindelse skal det for det foerste bemaerkes, at foranstaltningerne til begraensning af fiskeriindsatsen ifoelge artikel 2, stk. 2, i forordning nr. 170/83 vedroerer fiskearter eller grupper af fiskearter, for det andet, at den relative stabilitet i henhold til samme forordnings artikel 4, stk. 1, skal sikres hver enkelt medlemsstat "med hensyn til hver af de paagaeldende bestande", dvs. fisk af en given art, som befinder sig i et givet geografisk omraade. Men det staar klart, at det er umuligt noejagtigt at bedoemme disse bestandes stoerrelse, som fra aar til aar kan svinge i opadgaaende og nedadgaaende retning, navnlig paa grund af arternes biologiske udvikling. Derfor har Domstolen i ovennaevnte Romkes-dom fastslaaet, at den relative stabilitet i fiskeriet skal forstaas som opretholdelse af en bestemt procentdel for hver enkelt medlemsstat og saaledes ikke som en garanti for en fast maengde fisk.
29 Herefter kan princippet om relativ stabilitet i fiskeriet ikke fortolkes, som om det indebaerer en pligt for Raadet til at foretage en ny fordeling, hver gang en bestemt bestand vokser, naar denne bestand allerede har vaeret genstand for den oprindelige fordeling. Denne fortolkning bekraeftes af, at den paagaeldende foroegelse blot har vaeret en episode i bestandens udvikling, idet fangstmulighederne for 1990 med hensyn til sild siden har genfundet deres tidligere niveau.
30 Da dette andet argument saaledes ikke kan tages til foelge, maa hele anbringendet om tilsidesaettelse af princippet om relativ stabilitet i fiskeriet forkastes.
Anbringendet om tilsidesaettelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling
31 Sagsoegeren har anfoert, at Raadet ved at udstede den anfaegtede forordning uden at tage Kongeriget Spanien med i fordelingsnoeglen har tilsidesat det i traktatens artikel 7 fastsatte princip om forbud mod forskelsbehandling.
32 Denne forskelsbehandling er ifoelge sagsoegeren for det foerste en foelge af, paa den ene side, at den spanske flaade i medfoer af artikel 162 i tiltraedelsesakten ikke har adgang til Nordsoeen indtil den 31. december 1995, mens Faellesskabet, paa den anden side, siden 1989 har gjort store indroemmelser over for Sverige ved at tildele landet nye kvoter i Nordsoeen til gengaeld for en fortsaettelse af fiskeriet udoevet af visse medlemsstaters flaade i den tidligere "hvide zone" i OEstersoeen; forskelsbehandlingen er for det andet en foelge af, at sagsoegeren efter tiltraedelsen, samtidig med at landet i forhold til Faellesskabet har mistet retten til at forhandle om fiskeriaftaler med tredjelande, udelukkes fra de fangstmuligheder, som Faellesskabet opnaar ved selv at forhandle med tredjelandene om saadanne aftaler.
33 I betragtning af sagsoegerens argumenter forudsaetter det paaberaabte anbringende, at Raadet ved vedtagelsen af de anfaegtede forordninger har behandlet sammenlignelige situationer forskelligt.
34 Det fremgaar imidlertid af ovenstaaende betragtninger vedroerende tiltraedelsesakten, at sagsoegeren befinder sig i en situation, der ikke kan sammenlignes med situationen for de medlemsstater, der allerede er blevet begunstiget ved fordelingen i 1983, da naevnte akt paa den angivne maade har fastlagt, hvorledes de nye medlemsstater skal integreres i den faelles fiskeripolitik, navnlig for saa vidt angaar de eksterne fiskeressourcer, der allerede var til raadighed og blev fordelt ved tiltraedelsen.
35 Under denne synsvinkel kan det forhold, at Raadet i den foreliggende sag ikke har handlet, som sagsoegeren kunne oenske sig, ikke betragtes som en diskriminerende holdning over for sagsoegeren. Det ville have forholdt sig anderledes, saafremt de anfaegtede forordninger havde fordelt nye fangstmuligheder omfattende bestande, der endnu ikke var tilgaengelige, og som Faellesskabet havde opnaaet i medfoer af aftaler indgaaet med tredjelande efter tiltraedelsen, og som derfor ved tiltraedelsen endnu ikke var blevet fordelt. Det er imidlertid ikke tilfaeldet i den foreliggende sag.
36 Derfor boer anbringendet om tilsidesaettelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling ligeledes forkastes.
37 Det foelger af samtlige ovenstaaende betragtninger, at sagsoegte boer frifindes i det hele.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
38 Ifoelge procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Kongeriget Spanien har tabt sagen og boer derfor betale sagens omkostninger. I overensstemmelse med artikel 69, stk. 4, baerer Kommissionen og de medlemsstater, der er indtraadt i sagen, deres egne omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
1) Sagsoegte frifindes.
2) Kongeriget Spanien betaler sagens omkostninger. Kommissionen, Forbundsrepublikken Tyskland og Det Forenede Kongerige baerer deres egne omkostninger.