62004TO0037_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta T‑37/04 R
Região autónoma dos Açores, ko pārstāv M. Renufs [ M. Renouf ], S. Krosbijs [ S. Crosby ] un K. Brijāns [ C. Bryant ], solicitors, un H. Mersers [ H. Mercer ], barrister,
prasītāja,
pret
Eiropas Savienības Padomi, ko pārstāv H. Monteiro [ J. Monteiro ] un F. Florindo Gižons [ F. Florindo Gijón ], pārstāvji,
atbildētāja,
ko atbalsta
Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv T. van Reins [ T. van Rijn ] un B. Dohertijs [ B. Doherty ], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
un
Spānijas Karaliste, ko pārstāv N. Diasa Abada [ N. Díaz Abad ] un E. Brakehaiss Konesa [ E. Braquehais Conesa ], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
personas, kas iestājušās lietā,
par pieteikumu par Padomes 2003. gada 4. novembra Regulas (EK) Nr. 1954/2003, kura attiecas uz zvejas intensitātes pārvaldību saistībā ar dažiem Kopienas zvejas apgabaliem un resursiem un ar kuru groza Regulu (EK) Nr. 2847/93 un atceļ Regulas (EK) Nr. 685/95 un (EK) Nr. 2027/95 (OV L 289, 1. lpp.) piemērošanas daļēju apturēšanu, ciktāl tas skar Azoru salu ūdeņus, un jo īpaši tās 3. pantu, 5. panta 1. punktu, 11. pantu, 13. panta b) apakšpunktu un 15. pantu un tās pielikumu, un/vai citiem pagaidu pasākumiem, kurus Pirmās instances tiesa uzskatīs par atbilstošiem.
EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESAS PRIEKŠSĒDĒTĀJS
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
Sprieduma pamatojums
Atbilstošās tiesību normas
1. Šī pieteikuma par pagaidu pasākumu noteikšanu atbilstošais tiesiskais regulējums ir saistīts ar Kopējo zivsaimniecības politiku (KZP), kas attiecas cita starpā uz Portugāles jurisdikcijas apgabaliem līdz 200 jūras jūdzēm no Azoru salu bāzes līnijas (turpmāk tekstā – “Azoru salu ūdeņi”), proti, Azoru salu ekskluzīvā ekonomiskā zona. Atbilstošais tiesiskais regulējums ir sarežģīts un ietver lielu skaitu atvasināto tiesību aktu, kas regulē zvejas darbības šajā apgabalā.
A – Portugāles jurisdikcijas noteikumi, kas ierobežo pieeju ūdeņiem, jo īpaši, Azoru salu ūdeņiem
2. Kopš Spānijas Karalistes un Portugāles Republikas pievienošanās Kopienai 1986. gada 1. janvārī, Līguma par Spānijas Karalistes un Portugāles Republikas pievienošanos Eiropas Ekonomikas kopienai un Eiropas Atomenerģijas kopienai (OV 1985, L 302, 9. lpp., turpmāk tekstā – “Pievienošanās akts”) noteikumi un vēlākie atvasināto tiesību akti nosaka ārvalstu kuģu piekļuvi Portugāles Republikas jurisdikcijas ūdeņiem, tajā skaitā arī Azoru salu ūdeņiem.
3. Precīzāk, Pievienošanās akts no 154. līdz 166. pantam un no 346. līdz 363. pantam ietvēra pārejas noteikumus attiecībā uz zvejniecību Spānijā un Portugālē. Atbilstoši pievienošanās akta 162. pantam un 350. pantam, un EK līguma 43. pantam (jaunajā redakcijā – EKL 37. pants) Padome noteica pielāgotu pārejas perioda tiesisko režīmu, izdodot Padomes 1994. gada 30. maija Regulu Nr. 1275/94 par noteikumu pielāgošanu, kas paredzēti Spānijas un Portugāles Pievienošanās akta nodaļās par zvejniecību (OV L 140, 1. lpp.). Šī regula noteica institucionālos noteikumus, pilnvarojot Padomi veikt jaunus pasākumus. Pievienošanās akta 353. pants noteica, ka pielāgotais pārejas tiesiskais režīms ir spēkā līdz 2002. gada 31. decembrim.
4. Atbilstoši Regulai Nr. 1275/94 Padome pieņēma divas regulas: Padomes 1995. gada 27. marta Regulu Nr. 685/95 par zvejas intensitātes vadību attiecībā uz dažiem Kopienas zvejas apgabaliem un resursiem un Padomes 1995. gada 15. jūnija Regulu Nr. 2027/95, ar ko izveido zvejas intensitātes vadības sistēmu saistībā ar noteiktiem zvejas apgabaliem un resursiem, (OV L 199, 1. lpp.) (turpmāk tekstā kopā – “1995. gada regulas”).
5. 1995. gada regulas nosaka piekļuvi Portugāles jurisdikcijas ūdeņiem, tai skaitā Azoru salu ūdeņiem. Tās cita starpā noteica zvejas intensitātes regulējuma sistēmu, kas tieši izslēdza ārvalstu kuģu piekļuvi Azoru salu ūdeņiem.
6. Regula Nr. 685/95 ietvēra noteikumus, kas aizliedza spāņu kuģiem, kas zvejo tunci, piekļuvi Azoru salu ūdeņiem (8. pants un III pielikuma 3. punkts).
7. Regula Nr. 2027/95 definē tās I pielikumā maksimālo zvejas intensitātes līmeni katram zvejas veidam un katrai dalībvalstij. Saskaņā ar šajā pielikumā paredzētiem ierobežojumiem Portugāle ir vienīgā dalībvalsts, kas ir tiesīga zvejot dziļjūras sugas Azoru salu ūdeņos. Turklāt pielikums nepiešķir nekādas kvotas piegrunts un dziļjūras zivju sugu zvejai ar velkama tipa zvejas ierīcēm Azoru salu ūdeņos, tādējādi būtībā tā aizliedz izmantot velkama tipa zvejas ierīces šajos ūdeņos.
B – Citas atbilstošās regulas, kas piemērojamas Azoru salu ūdeņiem
8. Vairākas citas regulas, kas piemērojamas Azoru salu ūdeņiem, regulē saistītos jautājumus, tajā skaitā kopējo pieļaujamo nozveju (turpmāk tekstā – “ TAC ”), dziļjūras sugu zvejas intensitāti un atļauto ierīču izmantošanu.
1. Pamata regula
9. Padomes 2002. gada 20. decembra Regula Nr. 2371/2002 par zivsaimniecības resursu saglabāšanu un ilgtspējīgu izmantošanu saskaņā ar kopējo zivsaimniecības politiku ir šajā tiesvedībā piemērojamā Pamata regula.
10. Pamata regulas 1. un 2. pants attiecīgi nosaka, ka KZP piemērošanas joma “attiecas uz ūdeņu dzīvo resursu saglabāšanu, apsaimniekošanu un izmantošanu [..]” un KZP “garantē tādu ūdeņu dzīvo resursu izmantošanu, kas nodrošina noturīgus ekonomiskos, vides un sociālos apstākļus.” Lai sasniegtu šos mērķus Pamata regulas 4. pants nosaka, ka “Padome izveido Kopienas pasākumus, kuri reglamentē pieeju ūdeņiem un resursiem un noturīgu zvejas darbību veikšanu [..]” un ka tādi pasākumi “ir izveidoti, ņemot vērā pieejamos zinātniskos, tehniskos un ekonomiskos ieteikumus [..].” Izdotie pasākumi var attiekties uz atsevišķām sugām vai grupām un var ietver tādus pasākumus, “nosakot mērķus”, “ierobežojot nozveju”, “ierobežojot zvejas intensitāti”, un “tehniskus pasākumus” (piemēram, attiecībā uz zvejas ierīču uzbūvi) vai īpašus pasākumus, lai “samazinātu zvejas darbību ietekmi uz jūras ekosistēmām un blakus sugām.”
11. Pamata regulas 7. un 8. pants attiecīgi Komisijai un dalībvalstīm piešķir tiesības veikt ārkārtas pasākumus gadījumos, kad pastāv nopietni draudi jūras ekosistēmai vai zivju krājumiem. Saskaņā ar 7. un 8. pantu:
“7. pants
Komisijas ārkārtas pasākumi
Ja ir pierādījumi nopietniem draudiem, kas rodas zvejas darbību rezultātā un rada vajadzību pēc tūlītējas rīcības, attiecībā uz ūdeņu dzīvo resursu saglabāšanu vai jūras ekosistēmu, Komisija pēc motivēta dalībvalsts pieprasījuma vai pēc savas iniciatīvas var lemt par ārkārtas pasākumiem, kuri ilgst ne vairāk par sešiem mēnešiem. Komisija var pieņemt jaunu lēmumu pagarināt ārkārtas pasākumus ne vairāk kā par sešiem mēnešiem.
[..]
8. pants
Dalībvalstu ārkārtas pasākumi
Ja ir pierādījumi nopietniem un neparedzētiem draudiem, kas rodas zvejas darbību rezultātā, attiecībā uz ūdeņu dzīvo resursu saglabāšanu vai jūras ekosistēmu ūdeņos, uz kuriem attiecas dalībvalsts suverenitāte vai jurisdikcija, un ja jebkāda nepamatota aizkavēšanās radītu kaitējumu, ko būtu grūti vērst par labu, attiecīgā dalībvalsts var veikt ārkārtas pasākumus, kuri ilgst ne vairāk par trim mēnešiem.
[..]”
2. 2002. gada regulas par dziļjūras zivju krājumiem
12. Vairākas regulas paredz TAC
un zvejas intensitātes ierobežojumus attiecībā uz dziļjūras sugām.
13. Padomes 2002. gada 16. decembra Regula Nr. 2340/2002, ar ko nosaka 2003. un 2004. gadā dziļjūras zivju krājumu zvejas iespējas (OV L 356, 1. lpp.), norāda TAC
un dziļjūras zivju krājumu kvotas. Attiecībā uz Azoru salu ūdeņiem minētās regulas I pielikums nosaka īpašus ierobežojumus divām dziļjūras sugām: matastei un sarkanajam jūras plaudim.
14. Padomes 2002. gada 16. decembra Regula Nr. 2347/2002, ar ko ievieš īpašas pieejamības prasības un piemēro saistītos noteikumus zvejai dziļjūras krājumos (OV L 351, 6. lpp., turpmāk tekstā kopā ar Regulu Nr. 2340/2002 – “2002. gada regulas”), nosaka noteikumus, ierobežojot zvejas intensitāti noteiktam skaitam dziļjūras sugu, kas ir uzskaitītas Regulas I pielikumā (tajā skaitā svarīgākās Azoru salu sugas tādas kā Atlantijas lielgalvis un beriksas. Šo sugu zvejas intensitāte ir ierobežota, lai nepārsniegtu 1998., 1999. un 2000. gada kopējo jaudu un apjomu. Regulas II pielikums piemērojams atšķirīgam dziļjūras sugu uzskaitījumam (tajā skaitā poliprions, Norvēģijas pikša, menca un jūras zutis), par kurām kuģiem ir jāuzglabā detalizēta informācija, lai varētu pārraudzīt šo sugu stāvokli.
3. Regula Nr. 850/98, kas regulē zvejas rīku izmantošanu
15. KZP ietver pasākumus, nosakot noteiktu zvejas rīku izmantošanas prasības un/vai aizliegumu. Padomes 1998. gada 30. marta Regula (EK) Nr. 850/98 par zvejas resursu saglabāšanu, izmantojot tehniskos līdzekļus jūras organismu mazuļu aizsardzībai, (OV L 125, 1. lpp.) nosaka velkama vada minimālos tīklu acu izmērus un ir piemērojama cita starpā arī uz Azoru salu ūdeņiem.
16. Komisija ir iesniegusi Padomei pieņemšanai Padomes regulas priekšlikumu, kas groza Regulu Nr. 850/98 saistībā ar dziļjūras koraļļu rifu aizsardzību no traļu zvejas radītās iedarbības ietekmes noteiktos Atlantijas okeāna apgabalos [KOM(2004) 58, turpmāk tekstā – “Tralēšanas priekšlikums”].
17. Tralēšanas priekšlikums ierosina noteikt aizliegumu izmantot Azoru salu ūdeņos grunts traļus vai līdzīgus velkama tipa zvejas rīkus. Regulas Nr. 850/98 grozītais 30. pants noteiktu:
“Uz kuģiem ir aizliegts izmantot visus grunts traļus vai līdzīgus velkama tipa zvejas rīkus, kas darbojas saskaroties ar jūras dibenu [cita starpā arī Azoru salu ūdeņos].”
4. Regula Nr. 2847/93 par kontroles sistēmu (VMS un signalizācijas sistēma)
18. Padomes 1993. gada 12. oktobra Regula (EEK) Nr. 2847/93, ar kuru izveido kontroles sistēmu, kas piemērojama kopējai zivsaimniecības politikai (OV L 261, 1. lpp.) ar pēdējiem grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 2003. gada 14. aprīļa Regulu (EK) Nr. 806/2003, ar ko Lēmumam 1999/468/EK pielāgo noteikumus par komitejām, kuras palīdz Komisijai īstenot tai piešķirtās ieviešanas pilnvaras, kas noteiktas Padomes dokumentos, kuri pieņemti atbilstīgi konsultēšanās procedūrai (kvalificēts balsu vairākums) (OV L 122, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Regula Nr. 2847/93), iedibina izmantošanas režīmu tā sauktajai Kuģu novērošanas sistēmai (turpmāk tekstā – “ VMS ” ), kas uzliek kuģiem par pienākumu uz klāja pārvadāt funkcionējošu ierīci, kas ļauj atrast un identificēt kuģus ar tālvadības kontroles sistēmu.
19. Regulas Nr. 2847/93 II A sadaļa tika iekļauta ar Padomes 1995. gada 8. decembra Regulu (EK) Nr. 2870/95, ar ko groza Regulu Nr. 2847/93 (OV L 301, 1. lpp.). Regulas Nr. 2847/93 II A sadaļa nosaka kuģiem, kas zvejo dziļūdens sugas, papildus ziņošanas pienākumus (II A sadaļa, 19. a panta 3. daļa, 19. b pants, 19. c pants, 19. d pants un 19. e panta 3. daļa), kas ir pazīstama ar nosaukumu “signalizācijas sistēma” ( hailing system ).
20. Vairākas citas regulas nosaka papildu noteikumus saistībā ar VMS
izmantošanu. Regula Nr. 2347/2002 paredz īpašus noteikumus VMS
izmantošanai uz kuģiem, kas nodarbojas ar dziļjūras zvejas darbībām. Regula Nr. 2371/2002 attiecina VMS
izmantošanu arī uz kuģiem, kuru garums ir vairāk par 18 metriem vai, sākot no 2005. gada, kuru garums ir vairāk par 15 metriem. Komisijas 2003. gada 18. decembra Regula (EK) Nr. 2244/2003, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus attiecībā uz kuģu satelītnovērošanas sistēmām (OV L 333, 17. lpp.), izklāsta tālākus tehniskos noteikumus par VMS
izmantošanu.
C – Regula Nr. 1954/2003 – Apstrīdētā regula
21. No iepriekš minēto aktu īsā apraksta izriet, ka Padomes 2003. gada 4. novembra Regula (EK) Nr. 1954/2003, kura attiecas uz zvejas intensitātes pārvaldību saistībā ar dažiem Kopienas zvejas apgabaliem un resursiem un ar kuru groza Regulu (EK) Nr. 2847/93 un atceļ Regulas (EK) Nr. 685/95 un (EK) Nr. 2027/95 (OV L 289, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Apstrīdētā regula”), nav vienīgais atbilstošais Eiropas Kopienu tiesību akts, kas regulē zvejas darbību, jo īpaši dziļjūras zveju, Azoru salu ūdeņos. Tā rezultātā Apstrīdētā regula veido daļu no liela skaita tiesību aktu plašākas KZP ietvaros.
22. Apstrīdētā regula tika pieņemta pamatojoties uz EKL 37. panta un EKL 299. panta 2. punktu. Tā nosaka zvejas intensitātes režīmu lielā Ziemeļatlantijas okeāna apgabalā ( ICES
V, VI, VII, VIII, IX un X apgabali un CECAF
34.1.1, 34.1.2 un 34.2.0 rajonā), kas saukti par “Rietumu ūdeņiem”. Kā tas ir norādīts Apstrīdētās regulas 2. pantā, ICES
un CECAF
zonas ir noteiktas Padomes 1991. gada 17. decembra Regulā (EEK) Nr. 3880/91 par to dalībvalstu nominālās nozvejas statistikas iesniegšanu, kuras zvejo Atlantijas okeāna ziemeļaustrumu daļā (OV L 365, 1. lpp.), ar grozījumiem, kas veikti ar Komisijas 2001. gada 23. jūlija Regulu (EK) Nr. 1637/2001 (OV L 222, 20. lpp.). Jāatzīmē, ka Azoru salu ūdeņi ietilpst ICES
X un CECAF
34.2.0 apgabalā.
23. Saskaņā ar Apstrīdētās regulas 2. apsvērumu, pēc Pievienošanās aktā paredzētā piekļuves pārejas režīma beigām, t.i. 2002. gada 31. decembrī, daži noteikumi, kas ir iekļauti 1995. gada regulās, ir jāpielāgo jaunajai tiesiskajai situācijai.
