62022CC0173
ĢENERĀLADVOKĀTES TAMARAS ČAPETAS [TAMARA ĆAPETA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2023. gada 6. jūlijā (
1
)
Lieta C‑173/22 P
MG
pret
Banque européenne d’investissement
Apelācijas sūdzība – Civildienests – Eiropas Investīciju bankas (EIB) darbinieki – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 41. panta 2. punkta a) apakšpunkts – Tiesības tikt uzklausītam – EIB personālam piemērojamās administratīvās normas – Atalgojums – Ģimenes pabalsti – Pabalsti, kas izmaksāti vecākam, kura aizgādībā ir bērni – Atcelšanas prasība un prasība par kaitējuma atlīdzību – Iebilde par prettiesiskumu
I. Ievads
1.
Kad divi vienā iestādē strādājoši darbinieki šķiras, kā šai iestādei lemt par ģimenes pabalstu sadali? Vai pirms šāda lēmuma pieņemšanas ir jāuzklausa abi vecāki, un, ja tā nav abus uzklausījusi, tad kādas ir sekas?
2.
Tie ir galvenie jautājumi šajā apelācijas sūdzībā, kas iesniegta par 2021. gada 21. decembra spriedumu MG/EIB (T‑573/20, nav publicēts, EU:T:2021:915; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”).
II. Tiesvedības priekšvēsture un pārsūdzētais spriedumus
3.
Gan apelācijas sūdzības iesniedzējs MG, gan viņa bijusī sieva A ir Eiropas Investīciju bankas (turpmāk tekstā – “EIB”) darbinieki. MG strādāja EIB kopš 1998. gada 1. februāra, un 2003. gada 12. septembrī viņš apprecējās ar A, kas kopš 2002. gada ir EIB darbiniece. Viņiem ir pieci bērni.
4.
Izskatāmā lieta attiecas uz administratīvo procesu EIB saistībā ar lēmuma pieņemšanu par ģimenes pabalstu atņemšanu MG pēc viņa šķiršanās no A.
5.
No pārsūdzētajā spriedumā paskaidrotajiem faktiem izriet (
2
), ka šis process norisinājās paralēli Luksemburgas tiesās notiekošajai tiesvedībai, kā rezultātā laulība tika šķirta. Lai būtu vieglāk izprast šīs tiesvedības kontekstu, es izklāstīšu procedūru Luksemburgas tiesās atsevišķi no iekšējām procedūrām, kas norisinājās EIB.
A.
Tiesvedība Luksemburgas tiesās
6.
2017. gada 22. augustā A iesniedza tribunal d’arrondissement de Luxembourg (Luksemburgas apgabaltiesa, Luksemburga) prasību pret MG par laulības šķiršanu.
7.
2017. gada 14. novembrītribunal d’arrondissement de Luxembourg (Luksemburgas apgabaltiesa, Luksemburga) pieņēma pagaidu rīkojumu, ar kuru tā A piešķīra pagaidu aizgādību pār bērniem. Tā arī lika MG atstāt laulāto māju, ko viņš izdarīja 2017. gada decembrī.
8.
Ar otru pagaidu rīkojumu 2018. gada 20. jūlijā Luksemburgas tiesnesis piesprieda MG maksāt A uzturlīdzekļus 1500 EUR apmērā mēnesī (300 EUR par katru bērnu), neskaitot ģimenes pabalstus, kā arī segt izdevumus par bērnu aprūpi Agrās bērnības centrā (Centre polyvalent de l’enfance; CPE) par trim bērniem un pusi no visām ārkārtas izmaksām, kas radušās piecu MG un A bērnu interesēs. Turklāt pagaidu tiesnesis piesprieda EIB izmaksāt A apgādājamā bērna pabalstu un izglītības pabalstu.
9.
2019. gada 9. janvārīCour supérieure de justice (Augstākā tiesa, Luksemburga), kas sprieda kā apelācijas instances tiesa, noraidīja MG apelācijas sūdzību par 2017. gada 14. novembra pagaidu rīkojumu daļā, kurā nepilngadīgo bērnu dzīvesvieta tika noteikta A adresē, piešķīra viņam saskarsmes tiesības katru otro nedēļas nogali un pusi no skolas brīvlaika.
10.
2019. gada 21. martātribunal d’arrondissement de Luxembourg (Luksemburgas apgabaltiesa, Luksemburga) izšķīra MG un A laulību.
11.
2019. gada 10. jūlijāCour supérieure de justice (Augstākā tiesa, Luksemburga), kas sprieda kā apelācijas instances tiesa, pasludināja spriedumu apelācijas kārtībā par otro 2018. gada 20. jūlija pagaidu rīkojumu, kurā tā apstiprināja A tiesības saņemt no MG uzturlīdzekļus 300 EUR mēnesī par katru bērnu. Tomēr tā grozīja šo pagaidu rīkojumu, atbrīvojot MG no noteiktu izdevumu, it īpaši bērnu aprūpes izmaksu, kas radušās bērnu interesēs, segšanas.
B.
Iekšējās procedūras EIB
12.
2017. gada 24. novembrī EIB informēja MG, ka saskaņā ar tribunal d’arrondissement de Luxembourg (Luksemburgas apgabaltiesa, Luksemburga) 2017. gada 14. novembra pagaidu rīkojumu (piešķirt bērnu pagaidu aizgādības tiesības A) A tiks izmaksāts apgādājamā bērna pabalsts un izglītības pabalsts.
13.
2017. gada 28. decembrī A iesniedza samierināšanas pieprasījumu saskaņā ar EIB personāla reglamenta 41. pantu, kas piemērojams izskatāmajā lietā. Viņa lūdza EIB atzīt viņu piecus bērnus par viņas apgādājamiem saskaņā ar tribunal d’arrondissement de Luxembourg (Luksemburgas apgabaltiesa, Luksemburga) 2017. gada 14. novembra pagaidu rīkojumu un līdz ar to arī atzīt viņas tiesības saņemt šajā reglamentā paredzētos ģimenes pabalstus un atvasinātās finansiālās tiesības (turpmāk tekstā – “pirmā samierināšanas procedūra”).
14.
2018. gada 12. septembrī EIB priekšsēdētājs nolēma, ka no 2018. gada oktobra A un MG bērni tiek uzskatīti par esošiem A apgādībā (turpmāk tekstā – “2018. gada 12. septembra lēmums”). Šī lēmuma rezultātā tika atzītas A tiesības uz ģimenes pabalstiem un atvasinātās finansiālās tiesības.
15.
No pārsūdzētā sprieduma izriet, ka MG nepiedalījās pirmajā samierināšanas procedūrā (
3
). EIB savos apsvērumos un tiesas sēdē paskaidroja, ka samierināšanas procedūrā nevar ļaut piedalīties citām pusēm, izņemot personu, kas uzsāka šādu procedūru. Līdz ar to MG nevarēja iejaukties procedūrā, ko uzsāka A.
