62022CJ0608
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
2024. gada 4. oktobrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Kopējā politika patvēruma jomā – Direktīva 2011/95/ES – Nosacījumi, kādiem jāatbilst trešo valstu valstspiederīgajiem, lai varētu pretendēt uz bēgļa statusu – 2. panta d) un e) punkts – Jēdziens “vajāšanas darbība” – Prasītā smaguma pakāpe – 9. pants – Diskriminējošu pasākumu pret sievietēm pietiekami smaga akumulācija – 9. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Vajāšanas darbību formas – 9. panta 2. punkts – Starptautiskās aizsardzības pieteikumu novērtēšana – 4. panta 3. punkts – Individuālas novērtēšanas pienākums – Tvērums
Apvienotajās lietās C‑608/22 un C‑609/22
par lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Verwaltungsgerichtshof (Augstākā administratīvā tiesa, Austrija) iesniegusi ar 2022. gada 14. septembra lēmumiem un kas Tiesā reģistrēti 2022. gada 22. septembrī, tiesvedībās
AH (C‑608/22),
FN (C‑609/22)
pret
Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl,
TIESA (trešā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja K. Jirimēe [K. Jürimäe], Tiesas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], kas pilda trešās palātas tiesneša pienākumus, tiesneši N. Pisarra [N. Piçarra] (referents), N. Jēskinens [N. Jääskinen] un M. Gavalecs [M. Gavalec],
ģenerāladvokāts: Ž. Rišārs Delatūrs [J. Richard de la Tour],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
AH vārdā – N. Lorenz, Rechtsanwältin,
–
FN vārdā – S. Moschitz‑Kumar, Rechtsanwältin,
–
Austrijas valdības vārdā – A. Posch, J. Schmoll un M. Kopetzki, pārstāvji,
–
Beļģijas valdības vārdā – M. Jacobs, A. Van Baelen un M. Van Regemorter, pārstāves,
–
Spānijas valdības vārdā – A. Gavela Llopis un A. Pérez‑Zurita Gutiérrez, pārstāves,
–
Francijas valdības vārdā – B. Fodda un J. Illouz, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – A. Azéma, J. Hottiaux un H. Leupold, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2023. gada 9. novembra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/95/ES (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu un par piešķirtās aizsardzības saturu (OV 2011, L 337, 9. lpp.) 9. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktu.
2
Šie lūgumi ir iesniegti tiesvedībās attiecīgi starp AH un FN, no vienas puses, un Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Federālais ārvalstnieku un patvēruma lietu birojs, Austrija), no otras puses, par pēdējā minētā lēmumiem, ar kuriem noraidīti viņu pieteikumi par bēgļa statusa atzīšanu.
Atbilstošās tiesību normas
Starptautiskās tiesības
Ženēvas konvencija
3
1951. gada 28. jūlijā Ženēvā parakstītās Konvencijas par bēgļa statusu (Recueil des traités des Nations unies, 189. sēj., 150. lpp., Nr. 2545 (1954)), kas stājusies spēkā 1954. gada 22. aprīlī un papildināta ar 1967. gada 31. janvārī Ņujorkā noslēgto Protokolu par bēgļa statusu, kurš stājies spēkā 1967. gada 4. oktobrī (turpmāk tekstā – “Ženēvas konvencija”), 1. panta A punkta 2. apakšpunktā paredzēts:
“Šīs Konvencijas mērķiem termins “bēglis” attiecināms uz jebkuru personu, kas [..] sakarā ar labi pamatotām bailēm no vajāšanas pēc rases, reliģijas, tautības, piederības īpašai sociālai grupai pazīmēm vai politiskās pārliecības dēļ atrodas ārpus savas pilsonības valsts un nespēj vai sakarā ar šādām bailēm nevēlas izmantot šīs valsts aizsardzību; [..].”
CEDAW
4
Saskaņā ar Konvencijas par jebkādas sieviešu diskriminācijas izskaušanu (turpmāk tekstā – “CEDAW”) – kuru Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālā asambleja pieņēmusi 1979. gada 18. decembrī, kura stājusies spēkā 1981. gada 3. septembrī (Recueil des traités des Nations unies, 1249. sēj., Nr. I‑20378, 13. lpp.) un kuras dalībnieces ir visas dalībvalstis – 1. pantu:
“Šajā konvencijā jēdziens “sieviešu diskriminācija” nozīmē jebkādas atšķirības, izņēmumus vai ierobežojumus dzimuma dēļ, kuru sekas vai mērķis ir apgrūtināt vai pilnībā liegt sieviešu cilvēktiesību un pamatbrīvību atzīšanu vai apgrūtināt vai pilnībā liegt sievietēm minēto tiesību un brīvību īstenošanu vai izmantošanu politiskajā, ekonomiskajā, sociālajā, kultūras, pilsonisko tiesību vai jebkurā citā jomā neatkarīgi no viņu ģimenes stāvokļa, pamatojoties uz vīriešu un sieviešu līdztiesību.”
5
Šīs konvencijas 3. pantā paredzēts, ka valstis, kas ir tās dalībvalstis, visās jomās, jo īpaši politiskajā, sociālajā, ekonomiskajā un kultūras jomā, veic visus atbilstošos, tostarp likumdošanas, pasākumus sieviešu vispusīgas attīstības un izaugsmes nodrošināšanai, lai garantētu, ka viņas tāpat kā vīrieši varētu izmantot un īstenot cilvēktiesības un pamatbrīvības.
6
Saskaņā ar minētās konvencijas 5. pantu valstis, kas ir tās dalībvalstis, veic visus atbilstošos pasākumus, lai citastarp mainītu vīriešu un sieviešu uzvedības sociālos un kultūras modeļus un panāktu aizspriedumu un tādu paražu un cita veida prakses izskaušanu, kuru pamatā ir doma par viena vai otra dzimuma nepilnvērtību vai pārākumu vai stereotipi par vīriešu un sieviešu lomu.
7
Atbilstoši šīs pašas konvencijas 7., 10. un 16. pantam valstis, kas ir tās dalībvalstis, veic visus atbilstīgos pasākumus, lai likvidētu sieviešu diskrimināciju valsts politiskajā un sabiedriskajā dzīvē, izglītības jomā, kā arī visos jautājumos, kas izriet no laulības, un ģimenes attiecībās.