24. Saskaņā ar Apstrīdētās regulas 3. pantu dalībvalstis novērtē un piešķir zvejas intensitātes līmeņus tiem kuģiem, kuru kopējais garums ir 15 metri vai vairāk, (īpaši noteikumi ir piemērojami kuģiem, kuru garums ir mazāks par 15 metriem, kā noteikts Apstrīdētās regulas 4. pantā) nosakot tos kā gada vidējo apjomu laika posmā no 1998. gada līdz 2002. gadam katrā ICES
apgabalā un CECAF rajonā attiecībā uz bentālo zivju sugu zivsaimniecību, izņemot to bentālo zivju sugu zivsaimniecību, uz kuru attiecas Regula Nr. 2347/2002.
25. Atbilstoši Apstrīdētās regulas 7. un 8. pantam dalībvalstis izveido to zvejas kuģu sarakstus, kas peld ar to karogiem un kam ir atļauts veikt zvejas darbību noteiktās zivsaimniecībās, un veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai regulētu zvejas intensitāti, uzraugot flotes darbību. Saskaņā ar Apstrīdētās regulas 10. pantu dalībvalstis paziņo Komisijai zvejas intensitātes novērtējumu, kā aprakstīts 3. pantā, un kuģu sarakstu, kā arī pasākumus, kas paredzēti 7. un 8. pantā.
26. Apstrīdētās regulas 11. pants nosaka procedūru, atbilstoši kurai Padome vai pakārtoti Komisija var pieņemt regulu, nosakot maksimāli pieļaujamo ikgadējo zvejas intensitāti katrai dalībvalstij, kā arī katram apgabalam un zvejas veidam (turpmāk tekstā – “Piemērošanas regula”). Atbilstoši 11. pantam:
“Lēmumu pieņemšana
1. Pamatojoties uz 10. pantā minēto informāciju un pēc ciešas sazināšanās ar attiecīgajām dalībvalstīm Komisija līdz 2004. gada 29. februārim iesniedz Padomei regulas priekšlikumu, ar ko nosaka maksimāli pieļaujamo ikgadējo zvejas intensitāti katrai dalībvalstij un katram 3. un 6. pantā noteiktajam apgabalam un zivsaimniecībai.
2. Padome pēc Komisijas priekšlikuma ar kvalificētu balsu vairākumu līdz 2004. gada 31. maijam pieņem lēmumu par maksimāli pieļaujamo ikgadējo zvejas intensitāti, kas minēta 1. punktā.
[..]
3. Ja Padome līdz 2004. gada 31. maijam nepieņem lēmumu, Komisija, pamatojoties uz 1. punktā minēto priekšlikumu, saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 2371/2002 30. panta 2. punktā noteikto procedūru līdz 2004. gada 31. jūlijam pieņem regulu, kurā noteikta maksimāli pieļaujamā ikgadējā zvejas intensitāte katrai dalībvalstij un katram 3. un 6. pantā noteiktajam apgabalam un zivsaimniecībai.”
27. Apstrīdētās regulas 14. pants groza atsevišķus Regulas Nr. 2847/1993 noteikumus saistībā ar VMS
un signalizācijas sistēmas izmantošanu. Regulas 13. pants būtībā ir piemērojams Regulā Nr. 2847/93 paredzētajai VMS
un signalizācijas sistēmai bioloģiski jūtīgā zonā ap Īriju, kā to paredz Apstrīdētās regulas 6. pants. Regulas 13. panta b) apakšpunkts, kas attiecas uz visiem pārējiem apgabaliem, tajā skaitā arī Azoru salu ūdeņiem, tomēr ir piemērojams tikai VMS
un atceļ signalizācijas sistēmu šajos apgabalos.
28. Apstrīdētās regulas 15. pants paredz 1995. gada regulu atcelšanu sākot ar Piemērošanas regulas spēkā stāšanos vai 2004. gada 1. augustu atkarībā no tā, kura diena ir agrāk.
29. Apstrīdētās regulas 5. pants nosaka piekļuves ierobežojuma noteikumus īpaši Azoru salu, Madeiras un Kanāriju salu ūdeņiem. Tas paredz:
“1. Ūdeņos līdz pat 100 jūras jūdžu attālumā no Azoru salu, Madeiras un Kanāriju salu bāzes līnijām attiecīgās dalībvalstis var ierobežot zveju, atļaujot to veikt tikai šo salu ostās reģistrētiem kuģiem, izņemot Kopienas kuģus, kas tradicionāli zvejo minētajos ūdeņos, ciktāl tie nepārsniedz tradicionāli atvēlēto zvejas intensitāti.
[..]”
Prāvas rašanās fakti
A – Prasītājs
30. Prasītājs Região autónoma dos Açores (Azoru salu autonomais apgabals) ir Portugāles Republikas autonomais apgabals. Portugāles tiesības tam piešķir juridiskas personas statusu un atbilstoši Portugāles Konstitūcijai tam ir būtiskas autonomas tiesības, tajā skaitā likumdošanas tiesības zvejas jautājumos (Portugāles Konstitūcijas 227. un 228. pants).
B – Apstrīdētās regulas rašanās un vēlākie priekšlikumi piemērošanas pasākumiem
31. 2002. gada 16. decembrī Komisija pieņēma priekšlikumu, kura rezultātā tika pieņemta Apstrīdētā regula [Padomes regulas priekšlikums, kas attiecas uz zvejas intensitātes pārvaldību saistībā ar dažiem Kopienas zvejas apgabaliem un ar kuru groza Regulu Nr. 2847/93 – KOM(2002) 739 galīgais variants].
32. 2003. gada 19. maijā un 2003. gada 28. maijā Padomes prezidentūra attiecīgi publicēja diskusiju dokumentu un darba dokumentu, kas iztirzā Komisijas priekšlikumu un ierosina tajā iekļaut grozījumus. It īpaši prezidentūra izteica priekšlikumu ap Azoru salām papildus jau noteiktam 200 jūras jūdžu ierobežojuma apgabalam attiecībā uz tunzivs sugām, kas iekļauts Komisijas priekšlikumā, noteikt 50 jūras jūdžu ierobežojuma apgabalu attiecībā uz dziļjūras sugām pamatojoties uz EKL 299. panta 2. punktu.
33. 2003. gada 4. jūnijā Eiropas Parlaments pieņēma normatīvu rezolūciju [P5_TA(2003)0250] par Komisijas priekšlikumu, ar kuru apstiprināja minēto priekšlikumu ar atsevišķiem labojumiem, cita starpā Regulā Nr. 685/95 paredzētā režīma saglabāšanu uz papildu 10 gadu periodu.
34. 2003. gada 5. septembrī Padomes prezidentūra, vienojoties ar Komisiju, iesniedza prezidentūras kompromisa projektu, kurā ne tikai EKL 37. pants, bet arī EKL 299. panta 2. punkts tika minēts kā Apstrīdētās regulas tiesiskais pamats. Prezidentūras kompromisa projekta 6. panta 1. punkts paredzēja 100 jūras jūdžu ierobežojuma apgabalu ap Azoru salām, Madeiras un Kanāriju salām attiecībā uz visām sugām, tas ir, ne tikai attiecībā uz tunzivs sugām, kā to paredzēja sākotnējais Komisijas priekšlikums.
35. 2003. gada 13. oktobrī Padome panāca politisku vienošanos pamatojoties uz 2003. gada 5. septembra prezidentūras kompromisa projektu. Tajā pat dienā Komisija izdeva paziņojumu, kas pievienots Padomes protokolam saskaņā ar kuru:
“Lai papildinātu piekļuves ierobežojumus Azoru salu ūdeņiem un izvairītos no kaitējuma nodarīšanas jūtīgajai ekosistēmai ūdeņos līdz vismaz 200 jūras jūdzēm ap Azoru salām, Madeiras un Kanāriju salām, Komisija drīzumā sagatavos regulas, ar ko groza Regulu Nr. 850/98, priekšlikumu, lai aizliegtu zveju ar velkama tipa zvejas ierīcēm.”
36. 2003. gada 4. novembrī Padome pieņēma Apstrīdēto regulu.
37. 2004. gada 3. februārī Komisija iesniedza Padomes regulas priekšlikumu, ar ko groza Regulu Nr. 850/98, saistībā ar dziļjūras koraļļu rifu aizsardzību no tralēšanas ietekmes atsevišķos Atlantijas okeāna apgabalos [KOM(2004) 58 galīgais variants].
38. 2004. gada 12. martā Komisija pieņēma priekšlikumu saistībā ar Piemērošanas regulu atbilstoši Apstrīdētās regulas 11. pantam, nosakot ikgadējo maksimālo zvejas intensitāti atsevišķiem zvejas apgabaliem un zvejas veidiem [KOM(2004) 166 galīgais variants].
Process
39. 2003. gada 12. decembrī prasītājs ar vēstulēm, kuras nosūtīja tās juriskonsulti, Padomes ģenerālsekretāram un Komisijas Zivsaimniecības ģenerāldirektorāta ģenerāldirektoram iesniedza sākotnējo pieteikumu piekļuvei noteiktam skaitam dokumentu saistībā ar Apstrīdēto regulu atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 30. maija Regulai (EK) Nr. 1049/2001 par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem (OV L 145, 43. lpp.).
40. Ar 2004. gada 7. janvāra vēstuli Padomes ģenerālsekretārs informēja prasītāju, ka viņš ir identificējis 24 dokumentus, kurus viņš darīs zināmus pilnā apjomā. 2004. gada 13. janvārī prasītājs iesniedza atkārtotu pieteikumu, apgalvojot, ka ģenerālsekretariāta atbilde nepietiekami apskatīja visus tā sākotnējā pieteikuma aspektus. 2004. gada 15. janvārī Komisijas Zivsaimniecības ģenerāldirektorāta Paziņojumu un informācijas struktūrvienība nosūtīja elektronisku vēstuli prasītāja juriskonsultam, atbildot uz tā sākotnējo dokumentu piekļuves pieteikumu. 2004. gada 10. februārī Padome pieņēma atbildi uz atkārtoto pieteikumu un darīja zināmus papildu dokumentus, kas ir uzskaitīti Padomes atbildes 4. punktā.
41. Ar prasības pieteikumu, kas iesniegts Pirmās instances tiesas kancelejā prasītājas cēla prasību, piemērojot EKL 230. pantu un EKL 231. pantu, lai panāktu Apstrīdētās regulas daļēju atcelšanu daļā, kas attiecas uz Azoru salu ūdeņiem, jo īpaši Apstrīdētās regulas 3. pantu, 5. panta 1. punktu, 11. pantu, 13. panta b) apakšpunktu un 15. pantu, un minētās regulas pielikumu.
42. Ar atsevišķu dokumentu, kas iesniegts Pirmās instances tiesas kancelejā 2004. gada 9. martā, prasītājs cēla šo prasību, piemērojot EKL 242. pantu un EKL 243. pantu, un Pirmās instances tiesas reglamenta 104. pantu, lai panāktu Apstrīdētās regulas piemērošanas daļēju apturēšanu un/vai visus citus pagaidu pasākumus, kurus Pirmās instances tiesa atzīs par atbilstošiem. Prasītāja Pirmās instances tiesas priekšsēdētājam izvirzīja šādus prasījumus:
– “apturēt [Apstrīdētās regulas] 3. panta un 11. panta, un pielikuma īstenošanu līdz Pirmās instances tiesas spriedumam pamata lietā vai līdz jaunam rīkojumam, ciktāl tie:
– paredz, ka zvejas intensitāti saskaņā ar regulu nosaka, atsaucoties tikai uz mērķa sugām un ICES / CECAF apgabalu, bet neatsaucoties uz fiksētiem vai velkama tipa zvejas rīkiem;
– izslēdz no 3. un 11. panta piemērošanas jomas piegrunts sugas, kuras ietver Regula [Nr.] 2347/2002;
– apturēt [Apstrīdētās regulas] 15. panta īstenošanu līdz Pirmās instances tiesas spriedumam pamata lietā vai līdz jaunam rīkojumam, ciktāl [1995. gada regulu] atcelšana:
– atceļ Kopienu kompetenci noteikt zvejas intensitāti atsaucoties ne tikai uz mērķa sugām un ICES / CECAF apgabalu, bet arī uz izmantotajiem zvejas rīkiem (Regulas [Nr.] 685/95 3. panta 1. punkts, 6. pants un I pielikums, un Regulas [Nr.] 2027/95 2. pants un pielikums) un atceļ zvejas intensitātes noteikšanu, kas tika realizēta saskaņā ar Regulu [Nr.] 2027/95,
– atceļ tiesības noteikt maksimālo ikgadējo zvejas intensitāti uz apgabalu attiecībā uz piegrunts sugām, kuras ietver Regula [Nr.] 2347/2002 un atcelt šīs intensitātes noteikšanu, kas tika realizēta saskaņā ar Regulu [Nr.] 2027/95,
– atceļ aizliegumu spāņu kuģiem piekļūt Portugāles suverenitātes vai jurisdikcijas salu ūdeņiem ICES
X apgabalā un CECAF [34.2.0 rajons] tunča un tunzivju sugu zvejai (Regulas [Nr.] 685/95 III pielikuma 3. punkts),
– var stāties spēkā 2004. gada 1. augustā, neņemot vērā to, vai Regula pamatojoties uz [Apstrīdētās regulas] 11. panta 2. punktu vai 3. punktu ir stājusies spēkā;
– apturēt Apstrīdētās regulas 5. panta 1. punkta īstenošanu līdz Pirmās instances tiesas spriedumam pamata lietā vai līdz jaunam rīkojumam, ciktāl tas nesaglabā aizliegumu spāņu kuģiem piekļūt Portugāles suverenitātes vai jurisdikcijas salu ūdeņiem ICES X apgabalā un CECAF [34.2.0 rajonā] tunča un tunzivju sugu zvejai;
– apturēt [Apstrīdētās regulas] 13. panta b) apakšpunkta īstenošanu līdz Pirmās instances tiesas spriedumam pamata lietā vai līdz jaunam rīkojumam, ciktāl tas atceļ Regulas [Nr.] 2847/93 19. a panta 3. punkta, 19. b panta, 19. c panta, 19. d panta un 19. e panta piemērošanu attiecībā uz Portugāles suverenitātes vai jurisdikcijas ūdeņiem ap Azoru salām;
– pakārtoti izdot pagaidu rīkojumu, kas būtu spēkā līdz spriedumam lietā T‑37/04 vai līdz jaunam rīkojumam, nolūkā Azoru salu ūdeņos aizliegt spāņu kuģiem zvejot tunci un tunzivis un kuģiem no citām dalībvalstīm, izņemot Portugāles kuģus, zvejot piegrunts un dziļjūras sugas;
– izdot visus rīkojumus vai veikt citus pasākumus, kas šķiet taisnīgi un atbilstoši šajā gadījumā;
– piespriest Padomei segt tiesāšanās izdevumus.”
43. 2004. gada 31. martā Padome iesniedza savus apsvērumus par pieteikumu par pagaidu noregulējumu. Padome savos apsvērumos izvirzīja sekojošus prasījumus Pirmās instances tiesas priekšsēdētājam:
– noraidīt pieteikumu kā nepieņemamu;
– pakārtoti, noraidīt pieteikumu kā nepamatotu;
– piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
44. Ar pieteikumiem, kas attiecīgi iesniegti Pirmās instances tiesas kancelejā 2004. gada 30. martā un 1. aprīlī, Komisija un Spānijas Karaliste lūdza iestāties šajā pagaidu noregulējuma tiesvedībā, atbalstot Padomes prasījumus.
45. Pieteikumi par iestāšanos tika izsniegti lietas dalībniekiem, piemērojot Reglamenta 116. panta 1. punktu.
46. Ar 2004. gada 6. aprīļa vēstulēm prasītājs un Padome apstiprināja, ka tiem nav iebildumu pret pieteikumiem par iestāšanos, kurus iesniedza šajā lietā Komisija un Spānijas Karaliste.
47. 2004. gada 20. aprīlī Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs atļāva Komisijai un Spānijas Karalistei iestāties šajā lietā Padomes prasījumu atbalstam.
48. 2004. gada 21. aprīlī Komisija un Spānijas Karaliste iesniedza savus apsvērumus par pieteikumu par pagaidu noregulējumu. Komisija un Spānijas Karaliste savos apsvērumos izvirzīja sekojošus prasījumus Pirmās instances tiesas priekšsēdētājam:
– noraidīt pieteikumu kā nepieņemamu;
– pakārtoti, noraidīt pieteikumu kā nepamatotu;
– piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
49. Ar atsevišķu dokumentu, kas iesniegts Pirmās instances tiesas kancelejā 2004. gada 22. aprīlī, Padome atbilstoši Reglamenta 114. panta 1. punktam, cēla iebildi par prasības nepieņemamību pamata lietā, ar kuru tā izvirzīja prasījumu Pirmās instances tiesas priekšsēdētājam noraidīt prasību par Apstrīdētās regulas daļēju atcelšanu kā acīmredzami nepieņemamu un piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
50. 2004. gada 27. aprīlī prasītājam un Komisijai tika lūgts līdz 2004. gada 28. aprīlim attiecīgi iesniegt, pirmkārt, visus dokumentus, kas saņemti, atbildot uz prasītāja dokumentu piekļuves pieteikumu, kas iesniegts 2003. gada 12. decembrī, un vēlākiem atkārtotiem pieteikumiem un, otrkārt, Komisijas Piemērošanas regulas priekšlikuma, kas izstrādāts atbilstoši Apstrīdētās regulas 11. pantam, kopijas. Komisija iesniedza pieprasītos dokumentus 2004. gada 27. aprīlī. Prasītājs iesniedza pieprasītos dokumentus 2004. gada 29. aprīlī, un tie tika pievienoti lietai ar 2004. gada 30. aprīļa lēmumu.
