62007CC0203
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
JÁN MAZÁK
esitatud 8. mail 2008 (
1
)
Kohtuasi C-203/07 P
Kreeka Vabariik
versus
Euroopa Ühenduste Komisjon
„Apellatsioonkaebus — Ühise diplomaatilise esinduse rajamise projekt Abujas (Nigeeria) — Kreeka Vabariigi poolt tasumisele kuuluvate summade tagasimaksmine — Komisjoni poolt Mandri-Kreeka piirkondliku rakenduskava raames üle kantud summa tasaarvestamine”
1.
Kreeka Vabariik palub oma apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu (esimene koda) 17. jaanuari 2007. aasta otsus kohtuasjas T-231/04: Kreeka Vabariik vs. komisjon (
2
). (edaspidi „edasikaevatud kohtuotsus”) osas, milles on tehtud vale järeldus, et Kreeka Vabariigil tekkisid rahalised kohustused tulenevalt asjaolust, et ta kirjutas alla esialgsele vastastikuse mõistmise memorandumile, mille sõlmisid komisjon ja liikmesriigid, ning et ta kirjutas alla täiendavale vastastikuse mõistmise memorandumile, samuti tulenevalt tema käitumisest.
2.
Edasikaevatud kohtuotsusega jättis Esimese Astme Kohus põhjendamatuse tõttu rahuldamata nõude tühistada toiming, millega komisjon nõudis tasaarvestuse teel sisse summa, mille Kreeka Vabariik oli kohustatud tasuma seoses osalemisega projektides Abuja I ja Abuja II, mille eesmärk oli rajada komisjoni ja Euroopa Liidu teatud liikmesriikide ühine diplomaatiline esindus Abujas (Nigeeria).
I. Õiguslik raamistik
A. Ühenduse õigus
3.
Euroopa Kohtu põhikirja artiklis 58 on sätestatud:
„Euroopa Kohtusse saab edasi kaevata ainult õigusküsimustes. Apellatsioonkaebuse aluseks võib olla üksnes Esimese Astme Kohtu pädevuse puudumine, menetlusnormide rikkumine, mis kahjustab kaebaja huve, või ühenduse õiguse rikkumine Esimese Astme Kohtu poolt. […]”
4.
Nõukogu 25. juuni 2002. aasta määrus (EÜ, Euratom) nr 1605/2002, mis käsitleb Euroopa ühenduste üldeelarve suhtes kohaldatavat finantsmäärust (
3
) (edaspidi „finantsmäärus”), sätestab artiklis 71:
„1.   Saadaoleva summa kindlaksmääramine on toiming, millega volitatud või edasivolitatud eelarvevahendite käsutaja:
a)
kontrollib võla olemasolu;
b)
määrab kindlaks võla olemasolu ja suuruse või kontrollib seda;
c)
kontrollib võla maksmisele kuulumise tingimusi.
2.   Komisjonile kättesaadavaks tehtud omavahendid ja kõik saadaolevad summad, mis on kindlad, kindlasummalised ja kuuluvad maksmisele, tuleb kindlaks määrata peaarvepidajale antavas sissenõudekorralduses, millele järgneb võlgnikule saadetav võlateade; mõlemad koostab vastutav eelarvevahendite käsutaja. […]”
5.
Finantsmääruse artiklis 72 on sätestatud:
„1.   Sissenõudmise kinnitamine on toiming, millega vastutav volitatud või edasivolitatud eelarvevahendite käsutaja annab peaarvepidajale sissenõudekorralduse väljastamise teel käsu nõuda sisse saadaolev summa, mille esimesena nimetatu on kindlaks määranud. […]”
6.
Finantsmääruse artikli 73 kohaselt:
„1.   Peaarvepidaja täidab sissenõudekorraldusi, mis käsitlevad vastutava eelarvevahendite käsutaja nõuetekohaselt kindlaksmääratud saadaolevaid summasid. Ta hoolitseb selle eest, et ühendused saavad oma tulu ja et nende õigusi kaitstakse.
Summade sissenõudmisel tasaarvestab peaarvepidaja ühenduste nõuded võlgnikele samaväärsete nõuetega, mis viimastel on ühenduste suhtes ja mis on kindlad, kindlasummalised ja kuuluvad maksmisele. […]”
7.
Komisjoni 23. detsembri 2002. aasta määrus (EÜ, Euratom) nr 2342/2002, millega kehtestatakse Euroopa ühenduste üldeelarve suhtes kohaldatavat finantsmäärust käsitleva nõukogu määruse (EÜ, Euratom) nr 1605/2002 üksikasjalikud rakenduseeskirjad (
4
) (edaspidi „rakendusmäärus”), sätestab artiklis 78:
„Menetlus
1.   Saadaoleva summa kindlaksmääramine on toiming, millega eelarvevahendite käsutaja tunnustab, et ühendustel on õigus saada summa võlgnikult, ja määrab kindlaks nõudeõiguse, millega võlgnikult nõutakse võla maksmist.
2.   Sissenõudekorraldus on toiming, millega vastutav eelarvevahendite käsutaja annab peaarvepidajale käsu eelarvestatud summa sissenõudmiseks.
3.   Võlateatega teatatakse võlgnikule, et:
a)
ühendused on saadaoleva summa kindlaks määranud;
b)
võlg ühendustele tuleb maksta teataval kindlal kuupäeval (edaspidi „maksetähtpäev”);
c)
kui võlg ei ole maksetähtpäevaks makstud, arvestatakse võlalt viivist artiklis 86 nimetatud määra järgi, ilma et see piiraks kohaldatavate erieeskirjade rakendamist;
d)
võimaluse korral teostab institutsioon sissenõude tasaarvestusega, teavitades sellest enne võlgnikku;
e)
kui võlga ei ole maksetähtpäevaks makstud, nõuab institutsioon võla sisse eelnevalt esitatud tagatisest;
f)
kui pärast kõikide meetmete võtmist ei ole kogu summat tagasi saadud, nõuab institutsioon summa sisse sissenõudmisotsuse täitmisele pööramisega finantsmääruse artikli 72 lõike 2 kohaselt või õiguslikke meetmeid kasutades.
Eelarvevahendite käsutaja saadab võlateate võlgnikule ja selle koopia peaarvepidajale.”
8.
Rakendusmääruse artiklis 79 on sätestatud:
„Saadaolevate summade kindlaksmääramine
Saadaoleva summa kindlaksmääramiseks tagab vastutav eelarvevahendite käsutaja, et:
a)
saadaolev summa on kindel ja selle suhtes ei kohaldata mingeid tingimusi;
b)
saadaolev summa on kindlasummaline ja väljendatud täpselt sularahas;
c)
saadaolev summa on võlgu ja selle suhtes ei kohaldata maksetähtaega;
d)
võlgniku andmed on õiged;
e)
sissenõutav summa on kirjendatud õigesse eelarvepunkti;
f)
tõendavad dokumendid on nõuetekohased ning
g)
on järgitud usaldusväärse finantsjuhtimise põhimõtet, […].”
9.
Rakendusmääruse artiklis 83 on sätestatud:
„Sissenõudmine tasaarvestuse teel
Pärast vastutava eelarvevahendite [käsutaja] ja võlgniku teavitamist nõuab peaarvepidaja menetluse igas etapis kindlaksmääratud saadaolevad summad sisse tasaarvestuse teel, kui võlgnikul on ühenduste vastu kindel, kindlasummaline ja maksmisele kuuluv nõue ning see on maksekorraldusega kindlaksmääratud summa.”
[Tsitaati on parandatud Euroopa Kohtus, kuna määruse eestikeelne tõlge on ekslik.]
B. Rahvusvaheline õigus
10.
Rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni (
5
) artiklis 31 on sätestatud:
„Tõlgendamise üldnorm
1.   Lepingut tõlgendatakse heas usus, andes lepingus kasutatud mõistetele konteksti arvestades tavatähenduse ning lähtudes lepingu mõttest ja eesmärgist.
2.   Lepingu tõlgendamisel hõlmab kontekst peale teksti, kaasa arvatud preambul ja lisad:
a)
lepingu juurde kuuluva kokkuleppe, mis on saavutatud kõigi osalisriikide vahel seoses lepingu sõlmimisega;
b)
dokumendi, mille on koostanud üks või mitu osalisriiki seoses lepingu sõlmimisega ja mille teised osalisriigid on heaks kiitnud lepinguga seotud dokumendina.
3.   Rööbiti kontekstiga võetakse arvesse:
a)
osalisriikide järgnevat kokkulepet lepingu tõlgendamise või selle kohaldamise kohta;
b)
lepingu kohaldamise edaspidist praktikat, mis kehtestab osalisriikide kokkuleppe selle tõlgendamise suhtes;
c)
rahvusvahelise õiguse asjaomaseid norme, mida kohaldatakse osalisriikide suhetes.
4.   Eritähendus antakse terminile sel juhul, kui on kindlaks tehtud, et osalisriikidel oli selline kavatsus.”
II. Faktilised asjaolud ja edasikaevatud kohtuotsuse taust
11.
Kokkuvõtlikult kirjeldas Esimese Astme Kohus lahendatava kohtuasja asjaolusid edasikaevatud kohtuotsuses järgmiselt:
„7.