16.
Ar 2018. gada 11. oktobra vēstuli EIB informēja MG par savu lēmumu (turpmāk tekstā – “2018. gada 11. oktobra lēmums”), ka no 2018. gada oktobra viņam vairs nav tiesību uz ģimenes pabalstu, apgādājamā bērna pabalstu vai izglītības pabalstu (turpmāk tekstā kopā – “ģimenes pabalsti”), vai uz atvasinātām finansiālām tiesībām, kas bija piešķirtas atbilstoši EIB personālam piemērojamo administratīvo normu (turpmāk tekstā – “EIB administratīvās normas”) pamata. Šajā vēstulē paskaidrots, ka šie pabalsti tika piešķirti A ar 2018. gada 12. septembra lēmumu.
17.
Normas, ko EIB piemēroja, lemjot par ģimenes pabalstu piešķiršanu, kas bija spēkā attiecīgajā laikā, bija EIB administratīvo normu 2.2.1. un 2.2.2. pants. Šie noteikumi ir šādi:
“2.2.1. Ģimenes pabalsts
Šādiem darbiniekiem ir tiesības uz ģimenes pabalstu 5 % apmērā no mēneša pamatalgas:
(a)
precētiem darbiniekiem;
(b)
juridiski nošķirtiem vai šķirtiem darbiniekam un kuriem saskaņā ar tiesas spriedumu ir pienākums kā galvenajam apgādātājam uzturēt savu laulāto;
(c)
neprecētiem, juridiski nošķirtiem, šķirtiem darbiniekiem vai atraitņiem, ja tiem ir tiesības uz apgādājamā bērna pabalstu [..].
[..]
Ja Bankā strādā divi laulātie, pabalstu izmaksā laulātajam ar lielāku mēneša pamatalgu. Ja viens no laulātajiem ir nodarbināts Bankā, bet otrs citā starptautiskā organizācijā, Bankas darbinieks saņem pabalstu gadījumā, ja otra organizācija laulātajam nemaksā līdzīgu pabalstu.
[..]
2.2.2. Apgādājams bērns
Ja darbinieks to faktiski uztur un tas ir likumīgais, leģitīmais, atzītais vai adoptētais bērns vai pabērns, tad tas tiek uzskatīts par šī darbinieka apgādībā esošu bērnu, ja vien Banka vai cita Eiropas Savienības institūcija neuzskata, ka tas ir cita darbinieka vai kādas tās cita personāla locekļa, ierēdņa vai darbinieka apgādībā esošs bērns, un ar šis bērns neveic algotu darbu.
Ar tādiem pašiem nosacījumiem Banka par apgādībā esošu bērnu var uzskatīt bērnu, kuram darbinieks ir sniedzis mājvietu.
Ja bērns dzīvo vienā mājsaimniecībā ar darbinieku vai ja pēdējais minētais sniedz atbalstu bērna uzturēšanai, kas ir vismaz par 50 % lielāka summa nekā apgādājamā bērna pabalsts [..], tiek uzskatīts, ka darbinieks faktiski uztur bērnu.”
18.
Atbildot uz 2018. gada 11. oktobra lēmumu, MG ar 2018. gada 29. oktobra vēstuli informēja EIB, ka viņš iebilst pret šajā lēmumā paziņotajiem pasākumiem. Viņš arī norādīja, ka viņa 2018. gada 29. oktobra vēstule ir jāuzskata par samierināšanas lūgumu [EIB] Personāla reglamenta 41. panta izpratnē.
19.
Nesaņemot atbildi no EIB, MG ar 2018. gada 10. decembra vēstuli atjaunoja savu pieprasījumu.
20.
Ar 2019. gada 7. janvāra vēstuli EIB noraidīja MG iebildumus, nerisinot jautājumu par samierināšanas procedūras uzsākšanu (turpmāk tekstā – “2019. gada 7. janvāra lēmums”).
21.
MG atbildēja ar elektroniskā pasta vēstuli 2019. gada 11. janvārī, ar kuru viņš iesniedza jaunu samierināšanas lūgumu saskaņā ar [EIB] personāla reglamenta 41. pantu. Ar šo lūgumu bija paredzēts apstrīdēt arī 2018. gada 11. oktobra lēmumu un, ciktāl nepieciešams, 2019. gada 7. janvāra lēmumu.
22.
2019. gada 14. janvārī EIB apstiprināja, ka ir saņēmusi MG samierināšanas lūgumu.
23.
Pēc tam, kad MG iesniedza atjaunoto lūgumu par samierināšanas procedūras uzsākšanu, Samierināšanas Padome vairākkārt tikās 2019. un 2020. gadā. No 2020. gada 9. marta līdz 4. jūnijam tās trīs locekļi apmainījās ar virkni elektroniskā pasta vēstulēm, cenšoties komentēt un grozīt samierināšanas procesa protokola saturu. Samierināšanas Padomes priekšsēdētājs 2020. gada 4. jūnija elektroniskā pasta vēstulē iesniedza minēto protokolu EIB prezidentam, kurā tostarp norādīja uz samierināšanas procedūras neizdošanos un neiespējamību vienoties par ziņojumu par minētās procedūras slēgšana.
24.
Ar 2020. gada 30. jūlija vēstuli (turpmāk tekstā – “2020. gada 30. jūlijs lēmums), kas apelācijas sūdzības iesniedzējam nosūtīta ar 2020. gada 31. jūlija elektroniskā pasta vēstuli, EIB priekšsēdētājs viņu informēja, ka ir saņēmis Samierināšanas Padomes secinājumus, un norādīja, ka ir ņēmis vērā samierināšanas procedūras neizdošanos. Šai vēstulei bija pievienots samierināšanas procedūras protokols.
C.
Tiesvedība Vispārējā tiesā
25.
2020. gada 14. septembrī MG iesniedza prasību Vispārējā tiesā, lūdzot:
–
atcelt 2018. gada 11. oktobra lēmumu, ar kuru viņam tika liegti ģimenes pabalsti (tostarp, it īpaši bērna kopšanas pabalsts un CPE izmaksas, ko EIB nepamatoti atskaitījusi no viņa algas līdz 2019. gada novembrim) un atvasinātās finansiālās tiesības (ieskaitot it īpaši nodokļu atvieglojumus un viņa segto bērnu medicīnisko izdevumu atlīdzināšanu);
–
ciktāl nepieciešams, atcelt 2019. gada 7. janvāra un 2020. gada 30. jūlija lēmumus;
–
piespriest EIB atlīdzināt viņam nodarīto morālo kaitējumu 10000 EUR apmērā;
–
piespriest EIB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
26.
Pārsūdzētajā spriedumā attiecībā uz atcelšanas Vispārējā tiesa noraidīja visus šos pamatus un līdz ar to noraidīja šo viņa prasības daļu.