Stambulas konvencija
8
Atbilstoši Eiropas Padomes Konvencijas par vardarbības pret sievietēm un vardarbības ģimenē novēršanu un apkarošanu – kas noslēgta Stambulā 2011. gada 11. maijā, ko Eiropas Savienība parakstījusi 2017. gada 13. jūnijā un kas Eiropas Savienības vārdā apstiprināta ar Padomes 2023. gada 1. jūnija Lēmumu (ES) 2023/1076 (OV 2023, L 143 I, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “Stambulas konvencija”) un Savienībā stājusies spēkā 2023. gada 1. oktobrī – 1. pantam tās mērķis ir gan aizsargāt sievietes no jebkādas vardarbības un novērst vardarbību pret sievietēm un vardarbību ģimenē, sodīt par to un to izskaust, gan sekmēt jebkādas vardarbības pret sievietēm izskaušanu un veicināt sieviešu un vīriešu faktisku līdztiesību, tostarp nodrošinot sievietēm neatkarību.
9
Šīs konvencijas 3. pantā precizēts, ka šīs konvencijas piemērošanai ar terminu “vardarbība pret sievietēm” tiek saprasts cilvēktiesību pārkāpums un sieviešu diskriminācija un ar to apzīmē visus ar dzimumu saistītos vardarbības aktus, kas sievietēm rada vai var radīt fizisku, seksuālu, psiholoģisku vai ekonomisku kaitējumu vai ciešanas, kā arī šādu vardarbības aktu draudus, piespiešanu vai patvaļīgu brīvības atņemšanu neatkarīgi no tā, vai šāda vardarbība notiek sabiedriskajā vai privātajā dzīvē.
10
Minētās konvencijas 4. panta 2. punktā noteikts:
“Dalībvalstis nosoda jebkādu sieviešu diskrimināciju un nekavējoties pieņem normatīvos aktus un veic citus pasākumus, kas vajadzīgi, lai to novērstu, jo īpaši:
–
iekļaujot savas valsts konstitūcijā vai citā atbilstošā tiesību aktā sieviešu un vīriešu līdztiesības principu un nodrošinot šā principa faktisku īstenošanu;
–
aizliedzot sieviešu diskrimināciju, tostarp, ja tas vajadzīgs, izmantojot sodus;
–
atceļot tiesību aktus un vispārpieņemto praksi, kas diskriminē sievietes.”
11
Stambulas konvencijas 60. panta 1. punkts formulēts šādi:
“Konvencijas dalībvalstis pieņem normatīvos aktus un veic citus pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu to, ka ar dzimumu saistīta vardarbība pret sievietēm tiek atzīta par vajāšanu [Ženēvas konvencijas] 1. panta A punkta 2. apakšpunkta izpratnē un par būtisku kaitējumu, kas ir pamats papildu aizsardzībai.”
Savienības tiesības
Direktīva 2011/95
12
Direktīvas 2011/95 4. un 16. apsvērumā teikts:
“(4)
Ženēvas konvencija un protokols veido pamatu bēgļu aizsardzības starptautiski tiesiskajam režīmam.
[..]
(16)
Šī direktīva respektē pamattiesības un ievēro principus, kas jo īpaši atzīti Eiropas Savienības Pamattiesību hartā [(turpmāk tekstā – “Harta”)]. Šī direktīva jo īpaši cenšas nodrošināt, ka pilnībā tiek respektēta cilvēka cieņa un patvēruma pieteikuma iesniedzēja un viņu pavadošo ģimenes locekļu tiesības uz patvērumu, un veicināt minētās [hartas] 1., 7., 11., 14, 15., 16., 18., 21., 24., 34. un 35. panta piemērošanu, un tādēļ tā būtu attiecīgi jāīsteno.”
13
Šīs direktīvas 2. pants “Definīcijas” formulēts šādi:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
[..]
d)
“bēglis” ir trešās valsts valstspiederīgais, kas, pamatoti baidoties no vajāšanas rases, reliģijas, tautības, politisko uzskatu vai piederības kādai noteiktai sociālai grupai dēļ, atrodas ārpus valsts, kuras valstspiederīgais viņš ir, un kas nespēj vai šādu baiļu dēļ nevēlas pieņemt minētās valsts aizsardzību, vai bezvalstnieks, kas, atrazdamies ārpus savas agrākās pastāvīgās dzīvesvietas valsts, to pašu iepriekš minēto iemeslu dēļ nevar vai šādu baiļu dēļ nevēlas tajā atgriezties, un uz kuru neattiecas 12. pants;
e)
“bēgļa statuss” nozīmē, ka dalībvalsts atzīst trešās valsts valstspiederīgo vai bezvalstnieku par bēgli;
[..]
h)
“starptautiskās aizsardzības pieteikums” ir pieprasījums, ko dalībvalstij iesniedzis trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks, kas cenšas saņemt bēgļa vai alternatīvās aizsardzības statusu un kas nepārprotami nepieprasa cita veida aizsardzību, kura ir ārpus šīs direktīvas darbības jomas un par kuru var iesniegt atsevišķu pieteikumu;
i)
“pieteikuma iesniedzējs” ir trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks, kas iesniedzis starptautiskās aizsardzības pieteikumu, par kuru vēl nav pieņemts galīgais lēmums;
[..]
n)
“izcelsmes valsts” ir valstspiederības valsts vai valstis vai bezvalstniekiem – agrākās pastāvīgās dzīvesvietas valsts vai valstis.”
14
Minētās direktīvas 4. pantā “Faktu un apstākļu novērtēšana” noteikts:
“1.   Dalībvalstis var uzskatīt par pieteikuma iesniedzēja pienākumu pēc iespējas ātrāk iesniegt visas sastāvdaļas, kas nepieciešamas, lai pamatotu starptautiskās aizsardzības pieteikumu. Dalībvalsts pienākums ir, sadarbojoties ar pieteikuma iesniedzēju, novērtēt attiecīgās pieteikuma sastāvdaļas.
[..]
3.   Starptautiskās aizsardzības pieteikuma novērtējums jāveic individuāli par katru pieteikuma iesniedzēju un, to darot, jāņem vērā:
a)
visi būtiskie fakti, kas attiecas uz izcelsmes valsti laikā, kad tiek pieņemts lēmums par pieteikumu; tostarp izcelsmes valsts normatīvie akti un veids, kādā tie tiek piemēroti;
b)
attiecīgie paziņojumi un dokumentācija, ko iesniedzis pieteikuma iesniedzējs, tostarp informācija par to, vai pieteikuma iesniedzējs bijis vai var tikt pakļauts vajāšanai vai būtiskam kaitējumam;
c)
pieteikuma iesniedzēja individuālais stāvoklis un personīgie apstākļi, ieskaitot tādus faktorus kā iepriekšējā darbība, dzimums un vecums, lai, pamatojoties uz pieteikuma iesniedzēja personīgajiem apstākļiem, novērtētu, vai darbības, ar kādām pieteikuma iesniedzējam bijis jāsaskaras vai ar kādām tam var nākties saskarties, būtu uzskatāmas par vajāšanu vai smagu kaitējumu;
[..].”
