62002CC0397_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumi (2) ierēdņa nāves gadījumā vai tad, ja tas kļūst par nejauša ievainojuma vai slimības upuri, Kopienām uzliek zināmus finanšu pienākumus attiecībā pret šī ierēdņa tiesību pārņēmējiem vai pret viņu pašu. Ja [šī ierēdņa] nāvi, nejaušu ievainojumu vai slimību ir izraisījusi kāda trešā persona, Civildienesta noteikumu 85.a pantā tāpat paredzēts, ka Kopienām ir subrogācija attiecībā uz tiesībām, ieskaitot šī ierēdņa vai tā tiesību pārņēmēju tiesības celt prasības pret trešajām personām.
2. Šajā lietā Tiesa ir lūgta precizēt, kāda ir šīs subrogācijas piemērojamība. Ir jānosaka, vai saskaņā ar Civildienesta noteikumu 85.a pantu Kopienas ir tiesīgas saņemt valsts tiesā visu tādu summu atmaksu, kuras atbilstoši Civildienesta noteikumiem izmaksātas cietušajam vai tā tiesību pārņēmējiem, vai arī Kopienu tiesības jāattiecina tikai uz summu, kas atbilst zaudējumu atlīdzībai, kura aprēķināta saskaņā ar piemērojamām valsts tiesību normām.
I – Atbilstošās tiesību normas
3. Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 70. pantu, ierēdņa nāves gadījumā pārdzīvojušais laulātais saņem mirušā pilnu atalgojumu vai pensiju līdz trešā mēneša beigām pēc mēneša, kurā iestājusies nāve, un saskaņā ar Noteikumu par Eiropas Kopienu ierēdņu apdrošināšanu pret slimības gadījumiem 10. pantu – pamatatlīdzību par bēru izdevumiem (3) . Atbilstoši Civildienesta noteikumu 79. un 79.a pantam, ierēdņa vai bijušā ierēdņa atraitne(-is) ir tiesīga(-s) saņemt arī apgādnieka zaudējuma pensiju.
4. Civildienesta noteikumu 85.a pants ir vienīgais pants 5. nodaļā "Subrogācija Kopienu labā", kas ietverta V sadaļā "Ierēdņu atalgojums un sociālās nodrošināšanas pabalsti". Tas formulēts šādi:
"1. Ja personas, uz kuru attiecas šie Civildienesta noteikumi, nāvi, nejaušu ievainojumu vai slimību ir izraisījusi kāda trešā persona, Kopienām savās saistībās un saskaņā ar Civildienesta noteikumiem, kas izriet no notikuma, kurš izraisīja šādu nāvi, ievainojumu vai slimību, ir subrogācija attiecībā uz tiesībām, ieskaitot cietušā vai tā tiesību pārņēmēju tiesības celt prasību pret trešo personu.
2. Panta 1. punktā paredzētā tiesību pārņemšana cita starpā attiecas:
– uz nepārtrauktu atalgojuma izmaksu ierēdnim saskaņā ar 59. pantu laikā, kad viņš ir īslaicīgi darbnespējīgs,
– uz maksājumiem, ko saskaņā ar 70. pantu veic ierēdņu vai bijušo ierēdņu nāves gadījumā, kuriem ir tiesības saņemt pensiju,
– uz pabalstiem, ko maksā saskaņā ar 72. un 73. pantu un to īstenošanas noteikumiem, kas ir saistīti ar apdrošināšanu pret slimības un nelaimes gadījumiem,
– uz 75. pantā paredzēto maksājumu, lai segtu ar mirušā pārvešanu saistītās izmaksas,
– uz papildu ģimenes pabalstiem [..],
– uz invaliditātes pensijām, ko maksā, kad noticis nelaimes gadījums vai slimība, kura izraisījusi ierēdnim pilnīgu nespēju veikt savus pienākumus,
– uz apgādnieka zaudējuma pensijām, ko maksā, kad miris kāds ierēdnis vai bijušais ierēdnis, kas saņem kādu pensiju, vai šāda ierēdņa laulātais, kas nav ne ierēdnis, ne pagaidu darbinieks,
[..].
3. Tomēr Kopienas nevar pārņemt tiesības saņemt atlīdzību par personisku kaitējumu, piemēram, morālu kaitējumu, sāpēm un ciešanām vai izkropļojumu, vai pievilcīguma zaudējumu, kas pārsniedz tā pabalstu summu, ko attiecīgā gadījumā piešķir atbilstīgi 73. pantam.
4. Noteikumi, kas paredzēti 1., 2. un 3. punktā, nedrīkst būt par šķērsli Kopienu tiešai rīcībai."
II – Fakti un pamata prāva
5. Mireija Gette [ Mireille Guette ] – Žana Pjēra Rīla [ Jean‑Pierre Riehl ] laulātā – bija Eiropas Savienības Padomes ierēdne. Viņa saņēma invaliditātes pensiju saskaņā ar Civildienesta noteikumu 78. pantu. Viņa nomira 1990. gada 25. septembrī, ārstējoties klīnikā La Ramée ASBL (4) . Iesniedzējtiesā ir konstatēts, ka viņas nāvi izraisīja šīs klīnikas darbinieka kļūda.