27.
Tomēr attiecībā uz prasību par kompensāciju Vispārējā tiesa atzina, ka EIB atbilde uz MG lūgumu uzsākt samierināšanas procedūru pēc 2019. gada 7. janvāra lēmuma tika nepamatoti aizkavēta par vairāk nekā trīs mēnešiem un EIB nav atbildējusi uz pirmo 2018. gada 29. oktobra vēstulē ietverto samierināšanas lūgumu. Vispārējā tiesa turklāt nosprieda, ka EIB šīs nepamatotās kavēšanās dēļ bija radījusi MG ilgstošas nenoteiktības stāvokli un tādējādi radījusi viņam morālu kaitējumu. Attiecīgi Vispārējā tiesa piesprieda EIB samaksāt MG ex aequo et bono noteikto zaudējumu atlīdzību 500 EUR apmērā un noraidīja prasības par kompensāciju pārējā daļā. Vispārējā tiesa arī nolēma, ka katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
III. Par apelācijas sūdzību
28.
Ar prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2022. gada 7. martā, MG lūdz Tiesu:
–
atzīt šo apelācijas sūdzību par pieņemamu un pamatotu,
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu,
–
līdz ar to, apmierināt apelācijas sūdzības iesniedzēja prasījumus pirmajā instancē un atcelt EIB 2018. gada 11. oktobra lēmumu, ar kuru apelācijas sūdzības iesniedzējam tika liegti ģimenes pabalsti (ieskaitot it īpaši bērnu dārza un CPE izmaksas, ko EIB esot nepamatoti ieturējusi no apelācijas sūdzības iesniedzēja algas līdz 2019. gada novembrim) un atvasinātās finanšu tiesības (tostarp nodokļu atvieglojumi un atlīdzība par viņa segtajiem bērnu medicīniskajiem izdevumiem), ciktāl nepieciešams, atcelt 2019. gada 7. janvāra lēmumu, ar kuru tiek pilnībā noraidīti viņa prasījumi, un, ciktāl nepieciešams – atcelt EIB 2020. gada 30. jūlija lēmumu, kurā konstatēts, ka samierināšana nav panākta un apstiprināts 2018. gada 11. oktobra lēmums, atlīdzināt MG nodarīto mantisko un morālo kaitējumu; un
–
piespriest EIB atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus abās tiesvedībās.
29.
EIB lūdz Tiesai:
–
noraidīt apelācijas sūdzību un
–
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā tiesvedībā un pirmajā instancē.
30.
Tiesas sēde, kurā piedalījās apelācijas sūdzības iesniedzējs un EIB, notika 2023. gada 17. maijā.
IV. Izvērtējums
31.
Apelācijas sūdzībai ir pieci pamati.
32.
Tomēr pēc Tiesas lūguma šajos secinājumos tiek vērtēti tikai divi apelācijas sūdzībā izvirzītie jautājumi, proti, vai Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, secinot, ka tiesības tikt uzklausītam nav pārkāptas (pirmais apelācijas pamats) un vai tā nepareizi novērtēja iebildi par EIB administratīvo normu par ģimenes pabalstiem prettiesiskumu (trešā apelācijas pamata otrā daļa un ceturtais apelācijas pamats).
A.
Par tiesībām tikt uzklausītam
33.
Pirmais apelācijas pamats attiecas tikai uz pirmo lēmumu, proti, 2018. gada 11. oktobra lēmumu, ar kuru EIB informēja MG, ka no 2018. gada oktobra viņam vairs nebūs tiesību uz ģimenes pabalstiem un atvasinātām finanšu tiesību, kas piešķirtas, pamatojoties uz EIB administratīvām normām, kas bija piešķirti A ar 2018. gada 12. septembra lēmumu.
34.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka EIB viņu neesot uzklausījusi pirms šī lēmuma pieņemšanas, kas esot tiesību tikt uzklausītam pārkāpums. Tiek apgalvots, ka šo tiesību pārkāpums novedis pie 2018. gada 11. oktobra lēmuma spēkā neesamības.
35.
Pārsūdzētā sprieduma 73. un 74. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja šādi:
“73.
Šajā nozīmē [..] nav strīda par to, ka ar 2018. gada 11. oktobra [lēmumu] EIB nosūtīja [MG] paziņojumu, ar kuru viņš tika informēts, ka vairs nesaņems ģimenes pabalstu, apgādājamā bērna pabalstu un pabalstu izglītībai. Tādējādi šī [lēmuma] mērķis bija informēt [viņu] par A uzsāktās samierināšanas procedūras iznākumu, bet viņš netika uzaicināts uz uzklausīšanu šajā procedūrā.
74.
Savukārt [..] jānorāda, ka 2019. gada 7. janvāra [lēmums], ar kuru tika apstiprināts 2018. gada 11. oktobra [lēmums], precizējot un pilnveidojot tajā ietverto pamatojumu, tika pieņemts pēc [MG] 2018. gada 29. oktobra un 10. decembra vēstulēs izteiktajiem apsvērumiem. Tādējādi jānorāda, ka [MG] varēja komentēt EIB sākotnējā (2018. gada 11. oktobra) [lēmumā] izklāstīto pamatojumu un iesniegt savus apsvērumus par tajā ietvertajiem pamatojumiem, kas tika ņemti vērā, pirms ieņemt nostāju, ko EIB paudusi savā (2019. gada 7. janvāra) [lēmumā].”
36.
Tādējādi Vispārējā tiesa nosprieda, ka tiesības tikt uzklausītam netika pārkāptas, jo MG bija iespēja iesniegt savus apsvērumus par lēmumu pēc tā pieņemšanas un EIB tos ir ņēmusi vērā.
1. Vai tika pārkāptas MG tiesības tikt uzklausītam?
37.
Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 41. panta 2. punkta a) apakšpunktā ir paredzētas “ikvienas personas tiesības tikt uzklausītai, pirms tiek veikts kāds individuāls pasākums, kas to varētu nelabvēlīgi ietekmēt”.
38.
Tiesa jau ir izskaidrojusi tiesību tikt uzklausītam mērķi. Tiesas vārdiem – “tiesību tikt uzklausītam mērķis it īpaši ir garantēt, lai ikviens lēmums, kam ir nelabvēlīga ietekme uz kādu personu, tiktu pieņemts, pilnībā pārzinot lietu, un tām it īpaši ir mērķis ļaut kompetentajai iestādei izlabot kļūdu vai ieinteresētajai personai sniegt informāciju par savu personisko situāciju, kas liecinātu par labu tam, lai lēmums tiktu pieņemts vai netiktu pieņemts, vai tam būtu kāds noteikts saturs” (
4
).
39.
