Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
RIMVYDAS NORKUS
esitatud 19. juunil 2025(1)
Kohtuasi C‑45/24
Verein für Konsumenteninformation
versus
Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Oberster Gerichtshof (Austria kõrgeim üldkohus))
Eelotsusetaotlus – Lennutransport – Määrus (EÜ) nr 261/2004 – Artikli 8 lõige 1 – Piletihinna tagasimaksmine lennu tühistamise korral – Vahendustasu, mida saab isik, kes osaleb pileti ostmisel reisija ja lennuettevõtja vahendajana – Hõlmamise tingimused – Väidetavalt lennuettevõtja teadmata määratud vahendustasu summa – Tõendamiskoormis
I.      Sissejuhatus
1.        Käesolevas eelotsusetaotluses, mille Oberster Gerichtshof (Austria kõrgeim üldkohus) on esitanud ELTL artikli 267 alusel, palutakse tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta määrust (EÜ) nr 261/2004 (millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 295/91)(2) ja eriti selle artikli 8 lõike 1 punkti a.
2.        See taotlus on esitatud Austria tarbijakaitseühingu Verein für Konsumenteninformation (edaspidi „VKI“) ja lennuettevõtja Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV (edaspidi „KLM“) vahelises kohtuvaidluses vahendustasu tagasimaksmise üle, mille olid veebipõhisele reisibüroole Opodo maksnud reisijad, kes olid broneerinud oma lennupiletid selle äriühingu veebisaidil ja kelle lend tühistati. Need reisijad loovutasid oma õiguse nõuda 95,14 euro suuruse vahendustasu tagasimaksmist VKI-le, kes nõuab oma hagis KLMilt määruse nr 261/2004 artikli 8 lõike 1 punkti a alusel selle vahendustasu tagasimaksmist koos intressiga. KLM väidab, et see hagi ei ole põhjendatud, sest tema ja Opodo vahel ei ole selle vahendustasu kohta mingit kokkulepet ning et tema ei ole selle kehtestamist heaks kiitnud.
3.        Käesolev kohtuasi annab Euroopa Kohtule võimaluse täpsustada oma kohtupraktikat lennuettevõtja kohustuse kohta maksta reisijale tagasi vahendustasu, mis on tasutud kolmandale isikule, kes osaleb lennupileti ostmisel vahendajana. Konkreetsemalt tuleb selgitada, millistele tingimustele peab vahendaja ja lennuettevõtja vaheline suhe vastama, et määruse nr 261/2004 artikli 8 lõike 1 punkti a alusel otse lennuettevõtja vastu esitatud hagi oleks põhjendatud. Näitan Euroopa Kohtu praktika põhjal, et keskse tähtsusega on see, et lennuettevõtja oleks vahendaja tegevuse vähemalt kaudselt heaks kiitnud. Selgitan ka, miks Euroopa Kohtu valitud lahendus kaitseb reisijate õigusi kõige paremini, unustamata samal ajal ka lennuettevõtjate huve.
II.    Õiguslik raamistik
4.        Määruse nr 261/2004 põhjendustes 1, 13 ja 22 on märgitud:
„(1)      Õhutranspordi valdkonnas ühenduse võetava meetme eesmärk on muu hulgas tagada reisijate kaitstuse kõrge tase. Peale selle tuleks täielikult võtta arvesse kõiki tarbijakaitse üldisi nõudeid.
[…]
(13)      Reisijatel, kelle lennud on tühistatud, peaks olema võimalus saada piletite eest hüvitist või jätkata reisi muudetud marsruudil rahuldavatel tingimustel, ning nende eest tuleks piisavalt hoolitseda ajal, kui nad ootavad hilisemat lendu.
[…]
(22)      Liikmesriigid peaksid tagama oma lennuettevõtjate üldise vastavuse käesolevale määrusele, kontrollima selle rakendamist ning määrama asjakohase asutuse seda kontrolli tegema. Kontroll ei tohiks mõjutada reisijate õigusi ega lennuettevõtjate võimalust kohtu kaudu siseriikliku seaduse alusel õiguskaitset taotleda.“
5.        Selle määruse artiklis 2 „Mõisted“ on sätestatud:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
f)      pilet – reisimisõigust andev kehtiv dokument või muul kujul kui paberina esinev samaväärne dokument, sealhulgas elektrooniline dokument, mille on välja andnud või heaks kiitnud lennuettevõtja või tema volitatud esindaja;
g)      broneering – tõsiasi, et reisijal on pilet või muu tõend, mis tõendab, et lennuettevõtja või reisikorraldaja on broneeringut tunnustanud ja selle registreerinud;
[…]“.
6.        Kõnealuse määruse artiklis 5 „Tühistamine“ on sätestatud:
„1.      Lennu tühistamise korral:
a)      pakub tegutsev lennuettevõtja asjaomastele reisijatele abi vastavalt artiklile 8;
[…]“.
7.        Sama määruse artiklis 8 „Õigus tagasimaksmisele või teekonna muutmisele“ on lõikes 1 sätestatud:
„Kui osutatakse käesolevale artiklile, pakutakse reisijatele võimalust valida järgmiste valikuvõimaluste vahel:
a)      –      seitsme päeva jooksul kogu pileti ostuhinna tagasimaksmine artikli 7 lõikes 3 osutatud vahenditega ärajäänud reisi osa või osade puhul ning toimunud reisi osa või osade puhul, kui lennust ei ole reisija esialgse reisikava jaoks kasu, ning vajadusel koos,
–      esimesel võimalusel toimuva tagasilennuga esimesse väljumiskohta;
b)      esimesel võimalusel ja võrreldavatel reisitingimustel toimuv teekonna muutmine reisijate lõppsihtkohta; või
c)      võrreldavatel tingimustel toimuv teekonna muutmine reisijate lõppsihtkohta reisijale sobival hilisemal kuupäeval, olenevalt vabadest kohtadest.“
8.        Määruse nr 261/2004 artiklis 13 „Õigus kahjude hüvitamisele“ on sätestatud:
„Kui tegutsev lennuettevõtja maksab hüvitist või täidab muid käesoleva määruse kohaseid kohustusi, ei või käesoleva määruse sätteid tõlgendada nii, et see kitsendaks õigust taotleda vastavalt kohaldatavale õigusele hüvitist mis tahes isikult, sealhulgas kolmandatelt isikutelt. Eelkõige ei piira käesolev määrus mingil moel tegutseva lennuettevõtja õigust taotleda hüvitist reisikorraldajalt või muult isikult, kellega tegutsev lennuettevõtja on sõlminud lepingu. Samamoodi ei tohi käesoleva määruse sätteid tõlgendada nii, et see kitsendaks reisikorraldaja või kolmanda isiku (muu kui reisija) õigust taotleda tegutsevalt lennuettevõtjalt vastavalt kohaldatavatele asjakohastele õigusaktidele hüvitist, kui tegutsev lennuettevõtja on sellise reisikorraldaja või kolmanda isikuga sõlminud lepingu.“
III. Vaidluse asjaolud, menetlus põhikohtuasjas ja eelotsuse küsimused
9.        Reisijad olid ostnud KLMi lendudele pileteid broneerimisportaalist Opodo, kes on International Air Transport Associationi (IATA) sertifitseeritud reisibüroo ja kellel on õigus väljastada lennupileteid selle lennuettevõtja lendudele. Kokku tasusid nad Opodole 2053,48 eurot. Lendude tühistamise tõttu maksti neile reisijatele piletite ostuhinnast tagasi 1958,34 eurot. Tagasi maksmata jäänud 95,14 euro suurune vahe vastab Opodo vahendustasule.
