62002CC0116_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. I förevarande mål behandlas tolkningen av artikel 21 i konventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område.(2) I denna artikel, där litispendens behandlas, föreskrivs att när talan rörande samma sak väcks vid två domstolar i olika konventionsstater, skall den domstol vid vilken talan väckts senare låta handläggningen av målet vila och överföra målet till den domstol vid vilken talan först väckts så snart denna har fastställt sin behörighet.
2. I målet har Oberlandesgericht Innsbruck (Österrike) bett domstolen att för första gången uttala sig om huruvida den domstol vid vilken talan väckts senare skall tillämpa bestämmelserna i artikel 21 i Brysselkonventionen när denna domstol på grund av ett avtal om domstols behörighet har exklusiv behörighet att avgöra tvisten. Oberlandesgericht Innsbruck vill även veta huruvida denna domstol får avvika från föreskrifterna i artikeln när handläggningstiderna allmänt sett är orimligt långa i den medlemsstat där talan först väckts.
I – Tillämpliga bestämmelser
3. Enligt Brysselkonventionens ingress är konventionens syfte att, i överensstämmelse med artikel 293 EG, underlätta erkännande och verkställighet av domar samt att inom den Europeiska gemenskapen stärka det rättsliga skyddet för personer som är etablerade där. I skälen anges att det för detta ändamål är nödvändigt att fastställa den internationella behörigheten för konventionsstaternas domstolar.
4. De relevanta bestämmelserna avser dels behörighet, dels konventionsstaters erkännande av domar som har meddelats av domstolar i andra konventionsstater.
5. Bestämmelserna om behörighet finns i avdelning II i Brysselkonventionen.
6. I artikel 2 återfinns huvudregeln, enligt vilken behörighet tillkommer domstolarna i den stat där svaranden har hemvist. I artiklarna 5 och 6 föreskrivs ett antal särskilda behörighetsregler som ger käranden flera valmöjligheter. Bland annat föreskrivs i artikel 5 att talan som avser avtal kan väckas vid domstolen i den ort där den förpliktelse som talan avser har uppfyllts eller skall uppfyllas.
7. I avsnitt 3 och 4 i avdelning II i Brysselkonventionen finns tvingande regler om behörighet vid försäkringstvister och konsumenttvister.
8. Dessutom finns regler om exklusiv behörighet i artikel 16. I denna artikel föreskrivs till exempel att om talan avser sakrätt i fast egendom skall, oberoende av parternas hemvist, domstolarna i den konventionsstat där egendomen är belägen ha exklusiv behörighet.
9. I artiklarna 17 och 18 behandlas avtal om domstols behörighet. I artikel 17 föreskrivs följande:
”Om parterna har träffat avtal om att en domstol eller domstolarna i en konventionsstat skall vara behöriga att avgöra en redan uppkommen tvist eller framtida tvister i anledning av ett bestämt rättsförhållande, och minst en av parterna har hemvist i en konventionsstat, skall endast den domstolen eller domstolarna i den staten vara behöriga. Ett sådant avtal skall vara antingen
1) skriftligt eller muntligt och skriftligen bekräftat, eller
2) i en form som överensstämmer med praxis som parterna har utbildat mellan sig, eller
3) i internationell handel, i en form som överensstämmer med handelsbruk eller annan sedvänja som parterna kände till eller borde ha känt till och som är allmänt känd och regelmässigt iakttas av parter i avtal av föreliggande typ vid det ifrågavarande slaget av handel.
...
Avtal om domstols behörighet ... har ingen verkan om de strider mot bestämmelserna ... [om försäkringstvister och konsumenttvister] eller om de domstolar vilkas behörighet de utesluter har exklusiv behörighet enligt artikel 16.
... ”
10. Artikel 18 har följande lydelse: ”Utöver den behörighet som en domstol i en konventionsstat har enligt andra bestämmelser i denna konvention, är domstolen behörig om svaranden går i svaromål inför denna. Detta gäller dock inte om svaranden gick i svaromål endast för att bestrida domstolens behörighet eller om en annan domstol har exklusiv behörighet enligt artikel 16.”
11. Brysselkonventionen söker dessutom hindra att oförenliga domar meddelas. Artikel 21 har i detta syfte följande lydelse: Om talan väcks vid domstolar i olika konventionsstater rörande samma sak och målen gäller samma parter, skall varje domstol utom den vid vilken talan först väckts självmant låta handläggningen av målet vila till dess att det har fastställts att den domstol vid vilken talan först väckts är behörig.
När det har fastställts att den domstol vid vilken talan först väckts är behörig, skall övriga domstolar självmant avvisa talan till förmån för den domstolen.
12. Bestämmelserna om erkännande och verkställighet återfinns i avdelning III i Brysselkonventionen. I artikel 27 föreskrivs följande:En dom skall inte erkännas:
...
3) om domen är oförenlig med en dom som har meddelats i en tvist mellan samma parter i den stat där domen görs gällande ...’
13. Enligt artikel 28 första stycket skall
”[e]n dom ... vidare inte erkännas om den strider mot bestämmelserna ... [om försäkringstvister och konsumenttvister eller bestämmelserna i artikel 16] ...”
II – Bakgrund och förfarande
14. Bolaget Erich Gasser GmbH (3) har sitt säte i Dornbirn (Österrike). Under flera år har bolaget sålt barnkläder till bolaget MISAT Srl(4), med säte i Rom (Italien). I början av år 2000 avbröts avtalsförhållandet mellan parterna.
15. Genom ansökan om stämning av den 14 april 2000 väckte MISAT talan mot Gasser vid Tribunale civile e penale di Roma (Italien), vilken avsåg fastställelse av att avtalet mellan parterna hade upplösts. I andra hand avsåg talan fastställelse av att avtalet upplösts på grund av oenighet, att MISAT inte gjort sig skyldig till avtalsbrott, att Gasser agerat olagligt och att sistnämnda företag skall förpliktas att ersätta MISAT för den skada som bolaget har åsamkats samt för vissa kostnader.
16. Genom ansökan om stämning av den 4 december 2000 väckte Gasser talan mot MISAT vid Landesgericht Feldkirch (Österrike) om ersättning för obetalda fakturor. Gasser motiverade domstolens behörighet med att den är domstolen på den ort där den förpliktelse som talan avser har uppfyllts. Gasser hävdade även att domstolen är behörig på grund av ett avtal om domstols behörighet. Som stöd för detta påstående gjorde bolaget gällande dels att det i samtliga fakturor som har skickats till MISAT har funnits en uppgift om att domstolen i den domkrets som Dornbirn tillhör skulle vara rätt forum vid tvist mellan parterna, dels att MISAT tagit emot fakturorna utan invändningar. Dessa omständigheter skulle enligt Gasser innebära att parterna, i överensstämmelse med den praxis som har bildats mellan dem och handelsbruket mellan Österrike och Italien, har slutit ett avtal om domstols behörighet i den mening som avses i artikel 17 i Brysselkonventionen.
17. MISAT framställde en invändning om att den österrikiska domstolen saknar behörighet. Bolaget gjorde gällande att det med tillämpning av huvudregeln i artikel 2 i Brysselkonventionen är domstolen på den ort där svaranden har sitt säte som är behörig. Bolaget bestred förekomsten av ett avtal om domstols behörighet och uppgav att man redan tidigare hade väckt talan vid Tribunale civile e penale di Roma med anledning av samma affärsrelation.
18. Landesgericht Feldkirch beslutade med tillämpning av artikel 21 i Brysselkonventionen att förklara målet vilande i väntan på att Tribunale civile e penale di Roma, vid vilken talan först väckts, skulle fastställa sin behörighet. Den fastställde sin egen behörighet i egenskap av domstol på den ort där den förpliktelse som talan avser har uppfyllts, men utredde inte huruvida det förelåg ett avtal om domstols behörighet.
19. Gasser överklagade beslutet vid Oberlandesgericht Innsbruck med yrkande om att Landesgericht Feldkirchs behörighet skulle fastställas och att målet inte skulle vilandeförklaras.
20. Oberlandesgericht Innsbruck förklarade att talan vid Landesgericht Feldkirch och Tribunale civile e penale di Roma, vilka omfattar samma parter, enligt domstolens rättspraxis skall anses röra samma sak, och att det således föreligger litispendens.
