62021CC0511
ĢENERĀLADVOKĀTES LAILAS MEDINASSECINĀJUMI,
sniegti 2022. gada 17. novembrī (
1
)
Lieta C‑511/21 P
Eiropas Komisija
pret
Ana Calhau Correia de Paiva
Apelācija – EPSO konkurss – Iebilde par prettiesiskumu – LESD 277. pants – Pieņemamība – Paziņojums par konkursu – Valodu lietojums – Konkursa otrās valodas izvēles ierobežojums, ļaujot izvēlēties tikai vācu, angļu vai franču valodu – Paziņojums par konkursu, kas apstrīdēts vēlākā konkursa stadijā – Individuālā lēmuma pamats vai tieša juridiska saikne
1.
Ludvigs Vitgenšteins ir teicis, ka “manas valodas robežas ir manas pasaules robežas” (
2
). ES iestāžu kontekstā varētu apgalvot, ka valodu robežas ir Eiropas Savienības robežas. Tiesa jau ir uzsvērusi “Savienības valodu daudzveidības” nozīmīgumu (
3
). Šis nozīmīgums izpaužas Savienības likumdevēja izvēlē, ka tās iestāžu darba valodas būs 24 valodas (
4
). Šādā kontekstā konkursu, lai tiktu pieņemti darbā Savienības iestādēs, kandidāti var apstrīdēt Komisijas izstrādātos valodu noteikumus.
2.
Šajā lietā A. Calhau Correia de Paiva, Eiropas Personāla atlases biroja (EPSO) konkursa kandidāte un prasītāja pirmajā instancē (turpmāk tekstā – “kandidāte”), ir lūgusi atcelt atklātā konkursa EPSO/AD/293/14 konkurences tiesību jomā (turpmāk tekstā – “aplūkotais konkurss”) atlases komisijas 2016. gada 23. jūnija lēmumu, ar kuru pēc viņas izslēgšanas no minētā konkursa rezerves saraksta noraidīts viņas iesniegtais pieteikums par pārskatīšanu. Izmantojot LESD 277. pantā paredzēto iebildi par prettiesiskumu, viņa apstrīdēja arī šī konkursa valodu lietojuma noteikumus, kas izklāstīti paziņojumā par atklāto konkursu (
5
) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais paziņojums par konkursu”). Ar 2021. gada 9. jūnija spriedumu Calhau Correia de Paiva/Komisija (
6
) (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”) Vispārējā tiesa atcēla šo lēmumu.
3.
Ar apelācijas sūdzību Eiropas Komisija lūdz atcelt pārsūdzēto spriedumu. Tā būtībā apstrīd Vispārējās tiesas konstatējumu, ka starp apstrīdētā lēmuma pamatojumu un apstrīdētā paziņojuma par konkursu valodu lietojumu, kurā paredzēts, ka kandidāti par savu otro valodu var izvēlēties vienīgi angļu, franču vai vācu valodu, bija cieša saikne.
4.
Tādējādi šajā lietā rodas delikāts jautājums par to, kādi ir LESD 277. pantā paredzētās iebildes par prettiesiskumu, ar kuru kandidāts apstrīd paziņojumu par konkursu tajā noteiktā valodu lietojuma dēļ, pieņemamības nosacījumi. Saskaņā ar šo tiesību normu jebkura puse tiesvedībā, kurā izskata ES iestāžu, struktūru, biroju un aģentūru pieņemtu vispārpiemērojamu aktu, var atsaukties uz LESD 263. panta otrajā daļā norādītajiem iemesliem, lai Tiesā pierādītu šī akta nepiemērojamību.
5.
Tiesai it īpaši tiek lūgts lemt par nosacījumiem, ar kādiem kandidāts atcelšanas prasībā, kas celta saskaņā ar LESD 270. pantu un ir vērsta pret individuāliem lēmumiem, var atsaukties uz tādu agrāku vispārpiemērojamu aktu prettiesiskumu, kāds ir paziņojums par konkursu. Turklāt Tiesai ir jāizlemj, vai paziņojumiem par konkursu ir jāpiemēro īpašs pieņemamības kritērijs atšķirībā no vispārējās pieņemamības pārbaudes, kas noteikta judikatūrā par LESD 277. pantu. Šajā lietā rodas arī jautājumi par to, kā novērtēt šo secinājumu 3. punktā aprakstītās ciešās saiknes esamību valodu lietojuma apstrīdēšanas kontekstā.
I. Tiesvedības priekšvēsture
6.
2014. gada 23. oktobrīEPSO
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī publicēja apstrīdēto paziņojumu par konkursu. Konkurss tika rīkots kvalifikācijas un pārbaudījumu veidā.
7.
Apstrīdētā paziņojuma par konkursu IV iedaļā paredzēti trīs datorizēti priekšatlases testi ar jautājumiem un atbilžu variantiem un VI iedaļā – pārbaudījumi, kuri notiek vērtēšanas centrā un kuros ietilpst konkrēta gadījuma izpēte, uzdevums grupā un strukturēta intervija. Turklāt apstrīdētajā paziņojumā par konkursu norādīts, ka atbilstība vispārīgajiem un īpašajiem atbilstības nosacījumiem, kas izklāstīti III iedaļā, kā arī atlase, pamatojoties uz V iedaļā paredzēto kvalifikāciju, sākotnēji notiks, pamatojoties uz pieteikuma veidlapā sniegto informāciju, un ka atlases komisija katram atlases kritērijam nosaka reizinātāju (no 1 līdz 3) un katrai kandidāta atbildei piešķirs no 0 līdz 4 punktiem, lai, pieskaitot tiem reizinātāju, iegūtu kopējo rezultātu.
8.
Attiecībā uz īpašajiem priekšatlases nosacījumiem apstrīdētā paziņojuma par konkursu III.2.3. iedaļā “Valodu zināšanas”, pirmkārt, prasītas padziļinātas galvenās valodas (1. valoda) – vienas no Eiropas Savienības oficiālajām valodām – zināšanas, kas atbilst vismaz Eiropas vienotās valodu prasmes līmeņa noteikšanas sistēmas C1 līmenim. Otrkārt, attiecībā uz otro valodu (2. valoda) šajā iedaļā ir noteikta prasība par apmierinošām angļu, franču vai vācu valodas zināšanām, kas atbilst vismaz šīs sistēmas B2 līmenim. Turklāt ir prasīts, lai otrā valoda atšķirtos no pamatvalodas. Šajā iedaļā tostarp norādīts, ka apstrīdētajā paziņojumā par konkursu otrās valodas izvēles iespējas ir noteiktas, ņemot vērā dienesta intereses, kuras prasa, lai jaunie darbinieki nekavējoties varētu uzsākt darbu un spētu efektīvi sazināties savā ikdienas darbā. Turklāt atklātos konkursus reglamentējošo vispārīgo noteikumu (
7
) (turpmāk tekstā – “vispārīgie noteikumi”), uz kuriem ir atsauce apstrīdētajā paziņojumā par konkursu un kuri, kā norādīts šajā paziņojumā, ir tā neatņemama sastāvdaļa, II pielikumā ir norādīts, ka otrās valodas izvēles ierobežojums ir pamatots arī ar pārbaudījumu raksturu.
9.
Apstrīdētā paziņojuma par konkursu IV.3. iedaļā norādīts, ka priekšatlases pārbaudījumi notiks konkursa pamatvalodā, un VI.3. iedaļā – ka pārbaudījumi vērtēšanas centrā, lai novērtētu kandidātu vispārējās un īpašās kompetences, notiks konkursa otrajā valodā.
10.
Kandidāte, Portugāles pilsone, 2014. gada 25. novembrī iesniedza pieteikumu dalībai konkursā EPSO/AD/293/14. No viņas pieteikuma veidlapas izriet, ka kandidāte kā pamatvalodu izvēlējās portugāļu valodu, kas ir viņas dzimtā valoda, un kā otro valodu – franču valodu.
11.
Ar 2015. gada 19. marta vēstuli, kas kandidātei tajā pašā dienā nosūtīta uz viņas EPSO kontu, viņa tika informēta par to, ka ir sekmīgi nokārtojusi datorizētās priekšatlases testus.
12.
Ar 2015. gada 16. aprīļa vēstuli kandidāte tika uzaicināta piedalīties konkrēta gadījuma izpētē, proti, pārbaudījumā, kas bija paredzēts 2015. gada 13. maijā. Minētajā vēstulē EPSO kandidātei piedāvāja iespēju šajā pārbaudījumā izmantot AZERTY FR klaviatūru, vienlaikus dodot viņai iespēju izvēlēties arī QWERTY UK, AZERTY FR/BE vai QWERTZ DE klaviatūru (
8
). Kandidāte lūdza nomainīt klaviatūru, lai pārbaudījumu varētu kārtot, izmantojot QWERTY UK klaviatūru.
13.
Kandidāte piedalījās pārbaudījumos, kas vērtēšanas centrā Briselē (Beļģija) notika 2015. gada 13. maijā un 2015. gada 11. jūnijā.
14.
Ar 2015. gada 9. novembra vēstuli, kas kandidātei EPSO kontā nosūtīta tajā pašā dienā, EPSO to informēja, ka aplūkotā konkursa atlases komisija ir nolēmusi viņas uzvārdu neiekļaut šī konkursa rezerves sarakstā, pamatojoties uz to, ka viņa “[nav] to kandidātu vidū, kuri Vērtēšanas centrā ieguva augstāko kopējo punktu skaitu (vismaz 68,59)” [..]. Kā izrietēja no šai vēstulei pievienotā dokumenta ar nosaukumu “prasmju pase”, kandidāte bija ieguvusi kopsummā 61,13 punktus no 100 [iespējamiem] punktiem.