10.      Põhikohtuasjas kõne all olevate piletite ostmise ajaks oli KLM teinud Opodoga vähemalt kümme aastat koostööd ning nende äriühingute vahel oli sõlmitud nn Global Incentive’i leping, mille kohaselt saab Opodo teatavat tasu vastavalt KLMi lendudele müüdud piletite arvule. Ei IATA lepingud ega nn Incentive’i lepingud ei reguleerinud siiski küsimust, kas Opodo võib nõuda lennureisijatelt vahendustasu, ning seega ei olnud igal juhul ära näidatud niisuguse vahendustasu suurus. Niisiis väitis KLM käesolevas vaidluses, et ta ei teadnud, kui suurt vahendustasu Opodo reisijatelt küsis.
11.      VKI, kellele reisijad on loovutanud oma piletihinna tagasimaksenõuded, nõuab oma hagis 95,14 eurot koos intressiga. Esimese astme kohus rahuldas VKI nõude, ent apellatsioonikohus jättis selle rahuldamata. Seetõttu esitas VKI apellatsioonikohtu otsuse peale kassatsioonkaebuse (Revision) Oberster Gerichtshofile (Austria kõrgeim üldkohus), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus.
12.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et Euroopa Kohus analüüsis seda, mis ulatuses on reisijatel õigus piletihinda tagasi saada, juba 12. septembri 2018. aasta kohtuotsuses Harms (C‑601/17, edaspidi „kohtuotsus Harms“, EU:C:2018:702), milles ta otsustas, et määruse nr 261/2004 artikli 8 lõike 1 kohane tagasimaksmine peab hõlmama vahendustasu, välja arvatud juhul, kui vahendustasu on kehtestatud lennuettevõtja teadmata. Siiski saab Euroopa Kohtu nimetatud erandit, mis oleneb sellest, kas lennuettevõtja oli vahendustasust teadlik või mitte, eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul tõlgendada mitmel eri moel. Niisiis tekib esiteks küsimus, kuidas täpselt peab lennuettevõtjat konkreetsel juhul teavitama vahendustasu olemasolust ja vajaduse korral ka selle suurusest, ning teiseks küsimus, kellel lasub selle suhtes tõendamiskoormis.
13.      Isegi kui liikmesriikide kohtud kohaldavad kohtuotsusest Harms tulenevat kohtupraktikat erinevalt, on eelotsusetaotluse esitanud kohus seisukohal, et lennuettevõtja ei saa tugineda asjaolule, et ta ei teadnud vahendustasu täpset suurust, välja arvatud juhul, kui see oli erakordselt suur, mida tuleb tõendada tal endal. Sellises olukorras peab lennuettevõtja lähtuma põhimõttest, et üldjuhul tegutsevad vahendajad ainult vahendustasu eest.
14.      Neil asjaoludel otsustas Oberster Gerichtshof (kõrgeim üldkohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas [määrust nr 261/2004] ja eelkõige selle artikli 8 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et pileti ostuhind, mida tuleb arvesse võtta, et määrata kindlaks summa, mille lennuettevõtja peab lennu tühistamise korral reisijale tagasi maksma, sisaldab ka lennureisija tasutud summa ja lennuettevõtja saadud summa vahet, mis vastab vahendustasule, mille sai vahendajana tegutsenud ettevõtja, kui lennuettevõtja küll teab, et see ettevõtja võtab vahendustasu (vahendushind), kuid ei ole teadlik selle vahendustasu suurusest konkreetsel juhul?
2.      Kas tõendamiskoormis selle kohta, et lennuettevõtja oli vahendustasust nõuetekohaselt teadlik, lasub tagasimaksmist nõudval lennureisijal või peab lennuettevõtja tõendama, et ta ei olnud nõuetekohaselt teadlik sellest vahendustasust?“
IV.    Menetlus Euroopa Kohtus
15.      Eelotsusetaotlus, mis tehti 23. novembril 2023, saabus Euroopa Kohtu kantseleisse samal päeval.
16.      Põhikohtuasja pooled ja Euroopa Komisjon esitasid kirjalikud seisukohad Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklis 23 ette nähtud tähtaja jooksul.