21. Den påpekade vidare att Landesgericht Feldkirch visserligen har konstaterat att den utpekas som behörig i fakturorna som Gasser har skickat till MISAT, men att nämnda domstol inte har tagit ställning till Gassers övriga påståenden till stöd för att parterna har slutit avtal om domstols behörighet.
22. Oberlandesgericht Innsbruck påpekade i detta avseende att ett avtal om domstols behörighet enligt artikel 17 första stycket a─c i Brysselkonventionen skall vara skriftligt eller muntligt och skriftligen bekräftat, eller i en form som överensstämmer med praxis som har bildats mellan parterna, eller, i internationell handel, i en form som överensstämmer med handelsbruk eller annan sedvänja som parterna kände till eller borde ha känt till och som är allmänt känd och regelmässigt iakttas av parter i avtal av föreliggande typ vid det ifrågavarande slaget av handel. Oberlandesgericht Innsbruck bedömde att de två första formkraven för ett avtal om domstols behörighet inte är uppfyllda. Den påpekade att det återstod att klargöra huruvida villkoren i artikel 17 första stycket c är uppfyllda. Oberlandesgericht Innsbruck erinrade om att domstolen i domen av den 20 februari 1997 i målet MSG (5) har ansett att om den ena avtalsparten regelbundet och utan invändningar har betalat fakturor som innehåller en prorogationsklausul, kan detta anses vara ett samtycke till klausulen, om ett sådant beteende utgör handelsbruk eller annan sedvänja i internationell handel på ett visst område där parterna i fråga agerar, om dessa kände till eller borde ha känt till detta handelsbruk eller denna sedvänja.
23. Om förekomsten av ett sådant avtal skulle bekräftas har Landesgericht Feldkirch med tillämpning av artikel 17 i Brysselkonventionen exklusiv behörighet att avgöra tvisten. Frågan uppkommer således om denna domstol får pröva huruvida Tribunale civile e penale di Roma är behörig.
24. Oberlandesgericht Innsbruck angav slutligen att Gasser hävdade att den orimligt långa handläggningstiden i de romanska länderna skulle inverka menligt på bolagets rättigheter.
III – Tolkningsfrågorna
25. Under dessa omständigheter beslutade Oberlandesgericht Innsbruck att ställa följande frågor till domstolen:
”1) Kan en domstol som begär ett förhandsavgörande från EG-domstolen ställa frågorna redan på grundval av det som åberopats av ena parten (utan att det har motbevisats), oavsett om detta har bestritts, eller är det nödvändigt att dessförinnan utreda de faktiska omständigheterna genom bevisupptagning (och, om svaret är ja, i vilken omfattning)?
2) Får den domstol vid vilken talan väckts senare, i den mening som avses i artikel 21 första stycket i Brysselkonventionen av den 27 september 1968, pröva huruvida den domstol vid vilken talan först väckts är behörig, när förstnämnda domstol på grund av ett avtal om domstols behörighet enligt artikel 17 i Brysselkonventionen har exklusiv behörighet, eller har trots detta avtal den domstol vid vilken talan väckts senare företräde enligt artikel 21 i Brysselkonventionen?
3) Kan den omständigheten att handläggningstiden vid domstolarna i en konventionsstat (i stor utsträckning oberoende av parternas agerande) är orimligt lång, vilket kan medföra allvarliga nackdelar för ena parten, leda till att den domstol vid vilken talan väckts senare, i den mening som avses i artikel 21 i Brysselkonventionen, inte får gå till väga på det sätt som föreskrivs i denna bestämmelse?
4) Utgör de rättsföljder som anges i den italienska lagen nr 89 av den 24 mars 2001 skäl för att tillämpa bestämmelsen i artikel 21 i Brysselkonventionen även när ena parten genom en eventuellt orimligt lång handläggningstid vid den italienska domstolen riskerar att lida en nackdel och man därför egentligen, i den mening som anges i fråga 3, inte får gå till väga på det sätt som föreskrivs i artikel 21 i Brysselkonventionen?
5) Under vilka förutsättningar skall den domstol vid vilken talan väckts senare underlåta att tillämpa bestämmelsen i artikel 21 i Brysselkonventionen?
6) Hur skall domstolen gå till väga om den under de omständigheter som anges i fråga 3 inte får tillämpa bestämmelsen i artikel 21 i Brysselkonventionen? Om artikel 21 i Brysselkonventionen skall tillämpas även under de omständigheter som anges i fråga 3, behöver frågorna 4, 5 och 6 inte besvaras.”
IV – Bedömning
A – Den första tolkningsfrågan
26. Den hänskjutande domstolen har ställt den första tolkningsfrågan för att få klarhet i huruvida en nationell domstol av EG-domstolen kan begära en tolkning av Brysselkonventionen på grundval av det som åberopats av den ena parten även om den nationella domstolen inte har utrett om partens påståenden är välgrundade. Den hänskjutande domstolen hänvisar genom denna fråga till det faktum att trots att den nationella domstolen inte har fastställt att det föreligger ett avtal om domstols behörighet enligt artikel 17 i Brysselkonventionen, har den andra tolkningsfrågan ställts med utgångspunkten att domstolen i den domkrets som Dornbirn tillhör är behörig att avgöra målet vid den nationella domstolen på grund av ett sådant avtal.
27. Svaret på den första tolkningsfrågan kan enligt min mening härledas ur domstolens rättspraxis om möjligheten att till sakprövning ta upp tolkningsfrågor gällande såväl protokollet av den 3 juni 1971 om domstolens tolkning av Brysselkonventionen (6) som artikel 234 EG.
28. I artikel 3 i protokollet av den 3 juni 1971 föreskrivs att när en fråga om tolkning av konventionen uppkommer i ett anhängigt mål och domstolen där målet är anhängigt finner att ett beslut i denna fråga är nödvändigt för att den skall kunna döma i saken kan, respektive skall, den begära att domstolen meddelar ett förhandsavgörande. Artikel 3 i protokollet följer således samma logik som artikel 234 EG. I båda fallen är syftet med förhandsavgörandet att domstolen skall ge den nationella domstolen den tolkning som är nödvändig för att denna skall kunna meddela en dom med tillämpning av bestämmelsen i fråga.(7) Domstolen har därav dragit den logiska slutsatsen att dess rättspraxis beträffande domstolens behörighet avseende meddelande av förhandsavgöranden som grundas på artikel 234 EG även gäller frågor om tolkning av Brysselkonventionen.(8)
29. Enligt fast rättspraxis utgör förfarandet enligt artikel 234 EG ett instrument för samarbete mellan domstolen och de nationella domstolarna. Inom ramen för detta samarbete ankommer det på den nationella domstol vid vilken tvisten anhängiggjorts och som har ansvaret för det rättsliga avgörandet, att bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt som relevansen av de frågor som ställs till domstolen. Domstolen är följaktligen i princip skyldig att meddela ett förhandsavgörande när de frågor som ställts avser tolkningen av en gemenskapsrättslig bestämmelse.(9)
30. Av denna principiella behörighet som tillkommer den nationella domstolen har domstolen upprepade gånger dragit slutsatsen att det är den domstolen, som är den enda instansen med direkt kunskap om de faktiska omständigheterna i målet vid den nationella domstolen och om parternas argument, som mot bakgrund av processekonomiska överväganden skall avgöra i vilket skede av rättegången som det är nödvändigt att ställa en tolkningsfråga till domstolen.(10)
31. Den bedömning som den nationella domstolen gör inom ramen för nämnda behörighet kan dock underställas domstolens granskning. Sålunda har domstolen ansett att det i undantagsfall ankommer på den att ─ för att pröva sin egen behörighet ─ undersöka de omständigheter under vilka den nationella domstolen anhängiggjorde sin begäran om förhandsavgörande.(11) Den samarbetsanda som bör råda i behandlingen av förhandsavgöranden innebär att den nationella domstolen för sin del skall ta hänsyn till den uppgift som domstolen har anförtrotts, vilken är att bidra till rättskipningen i medlemsstaterna och inte att avfatta rådgivande yttranden över allmänna eller hypotetiska frågor.(12)
32. Domstolen har förtydligat att eftersom det är nödvändigt att komma fram till en tolkning av gemenskapsrätten som är användbar för lösningen av tvisten vid den nationella domstolen, krävs det att denna klargör den rättsliga bakgrunden till de frågor som ställs. Ur det perspektivet kan det i vissa fall, och utan att ifrågasätta principen om den nationella domstolens exklusiva behörighet att avgöra i vilket skede av förfarandet en fråga skall hänskjutas till förhandsavgörande, vara lämpligt att sakförhållandena är klarlagda och att de frågor som uteslutande skall bedömas enligt nationell rätt är avgjorda när ärendet hänskjuts till domstolen, så att den kan få kännedom om alla faktiska och rättsliga omständigheter som kan ha betydelse för dess tolkning.(13) Det krävs dessutom att den nationella domstolen anger varför den anser att ett svar på dess frågor behövs.(14)
33. Domstolen har redan i tidigare mål haft anledning att bedöma huruvida ovannämnda villkor är uppfyllda och har då ansett sig behörig när en tolkningsfråga grundas på en förutsättning som måste vara uppfylld för att målet vid den nationella domstolen skall kunna avgöras med tillämpning av den bestämmelse vars tolkning förhandsavgörandet gäller.