51. Ar atsevišķu dokumentu, kas iesniegts Pirmās instances tiesas kancelejā 2004. gada 30. aprīlī, Padome lūdza izņemt no šīs lietas materiāliem un neņemt vērā divus dokumentus, kas sastāv no Padomes Juridiskā dienesta atzinumiem, kas pievienoti Spānijas Karalistes 2003. gada 21. aprīlī iesniegtajiem apsvērumiem. Spānijas Karaliste tika uzaicināta iesniegt tās apsvērumus par Padomes lūgumu tiesas sēdē, kas paredzēta 2004. gada 5. maijā.
52. Ar pieteikumiem, kas iesniegti Pirmās instances tiesas kancelejā 2004. gada 29. un 30. aprīlī, četras organizācijas Seas at Risk, WWF – World Wide for Nature
(turpmāk tekstā – “ WWF ”), kuras pārstāv R. Bakstons [ R. Buxton ], juriskonsults, un D. Ouvens [ D. Owen ], advokāts, Porto de Abrigo – Organização de Produtores da Pesca CRL
(turpmāk tekstā – “ Porto de Abrigo ”) un GÊ-Questa –
Associação de Defesa do Ambiente
(turpmāk tekstā – “ GÊ-Questa ”), kuras pārstāv P. Linares Diazs [ P. Linhares Dias ], advokāts, iesniedza pieteikumu par iestāšanos šajā pagaidu noregulējuma tiesvedībā prasītāja prasījumu atbalstam.
53. Četri pieteicēji par iestāšanos lietā tika uzaicināti piedalīties tiesas sēdē, kas paredzēta 2004. gada 5. maijā, un sniegt savus argumentus, neietekmējot lēmumu par to attiecīgajiem pieteikumu.
54. 2004. gada 5. maijā prasītājs, Padome, Komisija, Spānijas Karaliste un pieteicēji par iestāšanos lietā ( WWF, Seas at Risk, Porto de Abrigo un GÊ-Questa ) sniedza savus argumentus tiesas sēdē un atbildēja Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja argumentiem. Attiecībā uz pieteicējiem par iestāšanos lietā, lai gan priekšsēdētājs ļāva visiem četriem sniegt savus argumentus par to pieteikumiem, kā arī par pieteikuma par pagaidu noregulējumu pamatotību, viņš tomēr atlika galīgā lēmuma pieņemšanu par to pieteikumiem par iestāšanos lietā.
55. Ņemot vērā, ka tiesas sēdē Spānijas Karaliste necēla iebildi attiecībā uz Padomes lūgumu izņemt no lietas materiāliem un neņemt vērā divus dokumentus, kas pievienoti Spānijas Karalistes 2004. gada 21. aprīļa apsvērumiem, priekšsēdētājs nolēma tiesas sēdē izdot rīkojumu par šo divu dokumentu izņemšanu no lietas materiāliem.
56. 2004. gada 18. jūnijā prasītājs iesniedza pieteikumu, lūdzot Pirmās instances tiesu atsākt rakstveida procesu un pieņemt Starptautiskās Jūras izpētes padomes Zivsaimniecības pārvaldes konsultatīvās komitejas ( comité consultatif pour la gestion des pêcheries (CCGP) du Conseil international pour l’exploration de la mer (CIEM) ) 2004. gada jūnija ziņojuma attiecīgo daļu. Priekšsēdētājs nolēma pieņemt minēto ziņojumu un 2004. gada 30. jūnijā Pirmās instances tiesas sekretārs nosūtīja šī ziņojuma kopiju citiem lietas dalībniekiem, lai tie varētu iesniegt visus to iespējamos apsvērumus. 2004. gada 6. jūlijā Padome, Komisija un Spānijas Karaliste iesniedza savus apsvērumus.
Juridiskais pamatojums
A – Par WWF, Seas at Risk, de Porto de Abrigo
un GÊ-Questa
pieteikumiem par iestāšanos lietā
57. Kā jau iepriekš norādīts, WWF, Seas at Risk, Porto de Abrigo
un GÊ-Questa
iesniedza pieteikumu par iestāšanos lietā, piemērojot Tiesas Statūtu 40. panta otro daļu. Tiesas sēdē citi lietas dalībnieki nesniedza nekādus apsvērumus attiecībā uz šo pieteicēju par iestāšanos lietā lūgumu iestāties šajā tiesvedībā.
58. Saskaņā ar Tiesas Statūtu 40. panta otro daļu, kas piemērojams Pirmās instances tiesai atbilstoši minēto statūtu 53. panta pirmajai daļai, persona var iestāties Pirmās instances tiesai pakļautā tiesvedībā, ja lietas iznākums skar viņas intereses.
59. Attiecībā par šo jautājumu atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai interese lietas iznākumā nozīmē tiešu un pastāvošu interesi prasījumu izlemšanā. Ir nepieciešams jo īpaši pārliecināties, vai personu, kas iestājas lietā, apstrīdētais akts skar tieši un vai viņas interese strīda iznākumā ir skaidra (skat. Pirmās instances tiesas pirmās palātas priekšsēdētāja 1999. gada 3. jūnija rīkojumu lietā T‑138/98 ACAV
u.c./Padome, Recueil, II‑1797. lpp., 14. punkts, Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2000. gada 10. jūlija rīkojumu lietā T‑54/00 R Federación de Cofradías de Pescadores de Guipúzcoa
u.c./Padome, Recueil, II‑2875. lpp., 15. punkts, un minētā judikatūra). Sabiedriskām organizācijām var ļaut iestāties savu biedru interešu aizsardzībai lietās, kas izvirza principiālus jautājumus, kas var ietekmēt šīs intereses (skat. Tiesas priekšsēdētāja 1998. gada 28. septembra rīkojumu lietā C‑151/98 P Pharos /Komisija, Recueil, I‑5441. lpp., 6. punkts, un minētā judikatūra).
60. Porto de Abrigo
ir kooperatīva sabiedrība ar ierobežotu atbildību, kas izveidota kā ražotāju organizācija. Saskaņā ar tās statūtiem, tās pamata mērķis ir savu biedru, kas lielākoties ir zvejnieki, kas veic darbības Azoru salās, interešu aizsardzība.
61. Ir acīmredzams, ka Apstrīdētā regula, kas regulē zvejas darbības Azoru salu ūdeņos, un ka jebkādam rīkojumam apturēt tās piemērošanu vai citiem pagaidu pasākumiem būs būtiska un tieša ietekme uz Porto de Abrigo
biedriem, kuru iztikas līdzekļi ir atkarīgi no zvejas darbībām. Tādējādi ir jāuzskata, ka Porto de Abrigo
ir tieša un konkrēta interese šī procesa iznākumā.
62. Porto de Abrigo
ir tādējādi jāļauj, kā tā to ir lūgusi, iestāties šajā procesā prasītāja prasījumu atbalstam.
63. GÊ-Questa
ir dabas aizsardzības bezpeļņas organizācijai, kuras galvenais mērķis ir dabas aizsardzība un tās veicināšana, kā arī Azoru salu vides un kultūras mantojuma izpēte un aizsardzība. GÊ-Questa
statūti tieši uzliek pienākumu aizsargāt Azoru salu arhipelāga vides mantojumu, kas ietver minētā arhipelāga zivju populāciju un jūras ekosistēmu.
64. Apstrīdētā reglamenta piemērošanas apturēšanai būs tieša ietekme uz zvejas darbību Azoru salu ūdeņos, ieskaitot zvejas rīku izmantošanu, kas var būtiski ietekmēt Azoru salu ūdeņu ekosistēmu, apgabalu, kas ir galvenais GÊ-Questa
darbības apgabals. Tādējādi ir uzskatāms, ka GÊ-Questa
ir tieša un konkrēta interese šī procesa iznākumā.
65. GÊ-Questa
sekojoši ir tādējādi jāļauj, kā tā to ir lūgusi, iestāties šajā lietā prasītāja prasījumu atbalstam.
66. Seas at Risk
paziņo, ka tā ir neatkarīga starptautiska bezpeļņas sabiedriskā vides aizsardzības organizācija, kuras sēdeklis ir Nīderlandē. Tās mērķis ir jūras vides aizsardzība un atjaunošana. Seas At Risk
ir vislielākā Eiropas nevalstiskā vides federācija, kas apvieno sešpadsmit sabiedriskās organizācijas astoņās dalībvalstīs un Norvēģijā, un pārstāv Eiropā šīs sabiedriskās organizācijas OSPAR
Komisijā (Konvencija par Ziemeļaustrumu Atlantijas okeāna jūras vides aizsardzību), Ziemeļaustrumu Atlantijas okeāna Zivsaimniecības komisija [ Commission des pêches de l’Atlantique du Nord-Est
( CPANE )], Starptautiskajā Jūras organizācijā ( Organisation maritime internationale ) un Ziemeļu jūras aizsardzības konferences ( Conférence sur la protection de la mer du Nord ) procesu ietvaros. Tā strādā tikai ar jautājumiem, kas saistīti ar jūras vidi un tās darbības ģeogrāfiskā teritorija ietver visu Ziemeļaustrumu Atlantijas okeānu.
67. WWF
mērķi ir vēl plašāki nekā Seas at Risk . WWF
saskaņā ar tās pieteikumu ir viena no pasaulē lielākajām dabas aizsardzības sabiedriskām organizācijām ar aptuveni pieciem miljoniem atbalstītāju: tās ģeogrāfiskā teritorija ietver vairāk kā 100 valstis. Tās uzdevums ir apturēt planētas dabas vides degradāciju. Tā piedalās “apdraudētās jūras” programmā, kas ietver okeānu ūdeņus visā pasaulē. WWF
ir arī iesaistījusies Ziemeļaustrumu Atlantijas okeāna programmā par ilgtspējīgu zivsaimniecību un aizsargātu jūras apgabalu sistēmas izveidošanu OSPAR
Komisijas un dalībvalstu ietvaros.
68. Seas at Risk
un WWF
to kopējā pieteikumā par iestāšanos lietā apgalvo, ka tām ir tieša un īpaša interese šīs tiesvedības iznākumā. Tās uzskata, ka viņu darbības ir saistītas ar dziļjūras zveju un jūras vides aizsardzību, kā arī ar jūras dzīvotņu aizsardzību, ieskaitot jūras pakalnus un, ka tās ir veikušas būtiskas investīcijas pēdējo gadu laikā, lai sekmētu ar Apstrīdēto regulu izveidotā režīma saistīto zivju un dzīvotņu krājumu aizsardzību. Seas at Risk
un WWF
turklāt norāda, ka tās piedalījās lobijā un sazinājās ar valdībām un Kopienu institūcijām pirms likumdošanas procesa un tā gaitā, kas noveda pie Apstrīdētās regulas pieņemšanas. Visbeidzot Seas at Risk
un WWF
apgalvo, ka tām ir jāļauj iestāties lietā, jo pieteikums par pagaidu noregulējumu izraisa būtiskus jautājumus, kuri tām rada tiešu un īpašu interesi saistībā ar Eiropas Kopienas politiku dabas aizsardzības jomas mijiedarbībā ar KZP. Tās uzskata, ka abu sabiedrisko organizāciju biedri ir tiesīgi pieprasīt prasības iesniegšanu Kopienu tiesās šādos apstākļos, lai tiktu uzklausīts to viedoklis.
69. Šie argumenti nevar tikt pieņemti. Pretēji divām Azoru salu organizācijām Seas at Risk
un WWF
interešu loks ir pārāk plašs un vispārīgs, lai tās būtiski ietekmētu šīs tiesvedības iznākums un tādējādi interese nav tāda, lai pagaidu noregulējuma tiesnesis varētu atļaut WWF un Seas at Risk
iestāties šajā lietā.
70. Neņemot vērā to kompetenci un iesaistīšanos vides jautājumos, abu organizāciju mērķi un darbība ietver lielas ģeogrāfiskas platības, un tie nav tikai, vai galvenokārt, saistīti ar Azoru salu ūdeņiem. Tomēr prasītājs lūdz Apstrīdētās regulas piemērošanas daļēju apturēšanu tieši saistībā ar šiem ūdeņiem. Turklāt jāatzīmē, ka Apstrīdētā regula regulē zvejas darbības Azoru salu ūdeņos un ka tās piemērošana būtiski neietekmēs WWF
vai Seas at Risk
darbību, kas sastāv no vides zinātniskās izpētes un lobija par dabas jautājumiem daudz plašākā kontekstā. Seas at Risk
un WWF
biedri un atbalstītāji ir atrodami visā pasaulē un viņu intereses, kas ir dabas aizsardzība kopumā, ir vēl attālākas.
71. No tā izriet, ka Seas at Risk
un WWF
nav pierādījuši tiešu un pastāvošu interesi attiecībā uz lēmumu par iestāšanos lietā, atbalstot prasītāja prasījumus pagaidu noregulējuma tiesvedībā, tādējādi to pieteikums par iestāšanos lietā ir jānoraida.
B – Par pieteikumu par pagaidu noregulējumu
1. Lietas dalībnieku argumenti
a) Prasītāja sniegtie argumenti
Par pieņemamību
72. Prasītājs uzskata, ka tam ir tiesības celt prasību atbilstoši EKL 230. panta ceturtajai daļai, jo, kaut arī apstrīdētais akts ir Padomes regula, tas to skar tieši un individuāli.
73. Attiecībā uz tiešās ieinteresētības kritēriju prasītājs uzskata, ka Apstrīdētā regula tieši skar tās likumdošanas tiesības un tiesības regulēt zvejas jautājumus tās jurisdikcijas ūdeņos. Apstrīdētās regulas sekas izriet tieši no tā, jo dalībvalstīm, precīzāk – Portugālei, nebūs rīcības brīvība pasākuma īstenošanai.
74. Attiecībā uz individuālo ieinteresētību prasītājs uzsver divus galvenos argumentus. Pirmkārt, prasītājs uzskata, ka tas bauda īpašu ar Līgumu piešķirtu aizsardzību atbilstoši EKL 299. panta 2. punktam, un ka turklāt Apstrīdētā regula tieši atzīst tā īpašo situāciju un ietver attiecībā uz to specifiskus noteikumus (Apstrīdētās regulas 5. pants). Otrkārt, Apstrīdētā regula atņem tam tiesības regulēt zveju Azoru salu ūdeņos.
Par fumus boni juris
75. Prasītājs uzskata, ka tā prasība attiecībā pret Apstrīdēto regulu, kas ir balstīta uz sešiem atsevišķiem pamatiem, ir labi pamatota.
76. Prasītājs norāda, pirmkārt, ka Apstrīdētā regula pārkāpj vides tiesības, it īpaši EKL 6. pantu un 174. panta 1. līdz 3. punktu, un Pamata regulu, jo tā neievēro svarīgus vides principus, kas ir obligāti KZP regulējuma ietvaros, proti, ilgtspējīgās attīstības princips, piesardzības princips, preventīvas darbības princips, princips, ka videi nodarīts kaitējums jālabo, novēršot tā cēloni, un princips, ka maksā piesārņotājs. Saskaņā ar prasītāja viedokli visi iepriekš minētie principi ir pārkāpti, jo Apstrīdētā regula izraisīs zvejas intensitātes paaugstināšanos, kaitējumu jūras videi un zivju krājumu izsmelšanu.
77. It īpaši prasītājs uzskata, ka Apstrīdētā regula izraisīs šādas sekas. Atceļot 1995. gada regulas, kas ierobežoja ārvalstu kuģu piekļuvi Azoru salu ūdeņiem un kas būtībā aizliedza velkama tipa zvejas rīku izmantošanu, Apstrīdētā regula izraisīs to, ka būtiski palielināsies citu dalībvalstu rūpnieciskās flotes zvejas intensitāte. Tas notiks tāpēc, ka Apstrīdētās regulas 3. un 11. pants izslēdz no attiecīgā zvejas veida definīcijas jebkādu atsauci uz velkama tipa zvejas ierīcēm, tādējādi netieši atļaujot minētās ierīces. Turklāt šie noteikumi izslēdz attiecīgās sugas, kas iekļautas Regulas Nr. 2347/2002 I pielikumā, kas ierobežoja zvejas intensitāti attiecībā uz atsevišķām dziļjūras zivju sugām. Turklāt prasītājs uzskata, ka Apstrīdētās regulas 15. pants atceļ 1995. gada regulas pat pirms Piemērošanas regulas, kas ierobežo zvejas intensitāti, stāšanās spēkā. Tās 5. pants iedibina 100 jūras jūdžu aizsardzības apgabalu, tādējādi tā neregulē apgabalu no 100 līdz 200 jūras jūdzēm un ļauj ārvalstu kuģiem tur zvejot visu veidu sugas, tajā skaitā arī dziļjūras sugu krājumus un tunci. Visbeidzot Apstrīdētās regulas 13. pants atceļ signalizācijas sistēmu, kas tādējādi atņem prasītājam būtisku informāciju, kas tam ļautu efektīvāk kontrolēt zvejas darbības tās jurisdikcijas ūdeņos.
