62023CJ0641
TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
2026. gada 15. janvārī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Pamatlēmums 2002/584/TI – Kriminālvajāšanas veikšanai izsniegts Eiropas apcietināšanas orderis – 2. panta 4. punkts – Abpusējas sodāmības nosacījums – 4. panta 1. punkts – Eiropas apcietināšanas ordera fakultatīvas neizpildes pamats – 5. panta 3. punkts – Attiecīgās personas nodošana, kas pakārtota atpakaļnogādes uz izpildes dalībvalsti garantijai, lai tur izciestu sprieduma dalībvalstī piespriesto brīvības atņemšanas sodu vai ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli – Mērķi – Sociālā reintegrācija – Nesodāmības apkarošana – Pamatlēmums 2008/909/TI – Spriedumu krimināllietās savstarpēja atzīšana, lai tos izpildītu citā dalībvalstī – 7. panta 3. un 4. punkts – 9. panta 1. punkta d) apakšpunkts – Sprieduma neatzīšanas un soda neizpildes pamats, kas balstīts uz abpusējas sodāmības neesību – 25. pants – Sodu izpilde saskaņā ar Eiropas apcietināšanas orderi
Lietā C‑641/23 [Dubers] (
i
)
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa, Nīderlande) iesniegusi ar 2023. gada 26. oktobra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2023. gada 26. oktobrī, tiesvedībā par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi, kas izdots attiecībā uz
YM,
piedaloties
Openbaar Ministerie,
TIESA (piektā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja M. L. Arasteja Saūna [M. L. Arastey Sahún], tiesneši J. Pasers [J. Passer], J. Regans [E. Regan] (referents), D. Gracijs [D. Gratsias] un B. Smulderss [B. Smulders],
ģenerāladvokāts: Ž. Rišārs Delatūrs [J. Richard de la Tour],
sekretāre: A. Lamote [A. Lamote], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2025. gada 15. janvāra tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
YM vārdā – S. J. Linck un R. Malewicz, advocaten,
–
Openbaar Ministerie vārdā – K. van der Schaft un A. L. Wagenaar, officiers van justitie,
–
Nīderlandes valdības vārdā – M. K. Bulterman, A. Hanje un P. P. Huurnink, pārstāves,
–
Polijas valdības vārdā – B. Majczyna, pārstāvis,
–
Eiropas Komisijas vārdā – H. Leupold, F. van Schaik, J. Vondung un F. Wilman, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2025. gada 3. aprīļa tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Pamatlēmuma 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm (OV 2002, L 190, 1. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 2009. gada 26. februāra Pamatlēmumu 2009/299/TI (OV 2009, L 81, 24. lpp.) (turpmāk tekstā – “Pamatlēmums 2002/584”), 2. panta 4. punktu, 4. panta 1. punktu un 5. panta 3. punktu, kā arī Padomes Pamatlēmuma 2008/909/TI (2008. gada 27. novembris) par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz spriedumiem krimināllietās, ar kuriem piespriesti brīvības atņemšanas sodi vai ar brīvības atņemšanu saistīti pasākumi, lai tos izpildītu Eiropas Savienībā (OV 2008, L 327, 27. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Pamatlēmumu 2009/299 (turpmāk tekstā – “Pamatlēmums 2008/909”), 7. panta 4. punktu, 9. panta 1. punkta d) apakšpunktu un 25. pantu.
2
Šis lūgums iesniegts saistībā ar Eiropas apcietināšanas ordera izpildi Nīderlandē, ko pret Polijas pilsoni YM kriminālvajāšanas nolūkos izdevusi Sąd Okręgowy w Jeleniej Górze, Wydział III Karny (Jeleņa Guras apgabaltiesas Trešā krimināllietu nodaļa, Polija).
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Pamatlēmums 2002/584
3
Pamatlēmuma 2002/584 6. apsvērumā noteikts:
“Eiropas apcietināšanas orderis, kuru paredz šis pamatlēmums, ir pirmais konkrētais pasākums, ar kuru krimināltiesību jomā īsteno savstarpējas atzīšanas principu, kuru Eiropadome raksturojusi kā tiesu iestāžu sadarbības “stūrakmeni”.”
4
Šī pamatlēmuma 1. panta “Eiropas apcietināšanas ordera definīcija un pienākums to izpildīt” 1. un 2. punktā paredzēts:
“1.   Eiropas apcietināšanas orderis ir tiesas nolēmums, ko izsniedz dalībvalsts, lai cita dalībvalsts apcietinātu un nodotu pieprasīto personu kriminālvajāšanas veikšanai vai lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu, vai arī lai piemērotu ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli.
2.   Dalībvalstis izpilda ikvienu Eiropas apcietināšanas orderi, pamatojoties uz savstarpējas atzīšanas principu un saskaņā ar šī pamatlēmuma noteikumiem.”
5
Minētā pamatlēmuma 2. panta “Eiropas apcietināšanas ordera piemērošanas joma” 2. un 4. punkts formulēts šādi:
“2.   Šādi nodarījumi, ja par tiem izsniegšanas dalībvalstī var piemērot brīvības atņemšanas sodu vai ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli, kura maksimālais ilgums ir vismaz trīs gadi, un tādi, kā tie definēti izsniegšanas dalībvalsts tiesībās, saskaņā ar šī pamatlēmuma noteikumiem un nepārbaudot darbības abpusējo sodāmību ir pamats nodošanai, pamatojoties uz Eiropas apcietināšanas orderi:
–
dalība noziedzīgā organizācijā,
–
terorisms,
–
cilvēku tirdzniecība,
–
bērnu seksuāla izmantošana un bērnu pornogrāfija,
–
narkotisku un psihotropu vielu nelikumīga tirdzniecība,
–
ieroču, munīcijas un sprāgstvielu nelikumīga tirdzniecība,
–
korupcija,
–
krāpšana, ieskaitot krāpšanu, kas apdraud Eiropas Kopienas finanšu intereses 1995. gada 26. jūlija Konvencijas par Eiropas Kopienas finanšu interešu aizsardzību [(OV 1995, C 316, 49. lpp.)] nozīmē,
–
noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizēšana,
–
naudas, tostarp eiro, viltošana,
–
datornoziegumi,
–
noziegumi pret vidi, tostarp apdraudētu dzīvnieku un augu sugu un šķirņu nelikumīga tirdzniecība,
–
palīdzība nelikumīgi ieceļot un uzturēties,
–
slepkavība, smagi miesas bojājumi,
–
cilvēku orgānu un audu nelikumīga tirdzniecība,
–
personas nolaupīšana, nelikumīga brīvības atņemšana un ķīlnieku sagrābšana,
–
rasisms un ksenofobija,
–
organizēta vai bruņota laupīšana,
–
kultūras preču, tostarp mākslasdarbu un senlietu, nelikumīga tirdzniecība,
–
krāpšana,
–
rekets un izspiešana,
–
izstrādājumu viltošana un pirātisms,
–
administratīvu dokumentu viltošana un tirdzniecība,
–
maksāšanas līdzekļu viltošana,
–
hormonu un citu augšanas veicinātāju nelikumīga tirdzniecība,
–
kodolmateriālu vai radioaktīvu materiālu nelikumīga tirdzniecība,
–
zagtu transportlīdzekļu tirdzniecība,
–
izvarošana,
–
dedzināšana,
–
noziegumi, kuri ir Starptautiskās Krimināltiesas jurisdikcijā,
–
kuģa vai gaisa kuģa sagrābšana,
–
sabotāža.
[..]
4.   Tādu nodarījumu gadījumā, uz ko neattiecas 2. punkts, nodošanu var pakļaut nosacījumam, ka darbības, par kurām izsniegts Eiropas apcietināšanas orderis, uzskata par nodarījumu saskaņā ar izpildes valsts tiesībām neatkarīgi no tā sastāva elementiem vai kvalifikācijas.”
6
Šī paša pamatlēmuma 3. pantā ir uzskaitīti Eiropas apcietināšanas ordera obligātas neizpildīšanas pamati, savukārt 4. un 4.a pantā – fakultatīvas neizpildīšanas pamati.
7
Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 1. un 6. punktā ir paredzēti šādi Eiropas apcietināšanas ordera fakultatīvas neizpildes pamati:
“Izpildes tiesu iestāde var atteikt Eiropas apcietināšanas ordera izpildīšanu:
1.
Ja vienā no gadījumiem, kas minēti 2. panta 4. punktā, darbību, kas ir Eiropas apcietināšanas ordera pamatā, neuzskata par noziedzīgu nodarījumu saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesībām; [..].
[..]
6.
Ja Eiropas apcietināšanas orderis ir izsniegts brīvības atņemšanas soda vai ar brīvības atņemšanu saistīta drošības līdzekļa izpildei, ja pieprasītā persona paliek izpildes dalībvalstī, ir izpildes dalībvalsts pilsonis vai rezidents un šī valsts apņemas izpildīt spriedumu vai piespiedu līdzekli saskaņā ar tās tiesību aktiem.”
8
Šī paša pamatlēmuma 5. pantā “Garantijas, kas izsniegšanas dalībvalstij jāsniedz īpašos gadījumos” noteikts:
“Izpildes dalībvalsts tiesībās var noteikt, ka izpildes tiesu iestāde izpilda Eiropas apcietināšanas orderi ar šādiem nosacījumiem:
[..]
3.