Pärast Nigeeria pealinna üleviimist Lagosest Abujasse üüris komisjon alates 1993. aastast Abujas hoonet oma delegatsiooni ja ajutiselt ka Euroopa Liidu teatud liikmesriikide, nende hulgas ka Kreeka Vabariigi esinduste tarbeks. Kokkuleppel nende liikmesriikidega (edaspidi „Abuja I projekt”) andis komisjon asjaomastele esindustele teatud kontoriruumid allüürile ja osutas neile teatud teenuseid. Liikmesriigid leppisid kokku oma esindustega seotud kulude jaotuse. Kreeka Vabariigi osa moodustas 5,5% kogukulust. Leides, et Kreeka Vabariik ei ole sellest tulenevat võlga tasunud, nõudis komisjon 2004. aastal vastava summa tasaarvestuse teel sisse (vt allpool punkt 44).
8.
Belgia Kuningriik, Taani Kuningriik, Saksamaa Liitvabariik, Kreeka Vabariik, Hispaania Kuningriik, Prantsuse Vabariik, Iirimaa, Itaalia Vabariik, Madalmaade Kuningriik, Portugali Vabariik ja komisjon (edaspidi „osapooled”) koostasid 18. aprillil 1994 Euroopa Liidu lepingu artikli J.6 alusel vastastikuse mõistmise memorandumi (edaspidi „esialgne memorandum”), mis käsitles ühise infrastruktuuriga ühise suursaatkonnakompleksi ehitust nende diplomaatiliste esinduste tarbeks (edaspidi „Abuja II projekt”). Esialgset memorandumit täiendati ühinemisprotokolliga pärast Austria Vabariigi, Soome Vabariigi ja Rootsi Kuningriigi ühinemist.
9.
Esialgse memorandumi artikkel 1 nägi ette, et liikmesriikide suursaatkonnad ja komisjoni delegatsioon on eraldiseisvad diplomaatilised esindused, kellele laieneb 18. aprilli 1961. aasta diplomaatiliste suhete Viini konventsioon ja liikmesriikide osas veel ka . aasta konsulaarsuhete Viini konventsioon.
10.
Esialgse memorandumi artiklis 10 oli märgitud, et Abuja II projekti koordinaatorina tegutseb komisjon teiste osapoolte „nimel”.
11.
Esialgse memorandumi artikli 11 kohaselt vastutab komisjon Abuja II projekti arhitektuurse teostatavusuuringu ja esialgse tasuvusuuringu ning projekteerimise korraldamise eest. See artikkel näeb ühtlasi ette täiendava vastastikuse mõistmise memorandumi koostamise „üksikasjaliku ehitusprojekti, kulude jaotuse ja ruumide jaotuse kohta kõigi osapoolte vahel pärast [Abuja II] projekti lõpuleviimist” (edaspidi „täiendav memorandum”). Lõpuks näeb artikkel 11 ette alalise korralduskomitee moodustamise, mis koosneb kõigi osapoolte esindajatest ja mille eesistuja on komisjonist, et Abuja II projekti koordineerida ja teostada selle üle järelevalvet. Alaline korralduskomitee esitab korralisi aruandeid nõukogu juures ühise välis- ja julgeolekupoliitika (ÜVJP) raames moodustatud haldusasjade töörühmale (edaspidi „ÜVJP haldusasjade töörühm”).
12.
Esialgse memorandumi artikkel 12 on järgmine:
„[Abuja II] projekti rahastatakse pärast artiklis 11 nimetatud [täiendava memorandumi] heakskiitmist osapoolte otseste maksetega, mis vastavad igale osapoolele määratud osalusele projektis. Komisjoni osalus kajastatakse vastaval eelarvereal.
Eeltööde kulud (I etapp) kaetakse komisjoni eelarve halduskuludest. Nende suurus on hinnanguliselt 140000 eküüd. Kui [Abuja II] projekt on ellu viidud, maksavad kõik osapooled need kulud tagasi summas, mis vastab igaühe osalusele projektis.”
13.
Esialgse memorandumi artikkel 13 sätestab:
„Kõik osapooled tagavad pärast [täiendava memorandumi] heakskiitmist nende vastutusel olevate kulude täieliku tasumise. Iga osapoole tasumisele kuuluv kogusumma sisaldab:
a)
talle määratud ruumide pinna kõiki kulusid ja
b)
tema osa ühiste ja avalike ruumide kuludest, mis on arvutatud proportsionaalselt talle määratud ruumide pinna osakaalule ruumides, mis ei ole ühised.”
14.
Esialgse memorandumi artikkel 14 näeb ette, et komisjon tasub kõigi osalevate riikide nõusolekul ja osavõtul kõik kolmandatele isikutele (lepingupooltele) tasumisele kuuluvad summad.
15.
Esialgse memorandumi artikli 15 lõige 1 sätestab:
„Kui mõni osapool otsustab [Abuja II] projektist taganeda, kirjutamata alla artiklis 11 nimetatud [täiendavale memorandumile], kaotavad käesoleva vastastikuse mõistmise memorandumi sätted, sealhulgas artiklites 12 ja 13 sätestatud rahalised kohustused, taganeva osapoole suhtes kehtivuse.”
16.
Ühendus, keda esindas komisjon, sõlmis 29. märtsil 1995 esimese lepingu ühisettevõtjaga, mille moodustasid komisjoni korraldatud Abuja II projekti arhitektuurikonkursi võitja Dissing & Weitling arkitektfirma A/S ühelt poolt ja COWIconsult Consulting Engineers and Planners A/S teiselt poolt (edaspidi „konsultandid”). Selle lepingu artikliga 1 kinnitas komisjon osapoolte tahet sõlmida konsultantidega „lõplik leping”. Artikli 2 kohaselt valmistavad konsultandid ette sellekohase projekti. Nende ettevalmistuste kulud ulatusid 212547,59 euroni.
17.
Asjaomaste liikmesriikide välisministeeriumide pädevate talituste esindajate ja Dissing & Weitling arkitektfirma arhitektide nõupidamistel määrati kindlaks iga liikmesriigi esinduse tegelikud vajadused ja igaühe osa kulude katmisel.
18.
ÜVJP raames moodustatud kinnisasjade alltöörühm kogunes 26. oktoobril 1995. Koosoleku protokollist nähtub, et alltöörühm teeb komisjonile ettepaneku:
„[…]
—
lõpetada [projektülesande] etapp;
—
teha koos arhitektibürooga [eelprojekti etapi plaanide] koostamiseks vajalikud toimingud [alalise korralduskomitee] poolt ette nähtud tähtaegadeks;
—
sõlmida [pinnase- ja asukohauuringu] lepingud, kuna viimati nimetatud [leping] on täiendava memorandumi sõnastamiseks tingimata vajalik;
—
katta nimetatud etappidega seotud kulud.”
19.
Alltöörühm kinnitas, et „komisjoni poolt ülekantud summasid käsitletakse temapoolse avansina iseseisvasse ad hoc fondi, mis varasema kokkuleppe kohaselt on [Abuja II] projekti sobiv rahastamisviis” ja et „kui projekt jääb ellu viimata, maksavad teised osapooled komisjonile need summad tagasi varasemate etappide suhtes kokkulepitud korras”.
20.
Alaline korralduskomitee (vt eespool punkt 11) kogunes 24. novembril 1995. Koosoleku protokollis on märgitud, et konsultantidega sõlmitav „tehnilise abi” leping summas 2676369 eurot (edaspidi „põhileping”) on esitatud komisjoni hangete ja lepingute nõuandekomiteele (CCAM) heakskiitmiseks. Samas on ka märgitud, et „kui projekt jääb ellu viimata, maksavad teised osapooled komisjonile need summad tagasi”.
21.
Komisjon sõlmis põhilepingu 27. detsembril 1995. See käsitles Abuja II projektülesannet ja eelprojekti etappi (artiklid 4.4 ja 4.5), samuti võimalikke detailprojekte (artikkel 4.6).
22.
ÜVJP haldusasjade töörühm kiitis eelprojekti heaks 19. septembril 1996.
23.
ÜVJP haldusasjade töörühm tegi 21. novembril 1996 komisjonile ettepaneku rakendada ad hoc meetmeid, et arhitektid alustaksid detailprojektide väljatöötamist. Töörühm märkis, et selle etapi ametlik leping sõlmitakse pärast täiendava memorandumi lõplikku vormistamist. Sellel koosolekul tegi komisjon ülalmainitud töörühmale teatavaks kulude summa, mille ta oli Abuja II projekti ettevalmistamiseks avansina kandnud kuni : see summa oli ligikaudu 2,8 miljonit eurot.
24.
Sama töörühm kogunes 24. veebruaril 1997 ja otsustas täiendava memorandumi lõplikku vormistamist ära ootamata töötada välja detailprojektid ja lepingudokumendid. Selle koosoleku protokoll sisaldab järgmisi otsuseid:
„Teha komisjonile ettepanek teha koos arhitektidega dokumentide väljatöötamiseks vajalikud toimingud ja tasuda nendeks töödeks vajalikud summad projekti jaoks kokkulepitud korras. Nagu varasematel juhtudel maksavad teised osapooled selliselt makstud avansi komisjonile hiljem tagasi [esialgses memorandumis] selleks ettenähtud korras.”
25.