17.      Euroopa Kohus otsustas vastavalt oma kodukorra artikli 76 lõikele 2 kohtuistungi korraldamata jätta.
V.      Õiguslik analüüs
A.      Sissejuhatavad märkused
18.      Piletihinna tagasimaksmine lennuettevõtjate poolt on reisijate õhuveo valdkonnas üks põhilisi õigusküsimusi. Seevastu on lendu broneerides kolmandatele isikutele tasutud summade tagasimaksmise küsimusele pööratud palju vähem tähelepanu. Ometi on reisibüroode või veebiportaalide taolistel teenuseosutajatel laienevas lennundussektoris üha suurem roll. See ettevõtlusharu on tänu reisituru liberaliseerimisele, odavlennuettevõtjate edule ja tehnoloogia arengule olnud pidevas muutumises. Nende muudatuste tagajärjel toimub tarbijate ja lennuettevõtjate vaheline suhtlus üha sagedamini kaudselt, kaasates ka vahendusteenuste osutajaid, nii et tekib kolmepoolne suhe, ning see põhjustab lennu tühistamise korral ohtralt õiguslikke küsimusi.(3)
19.      Kuigi määruses nr 261/2004 on lennupileti ostuhinna tagasimaksmine sõnaselgelt ette nähtud, nimelt selle määruse artikli 8 lõike 1 punktis a koostoimes artikli 5 lõike 1 punktiga a („kogu pileti ostuhinna tagasimaksmine“)(4), on küsimus sellest, kas ostuhind hõlmab ka reisijate poolt vahendajatele tasutud vahendustasu, jäänud kauaks ajaks vastuseta. See olukord muutus kohtuotsusega Harms, milles Euroopa Kohus otsustas, et lennuettevõtja on kohustatud sellise vahendustasu tagasi maksma. Seda kohustust põhjendas ta sisuliselt asjaoluga, et vahendustasu, mille vahendaja on reisijalt saanud, tuleb pidada lennupileti ostuhinna osaks.(5) See tõlgendus on veenev, seda enam, et vahendaja kaudu tehtud broneeringut tuleb käsitada osana ühest terviktehingust, mille raames on vahendustasu tasumine pileti ostmiseks vältimatu tingimus.
20.      Euroopa Kohus seadis selle õigusliku tagajärje tekkimiseks siiski tingimuse, et niisuguse pileti eri elemendid, sealhulgas hind, oleks lennuettevõtja „poolt heaks kiidetud“, kuna neid ei tohi „kehtestada ilma tema teadmiseta“.(6)
21.      Nagu eelotsusetaotluses öeldud, on mitu riigisisest kohut mõistnud seda tingimust nähtavasti nii, et see eeldab teatavat subjektiivset tegurit, nimelt lennuettevõtja teadmist vahendaja äritegevusest, eriti teadmist sellest, et viimane küsib osutatud teenuste eest vahendustasu. Õiguslikust seisukohast on tegemist tingimusega, mis puudutab konkreetselt suhet lennuettevõtja ja tema „volitatud esindaja“ vahel määruse nr 261/2004 artikli 2 punkti f tähenduses.
22.      Eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimused puudutavadki just seda aspekti, kuna sisuliselt soovitakse nendega esiteks välja selgitada, kas lennuettevõtja peab lema teadlik vahendustasu täpsest suurusest, ja teiseks, kellel lasub selle teadlikkuse suhtes tõendamiskoormis. Käsitlen neid küsimusi samas järjekorras.
B.      Esimene eelotsuse küsimus
23.      Oma esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas piletihind, mille lennuettevõtja peab reisijale tagasi maksma, hõlmab vahendaja võetud vahendustasu, kui see lennuettevõtja teab, et vahendaja nõuab oma teenuste eest üldjuhul vahendustasu, kuid ei ole teadlik selle täpsest suurusest konkreetsel juhul.
1.      Subjektiivne kriteerium, mille Euroopa Kohus sõnastas kohtuotsuses Harms
24.      Seoses sellega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et Euroopa Kohus täpsustaks kohtuotsust Harms selles küsimuses, et kui teadlik peab lennuettevõtja olema vahendaja võetavast vahendustasust, et tagasimaksmisele kuuluv piletihind saaks seda hõlmata. Oma küsimuses peab eelotsusetaotluse esitanud kohus silmas subjektiivset tegurit, mida ma mainisin oma sissejuhatavates märkustes ja mis on Euroopa Kohtu hinnangul põhiline tingimus, et lennuettevõtjal tekiks kohustus maksta tagasi vahendustasu kui pileti ostuhinna komponent, isegi kui see on tegelikult hoopis vastutasu kolmanda isiku osutatud teenuse eest.
25.      Kõigepealt pean vajalikuks juhtida tähelepanu asjaolule, et kohtuotsuse Harms tõlgenduse kohaselt sõltub niisugune kohustus eelkõige lennuettevõtja tahtest, kes peab Euroopa Kohtu sõnul olema „heaks kiitnud“ niisuguse pileti eri elemendid, sealhulgas vahendustasu.(7) See tõlgendus põhineb mõiste „pilet“ määratlusel, mis on antud määruse nr 261/2004 artikli 2 punktis f ja mille kohaselt on pilet reisimisõigust andev kehtiv dokument, mille on välja andnud ja lisaks ka „heaks kiitnud lennuettevõtja“ või tema volitatud esindaja. Euroopa Kohus järeldas sellest, et lennuettevõtja heakskiit hõlmab ka niisuguse pileti hinna eri komponente. Niisiis on Euroopa Kohus seisukohal, et kulude kandmine lennuettevõtja poolt on põhjendatud, sest ta on teinud teadliku ja informeeritud otsuse, millega ta kinnitab selle komponendi arvamist piletihinna sisse. Selline on igatahes mõiste „heakskiit“ semantiline tähendus.(8) Kohtuotsuses Harms samastati heakskiiduga siiski asjaolu, et kõnealune komponent ei ole kindlaks määratud ilma lennuettevõtja teadmata, mis tähendab, et lennuettevõtja teadlikkus vahendaja poolt vahendustasu määramisest on piisav järeldamaks, et lennuettevõtja on selle ka heaks kiitnud.
26.      Kohtuotsus Harms tugineb sisuliselt põhimõttele, et vahendustasu tagasimaksmise kohustus langeb lennuettevõtjale, kui ta kasutab oma ülesannete täitmiseks teadlikult kolmanda isiku abi. Järelikult tuleb seda, kui Euroopa Kohus väljendab, et piletihinna eri elemente ei või kindlaks määrata „lennuettevõtja teadmata“, mõista nii, et lennuettevõtjat ei saa kohustada tagasi maksma vahendustasu, millest ta ei olnud teadlik ja millega ta pole seetõttu nõustunud.
27.      Lisaks tuleb märkida, et Euroopa Kohtu tõlgenduse(9) kohaselt on vahendaja saadav vahendustasu, mille lennuettevõtja on heaks kiitnud, kohtuotsuse Mennens(10) tähenduses vältimatu ja lennuettevõtja peab selle tagasi maksma. See, et piletit saab osta ilma vahendaja teenuseta ja niiviisi vahendustasu tasumisest hoiduda, ei muuda seda hinnakomponenti minu arvates sugugi vähem vältimatuks. Nimelt mõistan ma reisija makstava vahendustasu vältimatust nii, et vahendustasu on piletihinna paratamatu osa, kui reisija kasutab vahendajat, kes on ise selle lennuettevõtja volitatud esindaja. Asjaolu, et reisija nõustub pileti ostmiseks vahendaja üldiste müügitingimustega ja soostub vahendustasu tasuma, ei tee seda samuti vähem vältimatuks. Erinevalt vahendaja pakutavatest valikulistest lisateenustest, nagu reisikindlustus, ei saa ostuprotsessis vahendustasu tasumist valimata jätta. Järelikult ei saa seda pidada määruse nr 261/2004 artikli 8 lõike 1 punkti a esimese taande tähenduses piletihinnast eraldatavaks.
