Esialgne tõlge
EUROOPA KOHTU OTSUS (teine koda)
16. aprill 2026(*)
Eelotsusetaotlus – Makseteenused siseturul – Määrus (EL) 2015/751 – Artikli 2 punkt 10 – Kaardipõhiste maksetehingute vahendustasud – Artikli 2 punkt 11 – Netohüvitis – Artikkel 4 – Tasude piirmäär – Artikkel 5 – Kõrvalehoidmise keeld – Tasud, mida kaubamärgi kooskasutuse partner saab kolme osapoolega maksekaardisüsteemilt – Selle piirmäära kohaldamine nende tasude suhtes – Kaubamärgi kooskasutuse partneri osutatud teenuste väärtuse mahaarvamine
Kohtuasjas C‑549/23,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel College van Beroep voor het bedrijfsleveni (apellatsiooniastme halduskohus majandusküsimustes, Madalmaad) 29. augusti 2023. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse samal päeval, menetluses
American Express Europe SA,
American Express Carte France SA,
Visa Europe Ltd,
Mastercard Europe SA,
Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV
versus
Autoriteit Consument en Markt,
menetluses osales:
International Card Services BV,
ja
Autoriteit Consument en Markt
versus
American Express Europe SA,
American Express Carte France SA,
Visa Europe Ltd,
Mastercard Europe SA,
Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV,
menetluses osales:
International Card Services BV,
EUROOPA KOHUS (teine koda),
koosseisus: koja president K. Jürimäe, Euroopa Kohtu president K. Lenaerts teise koja kohtuniku ülesannetes, kohtunikud F. Schalin, M. Gavalec ja Z. Csehi (ettekandja)
kohtujurist: J. Richard de la Tour,
kohtusekretär: ametnik A. Lamote,
arvestades kirjalikku menetlust ja 12. detsembri 2024. aasta kohtuistungil esitatut,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–        American Express Europe SA ja American Express Carte France SA, esindajad: advocaat J. K. de Pree ja dikigoros A. Komninos,
–        Visa Europe Ltd, esindajad: advocaten M. H. J. M. Immerzeel, W. Knibbeler ja E. S. Lambooij,
–        Mastercard Europe SA, esindajad: advocaten D. P. Kuipers, J. van Roosmalen ja P. M. Waszink,
–        Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV, esindajad: advocaten R. P. Raas, S. Ramsanjhal ja J. R. van Angeren,
–        Autoriteit Consument en Markt, esindajad: advocaten J. Mulder ja A. D. Röell,
–        International Card Services BV, esindajad: advocaten J. P. Postma, Q. J. Tjeenk Willink ja J. C. M. van der Beek,
–        Euroopa Komisjon, esindajad: C. Auvret, N. Cambien, I. V. Rogalski ja H. Tserepa-Lacombe,
olles 6. märtsi 2025. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1        Eelotsusetaotlus käsitleb Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2015. aasta määruse (EL) 2015/751 kaardipõhiste maksetehingute vahendustasude kohta (ELT 2015, L 123, lk 1) artikli 2 punkti 10 teise lause ja punkti 11 ning artiklite 4 ja 5 tõlgendamist.
2        Taotlus on esitatud kohtuvaidlustes, millest esimese pooled on ühelt poolt American Express Europe SA, American Express Carte France SA (edaspidi koos „Amex“), Visa Europe Ltd, Mastercard Europe SA ja lennuettevõtja Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV (edaspidi „KLM“), kes on Amexi kaubamärgi kooskasutuse partner, ja teiselt poolt Autoriteit Consument en Markt (tarbija- ja turukaitseamet, Madalmaad; edaspidi „ACM“), ning teise pooled on ühelt poolt ACM ja teiselt poolt need erinevad äriühingud, ning mille ese on sunniraha hoiatusel AMC ettekirjutus Amexile määruse 2015/751 artiklite 4 ja 5 rikkumise eest ning selle ettekirjutuse täitmata jätmise eest tehtud täitekorraldus.
Õiguslik raamistik
3        Määruse 2015/751 põhjendustes 10, 28, 29, 31 ja 32 on märgitud:
„(10)      Vahendustasusid kohaldatakse tavaliselt teatavasse maksekaardisüsteemi kuuluvate kaardimakseid vastu võtvate makseteenuse pakkujate ja maksekaardi väljastanud makseteenuse pakkujate vahel. Vahendustasu on peamine osa tasust, mida vastu võttev makseteenuse pakkuja nõuab kaupmehelt iga kaardipõhise maksetehingu eest. Kaupmehed omakorda lisavad need maksekaardikulud kaupade ja teenuste üldhinnale, nagu ka kõik oma muud kulud. Maksekaardisüsteemide vaheline konkurents, mille eesmärk on veenda makseteenuse pakkujaid väljastama nende kaarte, toob turul kaasa pigem suuremad kui väiksemad vahendustasud, erinevalt turumajanduses tavapäraselt konkurentsist hindadele tulenevast distsiplineerivast mõjust. Lisaks vahendustasude vallas konkurentsieeskirjade järjepidevale kohaldamisele parandaks vahendustasude reguleerimine siseturu toimimist ja aitaks vähendada tehingukulusid tarbijate jaoks.
[…]
(28)      Kaardipõhised maksetehingud tuginevad üldjuhul kahele peamisele ärimudelile, nn kolme osapoolega maksekaardisüsteemid (kaardi valdaja, vastuvõttev ja väljaandev süsteem ning kaupmees) ja nelja osapoolega maksekaardisüsteemid (kaardi valdaja, vastuvõttev pank, väljaandev pank ja kaupmees). Paljud nelja osapoolega maksekaardisüsteemid kohaldavad konkreetset vahendustasu, enamasti mitmepoolset. Kaudse vahendustasu arvessevõtmiseks ja võrdsete tingimuste tagamiseks tuleks kolme osapoolega maksekaardisüsteeme, mis kasutavad makseteenuse pakkujaid väljastajatena või vastuvõtjatena, käsitada nelja osapoolega maksekaardisüsteemidena ning nende puhul tuleks järgida samu norme, samas kui läbipaistvusnõudeid ja muid ärireegleid puudutavaid meetmeid tuleks kohaldada kõigi pakkujate suhtes. Võttes samas arvesse kolme osapoolega maksekaardisüsteemide eripärasid, on asjakohane võimaldada üleminekuperioodi, mille jooksul võivad liikmesriigid otsustada jätta vahendustasu piirmäära käsitlevad normid kohaldamata, kui kõnealuste maksesüsteemide turuosa on asjaomases liikmesriigis väga väike.
(29)      Väljastamisteenus põhineb makseinstrumendi väljastaja ja maksja vahelisel lepingulisel suhtel, olenemata sellest, kas väljastaja hoiab raha maksja nimel. Maksekaardi väljastaja teeb maksekaardi maksjale kättesaadavaks, võimaldab teha tehinguid terminalides või muude selliste vahendite abil ning võib tagada makse edastamise vastuvõtjale tehingute puhul, mis on vastavuses asjaomase maksekaardisüsteemi eeskirjadega. Seetõttu ei käsitata väljastamisena pelgalt maksekaartide levitamist või tehniliste teenuste osutamist, näiteks andmete töötlemist või säilitamist.
