62009CC0148_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Ar šo apelācijas sūdzību Beļģijas valdība, kuru atbalsta Eiropas Komisija, lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2009. gada 10. februāra spriedumu lietā T‑388/03 Deutsche Post un DHL International /Komisija (Krājums, II‑199. lpp.; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru Pirmās instances tiesa atcēla Komisijas 2003. gada 23. jūlija lēmumu pēc EKL 88. panta 3. punktā paredzētās iepriekšējas pārbaudes procedūras necelt iebildumus pret vairākiem Beļģijas iestāžu pasākumiem par labu Beļģijas valsts pasta uzņēmumam La Poste SA (C(2003) 2508, galīgā redakcija, turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
2. Galvenais šīs lietas izvirzītais jautājums ir par Pirmās instances tiesas pilnvarām attiecībā uz izskatāmās lietas strīda priekšmeta pārkvalificēšanu. Tiesa ir arī aicināta lemt par to, kā interpretēt jēdzienu “nopietnas grūtības”, kuru rezultātā Komisija var lemt par oficiālas izmeklēšanas procedūras uzsākšanu saskaņā ar EKL 88. panta 2. punktu.
I – Pamata prāvas rašanās fakti
3. LA Poste SA (turpmāk tekstā – “ La Poste ”) 1992. gadā tika pārveidota par publisko tiesību akciju sabiedrību, bet palika universālo pasta pakalpojumu sniedzēja Beļģijā un tai bija jāpilda īpaši pienākumi, sniedzot pakalpojumus ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi (turpmāk tekstā – “PVTN”). PVTN neto papildu izmaksu kompensēšanas noteikumi ir noteikti vadības līgumā, kas noslēgts ar Beļģijas valsti.
4. Ekspressūtījumu sektors veido 4 % no La Poste
apgrozījuma, kas atbilst 18 % no šī sektora tirgus daļas. Deutsche Post AG (turpmāk tekstā – “ Deutsche Post ”) un tās Beļģijas meitas sabiedrības DHL International
daļa šajā tirgū ir 35–45 %.
5. Ar 2002. gada 3. decembra vēstuli Beļģijas iestādes paziņoja Komisijai plānu palielināt La Poste
kapitālu par EUR 297,5 miljoniem.
6. Pēc Beļģijas valdības domām, rekapitalizācija iekļaujas loģiskā privāta investora tirgus ekonomikā darbībā un tai nav nekādu valsts atbalsta iezīmju.
7. Minētā pasākuma pārbaudes laikā atklājās, ka seši iepriekšēji, nepaziņoti pasākumi, kas saistīti ar PVTN uzdevumu izpildi, bija jāpārbauda, jo, pēc Komisijas domām, no tiem bija atkarīgs paziņotās kapitāla palielināšanas likumīgums. Šie pasākumi bija: atbrīvojums no uzņēmuma ienākuma nodokļa, atbrīvošana no pensiju uzkrājuma izveidošanas EUR 100 miljonu apmērā 1997. gadā, iespēja saņemt valsts garantiju aizdevumiem, atbrīvojums no īpašuma nodokļa ēkām, kas tiek izmantotas sabiedrisko pakalpojumu sniegšanai, [reālās izmaksas pārsniedzoša] vispārējo interešu finanšu pakalpojumu kompensēšana pirmajā vadības līgumā (1992–1997) un divas 1997. gadā veiktas nepaziņotas kapitāla palielināšanas par kopējo summu EUR 62 miljoni.
8. 2003. gada 22. jūlijā Deutsche Post un DHL International
vērsās pie Komisijas ar informācijas pieprasījumu par stadiju, kurā atrodas procedūra, lai tajā iespējami piedalītos.
9. Uzskatīdama, ka paziņotā kapitāla palielināšana, kā arī citi pārbaudītie pasākumi nav valsts atbalsts, Komisija 2003. gada 23. jūlijā pēc EKL 88. panta 3. punktā paredzētās iepriekšējas pārbaudes procedūras pieņēma apstrīdēto lēmumu.
II – Tiesvedība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
10. 2003. gada 27. novembrī Deutsche Post un DHL International SA/NV
iesniedza prasību atcelt apstrīdēto lēmumu.
11. Komisija Pirmās instances tiesā izvirzīja iebildi par nepieņemamību, pamatojot ar to, ka prasītājām pirmajā instancē neesot tiesību un intereses celt prasību. Attiecībā uz pieņemamību Pirmās instances tiesa secīgi pārbaudīja prasītāju pirmajā instancē tiesības un intereses celt prasību. Pēc šīs analīzes Pirmās instances tiesa noraidīja Komisijas iebildi par nepieņemamību, pārsūdzētā sprieduma 57. punktā uzskatot, ka tām bija tiesības celt prasību, lai aizsargātu savas procesuālās garantijas. Pirmās instances tiesa 61.–64. punktā nosprieda, ka prasītājām to ieinteresēto personu statusā EKL 88. panta 2. punkta izpratnē ir interese celt prasību.
12. Attiecībā uz lietas būtību, atgādinājusi, ka “nopietnu grūtību” jēdziens ir objektīvs, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 96.–107. punktā noteica pazīmju kopumu, pēc kurām tiek konstatētas šīs nopietnās grūtības, saistībā ar iepriekšējas pārbaudes procedūras ilgumu un apstākļiem, kā arī ar pārbaudes nepietiekamo un nepilnīgo raksturu un apstrīdētā lēmuma saturu.
13. Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 106. punktā secināja, ka Komisijas veiktā procedūra ievērojami pārsniedza to, ko parasti ietver EKL 88. panta 3. punkta noteikumu ietvaros veiktā pirmā pārbaude.
14. Turpinājumā Pirmās instances Tiesa konstatēja, ka Komisijas veiktā pārbaude par otro pasākumu par labu La Poste, proti, atbrīvošanu no pensiju uzkrājuma izveidošanas, bija nepietiekama, ciktāl Komisijas rīcībā nebija vajadzīgo faktu, lai novērtētu ar Beļģijas valsts
veikto bezatlīdzības ēku nodošanu radītās priekšrocības.
15. Visbeidzot, Pirmās instances tiesa, atgādinājusi, ka saskaņā ar spriedumu lietā Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg (2), kas pasludināts pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, Komisijai bija jāpārbauda, vai valsts kompensētās PVTN izmaksas ir vienādas ar labi pārvaldīta vidusmēra uzņēmuma izmaksām (“benchmarking” kritērijs) vai zemākas par tām, konstatēja, ka izskatāmajā lietā šādas pārbaudes nebija. Līdz ar to tā nosprieda, ka paziņotā pasākuma pārbaude bija nepilnīga.
16. Līdz ar to Pirmās instances tiesa atcēla apstrīdēto lēmumu, pamatojoties uz otro, ceturto un septīto pamatu.
III – Par apelācijas sūdzību
17. Ar savu apelācijas prasību Beļģijas Karaliste, kuru atbalsta Komisija, lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu un piespriest prasītājām pirmajā instancē atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Beļģijas valdība savas apelācijas sūdzības pamatojumam izvirza trīs pamatus.
18. Komisija, atbildot uz šiem trijiem pamatiem, savā atbildes rakstā izvirza “neatkarīgu” pamatu par to, kāpēc prasība Pirmās instances tiesā bijusi nepieņemama (3) .
19. Deutsche Post
un DHL International
prasa apelācijas prasību noraidīt un piespriest Beļģijas Karalistei un Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
IV – Par Komisijas izvirzīto neatkarīgo pamatu
20. Ņemot vērā šī pamata izšķirošo raksturu, ierosinu Tiesai to izskatīt vispirms.
A – Lietas dalībnieku argumenti
21. Komisija uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi EKL 230. panta 4. punkta prasības, paziņojot, ka prasītāju pirmajā instancē prasība ir pieņemama ar pamatojumu, ka tiek aizsargātas procesuālās tiesības, kas tām izriet no EKL 88. panta 2. punkta. Ir skaidri redzams, ka prasības pieteikumā, kas iesniegts Pirmās instances tiesā, nebija minēts apgalvotais otrais pamats par procesuālo tiesību aizsardzību. Tādējādi Komisija pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā pārkvalificējusi šajā tiesā iesniegto prasību.
22. Komisija uzsver, ka procesuālo tiesību aizsardzības problemātika ir minēta tikai vienu reizi – prasības pieteikuma 17. punktā, daļā, kurā apskatīta to prasības pamatu pieņemamība, kuri jau izklāstīti un kuri vērsti pret lēmuma pamatotību. Tātad, pēc Komisijas domām, nekādā gadījumā nav runa par atsevišķu pamatu.
