62014CP0417_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1. Unionin tuomioistuimen uudelleenkäsittelyjaosto päätti ensimmäisen julkisasiamiehen ehdotuksesta aloittaa unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 193 artiklan 4 kohdan perusteella unionin yleisen tuomioistuimen tuomion Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) uudelleenkäsittelyn.(2)
2. Päätöksensä päätösosan 2 kohdassa unionin tuomioistuin täsmentää seuraavaa:
”Uudelleenkäsittelyn kohteena on kysymys siitä, vahingoittaako unionin yleisen tuomioistuimen tuomio Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) unionin oikeuden yhtenäisyyttä tai johdonmukaisuutta sen vuoksi, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi muutoksenhakutuomioistuimena olevansa toimivaltainen ratkaisemaan ensimmäisenä oikeusasteena [Euroopan] unionin sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevan kanteen,
– joka perustuu toimielimen laiminlyöntiin huolehtia virkamiestensä suojelemisesta,
– jonka kolmannet henkilöt ovat nostaneet edesmenneen virkamiehen oikeudenomistajina ja edesmenneen virkamiehen perheenjäseninä ja
– joka koskee edesmenneelle virkamiehelle itselleen aiheutuneen aineettoman vahingon korvaamista sekä näille kolmansille henkilöille aiheutuneiden aineellisten ja aineettomien vahinkojen korvaamista.”
I – Asiaa koskevat oikeussäännöt
A – Sopimus Euroopan unionin toiminnasta
3. SEUT 256 artiklan 1 kohdan mukaan ”unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen ratkaisemaan ensimmäisenä oikeusasteena 263, 265, 268, 270 ja 272 artiklassa tarkoitetut kanteet lukuun ottamatta niitä, joiden ratkaiseminen on annettu jonkin 257 artiklan mukaisesti perustetun erityistuomioistuimen tehtäväksi tai jotka [Euroopan unionin tuomioistuimen] perussäännön mukaan kuuluvat unionin tuomioistuimen toimivaltaan. Perussäännössä voidaan määrätä, että unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen ratkaisemaan muunkinlaisia kanteita”.
4. SEUT 256 artiklassa lueteltujen eri artikloiden joukosta SEUT 268 artiklassa määrätään unionin tuomioistuimen toimivallasta ”ratkaista [SEUT] 340 artiklan toisessa ja kolmannessa kohdassa tarkoitettua vahingonkorvausta koskevat riidat” ja SEUT 270 artiklassa sen toimivallasta ”ratkaista [Euroopan] unionin ja sen henkilöstön väliset riidat unionin virkamiehiin sovellettavista henkilöstösäännöistä ja unionin muuta henkilöstöä koskevista palvelussuhteen ehdoista johtuvin rajoituksin ja edellytyksin” (jäljempänä henkilöstösäännöt).
B – Euroopan unionin tuomioistuimen perussääntö
5. Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön liitteessä I olevan 1 artiklan mukaan Euroopan unionin virkamiestuomioistuimella on ”ensimmäisenä oikeusasteena toimivalta ratkaista [SEUT] 270 artiklassa tarkoitetut unionin ja sen henkilöstön väliset riita-asiat, mukaan luettuina unionin elinten ja laitosten sekä niiden henkilöstön väliset riita-asiat, joiden osalta toimivalta on annettu Euroopan unionin tuomioistuimelle”.
6. Unionin eri tuomioistuinten välillä henkilöstöasioissa ilmenevistä mahdollisista toimivaltaristiriidoista määrätään perussäännön liitteessä I olevassa 8 artiklassa seuraavaa:
”1. Jos virkamiestuomioistuimelle osoitettu kanne tai muu asian käsittelyyn liittyvä asiakirja on erehdyksessä toimitettu unionin tuomioistuimen tai unionin yleisen tuomioistuimen kirjaajalle, tämä toimittaa sen välittömästi virkamiestuomioistuimen kirjaajalle. Jos unionin tuomioistuimelle tai unionin yleiselle tuomioistuimelle osoitettu kanne tai muu asian käsittelyyn liittyvä asiakirja on erehdyksessä toimitettu virkamiestuomioistuimen kirjaajalle, tämä toimittaa sen samoin välittömästi unionin tuomioistuimen tai unionin yleisen tuomioistuimen kirjaajalle.
2. Jos virkamiestuomioistuin katsoo, ettei se ole toimivaltainen ratkaisemaan unionin tuomioistuimen tai unionin yleisen tuomioistuimen toimivaltaan kuuluvaa asiaa, se siirtää asian unionin tuomioistuimelle tai unionin yleiselle tuomioistuimelle. Jos unionin tuomioistuin tai unionin yleinen tuomioistuin katsoo asian kuuluvan virkamiestuomioistuimelle, se siirtää samoin asian tämän käsiteltäväksi, joka ei tällöin voi katsoa, ettei se olisi toimivaltainen kyseisessä asiassa.
3. Jos virkamiestuomioistuimen ja unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltäväksi on saatettu asiat, jotka koskevat samaa tulkintakysymystä tai joissa on kyse saman säädöksen pätevyydestä, virkamiestuomioistuin voi asianosaisia kuultuaan lykätä asian käsittelyä, kunnes unionin yleinen tuomioistuin on antanut tuomion.
Jos virkamiestuomioistuimen ja unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltäväksi on saatettu asiat, joilla on sama kohde, virkamiestuomioistuin toteaa, ettei sillä ole asiassa toimivaltaa, jotta unionin yleinen tuomioistuin voi ratkaista nämä asiat.”
C – Henkilöstösäännöt
7. Henkilöstösääntöjen 73 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. – – virkamies on tehtäviensä aloittamispäivästä lähtien vakuutettu ammattitautien ja tapaturmien varalta. Hänen on osallistuttava 0,1 prosentilla peruspalkastaan vapaa-ajan riskit kattavan vakuutuksen maksamiseen.
Riskit, joita vakuutus ei kata, on lueteltu kyseisissä määräyksissä.
2. Vakuutuksen sisältämät etuudet ovat seuraavat:
a) kuolemantapauksen yhteydessä
jäljempänä luetelluille henkilöille maksetaan määrä, joka on viisi kertaa edesmenneen virkamiehen vuosittaisen peruspalkan suuruinen, tapaturmaa edeltävien kahdentoista peruspalkan perusteella laskettuna:
– edesmenneen virkamiehen puolisolle ja lapsille virkamieheen sovellettavan perimyslainsäädännön mukaisesti; puolisolle maksettavan osuuden on kuitenkin oltava vähintään 25 prosenttia koko määrästä;
– ellei edellisessä luetelmakohdassa tarkoitettuja henkilöitä ole, muille jälkeläisille virkamieheen sovellettavan perimyslainsäädännön mukaisesti;
– ellei kahdessa edellisessä luetelmakohdassa tarkoitettuja henkilöitä ole, muille suoraan ylenevää polvea oleville sukulaisille virkamieheen sovellettavan perimyslainsäädännön mukaisesti;
– ellei kolmessa edellisessä luetelmakohdassa tarkoitettuja henkilöitä ole, toimielimelle;
– –”
8. Henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdan mukaan ”Euroopan unionin tuomioistuimella on toimivalta ratkaista kaikki unionin ja henkilöstösäännöissä tarkoitetun henkilön väliset riidat, jotka koskevat sellaisen toimenpiteen laillisuutta, joka on 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla tälle henkilölle vastainen. Taloudellisluonteisissa riidoissa unionin tuomioistuimella on täysi harkintavalta”.
II – Uudelleenkäsiteltäväksi saatetun asian aiemmat vaiheet
9. Euroopan unionin virkamies Alessandro Missir Mamachi di Lusignano kuoli 18.9.2008 traagisesti työskennellessään Euroopan komission edustustossa Rabatissa (Marokko).
10. Surman seurauksena hänen isänsä Livio Missir Mamachi di Lusignano, joka toimi sekä omissa nimissään että Alessandro Missir Mamachi di Lusignanon perillisten laillisena edustajana, nosti virkamiestuomioistuimessa kanteen, jossa hän vaati virkamiestuomioistuinta yhtäältä kumoamaan komission 3.2.2009 tekemän päätöksen, jolla hylättiin hänen vaatimuksensa saada korvauksia aineellisista vahingoista ja henkisestä kärsimyksestä, jotka hänen poikansa surma oli aiheuttanut, ja toisaalta velvoittamaan komission maksamaan hänelle ja hänen poikansa lapsille erilaisia summia korvauksena tästä surmasta aiheutuneista aineellisista vahingoista ja henkisestä kärsimyksestä.(3)
11. Kanteessa väitetään komission laiminlyöneen velvollisuutensa varmistaa virkamiestensä suojeleminen, ja siinä vaaditaan virkamiehelle itselleen aiheutuneen henkisen kärsimyksen korvaamista, jota kantaja vaatii edesmenneen virkamiehen oikeudenomistajina olevien lasten nimissä, sekä kantajalle ja edesmenneen virkamiehen lapsille tämän perheenjäseninä aiheutuneiden aineellisten vahinkojen ja henkisen kärsimyksen korvaamista.
12. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi olevansa toimivaltainen lausumaan kantajalle ja edesmenneen virkamiehen lapsille aiheutuneiden vahinkojen korvaamista koskevasta vaatimuksesta. Näin ollen virkamiestuomioistuimen olisi pitänyt katsoa, ettei sillä ollut toimivaltaa lausua siitä. Näin ollen virkamiestuomioistuimen olisi pitänyt siirtää tämä vaatimus unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltäväksi perussäännön liitteessä I olevan 8 artiklan 2 kohdan mukaisesti.
13. Virkamiehelle ennen hänen kuolemaansa aiheutuneen henkisen kärsimyksen korvaamista koskevan vaatimuksen osalta unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että vaikka virkamiestuomioistuin oli toimivaltainen lausumaan tästä vaatimuksesta, se menetteli virheellisesti jättäessään sen tutkimatta kanteen ja hallinnollisen valituksen ”vastaavuutta” koskevan säännön perusteella. Koska asia ei ollut ratkaisukelpoinen tämän vaatimuksen osalta, unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että kanteen tämä osa olisi palautettava virkamiestuomioistuimeen, jonka olisi todettava, että sen ja unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltäväksi on saatettu asiat, joilla on sama kohde.
14. Alessandro Missir Mamachi di Lusignanon vanhemmat ja hänen lapsensa, veljensä ja sisarensa nostivat tuomion Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) antamiseen johtaneen muutoksenhaun jälkeen unionin yleisessä tuomioistuimessa kanteen, jossa he vaativat, että komissio on velvoitettava korvaamaan heille Alessandro Missir Mamachi di Lusignanon surmasta aiheutuneen henkisen kärsimyksen.(4)
15. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan virkamiestuomioistuimen olisi perussäännön liitteessä I olevan 8 artiklan 3 kohdan toisen alakohdan mukaan todettava, ettei sillä ole asiassa toimivaltaa, jotta unionin yleinen tuomioistuin voi ratkaista nämä asiat.
16. Näissä olosuhteissa unionin yleinen tuomioistuin katsoi olevansa toimivaltainen ratkaisemaan kaikki vaatimukset ja päätti, että asia kokonaisuudessaan käsitellään unionin yleisessä tuomioistuimessa ensimmäisenä oikeusasteena.
III – Tarkastelu
17. Uudelleenkäsittelyjaoston uudelleenkäsittelymenettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä määrittämien puitteiden arviointini koskee lähinnä sitä, loukkasiko unionin yleinen tuomioistuin unionin oikeuden yhtenäisyyttä tai johdonmukaisuutta, kun se katsoi olevansa toimivaltainen ratkaisemaan ensimmäisenä oikeusasteena unionin sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevan kanteen, jossa vedotaan toimielimen laiminlyöntiin varmistaa virkamiestensä suojeleminen, jonka kolmannet henkilöt ovat nostaneet edesmenneen virkamiehen oikeudenomistajina ja edesmenneen virkamiehen perheenjäseninä ja joka koskee edesmenneelle virkamiehelle itselleen aiheutuneen henkisen kärsimyksen korvaamista ja näille kolmansille henkilöille aiheutuneiden aineellisten vahinkojen ja henkisten kärsimysten korvaamista.
18. Uudelleenkäsittelymenettelyn mukaisesti on ensin tutkittava, onko unionin yleisen tuomioistuimen tuomiossa oikeudellinen virhe.(5) Vain siinä tapauksessa, että tällainen toteamus tehdään, on toiseksi selvitettävä, loukataanko unionin yleisen tuomioistuimen virheellisellä tulkinnalla unionin oikeuden yhtenäisyyttä tai johdonmukaisuutta.(6)
A – Unionin yleisen tuomioistuimen mahdollinen oikeudellinen virhe
1. Alustavat huomautukset
19. Alustavasti on määriteltävä yhtäältä, mistä erityyppisistä vahingoista korvausta vaaditaan ja missä asemassa valittaja vaatii niistä korvauksia, ja toisaalta, mitä säännöksiä ja määräyksiä asiassa on sovellettava.
20. Ensimmäiseksi noudatan vahinkojen luokittelussa unionin yleisen tuomioistuimen omaksumaa tyypitystä, joka perustuu sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskeville jäsenvaltioiden lainsäädännöille yhteisiin yleisiin periaatteisiin.(7) Tämän luokittelun mukaan on olemassa kolmen tyyppisiä vahinkoja, jotka vahingosta vastuussa olevan on pääsääntöisesti korvattava, ja ne ovat seuraavat:
– henkinen kärsimys, joka uhrille itselleen on aiheutunut hänen kuolemaansa edeltäneen henkisen ahdingon takia, jos on osoitettu, että hän on ollut siitä tietoinen;
– aineellinen vahinko, joka on aiheutunut uhrin omaisille
ja joka riippuu omaisten uhrilta saamista tuloista, ja
– henkinen kärsimys, joka on aiheutunut uhrin omaisille
sen erityisen kiintymyssuhteen vuoksi, joka heillä oli uhrin kanssa.
21. Valittajan vaatimukset vastaavat tätä luokitusta, ja näin ollen myös seuraavat unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisunsa perustana käyttämät lähtökohdat, jotka mainitaan tuomion 42 kohdassa, vaikuttavat perustelluilta:
– oikeudenomistajat vaativat korvausta ex haerede ‑henkisestä kärsimyksestä eli Alessandro Missir Mamachi di Lusignanolle ennen hänen kuolemaansa aiheutuneesta henkisestä kärsimyksestä tässä oikeudenomistajien asemassaan eivätkä omissa nimissään. Tämä vaatimus vastaa ensimmäistä edellisessä kohdassa esittämääni vahinkotyyppiä;
– valittaja ja hänen lapsenlapsensa vaativat omissa nimissään korvausta kahdesta muusta vahingosta eli Alessandro Missir Mamachi di Lusignanon lapsille aiheutuneesta aineellisesta vahingosta ja henkisestä kärsimyksestä ja hänen lapsilleen ja isälleen aiheutuneesta henkisestä kärsimyksestä, heidän oikeudenomistajien asemastaan riippumatta. Nämä vaatimukset vastaavat toista ja kolmatta edellisessä kohdassa esittämääni vahinkotyyppiä.
22. Toiseksi asiassa sovellettavia sääntöjä määriteltäessä on muistettava, että unionin tuomioistuin ja unionin yleinen tuomioistuin ovat kumpikin tiettynä Euroopan yhdentymisen ajankohtana käyttäneet SEUT 270 artiklassa tarkoitettua toimivaltaa.
23. Euroopan unionin virkamiestuomioistuimen perustamisesta 2.11.2004 tehdyn neuvoston päätöksen 2004/752/EY, Euratom(8) liitteessä I olevassa 1 artiklassa tämä toimivalta kuitenkin myönnetään vastedes virkamiestuomioistuimelle.
24. SEUT 270 artiklalla on keskeinen merkitys siltä osin kuin siinä täsmennetään, että toimivaltaa ratkaista unionin ja sen henkilöstön välisiä riitoja on käytettävä ”virkamiehiin sovellettavista henkilöstösäännöistä – – johtuvin rajoituksin”.
25. Henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdan mukaan virkamiestuomioistuimella ”on toimivalta ratkaista kaikki unionin ja henkilöstösäännöissä tarkoitetun henkilön väliset riidat, jotka koskevat sellaisen toimenpiteen laillisuutta, joka on 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla tälle henkilölle vastainen”.
26. Näistä alustavista huomautuksista ilmenee, että toimivallan jako perustuu väistämättä SEUT 270 artiklan ja henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdan tulkintaan, koska unionin tuomioistuinjärjestelmässä ”toisen tuomioistuimen toimivallasta ratkaista asia ensimmäisenä oikeusasteena, seuraa väistämättä, ettei toisella ole toimivaltaa”.(9)
2. Unionin yleisen tuomioistuimen toimivallan ulottuvuus
27. Virkamiestuomioistuin on siten toimivaltainen ratkaisemaan ”kaikki unionin ja henkilöstösäännöissä tarkoitetun henkilön väliset riidat, jotka koskevat sellaisen toimenpiteen laillisuutta, joka on [henkilöstösääntöjen] 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla tälle henkilölle vastainen”.(10)
28. Virkamiehen kuoleman tapauksessa henkilöstösääntöjen 73 artiklan 2 kohdassa taataan maksettavaksi määrä, joka on viisi kertaa hänen vuosittaisen peruspalkkansa suuruinen (tapaturmaa edeltäneiden kahdentoista kuukauden peruspalkan perusteella laskettuna).
