62024CC0087
ĢENERĀLADVOKĀTAATANASIJA RANTA [ATHANASIOS RANTOS]SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 3. aprīlī (
1
)
Lieta C‑87/24
AS “Gaso” un
AS “Conexus Baltic Grid”
pret
Sabiedrisko pakalpojumu regulēšanas komisiju
(Administratīvās apgabaltiesas (Latvija)lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesību aktu tuvināšana – Enerģētika – Direktīva 2009/73/EK – Kopīgi noteikumi dabasgāzes iekšējam tirgum – 41. panta 8. punkts – Jēdziens “atbilstīgs stimuls” – Regula (EK) Nr. 715/2009 – Piekļuve dabasgāzes pārvades tīklam – 13. panta 1. punkts – Jēdziens “attiecīga peļņa [pienācīga atdeve] no ieguldījumiem” – Tīkla piekļuves tarifi – Dalībvalsts regulatora ieviesta metodika – Tarifu aprēķināšanā izmantojamā kapitāla atdeves likme – Kritēriji, kas jāņem vērā šo tarifu noteikšanā
I. Ievads
1.
Administratīvās apgabaltiesas (Latvija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Direktīvas 2009/73/EK (
2
) 41. panta 8. punktu un Regulas (EK) Nr. 715/2009 (
3
) 13. pantu.
2.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar pieteikumiem, kurus iesniegušas attiecīgi Latvijā reģistrētā sabiedrība AS “Gaso”, kas Latvijā ir dabasgāzes sadales sistēmas operators, un Latvijā reģistrētā sabiedrība AS “Conexus Baltic Grid”, kura šajā dalībvalstī ir dabasgāzes pārvades sistēmas operators un vienlaikus arī dabasgāzes uzglabāšanas sistēmas operators (turpmāk tekstā abas kopā – “pieteicējas”); ar šiem pieteikumiem tās lūdz atcelt Latvijas Sabiedrisko pakalpojumu regulēšanas komisijas (turpmāk tekstā – “Latvijas regulators”) lēmumu, kurā ir noteikta kapitāla atdeves likme dabasgāzes pārvades tīkla, dabasgāzes sadales tīkla un dabasgāzes uzglabāšanas objekta piekļuves tarifu aprēķināšanas vajadzībām (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”).
3.
Konkrētāk, iesniedzējtiesai būtībā ir šaubas, kā interpretēt jēdzienus “atbilstīgs stimuls” Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punkta izpratnē un “attiecīga peļņa [pienācīga atdeve] no ieguldījumiem” Regulas Nr. 715/2009 13. panta 1. punkta pirmās daļas izpratnē, kā arī par to, kādā veidā dalībvalsts dabasgāzes tirgus regulatoram, aprēķinot un nosakot tarifus, kas maksājami par piekļuvi dabasgāzes pārvades tīklam, sadales tīklam un uzglabāšanas objektam, ir jānodrošina, lai šo sistēmu operatori saņemtu šādu atbilstīgu stimulu un/vai pienācīgu atdevi no ieguldījumiem.
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Savienības tiesības
1. Direktīva 2009/73
4.
Direktīvas 2009/73 23., 25., 30. un 32. apsvērumā ir teikts:
“(23)
Ir jāveic papildu pasākumi, lai nodrošinātu pārredzamus un nediskriminējošus tarifus attiecībā uz piekļuvi transportēšanai. Šie tarifi jāpiemēro visiem lietotājiem, tos nediskriminējot [..].
[..]
(25)
No nediskriminējošas piekļuves sadales tīkliem ir atkarīga pakārtota piekļuve lietotājiem mazumtirdzniecības līmenī. [..]
[..]
(30)
Lai dabasgāzes iekšējais tirgus darbotos pareizi, energoregulatoriem ir jāspēj pieņemt lēmumus par visiem atbilstošiem regulēšanas jautājumiem un jābūt pilnīgi neatkarīgiem no visām citām publiskām un privātām interesēm. Tas neliedz īstenot ne tiesu iestāžu veiktu pārskatīšanu, ne parlamentāro pārraudzību atbilstīgi dalībvalstu konstitucionālajām tiesībām. [..]
[..]
(32)
Valstu regulatīvajām iestādēm vajadzētu būt iespējai noteikt vai apstiprināt tarifus vai to aprēķināšanas metodiku, pamatojoties uz pārvades sistēmas operatora vai sadales sistēmas operatora(‑u), vai sašķidrinātas dabasgāzes (SDG) sistēmas operatora priekšlikumu vai arī pamatojoties uz priekšlikumu, par ko vienojušies šie operatori un tīkla lietotāji. Pildot šos uzdevumus, valstu regulatīvajām iestādēm būtu jānodrošina, ka pārvades un sadales tarifi ir nediskriminējoši un atspoguļo izmaksas, kā arī jāņem vērā tīkla robežizmaksas, no kurām ilgtermiņā izvairās, izmantojot pieprasījuma regulēšanas pasākumus.”
5.
Šīs direktīvas 1. panta “Priekšmets un darbības joma” 1. punktā ir noteikts:
“Ar šo direktīvu paredz kopīgus noteikumus dabasgāzes pārvadei, sadalei, piegādei un uzglabāšanai. Ar to nosaka normas, kas attiecas uz dabasgāzes nozares organizāciju un darbību, piekļuvi tirgum, kritērijiem un procedūrām, ko piemēro, piešķirot atļaujas dabasgāzes pārvadei, sadalei, piegādei un uzglabāšanai, kā arī uz sistēmu vadīšanu.”
6.
Minētās direktīvas 2. pants “Definīcijas” ir formulēts šādi:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
[..]
4)
“pārvades sistēmas operators” ir fiziska vai juridiska persona, kas veic pārvades funkciju un atbild par pārvades sistēmas vadīšanu, uzturēšanas nodrošināšanu un, vajadzības gadījumā, attīstību konkrētā teritorijā [..];
[..]
6)
“sadales sistēmas operators” ir fiziska vai juridiska persona, kas ir atbildīga par sadales sistēmas darbību, vadīšanu, uzturēšanas nodrošināšanu un, vajadzības gadījumā, attīstību konkrētā teritorijā un – attiecīgā gadījumā – par tās starpsavienošanu ar citām sistēmām [..];
[..]
9)
“uzglabāšanas objekts” ir objekts, ko izmanto dabasgāzes uzglabāšanai un kas pieder dabasgāzes uzņēmumam un/vai ko tas izmanto – arī SDG iekārtu daļa, ko izmanto uzglabāšanai [..];
10)
“uzglabāšanas sistēmas operators” ir fiziska vai juridiska persona, kas pilda uzglabāšanas funkciju un ir atbildīga par uzglabāšanas objekta vadīšanu;
[..].”
7.
Šīs direktīvas 39. panta “Regulatīvo iestāžu norīkošana un neatkarība” 4. punktā ir paredzēts:
“Dalībvalstis garantē regulatīvās iestādes neatkarību un nodrošina, ka tā izmanto savas pilnvaras taisnīgi un pārredzami. Tādēļ dalībvalsts nodrošina, ka regulatīvā iestāde, veicot šajā direktīvā un saistītajos tiesību aktos paredzētos regulatīvos uzdevumus:
a)
ir juridiski un funkcionāli neatkarīga no citām publiskām vai privātām struktūrām;
b)
nodrošina, ka tās personāls un par tās vadību atbildīgās personas:
i)
darbojas neatkarīgi no tirgus interesēm; un
ii)
veicot regulatīvus uzdevumus, neprasa un nepieņem tiešus norādījumus no valdības vai citām publiskām vai privātām struktūrām. [..]”
8.
Direktīvas 2009/73 40. pantā “Regulatīvās iestādes vispārējie mērķi” ir noteikts:
“Pildot šajā direktīvā noteiktos regulatīvos uzdevumus, regulatīvā iestāde veic visus piemērotos pasākumus, lai 41. pantā izklāstīto pienākumu un pilnvaru robežās ciešā sadarbībā ar citām atbilstīgām valsts iestādēm, tostarp konkurences iestādēm, un neskarot to kompetenci, sekmētu šādu mērķu sasniegšanu:
[..]
f)
nodrošināt īstermiņā un ilgtermiņā atbilstošu stimulu tīkla operatoriem un tīkla lietotājiem palielināt tīkla efektivitāti un sekmēt tirgus integrāciju;
[..].”
9.
Šīs direktīvas 41. pants “Regulatīvās iestādes pienākumi un pilnvaras” ir formulēts šādi:
“1.   Regulatīvajai iestādei ir šādi pienākumi:
a)
atbilstīgi pārredzamiem kritērijiem noteikt vai apstiprināt pārvades vai sadales tarifus vai to aprēķināšanas metodiku;
[..]
n)
pārraudzīt un pārskatīt nosacījumus par piekļuvi glabātuvēm, saspiestas gāzes uzglabāšanai sistēmā un citiem palīgpakalpojumiem, kā paredzēts 33. pantā. Ja piekļuves režīmu glabātuvēm nosaka saskaņā ar 33. panta 3. punktu, uzdevumā neiekļauj tarifu pārskatīšanu;
[..].