15.
Pēc tam – kad kandidāte 2015. gada 19. novembra vēstulē bija lūgusi pārskatīt lēmumu neiekļaut viņu rezerves sarakstā – ar 2016. gada 23. jūnija vēstuli tā tika informēta, ka aplūkotā konkursa atlases komisija ir nolēmusi apstiprināt šo lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
16.
Kandidāte 2016. gada 24. augustā iesniedza sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 90. panta 2. punktam par lēmumu neiekļaut viņu rezerves sarakstā. Šajā sūdzībā viņa apgalvoja, ka ierobežojums attiecībā uz klaviatūras, kas izmantojama, lai veiktu konkrēta gadījuma izpēti, veida izvēli ir nevienlīdzīga attieksme, un apgalvoja, ka nav norādīts pamatojums ierobežojumiem saistībā ar kandidātiem pieejamo klaviatūru veidiem un aplūkotā konkursa otrās valodas izvēli. Turklāt kandidāte sūdzējās par pārskatīšanas procedūras ilgumu.
17.
Ar 2016. gada 22. decembra lēmumu EPSO kā iecēlējinstitūcija noraidīja sūdzību gan kā nepamatotu, gan kā nepieņemamu, jo tā bija novēlota.
II. Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
18.
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2017. gada 31. martā, kandidāte cēla prasību, lūdzot atcelt 2015. gada 9. novembra vēstuli un vajadzības gadījumā saskaņā ar LESD 277. pantu atzīt par prettiesisku un viņai nepiemērojamu apstrīdēto paziņojumu par konkursu un tajā noteikto valodu lietojumu. Kandidāte arī lūdza atcelt lēmumu par viņas neiekļaušanu rezerves sarakstā, apstrīdēto lēmumu, 2016. gada 22. decembra lēmumu, ar kuru noraidīta sūdzība, un aplūkotā konkursa rezerves sarakstu.
19.
Prasības pamatošanai kandidāte izvirzīja piecus pamatus, no kuriem pirmais ir par Civildienesta noteikumu 1. panta d) punkta, kā arī nediskriminācijas, samērīguma un vienlīdzīgu iespēju principu pārkāpumu, ciktāl EPSO bija pieprasījis, lai konkrēta gadījuma izpētes veikšanai tiktu izmantota QWERTY UK, AZERTY FR/BE vai QWERTZ DE klaviatūra. Ar otro, trešo un ceturto pamatu viņa būtībā apgalvoja, ka apstrīdētais paziņojums par konkursu esot prettiesisks aplūkotā konkursa valodas ierobežojuma dēļ. Ar piekto pamatu viņa apgalvoja, ka EPSO neesot pamatojis savu lēmumu pieņemt un veicināt konkrētu valodu lietojumu.
20.
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa, vispirms konstatējusi, ka apstrīdētais lēmums ir kandidātei nelabvēlīgs akts, vispirms pārbaudīja otrajā, trešajā un ceturtajā pamatā izvirzīto iebildi par prettiesiskumu, kuras pieņemamību apstrīdēja Komisija, kā arī tās pamatotību.
21.
Attiecībā uz šīs iebildes par prettiesiskumu pieņemamību Vispārējā tiesa atgādināja, ka Tiesa ir atzinusi, ka, ceļot prasību atcelt individuālus lēmumus, iebildi par prettiesiskumu var likumīgi celt pret vispārpiemērojamu aktu, kurš ir minēto lēmumu pamatā vai kuram ir tieša juridiska saikne ar šādiem lēmumiem (
9
).
22.
Konkrētāk – attiecībā uz paziņojumiem par konkursu Vispārējā tiesa norādīja, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru darbā pieņemšanas procedūras kontekstā, kas ir sarežģīta administratīva darbība, kuru veido secīga lēmumu virkne, konkursa kandidāts gadījumā, ja prasība ir vērsta pret šajā procedūrā vēlāk pieņemtu darbību, var apstrīdēt tādu agrāk veiktu darbību tiesiskumu, kas ir ar to cieši saistītas (
10
), un it īpaši apstrīdēt paziņojuma par konkursu, kura dēļ tika veikta attiecīgā darbība, tiesiskumu (
11
).
23.
Vispārējā tiesa uzskatīja, ka gadījumā, ja nepastāv cieša saikne starp individuālā aplūkotā lēmuma pamatojumu un iebildi par noteiktajā termiņā neapstrīdēta paziņojuma par konkursu prettiesiskumu, šī iebilde ir jāatzīst par nepieņemamu saskaņā ar absolūtām normām par prasības iesniegšanas termiņiem, no kuriem nevar atkāpties šāda veida situācijā, nepārkāpjot tiesiskās drošības principu (
12
).
24.
Ņemot vērā 21.–23. punktā minēto judikatūru, Vispārējā tiesa 52.–59. punktā izdarīja sešus secinājumus.
25.
Pirmkārt, Vispārējā tiesa konstatēja, ka ar savu iebildi par prettiesiskumu kandidāte būtībā apstrīd apstrīdētā paziņojuma par konkursu noteikumus par valodu lietojumu.
26.
Otrkārt, Vispārējā tiesa norādīja, ka ar apstrīdētā lēmuma pamatojumu 2015. gada 9. novembra vēstulē kandidāte tika informēta, ka viņas uzvārds nav iekļauts rezerves sarakstā, jo viņa nebija ieguvusi visaugstāko punktu skaitu vērtēšanas centra pārbaudījumos.
27.
Treškārt, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka no kandidātei izsniegtās “prasmju pases” izriet, ka par vispārējo kompetenci “Saziņa” tā ir ieguvusi 5,5 punktus no 10, un tas ir viens no viszemākajiem vērtējumiem un punktiem, kurus tā bija ieguvusi savu vispārējo kompetenču novērtējumā vērtēšanas centrā. Saskaņā ar vispārīgo noteikumu 1.2. punktu, uz kuru ir atsauce apstrīdētā paziņojuma par konkursu 7. zemsvītras piezīmē, šo kompetenču novērtēšanas mērķis bija izvērtēt kandidāta prasmi “skaidri un precīzi izteikties gan mutvārdos, gan rakstveidā”. Vispārējā tiesa nosprieda, ka no tā izriet atlases komisijas konstatējums par kandidātes franču valodas zināšanām vai vismaz par viņas prasmju līmeni kompetencē, ko spēcīgi ietekmē viņas šīs valodas zināšanas.
28.
Ceturtkārt, Vispārējā tiesa norādīja, ka, lai gan, protams, apstrīdētajā paziņojumā par konkursu nebija paredzēts īpašs pārbaudījums par kandidātes vārdu krājuma vai gramatikas zināšanām angļu, franču vai vācu valodā, nevar noliegt, ka pastāv cieša saikne starp kandidātes franču valodas zināšanām, ko viņa bija izvēlējusies kā otro valodu, un pārbaudījumiem, kuri viņai bija jākārto šajā valodā. Vispārējā tiesa secināja, ka kandidātes franču valodas zināšanas nenovēršami un noteikti parādās pārbaudījumos, kuru mērķis ir pārbaudīt apstrīdētajā paziņojumā par konkursu paredzētās vispārīgās un īpašās kompetences.
29.
Piektkārt, Vispārējā tiesa norādīja, ka aplūkotā konkursa otrās valodas izvēles ierobežošana līdz trim attiecīgajām valodām ietekmēja ne tikai kandidātu spēju izteikties mutiski vai rakstveidā, bet noteica arī klaviatūras veidu, ko kandidāti var izmantot konkrēta gadījuma izpētē. Netiek apstrīdēts, ka kandidāte bija spiesta izmantot tāda veida klaviatūru, pie kādas viņa nebija pieradusi. Vispārējā tiesa uzskatīja, ka tas ietekmē pārbaudījuma īstenošanu un tātad, iespējams, rezultātu, kura laikā ar klaviatūras palīdzību noteiktā laikā ir jāuzraksta noteikta garuma teksts.
30.
Sestkārt, Vispārējā tiesa noraidīja Komisijas tiesas sēdē izvirzīto argumentu, ka cieša saikne varētu pastāvēt vienīgi tad, ja kandidātu vispārējo kompetenču novērtēšanas pārbaudījumu rezultāti izrādītos negatīvi vai ļoti slikti. Vispārējā tiesa norādīja, ka ar šādu argumentu bez pamatojuma tiek atbalstīta stingrāka nosacījuma par ciešas saiknes esamību piemērošana, ja apgalvotais prettiesiskums ir saistīts ar konkursa valodu lietojumu.
31.
Ņemot vērā minēto judikatūru un šos sešus secinājumus, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 60. punktā atzina, ka pastāv cieša saikne starp apstrīdētā lēmuma pamatojumu un apstrīdētā paziņojuma par konkursu valodu lietojuma noteikumiem, kuru likumība tiek apstrīdēta. Tādējādi Vispārējā tiesa atzina par pieņemamu iebildi par apstrīdētā paziņojuma par konkursu prettiesiskumu.
32.
Turpinot – Vispārējā tiesa uzskatīja, ka ne apstrīdētajā paziņojumā par konkursu norādītie iemesli, ne pierādījumi, ko Komisija bija iesniegusi šo iemeslu pamatojumam, nevarēja pamatot attiecīgo ierobežojumu. Līdz ar to Vispārējā tiesa secināja, ka ir jāapmierina šī iebilde par prettiesiskumu, jāatzīst, ka apstrīdētais paziņojums par konkursu nav piemērojams šajā lietā, un jāapmierina otrais, trešais un ceturtais pamats.
33.
Visbeidzot – uzskatot, ka vairs nav nepieciešams lemt par pirmo un piekto prasības pamatu, Vispārējā tiesa atcēla apstrīdēto lēmumu.
