62011CC0616
ĢENERĀLADVOKĀTA MELHIORA VATELĒ [MELCHIOR WATHELET]
SECINĀJUMI,
sniegti 2013. gada 24. oktobrī (
1
)
Lieta C‑616/11
T‑Mobile Austria GmbH
pret
Verein für Konsumenteninformation
(Oberster Gerichtshof (Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
“Tiesību aktu tuvināšana — Maksājumu pakalpojumi — Vispārējs aizliegums pieprasīt komisijas maksu par maksājumu instrumenta izmantošanu — Līgums starp mobilā telefona operatoru un fiziskām personām”
I – Ievads
1.
Iesniegtais lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 13. novembra Direktīvā 2007/64/EK par maksājumu pakalpojumiem iekšējā tirgū, ar ko groza Direktīvas 97/7/EK, 2002/65/EK, 2005/60/EK un 2006/48/EK un atceļ Direktīvu 97/5/EK (
2
) (turpmāk tekstā – “direktīva”), dalībvalstīm 52. panta 3. punktā paredzēto iespēju aizliegt vai ierobežot papildu maksu, kas pazīstama kā angļu termins “surcharging”.
2.
Nosakot papildu maksu, uzņēmumi maksājumu saņēmēji saviem klientiem maksātājiem nosaka maksu par noteikta maksājumu instrumenta izmantošanu. Šīs prakses mērķis ir tāds, ka klienti maksātāji sedz tostarp ar kredītkaršu vai debetkaršu lietošanu saistītās izmaksas.
3.
Iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi ir par to, vai direktīvas 52. panta 3. punktu piemēro mobilo telefonu sakaru kompānijām, ja līdzekļu pārskaitīšana direktīvas izpratnē ir maksājumu instruments un vai vispārējs aizliegums piemērot papildu maksu Austrijā ir saderīgs ar šo pantu.
II – Atbilstošās tiesību normas
A – Savienības tiesības
4.
Direktīvas 1. pantā ir paredzēts:
“1.   Ar šo direktīvu paredz noteikumus, saskaņā ar kuriem dalībvalstis izšķir šādas sešas maksājumu pakalpojumu sniedzēju kategorijas:
a)
kredītiestāde Direktīvas 2006/48/EK 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta nozīmē;
b)
elektroniskās naudas iestādes Direktīvas 2000/46/EK 1. panta 3. punkta a) apakšpunkta nozīmē;
c)
pasta žiro norēķinu iestādes, kurām atbilstīgi valstu tiesību aktiem ir tiesības sniegt maksājumu pakalpojumus;
d)
maksājumu iestādes šīs direktīvas nozīmē;
e)
Eiropas Centrālā banka [ECB] un valstu centrālās bankas, kad tās nerīkojas kā monetārās vai citas publiskās iestādes;
f)
dalībvalstis vai to reģionālās vai vietējās varas iestādes, kad tās nerīkojas kā valsts iestādes.
2.   Šajā direktīvā arī paredzēti noteikumi par nosacījumu pārskatāmību un informēšanas prasībām attiecībā uz maksājumu pakalpojumiem, kā arī attiecīgām maksājumu pakalpojumu lietotāju un maksājumu pakalpojumu sniedzēju tiesībām un pienākumiem saistībā ar maksājumu pakalpojumu sniegšanu profesionālās darbības vai uzņēmējdarbības veidā.”
5.
Saskaņā ar šīs direktīvas 4. pantu ar nosaukumu “Definīcijas”:
“Šajā direktīvā lietotas šādas definīcijas:
[..]
3)
“maksājumu pakalpojums” ir viena no pielikumā minētajām uzņēmējdarbībām;
[..]
5)
“maksājuma darījums” ir maksātāja vai maksājuma saņēmēja uzsākta darbība, nododot, pārvedot vai izņemot līdzekļus, neatkarīgi no maksātāja vai maksājuma saņēmēja attiecību pamatā esošajiem pienākumiem;
[..]
7)
“maksātājs” ir tāda fiziska vai juridiska persona, kura ir maksājumu konta turētājs un kura atļauj veikt maksājuma uzdevumu no šā maksājumu konta, vai gadījumā, ja nav maksājumu konta, tad fiziska vai juridiska persona, kas dod rīkojumu par maksājumu darījumu;
8)
“maksājuma saņēmējs” ir fiziska vai juridiska persona, kas ir pārskaitāmo naudas līdzekļu iecerētais saņēmējs;
9)
“maksājumu pakalpojumu sniedzējs” ir 1. panta 1. punktā minētās iestādes, kā arī juridiskas un fiziskas personas, uz kurām attiecas 26. pantā noteiktais atbrīvojums;
10)
“maksājumu pakalpojumu lietotājs” ir fiziska vai juridiska persona, kas izmanto maksājuma pakalpojumu kā maksātājs vai maksājuma saņēmējs, vai gan kā maksātājs, gan kā maksājuma saņēmējs;
[..]
16)
“maksājuma uzdevums” ir maksātāja vai maksājuma saņēmēja rīkojums savam maksājumu pakalpojumu sniedzējam, ar kuru pieprasa izpildīt maksājuma darījumu;
[..]
19)
“autentificēšana” ir procedūra, kas dod iespēju maksājumu pakalpojumu sniedzējam pārbaudīt konkrēta maksājumu instrumenta pielietojumu, arī tā personalizētos drošības elementus;
[..]
23)
“maksājumu instruments” ir jebkāda(-as) individuāla(-as) ierīce(-es) un/vai procedūru kopums, par ko maksājumu pakalpojumu lietotājs un maksājumu pakalpojumu sniedzējs ir vienojušies un ko maksājumu pakalpojumu lietotājs izmanto, lai ierosinātu maksājuma uzdevumu;
[..].”
6.
Direktīvas IV sadaļā ar nosaukumu “Tiesības un pienākumi saistībā ar maksājumu pakalpojumu sniegšanu un izmantošanu” 52. panta, kura nosaukums ir “Piemērojamās maksas”, 3. punktā ir noteikts:
“Maksājumu pakalpojumu sniedzējs neliedz maksājuma saņēmējam pieprasīt no maksātāja maksu vai piedāvāt samazinājumu konkrētā maksājumu instrumenta izmantošanai. Tomēr dalībvalstis var aizliegt vai ierobežot maksas pieprasīšanu, ņemot vērā vajadzību veicināt konkurenci un efektīvu maksājumu instrumentu izmantošanu.”
7.
Direktīvas 52. panta 3. punkta piemērojamība ir aprakstīta tās preambulas 42. apsvērumā:
“Lai sekmētu pārskatāmību un konkurenci, maksājumu pakalpojumu sniedzējam nebūtu jākavē maksājuma saņēmēj[s] pieprasīt maksu no maksātāja par noteikta maksājumu instrumenta lietošanu. Lai gan maksājuma saņēmējam vajadzētu būt iespējai pieprasīt papildu samaksu par konkrēta maksājumu instrumenta izmantošanu, dalībvalstis var pieņemt lēmumu, ar ko tās šādu praksi aizliedz vai ierobežo, ja tās uzskata, ka tādējādi varētu izvairīties no ļaunprātīgi noteiktām cenām vai no tādu cenu noteikšanas, kas, ņemot vērā vajadzību veicināt konkurenci un efektīvu maksājumu instrumentu izmantošanu, varētu negatīvi ietekmēt konkrēta maksājumu instrumenta izmantošanu.”
8.
VI sadaļā ar nosaukumu “Nobeiguma noteikumi”, direktīvas 86. pantā “Pilnīga saskaņošana” ir paredzēts:
“1.   Neskarot 30. panta 2. punktu, 33. pantu, 34. panta 2. punktu, 45. panta 6. punktu, 47. panta 3. punktu, 48. panta 3. punktu, 51. panta 2. punktu, 52. panta 3. punktu, 53. panta 2. punktu, 61. panta 3. punktu, 72. pantu un 88. pantu, ciktāl šajā direktīvā ir saskaņoti noteikumi, dalībvalstis nepatur spēkā un neievieš citus noteikumus, kā vien tos, kas ir ietverti šajā direktīvā.
[..]”
B – Austrijas tiesības
9.