[…]
(31)      Oluline on tagada, et sätetest, mis käsitlevad makseteenuse pakkujate makstavaid või nende poolt saadavaid vahendustasusid, ei hoiduta kõrvale väljastajatele makstavate muude tasude abil. Selle vältimiseks tuleks käsitada vahendustasuna kõigi selliste tasude, sh võimalike autoriseerimistasude netosummat, mida väljastaja on maksekaardisüsteemile, vastuvõtjale või mis tahes muule vahendajale maksnud või mida ta on nendelt saanud. Selleks et kontrollida, kas tegemist on kõrvalehoidumisega, tuleks vahendustasu arvutamisel võtta arvesse selliste maksete või soodustuste kogusummat, mida väljastaja saab maksekaardisüsteemilt seoses reguleeritud tehingutega ja millest on maha arvatud tasud, mida väljastaja on maksnud maksekaardisüsteemile. Kõnealused maksed, soodustused ja tasud võivad olla otsesed (st mahu- või tehingupõhised) või kaudsed (turustamissoodustused, boonused, allahindlused teatavate tehingumahtude puhul). Et hinnata, kas käesoleva määruse täitmisest hoidutakse kõrvale, tuleks eelkõige arvesse võtta väljastajate kasumit, mis teenitakse väljastaja ja maksekaardisüsteemi ühisprogrammidest, samuti tuluna kajastuvaid töötlemistasusid, litsentsitasusid ja muid maksekaardisüsteemi tulus kajastuvaid tasusid. […]
(32)      Tarbijad ei ole üldiselt teadlikud tasudest, mida kaupmehed maksavad makseinstrumendi kasutamise eest. Samal ajal võivad mitmed soodustused, mida väljastajad annavad (nt reisitšekid, boonused, allahindlused, makse tagasinõudmised, tasuta kindlustus jne), suunata tarbijaid selliste makseinstrumentide kasutamise suunas, tuues seega väljastajatele kaasa suured tasud. Selle vältimiseks tuleks meetmeid, millega kehtestatakse vahendustasule piirangud, kohaldada ainult maksekaartide suhtes, mis on massiliselt kasutuses ja mille vastuvõtmisest on kaupmeestel üldiselt raske keelduda, kuna neid on palju välja antud ja neid kasutatakse laialdaselt (nt tarbija deebet- ja krediitkaardid). Selleks et edendada turu tõhusat toimimist sektori reguleerimata osades ja piirata äritegevuse ülekandumist sektori reguleeritud osast reguleerimata osasse, on vaja võtta mitmeid meetmeid, sealhulgas eraldada süsteem ja infrastruktuur, tagada maksja suunamine makse saaja poolt ja võimaldada makse saajal makseinstrumentide valikulist aktsepteerimist.“
4        Määruse 2015/751 I peatüki „Üldsätted“ artikli 1 „Reguleerimisese ja kohaldamisala“ lõigetes 3 ja 5 on sätestatud:
„3.      II peatükki ei kohaldata järgmiste tehingute suhtes:
[…]
c)      kolme osapoolega maksekaardisüsteemide välja antud maksekaartidega tehtavad tehingud.
[…]
5.      Kui kolme osapoolega maksekaardisüsteem annab teistele makseteenuse pakkujatele loa kaardipõhiste makseinstrumentide väljastamiseks või kaardipõhiste maksetehingute vastuvõtmiseks või mõlemaks või annab kaardipõhiseid makseinstrumente välja koos kaubamärgi kooskasutuse partneriga või agendi kaudu, käsitatakse seda süsteemi nelja osapoolega maksekaardisüsteemina. Riigisiseste maksetehingute puhul võidakse selline kolme osapoolega maksekaardisüsteem kuni 9. detsembrini 2018 siiski vabastada II peatükist tulenevatest kohustustest, tingimusel et liikmesriigis ei ületa sellise kolme osapoolega maksekaardisüsteemi raames tehtud kaardipõhised maksetehingud aastas 3% nimetatud liikmesriigis tehtud kõigi kaardipõhiste maksetehingute käibest.“
5        Määruse artiklis 2 „Mõisted“ on sätestatud:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
2)      „väljastaja“ – makseteenuse pakkuja, kellel on leping maksja varustamiseks makseinstrumendiga ning maksja kaardipõhiste maksetehingute algatamiseks ja töötlemiseks;
[…]
10)      „vahendustasu“ – väljastaja ja vastuvõtja vahelise iga otsese või kaudse (st kolmanda isiku kaudu) tehingu eest makstud tasu. Netohüvitis või muud kokkulepitud tasud arvatakse vahendustasu hulka;
11)      „netohüvitis“ – maksete, tagasimaksete või soodustuste netosumma, mille väljastaja on saanud maksekaardisüsteemilt, vastuvõtjalt või mis tahes muult vahendajalt seoses kaardipõhiste maksetehingutega või nendega seotud toimingutega;
12)      „kaupmehe tasu“ – tasu, mida makse saaja maksab vastuvõtjale seoses kaardipõhiste maksetehingutega;
13)      „makse saaja“ – füüsiline või juriidiline isik, kes on maksetehinguga ülekantava raha saaja;
[…]
17)      „nelja osapoolega maksekaardisüsteem“ – maksekaardisüsteem, mille puhul tehakse kaardipõhised maksetehingud maksja maksekontolt makse saaja maksekontole maksekaardisüsteemi, väljastaja (maksja poolel) ja vastuvõtja (makse saaja poolel) vahendusel;
18)      „kolme osapoolega maksekaardisüsteem“ – maksekaardisüsteem, mis ise pakub vastuvõtu- ja väljastamise teenuseid ning mille puhul kaardipõhised maksetehingud tehakse maksja maksekontolt makse saaja maksekontole maksekaardisüsteemi sees. Kui kolme osapoolega maksekaardisüsteem annab teistele makseteenuse pakkujatele loa kaardipõhiste makseinstrumentide väljastamiseks või kaardipõhiste maksetehingute vastuvõtmiseks või mõlemaks või annab kaardipõhiseid makseinstrumente välja kaubamärgi kooskasutuse partneriga või agendi kaudu, käsitatakse seda süsteemi nelja osapoolega maksekaardisüsteemina;
[…]
24)      „makseteenuse pakkuja“ – füüsiline või juriidiline isik, kellele on antud tegevusluba, et osutada makseteenuseid, mis on loetletud [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. novembri 2007. aasta] direktiivi 2007/64/EÜ [makseteenuste kohta siseturul ning direktiivide 97/7/EÜ, 2002/65/EÜ, 2005/60/EÜ ja 2006/48/EÜ muutmise ning direktiivi 97/5/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta (ELT 2007, L 319, lk 1)] lisas, või kes on [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta] direktiivi 2009/110/EÜ[, mis käsitleb e-raha asutuste asutamist ja tegevust ning usaldatavusnormatiivide täitmise järelevalvet ning millega muudetakse direktiive 2005/60/EÜ ja 2006/48/EÜ ning tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2000/46/EÜ (ELT 2009, L 267, lk 7),] artikli 1 lõike 1 alusel tunnustatud kui e-raha väljastaja. Makseteenuse pakkuja võib olla väljastaja või vastuvõtja või mõlemad;
[…]
30)      „makselahenduse kaubamärk“ – mis tahes füüsilisel andmekandjal asetsev või digitaalselt avaldatud nimi, termin, tähis, sümbol või nende kombinatsioon, millega on võimalik näidata, millise maksekaardisüsteemi raames kaardipõhised maksetehingud tehakse;
[…]
32)      „kaubamärgi kooskasutus“ – vähemalt ühe makselahenduse kaubamärgi ja vähemalt ühe mõne muu teenuse pakkuja kaubamärgi kasutamine samal kaardipõhisel makseinstrumendi;
[…]“.
6        Sama määruse II peatükk „Vahendustasud“ sisaldab artikleid 3–5. Määruse 2015/751 artiklis 4 „Vahendustasu tarbija krediitkaarditehingute puhul“ on sätestatud:
„Makseteenuse pakkujad ei paku ega nõua ühegi krediitkaarditehingu puhul vahendustasu tehingu kohta üle 0,3% tehingu väärtusest. Liikmesriigid võivad riigisiseste krediitkaarditehingute jaoks kehtestada madalama vahendustasu piirmäära tehingu kohta.“
7        Määruse artiklis 5 „Kõrvalehoidumise keeld“ on ette nähtud:
„Artiklites 3 ja 4 osutatud piirmäärade kohaldamise eesmärgil käsitatakse vahendustasu osana mis tahes kokkulepitud tasu, sh netohüvitist, millel on vahendustasuga sarnane eesmärk või mõju ning mida väljastaja on saanud maksekaardisüsteemilt, vastuvõtjalt või mõnelt muult vahendajalt seoses maksetehingutega või nendega seotud toimingutega.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
8        Eelotsusetaotlusest nähtub, et Amex käitab kolme osapoolega maksekaardisüsteemi määruse 2015/751 artikli 2 punkti 18 tähenduses.
9        Amex sõlmis 2010. aastal KLMiga ajavahemikuks 1. juunist 2011 kuni 1. juunini 2019 kaubamärgi kooskasutuse partnerluse, mille raames Amex väljastab kaubamärgi kooskasutuse krediitkaarte.
10      Partnerluse üheks osaks on juurdepääs KLMi püsikliendiprogrammile (edaspidi „Flying Blue programm“), mis võimaldab KLMi klientidel koguda boonuspunkte (edaspidi „miile“), kui nad lendavad KLMiga või ostavad lende KLMi partneritelt. Kliendid võivad vahetada oma lennumiile KLMi lendude või muude teenuste vastu. KLM ja Amex leppisid kokku „punktiprogrammis“, mille raames Amexi maksekaardi omanikud saavad Flying Blue programmi kaudu otse miile. Selleks ostab Amex KLMilt miile ja annab neid oma krediitkaartide omanikele vastavalt kaartide kasutamisele. Lisaks teevad Amex ja KLM koostööd kaubamärgi kooskasutuse „äriklientide maksekaartide“ väljastamisel.