III. Prasījumi
34.
Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
noraidīt kandidātes pirmajā instancē celtās prasības otro, trešo un ceturto pamatu;
–
nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā lemtu par kandidātes celtās prasības pirmo un piekto pamatu;
–
lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.
35.
Šo prasījumu pamatojumam Komisija izvirza vienu pamatu, kas sastāv no trim daļām. Pirmajā daļā tiek apgalvots, ka pārsūdzētā sprieduma 54. punktā esot pieļauta kļūda faktu kvalifikācijā, jo Vispārējā tiesa no atlases komisijas konstatējuma par kandidātes franču valodas zināšanām secina, ka starp apstrīdētā lēmuma pamatojumu un apstrīdētā paziņojuma par konkursu valodu lietojuma noteikumiem pastāv cieša saikne.
36.
Otrajā daļā tiek apstrīdēts pārsūdzētā sprieduma 55.–57. punkts. Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini kvalificējusi faktus un sagrozījusi pierādījumus, pamatojoties uz neskaidru kritēriju, secinot, ka pastāv cieša saikne starp apstrīdētā lēmuma pamatojumu un apstrīdētā paziņojuma par konkursu, kura likumība tiek apstrīdēta, noteikumiem.
37.
Trešajā daļā Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 58. punktā esot kļūdaini kvalificējusi faktus, pamatojot judikatūrā prasīto “ciešo saikni” arī ar to, ka kandidāte rakstisko pārbaudījumu kārtoja ar citas konfigurācijas klaviatūru, nevis QWERTY
PT, pie kuras viņa ir pieradusi.
38.
Kandidāte apstrīd Komisijas argumentus. Viņas prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atzīt apelācijas sūdzību par nepieņemamu;
–
pakārtoti – gadījumā, ja Tiesa atzītu apelācijas sūdzību par pieņemamu, noraidīt to kā nepamatotu pēc būtības;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus gan šajā instancē, gan Vispārējā tiesā.
IV. Vērtējums
39.
Savu apelācijas sūdzības analīzi sākšu ar dažiem ievada apsvērumiem attiecībā uz LESD 277. pantā paredzēto iebildi par prettiesiskumu un šīs iebildes pieņemamību (A). Tad pārbaudīšu EPSO paziņojumu par konkursu īpašos pieņemamības kritērijus (B) un, ņemot vērā šos kritērijus, izvērtēšu Komisijas izvirzītā vienīgā apelācijas sūdzības pamata trīs daļas saistībā ar iebildi par nepieņemamību, kuru tā izvirzīja Vispārējā tiesā (C).
A.
Ievada apsvērumi par LESD 277. pantā paredzēto iebildi par prettiesiskumu un šīs iebildes pieņemamību
40.
Kopš sprieduma Les Verts (
13
) Tiesa ir apgalvojusi, ka ar Līgumiem ir izveidota “pilnīga tiesiskās aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēma”. Līdz ar, pirmkārt, LESD 263. un 277. panta pieņemšanu un, otrkārt, LESD 267. panta pieņemšanu šī sistēma ir paredzēta, lai nodrošinātu visu ES aktu tiesiskuma pārbaudi tiesā, un šāda pārbaude ir uzticēta ES tiesām (
14
). Konkrētāk – saskaņā ar LESD 277. pantu jebkura puse tiesvedībā var apstrīdēt Savienības iestāžu vai struktūru pieņemtus vispārpiemērojamus aktus ES tiesās un atsaukties uz šo aktu prettiesiskumu.
41.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 277. pantā ir izteikts vispārējais princips, saskaņā ar ko jebkurai pusei tiek garantētas tiesības apstrīdēt iestāžu iepriekš pieņemtu tiesību aktu, kuri ir apstrīdētā lēmuma juridiskais pamats, spēkā esamību, lai panāktu tāda lēmuma atcelšanu, kas to skar tieši un individuāli, ja šai pusei nav tiesību celt tiešu prasību pret šiem tiesību aktiem, kuri tai tādējādi rada sekas, bet kurus tā nevar lūgt atcelt (
15
).
42.
Turklāt, tā kā LESD 277. panta mērķis nav ļaut lietas dalībniekam apstrīdēt jebkāda vispārpiemērojama akta piemērojamību, pamatojot jebkādu prasību, aktam, kura prettiesiskums tiek izvirzīts, jābūt tieši vai netieši piemērojamam lietā, kas ir tiešās prasības priekšmets (
16
).
43.
Tādējādi saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasībā par individuālu lēmumu atcelšanu iebildi par prettiesiskumu var likumīgi izvirzīt pret vispārpiemērojama akta normām, kuras ir individuālo lēmumu pamatā (
17
) vai kurām ir tieša juridiska saikne ar šādiem lēmumiem (
18
). Balstoties uz šo judikatūru, Tiesa atgādināja šo divu alternatīvu atrunas savā nesenajā Virspalātas spriedumā Komisija un Padome/Carreras Sequeros u.c. (
19
). Tā attiecīgi nosprieda, ka nav pieņemama iebilde par prettiesiskumu, kas ir izvirzīta pret tādu vispārpiemērojamu aktu, kur individuālais apstrīdētais akts nav nedz tā piemērošanas pasākums, nedz arī tam ir tieša juridiska saikne ar to (
20
).
44.
Pieņemdama šīs divas alternatīvās prasības, Tiesa ir samērā plaši interpretējusi LESD 277. pantā paredzētās iebildes par prettiesiskumu tvērumu, pārsniedzot “tiesiskā pamata” paradigmu. Proti, pieņemdama prasību par tiešu juridisku saikni, kas jau ļoti agri izrietēja no judikatūras (
21
), Tiesa nepārprotami ļāva piemērot iebildi par prettiesiskumu iestāžu aktiem, kuri formāli nav apstrīdētā individuālā lēmuma juridiskais pamats, bet ar kuriem pēdējam ir tieša saikne (
22
).
45.
Manuprāt, šādu plašu interpretāciju pamato, pirmkārt, nepieciešamība atvieglot to personu piekļuvi tiesai, kuras nevar celt tiešu prasību par vispārpiemērojamiem Savienības tiesību aktiem (
23
). Otrkārt, to var izskaidrot LESD 277. pantā paredzētās iebildes par prettiesiskumu ierobežotā normatīvā piemērojamība: šis Līguma noteikums izraisa vienīgi vispārpiemērojama akta “nepiemērojamību” konkrētajā lietā. LESD 277. panta gadījumā šādi prettiesiskuma iemesli neizraisa attiecīgās normas spēkā neesamību vai prettiesiskumu, bet vienīgi tās nepiemērojamību konkrētajā lietā un inter partes (
24
).
46.
No šīs judikatūras izriet, ka iebildi par prettiesiskumu atbilstoši LESD 277. pantam var izvirzīt vienīgi tad, ja ir izpildīti trīs kumulatīvi kritēriji. Pirmkārt, aktam, kas ir apstrīdētā individuālā lēmuma juridiskais pamats, ir jābūt vispārpiemērojamam (“pirmais kritērijs”). Otrkārt, indivīds, kurš atsaucas uz iebildi par prettiesiskumu, nav tiesīgs celt tiešu prasību par šī akta atcelšanu (“otrais kritērijs”) (
25
). Visbeidzot, treškārt, vispārpiemērojamā Savienības tiesību akta noteikumiem ir jābūt individuālā lēmuma pamatā vai tiem ir jābūt tiešai juridiskai saiknei ar šo lēmumu (“trešais kritērijs”). Tomēr šķiet, ka EPSO paziņojumu par konkursu jomā pieļaujamības prasības ir nošķiramas no iepriekš minētajām prasībām.
B.
Pieņemamības kritēriji iebildēm par EPSO paziņojumu par konkursu prettiesiskumu
47.
Šajā lietā Komisija būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu faktu kvalifikācijā, nospriežot, ka starp apstrīdētā lēmuma pamatojumu un izvirzīto iebildi par apstrīdētā paziņojuma par konkursu prettiesiskumu pastāv cieša saikne. Turklāt Komisija norāda, ka, tā kā nepastāv cieša saikne starp apstrīdētā lēmuma pamatojumu un izvirzītās iebildes par apstrīdētā paziņojuma par konkursu – kurš nav savlaicīgi apstrīdēts, –prettiesiskumu, šī iebilde esot jāatzīst par nepieņemamu.
48.
Jāatzīmē, ka Komisijas izvirzītie argumenti ir balstīti uz pieņemamības kritēriju, ko Tiesa un Vispārējā tiesa ir īpaši izstrādājušas EPSO konkursu kontekstā. Lai kandidāts varētu izvirzīt iebildi par paziņojuma par konkursu prettiesiskumu vairāk nekā divus mēnešus pēc tā publicēšanas, attiecīgajā judikatūrā ir noteiktas prasības, kuras ir raksturīgas EPSO konkursiem un kuru pastāvēšanas pamatā ir sarežģītas administratīvās darbības doktrīna. Saskaņā ar šo doktrīnu starp individuālā aplūkotā lēmuma pamatojumu un iebildi par paziņojuma par konkursu prettiesiskumu ir jābūt “ciešai saiknei” vai “ciešai saistībai”.
1. “Sarežģītas administratīvās darbības” doktrīna
49.
