62009CC0388_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Käesolev eelotsusetaotlus käsitleb nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 (sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes)(2) artikli 9 lõike 1, artikli 15 ja artikli 28 lõike 1 punkti b tõlgendamist.
2. See taotlus esitati Portugali kodakondsusega J. F. da Silva Martinsi ja Bank Betriebskrankenkasse – Pflegekasse (haigekassa – hoolduskassa, edaspidi „BBKK”) vahelises kohtuvaidluses seoses viimase keeldumisega jätkata vabatahtliku kindlustusena tema Saksamaa hoolduskindlustust ning kanda talle alates tema lõplikust Portugali tagasipöördumisest üle vastav hooldushüvitis.
3. Kõnealuses eelotsusetaotluses on Euroopa Kohtul palutud esitada seisukoht sellise kindlustuse jätkamise kohta, isegi kui asjaomasel isikul on nüüd kohustuslik kindlustus Portugali sotsiaalkindlustusskeemi alusel, kuna tal ei ole selle kindlustuse alusel Portugalis hooldusriski kindlustust. Taotluses palutakse Euroopa Kohtul samuti esitada veel kord seisukoht niisuguse hooldushüvitise ülekantavuse kohta teise liikmesriiki kui kindlustuse andnud riik.
4. Käesolevas ettepanekus märgin, et määruse nr 1408/71 artikli 9 lõikes 1 ja artikli 15 lõikes 1 kehtestatud põhimõtteid arvestades võib J. F. da Silva Martins minu arvates jätkata vabatahtlikult oma kindlustust Saksamaa hoolduskindlustusskeemi alusel, isegi kui ta on samal ajavahemikul kohustuslikus korras kindlustatud ka Portugali sotsiaalkindlustuskeemi alusel, kuivõrd viimati nimetatud skeemis puudub hooldusriski kindlustus. Peale selle, arvestades 5. märtsi 1998. aasta otsust kohtuasjas Molenaar(3) ja määruse nr 1408/71 artikli 28 lõike 1 punkti b, leian, et J. F. da Silva Martins peab jätkuvalt saama Saksamaa hoolduskindlustusskeemis vabatahtlikult jätkuva kindlustuse alusel hooldushüvitist, mille eest ta on nõuetekohaselt tasunud kindlustusmakseid alates 1. jaanuarist 1995.
I. Liidu õiguslik raamistik
A. Vanurite hoolduse hüvitamine
5. Edusammud tervishoius ja sotsiaalvaldkonnas ning üldine eluea pikenemine toovad kaasa selle, et üha suurem hulk vanureid kaotavad vähehaaval oma sõltumatuse ja satuvad olukorda, kus teised peavad neid nende põhiliste igapäevatoimingutega seoses (ülestõusmine, käimine, riietumine, pesemine, söömine ja enda ravimine) hooldama. Seni on hoolduskohustusi üldiselt mitteametlikus korras kandnud perekonnaliikmed.
6. Määruses nr 1408/71 ei ole hooldusriski katvate hüvitiste kooskõlastamise suhtes kohaldatavaid erinorme. Nimelt ei arutatud 1971. aastal hooldust vajavate isikute hüvitisi ning minu andmetel ei taganud selle riski katmist ükski liikmesriikide sotsiaalkindlustuskeem. Kuna selle määruse muutmise menetlus vajab Euroopa Liidu Nõukogus ühehäälset otsust, ei võtnud see sõnaselgelt arvesse selliste uut laadi sotsiaalhüvitiste kehtestamist teatud liikmesriikides, mis ei vasta kõnealuses määruses esitatud klassikalistele sotsiaalkindlustusliikidele. Selle lünga osas kartis Euroopa Parlament, et praktikas ei saa neid hüvitisi üle kanda töötaja elukohariiki.(4) Samamoodi märkis Euroopa Komisjon oma 12. märtsi 1997. aasta teatises „Sotsiaalkaitse ajakohastamine ja parandamine Euroopa Liidus”(5), et määruses nr 1408/71 ette nähtud kooskõlastamise süsteem võis „varsti olla vananenud ning jääda maha teatud arengusuundadest”, tuues esile, et uut laadi hüvitisi, näiteks eakale hooldust vajavale elanikkonnale määratud hüvitisi, ei olnud lihtne sobitada selle määruse õiguslike kontseptsioonide alla, sest see määrus põhineb klassikalistel sotsiaalkindlustusliikidel.(6)
7. Euroopa Kohus, kellele on esitatud mitu eelotsuse küsimust Saksamaa hooldushüvitise ülekantavuse kohta kohtuasjas Molenaar ja Austria ravihüvitise ülekantavuse kohta kohtuasjas Jauch(7), laiendas määruse nr 1408/71 kohaldamisala hüvitistele, mis katavad hooldusriski, kvalifitseerides need haigushüvitisteks selle määruse artikli 4 lõike 1 punkti a tähenduses. Euroopa Kohus leidis, et nende hüvitiste „põhieesmärk on täiendada ravikindlustushüvitisi, millega nad on muu hulgas seotud organisatsiooniliselt, et parandada hooldust vajavate isikute tervislikku seisukorda ja elukvaliteeti”.(8)
8. Selleks et selle küsimuse kohta oleks lõpuks olemas erinorm, mis väljendab mitte ainult Euroopa Kohtu praktikat, vaid ka kogu hooldusriski katmise eripära, tuleb oodata määruse (EÜ) nr 883/2004 jõustumist 1. mail 2010(9) . See määrus ei ole siiski käesolevas asjas kohaldatav ning eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimust tuleb seega analüüsida ainuüksi määruse nr 1408/71 sätteid arvestades.
B. Määruse nr 1408/71 asjakohased sätted
9. Määrus nr 1408/71 võeti vastu EÜ artikli 42 rakendamiseks, mille kohaselt nõukogu võtab „sotsiaalkindlustuse valdkonnas meetmeid, mis on vajalikud töötajate liikumisvabaduse tagamiseks; selleks kehtestab ta korra, millega kindlustatakse võõrtöötajatele […] toetuse maksmine isikutele, kes elavad liikmesriigi territooriumil”.
10. Nagu sätestavad määruse nr 1408/71 põhjendused 2 ja 4, on selle määruse eesmärk tagada töötajate ja füüsilisest isikust ettevõtjate vaba liikumine Euroopa Liidus, arvestades samas siseriiklike sotsiaalkindlustusalaste õigusaktide erijooni. Selleks – nagu on näha kõnealuse määruse põhjendustest 5, 6 ja 10 – kinnitab määrus töötajate võrdse kohtlemise põhimõtet eri liikmesriikide õigusaktide alusel ning püüab võimalikult hästi tagada ühe liikmesriigi territooriumil töötavate kõikide töötajate võrdset kohtlemist ja mitte seada oma õigust vabale liikumisele kasutavaid töötajaid ebasoodsamasse olukorda. Vältimaks kohaldatavate siseriiklike õigusaktide kattumist ja sellest tuleneda võivaid raskusi, täpsustab määruse nr 1408/71 põhjendus 8, et selle määruse sätete eesmärk on tagada, et asjaomased isikud kuuluksid põhimõtteliselt üksnes ühe liikmesriigi sotsiaalkindlustusskeemi alla.