11      Selle koostöö eest tervikuna maksis Amex KLMile lisaks „allkirjastamise boonusele“ nelja muud liiki tasu, nimelt esiteks iga-aastast tasu KLMi kaubamärkide kasutamise ja Flying Blue programmile juurdepääsu eest, teiseks protsenti tasudelt, mida Amex saab krediitkaardiomanikelt kaartide kasutamise eest, kolmandaks protsenti nende kaartidega tehtud tehingute summalt ja neljandaks miilide ostuhinda.
12      Ka nähtub eelotsusetaotlusest, et KLM kui kaubamärgi kooskasutuse kaartidega seotud maksetehingutest kasu saav isik maksis teenustasusid
Amexile.
13      Amex ja KLM sõlmisid 2018. aastal uued partnerluslepingud. Nende lepingute alusel maksis Amex KLMile 2018. aastal „allkirjastamise boonuse“ ja maksab talle summasid, mis vastavad KLMi kaubamärkide kasutamise ja Flying Blue programmile juurdepääsu eest makstavale iga-aastasele tasule ning miilide ostuhinnale.
14      Enne neid uusi lepinguid algatas ACM 2017. aasta mais Amexi ja KLMi partnerluse suhtes uurimise. Selle uurimise tulemusena tegi ACM 6. märtsi 2019. aasta otsusega Amexile määruse 2015/751 artiklite 4 ja 5 rikkumise eest sunniraha hoiatusel ettekirjutuse, kuna viimane oli maksnud KLMile vahendustasu, mis ületas määra 0,3% tehingu väärtusest (edaspidi „6. märtsi 2019. aasta otsus“). ACM määras selle summa kindlaks nii, et liitis nelja partnerlusaasta jooksul igal aastal Amexi poolt KLMile makstud kõik tasud ning jagas seejärel saadud summa kaubamärgi kooskasutuse krediitkaartidega tehtud maksete mahuga. ACMi sõnul ületas selliselt arvutatud protsendimäär oluliselt lubatud maksimumprotsenti 0,3%. Sunniraha ettekirjutuse eesmärk oli tagada, et Amex maksaks KLMile aastas iga tehingu kohta vahendustasu, mis ei ületa 0,3% tehingu väärtusest.
15      Amex ja KLM esitasid selle otsuse peale vaide ning taotlesid samal ajal rechtbank Rotterdamilt (Rotterdami esimese astme kohus, Madalmaad) esialgset õiguskaitset.
16      Rechtbank Rotterdami (Rotterdami esimese astme kohus) esialgse õiguskaitse kohaldamise üle otsustav kohtunik peatas 24. juuli 2019. aasta kohtumäärusega kõnealuse ettekirjutuse täitmise põhjendusel, et selles ei olnud vahendustasude summa arvutamisel võetud arvesse nende miilide väärtust, mille Amex ostis KLMilt ja mis oleks tulnud maha arvata viimasele makstud tasudest.
17      ACM tunnistas 22. jaanuari 2020. aasta otsusega (edaspidi „vaidlusalune otsus“) põhjendamatuks Amexi ja KLMi etteheited 6. märtsi 2019. aasta ettekirjutusega määratud sunniraha kohta. ACM tuvastas, et tasu, mida kolme osapoolega maksekaardisüsteem maksab kaubamärgi kooskasutuse partnerile, kuulub määruse 2015/751 artikli 2 punktis 11 kasutatud mõiste „netohüvitis“ alla, kuna see tasu on seotud kaardipõhiste maksetehingutega või nendega seotud toimingutega. Kui makstud tasu kvalifitseerida netohüvitiseks, on see osa vahendustasust. Sellega seoses leiab ACM, et Amex ei saa KLMile makstud tasudest maha arvata Amexi enda poolt KLMilt ostetud miilide väärtust. Veel leidis ACM, et kõnealused tasud kuuluvad ka selle määruse artikli 5 kohaldamisalasse, kuna neil on selgelt vahendustasuga samaväärne eesmärk või toime.
18      Lisaks tegi ACM 21. detsembri 2020. aasta otsusega Amexi suhtes täitekorralduse, nõudes sunniraha tasumist summas 10 miljonit eurot, kuna viimane ei olnud täitnud 6. märtsi 2019. aasta otsusega tehtud ettekirjutust. Kuigi ACM nõustus meetodiga, mida Amex sellele ettekirjutusele esitatud vastuses kasutas, leidis ta, et Amex oli miilide väärtuse
valesti arvutanud (seda üle hinnanud). Nimelt ei võtnud Amex oma arvutustes arvesse asjaolu, et kõik kaardiomanikud ei kasuta oma miile. Lisaks ei ole kõik Amexi väljastatud äriklientide maksekaardid ärikliendi kaardid määruse 2015/751 artikli 2 punkti 6 tähenduses, mistõttu kuuluvad need ka selle määruse artiklite 4 ja 5 kohaldamisalasse. Seetõttu järeldas ACM, et Amex on maksnud KLMile suuremat tasu kui see, mis oli lubatud sunniraha hoiatusel tehtud ettekirjutuses.
19      Amex ja KLM vaidlustasid vaidlusaluse otsuse ja 21. detsembri 2020. aasta täitekorralduse rechtbank Rotterdamis (Rotterdami esimese astme kohus).
20      Rechtbank Rotterdam (Rotterdami esimese astme kohus) järeldas 7. veebruari 2018. aasta kohtuotsusest American Express (C‑304/16, EU:C:2018:66), et kolme osapoolega maksekaardisüsteem, mis sõlmib kaubamärgi kooskasutuse lepingu, tuleb kvalifitseerida nelja osapoolega maksekaardisüsteemiks, isegi kui kaubamärgi kooskasutuse partner ei tegutse väljastajana. Järelikult on Amexi käitatav kolme osapoolega maksekaardisüsteem, mille raames sõlmiti kaubamärgi kooskasutuse leping KLMiga, käsitatav nelja osapoolega maksekaardisüsteemina määruse 2015/751 artikli 1 lõike 5 tähenduses. Seega on käesolevas asjas kohaldatavad selle määruse artiklid 4 ja 5, mille kohaldatavus kolme osapoolega maksekaardisüsteemide suhtes on selle määruse artikli 1 lõike 3 kohaselt põhimõtteliselt välistatud.
21      Määruse 2015/751
artiklit 4 ei saa siiski autonoomselt kohaldada kolme osapoolega maksekaardisüsteemi partnerlusele niisuguse kaubamärgi kooskasutuse partneriga, kes ei tegutse väljastajana, vaid seda sätet saab kohaldada üksnes koostoimes selle määruse artikliga 5. Lisaks, erinevalt tasust, mida makstakse emitendile, ei kujuta tasu, mida makstakse kaubamärgi kooskasutuse partnerile, endast automaatselt vahendustasu. Rechtbank Rotterdam (Rotterdami esimese astme kohus) leiab, et kriteerium, mida ACM kasutas, et hinnata, kas tasul on vahendustasuga samaväärne eesmärk või mõju – mis tähendab, et seda tasu tuleb maksta kaubamärgi kooskasutuse partnerluse raames ja selleks, et veenda kaubamärgi kooskasutuse partnereid tegema koostööd kolme osapoolega maksekaardisüsteemiga, et soodustada maksekaartide väljastamist ja kasutamist – ei ole piisav, et hinnata tasu ja vahendustasu samaväärsust. Nimelt leidis see kohus, et asjaolu, et selline tasu võib soodustada maksekaartide väljastamist ja kasutamist, ei võimalda piirata vahendustasu, kuna selle tasu samaväärset eesmärki või mõju tuleb hinnata määruse 2015/751 eesmärke silmas pidades. Seetõttu leidis ta, et ACM oleks pidanud uurima kaubamärgi kooskasutuse partnerile tehtud maksete toimet siseturule ja tehingu maksumust tarbijatele.
22      Neil asjaoludel otsustas rechtbank Rotterdam (Rotterdami esimese astme kohus), et ACM ei olnud piisavalt tõendanud, et tasul, mida Amex maksis KLMile, oli vahendustasuga samaväärne eesmärk või mõju, ning seega ei olnud tõendatud, et Amex on rikkunud määruse 2015/751 artikleid 4 ja 5. Sel põhjusel tühistas nimetatud kohus vaidlusaluse otsuse.
