62019CC0249
ĢENERĀLADVOKĀTA JEVGENIJA TANČEVA [EVGENI TANCHEV]
SECINĀJUMI,
sniegti 2020. gada 26. martā (
1
)
Lieta C‑249/19
JE
pret
KF
(Tribunalul Bucureşti (Bukarestes apgabaltiesa, Rumānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Regula (ES) Nr. 1259/2010 – Ciešāka sadarbība attiecībā uz tiesību aktiem, kas piemērojami laulības šķiršanai un laulāto atšķiršanai – Laulības šķiršanai un laulāto atšķiršanai piemērojamo tiesību aktu noteikšana – 10. pants – Tiesas atrašanās valsts tiesību aktu piemērošana – Frāzes “neparedz laulības šķiršanu” interpretācija – Vērtējuma kritēriji – Šaura vai plaša interpretācija
1.
Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu Tribunalul Bucureşti (Bukarestes apgabaltiesa, Rumānija) lūdz skaidrot, kā interpretējams Regulas (ES) Nr. 1259/2010 (
2
) 10. pants – šo tiesību normu Savienības Tiesa līdz šim nav interpretējusi (
3
). Tiesvedība pamatlietā ir saistīta ar JE un KF strīdu par tiesību aktiem, kas piemērojami viņu laulības šķiršanas procedūrai. Šo regulu, kas ir pirmais “ciešākas sadarbības” procedūras ietvaros pieņemtais starptautisko privāttiesību instruments ES vēsturē, tiesību zinātnieki ir raksturojuši kā veiksmes stāstu un nākotnes Savienības ģimenes tiesību stūrakmeni (
4
). Rumānija ir viena no 17 dalībvalstīm, kas piedalās ciešākas sadarbības procedūrā.
I. Atbilstošās tiesību normas
A.
Savienības tiesības
1. Regula (EK) Nr. 2201/2003
2.
Saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 (
5
) 3. panta 1. punkta b) apakšpunktā norādīto:
“Lietas, kas saistītas ar laulības šķiršanu, laulāto atšķiršanu un laulības atzīšanu par neesošu, piekrīt tās dalībvalsts tiesām:
[..]
b)
kuras valsts piederība ir abiem laulātajiem, vai, Apvienotās Karalistes un Īrijas gadījumā, kurā ir abu laulāto “domicils”.”
2. Regula (ES) Nr. 1259/2010
3.
Regulas Nr. 1259/2010 (
6
) 5. pantā “Pušu izvēlētie piemērojamie tiesību akti” ir noteikts:
“1.   Laulātie var vienoties norādīt laulības šķiršanai un laulāto atšķiršanai piemērojamos tiesību aktus ar noteikumu, ka tie ir kādi no šiem tiesību aktiem:
a)
tās valsts tiesību akti, kurā vienošanās noslēgšanas laikā atrodas laulāto pastāvīgā dzīvesvieta; vai
b)
tās valsts tiesību akti, kurā atrodas laulāto pēdējā pastāvīgā dzīvesvieta, ar noteikumu, ka vienošanās noslēgšanas laikā viens no viņiem tur joprojām dzīvo; vai
c)
tās valsts tiesību akti, kuras valstspiederība ir vienam no laulātajiem vienošanās noslēgšanas laikā; vai
d)
tās valsts tiesību akti, kurā atrodas tiesa.
2.   Neskarot 3. punktu, vienošanos, ar ko norāda piemērojamos tiesību aktus, var noslēgt un grozīt jebkurā laikā, bet ne vēlāk kā tad, kad ceļ prasību tiesā.
3.   Ja tās valsts tiesību aktos, kurā atrodas tiesa, tas ir paredzēts, laulātie piemērojamos tiesību aktus var norādīt arī tiesvedības laikā tiesā. Tādā gadījumā šādu norādīšanu reģistrē tiesā saskaņā ar tās valsts tiesību aktiem, kurā atrodas tiesa.”
4.
Minētās regulas 8. pantā “Piemērojamie tiesību akti, ja puses nav izdarījušas izvēli” ir noteikts:
“Ja nav izdarīta izvēle saskaņā ar 5. pantu, tad laulības šķiršana un laulāto atšķiršana notiek saskaņā ar tās valsts tiesību aktiem:
a)
kurā atrodas laulāto pastāvīgā dzīvesvieta laikā, kad ceļ prasību tiesā; vai, ja tas nav piemērojams, tad
b)
kurā atrodas laulāto pēdējā pastāvīgā dzīvesvieta – ar noteikumu, ka šis laikposms nav beidzies vairāk kā vienu gadu pirms prasības celšanas tiesā, ja viens no viņiem šajā valstī joprojām dzīvo laikā, kad ceļ prasību tiesā; vai, ja tas nav piemērojams, tad
c)
kuras valstspiederīgie ir abi laulātie laikā, kad ceļ prasību tiesā; vai, ja tas nav piemērojams, tad
d)
kurā ir celta prasība tiesā.”
5.
Šīs regulas 10. pantā “Tās valsts tiesību aktu piemērošana, kurā atrodas tiesa”, ir paredzēts:
“Ja saskaņā ar 5. vai 8. pantu piemērojamie tiesību akti neparedz laulības šķiršanu vai, pamatojoties uz dzimumu, nepiešķir vienam laulātajam vienlīdzīgu pieeju laulības šķiršanai vai laulāto atšķiršanai, piemēro tās valsts tiesību aktus, kurā atrodas tiesa.”
6.
Minētās regulas 12. pantā “Sabiedriskā kārtība” noteikts:
“Ar šo regulu norādīto tiesību aktu kāda noteikuma piemērošanu var atteikt tikai tad, ja šāda piemērošana ir acīmredzami nesaderīga ar sabiedrisko kārtību valstī, kur atrodas attiecīgā tiesa.”
B.
Rumānijas tiesības
7.
Saskaņā ar Rumānijas Civilkodeksa 2600. panta 2. un 3. punktu:
“(2)   Ja tādējādi noteiktajos ārvalstu tiesību aktos nav pieļauta laulības šķiršana vai arī ja laulības šķiršana ir paredzēta ar ārkārtīgi ierobežojošiem nosacījumiem, ir jāpiemēro Rumānijas tiesību akti, ja laulības šķiršanas pieteikuma iesniegšanas dienā viens no laulātajiem ir Rumānijas pilsonis vai tā pastāvīgā dzīvesvieta ir Rumānijā.
(3)   2. punkta normas ir jāpiemēro arī tad, ja laulības šķiršanu reglamentē laulāto izvēlētie tiesību akti.”
II. Pamatlietas rašanās fakti un prejudiciālais jautājums
8.