Ja persona, attiecībā uz kuru ir izsniegts Eiropas apcietināšanas orderis tās kriminālvajāšanai, ir izpildes dalībvalsts pilsonis vai rezidents, tad nodošanu var pakļaut nosacījumam, ka personu, pēc tās nopratināšanas, nogādā atpakaļ izpildes dalībvalstī, lai izciestu brīvības atņemšanas sodu vai piespiedu līdzekli, kas tai piespriests izsniegšanas dalībvalstī.”
Pamatlēmums 2008/909
9
Pamatlēmuma 2008/909 9. un 12. apsvērumā noteikts:
“(9)
Soda izpildei izpildes valstī vajadzētu palielināt nosodītās personas sociālās rehabilitācijas iespēju. Lai pārliecinātos par to, ka soda izpilde izpildes valstī atbildīs mērķim sekmēt notiesātās personas sociālo rehabilitāciju, sprieduma valsts kompetentajai iestādei vajadzētu ņemt vērā tādus aspektus kā, piemēram, personas piesaiste izpildes valstij, vai šī persona izpildes valsti uzskata par vietu, ar kuru viņu saista ģimene, valoda, kultūra, sociālas vai ekonomiskas un citas saiknes.
[..]
(12)
Šis pamatlēmums būtu jāpiemēro mutatis mutandis arī sodu izpildei lietās, uz ko attiecas 4. panta 6. punkts un 5. panta 3. punkts [Pamatlēmumā 2002/584]. Tas inter alia nozīmē, ka, neskarot minēto pamatlēmumu, izpildes valsts varētu pārbaudīt neatzīšanas un neizpildes pamata esamību, kā noteikts šā pamatlēmuma 9. pantā, tostarp – pārbaudot abpusējo sodāmību tiktāl, ciktāl izpildes valsts ir deklarējusi abpusējās sodāmības pārbaudes saglabāšanu saskaņā ar šā pamatlēmuma 7. panta 4. punktu, veicot šo pārbaudi kā nosacījumu sprieduma atzīšanai un izpildei, lai apsvērtu, vai nodot personu vai izpildīt sodu gadījumos, kuri atbilst Pamatlēmuma 2002/584/TI 4. panta 6. punktam.”
10
Pamatlēmuma 2008/909 3. panta “Mērķis un darbības joma” 1. punktā noteikts:
“Šā pamatlēmuma mērķis ir izstrādāt noteikumus, saskaņā ar kuriem dalībvalstij jāatzīst spriedums un jāizpilda sods, lai sekmētu notiesātās personas sociālo rehabilitāciju.”
11
Šī pamatlēmuma 4. un 5. pantā ir paredzēti kritēriji un procedūra sprieduma un apliecinošā dokumenta pārsūtīšanai uz citu dalībvalsti.
12
Minētā pamatlēmuma 7. panta “Abpusējā sodāmība” 1., 3. un 4. punktā paredzēts:
“1.   Ievērojot šā pamatlēmuma noteikumus, šādi nodarījumi, nepārbaudot to abpusējo sodāmību, ir pamats sprieduma atzīšanai un piespriestā soda izpildei, ja saskaņā ar sprieduma valsts tiesību aktiem tie ir sodāmi ar sodu vai pasākumu, kas ietver brīvības atņemšanu uz maksimāli trim gadiem, un tādā veidā, kā tie ir definēti sprieduma valsts tiesību aktos:
–
dalība noziedzīgā organizācijā,
–
terorisms,
–
cilvēku tirdzniecība,
–
bērnu seksuāla izmantošana un bērnu pornogrāfija,
–
narkotisku un psihotropu vielu nelikumīga tirdzniecība,
–
ieroču, munīcijas un sprāgstvielu nelikumīga tirdzniecība,
–
korupcija,
–
krāpšana, ieskaitot krāpšanu, kas apdraud Eiropas Kopienas finanšu intereses 1995. gada 26. jūlija Konvencijas par Eiropas Kopienas finanšu interešu aizsardzību nozīmē,
–
noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizēšana,
–
naudas, tostarp euro, viltošana,
–
datornoziegumi,
–
noziegumi pret vidi, tostarp apdraudētu dzīvnieku sugu un apdraudētu augu sugu un šķirņu nelikumīga tirdzniecība,
–
palīdzība nelikumīgi ieceļot un uzturēties,
–
slepkavība, smagi miesas bojājumi,
–
cilvēku orgānu un audu nelikumīga tirdzniecība,
–
personas nolaupīšana, nelikumīga brīvības atņemšana un ķīlnieku sagrābšana,
–
rasisms un ksenofobija,
–
organizēta vai bruņota laupīšana,
–
kultūras priekšmetu, tostarp senlietu un mākslas darbu, nelikumīga tirdzniecība,
–
krāpšana,
–
rekets un izspiešana,
–
izstrādājumu viltošana un pirātisms,
–
administratīvu dokumentu viltošana un tirdzniecība,
–
maksāšanas līdzekļu viltošana,
–
hormonu un citu augšanas veicinātāju nelikumīga tirdzniecība,
–
kodolmateriālu vai radioaktīvu materiālu nelikumīga tirdzniecība,
–
zagtu transportlīdzekļu tirdzniecība,
–
izvarošana,
–
dedzināšana,
–
noziegumi, kuri ir Starptautiskās Krimināltiesas jurisdikcijā,
–
gaisakuģa vai kuģa nelikumīga sagrābšana,
–
sabotāža.
[..]
3.   Attiecībā uz noziedzīgiem nodarījumiem, uz kuriem neattiecas 1. punkts, izpildes valsts sprieduma atzīšanu un soda izpildi var pakļaut nosacījumam, ka tā attiecas uz darbību, ko atzīst par nodarījumu arī saskaņā ar izpildes valsts tiesību aktiem, neatkarīgi no šā nodarījuma sastāva elementiem vai apraksta.
4.   Katra dalībvalsts, pieņemot šo pamatlēmumu vai vēlāk, ar deklarāciju, ko iesniedz Padomes Ģenerālsekretariātam, drīkst paziņot, ka tā nepiemēros 1. punktu. Šādu deklarāciju var atsaukt jebkurā laikā. Šādas deklarācijas vai deklarāciju atsaukumus publicē Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.”
13
Pamatlēmuma 2008/909 8. panta “Sprieduma atzīšana un soda izpilde” 1. punktā paredzēts:
“Saskaņā ar 4. pantu pārsūtīto spriedumu un pēc tam, kad veikta procedūra atbilstīgi 5. pantam, izpildes valsts kompetentā iestāde atzīst un tūlīt veic visus soda izpildei vajadzīgos pasākumus, izņemot gadījumus, kad tā nolemj izmantot kādu no 9. pantā paredzētajiem sprieduma neatzīšanas un neizpildīšanas pamatiem.”
14
Šī pamatlēmuma 9. panta “Neatzīšanas un neizpildīšanas pamats” 1. punkta d) apakšpunktā noteikts:
“1.   Izpildes valsts kompetentā iestāde var atteikties atzīt spriedumu un izpildīt sodu, ja:
[..]
d)
7. panta 3. punktā minētā gadījumā un, ja izpildes valsts saskaņā ar 7. panta 4. punktu ir iesniegusi deklarāciju, 7. panta 1. punktā minētā gadījumā spriedums attiecas uz darbībām, kuras saskaņā ar izpildes valsts tiesību aktiem neatzītu par nodarījumu. [..]”
15
Minētā pamatlēmuma 25. pants “Sodu izpilde saskaņā ar Eiropas apcietināšanas orderi” formulēts šādi:
“Neskarot [Pamatlēmumu 2002/584], šā pamatlēmuma noteikumus piemēro mutatis mutandis tiktāl, ciktāl tie atbilst noteikumiem minētajā pamatlēmumā, sodu izpildei gadījumos, ja dalībvalsts apņemas izpildīt sodu lietās atbilstīgi 4. panta 6. punktam minētajā pamatlēmumā vai ja, rīkojoties saskaņā ar 5. panta 3. punktu minētajā pamatlēmumā, tā ir izvirzījusi nosacījumu, ka persona jānodod soda izciešanai attiecīgajā dalībvalstī, lai novērstu to, ka attiecīgā persona paliek nesodīta.”
16
Ar 2012. gada 20. septembra deklarāciju, kas Padomes Ģenerālsekretariātam paziņota saskaņā ar Pamatlēmuma 2008/909 7. panta 4. punktu, Nīderlandes Karaliste norādīja, ka tā nepiemēros šī pamatlēmuma 7. panta 1. punktu.
Nīderlandes tiesības
Tiesiskais regulējums par Eiropas apcietināšanas orderi
17
2004. gada 29. aprīļaWet tot implementatie van het kaderbesluit van de Raad van de Europese Unie betreffende het Europees aanhoudingsbevel en de procedures van overlevering tussen de lidstaten van de Europese Unie
(Overleveringswet) (Likums, ar ko īsteno Eiropas Savienības Padomes Pamatlēmumu par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm; Stb. 2004, Nr. 195), ar ko Nīderlandes tiesībās ir transponēts Pamatlēmums 2002/584, redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “OLW”), 6. pantā paredzēts:
“1.   Nīderlandes valstspiederīgā nodošanu var atļaut, ja tā tiek pieprasīta kriminālizmeklēšanas nolūkā pret viņu un ja saskaņā ar izpildes tiesu iestādes sniegto informāciju ir ticis garantēts, ka gadījumā, ja viņam par darbībām, attiecībā uz kurām var atļaut nodošanu, bez nosacījumiem tiks piespriests [brīvības atņemšanas sods vai ar brīvības atņemšanu saistīts drošības līdzeklis] izsniegšanas dalībvalstī, šo sodu viņš varēs izciest Nīderlandē.