34. I målet Enderby(15), med dom av den 27 oktober 1993, ställde Court of Appeal (England & Wales) sålunda en tolkningsfråga till domstolen för att få klarhet i huruvida principen om lika lön för kvinnor och män för lika arbete eller likvärdigt arbete, som stadgas i artikel 141 EG, medför att en arbetsgivare är skyldig att objektivt motivera skillnaden i lön mellan en befattning som förste talpedagog och en som förste farmaceut. Court of Appeal utgick från förutsättningen att dessa båda befattningar var likvärdiga.
35. Den tyska regeringen hävdade i sitt yttrande att domstolen inte kunde besvara frågan utan att först fastställa om befattningarna i fråga var likvärdiga. Enligt regeringen var de inte det, och det kunde således inte föreligga någon överträdelse av artikel 141 EG.
36. Domstolen godtog inte denna argumentation. Den påpekade att Court of Appeal i enlighet med brittisk lagstiftning och med parternas samtycke beslutat att först pröva frågan om löneskillnaden objektivt sett är berättigad före frågan om de ifrågavarande befattningarnas likvärdighet, vilket skulle kräva en mera ingående analys. De tolkningsfrågor som ställts utgick från antagandet att befattningarna i fråga är likvärdiga.(16) Den tillade att eftersom domstolen således erhållit en begäran om tolkning av gemenskapsrätten som inte uppenbart saknar samband med verkliga omständigheter eller med föremålet för tvisten i målet vid den nationella domstolen, måste den besvara begäran utan att själv behöva ta ställning till giltigheten av ett antagande som det åligger den hänskjutande domstolen att kontrollera senare, om detta visar sig vara nödvändigt.(17)
37. Domstolen intog samma ståndpunkt i domen i det ovannämnda målet JämO, där motsvarande omständigheter förelåg.(18) Den påpekade bland annat att det är den nationella domstolen, som är den enda instansen med direkt kunskap om de faktiska omständigheterna i målet och om parternas argument och som har ansvaret för det rättsliga avgörandet, som skall bedöma såväl i vilket skede av rättegången ett förhandsavgörande är nödvändigt som relevansen av de frågor som ställs till domstolen.(19) I målet hävdades också att ett ställningstagande i frågan om arbetena var likvärdiga skulle kräva komplicerade och kostsamma undersökningar.(20)
38. I likhet med kommissionen anser jag att ovannämnda rättspraxis kan tillämpas även i förevarande mål. Även om det är beklagligt att den hänskjutande domstolen inte har tillhandahållit detaljerade uppgifter i frågan, delar jag kommissionens åsikt att det säkerligen skulle krävas utdragna och kostsamma undersökningar för att utreda förekomsten av handelsbruk eller annan sedvänja i den internationella handeln som är allmänt känd och regelmässigt iakttas av parter i avtal av föreliggande typ vid det ifrågavarande slaget av handel.
39. Vidare framgår det tydligt av beslutet om hänskjutande att Oberlandesgericht Innsbrucks behandling av målet vid den nationella domstolen är helt beroende av hur domstolen besvarar frågan om huruvida domstolen vid vilken talan väckts senare får avvika från föreskrifterna i artikel 21 i Brysselkonventionen när den är behörig på grund av ett avtal om domstols behörighet. Om frågan besvaras jakande, måste den hänskjutande domstolen avgöra om ett sådant avtal föreligger. Skulle det slås fast att det föreligger ett sådant avtal, har den österrikiska domstolen exklusiv behörighet att avgöra tvisten mellan parterna. Om frågan däremot besvaras nekande, är det ointressant att undersöka förekomsten av ett avtal om domstols behörighet, och bestämmelserna i artikel 21 i Brysselkonventionen skall tillämpas.
40. Den hänskjutande domstolen har slutligen uttalat sig om i vad mån – mot bakgrund av domen i det ovannämnda målet MSG – den omständigheten att MISAT har godkänt fakturor med en klausul om att domstolen i den domkrets som Dornbirn tillhör skall avgöra eventuella tvister mellan parterna skall analyseras som en första faktor vid bedömningen av förekomsten av ett avtal om domstols behörighet i den mening som avses i artikel 17 första stycket c i Brysselkonventionen. MISAT har inte på ett tydligt och motiverat sätt bestritt att bestämmelsens övriga villkor är uppfyllda, det vill säga att det skall röra sig om handelsbruk eller annan sedvänja som används i internationell handel av det ifrågavarande slaget och som parterna kände till eller borde ha känt till. Det finns således inget som talar för att utgångspunkten att det föreligger ett avtal om domstols behörighet skulle vara uppenbart felaktig.
41. Den andra tolkningsfrågan, som gäller huruvida förekomsten av ett avtal om domstols behörighet medför att avvikelse får ske från artikel 21 i Brysselkonventionen, är således nödvändig för att målet vid den nationella domstolen skall kunna avgöras. Den hänskjutande domstolens tillvägagångssätt, det vill säga att fråga domstolen om effekterna av ett avtal om domstols behörighet utan att först ha företagit den utredning som kan visa sig bli nödvändig om det skulle fastställas att det finns ett sådant avtal, kan enligt min mening inte ses som underlåtenhet från domstolens sida att uppfylla den samarbetsskyldighet som utgör grunden för systemet med förhandsavgöranden.
42. Mot bakgrund av dessa överväganden föreslår jag att den första tolkningsfrågan besvaras på så sätt att det ankommer på den nationella domstolen att bedöma om den skall hänskjuta en tolkningsfråga till domstolen på grundval av det som har åberopats av ena parten eller om det är nödvändigt att först utreda huruvida partens påståenden är välgrundade. För att domstolen skall kunna ge ett svar som är ändamålsenligt för avgörandet av målet vid den nationella domstolen krävs dock att denna förser domstolen med uppgifter om faktiska omständigheter och rättsliga förhållanden samt anger varför den anser att det är nödvändigt att frågorna besvaras.
B – Den andra tolkningsfrågan
43. Den hänskjutande domstolen har ställt denna fråga för att få klarhet i om artikel 21 i Brysselkonventionen skall tolkas så att den domstol vid vilken talan väckts senare, och som har exklusiv behörighet på grund av ett avtal om domstols behörighet, genom undantag från denna artikel kan avgöra tvisten utan att vänta på att den domstol vid vilken talan först väckts förklarar sig obehörig. Den hänskjutande domstolen vill med andra ord få klarhet i huruvida artikel 17 i Brysselkonventionen utgör ett undantag från artikel 21 i samma konvention.
44. Som bekant eftersträvas genom artikel 21 i Brysselkonventionen ─ för att tillgodose intresset av god rättskipning i gemenskapen ─ att hindra att parallella processer handläggs samtidigt vid olika konventionsstaters domstolar och eventuellt resulterar i oförenliga domar. Denna bestämmelse syftar således till att redan från början så långt möjligt förhindra att det uppkommer sådana situationer som anges i artikel 27.3 i nämnda konvention, det vill säga att man vägrar erkänna en dom eftersom den är oförenlig med en dom som har meddelats i en tvist mellan samma parter i den stat där domen görs gällande. (21)
45. För att uppnå ovannämnda mål har det genom artikel 21 inrättats ett enkelt system för att i inledningen av ett förfarande fastställa vilken av de domstolar vid vilka talan har anhängiggjorts som kommer att vara slutligt behörig att avgöra tvisten. Systemet bygger på den kronologiska ordning i vilken talan har anhängiggjorts. Enligt artikeln är den domstol vid vilken talan väckts senare skyldig att låta handläggningen av målet vila till dess att den domstol vid vilken talan först väckts har uttalat sig om sin behörighet. Det är denna blockering av förfarandet vid den domstol vid vilken talan väckts senare, och som följer av artikel 21 i Brysselkonventionen, som står i centrum för förevarande förhandsavgörande.