JE un KF apprecējās Rumānijā, Jasu pilsētā [Iași], 2001. gada 2. septembrī, un šajā laulībā 2005. gada 23. jūnijā Veronā, Itālijā, piedzima abu kopīgais bērns.
9.
JE 2016. gada 13. oktobrī cēla prasību Judecătoria Iași (Jasu pirmās instances tiesa, Rumānija), iesniedzot laulības šķiršanas pieteikumu pret KF.
10.
Ar 2017. gada 31. maija spriedumu civillietā minētā tiesa nodeva strīda izšķiršanas jurisdikciju Judecătoria Sectorului 5 București (Bukarestes 5. rajona pirmās instances tiesa, Rumānija), kurā šī lieta reģistrēta 2017. gada 9. augustā.
11.
Ar 2018. gada 20. februāra spriedumu civillietā minētā tiesa noteica Rumānijas tiesu vispārējo jurisdikciju attiecībā uz konkrētās laulības šķiršanas lietas izskatīšanu atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 3. panta 1. punkta b) apakšpunktam. Tiesa atzina, ka strīdam ir piemērojami Itālijas tiesību akti, pamatojoties uz Regulas Nr. 1259/2010 8. panta a) punktu, ņemot vērā, ka brīdī, kad laulības šķiršanas pieteikums tika iesniegts tiesā, pušu pastāvīgā dzīvesvieta atradās Itālijā (puses Itālijā ir dzīvojušas ilglaicīgi).
12.
Šajā saistībā Judecătoria Sectorului 5 București norādīja, ka saskaņā ar Itālijas tiesību aktiem tādu laulības šķiršanas pieteikumu, kādu ir iesniegusi JE, var apmierināt tikai tādā gadījumā, ja tiesa ir konstatējusi laulāto atšķiršanu vai ja ir izdots tiesas rīkojums par laulāto atšķiršanu un ir pagājuši vismaz trīs gadi no laulāto atšķiršanas līdz brīdim, kad tiesā iesniegts laulības šķiršanas pieteikums.
13.
Ņemot vērā to, ka nav pierādīts, ka Itālijas tiesas būtu pieņēmušas lēmumu par pušu atšķiršanu, savukārt Rumānijas tiesībās nav paredzēti noteikumi par laulāto atšķiršanas procedūru, minētā tiesa nolēma, ka šī procedūra ir īstenojama Itālijas tiesās un attiecīgi jebkāds pieteikums šādā nozīmē Rumānijas tiesās ir nepieņemams.
14.
JE iesniedza apelācijas sūdzību par minēto lēmumu iesniedzējtiesā, norādot, ka pirmās instances tiesai bija jāpiemēro Rumānijas Civilkodeksa 2600. panta 2. punkts, “ar kuru Rumānijas tiesībās ir transponēts Regulas Nr. 1259/2010 10. pants”.
15.
JE atsaucās arī uz Regulas Nr. 1259/2010 12. pantu, norādot, ka Itālijas tiesību aktu piemērošana ir acīmredzami nesaderīga ar sabiedrisko kārtību valstī, kurā atrodas kompetentā tiesa, kas savukārt nozīmē, ka nav jāpiemēro parastās jurisdikcijas ārvalstu tiesību akti laulības šķiršanas jomā, bet gan jāpiemēro Rumānijas tiesību akti.
16.
Šajos apstākļos Tribunalul Bucureşti (Bukarestes apgabaltiesa, Rumānija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Regulas Nr. 1259/2010 10. pantā, saskaņā ar kuru, “ja saskaņā ar 5. vai 8. pantu piemērojamie tiesību akti neparedz laulības šķiršanu vai, pamatojoties uz dzimumu, nepiešķir vienam laulātajam vienlīdzīgu pieeju laulības šķiršanai vai laulāto atšķiršanai, piemēro tās valsts tiesību aktus, kurā atrodas tiesa”, frāze “saskaņā ar 5. vai 8. pantu piemērojamie tiesību akti neparedz laulības šķiršanu” ir interpretējama: a) šauri, gramatiski, proti, vienīgi attiecībā uz situāciju, ja piemērojamajos ārvalstu tiesību aktos nav paredzēta nekāda laulības šķiršanas forma, vai arī b) plaši, tādā nozīmē, ka tā iekļauj arī situāciju, kurā piemērojamajos ārvalstu tiesību aktos ir pieļauta laulības šķiršana, bet ar ārkārtīgi ierobežojošiem nosacījumiem, kas paredz obligātu laulāto atšķiršanas tiesvedību pirms laulības šķiršanas – tiesvedību, kurai tiesas valsts tiesību aktos nav līdzvērtīgu procesuālo tiesību normu?”
17.
Rakstiskus apsvērumus Tiesā iesniegušas Rumānijas, Vācijas un Portugāles valdības, kā arī Eiropas Komisija. Puses nav pieprasījušas sasaukt tiesas sēdi, un sēde nav tikusi sasaukta.
III. Analīze
A.
Atbilde uz prejudiciālo jautājumu
18.
Jānorāda, ka visas personas, kas iestājušās šajā lietā, ir norādījušas, ka Regulas Nr. 1259/2010 10. pants ir interpretējams šauri, proti, ka šajā pantā minētā frāze “ja saskaņā ar 5. vai 8. pantu piemērojamie tiesību akti neparedz laulības šķiršanu” ir attiecināma tikai uz tādiem gadījumiem, kad piemērojamie ārvalstu tiesību akti neparedz nekādu laulības šķiršanas formu, proti, ja tajos nav paredzēts laulības šķiršanas institūts.
19.
Šajos secinājumos esmu nonācis pie atziņas, ka šāda interpretācija ir acīmredzami pareiza.
20.
Regulas Nr. 1259/2010 10. pants paredz, ka saskaņā ar šīs regulas 5. un 8. pantu noteiktie tiesību akti nav piemērojami gadījumos, konkrēti, kad šie tiesību akti neparedz laulības šķiršanu (pirmā no 10. pantā paredzētajām alternatīvām, turpmāk šī tiesību norma saukta arī par “izvērtējamo tiesību normu”). Šīs alternatīvas piemērošana praksē, visticamāk, ir reta parādība, ņemot vērā, ka tā piedāvā tiesību aizsardzības līdzekli tiem retajiem gadījumiem, kad valsts tiesību aktos laulība šķiršana nav noregulēta (Malta bija pēdējā no ES dalībvalstīm, kas pieņēma likumu par laulības šķiršanu pēc 2011. gadā notikušā referenduma (
7
)). Praktiski visās valstīs šobrīd ir spēkā esoši likumi par laulības šķiršanu, izņemot Filipīnas un Vatikānu, kurās atļauta tikai laulības atzīšana par spēkā neesošu. 10. pants nostiprina tiesības uz laulības šķiršanu, un es turklāt vēlos norādīt, ka līdzīgas tiesību normas (kas paredz tiesības uz laulības šķiršanu kā minimālo standartu) ir noteiktas valsts kolīziju normās un ir kalpojušas par pamatu izvērtējamai tiesību normai (
8
).