[..]
3.   Šī panta 1. punkts ir piemērojams arī ārvalstniekam, kurš rechtbank [(tiesa)] sēdes laikā pierāda, ka viņš vismaz piecus gadus ir likumīgi un nepārtraukti uzturējies Nīderlandē 2000. gada 23. novembra [Wet tot algehele herziening van de Vreemdelingenwet
(Vreemdelingenwet 2000) (2000. gada Likums par ārvalstniekiem; Stb. 2000, Nr. 495)] 8. panta sākumdaļas un a)–e) un l) punkta izpratnē, ja viņu Nīderlandē var saukt pie kriminālatbildības par darbībām, kas ir Eiropas apcietināšanas ordera pamatā, un ja ir sagaidāms, ka viņš nezaudēs savas uzturēšanās tiesības Nīderlandē sakarā ar viņam pēc viņa nodošanas piespriesto sodu vai līdzekli. Visi iespējami apliecinošie dokumenti ir jāiesniedz laikus pirms rechtbank [(tiesa)] sēdes.”
18
OLW 7. pantā paredzēts:
“1.   Nodošanu var atļaut, lai:
a.
veiktu kriminālizmeklēšanu, ko uzsāk izsniegšanas dalībvalsts iestādes vai Eiropas prokuratūra, kas minēta [Padomes Regulas (ES) 2017/1939 (2017. gada 12. oktobris), ar ko īsteno ciešāku sadarbību Eiropas Prokuratūras (EPPO) izveidei (OV 2017, L 283, 1. lpp.),] 1. pantā, sakarā ar aizdomām, ka saskaņā ar izsniegšanas tiesu iestādes norādīto informāciju pieprasītā persona ir izdarījusi:
1.°
darbības, kas saskaņā ar izsniegšanas dalībvalsts tiesību aktiem ir uzskatāmas par smagu noziegumu, kas ir iekļauts arī šā likuma 1. pielikumā pievienotajā sarakstā un par ko saskaņā ar izsniegšanas dalībvalsts tiesību aktiem ir paredzēts [brīvības atņemšanas sods vai ar brīvības atņemšanu saistīts drošības līdzeklis] līdz trim gadiem; vai
2.°
citas darbības, kas ir sodāmas gan saskaņā ar izsniegšanas dalībvalsts tiesību aktiem, gan Nīderlandes tiesību aktiem un par ko izsniegšanas dalībvalsts tiesību aktos ir paredzēts [brīvības atņemšanas sods vai ar brīvības atņemšanu saistīts drošības līdzeklis] līdz divpadsmit mēnešiem;
b.
izpildītu [brīvības atņemšanas sodu vai ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli] līdz četriem mēnešiem vai ilgāku laiku un kas pieprasītajai personai jāizcieš izsniegšanas dalībvalsts teritorijā par 1. vai 2. punktā minētām darbībām.
[..]”
Tiesiskais regulējums par sodu atzīšanu un izpildi
19
2012. gada 12. jūlijaWet wederzijdse erkenning en tenuitvoerlegging vrijheidsbenemende en voorwaardelijke sancties (Likums par brīvības atņemšanas sodu un nosacītu sodu savstarpēju atzīšanu un izpildi; Stb. 2012, Nr. 333), ar ko Nīderlandes tiesībās ir transponēts Pamatlēmums 2008/909, redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “WETS”), 1:1. pantā paredzēts:
“Šī likuma un uz tā pamata pieņemto noteikumu izpratnē:
a.
“atbildīgais ministrs” – par drošību un tieslietām atbildīgais ministrs;
[..].”
20
Atbilstoši WETS 2:11. panta noteikumiem:
“1.   Atbildīgais ministrs nosūta tiesas nolēmumu un apliecinošo dokumentu advocaat‑generaal bij het ressortsparket [(virsprokurors pie attiecīgās apelācijas tiesas)], ja vien viņš jau uzreiz neuzskata, ka ir pamats atteikties atzīt šo tiesas nolēmumu.
2.   Virsprokurors nekavējoties iesniedz tiesas nolēmumu un apliecinošo dokumentu 1827. gada 18. aprīļaWet op de rechterlijke organisatie [(Likums par tiesu iekārtu; Stb. 1827, Nr. 20)] 67. pantā minētajai Gerechtshof Arnhem‑Leeuwarden [(Arnemas‑Leuvardenas apelācijas tiesa, Nīderlande)] specializētajai palātai. Četrpadsmit dienu laikā pēc šo dokumentu nodošanas šai palātai virsprokurors tai iesniedz savus attiecīgos apsvērumus par iepriekš minētajiem dokumentiem.
3.   Apelācijas tiesas specializētā palāta izvērtē:
a.
vai pastāv pamati atteikt tiesas nolēmuma atzīšanu saskaņā ar 2:13. panta 1. punktu;
[..].
7.   Sešu nedēļu laikā kopš tiesas nolēmuma un apliecinošā dokumenta saņemšanas apelācijas tiesas specializētā palāta nosūta atbildīgajam ministram motivētu rakstisku izvērtējumu, ko tā veikusi saskaņā ar 3. punktu.”
21
WETS 2:12. pants formulēts šādi:
“1.   Atbildīgais ministrs izlemj, vai atzīt tiesas nolēmumu, ņemot vērā apelācijas tiesas specializētās palātas izvērtējumu.
[..]”
22
Šī likuma 2:13. pantā noteikts:
“1.   Tiesas nolēmuma atzīšanu atsaka, ja:
[..]
f.
darbības, par kurām ir piespriests [brīvības atņemšanas sods vai ar brīvības atņemšanu saistīts drošības līdzeklis], saskaņā ar Nīderlandes tiesībām nebūtu sodāmas, ja tās būtu izdarītas Nīderlandē.
[..]”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
23
Sąd Okręgowy w Jeleniej Górze, Wydział III Karny (Jeleņa Guras apgabaltiesas Trešā krimināllietu nodaļa) ir izdevusi divus Eiropas apcietināšanas orderus kriminālvajāšanas sākšanai pret YM, vienu 2020. gada 9. novembrī un otru 2023. gada 9. maijā.
24
Rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa, Nīderlande), kas ir iesniedzējtiesa, kā izpildes tiesu iestādei ir jālemj par abu šo Eiropas apcietināšanas orderu izpildi.
25
Šī tiesa tomēr precizē, ka tās lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas tikai uz otro no minētajiem orderiem. Tas ir izsniegts, lai atbilstoši Polijas tiesu pieņemtajiem atbilstošajiem nolēmumiem sāktu kriminālvajāšanu pret attiecīgo personu par vienu vienīgu darbību, proti, par uzturlīdzekļu maksāšanas pienākuma nepildīšanu pret savu nepilngadīgo dēlu.
26
Izsniegšanas tiesu iestāde šo darbību nav atzinusi par noziedzīgu nodarījumu Pamatlēmuma 2002/584 2. panta 2. punkta izpratnē, kas dotu pamatu attiecīgās personas nodošanai, nepārbaudot rīcības abpusējo sodāmību. Šajā ziņā, lai gan iesniedzējtiesa ir konstatējusi, ka šāda rīcība nav uzskatāma par Nīderlandes tiesībās paredzētu noziedzīgu nodarījumu, balstoties uz šo konstatējumu, tā saskata iespēju neatsaukties uz šā pamatlēmuma 4. panta 1. punktā paredzēto fakultatīvas neizpildes pamatu.
27
Proti, šīs tiesas ieskatā tāpēc, ka attiecīgā persona, Polijas pilsonis, ir likumīgi un nepārtraukti dzīvojusi Nīderlandē vairāk nekā piecus gadus, ir jāuzskata, ka šī persona ir Nīderlandes Karalistes “rezidents” Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punkta izpratnē.
28
Turklāt minētā tiesa konstatē, ka attiecīgajai personai ir ciešas saites ar Nīderlandes Karalisti, tādējādi pēc nodošanas Polijā iespējami piespriestā brīvības atņemšanas soda vai ar brīvības atņemšanu saistītā drošības līdzekļa izpilde pirmajā minētajā dalībvalstī varētu palielināt šīs personas sociālās reintegrācijas izredzes. Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka šī persona Nīderlandē dzīvo aptuveni divpadsmit gadus, pēdējos gados tā ir guvusi vērā ņemamus ienākumus, labi prot holandiešu valodu un, lai gan pašlaik nav nodarbināta, attiecīgā persona plāno apgūt fitnesa trenera profesiju.
29
Lai gan lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa sākotnēji bija uzdevusi trīs prejudiciālus jautājumus, tā 2024. gada 13. februārī pieņēma lēmumu atsaukt pirmo un otro jautājumu, un Tiesā šis lēmums tika iesniegts 2024. gada 26. februārī. Saskaņā ar iesniedzējtiesas skaidrojumiem minētais lēmums par daļēju atsaukšanu tika pieņemts pēc tam, kad 2023. gada 21. decembrī Nīderlandes valdība iesniedza Wet herimplementatie Europees strafrecht (Likums par Savienības krimināltiesību jauno transponēšanu) projektu, kura pieņemšana ļautu atrisināt Pamatlēmuma 2002/584 transponēšanas problēmas, kas bija pirmo divu šīs tiesas uzdoto jautājumu priekšmets.
