VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta paplašinātā sastāvā)
2022. gada 30. martā (*)
Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Kravu gaisa pārvadājumu tirgus – Lēmums, ar ko konstatēts LESD 101. panta, EEZ līguma 53. panta un Kopienas un Šveices nolīguma par gaisa transportu 8. panta pārkāpums – Kravu gaisa pārvadājumu pakalpojumu cenu elementu (degvielas piemaksa, drošības piemaksa, komisijas maksa par piemaksām) saskaņošana – Informācijas apmaiņa – Komisijas teritoriālā kompetence – Ne bis in idem princips – Valsts piespiedu rīcība – Vienots un turpināts pārkāpums – Naudas soda apmērs – Pārdošanas apjoma vērtība – Pārkāpuma smagums – Neierobežota kompetence
Lietā T‑350/17
Singapore Airlines Ltd, Singapūra (Singapūra),
Singapore Airlines Cargo Pte Ltd, Singapūra,
ko pārstāv J. Kallaugher, J. P. Poitras, solicitors, un J. Ruiz Calzado, advokāts,
prasītājas,
pret
Eiropas Komisiju, ko pārstāv A. Dawes un C. Urraca Caviedes, pārstāvji, kam palīdz C. Brown, barrister,
atbildētāja,
par prasību, kura ir pamatota ar LESD 263. pantu un ar kuru tiek lūgts atcelt Komisijas Lēmumu C(2017) 1742 final (2017. gada 17. marts) par procedūru saskaņā ar LESD 101. pantu, EEZ līguma 53. pantu un Nolīguma starp Eiropas Kopienu un Šveices Konfederāciju par gaisa transportu 8. pantu (Lieta AT.39258 – Kravu gaisa pārvadājumi), ciktāl tas attiecas uz prasītājām, un pakārtoti – samazināt ar minēto lēmumu tām uzliktā naudas soda apmēru,
VISPĀRĒJĀ TIESA (ceturtā palāta paplašinātā sastāvā)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs H. Kanninens [H. Kanninen] (referents), tiesneši J. Švarcs [J. Schwarcz], K. Iliopuls [C. Iliopoulos], D. Špīlmans [D. Spielmann] un I. Reine,
sekretāre: E. Artemiu [E. Artemiou], administratore,
ņemot vērā tiesvedības rakstveida daļu un 2019. gada 26. jūnija tiesas sēdi,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums (1)
[..]
II.    Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
60      Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2017. gada 1. jūnijā, prasītājas cēla šo prasību.
61      Komisija iebildumu rakstu Vispārējās tiesas kancelejā iesniedza 2017. gada 29. septembrī.
62      2017. gada 15. decembrī prasītājas Vispārējās tiesas kancelejā iesniedza replikas rakstu.
63      2018. gada 2. martā Komisija Vispārējās tiesas kancelejā iesniedza atbildes rakstu uz repliku.
64      2019. gada 24. aprīlī pēc ceturtās palātas priekšlikuma Vispārējā tiesa saskaņā ar Reglamenta 28. pantu nolēma nodot šo lietu izskatīšanai paplašinātā tiesas sastāvā.
65      2019. gada 7. jūnijā atbilstoši Reglamenta 89. pantā paredzētajiem procesa organizatoriskajiem pasākumiem Vispārējā tiesa uzdeva lietas dalībniekiem rakstveida jautājumus. Tie atbildēja noteiktajā termiņā.
66      Lietas dalībnieku paskaidrojumi un atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem tika uzklausītas 2019. gada 26. jūnija tiesas sēdē. Šajā saistībā prasītājas iesniedza jaunu dokumentu, ko Vispārējā tiesa nolēma iekļaut lietas materiālos, vienlaikus paturot atvērtu jautājumu par tā pieņemamību.
67      Ar 2020. gada 31. jūlija rīkojumu Vispārējā tiesa (ceturtā palāta paplašinātā sastāvā), uzskatīdama, ka tā nav guvusi pietiekamu skaidrību un ka lietas dalībnieki ir jāuzaicina iesniegt apsvērumus par argumentu, kuru tie vēl nebija apsprieduši, atkārtoti uzsāka tiesvedības mutvārdu daļu, piemērojot Reglamenta 113. pantu.
68      Lietas dalībnieki noteiktajā termiņā atbildēja uz virkni jautājumu, kurus Vispārējā tiesa bija uzdevusi 2020. gada 4. augustā, un pēc tam iesniedza apsvērumus par to attiecīgajām atbildēm.