Järgnenud kuudel taganes mitu liikmesriiki Abuja II projektist. ÜVJP haldusasjade töörühm kohustas 28. aprillil 1997 komisjoni tegema „Taani Kuningriigiga kahepoolseid toiminguid, et maksta komisjonile tagasi tema osa nendest projektiga seotud kuludest, mis komisjon on kandnud osapoolte arvel”. Samasugune otsus tehti pärast Iirimaa taganemist 1997. aasta septembris, samuti pärast Portugali Vabariigi, Soome Vabariigi ja Rootsi Kuningriigi taganemist.
26.
Komisjon sõlmis arhitektidega 12. novembril 1997 põhilepingu juurde lisalepingu, mille esemeks on detailprojektide koostamine ja sõidukulude hüvitamine summas 1895696 eurot.
27.
ÜVJP haldusasjade töörühm märkis 18. juunil 1998, et Belgia Kuningriik võib Abuja II projektist taganeda. Selle koosoleku protokollist nähtub, et alaline korralduskomitee juhtis tähelepanu, et Belgia Kuningriik maksaks ära oma osa kuludest, nagu need on pärast eelprojekti heakskiitmist kindlaks määratud.
28.
Komisjon saatis Kreeka Vabariigile 10. juunil 1998 maksekorralduse summas 153367,70 eurot, mis vastab Kreeka Vabariigi osale ehk 5,06%-le kogukuludest projekti esialgses etapis. Maksetähtajaks määrati .
29.
Saksamaa Liitvabariik, Kreeka Vabariik, Prantsuse Vabariik, Itaalia Vabariik, Madalmaade Kuningriik, Austria Vabariik ja komisjon kirjutasid täiendavale memorandumile alla 9. detsembril 1998. Täiendava memorandumi artikkel 11 näeb ette projekti rahastamise fondi loomise.
30.
Vastavalt täiendava memorandumi artiklile 14 kohaldatakse memorandumit ajutiselt allakirjutamisele järgneva teise kuu esimesest päevast alates ja see jõustub teise kuu esimesel päeval arvates päevast, mil liikmesriigid ja komisjon teatavad selle ratifitseerimisest.
31.
Komisjon kuulutas 28. aprillil 1999 välja hanke asjaomaste liikmesriikide saatkondade ja ühenduse delegatsiooni hoonete ehitamiseks (EÜT 1999, S 82). Selles oli märgitud, et Kreeka saatkonna ruumide pindala on 677 m2.
32.
Komisjon „kordas”3. septembril 1999 ÜVJP haldusasjade töörühmale oma 1998. aasta taotlust, et liikmesriigid maksaksid talle tagasi summad, mis ta on eelprojekti etapi eest konsultantidele maksnud. Ta osutas, et teatud liikmesriigid on tasumisele kuuluvad summad juba ära maksnud, kuid mõned, nende hulgas ka Kreeka Vabariik, ei ole neid enne . aasta tähtaja möödumist tagasi maksnud. Komisjon lisas, et osapooltele saadetakse uus maksekorraldus, mis puudutab esiteks detailprojektide kulusid ja teiseks Belgia Kuningriigi, Hispaania Kuningriigi ja Portugali Vabariigi taganemisest tulenevatest ümberkorraldustest tingitud kulusid.
33.
Alaline korralduskomitee kogunes 20. septembril 1999 ehitusfirmade eelvaliku tegemiseks. Kreeka Vabariigi esindaja kirjutas koosoleku protokollile alla. Pakkumiskutse edasisteks ehitustöödeks avaldati . aasta Euroopa Ühenduste Teatajas S 54.
34.
Komisjon nõudis 17. veebruari 2000. aasta maksekorraldusega Kreeka Vabariigilt 168716,94 euro tasumist detailprojekte puudutava hankemenetluse toimiku koostamise eest.
35.
Alaline korralduskomitee otsustas 22. juunil 2000 valida projektile uue lähenemisnurga (edaspidi „Abuja II vähendatud projekt”), mis osutus vajalikuks Prantsuse Vabariigi taganemise tõttu. Abuja II vähendatud projekt nägi eelkõige ette ühiste hoonete ja infrastruktuuri väljajätmise ning ruumide pinna vähendamise. Kreeka Vabariigi esindaja märkis sellel koosolekul, et ta on projektiga nõus eeldusel, et tema juhtkond selle heaks kiidab. Komisjon saatis Kreeka Vabariigile . aasta koosoleku protokolli ja palus temalt ametlikku seisukohta Abuja II vähendatud projekti kohta.
36.
Komisjon kordas oma taotlust Kreeka Vabariigi esindajatele 5. septembril 2000. Pärast uut, . aasta kuupäevaga meeldetuletust saatis komisjon Kreeka Vabariigile faksi teel kirja, millele vastamise tähtajaks oli määratud, märkides, et vaikimist tõlgendatakse projektist taganemisena. Kreeka ametiasutused teatasid komisjonile, et neil ei ole võimalik Abuja II vähendatud projekti puudutavat vastust anda. Seepeale vastas komisjon samal kuupäeval, et ta tegi arhitektidele ülesandeks Abuja II vähendatud projekti ümbertegemise, jättes välja Kreeka Vabariigi.
37.
Komisjon saatis 28. jaanuari 2002. aasta kirjaga Kreeka Vabariigile võlateate 1276484,50 euro kohta Abuja II projekti ehitustööde kulude katteks. Seejärel tühistas komisjon nimetatud võlateate.
38.
Pärast oma saatkonna avamist Abujas vabastas Kreeka Vabariik 13. juulil 2002 ajutised ruumid, mida ta kasutas Abuja I projekti raames.
39.
Komisjon edastas 11. oktoobri 2002. aasta kirjaga Kreeka Vabariigile ametlikult võlateated Abuja I ja Abuja II projektide eest tasumata summade kohta ning nõudis temalt kogusummas 861813,87 euro ja 11000 USA dollari (USD) tasumist.
40.
Pärast poolte vahel peetud läbirääkimisi tuletas komisjon 31. jaanuari 2003. aasta kirjaga Kreeka Vabariigile meelde, et viimane ei ole tasunud oma võlga Abuja I ja Abuja II projektide eest, ning nõudis temalt kogusummas 516374,96 euro ja 12684,89 USA dollari tasumist enne 2003. aasta veebruari lõppu. Komisjon lisas, et kui tähtaja möödumisel ei ole makset tehtud, nõuab ta asjaomased summad sisse kõiki selleks ette nähtud õiguslikke vahendeid kasutades.
41.
Järgnevate kuude kestel vaidlesid Kreeka Vabariik ja komisjon tasumisele kuuluva summa suuruse üle.
42.
Kreeka Vabariik saatis 29. detsembril 2003 oma alalisele esindajale Euroopa Liidu juures järgmise kirja:
„Kuna komisjon jääb oma seisukoha juurde, mis puudutab meie riigi võlga Abuja II projekti eest, ja kohaldab tasaarvestuse korda, palume teil menetlust jälgida ja meile teatada, kas ja millises osas seda on rakendatud, et Kreeka Vabariik saaks välja selgitada, millises ulatuses ta Euroopa Komisjoni vastu hagi esitab.
Tuletame meelde, et Abuja I projekti osas oleme tunnistanud oma võlga kuni 2002. aasta maini, kuid komisjoni nõutav summa katab ajavahemikku 2002. aasta juulini ja pärast seda. Kuna kavatseme oma eespool nimetatud võla tasuda, palume teil võtta ühendust komisjoni pädevate finantstalitustega, et kontrollida asjaolusid, millest moodustub meie võla täpne kogusumma eurodes kuni 2002. aasta maini.”
43.
Komisjon saatis 16. veebruaril 2004 Kreeka Vabariigile kirja, milles määratles viimase poolt veel tasumata võla Abuja I ja Abuja II projektide eest. Kirjale lisatud tabelist, milles on loetletud üksteist võlateadet Abuja I ja Abuja II projektide eest tasumata summade kohta, nähtub, et komisjon nõudis Kreeka Vabariigilt 565656,80 euro tasumist. Selles kirjas täpsustas komisjon, et:
„[Kreeka Vabariik] edastas komisjonile järgmise nõude: […]
2000GR161PO005OBJ 1 MANDRI-KREEKA – Interim payment – 4774562,67 eurot.
Tuginedes [finantsmääruse artikli 73 lõike 1 teises lõigus] sätestatud maksetingimustele, teeb komisjon võlgade ja nõuete tasaarvestuse, võttes ühtlasi vajalikel juhtudel arvesse ka viivise.
Juhul kui teie poolt teatavaks tehtud nõuded ületavad tasaarvestuse summa, kantakse teile võimalikult kiiresti üle netosumma, millele teil on õigus. […]”
44.
Komisjon kandis 10. märtsil 2004 Kreeka Vabariigile üle rahalised vahendid Mandri-Kreeka piirkondliku rakenduskava raames. Selle asemel, et maksta 4774562,67 eurot (vt eespool punkt 43), kandis komisjon üle ainult 3121243,03 eurot. Nii nõudis ta tasaarvestuse teel sisse summa, mida Kreeka Vabariik ei olnud veel tasunud ja millest 565656,80 eurot olid seotud Abuja I ja Abuja II projektidega (edaspidi „vaidlustatud toiming”).”
III. Menetlus Esimese Astme Kohtus ja edasikaevatud kohtuotsus
12.