23. Prasītājas pirmajā instancē norāda uz Komisijas atsevišķā pamata kā papildu pamata atbilstoši Tiesas Reglamenta 117. panta 2. punktam, ko iesniegusi persona, kas iestājusies lietā, nepieņemamību. Turklāt atbilstoši prasītāju teiktajam Komisija kļūdoties, uzskatot, ka pamats par procesuālo tiesību aizsardzību neesot ticis izvirzīts pirmajā instancē. Šajā ziņā tās norāda sava prasības pieteikuma dažādas daļas, kurās minēti šie jautājumi, un līdz ar to secina, ka Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, kvalificējot šos argumentus.
B – Vērtējums
1) Apsvērumi par pamata pieņemamību
24. Vispirms, kas attiecas uz izvirzīšanu pēc savas iniciatīvas, jāpiebilst, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Tiesa var pati pēc savas iniciatīvas izvirzīt jebkuru jautājumu, kas saistīts ar apelācijas sūdzības, ar kuru tiek pārsūdzēts Pirmās instances tiesas spriedums, pieņemamību (4) .
25. Saistībā ar prasības atcelt tiesību aktu, kas celta Pirmās instances tiesā, pieņemamību, Tiesai, kurā iesniegta apelācija saskaņā ar Statūtu 56. pantu, ir jāspriež, vajadzības gadījumā arī pēc pašas iniciatīvas, par absolūtu pamatu, kas izriet no EKL 230. panta ceturtajā daļā noteiktā nosacījuma neievērošanas, saskaņā ar kuru prasītājs nevar prasīt atcelt lēmumu, kura adresāts viņš nav vai kurš tieši un individuāli uz viņu neattiecas (5) .
26. Pamati, ko vajadzības gadījumā var izvirzīt pēc savas iniciatīvas, var tikt izvirzīti jebkurā tiesvedības stadijā (6) . Līdz ar to pamatu, ko var izvirzīt pēc savas iniciatīvas, var izvirzīt vai nu lietas dalībnieki, vai Tiesa.
27. Tomēr šajā lietā uzskatu, ka Komisijas neatkarīgā pamata pieņemamību var pamatot, pēc analoģijas piemērojot principus, kas reglamentē pretapelācijas iesniegšanu. No Tiesas Reglamenta 115. panta skaidri izriet, ka ikviens tiesvedības dalībnieks Pirmās instances tiesā var iesniegt atbildes rakstu divu mēnešu laikā, skaitot no apelācijas paziņošanas dienas. Šeit jākonstatē, ka Pirmās instances tiesā Komisijai bija atbildētājas statuss.
28. Turklāt saskaņā ar judikatūru Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 40. panta ceturtā daļa neliedz personai, kas iestājusies lietā, izvirzīt argumentus, kas atšķiras no tā lietas dalībnieka argumentiem, kuru tā atbalsta, ja vien tā grib atbalstīt šī lietas dalībnieka prasījumus (7) . Saistībā ar izvirzāmajiem pamatiem netiek īpaši izdalīti lietas dalībnieki, kuriem ir tiesības iesniegt atbildes rakstu, jo pēdējiem tieši tāpat ir saistošs Tiesas Reglamenta 115. un 116. pants. Lietas dalībniekam, kurš iestājies lietā un kuram ir tiesības iesniegt atbildes rakstu saskaņā ar Tiesas Reglamenta 115. pantu, nepastāvot skaidri noteiktam ierobežojumam, ir jāvar izvirzīt pamatus pret jebkuru pārsūdzētā sprieduma pamatojuma juridisko aspektu (8) .
29. Šādas tiesības vēl jo vairāk atzīstamas Komisijai, kas Pirmās instances tiesā bija atbildētājas statusā, bet apelācijas tiesvedībā Tiesā – lietas dalībnieces statusā.
30. Līdz ar to Komisijas neatkarīgais pamats jāatzīst par pieņemamu.
2) Par lietas būtību
31. Šis pamats izvirza būtiskus jautājumus par Vispārējās tiesas [agrāk – Pirmās instances tiesa] prerogatīvu robežām, kad tā interpretē tajā iesniegtos pamatus. Uz šo atbildi sniedzamais jautājums cieši saistīts ar problemātiku attiecībā uz iepriekš minētā sprieduma lietā Stadtwerke Schwäbisch Hall u.c./Komisija judikatūras aizliegumu pārkvalificēt prasības priekšmetu, un es šai problemātikai jau pieskāros secinājumos lietā Komisija/ Kronoply un Kronotex, kuros aicināju Tiesu palikt pie Cook /Komisija un Matra /Komisija (9) judikatūras, precizējot tās piemērošanas nosacījumus (10) .
32. Minētā judikatūra saistīta ar gadījumiem, kuros Komisija, neuzsākot EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru, uz šī paša panta 3. punkta pamata konstatē, ka paziņotais pasākums nav valsts atbalsts vai ka valsts atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu. Tādējādi personas, uzņēmumi vai asociācijas, kuru intereses var ietekmēt atbalsta piešķīrums, it īpaši konkurējošie uzņēmumi un profesionālās organizācijas, kuri kā ieinteresētās personas bauda procesuālās garantijas, kad tiek uzsākta EKL 88. panta 2. punktā paredzētā procedūra, var iesniegt prasību atcelt lēmumu ar šādu konstatējumu.
33. Šādas prasības pieņemamība saskaņā ar iepriekš minēto Cook /Komisija un Matra /Komisija judikatūru, no vienas puses, atkarīga no pamatu dabas un, no otras puses, no prasītāja statusa. Pieņemamības nosacījumus vērtē atšķirīgi gadījumos, kad prasītājs apstrīd Komisijas lēmuma pamatotību un kad viņš aizstāv procesuālās garantijas, kas viņam pienākas. Pēc Komisija/ Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum sprieduma šāds skaidrs nošķīrums nosaka nosacījumus, kas piemērojami pieņemamības pārbaudei (11) .
34. Šajā lietā atbildēt par attiecīgo pamatu var, salīdzinot Pirmās instances tiesā iesniegto prasības pieteikumu ar pamata interpretāciju pārsūdzētajā Pirmās instances tiesas spriedumā.
35. Minētā sprieduma 36. punktā Pirmās instances tiesa atgādināja judikatūru, uz kuru atsaucās lietas dalībnieki, par atbalsta pasākuma saņēmēja konkurentu statusu, kuriem atzītas tiesības apstrīdēt lēmumu pēc iepriekšējās pārbaudes procedūras beigām (12) .
36. Minētā sprieduma 45. punktā Pirmās instances tiesa izklāstīja visus izvirzītos pamatus, apliecinot, ka otrais pamats skaidri ir par EKL 88. panta 3. punkta noteikumu neievērošanu (13) .
37. No Pirmās instances tiesā iesniegtā prasības pieteikuma tomēr izriet, ka prasītājas pirmajā instancē ir definējušas prāvas priekšmetu, izvirzot šī prasības pieteikuma 3. un 4. punktā minētos pamatus.
38. Prasības 3. punktā prasītājas pirmajā instancē vispirms izvirzīja tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, kas radies tāpēc, ka nekonfidenciālajā apstrīdētā lēmuma versijā bija apslēpta, viņuprāt, būtiska informācija.
39. Prasības 4. punktā prasītājas pirmajā instancē pārmeta Komisijai, ka tā nav kvalificējusi kā valsts atbalstu šādus pasākumus: pirmkārt, La Poste
atbrīvojumu no uzņēmuma ienākuma nodokļa, otrkārt, atbrīvošanu no pensiju uzkrājuma izveidošanas un, treškārt, La Poste
iespēju saņemt valsts garantiju aizdevumiem. Tajā pašā prasības 4. punktā prasītājas pirmajā instancē apstrīdēja tā aprēķina metodi un saturu, kuru Komisija veica, aprēķinot La Poste
piešķirto finansiālo priekšrocību un PVTN papildu izmaksu starpību, jo Komisija neesot ņēmusi vērā iepriekš aprakstītos pasākumus. Visbeidzot, tās pārmeta Komisijai automātisku PVTN pakalpojumu sniegšanas neto papildizmaksu atvilkumu, nepārbaudot, vai kompensācija bijusi maksāta tieši par to laikposmu, kurā radušās minētās izmaksas.
40. Ir skaidri redzams, ka nevienā no šiem pamatiem nav skaidri minēts EKL 88. panta 2. punkta piešķirto tiesību pārkāpums.
41. Jāatzīst, ka vienuviet rakstiskajos apsvērumos par visas Pirmās instances tiesā iesniegtās prasības pieņemamību kopumā, konkrēti, prasības 17. punktā, prasītājas pirmajā instancē atgādināja judikatūru par procesuālo garantiju ievērošanu. Tomēr neviens no iepriekš aprakstītajiem pamatiem skaidri neatsaucas uz procesuālo garantiju pārkāpumu iepriekš minētās Cook /Komisija un Matra /Komisija judikatūras izpratnē. Tādējādi šķiet, ka prasītājas pirmajā instancē atgādinājušas ar pieņemamības nosacījumiem saistīto judikatūru, nenošķirot nosacījumus pieņemamībai pēc būtības no pieņemamības nosacījumiem saistībā ar procesuālo tiesību ievērošanu.