6.   Regulatīvo iestāžu kompetencē ir noteikt vai pietiekamu laiku pirms tās stāšanās spēkā apstiprināt vismaz tādu metodiku, ko izmanto, lai aprēķinātu vai paredzētu noteikumus un nosacījumus attiecībā uz:
a)
pieslēgumu un piekļuvi valsts tīkliem, tostarp pārvades un sadales tarifiem, un noteikumiem un tarifiem, kas attiecas uz piekļuvi SDG iekārtām. Šie tarifi vai metodika ļauj veikt visus vajadzīgos ieguldījumus tīklos un SDG iekārtās, lai nodrošinātu tīklu un SDG iekārtu dzīvotspēju;
[..]
8.   Nosakot vai apstiprinot tarifus vai metodiku un balansēšanas pakalpojumus, regulatīvās iestādes nodrošina pārvades un sadales sistēmu operatoriem atbilstīgu stimulu īstermiņā un ilgtermiņā palielināt efektivitāti, sekmēt tirgus integrāciju un piegādes drošumu un atbalstīt attiecīgus pētniecības pasākumus.
[..]
16.   Regulatīvās iestādes savus lēmumus pilnībā pamato, lai ļautu tiesu iestādēm veikt pārskatīšanu[;] tiem jābūt publiski pieejamiem, vienlaikus nodrošinot komerciāli jutīgas informācijas konfidencialitāti.
[..]”
2. Regula Nr. 715/2009
10.
Regulas Nr. 715/2009 7. un 8. apsvērumā ir teikts:
“(7)
Jāprecizē kritēriji, pēc kuriem nosaka tarifus piekļuvei tīkliem, lai nodrošinātu, ka tie pilnībā atbilst nediskriminācijas principam un tāda iekšējā tirgus vajadzībām, kurš sekmīgi darbojas, un tie pilnībā ņem vērā vajadzību pēc sistēmas viengabalainības un atspoguļo faktiskās izmaksas, ciktāl šīs izmaksas atbilst efektīva un strukturāli salīdzināma tīkla operatora izmaksām un ir pārredzamas, tajā pašā laikā ietverot pienācīgu peļņu no ieguldījumiem un vajadzības gadījumā ņemot vērā tarifu salīdzinošo novērtēšanu, ko veic regulatīvās iestādes.
(8)
Aprēķinot tarifus piekļuvei tīkliem, ir svarīgi ņemt vērā faktiskās izmaksas, ciktāl šīs izmaksas atbilst efektīva un strukturāli salīdzināma tīkla operatora izmaksām un ir pārredzamas, kā arī vajadzību gūt attiecīgu peļņu no ieguldījumiem un stimulēt jaunas infrastruktūras celtniecību, tostarp īpašu regulatīvo režīmu jaunām investīcijām, kā noteikts Direktīvā 2009/73 [..].”
11.
Šīs regulas 1. pantā “Priekšmets un darbības joma” ir paredzēts:
“Šīs regulas mērķis ir:
a)
paredzēt nediskriminējošus noteikumus par nosacījumiem piekļuvei dabasgāzes pārvades sistēmām, ņemot vērā valstu un reģionālo tirgu īpašās iezīmes, lai nodrošinātu dabasgāzes iekšējā tirgus pareizu darbību;
b)
paredzēt nediskriminējošus noteikumus par piekļuves nosacījumiem SDG iekārtām un uzglabāšanas objektiem, ņemot vērā valstu un reģionālo tirgu īpašās iezīmes; un
[..]
Šā panta pirmajā daļā minētie mērķi ietver saskaņotu tīkla, bet ne uzglabāšanas objektu, piekļuves tarifu principu vai to aprēķināšanas metožu noteikšanu [..].
[..]”
12.
Minētās regulas 13. panta “Tīkla piekļuves tarifi” 1. punkta pirmajā un trešajā daļā ir noteikts:
“Tarifi vai to aprēķināšanas metodes, ko piemēro pārvades sistēmu operatori un ko apstiprinājušas regulatīvās iestādes saskaņā ar Direktīvas 2009/73 [..] 41. panta 6. punktu, kā arī tarifi, kas publicēti saskaņā ar [šīs] direktīvas 32. panta 1. punktu, ir pārredzami, ņem vērā vajadzību pēc sistēmas viengabalainības un tās uzlabošanas un atspoguļo faktiskās izmaksas, ciktāl šīs izmaksas atbilst efektīva un strukturāli salīdzināma tīkla operatora izmaksām un ir pārredzamas, vienlaikus ietverot attiecīgu peļņu no ieguldījumiem un vajadzības gadījumā ņemot vērā tarifu salīdzinošo novērtēšanu, ko izstrādājušas regulatīvās iestādes. Tarifus vai to aprēķināšanas metodes piemēro bez diskriminācijas.
[..]
Tarifi vai to aprēķināšanas metodes veicina efektīvu gāzes tirdzniecību un konkurenci, vienlaikus ļaujot izvairīties no savstarpējas tīkla lietotāju subsidēšanas, nodrošinot stimulus ieguldījumiem un uzturot vai radot pārvades tīklu savstarpēju izmantojamību.”
3. Regula (ES) 2017/460
13.
Kā liecina Regulas (ES) 2017/460 (
4
) 1. pants “Priekšmets”, ar šo regulu ir ieviests tīkla kodekss, kas ietver noteikumus par harmonizētām gāzes pārvades tarifu struktūrām, tostarp noteikumus par atsauces cenas metodikas piemērošanu un attiecīgas prasības par apspriešanos, publicēšanu un jaudas standartproduktu rezerves cenu aprēķināšanu.
14.
Minētās regulas 30. panta “Informācija, kas publicējama pirms tarifu perioda sākuma” 1. punktā ir paredzēts:
“Pirms tarifu perioda sākuma saskaņā ar valsts regulatīvās iestādes lēmumu vai nu valsts regulatīvā iestāde, vai pārvades sistēmas operators(‑i) publicē šādu informāciju [..]:
[..]
b) šāda informācija:
[..]
iii) šādi parametri:
[..]
2) kapitāla izmaksas un [to] aprēķināšanas metodika;
[..]
5) stimulu mehānismi un efektivitātes mērķrādītāji;
6) inflācijas indeksi;
[..].”
B.
Latvijas tiesības
1. Likums “Par sabiedrisko pakalpojumu regulatoriem”
15.
Saskaņā ar 2000. gada 19. oktobra likuma “Par sabiedrisko pakalpojumu regulatoriem” (
5
) 7. panta otro daļu Latvijas regulators ir institucionāli un funkcionāli neatkarīgs, pilntiesīgs, autonoms publisko tiesību subjekts un patstāvīgs sava likumā apstiprinātā budžeta izpildē. Viens no tā pienākumiem ir regulēt sabiedrisko pakalpojumu sniegšanu dabasgāzes apgādes jomā.
16.
Šā likuma 9. panta pirmās daļas 2. punktā ir paredzēts, ka Latvijas regulators nosaka tarifu vai tarifu augšējās robežas aprēķināšanas un noteikšanas metodiku, kā arī tarifu vai tarifu augšējās robežas piemērošanas kārtību, ja vien nozares speciālie likumi neparedz citus tarifu noteikšanas principus. Minētā likuma 9. panta otrajā daļā ir precizēts, ka minētā valsts iestāde atbilstoši tās kompetencei patstāvīgi pieņem lēmumus un izdod administratīvos aktus; pēdējie minētie ir saistoši konkrētiem sabiedrisko pakalpojumu sniedzējiem un lietotājiem.
17.
Saskaņā ar šā likuma 20. panta pirmo daļu tarifi ir nosakāmi tādā apmērā, lai lietotāju izdarītie tarifu maksājumi segtu ekonomiski pamatotas sabiedrisko pakalpojumu izmaksas un nodrošinātu sabiedrisko pakalpojumu rentabilitāti, ja vien nozares speciālie normatīvie akti neparedz citus tarifu noteikšanas principus. Ja mainās tarifus ietekmējošie faktori, piemēram, rentabilitāte, Latvijas regulators var ierosināt tarifu pārskatīšanu un pieprasīt, lai sabiedrisko pakalpojumu sniedzējs noteiktā termiņā iesniedz tarifu projektu kopā ar tarifus veidojošo izmaksu pamatojumu.
2. Latvijas regulatora lēmums par metodiku
18.
Latvijas regulatora padome 2018. gada 13. augustā pieņēma lēmumu Nr. 1/23 “Kapitāla atdeves likmes aprēķināšanas metodika” (turpmāk tekstā – “lēmums par metodiku”) (
6
). Ar šo lēmumu tika apstiprināta kapitāla atdeves likmes aprēķināšanas un piemērošanas kārtība regulēto pakalpojumu, tostarp dabasgāzes tīklu pakalpojumu, tarifu projektu izstrādes vajadzībām. Tajā citastarp ir izklāstīta formula vidējās svērtās kapitāla atdeves likmes aprēķināšanai reālā izteiksmē.
III. Pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
19.