11. Selle määruse üldsätted on esitatud I jaotise artiklites 1–12.
12. Vastavalt kõnealuse määruse artikli 2 lõikele 1 kohaldatakse seda „töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja õpilaste suhtes, kelle suhtes kehtivad või on kehtinud ühe või mitme liikmesriigi õigusaktid ning kes on mõne liikmesriigi kodanikud”. Käesoleval juhul ei vaielda vastu sellele, et J. F. da Silva Martins kuulub määruse nr 1408/71 isikulisse kohaldamisalasse, kuna Euroopa Kohus on korduvalt otsustanud, et mõiste „töötaja” selle määruse artikli 2 lõike 1 tähenduses hõlmab ka pensionil olevaid töötajaid.(10)
13. Kõnealuse määruse artikli 4 lõike 1 punkti a kohaselt kohaldatakse seda määrust kõigi õigusaktide suhtes, mis reguleerivad sotsiaalkindlustusliike, mis puudutavad hüvitisi haiguse ning raseduse ja sünnituse korral. Käesolevas asjas ei vaielda vastu ka sellele, et Saksamaa hoolduskindlustusskeemi raames antud hüvitised kujutavad endast „hüvitisi haiguse korral” selle sätte tähenduses ning täpsemalt ravikindlustuse „rahalisi hüvitisi”, mida on muu hulgas käsitletud määruse nr 1408/71 artikli 28 lõike 1 punktis b.(11)
14. Selles osas, mis puudutab vabatahtlikku kindlustust või kohustusliku kindlustuse vabatahtlikku jätkamist, on selle määruse artikli 9 lõige 1 sõnastatud järgmiselt:
„Liikmesriigi õigusnormid, mis võimaldavad vabatahtlikku kindlustust või kohustusliku kindlustuse vabatahtlikku jätkamist sõltuvalt elamisest vastava liikmesriigi territooriumil, ei ole kohaldatavad teise liikmesriigi territooriumil elavate isikute suhtes, kui nende suhtes on mingil osal ajast, mil nad töötasid või tegutsesid füüsilisest isikust ettevõtjana, kehtinud esimesena nimetatud liikmesriigi õigusaktid.”
15. Selle määruse artikkel 12 keelab anda või säilitada õigust saada mitut samaliigilist hüvitist ühe ja sama kohustusliku kindlustuse perioodi eest, välja arvatud teatud erandite puhul, mis ei ole põhikohtuasjas asjakohased.
16. Määruse nr 1408/71 II jaotise sätted määravad seejärel kindlaks õigusaktid, mida kohaldatakse ühenduse piires liikuvate töötajate suhtes. Need reeglid on kehtestatud selle määruse artiklites 13‑17.
17. Vastavalt kõnealuse määruse artikli 13 lõikele 1 alluvad isikud, kelle suhtes seda määrust kohaldatakse, üksnes ühe liikmesriigi õigusaktidele. Isikud, kelle suhtes ühe liikmesriigi õigusaktid ei ole enam kohaldatavad, alluvad selle artikli lõike 2 punkti f kohaselt oma elukohajärgse liikmesriigi õigusaktidele.
18. Määruse nr 1408/71 artikkel 15 „Vabatahtliku kindlustuse või kohustusliku kindlustuse vabatahtliku jätkamisega seotud reeglid” on sõnastatud järgmiselt:
„1. Artikleid 13‑14d ei kohaldata vabatahtliku kindlustuse või kohustusliku kindlustuse vabatahtliku jätkamise suhtes, välja arvatud juhul, kui mõne artiklis 4 nimetatud kindlustusliigi kohta on mõnes liikmesriigis üksnes vabatahtlik kindlustusskeem.
2. Kui kahe või enama liikmesriigi õigusaktide kohaldamisega kaasneb kindlustuse kattumine:
– kohustusliku kindlustusskeemi ja ühe või enama vabatahtliku kindlustusskeemi või kohustusliku kindlustusskeemi vabatahtliku jätkamise alusel, kehtib vastava isiku suhtes üksnes kohustuslik kindlustusskeem,
– kahe või enama vabatahtliku kindlustusskeemi või kohustusliku kindlustusskeemi vabatahtliku jätkamise alusel, võib vastav isik ühineda omal valikul vaid ühe vabatahtliku kindlustusskeemi või kohustusliku kindlustusskeemi vabatahtliku jätkamisega.
[…]”
19. Erisätted haigushüvitiste kohta, mille alla kuuluvad hooldusriski katvad hüvitised, on esitatud määruse nr 1408/71 III jaotise artiklites 18‑36.
20. Pensionäride osas, kellel on õigus saada pensioni mitme liikmesriigi õigusaktide alusel, on haigushüvitisi käsitlevad kooskõlastusnormid sätestatud selle määruse artiklites 27 ja 28. Nendes sätetes on ette nähtud „kollisiooninorm”, mille alusel saab näiteks kahe liikmesriigi õigusaktide alusel vanaduspensioni saajate puhul kindlaks määrata, milline asutus on kohustatud hüvitisi andma ning milline on kohaldatav õigus.
21. Kõnealuse määruse artikkel 27 käsitleb juhtumit, kui elukohaliikmesriigis on õigus hüvitisi saada. See on sõnastatud järgmiselt:
„Pensionär, kellel on õigus saada pensioni kahe või enama liikmesriigi õigusaktide alusel, millest ühe territooriumil ta elab, ja kellel on õigus saada hüvitisi oma elukohariigi õigusaktide alusel, arvestades vajadusel artikli 18 ja VI lisa sätteid, saab selliseid hüvitisi koos oma pereliikmetega elukohajärgselt asutuselt ja selle asutuse kulul, nii nagu asjaomane isik oleks pensionär, kelle pensioni makstaks üksnes tema elukohariigi õigusaktide alusel.”
22. Määruse nr 1408/71 artikli 28 lõike 1 punkt b omakorda käsitleb juhtumit, kui elukohaliikmesriigis ei ole õigust saada rahalisi hüvitisi. See säte on sõnastatud järgmiselt:
„Pensionär, kellel on õigus saada pensioni ühe liikmesriigi õigusaktide alusel või kahe või enama liikmesriigi õigusaktide alusel ning kellel ei ole õigus saada hüvitisi liikmesriigi õigusaktide alusel, mille territooriumil ta elab, saab selliseid hüvitisi siiski endale ja oma pereliikmetele nii, nagu oleks tal, arvestades vajadusel artikli 18 ja VI lisa sätteid, õigus saada hüvitisi pensionide suhtes pädeva liikmesriigi või vähemalt ühe pädeva liikmesriigi õigusaktide alusel, juhul kui ta elaks sellise riigi territooriumil. Hüvitisi antakse järgmistel tingimustel:
[…]
b) rahalisi hüvitisi annab vajaduse korral lõike 2 reeglite kohaselt kindlaksmääratud pädev asutus vastavalt tema poolt kohaldatavatele õigusaktidele. Pädeva asutuse ja elukohajärgse asutuse vahelise kokkuleppe alusel võib kõnealuseid hüvitisi anda elukohajärgne asutus pädeva asutuse nimel vastavalt pädeva riigi õigusaktidele.”
II. Saksamaa õigusaktid
A. Hooldushüvitis
23. Saksamaal on hoolduskindlustus alates 1. jaanuarist 1995 kehtestatud Pflegeversicherungsgesetz’iga (hooldusriski katva sotsiaalkindlustuse seadus), mis on Sozialgesetzbuch’i (sotsiaalkindlustusseadustik) XI raamat (edaspidi „SGB XI”).
24. Selle kindlustuse eesmärk on katta kulud, mis tulenevad kindlustatud isikute hooldusvajadusest, st sellest, et nad vajavad pidevalt igapäevases elus (isiklik hügieen, toitumine, liikumine, eluaseme korrashoidmine jne) suurel määral teiste isikute abi. See skeem näeb ette eri laadi meetmeid hooldamist vajavate isikute heaks, eelkõige Pflegesachleistung (mitterahaline hüvitis), mida reguleerib SGB XI § 36 ja mida kaebuse esitaja sai enne Portugalis elamist, ja Pflegegeld (hooldushüvitis ise muretsetud hooldusteenuse eest, edaspidi „hooldushüvitis”), mida reguleerib SGB XI § 37(12) ning mida maksti J. F. da Silva Martinsile alates 1. jaanuarist 2002.
