62000TO0149(01)_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag T-149/00,
Innova, Centro euromediterraneo per lo sviluppo sostenibile, med hjemsted i Calatafimi (Italien), ved advokat D. Fosselard, Bruxelles, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokaterne Arendt og Medernach, 8-10, rue Mathias Hardt,
sagsøger,
mod
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved juridisk konsulent M.-J. Jonczy og E. Paasivirta, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg hos C. Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagnercentret, Kirchberg,
sagsøgt,
angående en påstand om annullation af Kommissionens beslutning af 23. marts 2000 om at ophæve kontrakten med sagsøgeren vedrørende gennemførelsen af projektet Dionysos,
har
DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS
(Fjerde Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, P. Mengozzi, og dommerne V. Tiili og R.M. Moura Ramos,
justitssekretær: H. Jung,
afsagt følgende
Kendelse
Dommens præmisser
Faktiske omstændigheder og retsforhandlinger
1 Innova, Centro euromediterraneo per lo sviluppo sostenibile, er en italiensk ikke-erhvervsdrivende sammenslutning, hvis formål er at bidrage til en bæredygtig udvikling i landene omkring Middelhavet.
2 Den 5. august 1998 indgik Kommissionen en kontrakt med sagsøgeren (herefter »kontrakten« eller »den omtvistede kontrakt«), der ville blive finansieret som led i et program i henhold til Rådets forordning (EF) nr. 1488/96 af 23. juli 1996 om finansielle og tekniske ledsageforanstaltninger (MEDA) i forbindelse med reformen af økonomiske og sociale strukturer inden for rammerne af Euro-Middelhavs-partnerskabet (EFT L 189, s. 1), og hvorved sagsøgeren påtog sig at gennemføre et projekt, der var beskrevet i kontraktens bilag A med titlen »Dionysos - Netværk af antikke skuespilpladser«, idet Kommissionen til gengæld skulle yde et økonomisk bidrag på 891 188 ECU.
3 Kontraktens artikel 15.3 bestemmer:
»Såfremt kontrahenten ikke overholder en forpligtelse, der er fastsat i nærværende kontrakt, og ikke rettidigt har truffet afhjælpningsforanstaltninger, forbeholder Kommissionen sig retten til at udsætte eller standse finansieringen af projektet eller de i kontrakten fastsatte betalinger samt om fornødent at ophæve kontrakten. I den sidstnævnte situation forbeholder Kommissionen sig ret til at kræve de allerede foretagne betalinger tilbagebetalt.«
4 Kontraktens artikel 15.6 bestemmer:
»Såfremt tilbagebetaling ikke sker inden for den fastsatte frist, forrentes det beløb, som kontrahenten skal betale, med den sats, som Det Europæiske Monetære Institut (EMI) anvender for sine transaktioner i [ecu], og som offentliggøres i EF-tidende, serie C, som gældende ved udløbet af den fastsatte frist for gennemførelse af tilbagebetalingen.
Kontrahenten accepterer, at et påkrav om betaling, der er forskriftsmæssigt udstedt af Kommissionen med henblik på den nævnte tilbagebetaling, kan tvangsfuldbyrdes i henhold til [EF-]traktatens artikel 192 i alle de lande, hvor kontrahenten har et hjemsted« (EF-traktatens artikel 192 er nu artikel 256 EF).
5 Kontraktens artikel 17 bestemmer, at »enhver tvist mellem Kommissionen og kontrahenten, der måtte opstå i forbindelse med opfyldelsen af [...] kontrakten, og som ikke har kunnet afgøres forligsmæssigt mellem parterne, skal indbringes for retterne i Bruxelles«. Artikel 18 bestemmer, at »... kontrakten er undergivet belgisk ret«.
6 I henhold til kontrakten har sagsøgeren modtaget 404 273 EUR fra Kommissionen.
7 Ved skrivelse af 23. marts 2000 meddelte kontorchef Laurent, Kommissionens Generaldirektorat for Eksterne Forbindelser, sagsøgeren, at han havde besluttet at ophæve kontrakten i overensstemmelse med dennes artikel 15.3. Han præciserer i denne skrivelse, at »nærværende beslutning om ophævelse af kontrakten vil naturligvis blive ledsaget af en anmodning om hel eller delvis tilbagebetaling af de allerede foretagne betalinger«, og at Kommissionen »forbeholder sig retten til at holde sig til den bankgaranti, som Innova har stillet i dette øjemed«.