21.
Iesniedzējtiesas jautājums izriet no tā, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1259/2010 8. panta a) punktu pamatlietā ir piemērojami Itālijas tiesību akti. Saskaņā ar Itālijas tiesību aktiem laulības šķiršanas pieteikumu var iesniegt tikai gadījumā, ja pirms pieteikuma iesniegšanas tiesa ir konstatējusi laulāto atšķiršanu vai izdevusi rīkojumu par laulāto atšķiršanu, savukārt tiesas atrašanās valsts (proti, Rumānijas) tiesību akti šādu procedūru neparedz.
22.
Saistībā ar šo secinājumu 14. punktā norādīto apgalvojumu vēlos uzsvērt, ka Regula Nr. 1259/2010 ir piemērojama tieši un to nav nepieciešams transponēt vai valsts tiesībās ieviest līdzvērtīgas tiesību normas. Tādējādi, lai noteiktu tiesības, kas piemērojamas pamatlietā iesniegtajam laulības šķiršanas pieteikumam, Rumānijas tiesām ir jāpiemēro tikai Regula Nr. 1259/2010 un iesniedzējtiesai šajā saistībā nav jāpamatojas uz Rumānijas Civilkodeksu (
9
), jo tam konkrētās lietas apstākļos nav nekādas nozīmes.
23.
Iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar valsts tiesu judikatūru tādos apstākļos kā konkrētajā lietā, kad Rumānijas tiesās ir iesniegts pieteikums par laulāto atšķiršanu vai laulības šķiršanas pieteikums un šajā gadījumā saskaņā ar Itālijas tiesību aktiem nav iepriekš konstatēta laulāto atšķiršana vai tiesa nav izdevusi rīkojumu par laulāto atšķiršanu, Rumānijas tiesas noraida šādus pieteikumus, pamatojoties uz to, ka tie ir: a) nepieņemami (jo Rumānijas tiesību aktos laulāto atšķiršanas procedūra nav paredzēta), b) priekšlaicīgi (jo laulības šķiršana uzreiz tiek lūgta Rumānijas tiesās, bez iepriekšējas Itālijas tiesu noteiktas laulāto atšķiršanas procedūras) vai c) nepamatoti, kā tiesa to izdarījusi konkrētajā lietā (pamatojoties uz abiem iepriekš minētajiem pamatiem (
10
)).
24.
Citiem vārdiem, iesniedzējtiesa ir skaidrojusi, ka procesuāli šķēršļi (kas izriet no apstākļa, ka Rumānijas tiesību aktos laulāto atšķiršanas procedūra nav paredzēta) šajās lietās lika pieņemt procesuālus risinājumus un tādējādi šie pieteikumi pēc būtības nav izvērtēti.
25.
Tālāk paskaidrošu, kādēļ, manuprāt, uz iesniedzējtiesas jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka Regulas Nr. 1259/2010 10. pantā paredzētā pirmā alternatīva ir interpretējama šauri.
1. Izvērtējamās tiesību normas formulējums un sistēma
26.
Regulas Nr. 1259/2010 10. pantā iekļautās pirmās alternatīvas formulējums ir skaidrs. Tiesas atrašanās valsts tiesību akti tiek piemēroti tikai tādā gadījumā, “ja saskaņā ar 5. vai 8. pantu piemērojamie tiesību akti neparedz laulības šķiršanu” (proti, ja laulātajam pārim nav iespējas šķirt laulību). Šajā formulējumā nekas neliecina par to, ka šī alternatīva ir piemērojama arī gadījumā, ja piemērojamie ārvalstu tiesību akti ļauj šķirt laulību, tomēr paredzot laulības šķiršanai ierobežojošus nosacījumus (piemēram, laulāto iepriekšēju atšķiršanu).
27.
Tādējādi frāze “neparedz laulības šķiršanu” nenozīmē to, ka piemērojamie tiesību akti “paredz laulības šķiršanu saskaņā ar zināmiem (materiāltiesiskiem vai procesuāliem) nosacījumiem”.
28.
Komisija pareizi ir norādījusi, ka, lai arī visām dalībvalstīm ir savi laulības šķiršanas noteikumi, nosacījumi katrā dalībvalstī ir citādi un tas apstāklis vien, ka piemērojamie tiesību akti paredz stingrākus ierobežojumus (nekā tiesas atrašanās valsts tiesību akti), nenozīmē to, ka šie noteikumi “neparedz laulības šķiršanu”, ja, izpildot šos nosacījumus, laulība var tikt šķirta.
29.
Attiecīgi var secināt, ka Regulas Nr. 1259/2010 10. pantā iekļautās pirmās alternatīvas formulējums attiecas tikai uz tādiem gadījumiem, kad piemērojamie ārvalstu tiesību akti neatzīst laulības šķiršanas institūtu (
11
).
30.
Šo secinājumu apstiprina minētās regulas 24. apsvērums (
12
), kurā noteikts, ka tās tiesas valsts tiesību akti, kurā celta prasība, ir piemērojami tikai gadījumos, kad piemērojamie tiesību akti “neparedz laulības šķiršanu”. Minētais apsvērums ne mazākajā mērā neliecina par to, ka 10. pants ir jāpiemēro arī gadījumos, kad laulības šķiršana ir atļauta, bet ar ierobežojošiem nosacījumiem.
31.
Regulas Nr. 1259/2010 10. pantā iekļautā pirmā alternatīva ir sekas Savienības kolīziju normu attiecībā uz laulības šķiršanu un laulāto atšķiršanu universālai piemērošanai, kā tas izriet no šīs regulas 4. panta: “ar šo regulu norādītos tiesību aktus piemēro neatkarīgi no tā, vai tie ir vai nav iesaistītās dalībvalsts tiesību akti”. Atbilstoši šim noteikumam iespēja šķirt laulību ir ar laulības šķiršanu un laulāto atšķiršanu saistīto Savienības kolīziju normu, bet in concreto – starptautisko ģimenes tiesību, vispārējs un pozitīvs aspekts. Favor divortii princips Regulā Nr. 1259/2010 ir nostiprināts, pamatojoties uz pušu autonomijas principu un ciešākās saiknes ar pusēm principu. Ar šiem Savienības noteikumiem ir nostiprinātas “iedarbīgas un neizbēgamas fundamentālas tiesības uz laulības šķiršanu” (
13
).