25. Hooldushüvitis võimaldab hooldamist vajavatel isikutel saada igakuist hooldushüvitist, kui nad muretsevad endale vajaliku hooldusteenuse ja abi ise. Hüvitise saaja võib seda hüvitist kasutada vabalt ja seega ka niisuguste teenuste eest tasumiseks, mida kindlustus ei kata või mida osutavad teenuseosutajad, kes ei kuulu lepingu sõlminud teenistustesse.
26. Hooldusvajadust hindab ravikindlustuse meditsiinitalitus, kes kehtestas nelja näitaja alusel (isiklik hügieen, toitumine, liikumine ja majapidamisabi) kolm hooldusvajaduse kategooriat. Hooldushüvitise summa varieerub hooldusvajaduse astme järgi. Põhikohtuasja asjaolude toimumise ajal oli see summa 205 eurot kuus I kategooria puhul, st isikute puhul, kes vajasid abi vähemalt üks kord päevas seoses hügieeni, toitumise ja liikumisega.
27. Iga vabatahtliku või kohustusliku ravikindlustusega kindlustatud isik peab tegema sissemakseid hoolduskindlustusskeemi.(13) Nagu Saksamaa valitsus kohtuistungil märkis, sõltub hooldushüvitise saamise õigus minimaalse kindlustusperioodi möödumisest, mis oli enne viis aastat ja nüüd kaks aastat. Kui see tingimus on täidetud, ei sõltu hüvitise summa sellest, kui pikka aega on kindlustusmakseid tehtud.
B. Kindlustuse vabatahtlikku jätkamist puudutavad tingimused
28. SGB XI § 26, mille teksti on korratud Saksamaa valitsuse märkustes, näeb ette järgmist:
„1. Isikud, kes ei ole enam kindlustatud kohustusliku kindlustusskeemi alusel vastavalt §‑le  20 või §‑le 21 ning kes on olnud kindlustatud viie aasta jooksul vähemalt 24 kuud või kindlustuse lõppemisele eelneva kaheteistkümne kuu vältel, saavad oma hoolduskindlustust jätkata, välja arvatud juhul, kui nad on kindlustatud kohustusliku kindlustusskeemi alusel vastavalt § 23 lõikele 1 […] [T]aotlus tuleb esitada pädevale hoolduskindlustuskassale kolme kuu jooksul pärast kindlustuse lõppemist […].
2. Isikud, kes ei ole enam kindlustatud kohustusliku kindlustusskeemi alusel, kuna nad muudavad elukohta või elavad alaliselt välismaal, saavad taotleda kohustusliku kindlustuse jätkamist.”
C. Hüvitise saamise õiguse jätkumise tingimused
29. SGB XI § 34 lõike 1 punkt 1(14) omakorda näeb ette, et hüvitise saamise õigus peatub:
– ajaks, mil kindlustatu elab välismaal. Ajutise välismaal viibimise korral, mis võib kesta kuni kuus nädalat kalendriaasta jooksul, peab hooldushüvitis jätkuma SGB XI §‑s  37 ette nähtud tingimustel või proportsionaalselt, vastavalt selle §‑le 38;
– seniks, kui kindlustatu saab otse Bundesversorgungsgesetz’i (föderaalne kindlustusseadus) § 35 alusel või seaduste põhjal, mis näevad ette selle föderaalseaduse kohaldamist analoogia alusel, hooldusvajadusega seotud hüvitisi, mida makstakse seadusjärgse õnnetusjuhtumite vastu kindlustamise skeemi või riiklike kassade kaudu, kohustusliku õnnetusjuhtumikindlustuse või abi alusel. Sama kehtib juhul, kui sarnaseid hüvitisi makstakse välismaalt või valitsustevahelise või riigiülese institutsiooni poolt.
III. Asjaolud
30. J. F. da Silva Martins, kes on praegu 75‑aastane, töötas Portugalis ning läks seejärel elama ja töötama Saksamaale. Sellega seoses tegi ta Saksamaa sotsiaalhoolduskindlustusele sissemakseid alates selle kindlustuse kehtestamisest 1. jaanuaril 1995.
31. Alates 1996. aasta septembrist sai J. F. da Silva Martins ligikaudu 700 euro suurust vanaduspensioni. Selle pensioni saajana oli tal siis hoolduskindlustus Krankenversicherung der Rentner’i (vanaduspensionäride ravikindlustuskassa) kohustusliku kindlustuse alusel(15) . Alates 2000. aasta maist saab J. F. da Silva Martins ka Portugali ametiasutuste poolt makstavat ligikaudu 150 euro suurust vanaduspensioni.
32. BBKK määras alates 2001. aasta augustist J. F. da Silva Martinsile hooldusvajaduse I kategooriasse kuuluvad mitterahalised hüvitised. Seejärel, seoses asjaoluga, et kaebuse esitaja asus 2001. aasta detsembris elama Portugali, kusjuures algselt pidi Portugalis elamine olema üksnes ajutine, määras BBKK talle alates 1. jaanuarist 2002 igakuise 205 euro suuruse hooldushüvitise, mida maksti välja kuni 31. detsembrini 2002.
33. Kui BBKK sai teada, et J. F. da Silva Martins oli end 31. juulil 2002 Saksamaalt lõplikult välja kirjutanud, tuvastas BBKK 5. veebruari 2003. aasta otsusega, et kaebuse esitaja liikmesus Saksamaa hoolduskassas on alates 31. juulist 2002 lõppenud, ning 12. veebruari 2003. aasta otsusega palus ta kaebuse esitajal tagasi maksta 2002. aasta augustist kuni 2002. aasta detsembrini välja makstud 1025 euro suurune hooldushüvitis. BBKK jättis 4. veebruari 2004. aasta otsusega põhjendamatuse tõttu rahuldamata J. F. da Silva Martinsi esitatud vaide.
34. Sozialgericht Frankfurt am Main (Maini-äärse Frankfurdi sotsiaalkohus) rahuldas selle otsuse peale esitatud kaebuse. Tühistades vaidlustatud otsused, tuvastas see kohus, et J. F. da Silva Martinsit tuleb käsitada isikuna, kes on kohustuslikku kindlustust BBKK‑s vabatahtlikult jätkanud, mistõttu on viimane kohustatud jätkama kaebuse esitajale hooldushüvitise maksmist pärast 1. jaanuari 2003. BBKK poolt selle peale esitatud apellatsioonkaebuse jättis Hessisches Landessozialgericht (Hesseni liidumaa kõrgem sotsiaalkohus) 13. septembri 2007. aasta otsusega rahuldamata osas, mis puudutas hooldushüvitise tagasinõudmist. Seevastu muutis nimetatud kohus muus osas Sozialgericht Frankfurt am Maini otsust ja jättis J. F. da Silva Martinsi kaebuse rahuldamata põhjendusega, et kaebuse esitajat ei saa vastavalt SGB XI § 26 lõikele 1 käsitada isikuna, kes on kohustuslikku kindlustust vabatahtlikult jätkanud, kuna ta ei olnud esitanud selleks nõutavat taotlust määratud tähtaja jooksul.
35. J. F. da Silva Martins esitas seejärel kassatsioonkaebuse Bundessozialgerichtile (föderaalne sotsiaalkohus), väites, et rikutud on EÜ artikleid 18, 39 ja 42 ning määruse nr 1408/71 artikleid 19, 27 ja 28. Ta väidab, et hoolduskindlustushüvitisi peab olema võimalik üle kanda teistesse liikmesriikidesse, iseäranis juhul, kui nende hüvitiste katmine on rahastatud isiku enda tasutud kindlustusmaksetega, ja päritoluriigis, st Portugali Vabariigis, võrreldavaid hüvitisi ei anta.