Komisija apgalvo, ka, runājot par iebilžu par paziņojumu par konkursiem prettiesiskumu pieņemamību, judikatūrā ir noteikta ierobežojoša pieeja, kuru attaisno nepieciešamība panākt pareizo līdzsvaru starp tiesībām uz pārbaudi tiesā un tiesisko drošību. Komisija uzskata, ka šīs tiesības ir pietiekami aizsargātas ar to, ka kandidāts var apstrīdēt visus paziņojuma par konkursu noteikumus, ceļot atcelšanas prasību atbilstoši LESD 270. pantam, ievērojot Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantā paredzēto procedūru, un, iesniedzot iebildi par prettiesiskumu, apstrīdēt to paziņojuma par konkursu noteikumu likumību, kuri ir cieši saistīti ar viņam nelabvēlīgā lēmuma pamatojumu.
50.
Vispirms jāatzīmē, ka paziņojums par konkursu ir vispārējs Savienības iestādes izdots akts, kas adresēts visiem potenciālajiem kandidātiem. Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu prasītājam ir trīs mēneši no dienas, kad paziņojums par konkursu ir publicēts Oficiālajā Vēstnesī, lai iesniegtu administratīvo sūdzību. Saskaņā ar LESD 270. pantu konkursa kandidāts var apstrīdēt individuālu lēmumu, piemēram, lēmumu neiekļaut kandidāta uzvārdu rezerves sarakstā, kas tiek sagatavots atlases procedūras beigās.
51.
Šajā ziņā pretēji kandidātes apgalvotajam uzskatu, ka apstrīdētais paziņojums par konkursu, kurā noteikts konkursa valodu lietojums, uz kandidātu tieši un individuāli attiecas no brīža, kad viņš vai viņa sāk piedalīties konkursā. Tiesa arī ir pastāvīgi spriedusi, ka lēmums, kuru adresāts nav apstrīdējis LESD 263. panta sestajā daļā noteiktajā termiņā, attiecībā uz viņu kļūst galīgs (
26
). Tomēr, gatavojoties konkursam, kandidāts var nebūt ieinteresēts celt šādu prasību, baidoties, ka tas varētu nelabvēlīgi ietekmēt viņa izredzes gūt panākumus konkursā, vai arī laika trūkuma dēļ, kas šādas apstrīdēšanas dēļ varētu rasties. Tādējādi judikatūrā būtībā kandidātiem tiek ļauts apstrīdēt paziņojuma par konkursu tiesiskumu vēlākā posmā, ja starp individuālā aplūkotā lēmuma pamatojumu un iebildi, kurā tiek apgalvots, ka paziņojumā par konkursu ir pieļauti pārkāpumi, pastāv cieša saikne (
27
). Pieņemot, ka kandidāti var celt tiešu prasību pret paziņojumu par konkursu, jo tas tos skar tieši un individuāli, ar šo judikatūru tiek ieviesta atkāpe no otrā kritērija. Turklāt šī judikatūra atkāpjas arī no trešā kritērija, ieviešot lex specialis.
52.
Šajā ziņā jānorāda, ka judikatūra ir būtiski attīstījusies. Vispirms lietā Adams u.c./Komisija Tiesa noraidīja iebildes par paziņojuma par konkursu prettiesiskumu pieņemamību. Tā nosprieda, ka kandidātam, kurš uzskata, ka paziņojuma par konkursu prettiesiskais raksturs tam rada nelabvēlīgas sekas, šis paziņojums ir jāapstrīd savlaicīgi. Pretējā gadījumā paziņojumu par konkursu būtu iespējams apstrīdēt ilgu laiku pēc tā publicēšanas un pēc tam, kad lielākā daļa vai visas ar konkursu saistītās darbības jau būtu notikušas, kas būtu pretrunā tiesiskās drošības, tiesiskās paļāvības un labas pārvaldības principiem (
28
).
53.
Tomēr lietā Komisija/Noonan Tiesa, balstoties uz “sarežģītas administratīvās darbības” doktrīnu (
29
), niansēja savu iepriekšējo judikatūru. Tā nosprieda, ka darbā pieņemšanas procedūrā, kas ir “sarežģītu administratīvo darbību kopums”, kuru veido secīga vairāku lēmumu virkne, kas sastāv no vairākiem cieši saistītiem lēmumiem, prasītājam ir tiesības atsaukties uz pārkāpumiem, kuri notikuši konkursa norises laikā vai kuri ir saistīti ar konkursa organizatorisko kārtību, ceļot prasību par vēlāku individuālu lēmumu, piemēram, lēmumu neļaut kandidātam kārtot pārbaudījumus, ja iepriekš minētais pārkāpums ir cieši saistīts ar vēlāko apstrīdēto lēmumu (
30
).
54.
Tādējādi rodas jautājums par to, ko uzskatīt par “sarežģītu administratīvu darbību”. Manuprāt, lai konkursa procedūra būtu sarežģīta pēc būtības, tai jābūt objektīvi sarežģītai. EPSO konkursus veido cieši saistītu lēmumu virkne, tie ir tehniski un tie jāpieņem, ievērojot vienlīdzības, samērīguma un pārskatāmības principus (
31
). EPSO izvirzītajām prasībām ir jābūt skaidri, objektīvi un paredzami formulētām. Tomēr objektīvas sarežģītības faktors pats par sevi neattaisno to, ka konkurss tiek raksturots kā sarežģīts. Konkursa procedūrai vajadzētu būt arī subjektīvi sarežģītai, kas nozīmē, ka attiecīgais kandidāts tiek nostādīts situācijā, kurā viņš nevar savlaicīgi apstrīdēt paziņojumu par konkursu, jo apgrūtinājumi vai pārkāpumi, kas izriet no šī paziņojuma, atklājas vēlākā posmā – vai nu EPSO paziņojumu un uzaicinājumu uz pārbaudījumiem saņemšanas brīdī, eksāmenu laikā, vai arī saņemot lēmumu par neiekļaušanu rezerves sarakstā. Turklāt kandidātam, kurš ir koncentrējies uz panākumiem konkursā, var nebūt iespēju celt paziņojuma par konkursu atcelšanas prasību (
32
). Tādējādi vienīgi tad, ja administratīvā procedūra ir objektīvi un subjektīvi sarežģīta, to var kvalificēt kā “sarežģītu administratīvo darbību”.
55.
Lietā Komisija/Noonan izmantotā pieeja būtībā ir atkāpe no otrā kritērija, jo tā ļauj kandidātam apstrīdēt paziņojumu par konkursu neatkarīgi no tā, vai šī persona ir tiesīga celt tiešu prasību pret šo paziņojumu. Tā kā Komisija savu argumentāciju balsta uz “ciešas saiknes” vai “ciešas saistības” prasību (
33
), uz ko Vispārējā tiesa atsaucas pārsūdzētajā spriedumā (
34
) un kas ir atkāpe no otrā kritērija, tādējādi ierobežojot un pārklājoties ar trešo kritēriju, šo prasību aplūkošu sīkāk.
2. “Ciešas saiknes” vai “ciešas saistības” prasība
56.
Iesākumā jānorāda, ka “ciešas saiknes” vai “ciešas saistības” starp vispārpiemērojamu aktu un attiecīgo individuālo lēmumu koncepts Tiesas judikatūrā, šķiet, parādās jau agri. Lietās Ley/Komisija (
35
) un Alfieri/Parlaments (
36
) Tiesa nosprieda, ka darbā pieņemšanas procedūras kontekstā kandidāts, apstrīdot šādas procedūras posmus, var apstrīdēt iepriekšējo posmu, kas ir cieši ar tiem saistīti, likumību. Vēlākā spriedumā Sergio u.c./Komisija (
37
) Tiesa nosprieda, ka kandidāti, kas nav savlaicīgi apstrīdējuši paziņojumu par konkursu, tomēr var atsaukties uz pārkāpumiem, kuri radušies konkursa gaitā, pat ja šo pārkāpumu cēlonis ir meklējams paziņojuma par konkursu formulējumā.
57.
Kā jau minēts, lietā Komisija/Noonan (
38
) Tiesa ir nospriedusi, ka, ņemot vērā darbā pieņemšanas procedūras īpašo raksturu, “kas ir sarežģīta administratīva darbība, kuru veido secīga vairāku lēmumu virkne”, paziņojumus par konkursu var apstrīdēt vēlāk (
39
). Tādējādi šķiet, ka iebildes par paziņojuma par konkursu prettiesiskumu pieņemamība ir atkāpe no otrā kritērija, kas ir pamatota ar atsaukšanos uz jēdzienu “sarežģīta administratīva darbība” (
40
). Manuprāt, šī judikatūra, kas atkāpjas no vispārējā regulējuma, jo kandidāts var celt iebildi par prettiesiskumu, lai gan teorētiski paziņojumu par konkursu varēja apstrīdēt, personai kļūstot par konkursa kandidātu, ir pamatota ar sekojošiem iemesliem.
58.
Pirmkārt, saskaņā ar vispārējo režīmu, piemērojot iepriekš minēto judikatūru, kandidāte nevarētu celt LESD 277. pantā paredzēto iebildi par prettiesiskumu noilguma iestāšanās dēļ (
41
). Tādējādi šķiet, ka spriedumu Giulietti[/Komisija] un [PB/]Komisija argumentācija, uz kuru balstās pārsūdzētais spriedums, pamatā ir ideja, ka paziņojums par konkursu “nav savlaicīgi apstrīdēts” (
42
). Tomēr iepriekš minētā atkāpe ļauj neveiksmīgajam kandidātam izvirzīt iebildi par prettiesiskumu neatkarīgi no tā, vai viņam ir tiesības apstrīdēt paziņojumu par konkursu. Papildus tam, ka kandidāts, iespējams, nevar (vai nevēlas) apstrīdēt paziņojumu par konkursu konkursa norises laikā, viņš var arī nezināt par praktiskiem jautājumiem, kas var rasties saistībā ar paziņojumu konkursa vēlākajos posmos, kā tas ir, piemēram, valodu lietojuma gadījumā. Praktiskie jautājumi var parādīties vēlākajos konkursa posmos, kad kandidāts sazinās ar EPSO vai kārto pārbaudījumus. Konkrētāk – atsevišķas EPSO noteiktās prasības, kas izriet no paziņojuma par konkursu, var tikt īstenotas vai precizētas uzaicinājumos uz eksāmeniem. Šajā kontekstā uzskatu, ka kandidātam ir jāvar izvirzīt iebildi par paziņojuma par konkursu prettiesiskumu vēlākajos konkursa posmos. Līdz ar to, lai īstenotu efektīvas tiesiskās aizsardzības principu (
43
), ir jāuzskata, ka attiecīgajai kandidātei brīdī, kad tā pieteicās konkursam, nebija iespējas prasīt vispārpiemērojamā akta atcelšanu.