32.
Šādu Regulas Nr. 1259/2010 10. panta interpretāciju atbalsta arī tiesību doktrīna, saskaņā ar kuru šī tiesību norma aptver gadījumus, kad saskaņā ar regulas 5. vai 8. pantu piemērojamie tiesību akti pilnībā neatzīst laulības šķiršanas tiesību institūtu un tādējādi laulības šķiršana nav iespējama. Attiecīgi šī tiesību norma neaptver tādus gadījumus, kad laulību nav iespējams izbeigt tā iemesla dēļ, ka nav izpildīti zināmi priekšnosacījumi – piemēram, ja piemērojamie tiesību akti nosaka laulības šķiršanai ierobežojošus nosacījumus, piemēram, ilgu (ilgāku) laulāto atšķiršanas periodu. 10. pants nav piemērojams arī tādā gadījumā, ja attiecīgās valsts tiesību aktos noteiktas nepieņemami augstas prasības laulības šķiršanai (
14
).
33.
Ja tiesību akti, kas piemērojami saskaņā ar Regulas Nr. 1259/2010 5. vai 8. pantu, “neparedz laulības šķiršanu”, 10. pantā iekļautā pirmā alternatīva aizpilda šo robu, nosakot, ka ir jāpiemēro lex fori. Piemēram, pretēji nekā šajā konkrētajā lietā – ja iesniedzējtiesā ierosinātajā laulības šķiršanas tiesvedībā būtu piemērojami Filipīnu tiesību akti (kas paredz tikai laulāto atšķiršanu, bet ne laulības šķiršanu), iesniedzējtiesa varētu šķirt laulību, pamatojoties uz Rumānijas tiesību aktiem (
15
).
34.
Es piekrītu Vācijas valdības nostājai, ka, skatot izvērtējamo tiesību normu kopsakarā ar citām Regulas Nr. 1259/2010 tiesību normām, 10. pantā iekļautā pirmā alternatīva interpretējama tādējādi, ka tā nav piemērojama, ja piemērojamie ārvalstu tiesību akti ļauj šķirt laulību, tomēr nosakot obligātu un iepriekšēju laulāto atšķiršanu.
35.
No Regulas Nr. 1259/2010 1. panta 1. punkta izriet, ka minēto regulu piemēro laulības šķiršanai un laulāto atšķiršanai. Ja attiecīgi regulas noteikumi ir piemērojami (arī) laulāto atšķiršanai, tas ir skaidri norādīts šo noteikumu formulējumā (
16
).
36.
Tādējādi Regula Nr. 1259/2010 laulāto atšķiršanu neparedz kā sekundāru tiesību institūtu. Gadījumā, ja 10. pantā iekļautā pirmā alternatīva būtu piemērojama arī gadījumos, kad laulības šķiršana ir atļauta, tomēr paredzot iepriekšēju laulāto atšķiršanu, būtu tikai loģiski pieņemt, ka Savienības likumdevējs to būtu skaidri norādījis.
37.
Konkrētajā lietā ir piemērojami Itālijas tiesību akti, saskaņā ar kuriem laulības šķiršana nav aizliegta, bet ir paredzētas zināmas prasības, kas var tikt noteiktas, ņemot vērā kompetenci materiāltiesisko ģimenes tiesību jomā. Tādējādi konkrētajā lietā piemērojamie tiesību akti ir jānosaka saskaņā ar Regulas Nr. 1259/2010 5. vai 8. pantu, nevis minētās regulas 10. pantu.
2. Izvērtējamās tiesību normas sistēmiska jeb kontekstuāla interpretācija
38.
Gluži tāpat kā Portugāles valdība es uzskatu, ka ir lietderīgi ņemt vērā arī Regulas Nr. 1259/2010 13. pantu un 26. apsvērumu. Saskaņā ar minētajām tiesību normām frāze “neparedz laulības šķiršanu” nav interpretējama tādējādi, ka piemērojamie ārvalstu tiesību akti paredz zināmus nosacījumus, bet gan tādējādi, ka piemērojamos tiesību aktos nav paredzētas nekādas iespējas šķirt laulību.
39.
Regulas Nr. 1259/2010 13. pantā ir paredzēts, ka nekas šajā regulā neuzliek pienākumu tiesām tādā iesaistītajā dalībvalstī, kuras tiesību aktos nav paredzēta laulības šķiršana, pasludināt laulību par šķirtu. Es uzskatu (gluži tāpat kā Komisija), ka šai tiesību normai ir deklaratīvs, nevis normatīvs raksturs. Tomēr tā ir nozīmīga konkrētajā lietā, jo tajā pārņemta 10. pantā minētā frāze, ka tiesību akti neparedz laulības šķiršanu.
40.
Regulas 13. pants ir skaidrots Regulas Nr. 1259/2010 26. apsvērumā. Šajā apsvērumā noteikts, ka, “ja šajā regulā ir atsauce uz to, ka tās iesaistītās dalībvalsts tiesību aktos, kuras tiesā celta prasība, nav paredzēta laulības šķiršana, tad tas būtu jāinterpretē tā, ka šīs dalībvalsts tiesību aktos nav laulības šķiršanas institūta”.
41.
26. apsvērums piedāvā skaidrojumu frāzei “neparedz laulības šķiršanu”, kas nav piesaistīts tikai 13. panta kontekstam. Šajā apsvērumā norādītais skaidrojums ir piemērojams arī 10. pantam, kurā lietota tā pati frāze.
42.
Patiešām, tiesību doktrīnā ir atzīts, ka, neraugoties uz to, ka 26. apsvērums ir saistīts ar Regulas Nr. 1259/2010 13. pantu, 10. panta interpretācija kļūst skaidrāka, ja šī tiesību norma tiek skatīta kopsakarā ar minēto apsvērumu. No 26. apsvēruma izriet, ka gadījumā, ja piemērojamos tiesību aktos laulības šķiršanas institūts ir pazīstams, bet tas laulātajiem nav pieejams, ņemot vērā viņu konkrētos apstākļus, 10. pants nav piemērojams un konkrēto lietu var aplūkot tikai šīs regulas 12. panta kontekstā (
17
).
43.