IV. Eelotsuse küsimus
36. Kassatsioonkaebuse ese on J. F. da Silva Martinsi Saksamaa hoolduskindlustuse vabatahtlik jätkamine alates 1. augustist 2002 ja hooldushüvitise maksmine pärast 1. jaanuari 2003.(16)
37. Eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab, et vastavalt SGB XI §‑le 26 pidi J. F. da Silva Martinsil olema õigus Saksamaa hoolduskindlustust vabatahtlikult jätkata pärast 31. juulit 2002, kuigi tema kohustuslik kindlustus Saksamaa haigekassas on välistatud, arvestades tema lõplikku Saksamaalt lahkumist. Siiski märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et selline kindlustuse jätkamine tundub olevat vastuolus määruses nr 1408/71 ette nähtud kollisiooninormidega, eelkõige selle määruse artikli 15 lõikega 2. Lisaks märgib see kohus, et vastavalt SGB XI § 34 lõike 1 punktile 1 peatatakse hooldushüvitise saamise õigus ajaks, mil selle saaja elab alaliselt välismaal.
38. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab sellest tulenevalt, et käesoleva kohtuvaidluse lahendus sõltub EÜ artiklite 39 ja 42 ning määruse nr 1408/71 artiklite 27 ja/või 28 tõlgendamisest.
39. Kui käesolevat kohtuasja tuleb analüüsida selle määruse artikli 28 alusel, küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas seda sätet ei tule tõlgendada nii, et see lubab kassatsioonkaebuse esitajal saada Portugalis Saksamaa hooldushüvitist. Kohus märgib nimelt, et Portugali sotsiaalkindlustussüsteemis ei ole hooldushüvitist ette nähtud. Peale selle leiab ta, et J. F. da Silva Martins omandas õiguse saada Saksamaa hooldushüvitist kindlustusmaksete tõttu, mida ta maksis alates 1995. aastast. Lõpetuseks rõhutab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et otsustega, mis Euroopa Kohus tegi eespool viidatud kohtuasjades Molenaar ja Jauch, on vastuolus see, et liikmesriigi õigusaktid seavad kõnealuse hüvitise saamise õiguse sõltuvusse tingimusest, et hooldust vajava isiku elukoht oleks selle riigi territooriumil.
40. Seevastu kui käesolevat kohtuasja tuleb analüüsida määruse nr 1408/71 artikli 27 alusel, eeldab see eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul, et tuleb pidada piisavaks, et kassatsioonkaebuse esitaja saab Portugalis ravikindlustuse hulka kuuluvaid üldisi hüvitisi. Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib seega, kas seda sätet tuleb tõlgendada – nagu väidab BBKK – nii, et see jätab J. F. da Silva Martinsi ilma õigusest saada hooldushüvitist Saksa kindlustusskeemi alusel, kuna ta saab taotleda üksnes Portugali õigusnormidega ette nähtud hüvitisi. Kohtu arvates oleks selline käsitus ebaproportsionaalne, sest võõrtöötaja jääb ilma õigustest, mida ta on rahastanud enda tasutud kindlustusmaksetega, ning see oleks vastuolus EÜ artikli 42 eesmärgiga. Peale selle tekitaks see erinevat kohtlemist üheainsa vanaduspensioni saaja – kes saaks Saksa hooldushüvitist üle kanda – ja kahe liikmesriigi õiguse alusel vanaduspensioni saaja – nagu J. F. da Silva Martins – vahel.
41. Bundessozialgericht otsustas kohtuliku arutamise peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas ühenduse esmase ja/või teisese õiguse normidega, mis reguleerivad isikute vaba liikumist ja võõrtöötajate sotsiaalkindlustust (eeskätt [EÜ] artiklitega 39 ja 42 ning määruse nr 1408/71 artiklitega 27 ja 28), on kooskõlas see, et endine töötaja, kes saab pensioni nii päritoluriigis kui ka endises töökohariigis ja kes oli endises töökohariigis omandanud õiguse saada hooldusvajaduse tõttu hooldushüvitist, kaotab pärast päritoluriiki tagasipöördumist õiguse hooldushüvitisele?”
42. Põhikohtuasja pooled ning samuti Tšehhi, Saksamaa, Portugali ja Ühendkuningriigi valitsus ja Euroopa Komisjon esitasid oma kirjalikud ja suulised märkused.
V. Analüüs
43. Põhikohtuasi käsitleb sellise hooldushüvitise saamise õiguse jätkamist, mida endine võõrtööline sai Saksa hoolduskindlustusskeemi kohustusliku kindlustuse alusel.
44. Sisuliselt on küsimus selles, kas EÜ artikleid 39 ja 42 töötajate vaba liikumise kohta ning määruse nr 1408/71 artikleid 27 ja 28 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus selle õiguse jätkumine seoses kohustusliku kindlustuse vabatahtliku jätkamisega Saksamaa hoolduskindlustusskeemis, kuna asjaomane isik, kes on asunud elama Portugali ja saab sellelt riigilt vanaduspensioni, on nüüd kohustuslikus korras kindlustatud Portugali sotsiaalkindlustusskeemi alusel.
45. Vastus sellele küsimusele sõltub kõigepealt sellest, kas Portugali sotsiaalkindlustusskeem näeb tegelikkuses ette niisuguse hooldusvajaduse nagu J. F. da Silva Martinsi seisundi katmise.
46. Mõningatest Euroopa Kohtule esitatud andmetest nähtub, et hooldusvajadusega pensionärid, invaliidid või üleelanud pool võivad saada Portugalis lisapensioni sõltuvalt nende hooldusvajaduse astmest. Portugali õigusnorme analüüsides nähtub, et dekreetseadus nr 265/99(17) kehtestas alates 1. augustist 1999 „hooldusvajaduse lisapensioni” ( complemento por dependência ). Vastavalt dekreetseaduse nr 265/99 artikli 1 lõikele 2 ja artiklile 2 on see lisapension rahaline hüvitis, mida võib määrata vanadus-, invaliidsus- või toitjakaotuspensioni saajatele, kes on hooldust vajavas seisundis.
47. Seda hooldusvajadust hindab arstlik komisjon, mis on osa sotsiaalkindlustuse raamesse kuuluvast töövõimetuse kontrollisüsteemist. Selle dekreetseaduse artikli 7 lõike 1 punkti a kohaselt kehtestatakse hooldusvajaduse lisapensioni summa sõltuvalt sellest, kumba hooldusvajaduse astmesse asjaomased isikud kuuluvad, ning see moodustab protsendimäära mitteosamakselise skeemi sotsiaalpensionist, mille suurus on seadusega kindlaks määratud. Esimene aste hõlmab isikuid, kes ei saa iseseisvalt teostada oma hädavajalikke igapäevatoiminguid. Hooldusvajaduse lisapensioni suuruseks on siis kehtestatud 50% sotsiaalpensioni summast. Teine aste hõlmab isikuid, kes on lisaks esimese astme hooldusvajadustele veel voodihaiged või kannatavad raskekujulise dementsuse all. Hooldusvajaduse lisapensioni suuruseks on sellisel juhul kehtestatud 90% sotsiaalpensioni summast. Selle lisapensioni maksmine toimub igakuiselt ning kõnealuse dekreetseaduse artikli 8 kohaselt teevad pädevad ametiasutused juuli- ja detsembrikuus täiendava makse. Tundub, et selle lisapensioni saamiseks ei ole määratud ei minimaalset kindlustuse aega ega vanusetingimust.(18)
48. Sellegipoolest märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus oma eelotsusetaotluses, et J. F. da Silva Martins ei saa Portugalis hooldushüvitist. Kõnealune kohus märgib, et sotsiaalkindlustussüsteemis ei ole sellist hüvitist ette nähtud ning hooldust vajavatele isikutele antakse – kui üldse – üksnes mitterahalisi hüvitisi sotsiaaltegevuse ja ravikindlustuse raames (paigutamine hooldusasutusse). Oma kirjalikes märkustes ei maininud Portugali valitsus neid õigusnorme. Ta märgib, et ei ole olemas eraldi hüvitisi, olgu need mitterahalised või rahalised, mis kataksid hooldusriski Portugalis, ning ta kinnitas seda vastuses küsimusele, mille Euroopa Kohus talle kohtuistungil esitas.