6. Pēc Gettes nāves Padome izmaksāja Rīlam:
– BEF 94 000 kā pamatatlīdzību par bēru izdevumiem saskaņā ar Noteikumu 10. pantu;
– BEF 221 511, kas atbilst Gettes invaliditātes pensijas summai, kura izmaksāta līdz trešā mēneša beigām pēc mēneša, kurā iestājās viņas nāve, atbilstoši Civildienesta noteikumu 70. pantam, un
– apgādnieka zaudējuma pensiju, ko izmaksāja katru mēnesi BEF 46 294 apmērā, sākot ar ceturto mēnesi pēc tā mēneša, kurā iestājās viņas nāve, saskaņā ar Civildienesta noteikumu 79. un 79.a pantu.
7. Tribunal de première instance de Bruxelles
[Briseles Pirmās instances tiesa (Beļģija)] 1997. gada 15. decembra spriedumā lēma par La Ramée
klīnikas civiltiesiskās atbildības sekām. Lemjot par Rīla prasījumiem, šī tiesa piesprieda minētajai klīnikai izmaksāt viņam atlīdzību gan par zaudējumu, ko viņam radīja viņa laulātās kā atbalsta mājsaimniecībā zaudēšana, gan arī par morālo kaitējumu. Tā noraidīja kā nepamatotu Rīla prasījumu atlīdzināt viņam zaudētos ienākumus tāpēc, ka šis zaudējums bija mazāks par Padomes izmaksāto apgādnieka zaudējuma pensijas summu.
8. Tribunal de première instance de Bruxelles
apmierināja Padomes prasījumus, kas iesniegti, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 85.a pantu, par to summu atmaksāšanu, ko Padome izmaksāja vai izmaksātu Rīla kungam kā bēru izdevumus, trīs mēnešus saglabājot invaliditātes pensiju un apgādnieka zaudējuma pensiju.
9. La Ramée
klīnika un tās apdrošinātājsabiedrība Winterthur Europe Assurance SA, attiecībā uz kuru iepriekš minētais spriedums tika atzīts par piemērojamu un pārsūdzamu, par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību. Iesniedzēji norādīja, ka Tribunal de première instance de Bruxelles
pārkāpusi subrogācijas robežas, piespriežot Padomei, kas pārņēma Rīla tiesības, lielākas summas par tām, kuras viņš varētu pieprasīt no trešās personas, kas ir atbildīga par zaudējumu nodarīšanu.
10. Cour d’appel de Bruxelles
[Briseles Apelācijas tiesa (Beļģija)] 2002. gada 6. novembra spriedumā apstiprināja pārsūdzēto spriedumu daļā, kurā tas piespriež La Ramée
klīnikai atmaksāt Padomei summas 2 330,20 eiro (BEF 94 000) un 5 491,11 eiro (BEF 221 511) apmērā, kuras tā izmaksājusi Rīlam, attiecīgi, kā bēru izdevumus un pensiju, kas izmaksājama līdz trešā mēneša beigām pēc mēneša, kurā mirusi viņa sieva. Šī tiesa no jauna lēma par summām, kas La Ramée
klīnikai ir jāizmaksā Rīlam kā atlīdzība par atbalsta mājsaimniecībā zaudēšanu un par morālo kaitējumu.
11. Tomēr Cour d’appel de Bruxelles
saskārās ar juridisku problēmu, aprēķinot atlīdzību par ienākumu zaudēšanu Rīla sievas nāves rezultātā.
12. Cour d’appel de Bruxelles
vispirms atgādināja, ka atlīdzības, kas Rīlam pienākas par ienākumu zaudēšanu, mērķis ir kompensēt tāda materiālā atbalsta zaudēšanu, kādu mājsaimniecībā sniedza viņa mirusī laulātā. (5) Pēc tam šī tiesa izvērtēja šo ienākumu zaudēšanu. Ņemot vērā invaliditātes pensijas, ko saņēma Gette savas dzīves laikā, summu un viņas ieguldījumu mājsaimniecības izdevumos, šī apelācijas tiesa atzina, ka šādi zaudējumi novērtējami 479,80 eiro apmērā mēnesī, sākot no 1990. gada 1. oktobra. (6)
13. Cour d’appel de Bruxelles
visbeidzot izvērtēja, kādas summas bija jāatskaita no šīs kopsummas. Šī tiesa norādīja, ka bija jāatskaita trīs mēnešu pensija, kas izmaksāta atbilstoši Civildienesta noteikumu 70. pantam, proti – 5 491,11 eiro (BEF 221 511), jo šai summai un saskaņā ar Beļģijas tiesību aktiem Rīlam izmaksājamai atlīdzībai, lai kompensētu ienākumu zaudēšanu, bija tas pats cēlonis, t. i., La Ramée
klīnikas kļūda, un mērķis atlīdzināt tos pašus zaudējumus. (7)
14. Tomēr Cour d’appel de Bruxelles
saskārās ar šādiem diviem apgalvojumiem attiecībā uz apgādnieka zaudējuma pensijas, ko Rīlam izmaksāja Padome, ņemšanu vērā. No vienas puses, Padome apgalvo, ka tai ir tiesības uz pilnīgu apgādnieka zaudējuma pensijas atmaksu saskaņā ar Civildienesta noteikumu 85.a pantu, jo šis pants ir atsevišķas tiesiskas sistēmas daļa. No otras puses, šī tiesa norāda – minētais pants paredz, ka Kopienām savās saistībās un saskaņā ar Civildienesta noteikumiem, kas izriet (8) no notikuma [kas izraisīja šādu nāvi, ievainojumu vai slimību], ir subrogācija, un Beļģijas tiesību sistēmā tiesības uz apgādnieka zaudējuma pensiju nav saistītas ar prettiesiska akta nodarītāja pienākumu pilnā apmērā atlīdzināt zaudējumus.