Tādējādi 10. pants nav attiecināms uz situācijām, kad laulība nevar tikt šķirta, jo nav izpildīti zināmi nosacījumi, piemēram, nav izpildīti laulības šķiršanu ierobežojoši priekšnosacījumi (kā, piemēram, ilgs (ilgāks) laulāto atšķiršanas periods, kas noteikts piemērojamos laulības šķiršanu regulējošos tiesību aktos). Turklāt 10. pants nav piemērojams arī gadījumā, ja valsts tiesību aktos noteiktas nesaprātīgi augstas prasības laulības šķiršanai (
18
). Ņemot vērā, ka Itālijas tiesību aktos laulības šķiršanas institūts ir paredzēts, 10. pants konkrētajā lietā nav piemērojams.
3. Izvērtējamās tiesību normas vēsturiskā interpretācija
44.
Vēsturiskā interpretācija paredz, ka tiesību norma ir jāinterpretē tās vēstures kontekstā, ņemot vērā dažādos posmus līdz tiesību normas pieņemšanai.
45.
Sākotnējā priekšlikumā regulai, ar ko groza Regulu Nr. 2201/2003 (
19
), nebija paredzēta neviena tiesību norma, kas būtu salīdzināma ar pašreizējo Regulas Nr. 1259/2010 10. pantu. Sarunu laikā vairākas dalībvalstis aizstāvēja viedokli, ka iespēja šķirt laulību ir tiesības, kas jāgarantē valsts tiesību sistēmā (
20
). Tā kā par šo priekšlikumu vienošanās netika panākta, 2010. gadā Komisija pieņēma priekšlikumu Padomes Regulai, ar kuru īsteno ciešāku sadarbību laulības šķiršanai un laulāto atšķiršanai piemērojamo tiesību jomā (
21
).
46.
Teksts, kas vēlāk kļuva par 10. pantu, Komisijas 2010. gada priekšlikuma projektā bija iekļauts kā 5. pants un likumdošanas procesa laikā palika negrozīts. Preambulā kā šīs normas iekļaušanas pamatojums norādīta diskriminācijas novēršana. Arī priekšlikuma 20. apsvēruma formulējums ir identisks pašreizējam 24. apsvērumam, tomēr bez atsauces uz noteikumu par sabiedrisko kārtību (
22
).
47.
Vēsturiskā interpretācija arī paredz izvērtējamās tiesību normas šauru interpretāciju – nostāju, kuru es aizstāvu šajos secinājumos. Turklāt jānorāda, ka 10. pantā iekļautā pirmā alternatīva galvenokārt ir ieviesta, pamatojoties uz apsvērumiem par Maltas tiesību aktiem (ņemot vērā to, ka regulas izstrādes brīdī Maltā laulības šķiršanas iespēja nebija paredzēta (
23
)).
48.
Kā norādījusi Portugāles valdība, izvērtējamā tiesību norma ir favor divortii principa izpausme tādā ziņā, ka tā aizliedz tādu materiāltiesisko tiesību aktu piemērošanu, saskaņā ar kuriem laulības šķiršana nav atļauta, pat tādā gadījumā, ja laulātie ir vienojušies un izvēlējušies šos tiesību aktus.
49.
Turklāt nedz travaux préparatoires, nedz regulas 24. apsvērums nesniedz nekādu norādi, ka 10. pants būtu jāpiemēro arī gadījumos, kad piemērojamie ārvalstu tiesību akti paredz laulības šķiršanu, tomēr nosakot ierobežojošus nosacījumus.
50.
Drīzāk, kā es to esmu norādījis šo secinājumu 40. punktā un kā to norādījusi arī Komisija, Savienības likumdevējs minētās regulas 26. apsvērumā ir skaidrojis, ka 13. pantā un 10. pantā lietotā frāze “nav paredzēta laulības šķiršana/neparedz laulības šķiršanu” 10. panta kontekstā nozīmē to, ka tiesas atrašanās valsts tiesību akti tiek piemēroti gadījumā, ja piemērojamie tiesību akti neparedz laulības šķiršanas institūtu.
4. Izvērtējamās tiesību normas būtība un mērķis
51.
Pievienojos Vācijas un Rumānijas valdību viedoklim, ka Regulas Nr. 1259/2010 10. pantā iekļautās pirmās alternatīvas šaura interpretācija izriet jo sevišķi no tā, ka šajā tiesību normā ir paredzēta atkāpe (proti, atkāpe no šīs regulas 5. un 8. panta noteikumiem), kā arī no regulas 24. un 26. apsvēruma.
52.
Tādējādi 10. pants neparedz kompetentajai tiesai nekādu rīcības brīvību, tā vietā piedāvājot vienkāršu un objektīvu alternatīvu: vai nu piemērojamos tiesību aktos ir paredzēts laulības šķiršanas institūts, vai šāds institūts tajos nav paredzēts.
53.
Šādu interpretāciju apstiprina Regulas Nr. 1259/2010 mērķi, kas skaidri norādīti regulas 9. un 29. apsvērumā.
54.
Ar šo regulu plānots panākt kolīziju normu saskaņošanu saistībā ar laulības šķiršanu un laulāto atšķiršanu tiesiskās noteiktības (Regulas Nr. 1259/2010 5. un 8. pantā skaidri noteikts, kuri tiesību akti ir piemērojami laulības šķiršanai vai laulāto nošķiršanai), paredzamības un elastības nolūkā, vienlaikus novēršot t.s. forum shopping risku (proti, labvēlīgākās tiesas jurisdikcijas meklēšanu starp dalībvalstīm), un tādējādi veicināt personu brīvu pārvietošanos Savienībā. Iesaistīto dalībvalstu piemērojamo tiesību aktu paredzamība var kalpot tam, lai samazinātu labvēlīgākās tiesas jurisdikcijas meklēšanu, ņemot vērā, ka saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 3. pantu bija pieejama plaša šādu jurisdikciju izvēle.
55.
Vēlos norādīt, kā to darījusi arī Komisija, ka, pieņemot kopīgus noteikumus par kolīziju normām, iesaistītās dalībvalstis ir izteikušas piekrišanu principam, saskaņā ar kuru šīs valsts tiesām var būt pienākums piemērot ārvalstu tiesību aktus, neraugoties uz šo tiesību aktu atšķirībām vis‑à‑vis no šīs valsts tiesību aktiem, un vienīgie izņēmumi no šā principa ir paredzēti Regulas Nr. 1259/2010 10., 12. un 13. pantā. Tādējādi iespēja piemērot tiesas atrašanās valsts tiesību aktus saskaņā ar regulas 10. pantā noteikto ir izņēmums no šī principa, kas tādējādi ir interpretējams šauri (
24
).
56.