49. Sellest tulenevalt ma ei tea, kuidas ja mis ulatuses Portugalis hooldusriski hüvitatakse. Lisaks ei tea ma seda, kas J. F. da Silva Martinsil on Portugali õigusnormide tähenduses õigus neid hüvitisi saada. Lõpetuseks ei viita ükski toimiku dokument sellele, et asjaomane isik taotles hooldusvajaduse lisapensioni saamist Portugali sotsiaalkindlustusskeemi alusel või niisuguste mitterahaliste hüvitiste saamist, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus lühidalt kirjeldas.
50. Sellistel tingimustel ning kuivõrd siseriiklik kohus on ainupädev põhikohtuasja asjaolusid hindama,(19) lähtun eelotsuse küsimuse analüüsil eeldusest, millel põhinevad Bundessozialgericht ja Portugali valitsus, ning mille kohaselt J. F. da Silva Martinsil ei ole praegusel hetkel hooldusriski kindlustust Portugali sotsiaalkindlustusskeemi raames.
51. See eeldus võimaldab mul kõigepealt määrata kindlaks selle, kumb kahest liikmesriigist, st kas Saksamaa Liitvabariik või Portugali Vabariik, on põhimõtteliselt pädev katma J. F. da Silva Martinsi hooldusriski.
52. Nagu märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, on selleks vaja võtta aluseks määruse nr 1408/71 artiklites 27 ja 28 kehtestatud kooskõlastusreeglid. Nimetatud sätted puudutavad konkreetselt nende isikute olukorda, kes saavad vanaduspensioni mitme liikmesriigi õigusaktide alusel. Nende sätete abil saab kindlaks määrata, kumb neist kahest liikmesriigist on pädev haigushüvitisi maksma.
53. Vastupidi sellele, mida leiavad BBKK ning Tšehhi ja Saksamaa valitsus, arvan, et käesoleval juhul tuleb see analüüs läbi viia artikli 28 lõike 1 punktis b sätestatud reeglite alusel.
54. Minu käsutuses oleva teabe põhjal olen seisukohal, et määruse nr 1408/71 artikkel 27 ei ole käesolevas asjas kohaldatav. See säte käsitleb sõnaselgelt olukorda, kus isikul, kes saab pensioni kahe liikmesriigi (sealhulgas oma elukohariigi) õigusaktide alusel, on õigus saada haigushüvitisi oma elukohariigi õigusaktide alusel. Kuigi J. F. da Silva Martinsil on tõepoolest „õigus saada haigushüvitisi” Portugalis, kuivõrd ta on kindlustatud klassikaliste ravikindlustuse riskide vastu, kuid vastavalt minu käsutuses olevale teabele ei ole ta siiski kindlustatud eraldi hooldusriski vastu, kuna tundub, et kõnealuses skeemis ei ole sellist hüvitamist ette nähtud. Sellest tulenevalt on minu arvates raske sedastada, et asjaomasel isikul on määruse nr 1408/71 artikli 27 tähenduses õigus elukohariigis saada kõnealuseid hüvitisi.
55. Seevastu selle määruse artikli 28 lõike 1 punkt b käsitleb olukorda, kus elukohariigis ei ole õigust saada hüvitisi. See säte näeb ette, et pensionär, kellel on õigus saada pensioni kahe või enama liikmesriigi õigusaktide alusel ning kes elab liikmesriigis, kus tal ei ole õigust saada hüvitisi, saab siiski rahalisi hüvitisi ühelt talle pensioni maksvatest liikmesriikidest, nii nagu tal oleks selleks õigus selle ühe riigi õigusaktide alusel. Käesolevas asjas on selge, et J. F. da Silva Martins täidab Saksamaa õigusaktides hooldushüvitise saamiseks kehtestatud tingimusi, kuna BBKK maksab talle seda hüvitist 2001. aasta detsembrist saadik. Sellisel juhul, ning vastavalt kõnealuse määruse artikli 28 lõike 1 punktis b sätestatud kooskõlastusreeglitele arvan, et J. F. da Silva Martinsil on seega põhimõtteliselt õigus selle hüvitise ülekandmisele Portugali, kuna ta ei saa selles riigis niisugust hüvitist.
56. Pärast selle põhimõtte kehtestamist tuleb nüüd analüüsida, kas selle tõttu, et J. F. da Silva Martins on kohustuslikus korras kindlustatud Portugali sotsiaalkindlustusskeemi alusel, on määruse nr 1408/71 artikli 15 lõikes 2 ette nähtud kollisiooninormidega siiski vastuolus see, et ta jätkab vabatahtlikult Saksa kohustuslikku hoolduskindlustust,(20) nagu väidab siseriiklik kohus.
57. Ma ei arva nii, arvestades kõnealuse määruse artikli 9 lõikes 1 ja artikli 15 lõikes 1 kehtestatud põhimõtteid.
58. Tõsi küll, vastavalt kõnealuse määruse põhjendusele 8 on selle määruse eesmärk see, et eri riikide õigusaktide kattumise ning eelkõige sellest tulenevate raskuste vältimiseks kuuluksid asjaomased isikud põhimõtteliselt ainult ühe liikmesriigi sotsiaalkindlustusskeemi alla. See põhimõte leiab väljenduse määruse nr 1408/71 artikli 13 lõikes 1, mis sätestab, et isik, kelle suhtes seda määrust kohaldatakse, allub üksnes ühe liikmesriigi õigusaktidele.(21)
59. Siiski näeb see määrus artikli 9 lõikes 1 ja artikli 15 lõikes 1 ette erandi selles osas, mis puudutab vabatahtlikku kindlustust või kohustusliku kindlustuse vabatahtlikku jätkamist.
60. Määruse nr 1408/71 artikkel 9 kuulub I jaotisse „Üldsätted”. Selle artikli enda pealkiri on „Vabatahtlik kindlustus või kohustusliku kindlustuse vabatahtlik jätkamine”. Kõnealune artikkel on käesolevas asjas kohaldatav, kuivõrd see hõlmab kõiki kindlustusliike, mis sisaldavad vabatahtlikku osa,(22) nagu SGB XI § 26 lõikes 2 sätestatud kohustusliku kindlustuse vabatahtlik jätkamine.
61. Määruse nr 1408/71 artikli 9 lõige 1 näeb ette, et liikmesriigi õigusnormid, mis võimaldavad vabatahtlikku kindlustust või kohustusliku kindlustuse vabatahtlikku jätkamist sõltuvalt elamisest vastava liikmesriigi territooriumil, ei ole kohaldatavad teise liikmesriigi territooriumil elavate isikute suhtes, kelle suhtes on mingil osal ajast, mil nad töötasid või tegutsesid füüsilisest isikust ettevõtjana, kehtinud esimesena nimetatud liikmesriigi õigusaktid. Selle sätte lugemisest saan aru, et niisugune töötaja nagu J. F. da Silva Martins, kelle suhtes kehtisid töötamise ajal ühe liikmesriigi õigusaktid, saab seega taotleda selle riigi kohustusliku kindlustuse vabatahtlikku jätkamist, samas kui tema suhtes kehtivad nüüd teise liikmesriigi õigusaktid.