69      Ar 2020. gada 6. novembra lēmumu Vispārējā tiesa vēlreiz pabeidza tiesvedības mutvārdu daļu.
70      Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai būtībā ir šādi:
–        pilnībā vai daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas attiecas uz prasītājām;
–        turklāt – pakārtoti – būtiski samazināt tām uzliktā naudas soda apmēru;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;
–        pieņemt visus lietas apstākļos nepieciešamos pasākumus.
71      Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai būtībā ir šādi:
–        prasību noraidīt;
–        grozīt prasītājām uzliktā naudas soda apmēru, atņemot tām vispārējo 50 % samazinājumu un vispārējo 15 % samazinājumu gadījumā, ja Vispārējā tiesa uzskatītu, ka apgrozījumu, kas gūts no ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumu pārdošanas, nevar iekļaut pārdošanas apjoma vērtībā;
–        piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
III. Juridiskais pamatojums
[..]
A.      Par atcelšanas prasījumiem
[..]
6.      Par ceturto pamatu, kas attiecas uz tiesību kļūdām, kļūdām vērtējumā un faktu kļūdām, konstatējot prasītāju dalību vienotajā un turpinātajā pārkāpumā
[..]
b)      Par otro daļu attiecībā uz “ne bis in idem” principa pārkāpumu, ciktāl Komisija esot noteikusi prasītāju dalību vienotajā un turpinātajā pārkāpumā Savienības iekšējos maršrutos pirms 2004. gada 1. maija un maršrutos starp Savienību un Šveici
519    Prasītājas apgalvo, ka uz tām nevar attiecināt darbības pirms 2004. gada 1. maija, lai pierādītu viņu dalību pārkāpumā, kas saistīts ar Savienības iekšējiem maršrutiem, ne arī darbības, kas saistītas ar maršrutiem starp Savienību un Šveici, nepārkāpjot ne bis in idem principu, jo 2010. gada 9. novembra lēmumā netika konstatēta viņu dalība šādā pārkāpumā.
520    Prasītāju ieskatā principi, kas izriet no 2002. gada 15. oktobra sprieduma Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P, EU:C:2002:582) un kas minēti apstrīdētā lēmuma 1056. un 1057. apsvērumā, nevarot likt neievērot ne bis in idem principu, ciktāl, pirmām kārtām, 2015. gada 16. decembra spriedumā Singapore Airlines un Singapore Airlines Cargo Pte/Komisija (T‑43/11, nav publicēts, EU:T:2015:989) 2010. gada 9. novembra lēmuma atcelšana tika pasludināta nevis sakarā ar tikai formālu trūkumu, bet sakarā ar tiesību uz aizstāvību smagu pārkāpumu un, otrām kārtām, apstrīdētā lēmuma tvērums ir būtiski plašāks nekā šim minētajam lēmumam.
521    Komisija apstrīd prasītāju argumentus.
522    Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ne bis in idem princips, kas turklāt ir paredzēts Hartas 50. pantā, ir jāievēro konkurences tiesību īstenošanas procedūrās, ar kurām piemēro naudas sodus. Šis princips aizliedz kādu uzņēmumu atkārtoti sodīt vai ierosināt lietu par rīcību, kura vērsta pret konkurenci un par kuru tas ir sodīts vai atbildība ir noņemta ar iepriekšēju Komisijas lēmumu, kas nav pārsūdzams (skat. spriedumu, 2012. gada 14. februāris, Toshiba Corporation u.c., C‑17/10, EU:C:2012:72, 94. punkts un tajā minētā judikatūra).
523    Šajā gadījumā prasītājas atsaucas uz 2010. gada 9. novembra lēmumu, kas to ieskatā esot agrāks un galīgs lēmums, ar kuru pasludināts, ka tās nav atbildīgas par vienoto un turpināto pārkāpumu Savienības iekšējos maršrutos un maršrutos starp Savienību un Šveici.
524    Vispirms jānosaka, vai prasītāju apgalvojums, ka minētais lēmums ir paziņojums par atbildības nepiemērošanu, ir pamatots.
525    Šajā ziņā jānorāda, ka šāds paziņojums paredz, ka attiecīgā uzņēmuma atbildība ir tikusi vērtēta pēc lietas apstākļu pārbaudes, citiem vārdiem, ka ir veikta lietas izskatīšana pēc būtības. Savukārt šāda izskatīšana paredz, ka Komisija ir skatījusi vai pārbaudījusi lietas materiālos iekļautos pierādījumus un vērtējusi attiecīgā uzņēmuma dalību vienā vai visās darbībās, kas ir paziņojuma par iebildumiem priekšmets, lai noteiktu, vai šā uzņēmuma atbildība ir pierādīta.