Savukārt izvērtējamās tiesību normas plaša interpretācija saskaņā ar prejudiciālajā jautājumā minēto traucētu laulāto autonomijai saistībā ar laulības šķiršanu un laulāto atšķiršanu (kas paredzēta regulas 5. pantā), kā arī traucētu piemērot tās valsts tiesību aktus (saskaņā ar regulas 8. pantu, ja puses nav izdarījušas izvēli), ar kuru pusēm ir ciešākā saikne.
57.
Plaša interpretācija būtu pretrunā regulas mērķim nodrošināt pilsoņiem tiesisko noteiktību un varētu veicināt labvēlīgākās tiesas jurisdikcijas meklēšanu, jo laulātais, kurš pieprasa laulības šķiršanu, varētu iesniegt pieteikumu tādas dalībvalsts tiesā, kuras tiesību akti paredz mazāk ierobežojošus nosacījumus laulības šķiršanai. Plaša interpretācija negatīvi ietekmētu arī regulā nostiprināto paredzamības mērķi, jo tiesai katrā atsevišķā gadījumā būtu jāanalizē piemērojamos tiesību aktos norādītie nosacījumi, saskaņā ar kuriem laulības šķiršana ir atļauta, un subjektīvi jānosaka, vai konkrētajā gadījumā šie nosacījumi ir uzskatāmi par ierobežojošiem.
58.
Turklāt, kā norādījusi Vācijas valdība, laulības šķiršana, kas ir atļauta tikai tad, ja ir izpildīti zināmi nosacījumi, pēc būtības ir drīzāk norma nekā izņēmums, un tādējādi Itālijas tiesību aktos ietvertie nosacījumi, manā ieskatā, nav ierobežojoši, ciktāl tie laulības šķiršanu nepadara praktiski neiespējamu.
B.
Atbildes uz prejudiciālo jautājumu sekas
59.
Ņemot vērā: i) apstākli, ka prejudiciālajā jautājumā iesniedzējtiesa ir norādījusi uz grūtībām saistībā ar to, ka Rumānijas tiesību akti neparedz laulāto atšķiršanas institūtu un tādējādi neparedz arī procesuālās normas, kas būtu jāpiemēro šādām procedūrām, ii) Rumānijas tiesu praksi, kas norādīta secinājumu 23. punktā, kā arī iii) vajadzību sniegt pilnīgu un lietderīgu atbildi iesniedzējtiesai, es uzskatu, ka Tiesai būtu jāizskaidro uz prejudiciālo jautājumu sniegtās atbildes sekas.
60.
Uzskatu, ka, “lai sniegtu valsts tiesai atbilstošu [un lietderīgu] atbildi, kas palīdzētu tai pareizi piemērot [Savienības] tiesību aktus pamatlietā” (
25
), ir nepieciešams izvērtēt jautājumu par to, cik lielā mērā iesniedzējtiesai ir jāpiemēro Itālijas tiesību akti, ja ar tiem pieprasīta laulāto atšķiršana, savukārt Rumānijas tiesību aktos šāda vai tai pielīdzināma procedūra nav paredzēta.
61.
Savienības Tiesa sniedz valsts tiesai “visus interpretācijas elementus, kas tai var būt noderīgi, izspriežot izskatāmo lietu, neatkarīgi no tā, vai minētā tiesa savu jautājumu formulējumā uz tiem ir vai nav atsaukusies” (
26
).
62.
Pirmkārt, saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 II nodaļas 1. iedaļu, ja dalībvalsts tiesā ir celta prasība par laulības šķiršanu, tā nevar atteikties no jurisdikcijas (pretēji gadījumam, ja tiesā celta prasība saistībā ar vecāku atbildību – šādā gadījumā attiecīgā tiesa var nodot lietu izskatīšanai citas dalībvalsts tiesā saskaņā ar šīs regulas 15. pantu) un tai ir pienākums pieņemt spriedumu par iesniegto laulības šķiršanas pieteikumu.
63.
Es piekrītu Vācijas valdības viedoklim, ka dalībvalstīm, kuras ir iesaistījušās ciešākā sadarbībā, kas ieviesta ar Regulu Nr. 1259/2010, ir jānodrošina, ka šo valstu tiesas var pieņemt spriedumus gan par laulības šķiršanu, gan par laulāto atšķiršanu. Tādējādi tā vietā, lai pieņemtu, ka Itālijas tiesām vispirms ir jākonstatē laulāto atšķiršana vai ka tām jāizdod rīkojums par laulāto atšķiršanu, manuprāt, Rumānijas tiesām būtu jāatļauj īstenot šādu procedūru, pēc analoģijas piemērojot Rumānijas tiesību aktus, kas regulē laulības šķiršanu, vai pat piemērot ārvalstu (Itālijas) procesuālos noteikumus par laulāto atšķiršanu (kopsakarā ar Rumānijas valsts tiesību aktu noteikumiem). Pretējā gadījumā Regulas Nr. 1259/2010 noteikumi būtu daļēji neefektīvi.
64.
Pirmkārt, laulāto atšķiršana ir viens no Regulas Nr. 1259/2010 galvenajiem elementiem un, otrkārt, nav nekā ārkārtēja tajā, ka tiesa, pamatojoties uz tiesību aktiem, kas piemērojami saskaņā ar šo regulu, tiek lūgta pasludināt spriedumu par laulāto atšķiršanu. Tādējādi jāsecina, ka iesniedzējtiesa nevar atteikties pieņemt spriedumu par pamatlietā iesniegto pieteikumu, pamatojot šādu lēmumu ar regulas 12. pantu (kas ir paredzēts izņēmuma gadījumiem (
27
)), tā iemesla dēļ, ka valsts tiesību akti neparedz laulāto atšķiršanu vai procesuālus noteikumus laulāto atšķiršanas procedūrai.
65.
Piedāvājot konkrētu risinājumu šajā lietā, Komisija ierosināja, ka tiesa, kurā celta prasība, piemēro atbilstošajos tiesību aktos paredzētos materiāltiesiskos nosacījumus un atsakās piemērot šajos tiesību aktos paredzētos procesuālos nosacījumus, ja tiesas atrašanās valsts tiesību akti neļauj izpildīt šos procesuālos nosacījumus. Tādējādi, ja konkrētajā gadījumā ir izpildīti laulāto atšķiršanas rīkojuma materiāltiesiskie nosacījumi, attiecīgā tiesa, lai labotu to apstākli, ka tā nevar pieņemt šādu rīkojumu, var atteikties piemērot šādu ārvalsts procesuālo nosacījumu.
66.