Latvijas regulators 2020. gada 20. augustā, pamatojoties uz lēmumu par metodiku, pieņēma strīdīgo lēmumu, ar kuru tas attiecībā uz 2021. gadu atzina, ka dabasgāzes pārvades sistēmas operatoram, dabasgāzes sadales sistēmas operatoram un dabasgāzes uzglabāšanas sistēmas operatoram ir piemērojama vidējā svērtā kapitāla atdeves likme reālā izteiksmē. Tādējādi minētā valsts iestāde noteica, ka operatoram, kurš – kā liecina jaunākā pieejamā gada pārskata dati – ietilpst vidēju vai lielāku uzņēmumu kategorijā, piemērojamā kapitāla atdeves likme ir 2,65 % (
7
).
20.
Minētā valsts iestāde pauda uzskatu, ka noteiktās kapitāla atdeves likmes uzņēmumiem, kuri ietilpst vidēju vai lielāku uzņēmumu kategorijā, atbilst situācijai finanšu tirgos un ka ar tām ir adekvāti novērtēti finansējuma piesaistes riski, tādējādi nodrošinot dabasgāzes pārvades sistēmas operatoram, sadales sistēmas operatoram un uzglabāšanas sistēmas operatoram iespēju finansēt aizņēmumus, ieguldīt dabasgāzes tīklu atjaunošanā un attīstībā, kā arī gūt samērīgu peļņu, vienlaikus nodrošinot lietotājiem iespēju saņemt nepārtrauktus, drošus un kvalitatīvus sabiedriskos pakalpojumus, kuru tarifi atbilst ekonomiski pamatotām izmaksām.
21.
Pēc strīdīgā lēmuma pieņemšanas AS “Gaso”, kas Latvijā ir dabasgāzes sadales sistēmas operators, un AS “Conexus Baltic Grid”, kas šajā dalībvalstī ir dabasgāzes pārvades sistēmas operators un vienlaikus arī dabasgāzes uzglabāšanas sistēmas operators, iesniedzējtiesai – Administratīvajai apgabaltiesai – iesniedza pieteikumus ar lūgumu atcelt strīdīgo lēmumu.
22.
Šo pieteikumu pamatojumā pieteicējas būtībā apgalvoja, ka Latvijas regulators ir pārsniedzis savas pilnvaras un, nosakot kritērijus, kas izmantojami kapitāla atdeves likmes aprēķināšanā, ir būtiski kļūdījies procesuālo un materiālo tiesību normu piemērošanā, kā arī nav izpildījis pienākumu norādīt pamatojumu, kādēļ tas noteicis neparasti zemu kapitāla atdeves likmi. Konkrētāk, tās norādīja, ka ar strīdīgo lēmumu ir pārkāpta Direktīva 2009/73, ar kuru dalībvalstu atbildīgajiem regulatoriem citastarp ir uzlikts pienākums veicināt dabasgāzes tirgus attīstību un funkcionēšanu, nodrošinot ieguldītājiem pietiekamu stimulu veikt nepieciešamos ieguldījumus infrastruktūrā. Tāpat šajā lēmumā neesot ievērota Regula Nr. 715/2009, kurā paredzēts, ka regulators, nosakot tarifus, ņem vērā pienācīgu atdevi no veiktajiem ieguldījumiem.
23.
Šajā kontekstā iesniedzējtiesa, pirmām kārtām, norāda, ka pamatlietā ir piemērojams Direktīvas 2009/73 40. panta f) punkts un 41. panta 8. punkts, kā arī Regulas Nr. 715/2009 13. panta 1. punkts kopsakarā ar tās 7. un 8. apsvērumu.
24.
Otrām kārtām, tā konstatē, ka, lai gan no minētajām normām tik tiešām izriet, ka dalībvalstij, nosakot dabasgāzes pārvades tīkla piekļuves tarifus, ir jāparedz “pienācīga peļņa [atdeve] no veiktajiem ieguldījumiem”, tajās trūkst skaidru norāžu par to, kā novērtējams, vai pamatlietā aplūkojamās kapitāla atdeves likmes noteikšanas vajadzībām izmantotā Latvijas regulatora metodika ir saderīga ar Savienības tiesību normām.
25.
Trešām kārtām, minētā tiesa norāda: lai gan Direktīvas 2009/73 normu saturs nav pietiekoši skaidrs, likumā “Par sabiedrisko pakalpojumu regulatoriem” izklāstītais tiesiskais regulējums neietver normas, kas atbilstu tādām šīs direktīvas normām kā 40. pants, kurā noteikti regulatora vispārīgie mērķi, un 41. pants, kurā noteikti minētās valsts iestādes pienākumi un pilnvaras. Šajā ziņā tā precizē: visdrīzāk nav tā, ka šā likuma 20. panta pirmā daļa, uz kuras pamata Latvijas regulators pieņēma strīdīgo lēmumu, aptvertu visus šajās normās minētos mērķus. Līdz ar to rodoties jautājums, vai minētās direktīvas normas ir pienācīgi transponētas Latvijas tiesībās.
26.
Visbeidzot, ceturtām kārtām, minētā tiesa, ņemot vērā Direktīvas 2009/73 un Regulas Nr. 715/2009 normas, pauž šaubas par šīs regulas 13. panta 1. punkta piemērojamību tarifam, kas maksājams par piekļuvi dabasgāzes uzglabāšanas objektam, kura pārvaldību šajā gadījumā nodrošina AS “Conexus Baltic Grid”. Proti, tā norāda, ka minētās regulas 13. panta 1. punkts, kurā izklāstīti nosacījumi tarifiem, ko piemēro pārvades sistēmas operators un ko regulators apstiprinājis atbilstoši Direktīvas 2009/73 41. panta 6. punktam, kā arī tarifiem, kuri publicēti atbilstoši šīs direktīvas 32. panta 1. punktam, attiecas vienīgi uz dabasgāzes pārvades sistēmas pakalpojuma tarifiem, bet neattiecas uz tarifu noteikšanu saistībā ar dabasgāzes uzglabāšanas objektiem.
27.
Šādos apstākļos Administratīvā apgabaltiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punktam pretrunā ir tāds piemērojamo nacionālo tiesību regulējums, kas Regulatoram, aprēķinot tarifus vai [nosakot] metodiku, neparedz pienākumu sniegt pamatojumu tam, kā pārvades un sadales sistēmu operatoriem tiek nodrošināts atbilstīgs stimuls īstermiņā un ilgtermiņā palielināt efektivitāti, sekmēt tirgus integrāciju un piegādes drošumu un atbalstīt attiecīgus pētniecības pasākumus?
2)
Vai Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punktam atbilst tāda piemērojamo nacionālo tiesību interpretācija, kas paredz atbilstīgu stimulu īstermiņā un ilgtermiņā palielināt efektivitāti, sekmēt tirgus integrāciju un piegādes drošumu un atbalstīt attiecīgus pētniecības pasākumus nodrošināt tādējādi, ka lietotāju tarifu maksājumi sedz tikai ekonomiski pamatotas sabiedrisko pakalpojumu izmaksas un nodrošina rentabilitāti kaut minimālā apmērā?
3)
Vai Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punktā definētajiem mērķiem atbilst tāds piemērojamo nacionālo tiesību regulējums, kas, nosakot “atbilstīgu stimulu īstermiņā un ilgtermiņā”, kā arī “tirgus integrācijas, piegādes drošuma un pētniecības pasākumu sekmēšanai” paredzēto stimulu, neparedz ņemt vērā finanšu nozarē pieņemtos principus vidējās svērtās kapitāla atdeves likmes noteikšanai, pamatojoties uz salīdzināmiem uzņēmumiem, kas darbojas brīvajā tirgū?
4)
Vai regulatīvajai iestādei, interpretējot jēdzienus “pienācīga peļņa no ieguldījumiem” Regulas [Nr. 715/2009] 13. pantā un “stimuls ieguldījumiem” Direktīvas 2009/73 41. pantā, jāvadās no finanšu nozarē pieņemtā jēdziena “vidējā kapitāla atdeves likme” [“vidējās svērtās kapitāla izmaksas”] (WACC) un tās noteikšanai pieņemtās metodikas?
5)
Ja atbilde uz iepriekšējo jautājumu ir apstiprinoša, vai regulatīvā iestāde ir tiesīga atkāpties no vidējās kapitāla atdeves likmes noteikšanas metodikas finanšu nozarē un to koriģēt pēc saviem ieskatiem?
6)
Ja atbilde uz iepriekšējo jautājumu ir apstiprinoša, vai regulatīvā iestāde ir tiesīga vidējo kapitāla atdeves likmi koriģēt tādējādi, ka tās aprēķinā tiek ņemta vērā izmēra prēmija, kas balstīta uz aizņemšanās izmaksām citos uzņēmumos dalībvalsts ekonomikā?
7)
Ja atbilde uz 4. jautājumu ir apstiprinoša, vai regulatīvā iestāde ir tiesīga vidējo kapitāla atdeves likmi koriģēt tādējādi, ka tai nav jākompensē dabasgāzes pārvades vai uzglabāšanas operatoram inflācija, kas pieaugusi iepriekšējā tarifa periodā?