46. För att denna artikel inte skall tillämpas har Gasser i sitt yttrande beträffande den tredje tolkningsfrågan bett domstolen att överväga en ändring av den rättspraxis som inleddes med domen av den 8 december 1987 i målet Gubisch Maschinenfabrik(22) och enligt vilken det föreligger objektiv identitet mellan en talan som avser att ett avtal skall ogiltigförklaras eller hävas och en talan om fullgörelse av samma avtal.(23) Det är mot bakgrund av denna rättspraxis som den hänskjutande domstolen har ansett att det föreligger objektiv identitet mellan talan som väckts vid Landesgericht Feldkirch och den som dessförinnan väckts vid Tribunale civile e penale di Roma.
47. Jag anser inte att det förevarande målet motiverar att domstolen omprövar sin extensiva tolkning av begreppet ”samma sak” i artikel 21 i Brysselkonventionen. Även om tolkningen har ifrågasatts i doktrinen har den nämligen implicit bekräftats i domen i det ovannämnda målet Overseas Union Insurance m.fl.(24) Den upprätthölls i domen av den 6 december 1994 i målet Tatry,(25) där domstolen ansåg att en talan som avser fastställelse av att svaranden är ansvarig för en skada samt att denne skall betala skadestånd rör samma sak som en talan som svarandeparten dessförinnan väckt i syfte att få fastställt att han inte är ansvarig för skadan.(26) Tolkningen har senare åter fastställts i domen i det ovannämnda målet Gantner Electronic. (27)
48. Ur domstolens rättspraxis kan dessutom härledas en annan lösning på det problem som har lyfts fram av Gasser. I domen i det ovannämnda målet Overseas Union Insurance m.fl. ansåg domstolen nämligen att avvikelse från föreskrifterna i artikel 21 i Brysselkonventionen får ske när den domstol vid vilken talan väckts senare har exklusiv behörighet att avgöra tvisten. Jag anser att denna rättspraxis kan tillämpas även på sådana fall där den domstol vid vilken talan väckts senare har exklusiv behörighet på grund av en prorogationsklausul.
49. Det skall erinras om under vilka omständigheter domen i det ovannämnda målet Overseas Union Insurance m.fl. meddelades. I detta mål ställdes domstolen inför följande situation. New Hampshire Insurance Company,(28) i England registrerat som ett ”overseas company”, återförsäkrade 1980 hos tre bolag, även de registrerade i England, en risk som New Hampshire hade försäkrat åt det franska bolaget Nouvelles Galeries réunies. I juli 1986 upphörde de tre återförsäkringsbolagen att utbetala ersättning. Genom stämningsansökan som ingavs år 1987 respektive i februari 1988 väckte New Hampshire talan om fullgörelse av avtalet mot de tre bolagen vid Tribunal de commerce de Paris. Den 6 april 1988 stämde de tre återförsäkringsbolagen i sin tur New Hampshire vid Commercial Court of the Queen’s Bench Division avseende fastställelse av att de inte längre var skyldiga att fullgöra de förpliktelser som kunde följa av återförsäkringsbreven. Denna domstol beslutade genom tillämpning av artikel 21 andra stycket i Brysselkonventionen att låta handläggningen av målet vila till dess att den franska domstolen fattat beslut beträffande sin behörighet att avgöra de där anhängiggjorda målen.
50. De tre återförsäkringsbolagen överklagade beslutet vid Court of Appeal, som ställde en tolkningsfråga till domstolen för att få klarhet i bland annat om artikel 21 skall tolkas så att den domstol vid vilken talan väckts senare är skyldig att låta handläggningen i målet vila om den inte avvisar talan, eller om bestämmelsen innebär en möjlighet eller en skyldighet att i ett sådant fall pröva behörigheten hos den domstol vid vilken talan först väckts, och i så fall i vilken omfattning.(29)
51. Domstolen svarade att ”utan hänsyn till det fall där den domstol vid vilken talan väckts senare har exklusiv behörighet enligt [Bryssel]konventionen och särskilt [enligt] artikel 16, skall artikel 21 i konventionen tolkas så att om behörigheten hos den domstol vid vilken talan först väckts bestrids, får den domstol vid vilken talan väckts s enare, såvida den inte avvisar talan, endast förklara målet vilande och saknar möjlighet att själv pröva behörigheten hos den domstol vid vilken talan först väckts”.(30)
52. Av domstolens svar följer att den domstol vid vilken talan väckts senare och som har exklusiv behörighet att avgöra målet, särskilt enligt artikel 16 i Brysselkonventionen, inte är skyldig att låta handläggningen av målet vila till dess att domstolen vid vilken talan först väckts har förklarat sig obehörig. Den domstol vid vilken talan väckts senare kan således pröva målet i sak och meddela dom.
53. I förevarande mål har domen tolkats olika av intervenienterna avseende frågan huruvida artikel 17, i likhet med artikel 16, kan utgöra ett undantag från föreskrifterna i artikel 21 i Brysselkonventionen. Kommissionen, den italienska regeringen och MISAT anser att undantaget som domstolen medgav i den ovannämnda domen inte gäller för artikel 17 i konventionen.
54. Enligt kommissionen är undantaget avseende artikel 16 berättigat på grund av bestämmelsen i artikel 28 första stycket i Brysselkonventionen, enligt vilken en dom inte skall erkännas i de andra konventionsstaterna om den har meddelats i strid med artikel 16. Det vore orimligt att ålägga den domstol som har exklusiv behörighet enligt artikel 16 att förklara målet vilande, eftersom en dom som under sådana omständigheter meddelas av den domstol vid vilken talan först väckts ─ som antagligen saknar behörighet ─ endast får effekt i den stat där den har meddelats. Artikel 28 första stycket i Brysselkonventionen är emellertid inte tillämplig när den domstol vid vilken talan väckts senare har behörighet på grund av ett avtal om domstols behörighet enligt artikel 17.
55. Kommissionen anser att eftersom det är möjligt att den domstol vid vilken talan först väckts har en annan uppfattning beträffande förekomsten av ett avtal om domstols behörighet än den domstol vid vilken talan väckts senare, skulle motstridiga domar kunna komma att meddelas om sistnämnda domstol inte låter handläggningen av målet vila. Parterna skulle då befinna sig i precis den situation som skall hindras genom artikel 21, nämligen den som anges i artikel 27.3 i Brysselkonventionen, enligt vilken en dom som har meddelats i en annan konventionsstat inte skall erkännas om den är oförenlig med en dom som har meddelats i en tvist mellan samma parter i den stat där domen görs gällande.
56. Kommissionen har dessutom understrukit att den behörighet som tilldelas genom artikel 17 har en svagare effekt än den som följer av artikel 16, eftersom parterna inte kan undvika tillämpningen av artikel 16, medan de däremot alltid har möjlighet att häva ett avtal om domstols behörighet eller avstå från att göra det gällande. Om svaranden går i svaromål inför den domstol vid vilken talan först väckts utan att göra gällande att denna saknar behörighet på grund av ett avtal om domstols behörighet kan domstolen nämligen enligt artikel 18 i Brysselkonventionen avgöra målet.
57. Jag delar inte denna åsikt. I likhet med Gasser och Förenade kungarikets regering anser jag att artikel 17 i Brysselkonventionen kan utgöra ett undantag från artikel 21 i nämnda konvention. Min bedömning grundas på följande överväganden. För det första kan den behörighet som tillkommer domstolar som i överensstämmelse med artikel 17 har utsetts i ett avtal om domstols behörighet kvalificeras som exklusiv. För det andra skulle den ändamålsenliga verkan av artikel 17 och den därtill knutna rättssäkerheten äventyras om den domstol vid vilken talan väckts senare vore skyldig att följa föreskrifterna i artikel 21 även om den har exklusiv behörighet på grund av ett avtal om domstols behörighet. För det tredje kan risken för att oförenliga domar meddelas kraftigt begränsas.