23      Amex, ACM ja KLM esitasid rechtbank Rotterdami (Rotterdami esimese astme kohus) otsuse peale apellatsioonkaebuse College van Beroep voor het bedrijfslevenile (apellatsiooniastme halduskohus majandusküsimustes, Madalmaad), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus.
24      Viimati nimetatud kohtul on kahtlusi seoses küsimusega, kas ja kuidas on määruse 2015/751 artiklid 4 ja 5 kohaldatavad maksetele – nagu need, mida tehakse tema menetluses olevas asjas –, mida kolme osapoolega maksekaardisüsteem teeb oma kaubamärgi kooskasutuse partnerile. Lisaks, juhul kui need artiklid 4 ja 5 on kohaldatavad, soovib ta teada, kas selleks, et teha kindlaks, kas käesoleval juhul ületavad tehtud maksed selle määruse artiklis 4 nimetatud piirmäära, tuleb nende summast maha arvata KLMi makstud teenustasud või Amexi ostetud miilide väärtus.
25      Nendel asjaoludel otsustas College van Beroep voor het bedrijfsleven (apellatsiooniastme halduskohus majandusküsimustes) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas [määruse 2015/751] artikli 2 punkti 11 tuleb selle määruse materiaalõigusnormide kohaldamisel tõlgendada nii, et netohüvitise hulka arvatakse nende maksete, tagasimaksete ja soodustuste netosumma, mida kaubamärgi kooskasutuse partner on saanud kolme osapoolega maksekaardisüsteemilt seoses kaardipõhiste maksetehingute või nendega seotud toimingutega, ja seda ka juhul, kui kaubamärgi kooskasutuse partner ise ei ole väljastaja?
2.      Kas määruse [2015/751] artiklit 4 koostoimes [selle] artikli 2 punkti 10 teise lausega tuleb tõlgendada nii, et netohüvitis kuulub vahetult [viidatud] artikli 4 kohaldamisalasse?
3.      Kas määruse [2015/751] artiklit 5 tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab ka tasu, sealhulgas netohüvitist, mida kaubamärgi kooskasutuse partner on saanud maksekaardisüsteemilt, kui see kaubamärgi kooskasutuse partner ei ole väljastaja?
4.      a.      Kas määruse [2015/751] artiklit 5 tuleb tõlgendada nii, et tasul, sealhulgas netohüvitisel, mida kaubamärgi kooskasutuse partner on saanud seoses maksetehingute või nendega seotud toimingutega, on vahendustasuga sarnane eesmärk, kui see tasu on ette nähtud maksekaardisüsteemi toimingute laiendamiseks?
b.      Kas [selle] määruse artiklit 5 tuleb tõlgendada nii, et tasul, sealhulgas netohüvitisel, mida kaubamärgi kooskasutuse partner on saanud seoses maksetehingute või nendega seotud toimingutega, on vahendustasuga sarnane mõju, kui see tasu toob kaasa maksekaardisüsteemi toimingute laiendamise?
c.      Juhul kui [neljanda küsimuse punktidele a ja b] vastatakse eitavalt, tekib järgmine küsimus: milliste kriteeriumide ja/või tegurite alusel tuleb hinnata, kas tasul, sealhulgas netohüvitisel, mida kaubamärgi kooskasutuse partner on saanud seoses maksetehingute või nendega seotud toimingutega, on vahendustasuga sarnane eesmärk või mõju?
5.      Kas määruse [2015/751] artiklit 5 tuleb tõlgendada nii, et [selle] määruse artikli 4 kohaldamisel käsitatakse tasu vahendustasu osana juba siis, kui sellel on vahendustasuga sarnane eesmärk?
6.      Kas määruse [2015/751] artikli 2 punkti 11 tuleb tõlgendada nii, et kaupmehe tasu, mida kaubamärgi kooskasutuse partner on maksnud kolme osapoolega maksekaardisüsteemile, võib maha arvata maksetest, tagasimaksetest ja soodustustest, mida kaubamärgi kooskasutuse partner on saanud maksekaardisüsteemilt seoses kaardipõhiste maksetehingute või nendega seotud toimingutega?
7.      a.      Kas määruse [2015/751] artikli 2 punkti 11 tuleb tõlgendada nii, et kogusummast, mida kaubamärgi kooskasutuse partner on saanud maksekaardisüsteemilt, võib maha arvata nii kaubamärgi kooskasutuse partneri rahalise tasu kui ka kaubamärgi kooskasutuse partneri osutatava teenuse kulu või selle majandusliku väärtuse?
b.      Juhul kui [seitsmenda küsimuse punktile a] vastatakse jaatavalt, milliste kriteeriumide alusel tuleb kõnealune väärtus kindlaks määrata?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
26      Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas määruse 2015/751 artikli 2 punkti 11 tuleb tõlgendada nii, et nende maksete, tagasimaksete ja soodustuste netosumma, mida kaubamärgi kooskasutuse partner saab kolme osapoolega maksekaardisüsteemilt, võib olla käsitatav „netohüvitisena“ selle sätte tähenduses, isegi kui kaubamärgi kooskasutuse partner ise ei ole väljastaja selle määruse artikli 2 punkti 2 tähenduses?
27      „Netohüvitis“ on nimetatud määruse artikli 2 punktis 11 määratletud kui „maksete, tagasimaksete või soodustuste netosumma, mille väljastaja on saanud maksekaardisüsteemilt, vastuvõtjalt või mis tahes muult vahendajalt seoses kaardipõhiste maksetehingutega või nendega seotud toimingutega“.
28      Sama määruse artikli 2 punktis 2 on mõiste „väljastaja“ määratletud kui „makseteenuse pakkuja, kellel on leping maksja varustamiseks makseinstrumendiga ning maksja kaardipõhiste maksetehingute algatamiseks ja töötlemiseks“.
29      Määruse 2015/751 artikli 2 punktis 10 on sätestatud, et netohüvitis loetakse osaks vahendustasust. Viimase suhtes kohaldatakse määruse 2015/751 artiklis 4 ette nähtud piirmäära.
30      Selle kohta tuleb esiteks täheldada, et vastavalt määruse 2015/751 artikli 1 lõike 3 punktile c ei kohaldata selle määruse II peatükki – kuhu kuuluvad artiklid 4 ja 5, mis näevad ette tarbija tehtud kaarditehingutele vahendustasu piirmäära käsitlevad normid – „kolme osapoolega maksekaardisüsteemide välja antud maksekaartidega tehtavate tehingute“ suhtes. Samas on selle määruse artikli 1 lõikes 5 nagu ka artikli 2 punktis 18, milles määratletakse „kolme osapoolega maksekaardisüsteem“, sätestatud, et kui selline süsteem annab kaardipõhiseid makseinstrumente välja koos kaubamärgi kooskasutuse partneriga, käsitatakse seda süsteemi nelja osapoolega maksekaardisüsteemina. Seega, kuigi põhimõtteliselt ei kohaldata kolme osapoolega maksekaardisüsteemi suhtes sama määruse artiklitest 4 ja 5 tulenevaid kohustusi, on olukord teistsugune, kui see süsteem on väljastanud kaardipõhiseid makseinstrumente koos kaubamärgi kooskasutuse partneriga, ning sel juhul tuleb seda pidada nelja osapoolega maksekaardisüsteemiks (vt selle kohta 7. veebruari 2018. aasta kohtuotsus American Express, C‑304/16, EU:C:2018:66, punktid 50–52).
31      Järelikult, kui kolme osapoolega maksekaardisüsteem sõlmib kaubamärgi kooskasutuse lepingu määruse 2015/751 artikli 2 punkti 32 tähenduses, tuleb seda süsteemi pidada selle määruse artikli 1 lõike 5 kohaselt nelja osapoolega maksekaardisüsteemiks, mistõttu on selle suhtes kohaldatavad selle määruse artiklitest 3–5 ja 7 tulenevad kohustused (7. veebruari 2018. aasta kohtuotsus American Express, C‑304/16, EU:C:2018:66, punkt 72).
32      Teiseks tuleb meelde tuletada, et „kaubamärgi kooskasutus“ on määruse 2015/751 artikli 2 punktis 32 määratletud kui „vähemalt ühe makselahenduse kaubamärgi ja vähemalt ühe mõne muu teenuse pakkuja kaubamärgi kasutamine samal kaardipõhisel makseinstrumendil“.