8)
Ja atbilde uz 5. jautājumu ir apstiprinoša, kā arī situācijā, ja sistēmas operators nepiekrīt regulatīvās iestādes piedāvātajam vidējās kapitāla atdeves likmes apmēram vai tās pamatojošiem elementiem, vai regulatīvajai iestādei, nosakot vidējo kapitāla atdeves likmi WACC [..], būtu pienākums iesaistīt neatkarīgu trešo pusi atbilstoša likmes apmēra izvērtēšanā?
9)
Vai tāda tarifu noteikšanas kārtība, kurā vidējo kapitāla atdeves likmi nosaka regulatīvā iestāde un kurā dabasgāzes pārvades vai uzglabāšanas operatoram nav tiesību šo aprēķinu koriģēt, balstoties uz sistēmas operatora uzņēmuma individuāliem rādītājiem, ir pretrunā Direktīvas 2009/73[..] 41. panta 8. punktā definētajiem mērķiem?
10)
Vai Regulas [Nr. 715/2009] 1. panta [pirmās daļas] b) apakšpunkts kopsakarā ar šī panta otro daļu ir interpretējams tādējādi, ka regulas preambulas 7. un 8. apsvērums un 13. panta 1. punkts ir piemērojami dabasgāzes uzglabāšanas objektiem un tarifiem, ko nosaka regulatīvā iestāde, ja piekļuve sašķidrinātas dabasgāzes uzglabāšanas objektiem tiek regulēta?”
28.
Rakstveida apsvērumus iesniedza AS “Gaso”, AS “Conexus Baltic Grid”, Latvijas regulators un Eiropas Komisija. Šo lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi tika uzklausīti tiesas sēdē, kas notika 2025. gada 15. janvārī.
IV. Juridiskā analīze
A.
Par pieņemamību
29.
Pirms iesniedzējtiesas uzdoto prejudiciālo jautājumu izvērtēšanas pievērsīšos Latvijas regulatora izvirzītajām iebildēm par nepieņemamību.
30.
Pirmkārt, minētā valsts iestāde uzskata, ka pirmais prejudiciālais jautājums ir hipotētisks un tajā runa ir nevis par Savienības tiesību normu interpretāciju, bet gan par valsts tiesību normu interpretāciju. Proti, šis jautājums esot balstīts uz kļūdainu premisu, ka minētā valsts iestāde esot atbrīvota no pienākuma norādīt pamatojumu gan kapitāla atdeves likmes aprēķināšanas metodikai, gan atdeves likmēm kā tādām. Taču – tā apgalvo – šajā gadījumā tas tā neesot, jo valsts tiesību aktos ir noteikts, ka tai ir pienākums savos lēmumos norādīt pamatojumu (
8
).
31.
Otrkārt, attiecībā uz otro līdz sesto prejudiciālo jautājumu Latvijas regulators uzskata, ka tie ir formulēti pārāk vispārīgi un tajos runa ir nevis par Savienības tiesību normu interpretāciju, bet gan par to piemērošanu. Turklāt – tas apgalvo – gan Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punktā, gan Regulas Nr. 715/2009 13. panta 1. punktā esot noteikts tikai regulatoram sasniedzamais mērķis, vienlaikus ļaujot tam izvēlēties mērķa sasniegšanas līdzekļus vai metodes. Tomēr šī izvēle, kas iesniedzējtiesai rada šaubas, ir – kā uzskata šī valsts iestāde – nevis Savienības tiesību normu interpretācijas jautājums, bet gan to piemērošanas jautājums, kas ietilpstot nevis Tiesas kompetencē, bet gan valsts tiesu kompetencē.
32.
Treškārt, minētā valsts iestāde apgalvo, ka otrajā, astotajā un devītajā prejudiciālajā jautājumā – tāpat kā pirmajā jautājumā – runa ir nevis par Savienības tiesību normu interpretāciju, bet gan par valsts normu interpretāciju.
33.
Ceturtkārt, šī valsts iestāde uzskata, ka ceturtajam līdz
astotajam prejudiciālajam jautājumam savukārt nav saistības ar pamatlietā aplūkojamo situāciju un tātad atbilde uz tiem nav objektīvi nepieciešama nolēmumam, kas tiks pieņemts pamatlietā, citastarp ņemot vērā to, ka uz AS “Conexus Baltic Grid” – kā dabasgāzes uzglabāšanas sistēmas operatoru – neattiecoties Regulas Nr. 715/2009 13. panta 1. punkts, kas šādiem objektiem neesot piemērojams.
34.
Šajā ziņā atgādināšu, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru uz jautājumiem par Savienības tiesību normu interpretāciju, kurus valsts tiesa uzdevusi pašas noteiktā tiesiskā regulējuma un faktisko apstākļu kontekstā, par kuru tā pati ir atbildīga un par kura pareizību Tiesai nav jāpārliecinās, attiecas nozīmīguma prezumpcija. Atteikties izskatīt valsts tiesas lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesa var vienīgi tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību normu interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska vai ja Tiesai nav zināmi faktiskie un tiesiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (
9
). Taču šajā gadījumā tas tā nav, un līdz ar to iebildums, ka iesniedzējtiesas minētās Savienības tiesību normas pamatlietā nav piemērojamas, ir saistīts nevis ar lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību, bet gan ar uzdoto jautājumu būtību (
10
). Turklāt, šķiet, jāprecizē, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu minētā tiesa ir skaidri norādījusi tās Savienības tiesību normas, kuru interpretācija ir nepieciešama, lai tā varētu atrisināt izskatāmo strīdu.
35.
Līdz ar to, ņemot vērā izklāstītos apsvērumus, Latvijas regulatora izvirzītās iebildes par nepieņemamību ir jānoraida un jāpievēršas jautājumu izvērtēšanai pēc būtības.
B.
Par lietas būtību
36.
Ar desmit uzdotajiem jautājumiem iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, pirmkārt, dabasgāzes nozarē spēkā esošo tarifu noteikšanas noteikumu materiālo piemērošanas jomu (septītais, devītais un desmitais jautājums), otrkārt, to, kā interpretējami jēdzieni “atbilstīgs stimuls” Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punkta izpratnē un “attiecīga peļņa [pienācīga atdeve] no ieguldījumiem” Regulas Nr. 715/2009 13. panta 1. punkta pirmās daļas izpratnē (pirmais un otrais jautājums), un, treškārt, to, kādā veidā dalībvalsts dabasgāzes tirgus regulatoram, aprēķinot un nosakot tarifus par piekļuvi dabasgāzes pārvades tīklam un sadales tīklam, kā arī dabasgāzes uzglabāšanas objektiem, ir jānodrošina, ka šo sistēmu operatori saņem šādu stimulu un/vai pienācīgu atdevi no ieguldījumiem (trešais līdz devītais jautājums).
37.
Tādēļ uzdotos prejudiciālos jautājumus aplūkošu trīs grupās.
1. Par dabasgāzes nozares tarifu noteikšanas noteikumu materiālo piemērošanas jomu (septītais, devītais un desmitais jautājums)
38.
Ar septīto, devīto un desmito jautājumu, kas jāaplūko kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot dabasgāzes nozares tarifu noteikšanas noteikumu materiālo piemērošanas jomu, konkrētāk, vai Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punkts un Regulas Nr. 715/2009 13. panta 1. punkta pirmā daļa jāinterpretē tādējādi, ka tie ir piemērojami ne tikai attiecībā uz šo sistēmu operatoriem, bet arī uz dabasgāzes uzglabāšanas objektiem (
11
).
39.
Vispirms norādīšu, ka ar strīdīgo lēmumu tika noteikta kapitāla atdeves likme: tā ir identiska gan AS “Gaso”, kas Latvijā ir dabasgāzes sadales sistēmas operators, gan AS “Conexus Baltic Grid”, kas ir dabasgāzes pārvades sistēmas operators un dabasgāzes uzglabāšanas sistēmas operators. Līdz ar to rodas jautājums, cik pamatoti ir tas, ka Latvijas regulators attiecībā uz dabasgāzes uzglabāšanas objektu ir piemērojis to pašu metodiku, kura izmantojama, lai aprēķinātu tarifu, kas piemērojams sistēmas operatoram.
40.
Šajā ziņā ir jānorāda: lai gan darbība dabasgāzes pārvades, sadales un piegādes jomās, no vienas puses, un uzglabāšanas darbība, no otras puses, ietilpst gan Direktīvas 2009/73 (
12
), gan Regulas Nr. 715/2009 piemērošanas jomā, Savienības tiesību aktos konkrētos gadījumos “tīkli” tiek nošķirti no “uzglabāšanas objektiem”, tāpēc dabasgāzes sadales sistēmas operatoram un pārvades sistēmas operatoram piemērojamo normu kopums ne vienmēr ir piemērojams arī dabasgāzes uzglabāšanas sistēmas operatoram (
13
).
41.
Tas ir sakāms, piemēram, par noteikumiem attiecībā uz sistēmu operatoriem piemērojamo tarifu noteikšanu.
42.