42. Turklāt jāatzīst, ka prasības 22. punktā par pirmo pamatu saistībā ar tiesību uz aizstāvību tiesību pārkāpumu prasītājas pirmajā instancē apgalvo, ka “pienācīgas pārbaudes ietvaros Komisijai būtu bijis jāuzsāk EKL 88. panta 2. punktā paredzētā galvenā pārbaudes procedūra. Tā kā tas nav izdarīts, Komisijas lēmums ir prettiesisks”. Tomēr šis apgalvojums vien nav pietiekams, lai izveidotu atsevišķu pamatu. Turklāt tas parādās tajā prasības pieteikuma pirmajā instancē daļā, kas attiecas uz prasības pamatotību.
43. Prasības 14. punktā prasītājas pirmajā instancē atgādina, ka ir vērsušās Komisijā, lai lūgtu tās uzskatīt par ieinteresētajām personām Regulas Nr. 659/1999 (14) 1. panta h) punkta un 20. panta izpratnē.
44. Tomēr šie fakti nav līdzvērtīgi pamatam kā tādam.
45. Ņemot vērā iepriekš norādīto, Komisijas kritiskās piezīmes par Pirmās instances tiesas domu gaitu uzskatāmas par pamatotām, jo Pirmās instances tiesa, šķiet, atvasinājusi no iesniegtā prasības pieteikuma elementus, no kuriem tā izveidojusi atsevišķu pamatu, t.s. “otro pamatu”, izmantojot fragmentārus minējumus, kas izkaisīti pa vairākām prasības vietām.
46. Šeit jāatgādina, ka saskaņā ar iepriekš minētā sprieduma lietā Stadtwerke Schwäbisch Hall u.c./Komisija judikatūru Tiesa ir uzskatījusi, ka tas, ka Pirmās instances tiesa, lai gan tajā izvirzītie prasījumi un visi to pamatojumam izvirzītie pamati ir vērsti uz apstrīdētā lēmuma atcelšanu, pārkvalificē prasības priekšmetu, aplam uzskatot, ka prasītājas ir gribējušas panākt to procesuālo garantiju ievērošanu, kuras tām pienāktos, var būt kļūda tiesību piemērošanā.
47. Šajā lietā Pirmās instances tiesa pārkvalificēja prasības priekšmetu, pārkāpjot iepriekš minēto judikatūru, un tā ir kļūda tiesību piemērošanā. Šādi rīkodamās, Pirmās instances tiesa pārkāpa savas pilnvaras, lai arī apzinājās, ka tai saskaņā ar minēto judikatūru ir saistošs prasības priekšmets, kas izriet no tajā iesniegtās prasības.
48. Tā kā no iepriekš sniegtajiem apsvērumiem izriet, ka, no vienas puses, prasītājas pirmajā instancē nebija skaidri izvirzījušas nekādu pamatu par procesuālo garantiju ievērošanu un, no otras, tas, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 47. un 51. punktā nosprieda, ka tās neatbilst Plaumann /Komisija (15) judikatūras kritērijiem, es uzskatu, ka Pirmās instances tiesai būtu vajadzējis pasludināt par nepieņemamiem pamatus pēc būtības. Bet Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 67. un 68. punktā tikai pasludina par nepieņemamiem pamatus, ar kuriem prasītājas centās panākt, lai Pirmās instances tiesa spriestu par atbalsta esamību vai tā saderību ar kopējo tirgu, kā arī izvērtētu pamatu, kas saistīts ar tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.
49. Līdz ar to es ierosinu Tiesai pieņemt Komisijas izvirzīto pamatu un tādējādi atcelt Pirmās instances tiesas spriedumu, ciktāl tā pārkvalificē tajā iesniegtās prasības priekšmetu, un pārējie galvenās apelācijas sūdzības pamati vairs nav jāizskata.
50. Turklāt uzskatu, ka Tiesa varētu tāpat spriest par strīdu, nepārsūtot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējai tiesai, noraidot prasību pirmajā instancē kā nepieņemamu kopumā.
51. Tomēr, ja Tiesa izvēlētos citu risinājumu, es pakārtoti piedāvāju izanalizēt Beļģijas valdības argumentus galvenās apelācijas sūdzībā.
V – Par galvenās apelācijas sūdzības otro pamatu
52. Tā kā šis pamats ir cieši saistīts ar iepriekšējo pamatu, ierosinu to izskatīt pirms pārējiem galvenās apelācijas sūdzības pamatiem.
A – Lietas dalībnieku argumenti
53. Beļģijas valdība apgalvo, ka Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, jo atzinusi par pieņemamiem ceturto un septīto prasības pirmajā instancē pamatu, lai arī ar šiem pamatiem prasītājas pirmajā instancē ir apstrīdējušas apstrīdētā lēmuma pamatotību.
54. Komisija savukārt apgalvo, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētajā spriedumā ir izvērtējusi apstrīdēto lēmumu pēc būtības.
55. Prasītājas pirmajā instancē norāda, ka Pirmās instances tiesa ir tikai izvērtējusi visus būtiskākos elementus, lai noteiktu, vai var runāt par eventuālām nopietnām grūtībām.
B – Vērtējums
56. Vispirms jāuzsver, ka atbilde, kas sniedzama uz šo pamatu, ir saistīta ar Tiesas atbildi uz iepriekš minētās lietas Komisija/ Kronoply un Kronotex jautājumu par iepriekš minētās Cook/ Komisija un Matra/ Komisija judikatūras derīgumu, no vienas puses, un par neatkarīgo pamatu, kuru Komisija izvirzīja šīs apelācijas ietvaros, no otras puses.
57. Saistībā ar septīto pamatu, kuru prasītājas izvirzīja Pirmās instances tiesā, vispirms jānorāda, ka tās prasībā nekur nav minējušas problemātiku, kas saistās ar iepriekš minētās Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg judikatūras nozīmi. Šī problemātika parādījās tikai atbildēs uz Komisijas rakstiskajiem apsvērumiem (16) . Pirmās instances tiesa izskatīja šo pamatu pārsūdzētā sprieduma 70.?73. punktā, ņemot vērā judikatūru, pēc kuras pamats, kas ir iepriekš prasības pieteikumā formulēta pamata tiešs vai netiešs izvērsums, ir uzskatāms par pieņemamu (17) . Tomēr, ja arī Pirmās instances tiesa būtu nospriedusi, ka iepriekš minētajā Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg judikatūrā definēto kritēriju pārbaudi nevar piesaistīt prasības pieteikumā formulētajam pamatam, tomēr šī problemātika varēja veidot jaunu pamatu, kuru radīt ir aizliegts saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 48. panta 2. punktu, ja vien šāds pamats nebalstās uz tiesvedības gaitā atklātiem faktu vai tiesību elementiem.
58. Šeit jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 73. punktā Pirmās instances tiesa nosprieda, ka septītais pamats prasības pieteikumā pirmajā instancē ir cieši saistīts ar otro pamatu, kas balstīts uz EKL 88. panta 3. punkta noteikumu pārkāpumu. Ciktāl es aizstāvu tēzi par to, ka neeksistē tāds otrais pamats, kuru kā procesuālo pamatu ir definējusi Pirmās instances tiesa, piedāvāju uzskatīt, ka tā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriežot, ka septītais pamats ir hipotētisks otrā pamata izvērsums, lai gan septītais pamats būtu bijis jānovērtē kā nepieņemams. Ja Tiesa tomēr nesekotu tik radikālam priekšlikumam, tad par šo problemātiku no manas puses piebilstams vēl sekojošais.
59. Pārsūdzētā sprieduma 45. punktā Pirmās instances tiesa izklāstījusi prasības pamatus, uzskatot, ka ceturtais pamats saistīts ar to pasākumu pārbaudi, kas atbilst pasākumiem par atbrīvojumu no uzkrājumu veidošanas, bet saskaņā ar septīto pamatu trūka pārbaudes par PVTN sniegšanas izmaksām atbilstoši iepriekš minētā sprieduma lietā Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg kritērijiem.
60. Sākotnējā skatījumā un neskarot to, vai Pirmās instances tiesa noteikusi un raksturojusi šos pamatus pareizi, jākonstatē, ka iepriekš minētie pamati ir saistīti ar lietas būtību. Saskaņā ar vēl aizvien būtisko iepriekš minēto Cook/ Komisija un Matra/ Komisija judikatūru Pirmās instances tiesai tātad bija jāpārbauda, vai prasītājas ir atradušās īpašā stāvoklī iepriekš minētās Plaumann /Komisija judikatūras izpratnē. Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 47. un 51. punktā pamatoti nosprieda, ka lietas dalībnieku iesniegtie elementi nav tādi, ar kuriem varētu pierādīt, ka to konkurences stāvoklis, salīdzinot ar citiem La Poste
konkurentiem, ir būtiski ietekmēts.