78. Ņemot vērā apgalvotās sekas, prasītājs uzskata, ka ilgtspējīgās attīstības princips, kas ierakstīts EKL 6. pantā un Pamata regulas 2. panta 1. punktā, ir pārkāpts. Piesardzības princips (kas ierakstīts EKL 6. pantā un EKL 174. panta 2. punktā, kā arī Pamata regulas 2. pantā) arī ir pārkāpts, jo Padome nav ņēmusi vērā zinātniskos pierādījumus un ka Apstrīdētā regula izraisīs intensīvu zveju attiecīgajos apgabalos, un ka tā atņems prasītājam būtisku zinātnisku informāciju, kuru tas varētu izmantot preventīviem pasākumiem nākotnē. Preventīvās darbības princips (EKL 174. panta 2. punkts un Pamata regulas 7. pants, 8. pants un 26. pants) ir pārkāpts, jo, pieņemot Apstrīdēto regulu, Padome nav ņēmusi vērā nopietnos draudus videi. Princips, ka videi nodarīts kaitējums jālabo, novēršot tā cēloni, ir pārkāpts, jo Apstrīdētā regula liedz vietējām pašvaldībām, kas vislabāk pārzina Azoru salu ūdeņus, tiesības risināt ekoloģiskos jautājumus saistībā ar Azoru salu ūdeņiem. Visbeidzot princips, ka maksā piesārņotājs, ir pārkāpts, jo Apstrīdētā regula ļauj rūpnieciskajai flotei nodarīt kaitējumu videi, tos neatlīdzinot.
79. Otrkārt, prasītājs apgalvo, ka Apstrīdētā regula ir pretrunā ar primāro un atvasināto tiesību noteikumiem attiecībā uz Azoru salu aizsardzību. Precīzāk, prasītājs uzskata, ka Apstrīdētā regula pārkāpj EKL 158. pantu un EKL 299. panta 2. punktu uz tā pamata, ka tā neaizsargā Azoru salas pretēji šo noteikumu mērķim. Nodarot kaitējumu Azoru salu videi un izsmeļot Azoru salu zivju krājumus, Apstrīdētā regula nodarīs ļaunumu vietējai zvejas nozarei un palielinās atšķirību starp Azoru salām un kontinentālo Eiropu.
80. Treškārt, prasītājs apgalvo, ka, neaizsargājot vietējos zvejniekus, Apstrīdētā regula pārkāpj relatīvās stabilitātes principu, kas iekļauts Regulā Nr. 2371/2002 (Pamata regulas 16., 17. un 18. apsvērums un 20. pants).
81. Ceturtkārt, prasītājs uzskata, ka, pieņemot Apstrīdēto regulu, Padome nav ievērojusi būtisku procedūras noteikumu prasību, otrreiz no jauna nekonsultējoties ar Eiropas Parlamentu, neņemot vērā šādu tiešu lūgumu, kas formulēts Eiropas Parlamenta lēmumā, un neņemot vērā būtiskus grozījumus Apstrīdētās regulas galīgā versijā, jo īpaši EKL 299. panta 2. punkta kā tiesiskā pamata iekļaušanu, aizsardzības apgabala ap Azoru salām samazinājumu līdz 100 jūras jūdzēm, signalizācijas sistēmas atcelšanu, dziļjūras sugu izslēgšanu no maksimālās zvejas intensitātes pārvaldes režīma piemērošanas jomas.
82. Piektkārt, prasītājs uzskata, ka Padome ir pārkāpusi Pamata regulas 4. panta 2. punktu, neņemot vērā pieejamos zinātniskos, tehniskos un ekonomiskos atzinumus un, jo īpaši, Zivsaimniecības zinātnes, tehnikas un ekonomikas komitejas (turpmāk tekstā – “ZZTEK”) ziņojumus un neveica ietekmes uz vidi novērtējumu. Saskaņā ar prasītāja viedokli tas izriet no Komisijas un Padomes iesniegtām atbildēm uz prasītāja iesniegtajiem dokumentu piekļuves pieprasījumiem.
83. Sestkārt, prasītājs uzskata, ka Padome ir pārkāpusi EKL 253. pantu, nesniedzot atbilstošu Apstrīdētās regulas pamatojumu. Apstrīdētās regulas izraisīs citādas sekas nekā tās, kas minētas 3. un 6. apsvērumā, proti, Azoru salu ūdeņu aizsardzību. Pamatojums nav sniegts ne attiecībā uz iepriekšējā režīma grozījumiem, ne 1995. gada regulu atcelšanu.
84. Visbeidzot prasītājs atsaucas uz vairākiem papildu argumentiem, kas izvirzīti pamata lietas prasībā saskaņā ar kuriem Apstrīdētā regula pārkāpj Regulu Nr. 1275/94, Kopienu tiesību pamatprincipus un starptautiskās jūras tiesības. Jāatzīmē, ka prasītājs pieteikumā par pagaidu noregulējumu attiecībā uz šiem pamatiem nesniedz nekādu informāciju, izņemot šo atsauci uz pamata prasību.
Par steidzamību
85. Prasītājs uzskata, ka pagaidu pasākumi ir nepieciešami, jo šādu prasīto pagaidu pasākumu neesamības gadījumā jūras vide, zivju krājumi un vietējā ekonomika cietīs būtisku un neatgriezenisku kaitējumu. Tādu pasākumu neesamības gadījumā prasītājam būtu liegta pilnīga un efektīva tiesiskā aizsardzība.
86. Attiecībā uz jūras vidi prasītājs pagalvo, ka Apstrīdētās regulas kaitējumu izraisošās sekas iestāsies vēlākais 2004. gada 1. augustā, dienā, kad 1995. gada regulas tiks formāli atceltas, piemērojot Apstrīdētās regulas 15. pantu. Prasītājs uzskata, ka ārvalstu kuģiem dotā atļauja zvejot dziļjūras sugas Azoru salu ūdeņos pirmo reizi izziņos par kaitējumu nodarošu ierīču un metožu izmantošanu – kā grunts tralēšana, grunts tralēšana bez saskares ar jūras dibenu, grunts zveja ar žaunu tīkliem un intensīva zveja ar āķu jedām, kas savāc pārāk daudz zivju, kas noķer visu sugu zivis bez atla ses un kas izraisa tā saukto “spoku medību” problēmu (kuras sekas ir vēl izteiktākas dziļjūras apgabalos), kur pazaudētās ierīces ilgstoši nodara kaitējumu. Visas šīs metodes nodarītu netiešu būtisku kaitējumu, izpostot jūras dibenu, rifus un koraļļus. Saskaņā ar prasītāja viedokli Komisijas Tralēšanas priekšlikums nevar tikt pieņemts laikā un pat, ja tas tiktu pieņemts laikā, tas nebūtu pietiekams, jo tas neaizliegtu citas kaitējumu nodarošas intensīvas rūpnieciskās zvejas metodes.
87. Attiecībā uz zivju krājumiem prasītājs arī uzskata, ka Apstrīdētās regulas kaitējumu izraisošā ietekme sāksies vēlākais 2004. gada 1. augustā. Tas uzskata, ka daudzi ārvalstu (Spānijas) kuģi jau ir sākuši intensīvi zvejot Azoru salu ūdeņos pamatojoties uz Komisijas un Spānijas Lauksaimniecības ministra paziņojumiem saskaņā ar kuriem Apstrīdētā regula jau ir spēkā. Pirmkārt, prasītājs uzskata, ka Apstrīdētās regulas 11. pantā paredzētā Piemērošanas regula, kas nosaka maksimālo zvejas intensitātes līmeni, netiks pieņemta laikā un tādējādi ilgstoši pastāvēs likuma robs. Otrkārt, ar Apstrīdēto regulu izziņotās intensīvās zvejas metodes izraisīs zivju krājumu zudumus. Prasītājs uzskata, ka, piemēram, spāņu kuģi izmanto jedas, kurām ir līdz divpadsmit reizēm vairāk āķu (24 000 āķi) nekā tām, kuras izmanto Azoru salu kuģi (2 000 āķi). Turklāt spāņu kuģiem ir lielāka autonomija un krātuvju ietilpība un tādējādi var zvejot intensīvāk ilgāku laika periodu nekā Azoru salu kuģi. Sakarā ar iepriekš neizmantotā dziļjūras zvejas veida lielo rentabilitāti ir sagaidāms, ka liels skaits kuģu zvejos Azoru salu ūdeņos. Tas izmainīs trauslo ekoloģisko līdzsvaru, kas jau ir tuvu līmenim, kurš nav ilgtspējīgs, novedot pie “uzplaukuma un izsīkuma” ( boom and bust ) rezultāta un ātra un nenovēršama zivju krājumu izsīkuma. Šajā ziņā prasītājs uzsver, ka dziļjūras zivju īpašais raksturs (zems auglības līmenis, vēla dzimumgatavība un ilgmūžība) padara atjaunošanos ārkārtīgi lēnu.
88. Attiecībā uz Azoru salu zivsaimniecības nozari prasītājs uzskata, ka zivju krājumu samazinājums izraisīs vietējās saimniecības sabrukumu, kas ir it īpaši atkarīga no zvejas, jo īpaši, dziļjūras zvejas (kas veido 59 % no nozvejas Azoru salās). Saskaņā ar prasītāja viedokli 31 % no nozvejas Azoru salās nāk no zivju krājumiem, kas atrodas liberalizētajā apgabalā starp 100 un 200 jūras jūdzēm. Gandrīz 12 % no Azoru salu aktīvajiem iedzīvotājiem nodarbojas ar darbībām, kas saistītas ar zveju.
89. Prasītājs atzīst, ka tas nevar iepriekš noteikt, kad kaitējums kļūs nenovēršams, bet paredz, ka tā sekas būs jūtamas vienā zvejas sezonā. Jebkurā gadījumā prasītājs lūdz Pirmās instances tiesu piemērot piesardzības principu un piešķirt prasītos pagaidu pasākumus, lai izvairītos no šādām sekām, neņemot vērā matemātiskās precizitātes neesamību attiecībā uz kaitējuma iestāšanās datumu.
Par interešu izsvēršanu
90. Prasītājs uzsver, ka interešu izsvēršana skaidri nosliecas par labu pagaidu pasākumu noteikšanai, ņemot vērā, ka, ja pagaidu pasākumi tiktu noteikti, zivju krājumi un jūras ekosistēma būtu aizsargāta līdz spriedumam attiecībā uz prasību pamata lietā, nenostādot nevienu citu personu neizdevīgā stāvoklī, un tajā pat laikā neierobežotu pamata lietas iznākumu. Ja lēmums Padomei būtu labvēlīgs, citu dalībvalstu zvejas flotes, it īpaši Spānijas Karalistes, intereses būtu ievērotas; ja lēmums prasītājam būtu labvēlīgs, tā intereses būtu ievērotas.
b) Porto de Abrigo un GÊ-Questa sniegtie argumenti
91. Porto de Abrigo un GÊ-Questa
atbalsta prasītāja argumentus, ka Apstrīdētā regula ļaus intensīvi zvejot Azoru salu ūdeņos, jo īpaši spāņu kuģiem, kuriem, salīdzinot ar Azoru salu ūdeņu kuģiem, ir daudz lielāka jauda, atkārtoti lietojamas zvejas ierīces, kas izmanto izmestas jedas plašākos apgabalos (50/60 jūras jūdzes 30 jūras jūdžu vietā) un kas uzturas jūrā daudz garākus laika posmus (60 dienas Azoru salu kuģu ierastās nedēļas vietā). Jau vidēji mēnesī 58 spāņu kuģi zvejo Azoru salu ūdeņos, kamēr pirms tam vidēji to kopējais skaits bija četri. Šī intensīvā zveja pilnībā iznīcinās zivju krājumus apgabalā no 100 līdz 200 jūras jūdzēm un tāpat arī apgabalā no 0 līdz 100 jūras jūdzēm sakarā ar tā sauktajām uzsūkšanas sekām ( effet dit d’ “ aspiration ”) (zivis tiks zvejotas no zivju krājumiem, kas šķērso 100 jūras jūdžu robežu). Zivju krājumu izsīkums nodarīs lielu kaitējumu videi un izraisīs vietējās zvejas nozares sabrukumu.
c) Padomes, Komisijas un Spānijas Karalistes sniegtie argumenti
92. Vispirms Padome, kuru atbalsta Komisija un Spānijas Karaliste, uzskata, ka šis pieteikums ir acīmredzami nepieņemams sakarā ar pamata lietas prasības acīmredzamu nepieņemamību.
93. Šajā ziņā Padome uzsver, pirmkārt, ka Apstrīdētā regula ir vispārpiemērojama un nevis lēmums slēptā formā, un tādējādi prasītājs to nevar apstrīdēt. Otrkārt, prasītājs jebkurā gadījumā nav skarts individuāli. Tā vispārējā ieinteresētība reģiona zvejas darbības ekonomiskajā uzplaukumā nav pietiekama, lai izpildītu kritēriju, kas ļauj fiziskām un juridiskām personām celt prasību, piemērojot EKL 230. panta ceturto daļu, proti, kritēriju saskaņā ar kuru attiecīgais akts fizisku vai juridisku personu ietekmē dažu tai specifisku īpašību dēļ vai kādas faktiskas situācijas dēļ, kas to raksturo attiecībā pret jebkuru citu personu, un tādēļ to individuāli izceļ analogi adresātam. Šajā ziņā Padome uzskata, ka prasītājs nav parādījis, kā Apstrīdētā regula ietekmē tās ekonomiku atšķirīgi salīdzinot ar citiem reģioniem, ieskaitot citus attālākos reģionus. Treškārt, Azoru salu pieminēšana EKL 299. panta 2. daļā nav pietiekama, lai piešķirtu prasītājam tiesības celt prasību tiesā; pretēja interpretācija nodrošinātu attālākajiem reģioniem priviliģētas tiesības vērsties Pirmās instances tiesā pretēji EKL iedibinātajai tiesu aizsardzības sistēmai. Visbeidzot, prasītāja likumdošanas un administratīvo tiesību aizskārums neizraisa individuālu vai tiešu ieinteresētību; tās ir neizbēgamas visu vispārpiemērojamo regulu sekas.
94. Padome ar Komisijas un Spānijas Karalistes atbalstu turklāt uzsver, ka jebkurā gadījumā prasība ir nepamatota, jo prasītājs nav pierādījis fumus boni juris .
95. Pirmkārt, ņemot vērā plašo diskrecionāro varu, kura Kopienas likumdevējam ir noteikta šajā jomā, Padome uzskata, ka vides noteikumi nav piemērojami, jo Apstrīdētās regulas tiesiskais pamats bija EKL 37. pants un EKL 299. panta 2. punkts.
96. Otrkārt, Padome uzskata, ka jebkurā gadījumā Apstrīdētā regula nepārkāpj vides tiesību noteikumus (EKL 6. pantu un EKL 174. pantu, kā arī vides tiesību principus), jo ar minēto regulu ieviestais režīms nenodarīs kaitējumu videi vai zivju krājumiem. Saskaņā ar Padomes viedokli Apstrīdētā regula saskaņo dažādas intereses, tajā skaitā, vides aizsardzības, zivju krājumu ilgtspējīgas izmantošanas intereses un Azoru salu zivsaimniecības nozares aizsardzības intereses, tajā pat laikā ievērojot EKL 12. pantā ierakstīto principu par diskriminācijas aizliegumu pilsonības dēļ.
97. Padome ar Komisijas un Spānijas Karalistes atbalstu turklāt uzsver, ka Apstrīdētā regula ievēro vides problēmas, ierobežojot zvejas intensitāti, pamatojoties uz vidēju vēsturisku apjomu, kas ir jāskata citu KZP pasākumu ietvaros (tādu kā Regula Nr. 2340/2002 un Regula Nr. 2347/2002, kā arī Piemērošanas regula, kura drīzumā jāpieņem atbilstoši Apstrīdētās regulas 11. pantam), kas kopumā vides jomā paredz atbilstošu aizsardzību visām dziļjūras sugām. Nav pierādīts, ka tā sauktās signalizācijas sistēmas atcelšana radīs kādas vides vai citas problēmas. Nav arī pierādīts, ka radīsies kādas problēmas saistībā ar tunzivīm, kuru kā migrējošu sugu pienācīgi aizsargā Starptautiskā Atlantijas tunzivju saglabāšanas komisija ( Commission internationale pour la conservation des thonidés de l’Atlantique (CICTA) ), kā arī TAC
un Kopienu sekundārās likumdošanas noteiktās kvotas.
98. Treškārt, ievērojot, ka Padomei ir plaša diskrecionārā vara šādu ekonomiski sarežģītu jautājumu ietvaros, Padome un Komisija uzskata, ka Apstrīdētā regula nepārkāpj EKL 299. panta 2. punktu un EKL 158. pantu, jo tā nodrošina Azoru salu rūpniecībai atbilstošu aizsardzību, nosakot 100 jūras jūdžu aizsardzības apgabalu.
99. Ceturtkārt, tiek nodrošināta arī relatīvā stabilitāte, ņemot vērā, ka Apstrīdētā regula ierobežo zvejas intensitāti, balstoties uz vidēju vēsturisku apjomu. Šajā ziņā Komisija turklāt apgalvo, ka relatīvās stabilitātes princips visos gadījumos ir būtisks TAC
noteikšanai, nevis zvejas intensitātes ierobežojumam, kas paredzēts Apstrīdētajā regulā.
100. Visbeidzot, Padome ar Komisijas un Spānijas Karalistes atbalstu uzskata, ka tā nav pārkāpusi kādu būtisku procedūras prasību. Nebija vajadzība no jauna konsultēties ar Parlamentu, ievērojot to, ka iekļautie grozījumi nemainīja regulas sistēmu kopumā. Apstrīdētā regula ir pienācīgi pamatota, kā tas arī izriet no tās apsvērumiem. Turklāt zinātniskie pierādījumi, jo īpaši ZZTEK un ICES
ziņojumi, tika ņemti vērā.
101. Attiecībā uz steidzamību Padome, Komisija un Spānijas Karaliste uzskata, ka pagaidu pasākumu neesamība neradīs būtisku un neatgriezenisku kaitējumu, un tādējādi steidzamības kritērijs nav izpildīts.