62. Seda põhimõtet kinnitab minu arvates määruse nr 1408/71 artikli 15 lõige 1. See säte kuulub II jaotisse „Kohaldatava õiguse kindlaksmääramine”. Sätte pealkiri on „Vabatahtliku kindlustuse või kohustusliku kindlustuse vabatahtliku jätkamisega seotud reeglid”.
63. Kõnealuse sätte kohaselt „[artiklit ]13 [mis kehtestab põhimõtte, mille kohaselt töötaja allub üksnes ühe liikmesriigi õigusaktidele, ei kohaldata] vabatahtliku kindlustuse või kohustusliku kindlustuse vabatahtliku jätkamise suhtes”, välja arvatud ühe erandi puhul, mis ei ole minu arvates põhikohtuasjas asjakohane. Määruse nr 1408/71 artikli 15 lõiget 1 lugedes saab aru, et töötaja, kelle suhtes kehtivad kohustuslikus korras tema töö- või elukohariigi sotsiaalkindlustuse alased õigusaktid, võib samas alluda teise liikmesriigi õigusaktidele selles osas, mis puudutab tema vabatahtlikku kindlustust või kohustusliku kindlustuse vabatahtlikku jätkamist.
64. Oma eelotsusetaotluses viitab eelotsusetaotluse esitanud kohus küll selle määruse artikli 15 lõikele 2. Tuletan meelde, et selles sättes on ette nähtud, et kui kahe liikmesriigi õigusaktide kohaldamisega kaasneb kindlustuse kattumine kohustusliku kindlustusskeemi ja vabatahtliku kindlustusskeemi või kohustusliku kindlustusskeemi vabatahtliku jätkamise alusel, kehtib vastava isiku suhtes üksnes kohustuslik kindlustusskeem. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates võib selle sättega seega olla vastuolus see, et asjaomane isik jätkab vabatahtlikult kohustuslikku kindlustust Saksamaa hoolduskindlustusskeemis.
65. Ma ei jaga seda hirmu, sest määruse nr 1408/71 artikli 15 lõige 2 ei ole minu arvates käesolevas asjas kohaldatav. Leian, et tõlgendades seda sätet sama määruse põhjendust 8 ja artiklit 12 arvestades, on selle eesmärk vältida, et isikul tuleks ühe ja sama riski eest tasuda kaks korda kindlustusmakseid kahe erineva sotsiaalkindlustusskeemi alusel, üks kord kohustuslikus korras ja teine kord vabatahtlikult, ning et ta saaks sel viisil koguda samaliigilisi kattuvaid hüvitisi. Kui aga käesoleval juhul selgub, et J. F. da Silva Martins ei ole Portugali kohustusliku kindlustusskeemi raames tõepoolest kindlustatud hooldusriski vastu, ei ole selliste raskuste tekkimise ohtu. Tema vabatahtlik kindlustus Saksamaa hoolduskindlustusskeemis annab talle üksnes täiendava hüvitise seoses riskiga, mille vastu ta ei ole Portugalis sama perioodi eest kindlustatud.
66. Sellest tulenevalt leian, et vastavalt määruse nr 1408/71 artikli 9 lõikes 1 ja artikli 15 lõikes 1 kehtestatud põhimõtetele võib J. F. da Silva Martins sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas jätkata vabatahtlikult Saksamaa kohustuslikku hoolduskindlustust, samas kui ta on sama perioodi vältel kohustuslikus korras kindlustatud ka Portugali sotsiaalkindlustusskeemi alusel.
67. Kõnealuse kindlustuse alusel, mille miinimumsissemakse 2010. aastal on 16,61 eurot(23), tuleks seega asjaomasele isikule maksta hooldushüvitist. Siiski küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas sellist hüvitist on võimalik üle kanda Portugali, kuivõrd SGB XI § 34 lõike 1 punkti 1 kohaselt peatatakse selle maksmine seniks, kuni selle saaja elab alaliselt välismaal.
68. Saksamaa valitsus väidab nimelt, et kuigi J. F. da Silva Martins täidab ametlikult vabatahtliku kindlustuse tingimusi, mis on kehtestatud SGB XI § 26 lõikes 2, ei saa kõnealusele isikule seda hüvitist üle kanda Portugali. See säte võimaldab üksnes kindlustuse jätkumist sotsiaalkindlustusskeemis, tänu millele ajutiselt välismaal elavad isikud saavad täita SGB XI § 33 lõikes 2 nõutavat kindlustuse kestuse tingimust. Peale selle märkis Saksamaa valitsus vastuseks Euroopa Kohtu poolt kohtuistungil esitatud küsimusele, et SGB XI § 26 lõike 2 kohaldatavus on piiratud territoriaalsuse põhimõttega, st et Saksamaa Liitvabariik on ainus riik, kus selliseid hüvitisi võib saada. Saksamaa valitsus viitas sellega seoses SGB XI § 34 lõike 1 punktile 1, mis näeb sõnaselgelt ette, et hüvitiste saamise õigus peatatakse seniks, kuni kindlustatu elab välismaal.
69. Viimati nimetatud sätte lugemisel tuleb aga arvestada eespool viidatud kohtuotsust Molenaar ja seda, kuidas Euroopa Kohus tõlgendas seal määruse nr 1408/71 artikli 28 lõike 1 punkti b.(24)
70. Selle otsuse aluseks olnud kohtuasi käsitles Molenaaride abielupaari olukorda, kes töötasid Saksamaal, elades samal ajal Prantsusmaal. Mõlemad olid vabatahtlikult kindlustatud Saksamaa ravikindlustuse alusel ning nad kuulusid, niisamuti nagu J. F. da Silva Martins, Saksamaa hoolduskindlustuse alla alates 1. jaanuarist 1995. Pädev sotsiaalkindlustuskassa teatas neile aga, et SGB XI § 34 lõike 1 punkti 1 kohaselt ei saa nad nõuda hoolduskindlustushüvitiste maksmist niikaua, kuni nad elavad Prantsusmaal.
71. Euroopa Kohus leidis oma otsuses, et selline säte, mis keelab rahaliste hoolduskindlustushüvitiste maksmise võõrtöötaja elukohaliikmesriigis, rikub määruse nr 1408/71 artikli 28 lõike 1 punkti b selles osas, mis puudutab pensionäre, kelle suhtes kehtivad teise liikmesriigi kui tema elukohaliikmesriigi õigusaktid.
72. Nagu ma eelnevalt märkisin, näeb see säte ette, et isik, kellel on õigus saada pensioni kahe või enama liikmesriigi õigusaktide alusel ning kes täidab ühe selle riigi õigusaktides nõutavaid tingimusi rahalise hüvitise õiguse saamiseks, peab neid hüvitisi saama oma elukohaliikmesriigis, isegi kui viimati nimetatud riigi õigusaktides ei ole seda liiki hüvitisi ette nähtud. Sellisel juhul annab rahalisi hüvitisi pädeva liikmesriigi asutus vastavalt selle pädeva riigi õigusaktides ette nähtud tingimustele. Neid hüvitisi võib samuti maksta elukohariigi asutus pädeva riigi asutuse nimel ja vastavalt pädeva riigi õigusaktidele.
73. Nagu nähtub eespool viidatud kohtuotsusest Molenaar, ei saa Saksa hooldushüvitise maksmine seega sõltuda sellest, kas kindlustatu elab kindlustust andva riigi territooriumil. Seda hüvitist peab saama üle kanda saaja elukohaliikmesriiki. Kuivõrd J. F. da Silva Martins saab SGB XI §‑s 37 ette nähtud hooldushüvitist 1. jaanuarist 2002, ei takista seega miski seda, et ta saaks jätkata selle hüvitise saamist pärast lõplikku Portugali tagasi pöördumist. Selles osas ei tundu selline ülekandmise võimalus põhjustavat erilisi praktilisi raskusi, sest Saksamaa ametiasutused andsid loa selle hüvitise maksmiseks kaebuse esitaja ajutise Portugalis elamise vältel 1. jaanuarist 2002 kuni 31. detsembrini 2002.