28.      Selle järelduse pinnalt tekib küsimus, kuidas tuvastada lennuettevõtja teadlikkust, et vahendaja võtab oma tegevuse käigus vahendustasu. See aspekt on eriti oluline, sest kohtuotsuses Harms möönab Euroopa Kohus ise, et võib esineda olukordi, kus lennuettevõtja ei tunne vahendajate äritavasid. Reisija õigus nõuda lennuettevõtjalt vahendustasu tagasimaksmist on välistatud ainult niisuguses olukorras.
29.      Selle subjektiivse teguri laiema käsituse kasuks kõneleb mitu argumenti selles mõttes, et lennuettevõtja ja vahendaja püsiv suhe on üldjuhul piisav, et tuvastada lennuettevõtja teadlikkus ja seega tema kaudne nõusolek vahendustasu maksmisega. Esiteks on „pilet“ määruse nr 261/2004 artikli 2 punktis f määratletud kui dokument, mille võib olla välja andnud või heaks kiitnud ainult lennuettevõtja ise või „tema volitatud esindaja“. See, et iga pileteid müüv vahendaja on käsitatav lennuettevõtja volitatud esindajana, annab alust eeldada, et kohtuotsuse Harms(11) tähenduses teadmine ja heakskiit on olemas, lähtuvalt sellest, et ettevõtja on nõus lubama sel esindajal pileteid väljastada. Nimelt oleks seisukoht, et lennuettevõtja võib piletimüügi heaks kiita ja sellega nõustuda, ilma et ta ühtlasi nõustuks oma volitatud esindaja äritavaga, mis seisneb vahendustasu võtmises, minu arvates ebaloogiline. Niisugune lähenemine annaks tulemuseks „paremate palade noppimise“ (cherry picking), mis võimaldaks lennuettevõtjal ühes ja samas ärisuhtes oma volitatud esindajaga oma äranägemisel valida välja selle, mis on talle äriliselt kasulik, jättes samas kõrvale selle, mis talle ei sobi. Järgmiseks tundub hädavajalik kaitsta reisija usaldust piletiostmise protsessi nõuetekohasuse vastu, seda enam, et temalt ei saa oodata, et ta oleks teadlik esindaja ja lennuettevõtja vahelise ärisuhte laadi.(12) Samuti ei oleks mõistlik reisijalt nõuda, et ta seda uuriks. Viimaks tuleb märkida, et vahendajalt piletit ostes on õiguspärane eeldada, et lennuettevõtja on piletihinna eri elemendid heaks kiitnud ja et seega ta on neist igal juhul teadlik.
30.      Nimelt ei tasu unustada, et lennuettevõtjal on vabadus kujundada oma suhet vahendajaga nii, et ta saaks esitada teatud äritavadele vastuväiteid. Kui lennuettevõtja kasutab enda huvides vahendajate võrgustikku – kas oma klientuuri laiendamiseks või piletimüügiga seotud halduskulude vähendamiseks –, võib üldiselt eeldada, et ta on teadlik nende äritavadest ja seega on ta vahendustasu võtmise määruse nr 261/2004 artikli 2 punkti f tähenduses heaks kiitnud. Niisugusel juhul tundub olevat õigustatud järeldada, et lennuettevõtja ei ole olnud sõnaselgelt vastu sellele, et vahendaja võtab vahendustasu.
31.      Samamoodi on siis, kui lennuettevõtja otsustab teha koostööd kaubandusliku piletimüügiagendiga, mõistlik eeldada, et see lennuettevõtja soovib vastavaid turustamisvõimalusi omaenda huvides ära kasutada. Seega on see lennuettevõtja isegi siis, kui vahendajaga ei ole sõlmitud sõnaselget lepingut, määruse nr 261/2004 artikli 2 punkti f tähenduses volitatud esindajal pileteid väljastada lubades andnud heakskiidu sellele, et see esindaja nõuab oma klientidelt vahendustasu. Seevastu juhul, kui sama lennuettevõtja soovib vältida, et kolmas isik nõuaks niisugust vahendustasu, näiteks oma maine või äripoliitikaga seotud põhjustel, on tema enda ülesanne selle kolmanda isikuga ärisuhted loomata jätta või katkestada.
32.      Seega on lennuettevõtja vastutusest vabastatud üksnes erandjuhtudel, mil vahendaja tegutseb omal algatusel, ilma lennuettevõtja vähimagi kaasatuse, heakskiidu või teadlikkuseta. See hõlmab komisjoni kirjalikes seisukohtades kirjeldatud olukorda, kus vahendaja pakub ekraanilt andmete kopeerimise teenust (screen scraping)(13), st tema ärimudel põhineb lennuettevõtjate veebisaitidel leiduvate andmete automatiseeritud kaevel ilma nende ettevõtjate nõusolekuta. Kui vahendaja niisugustel asjaoludel vahendusteenuste eest vahendustasu nõuab, ei saa seda pidada lennuettevõtja „heakskiidetuks“ kohtupraktika tähenduses.
33.      Sellest vaatevinklist tundub, et Euroopa Kohtu kindlaksmääratud heakskiitmise element on kasulik näitaja selle kindlakstegemisel, kas lennuettevõtja ja vahendaja vahel on piisav seos. Lisaks on see suhteliselt lihtne kriteerium, mida saab kasutada, olenemata sellest, milline on nende suhte õiguslik laad. Kuna lennuettevõtjal on vabadus sõlmida ärisuhe enda valitud vahendajaga, ei saa ta väidetavale teadmatusele või tegevusetusele tuginedes hoiduda oma kohustusest maksta reisijale tagasi vahendustasu, mille viimane on vahendajale maksnud. Igal juhul on määrav tegur see, et ta on oma äripartneri tegutsemisviisist teadlik, mis on sellise tegevusega sõnaselge või vaikiva nõustumisega samaväärne.
