Mål C‑206/22
TF
mot
Sparkasse Südpfalz
(begäran om förhandsavgörande från Arbeitsgericht Ludwigshafen am Rhein)
Domstolens dom (första avdelningen) av den 14 december 2023
”Begäran om förhandsavgörande – Skydd för arbetstagares hälsa och säkerhet – Arbetstidens förläggning – Artikel 31.2 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – Direktiv 2003/88/EG – Artikel 7 – Rätt till årlig betald semester – Sars-cov-2-virus – Karantän – Omöjligt att senarelägga årlig betald semester som beviljats för en period som i tiden sammanfaller med en karantänperiod”
Socialpolitik – Skydd för arbetstagares hälsa och säkerhet – Arbetstidens förläggning – Rätt till årlig betald semester – Semesterdagar som beviljats en arbetstagare vilka sammanfaller med en karantänperiod som förelagts sedan vederbörande varit i kontakt med en person som smittats av ett virus – Omöjligt att senarelägga dessa semesterdagar om arbetstagaren inte är sjuk under den aktuella perioden – Tillåtet
(Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 31.2; Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/88, artikel 7.1)
(se punkterna 38–46 samt domslutet)
Resumé
TF är anställd vid Sparkasse Südpfalz sedan år 2003 och beviljades en årlig betald semester för tiden 3–11 december 2020.
En dag innan semesterperioden skulle påbörjas beslutade den behöriga tyska myndigheten, i enlighet med de nationella hälsoåtgärder som beslutats för att bekämpa spridningen av sars-cov-2-virus, att TF skulle vara i karantän under tiden 2–11 december 2020 med motiveringen att han hade varit i kontakt med en person som smittats av detta virus.
Den 4 mars 2021 ansökte TF hos sin arbetsgivare om att få senarelägga de årliga betalda semesterdagar som beviljats för den period som sammanföll med den karantänperiod som förelagts honom.
Sedan hans ansökan avslagits väckte TF talan vid Arbeitsgericht Ludwigshafen am Rhein (Arbetsdomstolen i Ludwigshafen am Rhein, Tyskland), som är hänskjutande domstol.
Den hänskjutande domstolen är osäker på om de tyska domstolarnas praxis, enligt vilken enbart ett föreläggande om karantän inte innebär att en arbetstagare ska anses arbetsoförmögen med en påföljande skyldighet för arbetsgivaren att godta att senarelägga de beviljade semesterdagarna, är förenlig med den rätt till årlig betald semester som garanteras i unionsrätten.
Efter att ha emottagit en begäran om förhandsavgörande från den hänskjutande domstolen, slår EU-domstolen fast att en sådan nationell praxis som inte tillåter senareläggande av årlig betald semester vilken beviljats en arbetstagare som inte är sjuk, för en period som sammanfaller med en karantänperiod, är förenlig med rätten till årlig betald semester som stadfästs i artikel 31.2 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna och som kommer till uttryck i artikel 7.1 i direktiv 2003/88.(1)
Domstolens bedömning
Domstolen erinrar inledningsvis om att rätten till årlig semester har ett dubbelt syfte, nämligen att ge arbetstagaren möjlighet dels att vila sig från de arbetsuppgifter som följer av anställningsavtalet, dels att förfoga över en period för avkoppling och fritid. Domstolen påpekar därefter att syftet med karantänåtgärden som föreskrivs i tysk rätt är annorlunda. Denna åtgärd syftar nämligen till att förhindra spridning av en smittsam sjukdom genom isolering av personer som kan komma att utveckla symptom härför.
Domstolen bekräftar därefter att en sådan åtgärd, i likhet med en arbetsoförmåga på grund av sjukdom, är en oförutsebar händelse som ligger utanför den berörda personens kontroll.
En arbetstagare som föreläggs karantän på grund av att han eller hon har varit i kontakt med en person som smittats av Sars-cov-2-viruset, men som inte är arbetsoförmögen enligt ett läkarintyg, befinner sig emellertid i en annan situation än en sjukskriven arbetstagare som är begränsad i fysiskt eller psykiskt hänseende på grund av sjukdom. Syftet med karantän är således i princip inte jämförbart med syftet med sjukskrivning. En period av karantän kan inte i sig utgöra ett hinder för att uppnå syftet med den årliga semestern.
Ett föreläggande om karantän kan för det tredje visserligen inverka på de villkor under vilka en arbetstagare kan förfoga över sin lediga tid, men kan inte i sig anses undergräva denne arbetstagares rätt att faktiskt kunna tillgodogöra sig sin årliga betalda semester. Under den årliga semestern kan arbetstagaren nämligen inte åläggas någon skyldighet av sin arbetsgivare som kan hindra honom från att fritt och oavbrutet ägna sig åt sina egna intressen, i syfte att neutralisera de verkningar som arbetet har på dennes säkerhet och hälsa.
Under dessa omständigheter kan arbetsgivaren följaktligen inte anses förpliktad att kompensera de olägenheter som följer av en oförutsebar händelse, såsom ett föreläggande om karantän från en offentlig myndighet, som hindrar den anställde från att fullt ut dra fördel av sin rätt till årlig betald semester. Direktiv 2003/88 syftar nämligen inte till att varje händelse som kan hindra arbetstagaren från att, fullt ut och på så sätt han eller hon önskar, njuta av en vilo- eller rekreationsperiod ska vara skäl för att vederbörande beviljas ytterligare ledighet för att syftet med den årliga semestern ska säkerställas.
1      Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/88/EG av den 4 november 2003 om arbetstidens förläggning i vissa avseenden (EUT L 299, 2003, s. 9).