61. Pārsūdzētā sprieduma 52. punktā nospriedusi, ka prasītājas pirmajā instancē ir ieinteresētās puses EKL 88. panta 2. punkta izpratnē, Pirmās instances tiesa sāka analizēt procesuālo tiesību garantiju problemātiku, atbildot uz šo tā saucamo prasības otro pamatu.
62. Pārsūdzētā sprieduma 55. punktā norādījusi otro pamatu kā pamatu, kas nepārprotami saistīts ar procesuālo tiesību pārkāpumu, Pirmās instances tiesa šī sprieduma 56. punktā nosprieda, ka trešais līdz piektais un septītais pamats ietver elementus, kas runā par labu minētajam otrajam pamatam. Līdz ar to tā pārsūdzētā sprieduma 57. punktā secināja, ka prasītājām pirmajā instancē ir tiesības celt prasību.
63. Pirmās instances tiesa tādējādi piesaistīja ceturtā un septītā pamata pieņemamību otrā pamata par procesuālajām garantijām pieņemamībai, kas, ja vien tā vispār pastāv, būtu noteikta pēc elastīgākiem kritērijiem saskaņā ar Cook/ Komisija un Matra/ Komisija judikatūru.
64. Šāda Pirmās instances tiesas pieeja liecina par dubultu kļūdu tiesību piemērošanā.
65. No vienas puses, jākonstatē, ka Pirmās instances tiesa izmanto argumentus, kas izvirzīti ceturtā un septītā pamata atbalstam un saistīti ar lietas būtību, analizēdama otro pamatu, kuru es uzskatu par neesošu.
66. Turklāt, pat ja pieņem, ka šāds otrais pamats patiešām ir izvirzīts Pirmās instances tiesā, šāda pieeja man šķiet peļama. Ja runa ir par prasību atcelt Komisijas lēmumu, tad tieši prasītājai ir jānosaka prāvas robežas un skaidri jāizvirza argumenti, ar kuriem tā vēlas pierādīt, ka, piemērojot EKL 88. panta 3. punktu, ir radušās nopietnas grūtības, kas liktu Komisijai pamatoti uzsākt oficiālo izmeklēšanas procedūru. Formulējot “procesuālu” pamatu, prasītāja var atsaukties uz faktiem, kas veido lietas būtības elementus. Tomēr, manuprāt, Pirmās instances tiesai neklājas stāties lietas dalībnieku vietā un meklēt prasībā elementus, no kuriem varētu izveidot no procesuālo tiesību pārkāpuma atvasinātu pamatu (18) . Līdz ar to, tā kā nekādi specifiski argumenti nav izvirzīti otrā pamata atbalstam, Pirmās instances tiesai, ja tas būtu bijis formulēts, tas būtu bijis jāpasludina par nepieņemamu.
67. No otras puses, tā kā prasības ceturtais un septītais pamats bija saistīti ar lietas būtību, kā arī ņemot vērā Pirmās instances tiesas argumentāciju pārsūdzētā sprieduma 47. un 51. punktā, saskaņā ar kuru prasītājas pirmajā instancē nav pierādījušas, ka to konkurences stāvoklis tirgū ir būtiski ietekmēts, ceturtais un septītais pamats būtu bijuši jāpasludina par nepieņemamiem, kā to prasa attiecīgā judikatūra, proti, iepriekš minētie spriedumi lietā Cook/ Komisija un lietā Matra/ Komisija.
68. Līdz ar to aicinu Tiesu nospriest, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, un tātad pieņemt galvenās apelācijas otro pamatu kā pamatotu. Balstoties uz šo pamatu, Tiesai būs jāatceļ Pirmās instances tiesas spriedums kopumā un jāpieņem galīgs lēmums par prāvu, pasludinot prasību pirmajā instancē par nepieņemamu.
VI – Par galvenās apelācijas sūdzības pirmo pamatu
A – Lietas dalībnieku argumenti
69. Beļģijas valdība apgalvo, ka Pirmās instances tiesa kļūdaini klasificējusi dažus iepriekšējās pārbaudes apstākļus, uzskatot tos par objektīvām un saskanīgām norādēm, kas liecina par “nopietnām grūtībām”, kuras prasa uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto oficiālo izmeklēšanas procedūru.
70. Runājot par pārbaudes procedūras apstākļiem, Pirmās instances tiesas izraudzītais divu mēnešu atsauces termiņš, pēc Beļģijas valdības domām, esot tikai orientējošs, līdz ar to tā pārsniegšana vēl automātiski nenozīmējot, ka Komisija saskārusies ar nopietnām grūtībām. Nevarot pieņemt, ka septiņu mēnešu termiņš acīmredzami pārkāpj termiņu, kurā Komisijai principā būtu jāpabeidz iepriekšējā pārbaude. Komisija piebilst, ka šīs lietas specifiskajos apstākļos iepriekšējās pārbaudes ilgums nebūt neesot pārmērīgs.
71. Turklāt, pēc Beļģijas valdības domām, pārbaudes procedūras materiālā un/vai laika perimetra izvērsums nebūt vēl neliecinot, ka lietā pēc būtības vērojamas nopietnas grūtības. Pirmās instances tiesa konkrēti neesot noteikusi saikni starp, no vienas puses, plašo izmeklēšanas apmēru, kurā ietilpa izziņotā atbalsta pārbaude, kas bija acīmredzami sarežģīta, un, no otras puses, nopietnu grūtību klātbūtni. Komisija norāda, ka faktiska rakstura grūtības ne vienmēr izraisa nopietnas grūtības.
72. Visbeidzot, Beļģijas valdība uzsver, ka šaubas par juridisko pamatu liecina ne tik daudz par nopietnām grūtībām, cik par Komisijas dažādajām iespējām noslēgt šo lietu.
73. Runājot par apstrīdētā lēmuma saturu, Beļģijas valdība uzskata, ka, analizējot, vai paziņotais atbalsts ir pietiekami pārbaudīts, Pirmās instances tiesa pēc būtības nonāk pie rezultāta, kas ir atšķirīgs no Komisijas rezultāta. Bet no šādas atšķirības nevar secināt, ka ir pastāvējušas nopietnas grūtības. Turklāt Komisija uzsver, ka no iepriekš minētā Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg sprieduma atvasinātā t.s. “benchmarking” kritērija pārbaude nav būtiska, kontrolējot, vai ir tikušas ievērotas EKL 88. panta 2. punktā paredzētās procesuālās garantijas.
74. Vispārīgi raugoties, prasītājas pirmajā instancē uzskata, ka Komisijas pārbaudes procedūras, kas veiktas valsts pasta uzņēmumu privatizācijas kontekstā, Komisija parasti veic oficiālās pārbaudes procedūras ietvaros. Šādas operācijas raksturo sarežģīts faktu konteksts, kurā nopietnas grūtības esot neizbēgamas.
75. Prasītājas pirmajā instancē arī atgādina, ka pārbaudes procedūrā pati Komisija ir uzsvērusi, ka tai nodotā lieta esot sarežģīta. Beļģijas valdība turklāt neesot atbildējusi uz Pirmās instances tiesas konstatējumiem, saskaņā ar kuriem Komisijas rīcībā neesot bijusi visa ar faktiem saistītā informācija, lai tā spētu izvērtēt nekustamā īpašuma nodošanu un atbrīvojumus no pensiju uzkrājuma veidošanas. Prasītājas arī uzsver, ka “benchmarking” esot liela nozīme PVTN izmaksās Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg sprieduma ceturtā kritērija izpratnē.
B – Vērtējums
76. Vispirms jāatgādina, ka, lai arī Tiesa apelācijas sūdzības ietvaros nav kompetenta spriest par faktu jautājumiem, tā tomēr ir kompetenta saskaņā ar EKL 225. pantu kontrolēt faktu juridisko klasifikāciju, kā arī juridiskās sekas, kuras no šiem faktiem ir secinājusi Pirmās instances tiesa (19) . Līdz ar to Tiesa var vērtēt jēdzienu “nopietnas grūtības”, ko Pirmās instances tiesa interpretējusi uz tai iesniegto faktu pamata.
77. Saskaņā ar Tiesas judikatūru valsts atbalsta jēdziens atbilstīgi EK līgumā sniegtajai definīcijai ir juridiska rakstura jēdziens, kas interpretējams uz objektīvu elementu pamata. Šī iemesla dēļ Savienības tiesai principā, ņemot vērā kā konkrētos tai iesniegtos prāvas elementus, tā arī Komisijas veiktā vērtējuma sarežģītību, ir jāveic pilnīga kontrole saistībā ar jautājumu par to, vai kādam pasākumam ir jāpiemēro EKL 87. panta 1. punkts (20) .