34.      Lisaks tuleb meenutada, et nagu Euroopa Kohus märkis kohtuotsuses Harms, on heakskiitmise kriteeriumi kohaldamine sobiv vahend, et saavutada määruse nr 261/2004 eesmärke: tagada reisijate kaitstuse kõrge tase ning nende reisijate ja lennuettevõtjate huvide vaheline tasakaal.(14) See järeldus on veel ilmsem, kui võtta arvesse selle kriteeriumi praktilise kohaldamise alltoodud aspekte.
35.      Reisija võimalus nõuda tagasi vahendustasu, kasutades liidu õiguses ette nähtud õigust tagasimaksmisele, võtab arvesse tarbijakaitsega seotud huve,(15) sest niisugusel juhul tuleb reisijal tegemist teha ainult ühe võlgnikuga. Vastasel juhul oleks ta sunnitud esitama hagi nii lennuettevõtja vastu piletihinna tagasisaamiseks kui vahendaja vastu vahendustasu tagasisaamiseks. Peale selle, et taoline lähenemine tekitaks lisakulusid, põhjustaks see reisijale ka märkimisväärset riski, sest lennuettevõtja ja tema esindaja vaheline õigussuhe võib olla olenevalt lepingust ja asjaomase liikmesriigi õiguskorrast erineva ülesehitusega. See, et tunnustatakse ühtset õigust tagasimakse saamisele, mis põhineb liidu õigusel, see tähendab määruse nr 261/2004 artikli 8 lõike 1 punktil a koostoimes artikli 5 lõike 1 punktiga a,(16) parandab järelikult märkimisväärselt tema õiguslikku olukorda.
36.      Niisuguse liidu õiguses kehtestatud ja ühetaoliselt kohaldamisele kuuluva kriteeriumi kasutamine, nagu Euroopa Kohus töötas välja kohtuotsuses Harms, muudab minu hinnangul igasuguse arutelu vahendajale makstava tasu täpse laadi üle mõttetuks. KLMi seisukohad selle kohta näitavad selgelt, et selle kohustuse terminoloogiline kvalifitseerimine ja majanduslik jaotus varieeruvad sõltuvalt asjaomasest vahendussuhtest ja mõnikord isegi sellise suhte raames vastavalt poolte vahel kohaldatavatele lepingutingimustele.(17) Kui lennuettevõtja ja kolmanda isiku vahelist suhet tuleks iga kord majanduslikust ja õiguslikust aspektist hinnata, et määrata kindlaks lennuettevõtja poolt tagasimakstava hinna komponendid, satuks ohtu õiguskindlus. Seepärast on vaja leida kriteerium, mida oleks lihtne kasutada, näiteks heakskiitmise kriteerium, mida kohaldatakse riigisisesest õigusest sõltumatult.
37.      Kohtuotsuses Harms välja töötatud subjektiivse kriteeriumi eesmärk on piirata mingil määral lennuettevõtja vastutust, et võtta arvesse ka tema huve. Nagu ma käesolevas ettepanekus juba märkisin, vastutab lennuettevõtja oma esindajate äritegevuse eest üksnes siis, kui ta on selle vähemalt vaikimisi heaks kiitnud,(18) see tuleb aga tuvastada tõendamiskoormise jaotumise reeglite kohaselt, mida analüüsitakse teise eelotsuse küsimuse raames. See kriteerium hoiab seega ära lennuettevõtja vastutuse põhjendamatu laienemise asjaoludele, mis jäävad tema kontrolli alt välja.
38.      Lisaks tuleb toonitada, et kui lennuettevõtja võtab vastutuse, mis tuleneb tema ärisuhtest vahendajaga, ei saa ta sellest mingit kahju, kuna tal on võimalus kasutada viimase vastu tagasinõudeõigust. Sellega seoses tuleb meenutada, et kohtuotsuses Airhelp leidis Euroopa Kohus, et asjaolu, et lennuettevõtja on täitnud määrusest nr 261/2004 tulenevad kohustused, ei mõjuta tema õigust taotleda kohaldatava riigisisese õiguse alusel hüvitist mis tahes isikult, kes on tema kohustuste rikkumise põhjustanud, sealhulgas kolmandatelt isikutelt, nagu on ette nähtud selle määruse artiklis 13. Euroopa Kohtu sõnul ei sea see määrus hüvitise nõudeõigust sõltuvusse sellest, kas lennuettevõtjal on leping selle vahendajaga, kelle poole lennureisija oma lennu broneerimiseks pöördus.(19)
39.      Kuigi eespool viidatud kohtuotsus puudutab vaid üht konkreetset juhtu, nimelt lennuettevõtjal lasuva kohustuse rikkumist vahendaja poolt, leian, et määruse nr 261/2004 artiklit 13 tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab ka muid riigisiseses õiguses ette nähtud hüvitamisvorme, sealhulgas regressinõudeid.(20) Sellest vaatevinklist kinnitab see säte minu hinnangul põhimõtet, et riigisisene õigus täiendab kõnealust määrust, et saavutada poolte huvide tasakaal.
2.      Nõue, et lennuettevõtja oleks teadlik vahendajale makstava vahendustasu täpsest suurusest
40.      Neid kaalutlusi arvestades tuleb analüüsida eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud sisulist küsimust, kas määruse nr 261/2004 artikli 8 lõike 1 punkti a kohaseks tagasimaksmiseks on vaja, et lennuettevõtja oleks täpselt teadlik vahendaja nõutud vahendustasu suurusest. Nagu ma allpool selgitan, tekitaks selle subjektiivse teguriga seoses liiga rangete nõuete kehtestamine minu arvates mitmeid raskusi.
41.      Esiteks tundub, et kui Euroopa Kohus sõnastas kohtuotsuse Harms punktis 20 möönduse „välja arvatud juhul, kui vahendustasu oli kindlaks määratud ilma asjaomase lennuettevõtja teadmata“, rõhutas ta üksnes seda, et lennuettevõtja peab tagasimaksmise kohustusest vabanemiseks olema teadmatuses vahendustasu määramisest, rõhutamata teadmatust selle tasu suurusest. See tundub mulle loogiline, sest kui lennuettevõtja on vahendustasu võtmisest üldiselt teadlik, on tal võimalik saada teave selle täpse suuruse kohta oma volitatud esindajalt. Seevastu siis, kui seada vahendustasu tagasimaksmise tingimuseks, et lennuettevõtja oleks teadlik selle suurusest, ei saaks reisijale tagada piisavat prognoositavust ja see ähvardaks õõnestada tema usaldust piletite ostmise protsessi vastu.