59.
Otrkārt, kā jau minēju iepriekš, iebildes par prettiesiskumu pieņemamības nolūkā atbilstoši LESD 277. pantam lietā Komisija un Padome/Carreras Sequeros u.c. (
44
) Tiesa šo tiesību normu un it īpaši tās trešo kritēriju, kas attiecas uz pamata vai tiešas juridiskas saiknes kritēriju, ir interpretējusi plaši (
45
). Ja Vispārējā tiesa ļoti šauri interpretētu prasību par “ciešu saistību” vai “ciešu juridisku saikni” (
46
) starp individuālā aplūkotā lēmuma pamatojumu un iebildi par prettiesiskumu, tad šāda interpretācija nepamatoti ierobežotu trešo kritēriju.
60.
Turklāt pārāk ierobežojošas pieejas rezultātā varētu tikt pārmērīgi apgrūtināta konkursu valodu noteikumu apstrīdēšana, tādējādi netieši apstiprinot praksi, saskaņā ar kuru angļu, franču un vācu valoda parasti tiek noteikta kā konkursa otrā valoda, nepastāvot iespējai pārbaudīt, vai attiecīgā iestāde ir izpildījusi pienākumus, kas izriet no Tiesas judikatūras. Tāpat jānorāda, ka šajā lietā Vispārējā tiesa apstiprināja iebildi par apstrīdētā paziņojuma par konkursu prettiesiskumu, jo ne tajā izklāstītie pamatojumi, ne arī pierādījumi, kurus Komisija iesniedza šo pamatojumu apstiprinājumam, nebija tādi, kas ļautu apstiprināt aplūkotā konkursa valodu noteikumus. Savā apelācijas sūdzībā Komisija neapstrīdēja to pārsūdzētā sprieduma daļu, kas attiecas uz iebildes par prettiesiskumu pamatotību.
61.
Treškārt, jānorāda, ka Līgumā ir noteikts, ka LESD 277. pantā paredzētās iebildes par prettiesiskumu iedarbība ir ierobežota, ciktāl vispārpiemērojamais akts netiek atcelts, bet tikai netiek piemērots konkrētajā gadījumā (
47
). Prettiesiskums tiek pasludināts vienīgi inter partes, nevis erga omnes; vispārpiemērojamais akts tiks pasludināts par nepiemērojamu, ciktāl tas ir piemērots individuālajā lēmumā. Šī iemesla dēļ es arī sliecos noraidīt apsvērumu par tiesiskās drošības principu.
62.
Tādēļ neredzu iemeslus, kāpēc Tiesai būtu jāatsakās pieņemt prasību par paziņojuma par konkursu apstrīdēšanu ar iebildi par prettiesiskumu, ja starp apstrīdētā lēmuma pamatojumu un apstrīdētā paziņojuma par konkursu valodu lietojuma noteikumiem pastāv cieša saikne vai cieša juridiska saikne.
63.
Ņemot to vērā, prasība par ciešu saikni vai ciešu juridisku saikni ir jāinterpretē pietiekami šauri, jo tā ir atkāpe no vispārējā režīma, kas ļauj neiestāties noilgumam, lai puse var apstrīdēt vispārpiemērojama akta tiesiskumu. Turklāt šāda interpretācija ir pamatota, lai panāktu līdzsvaru starp iespēju apstrīdēt vispārpiemērojamu aktu pat krietnu laiku pēc paziņojuma par konkursu publicēšanas, no vienas puses, un daudzu atsevišķu prasību pret paziņojumu par konkursu iesniegšanu, kas pārslogotu Komisiju un Vispārējo tiesu, no otras puses.
64.
Tādējādi uzskatu, ka Vispārējā tiesa pamatoti norādīja, ka gadījumā, ja iebilde par pienācīgā termiņā neapstrīdēta paziņojuma par konkursu prettiesiskumu attiecas uz individuālā aplūkotā lēmuma pamatojumu, judikatūrā tiek pieļauta prasības pieņemamība (
48
). Turpretim, ja šādas saiknes nav, šī iebilde ir jāatzīst par nepieņemamu (
49
).
65.
Ņemot vērā šos apsvērumus, tālāk izvērtēšu, vai Vispārējā tiesa pamatoti noraidīja iebildi par nepieņemamību, ko Komisija izvirzīja Vispārējā tiesā iesniegtajā atcelšanas prasībā, vēršoties pret iebildi par apstrīdētā paziņojuma par konkursu prettiesiskumu.
C.
Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību
66.
Iesākumā jāatzīmē, ka Komisija apstrīd pārsūdzētā sprieduma 54.–61. punktu. Tā neapstrīd divus Vispārējās tiesas secinājumus, kas ietverti minētā sprieduma 52. un 53. punktā. Pirmkārt, tā norāda, ka ar savu iebildi par prettiesiskumu kandidāte būtībā iebilst pret apstrīdētā paziņojuma par konkursu valodu lietojuma noteikumiem, proti, otrās valodas izvēles ierobežojumu līdz angļu, franču vai vācu valodai. Otrkārt, Vispārējā tiesa norādīja, ka ar 2015. gada 9. novembra vēstuli kandidāte tika informēta, ka viņas uzvārds nav iekļauts rezerves sarakstā, jo viņa vērtēšanas centra pārbaudījumos nav saņēmusi augstāko vērtējumu.
67.
Kandidāte argumentē, ka, sadalot vienīgo apelācijas sūdzības pamatu trīs daļās, Komisija mēģina mākslīgi nošķirt argumentāciju, uz kuru Vispārējā tiesa balstās pārsūdzētā sprieduma 51.–61. punktā. Piekrītu, ka šajos punktos Vispārējā tiesa paskaidro, kādēļ pastāv cieša saikne starp apstrīdētā lēmuma pamatojumu un apstrīdētā paziņojuma par konkursu noteikumiem, kas attiecas uz aplūkotā konkursa valodu lietojumu, kura tiesiskums tiek apstrīdēts. Tomēr uzskatu, ka šajos punktos ietverto argumentāciju var izvērtēt atsevišķi, jo katra no šīm trīs daļām attiecas uz citu argumentu.
68.
Turklāt kandidāte uzskata, ka ar šīm trim daļām ir mēģināts apstrīdēt Vispārējās tiesas konstatētos lietas faktus. Tādēļ viņa lūdz Tiesu noraidīt iebildi pilnībā vai arī noraidīt katru no trim daļām kā nepieņemamu. Pakārtoti – kandidāte norāda, ka apelācijas sūdzības pamats vai katra no tā trim daļām ir jānoraida kā nepamatotas. Šos lūgumus iztirzāšu, analizējot katru no šīm trim daļām.
1. Vienīgā apelācijas sūdzības pamata pirmā daļa
69.
Komisija apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 54. punktā esot pieļauta kļūda faktu kvalifikācijā, jo Vispārējā tiesa ir apstiprinājusi, ka starp apstrīdētā lēmuma pamatojumu un apstrīdētā paziņojuma par konkursu valodu lietojuma noteikumiem esot bijusi cieša saikne. Tā apgalvo, ka pat tad, ja kandidāte vispārējās kompetences jomā “Saziņa” būtu ieguvusi 10 punktus no 10, lai to iekļautu rezerves sarakstā, viņai būtu bijuši nepieciešami 7,46 papildu punkti. Tādējādi visi turpmākie Vispārējās tiesas secinājumi par iebildes par prettiesiskumu pieņemamību, kas ietverti pārsūdzētā sprieduma 55.–58. punktā, esot balstīti uz pieņēmumu par ciešas saiknes esamību, un tos visus ietekmē šī tiesību kļūda.
70.
Vispirms, kā jau tika norādīts (
50
), vēlos atgādināt, ka Vispārējā tiesa 54. punktā ir atzinusi, ka vispārējās kompetences “saziņa” novērtēšanas mērķis vērtēšanas centrā bija izvērtēt kandidātes “prasmi skaidri un precīzi izteikties gan mutvārdos, gan rakstveidā”. Līdz ar to no tā netieši, bet noteikti izriet atlases komisijas secinājums par viņas franču valodas zināšanām vai vismaz par viņas prasmju līmeni kompetencē, kuru stipri ietekmēja viņas šīs valodas zināšanas.
71.
Jānorāda, ka Komisijas arguments balstās uz pieņēmumu, ka kandidātes neveiksmi aplūkotajā konkursā izraisīja nevis vispārējā kompetence “saziņa”, bet gan citas kompetences, par kurām viņa nav saņēmusi pietiekamu punktu skaitu. Tomēr Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā šādu faktu konstatējumu nav veikusi. Lai gan Tiesai kā apelācijas instancei nav jurisdikcijas attiecībā uz faktu izvērtēšanu (
51
), izņemot, ja ir iesniegta sūdzība par to sagrozīšanu, faktu juridiskā kvalifikācija ir pakļauta tās pārbaudei apelācijas procesā (
52
).