78. Saskaņā ar EKL 88. panta 3. punkta pirmo teikumu plāni piešķirt vai mainīt valsts atbalstu ir jādara zināmi Komisijai pirms to īstenošanas. Komisija veic šo plānoto atbalstu sākotnējo pārbaudi. Ja pēc šīs pārbaudes tai šķiet, ka plāns nav saderīgs ar kopējo tirgu, tā nekavējoties uzsāk EKL 88. panta 2. punkta pirmajā daļā paredzēto procedūru (21) .
79. Jāuzsver, ka Komisijai, ņemot vērā lietas faktiskos un juridiskos apstākļus, ir jānosaka, vai atbalsta saderības pārbaudes gaitā radušās grūtības ir tādas, kas liktu uzsākt šo procedūru. Savā vērtējumā, pirmkārt, Komisijai ir jāievēro prasības, kas saistītas ar tās pilnvaru ierobežojumu, proti, to, ka tā drīkst vērtēt atbalsta saderību tikai tādu pasākumu gadījumā, kuri nerada nopietnas grūtības, tā ka šis kritērijs faktiski ir ekskluzīvs (22) . Otrkārt, tiklīdz Komisija saskaras ar nopietnām grūtībām, tai nav nekādas diskrecionāras varas attiecībā uz oficiālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu (23) . Treškārt, nopietno grūtību jēdziens ir objektīva rakstura (24) . Visbeidzot, Pirmās instances tiesas īstenotā likumības pārbaude saistībā ar nopietnu grūtību pastāvēšanu pēc sava rakstura ir kas vairāk nekā tikai centieni noteikt, vai ir notikusi acīmredzama kļūda novērtējumā (25) .
80. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai pieņemtu atbalstam labvēlīgu lēmumu, Komisija uz sākotnējo EKL 88. panta 3. punkta pārbaudes posmu var atsaukties tikai tad, ja tā pēc sākotnējās pārbaudes spēj pārliecināties, ka šis atbalsts ir saderīgs ar EK līgumu vai ka izsludinātais pasākums nav valsts atbalsts. Savukārt, ja pēc sākotnējās pārbaudes Komisija nonāk pie pretēja uzskata vai arī šī pārbaude nav ļāvusi tai pārvarēt visas grūtības, kas radušās, tai vērtējot šā atbalsta saderību ar kopējo tirgu, Komisijai ir pienākums gūt visus nepieciešamos atzinumus, šajā ziņā uzsākot EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru (26) .
81. Komisijai ir rīcības brīvība saistībā ar apstākļu vērtējumu, nosakot, vai tie rada nopietnas grūtības (27) . Nopietno grūtību jēdzienam savukārt ir objektīvs raksturs. Konstatējums par grūtību pastāvēšanu jāmeklē ne tikai apstrīdētā akta pieņemšanas apstākļos, bet arī vērtējumos, uz kuriem pamatojusies Komisija (28) .
82. Šajā lietā Beļģijas valdība cenšas pierādīt, ka neviena no izvēlētajām norādēm neļauj secināt par nopietnu grūtību pastāvēšanu. Tā atsaucas uz procedūras ilgumu, sākotnējās pārbaudes izmeklēšanas apmēru, šaubām par Komisijas lēmuma juridisko pamatojumu un apstrīdētā lēmuma saturiskajiem elementiem.
83. Atgādinu, ka, lai gan Tiesa nav precīzi noteikusi, kādi ir elementi, kas var kalpot par šīm norādēm, kuras liecina par nopietnām grūtībām, ģenerāladvokāte Trstenjaka [ Trstenjak ] tomēr savos secinājumos ir apkopojusi trīs veidu norādes, kas pieņemtas judikatūrā. Par šādām norādēm var kalpot, pirmkārt, iepriekšējās izskatīšanas stadijā notikušo Komisijas un dalībvalsts sarunu saturs, otrkārt, attiecīgās lietas iepriekšējās izskatīšanas stadijā apritējušais laiks un, treškārt, vērtējumi, uz kuriem Komisija ir pamatojusies, lai pēc iepriekšējās izskatīšanas stadijas pieņemtu lēmumu. Šie vērtējumi var atsaukties uz grūtībām, kuras ir tādas, ka liek uzsākt oficiālo izmeklēšanas stadiju (29) .
84. Jākonstatē, ka, pamatoti atgādinājusi par noteikumiem attiecībā uz EKL 88. pantā paredzēto procedūru, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 96.?110. punktā ir centusies pārbaudīt apstākļus, pēc kuriem šajā lietā varētu pierādīt, ka pastāv nopietnas grūtības.
85. Pārsūdzētā sprieduma 94. punktā Pirmās instances tiesa tādējādi uzsvēra, ka tas, ka ir pārsniegts termiņš sākotnējai pārbaudei saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu, līdz ar citiem elementiem var likt atzīt, ka Komisija ir saskārusies ar nopietnām izvērtējuma grūtībām, kas prasījušas, lai tiek uzsākta EKL 88. panta 2. punktā paredzētā procedūra (30) .
86. Pirmās instances tiesa tādējādi uzskatīja, ka ir norāžu kopums, kas norāda par nopietnu grūtību pastāvēšanu.
87. Es vēlētos uzsvērt, ka šajā lietā ir jāsaglabā nošķīrums starp norādes un pierādījuma jēdzienu. Tādējādi Pirmās instances tiesas minētie elementi, kurus veido fakts, notikums vai konkrēts apstāklis, ir jāinterpretē kā elementi, kas visnotaļ ticami norāda uz kādas aizstāvētas tēzes ticamību, proti, nopietnu grūtību klātbūtni.
88. Minētos elementus tomēr nevar uzskatīt par pierādījuma elementiem, kurus var saprast kā tādus, kuru dēļ tiek veikta aizstāvētā konstatācija, kas ir Pirmās instances tiesas ziņā. Pirmās instances tiesai nav jāpierāda noteikti apstākļi, bet gan jāspēj no tiem izdarīt loģiskus un motivētus secinājumus, kuru pamatā ir objektīvi tai iesniegtie elementi.
89. Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa vispirms izanalizēja grūtības, kas saistītas ar attiecīgās procedūras ilgumu un apstākļiem. Pēc tam Pirmās instances tiesa 107.?118. punktā analizēja grūtības, kuru pamatojums balstās Komisijas lēmuma saturā.
90. Pirmkārt, uzskatu, ka “nopietnu grūtību” jēdziena izvērtējums nebūt vienmēr nenozīmē nepieciešamību analizēt citas lietas, lai noteiktu sākotnējās pārbaudes caurmēra ilgumu, kad nav grūtību no Komisijas puses. Nopietnu grūtību norāžu pārbaude drīzāk veicama katrā konkrētā gadījumā atsevišķi, it īpaši saistībā ar Komisijā iesniegtā pasākuma raksturu.
91. Ir zināms, ka parasts tiešais atbalsts neprasa tikpat ilgu pārbaudi kā sarežģīts pasākums, piemēram, kompensācija par PVTN sniegšanu. Tādējādi vienkārša, formāla ilguma atšķirība pati par sevi vēl nevar kalpot par izšķirošo elementu, kas ļautu runāt par nopietnām grūtībām. Tomēr, kā norādīja ģenerāladvokāte Trstenjaka, šis aspekts var uz to norādīt.
92. Turklāt noteiktais termiņš, kas saistīts ar “lēmumu necelt iebildumus” un paredzēts Regulas (EK) Nr. 659/1999 4. panta 3. punktā, attiecībā uz paziņotajiem atbalstiem sasniedz divus mēnešus. Saskaņā ar šī paša panta 5. punktu termiņu var pagarināt, savstarpēji vienojoties, vai gadījumos, kad Komisijai nepieciešama papildu informācija.
93. Svarīgi ir arī piebilst, ka prasītājas pirmajā instancē norāda, ka Komisijas pārbaužu procedūras gadījumos, kad tiek privatizēti valsts sektora uzņēmumi, parasti noris Komisijas oficiālās izmeklēšanas procedūras formā.
94. Otrkārt, runājot par pārsūdzētā sprieduma 99.?105. punktā analizētās sākotnējās procedūras norises apstākļu nozīmi, es uzskatu, ka paziņoto pasākumu pārbaudes ietvaros uz Komisiju gulstas rūpības pienākums pieprasīt informāciju no dalībvalsts un, ja pasākums ir īpaši sarežģīts, tad informācijas apmaiņā var atklāties nopietnas grūtības.