15
Saskaņā ar šīs pašas direktīvas 6. pantu “Vajāšanas vai būtiska kaitējuma dalībnieki”:
“Vajāšanas vai būtiska kaitējuma dalībnieki ir:
a)
valsts;
b)
partijas vai organizācijas, kas kontrolē valsti vai būtisku valsts teritorijas daļu;
c)
nevalstiski dalībnieki, ja var apliecināt, ka a) un b) [punktā] minētie dalībnieki, tostarp starptautiskās organizācijas, nav spējīgi vai nevēlas nodrošināt aizsardzību pret vajāšanu vai būtisku kaitējumu, kā noteikts 7. pantā.”
16
Direktīvas 2011/95 III nodaļā “Kvalificēšana par bēgli” ietverts tās 9. pants “Vajāšanas darbības”, kurā noteikts:
“1.   Lai darbība tiktu uzskatīta par vajāšanas darbību Ženēvas konvencijas 1. panta A punkta nozīmē, tai jābūt:
a)
pietiekami smagai tās rakstura vai biežuma dēļ, lai tā veidotu cilvēka pamattiesību smagu pārkāpumu, jo īpaši tādu tiesību, no kuru aizsardzības nevar atkāpties saskaņā ar [1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās] Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas [(turpmāk tekstā – “ECPAK)”] 15. panta 2. punktu;
b)
vairāku pasākumu, tostarp cilvēktiesību pārkāpumu, akumulācija, kas ir pietiekami smagi [smaga], lai ietekmētu indivīdu līdzīgā veidā, kā minēts a) apakšpunktā.
2.   Vajāšanas darbības, kas minētas 1. punktā, inter alia var notikt kā:
a)
fiziskas vai garīgas vardarbības darbības, tostarp seksuāla vardarbība;
b)
tiesiski, administratīvi, policijas un/vai tiesu iestāžu pasākumi, kas paši par sevi ir diskriminējoši vai kas tiek īstenoti diskriminējošā veidā;
c)
apsūdzība vai sods, kas ir nesamērīgs vai diskriminējošs;
[..]
f)
darbības, kas īpaši vērstas pret kādu dzimumu vai pret bērniem.
3.   Saskaņā ar 2. panta d) [punktu] ir jābūt saiknei starp 10. pantā minētajiem iemesliem un šā panta 1. punktā minētajām vajāšanas darbībām vai aizsardzības pret šādām darbībām trūkumam.”
17
Šīs direktīvas 10. panta “Vajāšanas iemesli” 1. punkta d) apakšpunktā paredzēts:
“Novērtējot vajāšanas iemeslus, dalībvalstis ņem vērā šo:
[..]
d)
uzskata, ka grupa veido īpašu sociālu grupu jo īpaši, ja:
–
šās grupas dalībniekiem piemīt kopīgas iedzimtas pazīmes vai kopēja pagātne, ko nevar mainīt, vai tiem piemīt kopējas pazīmes vai pārliecība, kas ir tik svarīga identitātei vai apziņai, ka personu nevajadzētu piespiest no tās atteikties, un
–
minētajai grupai attiecīgajā valstī ir īpatna identitāte, jo apkārtējā sabiedrība to uztver kā atšķirīgu.
[..]”
Direktīva 2013/32/ES
18
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/32/ES (2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai (OV 2013, L 180, 60. lpp.) 10. panta “Pieteikumu izskatīšanas prasības” 3. punktā paredzēts:
“Dalībvalstis nodrošina, ka atbildīgās iestādes lēmumi par starptautiskās aizsardzības pieteikumiem tiek pieņemti pēc atbilstīgas izskatīšanas. Šajā nolūkā dalībvalstis nodrošina, ka:
a)
pieteikumi tiek izskatīti un lēmumi tiek pieņemti individuāli, objektīvi un taisnīgi;
b)
tiek iegūta precīza un aktualizēta informācija no dažādiem avotiem, piemēram, no [Eiropas Patvēruma atbalsta biroja (EPAB)] un [Apvienoto Nāciju Organizācijas Augstā komisāra bēgļu jautājumos biroja (UNHCR)], un attiecīgām starptautiskām cilvēktiesību organizācijām par vispārējo situāciju, kas valda pieteikuma iesniedzēju izcelsmes valstīs [..], un ka šāda informācija ir pieejama darbiniekiem, kas ir atbildīgi par pieteikumu izskatīšanu un lēmumu pieņemšanu;
[..]
d)
darbiniekiem, kas izskata pieteikumus un pieņem lēmumus, ir iespēja vajadzības gadījumā konsultēties ar ekspertiem par konkrētiem jautājumiem, piemēram, par medicīnu, kultūru, reliģiju, ar bērniem saistītiem jautājumiem vai dzimumu jautājumiem.”
Pamatlietas un prejudiciālie jautājumi
19
AH ir Afganistānas valstspiederīgā, kas dzimusi 1995. gadā. Pēc tam, kad viņas tēvs gribējis viņu pārdot, viņa ar māti bēgusi uz Irānu. Pēc uzturēšanās Grieķijā, kuras laikā viņa apprecējās, viņa 2015. gadā ieceļoja Austrijā un iesniedza starptautiskās aizsardzības pieteikumu šajā dalībvalstī, kur dzīvoja viņas laulātais.
20
FN ir 2007. gadā dzimusi Afganistānas valstspiederīgā, kas nekad nav dzīvojusi Afganistānā. 2020. gadā viņa iesniedza starptautiskās aizsardzības pieteikumu Austrijā. Viņas brālim, kam arī ir Afganistānas izcelsme, jau bija piešķirta alternatīvā aizsardzība. Viņa šajā pieteikumā apgalvoja, ka bēgusi no Irānas, kur dzīvojusi kopā ar māti un divām māsām, ka nevienai no viņām nav bijis uzturēšanās atļaujas, tāpēc viņa nav varējusi iet skolā un viņas mātei bijis liegts strādāt un ka viņa vēlas dzīvot brīvi un lai viņai būtu tādas pašas tiesības kā vīriešiem.