72.
Tā kā Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā nav konstatējusi to kompetenci, kas bija izšķiroša kandidātes neiekļaušanai rezerves sarakstā, Tiesai, manuprāt, būtu jāiekļaujas minētajā spriedumā konstatētajā faktu ietvarā, kurā attiecībā uz kandidātes vērtējumu ir vienīgi norādīts, ka “[kandidāte] ieguva kopumā 61,13 punktus no 100” un ka par vispārējo kompetenci “Saziņa” kandidāte “ir ieguvusi 5,5 punktus no 10, un tas ir viens no viszemākajiem vērtējumiem un punktiem, kurus tā bija ieguvusi savu vispārējo kompetenču novērtēšanā, kas notika vērtēšanas centrā” (
53
). Tādējādi, pārbaudot Komisijas argumentus, Tiesai būtu jāatturas no kārdinājuma aizstāt Vispārējās tiesas sniegto faktu vērtējumu ar savu vērtējumu. Tomēr Tiesai ir jāpārbauda, vai šāda konstatējuma neesamība ir būtiska, lai noteiktu faktu juridisko kvalifikāciju, proti, lai konstatētu ciešu saikni starp apstrīdētā lēmuma pamatojumu un apstrīdētā paziņojuma par konkursu valodu lietojuma noteikumiem.
73.
Šajā ziņā uzskatu, ka strīdīgo faktu juridiskajai kvalifikācijai nevajadzētu būt atkarīgai no tādiem ārējiem elementiem kā kandidāta iegūtā atzīme citā vispārējā vai īpašā kompetencē, bet gan no individuālā lēmuma konkrētajiem iemesliem, kas attiecas uz konkrēto aplūkoto kompetenci. Citiem vārdiem – lai iebilde par prettiesiskumu būtu pieņemama, ir pietiekami, ka kandidāts pierāda, ka aplūkotajai kompetencei, kurā atzīme nav pietiekama, ir cieša saikne ar apstrīdētā paziņojuma par konkursu apstrīdētajiem noteikumiem. Šāda nolūka dēļ pārējām atzīmēm, manuprāt, nav nozīmes.
74.
Turklāt, ja Tiesai būtu jānosaka, kura no atzīmēm bija izšķiroša, lai kandidātu neiekļautu rezerves sarakstā, šī noteikšana būtu saistīta nevis ar nepieņemamību, bet gan ar kandidāta izvirzīto pamatu būtību, jo tā ietver individuālajā lēmumā minēto rezultātu un kandidāta izvirzīto argumentu būtības izvērtēšanu.
75.
Līdz ar to, ciktāl no apstrīdētā paziņojuma par konkursu apstrīdētajiem noteikumiem izriet atlases komisijas veiktais “saziņas” kompetences novērtējums, kandidāte var izvirzīt iebildi par šo noteikumu prettiesiskumu saskaņā ar LESD 277. pantu. Turklāt pārsūdzētajā spriedumā, it īpaši tā 54. punktā, nekas neliecina par to, ka Vispārējā tiesa būtu sagrozījusi faktus, konstatējot, ka pastāv cieša saikne starp atlases komisijas konstatējumu attiecībā uz kandidātes franču valodas zināšanām un “saziņas” kompetences prasmju līmeni. Šajā punktā Vispārējā tiesa pareizi piemēroja iepriekš paskaidrotos ciešas saistības vai ciešas saiknes kritērijus (
54
) un šajā punktā, šķiet, nav pieļauta tiesību kļūda.
76.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uzskatu, ka, pamatojoties uz 54. punktā minēto konstatējumu, Vispārējā tiesa pamatoti secināja, ka starp apstrīdētā lēmuma pamatojumu un apstrīdētā paziņojuma par konkursu valodu lietojuma noteikumiem šajā lietā pastāv cieša saikne, kas padara iebildi par prettiesiskumu par pieņemamu. Šāds secinājums ir pietiekams, lai konstatētu šo saikni. Tomēr pilnības labad pārbaudīšu, vai šāda cieša saikne pastāv arī citu iemeslu dēļ, kas nav jau minētie, proti, pārsūdzētā sprieduma 55.–57. punktā norādīto iemeslu dēļ.
2. Vienīgā apelācijas sūdzības pamata otrā daļa
77.
Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini kvalificējusi faktus un sagrozījusi pierādījumus, pārsūdzētā sprieduma 55.–57. punktā secinot, ka pastāv cieša saikne starp apstrīdētā lēmuma pamatojumu un apstrīdētā paziņojuma par konkursu noteikumiem, pamatojoties uz kritēriju, kura pamatā ir doma, ka kandidātei ir grūtāk kārtot pārbaudījumus viņas otrajā valodā nekā dzimtajā valodā. Komisija apgalvo, ka, lai noteiktu šo ciešo saikni, neesot jēgas salīdzināt kandidātes portugāļu valodas līmeni ar viņas franču valodas līmeni.
78.
Komisija norāda – kandidāte apstrīdēja, ka viņa otro valodu varēja izvēlēties vienīgi no angļu, franču un vācu valodas. Kandidāte apgalvoja, ka viņa būtu varējusi saņemt labākus vērtējumus, ja viņai tiktu atļauts kārtot pārbaudījumus spāņu valodā, un ka, pamatojoties uz to, viņa uzskatīja, ka pastāv cieša saikne starp apstrīdēto lēmumu un aplūkotā konkursa valodu noteikumiem. Vispārējai tiesai bija nevis jāsalīdzina kandidātes portugāļu valodas līmenis ar viņas franču valodas līmeni, bet gan tas jāsalīdzina ar viņas spāņu valodas līmeni.
79.
Turklāt Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa šajos punktos neesot ņēmusi vērā, ka šajā gadījumā divas valodas, kuras kandidāte pārvaldīja vislabāk, bija angļu un franču valoda. Tādējādi otrās valodas izvēles ierobežojums neradīja viņai neizdevīgāku situāciju, jo viņa apgalvoja, ka pārvalda šīs divas valodas vienlīdz labi – C2 līmenī. Viņa bija atzīmējusi vēl vienu valodu, proti, spāņu valodu, tomēr norādot zemāku zināšanu līmeni nekā franču un angļu valodā. Tādējādi nevar uzskatīt, ka šis ierobežojums būtu negatīvi ietekmējis kandidātes sniegumu vai ka tam būtu cieša saikne ar apstrīdētā lēmuma pamatojumu.
80.
Kandidāte būtībā apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 56.–58. punkts ir jālasa kopā un ka ar Komisijas argumentu šie punkti tiekot mākslīgi izcelti.
81.
Vispirms vēlos uzsvērt, ka Vispārējā tiesa 52. punktā norāda, ka ar savu iebildi par prettiesiskumu kandidāte būtībā iebilst pret apstrīdētā paziņojuma par konkursu valodu lietojuma noteikumiem, proti, otrās valodas izvēles ierobežošanu līdz angļu, franču vai vācu valodai. Pārsūdzētā sprieduma 55. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka pastāv cieša saikne starp kandidātes franču valodas zināšanām un pārbaudījumiem, kas viņai bija jākārto šajā valodā. Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 57. punktā norādīja, ka kandidāte labāk pārvalda portugāļu valodu nekā franču valodu.
82.
Šāds salīdzinājums nevar būt pareizs, jo portugāļu valoda bija viņas pamatvaloda, un šīs valodas līmenim nevar būt nozīme, lemjot par otrās valodas izvēles ierobežojuma piemērotību. Līdz ar to Vispārējās tiesas secinājumi, kas ietverti pārsūdzētā sprieduma 55.–57. punktā, nevarēja būt juridiski pietiekami, lai konstatētu ciešu saikni starp apstrīdētā lēmuma pamatojumu un apstrīdētā paziņojuma par konkursu noteikumiem, kuru tiesiskums tiek apstrīdēts (
55
).
83.
Tādējādi šajos punktos sniegtajā salīdzinājumā ir pieļauta tiesību kļūda. Tomēr, ja Tiesas sprieduma pamatojumā ir pieļauts Savienības tiesību pārkāpums, bet sprieduma rezolutīvā daļa izrādās pareiza citu juridisku iemeslu dēļ, šāds pārkāpums nevar būt par pamatu pārsūdzētā sprieduma atcelšanai. Tā vietā šis pamatojums ir jāaizstāj (
56
). Šajā lietā ir vienkārši jāatceļ pārsūdzētā sprieduma 55.–57. punktā izklāstītais pamatojums.
3. Vienīgā apelācijas sūdzības pamata trešā daļa
84.
Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 58. punktā esot nepareizi kvalificējusi faktus, pamatojot judikatūrā prasīto ciešo saikni ar to, ka kandidāte rakstisko pārbaudījumu kārtoja, izmantojot citu klaviatūras konfigurāciju, nevis QWERTY PT konfigurāciju, pie kuras viņa ir pieradusi.
85.
Pirmkārt, Komisija apgalvo, ka klaviatūras konfigurācijas izvēle nav saistīta ar apstrīdētā lēmuma pamatojumu. Tiesas sēdē Komisija ļoti uzsvēra, ka apstrīdētajā paziņojumā par konkursu nebija nekādas norādes par klaviatūras izvēli. Otrkārt, Komisija norāda, ka, lai gan ir taisnība, ka EPSO piedāvāja ierobežotu klaviatūras konfigurāciju izvēli konkrēta gadījuma izpētei, šis jautājums ir nodalāms no aplūkotā konkursa valodu noteikumiem. Proti, apstrīdētājā paziņojumā par konkursu faktiski nav minēta klaviatūras konfigurācija. Turklāt tas, ka kandidāte izraudzījās QWERTY UK klaviatūru, lai arī viņa izvēlējās konkrēta gadījuma izpēti kārtot franču valodā, pierāda, ka šie divi jautājumi ir atšķirīgi un savstarpēji nesaistīti.