95. Šajā lietā Pirmās instances tiesa uzsvēra, ka Komisija ir veikusi izmeklēšanu lielā apmērā. Ja, neraugoties uz lietas sarežģītību, Komisija bija spējīga relatīvi īsā laikposmā pārbaudīt vairākus paziņotos un nepaziņotos pasākumus, kas ilguši vairākus gadus, tas drīzāk var pierādīt Komisijas dienestu darba efektivitāti, nevis to, ka iesniegtā pasākuma pārbaudē radušās nopietnas grūtības.
96. Man šķiet, ka valda vienprātība jautājumā par to, ka sarežģīta lieta pati par sevi vēl nenozīmē, ka Komisijai tā rada nopietnas grūtības, kuras liktu tai uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru. Tomēr, ja šī sarežģītība saistīta ar ilgu pārbaudi, tad apstākļi norāda, ka nopietnas grūtības pastāv.
97. Vispierādošākais elements, manuprāt, ir pārsūdzētā sprieduma 102. punktā Pirmās instances tiesas norādītais attiecībā uz Komisijas pārbaudīto pasākumu vērtējumu. Šeit Pirmās instances tiesa nosprieda, ka no lietas materiāliem izriet, ka Komisija vairākkārt paziņojusi, ka būtu jāuzsāk oficiāla izmeklēšanas procedūra. Šķiet, ka ir grūti runāt par nopietnu grūtību neesamību, ja pēc sākotnējās pārbaudes tiek izdarīts šāds secinājums.
98. Treškārt, saistībā ar Komisijas šaubām par juridiskā pamata izvēli man šķiet, ka šis elements ir formāla rakstura, jo Komisija svārstījās starp konstatāciju, ka atbalsta nav bijis, un lēmumu, ar kuru pārbaudītie pasākumi tiktu pasludināti par saderīgiem saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu.
99. Tomēr jāpiebilst, ka Komisija sasaistīja izziņotā pasākuma likumību ar to sešu pasākumu likumību, kas tika izziņoti no 1992. līdz 1997. gadam. Tādējādi man šķiet, ka ir grūti noliegt to, ka ir bijušas nopietnas grūtības, ņemot vērā neskaidrību par PVTN kompensējošo pasākumu klasifikāciju attiecīgajā laikposmā, kas varētu būt pamats secinājumam, ka nepaziņotie pasākumi, kas tātad ir pretlikumīgi, varētu ietilpt E KL 87. panta 1. punkta piemērošanas jomā.
100. Komisija savā lēmumā apgalvo, ka, tā kā La Poste
ir cietusi neto zaudējumus, pasākums, ar kuru tā tiek atbrīvota no uzņēmuma ienākuma nodokļa, nav radījis La Poste
ne priekšrocības, ne arī noteicis valsts līdzekļu nodošanu.
101. Jākonstatē, ka šī nepaziņotā pasākuma novērtējums noticis pēc pārbaudītajiem budžeta gadiem. Tādējādi rodas jautājums, vai tas, ka pasākums būtu paziņots un izskatīts iepriekš, būtu varējis mainīt Komisijas secinājumu par valsts atbalsta esamību. Tas rada šaubas, kas ļauj uzskatīt, ka Komisijai būtu bijis jāsāk veikt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto oficiālo izmeklēšanas procedūru.
102. Ceturtkārt, runājot par apstrīdētā lēmuma saturu, ņemot vērā pārsūdzētā sprieduma 108.?110. punktā izklāstītos elementus, Pirmās instances tiesa varēja pamatoti uzskatīt, ka Komisija pieņēmusi apstrīdēto lēmumu tad, kad tās rīcībā nebija elementu, kas ļautu tai novērtēt priekšrocību esamību.
103. Visbeidzot, saistībā ar PVTN izmaksu līmeņa novērtējuma trūkumu pēc Tiesas noteiktajiem iepriekš minētā sprieduma lietā Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg kritērijiem ierosinu aplūkot šo jautājumu ārpus šā pamata ietvariem. Tas faktiski jau ir ticis aplūkots pieņemamības aspektā, atbildot uz galvenās apelācijas sūdzības otro pamatu. Savukārt saistībā ar lietas būtību jautājums par iepriekš minētās Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg judikatūras nozīmi apstrīdētā lēmuma likumīguma vērtējumā tiks aplūkots, atbildot uz galvenās apelācijas sūdzības trešo pamatu.
104. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uzskatu, ka Pirmās instances tiesa pamatoti pieņēma, ka pastāv elementi, kas būtu likuši Komisijai uzsākt oficiālo izmeklēšanas procedūru saskaņā ar EKL 88. panta 2. punktu. Tomēr uzskatu arī, ka tā nevarēja uzskatīt, ka Komisijai vajadzēja uzsākt minēto procedūru, tikai ņemot vērā visas grūtības, ar kurām tā saskārās, pārbaudot attiecīgos pasākumus. Atsevišķi ņemot, neviens no Pirmās instances tiesas aplūkotajiem elementiem man nešķiet pietiekami pārliecinošs. Šķiet, ka tā uzskata arī Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 98. un 99. punktā.
105. Līdz ar to un gadījumā, ja Tiesa nevēlētos ņemt vērā manu priekšlikumu par to, kā vērtējams Komisijas neatkarīgais pamats, kā arī galvenās apelācijas sūdzības otrais pamats, ierosinu Tiesai noraidīt pirmo pamatu kā nepamatotu.
VII – Par galvenās apelācijas sūdzības trešo pamatu
A – Ievada apsvērumi
106. Problemātika, kas saistīta ar Komisijas nepietiekamo pārbaudi, ņemot vērā iepriekš minētā sprieduma lietā Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg diktētos kritērijus, Pirmās instances tiesas vērtējumā ir septītā pamata priekšmets pirmajā instancē. Kā iepriekš norādīju atbildē uz galvenās apelācijas sūdzības otro pamatu, šis septītais pamats būtu bijis jāpasludina par nepieņemamu. Tomēr, ja nu Tiesa nevēlētos ņemt vērā šo ierosinājumu es piedāvāju aplūkot to pēc būtības.
B – Lietas dalībnieku argumenti
107. Beļģijas valdība un Komisija pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā pārkāpusi tiesiskās drošības principu, ar atpakaļejošu spēku piemērojot ceturto iepriekš minētā sprieduma lietā Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg kritēriju. Beļģijas valdība pamato savu nostāju ar Pirmās instances tiesas spriedumu lietā Sarrió /Komisija (31), saskaņā ar kuru Komisijai ir jāievēro tikai tā judikatūra, kas bijusi spēkā tās lēmumu pieņemšanas dienā.
108. Prasītājas pirmajā instancē atsaucas uz atšķirībām starp šo lietu un iepriekš minētās lietas Sarrió
situāciju, lai apstrīdētu Beļģijas valdības izvirzīto argumentu būtiskumu.
C – Vērtējums
109. Ar savu pamatu Beļģijas valdība apgalvo, ka Pirmās instances tiesa esot pārkāpusi tiesiskās drošības principu. Lai sniegtu lietderīgu atbildi un kliedētu Beļģijas valdības bažas, īsumā jāatgādina, kāda ir to seku problemātika, kuras ir jāsaista ar Tiesas interpretējošajiem spriedumiem, kurus tā pasludina prejudiciāla nolēmuma tiesvedības ietvaros, kā arī jāatgādina noteikumi, kas nosaka Savienības tiesību normu piemērošanu ratione temporis .
110. Jāpiebilst, ka judikatūras (“judge‑made law”) kā tiesību avota atpakaļejošs raksturs ir klasisks doktrināro pārdomu elements (32) .
111. Savā judikatūrā Tiesa ir skaidri pieļāvusi savu interpretējošo spriedumu atpakaļejošā spēka principu saskaņā ar EKL 234. pantu (33) . Principā Tiesas sniegtā interpretācija tikai pauž piemērojamās Savienības normas saturu, kāds tas bijis jau no paša sākuma (34) .
112. Līdz ar to Tiesa interpretē kādu Savienības tiesību normu, īstenojot ar LESD 267. pantu tai piešķirtās pilnvaras, vajadzības gadījumā paskaidrojot un precizējot šīs normas nozīmi un tvērumu, proti, kā tā būtu jāsaprot un jāpiemēro jau kopš dienas, kad tā stājusies spēkā. No tā izriet, ka šādi interpretētu normu tiesnesis var piemērot pat juridiskajās attiecībās, kas radušās un ir konstituētas jau pirms sprieduma par lūgumu sniegt interpretāciju, ja turklāt ir izpildīti nosacījumi, kas ļauj izskatīt kompetentajās tiesu instancēs prāvu, kas saistīta ar minētās normas piemērošanu (35) .
113. Tomēr izņēmuma gadījumos, ņemot vērā būtiskos sarežģījumus, ko spriedums var radīt attiecībā uz pagātni, Tiesa var ierobežot iespēju ieinteresētajām personām atsaukties uz šo interpretāciju, ko Tiesa, kurai uzdots prejudiciālais jautājums, sniedz attiecībā uz kādu normu (36) .
114. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg noteikto kritēriju piemērošana ir plaši izanalizēta Pirmās instances tiesas spriedumā lietā BUPA u.c./Komisija (37) . Šajā spriedumā tika norādīts, ka, nepastāvot nekādam ierobežojumam laikā, iepriekš minētajā spriedumā lietā Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg izstrādātie principi attiecībā uz EKL 87. panta 1. punkta interpretāciju ir pilnībā jāpiemēro lietas faktiskajiem un juridiskajiem apstākļiem, kurus Komisija izvērtē, pieņemot apstrīdēto lēmumu, pat ja attiecīgais spriedums pasludināts pēc tam, kad Komisija bija pieņēmusi lēmumu, un tā lēmuma pieņemšanas dienā līdz ar to nevarēja zināt tā saturu (38) .
115. Uzskatu, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg Tiesa ir precizējusi kritērijus, kas piemērojami administratīvai tāda pasākuma pārbaudei, kas var būt valsts atbalsts PVTN sniegšanas kontekstā. Tiesa līdz ar to ir interpretējusi Savienības tiesību normu, konkrēti, EKL 86. pantu, cenšoties precizēt, kā tas interpretējams un piemērojams.
116. Līdz ar to Tiesa ir tikai piemērojusi spēkā esošu normu, neradot jaunu normu. Šeit jāatgādina, ka prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā pasludinātam spriedumam ir nevis konstitutīvs, bet gan tīri deklaratīvs raksturs, un tāpēc tas principā rada sekas, sākot pat ar interpretētās normas spēkā stāšanās dienu (39) .
117. Turklāt uzskatu, ka Savienības tiesību sistēma nekādi negarantē Komisijas nekļūdīgumu Savienības tiesību normu interpretācijā. Tā kā Komisija ir ieinteresēta vienīgi saglabāt Savienības tiesību aktu likumību, Tiesas sniegta lietderīga norāde par kādas strīdīgas normas interpretāciju Komisijai noder kā vērtīgs izziņas avots, tai īstenojot savas pilnvaras. Komisijai ir jāpiemēro Savienības tiesības to objektīvajā nozīmē.
118. Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka tas, ka attiecīgais pasākums nav pilnībā pārbaudīts pēc viena no iepriekš minētās Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg judikatūras kritērijiem, norāda uz pieņēmumu, ka Komisija ir saskārusies ar nopietnām grūtībām. Faktiski Komisija nav ņēmusi vērā normu, kuru tā apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienā nevarēja zināt (40) .
119. Pirmās instances tiesas argumentācija lietā BUPA  u.c./Komisija līdz ar to nedaudz atšķiras no Pirmās instances tiesas vērtējuma pārsūdzētajā spriedumā. Minētajā lietā, ņemot vērā secinājumu par iepriekš minētajā spriedumā lietā Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg iedibināto kritēriju, kuru tvērumu Tiesa nav ierobežojusi laikā, piemērošanu, Pirmās instances tiesa izlēma pārbaudīt, vai apstrīdētais lēmums ir saderīgs ar šajā spriedumā minētajiem kritērijiem. Līdz ar to tā pārbaudīja minētā lēmuma tiesiskumu, piemērojot šajā spriedumā minētos kritērijus atbilstoši to garam un mērķim, kas bija spēkā to formulēšanas laikā, kā arī, pielāgojot tos konkrētajai izskatāmās lietas situācijai.
120. Turklāt spriedumā lietā Asklepios /Komisija Pirmās instances tiesa, izvērtējot sūdzības izskatīšanas termiņu, atzina, ka Komisija var leģitīmi atlikt sūdzībā uzdoto faktu jautājumu izskatīšanu, kamēr nav precizēts juridiskais pamats, saistībā ar kuru izskatāma sūdzība, ņemot vērā iepriekš minētās lietas Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg lietas svarīgumu. Tiesa tātad pēc būtības nosprieda, ka Komisija nav pārkāpusi savu rūpības pienākumu, nogaidot iznākumu iepriekš minētajā lietā Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg (41) .
121. Visbeidzot, pat ja saskaņā ar pastāvīgo judikatūru lēmuma tiesiskums valsts atbalsta jomā ir jāvērtē, ņemot vērā visus informācijas elementus, kas varēja būt Komisijas rīcībā dienā, kad tā pieņēma šo lēmumu (42), tomēr vēlreiz ir jāuzsver būtiskā atšķirība, kas pastāv starp faktu elementiem, kas ir Komisijas rīcībā, un tiesību interpretāciju, proti, attiecīgajām atsauces normām, kas interpretējamas Savienības tiesu instancē. Šīs normas ir Komisijai saistošs objektīvā tiesiskuma elements.
122. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uzskatu, ka gadījumos, kad Tiesa interpretē spēkā esošu normu, ir jāatceļ tāds Komisijas lēmums, ko var pārsūdzēt un kas ir pieņemts pirms Tiesas sprieduma pasludināšanas dienas, ja Komisija nav piemērojusi no šīs jaunās interpretācijas izrietošos administratīvās pārbaudes kritērijus un ja vien prasītājs ir atsaucies uz attiecīgo normu, kas ir interpretācijas priekšmets.
123. Šis tādējādi nav pārmetums Komisijai, ka tā būtu pieļāvusi kādu kļūdu tiesību piemērošanā, bet gan centieni nostiprināt tās līgumu sargātājas lomu Tiesas instanču uzraudzībā, ievērojot tiesiskas valsts principu, kas pasludināts Līguma par Eiropas Savienību 2. pantā.
124. Līdz ar to ierosinu galvenās apelācijas sūdzības trešo pamatu noraidīt.
VIII – Secinājumi
125. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai:
– atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2009. gada 10. februāra spriedumu lietā T‑388/03 Deutsche Post un DHL International /Komisija kopumā, pamatojoties vai nu uz Komisijas neatkarīgo pamatu, vai arī uz galvenās apelācijas sūdzības otro pamatu, un
– pieņemt galīgo nolēmumu šajā lietā, pasludinot prasību pirmajā instancē par nepieņemamu kopumā.
126. Ja Tiesa tomēr nevēlētos ņemt vērā šo priekšlikumu, pakārtoti ierosinu Tiesai noraidīt gan neatkarīgo pamatu, gan galveno apelācijas sūdzību kopumā.
127. Ciktāl tiesāšanās izdevumu piespriešana ir atkarīga no Tiesas izraudzītā risinājuma, es izmantošu savas tiesības par šo jautājumu neizteikties.
(1) .
(2)  –	2003. gada 24. jūlija spriedums lietā C‑280/00 ( Recueil, I‑7747. lpp.).
(3)  –	Vēršu uzmanību uz to, ka nav skaidrs, vai Komisijas izvirzītais pamats ir klasificējams kā pretapelācijas sūdzība vai kā “neatkarīgs pamats”. Protams, ka, raugoties uz šo lietu procesuālā aspektā, izvēlētā klasifikācija nekādi neietekmēs Komisijas izvirzīto konkrēto argumentu izvērtējumu. Ciktāl Komisija nekur savā atbildes rakstā nelieto jēdzienu “pretapelācijas sūdzība”, iestājoties par sava atšķirīgā pamata pieņemamību, ierosinu izvēlēties klasifikāciju “neatkarīgs pamats”.
(4)  –	2008. gada 28. februāra spriedums lietā C‑17/07 P Neirinck /Komisija (38. punkts).
(5)  –	2007. gada 29. novembra spriedums lietā C‑176/06 P Stadtwerke Schwäbisch Hall  u.c./Komisija (18. punkts).
(6)  –	1997. gada 20. februāra spriedums lietā C‑166/95 P Komisija/ Daffix
( Recueil, I‑983. lpp., 25. punkts).
(7)  –	Šajā ziņā skat. 1999. gada 8. jūlija spriedumu lietā C‑245/92 P Chemie Linz /Komisija ( Recueil, I‑4643. lpp., 32. punkts).
(8)  –	1999. gada 11. februāra spriedums lietā C‑390/95 P Antillean Rice Mills  u.c./Komisija ( Recueil, I‑769. lpp., 21. un 22. punkts).
(9)  –	1993. gada 19. maija spriedums lietā C‑198/91 Cook /Komisija ( Recueil, I‑2487. lpp.) un 1993. gada 15. jūnija spriedums lietā C‑225/91 Matra /Komisija ( Recueil, I‑3203. lpp.).
(10)  –	Lieta C‑83/09 P Komisija/ Kronoply un Kronotex, pašlaik tiek izskatīta Tiesā, kurā 2010. gada 25. novembrī sniedzu secinājumus.