Pievienojos šim ierosinājumam. Manā ieskatā, šāds risinājums ir sabalansēts un atbilstošs Savienības likumdevēja netieši paustajai gribai. Pirmkārt, tādējādi netiktu nepamatoti veicināta labvēlīgākās tiesas jurisdikcijas meklēšana, jo piemērojamo tiesību aktu materiāltiesiskajiem nosacījumiem būtu jābūt izpildītiem. Pieteikuma iesniedzējs nevarētu izvairīties no šo nosacījumu piemērošanas, ceļot prasību citā tiesā, ņemot vērā plašo izvēli, kas pieejama saskaņā ar Regulu Nr. 2201/2003, un pieprasot piemērot viņam vai viņai labvēlīgus tiesību aktus (puses var viegli izvairīties no šo nosacījumu piemērošanas, ja tās vienojas piemērot tiesas atrašanās valsts tiesību aktus).
67.
Otrkārt, šāds risinājums ir atbilstošs kolīziju tiesību jomas fundamentālam principam, saskaņā ar kuru procesuāla rakstura jautājumi ir izskatāmi atbilstoši tiesas atrašanās valsts tiesību aktiem. Šis princips ir atspoguļots Savienības tiesību principā, atbilstoši kuram attiecībā uz procedūrām, kas jāpiemēro tiesām un iestādēm, kuras izskata lietu, ir jāievēro līdzvērtības un efektivitātes principi, izņemot, ja ir skaidri noteikts citādi (
28
).
68.
Pieņemot jaunākos tiesību aktus, Savienības likumdevējs saskārās ar jautājumu, kā vislabāk garantēt, ka tiesas atrašanās valsts tiesību aktos tiek ievērota piemērojamo tiesību aktu būtība, pat tādā gadījumā, ja šīs valsts tiesību aktos nav paredzēta līdzvērtīga (materiāltiesiska) koncepcija. Minētajos tiesību aktos ir paredzēti mehānismi valsts materiāltiesisko un procesuālo tiesību aktu pielāgošanai, lai garantētu saskaņā ar piemērojamo tiesību aktu sasniedzamo rezultātu. Piemēram, ir iespēja pamatoties uz Regulas (ES) Nr. 650/2012 (
29
) noteikumiem par piemērojamiem tiesību aktiem saistībā ar in rem tiesību pielāgošanu (31. pants), īpašiem noteikumiem par mantojuma pārvaldnieka iecelšanu un pilnvarām noteiktās situācijās (29. pants), kā arī uz Regulas (ES) 2016/1103 (
30
) un Regulas (ES) 2016/1104 (
31
) noteikumiem saistībā ar in rem tiesību pielāgošanu (29. pants).
69.
Lai arī Regulā Nr. 1259/2010 šāda pielāgošana nav konkrēti paredzēta, regula to arī skaidri neaizliedz.
IV. Secinājumi
70.
Ņemot vērā iepriekš minēto, es ierosinu Tiesai uz Tribunalul Bucureşti (Bukarestes apgabaltiesa, Rumānija) uzdoto prejudiciālo jautājumu sniegt šādu atbildi:
Padomes Regulas (ES) Nr. 1259/2010 (2010. gada 20. decembris), ar kuru īsteno ciešāku sadarbību attiecībā uz tiesību aktiem, kas piemērojami laulības šķiršanai un laulāto atšķiršanai, 10. pants ir interpretējams tādējādi, ka frāze “saskaņā ar 5. vai 8. pantu piemērojamie tiesību akti neparedz laulības šķiršanu” ir piemērojama vienīgi attiecībā uz situāciju, ja piemērojamajos ārvalstu tiesību aktos nav paredzēta nekāda laulības šķiršanas forma, citiem vārdiem, ja ārvalstu tiesību aktos nav paredzēts laulības šķiršanas institūts.
Tomēr gadījumā, ja piemērojamie tiesību akti paredz nosacījumu, kas izriet no šīs valsts procesuālajām tiesībām un ko tiesa, kurā celta prasība, nevar piemērot, pamatojoties uz šīs tiesas atrašanās valsts procesuālajos tiesību aktos noteiktajiem ierobežojumiem, tā var atteikties piemērot šo nosacījumu, ja izskatāmajā lietā ir izpildīti lex causae materiāltiesiskie nosacījumi.
Šajā lietā tiesai, kurā celta prasība, nav pienākuma atsevišķas procedūras ietvaros atzīt laulāto atšķiršanu trīs gadus pirms laulības šķiršanas. Tomēr tiesas spriedumā, kas pasludināts laulības šķiršanas tiesvedībā, tiesai ir jāapstiprina, ka šis nosacījums par laulāto atšķiršanu ir izpildīts. Lai iegūtu pierādījumus par šā nosacījuma izpildi, tiesai, kurā celta prasība, ciktāl tas nepieciešams, ir jāpielāgo tiesas atrašanās valsts procesuālie tiesību akti.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	Padomes Regula (2010. gada 20. decembris), ar kuru īsteno ciešāku sadarbību attiecībā uz tiesību aktiem, kas piemērojami laulības šķiršanai un laulāto atšķiršanai (OV 2010, L 343, 10. lpp., zināma arī kā “Romas III regula”).
(
3
)	Jāpiebilst, ka Tiesa tika lūgta pieņemt lēmumu par šo tiesību normu lietās, kuru rezultātā pieņemts 2016. gada 12. maija rīkojums Sahyouni (C‑281/15, EU:C:2016:343) un 2017. gada 20. decembra spriedums Sahyouni (C‑372/16, EU:C:2017:988). Tomēr minētajā rīkojumā Tiesa secināja, ka tai nav jurisdikcijas, lai sniegtu atbildi uz prejudiciālajiem jautājumiem, savukārt minētajā spriedumā Tiesa netika lūgta interpretēt šo tiesību normu. Skat. arī šo secinājumu 12. punktu.
(
4
)	Lielākajā daļā iesaistīto valstu ar šo regulu tika ieviestas vismaz divas fundamentālas izmaiņas: pirmkārt, pušu autonomija, otrkārt, pilsonības aizstāšana ar pastāvīgo dzīvesvietu – tie ir galvenie saistošie faktori, kuri jāņem vērā līgumiskas piemērojamo tiesību aktu izvēles neesamības gadījumā. Skat. Basedow, J., European Divorce Law: Comments on the Rome III Regulation, no: Verbeke, A.‑L., Scherpe, J.M., Declerck, C., Helms, T., un Senaeve, P., Confronting the Frontiers of Family and Succession Law – Liber Amicorum Walter Pintens, Intersentia, 2012, 150. lpp.
(
5
)	Padomes Regula (2003. gada 27. novembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu (OV 2003, L 338, 1. lpp., zināma arī kā “Briseles II a regula”).
(
6
)	Padomes Regula (2010. gada 20. decembris), ar kuru īsteno ciešāku sadarbību attiecībā uz tiesību aktiem, kas piemērojami laulības šķiršanai un laulāto atšķiršanai (OV 2010, L 343, 10. lpp.).
(
7
)	Civilkodeksa 66.B pants, kas ieviests ar Likumu par Civilkodeksa grozījumiem, Maltas Government Gazette, Nr. 18784, 2011. gada 29. jūlijs.
(
8
)	Skat., piemēram, attiecībā uz Spāniju: Código Civil 107. panta 2. punkta otrā teikuma c) apakšpunkts; Vāciju – Bürgerliches Gesetzbuch (BGB) ievadlikuma 17. panta 1. punkta otrais teikums; Itāliju – legge 31.5.1995, no. 218 – Riforma del sistema italiano di diritto internazionale privato 31. panta 2. punkts; Beļģiju – 2004. gada Kodeksa par starptautiskajām privāttiesībām 55. panta 3. punkts. Skat. Lein, E., no: Calliess, G.‑P., Rome Regulations: Commentary, otrais izdevums, Kluwer, 2015, 916. lpp.; Pereira, P., Rome III: la compétence juridictionnelle et la loi applicable en matière matrimoniale, RMCUE, 2007, 394. lpp., un Basedow, J., minēts iepriekš, 148. lpp.
(
9
)	Kā iesniedzējtiesa to norādījusi lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 15. punktā (sadaļā “Valsts tiesību normas, kas piemērojamas konkrētajā lietā”).
(
10
)	Pirmās instances tiesa pamatojās gan uz apstākli, ka puses iepriekš nav juridiski atšķirtas uz tiesas rīkojuma pamata, gan uz apstākli, ka laulāto atšķiršana nav pieņemama, jo Rumānijas tiesību aktos laulāto atšķiršanas procedūra nav paredzēta. Skat. lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 14. un 26. punktu.
(
11
)	Šāda interpretācija ir plaši atzīta tiesību doktrīnā. Patiesībā es neesmu saskāries ne ar vienu rakstu vai grāmatu, kurā būtu aizstāvēta pretēja interpretācija. Skat., piemēram, Helms, T., no: Rauscher, T., Europäisches Zivilprozess- und Kollisionsrecht: EuZPR/EuIPR – Kommentar, V sējums, 4. izdevums, ottoschmidt, 2016, 885. lpp. Turpmāk šajos secinājumos esmu norādījis plašāku tiesību doktrīnu šajā jautājumā.
(
12
)	Saistībā ar šā apsvēruma dažādām lingvistiskām versijām skat. ģenerāladvokāta H. Saugmandsgora Ēes [H. Saugmandsgaard Øe] secinājumus lietā Sahyouni (C‑372/16, EU:C:2017:686, 76. un 77. punkts), kā arī Lein, E., minēts iepriekš, 920. lpp.
(
13
)	“Ein wirksames und unverzichtbares Grundrecht auf Scheidung” (skat. Gruber, U.P., Scheidung auf Europäisch – die Rom III‑Verordnung, IPRax 2012, 391. lpp., un de Maizière, N., Das Europäische Scheidungskollisionsrecht nach der Rom III‑Verordnung, Jenaer Wissenschaftliche Verlagsgesellschaft, 2017, 244. lpp.).
(
14
)	Tolani, M., no: Althammer, C., Brussels IIa [and] Rome III, Beck, 2019, 360. lpp.
(
15
)	Skat. Lein, E., minēts iepriekš, 919. lpp. Vairāk piemēru skat. Henrich, D., Zur Parteiautonomie im Europäisierten Internationalen Familienrecht, no: Verbeke, A.‑L., Scherpe, J.M., Declerck, C., Helms, T., un Senaeve, P., minēti iepriekš, 707. lpp.
(
16
)	Skat., piemēram, Regulas Nr. 1259/2010 10. pantā iekļauto otro alternatīvu, proti, gadījumus, kad piemērojamie tiesību akti, “pamatojoties uz dzimumu, nepiešķir vienam laulātajam vienlīdzīgu pieeju laulības šķiršanai vai laulāto atšķiršanai” (mans izcēlums).
(
17
)	Lein, E., minēts iepriekš, 920. lpp. Skat. arī Helms, T., minēts iepriekš, 885. lpp. (atsauce uz citu tiesību doktrīnu, kurā aizstāvēts šāds viedoklis, norādīta secinājumu 19. zemsvītras piezīmē). Skat. arī Gruber, U.P., minēts iepriekš, 390. lpp.
(
18
)	Tolani, M., no: Althammer, C., Brüssel IIa [und] Rom III: Kommentar, Beck, 2014, 362. lpp.
(
19
)	COM(2006) 399, galīgā redakcija.
(
20
)	Skat. Padomes dokumentu 8364/07 (Presse 77), 11. lpp., vācu valodas redakcijā.
(
21
)	COM(2010) 105/2, galīgā redakcija.
(
22
)	Skat. Lein, E., minēts iepriekš, 919. lpp.
(
23
)	Šādu pašu interpretāciju skat. Helms, T., minēts iepriekš, 885. lpp.
(
24
)	Skat., piemēram, spriedumu, 2019. gada 6. jūnijs, Weil (C‑361/18, EU:C:2019:473, 43. punkts).
(
25
)	Spriedums, 1978. gada 28. jūnijs, Simmenthal (70/77, EU:C:1978:139, 57. punkts).
(
26
)	Spriedums, 2016. gada 29. septembris, Essent Belgium (C‑492/14, EU:C:2016:732, 43. punkts).
(
27
)	Skat. Regulas Nr. 1259/2010 25. apsvērumu.
(
28
)	Skat. spriedumu, 2007. gada 7. jūnijs, van de Weerd u.c. (no C‑222/05 līdz C‑225/05, EU:C:2007:318, it īpaši 28. punkts).
(
29
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2012. gada 4. jūlijs) par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un publisku aktu akceptēšanu un izpildi mantošanas lietās un par Eiropas mantošanas apliecības izveidi (OV 2012, L 201, 107. lpp.).
(
30
)	Padomes Regula (2016. gada 24. jūnijs), ar ko īsteno ciešāku sadarbību attiecībā uz jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem un nolēmumu atzīšanu un izpildi laulāto mantisko attiecību jomā (OV 2016, L 183, 1. lpp.).
(
31
)	Padomes Regula (2016. gada 24. jūnijs), ar ko īsteno ciešāku sadarbību attiecībā uz jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem un nolēmumu atzīšanu un izpildi reģistrētu partnerattiecību mantisko seku jomā (OV 2016, L 183, 30. lpp.).