Saskaņā ar iesniedzējtiesas teikto direktīva Austrijas tiesībās tika transponēta Likumā par maksājumu pakalpojumiem (Zahlungsdienstegesetz, BGBl. I, 66/2009; turpmāk tekstā – “ZaDiG”), kas stājās spēkā 2009. gada 1. novembrī.
10.
ZaDiG 1. panta ar nosaukumu “Piemērošanas joma” 1. punktā ir noteikts:
“Šis federālais likums paredz nosacījumus, saskaņā ar kuriem Austrijā personas drīkst sniegt komerciāla rakstura maksājumu pakalpojumus (maksājumu pakalpojumu sniedzējs), un tas reglamentē maksājumu pakalpojumu sniedzēju un maksājumu pakalpojumu lietotāju tiesības un pienākumus saistībā ar maksājumu pakalpojumiem, ko sniedz Austrijā dzīvojošs maksājumu pakalpojumu sniedzējs un Austrijā dzīvojoši maksājumu pakalpojumu sniedzēji, kā arī reglamentē piekļuvi maksājumu sistēmām.”
11.
ZaDiG 27. panta ar nosaukumu “Piemērojamā maksa” 6. punktā ir nodrošināta direktīvas 52. panta 3. punkta transponēšana Austrijas tiesībās un tajā ir paredzēts:
“Maksājumu pakalpojumu sniedzējs nedrīkst maksājumu saņēmējam liegt piedāvāt maksātājam samazinājumu konkrētā maksājumu instrumenta izmantošanai. Nav pieļaujams, ka maksājuma saņēmējs pieprasa maksu par konkrēta maksājumu instrumenta izmantošanu.”
III – Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
12.
T‑Mobile Austria GmbH (turpmāk tekstā – “T‑Mobile Austrija”) ir mobilo telefona sakaru pakalpojumu piedāvātāja Austrijā. Tādēļ tā pastāvīgi slēdz ar patērētājiem līgumus par telekomunikāciju pakalpojumiem, šim nolūkam piemērojot regulāri aktualizētus Vispārējos darījumu nosacījumus [Allgemeine Geschäftsbedingungen, turpmāk tekstā – “AGB”], kuros ir šāda klauzula, kas bija spēkā 2009. gada novembrī (turpmāk tekstā – “strīdīgā klauzula”):
“23. pants
[..]
1.2.
Visi maksājumu darījumu veidi tiek atzīti par tādiem, ar ko klients nokārto savas parādsaistības, tomēr, ja Jūs maksājat par pakalpojumu, dodot rīkojumu par maksājumu papīra formātā, vai veicat maksājumu telefonbankā, mēs pieprasām maksu par maksājuma apstrādi.”
13.
Piemērojot šo klauzulu, ja klients ir pieteicis tarifu “Call Europe” un izmanto to, tad viņam papildus ir jāmaksā EUR 3 mēnesī, ja viņš izvēlas veikt “maksājumu bez tiešā debeta vai, neizmantojot kredītkarti”, kas ietver tostarp maksājumus papīra formātā vai maksājumu internetbankā (“Telebanking”).
14.
Celdama prasību pamatlietā, Verein für Konsumenteninformation, patērētāju apvienība, prasa, lai T‑Mobile Austria, pirmkārt, tiktu aizliegts strīdīgo klauzulu ietvert ar tās klientiem noslēgtajos līgumos un, otrkārt, uz to balstīties saistībā ar spēkā esošajiem līgumiem. Savas prasības atbalstam Verein für Konsumenteninformation norāda, ka strīdīgā klauzula esot pretrunā saistošajiem ZaDiG 27. panta 6. punkta otrā teikuma noteikumiem.
15.
T-Mobile Austria prasīja prasību noraidīt, vispirms norādot, ka uz to neattiecoties direktīvas un ZaDiG piemērošanas joma, jo tā arī neesot “maksājumu pakalpojumu sniedzēja”, bet mobilo sakaru operatore. Tālāk tā norādīja, ka, tā kā uz maksājuma rīkojuma papīra formātā nav personalizētu drošības elementu, tas direktīvas 4. panta 23. punkta izpratnē nav “maksājumu instruments”. Visbeidzot, direktīvas 52. panta 3. punkta transponēšana ZaDiG 27. panta 6. punkta otrajā teikumā neesot saderīga ar direktīvu, jo Austrijas likumdevējs minētajā 52. panta 3. punktā minēto iemeslu dēļ nav pamatojis aizliegumu piemērot maksu par attiecīgajiem maksājumu instrumentiem.
16.
Pirmās instances tiesa visus Verein für Konsumenteninformation prasījumus apmierināja, un tās spriedums tika atstāts negrozīts apelācijas instancē. Apelācijas instances tiesa uzskatīja, ka maksājuma rīkojums papīra formātā nav maksājumu instruments direktīvas 4. panta 23. punkta izpratnē, bet konstatēja, ka direktīvas 52. panta 3. punkts ir palicis ārpus saskaņošanas, jo katrā ziņā valsts likumdevējs varēja izvēlēties paredzēt vispārēju aizliegumu piemērot papildu maksu, tāpat kā tas noteikts ZaDiG 27. panta 6. punktā, gan par maksājumu instrumentiem direktīvas izpratnē, gan citiem maksājumu veidiem – kā maksājuma rīkojums papīra formātā. Turklāt apelācijas tiesa uzskatīja, ka šis aizliegums atbilstot direktīvas 52. panta 3. punkta pēdējā teikumā minētajam mērķim veicināt konkurenci un efektīvu maksājumu instrumentu izmantošanu.
17.
T‑Mobile Austria par šo lēmumu Oberster Gerichtshof [Augstākajā tiesā] (Austrija) iesniedza kasācijas sūdzību “Revision”. Secinādama, ka pamatlietā radušies jautājumi Tiesā nav tikuši izskatīti, iesniedzējtiesa, kuras lēmumu iekšējās tiesībās nevar pārsūdzēt, apturēja tiesvedību un uzdeva Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 13. novembra Direktīvas 2007/64/EK par maksājuma pakalpojumiem iekšējā tirgū 52. panta 3. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tas ir jāpiemēro arī attiecībā uz līgumattiecībām starp mobilā tīkla operatoru kā maksājuma saņēmēju un tā privātajiem klientiem (patērētājiem) kā maksātājiem?
2)
Vai maksātāja pašrocīgi parakstīts maksājuma rīkojums papīra formātā, respektīvi, ar šo rīkojumu uzsāktā procedūra naudas pārskaitījumu veikšanai, kā arī līgumā paredzētā rīkojumu došanas procedūra naudas pārskaitījumu veikšanai internetbankā (telefonbankā), ir uzskatāmi par “maksājumu instrumentiem” Direktīvas 2007/64/EK 4. panta 23. punkta un 52. panta 3. punkta izpratnē?
3)
Vai Direktīvas 2007/64/EK 52. panta 3. punkts ir interpretējams tādējādi, ka ar to netiek pieļauts piemērot valsts tiesību normu, kurā maksājuma saņēmējam ir paredzēts vispārīgs, un it īpaši dažādu maksājumu instrumentu kontekstā nediferencēts, aizliegums pieprasīt maksu?”
IV – Tiesvedība Tiesā
18.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesas kancelejā tika reģistrēts 2011. gada 30. novembrī. T‑Mobile Austria, Verein für Konsumenteninformation, Austrijas, Vācijas, Francijas, Itālijas un Portugāles valdības, kā arī Eiropas Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus. Tiesas sēde notika 2013. gada 11. septembrī, kuras laikā Verein für Konsumenteninformation, Austrijas un Vācijas valdības un Komisija iesniedza mutvārdu apsvērumus.
V – Analīze
A – Par pirmo prejudiciālo jautājumu
19.
Uzdodama pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai dalībvalstīm saskaņā ar direktīvas 52. panta 3. punkta otro teikumu dotā iespēja aizliegt vai ierobežot iekasēt maksājumu ir piemērojama līgumiskās attiecībās, ar kurām saistīts mobilo sakaru operators un tā klients.
1) Par pieņemamību
20.
Verein für Konsumenteninformation uzskata, ka uz šo jautājumu nav jāatbild, jo atbilde nav “vajadzīga” LESD 267. panta izpratnē, lai iesniedzējtiesa varētu iztiesāt pamatlietu. Tā uzskata, ka tās interese celt prasību nav atkarīga no direktīvas 52. panta 3. punkta saistībā ar līgumiskajām attiecībām starp T‑Mobile Austria un tās klientiem un tai ir piešķirta ar Austrijas publiskajām tiesībām, kas tai ļauj aizsākt tiesvedību par darbību izbeigšanu patērētāju aizsardzībai.