15. Cour d’appel de Bruxelles
tāpēc vēlas noskaidrot, vai nepastāv pretruna starp Kopienu tiesībām un valsts tiesību normu, kas piemērojama tiesībām uz atlīdzību.
III – Prejudiciālais jautājums
16. Ņemot vērā šos faktus, Cour d’appel de Bruxelles
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
"Vai [Civildienesta noteikumu] 85.a pants interpretējams tādējādi, ka tas piešķir Kopienām tiesības prasīt no trešās personas, kura ir atbildīga par ierēdņa nāvi, atmaksāt pilnā apmērā apgādnieka zaudējuma pensiju, kas izmaksāta pārdzīvojušam laulātajam saskaņā ar Civildienesta noteikumu 79. un 79.a pantu, lai arī likums, kas piemērojams tiesībām uz zaudējumu atlīdzību, paredz, ka tiesības uz apgādnieka zaudējuma pensiju nav saistītas ar prettiesiska akta nodarītāja pienākumu pilnā apmērā atlīdzināt zaudējumus, un zaudējumi, ko cietis pārdzīvojušais laulātais sakarā ar mirušās laulātās ienākumu zaudēšanu, ir mazāki par apgādnieka zaudējuma pensijas summu, kas viņam izmaksāta?"
IV – Vērtējums
17. Rīls, Padome un Eiropas Kopienu Komisija uzskata, ka Tiesai uz uzdoto jautājumu ir jāatbild apstiprinoši. Tie uzskata, ka Civildienesta noteikumu 85.a pantā paredzētā subrogācija ir mehānisms, kas raksturīgs Kopienu tiesībām, no kura, saskaņā ar pārākuma un tiešas iedarbības principu, nevar atkāpties, piemērojot valsts tiesību normu; ar Civildienesta noteikumu 85.a pantu ieviestās subrogācijas īpašais raksturs izriet no šī panta satura, kas paredz, ka tā iestājas tāda gadījuma brīdī, kurš radījis zaudējumus. Tiesa to atzina arī savā 1992. gada 26. februāra spriedumā lietā Royale belge (9) . Kā norāda Komisija, to apstiprina arī Civildienesta noteikumu 85.a panta 4. punkts, ar kuru Kopienu likumdevējs vēlējās nodrošināt Kopienām tiešas rīcības iespēju. Kopienu tiesības pārņemt tiesības neaprobežojas ar tās zaudējumu atlīdzības apmēru, kas saskaņā ar valsts tiesību normām noteikta zaudējumus cietušam ierēdnim vai viņa tiesību pārņēmējiem, bet gan attiecas uz pilnīgi visiem minētā panta 2. punktā uzskaitītajiem pabalstiem.
18. Es šādai analīzei nepiekrītu. Lai arī Civildienesta noteikumu galvenais mērķis ir noteikt ierēdņu tiesības un pienākumus attiecībā pret iestādēm, kuras tos nodarbina (10), ir skaidrs, ka šiem noteikumiem var būt iedarbība arī attiecībā pret trešajām personām un tie ir saistoši dalībvalstīm vienmēr, kad ir nepieciešams to atbalsts šo noteikumu īstenošanā (11) . Reglamentējošā rakstura dēļ Civildienesta noteikumi ir tieši piemērojami visās dalībvalstīs, un tie var piešķirt ierēdņiem – tāpat kā Kopienām – tiesības, kuras valsts tiesām ir pienākums aizsargāt. (12)
19. Tomēr ir nepieciešams, lai tiesības, ko Padome prasa valsts tiesā kā tādas, ko tai piešķir Civildienesta noteikumi, tiktu šajos noteikumos tik tiešām paredzētas. Pretēji Rīla, Padomes un Komisijas uzskatam, Civildienesta noteikumu 85.a pantā es neatrodu tiesisku pamatu, kas ļautu akceptēt šo nostāju un atbildēt apstiprinoši uz Cour d’appel de Bruxelles
uzdoto jautājumu. Tāpat kā La Ramée
klīnika turpretim uzskatu, ka šis pants neļauj Kopienām saņemt no trešās personas, kas atbildīga par ierēdņa nāvi, to summu – tādu kā apgādnieka zaudējuma pensija, kas piešķirta pārdzīvojušam laulātajam saskaņā ar Civildienesta noteikumu 79. un 79.a pantu – atmaksu, kuras izmaksātas ierēdņa tiesību pārņēmējiem, ja valsts tiesību akti, kas regulē atbildību, izslēdz šādas summas no atlīdzināmiem zaudējumiem.
20. Lai pareizi saprastu Civildienesta noteikumu 85.a panta noteikumu nozīmi un piemērojamību, ir jānorāda, kas tiek saprasts ar tiesisku jēdzienu "subrogācija" dažādu valstu tiesību sistēmās un kā tas attīstījies.