86.
Šajā ziņā jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 58. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka “aplūkotā konkursa otrās valodas izvēles ierobežošana līdz trim attiecīgajām valodām ietekmē ne tikai kandidātu spēju mutiski vai rakstveidā izteikties, bet nosaka arī klaviatūras veidu, ko kandidāti var izmantot gadījuma izpētes veikšanā, jo pēc EPSO prakses kandidātiem nodrošinātā klaviatūra – un Komisija to apstiprina Vispārējā tiesā – ir tikai tajā vienā valodā (un šajā gadījumā – valodās), kurā ir jākārto pārbaudījumi”. Vispārējā tiesa piebilda, ka šajā lietā netiek apstrīdēts, ka kandidātei bija jāizmanto tāda veida klaviatūra, kuru tā nebija pieradusi lietot savas dzimtās valodas dēļ. Pēc minētās tiesas domām, tas ietekmē tāda pārbaudījuma īstenošanu un tātad, iespējams, rezultātu, kurā noteiktā laikā ar klaviatūras palīdzību ir jāuzraksta noteikta garuma teksts.
87.
Jautājumu, vai klaviatūras izvēli var kvalificēt kā būtisku faktu ciešās saiknes konstatēšanai, Tiesa var analizēt apelācijas procesā, pamatojoties uz Vispārējās tiesas konstatētajiem faktiem.
88.
Šajā ziņā, raugoties no EPSO viedokļa, ir taisnība, ka klaviatūras izvēle ir praktisks un tehnisks jautājums, kas apstrīdētajā paziņojumā par konkursu nekur nav minēts. Tomēr, raugoties no kandidāta viedokļa, man šķiet, ka valodu lietojums ietekmē viņa mutisko un rakstisko izteiksmi. Tā kā pēdējā minētā ir atkarīga no klaviatūras izvēles, nevar izslēgt saikni starp šiem diviem elementiem. Tā kā rakstveida valoda tiek izteikta, izmantojot tehniskos līdzekļus, – klaviatūru – var konstatēt saikni starp kandidāta izmantoto valodu un valodu lietojumu. Man nav šaubu, ka šie divi aspekti ir savstarpēji saistīti un ka šī ciešā saikne ir raksturīga šīs lietas konkrētajiem apstākļiem. Tas, ka apstrīdētajā paziņojumā par konkursu valodu izvēle tika ierobežota ar iepriekš minētajām trīs valodām, šķiet, attiecas arī uz EPSO piedāvāto klaviatūru nodrošināšanu, kas ir ierobežota ar tieši tām pašām valodām. Šāds paralēlisms, šķiet, ir EPSO izvēle, kas izriet no lēmuma ierobežot otrās valodas izvēli.
89.
Turklāt es ļoti kritiski vērtēju Komisijas sniegto argumentu tiesas sēdē, ar kuru tā apgalvoja, ka šāda saikne nepastāv, jo apstrīdētajā paziņojumā par konkursu nav norādītas klaviatūras izvēles iespējas. Ja Tiesa piekristu šim argumentam, Komisija varētu atsaukties uz neskaidriem vai neprecīziem paziņojumiem par konkursiem, lai izvairītos no pārbaudes tiesā. Tas, ka Komisija paļāvās uz uzaicinājuma uz pārbaudījumiem vēstuli, lai detalizēti aprakstītu klaviatūru izvēli, liecina par to, ka tādas sarežģītas administratīvas darbības gadījumā, kāds ir EPSO konkurss, tās posmi ir cieši saistīti, un ka paziņojumam par konkursu ir jābūt pietiekami skaidram un detalizētam. Tādam svarīgam elementam kā konkursā izmantotās klaviatūras izvēle ir jābūt pakļautam pārbaudei tiesā.
90.
No tā izriet, ka šajos konkrētajos apstākļos Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 60. un 61. punktā norādot, ka starp apstrīdētā lēmuma pamatojumu un apstrīdētā paziņojuma par konkursu noteikumiem, kas attiecas uz aplūkotā konkursa valodu lietojumu, pastāv cieša saikne, tādējādi atzīstot iebildi par prettiesiskumu par pieņemamu.
91.
Līdz ar to uzskatu, ka ir jānoraida vienīgā apelācijas sūdzības pamata trešā daļa.
92.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai atcelt pārsūdzēto spriedumu, ciktāl tā 55.–57. punktā Vispārējā tiesa, lai konstatētu ciešu saikni starp apstrīdētā lēmuma pamatojumu un apstrīdētā paziņojuma par konkursu noteikumiem, ir pamatojusies uz kandidātes portugāļu valodas līmeņa salīdzinājumu ar viņas franču valodas līmeni. Pārējā daļā apelācijas sūdzība ir noraidāma.
D.
Par tiesāšanās izdevumiem
93.
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktu, ja apelācijas sūdzība ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
94.
Atbilstoši šī Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas apelācijas tiesvedībai piemērojams saskaņā ar šī paša reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Minētā reglamenta 138. panta 3. punktā ir precizēts, ka, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Tomēr Tiesa, ja to pamato lietas apstākļi, var nolemt, ka lietas dalībnieks papildus saviem tiesāšanās izdevumiem atlīdzina daļu no pretējās puses tiesāšanās izdevumiem.
95.
Šajā lietā uzskatu, ka, ja Tiesa pieņems manis ierosināto argumentāciju, ņemot vērā šīs lietas apstākļus, Komisijai papildus saviem tiesāšanās izdevumiem, kas saistīti gan ar tiesvedību pirmajā instancē, gan ar apelācijas tiesvedību, ir jāpiespriež atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus, kas kandidātei radušies apelācijas un pirmās instances tiesvedībās.
E.
Secinājumi
96.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai noraidīt apelācijas sūdzību, izņemot 2021. gada 9. jūnija sprieduma Calhau Correia de Paiva/Komisija (T‑202/17, EU:T:2021:323) 55.–57. punktu, un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
(
1
)	Tiesvedības valoda – angļu.
(
2
)	Wittgenstein, L. Tractatus Logico Philosophicus. Routledge, 1961, 5.6, 70. lpp.
(
3
)	Tās nozīmīgums ir atgādināts LES 3. panta 3. punkta ceturtajā daļā un Eiropas Savienības Pamattiesību Hartas 22. pantā. Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 26. marts, Spānija/Parlaments (C‑377/16, EU:C:2019:249, 36. punkts).
(
4
)	Padomes Regulas Nr. 1 (1958. gada 15. aprīlis), ar ko nosaka Eiropas Ekonomikas kopienā lietojamās valodas (OV 1958, 17, 385. lpp.; Īpašais izdevums latviešu valodā: 1. nodaļa, 1. sējums, 3. lpp.), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 2013. gada 13. maija Regulu (ES) Nr. 517/2013 (OV 2013, L 158, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1/58”), 1. pants.
(
5
)	Paziņojums par konkursu EPSO/AD/293/14 rezerves sarakstu izveidošanai, lai Eiropas Komisijā pieņemtu darbā AD 7 pakāpes administratorus konkurences tiesību, korporatīvo finanšu, finanšu ekonomikas, uzņēmējdarbības ekonomikas un makroekonomikas jomā (OV 2014, C 376 A, 1. lpp.; labojums – OV 2014, C 425 A, 1. lpp.).
(
6
)	T‑202/17, EU:T:2021:323.
(
7
)	OV 2014, C 60 A, 1. lpp.
(
8
)	AZERTY, QWERTY un QWERTZ ir dažādi latīņu alfabēta burtu izkārtojumi uz rakstāmmašīnas taustiņiem un datoru klaviatūrām. Izkārtojumu nosaukumus iegūst no pirmajiem sešiem burtiem, kas norādīti alfabētisko taustiņu pirmajā rindā. Izkārtojumu nosaukumos ir norādīta valsts, kurā tie tiek izmantoti, proti, FR/BE (Francija vai Beļģija), UK (Apvienotā Karaliste) vai DE (Vācija).
(
9
)	Skat. spriedumu, 2020. gada 8. septembris, Komisija un Padome/Carreras Sequeros u.c. (C‑119/19 P un C‑126/19 P, EU:C:2020:676, 69. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
10
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 1995. gada 11. augusts, Komisija/Noonan (C‑448/93 P, EU:C:1995:264, 17. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
11
)	Skat. spriedumu, 2017. gada 14. decembris, PB/Komisija (T‑609/16, EU:T:2017:910, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
12
)	Turpat, 28. un 29. punkts.
(
13
)	Skat. spriedumu, 1986. gada 23. aprīlis, Les Verts/Parlaments (294/83, EU:C:1986:166, 23. punkts).
(
14
)	Spriedumi, 2002. gada 25. jūlijs, Unión de Pequeños Agricultores/Padome (C‑50/00 P, EU:C:2002:462, 40. punkts); 2006. gada 12. septembris, Reynolds Tobacco u.c./Komisija (C‑131/03 P, EU:C:2006:541, 80. punkts); 2012. gada 12. jūlijs, Association Kokopelli (C‑59/11, EU:C:2012:447, 34. punkts); 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 92. punkts); un 2017. gada 28. marts, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, 66. punkts).
(
15
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 1979. gada 6. marts, Simmenthal/Komisija (92/78, EU:C:1979:53, 39. punkts), un 1984. gada 19. janvāris, Andersen u.c./Parlaments (262/80, EU:C:1984:18, 6. punkts). No judikatūras arī izriet, ka iebilde par prettiesiskumu ir iespējama vienīgi tad, ja nav cita pieejama tiesību aizsardzības līdzekļa (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1994. gada 9. marts, TWD Textilwerke Deggendorf, C‑188/92, EU:C:1994:90, 17. punkts; 2001. gada 15. februāris, Nachi Europe, C‑239/99, EU:C:2001:101, 37. punkts; un 2007. gada 8. marts, Roquette Frères, C‑441/05, EU:C:2007:150, 40. punkts).