526    Šajā gadījumā paziņojuma par iebildumiem 1582. punktā Komisija norādīja, ka tā “plāno [..] pieņemt lēmumu [..], ar kuru konstatē, ka uzņēmumi, kam ir adresēts šis paziņojums par iebildumiem, ir pārkāpuši [LESD 101.] pantu, EEZ līguma 53. pantu un [EK un Šveices nolīguma par gaisa transportu] 8. pantu”. Kā izriet no šā sprieduma 8. punkta, prasītājas bija starp šiem adresātiem.
527    No paziņojuma par iebildumiem 3., 129., 1389., 1395. un 1434. punkta, kā arī 1575. punkta c) apakšpunkta un 1577. punkta izriet, ka pārkāpums, ko Komisija plānoja noteikt minētā paziņojuma 1582. punktā, attiecās it īpaši uz Savienības iekšējiem maršrutiem visā pārkāpuma laikā un uz maršrutiem starp Savienību un Šveici, sākot no 2002. gada 1. jūnija.
528    No tā izriet, ka paziņojumā par iebildumiem Komisija plānoja noteikt, ka prasītājas ir atbildīgas par atbilstīgo konkurences tiesību normu pārkāpumu Savienības iekšējos maršrutos un maršrutos starp Savienību un Šveici.
529    Turpretī 2010. gada 9. novembra lēmumā Komisija skaidri neizteicās par prasītāju atbildību attiecībā uz Savienības iekšējiem maršrutiem un maršrutiem starp Savienību un Šveici. Šā lēmuma rezolutīvajā daļā tā prasītājas atzina par atbildīgām par vienoto un turpināto pārkāpumu, ciktāl tas attiecās uz maršrutiem starp Savienību un trešām valstīm (2010. gada 9. novembra lēmuma 2. pants) un uz maršrutiem EEZ teritorijā, izņemot maršrutus starp Savienību un trešām valstīm (šā lēmuma 3. pants), bet nevis ciktāl tas attiecās uz EEZ iekšējiem maršrutiem, kuros ietverti Savienības iekšējie maršruti (minētā lēmuma 1. pants), ne arī maršruti starp Savienību un Šveici (tā paša lēmuma 4. pants). Tāpat Komisija tām neuzlika sodu par atbilstīgo konkurences tiesību normu pārkāpumu attiecībā uz šo abu pēdējo kategoriju maršrutiem. Tomēr Komisija skaidri neizslēdza to, ka prasītājas ir atbildīgas par šādiem pārkāpumiem minēto kategoriju maršrutos.
530    Tāpēc ir jānoskaidro, vai no šīs klusēšanas var secināt, ka 2010. gada 9. novembra lēmumā Komisija ir netieši paziņojusi, ka prasītājas nav atbildīgas par vienoto un turpināto pārkāpumu, ciktāl tas attiecas uz Savienības iekšējiem maršrutiem un maršrutiem starp Savienību un Šveici, un tādējādi tā vairs nevarētu prasītājas šajā ziņā sodīt apstrīdētajā lēmumā, nepārkāpjot ne bis in idem principu.
531    Šajā ziņā jāatgādina, ka uzraudzības pienākums, kas Komisijai konkurences jomā noteikts ar LESD 105. panta 1. punktu, EEZ līguma 55. panta 1. punktu un EK un Šveices nolīgumu par gaisa transportu, attiecībā uz Komisiju nenosaka pienākumu izteikties par to, pastāv vai nepastāv atbilstīgo konkurences tiesību normu pārkāpums (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1992. gada 18. septembris, Automec/Komisija, T‑24/90, EU:T:1992:97, 74.–76. punkts, un 2013. gada 16. oktobris, Vivendi/Komisija, T‑432/10, nav publicēts, EU:T:2013:538, 68. punkts). Tāpat no Regulas Nr. 1/2003 normām un no EEZ līguma 53. panta un EK un Šveices nolīguma par gaisa transportu 8. panta piemērošanas noteikumiem nevarot secināt, ka Komisijai būtu pienākums konstatēt jebkādu pretkonkurences rīcību un to sodīt (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 9. septembris, Philips/Komisija, T‑92/13, nav publicēts, EU:T:2015:605, 112. punkts).