(11)  –	2005. gada 13. decembra spriedums lietā C‑78/03 P (Krājums, I‑10737. lpp.), kurā Tiesa centās izskaidrot spriedumos Cook /Komisija un Matra /Komisija izvēlēto risinājumu.
(12)  –	Iepriekš minētie spriedumi lietā Cook /Komisija un Matra /Komisija, kā arī 1998. gada 2. aprīļa spriedums lietā C‑367/95 P Komisija/ Sytraval
un Brink’s France
( Recueil, I‑1719. lpp.).
(13)  –	Apstrīdētā sprieduma 35. punktā Pirmās instances tiesa izklāstīja Komisijas nostāju, pēc kuras domām, prasība pirmajā instancē nebija pieņemama, jo prasītājas bija atsaukušās uz savu procesuālo garantiju pārkāpumu tikai ļoti vispārīgi un savos prasījumos bija lūgušas atcelt apstrīdēto lēmumu, nevis uzsākt oficiālo pārbaudes procedūru.
(14)  –	Padomes 1999. gada 22. marta Regula, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma 93. panta piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.).
(15)  –	1963. gada 15. jūlija spriedums lietā 25/62 ( Recueil, 197. lpp.).
(16)  –	Replikas raksta, kas iesniegts Pirmās instances tiesā, 15. un nākamie punkti.
(17)  –	1983. gada 19. maija spriedums lietā 306/81 Verros /Parlaments ( Recueil, 1755. lpp., 9. punkts) un 2001. gada 22. novembra spriedums lietā C‑301/97 Nīderlande/Padome ( Recueil, I‑8853. lpp., 169. punkts).
(18)  –	Skat. manus 2010. gada 25. novembra secinājumus lietā Komisija/ Kronoply un Kronopost
(iepriekš minēta, 112. un 113. punkts).
(19)  –	Skat. 2006. gada 6. aprīļa spriedumu lietā C‑551/03 P General Motors /Komisija (Krājums, I‑3173. lpp., 51. punkts), 2008. gada 22. maija spriedumu lietā C‑266/06 P Evonik Degussa /Komisija un Padome (72. punkts) un 2008. gada 6. novembra spriedumu lietā C‑405/07 P Nīderlande/Komisija (Krājums, I‑8301. lpp., 44. punkts).
(20)  –	2008. gada 22. decembra spriedums lietā C‑487/06 P British Aggregates /Komisija (Krājums, I‑10505. lpp., 111. punkts).
(21)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/ Sytraval
un Brink’s France
(35. un 36. punkts).
(22)  –	Saskaņā ar Pirmās instances tiesas judikatūru Komisija nevar atteikties uzsākt oficiālo izmeklēšanas procedūru, aizbildinoties ar citiem apstākļiem, piemēram, trešo pušu interesēm, procesuālās ekonomijas apsvērumiem vai jebkādiem citiem administratīviem aizbildinājumiem; skat. Pirmās instances tiesas 2001. gada 15. marta spriedumu lietā T‑73/98 Prayon‑Rupel /Komisija ( Recueil, II‑867. lpp., 44. punkts).
(23)  –	Iepriekš minētais priedums lietā Prayon‑Rupel /Komisija (45. punkts).
(24)  –	Skat. 2009. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑431/07 P Bouygues
un Bouygues Télécom /Komisija (Krājums, I‑2665. lpp., 61.?63. punkts).
(25)  –	Iepriekš minētais Spriedums lietā Prayon‑Rupel /Komisija (47. punkts).
(26)  –	Skat. it īpaši 1984. gada 20. marta spriedumu lietā 84/82 Vācija/Komisija ( Recueil, 1451. lpp., 13. punkts), spriedumu lietā Komisija/ Sytraval
un Brink’s France
(minēts iepriekš, 39. punkts), iepriekš minēto spriedumu lietā Prayon‑Rupel /Komisija (42. punkts), 2008. gada 17. jūlija spriedumu lietā C‑521/06 P Athinaïki Techniki /Komisija (Krājums, I‑5829. lpp., 34. punkts), iepriekš minēto spriedumu lietā Bouygues
un Bouygues Télécom /Komisija (61. punkts), kā arī Pirmās instances tiesas 1995. gada 18. septembra spriedumu lietā T‑49/93 SIDE /Komisija ( Recueil, II‑2501. lpp., 58. punkts).
(27)  –	Pirmās instances tiesas 2006. gada 12. decembra spriedums lietā T‑95/03 Asociación de Estaciones de Servicio de Madrid
un Federación Catalana de Estaciones de Servicio /Komisija (Krājums, II‑4739. lpp., 139. punkts).
(28)  –	Iepriekš minētais sSpriedums lietā Bouygues
un Bouygues Télécom /Komisija (63. punkts).
(29)  –	Skat. secinājumus iepriekš minētajā lietā Bouygues
un Bouygues Télécom /Komisija (iepriekš minēta, 210. un nākamie punkti).
(30)  –	Iepriekš minētie spriedumi lietā Vācija/Komisija (15. un 17. punkts) un lietā Prayon‑Rupel /Komisija (93. punkts), kā arī Pirmās instances tiesas 2000. gada 10. maija spriedums lietā T‑46/97 SIC /Komisija ( Recueil, II‑2125. lpp., 102. punkts); skat arī pārsūdzētā sprieduma 94. punktu.
(31)  –	1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑334/94 ( Recueil, II‑1439. lpp.).
(32)  –	Skat. Cross, R., un Harris, J. W., Precedent in English Law, Clarendon Law Series, 1991, 30.?32. lpp.
(33)  –	1980. gada 27. marta spriedums lietā 61/79 Denkavit italiana
( Recueil, 1205. lpp.), 1980. gada 27. marta spriedums apvienotajās lietās 66/79, 127/79 un 128/79 Meridionale Industria Salumi  u.c. ( Recueil, 1237. lpp.), 2001. gada 29. novembra spriedums lietā C‑366/99 Griesmar
( Recueil, I‑9383. lpp.) un 2001. gada 20. septembra spriedums lietā C‑184/99 Grzelczyk
( Recueil, I‑6193. lpp.).
(34)  –	Šajā ziņā skat. Pescatore, P., “Art. 177”, no: Traité instituant la CEE. Commentaire article par article, Parīze: Economica, 1992, 1120. lpp.
(35)  –	Skat it īpaši 2004. gada 13. janvāra spriedumu lietā C‑453/00 Kühne & Heitz
( Recueil, I‑837. lpp., 21. punkts) un 2010. gada 13. aprīļa spriedumu lietā C‑73/08 Bressol  u.c. un Chaverot u.c. (Krājums, I‑2735. lpp., 90. un nākamie punkti, kā arī tajos minētā judikatūra).
(36)  –	Skat it īpaši 1976. gada 8. aprīļa spriedumu lietā 43/75 Defrenne
( Recueil, 455. lpp.), iepriekš minēto spriedumu lietā 61/79 Denkavit italiana
(17. punkts), 2007. gada 6. marta spriedumu lietā C‑292/04 Meilicke  u.c. (Krājums, I‑1835. lpp., 36. un 37. punkts), kā arī 1990. gada 17. maija spriedumu lietā C‑262/88 Barber
( Recueil, I‑1889. lpp., 41. un 44. punkts). Skat. arī 2008. gada 1. aprīļa spriedumu lietā C‑267/06 Maruko
(Krājums, I‑1757. lpp., 77. punkts).
(37)  –	2008. gada 12. februāra spriedums lietā T‑289/03 (Krājums, II‑81. lpp.).
(38)  –	Jānorāda, ka iepriekš minētais spriedums lietā BUPA  u.c. nav ticis pārsūdzēts.
(39)  –	Skat. it īpaši 2008. gada 12. februāra spriedumu lietā C‑2/06 Kempter
(Krājums, I‑411. lpp., 35. punkts).
(40)  –	Apstrīdētā lēmuma datums ir 2003. gada 23. jūlijs, un sprieduma lietā Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg
[pasludināšanas] datums ir 2003. gada 24. jūlijs.
(41)  –	2007. gada 11. jūlija spriedums lietā T‑167/04 Asklepios Kliniken /Komisija (Krājums, II‑2379. lpp., 87.?89. punkts) (sakarā ar sūdzību, nevis paziņošanu).
(42)  –	Skat. it īpaši 1986. gada 10. jūlija spriedumu lietā 234/84 Beļģija/Komisija ( Recueil, 2263. lpp., 16. punkts), 2002. gada 24. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑74/00 P un C‑75/00 P Falck
un Acciaierie di Bolzano /Komisija ( Recueil, I‑7869. lpp., 168. punkts), 2004. gada 14. septembra spriedumu lietā C‑276/02 Spānija/Komisija (Krājums, I‑8091. lpp., 31. punkts) un 2008. gada 15. aprīļa spriedumu lietā C‑390/06 Nuova Agricast
(Krājums, I‑2577. lpp., 54. punkts).