Tādējādi tiesības tikt uzklausītam nāk par labu gan administrācijai, ļaujot tai pieņemt pareizu lēmumu, gan personai, kuras tiesības tiek skartas. Viens no to mērķiem ir nodrošināt lietas izskatīšanu un faktu konstatēšanu pēc iespējas precīzāk un pareizāk, savukārt otrs mērķis ir nodrošināt, lai attiecīgā persona varētu izklāstīt savu lietu.
40.
Lai sasniegtu šo divkāršo mērķi, ir skaidrs, ka personai ir jādod iespēja darīt zināmu savu viedokli administratīvā procesa laikā, proti, pirms tāda lēmuma pieņemšanas, kas var nelabvēlīgi ietekmēt attiecīgās personas intereses (
5
).
41.
Izskatāmajā lietā netiek apstrīdēts, ka MG negatīvi ietekmēja 2018. gada 11. oktobra lēmums. Judikatūrā jau ir noteikts, ka atlīdzības samazināšana, piemēram, ģimenes pabalstu samazināšana, ir pasākums, kas nelabvēlīgi ietekmē attiecīgo personu (
6
).
42.
Tāpat ir skaidrs, ka MG nebija aicināts paust savu nostāju pirms viņu skarošā lēmuma pieņemšanas.
43.
Šajā nozīmē vēlos norādīt, ka Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunktā nav prasīts organizēt oficiālu uzklausīšanu (
7
).
44.
Tomēr tiesības tikt uzklausītam nozīmē, ka attiecīgajai personai ir jābūt iespējai ietekmēt strīdīgo lēmuma pieņemšanas procesu pirms šī lēmuma pieņemšanas (
8
).
45.
Es apzinos, ka ikdienā pārvaldes iestādes neuzklausa katru cilvēku, ja viņa vai viņas personiskā statusa izmaiņas izraisa nelabvēlīgas izmaiņas viņu tiesībās. Tomēr tas nenozīmē, ka šāda prakse atbilst Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunkta prasībām.
46.
Saziņa mūsdienās vairs nav sarežģīta. Īpaši tas attiecas uz saziņu administrācijas iekšienē. Katram darbiniekam parasti ir elektroniskā pasta adrese, kas ir zināma dažādām lēmumu pieņemšanas procesā iesaistītām personām. Patiešām, Covid‑19 krīze ir parādījusi, ka elektroniskā saziņa bieži vien var viegli aizstāt tikšanos klātienē.
47.
Tāpēc ir grūti mēģināt attaisnot administratīvo praksi, kas nedod iespēju cilvēkam paust savu nostāju par lēmumu, kas viņu skars (pamatojoties uz tādiem iemesliem kā ierobežotais laiks, personāla trūkums vai tamlīdzīgi).
48.
Nosūtot MG elektroniskā pasta vēstuli, kurā viņam būtu dota iespēja sniegt komentārus par ierosināto lēmumu un tā pamatojumu saprātīgā termiņā, tiktu izpildīta tiesību tikt uzklausītam prasība.
49.
MG šādas iespējas nebija tās procedūras laikā, kas noveda pie 2018. gada 11. oktobra lēmuma pieņemšanas. Viņš nepiedalījās samierināšanas procedūrā, ko uzsāka A, un viņš netika uzklausīts nevienā brīdī pirms lēmuma pieņemšanas, ar kuru viņam tika atņemti ģimenes pabalsti, ko viņš bija saņēmis līdz šim brīdim. Tādejādi viņam netika sniegta iespēja reaģēt uz piedāvāto lēmumu un tā pamatojumu.
50.
Pretēji Vispārējās tiesas nostājai uzskatu, ka fakts, ka MG varēja sniegt komentārus par 2018. gada 11. oktobra lēmumu pēc tā pieņemšanas un ka viņa apsvērumi tika iekļauti 2019. gada 7. janvāra lēmumā, nemaina secinājumu, ka šīs tiesības tikt uzklausītam ir tikušas pārkāptas. Patiesi, pirmā vēstule nebija sagatavošanas akts, kas ietverts vēlākā lēmumā. Drīzāk tas bija lēmums, savukārt otrā vēstule tikai apstiprināja šo sākotnējo lēmumu. Tāpēc lēmums, ar kuru MG tika atņemtas tiesības uz ģimenes pabalstiem, bija 2018. gada 11. oktobra vēstule.
51.
To tiesas sēdē apstiprināja EIB, kad tā paskaidroja, ka patiesi 2018. gada 11. oktobra lēmums bija galīgs lēmums, nevis tikai starplēmums, lai gan EIB to apstiprināja ar 2019. gada 7. janvāra vēstuli.
52.
MG nebija aicināts paust savu nostāju nevienā brīdī pirms 2018. gada 11. oktobra lēmuma pieņemšanas.
53.
Iepriekš minēto iemeslu dēļ uzskatu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, konstatējot, ka MG tiesības tikt uzklausītam nav pārkāptas.
2. Tiesību tikt uzklausītam pārkāpuma sekas
54.
Otrs šajā apelācijas sūdzībā izvirzītais jautājums attiecas uz tiesību tikt uzklausītam pārkāpuma sekām. Vai šāds pārkāpums automātiski noved pie tā lēmuma spēkā neesamības, kas pieņemts tādas procedūras beigās, kurā subjekts netika uzklausīts?
55.
Šajā jautājumā Tiesa ir vairākkārt nospriedusi, ka tiesību uz aizstāvību, it īpaši tiesību tikt uzklausītam, pārkāpuma rezultātā lēmums tiek atcelts tikai tad, ja gadījumā, ja šāds pārkāpums nebūtu noticis, procedūras iznākums būtu varējis būt atšķirīgs (
9
).
56.
Tomēr prasība, ka iznākums “varētu būt atšķirīgs”, nenozīmē, ka ar pārliecību ir jākonstatē, ka lēmums būtu bijis citādāks. Lai šādu lēmumu atzītu par spēkā neesošu, pietiek ar iespējamību, ka nevarētu pilnībā izslēgt to, ka lēmums varētu būt citāds, ja persona, kuru šis lēmums skar, būtu varējusi paust savu nostāju (
10
).
57.
Tas mani noved pie nākamā jautājuma – vai šīs lietas apstākļos varēja būt iespējams citāds iznākums?
58.
Šajā ziņā var nošķirt situācijas, kurās administrācijai ir rīcības brīvība attiecībā uz to, kā izlemt atsevišķu lietu, un situācijas, kurās tai nav rīcības brīvības.
59.
Gadījumā, ja administrācijai ir rīcības brīvība, kā atrisināt atsevišķu situāciju, skartās personas neuzklausīšana noved pie tāda lēmuma spēkā neesamības, kas pieņemts, pārkāpjot tiesības tikt uzklausītam. Piemērojot šo argumentāciju izskatāmajā lietā, ja – lai izlemtu, kam ir tiesības uz ģimenes pabalstiem – EIB būtu bijusi iespēja brīvi izvērtēt visus attiecīgos faktus, piemēram, kā A un MG praktiski sadala bērnu uzturēšanas izmaksas pēc laulības šķiršanas un kā viņi lemj par ģimenes pabalstu sadali, MG nostājas uzklausīšana patiešām būtu varējusi ietekmēt lēmumu.