21
2018. gada 26. marta un 2020. gada 14. oktobra lēmumos Federālais ārvalstnieku un patvēruma lietu birojs attiecīgi pauda uzskatu, ka AH stāsts nav ticams un ka FN Afganistānā nav bijusi pakļauta reālam vajāšanas riskam, un atteicās viņām atzīt bēgļa statusu Direktīvas 2011/95 2. panta e) punkta izpratnē. Tomēr tas AH un FN piešķīra alternatīvās aizsardzības statusu, būtībā pamatojoties uz to, ka sociālā atbalsta neesamības dēļ Afganistānā viņas saskartos ar ekonomiskām un sociālām grūtībām, ja tur atgrieztos.
22
AH un FN katra par šiem lēmumiem cēla prasību Bundesverwaltungsgericht (Federālā administratīvā tiesa, Austrija), it īpaši apgalvojot, pirmkārt, ka viņas ir pieņēmušas rietumnieciski orientētas vērtības, kā arī dzīvesveidu un, otrkārt, ka pēc tam, kad 2021. gada vasarā varu pārņēma Taliban, situācija Afganistānā mainījusies tādējādi, ka sievietes tagad ir pakļautas liela mēroga vajāšanai.
23
Šī tiesa noraidīja šīs prasības kā nepamatotas, citastarp atzīstot, ka, ņemot vērā AH un FN dzīves apstākļus Austrijā, viņas nav pieņēmušas “rietumniecisku” dzīvesveidu, kas būtu kļuvis par tik būtisku viņu identitātes sastāvdaļu, ka viņām būtu neiespējami no tā atteikties, lai izvairītos no vajāšanas draudiem savā izcelsmes valstī.
24
AH un FN katra iesniedza revīzijas sūdzību (Revision) Verwaltungsgerichtshof (Augstākā administratīvā tiesa, Austrija), kas ir iesniedzējtiesa, vēlreiz uzsverot, ka sieviešu situācija jaunajā Taliban režīmā pati par sevi pamato to, ka viņām atzīstams bēgļa statuss.
25
Šajā ziņā šī tiesa norāda, ka sievietes, kas ir Afganistānas valstspiederīgās, pieder pie “īpašas sociālas grupas” Direktīvas 2011/95 10. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē un ka pastāv saikne starp šajā tiesību normā minēto vajāšanas iemeslu un “vajāšanas darbībām”, kurām šīs sievietes var tikt pakļautas, kā prasīts šīs direktīvas 9. panta 3. punktā.
26
Minētā tiesa atgādina, ka no 1996. līdz 2001. gadam ieviestā Taliban režīma laikā tā atzinusi, ka sieviešu situācija Afganistānā kopumā bija jākvalificē kā pietiekami smaga, lai uzskatītu, ka diskriminējošie pasākumi, kas uz tām attiecās, paši par sevi bija vajāšana Ženēvas konvencijas izpratnē. Līdz ar to šajā laikposmā pieteikuma iesniedzējai tika atzīts bēgļa statuss tikai tāpēc vien, ka viņa bija Afganistānas sieviete.
27
Šī pati tiesa norāda, ka pēc šī Taliban režīma krišanas grozījusi savu judikatūru tādējādi, ka uz bēgļa statusu varēja pretendēt tikai sievietes, attiecībā uz kurām pastāvēja vajāšanas risks, jo tās bija pieņēmušas “rietumnieciski orientētu dzīvesveidu”, kas kļuvis tik būtisks to identitātei, ka no viņām nevarēja prasīt no tā atteikties, lai izvairītos no vajāšanas draudiem; šādam novērtējumam bija jābalstās uz attiecīgās lietas apstākļu konkrētu izvērtējumu. Tomēr tā uzskata, ka pasākumi, kurus Taliban kopš atgriešanās pie varas noteikuši pret sievietēm un kuri izpaužas kā dažāda veida diskriminācija un seksuāla vardarbība vai nonāvēšana, sasniedz tādu mērogu, kas salīdzināms ar iepriekšējā režīma piemērotajiem pasākumiem.
28
Šajā jaunajā kontekstā iesniedzējtiesa vēlas, pirmām kārtām, noskaidrot, vai Taliban noteiktie pasākumi attiecībā uz sievietēm ir tik smagi, ka tos var kvalificēt kā “vajāšanas darbību” Direktīvas 2011/95 9. panta 1. punkta izpratnē. Tā norāda, ka šie pasākumi, aplūkoti atsevišķi, protams, nav cilvēka pamattiesību – jo īpaši tādu tiesību, no kuru aizsardzības nevar atkāpties saskaņā ar ECPAK 15. panta 2. punktu, – smags pārkāpums un līdz ar to uz tiem neattiecas šīs direktīvas 9. panta 1. punkta a) apakšpunkts. Tomēr tai nav skaidrs, vai minētie pasākumi, aplūkoti kopumā, ir pietiekami smagi minētās direktīvas 9. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē.
29
Otrām kārtām, iesniedzējtiesai nav skaidrs, vai Afganistānas sieviete var pretendēt uz bēgļa statusu Direktīvas 2011/95 2. panta e) punkta izpratnē, ja netiek veikts individuāls viņas situācijas izvērtējums.
30
Šādos apstākļos Verwaltungsgerichtshof (Augstākā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai tādu pasākumu akumulācija, kuru veikšanu nosaka, pieprasa vai pieļauj subjekts, kas valstī faktiski īsteno valdības pilnvaras, un kas it īpaši izpaužas tādējādi, ka:
–
sievietēm ir aizliegta politisku amatu ieņemšana un dalība politisku lēmumu pieņemšanā;
–
sievietēm nav pieejami tiesiski līdzekļi, lai saņemtu aizsardzību no vardarbības, kas saistīta ar dzimumu, un vardarbības ģimenē;
–
sievietes vispārīgi ir pakļautas piespiedu laulību riskam, lai gan subjekts, kas valstī faktiski īsteno valdības pilnvaras, tās ir aizliedzis, bet sievietēm netiek nodrošināta efektīva aizsardzība pret piespiedu laulībām un šādas laulības dažkārt tiek noslēgtas, arī piedaloties personām, kas faktiski īsteno valsts varu un ir informētas, ka tiek noslēgta piespiedu laulība;
–
sievietes nedrīkst veikt profesionālu darbību vai to var veikt ierobežotā apjomā tikai mājās;
–
sievietēm tiek apgrūtināta piekļuve ārstniecības iestādēm;
–
sievietēm tiek liegta piekļuve izglītībai – pilnībā vai lielā mērā (piemēram, atļaujot meitenēm iegūt tikai pamatskolas izglītību);
–
sievietes bez (konkrētā radniecības pakāpē esoša) vīrieša pavadības nedrīkst uzturēties vai pārvietoties sabiedrībā vai katrā ziņā nedrīkst atrasties tālāk par konkrētu attālumu no dzīvesvietas;
–
sievietēm, atrodoties sabiedrībā, ir pilnībā jāaizklāj ķermenis un jāaizsedz seja;
–
sievietes nedrīkst nodarboties ar sportu,
Direktīvas [2011/95] 9. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē ir jāuzskata par pietiekami smagu lai ietekmētu sievieti līdzīgā veidā, kā minēts šīs direktīvas 9. panta 1. punkta a) apakšpunktā?