21. Termins "subrogācija" nozīmē personas vai lietas aizstāšanu ar citu personu vai lietu. (13) Juridiski jēdziens "personu subrogācija", kas ir vienīgais šajā lietā interesējošais elements, vairumā dalībvalstu tiesību sistēmu nozīmē (14) personas – subrogāra – aizstāšanu tiesībās, kas saistītas ar parādu un kuras baudīja cita persona – subrogants – pēc maksājuma, ko pirmā persona veica otrajai. Tātad subrogācija ir subroganta prasījuma tiesību pāreja subrogāram sakarā ar maksājumu, ko otrā persona veikusi pirmajai. Šo subrogācijas pārejas iedarbību tādējādi raksturo divi ierobežojumi attiecībā uz tiesībām, kas tiek nodotas subrogāram pret patieso parādnieku: pirmkārt, maksājumi, ko veica pats subrogārs, otrkārt, subroganta tiesības. Pirmkārt, tas nozīmē to, ka subrogārs var prasīt no parādnieka tikai tādu maksājumu apmēru, ko tas pats pārskaitījis subrogantam. Otrkārt, tas nozīmē, ka subrogārs, kas aizstāj subrogantu attiecībās ar parādnieku, nevar baudīt pret šo parādnieku lielākas tiesības nekā persona, kuru tas aizstāj. Šī otrā ierobežojuma sekas ir tādas, ka subrogācija nevar pasliktināt parādnieka stāvokli. Šīs sekas ir pilnīgi loģiskas, jo subrogācija notiek neatkarīgi no parādnieka, ja vien nav vajadzīga parādnieka piekrišana.
22. Vairumā dalībvalstu subrogācija ir būtiski attīstījusies, paredzot tiesisku subrogāciju par labu organizācijām vai vienībām, kuras ir atbildīgas par zaudējumu atlīdzināšanu. Pirms Eiropas Kopienu izveides atlīdzība par miesas bojājumu nodarīšanu ietilpa kopienas – jo īpaši ar sociālā nodrošinājuma iestāžu palīdzību – vai valsts pienākumos, ja tā ir darba devējs. Tomēr, ja par zaudējumiem ir atbildīga trešā persona, summu, kuras jāmaksā šīm iestādēm vai valstij, izmaksa neizslēdz cietušā prasību pret atbildīgo trešo personu. Cietušais tādējādi varētu divreiz saņemt atlīdzību par to pašu zaudējumu. Lai izvairītos no atlīdzību kumulācijas, valsts likumdevējs ir paredzējis, ka sociālā nodrošinājuma iestādēm vai valstij ir likumīga subrogācija attiecībā uz cietušā tiesībām, ieskaitot tiesības celt prasību pret atbildīgo trešo personu. Šīs iestādes vai valsts tādējādi var iegūt no šīs trešās personas to summu atmaksu, kurām ir tāds pats priekšmets kā tās parādiem saskaņā ar piemērojamām tiesībām par atlīdzību, t. i., atlīdzību par zaudējumiem, kas nodarīti cietušajam ievainojuma rezultātā. Šī likumīgā subrogācija atrisināja arī domstarpības jautājumā par to, vai sociālā nodrošinājuma iestādes vai valsts var vērsties pret atbildīgo trešo personu, lai arī to veiktā summu izmaksa cietušajam izrietēja no tiesiskā regulējuma piemērošanas un varēja tikt uzskatīta par tādu, kas tieši neizriet no šīs trešās personas rīcības.
23. Civildienesta noteikumu 85.a pantā paredzēti (ar nelielām niansēm) tādi paši noteikumi kā iepriekš minētie. Tajā noteikts – ja personas, uz kuru attiecas Civildienesta noteikumi, [nāvi, nejaušu ievainojumu vai slimību] ir izraisījusi kāda trešā persona, Kopienām savās saistībās un saskaņā ar Civildienesta noteikumiem ir subrogācija attiecībā uz tiesībām, ieskaitot cietušā vai tā tiesību pārņēmēju tiesības celt prasību pret trešo personu. Šī paša panta 2. punktā ir ietverts saraksts ar Civildienesta noteikumos minētajiem maksājumiem, uz kuriem attiecas subrogācija. Tā 3. punktā precizēts, ka subrogācija neattiecas uz zaudējumu atlīdzību, kas trešajai personai jāizmaksā par personisku kaitējumu – tādu kā morālais kaitējums vai sāpes un ciešanas.
24. Pirmkārt no tā izriet, ka Civildienesta noteikumu 85.a pantā paredzētā subrogācija ir tiesību aktā noteikta subrogācija. No vienas puses, tas nozīmē, ka tā notiek automātiski un subroganta iepriekšēja piekrišana nav vajadzīga. (15) No otras puses, tas nozīmē, ka, atbilstoši Kopienu tiesību pārākuma un tiešas iedarbības principam, šī subrogācija ir jāatzīst visām dalībvalstu tiesām, tā notiek bez nepieciešamības pieņemt valsts tiesību normu un ka pret to nevar iestāties neviena valsts tiesību norma.
25. Otrkārt no Civildienesta noteikumu 85.a panta izriet, ka Kopienām notiek subrogācija savās saistībās saskaņā ar Civildienesta noteikumiem, t. i., to summu robežās, kuras Kopienas ir parādā cietušajam vai tā tiesību pārņēmējiem. Kā savos rakstveida apsvērumos norādīja Rīls, Padome un Komisija un savos secinājumos iepriekš minētajā lietā Royale belge (16) uzsvēra ģenerāladvokāts Tezauro [ Tesauro ], Civildienesta noteikumu 85.a pantam ir zināmas īpatnības salīdzinājumā ar vispārējo subrogācijas sistēmu, kas kopīga vairumam dalībvalstu. Lai gan, kā to norādīju, notikums, kas izraisa subrogāciju, principā ir maksājums, ko subrogārs veicis subrogantam, Kopienu subrogācijā runa ir par notikumu, kas radījis zaudējumus, tādā nozīmē, ka Kopienām pēc šī notikuma iestājas tiesību aktā noteikta subrogācija.