60.
Savukārt, ja EIB būtu jāpieņem lēmums, pamatojoties uz skaidriem noteikumiem, no kuriem tai nebija brīvības atkāpties, atbilde uz jautājumu, vai tiesību tikt uzklausītam pārkāpums noved pie lēmuma spēkā neesamības, varētu būt atšķirīga.
61.
Šajā nozīmē EIB apgalvo, ka izskatāmajā lietā tai neesot bijis nekādas rīcības brīvības, kā atrisināt jautājumu par ģimenes pabalstu sadali pēc A un MG šķiršanās. Tai drīzāk bija jāpiemēro EIB administratīvās normas par ģimenes pabalstu piešķiršanu, kuras tai deva tikai ierobežotas pilnvaras. Citiem vārdiem, pat ja MG būtu ticis uzklausīts, EIB nebūtu citas izvēles, kā vien pieņemt tādu lēmumu, kā tā pieņēmusi, un piešķirt ģimenes pabalstus A.
62.
Vai tās ir stāsta beigas? Ja mēs pieņemam, ka EIB administratīvās normas patiesi neparedz iespēju pieņemt citu lēmumu, vai tiesību tikt uzklausītam pārkāpumam, pat ja tas tiek konstatēts, nav nekādu seku?
63.
Es piedāvātu citu atbildi. Pastāv vismaz divi veidi, kā persona, kas atrodas MG līdzīgā situācijā, būtu varējusi ietekmēt galīgo lēmumu, ja tai būtu dota iespēja paust savu nostāju.
64.
Pirmkārt, šajā lietā MG varēja apgalvot, ka EIB ir kļūdaini interpretējusi EIB administratīvās normas. Tādējādi, pat ja šie noteikumi neatstāja rīcības brīvību lemt par to, kā piešķirt ģimenes pabalstus, iznākumu varēja būt atšķirīgs no EIB ierosinātā.
65.
Tiesas sēdē EIB paskaidroja, ka tā sākotnēji (no 2017. gada beigām līdz 2018. gada septembrim) turpināja maksāt ģimenes pabalstus MG. Tā kā šie pabalsti tiek izmaksāti, pamatojoties uz nopelnīto algu, un ņemot vērā, ka MG alga bija lielāka par A algu, in fine summa, kas tika piešķirta par labu bērniem caur viņu vecākiem nesamazinājās. Vēlāk tā mainīja EIB administratīvo normu interpretāciju un secināja, ka atbilstošās normas tai liet piešķirt ģimenes pabalstus personai, kurai ir aizgādība pār bērniem. EIB uzskata, ka tas izriet no EIB administratīvo normu 2.2.2. un 2.2.1. panta, atbilstoši kurām ģimenes pabalstus ar piešķir tai personai, kuras apgādībā ir bērni, kombinēta lasījuma.
66.
Iepriekš minētais pierāda, ka pat EIB nav pārliecināta par savu administratīvo normu pareizu izpratni, ja šķiras divi tās darbinieki. Kā tā apgalvoja tiesas sēdē, šī bija pirmā reize, kad tai bija jāpiemēro šīs normas šādā situācijā. Līdz ar to būtu varējis tikt pieņemts savādāks lēmums, ja MG būtu dota iespēja paust savu viedokli par šo normu pareizu interpretāciju.
67.
Otrkārt, pat ja atbilstošās normas, kas nosaka administrācijai pienākumu pieņemt konkrētu lēmumu, ir faktiski tik skaidras, ka tās nav jāinterpretē, tās tomēr varētu būt prettiesiskas un šī iemesla dēļ nepiemērojamas. Izskatāmās lietas kontekstā MG būtu varējis izvirzīt iebildi par atbilstošo EIB administratīvo normu prettiesiskumu, ja viņam būtu bijusi iespēja paust savu nostāju. Taču, viņš šo prolēmjautājumu izvirzīja Vispārējā tiesā, apgalvojot, ka šīs administratīvās normas, kā tās interpretējusi un piemērojusi EIB, pārkāpj vienlīdzīgas attieksmes principu.
68.
Ja viņam būtu bijusi iespēja izvirzīt jautājumu par EIB administratīvo normu prettiesiskumu administratīvā procesa laikā, EIB administrācijai būtu bijis jāizskata šī problemātika. Tāpat kā valsts administrācija ir pilnvarota un tai ir saistošs Savienības tiesību pārākuma princips, lai atceltu pretrunā esošas valsts tiesību normas (
11
), Savienības administrācijai ir jābūt pilnvarotai un tai ir jābūt pienākumam atcelt iekšējās normas, ja tās ir pretrunā Savienības tiesību normām. Tādējādi, ja EIB atzītu savu administratīvo normu spēkā neesamību, tā nebūtu tiesīga tās piemērot, tomēr, ja EIB uzskatītu, ka normas ir spēkā, MG būtu varējis pieņemt tās skaidrojumu vai arī nolemt apstrīdēt šo secinājumu Vispārējā tiesā. Svarīgi ir tas, ka, ja viņam būtu bijusi iespēja paust savu nostāju pirms 2018. gada 11. oktobra lēmuma pieņemšanas, šis lēmums varētu būt citādāks, pat ja atbilstošās normas neatstāja administrācijai nekādu rīcības brīvību par to, kā atrisināt konkrēto lietu.
69.
Tas, ko es cenšos uzsvērt ar iepriekš minēto, ir tas, ka ir grūti in abstracto secināt, ka personas, kuru lēmums ietekmē nelabvēlīgi, iesaistīšana procesā, kura rezultātā tiek pieņemts šāds lēmums, nevarētu ietekmēt šo lēmumu.
70.
Šī iemesla dēļ ierosinu Tiesai ieņemt nostāju, ka fakts, ka administrācija nedeva iespēju personai, kuru tās lēmums varētu nelabvēlīgi ietekmēt, paust savu viedokli, noved pie lēmuma principiālas spēkā neesamības un rada nepieciešamību uzsākt jaunu procedūru, kurā attiecīgā persona tiktu uzklausīta.
71.