42.      Teiseks, kui reisijale hinna tagasimaksmiseks nõutaks, et lennuettevõtja oleks teadlik vahendaja võetava vahendustasu täpsest suurusest, võiks lennuettevõtjal tekkida kiusatus hoiduda pahauskselt määruse nr 261/2004 artikli 8 lõike 1 punktis a ette nähtud tagasimaksmiskohustusest, jättes selle tasu suuruse kohta teabe hankimata. Samuti võiks ta väita, et ta ei teadnud midagi vahendaja äritavadest, sealhulgas vahendustasu võtmisest, mis tekitaks riigisisestes kohtutes keerulisi tõendamisprobleeme. Kohtuvaidluses tuleks lahendada nende väidete paikapidavuse küsimust, hoolimata sellest, et nagu ma leian, on täiesti õiguspärane nõuda lennuettevõtjalt, et ta hoiaks end piisava põhjalikkusega kursis oma partnerite äritavadega. Seda aspekti, mis on praktilisest seisukohast oluline, käsitletakse teise eelotsuse küsimuse analüüsi raames.
43.      Olukorras, kus lennuettevõtja on vahendaja tegevusest teadlik – või isegi õhutab seda –, tooks nõue, et ta oleks teadik vahendaja võetava vahendustasu täpsest suurusest, järelikult kaasa tulemuse, et ta saaks kokkuvõttes ise otsustada, mis ulatuses ta peab määruse nr 261/2004 artikli 8 lõike 1 punkti a kohase tagasimakse tegema. See säte kaotaks seega osa oma reisijate kaitsmise mõttest.
44.      Kolmandaks võib nõue, et lennuettevõtjal oleks põhjalikud teadmised vahendaja äritavadest, sealhulgas võetavast vahendustasust, viia selleni, et reisija loobub vahendaja kasutamise võimalusest ja eelistab broneerida otse lennuettevõtja kaudu, kuigi vahendajad pakuvad soodsamaid piletihindu. Selline muutus reisijate ostukäitumises võib majanduslikult kahjustada vahendajate tegevust, samas kui nad täidavad turul positiivset rolli, mitmekesistades tarbijatele tehtavaid reisipakkumisi ja laiendades nende näol lennuettevõtjate klientuuri.(21)
45.      Neljandaks ja viimaks viiks nõue, et lennuettevõtjal oleks kõrge teadlikkus vahendustasu täpsest suurusest, suure tõenäosusega selleni, et ta vabaneks kohustusest reisijale vahendustasu tagasi maksta, mistõttu oleks reisija sunnitud pöörduma vahendaja poole, et vahendustasu talle potentsiaalselt kulukate toimingute teel tagasi makstaks. Vaidlusalune summa ehk vahendustasu jääb aga – nagu on näha käesoleval juhul – pigem tagasihoidlikuks. See läheks ilmselgelt vastuollu määruse nr 261/2004 põhjenduses 1 nimetatud eesmärgiga tagada reisijate kaitstuse kõrge tase, samuti eesmärgiga lihtsustada selle määrusega kehtestatud tagasimaksmismenetlusi. Eelnevates punktides esitatud põhjustel leian, et kui kõne all on mõiste „teadlikkus“ kohtuotsuse Harms tähenduses, piisab sellest, kui lennuettevõtjale ei ole vahendaja roll teadmata ja ta nõustub vahendaja tegevusega vahendustasu eest, ilma et ta peaks olema konkreetsel juhul teadlik selle täpsest suurusest.
C.      Teine eelotsuse küsimus
46.      Oma teise eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas seoses õigusega saada määruse nr 261/2004 artikli 8 lõike 1 punkti a alusel tagasimakse langeb reisijale kohustus tõendada, et lennuettevõtja oli vahendustasust vajalikul määral teadlik.
47.      Kui Euroopa Kohus peaks vastama esimesele eelotsuse küsimusele nii, nagu ma soovitan, ei ole teisele küsimusele põhikohtuasja lahendamiseks vaja vastata. Nimelt ei ole käesolevas asjas vaidlust, et KLM teadis, et vahendaja Opodo võtab vahendustasu. Pealegi toimus see vahendamine vastustaja ja Opodo vahelise lepinguga reguleeritud koostöö raames. Samuti ei ole vaidlust selles, et kuna KLM oli teadlik vahendaja tegutsemisviisist, oli ta vahendustasu võtmisega põhimõtteliselt nõustunud.
48.      Kuna lennuettevõtja „teadlikkus“, mida nõutakse kohtuotsuses Harms, on käesolevas kohtuasjas tuvastatud, ei ole põhikohtuasjas enam oluline kindlaks teha, kellel lasub selles suhtes tõendamiskoormis. Seega esitan vaid ammendavuse huvides mõne kaalutluse tõendamiskoormise jaotuse kohta tavalises olukorras, kus reisija nõuab oma piletihinna tagasimaksmist.
49.      Kõigepealt tuleb meenutada, et nagu nähtub eelkõige määruse nr 261/2004 põhjendusest 22, peavad reisijad ja lennuettevõtjad kasutama oma õigust riigisisestes kohtutes hüvitist nõuda sellises korras, nagu on ette nähtud riigisiseses õiguses. Eeskirjad, mis reguleerivad tsiviilvastutuse valdkonnas tõendamiskoormist, kuuluvad üldjuhul selle riigisisese korra alla.
50.      Erandina sellest põhimõttest on määruses nr 261/2004 sätestatud hulk norme, mis käsitlevad otsesõnu tõendamiskoormist, eesmärgiga tagada reisijate õiguste kaitse. Sellised sätted on muu hulgas selle määruse artikli 5 lõigetes 3 ja 4, mis panevad lennuettevõtjale lennu tühistamise korral teatud kohustused ja ka nende kohustuste täitmise tõendamise koormise. Lisaks saab tõendamiskoormise jaotumise reegleid tuletada ka nimetatud määruse sätteid tõlgendades, mis on leidnud kinnitamist ka kohtupraktikas.
51.      Nii on Euroopa Kohus selle kohta juba otsustanud, et asjaomase lennuettevõtja kohustusega pakkuda välja ja korraldada teekonna muutmine vastavalt määruse nr 261/2004 artikli 8 lõike 1 punktile b kaasneb kohustus tõendada, et teekonda muudeti kavandatud moel võimalikult kiiresti.(22) Arvestades neid kaalutlusi ja seda, et kõnealuses määruses ei ole selle kohta ühtegi sõnaselget sätet ning samuti ei ole Euroopa Kohus oma kohtuotsuses Harms seda formaalselt selgitanud, tuleb tõlgendada selle määruse asjakohaseid sätteid.