Kreeka Vabariik esitas Euroopa Kohtule tasaarvestuse toimingu peale hagi, mis saadeti edasi Esimese Astme Kohtule ja registreeriti kohtuasjana T-231/04. Esimese Astme Kohtus tugines Kreeka Vabariik vaid ühele väitele, mis tuleneb esialgse ja täiendava memorandumi, finantsmääruse ja määruse nr 2342/2002 rikkumisest.
13.
Väite esimeses osas osutab Kreeka Vabariik esialgse ja täiendava memorandumi rikkumisele.
14.
Sissejuhatuseks analüüsis Esimese Astme Kohus küsimust, kas ta on pädev hagi lahendama, kui üks tasaarvestatud summadest kuulub EL lepingu V jaotise kohaldamisalasse, mille raames puudub Euroopa Kohtul pädevus, kui see ei ole ette nähtud EL artikliga 46. Kuna aga komisjon nõudis vaidlusalused summad sisse toiminguga, mis põhineb finantsmäärusel ja määrusel nr 2342/2002, tegi Esimese Astme Kohus järelduse, et tasaarvestuse toiming kuulub ühenduse õiguse valdkonda ja seega saab sellise toimingu peale esitada tühistamishagi EÜ artikli 230 alusel. Nii leidis Esimese Astme Kohus, et ta on pädev hagi lahendama.
15.
Järgmisena uuris Esimese Astme Kohus Kreeka Vabariigi varalist vastutust Abuja I ja Abuja II projektide eest.
16.
Kreeka Vabariik oli tunnistanud oma vastutust Abuja I projekti üüri ja halduskulude eest, kuid vaidlustas oma vastutuse 72714,47 euro suuruses kogusummas, mida komisjon temalt nõudis. Esimese Astme Kohus leidis, et Kreeka Vabariik ei ole tõendanud, et komisjon on tasumisele kuuluva summa suuruses eksinud. Pealegi ei ole Kreeka Vabariik vaidlustanud võlateateid, mida ta sai mitmel korral, ega ole selgitanud, miks ta ei pea end vastutavaks summa eest, mille poolest tema tunnistatud summa erineb komisjoni nõutud summast. Siit tulenevalt ei saa nõustuda Kreeka Vabariigi argumendiga, mis eitab tema vastutust Abuja I projektiga seotud võlgade eest.
17.
Abuja II projekti osas tõi Esimese Astme Kohus esile, et rohkem kui kuue aasta jooksul – 18. aprillist 1994 kuni – laskis Kreeka Vabariik oma käitumisega teistel osapooltel arvata, et ta säilitab oma osaluse Abuja II projektis. Pärast täiendavale memorandumile allakirjutamist 1998. aasta detsembris osales ta kõnealuses projektis veel ligikaudu kahe aasta jooksul.
18.
Esimese Astme Kohus järeldas sellest, et Kreeka Vabariigi kohustusi ei saa hinnata piiratult vaid esialgsest ja täiendavast memorandumist lähtudes, vaid tuleb arvestada ka ootusi, mis nimetatud liikmesriik oma käitumisega teistel osapooltel tekitas.
19.
Seoses sellega märkis Esimese Astme Kohus, et hea usu põhimõte on rahvusvahelise tavaõiguse nõue, mis on siduv nii ühendusele kui ka teistele osapooltele, ning et see „tuleneb rahvusvahelises avalikus õiguses õiguspärase ootuse kaitse põhimõttest”.
20.
Seejärel leidis Esimese Astme Kohus, et kuna Kreeka Vabariik kirjutas alla esialgsele memorandumile ja on selle ka ratifitseerinud, siis on ta üks Abuja II projekti osapooltest ning et see seisund tekitab teiste osapoolte ees teatud kohustusi, mis tulenevad koostööst ja solidaarsusest.
21.
Esimese Astme Kohus sedastas, et esialgne memorandum puudutab Abuja II projekti eeletappe ning et selle etapi lõppedes otsustasid osapooled jätkata projekti elluviimist ja kanda hoone detailprojektiga seotud kulud enne täiendava memorandumi allakirjutamist. Osapooled andsid 24. veebruari 1997. aasta koosolekul, millel osalesid kaks Kreeka Vabariigi esindajat, komisjonile loa teha koos arhitektidega detailprojektide väljatöötamiseks vajalikud toimingud täiendavat memorandumit ära ootamata. Esimese Astme Kohus leidis, et nii toimides läksid osapooled eeletappidest kaugemale ja sõlmisid seega vaikimisi kokkuleppe viia projekt ellu. Kui osapooled otsustasid . aasta koosolekul projekti ellu viia, ei saanud nad – Esimese Astme Kohtu hinnangul – enam vabalt projektist taganeda, maksmata tagasi oma osa esialgsetest ja hilisematest kuludest.
22.
Järgnevalt märkis Esimese Astme Kohus, et kuigi teatud liikmesriigid projektist seejärel taganesid, ei andnud Kreeka Vabariigi käitumine mingit alust tema osaluses kahtlemiseks ja 9. detsembril 1998 kirjutas ta täiendavale memorandumile alla koos teiste osapooltega, kes ei olnud projektist taganenud. Esimese Astme Kohus täheldas, et alles 2000. aasta suvel teatas Kreeka Vabariik esimest korda oma kõhklustest osaluse jätkamise suhtes.
23.
Esimese Astme Kohtu sõnul on kindel, et Kreeka Vabariigil oli õigus projektist taganeda, kuid pidades silmas kohustuste väljakujunemist pärast esialgset etappi, ei saanud ta siiski projektist taganeda – hoolimata täiendava memorandumi ratifitseerimata jätmisest –, kandmata vastutust kulude eest, mis on seotud tema osalemisega Abuja II projektis.
24.
Ühtlasi leidis Esimese Astme Kohus, et Kreeka Vabariigi kohustused tulenevad ka esialgse memorandumi sõnastusest, eeskätt artikli 15 lõikest 1. Selle sätte kohaselt võib riik, kes ei kirjuta alla täiendavale memorandumile, vabaneda projektiga seotud rahalistest kohustustest. Esimese Astme Kohtu hinnangul on õige ka vastupidine järeldus, kui riik on täiendavale memorandumile alla kirjutanud (nagu seda tegi Kreeka Vabariik).
25.
Mis puudutab argumenti, et täiendava memorandumi ratifitseerimine on selle jõustumiseks vajalik eeltingimus, siis märkis Esimese Astme Kohus, et täiendava memorandumi artikli 14 kohaselt oli see Kreeka Vabariigi suhtes ajutiselt kohaldatav alates 1. veebruarist 1999 kuni 2000. aasta oktoobrini. Esimese Astme Kohtu hinnangul järeldub sellest, et Kreeka Vabariik ei saa seda ajutist kohaldatavust eirata, tuginedes asjaolule, et ta ei ole täiendavat memorandumit ratifitseerinud.
26.
Kreeka Vabariigi argumendi kohta, et projekti maksumuse suurenemist võib pidada „asjaolude põhjalikuks muutumiseks”, mis võib ta vabastada tema rahalistest kohustustest, märkis Esimese Astme Kohus, et hoone ehitamise projekti puhul ei saa projekti maksumuse suurenemist pidada „asjaolude põhjalikuks muutumiseks”. Pealegi nõustus Kreeka Vabariik projekti maksumuse suurenemisega, mis oli teada juba Abuja II projekti alustamisel, ega esitanud ühtki vastuväidet, kui tema osalus projektis suurenes pärast mitme liikmesriigi taganemist aastatel 1997–1999.
27.
Nendest põhjendustest lähtudes leidis Esimese Astme Kohus, et Kreeka Vabariiki tuleb pidada vastutavaks kõikide kulude eest, mis on seotud tema osalemisega Abuja II projektis.
28.
Nii lükkas Esimese Astme Kohus väite esimese osa põhjendamatuse tõttu tagasi.
29.
Oma ainsa väite teises osas tugines Kreeka Vabariik finantsmääruse ja määruse nr 2342/2002 rikkumisele.
30.
Seoses Kreeka Vabariigi kinnitusega, et nii Abuja I kui ka Abuja II projekti eest nõutavate summade suuruse ja põhjendatuse küsimustes valitses ilmne ebaselgus, rõhutas Esimese Astme Kohus, et tasaarvestus finantsmääruse artikli 73 lõike 1 alusel ei ole välistatud, kui üks võlgadest on vaidlustatud või kui komisjoni ja võlgniku vahel on nende võlgade üle peetud läbirääkimisi, kuna vastasel korral saaks võlgnik võla sissenõudmist lõpmatuseni edasi lükata.
31.
Esimese Astme Kohus leidis, et kuigi 2002. aastal võis nõuete osas puududa selgus, jõudis komisjon pärast poolte kirjavahetust ja toimiku uut läbivaatamist tasumisele kuuluvate summade osas kindlale järeldusele aastal 2004, kui ta tegi sissenõude.
32.
Peale selle osutas Esimese Astme Kohus, et Kreeka Vabariik ei ole esitanud ainsatki dokumenti tõendamaks, et komisjon ei ole järginud asjassepuutuvate määrustega kehtestatud korda ja et tal ei olnud õigust järeldada, et nõue oli „kindel, kindlasummaline ja kuulus maksmisele”. Järelikult olid tasaarvestuse teel sissenõude tegemise tingimused vaidlustatud toimingu sooritamise ajal täidetud.