2)
Vai, lai piešķirtu [bēgļa statusu], pietiek ar to, ka šie pasākumi ietekmē sievieti izcelsmes valstī tikai viņas dzimuma dēļ, vai arī, lai izvērtētu, vai sievieti ietekmē šie pasākumi – vērtējot tos akumulācijas ziņā – Direktīvas [2011/95] 9. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē, ir jāizvērtē viņas konkrētā situācija?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
31
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2011/95 9. panta 1. punkta b) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “vajāšanas darbība” attiecas uz tādu diskriminējošu pasākumu pret sievietēm akumulāciju, kurus noteicis vai pieļāvis “vajāšanas dalībnieks” šīs direktīvas 6. panta izpratnē un kuri konkrēti ietver pilnīgu neiespējamību tām saņemt tiesību aizsardzību pret vardarbību, kas saistīta ar dzimumu, pret vardarbību ģimenē un piespiedu laulībām, pienākuma noteikšanu tām pilnīgi aizklāt ķermeni un seju, to piekļuves veselības aprūpei un pārvietošanās brīvības ierobežošanu, aizliegumu tām veikt profesionālo darbību vai šīs darbības veikšanas ierobežošanu, aizliegumu tām piekļūt izglītībai un nodarboties ar sportu un to izslēgšanu no politiskās dzīves.
32
Pirmām kārtām, Direktīvas 2011/95 2. panta d) punktā, kurā atkārtots Ženēvas konvencijas 1. panta A punkta 2. apakšpunkts, “bēglis” definēts kā trešās valsts valstspiederīgais, kas, pamatoti baidoties no vajāšanas rases, reliģijas, tautības, politisko uzskatu vai piederības kādai noteiktai sociālai grupai dēļ, atrodas ārpus valsts, kuras valstspiederīgais viņš ir, un kas nespēj vai šādu baiļu dēļ nevēlas pieņemt minētās valsts aizsardzību. Saskaņā ar šīs direktīvas 2. panta e) punktā ietverto definīciju “bēgļa statuss” nozīmē, ka dalībvalsts atzīst trešās valsts valstspiederīgo vai bezvalstnieku par bēgli.
33
Direktīvas 2011/95 normas jāinterpretē, ņemot vērā ne vien šīs direktīvas vispārējo struktūru un mērķi, bet arī saderīgi ar Ženēvas konvenciju – kura, kā noteikts šīs direktīvas 4. apsvērumā, veido “pamatu bēgļu aizsardzības starptautiski tiesiskajam režīmam” – un citiem atbilstošiem nolīgumiem, kas paredzēti LESD 78. panta 1. punktā. Pie tiem pieder citastarp Stambulas konvencija un CEDAW (spriedumi, 2024. gada 16. janvāris, Intervyuirasht organ na DAB pri MS (No vardarbības ģimenē cietušas sievietes), C‑621/21, EU:C:2024:47, 37. un 44.–47. punkts, kā arī 2024. gada 11. jūnijs, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Sievietes, kuras kā pamatvērtību pieņēmušas dzimumu līdztiesību), C‑646/21, EU:C:2024:487, 36. punkts).
34
Kā apstiprināts Stambulas konvencijas 1. un 3. pantā, kā arī 4. panta 2. punktā, sieviešu un vīriešu līdztiesība ietver citastarp ikvienas sievietes tiesības tikt pasargātai no jebkādas ar dzimumu saistītas vardarbības, tiesības netikt piespiestai stāties laulībā, kā arī tiesības būt vai nebūt ticīgai, iegūt savus politiskos uzskatus un tos paust un brīvi pieņemt lēmumus par savu dzīvi, tostarp izglītības, profesionālās karjeras vai darbības jomā sabiedriskajā sfērā. Tas pats attiecas uz CEDAW 3., 5., 7., 10. un 16. pantu (spriedums, 2024. gada 11. jūnijs, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Sievietes, kuras kā pamatvērtību pieņēmušas dzimumu līdztiesību), C‑646/21, EU:C:2024:487, 37. punkts)
35
Turklāt Stambulas konvencijas 60. panta 1. punktā noteikts, ka ar dzimumu saistīta vardarbība pret sievietēm, kas atbilstoši šīs konvencijas 3. pantam tiek saprasta kā cilvēktiesību pārkāpums un sieviešu diskriminācija, jāatzīst par vajāšanas formu Ženēvas konvencijas 1. panta A punkta 2. apakšpunkta izpratnē (spriedums, 2024. gada 11. jūnijs, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Sievietes, kuras kā pamatvērtību pieņēmušas dzimumu līdztiesību), C‑646/21, EU:C:2024:487, 55. punkts).
36
Direktīvas 2011/95 normas, kā noteikts tās 16. apsvērumā, jāinterpretē arī, ievērojot tiesības, kas atzītas Hartā, kuras piemērošanas veicināšana ir šīs direktīvas uzdevums un kuras 21. panta 1. punktā aizliegta jebkāda veida diskriminācija, tostarp dzimuma dēļ (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2021. gada 13. janvāris, Bundesrepublik Deutschland (Palestīnas izcelsmes bezvalstnieka bēgļa statuss), C‑507/19, EU:C:2021:3, 39. punkts; 2023. gada 9. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Būtiska kaitējuma jēdziens), C‑125/22, EU:C:2023:843, 60. punkts, un 2024. gada 11. jūnijs, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Sievietes, kuras kā pamatvērtību pieņēmušas dzimumu līdztiesību), C‑646/21, EU:C:2024:487, 38. punkts).