532    Tāpat no Regulas Nr. 1/2003 normām vai no EEZ līguma 53. panta un EK un Šveices nolīguma par gaisa transportu 8. panta piemērošanas noteikumiem nevarot izrietēt, ka Komisijai būtu šāds pienākums, ja tā paziņojumā par iebildumiem norāda, ka plāno konstatēt atbilstīgo konkurences tiesību normu pārkāpumu. Tādējādi Komisijai neesot pienākuma galīgajā lēmumā izteikties par to, pastāv vai nepastāv atbilstīgo konkurences tiesību normu pārkāpums, ko tā plānojusi konstatēt paziņojumā par iebildumiem.
533    Tāpēc nevarot secināt, ka, galīgajā lēmumā nenosakot atbilstīgo konkurences tiesību normu pārkāpumu attiecībā uz noteiktu rīcību, kas minēta paziņojumā par iebildumiem, Komisija netieši, bet noteikti veica paziņojumu par atbildības nepiemērošanu šajā ziņā.
534    Regulas Nr. 1/2003 vispārējā struktūra apstiprina šo interpretāciju. Jānorāda, ka tieši no Regulas Nr. 1/2003 10. panta, ar kuru Komisijai ir piešķirtas pilnvaras konstatēt LESD 101. panta nepiemērojamību attiecīgajai rīcībai, it īpaši tādēļ, ka LESD 101. panta 1. punkta nosacījumi nav izpildīti, izriet Komisijas pilnvaras konstatēt LESD 101. panta pārkāpuma neesamību un tādējādi pieņemt “negatīvu” lēmumu par lietas būtību, kas var kavēt izdarīt turpmāku konstatējumu par minētā panta pārkāpumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 3. maijs, Tele2 Polska, C‑375/09, EU:C:2011:270, 23., 24., 28. un 29. punkts). Tāpat ir tad, ja Komisija izmanto pilnvaras, kas tai piešķirtas ar Regulu Nr. 1/2003 attiecībā uz EEZ līguma 53. panta un EK un Šveices nolīguma par gaisa transportu 8. panta piemērošanu.
535    Regulas Nr. 1/2003 10. pants ir vienīgais juridiskais pamats, uz kura Komisija var balstīties, pieņemot lēmumu, ar ko konstatē Līguma noteikumu nepiemērojamību konkurences jomā attiecīgai individuālai rīcībai.
536    Tas izriet, pirmām kārtām, no minētās regulas 10. panta nosaukuma formulējuma, kā arī no tā normām. Tas attiecas uz “nepiemērojamības konstatāciju”, un tajā ir noteikts, ka tad, “ja [Savienības] sabiedrības intereses, kas saistītas ar [LESD 101. un 102.] panta piemērošanu, nosaka tādu vajadzību, Komisija pēc savas iniciatīvas var ar lēmumu konstatēt, ka [LESD 101.] pants nav piemērojams attiecībā uz līgumu, uzņēmumu apvienības lēmumu vai saskaņotu darbību, jo [LESD 101]. panta 1. punkta nosacījumi nav izpildīti vai [LESD 101.] panta 3. punkta nosacījumi ir izpildīti”.
537    Otrām kārtām, jānorāda, ka neviena cita Regulas Nr. 1/2003 norma nepiešķir Komisijai tiesības konstatēt Līguma noteikumu konkurences jomā nepiemērojamību attiecīgai individuālai rīcībai. Šīs regulas 14. apsvērumā ir izklāstīts likumdevēja nodoms Komisijas tiesības šajā ziņā stingri ierobežot attiecībā uz gadījumiem, uz kuriem attiecas šīs regulas 10. pants, norādot, ka šādu konstatējumu var izdarīt vienīgi “izņēmuma gadījumos, ja [Savienības] intereses to pieprasa”.