30
Par trešo jautājumu, kas tātad ir vienīgais, uz kuru Tiesa tiek aicināta sniegt atbildi, iesniedzējtiesa paskaidro, ka tas attiecas uz situāciju, kad Eiropas apcietināšanas orderis ir izsniegts par Pamatlēmuma 2002/584 2. panta 4. punktā minētajām darbībām, kas saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesību aktiem nav uzskatāmas par noziedzīgu nodarījumu. Kā norādīts šī sprieduma 26. punktā, ciktāl pēdējā minētā tiesa paredz iespēju neizmantot šī pamatlēmuma 4. panta 1. punktā paredzēto fakultatīvas neizpildes pamatu, tā atsaucas uz minētā pamatlēmuma 5. panta 3. punktā piedāvāto iespēju, kas tai ļauj attiecīgās personas nodošanu pakļaut nosacījumam, ka tā tiek nosūtīta atpakaļ uz izpildes dalībvalsti, lai tajā izciestu brīvības atņemšanas sodu vai ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli, kas tai, iespējams, tiks piespriests izsniegšanas dalībvalstī.
31
Šajā ziņā minētā tiesa precizē, ka saskaņā ar Nīderlandes tiesisko regulējumu, kas bija piemērojams lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemšanas laikā, citā dalībvalstī, kas nav Nīderlandes Karaliste, pasludināta notiesājoša sprieduma atzīšana automātiski tiek atteikta, ja nodarījums, par kuru ir piespriests brīvības atņemšanas sods vai ar brīvības atņemšanu saistīts drošības līdzeklis, nav noziedzīgs nodarījums saskaņā ar Nīderlandes tiesībām, ja tas būtu izdarīts šīs valsts teritorijā.
32
Līdz ar to, ja Eiropas apcietināšanas orderis ir izsniegts kriminālvajāšanas veikšanai par nodarījumiem, kas Nīderlandes tiesībās nav sodāmi, un ja šis apcietināšanas orderis tiek izpildīts, attiecīgās personas nodošanu pakārtojot atpakaļnogādes garantijai saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktu, šī persona, neraugoties uz to, kas ir paredzēts šajā tiesību normā, nevarētu izciest brīvības atņemšanas sodu vai ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli, kas, iespējams, tiks piespriests izsniegšanas dalībvalstī.
33
Iesniedzējtiesa tomēr uzskata, ka šī situācija ir pretrunā Savienības tiesībām. Šajā ziņā tā norāda, ka, tā kā Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunktā ir paredzēts fakultatīvs sprieduma neatzīšanas un soda neizpildes pamats, dalībvalstīm, transponējot šo tiesību normu savā tiesību sistēmā, esot pienākums dot kompetentajām iestādēm novērtējuma brīvību, nepiešķirot šim atteikuma pamatam imperatīvu raksturu. Šī tiesa piebilst, ka minētais atteikuma pamats būtu jāinterpretē šauri atbilstoši minētajā pamatlēmumā izvirzītajam mērķim sekmēt attiecīgās personas sociālo reintegrāciju.
34
Turklāt atpakaļnogādes garantijas īstenošanas gadījumā saistībā ar darbībām, kas nav sodāmas atbilstoši izpildes dalībvalsts tiesību aktiem, minētā tiesa šaubās, vai tāda novērtējuma brīvība ir saderīga ar Savienības tiesībām. Proti, tādā situācijā neiespējamība Nīderlandes Karalistes teritorijā izpildīt brīvības atņemšanas sodu vai ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli šķistu esam pretrunā Pamatlēmuma 2008/909 25. pantam.
35
Šajā ziņā šī tiesa uzskata, ka saskaņā ar minēto 25. pantu Pamatlēmuma 2002/584 noteikumi prevalē pār Pamatlēmuma 2008/909 noteikumiem. Turklāt no 2020. gada 11. marta sprieduma SF (Eiropas apcietināšanas orderis – Atpakaļnogādes garantija uz izpildes dalībvalsti) (C‑314/18, EU:C:2020:191) 41. punkta izrietot, ka Pamatlēmuma 2002/584 5. punkta 3. punkts dod iespēju īpašās situācijās atļaut kompetentajām dalībvalstu tiesu iestādēm nolemt, ka izsniegšanas dalībvalstī piespriestais sods ir jāizpilda izpildes dalībvalsts teritorijā.
36
Šādos apstākļos iesniedzējtiesa uzskata, ka tad, ja izpildes tiesu iestāde ir atteikusies atsaukties uz Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 1. punktā paredzēto Eiropas apcietināšanas ordera fakultatīvas neizpildes pamatu, kas balstīts uz abpusēju sodāmību, bet ir pakārtojusi attiecīgās personas nodošanu atpakaļnogādes garantijai, lai palielinātu šīs personas sociālās reintegrācijas iespējas saskaņā ar šī pamatlēmuma 5. panta 3. punktu, Savienības tiesības nepieļauj, ka izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde vēlāk atsakās atzīt spriedumu un izpildīt sprieduma dalībvalstī piespriesto sodu, atsaucoties uz atteikuma pamatu, kas balstīts uz abpusēju sodāmību, kā paredzēts Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunktā.
37
Šī tiesa uzskata, ka šādā gadījumā atteikums izpildīt brīvības atņemšanas sodu vai ar brīvības atņemšanu saistītu pasākumu, kas piespriests izsniegšanas dalībvalstī, būtu pretrunā Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punkta mērķim palielināt attiecīgās personas sociālās reintegrācijas iespējas un atņemtu šai tiesību normai jebkādu lietderīgo iedarbību.
38
Turklāt minētā tiesa precizē, ka atbilde uz šo jautājumu ietekmēs tās lēmumu nodot vai nenodot attiecīgo personu izsniegšanas dalībvalsts iestādēm. It īpaši, ja Tiesa secinātu, ka Savienības tiesības neliedz piemērot attiecīgās valsts tiesību normas, šī pati tiesa norāda, ka tā varētu pārskatīt savu nodomu nodot šo personu Polijas iestādēm, saņemot atpakaļnogādes garantiju. Šādā gadījumā netiktu garantēts, ka minētā persona, lai palielinātu savas sociālās reintegrācijas iespējas, var izciest Nīderlandē brīvības atņemšanas sodu vai ar brīvības atņemšanu saistītu pasākumu, kas tai, iespējams, tiktu piespriests Polijā.
39
Tātad iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktā paredzētās atpakaļnogādes garantijas īstenošanas posmā brīvības atņemšanas soda vai ar brīvības atņemšanu saistīta pasākuma, kas varētu tikt piespriests Polijā, atzīšana un izpilde Nīderlandē varētu sadurties ar to, ka darbības nav sodāmas saskaņā ar Nīderlandes tiesībām.
40
Lēmumā par daļēju atsaukšanu, kas minēts šī sprieduma 29. punktā, šī tiesa sīkāk izklāsta iemeslus, kādēļ grozījumi Nīderlandes tiesiskajā regulējumā, ar kuriem piešķir fakultatīvu raksturu sprieduma neatzīšanas un soda neizpildes pamatam, kas minēts Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunktā, tomēr nenovērsīs problēmu, kas ir trešā prejudiciālā jautājuma priekšmets.
41
Proti, minētā tiesa uzskata, ka pat šādā situācijā ministram joprojām būtu pilnvaras jau iesākumā atteikties atzīt izsniegšanas dalībvalsts tiesu iestāžu spriedumu un tātad nogādāt atpakaļ attiecīgo personu uz Nīderlandi, pamatojoties uz to, ka saskaņā ar Nīderlandes tiesībām darbības nav sodāmas, kā paredzēts WETS 2:11. panta 1. punktā un 2:13. panta 1. punkta f) apakšpunktā. Pat ja ministrs neizmantotu šīs pilnvaras, šī tiesa norāda, ka Gerechtshof Arnhem‑Leeuwarden (Arnemas‑Leuvardenas apelācijas tiesa) specializētā palāta joprojām drīkstētu atteikt minētā sprieduma atzīšanu un tātad attiecīgās personas nogādāšanu atpakaļ Nīderlandē, pamatojoties uz to, ka saskaņā ar Nīderlandes tiesībām darbības nav sodāmas, tomēr precizējot, ka saskaņā ar WETS 2:12. panta 1. punktu šāds atteikums ministram būtu saistošs.