37
Otrām kārtām, Direktīvas 2011/95 9. pantā definēti elementi, kuri darbības ļauj uzskatīt par vajāšanu Ženēvas konvencijas 1. panta A punkta izpratnē. Šīs direktīvas 9. panta 1. punkta a) apakšpunktā precizēts, ka atbilstošajai darbībai jābūt pietiekami smagai tās rakstura vai biežuma dēļ, lai tā veidotu cilvēka pamattiesību smagu pārkāpumu, jo īpaši tādu tiesību, no kuru aizsardzības nevar atkāpties saskaņā ar ECPAK 15. panta 2. punktu, proti, tiesību uz dzīvību (2. pants), tiesību netikt pakļautam spīdzināšanai vai cietsirdīgai vai pazemojošai attieksmei vai sodiem (3. pants), verdzībai (4. panta 1. punkts) vai atzīšanai par vainīgu noziedzīgā nodarījumā, ja nav likuma (7. pants).
38
Vārdkopas “jo īpaši” lietojums minētās direktīvas 9. panta 1. punkta a) apakšpunktā norāda, ka atsauce uz ECPAK 15. panta 2. punktu izdarīta orientējoši un ilustrē prasīto smaguma pakāpi, lai darbību varētu kvalificēt kā “vajāšanas darbību” Ženēvas konvencijas 1. panta A punkta izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 5. septembris, Y un Z, C‑71/11 un C‑99/11, EU:C:2012:518, 57. punkts).
39
Direktīvas 2011/95 9. panta 1. punkta b) apakšpunkts, uz kuru atsaucas iesniedzējtiesa, kā “vajāšanas darbību” ļauj kvalificēt arī vairāku pasākumu, tostarp cilvēktiesību pārkāpumu, akumulāciju, kas ir “pietiekami smaga”, lai ietekmētu indivīdu “līdzīgā” veidā, kā minēts šīs direktīvas 9. panta 1. punkta a) apakšpunktā.
40
No šīm tiesību normām izriet – lai pamattiesību pārkāpums būtu vajāšana Ženēvas konvencijas 1. panta A punkta izpratnē, tam jāsasniedz noteikta smaguma pakāpe (spriedums, 2020. gada 19. novembris, Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Militārais dienests un patvērums), C‑238/19, EU:C:2020:945, 22. punkts un tajā minētā judikatūra). Šī smaguma pakāpe ir salīdzināma attiecībā uz katru no Direktīvas 2011/95 9. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā minētajiem gadījumiem.
41
Runājot konkrēti par šīs direktīvas 9. panta 1. punkta b) apakšpunktu, šāda smaguma pakāpe konkrēti jāuzskata par sasniegtu, ja vairāki tādu tiesību pārkāpumi, kas var arī nebūt tiesības, no kuru aizsardzības nevar atkāpties atbilstoši ECPAK 15. panta 2. punktam, aplūkoti kopumā, apdraud pilnīgu cilvēka cieņas respektēšanu, kam veltīts Hartas 1. pants un ko skaidri paredzēts nodrošināt ar Direktīvu 2011/95, kā izriet no tās 16. apsvēruma.
42
Šajā gadījumā, kā būtībā uzsvērts ģenerāladvokāta secinājumu 54. punktā, nav nekādu šaubu, ka neatkarīgi no apspiešanas, kādai pakļautas Afganistānas sievietes, ja tās neievēro Taliban režīma noteiktos priekšrakstus – kuri paši par sevi var būt vajāšanas darbības Direktīvas 2011/95 9. panta 1. punkta izpratnē –, iesniedzējtiesas minētie diskriminējošie pasākumi sasniedz nepieciešamo smaguma pakāpi gan to intensitātes un kumulatīvās iedarbības, gan to seku dēļ, ko tie rada sievietei, kuru tie ietekmē.
43
Pirmkārt, daži no šiem pasākumiem paši par sevi ir jākvalificē kā “vajāšanas darbības” Direktīvas 2011/95 9. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē. Tas it īpaši attiecas uz piespiedu laulībām, kuras pielīdzināmas ar ECPAK 4. pantu aizliegtās verdzības formai, un uz aizsardzības neesamību pret vardarbību dzimuma dēļ un vardarbību ģimenē, kas ir ar ECPAK 3. pantu aizliegtās necilvēcīgas un pazemojošas attieksmes formas.
44
Otrkārt, pieņemot, ka, aplūkoti atsevišķi, diskriminējoši pasākumi pret sievietēm, kas ierobežo piekļuvi veselības aprūpei, politiskajai dzīvei un izglītībai, kā arī profesionālās darbības veikšanai vai sporta aktivitātēm, ierobežo pārvietošanās brīvību vai aizskar apģērba brīvību, nav pietiekami smags pamattiesību pārkāpums Direktīvas 2011/95 9. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē, šie pasākumi, aplūkoti kopumā, ietekmē sievietes tā, ka tie sasniedz prasīto vajāšanas darbību smaguma pakāpi šīs direktīvas 9. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē. Proti, kā būtībā norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 56.–58. punktā, ņemot vērā šo pasākumu kumulatīvo iedarbību un to apzināto un sistemātisko piemērošanu, Afganistānas sievietēm viņu dzimuma dēļ klaji un neatlaidīgi tiek liegtas ar cilvēka cieņu saistītās pamattiesības. Minētie pasākumi liecina par tādas sociālās organizācijas izveidi, kam pamatā ir segregācijas un apspiešanas sistēma, kurā sievietes ir izslēgtas no pilsoniskās sabiedrības un tām ir liegtas tiesības dzīvot cilvēka cienīgu ikdienas dzīvi savā izcelsmes valstī.
45
Šādu interpretāciju apstiprina Direktīvas 2011/95 9. panta 2. punkts, kurā ietverts indikatīvs vajāšanas darbību saraksts šīs direktīvas 9. panta 1. punkta izpratnē; pie tām pieder šī punkta a)–c) un f) apakšpunktā minētās fiziskas vai garīgas vardarbības darbības, tostarp seksuāla vardarbība, tiesiski, administratīvi, policijas un/vai tiesu iestāžu pasākumi, kas paši par sevi ir diskriminējoši vai kas tiek īstenoti diskriminējošā veidā, apsūdzība vai sods, kurš ir nesamērīgs vai diskriminējošs, kā arī darbības, kas īpaši vērstas pret kādu dzimumu.