58. Först skall det påpekas att domstolen i det ovannämnda målet Overseas Union Insurance m.fl. föreskrev ett undantag från föreskrifterna i artikel 21 i Brysselkonventionen
”utan hänsyn till det fall där den domstol vid vilken talan väckts senare har exklusiv behörighet enligt konventionen, och särskilt enligt dess artikel 16”. Denna formulering ger enligt min mening upphov till två iakttagelser. Den första består i att domstolen genom att använda adverbet
”särskilt” har haft för avsikt att visa att undantaget inte är begränsat till de fall då exklusiv behörighet föreligger enligt artikel 16. Den andra består i att domstolen, trots att den hade möjlighet, inte heller hänförde sig endast till sådan behörighet som följer av artikel 28 första stycket i Brysselkonventionen, det vill säga behörighet i försäkrings- eller konsumenttvister eller enligt artikel 16. Inget av domstolens uttalanden i domen i det ovannämnda målet Overseas Union Insurance m.fl. talar således mot att exklusiv behörighet enligt artikel 17 kan utgöra grund för ett sådant undantag från föreskrifterna i artikel 21 som domstolen godkände i denna dom.
59. Domstolen redogjorde vidare inte för några skäl som motiverar undantaget, eftersom ingen fråga ställdes till domstolen i detta avseende. Enligt min mening kan undantaget förklaras genom följande överväganden. När den domstol vid vilken talan först väckts endast kan förklara sig obehörig är det meningslöst att ålägga den domstol vid vilken talan väckts senare att vilandeförklara målet. Med andra ord föreligger inte någon litispendenssituation när den domstol vid vilken talan väckts senare har exklusiv behörighet, eftersom en sådan situation förutsätter att båda de domstolar där tvisten har anhängiggjorts är behöriga att pröva målet.(31)
60. Samma motivering kan användas i fallet med artikel 17 i Brysselkonventionen. Såsom framgår av bestämmelsens ordalydelse gäller nämligen att om en domstol eller domstolarna i en konventionsstat har utsetts av parterna i överensstämmelse med artikeln skall
”endast den domstolen eller domstolarna i den staten vara behöriga”. Mot bakgrund av artikel 18 i Brysselkonventionen innebär artikel 17 att om parterna är bundna av ett avtal om domstols behörighet som slutits i överensstämmelse med dess bestämmelser är alla övriga domstolar där en part anhängiggör målet obehöriga såvida inte svaranden lämnar sitt samtycke. Av detta följer att om svaranden, liksom i förevarande mål, bestrider behörigheten hos den domstol vid vilken motparten dessförinnan väckt talan i strid med ett avtal om domstols behörighet, skall nämnda domstol med hänsyn till klausulen förklara sig obehörig. Enligt Schlosserrapporten(32) skall domstolen till och med göra detta självmant om svaranden inte går i svaromål.(33)
61. Den behörighet som parterna har givit domstolen genom avtalet utesluter i en sådan situation den behörighet som tillkommer domstolarna genom huvudregeln i artikel 2 i Brysselkonventionen liksom genom reglerna om särskild behörighet i artiklarna 5 och 6.(34) I detta hänseende har artikel 17 således en liknande verkan som artikel 16. Att ålägga domstolen vid vilken talan väckts senare att vilandeförklara målet tycks följaktligen lika meningslöst när dess behörighet följer av artikel 17 som när den följer av artikel 16.
62. För det andra skulle en sådan skyldighet äventyra den ändamålsenliga verkan av artikel 17 och den därtill knutna rättssäkerheten.
63. För att bedöma den ändamålsenliga verkan av artikel 17 i Brysselkonventionen, skall det erinras om att artikelns syfte är att föreskriva ett frivilligt prorogationskriterium för behörighet. Det är således parternas samstämmiga vilja som gör det möjligt att avvika från reglerna om allmän och särskild behörighet i artiklarna 2, 5 och 6 i Brysselkonventionen. Kravet på att parterna måste ha samtyckt till detta undantag från behörighetsreglerna är följaktligen en del av innebörden av artikel 17. Domstolen har sålunda i domarna av den 14 december 1976 i målen Estasis Salotti(35) och Segoura(36) ansett att artikel 17 i Brysselkonventionen medför en skyldighet för den domstol där talan väckts att pröva om den klausul som grundar dess behörighet har varit föremål för parternas samstämmiga vilja.(37)
64. Denna parternas samstämmiga vilja utgör även grunden för de avtal om domstols behörighet som träffas i en form som överensstämmer med handelsbruk eller annan sedvänja i internationell handel. Hänvisningen till sedvänja [*] i internationell handel lades som bekant till genom 1978 års anslutningskonvention för att lindra formkraven som inledningsvis föreskrevs i Brysselkonventionen, det vill säga att det krävs ett skriftligt eller ett skriftligen bekräftat muntligt avtal. (38) [* Begreppet ”handelsbruk eller annan sedvänja” som nu används i den svenska översättningen av konventionen infördes först genom översättningen av 1989 års konvention. Övers. anm.] Domstolen har emellertid ansett att ett av ändamålen med artikel 17 trots denna lindring är att säkerställa att det verkligen föreligger samtycke. Kravet på samtycke motiveras av önskemålet att skydda den svagare avtalsparten för att undvika att prorogationsklausuler som den ena parten ensidigt har infört i kontraktet inte upptäcks.(39) Domstolen har förtydligat att parternas samtycke till en prorogationsklausul presumeras föreligga när deras handlingssätt utgör sedvänja på det område av den internationella handeln där de är verksamma och om dessa kände till eller borde ha känt till denna sedvänja.(40)
65. Av detta följer att artikel 17 bekräftar parternas fria vilja genom att avvika från behörighetsreglerna i Brysselkonventionen – förutom från dem som nämns i fjärde stycket i artikeln – och ge exklusiv behörighet till de domstolar som parterna utser. Domstolen har ansett att artikel 17 syftar till att på ett klart och precist sätt utse en domstol i en konventionsstat som har exklusiv behörighet i enlighet med parternas vilja som har uttryckts i enlighet med de i bestämmelsen strikt angivna formkraven.(41) Artikel 17 söker sålunda garantera rättssäkerheten genom att låta parterna att bestämma behörigt forum.
66. Artikel 17 ligger på detta sätt helt i linje med Brysselkonventionens syften. Enligt fast rättspraxis består syftet med konventionen nämligen i att harmonisera reglerna om domstols behörighet i konventionsstaterna genom att i möjligaste mån förhindra att det skulle förekomma ett flertal domstolar som är behöriga i fråga om ett och samma rättsförhållande samt i att förstärka det rättsliga skyddet för personer som är etablerade inom gemenskapen genom att göra det möjligt för käranden att med lätthet avgöra vilken domstol han kan väcka talan vid och för svaranden att med rimlig säkerhet förutse vid vilken domstol han kan komma att behöva svara.(42)
67. Om den domstol som har exklusiv behörighet vore skyldig att enligt artikel 21 i Brysselkonventionen låta handläggningen av målet vila till dess att den domstol vid vilken talan först väckts har förklarat sig obehörig, skulle emellertid enligt min mening den ändamålsenliga verkan av artikel 17 och därmed den rättssäkerhet till vilken artikeln bidrar allvarligt äventyras. Under sådana omständigheter skulle nämligen en part som vet att lösningen av en föreliggande tvist vore till hans nackdel oskäligen kunna försena målets prövning i sak genom att i strid med ett avtal om domstols behörighet väcka talan vid en domstol som den vet saknar behörighet. Den part som sålunda gör sig skyldig till avtalsbrott genom att väcka talan vid en domstol som inte utsetts i ett avtal om domstols behörighet skulle således kunna dra fördel av avtalsbrottet.
68. Denna konsekvens är av principiella skäl upprörande och medför en risk för att förhalning av mål uppmuntras. En part som vill försena tvistens lösning skulle under sådana omständigheter kunna uppmuntras att
”vidta förebyggande åtgärder” och väcka talan vid en domstol som saknar behörighet och som är olämplig för motparten, i syfte att förhindra att talan väcks med anledning av samma avtal innan denna domstol har förklarat sig obehörig. Jag delar den åsikt som har framförts av Förenade kungarikets regering, nämligen att det föreligger en desto större anledning att ta denna risk under övervägande med hänsyn till att det i allmänhet i konventionsstaternas rättsordningar är möjligt att väcka talan avseende fastställelse av att ansvar inte föreligger.