538    Trešām kārtām, Tiesa ir nospriedusi – tas, ka Komisija ir uzsākusi izskatīt lietu nolūkā noteikt sodu par pretkonkurences rīcību, pastāvīgi un galīgi neatbrīvo valsts konkurences iestādes no to kompetences piemērot LESD 101. pantu attiecīgajai rīcībai, jo minēto iestāžu kompetence tiek atjaunota, tiklīdz ir pabeigts Komisijas uzsāktais process, tostarp ar tāda lēmuma starpniecību, kas pieņemts, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 7. pantu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 14. februāris, Toshiba Corporation u.c., C‑17/10, EU:C:2012:72, 79., 80., 86. un 87. punkts). Tas, kāds ir tvērums Komisijas klusēšanai attiecībā uz noteiktu rīcību, saistībā ar lēmumu, kas pieņemts, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 7. pantu, ir jāvērtē šajā kontekstā. Tomēr tas, ka šo klusēšanu interpretētu kā netiešu konstatējumu par konkurences tiesību normu pārkāpuma neesamību, novestu pie tā, ka dalībvalstu konkurences iestādes nekad nevarētu atgūt savu kompetenci piemērot LESD 101. pantu saistībā ar rīcību, attiecībā uz kuru Komisija ir uzsākusi procedūru, kas vēlāk ir izbeigta, pieņemot lēmumu, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 7. pantu, jo būtu pārkāpts ne bis in idem princips. Šāda interpretācija būtu pretrunā šajā punktā atgādinātajai judikatūrai.
539    Ceturtām kārtām, jāuzsver, ka Tiesa skatīja jautājumu par dalībvalstu konkurences iestāžu tādu lēmumu, kas pieņemti, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 5. panta otro daļu, tvērumu, ar kuriem tās, pamatojoties uz informāciju, kas ir to rīcībā, uzskata, ka aizlieguma nosacījumi nav izpildīti. Tādējādi no 2011. gada 3. maija sprieduma Tele2 Polska (C‑375/09, EU:C:2011:270) 22.–28. punkta izriet, ka ar šādiem lēmumiem netiek izdarīts tāds paziņojums par atbildības nepiemērošanu, kas var kavēt izdarīt turpmāku pārkāpuma konstatējumu. Citiem vārdiem, attiecībā uz uzņēmuma pretkonkurences rīcību, kas minēta šāda veida lēmumā, vēlāk var tikt veikta izmeklēšana un vajadzības gadījumā piemērots sods, un tādēļ nav jāuzskata, ka ar to tiek pārkāpts ne bis in idem princips (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 3. maijs, Tele2 Polska, C‑375/09, EU:C:2011:270, 22.–28. punkts; 2014. gada 25. novembris, Orange/Komisija, T‑402/13, EU:T:2014:991, 28.–31. punkts; šajā nozīmē skat. arī ģenerāladvokāta J. Mazaka [J. Mazák] secinājumus lietā Tele2 Polska, C‑375/09, EU:C:2010:743, 30. punkts).
540    Šajā ziņā jānorāda, ka tādu lēmumu par to, ka [iestādei] nav pamata iesaistīties, kas pieņemts, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 5. panta otro daļu, var pieņemt pēc tam, kad ir veikta rīcības izskatīšana pēc būtības un nosūtīts apsūdzības raksts, ņemot par paraugu paziņojumu par iebildumiem, kas adresēts Komisijai, piemērojot 10. pantu Komisijas Regulā (EK) Nr. 773/2004 (2004. gada 7. aprīlis) par lietas izskatīšanu saskaņā ar [LESD 101.] un [102.] pantu, ko vada Komisija (OV 2004, L 123, 18. lpp.).
541    Tādējādi ne procesa virzība, ne apsūdzību pamatojuma šajā ziņā kompetentās konkurences iestādes veiktās analīzes apjoms nevar likt grozīt tvērumu Komisijas klusēšanai galīgajā lēmumā attiecībā uz aplūkojamā uzņēmuma pilnīgu vai daļēju atbildību.
542    Lai arī šie apsvērumi iekļaujas Regulas Nr. 1/2003 5. panta otrās daļas normu interpretācijā, tie sniedz lietderīgas norādes par tvērumu lēmumiem, kurus Komisija pieņem, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 7. pantu, ņemot vērā ne bis in idem principa piemērošanu. Turklāt šo divu pantu kontekstu var apvienot, ciktāl tie, gan viens, gan otrs, ir jāvērtē tostarp atbilstoši pilnvarām, kas Komisijai ir īpaši piešķirtas ar minētās regulas 10. pantu. Turklāt, tā kā Savienības atvasināto tiesību norma, ciktāl iespējams, ir jāinterpretē tā, lai tā būtu saderīga ar Līgumu tiesību normām un Savienības tiesību vispārējiem principiem, tvērums, ko Tiesa 2011. gada 3. maija spriedumā Tele2 Polska (C‑375/09, EU:C:2011:270) noteikusi tiesībām pieņemt lēmumu, ka nav pamata iesaistīties, ir jāsaprot tādējādi, ka tas ietver šo tiesību saderību ar ne bis in idem principu.
