62022CJ0173_RES
Lieta C‑173/22 P
MG
pret
Eiropas Investīciju banku
Tiesas (pirmā palāta) 2023. gada 30. novembra spriedums
Apelācija – Civildienests – Eiropas Investīciju bankas (EIB) personāls – EIB personālam piemērojamās administratīvās normas – Atalgojums – Ģimenes pabalsti – Izmaksāšana tikai tam vecākam, kuram ir pilna aizgādība pār bērnu – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 41. panta 2. punkts – Tiesības tikt uzklausītam – Iebilde par administratīvo normu prettiesiskumu – Vienlīdzīgas attieksmes princips – Samērīguma princips – Atcelšanas prasība un prasība par kaitējuma atlīdzību
Ierēdņi – Principi – Tiesības uz aizstāvību – Pienākums uzklausīt ieinteresēto personu pirms tai nelabvēlīgā lēmuma pieņemšanas – Apjoms
(Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunkts)
(skat. 21.–24. un 32. punktu)
Ierēdņi – Eiropas Investīciju bankas darbinieki – Atalgojums – Ģimenes pabalsti – Administrācijas lēmums, ar kuru pabalsta saņemšana tiek pārcelta no viena vecāka otram – Lēmuma pieņemšana, nedodot iespēju vecākam, kuram liegti pabalsti, iepriekš iesniegt savus apsvērumus – Tiesību tikt uzklausītam pārkāpums – Sekas
(Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunkts; Eiropas Investīciju bankas Personāla reglamenta 41. pants)
(skat. 28., 31., 33.–41. punktu)
Ierēdņi – Eiropas Investīciju bankas darbinieki – Atalgojums – Ģimenes pabalsti – Apgādājamā bērna pabalsts – Piešķiršanas nosacījumi – Faktiska uzturēšana – Bankas iekšējie noteikumi, kas paredz apgādājamā bērna pabalstu piešķiršanu tikai vecākam, kura aizgādībā ir bērns – Vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principu pārkāpums
(Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. pants; Eiropas Investīciju bankas Personāla reglamenta I pielikums)
(skat. 45.–56. punktu)
Ierēdņu celta prasība – Prasība par zaudējumu atlīdzību – Apstrīdēta prettiesiska akta atcelšana – Morālais kaitējums, kas ir nošķirams no prettiesiskuma, kuru nevar pilnībā kompensēt, atceļot tiesību aktu – Pierādīšanas pienākums
(Civildienesta noteikumu 91. pants)
(skat. 64. punktu)
Rezumējums
Apelācijas sūdzības iesniedzējs MG ir Eiropas Investīciju bankas (EIB) darbinieks kopš 1998. gada. 2003. gadā viņš apprecējās ar A, kura arī ir EIB darbiniece. Viņiem ir pieci bērni.
2017. gada A tribunal d’arrondissement de Luxembourg (Luksemburgas apgabaltiesa, Luksemburga) iesniedza prasību pret MG par laulības šķiršanu. Šī tiesa noteica bērnu dzīvesvietu A adresē. Apelācijas sūdzības iesniedzējam tika piešķirtas saskarsmes tiesības un tiesības izmitināt bērnus katru otro nedēļas nogali un pusi no skolas brīvdienām. Ar 2018. gada 20. jūlija rīkojumu Luksemburgas pagaidu noregulējuma tiesnesis izdeva rīkojumu, ka prasītājam ir jāmaksā A uzturlīdzekļi 300 EUR mēnesī par katru viņu bērnu, kā arī jāsedz daži citi izdevumi.
Ar 2018. gada 11. oktobra vēstuli (turpmāk tekstā – “2018. gada 11. oktobra vēstule”) EIB informēja apelācijas sūdzības iesniedzēju, ka viņš vairs nesaņems ģimenes pabalstu, apgādājamā bērna pabalstus, kā arī pabalstus izglītībai (turpmāk tekstā kopā – “ģimenes pabalsti”) un atvasinātās finansiālās tiesības, jo to saņemšana faktiski ir piešķirta A. Šīs vēstules pamatā bija samierināšanas procedūra, kas uzsākta pēc A lūguma saskaņā ar EIB Personāla reglamenta (
1
) 41. pantu, par to neinformējot apelācijas sūdzības iesniedzēju.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs cēla prasību būtībā atcelt 2018. gada 11. oktobra vēstuli. Šo prasību Vispārējā tiesa noraidīja ar 2021. gada 21. decembra spriedumu MG/EIB (
2
).
Izskatot apelācijas sūdzību, Tiesa atceļ Vispārējās tiesas spriedumu, pamatojoties uz to, ka tā ir pieļāvusi tiesību kļūdas, uzskatot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesības tikt uzklausītam nav tikušas pārkāptas un ka EIB personālam piemērojamās administratīvās normās – kurās paredzēts, ka, lai bērnu uzskatītu par darbinieka apgādībā esošu, pēdējam minētajam šis bērns ir faktiski jāuztur, un šādai faktiskai uzturēšanai tostarp ir jāpierāda, ka bērns dzīvo kopā ar viņu, – nav pārkāpti vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principi.
Tiesas vērtējums
Sākumā Tiesa atgādina, ka saskaņā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 41. panta 2. punktu tekstu tiesības uz labu pārvaldību ietver tostarp jebkuras personas tiesības tikt uzklausītai, pirms tiek veikts kāds individuāls pasākums, kas to varētu nelabvēlīgi ietekmēt.
Tādējādi, kā izriet no šīs normas teksta, tā ir vispārpiemērojama. No tās izriet, ka tiesības tikt uzklausītam ir jāievēro jebkurā procedūrā, kuras beigās var tikt pieņemts nelabvēlīgs akts, pat ja piemērojamajā tiesiskajā regulējumā nav skaidri paredzēta šāda formalitāte.