69. Till skillnad från kommissionen anser jag inte att problemet ligger endast i de olika medlemsstaternas interna domstolsorganisation och hur snabbt de nationella domstolar vid vilken talan har väckts i strid med ett avtal om domstols behörighet har möjlighet att fatta beslut om sin behörighet. Hur snabbt ett sådant beslut än fattas, hindrar det nämligen ändå inte käranden från att utnyttja alla inhemska rättsmedel för att förhala det definitiva beslutet om att domstolen saknar behörighet. Problemet ligger enligt min mening i stället huvudsakligen i tolkningen av Brysselkonventionen.
70. Jag föreslår därför att domstolen antar en lösning som skyddar den ändamålsenliga verkan av artikel 17 och den rättssäkerhet till vilken artikeln bidrar. En sådan lösning stämmer dessutom väl överens med hur artikeln enligt gällande rättspraxis skall tolkas, det vill säga med hänsyn till parternas vilja. I domen av den 24 juni 1981 i målet Elefanten Schuh(43) har domstolen sålunda ansett att lagstiftningen i en konventionsstat inte kan medföra att giltigheten av ett avtal om domstols behörighet ifrågasätts enbart på grund av att det språk som den har avfattats på inte är det som föreskrivs i den nationella lagstiftningen. Domstolen har senare, i domen i det ovannämnda målet Benincasa, fastställt att en konventionsstats domstol som har utsetts i en prorogationsklausul som är giltigt avtalad enligt artikel 17 i Brysselkonventionen, har exklusiv behörighet även då talan avser fastställelse av att det avtal som innehåller klausulen är ogiltigt. Domstolen påpekade att den
”rättssäkerhet som eftersträvas i denna bestämmelse skulle lätt kunna äventyras om en av de avtalsslutande parterna tilläts att sätta denna regel i [Bryssel]konventionen ur spel endast genom att påstå att hela kontraktet är ogiltigt på grund av skäl som grundar sig på den tillämpliga materiella rätten”.(44)
71. Fördelen med denna tolkning är dessutom att hänsyn tas till kraven i den internationella handeln. Jag instämmer med vad Förenade kungarikets regering har anfört, nämligen att en förmånlig utveckling av de internationella handelsrelationerna förutsätter att företagen kan förlita sig på de avtal som de ingår. Detta gäller även avtal genom vilka parterna utser vilka domstolar som skall lösa eventuella tvister som uppkommer med anledning av fullgörandet av parternas ömsesidiga förpliktelser. Slutligen kan onekligen förseningar i lösningen av tvister vara till allvarligt men för de ekonomiska aktörerna, bland annat för små och medelstora företag i tvister om betalning av fakturor. I detta hänseende stämmer den lösning som jag föreslår även väl överens med Brysselkonventionens författares avsikter, eftersom det var just i avsikt att tillfredsställa kraven i den internationella handeln som dessa år 1978 föreskrev en lindring av formkraven i artikel 17 genom att till de två ursprungliga föreskrifterna lägga den om sedvänja i internationell handel. (45) Genom att tillåta att den domstol vid vilken talan väckts senare och som är exklusivt behörig på grund av ett avtal om domstols behörighet prövar målet i sak utan att invänta att den domstol vid vilken talan först väckts förklarar sig obehörig, skulle domstolen främja tillämpningen av prorogationsklausuler i avtal och andra handlingar utfärdade inom ramen för avtalsförhållandet, som till exempel fakturor.
72. För det tredje anser jag det möjligt att kraftigt begränsa risken att oförenliga domar meddelas.
73. För att minska denna risk har Förenade kungarikets regering föreslagit att domstolen skall fastställa att den domstol vid vilken talan först väckts och vars behörighet bestrids med stöd av en prorogationsklausul, skall låta handläggningen av målet vila till dess att den domstol vid vilken talan väckts senare och som har utsetts i nämnda klausul har fattat beslut beträffande sin behörighet.
74. Jag godtar inte en sådan lösning. Risken finns att den skulle gynna precis sådant förhalningsbeteende som skall förhindras. Den skulle nämligen göra det möjligt för en mindre skrupulös part att med stöd av artikel 2, 5 eller 6 i Brysselkonventionen bestrida behörigheten hos den domstol vid vilken talan har väckts mot denne genom att åberopa ett icke existerande avtal om domstols behörighet och sedan väcka talan vid den domstol som påstås ha utsetts i avtalet för att på så sätt förhala tvistens lösning till dess att sistnämnda domstol har förklarat sig obehörig.
75. I själva verket medför varje undantag från artikel 21 i Brysselkonventionen en risk för oförenliga domar samt de därpå följande problemen med erkännande och verkställighet. En sådan risk finns även i fallet med artikel 16. För det första är det möjligt att de båda domstolarna där talan har anhängiggjorts gör olika bedömningar av om tvisten omfattas av tillämpningsområdet för artikeln.(46) För det andra gäller att om den domstol vid vilken talan först väckts förklarar sig behörig och meddelar en dom som är oförenlig med den som meddelas av den domstol vid vilken talan väckts senare ─ som har exklusiv behörighet enligt artikel 16 ─ kan sistnämnda dom enligt artikel 27.3 i Brysselkonventionen inte erkännas i den konventionsstat där talan väckts först.
76. Det förefaller därför inte motiverat att, endast med hänsyn till det faktum att det kanske krävs komplicerade utredningar för att få svar på frågan om det föreligger ett avtal om domstols behörighet, särskilt i de former som föreskrivs i artikel 17 första stycket c, generellt utesluta möjligheten att låta artikel 17 utgöra ett sådant undantag från artikel 21 som domstolen har godkänt. Enligt min mening gäller detta också den omständigheten att artikel 28 i Brysselkonventionen inte omfattar artikel 17, så att erkännande och verkställighet i andra konventionsstater av en dom som meddelats av den domstol vid vilken talan väckts senare och som är exklusivt behörig enligt artikel 17 skulle kunna hindras av en motstridig dom som dessförinnan har meddelats av den domstol vid vilken talan först väckts.
77. Det viktiga är enligt min mening att risken för oförenliga domar kraftigt kan begränsas. En sådan begränsning är fullt möjlig, eftersom de berörda domstolarna i enlighet med rättspraxis skall bedöma giltigheten av det ifrågavarande avtalet om domstols behörighet enligt samma principer och utifrån samma villkor och under förutsättning att den domstol vid vilken talan väckts senare inte avviker från föreskrifterna i artikel 21 förrän den mycket noggrant har verifierat sin exklusiva behörighet.