33      Sellest määratlusest ega ka määruse 2015/751 artikli 1 lõike 5 ja artikli 2 punkti 18 sõnastusest ei saa järeldada, et kaubamärgi kooskasutuse partner, kes on sõlminud lepingu kolme osapoolega maksekaardisüsteemiga, tegutseb tingimata selles süsteemis väljastajana selle määruse artikli 2 punkti 2 tähenduses. Kui liidu seadusandja oleks soovinud piirata viidatud artikli 1 lõike 5 kohaldamisala nii, et see oleks nii olnud, oleks ta selle sõnaselgelt ette näinud (vt selle kohta 7. veebruari 2018. aasta kohtuotsus American Express, C‑304/16, EU:C:2018:66, punktid 59 ja 60).
34      Seega tuleb määruse 2015/751 artikli 1 lõiget 5 tõlgendada nii, et kui ühelt poolt kaubamärgi kooskasutuse partner ja teiselt poolt kolme osapoolega maksekaardisüsteem sõlmivad omavahel lepingu, ei ole nõutav, et see kooskasutuse partner tegutseks „väljastajana“ nimetatud määruse artikli 2 punkti 2 tähenduses, selleks et seda süsteemi saaks käsitada kaardipõhiste makseinstrumentide väljastajana koos kaubamärgi kooskasutuse partneriga ja seega nelja osapoolega maksekaardisüsteemina viidatud sätetest esimese tähenduses.
35      Käesoleval juhul soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsemalt teada, kas tasu, mida kaubamärgi kooskasutuse partner saab kolme osapoolega maksekaardisüsteemilt seoses kaardipõhiste maksetehingute või nendega seotud toimingutega, tuleb pidada netohüvitiseks määruse 2015/751 artikli 2 punkti 11 tähenduses, isegi kui on selge, et see kaubamärgi kooskasutuse partner ei ole ise väljastaja selle määruse artikli 2 punkti 2 tähenduses.
36      On tõsi, et mõiste „netohüvitis“ määratlus, mida on meelde tuletatud käesoleva kohtuotsuse punktis 27, viitab sõna-sõnalt maksetele, mille väljastaja on saanud maksekaardisüsteemilt.
37      Siiski tuleb asuda seisukohale, et tõlgendatuna selle määruse kontekstis ja arvestades sellega taotletavaid eesmärke, tuleb seda määratlust mõista nii, et see hõlmab nende maksete, tagasimaksete ja soodustuste netosummat, mida saab maksekaardisüsteemilt kaubamärgi kooskasutuse partner, kes ise ei ole väljastaja.
38      Seda tõlgendust ei sea kahtluse alla eelotsusetaotluse esitanud kohtu esile toodud asjaolu, et Amexi maksed KLMile ei ole otseselt seotud maksetehinguga, vaid need on tasu koostöö eest KLMiga.
39      Nimelt on Euroopa Kohus juba täpsustanud, et ei saa välistada, et teatavat liiki vastusooritust või soodustust saab pidada kaudseks vahendustasuks määruse 2015/751 põhjenduse 28 tähenduses, ilma et kaubamärgi kooskasutuse partner, kellega on kolme osapoolega maksekaardisüsteemil leping sõlmitud, peaks tingimata osalema sellise süsteemi väljastamistegevuses. Seega võib osutuda keeruliseks saavutada määruse 2015/751 eesmärke, eriti seda, mis on sätestatud artikli 1 lõikes 5 –
nimelt tagada turul võrdsed konkurentsitingimused –, kui olukorrad, milles kooskasutuse partner ei tegutse väljastajana nimetatud määruse artikli 2 punkti 2 tähenduses, peaksid seetõttu jääma välja nimetatud määruse artiklites 3–5 ja artiklis 7 sätestatud reeglite kohaldamisalast (7. veebruari 2018. aasta kohtuotsus American Express, C‑304/16, EU:C:2018:66, punkt 71).
40      Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 29 märkis, tuleb mõistet „netohüvitis“ määruse 2015/751 artikli 2 punkti 11 tähenduses seega tõlgendada nii, et kolme osapoolega maksekaardisüsteeme samastatakse osaliselt nelja osapoolega maksekaardisüsteemidega, nagu seda on tehtud selle määruse artikli 1 lõikes 5.
41      Nimelt, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktis 31 esitatud kaalutlustest, on liidu seadusandja teinud valiku selles suhtes, mil määral tuleb kolme osapoolega maksekaardisüsteeme ja nelja osapoolega maksekaardisüsteeme samastada just selleks, et kohaldada määruse 2015/751 II peatükis asuvates artiklites 3–5 ette nähtud vahendustasusid käsitlevaid norme, selleks et saaks saavutada selle määruse eesmärke. Nendeks eesmärkideks on vastavalt selle määruse põhjendusele 10 eelkõige siseturu toimimise parandamine ja tarbijate jaoks tehingukulude vähendamine (vt selle kohta 7. veebruari 2018. aasta kohtuotsus American Express, C‑304/16, EU:C:2018:66, punktid 67 ja 84).
42      Täpsemalt nähtub määruse 2015/751 põhjendusest 28, et selle võrdsustamise –
mis tähendab, et kolme osapoolega maksekaardisüsteemidele kohaldatakse samu norme, mida kohaldatakse nelja osapoolega maksekaardisüsteemidele – eesmärk on võtta arvesse asjaolu, et mitmed maksekaardisüsteemid, sealhulgas kolme osapoolega maksekaardisüsteemid, mis hõlmavad kooskasutuse partnereid ja mis võrdsustatakse nelja osapoolega maksekaardisüsteemidega, kasutavad kaudseid vahendustasusid ja aitavad nii kaasa võrdsete konkurentsitingimuste loomisele eri maksekaardisüsteemide vahel (vt selle kohta 7. veebruari 2018. aasta kohtuotsus American Express, C‑304/16, EU:C:2018:66, punkt 68).
43      See samastamine ja nende eesmärkide saavutamine eeldab, et nimetatud määruse artikli 2 punktis 11 määratletud mõistet „netohüvitis“ tuleb tõlgendada laialt, nagu mainitud käesoleva kohtuotsuse punktis 37.
44      Sellist tõlgendust toetab ka määruse 2015/751 artikkel 5, mis näeb ette normi, millega keelatakse selle määruse artiklites 3 ja 4 sätestatud piirmääradest kõrvalehoidmine. Nii käsitatakse selle artikli 5 kohaselt vahendustasu osana mis tahes kokkulepitud tasu, sh netohüvitist, millel on vahendustasuga sarnane eesmärk või mõju ning mida väljastaja on saanud maksekaardisüsteemilt, vastuvõtjalt või mõnelt muult vahendajalt seoses maksetehingutega või nendega seotud toimingutega.
45      Sellega seoses on nimetatud määruse põhjenduses 31 täpsustatud, et see reegel puudutab laialt väljastajatele makstavaid tasusid. See tähendab, et selliste tasude „netohüvitist“, mida need väljastajad on maksekaardisüsteemile, vastuvõtjale või mis tahes muule vahendajale maksnud või neilt saanud, tuleb käsitada vahendustasuna. Põhjenduses 31 on märgitud, et viimati nimetatud tasu arvutamiseks ja selleks, et vältida normidest kõrvalehoidmist, tuleks vahendustasu arvutamisel võtta arvesse selliste maksete või soodustuste kogusummat, mida väljastaja saab maksekaardisüsteemilt seoses reguleeritud tehingutega ja millest on maha arvatud tasud, mida väljastaja on maksnud maksekaardisüsteemile. Sellise reegli eesmärk on seega võtta arvesse asjaolu, et maksed, soodustused ja tasud võivad olla otsesed, st mahu- või tehingupõhised, või kaudsed, kui nendeks on turustamissoodustused, boonused või allahindlused teatavate tehingumahtude puhul.
46      Selleks et tagada, et eri liiki maksekaardisüsteemidele, sealhulgas nelja osapoolega maksekaardisüsteemidega võrdsustatud kolme osapoolega maksekaardisüsteemidele, kui need viimased hõlmavad kaubamärgi kooskasutuse partnereid, kohaldataks samu norme, tuleb eeltoodud kaalutlusi arvestades asuda seisukohale, et „netohüvitise“ kindlaksmääramisel tuleb arvesse võtta tasusid, mida makstakse nendele kaubamärgi kooskasutuse partneritele niisuguse kolme osapoolega maksekaardisüsteemi raames, isegi kui need partnerid ei tegutse väljastajana määruse 2015/751 artikli 2 punkti 2 tähenduses.