29. Tämän säännöksen mukaan kyseinen määrä maksetaan edesmenneen virkamiehen puolisolle ja lapsille tai, ellei heitä ole, ”muille jälkeläisille virkamieheen sovellettavan perimyslainsäädännön mukaisesti”. Ellei ”jälkeläisiä” ole, määrä on maksettava ”muille suoraan ylenevää polvea oleville sukulaisille virkamieheen sovellettavan perimyslainsäädännön mukaisesti”.(11)
30. Kuten unionin tuomioistuin on jo todennut, henkilöstösääntöjen tarkoituksena on ”[unionin] toimielinten ja niiden virkamiesten välisten oikeussuhteiden sääntely luomalla vastavuoroisia oikeuksia ja velvoitteita ja myöntämällä virkamiehen tiettyjen perheenjäsenten hyväksi
oikeuksia, joihin he voivat vedota [unionissa]”.(12)
31. Henkilöstösääntöjen 73 artiklan 2 kohdan sanamuodosta ilmenee siis kiistatta, että sekä virkamiehen jälkeläiset että hänen sukulaisensa ovat henkilöstösäännöissä tarkoitettuja
henkilöitä eli, komission kirjallisissa huomautuksissa käytettyä ilmaisua lainatakseni, heidät ”otetaan nimenomaisesti huomioon” kyseisissä säännöissä.(13)
32. Henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdan mukaan virkamiestuomioistuin on siis toimivaltainen ratkaisemaan ”kaikki unionin ja [tällaisen] henkilön väliset riidat”, jotka koskevat nimittävän viranomaisen toteuttamaa toimenpidettä, joka on tälle henkilölle vastainen (kuten virkamiehen kuoleman jälkeen tehty korvauspäätös).
33. Unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin hylkäsi tämän komission esittämän väitteen kahdesta syystä:
– yhtäältä siksi, että tämä tulkinta ”merkitsee sitä, että unionin sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevien yleisten sääntöjen prosessuaalisen täytäntöönpanon edellytykseksi asetetaan henkilöstösääntöjen mukaisten, virkamiesten sosiaaliturvaa koskevien erityisten säännösten prosessuaalinen täytäntöönpano, sellaisena kuin siitä säädetään henkilöstösäännöissä, [vaikkei] ole olemassa pätevää syytä, jonka vuoksi virkamiestuomioistuimelle virkamiesten osalta kuuluvalla poikkeuksellisella toimivallalla olisi oltava etusija unionin yleiselle tuomioistuimelle kuuluvaan siihen yleiseen toimivaltaan nähden, jonka nojalla se käsittelee kaikki unionin vastuuta koskevat riita-asiat”.(14) Näin on etenkin siksi, ettei käsiteltävässä asiassa ole kyse siitä, ”onko komissio velvollinen maksamaan henkilöstösäännöissä taatut etuudet – –, vaan siitä, onko komissio mahdollisesti velvollinen korvaamaan väitetyn aineellisen vahingon ja henkisen kärsimyksen kokonaisuudessaan”,(15)
– toisaalta siksi, että ”vaikka käsiteltävässä asiassa oletetaan, että komission perustelut koskevat Alessandro Missir Mamachi di Lusignanon neljän lapsen tapausta, niitä ei voida soveltaa kantaja Livio Missir Mamachi di Lusignanon tapaukseen, koska hänellä ei ole henkilöstösääntöjen 73 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettua oikeudenomistajan asemaa sen vuoksi, että virkamiehellä on lapsia”.(16)
34. Mielestäni unionin yleinen tuomioistuin teki näin todetessaan oikeudellisen virheen asiassa sovellettavien säännösten ja määräysten tulkinnassa.
35. Jälkimmäisellä perustelulla ei ensinnäkään ole merkitystä toimivaltaista tuomioistuinta määritettäessä. Henkilöstösääntöjen 73 artiklan 2 kohdan luettelon tarkoituksena ei nimittäin ole määrittää samassa artiklassa tarkoitettua oikeudenomistajaa, vaan pelkästään muodostaa yhtymäkohta henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdassa määriteltyyn toimivaltaperusteeseen. Tässä nimenomaisessa yhteydessä se, että edesmenneellä virkamiehellä on lapsia, ei sulje pois sitä, että myös hänen muut jälkeläisensä ja sukulaisensa ovat ”[henkilöstösäännöissä] tarkoitettuja henkilöitä”, kuten mainittujen sääntöjen 91 artiklan 1 kohdassa ilmaistaan.
36. Toiseksi kyse ei ole ”henkilöstösääntöjen mukaisten, virkamiesten sosiaaliturvaa koskevien erityisten säännösten prosessuaalisen täytäntöönpanon asettamisesta unionin sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevien yleisten sääntöjen prosessuaalisen täytäntöönpanon edellytykseksi”, vaan yksinomaan sen määrittämisestä, mikä tuomioistuin on toimivaltainen ratkaisemaan vaatimuksen, joka koskee unionin vastuuta, mutta ei ole henkilöstösäännöissä säädettyyn korvaukseen nähden itsenäinen.
37. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan virkamiehen on nimittäin voitava saada täysi korvaus.(17) Hänellä on siten ”oikeus vaatia lisäkorvausta, jos toimielin on yleisen järjestelmän perusteella vastuussa tapaturmasta ja jos henkilöstösääntöihin perustuvan järjestelmän mukaiset korvaukset eivät riitä täysin korvaamaan aiheutunutta vahinkoa”.(18)
38. ”Yleiset säännöt”, joihin kyseisessä tuomiossa vedotaan, viittaavat yksinkertaisesti sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskeviin sääntöihin. Kyseisellä ilmauksella tarkoitetaan sääntöjä, joita ”sovelletaan toissijaisesti kaikissa muissa paitsi poikkeustapauksissa”, eli ”yleissääntöjä, joita sovelletaan johonkin tiettyyn tapaukseen silloin, kun siitä ei ole annettu erityis- tai poikkeussäännöksiä”.(19) Nyt käsiteltävässä asiassa sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevaa oikeutta on siis pidettävä vahinkojen korjaamiseen velvoittavana yleisenä sääntönä, kun taas henkilöstösäännöt muodostavat ”erityissäännöstön”, jossa säädetään erityisestä korvausjärjestelmästä.
39. Toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin antaa ymmärtää tuomionsa 54–58 kohdassa, tuomiossa Leussink v. komissio (169/83 ja 136/84, EU:C:1986:371) yhteisöjen tuomioistuin tyytyi ainoastaan vahvistamaan oikeuden lisäkorvaukseen, eikä tästä voida johtaa minkäänlaisia unionin tuomioistuinten toimivaltaan liittyviä argumentteja. Tämä kysymys ei nimittäin tullut esille kyseisessä asiassa, koska tuomio annettiin ajankohtana, jolloin yhteisöjen tuomioistuin oli tuomioistuinjärjestelmän ainoa tuomioistuin.
40. Vaikka virkamiestuomioistuinta ei ollut vielä olemassa tuomion Lucaccioni v. komissio (C‑257/98 P, EU:C:1999:402) antamisen ajankohtana, toimivaltasääntö voidaan johtaa näkemyksistä, joita kyseisessä tuomiossa esitetään henkilöstösääntöjen nojalla maksettavan korvauksen ja sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevien ”yleisten sääntöjen” nojalla maksettavan lisäkorvauksen välisestä suhteesta.
41. Kyseisessä tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin nimittäin katsoi ensimmäiseksi, että henkilöstösääntöjen 73 artiklassa tarkoitettu kiinteämääräisten korvausten järjestelmä ja SEUT 340 artiklassa tarkoitettu korvausjärjestelmä eivät ole itsenäisiä.(20) Tämän perusteella se päättelee, että turvatakseen virkamiehelle täyden korvauksen toimivaltaisen tuomioistuimen on otettava henkilöstösääntöjen 73 artiklan nojalla saadut suoritukset huomioon, kun se arvioi korvattavan vahingon suuruutta virkamiehen vaatiessa vahingonkorvausta hänen työnantajanaan olevan toimielimen tuottamuksen perusteella.(21)
42. Toisin sanoen tämän vakiintuneena pidetyn oikeuskäytännön mukaan ei voida sulkea pois sitä mahdollisuutta, että ”virkamiehellä ja hänen oikeudenomistajillaan
on oikeus vaatia lisäkorvausta, jos toimielin on [sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevan] yleisen järjestelmän perusteella vastuussa tapaturmasta ja jos henkilöstösääntöihin perustuvan järjestelmän mukaiset korvaukset eivät riitä täysin korvaamaan kärsittyä vahinkoa”.(22)
43. Koska kyse on ”täydentävästä” etuudesta ja koska kyseiset kaksi korvausjärjestelmää eivät ole itsenäisiä, henkilöstösääntöjen mukaisesti saatavat etuudet on otettava huomioon SEUT 340 artiklan perusteella maksettavan vahingonkorvauksen määrittämiseksi, joten se tuomioistuin, joka määrää ensisijaisesta korvauksesta,(23) on väistämättä toimivaltainen määräämään myös lisäkorvauksesta.