33.
Lõpuks lükkas Esimese Astme Kohus tagasi Kreeka Vabariigi väite, et komisjonil ei olnud õigust tasaarvestuse teel sissenõuet teha, kuna asjaomased nõuded kuulusid osapooltele ja mitte ühendusele ning tasaarvestuse eesmärk ei olnud seega ühenduste rahaliste huvide kaitse, mis on ülalmainitud määruste eesmärk. Esimese Astme Kohus tegi vastupidise järelduse – et asjaomased nõuded kuulusid ühendusele –, kuna komisjon tegutses osapoolte esindajana Abuja I ja Abuja II projektides.
34.
Seega lükkas Esimese Astme Kohus ainsa väite teise osa põhjendamatuse tõttu tagasi.
IV. Euroopa Kohtus esitatud nõuded
35.
Kreeka Vabariik palub Euroopa Kohtul:
—
tunnistada käesolev apellatsioonkaebus vastuvõetavaks;
—
tühistada Esimese Astme Kohtu otsus osas, milles see on vaidlustatud;
—
rahuldada apellatsioonkaebus vastavalt esitatud nõuetele;
—
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
36.
Komisjon palub Esimese Astme Kohtul:
—
tunnistada apellatsioonkaebus vastuvõetamatuks;
—
teise võimalusena tunnistada apellatsioonkaebus ilmselgelt põhjendamatuks ja jätta see tervikuna rahuldamata;
—
mõista kohtukulud igal juhul välja apellatsioonkaebuse esitajalt.
V. Apellatsioonkaebus
A. Apellatsioonkaebuse väited
1. Apellatsioonkaebuse esimene väide
37.
Kreeka Vabariik väidab, et Esimese Astme Kohus on tõlgendanud vääralt esialgse memorandumi artikleid 12, 13 ja 15, täiendava memorandumi artiklit 14 ning hea usu ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtteid.
38.
Kreeka Vabariik väidab, et Esimese Astme Kohus leidis ekslikult, et Abuja II projektiga seonduvad liikmesriikide kohustused on pigem määratletud iga liikmesriigi käitumisega ega ole puhtalt lepingulised kohustused, mis on kindlaks määratud nende kahe memorandumi sätetega. Kui esialgse memorandumi artikleid 12, 13 ja 15 ning täiendava memorandumi artiklit 14 korrektselt tõlgendada, tuleb siiski möönda, et Kreeka Vabariigil ei tekkinud mingeid rahalisi kohustusi, kuna ta piirdus täiendava memorandumi allakirjutamisega ega ole seda ratifitseerinud. Kreeka Vabariik ei ole niisiis seda memorandumit heaks kiitnud ning järelikult on selle liikmesriigi puhul täitmata tingimused, mis on aluseks rahaliste kohustuste tekkimisele.
39.
Kreeka Vabariik leiab, et hea usu põhimõte on asjassepuutuv ainult selle määratlemisel, kas liikmesriik osales Abuja II projektis, mitte aga osalemisest tulenevate kohustuste määratlemisel. Need kohustused tuleb määratleda eranditult ainult lepinguliste sätete alusel, kuna liikmesriigi käitumine ei ole selles osas asjassepuutuv.
40.
Seoses sellega väidab Kreeka Vabariik, et Esimese Astme Kohus tõlgendas vääralt esialgse memorandumi artiklit 13, mis nõuab, et liikmesriigid „tagavad pärast [täiendava memorandumi] heakskiitmist nende vastutusel olevate kulude täieliku tasumise”. Täiendava memorandumi ajutine kohaldamine ei anna piisavat alust esialgse memorandumi artiklites 12 ja 13 ettenähtud rahaliste kohustuste tekkeks, selleks on vaja heaks kiita täiendav memorandum.
41.
Esimese Astme Kohus tõlgendas vääralt ka täiendava artiklit 14, mis näitab selgelt, et selle memorandumi jõustumiseks ja seega osalevatel liikmesriikidel rahaliste kohustuste tekkimiseks on vaja, et täiendav memorandum oleks heaks kiidetud ratifitseerimise teel.
2. Apellatsioonkaebuse teine väide
42.
Kreeka Vabariik väidab, et Esimese Astme Kohus tõlgendas vääralt esialgse memorandumi artiklit 15, leides, et enne täiendavale memorandumile allakirjutamist olid osapooled sõlminud 24. veebruaril 1997 vaikimisi lepingu projekti elluviimise kohta ja et nii tunnistati esialgse memorandumi artikli 15 lõige 1 kehtetuks või vähemalt muudeti seda.
B. Vastuvõetavus
1. Esimene vastuvõetamatuse väide
43.
Komisjon kinnitab, et apellatsioonkaebus on vastuvõetamatu põhjusel, et see tugineb vastastikuse mõistmise memorandumite tõlgendamisele, mis ei ole ühenduse õiguse osad. Seega ei rajane apellatsioonkaebus ühelgi Euroopa Kohtu põhikirja artiklis 58 loetletud põhjendusel, mis võib olla apellatsioonkaebuse aluseks.
44.
Põhikirja artikkel 58 sätestab, et Euroopa Kohtusse saab edasi kaevata ainult õigusküsimustes. Seda sätet tuleb mõista nii, et see piirab Euroopa Kohtu pädevust apellatsiooniastmes, lubades kontrollida vaid Esimese Astme Kohtu otsuse seaduslikkust.
45.
Nagu osutas Esimese Astme Kohus, tekitab käesolevas kohtuasjas raskusi tõsiasi, et „komisjoni ja liikmesriikide vahelised suhted, millel põhineb nende koostöö Abuja I ja Abuja II projektide lähteülesande koostamisel, projekteerimisel ja elluviimisel, kuuluvad EL lepingu V jaotise kohaldamisalasse” (
6
). Nagu Esimese Astme Kohus aga õigesti märkis, on „EL lepingu raames – Amsterdami lepingust tulenevas sõnastuses – […] Euroopa Kohtu volitused ammendavalt loetletud EL artiklis 46. See ei näe ette Euroopa Kohtu pädevust EL lepingu V jaotise sätete osas” (
7
). Seega jäävad vastastikuse mõistmise memorandumid kui sellised väljapoole Euroopa Kohtu pädevuse piire.
46.
Menetluses olevat vaidlust silmas pidades andis Esimese Astme Kohus siiski hinnangu, et „on selge, et komisjon nõudis vaidlusalused summad sisse toiminguga, mis põhineb finantsmäärusel ja määrusel nr 2342/2002, seega kuulub tasaarvestuse toiming ühenduse õiguse valdkonda” (
8
).
47.
Seejärel selgitas Esimese Astme Kohus, et „finantsmääruse kohaldamisalast ja eriti määruse artiklist 1 nähtub, et selle artikli 73 lõikes 1 sätestatud tasaarvestuse teel sissenõudmise kord on kohaldatav vaid ühenduse eelarve summade suhtes. Vaidlust ei ole selles, et EÜ artikli 268 alusel, mis näeb ette, et eelarves näidatakse ära nii ühenduse kuluartiklid kui ka Euroopa Liidu lepingu ühise välis- ja julgeolekupoliitika sätetest tingitud institutsioonide kulud, oli komisjonil õigus arvata ühenduse eelarvesse Abuja I ja Abuja II projektidele tehtud kulud” (
9
).
48.
Leian, et Esimese Astme Kohus tegi korrektsed loogilised järeldused EÜ artikli 268 põhjal, mis näeb ette, et ühenduse eelarvesse arvatakse mitte ainult ühenduse kuluartiklid, vaid ka institutsioonide teatud kulud, mis on tingitud Euroopa Liidu lepingu ühise välis- ja julgeolekupoliitika sätetest. See säte kajastub EL artikli 28 lõikes 2. Nimetatud sätete toimel on nende kulude käsitlemine eelarves suures osas võrdsustatud EÜ asutamislepingu alusel tekkivate kulude käsitlemisega. (
10
) Selle tagajärjel on finantsmääruse artikli 73 lõige 1, mis näeb ette ühenduse nõuete sissenõudmise tasaarvestuse teel igalt võlgnikult, kellel endal on ühenduse vastu nõue, kohaldatav ka Euroopa Liidu lepingu ühise välis- ja julgeolekupoliitika sätetest tingitud institutsioonide kulude suhtes, mis on arvatud eelarvesse sarnaselt ühenduse kuluartiklitega.
49.
Nagu iga ühenduse õigusakt, allub ka tasaarvestuse toiming ühenduste kohtu kontrollile EÜ artikli 230 alusel. Selleks et kontroll oleks tõhus ja põhjalik, on sageli vaja (
11
) kontrollida tasaarvestatava võla olemasolu. Käesolevas kohtuasjas pidi Esimese Astme Kohus tõlgendama ühtaegu nii esialgset memorandumit kui ka täiendavat memorandumit, kuna nende tõlgendamine oli vajalik põhjaliku kohtuliku kontrolli teostamiseks tasaarvestuse toimingu seaduslikkuse üle.
50.