(
16
)	Spriedums, 2020. gada 8. septembris, Komisija un Padome/Carreras Sequeros u.c. (C‑119/19 P un C‑126/19 P, EU:C:2020:676, 68. punkts un tajā minētā judikatūra). Attiecībā uz Vispārējo tiesu skat. spriedumus, 2017. gada 15. marts, Fernández González/Komisija (T‑455/16 P, nav publicēts, EU:T:2017:169, 34. punkts), un 2017. gada 22. novembris, von Blumenthal u.c./EIB (T‑558/16, nav publicēts, EU:T:2017:827, 71. punkts).
(
17
)	Šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumus, 1981. gada 28. oktobris, Krupp Stahl/Komisija (275/80 un 24/81, EU:C:1981:247, 32. punkts), un 1985. gada 11. jūlijs, Salerno u.c./Komisija un Padome (87/77, 130/77, 22/83, 9/84 un 10/84, nav publicēts, EU:C:1985:318, 36. punkts).
(
18
)	Šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumus, 1965. gada 31. marts, Macchiorlati Dalmas/Augstā iestāde (21/64, EU:C:1965:30, 175. un 187. lpp.); 1986. gada 10. jūnijs, Usinor/Komisija (81/85 un 119/85, EU:C:1986:234, 13. punkts); 2003. gada 9. septembris, Kik/ITSB (C‑361/01 P, EU:C:2003:434, 76. punkts); un 2005. gada 28. jūnijs, Dansk Rørindustri u.c./Komisija (C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 237. punkts).
(
19
)	Spriedums, 2020. gada 8. septembris, (C‑119/19 P un C‑126/19 P, EU:C:2020:676, 69. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
20
)	Turpat, 70. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
21
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 1965. gada 31. marts, Macchiorlati Dalmas/Augstā iestāde (21/64, EU:C:1965:30, 187. lpp.).
(
22
)	Spriedums, 1966. gada 13. jūlijs, Itālija/Padome un Komisija (32/65, EU:C:1966:42), un 2022. gada 16. marts, MEKH un FGSZ/ACER (T‑684/19 un T‑704/19, EU:T:2022:138, 58. punkts). Attiecībā uz Vispārējo tiesu tostarp skat. spriedumus, 2001. gada 2. oktobris, Martinez u.c./Parlaments (T‑222/99, T‑327/99 un T‑329/99, EU:T:2001:242, 135. punkts); 2007. gada 20. novembris, Ianniello/Komisija (T‑308/04, EU:T:2007:347, 33. punkts); un 2014. gada 2. oktobris, Spraylat/ECHA (T‑177/12, EU:T:2014:849, 25. punkts).
(
23
)	Spriedumi, 1993. gada 26. oktobris, Reinarz/Komisija (T‑6/92 un T‑52/92, EU:T:1993:89, 56. punkts), un 2010. gada 21. oktobris, Agapiou Joséphidès/Komisija un EACEA (T‑439/08, nav publicēts, EU:T:2010:442, 50. punkts).
(
24
)	Ģenerāladvokāta P. Krusa Viljalona [P. Cruz Villalón] secinājumi lietā National Iranian Oil Company/Padome (C‑440/14 P, EU:C:2015:545, 66. punkts).
(
25
)	Attiecībā uz otro kritēriju jānorāda, ka atbilstoši LESD 263. panta sestajai daļai atcelšanas prasības ir jāceļ divu mēnešu laikā no brīža, kad tiesību akts publicēts vai darīts zināms kandidātam, vai, ja tas nenotiek, no dienas, kad tas kandidātam kļuvis zināms. Teorētiski varētu apgalvot, ka, lai varētu apstrīdēt paziņojumu par EPSO konkursu, indivīds varētu apstrīdēt vispārpiemērojamu aktu, sākot no brīža, kad šis indivīds ticis akceptēts kā konkursa kandidāts.
(
26
)	Spriedums, 2017. gada 14. novembris, British Airways/Komisija (C‑122/16 P, EU:C:2017:861, 83. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
27
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 1993. gada 16. septembris, Noonan/Komisija (T‑60/92, EU:T:1993:74, 27. punkts), un 2006. gada 31. janvāris, Giulietti/Komisija (T‑293/03, EU:T:2006:37, 42. punkts).
(
28
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 1986. gada 11. marts, Adams u.c./Komisija (294/84, EU:C:1986:112, 17. punkts), un 2006. gada 31. janvāris, Giulietti/Komisija (T‑293/03, EU:T:2006:37, 42. punkts).
(
29
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 1995. gada 11. augusts, Komisija/Noonan (C‑448/93 P, EU:C:1995:264, 17. un 19. punkts)
(
30
)	Turpat. Skat. arī spriedumu, 2017. gada 14. decembris, PB/Komisija (T‑609/16, EU:T:2017:910, 26. un turpmākie punkti).
(
31
)	Skat. šajā nozīmē arī spriedumu, 2012. gada 27. novembris, Itālija/Komisija (C‑566/10 P, EU:C:2012:752, 90. un 92. punkts).
(
32
)	Skat. šo secinājumu 51. punktu.
(
33
)	Apelācijas sūdzības 13. punkts.
(
34
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 50., 55., 59. un 60. punktu.
(
35
)	Spriedums, 1965. gada 31. marts, Ley/Komisija (12/64 un 29/64, EU:C:1965:28, 118. punkts).
(
36
)	Spriedums, 1965. gada 7. aprīlis, Alfieri/Parlaments (35/64, EU:C:1965:40, 266. punkts).
(
37
)	Spriedums, 1988. gada 8. marts, Sergio u.c./Komisija (64/86, no 71/86 līdz 73/86 un 78/86, EU:C:1988:119, 15. punkts).
(
38
)	Spriedums, 1995. gada 11. augusts, Komisija/Noonan (C‑448/93 P, EU:C:1995:264, 12. punkts).
(
39
)	Skat. šo secinājumu 53. punktu.
(
40
)	Šajā ziņā ir svarīgi norādīt, ka spriedumā Komisija un Padome/Carreras Sequeros u.c. (C‑119/19 P un C‑126/19 P, EU:C:2020:676) Tiesa nav minējusi ne tuvuma kritēriju, ne arī lēmējinstitūcijas rīcības brīvību. Tā vietā Tiesa atgādināja noteikto kritēriju, saskaņā ar kuru var būt divas alternatīvas: vai nu attiecīgais vispārpiemērojamais akts ir apstrīdētā individuālā lēmuma pamatā, vai arī šiem abiem aktiem ir tieša juridiska saikne.
(
41
)	Skat. 15. zemsvītras piezīmi.
(
42
)	Spriedumi, 2006. gada 31. janvāris, Giulietti/Komisija (T‑293/03, EU:T:2006:37, 41. punkts), un 2017. gada 14. decembris, PB/Komisija (T‑609/16, EU:T:2017:910, 28. punkts).
(
43
)	Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā, kurā ir atkārtoti apstiprināts efektīvas tiesību aizsardzības tiesā princips, ir nostiprinātas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību ikvienai personai, kuras tiesības un brīvības, kas garantētas ES tiesībās, tikušas pārkāptas (tostarp skat. spriedumu, 2021. gada 20. aprīlis, Repubblika, C‑896/19, EU:C:2021:311, 40. punkts).
(
44
)	Skat. arī šo secinājumu 44. un 45. punktu.
(
45
)	Skat. šo secinājumu 44.–46. punktu.
(
46
)	Spriedums, 2017. gada 14. decembris, PB/Komisija (T‑609/16, EU:T:2017:910, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
47
)	Ģenerāladvokāta P. Krusa Viljalona secinājumi lietā National Iranian Oil Company/Padome (C‑440/14 P, EU:C:2015:545, 66. punkts).
(
48
)	Pārsūdzētā sprieduma 49. punkts.
(
49
)	Pārsūdzētā sprieduma 50. punkts.
(
50
)	Skat. šo secinājumu 27. punktu.
(
51
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 13. jūnijs, Versalis/Komisija (C‑511/11 P, EU:C:2013:386, 66. punkts).
(
52
)	Skat. spriedumus, 1994. gada 1. jūnijs, Komisija/Brazzelli Lualdi u.c. (C‑136/92 P, EU:C:1994:211, 49. punkts), un 2017. gada 23. novembris, Bionorica un Diapharm/Komisija (C‑596/15 P un C‑597/15 P, EU:C:2017:886, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
53
)	Pārsūdzētā sprieduma 11. un 54. punkts.
(
54
)	Skat. šo secinājumu 57.–63. punktu.
(
55
)	Vispārējai tiesai bija jāsalīdzina kandidātes portugāļu valodas līmenis nevis ar viņas franču valodas līmeni, bet gan ar spāņu valodas līmeni.
(
56
)	Spriedumi, 2008. gada 9. septembris, FIAMM u.c./Padome un Komisija (C‑120/06 P un C‑121/06 P, EU:C:2008:476, 187. punkts); 2017. gada 6. septembris, Intel/Komisija (C‑413/14 P, EU:C:2017:632, 94. punkts); un 2018. gada 6. novembris, Scuola Elementare Maria Montessori/Komisija, Komisija/Scuola Elementare Maria Montessori un Komisija/Ferracci (no C‑622/16 P līdz C‑624/16 P, EU:C:2018:873, 48. punkts).