102. Pirmkārt, Padome uzskata, ka Apstrīdētā regula neizziņos neierobežotu zvejas intensitāti, bet, ka tā tieši pretēji ierobežos minēto intensitāti, pamatojoties uz vidēju vēsturisku apjomu. Apstrīdētā regula, kā arī 2002. gada regulas nodrošina pietiekamu zivju krājumu un vides aizsardzību. Otrkārt, pagaidu pasākumi nav nepieciešami, jo pastāv citas vairāk atbilstošas iespējas, kas nepieciešamības gadījumā var tikt izmantotas vides un zivju krājumu aizsardzībai, kas paredzētas Pamata regulas 7. un 8. pantā, kuras prasītājs nav izmantojis. Pieteikums par pagaidu noregulējumu ir priekšlaicīgs, ņemot vērā, ka attiecībā uz diviem jautājumiem saistībā ar kuriem prasītājs apgalvo nenovēršama kaitējuma iestāšanos (kaitējums videi sakarā ar grunts tralēšanu un zivju krājumu noplicināšanu) Komisija ir iesniegusi priekšlikumus, lai risinātu šīs atklātās problēmas. Jebkurā gadījumā Apstrīdētā regula, kā arī 2002. gada Regulas pienācīgi aizsargā zivju krājumus, pamatojoties uz zvejas intensitātes ierobežojumu. Visbeidzot, Komisija uzsver, ka prasītājs nav iesniedzis nekādus pierādījumus par steidzamību saistībā ar tunzivīm. Spānijas Karaliste piekrīt šim secinājumam un piezīmē, ka, ņemot vērā tunču augsto migrāciju, piekļuves ierobežojums noteiktiem apgabaliem nerada nekādas sekas un ir diskriminējošs pilsonības dēļ.
103. Visbeidzot Padome, Komisija un Spānijas Karaliste uzskata, ka interešu izvērtējums sliecas par labu pieteikuma noraidīšanai. Pirmkārt, prasītāja prasītie pasākumi rada mazāku un nevis lielāku vides aizsardzību. Otrkārt, piemērošanas apturēšana paildzinātu tiesiskās nedrošības periodu saistībā ar 1995. gada regulu piemērošanu. Visbeidzot, piemērošanas apturēšana ietekmētu tūkstošiem zvejnieku un simtiem kuģu lielā Ziemeļaustrumu Atlantijas apgabalā. Sekojoši šādos apstākļos tikai neapstrīdami iemesli var attaisnot pagaidu pasākumu noteikšanu.
2. Pagaidu noregulējuma tiesneša vērtējums
104. Saskaņā ar Reglamenta 104. panta 2. punktu pieteikumā par pagaidu pasākumiem jānorāda apstākļi, kas nosaka steidzamību, kā arī faktiskie un tiesību pamati, kuri sākotnēji šķietami pamato prasīto pagaidu pasākumu noteikšanu. Šie nosacījumi ir kumulatīvi tādā veidā, ka pieteikums par pagaidu pasākumu noteikšanu ir jānoraida, ja kāds no tiem nav izpildīts (Tiesas priekšsēdētāja 1996. gada 14. oktobra rīkojums lietā C‑268/96 P(R) SCK
un FNK /Komisija, Recueil, I‑4971. lpp., 30. punkts). Pagaidu noregulējuma tiesnesis attiecīgajā gadījumā nodrošina arī attiecīgo interešu izvērtēšanu (Tiesas priekšsēdētāja 2001. gada 23. februāra rīkojums lietā C‑445/00 R Austrija/Padome, Recueil, I‑1461. lpp., 73. punkts). Turklāt prasītajam pasākumam ir jābūt pagaidu tajā ziņā, ka tas iepriekš neatrisina strīda tiesību vai faktiskos jautājumus, kā arī iepriekš neatceļ sekas lēmumam, kas vēlāk tiks pieņemts pamata lietā (Tiesas priekšsēdētāja 1995. gada 19. jūlija rīkojums lietā C‑149/95 P(R) Komisija/ Atlantic Container Line
u.c., Recueil, I‑2165. lpp., 22. punkts).
105. Turklāt šāda vispārēja izvērtējuma ietvaros pagaidu noregulējuma tiesnesim ir liela diskrecionārā vara, un, ņemot vērā lietas raksturu, viņš var noteikt veidu, kā arī kārtību kādā šie dažādie nosacījumi ir jāpārbauda, jo neviens Kopienu tiesību akts tiesnesim nenosaka iepriekš iedibinātu analīzes shēmu pagaidu pasākumu nepieciešamības izvērtēšanai (iepriekš minētais rīkojums lietā Komisija/ Atlantic Container Line
u.c., 23. punkts).
106. Pieteikums par pagaidu pasākumu noteikšanu ir jāizvērtē, ņemot vērā iepriekš minētos principus.
a) Par pieņemamību
107. Pirmkārt, ir nepieciešams noteikt, kā to uzskata Padome, Komisija un Spānijas Karaliste, vai pieteikums par pagaidu pasākumu noteikšanu ir atzīstams par nepieņemamu sakarā ar prasības acīmredzamu nepieņemamību pamata lietā .
108. Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka pamatojoties uz pastāvīgo judikatūru, lai gan pamata lietas prasības pieņemamība nav būtībā jāizvērtē pagaidu noregulējuma tiesvedībā, lai neietekmētu lietas izskatīšanu pēc būtības, tomēr lai noteiktu, vai pieteikums par pagaidu noregulējumu ir pieņemams, prasītājam būtu jāpierāda noteiktu elementu esamība, lai sākotnēji varētu konstatēt pamata prasības, ar kuru ir saistīts pieteikums par pagaidu pasākumu noteikšanu, pieņemamību, lai, piemērojot pagaidu noregulējuma tiesvedību, netiktu apturēta tāda akta piemērošana, kura atcelšanu Pirmās instances tiesa noraidītu, atzīstot prasību par nepieņemamu pēc būtības (Tiesas priekšsēdētāja 1999. gada 18. novembra rīkojums lietā C‑329/99 P(R) Pfizer Animal Health /Padome, Recueil, I‑8343. lpp., 89. punkts).
109. Šāds pamata lietas prasības pieņemamības izvērtējums katrā ziņā ir virspusējs, ņemot vērā pagaidu noregulējuma tiesvedības steidzamo raksturu (Tiesas priekšsēdētāja 2000. gada 12. oktobra rīkojums lietā C‑300/00 P(R) Federación de Cofradías de Pescadores de Guipúzcoa
u.c./Padome, Recueil, I‑8797. lpp., 35. punkts).
110. Pieteikuma par pagaidu noregulējumu ietvaros pamata lietas prasības pieņemamību var izvērtēt tikai prima facie, jo mērķis ir noteikt, vai prasītājs ir iesniedzis pietiekamus elementus, kas ļauj a priori
secināt, ka prasības pieņemamība pamata lietā nav izslēdzama. Pagaidu noregulējuma tiesnesim vajadzētu atzīt šo prasību par nepieņemamu tikai, ja prasības pieņemamība pamata lietā var tikt pilnībā izslēgta. Pretējā gadījumā, lemšana par prasības pieņemamību pagaidu noregulējuma tiesvedības stadijā, kad tās pieņemamība nav prima facie
pilnībā izslēgta, veicinātu Pirmās instances tiesas lēmuma pamata lietā iepriekšēju izlemšanu (Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2001. gada 17. janvāra rīkojums lietā T‑342/00 R Petrolessence
un SG2R /Komisija, Recueil, II‑67. lpp., 17. punkts, un 2001. gada 19. decembra rīkojums apvienotajās lietās T‑195/01 R un T‑207/01 R, Gibraltāras valdība/Komisija, Recueil, II‑3915. lpp., 47. punkts).
111. Tādējādi ir jāizvērtē, vai prasītājs ir pierādījis, vismaz prima facie, ka tam ir tiesības celt prasību tiesā, lai iegūtu Apstrīdētās regulas daļēju atcelšanu, piemērojot EKL 230. panta ceturto daļu.
112. Ir jānorāda, ka Azoru salu autonomais reģions, kam ir juridiskas personas statuss atbilstoši Portugāles tiesībām, būtībā var celt prasību atcelt tiesību aktu atbilstoši EKL 230. panta ceturtajai daļai, kas nosaka, ka jebkura fiziska vai juridiska persona var griezties Tiesā par lēmumu, kas adresēts šai personai, vai par lēmumu, kas – kaut arī regulas vai lēmuma formā adresēts citai personai – tomēr šo personu skar tieši un individuāli (Tiesas 2001. gada 22. novembra spriedums lietā C‑452/98 Nederlandse Antillen /Padome, Recueil, I‑8973. lpp., 51. punkts, turpmāk tekstā – “spriedums “Nīderlandes Antiļu salas I””).
113. Kā to pareizi atzīmē Padome, Apstrīdētā regula ir vispārpiemērojama, nevis lēmums slēptā formā. Tā regulē dziļjūras zivju krājumu zvejas darbības lielā Ziemeļaustrumu Atlantijas apgabalā, kas zināms ar nosaukumu “Rietumu ūdeņi”, un ir piemērojama attiecībā uz visiem zvejniekiem, kas vēlas veikt minētās darbības šajā apgabalā. Turklāt, neskatoties uz to, ka Azoru salas ir tieši minētas 6. apsvērumā un 5. pantā, Apstrīdētā regula ir piemērojama bez atlases visiem attālākajiem reģioniem, kas paredzēti EKL 299. panta 2. punktā, proti, Azoru salām, Madeirai un Kanāriju salām.
114. Tomēr tas, ka apstrīdētais akts ir vispārpiemērojams, nav pilnīgs šķērslis tam, ka to apstrīd fiziska vai juridiska persona, piemērojot EKL 230. panta ceturto daļu. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tas, ka pasākums ir vispārpiemērojams, nenozīmē, ka tas nevar skart atsevišķas fiziskas vai juridiskas personas tieši un individuāli (spriedums “Nīderlandes Antiļu salas I”, 51. punkts, un Tiesas 1994. gada 18. maija spriedums lietā C‑309/89 Codorniu /Padome, Recueil, I‑1853. lpp., 19. punkts).
115. Tādējādi ir būtiski izvērtēt vai, virspusēji izvērtējot, var uzskatīt, ka Azoru salu autonomo reģionu Apstrīdētā regula skar tieši un individuāli.
116. Atbilstoši pastāvīgai judikatūrai attiecībā uz tiešās intereses kritēriju, lai uzskatītu, ka Kopienu akts tieši skar prasītāju EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē, šim aktam ir tieši jāietekmē prasītāja tiesiskā situācija, un tā īstenošanai ir jābūt pilnīgi automātiskai un jāizriet tikai no Kopienu regulējuma, nepiemērojot citus pastarpinātus noteikumus (Pirmās instances tiesas 2001. gada 12. jūlija spriedums apvienotajās lietās T‑198/95, T‑171/96, T‑230/97, T‑174/98 un T‑225/99 Comafrica un Dole Fresh Fruit Europe /Komisija, Recueil, II‑1975. lpp., 96. punkts). Šajā ziņā ir jānorāda, ka Apstrīdētā regula ir tieši piemērojama visās dalībvalstīs un tā rada tūlītējas sekas un nav nepieciešamība dalībvalstīm pieņemt citus papildu noteikumus. Apstrīdētā regula radīs būtisku un tūlītēju ietekmi uz prasītāja tiesisko situāciju tādā mērā, ka tam tiks liegtas likumdošanas tiesības saistībā ar zveju no 100 līdz 200 jūras jūdzēm, un tādā mērā, ka zvejas darbības, kas saskaņā ar prasītāja viedokli, veido būtisku tā ekonomikas daļu, ietekmēs Apstrīdētā regula. Tātad var secināt, ka vismaz sākotnēji prasītājs ir pierādījis, ka Apstrīdētā regula to skar tieši.
117. Attiecībā uz individuālo interesi ir jāatzīmē, ka vispārpiemērojams akts, kāds ir regula, var individuāli skart atsevišķas fiziskas vai juridiskas personas, ja tas ietekmē tās dažu tām piemītošu specifisku īpašību dēļ vai kādas faktiskas situācijas dēļ, kas tās raksturo attiecībā pret jebkuru citu personu, un tādēļ tās individualizē līdzīgi adresātam (Tiesas 2001. gada 22. novembra spriedums lietā C‑451/98 Antillean Rice Mill s /Padome, Recueil, I‑8949. lpp., 49. punkts; 2002. gada 25. jūlija rīkojums lietā C‑50/00 P Unión de Pequeños Agricultores /Padome, Recueil, I‑6677. lpp., 36. punkts, un 2003. gada 10. aprīļa rīkojums lietā C‑142/00 P Komisija/ Nederlandse Antillen, Recueil, I‑3483. lpp., turpmāk tekstā –“spriedums “Nīderlandes Antiļu salas II””, 65. punkts; spriedums “Nīderlandes Antiļu salas I”, 60. punkts).
118. Šajā ziņā ir jāievēro, ka atbilstoši pastāvīgai judikatūrai tāda vispārēja interese, kas tādam reģionam kā Azoru salu autonomais reģions, vienībai, kas ir atbildīga par ekonomikas jautājumiem tās jurisdikcijā, jo īpaši zveju, saņemt tās ekonomiskam uzplaukumam labvēlīgu lēmumu, nav viena pati pietiekama, lai to uzskatītu par skartu EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē (spriedums “Nīderlandes Antiļu salas II”, 69. punkts).
119. Turklāt individuālas intereses pierādīšanai nav pietiekami, ka prasītājs bauda ar Līgumu piešķirtu īpašu aizsardzību (EKL 299. panta 2. punkts) vai ka Apstrīdētā regula to min skaidri un precīzi 6. apsvērumā un 5. pantā, vai ka Padomei bija jāņem vērā prasītāja situācija, pieņemot Apstrīdēto regulu (skatīt šajā ziņā spriedumu “Nīderlandes Antiļu salas II”, no 74.–76. punkts). Pretējā gadījumā, kā to pareizi uzsver Padome, EKL 299. panta 2. punktā minētie attālākie reģioni iegūtu tiesības celt prasību tiesā, kas būtu analogas dalībvalstu tiesībām. Tāds rezultāts būtu pretrunā ar EKL 230. pantam, kas pēc analoģijas nepiešķir reģionālām vienībām tiesības celt prasību uz tādiem pat nosacījumiem kā dalībvalstīm (skat. pēc analoģijas spriedumu “Nīderlandes Antiļu salas I”, 50. punkts, un minēto judikatūru).
120. No tā izriet, ka prasītājam vismaz jāpierāda pamatojoties uz faktiem prima facie, ka Apstrīdētā regula to skar kādas situācijas dēļ, kas to identificē atšķirībā no jebkuras citas personas, tajā skaitā, kā tas ir šajā lietā pastāvošajos apstākļos – no citiem attālākiem reģioniem (skat. pēc analoģijas spriedumu “Nīderlandes Antiļu salas I”, 72. punkts).
121. Lai gan prasītājs necenšas skaidri pierādīt, kādā veidā Apstrīdētā regula, kas to pietiekami identificē, skarot individuāli, ietekmē to citādi nekā citus attālākos reģionus, tomēr tas sniedz atsevišķus pierādījumus pamatojoties uz kuriem, nav pilnībā izslēdzams, ka tas atrodas tādā situācijā, ka to ir iespējams šādi identificēt.
122. Pirmkārt, Apstrīdētā regula lielā mērā skars tieši prasītāja kompetenci, ņemot vērā, ka tā tam atņem tiesības regulēt zvejas darbības apgabalā starp 100 un 200 jūras jūdzēm. Tāda ietekme uz reģiona kompetenci var radīt secinājumu, ka minētais reģions ir skarts individuāli EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1999. gada 15. decembra spriedumu apvienotajās lietās T‑132/96 un T‑143/96 Freistaat Sachsen
u.c./Komisija, Recueil, II‑3663. lpp., 84. punkts, un minēto judikatūru, jo īpaši Pirmās instances tiesas 1999. gada 15. jūnija spriedumu lietā T‑288/97 Regione autonoma Friuli‑Venezia Giulia /Komisija, Recueil, II‑1871. lpp., 31. un 32. punkts).
123. Otrkārt, Azoru salu situācija ir īpaša tajā ziņā, ka tās jūras ekosistēmu raksturo lieli būtiski zemūdens pakalni, kas rada vietējus paisumus un dziļās auksto ūdeņu straumes ( upwellings ), hidrotermālo vulkānu lauki un dabiskie karstā ūdens avoti, kontinentālā šelfa neesamība un liela atkarība no dziļjūras zvejas. Saskaņā ar prasītāja viedokli gandrīz 12 % no aktīvajiem Azoru salu iedzīvotājiem atkarīgi no darbībām, kas saistītas ar zveju, un dziļjūras zveja Azoru salu ūdeņos veido gandrīz 60 % no visu iegūto lomu vērtības. Tiesas sēdē prasītājs paskaidroja, ka ar zveju saistītās darbības veido 5 % no tās iekšzemes kopprodukta, daļa, kas nav uzskatāma par nenozīmīgu (ģenerāladvokāta Ležē secinājumi Tiesas 2001. gada 22. novembra spriedumos lietās C‑301/97 Nīderlande/Padome, Recueil, I‑8853. lpp., I‑8858. lpp., un “Nīderlandes Antiļu salas I”, Recueil, I‑8975. lpp., 95. punkts), kur viņš secina, ka nozare, kas veido 0,9 % no Nīderlandes Antiļu salu iekšzemes kopprodukta nav pietiekama, lai pierādītu šī reģiona specifiskās īpašības, bet, ka var nonākt pie citāda secinājuma, ja “attiecīgā ekonomikas nozare, kuru skar apstrīdētais akts, veido daudz lielāku daļu no minētā iekšzemes (aizjūras zemes un teritorijas) kopprodukta).