Administratīvās procedūras piemērs, kurā būtu ievērotas tiesības tikt uzklausītam un kuru varētu piemērot izskatāmajā lietā, varētu būt šāds. Pēc A ierosinātās samierināšanas procedūras pabeigšanas EIB varēja aicināt MG paust savu nostāju, pirms pieņemt lēmumu par ģimenes pabalstu piešķiršanu A. Ja MG izvirzītu iebildi par tādas normas prettiesiskumu, saskaņā ar kuru tikai A ir tiesības uz ģimenes pabalstiem, EIB būtu jāpaskaidro iemesli, kāpēc tā uzskata, ka šī norma ir spēkā esoša. Tikai pēc tam EIB varētu pieņemt lēmumu par ģimenes pabalstu piešķiršanu A. MG tad būtu iespēja apstrīdēt EIB lēmumu Vispārējā tiesā, tostarp izvirzot iebildi par EIB administratīvo normu prettiesiskumu.
72.
MG Vispārējā tiesā patiešām izvirzīja iebildi par EIB administratīvo normu prettiesiskumu. Es analizēšu šo apgalvojumu nākamajā paragrāfā.
73.
Tomēr uzskatu, ka 2018. gada 11. oktobra lēmums ir jāatceļ, pamatojoties jau uz pirmo prasību, ka tas esot pieņemts, pārkāpjot MG tiesības tikt uzklausītam.
B.
Iebilde par EIB administratīvo normu 2.2.1. un 2.2.2. panta prettiesiskumu
74.
Sava trešā apelācijas pamata otrajā daļā MG būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa kļūdaini esot noraidījusi viņa iebildi par EIB administratīvo normu par ģimenes pabalstiem prettiesiskumu. Konkrētāk, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini secinājusi, ka šīs normas nepārkāpj vienlīdzīgas attieksmes un diskriminācijas aizlieguma principus.
75.
Kā tiesas sēdē paskaidroja EIB, abi atbilstīgie EIB administratīvo normu panti tiek interpretēti tādējādi, ka, ja šķiras divas personas, kuras abas ir EIB darbinieki, tad ģimenes pabalsti tiek piešķirti vecākam, kura aizgādībā ir attiecīgie bērni. Saskaņā ar šiem pantiem gan tobrīd spēkā esošajā redakcijā, gan jaunajā versijā ģimenes pabalstus ir pieļaujams sadalīt tikai dalītas aizgādības gadījumā. Tā kā tribunal d’arrondissement de Luxembourg (Luksemburgas apgabaltiesa, Luksemburga) nolēma piešķirt A pilnu aizgādību pār bērniem, šīs normas paredzēja piešķirt ģimenes pabalstus viņai.
76.
Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka šīs administratīvās normas nepārkāpj vienlīdzīgas attieksmes principu, jo “tāda vecāka situācija, kuram ir aizgādība, un vecāka, kuram nav aizgādības tiesības, ir atšķirīga, un tāpēc [EIB] administratīvās normas var paredzēt atšķirīgu attieksmi pret katru no šīm situācijām” (
12
).
77.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs tam nepiekrīt. Viņaprāt, šķirti vecāki atrodas salīdzināmā situācijā, kad runa ir par viņu bērnu uzturēšanu, jo viņiem abiem šis pienākums ir kopīgs. Tādēļ viņiem vajadzētu būt vienādām tiesībām uz ģimenes pabalstiem, kas kalpo kā atbalsts ar bērnu uzturēšanu saistīto izmaksu segšanai. MG apgalvo, ka tas, ka vienam no vecākiem ir pilnas aizgādības tiesības pār bērniem, nepadara atšķirīgu šo vecāku no otra, kuram nav šādu aizgādības tiesību, ja par kritēriju tiek ņemts vērā pienākums nodrošināt bērnu uzturēšanu.
78.
Savukārt EIB apgalvo, ka aizgādība ir vienīgais akurātais kritērijs, lai noteiktu, vai bērns tiek “faktiski uzturēts” vai ne. Tā kā ģimenes pabalsti tiek piešķirti bērna uzturēšanai, EIB administratīvās normas, kas nosaka aizgādību kā noteicošo faktoru, nav diskriminējoši.
79.
Jāuzsver, ka vienlīdzīgas attieksmes princips paredz, ka pret personām salīdzināmās situācijās (
13
) jāizturas vienādi. Gluži pretēji, ja abas personas neatrodas salīdzināmā situācijā, tas pats princips prasa, lai pret tām izturētos atšķirīgi, ja vien nav objektīvu iemeslu izturēties pret tām vienādā veidā (
14
).
80.
Vai šķirtais vecāks, kuram ir aizgādība pār viņa bērniem, atrodas salīdzināmā situācijā ar tādu šķirtu vecāku, kuram nav aizgādības tiesību, bet tikai tiesības uz nedēļas nogales un apmeklējumiem brīvdienās?
81.
Ja mēģinātu uz to atbildēt, tad pirmā reakcija varētu būt tāda, ka šādi vecāki neatrodas salīdzināmā situācijā. Galu galā vecākam, kuram ir pilna aizgādība pār bērniem, ir jārūpējas par bērnu ikdienu, un viņa pašu laiks sev ir ierobežots ar šo ikdienas vajadzību. Tomēr tā vecāka laiks, kuram nav pilnu aizgādības tiesību, tiek ietekmēts tikai nedaudz (piemēram, katru otro nedēļas nogali un pusi no brīvdienām). Vienkāršs piemēram tam – vecāks, kuram nav pilnas aizgādības tiesību, var viegli izlemt vakarā doties uz kino, turpretim otram vecākam būtu jāplāno laiks un, iespējams, jāatrod un jāmaksā kādam bērnu pieskatītājam par to, lai varētu to darīt. Es uzskatu, ka lielākā daļa cilvēku uzskatītu, ka šīs divas personas neatrodas salīdzināmā situācijā.
82.
Tomēr, lai novērtētu, vai divas personas atrodas salīdzināmā situācijā saistībā ar noteiktām juridiskām tiesībām, ir jānovērtē salīdzināmība saistībā ar noteikumu, kas piešķir šādas tiesības, un tā mērķi (
15
).
83.
Ģimenes pabalsti palīdz atvieglot finansiālo slogu, kas rodas saistībā ar bērnu uzturēšanu. Tādējādi tiem ir sociāls mērķis, ko attaisno izdevumi, kas izriet no pašreizējām un noteiktām vajadzībām, kas saistīti ar bērna eksistenci un faktisku uzturēšanu (
16
).
84.
Šādu izpratni apstiprina judikatūra par Regulu (EK) Nr. 883/2004 (
17
). Tiesa ir precizējusi, ka “ģimenes pabalstu” jēdziens ietver visus pabalstus natūrā vai naudā, kas paredzēti ģimenes izdevumu segšanai, izņemot uzturlīdzekļu maksājumu avansus un īpašus bērna piedzimšanas un adopcijas pabalstus. Tādējādi jēdziens “ģimenes izdevumu segšana” ir jāsaprot kā tādu, kas it īpaši attiecas uz iemaksu ģimenes budžetā, lai atvieglotu ar bērnu uzturēšanu saistīto finansiālo slogu (
18
).
85.