Konkrētāk, saskaņā ar Direktīvas 2009/73 41. panta 1. punkta a) apakšpunktu valsts regulatoram ir pienākums “atbilstīgi pārredzamiem kritērijiem noteikt vai apstiprināt pārvades [un] sadales tarifus vai to aprēķināšanas metodiku” (
14
). Tās 41. panta 6. punkta a) apakšpunktā precizēts, ka šīs iestādes kompetencē ir noteikt vai apstiprināt vismaz metodiku, ko izmanto, lai aprēķinātu vai paredzētu noteikumus un nosacījumus attiecībā uz piekļuvi valsts tīkliem, tostarp pārvades un sadales tarifus.
43.
Ciktāl runa ir par Regulu Nr. 715/2009, kas piemērojama dabasgāzes pārvades jomā, uzglabāšanas objekti no tās tvēruma ir izslēgti ar tiešu norādi 1. pantā par tarifiem un to aprēķināšanas metodiku.
44.
No tā izriet, ka Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punktā un Regulas Nr. 715/2009 13. panta 1. punkta pirmajā daļā ietvertie tarifu noteikšanas noteikumi ir piemērojami vienīgi “tīkliem”, nevis “dabasgāzes uzglabāšanas objektiem”.
45.
Taču tas nenozīmē, ka tīkla tarifu noteikšanas principi nevarētu izrādīties nozīmīgi uzglabāšanas tarifu noteikšanai. Proti, lai gan šie principi nav tieši piemērojami uzglabāšanas objektiem, ir konstatējams, ka Direktīvas 2009/73 un Regulas Nr. 715/2009 normas valsts regulatoram neaizliedz tarifu noteikšanas principus, kas piemērojami “tīkliem”, attiecināt arī uz uzglabāšanas objektiem (
15
).
46.
Ņemot vērā izklāstītos apsvērumus, ierosinu šādu atbildi uz septīto, devīto un desmito jautājumu: Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punkts un Regulas Nr. 715/2009 13. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka principā tie nav piemērojami dabasgāzes uzglabāšanas objektiem, tomēr valsts regulators šajās normās izklāstītos vispārīgos principus var pēc analoģijas piemērot uzglabāšanas objekta piekļuves tarifu izvērtēšanā.
2. Par jēdziena “atbilstīgs stimuls” Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punkta izpratnē un jēdziena “attiecīga peļņa [pienācīga atdeve] no ieguldījumiem” Regulas Nr. 715/2009 13. panta 1. punkta pirmās daļas izpratnē interpretāciju (pirmais un otrais jautājums)
47.
Ar pirmajiem diviem jautājumiem, kas jāaplūko kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru “atbilstīgu stimulu” šīs normas izpratnē nodrošina apstāklis, ka lietotāju maksātie tarifi sedz tikai un vienīgi tās sabiedriskā pakalpojuma izmaksas, kas ir ekonomikas ziņā pamatotas un nodrošina rentabilitāti vismaz minimālā apmērā, un valsts regulatoram nav uzlikts pienākums sniegt pamatojumu par to, kādā veidā tas ir paredzējis nodrošināt šādu “atbilstīgu stimulu” (
16
).
48.
Šajā ziņā, kā noteikts šīs direktīvas 41. panta 6. punkta a) apakšpunktā, regulatora kompetencē ir noteikt vai apstiprināt metodiku, kas izmantojama, formulējot noteikumus un nosacījumus attiecībā uz piekļuvi valsts dabasgāzes tīkliem, tostarp pārvades un sadales tarifus. Saskaņā ar šo normu šiem tarifiem ir jābūt tādiem, lai būtu iespējams veikt ieguldījumus tīkla ilgtspējas nodrošināšanas vajadzībām. Minētās direktīvas 41. panta 8. punktā ir precizēts, ka, “nosakot vai apstiprinot tarifus vai metodiku [..], regulators nodrošina pārvades un sadales sistēmu operatoriem atbilstīgu stimulu īstermiņā un ilgtermiņā palielināt efektivitāti, sekmēt tirgus integrāciju un piegādes drošumu [apgādes drošību] un atbalstīt attiecīgus pētniecības pasākumus” (
17
).
49.
Tātad no šo normu formulējuma izriet, ka ar šo pašu direktīvu valsts regulatoram ir uzlikts pienākums vai nu laikā, kad tiek pieņemta dabasgāzes pārvades tīkla un sadales tīkla piekļuves tarifu aprēķināšanas metodika, vai arī tad, kad tiek noteikti konkrētie tarifi, paredzēt – papildus to izmaksu aprēķināšanai, kuras rodas šo sistēmu operatoriem, lai nodrošinātu piekļuvi tīkliem –, pirmkārt, apņemšanos veikt nepieciešamos ieguldījumus minēto sistēmu ilgtspējai un, otrkārt, atbilstīgu stimulu finansēt pasākumus Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punktā minēto mērķu sasniegšanas vajadzībām.
50.
Šķiet lietderīgi norādīt, ka šajā gadījumā valsts tiesiskajā regulējumā, konkrētāk, likuma “Par sabiedrisko pakalpojumu regulatoriem” 20. panta pirmajā daļā ir paredzēts, ka Latvijas regulators nodrošina dabasgāzes tīklu piekļuves tarifu noteikšanu tādā apmērā, lai to samaksa “segtu ekonomiski pamatotas sabiedrisko pakalpojumu izmaksas un nodrošinātu sabiedriskā pakalpojuma rentabilitāti”.
51.
Pirmkārt, līdzīgi Komisijai norādīšu: apstāklis, ka šajā regulējumā nav identiskā veidā pārņemts Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punkta teksts, bet ir izmantots atšķirīgs formulējums, pats par sevi nerada šaubas nedz par minētā regulējuma tiesiskumu, nedz par šīs direktīvas transponēšanas rezultāta pareizību. Proti, lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu teksts neliecina, ka šis regulējums aizliegtu valsts kompetentajai iestādei paredzēt šīs direktīvas 41. panta 8. punktā minēto “atbilstīgo stimulu” vai ka – saistībā ar minētās valsts iestādes kompetenci – tā neņemtu vērā prasības, kas izriet no iepriekš minētās tiesību normas.
52.
Pēc šā precizējuma ir jānorāda: tas, ka valsts tiesiskajā regulējumā izmantotais formulējums nav identisks Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punkta formulējumam, Latvijas regulatoram (vai valsts tiesām) nebūtu jāinterpretē tādējādi, ka tas ierobežotu no šīs direktīvas izrietošo minētās valsts iestādes rīcības brīvību dabasgāzes pārvades tīkla un sadales tīkla piekļuves tarifu aprēķināšanā un noteikšanā.
53.
Otrkārt, attiecībā uz strīdīgo lēmumu norādīšu, ka tajā runa ir tikai un vienīgi par vidējo svērto kapitāla atdeves likmi, kas ir tikai viens no elementiem, kuri tiek ņemti vērā, nosakot tarifu apmēru. Taču no Direktīvas 2009/73 neizriet, ka tās 41. panta 8. punktā izvirzīto mērķu sasniegšana būtu jānovērtē, balstoties tikai uz kapitāla atdeves likmi. Drīzāk šķiet, ka šo mērķu sasniegšana ir jānodrošina ar tarifu un to noteikšanā izmantojamās metodikas kopumu.
54.
Manuprāt, tas pats ir sakāms par pirmajos divos prejudiciālajos jautājumos minētās problemātikas otro sadaļu attiecībā uz Direktīvas 2009/73 41. panta 16. punktā noteikto valsts regulatora pienākumu norādīt pamatojumu. Proti, šo normu nevar interpretēt tādējādi, ka valsts kompetentajai iestādei būtu pienākums norādīt pamatojumu ikvienam aplūkojamā tarifa noteikšanas posmam vai attiecībā uz ikvienu tās metodikā izmantoto elementu un parametru paskaidrot, kā tajos ir ņemts vērā atbilstīgs stimuls un kā ar tiem ir iespējams nodrošināt šādu stimulu. Neatkarīgi no tā, ka no šajā lietā nozīmīgajām Savienības tiesību normām neizriet šāds pienākums, manuprāt, šādu prasību noteikšana būtu vienlaikus paradoksāla un nepragmatiska (
18
). Tātad šis pienākums ir jāsaprot tādējādi, ka valsts regulatoram lēmuma pamatojumā ir jāpaskaidro, kā tas nodrošina tarifu vai izmantoto metožu atbilstību šīs direktīvas 41. panta 8. punktā izklāstītajām prasībām.
55.
Turklāt piebildīšu, ka strīdīgais lēmums tika pieņemts, pamatojoties uz lēmumu par metodiku, kurā detalizēti izklāstīta kapitāla atdeves likmes aprēķināšanas kārtība, un to piemērojot. Tomēr uzskatu: tas, ka Latvijas regulators iepriekš – pilnīgi pārskatāmi – publicēja metodiku, ko tas plānoja pēc tam detalizēti piemērot, darot zināmus ekonomikas un tehnikas parametrus, uz kuriem balstīta šī metodika, principā ir pietiekami, lai izpildītu minētās valsts iestādes pienākumu norādīt pamatojumu. Šķiet, ka šajā gadījumā pieteicējas iebilst nevis tieši pret minēto metodiku, bet gan pret atdeves likmi, kura aprēķināta, pamatojoties uz šo metodiku. Šādā gadījumā šo metodiku varētu apšaubīt vienīgi tad, ja pieteicējas apgalvotu, ka tā netika ievērota, par ko liecinātu, piemēram, apstāklis, ka iegūtā atdeves likme galu galā neatspoguļo elementus, uz kuriem balstīta minētā metodika.