47      Sellest järeldub, et mõiste „netohüvitis“ selle määruse artikli 2 punkti 11 tähenduses hõlmab tasu, mida kaubamärgi kooskasutuse partner saab kolme osapoolega maksekaardisüsteemilt seoses kaardipõhiste maksetehingute või nendega seotud toimingutega, kui sellel tasul on vahendustasuga samaväärne eesmärk või toime.
48      Kõike eeltoodut arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et määruse 2015/751 artikli 2 punkti 11 tuleb tõlgendada nii, et nende maksete, tagasimaksete ja soodustuste kogu netosumma, mida kaubamärgi kooskasutuse partner saab kolme osapoolega maksekaardisüsteemilt, võib olla käsitatav „netohüvitisena“ selle sätte tähenduses, isegi kui see partner ise ei ole „väljastaja“ selle määruse artikli 2 punkti 2 tähenduses, kui selle summa osaks olevatel tasudel on vahendustasuga sarnane eesmärk või mõju.
Teine küsimus
49      Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse 2015/751 artikleid 4 ja 5 koostoimes selle määruse artikli 2 punktidega 10 ja 11 tuleb tõlgendada nii, et „netohüvitis“ viimati nimetatud sätte tähenduses kuulub otseselt artikli 4 kohaldamisalasse või alternatiivina selle määruse artiklis 5 ette nähtud kõrvalehoidmise keelu kohaldamisalasse.
50      Tuleb meelde tuletada, et määruse 2015/751 artikli 4 kohaselt ei tohi krediitkaarditehingu puhul makseteenuse pakkujate pakutav või nõutav vahendustasu ületada 0,3% tehingu väärtusest. Selle määruse artikkel 5 „Kõrvalehoidumise keeld“ näeb omakorda ette, et selle piirmäära kohaldamise eesmärgil käsitatakse vahendustasu osana mis tahes kokkulepitud tasu, sh netohüvitist, millel on vahendustasuga sarnane eesmärk või mõju ning mida väljastaja on saanud maksekaardisüsteemilt, vastuvõtjalt või mõnelt muult vahendajalt seoses maksetehingutega või nendega seotud toimingutega.
51      Sellest järeldub, et neil kahel sättel on väga erinev kohaldamisala. Esiteks on tõesti määruse 2015/751 artiklis 4 konkreetselt silmas peetud „vahendustasu“ selle määruse artikli 2 punkti 10 tähenduses. Tegemist on vahendustasuga, mida makstakse otse või kaudselt iga tehingu eest, mis on tehtud väljastaja ja vastuvõtja vahel, kes on kaardipõhise maksetehingu pooled, ning artikkel 4 näeb ette, et see tasu ei ületa piirmäära, milleks on 0,3% sellise tehingu väärtusest.
52      Teiseks näeb nimetatud määruse artikkel 5 ette reegli, mille eesmärk on keelata sellest piirmäärast kõrvalehoidmine, arvates vahendustasu hulka mis tahes muu kokkulepitud tasu, sealhulgas netohüvitise, millel on sellise vahendustasuga samaväärne eesmärk või mõju.
53      Nagu on täheldatud käesoleva kohtuotsuse punktides 44–47, on selle reegli eesmärk seega tagada, et eri liiki maksekaardisüsteemidele, sealhulgas kolme osapoolega maksekaardisüsteemidele, mis on võrdsustatavad nelja osapoolega maksekaardisüsteemidega, kui nad hõlmavad kaubamärgi kooskasutuse partnereid, kohaldataks samu norme. See eesmärk eeldab, et võetakse laialt arvesse nendes skeemides kasutatavaid makseid, soodustusi ja tasusid, mida tehakse otseselt mahu- või tehingupõhiselt või kaudselt ning mis võivad mõjutada vahendustasu suurust. Selleks et võtta arvesse eri liiki maksekaardisüsteemide eripärasid, tuleb määruse 2015/751 artiklis 4 sätestatud piirmäära kohaldamisel seega arvesse võtta nende süsteemide raames kokku lepitud tasusid, sealhulgas netohüvitist, kui neil on vahendustasuga samaväärne eesmärk või mõju.
54      Kuigi on tõsi, et selle määruse artikli 2 punktis 10 on märgitud, et netohüvitis või muu kokkulepitud tasu loetakse vahendustasu osaks, nähtub selle määruse artikli 5 selgest sõnastusest ja selles ette nähtud kõrvalehoidmise keelu reegli esemest, et niisugune arvessevõtmine on selle reegli kohaldamisel põhjendatud. Sellest tuleneb seega, et see hüvitis või muud tasud kuuluvad artikli 5 kohaldamisalasse, kui neil on vahendustasuga samaväärne eesmärk või mõju.
55      Seda tõlgendust kinnitab ka määruse 2015/751 tekkelugu. Nimelt viidi viide „kokkulepitud tasule, sealhulgas netohüvitisele, millel on vahendustasuga samaväärne eesmärk või mõju“, mis algul oli ette nähtud Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse kaardipõhiste maksetehingute vahendustasude kohta (COM/2013/0550 (final)) ettepaneku artiklis 4, üle määruse 2015/751 artiklisse 5. Nagu ACM oma kirjalikes seisukohtades möönab, on see ümberpaigutamine selle otsene tagajärg, et sellesse määrusesse lisati tingimus, et teatavad kolme osapoolega maksekaardisüsteemid võrdsustatakse nelja osapoolega maksekaardisüsteemidega, ja see tingimus nähti ette selle määruse artikli 1 lõike 5 lõplikus redaktsioonis.
56      Eeltoodust tuleneb, et teisele küsimusele tuleb vastata, et määruse 2015/751 artikleid 4 ja 5 koostoimes selle määruse artikli 2 punktidega 10 ja 11 tuleb tõlgendada nii, et netohüvitis kuulub selle määruse artiklis 5 ette nähtud kõrvalehoidmise keelu kohaldamisalasse.
Kolmas ja neljas küsimus
57      Kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse 2015/751 artiklit 5 kohaldatakse tasude, sh netohüvitise suhtes, mida kaubamärgi kooskasutuse partner saab maksekaardisüsteemilt, kui see partner ei ole kaartide väljastaja. Jaatava vastuse korral soovib ta neljanda küsimuse raames sisuliselt teada, millistel tingimustel on sellel tasul „vahendustasuga samaväärne eesmärk või mõju“ selle sätte tähenduses. Selles kontekstis soovib ta eelkõige teada, kas nende tasude eesmärk peab olema motiveerida kaartide omanikke süsteemi kasutama. Lõpuks soovib ta viienda küsimusega teada, kas tuleb analüüsida nende tasude mõju, kui on tuvastatud, et neil oli vahendustasuga samaväärne eesmärk.
58      Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib seega teada, kuidas tõlgendada määruse 2015/751 artiklis 5 sätestatud tingimust, mille kohaselt peab kokkulepitud tasudel, sealhulgas netohüvitisel, olema selle sätte kohaldamisalasse kuulumiseks „vahendustasuga samaväärne eesmärk või mõju“, muu hulgas juhul, kui tegemist on tasuga, mida saab kaubamärgi kooskasutuse partner, kes ei ole väljastaja sellise kolme osapoolega maksekaardisüsteemis, mis on võrdsustatud nelja osapoolega maksekaardisüsteemiga.
59      Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, et nende küsimustega, mida tuleb analüüsida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse 2015/751 artiklit 5 tuleb tõlgendada nii, et tingimus, mille kohaselt peab kokkulepitud tasul, sealhulgas netohüvitisel, olema „vahendustasuga samaväärne eesmärk või mõju“, nõuab, et tuleb kindlaks teha, kas tasul, milles on kokku leppinud kaubamärgi kooskasutuse partner, kes ei ole väljastaja, ja kolme osapoolega maksekaardisüsteem seoses kaardipõhiste maksetehingute või nendega seotud toimingutega, on sellise vahendustasuga samaväärne motiveeriv eesmärk või alternatiivina motiveeriv mõju.