Savienības ombuds piedāvāja līdzīgu pamatojumu, 2017. gada lēmumā piebilstot, ka “apgādājamā bērna pabalsts, lai gan tas ir daļa no darbinieka atalgojuma, nav paredzēts šī darbinieka uzturēšanai, bet ir paredzēts tikai viņa bērna/bērnu uzturēšanai” (
19
).
86.
Īsāk sakot, pat ja ģimenes pabalsti netiek piešķirti kā pabalsts vecākiem, bet gan, lai veicinātu viņu bērnu attīstību un izglītību, tie palīdz atvieglot vecāku, kuri uztur bērnus, finansiālo slogu.
87.
Ņemot vērā, ka šāds ģimenes pabalstu mērķis ir kritērijs, pēc kura var izlemt, vai vecāks, kuram ir pilnas aizgādības tiesības, ir pielīdzināms vecākam, kuram šādu aizgādības tiesību nav, ir tas, vai abi vecāki finansiāli piedalās savu bērnu uzturēšanā. Līdz ar to ir jāsecina, kā, manuprāt, apelācijas sūdzības iesniedzējs pareizi apgalvo, ka abi vecāki, kas faktiski veic ieguldījumu savu bērnu uzturēšanā, atrodas salīdzināmā situācijā.
88.
Turklāt judikatūrā jau ir norādīts, ka nekas neliedza uzskatīt, ka bērnu faktiski uztur vairākas personas vienlaikus. Līdz ar to var uzskatīt, ka divu šķirtu Savienības ierēdņu bērns vienlaikus faktiski ir šo divu ierēdņu apgādībā, un tādējādi var uzskatīt, ka tas vienlaikus ir viņu abu apgādībā (
20
).
89.
Šāds novērtējums nevar būt atkarīgs no tā, kam ir likumīga aizgādība pār bērniem, jo vienam vecākam piešķirtā aizgādība neatbrīvo otru vecāku no līdzdalības šo bērnu uzturēšanas izmaksās. Tas arī nenozīmē, ka abi vecāki nesniedz finansiālu ieguldījumu savu bērnu audzināšanā. Gluži pretēji, lēmums par to, vai divi šķirtie vecāki atrodas salīdzināmā situācijā saistībā ar ģimenes pabalstiem, ir gan juridisks, gan faktu vērtējums. Tas lūdz atbildēt uz jautājumu, vai abi vecāki faktiski nodrošina bērnu uzturēšanas vajadzības.
90.
Šķirtais vecāks, kuram ir pilnas aizgādības tiesības pār viņa bērniem, un otrs šķirtais vecāks, kuram nav pilnas aizgādības tiesību, tādējādi attiecībā uz tiesībām uz ģimenes pabalstu atrodas salīdzināmā situācijā, ja viņi abi faktiski (finansiāli) uztur savus bērnus.
91.
Līdz ar to noteikums, kas automātiski piešķir ģimenes pabalstus vecākam, kuram ir pilnas aizgādība pār bērniem, lai gan abi vecāki (finansiāli) piedalās savu bērnu uzturēšanā, pārkāpj vienlīdzīgas attieksmes principu.
92.
Apgalvojums, ka saistībā ar ģimenes pabalstu piešķiršanu abu vecāku situācija ir salīdzināma, nemazina īpašās grūtības un papildu slogu, ar ko saskaras tas vecāks, kuram ir aizgādība. Šādam vecākam patiesi varētu rasties papildu finansiālas izmaksas, kas izriet no fakta, ka bērni dzīvo ar viņu (piemēram, aukles izmaksas, lai varētu apmeklēt kinoteātri, kā jau minēts iepriekš sniegtajā piemērā). Tomēr ir arī citi juridiski līdzekļi, lai īpaši risinātu iespējamās atlikušās atšķirības starp vecākiem, piemēram, uzturlīdzekļu vai pat alimentu maksājumi. Tomēr uzturlīdzekļu maksājumi un ģimenes pabalsti ir divas dažādas lietas (
21
).
93.
Tādējādi, pat ja Vispārējā tiesa pareizi atzina šīs ģimenes pabalstu pazīmes un mērķus, tā izdarīja nepareizu secinājumu, ka abu vecāku situācija attiecībā uz tiesībām uz ģimenes pabalstu nav salīdzināma.
94.
Tādējādi Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, noraidot prasītāja iebildi par prettiesiskumu, pamatojoties uz faktu, ka ar EIB administratīvām normām netiek pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips.
95.
Tāpēc ierosinu Tiesai atzīt pirmo apelācijas pamatu, trešā apelācijas pamata otro daļu, kā arī ceturto apelācijas pamatu par pamatotu un atcelt pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 2. punktu.
V. Galīgais lēmums par prasības būtību
96.
Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 61. pantu Tiesa, ja tā atceļ Vispārējās tiesas lēmumu, var pieņemt galīgo spriedumu lietā, ja to atļauj tiesvedības stadija.
97.
Es uzskatu, ka tas tā ir šajā lietā. Tādēļ Tiesai lieta nav jānodod atpakaļ Vispārējai tiesai.
98.
Es ierosinu Tiesai atcelt 2018. gada 11. oktobra un 2019. gada 7. janvāra lēmumus, kā arī visus turpmākos lēmumus, ar kuriem MG tika liegta puse no ģimenes pabalsta un atvasinātās finanšu tiesības. 2018. gada 11. oktobra lēmums ir spēkā neesošs divu iemeslu dēļ: tas pieņemts, pārkāpjot tiesības tikt uzklausītam, un tas pārkāpj vienlīdzīgas attieksmes principu. 2019. gada 7. janvāra lēmums nepārkāpa tiesības tikt uzklausītam, jo MG bija iespēja paust savu nostāju pirms tā pieņemšanas. Tomēr tas ir spēkā neesošs, jo ar to tiek pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes principu.
VI. Secinājumi
99.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uzskatu, ka:
–
apelācijas pirmais pamats, trešā pamata otrā daļa un ceturtais pamats ir jāapmierina;
–
Tiesai ir jāatceļ 2021. gada 21. decembra sprieduma MG/EIB (T‑573/20, nav publicēts, EU:T:2021:915) rezolutīvās daļas 2. punkts;
–
Tiesai ir jāatceļ 2018. gada 11. oktobra un 2019. gada 7. janvāra lēmumi, kā arī visi turpmākie lēmumi, ar kuriem MG tika liegta puse no ģimenes pabalsta (tostarp, it īpaši, bērna kopšanas un bērnu vispārizglītojošā centra izmaksas, ko nepamatoti Eiropas Investīciju banka ieturēja no viņa algas līdz 2019. gada novembrim) un atvasinātās finanšu tiesības (tostarp it īpaši nodokļu atvieglojumus).
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	Pārsūdzētais spriedums, 1.–25. punkts.
(
3
)	Šī sprieduma 73. punkts.