78. I det första avseendet framgår det av domstolens rättspraxis att begreppet
”avtal om domstols behörighet” skall betraktas som ett autonomt begrepp.(47) Av detta följer att kraven beträffande form och innehåll som ett avtal om domstols behörighet måste uppfylla för att vara giltigt, uteslutande skall bedömas med hänsyn till villkoren i artikel 17. Denna regel har klart uttryckts vad gäller bedömningen av den formella giltigheten.(48) Den framgår, såvitt avser kraven på innehållet, av domar där domstolen har ansett att begreppet
”avtal” innebär att samstämmighet mellan parterna måste föreligga.(49) Regeln bekräftades enligt min mening i domen i det ovannämnda målet Benincasa, i vilken domstolen påpekade att ”en klausul om domstols behörighet, som har ett processrättsligt syfte, regleras ... av bestämmelserna i konventionen, vars syfte är att på det internationella planet skapa enhetliga regler om domstols behörighet”.(50)
79. Denna rättspraxis har kommit att gälla även handelsbruk eller annan sedvänja i internationell handel. Domstolen har nämligen ansett att handelsbruk eller annan sedvänja som omnämns i artikel 17 inte får göras verkningslöst genom bestämmelser i nationell lagstiftning som innehåller formkrav utöver dem som förekommer i den internationella handeln av det ifrågavarande slaget.(51) Liksom den hänskjutande domstolen har påpekat har domstolen även förtydligat vilka objektiva faktorer som den nationella domstolen skall beakta vid bedömningen av om det förekommer handelsbruk eller annan sedvänja i internationell handel av det slag som de ifrågavarande parterna verkar inom samt om parterna kände till eller borde ha känt till detta handelsbruk eller denna sedvänja.(52)
80. Risken för motstridiga domar vad beträffar giltigheten av avtal om domstols behörighet minskar således ytterligare med hänsyn till att domstolen har förtydligat villkoren i artikel 17 i Brysselkonventionen.(53)
81. I det andra avseendet bedömer jag att den domstol vid vilken talan väckts senare inte skall ha rätt att avvika från föreskrifterna i artikel 21 i Brysselkonventionen förrän efter att mycket noggrant ha kontrollerat att den verkligen har exklusiv behörighet på grund av ett avtal om domstols behörighet. Den skall således kontrollera att det ifrågavarande avtalet om domstols behörighet överensstämmer med föreskrifterna i artikel 17. Den skall dessutom försäkra sig om att avtalet, med tillämpning av artikel 17 första stycket, verkligen avser
”en redan uppkommen tvist eller framtida tvister i anledning av ett bestämt rättsförhållande” samt att det inte strider mot reglerna om exklusiv behörighet i artikel 16 eller mot Brysselkonventionens bestämmelser om behörighet vid försäkringstvister och konsumenttvister. Domstolen vid vilken talan väckts senare skall vidare kontrollera att avtalet om domstols behörighet verkligen omfattar den tvist med anledning av vilken talan har väckts. Om det föreligger tvivel om giltigheten av avtalet om domstols behörighet eller dess tillämpningsområde skall domstolen vid vilken talan väckts senare med tillämpning av artikel 21 låta handläggningen av målet vila.
82. Denna lösning, bestående i att endast låta artikel 17 i Brysselkonventionen utgöra ett undantag från artikel 21 i konventionen när det inte föreligger något tvivel om att den domstol vid vilken talan väckts senare är behörig, har fördelen att den både tar hänsyn till kraven i den internationella handeln och låter de ekonomiska aktörerna ta sitt ansvar genom att stimulera dem att sluta avtal om domstols behörighet som inte ger utrymme för något tvivel beträffande dess giltighet eller tillämpningsområde. En sådan lösning skulle sålunda kunna leda till att representanter för olika grupper av ekonomiska aktörer förhandlar fram tydliga standardvillkor som ges en omfattande spridning i den berörda handelssektorn.
83. Mot bakgrund av dessa överväganden föreslår jag att domstolen besvarar den andra tolkningsfrågan på så sätt att artikel 21 i Brysselkonventionen skall tolkas så att när den domstol vid vilken talan väckts senare har exklusiv behörighet på grund av ett avtal om domstols behörighet och det inte finns utrymme för något tvivel om att behörighet föreligger, får den genom undantag från artikel 21 avgöra målet utan att vänta på att den domstol vid vilken talan först väckts skall förklara sig obehörig.
C – Den tredje och den fjärde till den sjätte tolkningsfrågan
84. Den hänskjutande domstolen har ställt den tredje tolkningsfrågan för att få klarhet i om artikel 21 i Brysselkonventionen skall tolkas så att avvikelse får ske från artikelns bestämmelser när handläggningstiderna i domstolarna i den konventionsstat där talan först väckts allmänt sett är orimligt långa.
85. Den hänskjutande domstolen har förklarat att frågan har ställts på grund av vad Gasser anfört, nämligen att genomsnittstiden för handläggning av mål är orimligt lång i romanska länder som till exempel Italien, Grekland och Frankrike, vilket strider mot föreskrifterna i artikel 6 i Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna (nedan kallad EKMR).
86. Kommissionen har ifrågasatt att den tredje tolkningsfrågan ─ och därmed också de påföljande frågorna som sammanhänger med denna ─ kan tas upp till prövning, med motiveringen att den hänskjutande domstolen inte har tillhandahållit några konkreta uppgifter som styrker att Tribunale civile e penale di Roma i förevarande fall har åsidosatt bestämmelserna i artikel 6 i EKMR.
87. Jag instämmer inte i denna bedömning. Enligt min mening har den hänskjutande domstolen inte avsett att med frågan referera till det förfarande som MISAT har inlett vid Tribunale civile e penale di Roma. Det är tydligt att frågan har ställts för att få klarhet i huruvida den domstol vid vilken talan väckts senare får åsidosätta föreskrifterna i artikel 21 på grund av att genomsnittstiden för handläggningen av mål är orimligt lång i domstolarna i den medlemsstat där talan först väckts. Det är inte nödvändigt att den hänskjutande domstolen tillhandahåller uppgifter om förloppet i förfarandet vid Tribunale civile e penale di Roma för att domstolen på ett ändamålsenligt sätt skall kunna besvara frågan, som avser en bestämmelse i Brysselkonventionen och där svaret är nödvändigt för att målet vid den nationella domstolen skall kunna avgöras.
88. Däremot delar jag kommissionens åsikt vad beträffar hur frågan i sak skall besvaras. Det förefaller nämligen otänkbart att tillåta att bestämmelserna i artikel 21 i Brysselkonventionen inte tillämpas av det skälet att den domstol vid vilken talan först väckts tillhör en medlemsstat där domstolarna allmänt sett har orimligt långa handläggningstider. Det skulle betyda att bestämmelserna om litispendens inte skall tillämpas när den domstol vid vilken talan först väckts tillhör vissa medlemsstater.
89. En sådan tolkning skulle klart strida mot Brysselkonventionens systematik och grunder. Denna innehåller nämligen ingen bestämmelse med föreskrift om att dess bestämmelser, särskilt de i artikel 21, inte skall tillämpas på grund av långa handläggningstider i domstolarna i en annan konventionsstat. Dessutom grundas Brysselkonventionen på principen att medlemsstaterna har ömsesidigt förtroende för varandras rättssystem och rättsliga institutioner.(54) Det är med detta förtroende som grund som det genom konventionen har inrättats ett obligatoriskt system för behörighet som alla domstolar inom dess tillämpningsområde måste respektera. Det är även detta förtroende som möjliggör för konventionsstaterna att avstå från sina interna bestämmelser om erkännande och verkställighet av utländska domar till förmån för en förenklad mekanism för erkännande och verkställighet. Förtroendet utgör sålunda även grunden för den rättssäkerhet som konventionen har till syfte att säkerställa genom att göra det möjligt för parterna att på förhand med säkerhet veta vilket forum som kommer att vara behörigt.
90. Mot bakgrund av dessa överväganden föreslår jag att domstolen skall svara att artikel 21 i Brysselkonventionen skall tolkas så att avvikelse inte får ske från artikelns bestämmelser på grund av att handläggningstiderna i domstolarna i den konventionsstat där talan först väckts allmänt sett är orimligt långa.
91. På grund av ovannämnda förslag finns det ingen anledning att svara på den fjärde till den sjätte frågan. Dessa grundas nämligen på förutsättningen att den tredje tolkningsfrågan besvaras jakande. Den hänskjutande domstolen vill sålunda genom den fjärde tolkningsfrågan få klarhet i huruvida den italienska lagen nr 89 av den 24 mars 2001 om skadestånd vid orimligt långa handläggningstider utgör skäl för att trots allt tillämpa bestämmelsen i artikel 21 i Brysselkonventionen. I den femte och den sjätte frågan, såsom jag uppfattar dem, ombeds domstolen att, för det fall att tredje frågan besvaras jakande, förtydliga under vilka förutsättningar som domstolen vid vilken talan väckts senare får avvika från föreskrifterna i artikel 21 och hur den i så fall skall gå till väga.
V – Förslag till avgörande
92. Mot bakgrund av dessa överväganden föreslår jag att domstolen besvarar de frågor som har ställts av Oberlandesgericht Innsbruck på följande sätt:
1) Det ankommer på den nationella domstolen att bedöma om den skall hänskjuta en tolkningsfråga till domstolen på grundval av det som har åberopats av ena parten eller om det är nödvändigt att först utreda huruvida partens påståenden är välgrundade. För att domstolen skall kunna ge ett svar som är ändamålsenligt för avgörandet av målet vid den nationella domstolen krävs dock att denna förser domstolen med uppgifter om faktiska omständigheter och rättsliga förhållanden samt anger varför den anser att det är nödvändigt att frågorna besvaras.