Administratīva procesa kontekstā tiesības tikt uzklausītam nozīmē, ka ieinteresētai personai tiek dota iespēja lietderīgi paust savu viedokli par lēmuma projektu, veicot šīs iestādes ierosināto mutisku un/vai rakstveida sazināšanos, un tā ir jāpierāda šai iestādei. It īpaši ieinteresētā persona ir skaidri jāinformē par lēmuma projektu un jāuzaicina sniegt savus apsvērumus. Tātad, tikai zinot paredzamā lēmuma sekas, viņam būs dota iespēja ietekmēt konkrētu lēmumu pieņemšanas procesu.
Taču šajā lietā EIB nav devusi apelācijas sūdzības iesniedzējam iespēju laikus iesniegt savus apsvērumus un tātad ietekmēt konkrēto lēmumu pieņemšanas procesu.
Tiesa piebilst, ka, lai administratīvas iestādes individuāls lēmums, kas tai var būt nelabvēlīgs, varētu tikt atcelts ieinteresētās personas tiesību tikt uzklausītai pārkāpuma dēļ, šai iestādei ir jābūt rīcības brīvībai, pieņemot attiecīgo lēmumu.
Tā tas ir šajā lietā. Tiesa noraida EIB apgalvojumu, ka citāds ģimenes pabalstu sadalījums starp apelācijas sūdzības iesniedzēju un viņa bijušo laulāto neesot bijis iespējams, ņemot vērā EIB personālam piemērojamās administratīvās normas. Proti, Tiesa norāda, ka no Vispārējās tiesas konstatējumiem izriet, ka EIB būtu varējusi izvēlēties citādu savu administratīvo normu interpretāciju un ka tai tātad bija rīcības brīvība, līdz ar to attiecīgās procedūras iznākums varētu būt citāds, ja apelācijas sūdzības iesniedzējam būtu bijusi iespēja iesniegt savus apsvērumus pirms 2018. gada 11. oktobra vēstules pieņemšanas.
Turklāt Tiesa uzskata, ka EIB personālam piemērojamās administratīvās normas, ciktāl to interpretācija nekādā veidā neļauj uzskatīt, ka vecāks, kuram nav piešķirta pilnīga bērna aizgādība, faktiski piedalās bērna uzturēšanā, pārkāpj vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principus.
Proti, apgādājamā bērna pabalsts atbilst sociālās politikas mērķim, ko attaisno izmaksas, kuras izriet no aktuālām un konkrētām vajadzībām saistībā ar bērna esamību un tā faktisko uzturēšanu. Ņemot vērā šo mērķi, atbilstīgais kritērijs, pēc kura var izlemt, vai no apgādājamā bērna pabalsta viedokļa vecāks, kuram ir pilnas aizgādības tiesības, ir pielīdzināms vecākam, kam šādu aizgādības tiesību nav, ir tas, vai abi vecāki finansiāli piedalās savu bērnu uzturēšanā.
No tā izriet, ka vecāki, kuri abi faktiski piedalās sava bērna uzturēšanā, ir salīdzināmā situācijā attiecībā uz pabalstu par apgādībā esošiem bērniem izmaksu un ka principā tas, ka tikai vienam no viņiem izmaksā pabalstu, ir atšķirīga attieksme, kurai ir jābūt objektīvi pamatotai.
Šajā ziņā apstāklis, ka vienam no vecākiem faktiski ir pilnīga aizgādība pār bērnu, kurš dzīvo kopā ar šo vecāku, principā nozīmē, ka minētajam vecākam ir efektīvi jāpiedalās šī bērna uzturēšanā. Tomēr šāds apstāklis nekādi neizslēdz to, ka otrs vecāks, pat ja viņam nav pilnīgas aizgādības pār bērnu, arī efektīvi piedalās bērna uzturēšanā, it īpaši, ņemot vērā šī bērna tiesības, kas nostiprinātas Hartas 24. panta 3. punktā, regulāri uzturēt personiskas attiecības un tiešus sakarus ar abiem vecākiem, ja vien tas nav pretrunā viņa interesēm.
Šajā kontekstā ir svarīgi arī, lai tiktu ievērots samērīguma princips, kurš prasa, lai Savienības iestāžu tiesību akti nepārsniegtu to, kas ir atbilstošs un vajadzīgs, lai sasniegtu attiecīgajā tiesiskajā regulējumā izvirzītos leģitīmos mērķus, ievērojot, ka tad, ja ir iespēja izvēlēties starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, ir jāizvēlas vismazāk apgrūtinošais un tā radītie traucējumi nedrīkst būt nesamērīgi ar izvirzītajiem mērķiem.
Šajā ziņā, lai gan tāda valsts tiesas izdota nolēmuma esamība, ar kuru ir noteikta to iemaksu summa bērna uzturēšanas izdevumiem, kas jāmaksā šķirtajam darbiniekam, ir elements, kurš iestādei ir jāņem vērā, šis elements nevar atbrīvot iestādi no pienākuma pašai īstenot savu rīcības brīvību, lai noteiktu, vai šis ierēdnis faktiski piedalās bērnu uzturēšanā.
(
1
)	EIB Personāla reglamenta, kuru 1960. gada 20. aprīlī pieņēma EIB Direktoru padome, redakcijā, kas bija piemērojama līdz 2019. gada 31. decembrim, 41. pants:
“[..] Uz strīdiem, kas nav tādi, kuri izriet no 38. punktā paredzētajiem pasākumiem, attiecas izlīguma procedūra Bankas Samierināšanas komisijā neatkarīgi no Tiesā celtās prasības [..].”
(
2
)	Spriedums, 2021. gada 21. decembris, MG/EIB (T‑573/20, EU:T:2021:915).