52.      Selles kontekstis tuleb meenutada, et määruse nr 261/2004 artikli 8 lõike 1 punktiga a on lennuettevõtjale pandud kohustus maksta piletihind tagasi, sõltumata lennu tühistamise põhjusest. Erinevalt selle selle määruse artikli 7 kohasest hüvitise maksmise kohustusest ei kehti tagasimaksmise kohustuse suhtes erand, mis oleks seotud erakorraliste asjaoludega.(23) Seega on tagasimaksmise kohustus ilmselt suurema ulatusega kui reisijatele hüvitise maksmise kohustus. Seda silmas pidades kaasneb lennuettevõtja kohustusega pileti ostuhind tagasi maksta minu arvates ka kohustus vastavas olukorras tõendada, et teatavaid hinnaelemente ei tule tagasi maksta.
53.      See järeldus on seda veenvam, et vahendaja tegutseb mäletatavasti lennuettevõtja volitatud esindajana, mis annab alust eeldada, et ta on teadlik esindaja äritavadest.(24) Lennuettevõtjal on oma vahendajate tegevuse kohta nimelt kõige rohkem teavet. Nagu ma käesolevas ettepanekus märkisin,(25) on lennuettevõtjal ka paremad võimalused vahendaja tasu võtmise tavadele vastupanu avaldada ning seega kehtib eeldus, et ta on nõustunud sellega, et reisijatelt sellist vahendustasu küsitakse, samas kui reisijad ei saa seda kuidagi mõjutada.(26) Seevastu on ilmne, et tõendamiskoormise panemine reisijale tooks viimasele kaasa märkimisväärseid raskusi, ning see ei teeniks eesmärki tagada reisijate kaitstuse kõrge tase.
54.      Viimaks tundub mulle, et kohtuotsus Harms räägib mõneti sellise tõlgenduse kasuks, mille kohaselt lasub tõendamiskoormis lennuettevõtjal. Euroopa Kohus leidis nimelt, et kui just pole tegemist juhuga, mil lennuettevõtjal ei olnud vajalikke teadmisi, kuulub vahendaja nõutav tasu lennuettevõtja tagasimaksekohustuse alla, mis tuleneb määruse nr 261/2004 artikli 8 lõike 1 punktist a koostoimes artikli 5 lõikega 1. Seetõttu võib sellest järeldada, et lennuettevõtja teadmatus vahendustasust on erand reeglist. Selle reegli ja erandi vahelise suhte juurutamisega kehtestas Euroopa Kohus kaudselt tõendamiskoormise reegli, mille kohaselt on lennuettevõtja ülesanne tõendada, et ta ei olnud vahendaja tegevusest vajalikul määral teadlik ja et ta ei ole nõustunud niisuguse tegevusega, mille eest võetakse vahendustasu.(27)
55.      Samas mõistan ma komisjoni argumenti, et on vaja vältida tõendamiskoormise jaotumist lennuettevõtja kahjuks, kuna sellise jaotuse korral nõutaks talt, et ta tõendaks faktilise asjaolu puudumist.(28) Niisugusel juhul oleks lennuettevõtja kohustatud tõendama „negatiivset asjaolu“, mis on praktikas võimatu,(29) seda enam, et vaidlus kuuluks sel juhul riigisisese kohtu alluvusse (forum internum). Et sellist soovimatut tagajärge vältida ja lennuettevõtja huve nõuetekohaselt arvesse võtta, ei tohiks tõendamiskohustuse ümberpööramist puudutavad nõuded olla liiga ranged.
56.      Sel põhjusel olen sarnaselt komisjoniga seisukohal, et lennuettevõtjad täidavad tõendamiskoormise juba sellega, kui nad tõendavad – esitades usutavalt kõik asjakohased konteksti puudutavad asjaolud –, et nad ei olnud teadlikud, et vahendaja võtab oma tegevuse käigus vahendustasu, ja et nad ei olnud selleks nõusolekut andnud. Sellisel juhul tuleks reisijal põhjendatult näidata, et lennuettevõtja ja vahendaja vaheline koostöö oli üles ehitatud sellisel moel, et lennuettevõtja pidi olema teadlik, et vahendaja võtab tema pileteid müües vahendustasu, ja olema andnud selleks nõusoleku.
57.      Minu arvates kajastab selline tõlgendus kõige paremini reisijate ja lennuettevõtjate huvide tasakaalustamise eesmärki, mida liidu seadusandja määruse nr 261/2004 vastuvõtmisega soovis saavutada.(30) Seetõttu soovitan vastata eelotsusetaotluse esitanud kohtule, et asjaomase vahendustasu tagasimaksmise kohustusest vabanemiseks peab lennuettevõtja tõendama, et ta ei olnud teadlik, et vahendaja tegevuse käigus võetakse vahendustasu, ega olnud selleks nõusolekut andnud. Lennuettevõtja täidab tõendamiskoormise juba sellega, kui ta esitab usutavalt kõik asjakohased konteksti puudutavad asjaolud.
VI.    Ettepanek
58.      Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Oberster Gerichtshofi (Austria kõrgeim üldkohus) küsimustele järgmiselt:
artikli 8 lõike 1 punkti a koostoimes artikli 5 lõike 1 punktiga a Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta määruses (EÜ) nr 261/2004, millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 295/91, tuleb
tõlgendada nii, et
–        pileti ostuhind, mida tuleb arvesse võtta, et määrata kindlaks summa, mille lennuettevõtja peab lennu tühistamise korral reisijale tagasi maksma, sisaldab ka lennureisija tasutud summa ja lennuettevõtja saadud summa vahet, mis vastab vahendustasule, mille sai vahendajana tegutsenud ettevõtja, ilma et oleks nõutav, et lennuettevõtja oleks teadlik selle vahendustasu täpsest suurusest;
–        eelnimetatud vahendustasu tagasimaksmise kohustusest vabanemiseks peab lennuettevõtja tõendama, et ta ei olnud teadlik, et vahendaja tegevuse käigus võetakse vahendustasu, ega olnud selleks nõusolekut andnud. Lennuettevõtja täidab tõendamiskoormise juba sellega, kui ta esitab usutavalt kõik asjakohased konteksti puudutavad asjaolud.