Leian, et kui Esimese Astme Kohtul oli õigus lahendada kahest vastastikuse mõistmise memorandumist tulenevaid küsimusi ja kui ta need lahendas, siis tuleneb sellest tõsiasjast loogiliselt, et on igati õiguspärane, kui apellatsioonkaebuse väide käsitleb apellatsiooniastmes Euroopa Kohtus nende kahe memorandumi kohta antud tõlgendust. Kuigi selline väide puudutab õiguslikku küsimust, mida antud asjas tuleb uurida, et kontrollida ühenduse õigusakti (tasaarvestuse toimingu) seaduslikkust, ei põhine see apellatsioonkaebuse väide tegelikult siiski ühenduse õiguse väidetavalt ekslikul tõlgendamisel. Kuna apellatsioonkaebuse väited, millele apellant tugineb, ei kuulu Euroopa Kohtu põhikirja artiklis 58 loetletud aluste hulka, tuleb kindlaks teha, kas Euroopa Kohus võib sellegipoolest lahendada apellatsioonkaebuse väidetega tõstatatud õiguslikke küsimusi.
51.
Selles osas tuleb esmalt täheldada, et Euroopa Kohtul on sageli palutud menetlustes, mis ei toimu apellatsiooniastmes, tõlgendada rahvusvahelise õiguse sätteid. (
12
)
52.
Teiseks tuleb meenutada, et apellatsioonimenetluse eesmärk on kindlustada selline kaheastmeline õiguskaitsesüsteem, mis suurendab kohtulahendite õiguspärasust. (
13
)
53.
Lõpuks ei ole välistatud, et Euroopa Kohtu põhikirja artikli 58 kitsendaval tõlgendamisel on tagajärgi muude apellatsioonkaebuste puhul, kui need käsitlevad õiguslikke küsimusi, mis ei puuduta rangelt võttes ühenduse õiguse tõlgendamist. Nii on see apellatsioonkaebuste puhul, mis on esitatud Esimese Astme Kohtu poolt EÜ artikli 238 alusel vastuvõetud otsuste peale. Neis menetlustes võib Esimese Astme Kohus asja lahendada, tuginedes üldreeglina – kui mitte alati – siseriiklikule õigusele, mida kohaldatakse vahekohtuklauslit sisaldavale lepingule. Kui käesolevas kohtuasjas nõustuda Euroopa Kohtu põhikirja artiklil 58 rajaneva komisjoni väitega EL lepingu V jaotise alusel tehtud otsuste kohta, võib see minu arvates takistada ka apellandil, kes esitab apellatsioonkaebuse EÜ artikli 238 alusel tehtud Esimese Astme Kohtu otsuse peale, tulemuste saavutamist õigusnormi rikkumistele tuginedes, kui Esimese Astme Kohus on teinud otsuse asjakohast siseriiklikku õigust silmas pidades. Minu arvates on seda tulemust raske ühitada sooviga luua kaheastmeline õiguskaitsesüsteem.
54.
Seega olen seisukohal, et õiguslikud väited, mis puudutavad vastastikuse mõistmise memorandumite tõlgendamist, tuleb lugeda õiguslike küsimuste hulka, mida Euroopa Kohus võib käesoleva apellatsioonkaebuse raames lahendada.
55.
Esimene vastuvõetamatuse väide tuleb seega tagasi lükata.
2. Teine vastuvõetamatuse väide
56.
Komisjon väidab, et apellatsioonkaebus on vastuvõetamatu, kuna apellatsioonkaebuse väited ei saa anda tulemusi. Komisjoni arvates jääb edasikaevatud kohtuotsus jõusse isegi sellisel ebatõenäolisel juhul, kui mõlemad apellatsioonkaebuse väited tunnistatakse vastuvõetavaks ja põhjendatuks. Komisjon osutab täpsemalt, et apellant ei vaidlusta edasikaevatud kohtuotsuse punktis 100 tuvastatud asjaolu, et ainult need osapooled, kes ei ole kirjutanud alla täiendavale memorandumile, võivad vabaneda projektiga seotud rahalistest kohustustest erinevalt osapooltest, kes on memorandumile alla kirjutanud, kuid jätnud selle ratifitseerimata. Komisjoni sõnul ei vaidlusta apellant ka edasikaevatud kohtuotsuse punktis 101 tuvastatud asjaolu, et Kreeka Vabariigi rahaline vastutus tuleneb veel ka täiendava memorandumi ajutisest kohaldamisest.
57.
Kuigi Kreeka Vabariik ei vaidlustanud konkreetselt punktides 100 ja 101 tuvastatud asjaolusid, tuleneb selgelt tema argumentidest, mis puudutavad apellatsioonkaebuse esimest väidet ja edasikaevatud kohtuotsuse osi, millele ta viitab, et ta ei nõustu mingil juhul asjaoludega, mis Esimese Astme Kohus neis punktides tuvastas. Esiteks vaidlustab ta õigusliku hinnangu, et esialgse memorandumi artikli 15 lõike 1 alusel tekivad Kreeka Vabariigil täiendavale memorandumile allakirjutamise tõttu rahalised kohustused, mis erinevad nende osapoolte kohustustest, kes ei ole täiendavale memorandumile alla kirjutanud. Teiseks, kuna Kreeka Vabariik eitab rahaliste kohustuste tekkimise võimalust enne täiendava memorandumi ratifitseerimist ja kuna ta sõnaselgelt väidab, et Esimese Astme Kohus tõlgendas vääralt täiendava memorandumi artiklit 14, mis näeb ette selle memorandumi ajutise kohaldamise, siis vaidlustab ta paratamatult seisukoha, et täiendava memorandumi ajutisest kohaldamisest sellele allakirjutanute suhtes võiks tuleneda tagajärg, mis paneb rahalised kohustused neile, kes kirjutasid alla täiendavale memorandumile, kuid ei ole seda ratifitseerinud. Seega on ilmselge, et apellatsioonkaebuse esimene väide käib ka Esimese Astme Kohtu järelduste kohta, mis on esitatud edasikaevatud kohtuotsuse punktides 100 ja 101. Kui Euroopa Kohus peaks tunnistama esimese väite põhjendatuks, tunnistaks ta järelikult kehtetuks ka Esimese Astme Kohtu järeldused, mis on esitatud edasikaevatud kohtuotsuse punktides 100 ja 101.
58.
Kõnealune vastuvõetamatuse väide tuleb seega tagasi lükata.
C. Sisulised küsimused
1. Apellatsioonkaebuse esimene väide
59.
Käesoleva kohtuasja põhiküsimus seisneb selles, kas Esimese Astme Kohus tegi eksliku järelduse, et Kreeka Vabariigil on võlg ühenduse eelarve ees tulenevalt lepingulistest rahalistest kohustustest seoses tema kavandatava osalemisega Abuja II projektis.
60.
Edasikaevatud kohtuotsuses hindas Esimese Astme Kohus rahaliste kohustuste tekkimist, lähtudes esialgse ja täiendava memorandumi sõnastusest, samuti hea usu põhimõttest ja õiguspärase ootuse kaitsest. Lisaks leidis Esimese Astme Kohus edasikaevatud kohtuotsuse punktides 100 ja 101, et on tekkinud rahaline kohustus esialgse memorandumi artikli 15 lõike 1 alusel (kuna Kreeka Vabariik oli alla kirjutanud täiendavale memorandumile) ja tulenevalt asjaolust, et vastavalt täiendava memorandumi artiklile 14 kuulus see ajutiselt kohaldamisele allakirjutamisele järgneva teise kuu esimesest päevast alates.
61.
Kreeka Vabariik kinnitab, et rahaline kohustus tuleb määratleda üksnes lepingusätete sõnastuse põhjal ja et rahaliste kohustuste tekkimise üle otsustades ei saa võtta arvesse tema käitumist. Kreeka Vabariik leiab sisuliselt, et ainult lepingutingimused on asjassepuutuvad ja et mingit rahalist kohustust ei saa tekkida enne, kui ta nõustub siduma end täiendava memorandumiga, st enne, kui ta on selle ratifitseerinud.
62.
Alustuseks tuleb meenutada, et nagu on märgitud eespool seoses käesoleva hagi vastuvõetavusega, on mõlemad memorandumid vastu võetud kooskõlas Euroopa Liidu lepingu V jaotisega, mis käsitleb ühist välis- ja julgeolekupoliitikat, mida üldiselt peetakse Euroopa Liidu „teiseks sambaks”. Selle jaotise sätete alusel tekkivad õigused ja kohustused kuuluvad rahvusvahelise õiguse valdkonda. (
14
) See tähendab, et õiguslikust küljest on need memorandumid rahvusvahelised lepingud, (
15
) mille – nagu nähtub nende preambulist – sõlmisid ühelt poolt Euroopa komisjon ja teiselt poolt teatud arv liikmesriike, nende hulgas Kreeka Vabariik. (
16
) Nende õiguslike vahendite olemuse tõttu tuleb neid tõlgendada rahvusvahelise avaliku õiguse põhimõtetest lähtudes. (
17
)
63.
Selles osas nähtub rahvusvahelisest tavaõigusest, nagu see on kodifitseeritud (
18
) rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni artiklis 31, et lepingute tõlgendamine põhineb kolmel peamisel allikal: i) tekst; ii) kontekst; iii) mõte ja eesmärk.
64.