(
4
)	Spriedumi, 2020. gada 4. jūnijs, EEAS/De Loecker (C‑187/19 P, EU:C:2020:444, 69. punkts un minētā judikatūra) un 2021. gada 21. oktobris, Parlaments/UZ (C‑894/19 P, EU:C:2021:863, 90. punkts).
(
5
)	Spriedumi, 2020. gada 4. jūnijs, EEAS/De Loecker (C‑187/19 P, EU:C:2020:444, 68. punkts un minētā judikatūra) un 2021. gada 21. oktobris, Parlaments/UZ (C‑894/19 P, EU:C:2021:863, 89. punkts) (mans izcēlums).
(
6
)	Spriedums, 2021. gada 10. marts, AM/EIB (T‑134/19, EU:T:2021:119, 41. punkts un minētā judikatūra).
(
7
)	Spriedums, 2023. gada 9. februāris, Boshab/Padome (C‑708/21 P, nav publicēts, EU:C:2023:84, 54. punkts un minētā judikatūra).
(
8
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2020. gada 23. septembris, UE/Komisija (T‑338/19, EU:T:2020:430, 60. punkts un minētā judikatūra), un 2021. gada 30. septembris, Revīzijas palāta/Pinxten (C‑130/19, EU:C:2021:782, 167. punkts). Tas, protams, nenozīmē, ka administrācijas rīcībai vienmēr būtu jābūt traucētai. Judikatūrā ir atzīts, ka var būt īpašas situācijas, piemēram, pārbaudes, par kurām uzklausīšana var notikt nākamajā posmā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2008. gada 18. decembris, Sopropé, C‑349/07, EU:C:2008:746, 41. punkts; 2014. gada 3. jūlijs, Kamino International Logistics and Datema Hellmann Worldwide Logistics, C‑129/13 un C‑130/13, EU:C:2014:2041, 54. un 55. punkts; un 2017. gada 20. decembris, Prequ' Italia, C‑276/16, EU:C:2017:1010, 50. un 51. punkts un tajos minēta judikatūra). Tomēr netiek apgalvots, ka tas tā bija šajā strīdā.
(
9
)	Skat., piemēram, spriedumus, 1990. gada 14. februāris, Francija/Komisija (C‑301/87, EU:C:1990:67, 31. punkts); 2020. gada 25. jūnijs, HF/Parlaments (C‑570/18 P, EU:C:2020:490, 72. punkts un tajā minētā judikatūra); un 2022. gada 14. jūlijs, SGI Studio Galli Ingegneria/Komisija (C‑371/21 P, nav publicēts, EU:C:2022:566, 82. punkts).
(
10
)	Spriedumi, 1980. gada 10. jūlijs, Distillers Company/Komisija (30/78, EU:C:1980:186, 26. punkts); 2009. gada 1. oktobris, Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware/Padome (C‑141/08 P, EU:C:2009:598, 88. un 94. punkts); un 2022. gada 1. decembris, EUIPO/Vincenti (C‑653/20 P, nav publicēts, EU:C:2022:945, 48. punkts).
(
11
)	Spriedumi, 1989. gada 22. jūnijs, Costanzo (103/88, EU:C:1989:256) un 2018. gada 4. decembris, Minister for Justice and Equality un Commissioner of An Garda Síochána (C‑378/17, EU:C:2018:979).
(
12
)	Pārsūdzētā sprieduma 107. punkts.
(
13
)	Judikatūra neprasa, lai situācijas būtu identiskas, bet tikai to, lai tās būtu salīdzināmas. Šajā ziņā skat., piemēram, spriedumu, 1993. gada 27. oktobris, Enderby (C‑127/92, EU:C:1993:859, 16. punkts) un 2008. gada 16. decembris, Arcelor Atlantique et Lorraine u.c. (C‑127/07, EU:C:2008:728, 25. punkts).
(
14
)	Spriedumi, 1984. gada 13. decembris, Sermide (106/83, EU:C:1984:394, 28. punkts) un 2023. gada 4. maijs, Glavna direktsia 'Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto' (Nakts darbs) (C‑529/21 līdz C‑536/21 un C‑732/21 līdz C‑738/21, EU:C:2023:374, 52. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
15
)	Par šo jautājumu piemēram, civildienesta tiesībās, skat. spriedumu, 2022. gada 14. jūlijs, Komisija/VW u.c. (C‑116/21 P līdz C‑118/21 P, C‑138/21 P un C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 127. punkts un tajā minētā judikatūra); un vispārīgāk pārvietošanās brīvību jomā – spriedumu, 2007. gada 18. jūlijs, Oy AA (C‑231/05, EU:C:2007:439, 36. un 38. punkts); un 2022. gada 17. marts, AllianzGI‑Fonds AEVN (C‑545/19, EU:C:2022:193, 51. un 59. punkts, kā arī minētā judikatūra).
(
16
)	Vispārējai tiesai pārsūdzētajā spriedumā bija tāds pats viedokli par ģimenes pabalstu mērķi (skat. šī sprieduma 102. punktu). Vispārīgāk skat. iepriekšējos spriedumus, 1980. gada 27. novembris, Sorasio‑Allo u.c./Komisija (81/79, 82/79 un 146/79, EU:C:1980:270, 15. un 16. punkts); un 1991. gada 28. novembris, Schwedler/Parlaments (C‑132/90 P, EU:C:1991:452, 14. punkts).
(
17
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (OV 2004, L 166, 1. lpp. un labojums OV 2004, L 200, 1. lpp.), kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 492/2011 (2011. gada 5. aprīlis) par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Savienībā 7. panta 2. punkts (OV 2011, L 141, 1. lpp.).
(
18
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 2. aprīlis, Caisse pour l’avenir des enfants (Pārrobežu darba ņēmēja laulātā bērns) (C‑802/18, EU:C:2020:269, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
19
)	Eiropas ombuda ieteikums sūdzībā 374/2014/DR pret Eiropas Investīciju banku par bērna pabalsta izmaksu, 19. punkts. Pieejams vietnē https://www.ombudsman.europa.eu/fr/recommendation/en/69347
(
20
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 1991. gada 28. novembris, Schwedler/Parlaments (C‑132/90 P, EU:C:1991:452, 17. punkts), un atkārtotos spriedumus, 1993. gada 3. marts, Peroulakis/Komisija (T‑69/91, EU:T:1993:16, 32. punkts); 2002. gada 12. novembris, López Cejudo/Komisija (T‑271/01, EU:T:2002:272, 33. punkts); un 2006. gada 10. oktobris, Arranz Benitez/Parlaments (T‑87/04, EU:T:2006:297, 37. punkts).
(
21
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 2. aprīlis, Caisse pour l’avenir des enfants (Pārrobežu darba ņēmēja laulātā bērns) (C‑802/18, EU:C:2020:269, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).