42
Šādos apstākļos rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai ar [Pamatlēmuma 2008/909] 9. panta 1. punkta d) apakšpunktu, skatot to kopsakarā ar šī pamatlēmuma 25. pantu, kā arī kopsakarā ar [Pamatlēmuma 2002/584] 4. panta 1. punktu un 5. panta 3. punktu, netiek pieļauts, ka dalībvalsts, kas ir piemērojusi [Pamatlēmuma 2008/909] 7. panta 4. punktu, pirmo minēto tiesību normu īsteno tā, ka pēc tam, kad izpildes tiesu iestāde, pastāvot atpakaļnogādes garantijai, ir piekritusi [attiecīgo personu] nodot izsniegšanas dalībvalstij kriminālvajāšanas veikšanai par nodarījumu [Pamatlēmuma 2002/584] 2. panta 4. punkta izpratnē, kurš saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesību aktiem nav sodāms, bet attiecībā uz kuru izpildes tiesu iestāde ir skaidri atturējusies atteikt [attiecīgās personas] nodošanu minētā pamatojuma dēļ, citām izpildes dalībvalsts (kā izpildes valsts) iestādēm ir jāatsakās vai tās drīkst atteikties atzīt un izpildīt brīvības atņemšanas sodu vai ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli, kas par šo nodarījumu piespriests izsniegšanas dalībvalstī, pamatojoties uz to, ka tas nav sodāms saskaņā ar izpildes dalībvalsts (kā izpildes valsts) tiesību aktiem, un tādēļ tām ir jāatsaka vai tās drīkst atteikt arī atpakaļnogādes garantijas izmantošanu?”
Par prejudiciālo jautājumu
43
Vispirms jānorāda, ka no dažādām Savienības tiesību normām, kas minētas uzdotajā jautājumā, iesniedzējtiesa atsaucas uz gadījumu, kad dalībvalsts ir piemērojusi Pamatlēmuma 2008/909 7. panta 4. punktu. Saskaņā ar šo tiesību normu katra dalībvalsts, pieņemot šo pamatlēmumu vai vēlāk, ar deklarāciju, ko iesniedz Padomes Ģenerālsekretariātam, drīkst paziņot, ka tā nepiemēros šī panta 1. punktu, kurā paredzēts, ka tajā minētie nodarījumi ir pamats sprieduma atzīšanai un piespriestā soda izpildei saskaņā ar minētā pamatlēmuma nosacījumiem, nepārbaudot abpusējo sodāmību.
44
Tomēr šajā gadījumā no iesniedzējtiesas sniegtajām norādēm, kas ietvertas šī sprieduma 25. punktā, izriet, ka pamatlietā aplūkotais Eiropas apcietināšanas orderis ir izsniegts attiecībā uz minēto personu, lai veiktu kriminālvajāšanu par to, ka tā nav izpildījusi uzturlīdzekļu maksāšanas saistības pret savu nepilngadīgo dēlu. Līdz ar to jākonstatē, ka nodarījums, kas ir minētā Eiropas apcietināšanas ordera pamatā, nav viens no Pamatlēmuma 2008/909 7. panta 1. punktā paredzētajiem noziedzīgajiem nodarījumiem, un tādēļ, kā izriet no šī sprieduma 16. punkta, tas, ka ar 2012. gada 20. septembra deklarāciju, kas paziņota Padomes Ģenerālsekretariātam saskaņā ar Pamatlēmuma 2008/909 7. panta 4. punktu, Nīderlandes Karaliste ir norādījusi, ka tā nepiemēros šī pamatlēmuma 7. panta 1. punktu, neietekmē pamatlietas risinājumu.
45
Tāpēc ir jāuzskata, ka ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunkts un 25. pants jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā dalībvalsts kompetentajai iestādei ir paredzēts pienākums vai iespēja atsaukties uz 9. panta 1. punkta d) apakšpunktu, lai atteiktos atzīt citā dalībvalstī pasludinātu spriedumu un izpildīt sodu, pamatojoties uz to, ka tie attiecas uz darbībām, kas saskaņā ar pirmās dalībvalsts tiesībām nav noziedzīgs nodarījums, lai gan šīs dalībvalsts izpildes tiesu iestāde iepriekš nolēmusi izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi, kas ir pamats šim spriedumam un sodam,
–
pirmkārt, atsakoties atsaukties uz Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 1. punktā paredzēto fakultatīvas neizpildīšanas pamatu, kas arī ir balstīts uz abpusējas sodāmības neesību par nodarījumu, uz kuru attiecas šī pamatlēmuma 2. panta 4. punkts, un
–
otrkārt, saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktu personas nodošanu pakārtojot nosacījumam, ka attiecīgā persona ir jānopratina, pirms tā tiek nogādāta atpakaļ izpildes dalībvalstī, lai tur izciestu brīvības atņemšanas sodu vai ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli, kas tai tiks piespriests izsniegšanas dalībvalstī.
46
Šajā ziņā, ņemot vērā šīs tiesas sniegtos paskaidrojumus par pamatlietā piemērojamo Nīderlandes tiesisko regulējumu, kas apkopoti šī sprieduma 31. un 32. punktā, vispirms ir jāizvērtē, vai sprieduma neatzīšanas un soda neizpildes pamats, kas paredzēts Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunktā, var tikt transponēts dalībvalstu tiesību sistēmā tādējādi, ka izpildes valsts kompetentajai iestādei ir automātiski jāatsakās atzīt ikvienu notiesājošu spriedumu par darbībām, kas saskaņā ar šīs valsts tiesībām nav uzskatāmas par noziedzīgu nodarījumu. Ņemot vērā šo vērtējumu, otrām kārtām būtu jāpārbauda iespējamā novērtējuma brīvība, kāda ir pēdējai minētajai iestādei, piemērojot šo atteikuma pamatu individuālam gadījumam pēc attiecīgās personas nodošanas, kas ir pakļauta atpakaļnogādes garantijai saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktu.
47
Lai atbildētu uz šo jautājumu, jāuzsver, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, jāņem vērā ne tikai tās formulējums, bet arī konteksts un šo normu ietverošā tiesiskā regulējuma mērķi (spriedums, 2025. gada 30. oktobris, Tomann, C‑134/24, EU:C:2025:839, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
Par iespēju transponēt Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunktu tā, lai izveidotu uz abpusējas sodāmības nosacījumu balstītu obligātas neatzīšanas un neizpildes pamatu
48
Vispirms, runājot par Pamatlēmuma 2008/909 7. panta 3. punktu, tajā ir noteikts, ka “attiecībā uz noziedzīgiem nodarījumiem, uz kuriem neattiecas [7. panta] 1. punkts, izpildes valsts sprieduma atzīšanu un soda izpildi var pakļaut nosacījumam, ka tā attiecas uz darbību, ko atzīst par nodarījumu arī saskaņā ar izpildes valsts tiesību aktiem, neatkarīgi no šā nodarījuma sastāva elementiem vai apraksta”.
49
Savukārt minētā pamatlēmuma 9. panta 1. punkta d) apakšpunktā it īpaši ir paredzēts, ka izpildes valsts kompetentā iestāde var atteikties atzīt spriedumu un izpildīt sodu šī pamatlēmuma 7. panta 3. punktā minētajos gadījumos.
50
Tādējādi no abu šo tiesību normu formulējuma, it īpaši no attiecīgā darbības vārda “varēt” lietojuma, izriet, ka izpildes tiesu iestādei pašai ir jābūt novērtējuma brīvībai, lai izlemtu, vai ir jāatsakās atzīt spriedumu un izpildīt sodu 9. pantā minēto iemeslu dēļ (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2021. gada 29. aprīlis, X (Eiropas apcietināšanas orderis – Ne bis in idem), C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, 43. punkts).
51
Tātad no minētā izriet, ka, lemjot par viena vai vairāku 9. pantā paredzēto fakultatīvas neizpildes pamatu transponēšanu, dalībvalstis nedrīkst prasīt, lai izpildes valsts tiesu iestādes atteiktos atzīt spriedumus un izpildīt sodus, kas formāli ietilpst minēto pamatu piemērošanas jomā, bez iespējas dalībvalstīm ņemt vērā katras lietas apstākļus (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2021. gada 29. aprīlis, X (Eiropas apcietināšanas orderis – Ne bis in idem), C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, 44. punkts).
52
Turpinājumā jānorāda, ka šo interpretāciju apstiprina konteksts, kādā iekļaujas Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunkts.
53
Šajā ziņā jāatgādina, ka savstarpējās atzīšanas princips saskaņā ar šī pamatlēmuma 8. panta 1. punktu nozīmē, ka principā izpildes valsts kompetentā iestāde atzīst tai nosūtīto spriedumu un tūlīt veic visus soda izpildei vajadzīgos pasākumus (spriedums, 2017. gada 11. janvāris, Grundza, C‑289/15, EU:C:2017:4, 42. punkts).
54
No tā izriet, ka abpusējas sodāmības nosacījums ir izņēmums no spriedumu atzīšanas un soda izpildes principa. Tādējādi sprieduma neatzīšanas un soda neizpildīšanas pamata piemērošanas joma, ja nav konstatēta abpusēja sodāmība, kā paredzēts minētā pamatlēmuma 9. panta 1. punkta d) apakšpunktā, ir jāinterpretē šauri, lai ierobežotu neatzīšanas un neizpildīšanas gadījumus (spriedums, 2017. gada 11. janvāris, Grundza, C‑289/15, EU:C:2017:4, 46. punkts).
55
Tā kā saskaņā ar šī sprieduma 50. punktā minēto interpretāciju izpildes valsts kompetentajai iestādei ir jābūt pieejamai novērtējuma brīvībai, šai iestādei, ja attiecīgās darbības saskaņā ar izpildes valsts tiesībām nav noziedzīgs nodarījums, tomēr ir jābūt iespējai noteiktos gadījumos nolemt neizmantot šo atteikuma pamatu, lai nodrošinātu sprieduma atzīšanu un soda izpildi.