Asjassepuutuvates memorandumites omab lepingust taganeva osapoole rahaliste kohustuste määratlemisel suurimat tähtsust kahtlemata esialgse memorandumi artikli 15 lõige 1. See käsitleb osapoole Abuja II projektist taganemise tagajärgi. See näeb sisuliselt ette, et kui mõni osapool otsustab Abuja II projektist taganeda täiendavale memorandumile alla kirjutamata, kaotavad esialgse memorandumi sätted, sealhulgas artiklites 12 ja 13 sätestatud rahalised kohustused, taganeva osapoole suhtes kehtivuse.
65.
On ilmne, et Kreeka Vabariik vaidlustab Esimese Astme Kohtu järelduse edasikaevatud kohtuotsuse punktis 100, (
19
) kui ta oma hagiavalduses märgib, et sellise riigi õiguslik olukord, kes on täiendavale memorandumile alla kirjutanud, kuid ei ole seda ratifitseerinud ega ole seega täiendava memorandumi osapool, ei erine eeskätt rahaliste kohustuste poolest selle riigi olukorrast, kes ei ole täiendavale memorandumile üldse alla kirjutanud.
66.
Minu arvates ei saa selle argumendiga nõustuda.
67.
Esiteks on esialgse memorandumi artikli 15 lõikes 1 sõnaselgelt viidatud täiendava memorandumi allakirjutamisele, mitte selle ratifitseerimisele. See näitab, et osapooled leppisid kokku, et osapoolte taganemisel Abuja II projektist loetakse eriti oluliseks just täiendava memorandumi allakirjutamist, mitte selle ratifitseerimist. See tulevikus saabuv sündmus on valitud teatava õigusliku tagajärje saabumise lähtepunktiks sõltumata asjaolust, et täiendav memorandum saab jõustuda ainult pärast ratifitseerimist.
68.
Seega ei luba miski eeldada, et täiendav memorandum oleks pidanud olema ratifitseeritud ja jõustunud selleks, et saabuksid esialgse memorandumi taganemist käsitleva artikli 15 lõike 1 õiguslikud tagajärjed.
69.
Leian, et Esimese Astme Kohus tegi edasikaevatud kohtuotsuse punktis 100 põhjendatult järelduse, et Kreeka Vabariigi rahalised kohustused tulenevad esialgse memorandumi sätetest. Minu arvates on see piisav põhjus, et kinnitada Esimese Astme Kohtu otsuse õigsust.
70.
Teiseks tuleb niisuguse järelduse põhjendamiseks märkida, et Kreeka Vabariik nõustus oma allkirja andes sellega, et vastavalt täiendava memorandumi artiklile 14 kohaldatakse seda memorandumit ajutiselt allakirjutamisele järgneva teise kuu esimesest päevast alates kuni selle jõustumiseni pärast ratifitseerimist osapoolte poolt või kuni nad on teistele allkirjastanud osapooltele teatanud oma kavatsusest lepingut mitte ratifitseerida.
71.
Kuigi täiendavale memorandumile allakirjutamine – nagu on selgitatud eespool – on piisav, et saabuksid esialgse memorandumi artikli 15 lõike 1 õiguslikud tagajärjed, omab asjaolu, et täiendavat memorandumit kohaldati ajutiselt, ühtlasi tähtsust ka küsimuses, kas Kreeka Vabariik oli juba rahaliste kohustustega seotud, kui ta Abuja II projektist taganes.
72.
Kuigi rahvusvaheline leping ei ole sellele allakirjutanud riigile üldiselt siduv enne ratifitseerimist, (
20
) võivad osapooled ette näha, et lepingut kohaldatakse ajutiselt enne selle jõustumist. (
21
) Ajutise kohaldamise eesmärk on võtta allkirja andjatelt igasugune huvi viivitada lepingu ratifitseerimisega või jätta see ratifitseerimata, et lepingu nõudeid mitte kohaldada, pannes neile kohustuse kanda lepingus sätestatud kohustustega kaasnevaid kulusid alates lepingule allakirjutamisest. (
22
)
73.
Asjaolu, et täiendavale memorandumile allakirjutanud riigid leppisid kokku selle ajutises kohaldamises, näitab seega selgelt nende kavatsust nõustuda memorandumi ajutisest kohaldamisest tulenevate rahaliste või muude tagajärgedega, kuni allkirja andja on teatanud teistele osapooltele oma kavatsusest seda mitte ratifitseerida.
74.
Leian seega, et Esimese Astme Kohus ei teinud viga, kui ta edasikaevatud kohtuotsuse punktis 101 järeldas, et Kreeka Vabariik ei saa seda ajutist kohaldatavust eirata, tuginedes asjaolule, et ta ei ole memorandumit ratifitseerinud.
75.
Sellest tulenevalt on õige Esimese Astme Kohtu järeldus edasikaevatud kohtuotsuse punktides 100 ja 101, et rahalise kohustuse tekkimine tuleneb esialgse memorandumi artikli 15 lõikest 1 ja täiendava memorandumi ajutisest kohaldamisest.
76.
Seega tekib kahtlus, kas käesoleva apellatsioonkaebuse lahendamiseks on vaja kontrollida, kas Esimese Astme Kohus kohaldas vääralt hea usu ja õiguspärase ootuse põhimõtteid koosmõjus esialgse memorandumi artiklitega 12, 13 ja 15 ning täiendava memorandumi artikliga 14.
77.
Ammendava käsitluse huvides võib igal juhul lühidalt märkida, et minu arvates võis Esimese Astme Kohus tugineda ka hea usu põhimõttele, põhjendades oma järeldust, et Kreeka Vabariigil on tekkinud rahaline kohustus, mis tulenes sellest, et ta ratifitseeris esialgse memorandumi ja kirjutas alla täiendavale memorandumile.
78.
Nagu Esimese Astme Kohus õigesti osundas, on hea usu põhimõte rahvusvahelise tavaõiguse nõue, mida on tunnustanud Rahvaste Liidu juures tegutsenud Alaline Rahvusvaheline Kohus. (
23
) See on rahvusvahelises avalikus õiguses teatud määral (
24
) sama põhimõte mis õiguspärase ootuse kaitse ühenduse õiguskorras. (
25
)
79.
Võib lisada, et hiljem on Rahvusvaheline Kohus leidnud, et „üks aluspõhimõtetest, mis laieneb õiguslike kohustuste tekkimisele ja täitmisele, mis ka ei oleks selle aluseks, on hea usu põhimõte” (
26
).
80.
Hea usu põhimõtte täpset definitsiooni (
27
) ja rolli rahvusvahelises õiguses ei ole siiski lihtne määratleda. (
28
) Tundub aga, et on leidnud üldist tunnustust, et kui seda kohaldatakse lepingulistele suhetele rahvusvahelises õiguses, siis nõuab hea usu põhimõte lepinguliste sätete mõistlikku ja õiglast kohaldamist iga üksikjuhtumi asjaoludele. Hea usu põhimõte on eelkõige faktiliste asjaolude tõlgendamist suunav põhimõte. (
29
)
81.
Euroopa Kohtus menetletava kohtuasja raames tundub kõige asjassepuutuvam, et hea usu põhimõte nõuab, et väljendatud kavatsus oleks kooskõlas tegeliku kavatsusega, ja üldisemalt, et tegelik õiguslik olukord langeks kokku näiva õigusliku olukorraga (st see peab vastama olukorrale, nagu see näib olevat deklaratsioonide või õiguslike toimingute sooritajate tegude põhjal). (
30
) Hea usu põhimõtte selline toime tundub langevat kokku põhimõttega allegans contraria non est audiendus, mis on rahvusvahelises õiguses üldtuntud kui estoppeli põhimõte. (
31
)
82.
Arvestades Esimese Astme Kohtu tuvastatud erinevaid faktilisi asjaolusid, millest tingitult lasi Kreeka Vabariik teistel osapooltel arvata 1994. aasta aprillist kuni 2000. aasta septembrini, et ta jätkab Abuja II projektis osalemist, on õigustatud see, et Esimese Astme Kohus viitas hea usu põhimõttele põhjendamaks oma järeldust, et Kreeka Vabariik ei saa projektist taganeda, kandmata vastutust kulude eest, mis on seotud tema osalemisega Abuja II projektis.
83.
See järeldus on seda enam põhjendatud, et – minnes kaugemale hea usu põhimõtte üldisest tõlgendamisest – Euroopa Liitu kuulumine paneb selle liikmesriikidele rangema hea usu kohustuse (
32
) nende vastastikustes suhetes, samuti suhetes Euroopa Liidu institutsioonidega. (
33
) Käesolevas asjas oli Kreeka Vabariigil selline kohustus suhetes komisjoni ja Abuja II projekti osapoolteks olevate riikidega.
84.
Nendest põhjendustest lähtudes leian, et apellatsioonkaebuse esimene väide on põhjendamatu.
2. Apellatsioonkaebuse teine väide
85.
Kuna olen seisukohal, et Kreeka Vabariigil tekkisid rahalised kohustused juba esialgse ja täiendava memorandumi sätete põhjal, siis ei ole käesoleva apellatsioonkaebuse lahendamiseks enam vaja kontrollida, kas Esimese Astme Kohus leidis põhjendatult, et need rahalised kohustused tekkisid ka 24. veebruari 2007. aasta koosolekul vaikimisi sõlmitud kokkuleppest.
86.
Seega ei saa apellatsioonkaebuse teine väide anda tulemusi ja see tuleb tagasi lükata.
87.