21.
Šim argumentam nevar piekrist. No Tiesas judikatūras skaidri izriet, ka “vērtējums par prejudiciālā jautājuma nozīmīgumu un nepieciešamību principā ir tikai tiesas, kura izdod lēmumu uzdot prejudiciālus jautājumus, atbildībā” (
3
), izņemot, “ja ir acīmredzams, ka lūgtajai [Savienības] tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamata tiesvedības faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, vai arī gadījumos, kad izvirzītā problēma ir hipotētiska vai Tiesai nav zināmi faktiskie vai juridiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem” (
4
).
22.
Uz Verein für Konsumenteninformation šis izņēmums nav attiecināms. Turklāt tās apsvērumi par spēju celt prasību nav visai atbilstoši prejudiciālā jautājuma vērtējumā. Pat ja šī spēja tai ir piešķirta ar Austrijas publiskajām tiesībām, valsts tiesai tik un tā būtu derīgi zināt, vai direktīvas 52. panta 3. punkts tiek piemērots, ja maksājuma saņēmējs – šajā gadījumā T‑Mobile Austria – ir mobilo sakaru operators un šai sakarā varētu būt ārpus direktīvas piemērošanas jomas.
23.
Līdz ar to pirmais jautājums ir uzskatāms par pieņemamu.
2) Par lietas būtību
24.
T‑Mobile Austria skatījumā līgumiskās attiecības direktīva var ietekmēt tikai tad, ja tā ietilpst šīs direktīvas materiālajā piemērošanas jomā. Pamatojoties uz šo, T‑Mobile Austria uzskata, ka līgumiskās attiecības, kas saista ar mobilo sakaru operatoriem, būtu jāizslēdz no minētās piemērošanas jomas, ieskaitot 52. panta 3. punktu, jo tie nav maksājumu pakalpojumu sniedzēji šīs direktīvas 1. panta 1. punkta izpratnē un tādēļ tie nesniedz maksājumu pakalpojumus minētās direktīvas 4. panta 3. punkta izpratnē.
25.
Tā secina – tā kā tās līgumiskās attiecības ar klientiem neizpaužas kā maksājumu pakalpojumu sniegšana, direktīva tai nav piemērojama, ņemot vērā tās 2. panta 1. punktu, saskaņā ar kuru “šī direktīva attiecas tikai uz maksājumu pakalpojumiem [Eiropas Savienībā]”.
26.
Savukārt Verein für Konsumenteninformation, Austrijas, Vācijas, Francijas, Itālijas un Portugāles valdības, kā arī Komisija ir vienisprātis par to, ka direktīvas 52. panta 3. punkts ir piemērojams T‑Mobile Austria līgumiskajām attiecībām ar tā klientiem.
27.
To skatījumā tas skaidri izrietot no šī panta teksta, kurā, no vienas puses, maksājumu pakalpojumu sniedzējs neliedz maksājuma saņēmējam pieprasīt no maksātāja maksu vai piedāvāt samazinājumu konkrētā maksājumu instrumenta izmantošanai un, no otras puses, dalībvalstis var aizliegt vai ierobežot maksas pieprasīšanu, ņemot vērā vajadzību veicināt konkurenci un efektīvu maksājumu instrumentu izmantošanu.
28.
Manā skatījumā nav šaubu, ka T‑Mobile Austria ir maksājuma saņēmēja šī panta nozīmē, ko tā arī neapstrīd. Saskaņā ar direktīvas 4. panta 8. punktu “maksājuma saņēmējs” ir fiziska vai juridiska persona, kas ir pārskaitāmo naudas līdzekļu iecerētā saņēmēja. Būdama savu klientu veikto maksājumu kreditore, T‑Mobile Austria tātad ir šo maksājumu saņēmēja šīs direktīvas 52. panta 3. punkta izpratnē.
29.
Tādējādi nav arī šaubu, ka T‑Mobile Austria klienti ir maksātāji direktīvas izpratnē, kuras 4. panta 7. punktā tie definēti kā “tādas fiziskas vai juridiskas personas, kuras ir maksājumu konta turētāji un kuras atļauj veikt maksājuma uzdevumu no šā maksājumu konta, vai gadījumā, ja nav maksājumu konta, tad fiziskas vai juridiskas personas, kas dod rīkojumu par maksājumu darījumu”. Tā, pārskaitot līdzekļus T‑Mobile Austria par mobilā telefona rēķiniem, šie klienti ir “maksātāji” šīs direktīvas izpratnē.
30.
Kā to uzsvērusi Komisija, ja ir taisnība, ka direktīvas 52. panta 3. punkta pirmais teikums tieši attiecas tikai uz attiecībām starp maksājumu pakalpojumu sniedzēju un maksājuma saņēmēju, pirmais minētais neliedz pieprasīt otrajam piemērot maksu vai piedāvāt samazinājumu “maksājuma saņēmējam konkrētā maksājumu instrumenta izmantošanai”; tajā, lai arī netieši, arī ir reglamentētas attiecības starp maksājuma saņēmēju un maksātāju.
31.
Attiecībā uz šo tiesību normu – tā dalībvalstīm dod iespēju aizliegt vai ierobežot tiesības pieprasīt maksu un tādējādi reglamentēt attiecības starp maksājuma saņēmēju – šajā gadījumā T‑Mobile Austria – un maksātāju, šajā gadījumā – tā klientu, ja, kā norādīts direktīvas 42. apsvērumā, “ja tās uzskata, ka tādējādi varētu izvairīties no ļaunprātīgi noteiktām cenām vai no tādu cenu noteikšanas, kas varētu negatīvi ietekmēt konkrēta maksājumu instrumenta izmantošanu”.
32.
No visa iepriekš minētā izriet, ka direktīvas 52. panta 3. punkta kontekstā prakse pieprasīt maksu par konkrēta maksājumu instrumenta izmantošanu katrā ziņā un galvenokārt skar attiecības starp maksājuma saņēmēju un maksātāju. Turklāt – kā norāda Komisija – es neredzu iespēju, kā dalībvalstis faktiski varētu izmantot iespēju, kas tām piešķirta ar šīs direktīvas 52. panta 3. punktu, ja tam pamatā nebūtu attiecību starp maksājuma saņēmēju un maksājumu pakalpojumu sniedzēju.
33.
Tādēļ es pievienojos Verein für Konsumenteninformation, Austrijas, Vācijas, Francijas, Itālijas un Portugāles valdību, kā arī Komisijas pārstāvētajam viedoklim.
34.
Tādējādi es iesaku Tiesai uz pirmo prejudiciālo jautājumu atbildēt, ka direktīvas 52. panta 3. punktu piemēro līgumiskajās attiecībās, kas saista mobilo sakaru operatoru kā maksājuma saņēmēju un to klientu (patērētāju) kā maksātāju.
B – Par otro prejudiciālo jautājumu
35.
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai, pirmkārt, “maksātāja pašrocīgi parakstīts rīkojums papīra formātā un/vai ar šo rīkojumu uzsāktā procedūra naudas pārskaitījumu veikšanai” un, otrkārt, rīkojumu došanas procedūra naudas pārskaitījumu veikšanai internetbankā (telefonbankā) ir uzskatāmi par “maksājumu instrumentiem” direktīvas 4. panta 23. punkta un 52. panta 3. punkta izpratnē.
36.
Vispirms jānorāda uz atšķirību direktīvas vācu un franču valodas versijās. Lai gan franču versijā “maksājumu instruments” ir definēts kā “maksājumu instruments” [, kas] ir jebkāda(-as) individuāla(-as) ierīce(-es) un/vai procedūru kopums”, vācu valodas versijā īpašības vārds “individuāla” tiek lietots vienlaicīgi, lai apzīmētu elementu un procedūru kopumu (“jedes personalisierte Instrument und/oder jeden personalisierten Verfahrensablauf”) (
5
). Citas valodu versijas – kā angļu un grieķu – tekstu var izlasīt divējādi (
6
).
37.