124. Pamatojoties uz šiem prasītājas iesniegtajiem faktu pierādījumiem, pagaidu noregulējuma tiesnesis
uzskata, ka, lai gan pastāv nopietnas šaubas par to, vai prasītājs ir pierādījis, ka Apstrīdētā regula ietekmē viņu citādi nekā citus attālākos reģionus, nevar pilnībā izslēgt, ka prasītājs nebūs spējīgs pierādīt pamata prasības ietvaros, ka Apstrīdētā regula to skar individuāli.
125. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ievērojot, ka prasības pieņemamība pamata lietā nav pilnībā izslēdzama šajā stadijā, pieteikumu par pagaidu pasākumu noteikšanu nevar noraidīt tikai uz tā nepieņemamības pamata.
b) Par fumus boni juris, steidzamību un interešu izsvēršanu
126. Izvērtējot, vai prasītājs ir pierādījis, ka tas izpilda nepieciešamos kumulatīvos nosacījumus pagaidu pasākumu noteikšanai, proti, fumus boni juris
un steidzamības kritēriju, ir svarīgi pārbaudīt jau sākumā prasīto pagaidu pasākumu raksturu un interešu izsvēršanu, lai izsvērtu pagaidu noregulējuma rīkojuma par tādu pasākumu piešķiršanu iedarbību uz prasītāju, atbildētāju, lietas dalībniekiem, Kopienu tiesību sistēmu un trešām personām.
Interešu izsvēršana – Prasīto pagaidu pasākumu iedarbība
127. Pirmkārt, jāatzīmē, ka prasīto noteikto pagaidu pasākumu raksturs šķiet neatbilstošs un neproporcionāls, ņemot vērā pamata mērķi, kas tiem ir jāpanāk, proti, Azoru salu jūras ekosistēmas un zivju resursu aizsardzība. Šajā ziņā ir vērts izvērtēt katra prasītā pagaidu pasākuma iedarbību.
128. Apstrīdētās regulas 3. panta piemērošanas apturēšanai būs plaša iedarbība, atceļot dalībvalstu pienākumu izvērtēt un piešķirt zvejas intensitātes līmeni, pamatojoties uz vidēju vēsturisku apjomu. Vērtējot paša pasākuma raksturu, tāda piemērošanas apturēšana nešķiet piemērota un vēl mazāk – samērīga, lai sasniegtu prasītāja izvirzīto mērķi, tas ir, jūras vides aizsardzību un zivju krājumu saglabāšanu. Šāda noteikuma piemērošanas apturēšana tādā mērā, ka tā izņem no attiecīgā zvejas veida definīcijas zvejas ierīces, nerada Kopienu institūcijām pienākumu definēt zvejas veidus atsaucoties uz zvejas rīkiem, ne arī rada aizliegumu izmantot īpašas zvejas ierīces. Tāpat šī noteikuma piemērošanas apturēšana tādā mērā, ka tā izslēdz no piemērojamības jomas Regulā Nr. 2347/2002 paredzētās sugas, attiecībā uz kurām piemērojama iepriekšējā regula, kas nav šīs prasības priekšmets, radītu režīmu pārklāšanos un katrā ziņā neradītu labāku šo sugu aizsardzību.
129. Apstrīdētās regulas 5. panta piemērošanas apturēšana būtībā atceļ aizsardzību apgabalam līdz 100 jūras jūdzēm ap Azoru salām, un šī iedarbība šķiet pretēja tai, ko prasītāja vēlas sasniegt. Jāuzsver, ka 5. pants nosaka 100 jūras jūdžu aizsardzības apgabalu visām sugām, tajā skaitā tuncim un dziļjūras sugām. Tādā mērā, kādā tiek prasīts, lai tunci un tunzivis zvejojošos spāņu kuģus izslēgtu no 0 līdz 200 jūras jūdžu apgabala, Apstrīdētās regulas 5. panta piemērošanas apturēšana tādējādi neradītu tādu iedarbību.
130. Apstrīdētās regulas 11. panta piemērošanas apturēšana liedz Padomei un Komisijai pieņemt Piemērošanas regulu, kas nosaka ikgadējo zvejas intensitātes maksimālo līmeni katrai dalībvalstij, kā arī katram apgabalam un katram 3. un 6. pantā definētajam zvejas veidam. Tāds pasākums neveicina vides aizsardzību vai zivju krājumu saglabāšanu Azoru salu ūdeņos. Pats prasītājs uzskata, ka Piemērošanas regula, kad tā būs pieņemta, vismaz daļēji aizsargās Azoru salu ūdeņus.
131. Apstrīdētās regulas 13. panta b) apakšpunkta piemērošanas apturēšana novestu atpakaļ pie tā sauktās signalizācijas sistēmas piemērošanas un tādējādi būtiski ietekmētu lielu skaitu zvejas kuģu, kuriem būtu jāatbilst šai sistēmai. Tomēr signalizācijas sistēmas atjaunošana, lielākais, ļautu prasītājam savākt papildus informāciju saistībā ar kuģiem, kas darbojas Azoru salu ūdeņos, un prasītājas nepierāda, ka, pat ja VMS
sniedz mazāk informācijas, tas kavētu Apstrīdētās regulas iedibinātā režīma īstenošanu vai pietiekamu Azoru salu ūdeņos pašreizējo kuģu uzraudzību. Pat ja šis noteikums, kā to apgalvo prasītāja, ierobežo informācijas apjomu, ko Azoru salu iestādes var prasīt no viņu jurisdikcijā pašreizējiem kuģiem, tas nesniedz pierādījumus par to, kā tas var radīt noteiktu iedarbību uz jūras ekosistēmu un zivju krājumiem.
132. Apstrīdētās regulas 15. panta piemērošanas apturēšana, kas atceļ 1995. gada regulas vēlākais no 2004. gada 1. augusta, ietekmētu visus zvejniekus, kas zvejo Azoru salu ūdeņos un radītu lielu tiesisko nedrošību attiecībā uz Azoru salu ūdeņiem piemērojamo režīmu. Būtībā šī noteikuma piemērošanas apturēšana no jauna iedibinātu iepriekšējo tiesisko režīmu, kuru Kopienu likumdevējs ir nolēmis aizstāt ar Apstrīdētās regulas izveidoto režīmu. Jāatzīst, ka pastāv liela neskaidrība attiecībā uz to, vai noteikti 1995. gada regulas noteikumi ir tik tieši saistīti ar Pievienošanās akta pārejas noteikumiem un Regulu Nr. 1274/94, ka tie ir jāuzskata par nepiemērojamiem pēc pārejas perioda beigām 2003. gada 1. janvārī. Taisnība, ka 15. panta piemērošanas apturēšanas rezultātā var tikt atļauts turpināt iepriekšējo režīmu, kas, vismaz saskaņā ar prasītāja viedokli, nodrošinātu atbilstošu Azoru salu ūdeņu aizsardzību. Tomēr ir jāatzīmē, ka 1995. gada režīms tādu aizsardzību paredzēja, tieši nenosakot tādus vides noteikumus kā zvejas ierīču izmantošanas aizliegumu, bet gan netieši paredzot noteikumus par ārvalstu kuģu piekļuves ierobežojumu Azoru salu ūdeņiem. Regulas 15. panta piemērošanas apturēšana saglabātu 1995. gada regulu noteikumus, kas ierobežoja ārvalstu kuģu piekļuvi Azoru salu ūdeņiem, neskatoties uz to, ka piekļuves pārejas režīmam, kuru noteica Pievienošanās akts, būtu jābeidzas vēlākais 2002. gada 31. decembrī. Jānorāda, ka tādi noteikumi ir tieši diskriminējoši pilsonības dēļ un tādējādi pārkāpj EKL 12. pantā un Pamata regulas 17. panta 1. punktā ierakstīto principu.
133. Visbeidzot, jāatzīmē, ka prasītājas prasītie pakārtotie pasākumi – aizliegums spāņu kuģiem zvejot Azoru salu ūdeņos tunci un tunzivis un aizliegums kuģiem, kas nav no Portugāles, tur zvejot piegrunts un dziļjūras sugas – nav būtībā vides aizsardzības noteikumi, bet gan piekļuves noteikumi, kas ir tieši diskriminējoši pilsonības dēļ un kas kaitē ārvalstu kuģu interesēm. Šāds prasītā rīkojuma pagaidu noregulējuma tiesvedībā mērķis nebūtu tieši aizsargāt jūras vidi un zivju krājumus, tas neliegtu kaitējumu izraisošu ierīču izmantošanu un nenoteiktu kādu noteiktu zvejas intensitātes ierobežojumu vai citus ekoloģiski racionālus pasākumus, bet vienkārši izslēgtu ārvalstu kuģus no Azoru salu ūdeņiem. Tas tādējādi pēc sava rakstura šķiet nesamērīgi.
134. No šo prasīto pagaidu pasākumu rakstura izvērtēšanas izriet, ka pretēji prasītāja apgalvojumiem Apstrīdētās regulas piemērošanas daļēja apturēšana vai prasītie pakārtotie pasākumi radīs ievērojamas negatīvas sekas trešām personām un traucēs KZP darbībai.
135. Apstrīdētā regula ir vispārpiemērojams pasākums, kas regulēs abstraktā veidā lielu zvejas darbību jomu un ļoti lielu skaitu zvejas kuģu un zvejnieku. Apstrīdētās regulas piemērošanas daļēja apturēšana ietekmētu to zvejnieku, tajā skaitā zvejnieku no citām dalībvalstīm un, it īpaši, spāņu zvejnieku, intereses, atceļot Kopienu likumdevēja viņiem piešķirtās tiesības veikt zvejas darbības, jo īpaši, Azoru salu ūdeņos bez diskriminācijas pilsonības dēļ.
136. Šīs Apstrīdētās regulas piemērošanas daļējas apturēšanas potenciāli plašās sekas attiecībā uz ļoti daudzām ieinteresētajām personām ir jāizvērtē saistībā ar prasīto pagaidu pasākumu nepieciešamību, lai līdz lēmumam pamata lietā novērstu būtisku un neatgriezenisku kaitējumu. Šajā sakarā ir vajadzīgs ņemt vērā apgalvotā kaitējuma nopietnību saistībā ar vides jautājumiem.
137. Visbeidzot, jāatzīmē, ka tādam izvērtējumam ir jāņem vērā arī tas, ka KZP ietvaros Padome kā likumdevējs bauda lielu rīcības brīvību, kas atbilst šai institūcijai piešķirtiem no EKL 34. panta līdz EKL 37. pantam politiskajiem pienākumiem. Uzraugot Padomes pilnvaru realizēšanu šajos ietvaros, tiesnesim jāizvērtē tikai, vai tā nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vai nepareizi izmantojusi pilnvaras, vai acīmredzami nav pārkāpusi savas diskrecionārās varas robežas (skat. Tiesas 1998. gada 19. februāra spriedumu lietā C‑4/96 NIFPO
un Northern Ireland Fishermen’s Federation / Department of Agriculture for Northern Ireland, Recueil, I‑681. lpp., 42. punkts, un minēto judikatūru).
138. Ņemot vērā iepriekš minēto, pagaidu noregulējuma tiesnesim nevajadzētu, izņemot acīmredzamas steidzamības gadījumā, Padomes veikto vērtējumu aizvietot ar savu vērtējumu, neriskējot aizskart šīs iestādes diskrecionāro varu (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 1998. gada 2. marta rīkojumu lietā T‑310/97 R Antilles néerlandaises /Padome, Recueil, II‑455. lpp., 64. un 65. punkts). Kā iepriekš norādīts, iesaistīto interešu izsvēršana nosaka, ka pagaidu noregulējuma tiesnesis var aizvietot Padomes vērtējumu ar savu vērtējumu tikai ārkārtas gadījumos, kurus raksturo īpaši nopietns fumus boni juris
un acīmredzama steidzamība (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2001. gada 1. februāra rīkojumu lietā T‑350/00 R Free Trade Foods /Komisija, Recueil, II‑493. lpp., 48. punkts, un minēto judikatūru).
139. Šādos ietvaros ir jāizvērtē fumus boni juris
un steidzamības kumulatīvie nosacījumi. Jau sākumā ir vērts izvērtēt, vai prasītājs ir pierādījis, ka pagaidu pasākumi ir nepieciešami, ņemot vērā, ka, ja šis nosacījums nav skaidri izpildīts, būtu lieki pilnībā izvērtēt fumus boni juris
esamību.
Par steidzamību
140. Vispirms ir jāatceras, ka pieteikuma par pagaidu noregulējumu steidzamais raksturs jāizvērtē saistībā ar nepieciešamību noteikt pagaidu pasākumus, lai izvairītos, ka lietas dalībniekam, kas prasa pasākumus, tiek nodarīts būtisks un neatgriezenisks kaitējums (iepriekš minētais rīkojums Pfizer Animal Health /Padome, 94. punkts).
141. It īpaši, ja kaitējuma nodarīšana ir atkarīga no noteiktiem faktoriem, ir pietiekami, ka šis kaitējums ir paredzams ar pietiekamu iespējamības līmeni (šajā sakarā skat. Tiesas 1993. gada 29. jūnija rīkojumu lietā C‑280/93 R Vācija/Padome, Recueil, I‑3667. lpp., 34. punkts, kā arī Tiesas priekšsēdētāja 1999. gada 14. decembra rīkojumu lietā C‑335/99 P(R) HFB
u.c./Komisija, Recueil, I‑8705. lpp., 67. punkts). Tomēr, prasītājai joprojām ir jāpierāda fakti, kuri liecina par būtiska un neatgriezeniska kaitējuma iespējamību (iepriekš minētais rīkojums lietā HFB
u.c./Komisija, 67. punkts, un Tiesas priekšsēdētāja 2000. gada 12. oktobra rīkojums lietā C‑78/00 R Grieķija/Komisija, Recueil, I‑8787. lpp., 15. punkts).
142. No tā izriet, ka izvērtējumam ir jākoncentrējas uz to, vai prasītājs ir pierādījis nepieciešamību noteikt prasītos pagaidu pasākumus, lai izvairītos no trīs veidu kaitējuma, kas saskaņā ar viņas viedokli izriet no Apstrīdētās regulas piemērošanas: pirmkārt, kaitējums jūras ekosistēmai (koraļļiem, jūras gultnei u.c.) sakarā ar atļauju izmantot velkama tipa zvejas ierīces un citas tehniska tipa ierīces kā žaunu tīklus un jedas, otrkārt, dziļjūras zivju krājumu noplicināšana līdz līmenim, kas neatjaunojas, sakarā ar zvejas intensitātes palielināšanos, un, treškārt, Azoru salu zvejas nozares sabrukums.
143. Pirms katra kaitējuma veida izvērtēšanas ir svarīgi atzīmēt, ka pastāv būtiskas nesaskaņas starp lietas dalībniekiem par precīzu datumu, kad 1995. gada regulas tiek atceltas, datumu, kad Apstrīdētā regula sāks radīt apgalvoto iedarbību Azoru salu ūdeņos bez 1995. gada regulu aizsardzības režīma priekšrocībām. Šī procesa mērķiem ir jāizvērtē Apstrīdētās regulas iedarbība, ņemot vērā, ka jebkurā gadījumā 1995. gada Apstrīdētās regulas tiks atceltas vēlākais 2004. gada 1. augustā. Tāda šķiet vissaprātīgākā interpretācija ievērojot, ka Apstrīdētās regulas 15. pants ir īpašs noteikums, kas regulē 1995. gada regulu atcelšanu. Nav apstrīdams, ka atbilstoši minētajam 15. pantam 1995. gada regulas pārstāj būt piemērojamas pēc 2004. gada 1. augusta un ka tas veido prasītājas argumentācijas pamatu attiecībā uz Apstrīdētās regulas iedarbību uz jūras vidi, zivju krājumiem un Azoru salu zvejas nozarei.
– Būtisks un neatgriezenisks kaitējums jūras ekosistēmai
144. Prasītājs apgalvo, ka Apstrīdētā regula pieļaus zvejas intensitāti rūpnieciskā mērogā un atļaus velkama tipa zvejas ierīces un citus tehniska tipa zvejas rīkus, kā grunts traļus, grunts traļus, kas darbojas bez saskares ar jūras dibenu, grunts žaunu tīklus, un tehniska tipa jedas, kas rada būtisku un neatgriezenisku kaitējumu jūras ekosistēmai, iznīcinot jūras gultni, rifus un koraļļus.
145. Prasītājs apgalvo, ka saskaņā ar iepriekšējo 1995. gada regulu iedibināto režīmu, jo īpaši, atbilstoši Regulas Nr. 685/95 3. un 6. pantam un I pielikumam, katrs zvejas veids ir definēts atsaucoties uz zvejas ierīces veidu (piemēram, velkama vai fiksēta tipa zvejas ierīces) un ka Padome sekojoši var netieši ierobežot velkama tipa zvejas ierīces, piemēram, paredzot nulles zvejas intensitāti noteiktā apgabalā noteiktai zvejas ierīcei. Attiecībā uz Azoru salu ūdeņiem tas bija izdarīts, piemērojot Regulas Nr. 2027/95 2. pantu un pielikumu. Apstrīdētā regula (3. pants un tās pielikums) nedefinē zvejas veidu atsaucoties uz zvejas ierīci, un tādējādi nebūs nākotnē iespējams noteikt maksimālo nulles zvejas intensitātes līmeni velkama tipa zvejas rīkiem. Turklāt visi vietējie ierobežojumi izmantot tādas ierīces nav piemērojami ārvalstu kuģiem ārpus 12 jūras jūdžu apgabala atbilstoši Regulas Nr. 2371/2002 10. pantam; tādējādi nepastāv nekāds cits veids kā realizēt līdzīgu aizliegumu. Ņemot vērā, ka Apstrīdētās regulas 15. pants atceļ arī 1995. gada regulas sākot vēlākais no 2004. gada 1. augusta, no tā izriet, ka velkama tipa zvejas ierīces ir atļautas Azoru salu ūdeņos.