44. Huomautan tältä osin, että julkisasiamies Slynn puhui jo yhdistetyissä asioissa Leussink v. komissio (169/83 ja 136/84, EU:C:1986:265) antamassaan ratkaisuehdotuksessa ” toissijaisesta
toimivallasta sen varmistamiseksi, että aiheutuneesta vahingosta maksetaan tarvittaessa lisäkorvauksia ”.(24)
45. Koska lisäkorvaukseen sovelletaan vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevia yleisiä sääntöjä, ensisijaisella korvauksella tarkoitetaan välttämättä henkilöstösäännöissä säädettyä korvausta.
46. Tämä päätelmä pätee sitäkin suuremmalla syyllä nyt, kun unionin lainsäätäjä on siirtänyt ensisijaisesta korvauksesta määräämisen SEU 19 artiklassa tarkoitetulle erityistuomioistuimelle, jonka toimivalta riippuu kantajan asemasta (hänen on oltava henkilöstösäännöissä tarkoitettu henkilö).
47. Lisäksi tässä puoltamani toimivaltasääntö on paitsi unionin tuomioistuimen määräyksessä komissio v. IAMA Consulting(25) tunnustetun prosessiekonomian logiikan, myös sen edun mukainen.
48. Samalla tavoin kuin ”yhteisön oikeussuojakeinoja koskevassa järjestelmässä toimivalta ratkaista kanne pääasiassa merkitsee toimivaltaa ratkaista kaikki vastakanteet, jotka on nostettu menettelyn aikana ja jotka johtuvat samasta kannekirjelmän kohteena olevasta toimesta tai tosiseikasta”,(26) myös toimivalta lausua ensisijaisesta vaatimuksesta merkitsee toimivaltaa lausua kaikista täydentävistä vaatimuksista, jotka johtuvat samasta toimesta tai tosiseikasta.
49. Tähän päättelyyn ei vaikuta mitenkään se, että nyt käsiteltävässä asiassa esitetyt vaatimukset koskevat ainoastaan lisäkorvausta. Toimivaltainen tuomioistuin ei nimittäin voi vaihdella sen mukaan, sisältääkö kanne ainoastaan kiinteämääräistä korvausta koskevan vaatimuksen (jota nimitän ensisijaiseksi vaatimukseksi), pelkän lisäkorvausta koskevan vaatimuksen vai mahdollisesti molemmat. Unionin yleinen tuomioistuin myöntää tämän implisiittisesti toteamalla, että edesmenneen virkamiehen nimissä esitetty korvausvaatimus, joka koskee pelkästään hänelle henkilökohtaisesti aiheutunutta henkistä kärsimystä – joka ei kuulu henkilöstösääntöjen soveltamisalaan ja johon siis sovelletaan sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevaa oikeutta – kuuluu kuitenkin virkamiestuomioistuimen toimivaltaan.(27)
50. Todetessaan, että ”käsiteltävänä olevan asian kaltaisissa olosuhteissa SEUT 268 ja SEUT 270 artiklasta, Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön liitteessä I olevasta 1 artiklasta ja henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklasta muodostuva oikeudellinen kehys johtaa siihen johtopäätökseen, että kuolleen virkamiehen omaisten on nostettava kaksi kannetta, yksi virkamiestuomioistuimessa ja toinen unionin yleisessä tuomioistuimessa, riippuen siitä, ovatko he kyseessä olevan virkamiehen oikeudenomistajia vai vaativatko he korvausta heille itselleen aiheutuneesta aineellisesta vahingosta tai henkisestä kärsimyksestä”,(28) unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen edellä mainittujen määräysten ja säännösten tulkinnassa ja soveltamisessa.
51. Edellä esitetyn perusteella ei ole tarpeen tutkia muita täsmennyksiä, joita unionin yleinen tuomioistuin esitti ratkaistakseen menettelyiden päällekkäisyyden, jonka se luuli joutuvansa toteamaan.
52. Nämä unionin yleisen tuomioistuimen esittämät täsmennykset ovat ipso facto oikeudellisesti virheellisiä, koska ne perustuvat virheelliseen lähtökohtaan, sillä virkamiestuomioistuin on toimivaltainen ratkaisemaan valittajan vaatimukset kokonaisuudessaan.
53. SEUT 256 artiklan 2 kohdan mukaan on vielä määritettävä, vahingoittaako tämä SEUT 268 ja SEUT 270 artiklan, perussäännön liitteessä I olevan 1 artiklan ja henkilöstösääntöjen 91 artiklan tulkintaan ja soveltamiseen liittyvä oikeudellinen virhe unionin oikeuden yhtenäisyyttä tai johdonmukaisuutta.
B – Unionin oikeuden yhtenäisyyden tai johdonmukaisuuden vahingoittaminen
1. Arviointiperusteet
54. Unionin tuomioistuin on kolmessa tähän mennessä antamassaan uudelleenkäsittelyä koskevassa tuomiossa esittänyt seuraavat neljä arviointiperustetta, joista on hyötyä tutkittaessa, onko unionin oikeuden yhtenäisyyteen tai johdonmukaisuuteen mahdollisesti kohdistunut vahinkoa:
– unionin yleisen tuomioistuimen tuomio saattaa muodostua tulevien oikeudenkäyntiasioiden kannalta ennakkotapaukseksi;(29)
– unionin yleinen tuomioistuin on poikennut unionin tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä;(30)
– unionin yleisen tuomioistuimen virheet koskevat käsitettä, joka ei kuulu yksinomaan virkamiesoikeuden alaan vaan jota sovelletaan siitä riippumatta, mitä alaa asia koskee,(31) ja
– säännöillä tai periaatteilla, jotka unionin yleinen tuomioistuin on jättänyt ottamatta huomioon, on merkittävä sija unionin oikeusjärjestyksessä.(32)
55. Nämä arviointiperusteet, jotka voidaan ottaa huomioon ”kokonaisuudessaan”,(33) eivät ole kumulatiivisia eikä niiden kaikkien ole siis pakko täyttyä, jotta unionin oikeuden yhtenäisyydelle tai johdonmukaisuudelle voitaisiin katsoa aiheutuneen vahinkoa.(34) Unionin tuomioistuin toteaa itsekin tuomiossa uudelleenkäsittely komissio v. Strack,(35) että edellä luetelluista perusteista toisen ja neljännen täyttyminen riittää sen toteamiseen, että unionin oikeuden yhtenäisyyttä tai johdonmukaisuutta on vahingoitettu.
2. Arviointi
56. Soveltaessaan ja tulkitessaan niitä perustamissopimuksen ja perussäännön liitteen I määräyksiä ja henkilöstösääntöjen säännöksiä, joihin se tukeutui, unionin yleinen tuomioistuin sivuutti menettelylliset seuraukset, joita aiheutuu virkamiehen ja hänen henkilöstösäännöissä tarkoitettujen omaistensa oikeudesta vaatia lisäkorvausta, jos toimielin on sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevien yleisten sääntöjen perusteella vastuussa tapaturmasta ja jos henkilöstösääntöihin perustuvan järjestelmän mukaiset korvaukset eivät riitä täysin korvaamaan kärsittyä vahinkoa.
57. Unionin yleinen tuomioistuin ei siis arvioinut oikein näitä seurauksia, kun se katsoi, että virkamiehen omaisten on välttämättä nostettava kaksi kannetta, yksi virkamiestuomioistuimessa ja toinen unionin yleisessä tuomioistuimessa, sen mukaan, ovatko kyseessä olevan virkamiehen oikeudet siirtyneet heille vai vaativatko he korvausta henkilökohtaisesta aineellisesta vahingosta tai henkisestä kärsimyksestä. Näin tehdessään unionin yleinen tuomioistuin mielestäni vahingoitti unionin oikeuden yhtenäisyyttä ja johdonmukaisuutta seuraavista kolmesta syystä.
a) Huomioon ottamatta jätetyillä säännöillä tai periaatteilla on merkittävä sija unionin oikeusjärjestyksessä (neljäs arviointiperuste)
58. Esillä olevassa asiassa kyseessä olevilla säännöillä on unionin oikeudessa erityisen tärkeä merkitys.
59. Kuten unionin tuomioistuin jo totesi tuomiossa uudelleenkäsittely M v. lääkevirasto, ”[tämä pätee] erityisesti Euroopan unionin tuomioistuimen perussääntöön ja sen liitteeseen, [jotka] kuuluvat primaarioikeuteen”.(36)
60. Unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltävässä asiassa tekemä oikeudellinen virhe koskee SEUT 268 ja SEUT 270 artiklan, perussäännön liitteessä I olevan 1 artiklan ja henkilöstösääntöjen 91 artiklan tulkintaa ja soveltamista.