56
Visbeidzot attiecībā uz Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunkta interpretāciju, ņemot vērā šī pamatlēmuma mērķi, jāatgādina, ka saskaņā ar minētā pamatlēmuma 3. panta 1. punktu tā mērķis ir izstrādāt noteikumus, saskaņā ar kuriem dalībvalstij ir jāatzīst spriedums un jāizpilda sods, lai sekmētu notiesātās personas sociālo reintegrāciju (spriedums, 2017. gada 11. janvāris, Grundza, C‑289/15, EU:C:2017:4, 50. punkts).
57
Šī pamatlēmuma 9. panta 1. punkta d) apakšpunkta interpretācija, kas sniegta šī sprieduma 50. punktā, tieši veicina šī mērķa sasniegšanu, jo, izmantojot savu novērtējuma brīvību, izpildes valsts kompetentā iestāde varētu izvēlēties neatsaukties uz neatzīšanas un neizpildes pamatu, kas balstīts uz abpusējas sodāmības nosacījumu, jo soda izpilde izpildes valsts teritorijā veicinātu notiesātās personas sociālo reintegrāciju.
58
Ņemot vērā šī sprieduma 48.–57. punktā izklāstītos apsvērumus, jāuzskata, ka Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā dalībvalsts kompetentajai iestādei ir paredzēts pienākums atteikties atzīt spriedumu un izpildīt sodu, kas piespriests citā dalībvalstī, pamatojoties uz to, ka tie attiecas uz darbībām, kuras saskaņā ar pirmās dalībvalsts tiesībām nav noziedzīgs nodarījums, neatzīstot izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei jebkādu novērtējuma brīvību šajā ziņā.
Par iespēju atsaukties uz Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzēto neatzīšanas un neizpildes pamatu pēc attiecīgās personas nodošanas, kas tikusi pakārtota atpakaļnogādes garantijai atbilstoši Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktam
59
Ņemot vērā iepriekšējā punktā sniegto interpretāciju, turpinājumā, kā norādīts šī sprieduma 46. punktā, jāpārbauda, vai Pamatlēmuma 2002/584 tiesību normas, it īpaši 4. panta 1. punkts, kā arī 5. panta 3. punkts, lasot tos kopsakarā ar Pamatlēmuma 2008/909 25. pantu, nepieļauj, ka izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei ir iespēja, piemērojot minētā pamatlēmuma 9. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzēto pamatu, atteikties atzīt spriedumu un izpildīt sodu, ja iepriekš šīs pašas dalībvalsts izpildes tiesu iestāde, pirmkārt, ir atteikusies no iespējas atsaukties uz Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 1. punktā paredzēto fakultatīvas neizpildes pamatu par abpusējas sodāmības neesību un, otrkārt, attiecīgās personas nodošanu ir pakļāvusi atpakaļnogādes garantijai saskaņā ar minēto 5. panta 3. punktu.
60
Šajā ziņā vispirms jāatgādina, ka ar Pamatlēmumu 2002/584, ieviešot vienkāršotu un efektīvu sistēmu notiesāto vai aizdomās par krimināllikuma pārkāpumu turēto personu nodošanai, ir paredzēts atvieglot un paātrināt tiesu iestāžu sadarbību ar mērķi veicināt Eiropas Savienībai paredzētā mērķa kļūt par brīvības, drošības un tiesiskuma telpu īstenošanu, balstoties uz augstu uzticības līmeni, kam jāpastāv starp dalībvalstīm (spriedums, 2025. gada 4. septembris, C.J. (Soda izpilde saskaņā ar EAO), C‑305/22, EU:C:2025:665, 39. punkts un tajā minētā judikatūra).
61
Jomā, kas reglamentēta šajā pamatlēmumā, savstarpējas atzīšanas princips, kurš – kā izriet jo īpaši no minētā pamatlēmuma 6. apsvēruma – ir uzskatāms par tiesu iestāžu sadarbības krimināllietās “stūrakmeni”, ir izteikts minētā pamatlēmuma 1. panta 2. punktā, kurā nostiprināts princips, ka dalībvalstīm ir jāizpilda ikviens Eiropas apcietināšanas orderis, pamatojoties uz savstarpējas atzīšanas principu un ievērojot tā paša pamatlēmuma normas (spriedums, 2025. gada 4. septembris, C.J. (Soda izpilde saskaņā ar EAO), C‑305/22, EU:C:2025:665, 40. punkts un tajā minētā judikatūra).
62
No tā izriet, no vienas puses, ka izpildes tiesu iestādes Eiropas apcietināšanas orderi var atteikties izpildīt vienīgi atbilstoši Pamatlēmumā 2002/584, kā to interpretējusi Tiesa, paredzētajiem pamatiem. No otras puses, tā kā Eiropas apcietināšanas ordera izpilde ir principiāla, atteikums to izpildīt tiek saprasts kā izņēmums, kas tātad jāinterpretē šauri (spriedums, 2025. gada 4. septembris, C.J. (Soda izpilde saskaņā ar EAO), C‑305/22, EU:C:2025:665, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
63
Saistībā ar šādiem pamatiem šī pamatlēmuma 3. pantā ir paredzēti Eiropas apcietināšanas ordera obligātas neizpildīšanas pamati un 4. un 4.a pantā – fakultatīvas neizpildīšanas pamati.
64
Savukārt minētā pamatlēmuma 5. pantā ir paredzētas garantijas, kas izsniegšanas dalībvalstij jāsniedz īpašos gadījumos. Tā, atbilstoši šī pamatlēmuma 5. panta 3. punktam, ja persona, attiecībā uz kuru ir izsniegts Eiropas apcietināšanas orderis tās kriminālvajāšanai, ir izpildes dalībvalsts pilsonis vai rezidents, tad izpildes tiesu iestādes veiktu Eiropas apcietināšanas ordera izpildi var pakļaut nosacījumam, ka attiecīgo personu pēc nopratināšanas nogādā atpakaļ izpildes dalībvalstī, lai tur izciestu brīvības atņemšanas sodu vai piespiedu līdzekli, kas tai tiktu piespriests izsniegšanas dalībvalstī.
65
Attiecībā uz šīs atpakaļnogādes garantijas ietekmi uz Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzētā fakultatīvas neizpildīšanas pamata īstenošanu sprieduma, ar ko piespriests sods, atzīšanas posmā jāatgādina, ka, tāpat kā Pamatlēmumā 2002/584, arī Pamatlēmumā 2008/909 krimināltiesību jomā ir konkretizēti savstarpējas uzticēšanās un savstarpējas atzīšanas principi, ar kuriem, it īpaši attiecībā uz brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, katrai dalībvalstij ir noteikts pienākums uzskatīt, izņemot ārkārtas apstākļus, ka citas dalībvalstis ievēro Savienības tiesības, it īpaši šajās tiesībās atzītās pamattiesības. Pēdējais minētais pamatlēmums tādā veidā pastiprina tiesu iestāžu sadarbību spriedumu krimināllietās atzīšanas un izpildes jomā, kad Savienības pilsoņiem citā dalībvalstī ir piespriesti brīvības atņemšanas sodi vai kādi ar brīvības atņemšanu saistīti pasākumi, lai sekmētu viņu sociālo reintegrāciju (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2025. gada 4. septembris, C.J. (Soda izpilde saskaņā ar EAO), C‑305/22, EU:C:2025:665, 45. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
66
Turklāt, kā Tiesa jau nospriedusi, nekas neliecina par to, ka Savienības likumdevējs būtu gribējis paredzēt divus atšķirīgus tiesiskos režīmus attiecībā uz spriedumu atzīšanu un izpildi krimināllietās atkarībā no tā, vai ir izdots Eiropas apcietināšanas orderis (spriedums, 2025. gada 4. septembris, C.J. (Soda izpilde saskaņā ar EAO), C‑305/22, EU:C:2025:665, 48. punkts).
67
No Pamatlēmuma 2008/909 25. panta, lasot to kopsakarā ar 12. apsvērumu, izriet, ka šis pamatlēmums sodu izpildei ir piemērojams mutatis mutandis, ciktāl tā noteikumi ir saderīgi ar Pamatlēmuma 2002/584 noteikumiem, tostarp tad, ja dalībvalsts, rīkojoties atbilstoši minētā pamatlēmuma 5. panta 3. punktam, kā nosacījumu Eiropas apcietināšanas ordera izpildei kriminālvajāšanas veikšanai izsniegšanas valstī ir izvirzījusi attiecīgās personas atpakaļnogādi uz izpildes valsti izsniegšanas valstī piespriestā soda izciešanai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 4. septembris, C.J. (Soda izpilde saskaņā ar EAO), C‑305/22, EU:C:2025:665, 49. punkts).
68
Turklāt Savienības likumdevējs minētajā 5. panta 3. punktā īpašu nozīmi ir piešķīris iespējai palielināt izpildes dalībvalsts pilsoņa vai rezidenta sociālās reintegrācijas izredzes, šai personai ļaujot tajā izciest brīvības atņemšanas sodu vai ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli, kas tai tiks piespriests izsniegšanas dalībvalstī pēc tam, kad tā, izpildot Eiropas apcietināšanas orderi, tiks nodota (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 11. marts, SF (Eiropas apcietināšanas orderis – Atpakaļnogādes garantija uz izpildes dalībvalsti), C‑314/18, EU:C:2020:191, 48. punkts).