Tas nozīmē, ka atšķirībai valodu versijās manā analīzē nav nozīmes. Vai tā būtu “sistēma” vai “procedūru kopums”, maksājuma rīkojumu papīra formātā un rīkojumu pārskaitījumu veikšanai internetbankā var personalizēt: pirmkārt, maksājuma rīkojums ar uzliktu pašrocīgu parakstu un, otrkārt, rīkojuma izdošana pārskaitījumu veikšanai internetbankā, izmantojot personalizētu drošības elementu (piemēram, PIN kods – personisks identifikācijas numurs). Šādā veidā viens vai otrs pat atbilst gan direktīvas vācu valodas, gan franču valodas versijas prasībām.
38.
Attiecībā uz jautājumu par to, vai pienācīgi parakstīts maksājuma rīkojums un rīkojumu pārskaitījumu veikšanai internetbankā izdošana ir “maksājumu instrumenti” direktīvas izpratnē, starp lietas dalībniekiem viedokļi ir atšķirīgi.
39.
Attiecībā uz pienācīgi parakstītu maksājuma rīkojumu Verein für Konsumenteninformation, Austrijas, Francijas, Itālijas un Portugāles valdības, kā arī Komisija apstiprina, ka tas ir “maksājumu instruments” direktīvas 4. panta 23. punkta izpratnē, ko, pamatojoties uz vienošanos starp pakalpojuma sniedzēju un maksājumu pakalpojumu izmantotāju, izmanto maksājuma darījuma veikšanai šīs direktīvas 4. pants 16. punkta izpratnē, citiem vārdiem, lai pārnestu naudas līdzekļus. Prasība par personalizēšanu ir izpildīta, ja uz maksājuma rīkojuma ir uzlikts pašrocīgs maksātāja paraksts, kas ļauj maksājuma pakalpojuma izmantotājam piedēvēt maksājuma rīkojuma oriģināla autentiskumu.
40.
Saistībā ar personalizēšanas aspektu Komisija norāda, ka direktīvas 4. panta 23. punkta teksts neļauj izsecināt personalizēta drošības elementa obligāto raksturu papildus pašrocīgam parakstam, lai pienācīgi parakstīts maksājuma rīkojums būtu maksājuma instruments šīs direktīvas izpratnē.
41.
Francijas valdība piebilst, ka, ņemot vērā direktīvas mērķi, kas ir Savienībā radīt vienotu maksājumu instrumentu tirgu, nevar pārliecinoši apgalvot, ka Savienības likumdevējs ir domājis no jēdziena “maksājumu instruments” izslēgt tādus tik bieži sastopamus instrumentus kā pārskaitījuma procedūra.
42.
Savukārt T‑Mobile Austria un Vācijas valdība iebilst šādai direktīvas 4. panta 23. punkta interpretācijai. T‑Mobile Austria uzskata, ka “maksājumu instrumenta” esamība noteikti nozīmē drošības elementu un ka šis kritērijs nav izpildāms vien tikai ar pašrocīgu parakstu uz maksājuma rīkojuma. T‑Mobile Austria skatījumā maksājumu instrumenta personalizēšana ir jāpanāk pirms paraksta uzlikšanas, kas nozīmē, ka maksājumu instruments ir jāpersonalizē, pat ja paraksta nav.
43.
Vācijas valdība uzskata, ka maksājuma rīkojums nav nedz elements, nedz arī procedūru kopums šīs direktīvas 4. panta 23. punkta izpratnē. Tā atgādina vairākas direktīvas normas, kur “maksājumu instruments” ir lietots tādējādi, ka tas pierāda to, ka tajā nav ietverti maksājuma rīkojumi.
44.
Tā šī valdība citu tiesību normu starpā atsaucas uz direktīvas 57. pantu, saskaņā ar kuru maksājumu pakalpojumu sniedzējs “izsniedz” maksājumu instrumentu, lai to izmantotu maksājumu pakalpojumiem, un nodrošina, lai “maksājumu instrumenta personalizētie drošības elementi nebūtu pieejami citām personām” (
7
), un tās pašas direktīvas 55. panta 2. punktu par maksājumu instrumenta bloķēšanu objektīvi pamatotu apsvērumu dēļ, kas saistīti ar maksājumu instrumenta drošību (piemēram, neatļauta izmantošana vai izmantošana krāpšanas nolūkā).
45.
Vācijas valdība tādējādi uzskata, ka jēdziena “maksājumu instruments” lietojums izslēdz tā piemērošanu maksājuma rīkojumiem. Faktiski tās skatījumā maksājuma rīkojums nedod ieganstu maksājumu pakalpojumu izmantotājam izsniegt maksājumu instrumentu un nepieprasa personalizētu drošības elementu izmantošanu, kā tas ir kredītkartes gadījumā. Turklāt nav iedomājama arī maksājuma rīkojuma bloķēšana.
46.
Tiesas sēdē, kurā T‑Mobile Austria nepiedalījās, Vācijas valdība savu nostāju nemainīja un paskaidroja, ka tās skatījumā maksājuma rīkojums ir maksājuma uzdevums direktīvas 4. panta 16. punkta izpratnē, bet nav maksājumu instruments direktīvas 4. panta 23. punkta izpratnē.
47.
Saistībā ar rīkojumu došanu naudas pārskaitījumu veikšanai internetbankā (“Telebanking”) Verein für Konsumenteninformation, Austrijas, Vācijas, Francijas, Itālijas un Portugāles valdības, kā arī Komisija uzskata, ka tam ir direktīvas 4. panta 23. punktā minētās maksājumu instrumenta pazīmes. It īpaši tam tiek piemērota īpaša procedūra, kurā maksājumu pakalpojumu izmantotājs piekļūst elektroniskai platformai. Šādas procedūras personalizēšana, vispārīgi ņemot, tiek nodrošināta ar drošības elementu un autentificēšanu. Šādi tas ir šajā gadījumā, jo iesniedzējtiesa apstiprina, ka maksātājam ir jāievada PIN kods, lai piekļūtu elektroniskai platformai, un TAN kods (transakcijas numurs), kas ir vajadzīgs maksājuma uzdevuma autentificēšanai.
48.
Savukārt T‑Mobile Austria uzskata, ka rīkojuma došana naudas pārskaitījumu veikšanai internetbankā arī nav maksājumu instruments.
49.
Manā izpratnē atbildei uz otro prejudiciālo jautājumu ir jābūt apstiprinošai. Faktiski uz pārskaitījumu – vai nu tas veikts, pamatojoties uz pienācīgi parakstītu maksājuma rīkojumu, vai veikts elektroniski (ko iesniedzējtiesa sauc par “Telebanking”) – attiecas gan direktīvas 4. panta 3. punkts, gan arī 23. punkts.
50.
Taisnība, ka iesniedzējtiesa formāli vēršas pie Tiesas nevis saistībā ar pārskaitījuma tehnisko pusi tā kopumā, bet gan saistībā ar pienācīgi parakstītu maksājuma rīkojumu un rīkojuma došanu naudas pārskaitījumu veikšanai internetbankā. Parakstīts un maksājuma pakalpojuma sniedzējam iesniegts maksājuma uzdevums vai rīkojums naudas pārskaitījumu veikšanai internetbankā ir mazāk “individuāla ierīce un/vai procedūru kopums, par ko maksājumu pakalpojumu lietotājs un maksājumu pakalpojumu sniedzējs ir vienojušies un ko maksājumu pakalpojumu lietotājs izmanto, lai ierosinātu maksājuma uzdevumu” (
8
) salīdzinājumā ar pašu maksājuma uzdevumu, t.i., “maksātāja [..] rīkojums savam maksājumu pakalpojumu sniedzējam, ar kuru pieprasa izpildīt maksājuma darījumu” (
9
).
51.
Tajā pašā laikā man liekas, ka aiz iesniedzējtiesas lietota formulējuma slēpjas jautājums par to, vai visu darbību kopums, kas ļauj veikt līdzekļu pārskaitījumu, proti, tā izpilde, pašrocīgi parakstot maksājuma rīkojumu, un nodošana maksājumu pakalpojumu sniedzējam vai rīkojuma došana naudas pārskaitījumu veikšanai internetbankā ir “maksājumu instruments” direktīvas izpratnē.
52.