61. Nämä säännöt paitsi kuuluvat primaarioikeuteen (henkilöstösääntöjen 91 artiklaa lukuun ottamatta) myös myötävaikuttavat kokonaisuutena unionin oikeudellisen rakenteen hahmottumiseen, sillä niissä määritetään virkamiestuomioistuimen ja sitä kautta muiden tuomioistuinten toimivallan rajat.
62. Säännöksillä, joilla tämä oikeudellinen rakenne on määritelty, toteutetaan osaltaan ”Euroopan unionille ominainen johdonmukainen ja tehokas tuomioistuinkoneisto, jossa kaikki yksityiset oikeussubjektit voivat saada oikeussuojaa”(37) ja joka on kiistatta keskeinen osatekijä oikeusvaltiossa, joka SEU 2 artiklan ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan johdanto-osan mukaan on yksi unionin perustana olevista arvoista.(38)
63. Vaikka unionin yleisen tuomioistuimen tekemän oikeudellisen virheen tarkastelun yhteydessä totesinkin, ettei ole tarpeen tutkia lisätäsmennyksiä, joita unionin yleinen tuomioistuin esitti poistaakseen määrittämästään toimivaltajaosta seuranneen menettelyiden päällekkäisyyden, katson kuitenkin, että unionin yleisen tuomioistuimen oman toimivallan laajentamista koskevan säännön vahvistaminen ja soveltaminen sen käsiteltäväksi saatetussa valitusasiassa myötävaikuttivat unionin oikeuden yhtenäisyyden loukkaamiseen, sillä ne saivat unionin yleisen tuomioistuimen poikkeamaan entistä vakavammin unionin oikeudellisesta rakenteesta sellaisena, kuin se määritellään perussopimuksissa.
64. Nämä täsmennykset, niistä johdettu toimivallan laajentamista koskeva sääntö ja päätelmät, jotka unionin yleinen tuomioistuin siitä teki ratkaistessaan valituksen, rikkovat kaikki osaltaan normeja, joilla on merkittävä sija unionin oikeusjärjestyksessä sikäli, että niissä määritellään unionin tuomioistuinten välinen toimivaltajako ja erityinen valitusmekanismi.
b) Unionin yleinen tuomioistuin poikkesi unionin tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä (toinen arviointiperuste)
65. Vahvistaessaan menettelyiden päällekkäisyyden periaatteen unionin yleinen tuomioistuin vahingoitti unionin oikeuden johdonmukaisuutta ja poikkesi unionin tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä.
66. Kuten virkamiestuomioistuimen toimivallan laajuutta koskevassa tarkastelussa esittämästäni oikeuskäytännöstä ilmenee, silloin, kun lisäkorvausta koskeva vaatimus on siirtynyt hallinnollisesta menettelystä oikeudenkäyntimenettelyyn, ei ole ainoastaan niin, että henkilöstösääntöjen 73 artiklassa tarkoitettu kiinteämääräistä korvausta koskeva järjestelmä ja SEUT 340 artiklassa tarkoitettu korvausjärjestelmä eivät ole itsenäisiä,(39) vaan myös niin, että toisen tuomioistuimen toimivallasta ratkaista asia ensimmäisenä oikeusasteena seuraa väistämättä, ettei toisella ole toimivaltaa.(40)
c) Unionin yleisen tuomioistuimen tuomio saattaa muodostua tulevien oikeudenkäyntiasioiden kannalta ennakkotapaukseksi (ensimmäinen arviointiperuste).
67. Lisäksi nyt tarkasteltava tuomio saattaa muodostua tulevien oikeudenkäyntiasioiden kannalta ennakkotapaukseksi sikäli, että unionin yleinen tuomioistuin vahvistaa siinä yleisen toimivaltasäännön omaksi hyväkseen virkamiestuomioistuimen toimivallan kustannuksella.
68. Kaikista näistä syistä katson, että unionin yleisen tuomioistuimen tuomiolla Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) vahingoitetaan unionin oikeuden yhtenäisyyttä ja johdonmukaisuutta.
IV – Uudelleenkäsittelyn vaikutukset
69. Perussäännön 62 b artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään, että jos unionin tuomioistuin toteaa, että unionin yleisen tuomioistuimen päätös vahingoittaa unionin oikeuden yhtenäisyyttä tai johdonmukaisuutta, se palauttaa asian unionin yleiseen tuomioistuimeen, joka on sidottu unionin tuomioistuimen ratkaisemiin oikeusseikkoihin. Asian palauttaessaan unionin tuomioistuin voi lisäksi todeta, mitä unionin yleisen tuomioistuimen päätöksen vaikutuksista on pidettävä riidan asianosaisten kannalta lopullisina. Unionin tuomioistuin voi poikkeuksellisesti itse ratkaista asian lopullisesti, jos asian ratkaisu on, kun otetaan huomioon uudelleenkäsittelyn tulos, johdettavissa unionin yleisen tuomioistuimen määrittämästä tosiseikastosta, johon se on perustanut päätöksensä.
70. Kysymys uudelleenkäsittelyn vaikutuksista ei koskaan ole yksinkertainen. Sitä se ei ole etenkään nyt tarkasteltavassa asiassa, sillä uudelleenkäsittelyn kohteena olevaan unionin yleisen tuomioistuimen tuomioon (tuomio Missir Mamachi di Lusignano v. komissio, T‑401/11 P, EU:T:2014:625) johtaneen valituksen tekemisen jälkeen unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltäväksi saatettiin toinen riita-asia, joka koskee saman riidanalaisen toimen seurauksia ja jossa kantajatkin ovat osittain samat (tuomio T‑494/11, Missir Mamachi di Lusignano ym. v. komissio). Vaikka jälkimmäinen riita-asia ei liitykään itse uudelleenkäsittelyyn, jotta tarkasteluni olisi perusteellinen, tutkin vielä sen mahdollisia menettelyllisiä seurauksia.
A – Uudelleenkäsittelyn vaikutukset stricto sensu
71. Unionin tuomioistuimen mukaan perussäännön 62 b artiklasta ilmenee, ”että unionin tuomioistuin ei voi rajoittua vain toteamaan, että unionin oikeuden johdonmukaisuutta tai yhtenäisyyttä on vahingoitettu, tekemättä tästä toteamuksesta johtopäätöksiä kyseessä olevaan riitaan nähden”.(41)
72. Näin ollen tuomio Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) on kumottava siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin totesi viran puolesta, ettei virkamiestuomioistuimella ollut toimivaltaa lausua kantajalle ja Alessandro Missir Mamachi di Lusignanon oikeudenomistajille henkilökohtaisesti aiheutuneen aineellisen vahingon ja henkisen kärsimyksen korvaamista koskevasta vaatimuksesta, ja siltä osin kuin tämä päätti itse jatkaa kanteen tämän osan käsittelyä ensimmäisenä oikeusasteena.
73. Tuomio Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) on kumottava myös siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että käsiteltävänä olevan kaltaisissa olosuhteissa, jossa kuolleen virkamiehen tai toimihenkilön oikeudenomistajat vaativat korvausta saman toimen aiheuttamista eri vahingoista sekä oikeudenomistajien asemassa että omissa nimissään ja heille itselleen kuuluvan oikeuden nojalla, he voivat yhdistää nämä vaatimukset yhteen kanteeseen unionin yleisessä tuomioistuimessa.
74. Seuraavaksi on aiheellista tutkia, miten itse valitukseen olisi suhtauduttava.
75. Tästä kysymyksestä on syytä huomata, että valittaja esitti valituksensa tueksi kolme perustetta. Ensimmäisen valitusperusteen mukaan virkamiestuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se hyväksyi komission esittämän oikeudenkäyntiväitteen ja jätti ottamatta tutkittavaksi vaatimuksen, joka koski Alessandro Missir Mamachi di Lusignanolle ja tämän lapsille aiheutuneen henkisen kärsimyksen korvaamista. Toisessa valitusperusteessaan valittaja väittää virkamiestuomioistuimen katsoneen virheellisesti, että komissiolla oli ainoastaan 40 prosentin vastuu vahinkotapahtumasta. Valittajan kolmannen valitusperusteen mukaan virkamiestuomioistuin katsoi virheellisesti, että komissio oli kokonaisuudessaan korvannut aiheuttamansa vahingon, koska se oli suorittanut henkilöstösääntöihin perustuvia maksuja Alessandro Missir Mamachi di Lusignanon lapsille. Tämän logiikan mukaisesti unionin yleinen tuomioistuin tyytyi jatkamaan valituksen tarkastelua vain sen vaatimuksen osalta, josta se oli katsonut virkamiestuomioistuimella olevan toimivalta lausua (eli Alessandro Missir Mamachi di Lusignanolle ennen hänen kuolemaansa aiheutuneen ex haerede ‑henkisen kärsimyksen korvaamista koskevasta vaatimuksesta), ja muiden vaatimusten se katsoi kuuluvan omaan toimivaltaansa.(42)
76. Tässä tiukasti rajatussa tilanteessa ensimmäinen valitusperuste hyväksyttiin. Tämä tarkoittaa, että virkamiestuomioistuimen tuomio kumottiin siltä osin kuin siinä hyväksyttiin komission esittämä ensimmäinen oikeudenkäyntiväite.(43)
77. Todettuaan asian ratkaisukelpoiseksi unionin yleinen tuomioistuin jatkoi sille perussäännön liitteessä I olevan 13 artiklan 1 kohdassa annetun toimivallan nojalla itse tämän ensimmäisen oikeudenkäyntiväitteen käsittelyä ja totesi sen perusteettomaksi.