69
Tādējādi, ņemot vērā tā mērķa identiskumu, kas sasniedzams, pirmkārt, ar iespēju attiecīgās personas nodošanu pakārtot atpakaļnogādes garantijai atbilstoši Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktam un, otrkārt, ar Pamatlēmumā 2008/909 paredzētajiem noteikumiem, proti, atvieglot notiesāto personu sociālo reintegrāciju citā dalībvalstī, jāuzskata, ka tad, ja izpildes valsts tiesu iestāde vēlas piemērot pēdējā minētā pamatlēmuma 9. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzēto neatzīšanas un neizpildes pamatu, tai jāņem vērā šie noteikumi (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2025. gada 4. septembris, C.J. (Soda izpilde saskaņā ar EAO), C‑305/22, EU:C:2025:665, 47. punkts).
70
Tāpat no Pamatlēmuma 2008/909 I pielikumā ietvertā apliecinošā dokumenta parauga f) punkta izriet, ka notiesājoša sprieduma atzīšanas posmā saistībā ar šo pamatlēmumu kompetentajai iestādei ir jāņem vērā atpakaļnogādes garantija un šajā apliecinošajā dokumentā ir jābūt atsaucei uz minēto garantiju, ja nodošana ir bijusi pakārtota tai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 4. septembris, C.J. (Soda izpilde saskaņā ar EAO), C‑305/22, EU:C:2025:665, 58. punkts).
71
Turklāt, pieņemot lēmumu īstenot attiecīgās personas nodošanas mehānismu, kas ir pakārtots atpakaļnogādes garantijai, kas paredzēta Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktā, izpildes tiesu iestādei ir visaptveroši jāizvērtē visi konkrētie apstākļi, kas raksturo šīs personas situāciju un kas var norādīt uz to, vai starp šo personu un izpildes dalībvalsti pastāv saikne, kas pierāda, ka viņa ir pietiekami integrējusies šajā valstī un ka līdz ar to brīvības atņemšanas soda vai ar brīvības atņemšanu saistīta drošības līdzekļa, kas tai piespriests izsniegšanas dalībvalstī, izpilde minētajā dalībvalstī palīdzēs palielināt viņas sociālās reintegrācijas iespējas pēc tam, kad šis sods vai drošības līdzeklis būs izpildīts. Šo apstākļu starpā ir ģimenes, valodas, kultūras, sociālās vai ekonomiskās saiknes, kādas attiecīgajai personai ir ar izpildes dalībvalsti, kā arī viņas uzturēšanās šajā dalībvalstī veids, ilgums un apstākļi (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2023. gada 16. novembris, PY (Trešās valsts valstspiederīgais izpildes dalībvalstī), C‑636/22, EU:C:2023:899, 42. un 43. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
72
Līdz ar to izpildes tiesu iestādei, ņemot vērā attiecīgās lietas īpašos apstākļus, ir jāizvērtē, vai attiecīgās personas saiknes ar izpildes dalībvalsti ir pietiekamas, lai Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktā izvirzīto sociālās reintegrācijas mērķi varētu labāk sasniegt, ja minētā persona izciestu sodu, kas tai varētu tikt piespriests šajā dalībvalstī (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2023. gada 16. novembris, PY (Trešās valsts valstspiederīgais izpildes dalībvalstī), C‑636/22, EU:C:2023:899, 39. punkts).
73
Kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 73. un 74. punktā, veicot šo izvērtējumu, izpildes tiesu iestādei ir jālīdzsvaro vairākas intereses, piemēram, tās, kas saistītas ar attiecīgās personas sociālo reintegrāciju pēc iespējamās notiesāšanas, vajadzību nepieļaut, ka šī persona paliek nesodīta, un abpusējās sodāmības neesību. Līdz ar to, ja šī iestāde nolemj īstenot attiecīgās personas nodošanas mehānismu, kas ir pakārtots atpakaļnogādes garantijai, kāda paredzēta Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktā, atsakoties atsaukties uz šī pamatlēmuma 4. panta 1. punktā minēto fakultatīvas neizpildes pamatu, no tā ir jāsecina, ka šī iestāde uzskata, ka ar cīņu pret šīs personas nesodāmību un ar tās sociālo reintegrāciju saistītās intereses ir svarīgākas par konstatējumu, ka attiecīgais nodarījums nav sodāms saskaņā ar šīs iestādes valsts tiesībām. Taču šāda lēmuma pieņemšana noteikti nozīmē, ka ir jāņem vērā visas šajā ziņā gan šī pamatlēmuma, gan Pamatlēmuma 2008/909 atbilstošās tiesību normas.
74
No iepriekš minētā un it īpaši no loģikas, kas raksturīga attiecīgās personas nodošanas mehānismam, kurš pakārtots Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktā paredzētajai atpakaļnogādes garantijai, izriet, ka šī mehānisma īstenošana, kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 78. punktā, ir balstīta uz izpildes dalībvalsts netiešu apņemšanos principā izpildīt brīvības atņemšanas sodu vai ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli, kas, iespējams, tiks piespriests izsniegšanas dalībvalstī pēc šīs nodošanas.
75
Tādēļ, lai labāk garantētu, ka šī apņemšanās tiek ievērota un pārraudzīta, un līdz ar to nodrošinātu, pirmkārt, savstarpējas uzticēšanās principa ievērošanu, kurš, kā izriet no šī sprieduma 65. punkta, ir Pamatlēmumu 2002/584 un 2008/909 pamatā, kā arī, otrkārt, ar tiem izveidoto savstarpējās atzīšanas sistēmu pienācīgu darbību, ir jāuzskata, ka izpildes valsts kompetentās iestādes iespēja atsaukties uz neatzīšanas un neizpildes pamatu, kas minēts Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunktā, ir stingri ierobežota, īstenojot Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktā paredzēto atpakaļnogādes garantiju.
76
Minētā 5. panta 3. punkta mērķis, kā arī vispārīgāk Pamatlēmumos 2002/584 un 2008/909 izvirzītais mērķis arī liecina par labu šī sprieduma iepriekšējā punktā izklāstītajai interpretācijai.
77
Šajā ziņā, pirmām kārtām, attiecībā uz mērķi veicināt konkrētās personas sociālo reintegrāciju jānorāda, ka tad, ja izpildes valsts kompetentajai iestādei saskaņā ar Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunktu sniegtā iespēja atteikties atzīt spriedumu un izpildīt sodu nebūtu stingri ierobežota, nodošanas garantijai, kas tika prasīta šīs personas nodošanas stadijā saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktu, varētu tikt atņemta lietderīgā iedarbība, un tādējādi minētais mērķis, kas pamato šīs personas nodošanas mehānisma iedarbināšanu, kurš ir pakļauts šai atpakaļnogādes garantijai, varētu tikt apdraudēts posmā, kad šī iestāde atzīst notiesājošo spriedumu.
78
Turklāt, kā Tiesa jau ir nospriedusi, Savienības likumdevēja paredzētajai sasaistei starp Pamatlēmumu 2002/584 un Pamatlēmumu 2008/909 ir jāpalīdz sasniegt mērķi – atvieglot attiecīgās personas sociālo reintegrāciju. Tāpat arī šāda reintegrācija ir ne tikai notiesātās personas interesēs, bet arī Savienības interesēs vispār (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 11. marts, SF (Eiropas apcietināšanas orderis – Atpakaļnogādes garantija uz izpildes dalībvalsti), C‑314/18, EU:C:2020:191, 51. punkts un tajā minētā judikatūra).
79
Kā ģenerāladvokāts uzsvēris secinājumu 82. punktā, šāda pieeja pastiprina nepieciešamību Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunktā minēto atteikuma pamatu interpretēt šauri, ja attiecīgās personas nodošanas mehānisms, kas ir pakļauts atpakaļnogādes garantijai, tiek īstenots atbilstoši Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktam.
80
Otrām kārtām, attiecībā uz mērķi novērst konkrētās personas nesodāmību jāatgādina, ka Pamatlēmums 2002/584 – kā norādīts šī sprieduma 60. punktā – ir paredzēts, lai ieviestu jaunu vienkāršotu un efektīvāku sistēmu par krimināllikuma pārkāpumu sodīto vai aizdomās turēto personu nodošanai. Proti, saskaņā ar šī pamatlēmuma 1. panta 1. punktu Eiropas apcietināšanas ordera mehānisma mērķis ir ļaut apcietināt un nodot pieprasīto personu, lai, ņemot vērā minētā pamatlēmuma mērķi, paveiktais noziedzīgais nodarījums nepaliktu nesodīts un lai pret šo personu veiktu kriminālvajāšanu vai liktu tai izciest piespriesto brīvības atņemšanas sodu (spriedums, 2020. gada 11. marts, SF (Eiropas apcietināšanas orderis – Atpakaļnogādes garantija uz izpildes dalībvalsti), C‑314/18, EU:C:2020:191, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).
81
Turklāt jānorāda, ka saskaņā ar Pamatlēmuma 2008/909 25. pantu sodu izpildes gadījumā, pamatojoties uz Eiropas apcietināšanas orderi un neskarot Pamatlēmumu 2002/584, Pamatlēmuma 2008/909 noteikumus piemēro mutatis mutandis, ciktāl tie ir saderīgi ar Pamatlēmuma 2002/584 noteikumiem, lai novērstu attiecīgās personas nesodāmību. No tā izriet, kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 86. punktā, ka soda izpildes gadījumā pēc šīs personas nodošanas, kas ir pakļauta atpakaļnogādes garantijai, kura tiek īstenota saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktu, atbilstīgā Pamatlēmumu 2002/584 un 2008/909 saikne katrā atsevišķā gadījumā ir jānosaka, ņemot vērā ne tikai mērķi atvieglot minētās personas sociālo reintegrāciju, bet arī mērķi novērst šīs personas nesodāmību.