8 Som begrundelse for denne beslutning anfører skrivelsens forfatter, at »han siden ikrafttrædelsen af kontrakten har konstateret en kronisk tilsidesættelse af de kontraktmæssige forpligtelser, der påhviler Innova i forbindelse med iværksættelsen og driften af projekt Dionysos, samt at [sammenslutningens] organer er ude af stand til rettidigt at træffe de påkrævede afhjælpningsforanstaltninger«.
9 Ved skrivelse af 6. juni 2000, som blev modtaget af sagsøgeren den 22. juni 2000, og som var vedlagt en debetnota dateret den 29. maj 2000, anmodede Kommissionen sagsøgeren om at tilbagebetale beløbet på 404 273 EUR senest 15 dage efter modtagelsen af den nævnte skrivelse, idet der i modsat fald ville blive taget skridt til at inddrive det nævnte beløb med tillæg af renter.
10 Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 2. juni 2000 har sagsøgeren i medfør af artikel 230, stk. 4, EF anlagt sag med påstand om annullation af Kommissionens beslutning om ophævelse af kontrakten.
11 Ved særskilt processkrift, som blev registreret på Rettens Justitskontor den 6. juli 2000, har sagsøgeren endvidere i medfør af artikel 242 EF indgivet en begæring om dels udsættelse af Kommissionens beslutning om at hæve kontrakten, for så vidt som der heri stilles krav om tilbagebetaling af alle de beløb, der er modtaget fra institutionen som led i den nævnte kontrakt, dels om udsættelse af den i medfør af denne afgørelse fremsendte debetnota, i det omfang dette er nødvendigt. Sagsøgeren anmodede endvidere om, at artikel 105, stk. 2, i Rettens procesreglement blev bragt i anvendelse, da enhver foranstaltning til tvangsfuldbyrdelse af den anfægtede beslutning ville påføre sagsøgeren et alvorligt og uopretteligt tab.
12 Ved kendelse af 20. juli 2000 (sag T-149/00 R, Innova mod Kommissionen, Sml. II, s. 2941), afviste Rettens præsident begæringen om foreløbige forholdsregler, eftersom Retten savnede kompetence til at træffe afgørelse i hovedsagen, og udsatte afgørelsen om sagsomkostningerne.
13 I henhold til artikel 114, stk. 1, i procesreglementet har Kommissionen den 25. juli 2000 ved særskilt processkrift nedlagt påstand om afvisning. Sagsøgeren har indgivet sine bemærkninger til denne påstand den 27. september 2000.
Parternes påstande
14 Kommissionen har i forbindelse med formalitetsindsigelsen nedlagt følgende påstande:
- Sagen afvises.
- Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger, herunder omkostningerne i forbindelse med sagen om foreløbige forholdsregler.
15 I bemærkningerne vedrørende formalitetsindsigelsen har sagsøgeren nedlagt følgende påstande:
- Spørgsmålet, om sagsøgerens søgsmål kan antages til realitetsbehandling, afgøres efter ret og rimelighed.
- Såfremt sagen afvises, pålægges Kommissionen helt eller delvist sagens omkostninger i henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 3.
Formaliteten
16 Ifølge procesreglementets artikel 114, stk. 3, forhandles der mundtligt om formalitetsspørgsmål, medmindre Retten bestemmer andet. I nærværende sag finder Retten, at sagen foreligger tilstrækkeligt oplyst i processkrifterne, og at der ikke er anledning til at indlede mundtlig forhandling.
Parternes argumenter
17 Kommissionen har i forbindelse med afvisningspåstanden anført, at genstanden for nærværende tvist er ophævelsen af en kontrakt med sagsøgeren, og at den dermed er en kontraktretlig tvist, hvilken ifølge fast retspraksis i mangel af en voldgiftsklausul ikke henhører under Rettens kompetence (Rettens kendelse af 23.3.2000, sag T-234/99, Monod-Gayraud mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 44). Ikke alene indeholder den omtvistede kontrakt ingen sådan klausul, men derudover bestemmer kontrakten udtrykkeligt i artikel 17, at retterne i Bruxelles er kompetente til at behandle tvister, der kan opstå i forbindelse med dens opfyldelse.
18 Under henvisning til den nævnte kendelse i sagen Innova mod Kommissionen har Kommissionen gjort gældende, at eftersom ophævelsen blot er en sanktion af, at en af kontrahenterne har misligholdt kontrakten, kan nærværende sag ikke adskilles fra en sag om opfyldelsen af den nævnte kontrakt, hvor retterne i Bruxelles er kompetente.
19 I bemærkningerne vedrørende afvisningspåstanden har sagsøgeren anført, at sammenslutningen må tage kendelsen i sagen Innova mod Kommissionen til efterretning, og at den henholder sig til Rettens skøn hvad angår spørgsmålet om afvisning af annullationssøgsmålet.