26. Tomēr neviens elements iepriekš minētajos Civildienesta noteikumu 85.a panta noteikumos nenorāda, ka Kopienu subrogācija ļautu neievērot otro ierobežojumu, kas izriet no subrogācijas pārejas iedarbības, saskaņā ar kuru subrogārs iegūst tikai tādas tiesības, kādas bija subrogantam. Turpretim šī panta 1. punktā ir skaidri paredzēts, ka Kopienām ir subrogācija "attiecībā uz tiesībām, ieskaitot cietušā vai tā tiesību pārņēmēju tiesības celt prasību pret trešo personu". Tādējādi no šīs teikuma daļas skaidri izriet, ka Kopienām attiecībā pret trešo personu nav lielākas tiesības nekā cietušajam vai tā tiesību pārņēmējiem. Turklāt šis ierobežojums ir pilnīgi loģisks, jo subrogācija, kas izriet no Civildienesta noteikumiem, rada tiesiskas sekas neatkarīgi no trešās personas gribas tādējādi, ka tās stāvoklis nevar tikt pasliktināts. Šajā pantā paredzētā Kopienu subrogācija līdz ar to šajā jautājumā neatšķiras no subrogācijas, kas kopīga dalībvalstu tiesību sistēmās.
27. Civildienesta noteikumu 85.a panta 4. punkts paredz vienīgi to, ka "noteikumi, kas paredzēti 1., 2. un 3. punktā, nedrīkst būt par šķērsli Kopienu tiešai rīcībai". Šī norma tātad tikai nosaka, ka apstāklis, ka Kopienām ir subrogācija attiecībā uz cietušā vai tā tiesību pārņēmēju tiesībām, nav šķērslis tam, ka Kopienas tieši prasa valsts tiesā to zaudējumu atlīdzību, kurus tām nodarījusi trešā persona. Citiem vārdiem runājot, valsts tiesa nevar šīs subrogācijas tiesības vērst pret Kopienām, lai tām liegtu tiesības celt tiešu prasību atlīdzināt tām nodarītos zaudējumus. (17) Tomēr 85.a panta 4. punktā nav noteikts, ka valsts tiesai būtu pienākums – neatkarīgi no tā, kas paredzēts attiecīgās valsts tiesību aktos par atbildību – piespriest trešajai personai atmaksāt Kopienām visus šī panta 2. punktā minētos maksājumus.
28. Turklāt, pat uzskatot, ka Rīla, Padomes un Komisijas aizstāvētais apgalvojums nav noraidāms, pamatojoties vienīgi uz Civildienesta noteikumu 85.a panta nosacījumu izvērtēšanu, ir jāatzīst, ka šis apgalvojums vairs nav pamatots Kopienām piešķirto subrogācijas tiesību kontekstā un mērķos.
29. Attiecībā uz šo subrogācijas tiesību juridisko kontekstu ir redzams, ka Kopienām saskaņā ar Civildienesta noteikumiem ir uzlikti zināmi finanšu pienākumi attiecībā pret tajos minētajām personām pēc gadījuma, kas izraisījis zaudējumus. Ja par to ir atbildīga trešā persona, ir pilnīgi loģiski, ka Kopienām – tāpat kā valsts sociālā nodrošinājuma iestādei – var būt subrogācija attiecībā uz tiesībām, ieskaitot cietušā vai tā tiesību pārņēmēju tiesības celt prasību pret trešo personu. Tomēr ir zināms, ka ierēdņu un citu Civildienesta noteikumos minēto personu celtās prasības par tādu zaudējumu atlīdzību, kurus tām nodarījusi trešā persona, ietilpst valsts tiesu jurisdikcijā un ka šīs prasības ir pakļautas valsts tiesību normām par līgumisko un ārpuslīgumisko atbildību. Kopienu subrogācijas tiesības līdz ar to nozīmē, ka tām tiek nodotas tiesības un prasījuma tiesības, kuras bija cietušajam vai tā tiesību pārņēmējiem attiecībā pret trešo personu saskaņā ar piemērojamām valsts tiesībām par atbildību. Neviena Civildienesta noteikumu norma neļauj uzskatīt, ka subrogācijas tiesību mērķis ir piešķirt Kopienām lielākas tiesības uz atlīdzību un ļaut pakāpeniski atgūt visus maksājumus, ko tām bija jāveic saskaņā ar Civildienesta noteikumiem.