82
Ja izpildes valsts kompetentā iestāde sprieduma atzīšanas stadijā, lai izpildītu sodu, varētu apstrīdēt atpakaļnogādes garantiju, kas īstenota saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktu, no jauna novērtējot apstākļus, kurus izpildes tiesu iestāde jau ir izvērtējusi Eiropas apcietināšanas ordera izpildes stadijā, pēdējā minētā iestāde varētu tikt atturēta iedarbināt attiecīgās personas nodošanas mehānismu, kas ir pakļauts minētajai atpakaļnogādes garantijai, kāda paredzēta šajā tiesību normā, vai pat izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi, un tas varētu apdraudēt mērķi novērst šīs personas nesodāmību.
83
Turklāt šī sprieduma 65. punktā minētais savstarpējās atzīšanas princips, uz kuru ir balstīts Pamatlēmums 2008/909, saskaņā ar šī pamatlēmuma 8. panta 1. punktu nozīmē, ka principā izpildes valsts kompetentajai iestādei, pirmkārt, ir jāapmierina lūgums atzīt citā dalībvalstī pasludinātu spriedumu vai izpildīt piespriestu brīvības atņemšanas sodu vai ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli, kas tai ticis iesniegts atbilstoši šī pamatlēmuma 4. un 5. pantam, un, otrkārt, tā var atteikties izpildīt šādu lūgumu tikai minētā pamatlēmuma 9. pantā izsmeļoši uzskaitīto neatzīšanas, kā arī neizpildes iemeslu dēļ (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 9. novembris, Staatsanwaltschaft Aachen, C‑819/21, EU:C:2023:841, 20. punkts).
84
Tādējādi no šī sprieduma 60.–83. punktā izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka izpildes valsts kompetentā iestāde nevar atsaukties uz Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunktā ietverto sprieduma neatzīšanas un soda neizpildes pamatu, īstenojot Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktā paredzēto atpakaļnogādes garantiju, jo atsaukšanās uz šo pamatu nozīmētu, ka atkārtoti ir jāizvērtē apstākļi, kurus izpildes tiesu iestāde jau ir ņēmusi vērā, lai pieņemtu lēmumu par attiecīgās personas nodošanas pakārtošanu šai garantijai.
85
Tomēr, kā tiesas sēdē būtībā apgalvoja Nīderlandes valdība un Eiropas Komisija, citādi ir tad, ja apstākļu maiņa šīs personas juridiskajā vai faktiskajā situācijā, piemēram, saiknes ar izpildes dalībvalsti mazināšanās vai izzušana, nozīmē, ka sprieduma atzīšanas stadijā, lai izpildītu sodu saskaņā ar Pamatlēmumu 2008/909, vairs nepastāv interese, lai brīvības atņemšanas sods vai ar brīvības atņemšanu saistīts drošības līdzeklis tiktu izpildīts izpildes dalībvalsts teritorijā.
86
Proti, šī sprieduma atzīšanas posmā saskaņā ar Pamatlēmumu 2008/909 ir jāraugās, lai tā šajā stadijā vēl atbilstu šī pamatlēmuma mērķim atvieglot attiecīgās personas sociālo reintegrāciju. Tādējādi, ja, nemainoties apstākļiem, kas būtu par iemeslu pārskatīt izpildes tiesu iestādes sākotnējo izvērtējumu, kura rezultātā tā devusi priekšroku interesēm, kas saistītas ar attiecīgās personas sociālo reintegrāciju, pār interesēm, kas saistītas ar abpusējās sodāmības neesību, izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde sprieduma atzīšanas stadijā soda izpildes nolūkos var nolemt dot priekšroku pēdējām minētajām interesēm, atsaucoties uz šī pamatlēmuma 9. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzēto sprieduma neatzīšanas un soda neizpildes pamatu.
87
Līdz ar to šī sprieduma 85. un 86. punktā minētās iespējas izpildes valsts kompetentajai iestādei atsaukties uz 9. panta 1. punkta d) apakšpunktu atzīšana, ja apstākļu maiņas dēļ sākotnēji, balstoties uz atšķirīgiem apstākļiem, pieprasītās atpakaļnogādes garantijas īstenošana vairs nav pamatota, ļauj labāk nodrošināt šajā pamatlēmumā izvirzītā sociālās reintegrācijas mērķa sasniegšanu, jo, ja uz šo tiesību normu nekādā gadījumā nevarētu atsaukties, īstenojot atpakaļnogādes garantiju, būtu risks, ka attiecīgā persona tiktu automātiski nosūtīta atpakaļ uz izpildes dalībvalsti, lai gan atpakaļnogādes garantija būtu zaudējusi savu jēgu. Šādā gadījumā minētajā tiesību normā piedāvātās iespējas izmantošana neapdraud šīs personas nodošanas mehānismu, kas ir pakļauts Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktā paredzētajai atpakaļnogādes garantijai.
88
Turklāt šādā gadījumā netiek apdraudēts arī mērķis novērst attiecīgās personas nesodāmību, jo, pirmkārt, izpildes valsts kompetentās iestādes iespēja atsaukties uz Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunktu ir stingri ierobežota un, otrkārt, attiecīgā gadījumā šī persona izcietīs sodu sprieduma dalībvalstī.
89
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu jāatbild, ka Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunkts un 25. pants jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā dalībvalsts kompetentajai iestādei ir paredzēts pienākums vai iespēja atsaukties uz 9. panta 1. punkta d) apakšpunktu, lai atteiktos atzīt citā dalībvalstī pasludinātu spriedumu un izpildīt piespriesto sodu, pamatojoties uz to, ka tie attiecas uz darbībām, kuras saskaņā ar pirmās dalībvalsts tiesībām nav noziedzīgs nodarījums, lai gan,
–
pirmām kārtām, šīs dalībvalsts izpildes tiesu iestāde iepriekš ir nolēmusi izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi, kas ir pamatā šim spriedumam un sodam,
–
pirmkārt, atsakoties atsaukties uz Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 1. punktā paredzēto fakultatīvas neizpildīšanas pamatu, kas arī ir balstīts uz abpusējas sodāmības neesību par nodarījumu, uz kuru attiecas šī pamatlēmuma 2. panta 4. punkts, un
–
otrkārt, saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktu attiecīgās personas nodošanu pakārtojot nosacījumam, ka šī persona ir jānopratina, pirms tā tiek nogādāta atpakaļ izpildes dalībvalstī, lai tur izciestu brīvības atņemšanas sodu vai ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli, kas tai tiktu piespriests izsniegšanas dalībvalstī, un
–
otrām kārtām, pēc attiecīgās personas nodošanas, kas pakārtota atpakaļnogādes garantijai, nav notikušas nekādas apstākļu izmaiņas, kas varētu attaisnot šīs garantijas neīstenošanu.
Par tiesāšanās izdevumiem
90
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
Padomes Pamatlēmuma 2008/909/TI (2008. gada 27. novembris) par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz spriedumiem krimināllietās, ar kuriem piespriesti brīvības atņemšanas sodi vai ar brīvības atņemšanu saistīti pasākumi, lai tos izpildītu Eiropas Savienībā, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 2009. gada 26. februāra Pamatlēmumu 2009/299/TI, 9. panta 1. punkta d) apakšpunkts un 25. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
tiem ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā dalībvalsts kompetentajai iestādei ir paredzēts pienākums vai iespēja atsaukties uz 9. panta 1. punkta d) apakšpunktu, lai atteiktos atzīt citā dalībvalstī pasludinātu spriedumu un izpildīt piespriesto sodu, pamatojoties uz to, ka tie attiecas uz darbībām, kuras saskaņā ar pirmās dalībvalsts tiesībām nav noziedzīgs nodarījums, lai gan,
–
pirmām kārtām, šīs dalībvalsts izpildes tiesu iestāde iepriekš ir nolēmusi izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi, kas ir pamatā šim spriedumam un sodam,
–
pirmkārt, atsakoties atsaukties uz Padomes Pamatlēmuma 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Pamatlēmumu 2009/299, 4. panta 1. punktā paredzēto fakultatīvas neizpildīšanas pamatu, kas arī ir balstīts uz abpusējas sodāmības neesību par nodarījumu, uz kuru attiecas grozītā Pamatlēmuma 2002/584 2. panta 4. punkts, un
–
otrkārt, saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Pamatlēmumu 2009/299, 5. panta 3. punktu attiecīgās personas nodošanu pakārtojot nosacījumam, ka šī persona ir jānopratina, pirms tā tiek nogādāta atpakaļ izpildes dalībvalstī, lai tur izciestu brīvības atņemšanas sodu vai ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli, kas tai tiktu piespriests izsniegšanas dalībvalstī, un
–
otrām kārtām, pēc attiecīgās personas nodošanas, kas pakārtota atpakaļnogādes garantijai, nav notikušas nekādas apstākļu izmaiņas, kas varētu attaisnot šīs garantijas neīstenošanu.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – holandiešu.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.