56.
Treškārt, piebildīšu, ka ar pirmajiem diviem jautājumiem iesniedzējtiesa vēlas saņemt skaidrojumu arī par Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punktā minētā jēdziena “atbilstīgs stimuls” interpretāciju. Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu minētā tiesa šajā ziņā norāda uz Regulas Nr. 715/2009 13. panta 1. punktā ietverto jēdzienu “attiecīga peļņa [pienācīga atdeve] no ieguldījumiem”, kas arī – tā uzskata – varētu būt nozīmīgs pamatlietai.
57.
Proti, lai gan šie divi jēdzieni tik tiešām var būt īpaši svarīgi šīs lietas kontekstā, tomēr jāprecizē, ka jēdziens “attiecīga peļņa [pienācīga atdeve] no ieguldījumiem” attiecas uz ieguldījumu vai kapitāla izmaksām un ir paredzēts, lai nodrošinātu, ka sistēmu operatori gūst pietiekamu atdevi no kapitāla vai veiktā ieguldījuma, savukārt jēdzienam “atbilstīgs stimuls” ir plašāks tvērums un ar to ir paredzēts nodrošināt šajā normā minēto mērķu sasniegšanu, proti, palielināt tīkla efektivitāti, sekmēt tirgus integrāciju un apgādes drošību, kā arī atbalstīt attiecīgus pētniecības pasākumus.
58.
Tomēr, tā kā Direktīvai 2009/73 un Regulai Nr. 715/2009 ir kopējs mērķis, proti, atvērta un konkurētspējīga iekšējā dabasgāzes tirgus izveide Savienībā, minētie jēdzieni ir jāinterpretē savstarpēji papildinošā veidā – tādējādi, ka tarifiem, ko galu galā izmantoja Latvijas regulators, un līdz ar to metodikai, kas tiek izmantota to noteikšanā, nav jānodrošina tikai faktisko izmaksu segšana, bet ir arī jādod sistēmas operatoram – gan īstermiņā, gan ilgtermiņā – iespēja veikt nepieciešamos ieguldījumus, lai nodrošinātu tīkla infrastruktūras efektivitāti, apgādes drošību un attīstību.
59.
Vēl jāpiebilst: lai gan Tiesas ziņā ir sniegt interpretācijas elementus, kas dod iespēju precizēt šo jēdzienu aprises – kā izdarīts šo secinājumu 57.–58. punktā –, atbildīgajam regulatoram vai – attiecīgā gadījumā – valsts tiesai atkarībā no konkrētajā gadījumā nozīmīgajiem faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem in concreto ir jānovērtē tarifu vai šīs valsts iestādes izmantotās metodikas atbilstība minētajiem jēdzieniem.
60.
Ņemot vērā izklāstītos apsvērumus, ierosinu šādu atbildi uz pirmo un otro jautājumu: Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, kas neietver tiešu norādi, ka atbildīgajam regulatoram, nosakot tarifus vai to aprēķināšanas metodiku, lēmuma pamatojumā būtu jānorāda veids, kādā tas dabasgāzes pārvades sistēmas operatoram un sadales sistēmas operatoram nodrošina atbilstīgu stimulu īstermiņā un ilgtermiņā palielināt efektivitāti, sekmēt tirgus integrāciju un apgādes drošību, kā arī atbalstīt attiecīgus pētniecības pasākumus.
3. Par veidu, kādā dalībvalsts dabasgāzes tirgus regulatoram ir jānodrošina, ka sistēmu operatori saņem stimulu un/vai pienācīgu atdevi no ieguldījumiem (trešais līdz devītais jautājums)
61.
Ar trešo līdz devīto jautājumu, kas jāaplūko kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot tās rīcības brīvības apjomu, kāda valsts regulatoram, nosakot dabasgāzes pārvades tīkla un sadales tīkla piekļuves tarifus, ir attiecībā uz to metožu izvēli, kuras izmantojamas kapitāla atdeves likmes aprēķināšanā, un uz šajā aprēķinā iekļautajiem parametriem (
19
). Šajā ziņā minētajai tiesai ir šaubas, vai šī rīcības brīvība būtu jāorientē vai jāierobežo – un attiecīgā gadījumā ar kādiem nosacījumiem – ar prasībām nodrošināt sistēmu operatoriem “atbilstīgu stimulu” Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punkta izpratnē un/vai “attiecīgu peļņu [pienācīgu atdevi] no ieguldījumiem” Regulas Nr. 715/2009 13. panta 1. punkta pirmās daļas izpratnē.
62.
Jānorāda, ka, pirmām kārtām, iepriekš minētajās Savienības tiesību normās nav paredzēta konkrēta un juridiski saistoša metodika, kas valsts regulatoram būtu jāievēro, nosakot dabasgāzes pārvades tīkla un sadales tīkla piekļuves tarifus vai aprēķinot sistēmas kapitāla atdeves likmi. Turklāt nevienā no šīm normām nav precizēts, kāda atdeves likme varētu būt uzskatāma par “pienācīgu”. Ir arī konstatējams, ka šādu likmi jau tās būtības dēļ nav iespējams iepriekš noteikt abstraktā veidā.
63.
Konkrētāk, lai gan ar Direktīvas 2009/73 41. pantu valsts regulatoram ir uzticēta atbildība par dabasgāzes pārvades tīkla un sadales tīkla piekļuves tarifa noteikšanu un apstiprināšanu, ievērojot nosacījumus par pārredzamību un nediskriminēšanu, šī norma neietver citus precizējumus šo tarifu noteikšanas nolūkā un – a fortiori – nesniedz norādes par kapitāla atdeves likmes aprēķināšanas metodiku un kārtību. Tas pats ir sakāms par Regulas Nr. 715/2009 13. panta 1. punkta pirmo daļu, kurā tikai paredzēts, ka šiem tarifiem, kā arī to aprēķināšanas metodikai ir jāatbilst virknei kritēriju un nupat minētajā normā izklāstītajiem nosacījumiem (
20
).
64.
Otrām kārtām, ir jānorāda: no iepriekš minētā tiesiskā regulējuma izriet, ka, lai gan valsts regulatora izmantotajām metodēm ir jābūt saderīgām ar Regulas Nr. 715/2009 13. pantā un Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punktā izklāstītajiem principiem, ar minētajām normām šai valsts iestādei ir atvēlēta plaša rīcības brīvība attiecībā uz konkrētās izmantojamās metodes izvēli.
65.
Manuprāt, no tā ir izsecināms, ka it īpaši tad, ja runa ir par to, kā ņemti vērā sarežģīti tehnikas un ekonomikas parametri, minētajai valsts iestādei ir nepieciešama plaša rīcības brīvība dabasgāzes pārvades tīkla vai sadales tīkla piekļuves tarifu noteikšanā (
21
), bet nav pienākuma – attiecībā uz atbilstīga stimula vai attiecīgas peļņas [pienācīgas atdeves] no ieguldījumiem nodrošināšanu – pieņemt konkrētu metodiku, piemēram, metodiku, kas balstīta uz WACC (
22
). Šajā kontekstā ir jānodrošina, ka šīs valsts iestādes rīcības brīvība ir pietiekami plaša, lai tā varētu koriģēt šo metodiku un attiecīgos aprēķinus atkarībā no parametriem, kurus tā uzskata par nepieciešamiem, ņemot vērā gan Savienības tiesību aktos, gan piemērojamajā valsts tiesiskajā regulējumā izvirzītos mērķus un citastarp īpašos apstākļus, kādi pastāv šīs valsts dabasgāzes tirgū, tomēr tai nav pienākuma a priori veikt šādus aprēķinus, ņemot vērā inflāciju un/vai uzņēmumu ienākuma nodokli (
23
).
66.
Šajā ziņā šķiet svarīgi uzsvērt, ka rakstveida un mutvārdu apsvērumos pieteicējas galveno uzmanību ir pievērsušas kapitāla atdeves likmes apmēram, ko izmantojis Latvijas regulators; šis apmērs esot netaisnīgs un neparasti zems un neatbilstot jēdzienam “attiecīga peļņa [pienācīga atdeve]”. Turklāt pieteicējas ievērojamu daļu apsvērumu ir veltījušas apstāklim, ka elementi, kas ņemti vērā metodikā, kuru izmantojis Latvijas regulators, esot kļūdaini. Šajā kontekstā tās apgalvo, ka minētajai valsts iestādei esot vajadzējis izvēlēties metodiku, kas tiek izmantota finanšu jomā, proti, metodiku, kura balstīta uz WACC, un līdz ar to tā savos aprēķinos būtu vai nu izlaidusi vai ignorējusi dažus parametrus, vai arī – gluži pretēji – ņēmusi vērā citus elementus.