1      Algkeel: prantsuse.
2       ELT 2004, L 46, lk 1; ELT eriväljaanne 07/08, lk 10.
3       Vt 21. detsembri 2021. aasta kohtuotsus Airhelp (C‑263/20, EU:C:2021:1039), mis puudutab lennuettevõtjale määrusega nr 261/2004 pandud kohustusi olukorras, kus veoleping on sõlmitud veebipõhise broneerimisplatvormi kaudu.
4       Kohtujuristi kursiiv.
5       Vt kohtuotsus Harms, punkt 16.
6       Vt kohtuotsus Harms, punkt 17.
7       Kohtuotsus Harms, punkt 17.
8       Sellest arusaamast on lähtutud kõigis selle kohtuotsuse keeleversioonides, millega ma oma analüüsi raames tutvusin. Vt hispaaniakeelne („deben haber sido autorizados“), danoise („skal være autoriseret“), saksakeelne („genehmigt werden müssen“), ingliskeelne („must […] be authorised“), itaaliakeelne („devono […] essere […] autorizzato“), leedukeelne („turi būti gautas jo sutikimas“), hollandikeelne („worden toegestaan“) ja portugalikeelne („devem […] ser autorizados“) versioon.
9       Kohtuotsus Harms, punkt 18.
10       22. juuni 2016. aasta kohtuotsus Mennens (C‑255/15, EU:C:2016:472, punkt 36). Selles kohtuotsuses leidis Euroopa Kohus, et määruse nr 261/2004 artikli 10 lõike 2 punktide a–c kohasel piletihinna osalisel tagasimaksmisel juhul, kui lennuettevõtja on paigutanud reisija madalamasse klassi, kui reisija ostetud piletiga ette nähtud, tuleb arvesse võtta üksnes hinnakomponente, mis kuuluvad vältimatult hinna sisse, see tähendab seda, mida reisijal tuleb lennuettevõtja pakutava teenuse kasutamise eest maksta.
11       Kohtuotsus Harms, punkt 17.
12       Vt Dejonckheere, J., „Reimbursement of Commission charged by intermediaries after flight cancellation. A legal analysis of the Harms Case (C‑601/17) and its impact on the objectives of Regulation (EC) No 261/2004“, Air & Space Law, 2019, 44, nr 1, lk 114. See autor tõstatas küsimuse, kuidas peaks reisija teadma, milline protsent piletihinnast makstakse edasi lennuettevõtjale ja kas viimane teab vahendaja määratud vahendustasu suurust.
13       Vt 15. jaanuari 2015. aasta kohtuotsus Ryanair (C‑30/14, EU:C:2015:10, punkt 16).
14       Vt kohtuotsus Harms, punkt 15.
15       Vajadust võtta lennutranspordi valdkonnas täielikult arvesse kõiki tarbijakaitse nõudeid on tunnistatud määruse nr 261/2004 põhjenduses 1.
16       Vt käesoleva ettepaneku punkt 19.
17       Igal juhul ei ole KLMi seisukohtades antud eristusel lennuettevõtja kaetava „vahendustasu“ ja reisija kantavate „vahenduskulude“ vahel käesoleva ettepaneku jaoks õiguslikku tähendust. Käesolev kohtuasi puudutab üksnes selle summa tagasimaksmist, mille vahendaja on saanud reisijalt, ning seda samadel faktilistel asjaoludel nagu need, mille kohta tehti kohtuotsus Harms.
18       Vt käesoleva ettepaneku punktid 26 ja 33.
19       Vt 21. detsembri 2021. aasta kohtuotsus Airhelp (C‑263/20, EU:C:2021:1039, punktid 54 ja 55).
20       Vt selle kohta Maruhn, J., BeckOK Fluggastrechte-Verordnung (Ronald Schmidt) (Ronald Schmidt), 33. Ed., München 2025, § 13 punkt 1 jj, mille kohaselt ei piira määruse nr 261/2004 artikkel 13 lennuettevõtja kaebeõigust. Autori sõnul ei ole selle sättega kaebeõigust mitte kehtestatud, vaid seda eeldatakse. See kaebeõigus võib tuleneda kas kehtivast lepingust või käsundita asjaajamise (negotiorum gestio) põhimõtetest.
21       Vt Seyffert, W., Conradt, L. ja Laib, S., Flugbuchung über Dritte – warum Online-Reiseportale unter dem (Haftungs)-Radar fliegen, Neue Zeitschrift für Verkehrsrecht, 2021, nr 11, lk 563. Need autorid märgivad, et veebiportaalide kasutamine on tarbijate huvides, et neil oleks lennupakkumisi lihtsam võrrelda, kuid kasu saavad sellest ka lennuettevõtjad.
22       29. juuli 2019. aasta kohtuotsus Rusu (C‑354/18, EU:C:2019:637, punkt 61).
23       Vt 8. juuni 2023. aasta kohtuotsus Austrian Airlines (koduriiki tagasitoomise lend) (C‑49/22, EU:C:2023:454, punkt 45).
24       Vt käesoleva ettepaneku punkt 29.
25       Vt käesoleva ettepaneku punkt 30.
26       Vt käesoleva ettepaneku punkt 27.
27       Vt selle kohta Degott, P., Schmidt, R., BeckOK Fluggastrechte-Verordnung, C.H. Beck, 33. tr., München, 2025, § 8, punkt 4b.
28       Vt Dejonckheere, J., „Reimbursement of Commission charged by intermediaries after flight cancellation. A legal analysis of the Harms Case (C‑601/17) and its impact on the objectives of Regulation (EC) No 261/2004“, op. cit. See autor tõstab esile raskusi tõendamiskoormise õiglase jaotamisega. Ühest küljest leiab autor, et tõendamiskoormis ei tohiks lasuda reisijal. Teisalt on ta seisukohal, et õiguslik eeldus, et lennuettevõtjat oli vahendustasust teavitatud, kahjustaks põhjendamatult lennuettevõtjate huve.
29       Nagu Euroopa Kohus on järjepidevalt otsustanud, ei kohusta liidu õigusnormid tõendama negatiivset asjaolu (vt selle kohta 24. märtsi 1988. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia, 104/86, EU:C:1988:171, punkt 11) ja 4. juuli 2024. aasta kohtuotsus EUIPO vs. KD (C‑5/23 P, EU:C:2024:575, punkt 47)).
30       Vt 19. novembri 2009. aasta kohtuotsus Sturgeon jt (C‑402/07 ja C‑432/07, EU:C:2009:716, punkt 67) ning 22. aprilli 2021. aasta kohtuotsus Austrian Airlines (C‑826/19, EU:C:2021:318, punkt 39).