To precizējot, man šķiet, ka direktīva ir piemērojama pārskaitījumiem neatkarīgi no tā, vai to pamatā ir maksājuma uzdevums ar maksātāja pašrocīgu parakstu, vai arī tas ir ticis veikts elektroniski. Faktiski direktīvas 4. panta 3. punktā ““maksājumu pakalpojums” ir definēts kā “viena no pielikumā minētajām uzņēmējdarbībām”, un pielikuma 3. punktā, savukārt, ir minēta “maksājumu darījumu veikšana, arī naudas līdzekļu pārskaitīšana lietotāja maksājumu pakalpojumu sniedzēja vai cita maksājumu pakalpojumu sniedzēja atvērtā maksājumu kontā: [..] kredīta pārskaitījumu, arī regulāru maksājumu uzdevumu veikšana”.
53.
Tālāk pārskaitījums atbilst direktīvas 4. panta 23. punktā minētajiem kritērijiem, jo tas ir procedūru – gan elektronisku, gan uz papīra – kopums, kas ļauj izmantot maksājumu pakalpojumus un maksātājam uzdot savu maksājumu pakalpojuma sniedzējam, kas bieži ir banka, pārskaitīt līdzekļus no sava konta uz kontu, kuru atvēris maksājuma saņēmējs pie sava maksājumu pakalpojumu sniedzēja.
54.
Faktu, ka pārskaitījums ir jāatzīst par maksājumu instrumentu, apstiprina ECB prakse pārskaitījumus pieskaitīt pie Vienotās euro maksājumu telpas (“Single European Payments Area” (SEPA)) (
10
).
55.
Šo secinājumu apstiprina arī nesenais 2013. gada 24. jūlija pētījums, saukts “impact” (turpmāk tekstā – “impact pētījums”), kas pievienots priekšlikumam Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai par maksājumu instrumentiem iekšējā tirgū, ar ko groza Direktīvu 2002/65/EK, 2013/36/ES un 2009/110/EK un ar ko atceļ Direktīvu 2007/64/EK (COM(2013) 547, galīgā redakcija (turpmāk tekstā – “direktīvas priekšlikums”) (
11
).
56.
Šajā impact pētījumā, kas šobrīd pieejams tikai angļu versijā, vairākos aspektos pārskaitījumi (“credit transfers”) raksturoti kā maksājumu instrumenti, secinot, piemēram, ka “maksājumu kartes, kam seko pārskaitījumi un tiešais debets, ir vispopulārākie bezskaidras naudas maksājumu instrumenti Savienībā” (
12
).
57.
Šajā stadijā ir jāatgādina, ka direktīvas 52. panta 3. punkts attiecas uz maksājuma saņēmēja tiesībām uz papildu maksu, t.i., maksājuma saņēmēja tiesības uz to, ka klients maksātājs sedz izdevumus, kas radušies, otrajam minētajam izvēloties īpašu maksājumu instrumentu.
58.
Kā norādīts impact pētījumā, papildu maksa ir bieži sastopama, ja tiek izmantotas maksājumu kartes (
13
), un šis secinājums ir atrodams arī direktīvas priekšlikuma 63. apsvērumā (
14
), taču tas, ka papildu maksa, vispirmām kārtām, tiek piemērota, lietojot maksājumu kartes, un iespējamība, ka direktīvas 52. panta 3. punkts ir formulēts, pamatojoties uz šo secinājumu, nav pietiekami, lai no tās piemērošanas jomas izslēgtu citus maksājumu instrumentus – kā pārskaitījumus.
59.
Katrā ziņā Vācijas valdības apgalvojums, saskaņā ar kuru parakstīts maksājuma rīkojums nav maksājumu instruments atšķirībā no elektroniski veikta pārskaitījuma, nav pārliecinošs. Faktiski – kā to tiesas sēdē norādījusi Komisija – nav loģiski atšķirīgi vērtēt šīs divas viena un tā paša maksājumu instrumenta, proti, pārskaitījuma izmantošanas, metodes.
60.
Tādēļ uz šo otro jautājumu ir jāatbild, ka līdzekļu pārskaitīšana (“credit transfer”), kas veikta, vai nu pamatojoties uz maksātāja pašrocīgi parakstītu maksājuma rīkojumu, vai arī elektroniski (“Telebanking”), būtu jāuzskata par “maksājumu instrumentu” direktīvas 4. panta 23. punkta un 52. panta 3. punkta izpratnē.
C – Par trešo prejudiciālo jautājumu
61.
Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai ar direktīvas 52. panta 3. punkta otro teikumu Austrijas Republikai ir ļauts ar ZaDiG 27. panta 6. punktu ieviest aizliegumu piemērot papildu maksu, kas būtu piemērojama vispār, un īpaši nerada atšķirību starp diviem maksājumu instrumentiem.
62.
Saistībā ar šo jautājumu Verein für Konsumenteninformation, ko atbalsta Austrijas, Vācijas, Francijas, Itālijas un Portugāles valdības, kā arī Komisija, uzskata, ka vispārējs, ZaDiG 27. panta 6. punktā noteikts aizliegums piemērot papildu maksu liecina par pareizu attiecīgās direktīvas 52. panta 3. punkta transponēšanu.
63.
Faktiski, no vienas puses, šī tiesību norma ir labvēlīga efektīvu maksājumu instrumentu izmantošanai no maksātāja skatupunkta, jo aizliedz maksājuma saņēmējam iekasēt papildu maksu, taču ļauj viņam piedāvāt samazinājumu, veicinot tādu instrumentu izmantošanu, kas viņa skatījumā ir efektīvāki.
64.
No otras puses, ar šo tiesību normu tiekot sekmēta konkurence, paaugstinot tarifu pārskatāmību, jo ar maksājumu instrumenta lietošanu saistītā papildu maksas pieprasīšana apgrūtina patērētājiem salīdzināt tirgū pieejamos tarifu piedāvājumus.
65.
Tāpat Vācijas valdība un Komisija uzskata, ka saskaņā ar direktīvas 52. panta 3. punkta otro teikumu tiek piedāvāta plaša rīcības brīvība izvēlē vispārīgi aizliegt vai ierobežot papildu maksu konkurences sekmēšanas nolūkā, veicināt efektīvu maksājumu instrumentu lietošanu vai izvairīties no jebkādas maksātāja saņēmēja ļaunprātīgi noteiktas cenas.
66.
Pirmkārt, T‑Mobile Austria norāda, ka direktīvas 52. panta 3. punkts dalībvalstīm ļauj aizliegt pieprasīt papildu maksu par noteiktu maksājumu instrumentu izmantošanu.
67.
Otrkārt, tā uzsver, ka atbilstoši direktīvas 52. panta 3. punktam šāda aizlieguma kontekstā būtu jāņem vērā vajadzība konkurences sekmēšanai un efektīvu maksājumu instrumentu izmantošanas atbalstam. Vispārējs aizliegums skar vienlīdz gan efektīvus, gan neefektīvus maksāšanas līdzekļus. Turklāt šai sakarā tā norāda, ka direktīvas 42. apsvērumā ir precizēts, ka dalībvalstis var pieņemt lēmumu aizliegt papildu maksu, ja tās uzskata, ka tādējādi varētu izvairīties no ļaunprātīgi noteiktām cenām vai no tādu cenu noteikšanas, kas varētu negatīvi ietekmēt konkrēta maksājumu instrumenta izmantošanu; šādi tas nav strīdīgajā tiesību normā.
68.
Treškārt, tā apgalvo, ka direktīvas interpretēšanai brīvības izvēlēties profesiju un tiesību uz īpašumu kontekstā (Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 15. un 17. pants) būtu jāļauj pieprasīt maksu par papildu izdevumiem, ko rada neefektīvu maksājumu instrumentu, piemēram, maksājumu rīkojumu, lietošana.
69.
No savas puses es piekrītu Verein für Konsumenteninformation, Austrijas, Vācijas, Francijas, Itālijas un Portugāles valdību, kā arī Komisijas viedoklim.
70.
Gluži kā Vācijas valdība un Komisija es uzskatu, ka ar direktīvas 52. panta 3. punktu dalībvalstīm tiek piešķirta plaša rīcības brīvība izlemt, vai un kā tās vēlas izmantot iespēju aizliegt vai ierobežot papildu maksas pieprasīšanu. Faktiski minētā 3. punkta otrajā teikumā skaidri ir noteikts, ka “dalībvalstis var aizliegt vai ierobežot maksas pieprasīšanu”, kā vienīgo ierobežojumu šajā pasākumā ievērojot “vajadzību veicināt konkurenci un efektīvu maksājumu instrumentu izmantošanu”.