30. Šajā sakarā var salīdzināt Civildienesta noteikumu 85.a panta nosacījumus ar Padomes Regulas (EEK) Nr. 1408/71 (18) 93. panta noteikumiem, kas attiecas uz valsts sociālā nodrošinājuma iestāžu tiesībām attiecībā pret trešo personu, kurai ir pienākums atlīdzināt zaudējumus, ja šīs iestādes ir izmaksājušas atlīdzību par zaudējumiem, kurus radīja citas dalībvalsts teritorijā izcēlušies notikumi (19) . Tāpat kā 85.a pants darbojas Kopienu labā, arī Regulas (EEK) Nr. 1408/71 93. panta 1. punkts ļauj sociālā nodrošinājuma iestādei, kura izmaksājusi atlīdzību par citas dalībvalsts teritorijā nodarītiem zaudējumiem, izmantot pret trešajām personām tiesību aizsardzības līdzekļus – subrogāciju un tiešu prasību, – ko paredz šajā valstī piemērojamie tiesību akti. Tomēr Tiesa savā 1994. gada 2. jūnija spriedumā lietā DAK (20) atzina, ka 93. panta 1. punkta mērķis nav grozīt piemērojamās normas, lai noteiktu, vai un kādā mērā iestājas zaudējumus nodarījušās trešās personas ārpuslīgumiskā atbildība, jo tā ir pakļauta materiālo tiesību normām, kuru piemērošana parasti ir jāveic valsts tiesai, kurā prasību cēlusi par pabalstiem atbildīgā iestāde vai cietušais, t. i., principā – tās dalībvalsts tiesību aktiem, kuras teritorijā nodarīti zaudējumi.
31. Tāpat nevienā regulu, kuras ieviesušas Kopienu tiesisku subrogāciju (21), apsvērumā nav norādīts, ka Kopienu likumdevēja mērķis ir bijis obligātā kārtā nodot trešajai personai atbildību par visām summām, kas saskaņā ar Civildienesta noteikumiem Kopienām jāizmaksā cietušajam vai tā tiesību pārņēmējiem. Kā Tiesa vairākkārt atzinusi, Kopienu subrogācijas tiesību mērķis ir izvairīties no tā, ka ierēdnis divas reizes saņem atlīdzību par tiem pašiem zaudējumiem. (22) Tātad to mērķis nav piešķirt Kopienām lielākas tiesības nekā subrogantam.
32. Tāds pats secinājums tika izdarīts arī iepriekš minētajā spriedumā lietā Royale belge . Šajā lietā Tiesa saskārās ar jautājumu, vai trešā persona pret Kopienu iestādi var izvirzīt darījumu, kas noslēgts ar ierēdni, vēl pirms Kopienas ir veikušas šim ierēdnim maksājumus. Tiesa nolēma – lai arī strīdīgā subrogācija notiek pēc gadījuma, kas izraisījis zaudējumus, atbildīgā trešā persona, kura vienojusies ar Kopienu ierēdni, var likumīgi izmantot šo darījumu pret iestādi, izņemot gadījumu, ja šī iestāde pirms darījuma ar attiecīgo ierēdni informē trešo personu par subrogācijas tiesībām un šīs iestādes nodomu tās izmantot vai ja šī iestāde pierāda, ka trešā persona par subrogācijas tiesību pastāvēšanu bijusi informēta pirms darījuma noslēgšanas ar ierēdni. (23) Šis spriedums parāda, ka subrogāram nav lielākas tiesības attiecībā pret parādnieku nekā subrogantam. Trešā persona Tiesas noteiktos apstākļos var izmantot šādu darījumu pret Kopienām tāpēc, ka Kopienas iegūst ierēdņa vai tā tiesību pārņēmēju tiesības pret šo trešo personu.
33. Kopienu subrogācijas, kas noteikta Civildienesta noteikumu 85.a pantā, rezultātā Kopienām nevar tikt piešķirtas lielākas tiesības par tām, kuras ir ierēdnim vai tā tiesību pārņēmējiem saskaņā ar piemērojamiem valsts tiesību aktiem par atbildību. Līdz ar to, ja valsts tiesību akti par atbildību izslēdz apgādnieka zaudējuma pensiju – tādu kā Civildienesta noteikumu 79. un 79.a pantā paredzēto – no cietušās personas laulātajam atlīdzināmo zaudējumu [saraksta], Kopienas nevar saņemt šīs summas atmaksu, jo tām ir subrogācija attiecībā uz šī laulātā tiesībām.
34. Šādas Civildienesta 85.a panta interpretācijas rezultātā Kopienu tiesības uz to maksājumu atmaksu, ko tās ir pārskaitījušas cietušajam vai tā tiesību pārņēmējiem pēc notikuma, kurš izraisījis zaudējumus, būs atšķirīgas saskaņā ar valsts tiesību aktiem, kas piemērojami zaudējumu novērtēšanai. (24) Tomēr, pretēji Rīla, Padomes un Komisijas apgalvojumiem, šādu atšķirību neizraisa Kopienu tiesību vienveidīgas piemērošanas trūkums. Ir skaidrs – lai gan Kopienu likumdevējs ir saskaņojis atbildības nosacījumus atsevišķās īpašās jomās (25), tostarp patērētāju aizsardzības politikas ietvaros (26), noteikumi par līgumisko un ārpuslīgumisko atbildību, kā arī par atlīdzināmo zaudējumu novērtēšanu ir pakļauti normām, kuras pieņēmusi katra dalībvalsts atkarībā no savas tiesību sistēmas. Patlaban nepastāv neviena Kopienu tiesību norma, kas noteiktu visai Kopienai atbildības nosacījumus un noteikumus par atlīdzināmo zaudējumu novērtēšanu. (27) Nav arī normas, kas Kopienu līmenī saskaņotu medicīniskas kļūdas dēļ – kā tas ir šajā gadījumā – mirušas personas tiesību pārņēmēju tiesības uz atlīdzību. Tātad ir loģiski, ka Kopienu kā ierēdņa vai tā tiesību pārņēmēju subrogāra celtajām prasībām var būt atšķirīgi risinājumi saskaņā ar piemērojamiem valsts tiesību aktiem.