46
Ņemot vērā visus iepriekš minētos iemeslus, uz pirmo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2011/95 9. panta 1. punkta b) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “vajāšanas darbība” attiecas uz tādu diskriminējošu pasākumu pret sievietēm akumulāciju, kurus noteicis vai pieļāvis “vajāšanas dalībnieks” šīs direktīvas 6. panta izpratnē un kuri konkrēti ietver pilnīgu neiespējamību tām saņemt tiesību aizsardzību pret vardarbību, kas saistīta ar dzimumu, pret vardarbību ģimenē un piespiedu laulībām, pienākuma noteikšanu tām pilnīgi aizklāt ķermeni un seju, to piekļuves veselības aprūpei un pārvietošanās brīvības ierobežošanu, aizliegumu tām veikt profesionālo darbību vai šīs darbības veikšanas ierobežošanu, aizliegumu tām piekļūt izglītībai un nodarboties ar sportu un to izslēgšanu no politiskās dzīves, jo šie pasākumi ar savu kumulatīvo iedarbību apdraud cilvēka cieņas ievērošanu, kas garantēta Hartas 1. pantā.
Par otro jautājumu
47
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2011/95 4. panta 3. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tajā kompetentajai valsts iestādei – lai noteiktu, vai, ņemot vērā apstākļus sievietes izcelsmes valstī brīdī, kad tiek izvērtēts viņas starptautiskās aizsardzības pieteikums, diskriminējošie pasākumi, kuriem sieviete bijusi vai varētu tikt pakļauta šajā valstī, ir vajāšanas darbības šīs direktīvas 9. panta 1. punkta izpratnē, – ir paredzēts pienākums, veicot šī pieteikuma minētās direktīvas 2. panta h) punkta izpratnē individuālu novērtējumu, ņemt vērā citus elementus, kas raksturo viņas personīgos apstākļus, papildus tiem, kuri saistīti ar viņas dzimumu vai valstspiederību.
48
Saskaņā ar Direktīvas 2011/95 4. pantu ikviens starptautiskās aizsardzības pieteikums principā jānovērtē individuāli (skat. it īpaši spriedumus, 2013. gada 7. novembris, X u.c., no C‑199/12 līdz C‑201/12, EU:C:2013:720, 73. punkts; 2018. gada 25. janvāris, F, C‑473/16, EU:C:2018:36, 41. punkts, kā arī 2020. gada 19. novembris, Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Militārais dienests un patvērums), C‑238/19, EU:C:2020:945, 23. punkts).
49
Atbilstoši šīs direktīvas 4. panta 3. punktam kompetento valsts iestāžu individuālais novērtējums par pieteikuma iesniedzēja pausto baiļu no vajāšanas pamatotību jāveic katrā konkrētajā gadījumā atsevišķi ar rūpību un piesardzību, pamatojoties vienīgi uz faktu un apstākļu konkrētu novērtējumu, lai noteiktu, vai konstatētie fakti un apstākļi rada tādus draudus, ka attiecīgā persona, ņemot vērā tās individuālo situāciju, var pamatoti baidīties no faktiskas vajāšanas, ja tai būtu jāatgriežas savā izcelsmes valstī (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2024. gada 16. janvāris, Intervyuirasht organ na DAB pri MS (No vardarbības ģimenē cietušas sievietes), C‑621/21, EU:C:2024:47, 60. punkts, un 2024. gada 11. jūnijs, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Sievietes, kuras kā pamatvērtību pieņēmušas dzimumu līdztiesību), C‑646/21, EU:C:2024:487, 59. punkts).
50
Šajā tiesību normā uzskaitīti elementi, kas kompetentajām valsts iestādēm jāņem vērā, kad tās individuāli izskata starptautiskās aizsardzības pieteikumu. Pie tiem pieder būtiski fakti, kas attiecas uz izcelsmes valsti laikā, kad tiek pieņemts lēmums par starptautiskās aizsardzības pieteikumu, pieteikuma iesniedzēja individuālais stāvoklis un personīgie apstākļi, tostarp tādi faktori kā izcelsme, dzimums un vecums.
51
Lai gan Direktīvas 2011/95 4. panta normas, protams, ir piemērojamas visiem starptautiskās aizsardzības pieteikumiem, lai kādi būtu šo pieteikumu pamatojumam norādītie vajāšanas iemesli, tomēr kompetentajām iestādēm paziņojumu un dokumentāro vai citu pierādījumu novērtēšanas kārtība jāpielāgo atbilstoši katras patvēruma pieteikumu kategorijas raksturīgajām īpašībām, ievērojot Hartā garantētās tiesības (spriedumi, 2014. gada 2. decembris, A u.c., no C‑148/13 līdz C‑150/13, EU:C:2014:2406, 54. punkts, kā arī 2018. gada 25. janvāris, F, C‑473/16, EU:C:2018:36, 36. punkts).
52
Turklāt Direktīvas 2013/32 10. panta 3. punkta b) apakšpunktā dalībvalstīm noteikts pienākums nodrošināt, pirmkārt, ka lēmumi par starptautiskās aizsardzības pieteikumiem tiek pieņemti pēc atbilstīgas izskatīšanas, kuras laikā iegūta precīza un aktualizēta informācija no dažādiem avotiem, piemēram, Eiropas Savienības Patvēruma aģentūras (EUAA), kas ir EPAB tiesību pārņēmēja, un UNHCR, un attiecīgām starptautiskām cilvēktiesību organizācijām par vispārējo situāciju, kura valda pieteikuma iesniedzēju izcelsmes valstīs. Otrkārt, šajā tiesību normā prasīts, lai šī informācija būtu pieejama darbiniekiem, kas ir atbildīgi par pieteikumu izskatīšanu un lēmumu pieņemšanu (spriedums, 2024. gada 11. jūnijs, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Sievietes, kuras kā pamatvērtību pieņēmušas dzimumu līdztiesību), C‑646/21, EU:C:2024:487, 60. punkts).