71.
Direktīvas 42. apsvērums apstiprina, ka Savienības likumdevēja nolūks ir bijis dalībvalstīm piešķirt plašu rīcības brīvību. Saskaņā ar šo apsvērumu “dalībvalstis var pieņemt lēmumu, ar ko tās šādu [papildu maksu] aizliedz vai ierobežo, ja tās uzskata, ka tādējādi varētu izvairīties no ļaunprātīgi noteiktām cenām vai no tādu cenu noteikšanas, kas varētu negatīvi ietekmēt konkrēta maksājumu instrumenta izmantošanu” (
15
).
72.
Tādējādi dalībvalstis var arī vispār aizliegt vai ierobežot papildu maksas pieprasīšanas praksi, lai veicinātu konkurenci, sekmētu efektīvu maksājumu instrumentu izmantošanu vai lai izvairītos no ļaunprātīgi noteiktas cenas.
73.
T‑Mobile Austria uzstāj uz direktīvas 52. panta 3. punkta pirmajā teikumā atrodamā termina “konkrēta maksājumu instrumenta” lietojumu (
16
), lai galu galā apgalvotu, ka vispārējs aizliegums pieprasīt papildu maksu nav iespējams. Pamatojoties uz šo, tā norāda, ka direktīva nedod dalībvalstij iespēju aizliegt vai ierobežot pieprasīt papildu maksu tikai saistībā ar īpašiem maksājumu instrumentiem un ar nosacījumu, ka par ikvienu aizliegumu vai ierobežojumu lēmums tiek pieņemts, “ņemot vērā vajadzību veicināt konkurenci un efektīvu maksājumu instrumentu izmantošanu”.
74.
Manā skatījumā loģiski ir tas, ka direktīvas 52. panta 3. punkta pirmajā teikumā ir atsauce uz “konkrētu maksājumu instrumentu”, jo maksājumu pakalpojumu sniedzējam nevar aizliegt pieprasīt papildu maksu tikai tad, ja tas vēlas to piemērot visiem maksājumu instrumentiem. Tajā pašā laikā fakts ir tāds, ka šie vārdi nav lietoti šī punkta otrajā teikumā, kur dalībvalstis var brīvi noteikt papildu maksas pieprasīšanas aizlieguma vai ierobežojuma apjomu (piemēram, tikai dažiem maksājumu instrumentiem).
75.
Tiesas sēdē Austrijas valdība norādīja uz iemesliem, kas Austrijas likumdevēju ir mudinājuši vispārīgi aizliegt papildu maksu. ZaDiG 27. panta 6. punkta paskaidrojumā ir minēti pārskatāmības meklējumi un konkurences sekmēšana (
17
). Lai arī iesniedzējtiesas ziņā ir apstiprināt to, ko norādījusi apelācijas instances tiesa, proti, ka vispārējā papildu maksas aizlieguma sakarā ir tikuši pietiekami “ņemti vērā” direktīvas 52. panta 3. punktā minētie vispārējie interešu apsvērumi (
18
), man šķiet, ka Austrijas likumdevējs ir ievērojis tam ar direktīvas 42. apsvērumu piešķirtās rīcības brīvības ierobežojumus. Saistībā ar direktīvas 52. panta 3. punktā minētajiem vispārējo interešu mērķiem būtu jāmin, manuprāt, derīgi apsvērumi.
76.
Impact pētījums pierādīja, ka papildu maksas pieprasīšanas prakses rezultātā noteikti komersanti nosaka ļaunprātīgu cenu, proti, nesamērīgi augstus maksājumus salīdzinājumā ar komersantam radītajiem transakcijas noslēgšanai, proti, gadījumos, kad patērētāji nav varējuši izvairīties no papildu izdevumiem, izmantojot citu maksājumu instrumentu (
19
).
77.
Saskaņā ar to pašu pētījumu, šķiet, ka papildu maksa tiek piemērota, lai drīzāk radītu papildu ienākumus, nevis, lai atgūtu no maksātāja reāli radušos izdevumus, ko maksājumu pakalpojumu sniedzējs tam piemēro tad, kad maksājumu instruments tiek lietots (
20
).
78.
Tieši tādēļ, lai izvairītos no šiem negodīguma veidiem un ārkārtīgām grūtībām precīzi panākt saskaņotību starp reālajiem un prasītajiem izdevumiem, dalībvalstis direktīvas 52. panta 3. punktā rod iespēju vienkārši aizliegt papildu maksu (
21
).
79.
Šajā gadījumā jautājums par to, vai T‑Mobile Austria piemērotā maksa EUR 3 apmērā maksātājam atspoguļo reālās pirmajam minētajam radītās izmaksas rēķina apmaksas, veicot pārskaitījumu, dēļ. Kā norādījusi Francijas valdība, maksājuma saņēmējam radītās izmaksas, saņemot naudas līdzekļus uz iekšzemes vai Eiropas mēroga maksājuma rīkojuma pamata, parasti ir ļoti niecīgas vai to gandrīz nav. Faktiski, ja rīkojums nav izpildīts, maksājuma saņēmējs maksājumu saņem automātiski, bez aktīvas maksājumu pakalpojuma saņēmēja iesaistīšanās.
80.
Rakstveida apsvērumos T‑Mobile Austria savukārt norādīja, ka tādu maksājumu apkalpošana, kuru pamatā ir maksājuma rīkojums, radot ievērojamas izmaksas, papildus nesniedzot paskaidrojumus. Tie bija paskaidrojumi, ko tā nesniedza, lai atbildētu uz Francijas valdības izvirzītajiem argumentiem, jo šis uzņēmums nepiedalījās tiesas sēdē.
81.
Tātad ir iespējams, ka T‑Mobile Austria pieprasīto EUR 3 par katru maksājuma uzdevumu mērķis nav bijis pieprasīt no klientiem izmaksas, kas tam bija radušās, bet drīzāk pārliecināt otros minētos rēķinus nomaksāt, veicot pārskaitījumus, jo atšķirībā no automātiskā maksājuma pārskaitījuma procedūra neļauj maksājuma saņēmējam uzsākt maksājuma darījumu. Šī prakse būtu pretēja direktīvas 52. panta 3. punktam, saskaņā ar kuru maksājuma saņēmējiem saistībā ar izdevumiem, kas tiem radušies, ir ļauts piedāvāt samazinājumu, lai maksātājus mudinātu izmantot efektīvākus maksājumu instrumentus no maksājuma saņēmēja viedokļa. Tādējādi Austrijas likumdevēja lēmums aizliegt papildu maksu ir pilnībā iederīgs mērķī, ko Savienības likumdevējs ir iekļāvis direktīvas preambulas 42. apsvērumā, proti, izvairīties no ļaunprātīgi noteiktas cenas.
82.
Saistībā ar direktīvas 52. panta 3. punktā minēto konkurences sekmēšanu ir jāpatur prātā sabiedrības intereses saistībā ar tarifu pārskatāmību, kuras pārstāvētas tādā tiesību normā kā ZaDiG 27. panta 6. punkts (
22
). Faktiski – kā to norādījusi Austrijas valdība – vispārējs papildu maksas aizliegums nav saderīgs ar to, ka uzņēmums pieprasa no klienta gadījumā, kad tiek izmantots konkrēts maksājumu instruments, augstāku gala cenu nekā tā, ko tas norāda savā paziņojumā un kuru klients salīdzina ar citiem cenu piedāvājumiem.
83.
Turklāt ir jāņem vērā pamatlietā aplūkojamās nozares specifika. Mobilo telefonu operatoriem ir jāstājas pretī sīvai konkurencei atkarībā no abonēšanas maksas, maksas par minūti vai tarifu paketes. Kā norāda Austrijas valdība, tie ir tarifi, ko patērētāji salīdzina, lai pieņemtu lēmumu saistībā ar īpaša abonementa iegādi, nevis piemērojamo maksu maksājuma instrumenta izmantošanai.
84.