35. Līdz ar to ierosinu Tiesai uz uzdoto jautājumu atbildēt šādi: Civildienesta noteikumu 85.a pants ir interpretējams tādējādi, ka tas nepiešķir Kopienām tiesības saņemt no trešās personas, kura ir atbildīga par ierēdņa nāvi, pilnu apgādnieka zaudējuma pensijas, kas izmaksāta pārdzīvojušam laulātajam saskaņā ar Civildienesta noteikumu 79. un 79.a pantu, atmaksu, ja likums, kas piemērojams tiesībām uz zaudējumu atlīdzību, paredz, ka tiesības uz apgādnieka zaudējuma pensiju nav saistītas ar prettiesiska akta nodarītāja pienākumu pilnā apmērā atlīdzināt zaudējumus, un ja zaudējumi, ko cietis pārdzīvojušais laulātais sakarā ar mirušās laulātās ienākumu zaudēšanu, ir mazāki par viņam izmaksāto apgādnieka zaudējuma pensijas summu.
V – Secinājumi
36. Ņemot vērā šos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Cour d’appel de Bruxelles
uzdoto jautājumu atbildēt šādi:
"Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu 85.a pants ir interpretējams tādējādi, ka tas nepiešķir Kopienām tiesības saņemt no trešās personas, kura ir atbildīga par ierēdņa nāvi, pilnu apgādnieka zaudējuma pensijas, kas izmaksāta pārdzīvojušam laulātajam saskaņā ar Civildienesta noteikumu 79. un 79.a pantu, atmaksu, ja likums, kas piemērojams tiesībām uz zaudējumu atlīdzību, paredz, ka tiesības uz apgādnieka zaudējuma pensiju nav saistītas ar prettiesiska akta nodarītāja pienākumu pilnā apmērā atlīdzināt zaudējumus, un ja zaudējumi, ko cietis pārdzīvojušais laulā tais sakarā ar mirušās laulātās ienākumu zaudēšanu, ir mazāki par viņam izmaksāto apgādnieka zaudējuma pensijas summu."
(1) .
(2)
–	Turpmāk tekstā – "Civildienesta noteikumi".
(3)
–	Turpmāk tekstā – "Noteikumi".
(4)
–	Turpmāk tekstā – " La Ramée
klīnika".
(5)
–	Lēmums par prejudiciāla jautājuma uzdošanu (5. lpp., 5. punkts).
(6)
–	Ibidem
(6. lpp.).
(7)
–	Ibidem
(7. lpp.).
(8)
–	Cour d’appel de Bruxelles
izcēlums.
(9)
–	C‑333/90, Recueil 1992, I‑1135. lpp., 8. punkts.
(10)
–	Tiesas 1999. gada 10. jūnija spriedums lietā C‑430/97 Johannes, ( Recueil 1999, I‑3475. lpp., 19. punkts).
(11)
–	Tiesas 1981. gada 20. oktobra spriedums lietā 137/80 Komisija/Beļģija ( Recueil 1981, 2393. lpp., 8. punkts) un Tiesas 1986. gada 20. marta spriedums lietā 72/85 Komisija/Nīderlande ( Recueil 1986, 1219. lpp., 20. punkts).
(12)
–	Šajā sakarā skat. Tiesas 1987. gada 7. maija spriedumu lietā 186/85 Komisija/Beļģija ( Recueil 1987, 2029. lpp., 21. un 23. punkts) un Tiesas 1987. gada 7. maija spriedumu lietā 189/85 Komisija/Vācija ( Recueil 1987, 2061. lpp., 14. un 16. punkts).
(13)
–	Pretēji tam, ko varētu spriest pēc vārda ( subrogare ) etimoloģijas, termins "subrogācija" nav latīņu izcelsmes vārds, bet ir aizgūts no kanoniskajām tiesībām. Romiešu tiesības atzina principu par vienas personas aizstāšanu ar otru maksājuma rezultātā tikai divos īpašos gadījumos: prasījuma tiesību cesija galvojumam un successio in locum, kas ļāva kreditoram, kura aizdevums nodrošināts ar zemāka līmeņa hipotēku, iestāties tāda kreditora hipotekārajās tiesībās, kuram ir augstāka līmeņa hipotēka, pēc pēdējā minētā kreditora veiktā maksājuma (Mestre, J. "La subrogation personnelle", LGDJ, 1979, Ievads).
(14)
–	Var atsaukties, piemēram, uz Beļģijas, Dānijas, Vācijas, Spānijas, Francijas, Itālijas un Austrijas tiesībām. Tāpat precedentu tiesību valstīs termins "subrogācija" atbilst šādai definīcijai: " Subrogation is literally ‘substitution’. The term is used in the context of English and Commonwealth law to describe a process by which one party is substituted for another so that he may enforce that other’s rights against a third party for his own benefit " (Mitchell, C. The law of subrogation, Clarendon Press: Oxford, 1994, 3. lpp.).
(15)
–	Civildienesta noteikumu 85.a pants līdz ar to atšķiras no Noteikumu par Eiropas Kopienu ierēdņu apdrošināšanu pret slimības gadījumiem 8. panta, kurā noteikts, ka "šajos noteikumos noteiktie pabalsti un atlīdzība un medicīnisko izdevumu atmaksa tiek pārskaitīta ierēdnim vai tā tiesību pārņēmējiem tikai ar nosacījumu, ka Kopienām šo pabalstu, atlīdzības un atmaksu apmērā ir subrogācija attiecībā uz to tiesībām un prasījuma tiesībām pret iespējami atbildīgo trešo personu".