146. Visi lietas dalībnieki atzīst, ka pēc 1995. gada regulu atcelšanas atbilstoši Apstrīdētās regulas 15. pantam vēlākais 2004. gada 1. augustā kuģiem būs atļauts lietot grunts traļus zvejai Azoru salu ūdeņos, kamēr līdzīgas darbības bija izslēgtas saskaņā ar iepriekšējo režīmu.
147. Nav arī apstrīdēts tas, ka grunts tralēšana var atstāt ievērojamas negatīvas sekas uz jūras ekosistēmu, ja šādas darbības nekontrolē. Gan Padome, gan Komisija atzina tiesas sēdē, ka grunts tralēšana var radīt būtisku un neatgriezenisku kaitējumu, iznīcinot jūtīgos ekosistēmas elementus, tādus kā koraļļu rifus. Šajā ziņā Komisijas Tralēšanas priekšlikuma pamatojuma kopsavilkums paredz, ka “no pēdējiem zinātniskajiem ziņojumiem izriet, ka noteiktas dziļjūras dzīvotnes [tajā skaitā Azoru salu] ir jāaizsargā no zvejas ierīču radītas mehāniskās erozijas” Minētā priekšlikuma ceturtais apsvērums paziņo, ka “saskaņā ar pieejamiem zinātniskajiem datiem, koraļļiem ar grunts traļu zvejas ierīcēm radītā kaitējuma labošana ir neiespējama vai ļoti sarežģīta un prasa laiku.”
148. Salīdzinot ar pagaidu noregulējuma tiesnesim iesniegtajiem pierādījumiem par grunts tralēšanas sekām, kas ir pietiekami, lai secinātu, ka iespējamais kaitējums var būt būtisks un neatgriezenisks, ja šādas darbības netiks kontrolētas, pierādījumi, ka līdzīgs kaitējums var rasties no citu ierīču izmantošanas, tādu kā traļu, kas darbojas bez saskares ar jūras dibenu, žaunu tīkli un jo īpaši jedu izmantošanas, nav pietiekami.
149. Prasītājs apgalvo, ka šīs citas intensīvās zvejas metodes rada netiešu kaitējumu zivju krājumiem (kuriem tomēr ir piemērojams zvejas intensitātes režīms), bet nav pamatotu pierādījumu par būtisku un neatgriezenisku kaitējumu jūras videi kā tādai. Prasītāja iesniegtais eksperta ziņojums (pieteikuma 2. pielikums) parāda, ka pat, ja visiem rūpnieciskās zvejas veidiem ir netiešas sekas, tīkli, kas neskar gultni, un jedas, tiek uzskatīts, ka nodara būtiski mazāku kaitējumu nekā grunts tralēšana ar jedām, kas “nodara ierobežotu kaitējumu dzīvotnēm.” Apgalvojumi par tā saukto “spoku zveju” attiecas, galvenokārt, uz zivju krājumu saglabāšanu un nevis uz videi kā tādai nodarīto kaitējumu un turklāt ir izteikti vispārīgi, neminot datus par kaitējuma nopietnības līmeni vai iespējamo laika periodu, kurā tāds kaitējums kļūtu būtisks un neatgriezenisks.
150. Prasītāja atsauces uz Komisijas izteikumiem preses paziņojumos, kas pievienoti tās Tralēšanas priekšlikumam, ir saistīti ar grunts tralēšanas darbībām un līdzīgām ierīcēm, un tos nevar uzskatīt par šīs institūcijas atzinumu par kaitējumu, ko nodara citas zvejas ierīces.
151. Prasītāja apgalvojumi par steidzamību attiecībā uz citām ierīcēm nekā grunts traļi un līdzīgie velkamie zvejas rīki ir tādējādi jānoraida.
152. Attiecībā uz grunts tralēšanu Padome un Komisija tomēr atzina, ka šī veida zvejas rīki, ja tie nebūs kontrolēti, iespējams radīs būtisku kaitējumu Azoru salu jūras ekosistēmai. Šādas sekas pēc vispārēja atzinuma ir nenovēršamas tajā ziņā, ka kaitējumu ir neiespējami vai ļoti grūti labot.
153. Tādējādi ir vajadzīgs izvērtēt, vai bez prasītajiem pagaidu pasākumiem Apstrīdētā regula noteikti un nenovēršami radīs kaitējumu. Prasītājam ir jāpierāda fakti, kas liecina par būtiska un neatgriezeniska kaitējuma iespējamību (iepriekš minētais rīkojums lietā HFB
u.c./Komisija, 67. punkts, un iepriekš minētais rīkojums lietā Grieķija/Komisija, 15. punkts).
154. Jāatzīmē, ka pretēji tam, ko šķiet ierosina prasītājs, Apstrīdētajā regulā nav nekas, kas tieši atļautu tralēšanas darbības vai liegtu Padomei vai Komisijai pieņemt papildus pasākumus, lai cīnītos pret tādām darbībām. Komisijas Tralēšanas priekšlikums ievieš īpašu tralēšanas aizliegumu, to skaitā arī Azoru salu ūdeņos. Priekšlikums grozīs Regulu Nr. 850/98, papildinot minētās regulas 30. pantu ar šādu noteikumu:
“Kuģiem ir aizliegts izmantot jebkādus grunts traļus vai līdzīgas velkama tipa ierīces, kas darbojas saskaroties ar jūras gultni [cita starpā] [Azoru salās].”
155. No tā izriet, ka Apstrīdētās regulas 3. panta, 5. panta 1. punkta, 11. panta vai 13. panta prasītājas lūgtās piemērošanas apturēšana neradīs grunts tralēšanas aizliegumu Azoru salu ūdeņos, un tādējādi prasītājam tā nav nepieciešama. Nav konstatēts, ka šie noteikumi radītu kādu iedarbību uz tralēšanas darbībām. Tādējādi šo noteikumu piemērošanas apturēšana nav acīmredzami nepieciešama.
156. Tomēr, kā to atzīmē arī pats prasītājs, tralēšana tiks atļauta netieši ar 1995. gada regulu atcelšanu, kuras pašas šo jautājumu aplūkoja netiešā veidā, sasaistot ierīci ar zvejas veida definīciju. Tātad tikai Apstrīdētās regulas 15. panta piemērošanas apturēšanai (kas atceļ 1995. gada regulas) varētu būt iedarbība uz grunts tralēšanas darbībām, atļaujot turpināt 1995. gada regulās paredzētā režīma, tādējādi arī netieša grunts tralēšanas aizlieguma Azoru salās, piemērošanu.
157. Tomēr, ir grūti izdarīt slēdzienu par tāda vai citāda pagaidu pasākuma nepieciešamību, lai novērstu kaitējuma nodarīšanu jūras ekosistēmai minētajā periodā, ņemot vērā, ka pastāv daudzas citas samērīgākas un atbilstošākas iespējas KZP ietvaros, kuras varētu īstenot ātri un efektīvi, lai pasargātu no tāda kaitējuma.
158. Tādas iespējas ietver, jo īpaši, ārkārtas pasākumus, kurus pieņem Komisija vai dalībvalstis, tai skaitā arī Portugāle, pamatojoties uz Pamata regulas 7. un 8. panta, kas ļauj pieņemt tādus pasākumus tieši gadījumos, “ja ir pierādījumi nopietniem draudiem, kas rodas zvejas darbību rezultātā un rada vajadzību pēc tūlītējas rīcības, attiecībā uz ūdeņu dzīvo resursu saglabāšanu vai jūras ekosistēmu.” Saskaņā ar Pamata regulas 8. pantu šo pasākumu ilgums ir ne vairāk kā trīs mēneši un atbilstoši 7. pantam ar iespēju tos pagarināt uz sešiem mēnešiem. Tādējādi šo pasākumu garums šķiet pietiekams, lai izvairītos no kaitējuma līdz Komisijas Tralēšanas priekšlikuma pieņemšanai, kuru pieņems īsā laika periodā. Turklāt Regulas Nr. 850/98 45. panta 1. un 2. punkts atļauj Komisijai un dalībvalstīm pieņemt ārkārtas pasākumus attiecībā uz ūdeņiem, uz kuriem attiecas tās jurisdikcija “ja jūras organismu krājumu saglabāšanas nolūkā ir nekavējoties jārīkojas” vai “ja dažu sugu vai zvejas vietu saglabāšana ir nopietni apdraudēta un ja jebkura kavēšanās izraisītu kaitējumu, ko būtu grūti labot”.
159. Tiesas sēdē izrādījās, ka prasītājs nav rīkojies, lai nodrošinātu šādus pasākumus.
160. Turklāt Komisija norādīja tiesas sēdē, ka tā pastāvīgi uzrauga situāciju un ka tā ir gatava pieņemt ārkārtas pasākumus nepieciešamības gadījumā.
161. Analogi pasākumi bija pieņemti Apvienotās Karalistes Darwin Mounds
gadījumā (Komisijas 2003. gada 20. augusta Regula (EK) Nr. 1475/2003 par dziļūdens koraļļu rifu aizsardzību no tralēšanas ietekmes Skotijas ziemeļrietumu apgabalā, (OV L 211, 14. lpp). Komisijas Tralēšanas priekšlikums parāda, ka Komisija apzinās situāciju un ka tā to uzrauga pastāvīgi. Minētā priekšlikuma pamatojumā ir minēts, ka “Kopienu zvejas apgabals ap Azoru salām, Madeiru un Kanāriju salām ietver vairākas zināmas vai potenciālas dziļjūras dzīvotnes, kas līdz šim ir pasargātas no tralēšanas darbībām, pateicoties īpašam piekļuves režīmam, kas definēts Padomes Regulā Nr. 2027/95 un [t]ā kā šis režīms nebūs vairs piemērojams 2004. gadā, tad ir svarīgi nodrošināt šī apgabala nepārtrauktu aizsardzību Kopienu likumdošanas ietvaros.” Apzinoties šos izvirzītos jautājumus, ir maz iespējams, ka Komisija iebilstu pret līdzīgu pasākumu pieņemšanu vai ka tā neiesaistītos kaitējuma novēršanā.
162. Šādos apstākļos, kad prasītājam pastāv citas vairāk piemērotas iespējas, prasītie pagaidu pasākumi nešķiet nepieciešami (analoģijai skat. Tiesas priekšsēdētāja 1994. gada 22. aprīļa rīkojumu lietā C‑87/94 R Komisija/Beļģija, Recueil, I‑1395. lpp., 40.–42. punkts; iepriekš minēto rīkojumu lietā Free Trade Foods /Komisija, 59. punkts; Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2002. gada 7. maija rīkojumu lietā T‑306/01 R Aden
u.c./Padome un Komisija, Recueil, II‑2387. lpp., 109. punkts, kā arī 2002. gada 3. decembra rīkojumu lietā T‑181/02 R  Neue Erba Lautex /Komisija, Recueil, II‑5081. lpp., 105.–110. punkts).
163. Ņemot vērā iepriekš minēto, pagaidu noregulējuma tiesnesis uzskata, ka prasītājs nav pierādījis, ka prasītie pagaidu pasākumi ir nepieciešami, lai novērstu būtiska un neatgriezeniska kaitējuma nodarīšanu jūras ekosistēmai.
– Kaitējums zivju krājumiem
164. Attiecībā uz būtiska un neatgriezeniska kaitējuma nodarīšanu zivju krājumiem prasītājs apgalvo, ka, sākot vēlākais no 2004. gada 1. augusta 1995. gada regulu atcelšana un Apstrīdētās regulas stāšanās spēkā izraisīs būtisku zvejas intensitātes palielināšanos, kas radīs dziļjūras zivju krājumu ātru noplicināšanos līdz līmenim, kas neatjaunojas
165. Būtiski ir izšķirt divu veidu zivju krājumus: tunča krājumus un dziļjūras ūdens zivju krājumus.
166. Attiecībā uz tunci un tunzivīm prasītāja acīmredzami nesniedz pietiekamus pierādījumus, kas liecinātu, ka prasītie pagaidu pasākumi ir nepieciešami, lai novērstu būtisku un neatgriezenisku kaitējumu.
167. Tunzivis ir daudz migrējošas sugas, kas izvietojas plašos apgabalos un nav īpaši saistītas ar Azoru salu ūdeņiem. Saglabāšanas pasākumiem tādējādi ir jāaptver viss izplatības apgabals, lai atspoguļotu visu daudz migrējošo sugu apgabalu. Pasākums, kas noslēgtu vai liberalizētu noteiktu 100 jūras jūdžu apgabalu, nav piemērots, lai izvairītos no šo daudz migrējošo sugu noplicināšanās. Ņemot vērā lielo migrāciju, tuncis un tunzivis ir aizsargāti ar dažādiem pasākumiem tādiem kā TAC un kvotām, kas ir noteiktas lielam Ziemeļaustrumu Atlantijas apgabalam atbilstoši Padomes 2003. gada 19. decembra Regulai (EK) Nr. 2287/2003 (OV L 344, 1. lpp.). Turklāt tunci un tunzivis aizsargā Starptautiskā Atlantijas tunču saglabāšanas komisija ( CICTA ), kurā darbojas arī Kopiena, un nozvejas vai zvejas intensitātes ierobežojumu pasākumi ir pieņemti attiecībā uz lielāko tunču daļu. Visbeidzot, prasītāja apgalvojums tiesas sēdē, ka tunci zvejojošie kuģi darbojas plašos apgabalos un kavē citiem zvejniekiem zvejot dziļjūras sugas, acīmredzami nepamato tā apgalvojumu, saskaņā ar kuru dziļūdens zivju krājumi tiks noplicināti.
168. Attiecībā uz dziļūdens zivju krājumiem prasītāja izvirzītiem jautājumiem ir lielāka faktiska sarežģītība. Tomēr nevar secināt, ka prasītājs ir pierādījis, ka pagaidu pasākumu neesamības gadījumā līdz lēmumam par pamata prasību, Apstrīdētā regula pieļaus tādu zvejas intensitātes palielināšanos, ka zvejas krājumi izsīks līdz līmenim, kas veido būtisku un neatgriezenisku kaitējumu vai ka tāds kaitējums ir noteikts un draudošs.
169. Jāatzīmē, ka prasītājs nav pierādījis, ka Apstrīdētā regula radīs situāciju, kas atļauj neierobežotu zvejas intensitāti šīm Azoru salu ūdeņu sugām. Tieši pretēji, kā to norāda arī Padome, Komisija un Spānijas Karaliste, Apstrīdētā regula, kā arī 2002. gada regulas paredz noteiktus pasākumus, kas ierobežo zvejas intensitāti vai nosaka TAC
un kvotas attiecībā uz dziļūdens sugām.
170. Tātad, kā to atzīst prasītājs, divas dziļūdens sugas (matastes un sarkanais jūras plaudis) ir pakļauti TAC
un īpašām kvotām atbilstoši Regulai Nr. 2340/2002. Noteikts skaits dziļūdens sugu, kas ir uzskaitītas Regulas Nr. 2347/2002 I pielikumā, ir pakļautas stingram zvejas intensitātes ierobežojumu režīmam Kopienu līmenī. Šis režīms ietver īstenošanas un stingras kontroles noteikumus un pilnvaro Komisiju uzmanīgi novērot situāciju tādā veidā, lai tālāki pasākumi varētu tikt pieņemti attiecībā uz visām sugām, kurām, saskaņā ar viņas viedokli, ir draudi tikt pārmērīgi izmantotām. Jāatzīmē, ka Regula Nr. 2347/2002 nav apstrīdētā šīs prasības ietvaros.
171. Visbeidzot, Apstrīdētā regula pati nosaka zvejas intensitātes ierobežojumu režīmu visām piegrunts sugām, tajā skaitā visām dziļūdens sugām, kas nav iekļautas Regulā Nr. 2347/2002 paredzētajā aizsardzības režīmā. Saskaņā ar Apstrīdētās regulas 3. pantu šādas zvejas intensitātes ierobežojums ir pamatots uz vidējiem vēsturiskiem apjomiem no 1998. gada līdz 2002. gadam. Būtībā Apstrīdētā regula noteiks zvejas intensitātes griestus uz šīs bāzes.
172. Jāatzīmē, ka pretēji prasītāja pieņēmumam šķiet neiespējams, ka Piemērošanas regula, kas paredzēta Apstrīdētās regulas 11. pantā netiks pieņemta līdz 2004. gada 1. augustam, t.i. datumam, kas noteikts 1995. gada regulu atcelšanai. Prasītājs pauž bažas, ka var rasties situācija, kas radītu tādu likuma robu, kas atļautu neierobežotu zvejas intensitāti minētajā apgabalā. Tomēr, kā norādīts iepriekš, Komisija tagad ir pieņēmusi Piemērošanas regulas priekšlikumu. Minētais priekšlikums nosaka precīzu un detalizētu zvejas intensitātes maksimālo līmeni katrai dalībvalstij un katram zvejas veidam Rietumu ūdeņos, kas balstīts uz ICES
un CECAF
apakšapgabaliem, pamatojoties uz dalībvalstu sniegtajiem datiem, kas ļāva aprēķināt ikgadējo vidējo zvejas intensitātes apjomu no 1998. līdz 2002. gadam. Priekšlikumu pieņēma 2004. gada 12. maijā. Apstrīdētās regulas 11. pants paredz mehānismu saskaņā ar kuru, ja Padome nepieņem Piemērošanas regulu vēlākais līdz 2004. gada 31. maijam, Komisija var to pieņemt vēlākais līdz 2004. gada 31. jūlijam. Tiesas sēdē Komisija apliecināja, ka šis mehānisms tai ļauj pieņemt Piemērošanas regulu līdz 2004. gada 31. jūlijam. Jebkurā gadījumā Apstrīdētās regulas 3. pants uzliek dalībvalstīm pienākumu zvejas intensitātes ierobežošanas jomā pat tad, ja Piemērošanas regula nav pieņemta. Sekojoši likuma roba pastāvēšanas risks tādējādi nav pamatots.