Eespool esitatud põhjendustest lähtudes tuleb apellatsioonkaebus tervikuna jätta rahuldamata.
VI. Kohtukulud
88.
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel, mida kohaldatakse kodukorra artikli 118 alusel ka apellatsioonimenetluse suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Kreeka Vabariik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista Kreeka Vabariigilt.
VII. Ettepanek
89.
Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku:
1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2.
Mõista kohtukulud välja Kreeka Vabariigilt.
(
1
)	Algkeel: inglise.
(
2
)	EKL 2007, lk II-63
(
3
)	EÜT L 248, lk 1; ELT eriväljaanne 01/04, lk 74.
(
4
)	EÜT L 357, lk 1; ELT eriväljaanne 01/04, lk 145.
(
5
)	Recueil des traités des Nations unies, 1155. kd, lk 331.
(
6
)	Edasikaevatud kohtuotsuse punkt 74.
(
7
)	Edasikaevatud kohtuotsuse punkt 75.
(
8
)	Edasikaevatud kohtuotsuse punkt 74.
(
9
)	Edasikaevatud kohtuotsuse punkt 111. Käesolevas kohtuasjas asjassepuutuvalt on EÜ artiklis 268 sätestatud: „Eelarvesse arvatakse Euroopa Liidu lepingu ühise välis- ja julgeolekupoliitika ning justiits- ja siseküsimuste alase koostöö sätetest tingitud institutsioonide halduskulud. Nimetatud sätete rakendamisega kaasnevad töökulud võib eelarvesse arvata vastavalt nendes esitatud tingimustele”.
(
10
)	Vt Philippe Léger, Commentaire article par article des traités UE et CE, 2000, lk 1806.
(
11
)	See ei ole nii näiteks juhul, kui tasaarvestuse toiming on vaidlustatud üksnes menetlust puudutavatel alustel.
(
12
)	Vt hiljutine näide liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluses: otsus kohtuasjas C-459/03: komisjon vs. Iirimaa, EKL 2006, lk I-4635, ja seoses eelotsusetaotlusega: otsus kohtuasjas C-431/05: Merck Genéricos, EKL 2007, lk I-7001.
(
13
)	Vt D. Waelbroeck „Le transfert des recours directs au Tribunal de première instance des Communautés européennes – vers une meilleure protection des justiciables?”, La réforme du système juridictionnel communautaire, Éditions de l’université de Bruxelles, 1994, lk 87–97.
(
14
)	Vt selle kohta Maria-Gisella Garbagnati Ketvel, „The jurisdiction of the European Court of Justice in respect of Common Foreign and Security Policy”, International and Comparative Law Quarterly, 55. kd, jaanuar 2006, lk 77–120, lk 82; I. Macleod, I. D. Hendry ja S. Hyett, The External Relations of the European Communities, Clarendon Oxford Press, 1996, lk 424.
(
15
)	Seda järeldust põhjendades võib märkida, et mõlema memorandumi jõustumiseks paistab olevat nõutav, et osapooled on need eelnevalt ratifitseerinud. Üldiselt kehtib selline vorminõue rahvusvahelise avaliku õiguse lepinguliste aktide suhtes.
(
16
)	Kuigi antud liiki lepingutest tõusetub kindlasti rida huvitavaid juriidilisi küsimusi, nagu komisjoni õigus sõlmida selliseid lepinguid EL lepingu V jaotise alusel, jääb nende põhjalikum analüüs kahtlemata välja käesoleva kohtuasja raamidest.
(
17
)	Täiendava memorandumi puhul ei takista see seik minu arvates „Euroopa Ühenduse liikmesriikide õigussüsteemide ühiste üldpõhimõtete” – kui need on määratletavad – kohaldamist (millele osutab täiendava memorandumi artikli 13 lõige 2) koos rahvusvahelise õiguse põhimõtetega.
(
18
)	Rahvusvaheline Kohus on tunnustanud, et Viini konventsiooni artiklites 31 ja 32 sätestatud põhimõtted kajastavad rahvusvahelist tavaõigust (Liibüa vs. Tšaad, ICJ Reports 1994, lk 4, punkt 41).
(
19
)	„Nagu Kreeka Vabariik märkis (vt eespool punkt 56), tuleneb esialgse memorandumi artikli 15 lõikest 1 sõnaselgelt, et osapool, kes täiendavale memorandumile alla ei kirjuta, võib projektiga seotud rahalistest kohustustest vabaneda (vt eespool punkt 15). Fakt on see, et Kreeka Vabariik kirjutas täiendavale memorandumile alla. Neil asjaoludel tuleb antud juhul esialgse memorandumi artikli 15 lõiget 1 mõista risti vastupidiselt Kreeka Vabariigi tõlgendusele”.
(
20
)	Rahvusvahelise õiguse järgi on leping sellele allakirjutanud riigile tavaliselt siduv alles pärast seda, kui ta on lepingu oma siseriikliku õiguse reeglite kohaselt ratifitseerinud.
(
21
)	Rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsioon, artikkel 25.
(
22
)	Alex. M. Niebrugge, „Provisional application of the Energy Charter Treaty: the Yukos arbitration and the future place of provisional application in international law”, Chicago Journal of International Law, suvi 2007, 8. kd, lk 355, 359.
(
23
)	Edasikaevatud kohtuotsus, punkt 85.
(
24
)	Need kaks põhimõtet ei ole minu silmis täiesti samaväärsed, kuna hea usu põhimõttel paistab olevat rahvusvahelises õiguses ulatuslikum kohaldamisala kui õiguspärase ootuse kaitsel ühenduse õiguses.
(
25
)	Usun, et selle kohta on sobivam kasutada sõna „sama”, mitte aga sõna „tuleneb”, mida kasutas Esimese Astme Kohus edasikaevatud kohtuotsuse punktis 87, viidates oma otsusele kohtuasjas T-115/94: Opel Austria vs. nõukogu (EKL 1997, lk II-39, punkt 93). Sõna „tuleneb” tähendab minu arvates tingimata seda, et õiguspärase ootuse kaitse põhimõte on nii ajaliselt kui ka tähtsuselt eespool hea usu põhimõttest rahvusvahelises õiguses. Seoses sellega võib viidata veel kohtujurist F. G. Jacobsi ettepanekule kohtuasjas C-162/96: Racke (EKL 1998, lk I-3655), kus ta ei kasutanud punktis 76 sõna „tuleneb”, vaid väljendus järgmiselt: „kohtuasjas Opel Austria vs. nõukogu on hea usu põhimõte rahvusvahelises õiguses võrdsustatud õiguspärase ootuse kaitse põhimõttega ühenduse õiguses”.
(
26
)	Austraalia vs. Prantsusmaa (Tuumakatsetuste kohtuasi), ICJ Reports 1974, lk 253, täpsemalt lk 268.
(
27
)	Vt definitsiooni kohta J. F. O’Connor, Good Faith in International Law, Dartmouth Publishing Company, 1991, lk 124.
(
28
)	Vt mh Michel Virally, „Review essay: good faith in public international law”, The American Journal of International Law, 1983, 77. kd, lk 130.
(
29
)	Serge Sur väidab väljaandes L’interprétation de droit international public, Paris, Librairie générale de droit et de jurisprudence, 1974: „l’interprétation des circonstances n’est pas soumis à des règles, encore moins à des méthodes très précises. Leur diversité constitue une base multiple et il ne reste qu’un principe, celui de la bonne foi.” Vt ka Elisabeth Zoller, La bonne foi en droit international public, Pedone, 1977, lk 227.
(
30
)	Vt Michel Virally, viidatud eespool 28. joonealuses märkuses, lk 131 ja 133.
(
31
)	Bin Cheng, General Principles of Law as applied by International Courts and Tribunals, väljaanne Martinus Nijhoff – Haag, 1953, lk 141 ja 142; Lord McNair, The Laws of Treaties, Oxford Clarendon Press, 1961, lk 485. Nagu selgitab Lord McNair, ei luba see põhimõte osapoolel, kes esitab või kirjutab alla sellise deklaratsiooni, mida teine isik usaldab niivõrd, et see kujundab tema seisukoha, esitada asju hiljem teisiti.
(
32
)	Vt Elisabeth Zoller, viidatud eespool 29. joonealuses märkuses, lk 157. Autor leiab, et rahvusvahelistes organisatsioonides on hea usu nõuded rangemad (autor kasutab väljendit „bonne foi renforcée”) ja see laieneb nii liikmesriikidele kui ka organisatsiooni asutustele.
(
33
)	Sellist rangemat heas usus tegutsemise kohustust peegeldab minu arvates EL artikli 11 lõige 2, mis sätestab, et „[l]iikmesriigid toetavad aktiivselt ja tingimusteta liidu välis- ja julgeolekupoliitikat lojaalsuse ja vastastikuse solidaarsuse vaimus”. Seda kinnitab asjaolu, et seonduvalt EÜ asutamislepinguga on tunnustatud, et rangemad hea usu nõuded kajastuvad vähemalt vaikimisi EÜ artiklis 10 sisalduvas lojaalse koostöö kohustuses (vt Vlad Constantinesco, „L’article 5 CEE, de la bonne foi à la loyauté communautaire”, Du droit international au droit de l’intégration (Liber amicorum Pierre Pescatore), Nomos, 1989, lk 97–114, täpsemalt lk 101).