61993CO0428_FI
Asianosaiset
Tuomion perustelut
Päätökset oikeudenkäyntikuluista
Päätöksen päätösosa
Asianosaiset
Asiassa C-428/93,
jonka Monin Automobiles - Maison du deux-roues (jäljempänä Monin) -yhtiön konkurssiin liittyviä toimia Tribunal de Commerce de Romansissa (Ranska) hoitava tuomari on saattanut ETY:n perustamissopimuksen 177 artiklan mukaisesti yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi saadakseen ennakkoratkaisun ETY:n perustamissopimuksen 30, 85 ja 169 artiklan sekä suhteellisuusperiaatteen ja tavaroiden vapaan liikkuvuuden periaatteen tulkinnasta,
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN,
toimien kokoonpanossa: presidentti O. Due, jaostojen puheenjohtajat G. F. Mancini, J. C. Moitinho de Almeida, M. Díez de Velasco ja D. A. O. Edward sekä tuomarit C. N. Kakouris, R. Joliet, F. A. Schockweiler, G. C. Rodríguez Iglesias (esittelevä tuomari), F. Grévisse, M. Zuleeg, P. J. G. Kapteyn ja J. L. Murray,
julkisasiamies: C. O. Lenz,
kirjaaja: R. Grass,
kuultuaan julkisasiamiestä,
on antanut seuraavan
määräyksen
Tuomion perustelut
1
Moninin konkurssiin liittyviä toimia Tribunal de commerce de Romansissa hoitava tuomari on esittänyt 1.7.1993 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimen kirjaamoon 25.10.1993, ETY:n perustamissopimuksen 177 artiklan nojalla seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
"1)
Onko aasialaista alkuperää olevien ajoneuvojen maahantuontia koskeva yhteinen politiikka sellaista, että 'yhteisön etu' ei vaadi aloittamaan menettelyjä sellaista jäsenvaltiota vastaan, joka asettaa lainvastaisia esteitä sellaisten tiettyjen aasialaisten ajoneuvomerkkien rinnakkaistuonnille, jotka on hyväksytty vapaaseen liikkeeseen toisissa jäsenvaltioissa, ja aiheuttaa näin yhtiöitten, joita esteet koskevat, asettamisen konkurssiin?
Salliiko yhteisön oikeus ainoastaan 'ETY/Japani-sopimuksen' perusteella jäsenvaltion sellaisen lainvastaisen toiminnan, joka ilmenee kaksinkertaisina teknisinä tarkastuksina, joiden tarkoitus on suhteettomasti viivästyttää sellaisten ajoneuvomerkkien rekisteröimistä, jotka eivät kuulu niin kutsuttuun vapaaehtoista rajoittamista koskevaan sopimukseen, sekä lainvastaisten rikosoikeudellisten menettelyjen aloittamisena tällaisten ajoneuvojen ostajia vastaan jne.?
2)
Eikö jäsenvaltiota, joka suojatakseen aasialaista alkuperää olevien ajoneuvojen markkinoiden säännöstelyjärjestelmäänsä, jota perustamissopimus ei koske, järjestää markkinat kilpailun vastaisiksi suosimalla 85 artiklan vastaista kartellia, voida saattaa vastuuseen erillään 169 artiklan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevasta menettelystä erityisesti sellaisiin yrityksiin nähden, joiden on kyseisen jäsenvaltion harjoittaman perustamissopimuksen vastaisen toiminnan seurauksena pakko jättää konkurssihakemus, kun kansallisten viranomaisten ja tuomioistuinten velvoitteena on suojata perustamissopimuksessa yksityisille oikeussubjekteille annettuja oikeuksia?
3)
Voidaanko japanilaisten tai korealaisten ajoneuvojen muista jäsenvaltioista, joissa ne on hyväksytty vapaaseen liikkeeseen, tulevan tuonnin rajoituksia perustella sillä, että asianomaisen jäsenvaltion markkinoilla on olemassa vapaaehtoista rajoittamista koskeva järjestelmä, jonka yhteydessä viisi yritystä on sitoutunut olemaan ylittämättä kokonaiskiintiötä, jonka ne jakavat keskenään ilman kilpailua sillä edellytyksellä, että markkinat on varattu niille, jos järjestelmän tavoitteena ja seurauksena on poistaa kokonaan rinnakkaistuonti muista jäsenvaltioista ja estää välittäjien kaupallisen toiminnan harjoittaminen?
4)
Voiko kansallinen tuomioistuin katsoa, että viivästys yksittäisen tuodun ajoneuvon rekisteröinnissä, kun uuden ajoneuvon tyyppihyväksyntä puuttuu, mikä on seurausta ainoastaan hallinnollisista vaatimuksista ja esteistä, on maahantuojan syytä, ilman että tämä olisi ylimääräinen este tavaroiden vapaalle liikkuvuudelle ja ajoneuvoalaa koskeville säädöksille ja määräyksille, jos aiheutunut haitta ja taloudelliset seuraukset saavat näiden toisessa jäsenvaltiossa vapaaseen liikkeeseen hyväksyttyjen ajoneuvojen tuontia toivovat kuluttajat luopumaan tästä ja poistavat näin kuluttajilta mahdollisuuden hyötyä yhtenäismarkkinoista, koska näiden valinta vastoin tahtoa suunnataan muihin merkkeihin?
5)
Oikeuttaako jäsenvaltion sellainen säännöstelypolitiikka aasialaista alkuperää olevien autojen tuonnissa, joka toteutuu sellaisille viidelle etuoikeutetulle tuottajalle varattuna kiintiönä, jotka ovat siihen suostuneet ja hyötyvät siitä, 85 artiklan rikkomisen?
Toisin sanoen, voivatko vapaaehtoista rajoittamista koskevasta järjestelmästä hyötyvät yritykset hyödyntää sen jäsenvaltion hyväksyntää, jonka alueella niiden välinen kartelli on tehty, kun järjestelmän seurauksena on erityisesti se, että ne voivat jakaa markkinat keskenään ilman kilpailua ja kieltää rinnakkaistuonnin?
6)
Eikö suhteellisuusperiaatteen sekä tavaroiden vapaan liikkuvuuden periaatteen mukaisesti yksittäisen hyväksynnän ja rekisteröinnin muodollisuudet tuontijäsenvaltiossa olisi rajattava minimiin, kun ajoneuvot on tyyppihyväksytty toisessa jäsenvaltiossa?"
2
Kysymykset ovat osittain samoja, joita kyseinen konkurssiin liittyviä toimia hoitava tuomari esitti asiassa C-386/92, Monin Automobiles, josta yhteisöjen tuomioistuin antoi 26.4.1993 määräyksen (Kok. 1993, s. I-2049). Yhteisöjen tuomioistuin totesi määräyksessään, että ennakkoratkaisupyyntö on jätettävä tutkimatta, koska ennakkoratkaisupyynnössä ainoastaan esitettiin ennakkoratkaisukysymyksiä mutta ei mitään siitä yhteydestä, johon ne liittyivät.
3
Nyt tarkasteltavana olevan asian ennakkoratkaisupyynnössä konkurssiin liittyviä toimia hoitava tuomari kuvaa aluksi Monin-yhtiön tilanteen. Yhtiö on erikoistunut sellaisten aasialaisten ajoneuvojen jälleenmyyntiin, joiden maahantuojat eivät kuulu sellaisen vapaaehtoista rajoittamista koskevan järjestelmän piiriin, jonka nojalla japanilaista alkuperää olevien ajoneuvojen maahantuonti Ranskaan on rajattu 3 prosenttiin vuosittaisista rekisteröinneistä. Tämän vuoksi Moninin oli turvauduttava rinnakkaistuontiin. Koska muista jäsenvaltioista tuodut ajoneuvot oli jo rekisteröity, ne katsottiin käytetyiksi ajoneuvoiksi ja niitä koski yksittäinen hyväksymismenettely. Ranskan hallinnolliset viranomaiset eivät suorittaneet menettelyä kohtuullisessa ajassa ja tämän vuoksi ajoneuvojen omistajat, jotka eivät voineet rekisteröidä ajoneuvoja lain mukaisessa kahden kuukauden määräajassa, joutuivat poliisin toimenpiteiden kohteeksi. Saatuaan useita ostajien vaatimuksia kaupan purkamisesta, hinnan takaisinmaksusta ja vahingonkorvauksista Monin joutui lopettamaan toimintansa. Näiden vaikeuksien seurauksena yritys joutui saneerausmenettelyyn, josta Tribunal de commerce de Romans päätti 7.3.1990.
4
Konkurssiasioita hoitava tuomari korostaa seuraavaksi olevansa tuomioistuin, jonka käsiteltävänä olevassa asiassa on kyse yhteisön oikeuden soveltamisesta. Riita asiassa on Moninin ja sen velkojien välillä. Moninin mukaan konkurssiasioita hoitava tuomari ei voi saattaa konkurssimenettelyä päätökseen "odottamatta sen ongelman ratkaisua, onko pakkosaneeraus seurausta Ranskan viranomaisten ja viiden etuoikeutetun maahantuojan lainvastaisesta käyttäytymisestä perustamissopimuksen 85 ja 30 artiklan soveltamisen osalta, mistä voisi olla odotettavissa, että valtio tai kartelliin osalliset ovat korvausvelvollisia". Velkojat puolestaan väittävät, että "yhtiötä on keinotekoisesti pidetty pystyssä jo tarpeeksi kauan, ja yhtiö on purettava viipymättä". Konkurssiasioita hoitavan tuomarin on näin ollen ratkaistava riita tuomioistuimen päätöksellä.
5
Lopuksi konkurssiasioita hoitava tuomari huomauttaa, että ennakkoratkaisukysymysten ja hänen käsiteltävänään olevan asian välillä on oikeudellinen yhteys, koska pyydetyn tulkintaratkaisun olisi tarjottava hänelle keinot arvioida Moninin esittämiä vaatimuksia pitää yhtiötä keinotekoisesti hengissä, konkurssimenettelyn loppuun saakka. Sen olisi myös autettava ratkaisemaan, ovatko yhteisön oikeuteen perustuvat väitteet ainoastaan viivyttäviä. Vaikka vastaus esitettyihin kysymyksiin olisi avuksi asiaa käsittelevälle hallinnolliselle tuomioistuimelle, se on olennainen myös menettelysääntöjen soveltamisen osalta. Jos konkurssiasioita hoitava tuomari kyseisen yhteisön oikeuden sääntöjen tulkinnan puuttuessa asettaa yhtiön konkurssiin, on päätöksestä seurauksena meneillään olevien menettelyjen päättyminen lopullisesti siten, että konkurssin tehnyt Monin lakkaa oikeudellisesti olemasta, eikä enää voi vedota perustamissopimuksen rikkomiseen tai saada korvausta kärsimästään vahingosta.
6
Ranskan hallitus kehottaa yhteisöjen tuomioistuimelle toimittamissaan kirjallisissa huomautuksissa ensiksi pohtimaan, onko konkurssiasioita hoitavaa tuomaria pidettävä ETY:n perustamissopimuksen 177 artiklassa tarkoitettuna tuomioistuimena. Koska yhtiö asetettiin konkurssiin Tribunal de commerce de Romansin lopullisella päätöksellä 4.4.1990, on konkurssiasioita hoitavalla tuomarilla tässä vaiheessa tehtävänään kerätä ja koordinoida tietoa, koska ainoastaan Tribunal de commercella on toimivalta tehdä asiasta lopullinen päätös.
7
Toiseksi Ranskan hallitus väittää, että tässä tapauksessa ei ole kyseessä perustamissopimuksen 177 artiklassa tarkoitettu oikeudenkäyntiasia, koska konkurssiasioita hoitavalle tuomarille ei ole esitetty oikeudenkäyntitoimella täsmällistä vaatimusta ja koska konkurssiasioita hoitava tuomari voi kyseisen määräyksen nojalla esittää yhteisöjen tuomioistuimelle kysymyksen vain, jos se katsoo, että kysymys on ratkaistava, jotta se voi antaa päätöksen käsiteltävänään olevassa asiassa.
8
Komissio puolestaan esittää ensiksi, että maksukyvyttömyysmenettelyn valvojana konkurssiasioita hoitavalla tuomarilla on kahdenlaisia toimivaltuuksia eli ensinnäkin tuomiovallan käyttöön liittyviä ja toiseksi puhtaasti hallinnollisia toimivaltuuksia. Ennakkoratkaisupyynnöstä ei kuitenkaan ilmene, että konkurssiasioita hoitavan tuomarin tehtävänä olisi tässä tapauksessa tehdä päätös, joka liittyisi ensin mainittuun ryhmään.
9
Toiseksi komissio arvioi olevan tarpeen, jotta pyyntö voitaisiin ottaa tutkittavaksi, että kansallisen tuomioistuimen käsiteltäväksi olisi saatettu oikeudenkäyntiasia ja että tulkintaongelman ratkaisu olisi tarpeen oikeudenkäyntiasian ratkaisemiseksi. Komissio kiistää varsinaisen oikeudenkäyntiasian olemassaolon sellaisena kuin konkurssiasioita hoitava tuomari on sen ennakkoratkaisupyynnössään esittänyt. Pyynnössä ei nimittäin esitetä mitään tietoja velkojista, näiden vaatimusten kohteesta tai näiden väitteiden sisällöstä.
10
Kolmanneksi komissio väittää, että kyseessä on selvästikin menettelysääntöjen väärinkäyttäminen. Yhteisöjen tuomioistuin on tarkentanut, että ennakkoratkaisupyyntö on hylättävä, kun on ilmeistä, ettei pyydetyllä tulkinnalla ole yhteyttä käsiteltävänä olevan oikeusriidan kohteeseen tai että se ei ole asian ratkaisemiseksi objektiivisesti tarpeellinen (ks. asia C-286/88, Falciola, määräys 26.1.1990, Kok. 1990, s. I-191).
11
Lopuksi komissio väittää, ettei oikeusriidan taustaa ole esitetty riittävän tarkasti, huolimatta edellä mainitusta 26.4.1993 annetusta määräyksestä asian tutkimatta jättämisestä. Tätä edellytystä ei voida täyttää kuvaamalla sellaisten menettelyjen tosiasiallista ja oikeudellista taustaa, jotka eivät ole ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomarin ratkaistavana.
12
Kysymykset koskevat ETY:n perustamissopimuksen 30, 85 ja 169 artiklan sekä suhteellisuusperiaatteen ja tavaroiden vapaan liikkuvuuden periaatteen tulkintaa.
13
On todettava, että vaikka konkurssiasioita hoitava tuomari on esittänyt, että ennakkoratkaisukysymyksillä on yhteys käsiteltävänä olevaan asiaan, hän ei joudu soveltamaan näitä oikeussääntöjä konkurssimenettelyn yhteydessä.
14
Konkurssiasioita hoitava tuomari on halunnut esittää ennakkoratkaisukysymykset arvioidakseen, onko todennäköistä, että Moninin Ranskan viranomaisia vastaan nostama vahingonkorvauskanne sekä Conseil de Concurrencessa (kilpailuneuvosto) tekemä hakemus hyväksytään. Näitä asioita ei kuitenkaan ole saatettu konkurssiasioita hoitavan tuomarin käsiteltäväksi, eikä niin edes voida tehdä.
15
Tässä tapauksessa on katsottava, että yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt ennakkoratkaisukysymykset eivät koske sellaista yhteisön oikeuden tulkintaa, joka olisi sen päätöksen kannalta objektiivisesti tarpeellinen, joka konkurssiasioita hoitavan tuomarin on tehtävä.
16
Tämän vuoksi vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan (ks. asia 126/80, Salonia, tuomio 16.6.1981, Kok. 1981, s. 1563 sekä edellä mainittu määräys asiassa Falciola) on ilmeistä, ettei yhteisöjen tuomioistuin ole toimivaltainen ratkaisemaan kysymyksiä, jotka Tribunal de commerce de Romansin konkurssiasioita hoitava tuomari on sille esittänyt.
17
Tämän vuoksi on sovellettava yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 92 artiklaa ja todettava, ettei yhteisöjen tuomioistuin ole toimivaltainen ratkaisemaan asiaa.
Päätökset oikeudenkäyntikuluista
Oikeudenkäyntikulut
18
Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneille Ranskan hallitukselle ja Euroopan yhteisöjen komissiolle aiheutuneita oikeudenkäyntikuluja ei voida määrätä korvattaviksi. Asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisen tuomarin aloittamassa menettelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomarin asiana on päättää oikeudenkäyntikuluista.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN
on antanut seuraavan määräyksen:
Yhteisöjen tuomioistuin ei ole toimivaltainen vastaamaan Tribunal de commerce de Romansin konkurssiasioita hoitavan tuomarin sille esittämiin kysymyksiin.