67.
Šķiet svarīgi arī atgādināt, ka, lai gan Tiesas kompetencē ir interpretēt Savienības tiesību normas, tās ziņā nav nedz spriest par Latvijas regulatora izmantotās kapitāla atdeves likmes apmēru, nedz pašai noteikt atdeves likmes apmēru, kas būtu uzskatāms par “pienācīgu”. Proti, šīs likmes aprēķināšana un noteikšana ir atkarīga no faktisko apstākļu un tehnikas parametru kopuma, kurš Tiesai nav zināms un kura izvērtēšana jebkurā gadījumā ietilpst vienīgi iesniedzējtiesas kompetencē. No tā izriet, ka Tiesai nav nedz pienākuma noteikt konkrētu metodiku, kas minētajai valsts iestādei būtu jāizmanto, aprēķinot kapitāla atdeves likmi, nedz arī spriest par tādu alternatīvu ekonomikas modeļu atbilstību, kurus šajā gadījumā būtu bijis iespējams izmantot.
68.
Trešām kārtām, piebildīšu: apstāklis, ka Savienības tiesību aktos nav nostiprināti detalizētāki principi attiecībā uz trešajā līdz devītajā jautājumā minētajām aprēķināšanas metodēm, tomēr nenozīmē, ka valsts regulators, nosakot tīkla piekļuves tarifus, varētu brīvi pēc sava ieskata izvēlēties piemērojamo metodi. Proti, minētās valsts iestādes rīcības brīvību ierobežo – formālā ziņā – Direktīvas 2009/73 41. panta 16. punktā minētais pienākums norādīt pamatojumu, kā arī – pēc būtības – ar Regulas Nr. 715/2009 13. pantā un Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punktā izklāstītie principi. Turklāt, kā pamatoti uzsver Komisija, minētajai valsts iestādei ir saistoši ne tikai Savienības tiesību principi par tarifu noteikšanu, bet tai jāievēro arī citas nozīmīgas Savienības tiesību normas un principi, piemēram, konkurences noteikumi (
24
), labas pārvaldības noteikumi, kā arī vispārīgie samērīguma un diskriminācijas aizlieguma principi.
69.
Visbeidzot, ceturtām kārtām, norādīšu: kā izriet no Direktīvas 2009/73 39. panta 4. punkta, vienīgi valsts regulators ir pilnvarots un atbildīgs par to, lai pēc Savienības tiesību aktos nostiprinātajiem kritērijiem un atbilstoši tajos izvirzītajiem mērķiem noteiktu vai apstiprinātu dabasgāzes pārvades un sadales tarifus vai to aprēķināšanas metodiku. Līdz ar to, lai gan pārvades sistēmas operators un sadales sistēmas operators var iesniegt šai valsts iestādei attiecīgu projektu (
25
), pēdējai minētajai tas nav saistošs.
70.
No tā izriet: valsts regulatora vērtējumu par dažādiem tarifu aprēķināšanas parametriem – gadījumā, ja subjekts, kuram šie tarifi ir piemērojami, tiem nepiekrīt, – nevar padarīt atkarīgu no tādas trešās personas kā konsultantu birojs iesaistīšanas (
26
). Šajā ziņā atgādināšu: Direktīvas 2009/73 39. panta 4. punktā – kopsakarā ar tās 30. apsvērumu – ir paredzēts, ka šī valsts iestāde savas pilnvaras īsteno neatkarīgi no jebkuras citas publiskas vai privātas struktūras un lēmumus pieņem patstāvīgi un atbilstoši plašas sabiedrības interesēm un ka tai nav saistoši ārēji norādījumi no citām publiskām vai privātām struktūrām (
27
). Turklāt tas, ka minētā valsts iestāde šīs pilnvaras īsteno, neierobežo attiecīgo uzņēmumu eventuālās iespējas izmantot trešās personas – konsultanta – atzinumu, lai pamatotu pieteikumu, kas iesniegts atbildīgajam regulatoram vai attiecīgajām tiesām, ciktāl to pieļauj valsts tiesību normas.
71.
Ņemot vērā izklāstītos apsvērumus, ierosinu šādu atbildi uz trešo līdz devīto jautājumu: Direktīva 2009/73 un Regula Nr. 715/2009 jāinterpretē tādējādi, ka, ciktāl tajās nav paredzēta konkrēta un juridiski saistoša metodika par tarifu aprēķināšanu un noteikšanu dabasgāzes pārvades tīklam, sadales tīklam un uzglabāšanas objektiem, valsts regulatoram, balstoties uz nozīmīgajiem faktiskajiem apstākļiem un vienlaikus ievērojot Savienības tiesībās iedibinātos vispārīgos tarifu noteikšanas principus, ir jānovērtē, vai aprēķina vajadzībām izmantotā metodika ir atbilstīga; šāda novērtējuma pareizība ir pārbaudāma valsts tiesās.
V. Secinājumi
72.
Ņemot vērā izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Administratīvās apgabaltiesas (Latvija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/73/EK (2009. gada 13. jūlijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu un par Direktīvas 2003/55/EK atcelšanu 41. panta 8. punkts, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 715/2009 (2009. gada 13. jūlijs) par nosacījumiem attiecībā uz piekļuvi dabasgāzes pārvades tīkliem un par Regulas (EK) Nr. 1775/2005 atcelšanu 13. panta 1. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
principā tie nav piemērojami dabasgāzes uzglabāšanas objektiem, tomēr valsts regulators šajās normās izklāstītos vispārīgos principus var pēc analoģijas piemērot uzglabāšanas objekta piekļuves tarifu izvērtēšanā.
2)
Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
tas pieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, kas neietver tiešu norādi, ka atbildīgajam regulatoram, nosakot tarifus vai to aprēķināšanas metodiku, lēmuma pamatojumā būtu jānorāda veids, kādā tas dabasgāzes pārvades sistēmas operatoram un sadales sistēmas operatoram nodrošina atbilstīgu stimulu īstermiņā un ilgtermiņā palielināt efektivitāti, sekmēt tirgus integrāciju un apgādes drošību, kā arī atbalstīt attiecīgus pētniecības pasākumus.
3)
Direktīva 2009/73 un Regula Nr. 715/2009
jāinterpretē tādējādi, ka,
ciktāl tajās nav paredzēta konkrēta un juridiski saistoša metodika par tarifu aprēķināšanu un noteikšanu dabasgāzes pārvades tīklam, sadales tīklam un uzglabāšanas objektiem, valsts regulatoram, balstoties uz nozīmīgajiem faktiskajiem apstākļiem un vienlaikus ievērojot Savienības tiesībās iedibinātos vispārīgos tarifu noteikšanas principus, ir jānovērtē, vai aprēķina vajadzībām izmantotā metodika ir atbilstīga; šāda novērtējuma pareizība ir pārbaudāma valsts tiesās.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2009. gada 13. jūlijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu un par Direktīvas 2003/55/EK atcelšanu (OV 2009, L 211, 94. lpp.).
(
3
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2009. gada 13. jūlijs) par nosacījumiem attiecībā uz piekļuvi dabasgāzes pārvades tīkliem un par Regulas (EK) Nr. 1775/2005 atcelšanu (OV 2009, L 211, 36. lpp.).
(
4
)	Komisijas Regula (2017. gada 16. marts), ar ko izveido tīkla kodeksu par harmonizētām gāzes pārvades tarifu struktūrām (OV 2017, L 72, 29. lpp.).
(
5
)	Latvijas Vēstnesis, 2000, Nr. 394.
(
6
)	Latvijas Vēstnesis, 2018, Nr. 161.
(
7
)	Turklāt lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir precizēts, ka komersantam, kurš – kā liecina jaunākā pieejamā gada pārskata dati – ietilpst mikrouzņēmumu vai mazu uzņēmumu kategorijā, piemērojamā kapitāla atdeves likme bija 4,37%.
(
8
)	Latvijas regulators uzskata, ka šāds pienākums izriet no Administratīvā procesa likuma 67. panta otrās daļas.
(
9
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 25. februāris, Sąd Rejonowy w Białymstoku un Adoreikė (C‑146/23 un C‑374/23, EU:C:2025:109, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
10
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 12. decembris, Slovenské elektrárne (C‑376/18, EU:C:2019:1068, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
11
)	Piebildīšu, ka atšķirībā no desmitā prejudiciālā jautājuma, kurš attiecas tikai uz uzglabāšanas sistēmas operatoru un ar kuru iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 715/2009 13. panta 1. punktā ietvertie tarifu noteikšanas noteikumi ir piemērojami arī attiecībā uz dabasgāzes uzglabāšanas objektu, septītais un devītais jautājums attiecas gan uz dabasgāzes tīklu sistēmu operatoriem, gan uz uzglabāšanas sistēmu operatoriem.