78. Koska tämä kohta ei ollut uudelleenkäsittelyn kohteena, katson, että komission virkamiestuomioistuimessa esittämän oikeudenkäyntiväitteen tarkastelua ja sen kumoamista unionin yleisessä tuomioistuimessa on pidettävä lopullisina.
79. Komission tästä samasta vaatimuksesta esittämien muiden oikeudenkäyntiväitteiden osalta unionin yleinen tuomioistuin katsoi, ettei asia ollut ratkaisukelpoinen.(44)
80. Se kuitenkin totesi, ettei asian siirtäminen virkamiestuomioistuimeen ollut perusteltua, koska perussäännön liitteessä I olevan 8 artiklan 3 kohdan toisen alakohdan perusteella tällä ei ollut muuta mahdollisuutta kuin todeta, ettei sillä ole toimivaltaa, jotta unionin yleinen tuomioistuin voi ratkaista nämä asiat (F-50/09, Missir Mamachi di Lusignano v. komissio ja T‑494/11, Missir Mamachi di Lusignano ym. v. komissio, jolla sen mukaan on sama kohde).(45)
81. Jos unionin tuomioistuin päättää noudattaa sovellettavista säännöistä esittämääni arviointia, se vahvistaa, että virkamiestuomioistuimella on yksinomainen toimivalta lausua pääasian kantajan nostamasta kanteesta, koska hän on edustamiensa edesmenneen virkamiehen lasten tapaan henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdassa ”tarkoitettu henkilö”.
82. Näin ollen tuomio Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) on kumottava myös siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että sen asia oli käsitellä ensimmäisenä oikeusasteena muut komission esittämät oikeudenkäyntiväitteet sen sijaan, että se olisi siirtänyt riidan tämän osan virkamiestuomioistuimeen.
83. Lopuksi minun on tarkasteltava kysymystä siitä, kuinka valittajan unionin yleisessä tuomioistuimessa tekemän valituksen tueksi esittämiin toiseen ja kolmanteen valitusperusteeseen olisi suhtauduttava.
84. Tuomiolla Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) kumottiin virkamiestuomioistuimen tuomio kokonaisuudessaan, ja ainoastaan viran puolesta esille otetun toimivaltakysymyksen ja sen ensimmäisen valitusperusteen perusteella, jossa lähinnä väitettiin virkamiestuomioistuimen soveltaneen väärin hallinnollisen valituksen ja kanteen vastaavuutta koskevaa menettelysääntöä. Muita valitusperusteita ei siten käsitelty.
85. Toisin kuin julkisasiamies Kokott teki asiassa C‑579/12 RX-II, en valitettavasti voi nyt käsiteltävässä asiassa todeta, että valitusperusteiden käsittely ”ei edellytä tosiseikastoa koskevia määrityksiä tai sellaista oikeudellista näkemysten vaihtoa, jolla voitaisiin perustella palauttaminen unionin yleiseen tuomioistuimeen”.(46)
86. Toisin kuin perussäännön 62 b artiklan ensimmäisen kohdan viimeisessä virkkeessä määrätään, uudelleenkäsittelyn lopputuloksen huomioon ottaen ratkaisu ei ole johdettavissa unionin yleisen tuomioistuimen määrittämästä tosiseikastosta, johon se on perustanut päätöksensä.
87. Huolimatta asian erityisen tuskallisista olosuhteista ja siitä, kuinka paljon aikaa kanteen nostamisesta on jo kulunut, velvollisuuteni on ehdottaa, että unionin tuomioistuin siirtää asian unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltäväksi. Sen nimittäin kuuluu käsitellä toinen ja kolmas valitusperuste muutoksenhakutuomioistuimena, ennen kuin se palauttaa asian virkamiestuomioistuimeen.
88. Virkamiestuomioistuimen on nimittäin nyt esittämäni menettelysääntöjen tulkinnan mukaan joka tapauksessa lausuttava muista komission alun perin esittämistä oikeudenkäyntiväitteistä, joita unionin yleinen tuomioistuin ei itse pitänyt ratkaisukelpoisina.(47) Lisäksi virkamiestuomioistuimen olisi tarvittaessa [jos unionin yleinen tuomioistuin toteaa toisen ja kolmannen valitusperusteen tarkastelun yhteydessä oikeudellisia virheitä] harkittava antamaansa ratkaisua uudelleen niiden kahden tuomion valossa, jotka unionin yleinen tuomioistuin antaa asiassa T‑401/11 P.
89. En kuitenkaan voi jättää täysin huomiotta tuomiota Missir Mamachi di Lusignano ym. v. komissio (T‑494/11).
B – Tuomion Missir Mamachi di Lusignano ym. v. komissio (T‑494/11) mahdollinen vaikutus
90. Kuten jo edellä mainitsin, tuomioon Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) johtaneessa asiassa tehdyn valituksen jälkeen edesmenneen virkamiehen isä ja lapset – jotka ovat kantajina asiassa F-50/09 – nostivat yhdessä edesmenneen virkamiehen äidin, veljen ja sisaren kanssa unionin yleisessä tuomioistuimessa toisen kanteen, jossa he vaativat korvausta Alessandro Missir Mamachi di Lusignanon kuolemasta aiheutuneesta henkisestä kärsimyksestä.
91. Niiden toimivaltasääntöjen perusteella, joihin olen päätynyt, unionin yleinen tuomioistuin ei ole toimivaltainen käsittelemään edesmenneen virkamiehen lasten ja vanhempien vaatimuksia, koska he ovat henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja henkilöitä.
92. Jollei asiassa T-494/11 nostetun kanteen perusteellisesta tarkastelusta muuta johdu, edesmenneen virkamiehen isän ja lasten esittämät vaatimukset näyttäisivät vastaavan asiassa F-50/09 esitettyjä henkistä kärsimystä koskevia korvausvaatimuksia sekä perustelujensa osalta että vaatimuksen kohteen ja vaatimuksen syynä olevan toimen puolesta. Niitä siis ei missään tapauksessa pitäisi ottaa tutkittavaksi vireilläolovaikutuksen takia.(48) Lisäksi unionin yleisen tuomioistuimen kuuluisi todeta, ettei sillä ole toimivaltaa käsitellä edesmenneen virkamiehen äidin vaatimusta, koska tämä on ”henkilöstösäännöissä tarkoitettu henkilö”.
93. Edesmenneen virkamiehen veljen ja sisaren vaatimusten tapauksessa tilanne on kuitenkin toinen. Koska he eivät ole henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdassa ”tarkoitettuja henkilöitä”, unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen käsittelemään heidän nostamansa kanteen.
94. Vaikka tällainen toimivallan eriyttäminen asian kantajan mukaan voi olla valitettavaa, se ei ole suinkaan uutta unionin tuomioistuinmenettelyissä.(49)
95. Nyt tarkasteltavassa asiassa on niin, että kun asia F‑50/09 palautetaan virkamiestuomioistuimeen sen jälkeen, kun unionin yleinen tuomioistuin on lausunut asian T-401/11 toisesta ja kolmannesta valitusperusteesta, virkamiestuomioistuimen on siirrettävä se unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltäväksi perussäännön liitteessä I olevan 8 artiklan 3 kohdan toisen alakohdan mukaisesti.
96. Jos virkamiestuomioistuimen ja unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltäväksi on saatettu asiat, joilla on sama kohde, virkamiestuomioistuimen on kyseisen määräyksen mukaan todettava, ettei sillä ole asiassa toimivaltaa, ja siirrettävä asiat unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltäväksi. Vaikka asioiden kantajat eivät nyt tarkasteltavissa tapauksissa olekaan samat – toisessa asiassa ovat kantajina edesmenneen virkamiehen isä (ja äiti) ja lapset ja toisessa tämän veli ja sisko – katson, että niillä on silti sama kohde, koska kummassakin asiassa vaaditaan korvausta saman omaisen kuolemasta aiheutuneesta henkisestä kärsimyksestä ja uhrin työnantajana olleen toimielimen suorittaman saman toimen perusteella.