20 Såfremt sagen måtte blive afvist, har sagsøgeren endvidere anmodet om, at Retten anvender procesreglementets artikel 87, stk. 3, og pålægger Kommissionen sagens omkostninger. Efter sagsøgerens opfattelse er nærværende sag nemlig i væsentlig grad opstået som følge af Kommissionens adfærd.
21 I denne forbindelse har sagsøgeren for det første bemærket, at det var Kommissionens tjenestegrene, der affattede den omtvistede kontrakt, og navnlig dennes artikel 15.6, hvorefter det af Kommissionen udstedte betalingspålæg kan »tvangsfuldbyrdes i henhold til traktatens artikel 192« med henblik på tilbagebetaling af de allerede foretagne betalinger, når kontrakten ophæves. Denne henvisning til traktatens artikel 192 gjorde det vanskeligere for sagsøgeren at fastslå, hvilken ret der er kompetent til at behandle nærværende sag. Således bestemmer traktatens artikel 192, at beslutninger, der kan tvangsfuldbyrdes, »[kun] [...] kan udsættes efter beslutning af Domstolen«. Henset til, at den omtvistede beslutning er et betalingspålæg, som i henhold til kontraktens artikel 15 kan tvangsfuldbyrdes, er det efter sagsøgerens opfattelse forståeligt, at sagsøgeren indbragte søgsmålet om annullation af den nævnte beslutning for Fællesskabets retsinstanser.
22 Sagsøgeren har for det andet anført, at sammenslutningen ved sin advokats skrivelse af 3. maj 2000 under henvisning til principperne om god forvaltning og adgang til domstolene havde anmodet Kommissionen om så hurtigt som muligt at meddele sammenslutningen, ved hvilken retsinstans den omtvistede beslutning kunne anfægtes. Men det var først den 31. maj 2000, cirka kl. 15, dvs. to dage før udløbet af fristen for et eventuelt søgsmål for Fællesskabets retsinstanser, at sagsøgeren blev bekendt med Kommissionens svar. På dette tidspunkt havde sagsøgeren naturligvis udarbejdet et udkast til stævning, der kunne indgives til Retten, såfremt Kommissionen havde svaret, at Fællesskabets retsinstanser var kompetente til at behandle tvisten.
23 Ifølge sagsøgeren var Kommissionens svar langtfra klart og bestemt hvad angik spørgsmålet om den kompetente ret. Sagsøgeren anfører herved, at skrivelsen af 31. maj 2000 indeholdt følgende afsnit:
»Hvad angår Deres anmodning om angivelse af, ved hvilken retsinstans den beslutning, som er blevet meddelt Deres klient, måtte kunne anfægtes, finder vi, at denne sag er omfattet af bestemmelsen i kontrakten om, at behandlingen af tvister herom henlægges til retterne i Bruxelles.«
24 Anvendelsen af verbet »finde« antyder efter sagsøgerens opfattelse, at spørgsmålet om, hvilken ret der er kompetent til at behandle nærværende sag, kunne diskuteres, i hvilken forbindelse Kommissionen blot gav udtryk for sin opfattelse.
Rettens bemærkninger
25 Det fremgår af fast retspraksis, at ifølge bestemmelserne i artikel 238 EF, sammenholdt med bestemmelserne i Rådets afgørelse 88/591/EKSF, EØF, Euratom af 24. oktober 1988 om oprettelse af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans (EFT L 319, s. 1), med senere ændringer, har Retten kun kompetence til at træffe afgørelse i første instans vedrørende kontraktretlige tvister, som indbringes for den af fysiske eller juridiske personer, såfremt der foreligger en voldgiftsbestemmelse. I modsat fald ville Retten udvide sin dømmende myndighed til andre tvister end dem, som udtømmende er forbeholdt dens afgørelse i artikel 240 EF, der netop tildeler de nationale retter en almindelig kompetence til at påkende spørgsmål, hvori Fællesskabet er part (Rettens kendelse af 3.10.1997, sag T-186/96, Mutual Aid Administration Services mod Kommissionen, Sml. II, s. 1633, præmis 47).
26 I den foreliggende sag indeholder kontrakten ingen bestemmelse, hvorved Retten tillægges kompetence til at pådømme tvistigheder, der måtte opstå i forbindelse med opfyldelsen af kontrakten. Bestemmelsen om behandling af tvister, der findes i kontraktens artikel 17, tillægger tværtimod udtrykkeligt retterne i Bruxelles kompetence til at behandle enhver tvist mellem Kommissionen og medkontrahenten, som måtte opstå i forbindelse med opfyldelsen af kontrakten.