(
12
)	Skat. Direktīvas 2009/73 1. panta 1. punktu. Šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2019. gada 19. decembris, GRDF (C‑236/18, EU:C:2019:1120, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
13
)	Apstāklis, ka Savienības likumdevējs ir paredzējis atsevišķus regulatīvo normu kopumus, kas attiecas uz “uzglabāšanas objektu” un “dabasgāzes tīklu”, ir izskaidrojams ar apsvērumiem par tehnikas parametru atšķirībām starp šiem diviem infrastruktūras veidiem un par tiem raksturīgajiem konkurences apstākļiem. Proti, dabasgāzes pārvades tīkls parasti ir uzskatāms par dabisku monopolu, savukārt dabasgāzes uzglabāšanas objekti principā konkurē ar citiem uzglabāšanas objektiem vai elastības instrumentiem.
(
14
)	Skat. Direktīvas 2009/73 23., 25. un 32. apsvērumu.
(
15
)	Līdz ar to iesniedzējtiesai, ņemot vērā valsts tiesību aktus un pamatlietas faktiskos apstākļus, būs jāpārliecinās, vai ir objektīvi attaisnojams, ka strīdīgajā lēmumā attiecībā uz AS “Conexus Baltic Grid” kā dabasgāzes pārvades sistēmas operatoru, no vienas puses, un dabasgāzes uzglabāšanas sistēmas operatoru, no otras puses, ir piemērotas identiskas kapitāla atdeves likmes.
(
16
)	Kā jau norādīju šo secinājumu 25. punktā, šie jautājumi ir radušies tādēļ, ka iesniedzējtiesai vispār ir šaubas par to, vai Direktīvas 2009/73 41. panta 8. punkts ir pareizi transponēts Latvijas tiesībās. Proti, minētā tiesa uzskata, ka šīs direktīvas 41. panta 8. punktā izvirzītie mērķi, kuri jāņem vērā, nosakot tarifus, ir plašāki nekā Latvijas tiesību aktos, tostarp likuma “Par sabiedrisko pakalpojumu regulatoriem” 20. panta pirmajā daļā, minētie mērķi.
(
17
)	Mans slīpinājums.
(
18
)	Šķiet, ka atbilstoši kompetencei novērtēt un noteikt tarifus kompetentajai iestādei ir jāņem vērā virkne faktisko apstākļu, kā arī ekonomikas un tehnikas parametru (kuru skaits var būt ļoti liels) un nav tā, ka būtu iespējams katru šiem apstākļiem atsevišķi novērtēt, izmērīt vai kvantificēt, balstoties uz kritēriju “atbilstīgs stimuls”.
(
19
)	Konkrētāk, ar trešo līdz devīto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Savienības tiesību normas, kas piemērojamas tarifu noteikšanas jomā valsts regulatoram uzliek pienākumu izmantot konkrētas tarifu aprēķināšanas metodes, piemēram, “vidējo svērto kapitāla izmaksu” jeb “WACC” metodi, kas tiek izmantota finanšu jomā (trešais un ceturtais jautājums), vai ir iespējams atkāpties no šīm metodēm (piektais jautājums), salīdzināt kapitāla izmaksas ar citu, neregulētu sabiedrību kapitāla izmaksām (sestais jautājums), veikt korekcijas, lai ņemtu vērā inflāciju (septītais jautājums), kā arī sistēmas operatoru individuālos darbības rādītājus (devītais
jautājums). Minētā tiesa vēlas noskaidrot arī to, ciktāl neatkarīgai trešai personai ir iespējams iesaistīties vidējās kapitāla atdeves likmes noteikšanā situācijā, kad sistēmas operators nepiekrīt valsts regulatora nostājai par likmes apmēru (astotais jautājums).
(
20
)	Attiecīgajiem tarifiem ir jābūt pārredzamiem, tiem ir jāsedz faktiskās izmaksas, kas rodas operatoriem, vienlaikus jārada pienācīga atdeve no ieguldījumiem un jābūt piemērojamiem nediskriminējošā veidā. Vēl jāpiebilst, ka Regulas 2017/460, uz kuru Komisija atsaucas rakstveida apsvērumos, 30. panta 1. punktā saistībā ar mērķi – lielāku pārredzamību – ir paredzēts izveidot operatoru noteikto tarifu struktūru, virkni datu, kas jāpublicē pirms katra tarifu perioda, tostarp, konkrētāk, “kapitāla izmaksas un [to] aprēķināšanas metodiku”, “stimulu mehānismus un efektivitātes mērķrādītājus”, kā arī “inflācijas indeksus”. Tomēr šajā regulā nav precizēts nedz šo jēdzienu saturs, nedz arī metodika jeb kārtība, kādā šīs “kapitāla izmaksas” vai “stimulu mehānismi” ir jāaprēķina vai tos var aprēķināt. Jebkurā gadījumā šķiet, ka šajā gadījumā Latvijas regulators, pieņemot lēmumu par metodiku, ir izpildījis pienākumus, kas izriet no šīs regulas 30. panta 1. punkta.
(
21
)	Pēc analoģijas skat. citas Savienības tiesību nozares, piemēram, konkurences tiesības, saistībā ar kurām – saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru – Komisijai ir plaša rīcības brīvība ekonomikas jomā, citastarp izvērtējot ekonomistu prognozes, piemēram, attiecībā uz kontroli pār uzņēmumu koncentrāciju – atbilstoši Padomes Regulai (EK) Nr. 139/2004 (2004. gada 20. janvāris) par kontroli pār uzņēmumu koncentrāciju (EK Apvienošanās Regula) (OV 2004, L 24, 1. lpp.) vai saistībā ar Padomes Regulas (EK) Nr. 1/2003 (2002. gada 16. decembris) par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [LESD 101. un 102.]pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 9. panta piemērošanu. Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2010. gada 29. jūnijs, Komisija/Alrosa (C‑441/07 P, EU:C:2010:377, 94. punkts), un 2023. gada 13. jūlijs, Komisija/CK Telecoms UK Investments (C‑376/20 P, EU:C:2023:561, 82. punkts), kā arī manus secinājumus lietā Orlen/Komisija (C‑255/22 P, EU:C:2024:466, 39. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
22
)	Konkrētāk, WACC likme atspoguļo nepieciešamo atlīdzību ieguldītājam par tā ieguldījumu, tas ir, pienācīgu atdevi no ieguldījuma. Tā ir vienāda ar konkrētas sabiedrības abu finansējuma avotu – aizņēmumu un pašu kapitāla – vidējām svērtām izmaksām (cenu). Tā ir aprēķināma pirms nodokļiem vai pēc nodokļiem. Tomēr dabasgāzes nozarē nav analogu vadlīniju. Skat. – attiecībā uz elektronisko sakaru nozari – Komisijas paziņojumu par kapitāla cenas aprēķināšanu mantotajai infrastruktūrai saistībā ar valstu paziņojumu ES elektronisko sakaru nozarē pārskatīšanu, ko veic Komisija (OV 2019, C 375, 1. lpp.).
(
23
)	Šajā ziņā no Eiropas energoregulatoru padomes (CEER) ziņojumiem par dalībvalstu praksi Savienības tiesību normu īstenošanā izriet, ka, ņemot vērā apstākli, ka dabasgāzes pārvades un sadales tīklu organizācija dažādās dalībvalstīs ļoti atšķiras, Savienības dalībvalstu regulatori ir izmantojuši dažādas pieejas dabasgāzes pārvades tīkla un sadales tīkla piekļuves tarifu noteikšanas reglamentēšanā. Tas ir sakāms arī par atdeves likmes aprēķināšanā izmantotajām metodēm, kas dažādiem regulatoriem atšķiras. Tātad, lai gan WACC ir viena no metodēm, ko regulators pašlaik izmanto, aprēķinot atdeves likmes sistēmu operatoriem, nav izslēgts, ka šī valsts iestāde izmanto atšķirīgu metodiku vai ka tā izmantoto metodiku pielāgo atbilstoši regulētā tīkla vajadzībām un specifikai. Šajā ziņā skat. Eiropas energoregulatoru padomes ziņojumu “Report on Regulatory Frameworks for European Energy Networks 2021”, kas angļu valodā pieejams tās vietnē internetā (adrese: www.ceer.eu/documents/104400/-/-/ae4ccaa5‑796d‑f233‑bfa4‑37a328e3b2f5).
(
24
)	Sistēmas operators kā monopols (vai bijušais monopols) parasti atrodas dominējošā stāvoklī LESD 102. panta izpratnē. Tādēļ šim operatoram ir pienākums nodrošināt, ka tā rīcība nekropļo iedarbīgu un godīgu konkurenci attiecīgajā tirgū.
(
25
)	Skat. Direktīvas 2009/73 32. apsvērumu.
(
26
)	Ņemot vērā AS “Conexus Baltic Grid” iesniegtos rakstveida apsvērumus, šķiet, ka astotais prejudiciālais jautājums ir radies saistībā ar atzinumu, ko šī sabiedrība pasūtīja revīzijas un konsultāciju birojam “KPMG Baltics” AS, kurš specializējies citastarp ekonomikā un finansēs, lai tas novērtētu Latvijas regulatora noteiktās vidējās kapitāla atdeves likmes ietekmi.
(
27
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 2. septembris, Komisija/Vācija (Direktīvu 2009/72 un 2009/73 transponēšana) (C‑718/18, EU:C:2021:662, 109. punkts un tajā minētā judikatūra).