53
Šajā nolūkā, kā norādīts UNHCR Vadlīniju par starptautisko aizsardzību Nr. 1 36. punkta x) apakšpunktā attiecībā uz vajāšanu dzimuma dēļ saistībā ar Ženēvas konvencijas 1. panta A punkta 2. apakšpunktu, lai izskatītu sieviešu iesniegtos pieteikumus, valsts kompetentajām iestādēm jāiegūst atbilstoša informācija par izcelsmes valsti, piemēram, par sieviešu situāciju likuma priekšā, viņu politiskajām, ekonomiskajām un sociālajām tiesībām, kultūras un sociālajām ieražām valstī un sekām to neievērošanas gadījumā, kaitnieciskas tradicionālās prakses biežumu, vardarbības pret sievietēm ietekmi un formām, par kādām ziņots, viņām nodrošināto aizsardzību, šādas vardarbības izdarītājiem piemērotajām sankcijām, kā arī riskiem, kādiem sieviete ir pakļauta, ja tā pēc šāda pieteikuma iesniegšanas atgriežas savā izcelsmes valstī (spriedumi, 2024. gada 16. janvāris, Intervyuirasht organ na DAB pri MS (No vardarbības ģimenē cietušas sievietes), C‑621/21, EU:C:2024:47, 61. punkts, un 2024. gada 11. jūnijs, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Sievietes, kuras kā pamatvērtību pieņēmušas dzimumu līdztiesību), C‑646/21, EU:C:2024:487, 61. punkts).
54
No iepriekš minētā izriet: no pašas prasības veikt starptautiskās aizsardzības pieteikuma individuālu novērtējumu izriet, ka kompetentajām valsts iestādēm jāpielāgo faktisko apstākļu un pierādījumu novērtēšanas kārtība atbilstoši katram pieteikumam raksturīgajām īpašībām.
55
Piedevām jāatgādina, ka atbilstoši Direktīvas 2011/95 3. pantam dalībvalstis var ieviest vai saglabāt labvēlīgākus standartus, tostarp atvieglojot bēgļa statusa piešķiršanas nosacījumus, ja šie standarti nekaitē šīs direktīvas vispārējai sistēmai vai mērķiem (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 4. oktobris, Ahmedbekova, C‑652/16, EU:C:2018:801, 70. un 71. punkts, kā arī 2021. gada 9. novembris, Bundesrepublik Deutschland (Ģimenes vienotības saglabāšana), C‑91/20, EU:C:2021:898, 39. un 40. punkts).
56
Šajā gadījumā EUAA ar 2023. gada janvāri datētā ziņojuma Country guidance: Afghanistan 3.15. punktā secina, ka attiecībā uz Afganistānas sievietēm un meitenēm kopumā, ņemot vērā pasākumus, kurus kopš 2021. gada noteicis Taliban režīms, pastāv pamatotas bailes no vajāšanas Direktīvas 2011/95 9. panta izpratnē. Tāpat šīs lietas kontekstā 2023. gada 25. maijā izdotajā paziņojumā par vajāšanas pasākumu akumulācijas dēļ konceptu attiecībā uz sieviešu un meiteņu pašreizējo situāciju Afganistānā UNHCR norāda, ka pastāv prezumpcija par bēgļa statusa atzīšanu attiecībā uz Afganistānas sievietēm un meitenēm, ņemot vērā pret tām vērstās vajāšanas darbības, ko Taliban īsteno vienīgi to dzimuma dēļ.
57
Šādos apstākļos, runājot par starptautiskās aizsardzības pieteikumiem, ko iesniegušas sievietes, kuras ir Afganistānas valstspiederīgās, kompetentās valsts iestādes var uzskatīt, ka pašreiz, individuāli izvērtējot pieteikuma iesniedzējas individuālo situāciju, nav jākonstatē, ka viņa faktiski un konkrēti varētu kļūt par vajāšanas objektu, ja atgrieztos savā izcelsmes valstī, kad ir konstatēti tādi elementi saistībā ar viņas individuālo stāvokli kā viņas valstspiederība vai dzimums.
58
Ņemot vērā iepriekš minētos iemeslus, uz otro jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2011/95 4. panta 3. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tajā kompetentajai valsts iestādei – lai noteiktu, vai, ņemot vērā apstākļus sievietes izcelsmes valstī brīdī, kad tiek izvērtēts viņas starptautiskās aizsardzības pieteikums, diskriminējošie pasākumi, kuriem sieviete bijusi vai varētu tikt pakļauta šajā valstī, ir vajāšanas darbības šīs direktīvas 9. panta 1. punkta izpratnē, – nav paredzēts pienākums, veicot šī pieteikuma minētās direktīvas 2. panta h) punkta izpratnē individuālu novērtējumu, ņemt vērā citus elementus, kas raksturo viņas personīgos apstākļus, papildus tiem, kuri saistīti ar viņas dzimumu vai valstspiederību.
Par tiesāšanās izdevumiem
59
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/95/ES (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu un par piešķirtās aizsardzības saturu 9. panta 1. punkta b) apakšpunkts
jāinterpretē tādējādi, ka
jēdziens “vajāšanas darbība” attiecas uz tādu diskriminējošu pasākumu pret sievietēm akumulāciju, kurus noteicis vai pieļāvis “vajāšanas dalībnieks” šīs direktīvas 6. panta izpratnē un kuri konkrēti ietver pilnīgu neiespējamību tām saņemt tiesību aizsardzību pret vardarbību, kas saistīta ar dzimumu, pret vardarbību ģimenē un piespiedu laulībām, pienākuma noteikšanu tām pilnīgi aizklāt ķermeni un seju, to piekļuves veselības aprūpei un pārvietošanās brīvības ierobežošanu, aizliegumu tām veikt profesionālo darbību vai šīs darbības veikšanas ierobežošanu, aizliegumu tām piekļūt izglītībai un nodarboties ar sportu un to izslēgšanu no politiskās dzīves, jo šie pasākumi ar savu kumulatīvo iedarbību apdraud cilvēka cieņas ievērošanu, kas garantēta Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 1. pantā.
2)
Direktīvas 2011/95 4. panta 3. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
tajā kompetentajai valsts iestādei – lai noteiktu, vai, ņemot vērā apstākļus sievietes izcelsmes valstī brīdī, kad tiek izvērtēts viņas starptautiskās aizsardzības pieteikums, diskriminējošie pasākumi, kuriem sieviete bijusi vai varētu tikt pakļauta šajā valstī, ir vajāšanas darbības šīs direktīvas 9. panta 1. punkta izpratnē, – nav paredzēts pienākums, veicot šī pieteikuma minētās direktīvas 2. panta h) punkta izpratnē individuālu novērtējumu, ņemt vērā citus elementus, kas raksturo viņas personīgos apstākļus, papildus tiem, kuri saistīti ar viņas dzimumu vai valstspiederību.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.