173. Prasītājs tomēr uzskata, ka Apstrīdētā regula un Regula Nr. 2347/2002 ļauj palielināt zvejas intensitāti Azoru salu ūdeņos, jo tās nosaka maksimālo zvejas intensitātes līmeni plašiem apgabaliem, kas pārsniedz Azoru salu ūdeņus. Pēc prasītāja domām, tas varētu atļaut lielāku zvejas intensitāti Azoru salu ūdeņu apgabalā no 100 līdz 200 jūras jūdzēm. Saskaņā ar prasītāja viedokli ātrā rentabilitāte, kuru sagaida zvejnieki, pamatojoties uz Azoru salu ūdeņu dziļūdens zvejas veida neapgūto dabu, padara par iespējamu šādu zvejas intensitātes palielināšanos šajā apgabalā.
174. Prasītājs ir stāstījis par atsevišķām Spānijas kuģu zvejas ekspedīcijām, parādot, ka intensīva zveja ar āķiem sniedz ļoti nozīmīga apjoma lomus, kas ir līdz pat 7 % no kādas sugas, tādas kā beriksas,
kopējā loma vienā jūras reisā . Porto de Abrigo
stāstīja līdzīgus gadījumus saskaņā ar kuriem 58 spāņu kuģi (atšķirībā no iepriekšējā vidējā apjoma, kas bija 4) tagad zvejo Azoru salu ūdeņos. Prasītāja arī centās pierādīt tiesas sēdē, ka tehniskās ierīces ļauj kuģiem aptvert lielāko daļu Azoru salu ūdeņus ļoti īsā termiņā, kas ir līdz trīs mēnešiem.
175. Tomēr ne prasītājs, ne lietas dalībnieki nesniedza pierādījumus, kas pagaidu noregulējuma tiesnesim sniegtu vispārēju un precīzu apgalvotā kaitējuma līmeņa un ilguma kopainu. Tās nav centušās noteikt kā un kādā mērā zvejas intensitāte palielināsies Azoru salu ūdeņos, ņemot vērā 2002. gada regulā un Apstrīdētajā regulā paredzētos ierobežojumus, un kā tāda zvejas intensitātes palielināšanās skars dažādās dziļūdens zivju sugas līdz lēmumam pamata lietas ietvaros.
176. Prasītājs atzīst, ka tas nevar tieši paredzēt, kad kaitējums, kuru nodarīs jaunais režīms, kļūs nenovēršams un kad paaugstinātā zvejas intensitāte sasniegs līmeni, kas neatjaunojas, bet tā paredz, ka tie būs jūtami vienā zvejas sezonā un jebkurā gadījumā vairāku sezonu laikā līdz lēmumam pamata lietā.
177. Tomēr prasītāja sniegtie pierādījumi norāda, ka kaitējums dziļūdens zvejas veidiem Jaunzēlandē ir mērāmi gados, nevis mēnešos. Zinātniskie ziņojumi turklāt norāda, ka Vidusatlantijas grēdas sistēmas apgabali (kuras daļā ir arī Azoru salas) ārpus Azoru salu ūdeņiem ir atvērtas nereglamentētām dziļūdens zvejas darbībām vairākas desmitgades. Lai gan tas ir samazinājis mērķa sugas un blakus sugas, nenovēršams zivju krājumu izsīkums nav acīmredzami iestājies. Prasītāja iesniegtais eksperta ziņojums paziņo, piemēram, ka, lai gan zivju krājumi tiek uzskatīti par jūtīgiem pret pārmērīgu izmantošanu, nozveja gandrīz katrā reģionā līdz šim ir piedzīvojusi lielu attīstību ( boom and bust ) ar sākotnēji lieliem lomiem, kas kritās aptuveni vienā desmitgadē no zvejas sākuma brīža (pieteikuma 2. pielikuma no 2. līdz 3. lpp.).
178. Visbeidzot, raizējoties par nenovēršamu kaitējumu dzīvotnēm un atsaucoties uz situāciju, kas ir uz ilgtspējas robežas, piesauktie zinātniskie ziņojumi (jo īpaši pieteikuma 3. pielikums) rada lielu nenoteiktību attiecību uz iespējamām šķietamajām pārmērīgas izmantošanas sekām. Ziņojums (pieteikuma 3. pielikums) pauž, ka piemērojamie rādītāji “nenorāda arī uz acīmredzamām problēmām saistībā ar piegrunts sugu pārmērīgu izmantošanu”, lai gan tās var uzskatīt par intensīvi izmantotām. Ziņojums piebilst, ka izmaiņas attiecībā uz noteiktām sugām notiek no gada uz gadu, kas “nav tikai tiešas sekas mirstībai, kuru izraisa zveja, un to iemesls vēl nav labi zināms” (pieteikuma 3. pielikuma 17. lpp.). Ziņojums arī konstatē, ka “vēl nav pilnībā zināmas dažu šo apgabalu, proti – jūras pakalnu, pārmērīgas izmantošanas sekas, jo to dinamika vēl nav labi izpētīta” (pieteikuma 3. pielikuma 25. lpp.).
179. Papildus iepriekš minētiem apsvērumiem, ir vajadzīgs atzīmēt, ka divi zinātniskie ziņojumi (kurus sagatavoja ICES
un ZZTEK, kas pievienoti pieteikumam kā 20. un 21. pielikums), uz kuriem atsaucas prasītājs, lai pierādītu dziļūdens zivju krājumu noplicināšanās iespējamību, ir sagatavoti pirms 2002. gada regulu pieņemšanas, kas apskatītas iepriekš. Šīs regulas bija pieņemtas, ņemot vērā zinātniskos atzinumus, kas minēti šajos ziņojumos, lai ievērotu iesniegtos pierādījumus un izveidotu pārmērīgas izmantošanas apdraudēto dziļūdens zivju sugu zvejas intensitātes ierobežojumu režīmu (skatīt Regulas Nr. 2347/2002 2. un 4. apsvērumu). Turklāt šie ziņojumi nesniedz ziņas, kas pierādītu, ka Apstrīdētā regula vai ka līdzīgs režīms radītu zivju krājumu noplicināšanos. Ziņojumi ierosina pieņemt vispārējus principus attiecībā uz zivju krājumu ilgtspējīgu pārvaldi. Ziņojumi neatbalsta režīmu, kas būtu balstīts uz piekļuves ierobežojumu noteikumiem vai vienīgi uz TAC
un kvotu izmantošanu, bet vairāk pauž atbalstu zvejas intensitātes pārvaldes režīmam, viedoklim, kuru atbalstīja Padome, pieņemot 2002. gada regulas un Apstrīdētās regulas, kuras abas paredz zvejas intensitātes ierobežojumu.
180. Attiecībā uz vēlāku ICES
ziņojumu, kas publicēts 2004. gada 11. jūnijā, prasītājs pats atzīmē 2004. gada 21. jūnija pieteikumā, ka tas neizvirza ne jaunus tiesiskus, ne faktiskus jautājumus. Ziņojums atkārto 2002. gada secinājumus un ir papildināts ar kādiem neseniem notikumiem. Lai gan 2004. gada ICES
ziņojums atkārto 2002. gadā formulētās problēmas, proti, ka dziļūdens sugas ir jūtīgas un ka tās tiek uzskatītas par pārmērīgi izmantotām neilgtspējīgā veidā, tas atzīst, ka “nav šobrīd iespējams sniegt viedokli par īpašiem dziļūdens sugu zvejas veidiem” ( ICES
2004. gada ziņojuma 82. lpp.). Ziņojums tomēr atzīmē kā pozitīvu notikumu neseno regulu pieņemšanu (tādu kā 2002. gada regulas), atzīstot, ka “ CPANE
regulējuma apgabalā ir rekomendēts iesaldēt zvejas intensitāti 2003. un 2004. gadā un [k]a intensitātes pārvaldes režīms ir īstenots Kopienu dziļūdens zvejas veidam”. Tas piebilst, ka jaunajām regulām, kuru mērķis ir stabilizēt vai samazināt zvejas intensitāti, vajadzētu “uzlabot krājumu stāvokli un vismaz palēnināt noplicināšanās ātrumu [un ka] to pašreizējās sekas uz krājumiem nevar tikt noteiktas šobrīd” (skatīt 2004. gada ICES
ziņojuma 83. lpp.). No tā izriet, ka šie nesenie notikumi, kas aplūkoti 2004. gada ICES
ziņojumā, nekonstatē iepriekšējās situācijas pasliktināšanos un negroza vispārējo situāciju. It īpaši, ne 2004. gada ziņojums, ne 2002. gada ziņojumi nesniedz pierādījumus attiecībā uz Apstrīdētās regulas ietekmi uz Azoru salu ūdeņiem, kuri ļautu secināt, ka prasītie pagaidu pasākumi ir nepieciešami, lai novērstu būtisku un neatgriezenisku kaitējumu šajā apgabalā.
181. Jāatzīmē arī, ka prasītāja apgalvojums, ka Komisija būtībā atzīst, ka Apstrīdētā regula radīs kaitīgu ietekmi uz zivju krājumiem, ir nepareizs. Prasītājas citētās rindkopas no Komisijas 2004. gada 3. februāra preses paziņojuma izvilkuma, kas pievienots Tralēšanas priekšlikumam, atsaucas tikai uz grunts tralēšanas ierīču kaitējumu nodarošo iedarbību uz jūras dzīvotnēm un nevis uz zivju krājumu izsīkumu.
182. Visbeidzot, ir būtiski uzsvērt, ka apsvērumi, kas ir līdzīgi iepriekš aprakstītājiem apsvērumiem par piemērotākām iespējām risināt visas ar jūras ekosistēmu saistītās problēmas, ir svarīgi arī steidzamības izvērtēšanas ietvaros saistībā ar zivju krājumiem.
183. Tādējādi, Pamata regulas 7. un 8. pantā vai Regulas Nr. 850/98 45. pantā paredzētie ārkārtas pasākumi ir arī piemēroti zivju krājumu saglabāšanai. Prasītājs nav centies īstenot šādus pasākumus, un tātad var uzskatīt, ka pieteikums par pagaidu noregulējumu nav nepieciešams. Turklāt jāatzīmē, ka Regula Nr. 2347/2002 izveido stingru uzraudzības sistēmu, kas ļauj Komisijai un attiecīgām zinātniskajām organizācijām rūpīgi uzraudzīt dziļūdens sugu stāvokli. Komisijai ir jāsniedz ziņojums par vispārējo dziļūdens sugu pārvaldes programmu pirms 2005. gada jūnija un jāiesaka Padomei visi vajadzīgie grozījumi minētajai programmai.
184. Šādos apstākļos, kad prasītājam pastāv citas piemērotākas iespējas un ka Kopienu institūcijas uzmanīgi uzrauga šo situāciju visaptverošās KZP ietvaros, prasītie pagaidu pasākumi nešķiet nepieciešami (analoģijai skat. iepriekš minēto rīkojumu lietā Komisija/Beļģija, 40.–42. punkts, iepriekš minēto rīkojumu lietā Free Trade Foods /Komisija, iepriekš minēto rīkojumu lietā Aden
u.c./Padome un Komisija, 109. punkts, un iepriekš minēto rīkojumu lietā Neue Erba Lautex /Komisija, 105.–110. punkts).
– Azoru rūpniecībai nodarītais kaitējums
185. Prasītājs un Porto de Abrigo
uzskata, ka zivju krājumu nenovēršamais izsīkums apdraudēs pašu Azoru salu zvejnieku eksistenci un izraisīs vispārīgu Azoru salu rūpniecības sabrukumu. Šis arguments ir saistīts ar zivju krājumu izsīkumu, kas apskatīts iepriekš.
186. Jebkurā gadījumā jāatzīmē, ka ne prasītājs, ne Porto de Abrigo
nav pietiekami pierādījuši, ka līdz lēmumam pamata lietā Apstrīdētā regula izraisīs būtisku un neatgriezenisku kaitējumu Azoru salu zivsaimniecības nozarei un vēl mazāk vispārīgi Azoru salu ekonomikai.
187. Bez argumentiem saistībā ar zivju krājumu izsīkumu, kas aplūkoti iepriekš, prasītājs nav iesniedzis pietiekamus pierādījumus, kas ļautu pagaidu noregulējuma tiesnesim izvērtēt, kādā veidā un kādā termiņā ārvalstu kuģu zvejas intensitātes palielināšanās ietekmēs Azoru salu zivsaimniecības nozares finanšu intereses.
188. Tieši pretēji, ir jāņem vērā, ka Apstrīdētā regula joprojām noteiks 100 jūras jūdžu apgabalu, kas būs rezervēts tikai Azoru salu zvejniekiem tunča un dziļūdens zivju zvejai. Pat ja, kā to uzskata prasītājs, 31,4 % Azoru salu nozvejas nāk no zivju krājumiem apgabalā no 100 līdz 200 jūras jūdzēm, nav nemaz pierādīts, ka pat, ja viss šis apjoms būtu tagad rezervēts ārzemju kuģiem, Azoru salu zvejnieku interesēm būtu nodarīts būtisks un neatgriezenisks kaitējums līdz lēmumam pamata lietā. A fortiori, prasītājs nav pierādījis, ka ietekme uz Azoru salu ekonomiku kopumā ir tāda, kas izraisītu būtisku un neatgriezenisku kaitējumu.
189. No tā izriet, ka apgalvotais būtiskais un neatgriezeniskais kaitējums Azoru salu zivsaimniecības nozarei šobrīd paliek nepamatoti.
190. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, pagaidu noregulējuma tiesnesis uzskata, ka prasītājs nav juridiski pietiekami pierādījis, ka Apstrīdētā regula izraisīs būtisku un neatgriezenisku kaitējumu jūras ekosistēmai, zivju krājumiem un Azoru salu zivsaimniecības nozarei vai ka kaitējums ir noteikts un draudošs. Līdz ar to nav pierādīts, ka prasītie pagaidu pasākumi ir nepieciešami, un tādējādi noteiktais steidzamības nosacījums nav izpildīts.
191. Ievērojot to, ka prasītājs nav pierādījis, ka prasītie pasākumi ir nepieciešami, lai novērstu būtisku un neatgriezenisku kaitējumu līdz lēmumam pamata lietā, nav vajadzīgs izvērtēt, vai fumus boni juris
nosacījums ir izpildīts.
192. Visbeidzot, kā norādīts šī izvērtējuma sākumā, ir jāuzsver, ka, ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, interešu izsvēršana šajā gadījumā nesliecas par labu prasītājam.
193. Acīmredzami Apstrīdētās regulas piemērošanas daļējai apturēšanai būs plaša iedarbība uz KZP un trešām personām; prasītie pagaidu pasākumi ir nesamērīgi, ņemot vērā to mērķi, ko tiem paredzēts sasniegt un šādu pasākumu pieņemšana radikāli ietekmētu plašo diskrecionāro varu, kuru Padome bauda KZP ietvaros. Šādos apstākļos pagaidu noregulējuma tiesnesim nav jāaizstāj Padomes vērtējums ar savu vērtējumu, izņemot ārkārtas apstākļus, kurus raksturo īpaši nopietns fumus boni juris
un acīmredzama steidzamība, kas šajā gadījumā nepastāv (šajā sakarā skat. iepriekš minēto rīkojumu lietā Free Trade Foods /Komisija, 48. punkts, un minēto judikatūru).
194. Prasītie pagaidu pasākumi nav nepieciešami, ja ņem vērā, ka pastāv citi atbilstošāki un samērīgāki veidi, tādi kā ārkārtas pasākumi, kurus pieņem Komisija vai dalībvalstis KZP ietvaros, un ka prasītājs nav veicis darbības, lai nodrošinātu tādus pasākumus.
195. Šādos apstākļos pagaidu noregulējuma tiesnesis uzskata, ka interešu izsvēršana nenosliecas par labu prasītājai (analoģijai skat. iepriekš minēto rīkojumu lietā Komisija/Beļģija, 40.–42. punkts, iepriekš minēto rīkojumu lietā Free Trade Foods /Komisija, 59. punkts, iepriekš minēto rīkojumu lietā Aden
u.c./Padome un Komisija, 109. punkts, un iepriekš minēto rīkojumu lietā Neue Erba Lautex /Komisija, 105.–110. punkts).
196. Tā kā nav izpildīts steidzamības nosacījums un interešu izsvēršana nosliecas par labu Padomei, šis pieteikums par pagaidu noregulējumu ir jānoraida.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu
Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs
izdod rīkojumu:
1) Porto de Abrigo
– Organização de Produtores da Pesca CRL
un GÊ‑Questa
– Associação de Defesa do Ambiente
tiek atļauts iestāties lietā, atbalstot prasītāja prasījumus;
2) noraidīt WWF – World Wide for Nature
un Seas at Risk
pieteikumu par iestāšanos lietā;
3) noraidīt pieteikumu par pagaidu noregulējumu;
4) atlikt lēmumu par tiesāšanās izdevumiem.
Luksemburgā 2004. gada 7. jūlijā.