60      Esimesena tuleb märkida, et nagu nähtub esimesele ja teisele eelotsuse küsimusele antud vastustest, kohaldatakse määruse 2015/751 artiklit 5 tasude, sh netohüvitise suhtes, mida kaubamärgi kooskasutuse partner saab maksekaardisüsteemilt, kui see partner ei ole kaartide väljastaja. Selline kohaldamine aitab kaasa kolme osapoolega maksekaardisüsteemide, kui nendes osaleb kaubamärgi kooskasutuse partner, ja nelja osapoolega maksekaardisüsteemide võrdsele kohtlemisele. See võrdsustamine aitab kaasa selle määruse eesmärgile luua nende skeemide vahel võrdsed konkurentsitingimused, kohaldades nende suhtes samu norme. Nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 42, on selle sätte eesmärk seega võtta arvesse kaudsete vahendustasude olemasolu kolme osapoolega maksekaardisüsteemides, mis on võrdsustatavad nelja osapoolega maksekaardisüsteemidega, kui esimesed hõlmavad kaubamärgi kooskasutuse partnereid.
61      Selleks kohaldatakse määruse 2015/751 artiklit 5 kolme osapoolega maksekaardisüsteemide raames kokku lepitud tasude suhtes, mis küll olemata sõnaselgelt vahendustasud, on selliste tasudega samaväärse eesmärgi või mõjuga.
62      Lisaks nähtub selle määruse põhjendusest 31, mida on meelde tuletatud käesoleva kohtuotsuse punktis 45, et artiklis 5 ette nähtud reegli eesmärk on võtta arvesse asjaolu, et maksekaardisüsteemides võivad maksed, soodustused ja tasud olla otsesed, st mahu- või tehingupõhised, või kaudsed, kui nendeks on turustamissoodustused, boonused või allahindlused teatavate tehingumahtude puhul.
63      Seega tuleb tingimust, mille kohaselt peab tasul olema määruse 2015/751 artikli 5 kohaldamisalasse kuulumiseks „vahendustasuga samaväärne eesmärk või mõju“, tõlgendada määruse artikli 2 punktis 10 määratletud mõiste „vahendustasu“ määratlust ja põhjendust 31 arvestades.
64      Selle kohta tuleb esiteks meelde tuletada, et „vahendustasu“ on määruse 2017/751 artikli 2 punktis 10 määratletud kui väljastaja ja vastuvõtja vahelise iga kaardipõhise maksetehingu eest makstud tasu. Nagu nähtub selle määruse põhjendusest 10, võtavad vastuvõtvad makseteenuse pakkujad tavaliselt kaupmehelt vahendustasu iga kaardipõhise maksetehingu eest ja see kajastub tehingukuludes tarbijate jaoks.
65      Sellest tuleneb analoogia alusel, et tasu, mida ühelt poolt maksab kolme osapoolega maksekaardisüsteem kaubamärgi kooskasutuse partnerile selle kaardi kasutusmahu või kasutamisega seotud tehingute eest ja mis teiselt poolt kandub üle selle kaardi kasutamise teenuse maksumusse tarbija jaoks, võib olla käsitatav tasuna, millel on „vahendustasuga samaväärne eesmärk“ määruse 2015/751 artikli 5 tähenduses.
66      Teiseks, mis puudutab tingimust, et kokkulepitud tasul peab olema „vahendustasuga samaväärne mõju“ selle sätte tähenduses, siis tuleneb selle sätte sõnastusest ja sellega taotletavast eesmärgist, et selle tingimusega soovitakse hõlmata kõik muud tasud, mis on kokku lepitud maksekaardisüsteemi raames, muu hulgas niisugune tasu kolme osapoolega maksekaardisüsteemi ja kaubamärgi kooskasutuse partneri vahel, mis ei põhine otseselt kaardi kasutusmahul või kasutamisega seotud tehingutel, vaid mis mõjutab seda kasutamist.
67      Määruse 2015/751 põhjendustes 31 ja 32 esitatud täpsustustest ning mõiste „netohüvitis“ määratlusest selle määruse artikli 2 punkti 11 tähenduses tuleneb, et see tingimus puudutab makseid, mis on seotud kaardipõhiste maksetehingute või nendega seotud toimingutega, mille eesmärk on rahastada kaardi kasutamise soodustamist, nagu turustamissoodustused, boonused või allahindlused, ning mis mõjutavad kaardi kasutamise maksumust tarbija jaoks.
68      Teisena tuleb täpsustada, et sidesõna „või“ kasutamisest artikli 5 selges ja ühemõttelises sõnastuses tuleneb, et selles sisalduv kriteerium on alternatiivset laadi. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 55 märkis, piisab, kui saadud tasul on vahendustasuga samaväärne eesmärk või mõju, selleks et seda saaks pidada selle sätte kohaldamisalasse kuuluvaks nimetatud määruse artiklites 3 ja 4 ette nähtud piirmäärade kohaldamiseks.
69      Siiski peab kohus eeltoodut arvesse võttes ning kolme osapoolega maksekaardisüsteemi ja kaubamärgi kooskasutuse partneri vahel kokku lepitud tasu eripärasid arvestades kindlaks tegema, kas sellel tasul on vahendustasuga samaväärne eesmärk või alternatiivselt samaväärne mõju, mistõttu kuulub see tasu määruse 2015/751 artikli 5 kohaldamisalasse.
70      Sellest tuleneb, et kolmandale kuni viiendale küsimusele tuleb vastata, et määruse 2015/751 artiklit 5 tuleb tõlgendada nii, et tingimus, mille kohaselt peab kokkulepitud tasul, sealhulgas netohüvitisel, olema „vahendustasuga samaväärne eesmärk või mõju“, nõuab, et tuleb kindlaks teha, kas tasul, milles on kokku leppinud kaubamärgi kooskasutuse partner, kes ei ole väljastaja, ja kolme osapoolega maksekaardisüsteem seoses kaardipõhiste maksetehingute või nendega seotud toimingutega, on sellise vahendustasuga samaväärne motiveeriv eesmärk või alternatiivina motiveeriv mõju, mis tähendab, et arvesse tuleb võtta selle tasu eesmärki või mõju tarbija motivatsioonile seda kaarti kasutada.
Kuues küsimus
71      Kuuenda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse 2015/751 artikli 2 punkti 11 tuleb tõlgendada nii, et „kaupmehe tasu“, mida
kaubamärgi kooskasutuse partner tasub kolme osapoolega maksekaardisüsteemile, võib maha arvata maksetest, tagasimaksetest ja soodustustest, mida see partner saab maksekaardisüsteemilt seoses kaardipõhiste maksetehingute või nendega seotud toimingutega.
72      Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et määruse 2015/751 artikli 2 punktis 11 on mõiste „netohüvitis“ määratletud kui „maksete, tagasimaksete või soodustuste netosumma, mille väljastaja on saanud maksekaardisüsteemilt, vastuvõtjalt või mis tahes muult vahendajalt seoses kaardipõhiste maksetehingutega või nendega seotud toimingutega“.
73      Lisaks tuleb märkida, et selle määruse artikli 2 punktis 12 on „kaupmehe tasu“ määratletud kui „tasu, mida makse saaja maksab vastuvõtjale seoses kaardipõhiste maksetehingutega“. Nimetatud määruse artikli 2 punkti 13 kohaselt on „makse saaja“ füüsiline või juriidiline isik, kes on maksetehinguga ülekantava raha saaja.
74      Seega tuleneb määruse 2015/751 artikli 2 punkti 12 selgest sõnastusest, et kaupmehe tasu on osa kaupmehe, st makse saaja selle määruse artikli 2 punkti 13 tähenduses ja vastuvõtja vahelisest suhtest. Seevastu, kuna seda tasu ei maksta osana kaubamärgi kooskasutuse partneri ja vastuvõtja ehk kolme osapoolega maksekaardisüsteemi vahelisest õigussuhtest, ei kuulu see mõiste „netohüvitis“ alla selle määruse artikli 2 punkti 11 tähenduses.
75      Kolme osapoolega maksekaardisüsteemis täidab sama üksus ehk maksekaardisüsteem vastuvõtja ja väljastaja ülesandeid ning kaubamärgi kooskasutuse partner võib olla ka kaupmees, kes kasutab selle süsteemi teenuseid, st makse saaja selle määruse tähenduses. Sellisel juhul võib kaubamärgi kooskasutuse partner kasutada nimetatud skeemi teenuseid ja võtta vastu maksetehinguid selle skeemi välja antud makseinstrumentidega ning maksta sellele skeemile teenustasu. Kuid kaubamärgi kooskasutuse partner ei maksa niisugust teenustasu mitte sellise partnerina, vaid makse saajana. Nimelt ei ole sellel teenustasul seost maksekaardisüsteemiga sõlmitud partnerlusega ja igal juhul tuleks seda maksta ka suhetes teise maksekaardisüsteemiga. Seega ei ole see komisjonitasu osa kaubamärgi kooskasutuse partneri ja vastuvõtja vahelisest õigussuhtest.