74. Kõiki eeltoodud asjaolusid arvestades arvan, et J. F. da Silva Martins saab seega määruse nr 1408/71 artikli 9 lõike 1 ja artikli 15 lõike 1 alusel vabatahtlikult jätkata Saksamaa hoolduskindlustust ning saada selle kindlustuse alusel makstavat hooldushüvitist vastavalt sama määruse artikli 28 lõike 1 punktile b.
75. Minu arvates tuleb see järeldus teha neid eesmärke silmas pidades, mida liidu seadusandja soovib selles valdkonnas järgida.
76. Tuletan meelde, et määruse nr 1408/71 sätteid tuleb tõlgendada EÜ artiklites 39 ja 42 seatud eesmärke arvestades. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt eeldab vaba liikumise õiguse kasutamine võõrtöötajate poolt seda, et neid ei seataks ebasoodsamasse olukorda võrreldes nende töötajatega, kes tegutsevad ainult ühes liikmesriigis.(25) Määruse nr 1408/71 eesmärk on seega mitte seada ebasoodsamasse olukorda töötajaid, kes laiendavad oma tegevust üheainsa liikmesriigi territooriumilt väljapoole, ning kindlustada omandatud või omandamisel olevate õiguste ja hüvede jätkumine. Euroopa Kohtu sõnul tähendab see, et vaba liikumise õiguse kasutamine ei tohi lihtsalt kaasa tuua kasutute sotsiaalkindlustuse maksete tasumist.(26) See tähendab, et võõrtöötajatel ei tohi vähendada sotsiaalkindlustushüvitiste summat, mis on neile tagatud ühe liikmesriigi õiguse alusel, ning neilt ei tohi võtta nende hüvitiste saamise õigust, eelkõige juhul, kui need hüved kujutavad endast vastutasu töötajate tasutud kindlustusmaksetele.(27)
77. Selles osas, mis puudutab hooldust vajavaid eakaid, leian, et nende eesmärkide täitmine on eriti oluline. Nagu on nüüd sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 25, on eakatel õigus elada inimväärset ja iseseisvat elu. Selle iseseisvuse tagamine nende isikute puhul, kes hakkavad oma sõltumatust kaotama, peab minu arvates väljenduma selles, et neil oleks võimalikult lai valik elamisviisi ja neile pakutava hoolduse võimalusi.(28) Kui nendest isikutest paljud otsustavad pöörduda tagasi oma päritoluriiki, et olla oma perekonna lähedal ning saada neilt toetust, ei tohi, lisaks nende isikute puudele ja vahel ka nende olukorra ebakindlusele, takistada nende liikumist sellega, et nad kaotavad õigused, mis nad võisid nõuetekohaselt omandada töötamise käigus.
78. Neid eesmärke arvestades ei saa ma seega nõustuda seisukohaga, et J. F. da Silva Martins ei saa jätkata Saksamaa hoolduskindlustust ega saavutada hooldushüvitise ülekandmist Portugali.
79. Esiteks tooks see kaasa selle, et asjaomane isik maksis kasutuid sotsiaalkindlustusmakseid. J. F. da Silva Martins maksis Saksamaa hoolduskindlustusmakseid alates 1. jaanuarist 1995, enne kui tal oli alates 2001. aasta augustist õigus saada esimest hooldushüvitist (mitterahalise hüvitise kujul), kuivõrd hüvitiste saamise õiguse algtingimus oli vähemalt viieaastase kindlustusperioodi möödumine.
80. Teiseks seaks see J. F. da Silva Martinsi ebasoodsamasse olukorda võrreldes töötajaga, kes vajab samuti hooldust ning ei ole oma vaba liikumise õigust kasutanud. Eelotsusetaotlusest nähtub, et isik, kes on kogu oma karjääri vältel töötanud Saksamaal ja saab ainult ühte Saksamaa õigusaktide alusel makstavat vanaduspensioni, säilitab Saksamaa kohustusliku hoolduskindlustuse ja saab vastavat hooldushüvitist, isegi kui ta on territooriumilt lahkunud.(29) Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab seejärel, et seda isikut koheldakse nii, nagu ta elaks endiselt selle riigi territooriumil. Kuna aga J. F. da Silva Martins oli ükskõik kui vähesel määral töötanud Portugalis, ei ole tal õigust ei sellele hüvitisele ega mõnele muule sarnasele hüvitisele Portugalis, ning jääb nõnda ilma väga vajalikust hüvitamisvõimalusest.
81. On ilmselge, et need tagajärjed võivad teda mõjutada, kui mitte sundida Saksamaale jääma, mis tähendaks tema vaba liikumise õiguse takistamist, muutes ta nõnda veel natuke sõltuvamaks.
82. Kõiki neid asjaolusid arvestades leian, et EÜ artikleid 39 ja 42 ning määruse nr 1408/71 artikli 9 lõiget 1 ja artikli 15 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et endine võõrtööline, kes on kohustuslikus korras kindlustatud oma elukohaliikmesriigi sotsiaalkindlustusskeemi alusel, võib siis, kui see kindlustus ei kata hooldusriski, sama perioodi vältel vabatahtlikult jätkata oma kindlustust hoolduskindlustusskeemis, mida korraldab see liikmesriik, kus ta enne töötas. Vastavalt eespool viidatud kohtuotsusele Molenaar ja nimetatud määruse artikli 28 lõike 1 punktile b tuleb selle vabatahtliku kindlustuse alusel makstavat hooldushüvitist asjaomasele isikule anda tema elukohaliikmesriigis.
VI. Ettepanek
83. Esitatud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Bundessozialgerichti esitatud eelotsuse küsimusele järgmiselt:
1. EÜ artikleid 39 ja 42 ning nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 (sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes, muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. juuni 2001. aasta määrusega (EÜ) nr 1386/2001) artikli 9 lõiget 1 ja artikli 15 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et endine võõrtööline, kes on kohustuslikus korras kindlustatud oma elukohaliikmesriigi sotsiaalkindlustusskeemi alusel, võib siis, kui see kindlustus ei kata hooldusriski, sama perioodi vältel vabatahtlikult jätkata oma kindlustust hoolduskindlustusskeemis, mida korraldab see liikmesriik, kus ta enne töötas.
2. Vastavalt 5. märtsi 1998. aasta otsusele kohtuasjas C‑160/96: Molenaar (EKL 1998, lk I‑843) ja määruse nr 1408/71 (muudetud määrusega nr 1386/2001) artikli 28 lõike 1 punktile b tuleb selle vabatahtliku kindlustuse alusel makstavat hooldushüvitist asjaomasele isikule anda tema elukohaliikmesriigis.
(1) .
(2)  –	EÜT L 149, lk 2; ELT eriväljaanne 05/01, lk 35; muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. juuni 2001. aasta määrusega (EÜ) nr 1386/2001 (EÜT L 187, lk 1; ELT eriväljaanne 05/04, lk 189) (edaspidi „määrus nr 1408/71”).
(3)  –	C‑160/96 (EKL 1998, lk I‑843).
(4)  –	Vt „Les travailleurs frontaliers dans l’Union européenne”, mai 1997, kättesaadav järgmisel veebiaadressil: http://www.europarl.europa.eu/workingpapers/soci/default_en.htm.
(5)  –	Teatis on kättesaadav järgmisel veebiaadressil: http://ec.europa.eu/employment_social/social_protection/docs/com102_fr.pdf.