97. Oikeudenkäyttöä ajatellen on varsin ironista, että näiden päällekkäisten kanteiden takia unionin yleinen tuomioistuin joutuu lopulta käsittelemään kaikki vaatimukset sekä asiassa F‑50/09 että asiassa T‑494/11.
V – Oikeudenkäyntikulut
98. Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 195 artiklan 6 kohdan perusteella unionin tuomioistuin päättää oikeudenkäyntikuluista, kun uudelleenkäsittelyn kohteena oleva unionin yleisen tuomioistuimen päätös on tehty SEUT 256 artiklan 2 kohdan nojalla.
99. Koska erityisiä sääntöjä oikeudenkäyntikulujen jakamisesta uudelleenkäsittelyn yhteydessä ei ole, sillä uudelleenkäsittely – joka pannaan vireille ensimmäisen julkisasiamiehen eikä asian osapuolten aloitteesta – on luonteeltaan objektiivinen menettely, ehdotan, että osapuolet, jotka ovat jättäneet unionin tuomioistuimelle kirjallisia huomautuksia uudelleenkäsittelyn kohteena olevista kysymyksistä, velvoitetaan vastaamaan tätä asiaa koskevista oikeudenkäyntikuluistaan.
100. Lisäksi tämä ratkaisu on sama, johon unionin tuomioistuin päätyi kahdessa ensimmäisessä uudelleenkäsittelyä koskevassa tuomiossaan, toisin kuin niistä kolmannessa, mikä selittyy sillä, mihin tulokseen unionin tuomioistuin tuli viimeksi mainitussa asiassa.(50)
VI – Kannanotto
101. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin ratkaisee asian seuraavasti:
1) Unionin yleisen tuomioistuimen tuomio Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) vahingoittaa unionin oikeuden yhtenäisyyttä ja johdonmukaisuutta siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin katsoo muutoksenhakutuomioistuimena, että virkamiehen omaisten on välttämättä nostettava kaksi kannetta, yksi Euroopan unionin virkamiestuomioistuimessa ja toinen unionin yleisessä tuomioistuimessa, sen mukaan, ovatko kyseessä olevan virkamiehen oikeudet siirtyneet heille vai vaativatko he korvausta henkilökohtaisesta aineellisesta vahingosta tai henkisestä kärsimyksestä.
2) Mainittu unionin yleisen tuomioistuimen tuomio kumotaan siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin toteaa viran puolesta, ettei Euroopan unionin virkamiestuomioistuimella ollut toimivaltaa lausua kantajalle ja Alessandro Missir Mamachi di Lusignanon omaisille henkilökohtaisesti aiheutuneen aineellisen vahingon ja henkisen kärsimyksen korvaamista koskevasta vaatimuksesta, ja siltä osin kuin tämä päätti itse jatkaa kanteen tämän osan käsittelyä ensimmäisenä oikeusasteena.
3) Mainittu unionin yleisen tuomioistuimen tuomio kumotaan siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että käsiteltävänä olevan kaltaisissa olosuhteissa, jossa kuolleen virkamiehen tai toimihenkilön oikeudenomistajat vaativat korvausta saman toimen aiheuttamista eri vahingoista sekä oikeudenomistajien asemassa että omissa nimissään ja heille itselleen kuuluvan oikeuden nojalla, he voivat yhdistää nämä vaatimukset yhteen kanteeseen unionin yleisessä tuomioistuimessa.
4) Mainittu unionin yleisen tuomioistuimen tuomio kumotaan siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että sen asia oli käsitellä ensimmäisenä oikeusasteena muut Euroopan komission esittämät oikeudenkäyntiväitteet sen sijaan, että se olisi siirtänyt kanteen tämä osan virkamiestuomioistuimeen.
5) Lisäksi asia siirretään unionin yleiselle tuomioistuimelle, joka tutkii Livio Missir Mamachi di Lusignanon valituksensa tueksi esittämän toisen ja kolmannen valitusperusteen ja palauttaa asian tämän jälkeen Euroopan unionin virkamiestuomioistuimeen, joka lausuu ainakin niistä Euroopan komission esittämistä oikeudenkäyntiväitteistä, joita ei vielä ole tutkittu tai, jos asialla on sama kohde kuin asialla T-494/11, toteaa, ettei sillä ole asiassa toimivaltaa, ja siirtää asian unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltäväksi.
6) Livio Missir Mamachi di Lusignano ja Euroopan komissio vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan uudelleenkäsittelyä koskevassa menettelyssä.
(1) .
(2)  –	Päätös tuomion Missir Mamachi di Lusignano v. komissio uudelleenkäsittelystä (C‑417/14 RX, EU:C:2014:2219).
(3)  –	Vahingonkorvausvaatimus ei koske Alessandro Missir Mamachi di Lusignanon perillisille henkilöstösääntöjen perusteella maksettavia korvauksia. Komissio maksoi 1.10.–31.12.2006 edesmenneen virkamiehen lapsille henkilöstösääntöjen 70 artiklan ensimmäisen kohdassa tarkoitetun kuolleen virkamiehen kokonaispalkan. Lisäksi komissio maksoi heille 414 308,90 euroa kuolemantapauksen yhteydessä maksettavana kertakorvauksena henkilöstösääntöjen 73 artiklan mukaisesti sekä 76 628,40 euroa virkamiehen puolison kuoleman johdosta henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 25 artiklan nojalla. Komissio myönsi neljälle lapselle 1.1.2007 alkaen oikeuden henkilöstösääntöjen 80 artiklassa tarkoitettuun lapseneläkkeeseen (4 376, 82 euroa kuukaudessa) ja henkilöstösääntöjen liitteessä VII tarkoitettuun koulutuslisään (2 287,19 euroa kuukaudessa). Komissio myönsi edesmenneelle virkamiehelle kuoleman jälkeen ylennyksen takautuvasti 1.9.2005 alkaen. Ylennys otettiin huomioon lapseneläkkeen ja kuolemantapauksen yhteydessä maksettavan kertakorvauksen laskemisessa. Lisäksi komissio myönsi henkilöstösääntöjen 76 artiklan perusteella 14.5.2007 tekemällään päätöksellä kullekin lapselle heidän 19. ikävuoteensa saakka sosiaalisiin syihin perustuvan erityisen kuukausiavustuksen, joka vastasi suuruudeltaan yhdestä huollettavana olevasta lapsesta maksettavaa lisää (1 332,76 euroa kuukaudessa). Viimeksi mainittu summa kaksinkertaistettiin 4.7.2008 tehdyllä päätöksellä 1.8.2008 lukien.
(4)  –	Asia Missir Mamachi di Lusignano ym. v. komissio (T‑494/11). Unionin yleinen tuomioistuin päätti lykätä tämän asian käsittelyä siihen asti, kunnes asiassa T‑401/11 annetaan tuomio. Unionin tuomioistuimen tehtyä päätöksensä tuomion uudelleenkäsittelystä unionin yleinen tuomioistuin lykkäsi uudelleen asian käsittelyä 24.10.2014 antamallaan määräyksellä odottaakseen unionin tuomioistuimen asiassa antamaa tuomiota.
(5)  –	Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 193 artiklan 4 kohdan mukaan uudellee nkäsittelyjaosto päättää, ”onko unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisu käsiteltävä uudelleen”. Tässä määräyksessä kuitenkin täsmennetään, että ”päätöksessä, jonka mukaan unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisu käsitellään uudelleen, ilmoitetaan vain uudelleen käsiteltävät kysymykset ” (kursivointi tässä). Työjärjestyksen 195 artiklan 4 kohdassa myös vahvistetaan, että uudelleenkäsittelyjaosto ”ratkaisee pääasian julkisasiamiestä kuultuaan” vasta, kun päätös uudelleenkäsittelystä on tehty.
(6)  –	Ks. vastaavasti tuomio uudelleenkäsittely M v. lääkevirasto (C‑197/09 RX‑II, EU:C:2009:804, 25 kohta); tuomio uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EIP (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, 24 kohta) ja tuomio uudelleenkäsittely komissio v. Strack (C‑579/12 RX‑II, EU:C:2013:570, 25 kohta).
(7)  –	Tuomio Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (T‑401/11 P, EU:T:2014:625, 40 kohta).
(8)
–	EUVL L 333, s. 7.
(9)  –	Määräys komissio v. IAMA Consulting (C‑517/03, EU:C:2004:326, 15 kohta).
(10)  –	Henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohta. Kursivointi tässä.
(11)  –	Ellei tässä tarkoitettuja henkilöitä ole, määrä maksetaan toimielimelle.
(12)  –	Tuomio Johannes (C‑430/97, EU:C:1999:293, 19 kohta). Kursivointi tässä.