76      Järelikult ei saa kaupmehe tasu selle netohüvitise arvutamisel maha arvata maksete, tagasimaksete ja soodustuste kogusummast, mille kaubamärgi kooskasutuse partner saab kolme osapoolega maksekaardisüsteemilt, isegi kui see partner tegutseb kaupmehena.
77      Eeltoodust tuleneb, et määruse 2015/751 artikli 2 punkti 11 tuleb tõlgendada nii, et „kaupmehe tasu“, mida kaubamärgi kooskasutuse partner tasub kolme osapoolega maksekaardisüsteemile, ei ole lubatud maha arvata maksetest, tagasimaksetest ja soodustustest, mida see partner saab maksekaardisüsteemilt seoses kaardipõhiste maksetehingute või nendega seotud toimingutega.
Seitsmes küsimus
78      Seitsmenda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse 2015/751 artikli 2 punkti 11 tuleb tõlgendada nii, et see võimaldab netohüvitise arvutamisel arvata kogusummast, mille kaubamärgi kooskasutuse partner saab kolme osapoolega maksekaardisüsteemilt, maha mitte ainult selle partneri makstud rahalised tasud, vaid ka mitterahalised teenused, mida see partner maksab maksekaardisüsteemile, ja kui see on nii, siis milliste kriteeriumide alusel tuleb see väärtus kindlaks määrata.
79      Nagu nähtub esimesele küsimusele antud vastusest, vastab kolme osapoolega maksekaardisüsteemis, mis väljastab kaardipõhiseid makseinstrumente kaubamärgi kooskasutuse partnerile, netohüvitis maksete, tagasimaksete ja soodustuste kogu netosummale, mille kaubamärgi kooskasutuse partner saab maksekaardisüsteemilt.
80      Selleks et teha kindlaks, kas, ja kui, siis millises ulatuses võib mitterahalist hüvitist kolme osapoolega maksekaardisüsteemi poolt kaubamärgi kooskasutuse partnerile makstud tasudest maha arvata, tuleb esiteks meelde tuletada, et määruse 2015/751 artikli 2 punktis 11 on viidatud „maksetele, tagasimaksetele ja soodustustele“. Ent mõistel „soodustus“ on lai tähendus, mis läheb kaugemale üksnes rahalistest soodustustest. Selle termini kasutamine mitmuses pärast maksete ja tagasimaksete mainimist kinnitab lisaks, et nimetatud hüvitis ei piirdu üksnes rahalise hüvitisega.
81      Määruse 2015/751 artikli 2 punkti 11 sellist laia tõlgendust kinnitab selle määruse põhjendus 31. Nimelt, nagu on tõdetud käesoleva kohtuotsuse punktis 45, võivad maksed, soodustused ja tasud olla otsesed (st mahu- või tehingupõhised) või kaudsed (turustamissoodustused, boonused, allahindlused teatavate tehingumahtude puhul), mistõttu ei saa mõistet „soodustus“ mõista nii, et see hõlmab üksnes rahalisi tasusid.
82      Lisaks on selles põhjenduses 31 täpsustatud, et kui hinnatakse, kas kõnesoleva määruse täitmisest hoitakse kõrvale, tuleb eelkõige arvesse võtta väljastajate kasumit, mis teenitakse väljastaja ja maksekaardisüsteemi ühisprogrammidest, samuti tuluna kajastuvaid töötlemistasusid, litsentsitasusid ja muid maksekaardisüsteemi tulus kajastuvaid tasusid.
83      Teiseks, määruse 2015/751 artikli 2 punkti 11 tõlgendamine nii, et kaubamärgi kooskasutuse partnerile makstavast tasust võib maha arvata ainult rahalisi makseid, kahjustaks selle määrusega taotletavaid eesmärke ja selle määruse artiklis 5 ette nähtud normi, mille eesmärk on keelata määruse artiklites 3 ja 4 nimetatud piirmääradest kõrvalehoidmine.
84      Mis puudutab mitterahalise tasu väärtust, siis tuleb see kindlaks määrata tasu majandusliku väärtuse alusel. Nimelt, kui kolme osapoolega maksekaardisüsteem ja kaubamärgi kooskasutuse partner määraksid mitterahalise tasu väärtuse kindlaks omavahelises lepingus, võib see väärtus olla üle hinnatud, et kompenseerida tasu, mida see maksekaardisüsteem maksab kaubamärgi kooskasutuse partnerile. See kahjustaks aga määruse 2015/751 eesmärki tagada turul võrdsed tingimused ja vähendada maksekaarditehingute maksumust tarbijate jaoks. Seega peab eelotsusetaotluse esitanud kohus arvesse võtma mitterahalise soodustuse majanduslikku väärtust, määrates selle kindlaks tema menetluses oleva kohtuasja kõigi asjaolude alusel, eelkõige selle tegeliku majandusliku väärtuse alusel juhul, kui teenust saavad osta teised isikud ja selle hind on avalikustatud.
85      Eeltoodut arvestades tuleb seitsmendale küsimusele vastata, et määruse 2015/751 artikli 2 punkti 11 tuleb tõlgendada nii, et see võimaldab netohüvitise arvutamisel arvata kogusummast, mille kaubamärgi kooskasutuse partner saab kolme osapoolega maksekaardisüsteemilt, maha mitte ainult selle partneri makstud rahalised tasud, vaid ka mitterahalised teenused, mida see partner maksab maksekaardisüsteemile ja mida tuleb hinnata nende tegelikku majanduslikku väärtust arvesse võttes.
Kohtukulud
86      Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse sama kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:
1.      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2015. aasta määruse (EL) 2015/751 kaardipõhiste maksetehingute vahendustasude kohta artikli 2 punkti 11 tuleb tõlgendada nii, et nende maksete, tagasimaksete ja soodustuste kogu netosumma, mida kaubamärgi kooskasutuse partner saab kolme osapoolega maksekaardisüsteemilt, võib olla käsitatav „netohüvitisena“ selle sätte tähenduses, isegi kui see partner ise ei ole „väljastaja“ selle määruse artikli 2 punkti 2 tähenduses, kui selle summa osaks olevatel tasudel on vahendustasuga sarnane eesmärk või mõju.
2.      Määruse 2015/751 artikleid 4 ja 5 koostoimes selle artikli 2 punktidega 10 ja 11 tuleb tõlgendada nii, et netohüvitis kuulub selle määruse artiklis 5 ette nähtud kõrvalehoidmise keelu kohaldamisalasse.
3.      Määruse 2015/751 artiklit 5 tuleb tõlgendada nii, et tingimus, mille kohaselt peab kokkulepitud tasul, sealhulgas netohüvitisel, olema „vahendustasuga samaväärne eesmärk või mõju“, nõuab, et tuleb kindlaks teha, kas tasul, milles on kokku leppinud kaubamärgi kooskasutuse partner, kes ei ole väljastaja, ja kolme osapoolega maksekaardisüsteem seoses kaardipõhiste maksetehingute või nendega seotud toimingutega, on sellise vahendustasuga samaväärne motiveeriv eesmärk või alternatiivina motiveeriv mõju, mis tähendab, et arvesse tuleb võtta selle tasu eesmärki või mõju tarbija motivatsioonile seda kaarti kasutada.
4.      Määruse 2015/751 artikli 2 punkti 11 tuleb tõlgendada nii, et „kaupmehe tasu“, mida kaubamärgi kooskasutuse partner tasub kolme osapoolega maksekaardisüsteemile, ei ole lubatud maha arvata maksetest, tagasimaksetest ja soodustustest, mida see partner saab maksekaardisüsteemilt seoses kaardipõhiste maksetehingute või nendega seotud toimingutega.
5.      Määruse 2015/751 artikli 2 punkti 11 tuleb tõlgendada nii, et see võimaldab netohüvitise arvutamisel arvata kogusummast, mille kaubamärgi kooskasutuse partner saab kolme osapoolega maksekaardisüsteemilt, maha mitte ainult selle partneri makstud rahalised tasud, vaid ka mitterahalised teenused, mida see partner maksab maksekaardisüsteemile ja mida tuleb hinnata nende tegelikku majanduslikku väärtust arvesse võttes.
Allkirjad
*      Kohtumenetluse keel: hollandi.