(6)  –	Punkt 2.5. Erinormide puudumise tõttu üritasid teatud liikmesriigid täita neid lünki kahepoolsete kokkulepetega, mis kehtestavad prioriteetsusreeglid hooldushüvitiste saamise õiguste kattumise korral. Vt eelkõige Prantsuse Vabariigi valitsuse ja Luksemburgi Suurhertsogiriigi valitsuse vaheline sotsiaalkindlustuse kokkulepe, mis jõustus 1. septembril 2008. Hoolduskindlustust on käsitletud kahes sättes, millest üks tunnustab hooldamist vajavat seisundit, korraldades ametiasutuste ja institutsioonide vahelist asjakohast koostööd (artikkel 6), ning teine kehtestab prioriteetsusreeglid hooldushüvitiste kattumise korral (artikkel 7).
(7)  –	8. märtsi 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑215/99: Jauch (EKL 2001, lk I‑1901).
(8)  –	Vt eespool viidatud kohtuotsused Molenaar, punktid 24 ja 25, ja Jauch, punkt 28. Seda kohtupraktikat on viimasena kinnitatud 16. juuli 2009. aasta otsuses kohtuasjas C‑208/07: von Chamier-Glisczinski (EKL 2009, lk I‑6095, punkt 40).
(9)  –	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määrus nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise kohta (ELT L 166, lk 1 – parandus ELT L 200, lk 1; ELT eriväljaanne 05/05, lk 72), muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 988/2009 (ELT L 284, lk 43).
(10)  –	5. märtsi 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑194/96: Kulzer (EKL 1998, lk I‑895, punktid 24 ja 26 ning seal viidatud kohtupraktika).
(11)  –	Eespool viidatud kohtuotsus Molenaar, punkt 36, mida seejärel kinnitati eespool viidatud kohtuotsustes Jauch ja von Chamier-Glisczinski.
(12)  –	On olemas ka muud laadi meetmeid, nt Kombinationsleistung
(segahüvitis), mida reguleerib SGB XI § 38 ning vollstationäre Pflege
(täielik hooldus hooldusasutuses), mida reguleerib SGB XI § 43.
(13)  –	Neid kindlustusmakseid, mille määr 1. jaanuaril 2010 oli 1,95%, teevad võrdsete osadena kindlustatu ja tööandja.
(14)  –	26. mai 1994. aasta seaduse § 1 lõige 34 ( BGBl . 1994 I, lk 1014), alates 1. oktoobrist 2009 kehtivas redaktsioonis.
(15)  –	Eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab SGB XI artikli 20 lõike 1 teise lause punktile 11 koostoimes sotsiaalkindlustusseadustiku V raamatu artikli 5 lõike 1 punktiga 11.
(16)  –	Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et kassatsioonkaebuse esitaja kohustusliku Saksamaa hoolduskindlustuse lõpetamist ei saa vaidlustada, arvestades määruse nr 1408/71 artikli 12 lõike 1 esimest lauset ja artikli 13 lõike 2 punkti f, kuivõrd J. F. da Silva Martins asus lõplikult elama Portugali.
(17)  –	14. juuli 1999. aasta dekreetseadus ( Diário da República  I, A‑seeria, nr 162, 14.07.1999, lk 4397), muudetud 30. novembri 2000. aasta dekreetseadusega nr 309‑A/2000 ( Diário da República  I, A‑seeria, nr 277, 30.11.2000, lk 6906‑2) (edaspidi „dekreetseadus nr 265/99”). Vt samuti Portugali sotsiaalkindlustuse ( Segurança social ) veebilehte (http://www2.seg-social.pt/), eelkõige hooldusvajaduse lisapensioni käsitlevat jaotist, ja Euroopa Liidu vastastikuse sotsiaalkaitsealase infosüsteemi MISSOC (Euroopa Komisjon – Tööhõive, sotsiaalküsimused ja võrdsed võimalused) veebilehte, kus on täielik ja ajakohastatud teave riiklike sotsiaalkindlustussüsteemide kohta.
(18)  –	Nt 1. jaanuaril 2010 oli mitteosamakselise skeemi sotsiaalpensioni summaks kehtestatud 189,52 eurot. Esimesse hooldusvajaduse astmesse kuuluvale isikule makstava hooldusvajaduse lisapensioni summa on seega minu arvutuste kohaselt 94,77 eurot ning teise hooldusvajaduse astmesse kuuluvale isikule määratud lisapension 170,58 eurot. Sotsiaalkindlustus- ja tööministri 28. oktoobri 2002. aasta määruse nr 1514/2002 artiklite 20 ja 14 alusel kehtestati 2003. aasta mitteosamakselise skeemi sotsiaalpensioni summaks 143,80 eurot. Vt veebileht http://www.isp.pt/winlib/cgi/winlibimg.exe?key= & doc=12704 & img=1246. Seega, kui ma ei eksi, siis 1. jaanuaril 2003 oli hooldusvajaduse lisapension esimesse hooldusvajaduse astmesse kuuluva isiku jaoks 71,90 eurot ja teise hooldusvajaduse astmesse kuuluva isiku jaoks 129,42 eurot.
(19)  –	3. juuni 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑484/08: Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid (EKL 2010, lk I‑4785, punkt 18 ja seal viidatud kohtupraktika).
(20)  –	Eelotsusetaotlusest nähtub, et SGB XI § 26 annab isikutele, kes on lõpetanud kutse- või äritegevuse Saksamaal ning elavad teises liikmesriigis, võimaluse jätkata vabatahtlikult kindlustust nende kindlustusliikide osas, mille puhul nende kohustuslik kindlustus on lõppenud.
(21)  –	Vt 20. mai 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑352/06: Bosmann (EKL 2008, lk I‑3827, punkt 16 ja seal viidatud kohtupraktika).
(22)  –	18. mai 1989. aasta otsus kohtuasjas 368/87: Hartmann Troiani (EKL 1989, lk 1333, punkt 12 ja seal viidatud kohtupraktika).
(23)  –	Andmed, mis Saksamaa valitsus esitas oma kirjalike märkuste punktis 13.
(24)  –	Punktid 39 ja 44.
(25)  –	1. oktoobri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑3/08: Leyman (EKL 2009, lk I‑9085, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika).
(26)  –	Vt selle kohta 14. oktoobri 2010. aasta otsus C‑16/09: Schwemmer (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata), kus Euroopa Kohus märkis sõnaselgelt, et „liidu õigusnorme siseriiklike sotsiaalkindlustusalaste õigusaktide kooskõlastamise kohta, võttes eelkõige arvesse nende aluseks olevaid eesmärke, ei saa kohaldada – välja arvatud nende eesmärkidega kooskõlas oleva sõnaselgelt väljendatud erandi korral – viisil, mis kahjustaks võõrtöötaja […] õigusi saada hüvitisi, mis talle üksnes liikmesriigi õigusaktidega ette on nähtud” (punkt 58 ja seal viidatud kohtupraktika). Vt samuti 14. oktoobri 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑345/09: van Delft jt (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 101 ja seal viidatud kohtupraktika).
(27)  –	Vt eespool viidatud kohtuotsus Bosmann, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika.
(28)  –	Vt selle kohta Kessler, F., „Les normes du Conseil de l’Europe et la législation française sur la dépendance”, Le vieillissement comme processus, Revue française des Affaires sociales,
1997. aasta oktoobri erinumber, lk 215, 222.
(29)  –	See olukord on üsna sarnane olukorraga, mida arutati eespool viidatud kohtuotsuse Jauch aluseks olnud kohtuasjas. Selles kohtuasjas oli Saksamaa kodanik F. Jauch, kes oli kogu aeg elanud Saksamaal, kogu oma karjääri jooksul töötanud Austrias. Seega maksid talle vanaduspensioni Austria ametiasutused ning ta ei saanud pensioni Saksamaa õigusaktide alusel. Selles kohtuotsuses leidis Euroopa Kohus, et F. Jauch, kes vajas hooldust, pidi saama Saksamaal Austria kindlustussüsteemi alusel makstavat hooldushüvitist.