(13)  –	Ks. komission kirjallisten huomautusten 17 kohta.
(14)  –	Tuomio Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (T‑401/11 P, EU:T:2014:625, 63 kohta).
(15)  –	Tuomio Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (T‑401/11 P, EU:T:2014:625, 64 kohta).
(16)  –	Tuomio Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (T‑401/11 P, EU:T:2014:625, 62 kohta).
(17)  –	Tuomio Lucaccioni v. komissio (C‑257/98 P, EU:C:1999:402, 22 kohta).
(18)  –	Tuomio Leussink v. komissio (169/83 ja 136/84, EU:C:1986:371, 13 kohta), kursivointi tässä. Ks. myös tuomio Lucaccioni v. komissio (C‑257/98 P, EU:C:1999:402, 22 kohta).
(19)  –	Cornu, G. (toim.), Vocabulaire juridique,
Presses universitaires de France (PUF), 7. painos, 1988. Ensin mainittu määritelmä esitetään hakusanan ”yleinen” ja jälkimmäinen määritelmä hakusanan ”periaate” kohdalla. Tässä ranskankielisessä hakuteoksessa ilmauksen ”yleinen sääntö” kohdalla viitataan hakusanan ”yleinen” määritelmään, jossa viitataan edelleen hakusanaan ”periaate”. ”Yleinen sääntö” voidaan määritellä myös ”yksityisoikeudessa tavanomaisesti sovellettaviksi säännöiksi” ( Lexique de termes juridiques,
Dalloz, 5. painos, 1981).
(20)
–	Tuomion 21 kohta.
(21)
–	Tuomion 23 kohta.
(22)  –	Tuomio Leussink v. komissio (169/83 ja 136/84, EU:C:1986:371, 13 kohta), kursivointi tässä.
(23)  –	Ensisijainen korvaus on lisäkorvauksen vastakohta. Nämä kaksi korvaustyyppiä muodostavat yhdessä täyden korvauksen. Käytän mieluummin nimitystä ”ensisijainen korvaus” kuin ”pääasiallinen korvaus”, koska jälkimmäinen ilmaus antaa ymmärtää, että mainitut korvaustyypit erotettaisiin toisistaan määränsä perusteella, mikä ei pidä paikkaansa.
(24)  –	Kursivointi tässä (oikeustapauskokoelman s. 2814). Täsmennettäköön, että tässä kohdassa viitataan virkamiehelle itselleen aiheutuneeseen vahinkoon. Samassa yhteydessä julkisasiamies Slynn kuitenkin katsoi, että myös virkamiehen puolison ja lasten samanaikaisesti nostama vahingonkorvauskanne oli otettava tutkittavaksi (oikeustapauskokoelman s. 2818).
(25)  –	C‑517/03, EU:C:2004:326.
(26)  –	Ibidem (17 kohta).
(27)  –	Tuomio Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (T‑401/11 P, EU:T:2014:625, 65 kohta).
(28)
–	Ibidem.
(29)  –	Tuomio uudelleenkäsittely M v. lääkevirasto (C‑197/09 RX‑II, EU:C:2009:804, 62 kohta) ja tuomio uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EIP (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, 50 kohta).
(30)  –	Tuomio uudelleenkäsittely M v. lääkevirasto (C‑197/09 RX‑II, EU:C:2009:804, 63 kohta) ja tuomio uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EIP (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, 51 kohta).
(31)  –	Tuomio uudelleenkäsittely M v. lääkevirasto (C‑197/09 RX‑II, EU:C:2009:804, 64 kohta) ja tuomio uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EIP (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, 52 kohta).
(32)  –	Tuomio uudelleenkäsittely M v. lääkevirasto (C‑197/09 RX‑II, EU:C:2009:804, 65 kohta) ja tuomio uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EIP (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, 53 kohta).
(33)  –	Tuomio uudelleenkäsittely M v. lääkevirasto (C‑197/09 RX‑II, EU:C:2009:804, 66 kohta).
(34)  –	”Ne neljä seikkaa, joiden perusteella unionin tuomioistuin päätyi katsomaan, että edellä mainitussa asiassa uudelleenkäsittely M vastaan lääkevirasto kyseessä ollut kahden menettelysäännön rikkominen oli johtanut ’unionin oikeuden yhtenäisyyden ja johdonmukaisuuden vahingoittamiseen’, eivät ole vähimmäisvaatimuksia eivätkä tyhjentäviä” (julkisasiamies Mengozzin kannanotto uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EIP, C‑334/12 RX‑II, EU:C:2012:733, 70 kohta).
(35)  –	C‑579/12 RX‑II, EU:C:2013:570.
(36)  –	C‑197/09 RX‑II, EU:C:2009:804, 65 kohta.
(37)  –	Tämä määritelmä vastaa tavoitetta, jonka R. Kovar määritti Nizzan sopimuksen jälkeiselle unionin tuomioistuinjärjestelmän uudelleenjärjestelylle (”La réorganisation de l’architecture juridictionnelle de l’Union” teoksessa Dony, M. ja Bribosia, E. (toim.), L’avenir du système juridictionnel de l’Union européenne,
Éditions de l’Université de Bruxelles, Bruxelles, 2002, s. 33–48, erityisesti s. 35).
(38)  –	Huomautettakoon, että Euroopan unionin perusoikeuskirjan johdanto-osassa oikeusvaltiota ei luonnehdita arvoksi vaan periaatteeksi, tämän kuitenkaan vähentämättä mitenkään sen merkitystä.
(39)  –	Tuomio Lucaccioni v. komissio (C‑257/98 P, EU:C:1999:402, 21 kohta).
(40)  –	Määräys komissio v. IAMA Consulting (C‑517/03, EU:C:2004:326, 15 kohta).
(41)  –	Tuomio uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EIP (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, 57 kohta) ja tuomio uudelleenkäsittely komissio v. Strack (C‑579/12 RX‑II, EU:C:2013:570, 62 kohta).
(42)  –	Tuomio Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (T‑401/11 P, EU:T:2014:625, 80 kohta).
(43)  –	Tuomio Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (T‑401/11 P, EU:T:2014:625, 98 kohta).
(44)  –	Tuomio Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (T‑401/11 P, EU:T:2014:625, 113 kohta).
(45)  –	Tuomio Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (T‑401/11 P, EU:T:2014:625, 114–117 kohta).
(46)  –	Kannanotto uudelleenkäsittely komissio v. Strack (C‑579/12 RX‑II, EU:C:2013:573, 79 kohta).
(47)  –	Tuomio Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (T‑401/11 P, EU:T:2014:625, 113 kohta).
(48)  –	Vireilläolovaikutuksesta ja sen seurauksista ks. muiden muassa tuomio Hoogovens Groep v. komissio (172/83 ja 226/83, EU:C:1985:355, 9 kohta) ja tuomio Diezler ym. v. TSK (146/85 ja 431/85, EU:C:1987:457, 12 kohta) sekä julkisasiamies Trstenjakin ratkaisuehdotus Comitato ”Venezia vuole vivere” ym. v. komissio (C‑71/09 P, C‑73/09 P ja C‑76/09 P, EU:C:2010:771, 52 kohta). Ks. myös Lenaerts, K., Maselis, I. ja Gutman, K., EU Procedural Law, Oxford University Press, 2014, nro 25.44.
(49)  –	Unionin tuomioistuimen ja unionin yleisen tuomioistuimen toimivalta käsitellä muun muassa SEUT 263 artiklaan perustuvia kumoamiskanteita jakautuu sen mukaan, onko kanteen nostanut yksityinen oikeussubjekti vai esimerkiksi toimielin. Myös niiden toimivalta käsitellä jäsenvaltioiden nostamia kumoamiskanteita jakautuu sen mukaan, mikä toimielin riidanalaisen toimen on suorittanut (ks. unionin tuomioistuimen perussäännön 51 artikla).
(50)  –	Päätöksessään tuomion komissio v. Strack uudelleenkäsittelystä (C‑579/12 RX‑II, EU:C:2013:570) unionin tuomioistuin katsoi voivansa itse tutkia perusteet, jotka komissio oli valituksensa tueksi esittänyt. Oikeudenkäyntikuluista unionin tuomioistuin lausui, että ”koska erityisiä sääntöjä oikeudenkäyntikulujen jakamisesta uudelleenkäsittelyn yhteydessä ei ole ja koska komissio on unionin yleisen tuomioistuimen – – antaman tuomion kumoamisen ja edellä mainitussa asiassa Strack vastaan komissio annetusta [virkamiestuomioistuimen] tuomiosta tekemänsä valituksen lopullisen hylkäämisen johdosta hävinnyt mainitun muutoksenhaun, se on näin ollen velvoitettava korvaamaan Strackin oikeudenkäyntikulut sekä unionin yleisessä tuomioistuimessa että tässä uudelleenkäsittelyssä” (71 kohta).