27 Nærværende tvist henhører uden enhver tvivl under denne bestemmelses anvendelsesområde. Som det anføres i kendelsen i sagen Innova mod Kommissionen (præmis 21), har tvisten nemlig »en direkte forbindelse med de i kontrakten fastlagte forpligtelser, idet ophævelsen, som hjemles i kontraktens artikel 15, udgør sanktionen for, at den ene af de to kontraherende parter har misligholdt sine forpligtelser«.
28 Det kan i øvrigt ikke hævdes, at kontraktens artikel 17 er til hinder for den enekompetence, der er tillagt Fællesskabets retsinstanser ved artikel 230, stk. 4, EF. Denne kompetence omfatter nemlig kun de beslutninger, der er omhandlet i artikel 249 EF, som institutionerne vil kunne træffe på de i traktaten fastsatte betingelser (kendelsen i sagen Mutual Aid Administration Services mod Kommissionen, præmis 50 og 51). I den foreliggende sag har den anfægtede beslutning en rent kontraktmæssig karakter og hører derfor ikke til de retsakter, for hvilke spørgsmålet om annullation henhører under Fællesskabets retsinstansers enekompetence ifølge artikel 230, stk. 4, EF.
29 Der kan heller ikke af kontraktens artikel 15.6 udledes en kompetence for Retten til at behandle den foreliggende tvist. Uden at det er nødvendigt at tage stilling til den nøjagtige rækkevidde af denne bestemmelse, skal det således blot bemærkes, at den blotte henvisning i denne til traktatens artikel 192 ikke kan fortolkes som en henlæggelse af kompetencen til Fællesskabets retsinstanser, da dette ville være i strid med den meget klare ordlyd af kontraktens artikel 17.
30 Det fremgår i det hele af det anførte, at da der ikke foreligger en voldgiftsbestemmelse, savner Retten klart kompetence til at behandle det foreliggende søgsmål, der - selv om det er rejst på grundlag af artikel 230, stk. 4, EF - i virkeligheden må forstås som et søgsmål vedrørende opfyldelsen af en kontrakt, som Fællesskabet har indgået. Følgelig må dette søgsmål klart afvises.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
31 Ifølge procesreglementes artikel 87, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. I medfør af procesreglementes artikel 87, stk. 3, kan Retten imidlertid pålægge endog en vindende part at erstatte den anden part de udgifter, som skønnes at være påført modparten unødvendigt eller af ond vilje.
32 Sidstnævnte bestemmelse bør ikke finde anvendelse i nærværende sag. Det kan således, i modsætning til hvad sagsøgeren gør gældende, ikke hævdes, at Kommissionen ved sin adfærd har forårsaget eller bidraget til, at nærværende tvist er opstået.
33 Det må udelukkes, at henvisningen til traktatens artikel 192 i kontraktens artikel 15.6 har kunnet gøre det vanskeligere for sagsøgeren at fastslå, hvilken ret der er kompetent til at behandle den foreliggende tvist. Som det fremgår af præmis 29 ovenfor, kunne ordlyden af kontraktens artikel 15.6 ikke give anledning til fortolkningsvanskeligheder.
34 Det må under alle omstændigheder udelukkes, at Kommissionen, fordi den ikke med den fornødne hurtighed meddelte sagsøgeren, hvilken ret der er kompetent til at behandle den foreliggende tvist, har tilsidesat principperne om adgang til domstolene og om god forvaltning. Det er i den forbindelse tilstrækkeligt at bemærke for det første, at Kommissionen, eftersom dens forbindelser med Innova var af rent kontraktmæssig art, ikke efter principperne om adgang til domstolene og om god forvaltning var forpligtet til at meddele sagsøgeren sin opfattelse med hensyn til afgørelsen af, hvilken ret der er kompetent til at behandle den foreliggende tvist. For det andet bemærkes, at eftersom Kommissionen blot var den ene af de kontraherende parter, havde den ingen særlig myndighed med hensyn til fortolkning af kontrakten. Det er følgelig ikke overraskende, at den i sit svar på sagsøgerens spørgsmål vedrørende den kompetente ret nøjedes med blot at give udtryk for en opfattelse.
35 Under henvisning til det anførte i det hele, og idet sagsøgeren har tabt sagen, bør sammenslutningen betale sagens omkostninger, herunder omkostningerne i forbindelse med sagen om foreløbige forholdsregler, således som påstået af Kommissionen.
Afgørelse
Af disse grunde
bestemmer
RETTEN (Fjerde Afdeling)
1) Sagen afvises.
2) Sagsøgeren betaler sagens omkostninger, herunder omkostningerne i forbindelse med sagen om foreløbige forholdsregler.