(16)
–	4. un 5. punkts.
(17)
–	Šis noteikums var atļaut Kopienām paralēli savai kā subrogāra prasībai prasīt no trešās puses atmaksāt summas, uz kurām neattiecas subrogācija – tādas kā administrācijas izmaksas, ierēdņa medicīniskie izdevumi u. c.
(18)
–	1971. gada 14. jūnija Regula par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā (OV L 149, 2. lpp.).
(19)
–	Šī panta 1. punkta a) apakšpunktā noteikts: "ja šī par pabalstiem atbildīgā institūcija saskaņā ar tiesību aktiem, ko tā piemēro, pārņem tiesības, kādas ir saņēmējam pret trešo personu, šādu tiesību pārņemšanu atzīst visas dalībvalstis". Tā b) apakšpunktā paredzēts: "ja minētajai institūcijai pastāv tieša veida tiesības pret trešo personu, šādas tiesības atzīst visas dalībvalstis".
(20)
–	C‑428/92, Recueil 1994, I‑2259. lpp., 16. punkts.
(21)
–	Kopienu tiesiska subrogācija Civildienesta noteikumos tika ieviesta ar Padomes 1978. gada 2. maija Regulu ( Euratom, EOTK, EEK) Nr. 912/78, ar kuru groza Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumus un Eiropas Kopienu pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību (OV L 119, 1. lpp.), kas ieviesa 73. panta 4. punktu, saskaņā ar kuru, "ievērojot savas saistības atbilstīgi 72., 73. un 75. pantam, Kopienas automātiski pārņem amatpersonas [ierēdņa] vai tās apgādājamo [tiesību pārņēmēju] tiesības izvirzīt prasību pret trešām personām, kas ir atbildīgas par nelaimes gadījumiem, kuru dēļ ierēdnis vai persona, kas nodrošināta ar ierēdņa apdrošināšanu, zaudē dzīvību vai tiek ievainota". Civildienesta noteikumu 73. panta 4. punktu atcēla ar Padomes 1985. gada 27. septembra Regulu (EOTK, EEK, Euratom ) Nr. 2799/85 (OV L 265, 1. lpp.), kas ieviesa 85.a pantu.
(22)
–	Tiesas 1982. gada 18. marta spriedums lietā 103/81 Chaumont-Barthel /Parlaments ( Recueil 1982, 1003. lpp., 11. punkts); iepriekš minētais spriedums lietā Royale belge, 9. punkts, un Tiesas 1999. gada 9. septembra spriedums lietā C‑257/98 P Lucaccioni /Komisija ( Recueil 1999, I‑5251. lpp., 20. punkts).
(23)
–	19. punkts.
(24)
–	Tā rezultātā Rīls varētu saņemt gan atlīdzību par ienākumu zaudēšanu, kas jāmaksā atbildīgajai trešajai personai saskaņā ar Beļģijas tiesību aktiem par atbildību, gan apgādnieka zaudējuma pensiju, ko izmaksā Padome.
(25)
–	Skat. jo īpaši Padomes 1997. gada 9. oktobra Regulu (EK) Nr. 2027/97 par gaisa pārvadātāju atbildību nelaimes gadījumos (OV L 285, 1. lpp.).
(26)
–	Skat. jo īpaši Padomes 1985. gada 25. jūlija Direktīvu 85/374/EEK par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz atbildību par produktiem ar trūkumiem (OV L 210, 29. lpp.); Padomes 1985. gada 20. decembra Direktīvu 85/577/EEK par patērētāja aizsardzību attiecībā uz līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām (OV L 372, 31. lpp.); Padomes 1986. gada 22. decembra Direktīvu 87/102/EEK par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz patēriņa kredītu (OV 1987, L 42, 48. lpp.); Padomes 1990. gada 13. jūnija Direktīvu 90/314/EEK par kompleksiem ceļojumiem, kompleksām brīvdienām un kompleksām ekskursijām (OV L 158, 59. lpp.), un Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 25. maija Direktīvu 1999/44/EK par dažiem patēriņa preču pārdošanas aspektiem un saistītajām garantijām (OV L 171, 12. lpp.). Skat. Padomes 2003. gada 1. decembra Rezolūciju par patērētājiem sniegto pakalpojumu drošību (OV C 299, 1. lpp.).
(27)
–	Par atšķirību starp valsts tiesību aktiem par līgumisko un ārpuslīgumisko atbildību ietekmi uz iekšējā tirgus darbību tomēr ir veikti detalizētāki pētījumi. 2001. gada jūlijā Komisija uzsāka konsultāciju procedūru par veidiem, kā Kopienu līmenī risināt problēmas, kas izriet no atšķirībām starp dažādiem tiesību aktiem par līgumtiesībām, kuri ir spēkā Eiropas Savienībā [skat. Komisijas paziņojumu Eiropas Parlamentam un Padomei – Viendabīgākas Eiropas līgumtiesības – Rīcības plāns (COM/2003/0068 galīgā redakcija) (OV 2003, C 63, 1. lpp.)]. Parlaments un Padome lūdza, lai pētījumi tiktu veikti arī īpašumtiesību un civiltiesiskās atbildības jomā.