Saistībā ar direktīvas 52. panta 3. punktā minēto efektīvu maksājumu instrumentu veicināšanu T‑Mobile Austria pamatoti uzstāj uz vajadzību ņemt vērā gan maksājumu saņēmēju, gan arī maksātāju intereses. Faktiski, lai arī šīm divām grupām bieži ir pretrunīgas intereses, direktīvā nav nekā tāda, kas uzliktu pienākumu ņemt vērā vairāk vienas nekā otras grupas intereses.
85.
Katrā ziņā nevar aizmirst, ka direktīvas 52. panta 3. punkts, kā arī ZaDiG 27. panta 6. punkts ļauj T‑Mobile Austria saviem klientiem piedāvāt cenu samazinājumu, lai tos mudinātu izmantot maksājumu instrumentus, kas tā skatījumā ir efektīvāki.
86.
Tas nozīmē – pat, ja T‑Mobile Austria automātisko maksājumu uzskata par efektīvāku –, ka noteikti maksātāji vēl var dot priekšroku pārskaitījumam iemeslu, kas saistīti ar to bankas kontu veidu, dēļ vai arī to vēlmes pārbaudīt rēķinu pirms tā apmaksas dēļ.
87.
Kā to norāda Verein für Konsumenteninformation – noteiktiem patērētājiem ir bankas konti, kuros nav pieļaujami automātiskie maksājumi vai arī tie ir iespējami ļoti ierobežotām summām (kā tas ir studentu vai personu, kam ir “minimālais vecums”, utt. gadījumos). Ja viņu gadījumā konta atlikums nav pietiekams maksājuma veikšanai, tad banka maksātājam, nevis maksājuma saņēmējam pieprasa maksu par atteikumu, kas maksājuma saņēmējam nerada papildu izdevumus. No patērētāju skatupunkta pārskaitījums tādējādi ir visefektīvākais maksājumu instruments, jo tas ļauj tiem izvēlēties maksājuma izpildes datumu, kurā to kontā būs pietiekams atlikums maksājuma veikšanai maksājuma saņēmēja noteiktajā termiņā. Turklāt pārskaitījums atšķirībā no automātiskā maksājuma ļauj patērētājam veikt rēķina pārbaudi pirms tā apmaksas. Citiem vārdiem, maksājumu instrumenta efektivitāte nebūtu jāizvērtē vien no maksājuma saņēmēja skatupunkta.
88.
Turklāt tāda tiesību norma kā ZaDiG 27. panta 6. punkts, kurā paredzēti noteikumi un prakse profesionālās brīvības izpausmei, ievērojot konkurenci, maksājumu un patērētāju efektivitāti, neskar T‑Mobile Austria pamatbrīvības – kā tas to apgalvo –, it īpaši tā īpašumtiesības un brīvību izvēlēties profesiju, kā minēts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 15. un 17. pantā.
89.
Ir jānoraida arī T‑Mobile Austria arguments, kas saistīts ar 19. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes 2011. gada 25. oktobra Direktīvā 2011/83/ES par patērētāju tiesībām un ar ko groza Padomes Direktīvu 93/13/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 1999/44/EK un atceļ Padomes Direktīvu 85/577/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 97/7/EK (
23
). Saskaņā ar šo pantu dalībvalstīm būtu jāaizliedz “tirgotājiem pieprasīt no patērētājiem maksu, kura pārsniedz tirgotāja izdevumus saistībā ar noteiktu maksāšanas līdzekļu izmantošanu”. Nekas šajā dalībvalstīm uzliktajā pienākumā nav tāds, kas apdraudētu to izvēli vispārīgi aizliegt papildu maksu.
90.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka direktīvas 52. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek pieļauta tāda valsts tiesību norma kā ZaDiG 27. panta 6. punkts, kurā maksājuma saņēmējam vispārīgi ir aizliegts, un neizšķirot starp dažādiem maksājumu instrumentiem, piemērot maksu.
91.
Šis secinājums netiktu mainīts, ja Tiesa saistībā ar otro jautājumu nospriestu, ka elektroniski vai papīra formātā veiktie pārskaitījumi, kā arī parakstīts maksājuma rīkojums nav maksājumu instrumenti.
92.
Faktiski šādā gadījumā – kā to norāda Verein für Konsumenteninformation un Vācijas valdība – dalībvalstis vienmēr var izvēlēties aizliegt papildu maksu, izmantojot pārskaitījumu [rēķinu] apmaksai tiktāl, ciktāl atbilstoši direktīvas 86. pantam 52. panta 3. punkts nav saskaņotā tiesību norma. Tāds pats lēmums izrietētu no dalībvalstu kompetences, ja direktīva nebūtu piemērojama.
D – Par sprieduma iedarbības ierobežojumu laikā
93.
Gadījumā, ja Tiesa nonāktu pie secinājuma, ka pārskaitījums būtu jāuzskata par maksājumu instrumentu direktīvas izpratnē un ka direktīvas 52. panta 3. punkts pieļauj tādu vispārēju papildu maksas aizliegumu kā ZaDiG 27. panta 6. punktā minētais, T‑Mobile Austria pieprasa sprieduma iedarbības ierobežošanu laikā.
94.
T‑Mobile Austria skatījumā šāda varbūtība ievērojami finansiāli ietekmētu uzņēmumus telekomunikāciju jomā ne tikai Austrijā, bet arī visās dalībvalstīs, kurās papildu maksa ir atļauta, kā arī uzņēmumus citās tautsaimniecības nozarēs, kuri šajās dalībvalstīs izmanto papildu maksu.
95.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības tiesību normas interpretācija, ko sniedz Tiesa LESD 267. pantā noteiktās kompetences ietvaros, izskaidro un precizē šīs tiesību normas jēgu un apjomu, kādā tā ir jāsaprot un jāpiemēro vai kādā to būtu bijis jāsaprot un jāpiemēro no tās spēkā stāšanās brīža. No tā izriet, ka šādi interpretētu normu tiesnesis var piemērot pat juridiskajās attiecībās, kas radušās un ir konstituētas jau pirms sprieduma par lūgumu sniegt interpretāciju, ja turklāt ir izpildīti nosacījumi, kas ļauj izskatīt kompetentajās tiesu instancēs tiesvedību, kas saistīta ar minētās normas piemērošanu (
24
).
96.
Tiesa tikai izņēmuma kārtā, piemērojot Savienības tiesību sistēmai raksturīgo vispārējo tiesiskās drošības principu, var ierobežot iespēju visām ieinteresētajām personām atsaukties uz tiesību normu, kuru tā ir interpretējusi, lai apstrīdētu labā ticībā nodibinātas tiesiskās attiecības. Lai varētu pieņemt lēmumu par šādu ierobežojumu, ir jāievēro divi pamata nosacījumi, proti, labas ticības esamība ieinteresēto personu vidū un nopietnu traucējumu rašanās risks (
25
).
97.
Kā Tiesa norādījusi lietā, kas bija pamatā iepriekš minētajam spriedumam Santander Asset Management SGIIC u.c., “Tiesa ir izmantojusi šādu risinājumu tikai ļoti konkrētos apstākļos, kad, no vienas puses, pastāvēja risks, ka varētu iestāties smagas ekonomiskas sekas, it īpaši saistībā ar tādu tiesisko attiecību lielo skaitu, kas nodibinātas labā ticībā, pamatojoties uz regulējumu, kurš tika uzskatīts par spēkā esošu, un, no otras puses, izrādījās, ka privātpersonas un valsts iestādes bija iesaistītas rīcībā, kas neatbilda Kopienu tiesiskajam regulējumam sakarā ar objektīvu un būtisku nenoteiktību attiecībā uz Savienības tiesību normu piemērojamību; šo nenoteiktību varēja veicināt tāda pati rīcība no citu dalībvalstu vai Komisijas puses” (
26
).
98.
Šajā gadījumā – kā Tiesa nospriedusi lietā, kas bija pamatā iepriekš minētajam spriedumam Santander Asset Management SGIIC u.c., T‑Mobile Austria“neiesniedza informāciju, kas ļautu Tiesai izvērtēt, vai patiešām bija risks, ka [tai] varētu iestāties smagas ekonomiskas sekas” (
27
). Turklāt – lai gan savos rakstveida apsvērumos tā tikai ir minējusi “smagas ekonomiskas sekas” – tā tiesas sēdē nepiedalījās, kur tā būtu varējusi šo aspektu izskaidrot un uzskaitīt izdevumus, kurus tā prettiesiski ir pieprasījusi no saviem klientiem.