543    Tāpēc, pat ja pieņem, ka lēmums, ko Komisija pieņēmusi, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 7. pantu, attiecībā uz rīcību, par kuru aizlieguma nosacījumi nav pasludināti par izpildītiem, ir uzskatāms par lēmumu par to, ka [iestādei] nav pamata iesaistīties, ar to netiek izdarīts paziņojums par atbildības nepiemērošanu.
544    Šajā gadījumā jākonstatē, ka 2010. gada 9. novembra lēmums ir tāds, ar kuru konstatē pārkāpumu un kurš pieņemts, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 7. pantu. Turpretī no minētā lēmuma neizriet – un tas arī nav apgalvots Vispārējā tiesā –, ka saistībā ar šo lēmumu Komisija būtu arī vēlējusies piemērot Regulas Nr. 1/2003 10. pantu.
545    No tā izriet, ka 2010. gada 9. novembra lēmums, kurš netika pieņemts, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 10. pantu, nolūkā konstatēt, ka prasītājas nav pārkāpušas LESD 101. pantu, EEZ līguma 53. pantu un EK un Šveices nolīguma par gaisa transportu 8. pantu EEZ iekšējos maršrutos un maršrutos starp Savienību un Šveici, un kura rezolutīvajā daļā nav ietverts paziņojums šajā ziņā, nevar būt paziņojums par atbildības nepiemērošanu prasītājām šajā ziņā.
546    Visbeidzot, ciktāl prasītājas apgalvo, ka principi, kas izriet no 2002. gada 15. oktobra sprieduma Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P, EU:C:2002:582), nevar likt nepiemērot ne bis in idem principu, ir jākonstatē, ka šā argumenta pamatā ir premisa, saskaņā ar kuru minētā principa piemērošanas nosacījumi bija izpildīti. Tomēr, kā izriet no šā sprieduma 545. punkta, ar iepriekšēju lēmumu netika pasludināts, ka prasītājas nav atbildīgas par aplūkojamo rīcību, un līdz ar to šajā gadījumā ne bis in idem princips nav jāpiemēro. Premisa, uz kuru balstās šis arguments, ir kļūdaina.
547    Pat pieņemot, ka prasītājas, atsaucoties uz šo judikatūru, tostarp bija vēlējušās apgalvot, ka 2015. gada 16. decembra spriedums Singapore Airlines un Singapore Airlines Cargo Pte/Komisija (T‑43/11, nav publicēts, EU:T:2015:989) nozīmēja “attaisnošanu”, ciktāl Vispārējās tiesas pasludinātā atcelšana neattiecās tikai uz formālu trūkumu, jānorāda, ka šī tiesa uzskatīja – 2010. gada 9. novembra lēmumā bija pieļauta kļūda pamatojumā, kas pamato tā atcelšanu (skat. šā sprieduma 16. punktu), un tādējādi pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, šis lēmums tika atcelts ar formu saistītu motīvu dēļ, nelemjot par pārmestajiem faktiem pēc būtības.
548    Šajā ziņā ir arī jāuzsver, ka ar šo spriedumu Vispārējā tiesa atcēla 2010. gada 9. novembra lēmumu, it īpaši ar pamatojumu, ka tajā bija ietvertas pretrunas attiecībā uz prasītāju atbildības apjomu saistībā ar Savienības iekšējiem maršrutiem un maršrutiem starp Savienību un Šveici.
549    Ņemot vērā iepriekš minēto, šī daļa ir jānoraida un nav nepieciešams izteikties par apgalvotā paziņojuma par atbildības nepiemērošanu galīgo raksturu vai par otrā procesa esamību attiecībā uz tiem pašiem faktiem, kas izrietot no apstrīdētā lēmuma pieņemšanas pēc tam, kad Vispārējā tiesa atcēla 2010. gada 9. novembra lēmumu.
[..]
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (ceturtā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:
1)      Prasību noraidīt.
2)      Eiropas Komisija sedz trešdaļu savu tiesāšanās izdevumu.
3)      Singapore Airlines un Singapore Airlines Cargo sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī divas trešdaļas Komisijas tiesāšanās izdevumu.
Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Spielmann
Reine
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2022. gada 30. martā.
[Paraksti]
*      Tiesvedības valoda – angļu.
1      Ietverti tikai tie šā sprieduma punkti, kuru publicēšanu Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu.