62012CO0194
ORDONANȚA CURȚII (Camera a șasea)
21 februarie 2013 (
*1
)
„Articolul 99 din Regulamentul de procedură — Directiva 2003/88/CE — Organizarea timpului de lucru — Dreptul la concediu anual plătit — Concediu anual fixat de întreprindere care coincide cu un concediu medical — Dreptul de a beneficia de concediu anual într-o altă perioadă — Indemnizație financiară pentru concediul anual neefectuat”
În cauza C-194/12,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Juzgado de lo Social de Benidorm (Spania), prin decizia din 22 februarie 2012, primită de Curte la 26 aprilie 2012, în procedura
Concepción Maestre García
împotriva
Centros Comerciales Carrefour SA,
CURTEA (Camera a șasea),
compusă din doamna M. Berger, președinte de cameră, și domnii E. Levits (raportor) și J.-J. Kasel, judecători,
avocat general: domnul Y. Bot,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere decizia, luată după ascultarea avocatului general, de a se pronunța prin ordonanță motivată conform articolului 99 din Regulamentul de procedură al Curții,
pronunță prezenta
Ordonanță
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 7 alineatul (1) din Directiva 2003/88/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 noiembrie 2003 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru (JO L 299, p. 9, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 3).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Maestre García, pe de o parte, și angajatorul său, Centros Comerciales Carrefour SA (denumit în continuare „Carrefour”), pe de altă parte, cu privire la cererea doamnei Maestre García de a beneficia de un concediu anual în afara perioadei fixate de întreprindere, perioadă în care s-a aflat în concediu medical, sau, în subsidiar, de a obține o indemnizație financiară pentru acest concediu neefectuat.
Cadrul juridic
Reglementarea Uniunii
3
Articolul 7 din Directiva 2033/88, intitulat „Concediu anual”, are următorul cuprins:
„(1)   Statele membre iau măsurile necesare pentru ca orice lucrător să beneficieze de un concediu anual plătit de cel puțin patru săptămâni în conformitate cu condițiile de obținere și de acordare a concediilor prevăzute de legislațiile și practicile naționale.
(2)   Perioada minimă de concediu anual plătit nu poate fi înlocuită cu o indemnizație financiară, cu excepția cazului în care relația de muncă încetează.”
4
Articolul 17 din Directiva 2003/88 prevede că statele membre pot deroga de la anumite dispoziții ale acestei directive. Nicio derogare nu este permisă în ceea ce privește articolul 7 din directiva menționată.
Reglementarea națională
5
Decretul regal legislativ 1/1995 privind aprobarea textului revizuit al Legii referitoare la statutul lucrătorilor (Real Decreto Legislativo 1/1995, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores) din 24 martie 1995 (BOE nr. 75 din 29 martie 1995, p. 9654), în versiunea aplicabilă la data faptelor din cauza principală (denumit în continuare „statutul”), reglementează tocmai materia concediilor plătite anuale, precum și pe aceea a incapacității temporare de muncă.
6
Articolul 38 din statut prevede:
„1.   Perioada de concediu anual plătit, care nu poate fi înlocuită cu o indemnizație financiară, este cea stabilită prin convenție colectivă sau prin contract individual. Durata sa nu poate fi în niciun caz mai mică de 30 de zile calendaristice.
2.   Perioada sau perioadele în care se poate beneficia de concediu sunt stabilite de comun acord între angajator și lucrător, dacă este cazul, conform prevederilor convențiilor colective privind planificarea anuală a concediilor.
În cazul unui dezacord între părți, instanța competentă stabilește data la care se va beneficia de concediu, iar decizia sa nu poate face obiectul unei căi de atac. Procedura este accelerată și prioritară.
3.   Calendarul concediilor este stabilit în fiecare întreprindere. Lucrătorul trebuie să ia cunoștință de datele care îl privesc cu cel puțin două luni înainte de începutul concediului.
În cazul în care perioada de concediu stabilită în calendarul concediilor din cadrul întreprinderii menționat la paragraful precedent coincide cu o perioadă de incapacitate temporară de muncă ocazionată de sarcină, de naștere sau de alăptare sau cu perioada de suspendare a contractului de muncă prevăzută la articolul 48 alineatul 4 din prezenta lege, persoana interesată are dreptul să beneficieze de concediu într-o perioadă distinctă de cea în care s-a aflat în incapacitate temporară sau de cea în care a beneficiat de concediul care i-a fost acordat în aplicarea acestei dispoziții, la expirarea perioadei de suspendare, chiar dacă anul calendaristic corespunzător s-a încheiat.”
7
Articolul 48 alineatul 4 din statut reglementează cazurile de suspendare a contractului de muncă pentru motive de naștere, de deces al mamei consecutiv nașterii, de naștere prematură, de spitalizare a nou-născutului, de adopție sau de încredințare.
8
Articolul 37 ultimul alineat din Convenția colectivă a marilor magazine 2009-2012 cuprinde o dispoziție analoagă cu cea prevăzută la ultimul alineat al articolului 38 din statut.
Litigiul principal și întrebarea preliminară
9
Doamna Maestre García, angajată în calitate de casier la Carrefour, s-a aflat în concediu medical de la 4 noiembrie 2010 la 20 iunie 2011. În această perioadă a fost fixat calendarul de planificare a concediilor pentru anul 2011. Reclamantei din litigiul principal i s-a atribuit o perioadă de concediu de 10 zile iarna și o alta de 21 de zile vara.
10
Perioadele de concediu care i-au fost acordate acopereau perioada concediului său medical. În consecință, doamna Maestre García a solicitat angajatorului său să fixeze aceste perioade la date posterioare încheierii concediului său medical. Această cerere nu a fost acceptată decât în ceea ce privește perioada hibernală, fiind invocată o problemă de organizare și de resurse umane în ceea ce privește perioada estivală.
11
În vederea recunoașterii dreptului său la concediu anual privind anul 2011, doamna Maestre García a intentat o acțiune prin care solicita, cu titlu principal, ca societatea Carrefour să fie obligată să îi acorde perioada de concediu estival de 21 de zile de care nu a putut beneficia și, în subsidiar, să fie obligată să îi plătească o indemnizație financiară.
12
Întrucât Juzgado de lo Social de Benidorm are îndoieli, din perspectiva dreptului Uniunii, cu privire la soluționarea litigiului pendinte în fața sa atunci când perioade de concediu anual coincid cu o perioadă de concediu medical, a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2003/88 […] se opune unei interpretări a reglementării naționale care nu permite întreruperea concediului anual pentru a efectua la o dată ulterioară totalitatea concediului [anual] – sau concediul [anual] restant – în cazul în care situația de incapacitate temporară survine anterior concediului menționat și există motive legate de activitatea productivă sau motive de ordin organizatoric care împiedică efectuarea acestuia la o dată ulterioară?
2)
Articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2003/88 […] se opune unei interpretări a reglementării naționale care permite angajatorului să stabilească în mod unilateral o perioadă de concediu [anual] care coincide cu un concediu medical, în cazul în care lucrătorul nu și-a manifestat anterior preferința pentru o altă perioadă și există un acord încheiat între reprezentanții lucrătorilor din întreprindere și întreprindere care permite acest lucru?
3)
Articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2003/88 […] se opune unei interpretări a reglementării naționale care permite compensarea financiară a concediului anual neefectuat din motive de incapacitate temporară de muncă în cazul în care există motive legate de activitatea productivă sau motive de ordin organizatoric care nu permit efectuarea acestuia în mod concret, deși contractul de muncă nu a încetat?”
Cu privire la întrebările preliminare
13
Conform articolului 99 din Regulamentul de procedură al Curții, atunci când răspunsul la o întrebare formulată cu titlu preliminar poate fi în mod clar dedus din jurisprudență, Curtea, după ascultarea avocatului general, poate oricând să se pronunțe prin ordonanță motivată, în cuprinsul căreia se face trimitere la jurisprudența pertinentă.
14
În prezenta cauză se impune aplicarea acestei dispoziții.
Cu privire la prima și la a doua întrebare
15
Prin intermediul primei și al celei de a doua întrebări, care trebuie examinate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2003/88 trebuie interpretat în sensul că se opune unei interpretări a reglementării naționale potrivit căreia un lucrător care este în concediu medical în perioada de concediu anual fixată unilateral în calendarul de concedii al întreprinderii în care este angajat nu are dreptul, la capătul concediului său medical, să beneficieze de concediul său anual într-o altă perioadă decât cea fixată inițial, eventual în afara perioadei de referință corespunzătoare, pentru motive legate de activitatea productivă a întreprinderii sau pentru motive de ordin organizatoric referitoare la aceasta.
16
În această privință, trebuie amintit mai întâi că, potrivit unei jurisprudențe constante, dreptul fiecărui lucrător la concediul anual plătit trebuie considerat un principiu al dreptului social al Uniunii de o importanță deosebită, de la care nu se poate deroga și a cărui punere în aplicare de către autoritățile naționale competente poate fi efectuată numai în limitele prevăzute în mod expres în Directiva 93/104/CE a Consiliului din 23 noiembrie 1993 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru (JO L 307, p. 18, Ediție specială 05/vol. 7, p. 3), această directivă fiind codificată la rândul său prin Directiva 2003/88 (Hotărârea din 22 noiembrie 2011, KHS, C-214/10, Rep., p. I-11757, punctul 23 și jurisprudența citată).
17
În al doilea rând, trebuie observat că dreptul la concediul anual plătit nu numai că are, în calitatea sa de principiu al dreptului social al Uniunii, o importanță deosebită, ci este de asemenea consacrat în mod expres la articolul 31 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, căreia articolul 6 alineatul (1) TUE îi recunoaște aceeași valoare juridică cu cea a tratatelor (Hotărârea KHS, citată anterior, punctul 37, și Hotărârea din 3 mai 2012, Neidel, C-337/10, punctul 40).
18
În plus, este cert că finalitatea dreptului la concediul anual plătit este aceea de a-i permite lucrătorului să se odihnească și să dispună de o perioadă de destindere și de recreere. Astfel, această finalitate diferă de cea a dreptului la concediul medical. Acesta din urmă se acordă lucrătorului pentru a putea să se refacă după o boală care a determinat incapacitatea de muncă (a se vedea Hotărârea din 21 iunie 2012, ANGED, C-78/11, punctul 19).
19
Astfel, Curtea s-a pronunțat deja în sensul că rezultă în special din finalitatea dreptului la concediul anual plătit că un lucrător care este în concediu medical în perioada de concediu anual stabilită în prealabil are dreptul, la cerere și pentru a putea beneficia în mod efectiv de concediul său anual, să îl poată efectua într-o altă perioadă decât aceea care coincide cu perioada de concediu medical (a se vedea Hotărârea din 10 septembrie 2009, Vicente Pereda, C-277/08, Rep., p. I-8405, punctul 22, și Hotărârea ANGED, citată anterior, punctul 20).
20
În această privință, este necesar să se precizeze că lucrătorul are facultatea de a-și prezenta cererea de concediu anual nu numai înainte de data la care este fixat concediul anual în calendarul de concedii al întreprinderii, ci și ulterior acestei date, exprimându-și astfel dezacordul cu perioada care i-a fost acordată. În acest context, orice dispoziție generată de un acord între întreprindere și reprezentanții lucrătorilor acesteia prin care i s-ar nega această facultate este nepertinentă.
21
În consecință, deși Directiva 2003/88 nu se opune unor dispoziții sau unor practici naționale care permit unui lucrător aflat în concediu medical să efectueze un concediu anual plătit într-o perioadă de concediu medical (Hotărârea din 20 ianuarie 2009, Schultz-Hoff și alții, C-350/06 și C-520/06, Rep., p. I-179, punctul 31), rezultă din jurisprudența citată la punctul 19 din prezenta ordonanță că, în cazul în care lucrătorul respectiv nu dorește să efectueze un concediu anual într-o asemenea perioadă, angajatorul este obligat să îi acorde un concediu anual într-o perioadă diferită.
22
Curtea a statuat deja, în ceea ce privește stabilirea acestei noi perioade de concediu anual, care corespunde duratei de suprapunere a perioadei de concediu anual stabilite inițial cu concediul medical, că este supusă normelor și procedurilor din dreptul național aplicabile pentru stabilirea concediilor lucrătorilor, ținând cont de diferitele interese în cauză, în special de motivele imperative legate de interesele întreprinderii (a se vedea Hotărârea Vicente Pereda, citată anterior, punctul 22).
23
În ceea ce privește luarea în considerare a intereselor acesteia, Curtea a precizat că, în ipoteza în care astfel de interese se opun acceptării cererii lucrătorului referitoare la noua perioadă de concediu anual, angajatorul este obligat să acorde lucrătorului o altă perioadă de concediu anual propusă de acesta din urmă care să fie compatibilă cu interesele menționate, fără a exclude a priori ca perioada amintită să se găsească în afara perioadei de referință pentru concediul anual în cauză (a se vedea Hotărârea Vicente Pereda, citată anterior, punctul 23).
24
Rezultă din aceste considerații că angajatorul nu poate refuza, pentru motive legate de interesele întreprinderii, să acorde lucrătorului orice altă perioadă de concediu anual. Astfel, din perspectiva importanței speciale a dreptului la concediul anual plătit, în calitatea sa de principiu al dreptului social al Uniunii, astfel cum a fost evocat la punctul 17 din prezenta ordonanță, luarea în considerare a intereselor întreprinderii nu se poate concretiza decât prin facultatea angajatorului de a refuza o perioadă aleasă de lucrător în favoarea altei perioade, care să se situeze eventual în afara perioadei de referință, fără a pune în discuție acordarea unei perioade de concediu anual ulterioare ca atare.
25
Având în vedere tot ceea ce precedă, este necesar să se răspundă la primele două întrebări adresate că articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2003/88 trebuie interpretat în sensul că se opune unei interpretări a reglementării naționale potrivit căreia un lucrător care este în concediu medical în perioada de concediu anual fixată unilateral în calendarul de concedii al întreprinderii în care este angajat nu are dreptul, la capătul concediului său medical, să beneficieze de concediul său anual într-o altă perioadă decât cea fixată inițial, eventual în afara perioadei de referință corespunzătoare, pentru motive legate de activitatea productivă a întreprinderii sau pentru motive de ordin organizatoric referitoare la aceasta.
Cu privire la a treia întrebare
26
Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 7 din Directiva 2003/88 trebuie interpretat în sensul că se opune unei interpretări a reglementării naționale care permite ca perioada de concediu anual de care lucrătorul nu a putut beneficia din cauza unei incapacități de muncă să fie înlocuită cu o indemnizație financiară, în condițiile în care relația de muncă nu a încetat, dar există motive legate de activitatea productivă sau motive de ordin organizatoric care împiedică lucrătorul să efectueze în mod concret concediul său anual.
27
Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie amintit de la bun început că, potrivit chiar textului articolului 7 alineatul (2) din Directiva 2003/88, „perioada minimă de concediu anual plătit nu poate fi înlocuită cu o indemnizație financiară, cu excepția cazului în care relația de muncă încetează”.
28
Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante (a se vedea Hotărârile citate anterior Vicente Pereda, punctul 20 și jurisprudența citată, și Neidel, punctul 29 și jurisprudența citată), în mod normal, lucrătorul trebuie să poată beneficia de un repaus efectiv, dintr-o preocupare pentru protecția eficientă a securității și a sănătății sale. Prin urmare, doar în cazul în care relația de muncă încetează permite articolul 7 alineatul (2) din Directiva 2003/88 înlocuirea concediului anual plătit neefectuat cu o compensație financiară.
29
Or, în cauza principală, nu se contestă că contractul de muncă al doamnei Maestre García nu a încetat, astfel încât articolul 7 din Directiva 2003/88 nu autorizează plata unei indemnizații financiare, motivele legate de interesele întreprinderii care ar împiedica lucrătorul să efectueze în mod concret concediul său anual fiind lipsite de orice pertinență în această privință.
30
Având în vedere ceea ce precedă, trebuie să se răspundă la a treia întrebare formulată că articolul 7 din Directiva 2003/88 trebuie interpretat în sensul că se opune unei interpretări a reglementării naționale care permite ca, pe durata contractului de muncă, perioada de concediu anual de care lucrătorul nu a putut beneficia din cauza unei incapacități de muncă să fie înlocuită cu o indemnizație financiară.
Cu privire la cheltuielile de judecată
31
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șasea) declară:
1)
Articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2003/88/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 noiembrie 2003 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru trebuie interpretat în sensul că se opune unei interpretări a reglementării naționale potrivit căreia un lucrător care este în concediu medical în perioada de concediu anual fixată unilateral în calendarul de concedii al întreprinderii în care este angajat nu are dreptul, la capătul concediului său medical, să beneficieze de concediul său anual într-o altă perioadă decât cea fixată inițial, eventual în afara perioadei de referință corespunzătoare, pentru motive legate de activitatea productivă a întreprinderii sau pentru motive de ordin organizatoric referitoare la aceasta.
2)
Articolul 7 din Directiva 2003/88 trebuie interpretat în sensul că se opune unei interpretări a reglementării naționale care permite ca, pe durata contractului de muncă, perioada de concediu anual de care lucrătorul nu a putut beneficia din cauza unei incapacități de muncă să fie înlocuită cu o indemnizație financiară.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: spaniola.