99.
Turklāt nav bijis nekādas “objektīvas, vērā ņemamas nedrošības saistībā ar Savienības tiesību normu apjomu, [..] ko, iespējams, ietekmēja citu dalībvalstu vai Komisijas rīcība”, jo – kā to pierāda impact pētījums – 14 dalībvalstis ir ieviesušas vispārēju papildu maksas aizliegumu (
28
), Komisija uz šādiem tiesiskiem regulējumiem nekādi nav reaģējusi un to dalībvalstu valdības, kurās papildu maksa ir atļauta, proti, Vācijas valdība, ir iesaistījušās atbalstīt to, ka tāds vispārējs papildu maksas aizliegums ka ZaDiG 27. panta 6. punktā ieviestais ir saderīgs ar direktīvas 52. panta 3. punktu.
100.
No šiem apsvērumiem izriet, ka šī sprieduma iedarbība laikā nav jāierobežo.
VI – Secinājumi
101.
Tādēļ es iesaku Tiesai sniegt šādas atbildes uz Oberster Gerichtshof iesniegtajiem jautājumiem:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 13. novembra Direktīvas 2007/64/EK par maksājumu pakalpojumiem iekšējā tirgū, ar ko groza Direktīvas 97/7/EK, 2002/65/EK, 2005/60/EK un 2006/48/EK un atceļ Direktīvu 97/5/EK, 52. panta 3. punkts ir piemērojams līgumiskajām attiecībām, kas saista mobilā telefona operatoru kā maksājuma saņēmēju un tā klientu (patērētāju) kā maksātāju;
2)
līdzekļu pārskaitīšana (“credit transfer”), kas veikta uz pašrocīgi parakstīta maksājuma rīkojuma pamata vai elektroniski (“Telebanking”), būtu jāuzskata par “maksājumu instrumentu” Direktīvas 2007/64/EK 4. panta 23. punkta un 52. panta 3. punkta izpratnē;
3)
Direktīvas 2007/64/EK 52. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek pieļautas tādas valsts tiesību normas kā Likuma par maksājumu pakalpojumiem (“Zahlungsdienstegesetz”) 27. panta 6. punkts, ar ko vispārīgi, un neveicot dažādu maksājumu instrumentu izšķiršanu, aizliedz piemērot papildu maksu.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	OV L 319, 1. lpp.
(
3
)	2008. gada 16. decembra spriedums lietā C-210/06 Cartesio (Krājums, I-9641. lpp., 96. punkts).
(
4
)	Turpat (67. punkts). Skat. arī 2007. gada 7. jūnija spriedumu apvienotajās lietās no C-222/05 līdz C-225/05 van der Weerd u.c. (Krājums, I-4233. lpp., 22. punkts).
(
5
)	Izcēlums mans.
(
6
)	Saskaņā ar angļu valodas versiju “‘payment instrument’ means any personalised device(s) and/or set of procedures” un saskaņā ar grieķu valodas versiju “‘μέσο πληρωμών’: κάθε εξατομικευμένος μηχανισμός ή/και σειρά διαδικασιών”.
(
7
)	Izcēlums mans.
(
8
)	Direktīvas 4. panta 23. punkts.
(
9
)	Direktīvas 4. panta 16. punkts.
(
10
)	Skat. interneta vietni http://www.ecb.europa.eu/paym/pol/activ/instr/html/index.en.html un http://www.ecb.europa.eu/paym/sepa/about/instruments/html/index.en.html.
(
11
)	Saskaņā ar Komisijas teikto tiesas sēdē šis priekšlikums citu starpā ir pamatots ar nepieciešamību saskaņot dalībvalstu praksi saistībā ar pārmaksāšanu. Impact pētījumā faktiski norādīts, ka 14 dalībvalstis pārmaksāšanu ir aizliegušas vispār, savukārt 12 dalībvalstīs tā ir atļauta un 1 – proti, Dānijas Karalistē, – tā ir aizliegta tikai saistībā ar debetkaršu izmantošanu.
(
12
)	Tulkojums mans. Skat. impact pētījuma angļu valodas versiju: “payment cards, followed by credit transfers and direct debits, are the most popular non‑cash payment instruments in the EU” (SWD(2013) 288, galīgā redakcija, 7. lpp.).
(
13
)	Skat. impact pētījumu, 131. lpp.
(
14
)	“surcharging is in practice limited to card-based payments” (“[..] papildu maksa praksē tiek prasīta tikai par norēķiniem ar karti”) (mans tulkojums).
(
15
)	Izcēlums mans.
(
16
)	Izcēlums mans.
(
17
)	Pieejams Austrijas Parlamenta interneta vietnē: http://www.parlament.gv.at/PAKT/VHG/XXIV/I/I_00207/fname_159443.pdf. Skat. minētā pamatu izklāsta 34. lpp.
(
18
)	Skat. šo secinājumu 16. punktu, in fine.
(
19
)	Skat. impact pētījumu, 158. lpp.
(
20
)	Turpat (135. lpp.).
(
21
)	Pašreizējā stadijā direktīvas priekšlikumā ir, no vienas puses, svītrota dalībvalstu iespēja aizliegt vai ierobežot papildu maksu, bet, no otras puses, tajā ir paredzēts, ka piemērotā maksa nevar pārsniegt izdevumus, kas maksājuma saņēmējam radušies, izmantojot maksājuma instrumentu (skat. priekšlikuma direktīvai 55. panta 3. punktu). Tāpat tajā ir aizliegta papildu maksa par to maksājumu instrumentu izmantošanu, saistībā ar kuriem starpbanku komisijas maksa ir noteikta jaunajā Regulā par starpbanku komisijas maksu norēķinos ar kartēm (skat. priekšlikuma direktīvai 55. panta 4. punktu) (skat. priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulai par starpbanku komisijas maksu norēķinos ar kartēm (COM(2013) 550, galīgā redakcija)). Tiesas sēdē Komisija paskaidroja, ka, lai arī direktīvas priekšlikumā ir aizliegta papildu maksa, kas pārsniedz reālās izmaksas, tajā nekur nav paredzēts nekas tāds, kas maksātājam ļautu pārbaudīt, vai izdevumi, ko tas uzņēmies, pārsniedz tos, kas radušies maksājuma saņēmējam, kas manā izpratnē ir iemesls daudziem strīdiem. Diskusijas šajā lietā par papildu maksu EUR 3 apmērā, veicot pārskaitījumu, ir ilustratīvs piemērs šai problēmai.
(
22
)	Skat. šo secinājumu 75. punktā minētā pamatu izklāsta 34. lpp.
(
23
)	OV L 304, 64. lpp.
(
24
)	Skat. 2002. gada 3. oktobra spriedumu lietā C-347/00 Barreira Pérez (Recueil, I-8191. lpp., 44. punkts), 2005. gada 17. februāra spriedumu apvienotajās lietās C-453/02 un C-462/02 Linneweber un Akritidis (Krājums, I-1131. lpp., 41. punkts), kā arī 2007. gada 6. marta spriedumu lietā C-292/04 Meilicke u.c. (Krājums, I-1835. lpp., 34. punkts).
(
25
)	Skat. 2006. gada 10. janvāra spriedumu lietā C-402/03 Skov un Bilka (Krājums, I-199. lpp., 51. punkts), 2010. gada 3. jūnija spriedumu lietā C-2/09 Kalinchev (Krājums, I-4939. lpp., 50. punkts) un 2012. gada 10. maija spriedumu apvienotajās lietās no C‑338/11 līdz C‑347/11 Santander Asset Management SGIIC u.c. (59. punkts).
(
26
)	60. punkts. Skat. arī 2006. gada 27. aprīļa spriedumu lietā C-423/04 Richards (Krājums, I-3585. lpp., 42. punkts) un iepriekš minēto spriedumu lietā Kalinchev (51. punkts).
(
27
)	62. punkts. Skat. šajā ziņā 2010. gada 21. oktobra spriedumu lietā C-242/09 Albron Catering (Krājums, I-10309. lpp., 38. punkts), kā arī 2012. gada 18. oktobra spriedumu lietā C‑525/11 Mednis (45. punkts).
(
28
)	Skat. šo secinājumu 11. zemsvītras piezīmi.