2) Artikel 21 i 1968 års Brysselkonvention om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område (nedan kallad Brysselkonventionen) skall tolkas så att när den domstol vid vilken talan väckts senare har exklusiv behörighet på grund av ett avtal om domstols behörighet och det inte finns utrymme för något tvivel om att behörighet föreligger, får den genom undantag från artikel 21 avgöra målet utan vänta på att den domstol vid vilken talan först väckts skall förklara sig obehörig.
3) Artikel 21 i Brysselkonventionen skall tolkas så att avvikelse inte får ske från artikelns bestämmelser på grund av att handläggningstiderna i domstolarna i den konventionsstat där talan först väckts allmänt sett är orimligt långa.
(1) .
(2)  –	(EGT L 299, 1972, s. 32; svensk utgåva, EGT C 15, 1997, s. 30). Konventionen i dess lydelse enligt konventionen av den 9 oktober 1978 om Konungariket Danmarks, Irlands och Förenade konungariket Storbritanniens och Nordirlands tillträde (EGT L 304, s. 1, och i ändrad lydelse s. 77; svensk utgåva, EGT C 15, 1997, s. 14), enligt konventionen av den 25 oktober 1982 om Republiken Greklands tillträde (EGT L 388, s. 1; svensk utgåva, EGT C 15, 1997, s. 26), enligt konventionen av den 26 maj 1989 om Konungariket Spaniens och Republiken Portugals tillträde (EGT L 285, s. 1; svensk utgåva, EGT C 15, 1997, s. 43) och enligt konventionen av den 29 november 1996 om Republiken Österrikes, Republiken Finlands och Konungariket Sveriges tillträde (EGT C 15, 1997, s. 1). En konsoliderad version av konventionen i dess lydelse enligt de fyra ovan nämnda anslutningskonventionerna finns publicerad i EGT C 27, 1998, s. 1 (nedan kallad Brysselkonventionen).
(3)  –	Nedan kallat Gasser.
(4)  –	Nedan kallat MISAT.
(5)  –	Dom av den 20 februari 1997 i mål C-106/95, MSG (REG 1997, s. I-911).
(6)  –	EGT L 204, 1975, s. 28 (svensk utgåva EGT C 27, 1998, s. 1, konsoliderad version) i dess lydelse enligt anslutningskonventionerna.
(7)  –	Se generaladvokaten Tesauros förslag till avgörande i målet Kleinwort Benson (dom av den 28 mars 1995 i mål C-346/93, REG 1995, s. I-615, punkt 17).
(8)  –	Se dom av den 27 februari 1997 i mål C-220/95, Van den Boogaard (REG 1997, s. I-1147), punkt 16, av den 20 mars 1997 i mål C-295/95, Farrell (REG 1997, s. I-1683), punkt 11, av den 16 mars 1999 i mål C-159/97, Castelletti (REG 1999, s. I-1597), punkt 14, samt av den 8 maj 2003 i mål C-111/01, Gantner Electronic (REG 2003, s. I-0000), punkt 38.
(9)  –	Se bland annat dom av den 29 november 1978 i mål 83/78, Pigs Marketing Board (REG 1978, s. I-2347; svensk specialutgåva, volym 4, s. 243), punkt 25, av den 15 december 1995 i mål C‑415/93, Bosman (REG 1995, s. I-4921), punkt 59, och av den 22 maj 2003 i mål C-18/01, Korhonen m.fl. (REG 2003, s. I-0000), punkt 19. Se även, beträffande Brysselkonventionen, domen i det ovannämnda målet Castelletti, punkt 14.
(10)  –	Se dom av den 10 mars 1981 i de förenade målen 36/80 och 71/80, Irish Creamery Milk Suppliers Association m.fl. (REG 1981, s. 735; svensk specialutgåva, volym 6, s. 29), punkt 7, av den 10 juli 1984 i mål 72/83, Campus Oil m.fl. (REG 1984, s. 2727; svensk specialutgåva, volym 7, s. 633), punkt 10, av den 11 juni 1987 i mål 14/86, Pretore di Salò (REG 1987, s.  545; svensk specialutgåva, volym 9, s. 111), punkt 11, av den 19 november 1998 i mål C‑66/96, Høj Pedersen m.fl. (REG 1998, s. I-7327), punkt 46, och av den 30 mars 2000 i mål C-236/98, JämO (REG 2000, s. I-2189), punkt 32.
(11)  –	Se domarna i de ovannämnda målen Bosman, punkt 59, och Gantner Electronic, punkt 35.
(12)  –	Se dom av den 11 mars 1980 i mål 104/79, Foglia (REG 1980, s. 745; svensk specialutgåva, volym 5, s. 73), punkt 11, av den 16 december 1981 i mål 244/80, Foglia (REG 1981, s. 3045; svensk specialutgåva, volym 6, s. 243), punkt 18, av den 3 februari 1983 i mål 149/82, Robards (REG 1983, s. 171), punkt 19, av den 16 juli 1992 i mål C-83/91, Meilicke (REG 1992, s. I‑4871; svensk specialutgåva, volym 13, s. I-105), punkt 25, och av den 10 december 2002 i mål C-153/00, der Weduwe (REG 2002, s. I-11319), punkterna 32 och 33.
(13)  –	Se domen i det ovannämnda målet Irish Creamery Milk Suppliers Association m.fl., punkt 6, dom av den 16 juli 1992 i mål C-343/90, Lourenço Dias (REG 1992, s. I-4673; svensk specialutgåva, volym 13, s. I-69), punkt 19, liksom domarna i de ovannämnda målen Meilicke, punkt 26, Høj Pedersen m.fl., punkt 45, samt JämO, punkt 31. Enligt senare fast rättspraxis krävs
”att den nationella domstolen klargör den faktiska och rättsliga bakgrunden till de frågor som ställs, eller att den åtminstone förklarar de faktiska omständigheter som ligger till grund för dessa frågor, eftersom det är nödvändigt att komma fram till en tolkning av gemenskapsrätten som är användbar för den nationella domstolen”. Se bland annat dom av den 26 januari 1993 i de förenade målen C-320/90─C-322/90, Telemarsicabruzzo m.fl. (REG 1993, s. I-393; svensk specialutgåva, volym 14, s. I-1), punkt 6, och av den 21 september 2000 i mål C-109/99, ABBOI (REG 2000, s. I-7247), punkt 42.
(14)  –	Se dom av den 12 juni 1986 i de förenade målen 98/85, 162/85 och 258/85, Bertini m.fl. (REG 1986, s. 1885), punkt 6, och domen i det ovannämnda målet Lourenço Dias, punkt 19.
(15)  –	Dom av den 27 oktober 1993 i mål C-127/92, Enderby (REG 1993, s. I-5535; svensk specialutgåva, volym 14, s. I-383).
(16)  –	Domen i det ovannämnda målet Enderby, punkt 11.
(17)  –	Ibidem, punkt 12.
(18)  –	I målet ställde Arbetsdomstolen flera tolkningsfrågor till domstolen för att kunna avgöra om en arbetsgivare hade givit lägre lön till barnmorskor än till en klinikingenjör. Frågorna ställdes utan att Arbetsdomstolen dessförinnan tagit ställning till om arbetet som utfördes av de två olika kategorierna av anställda var likvärdigt.
(19)  –	Punkt 32.
(20)  –	Punkt 29.
(21)  –	Se dom av den 27 juni 1991 i mål C-351/89, Overseas Union Insurance m.fl. (REG 1991, s. I-3317), punkt 16.
(22)  –	Mål 144/86, Gubisch Maschinenfabrik (REG 1987, s. 4861; svensk specialutgåva, volym 9, s. 271).
(23)  –	Punkterna 15─17. Målet gällde dels en talan med yrkande om att ett avtal om försäljning av en maskin i första hand skulle förklaras sakna verkan och i andra hand skulle förklaras ogiltigt, dels en talan om fullgörelse genom betalning för den ifrågavarande maskinen.
(24)  –	Punkt 16.
(25)  –	Mål C-406/92, Tatry (REG 1994, s. I-5439).
(26)  –	Punkt 45.
(27)  –	Punkt 25.
(28)  –	Nedan kallat New Hampshire.
(29)  –	För att förstå den nationella domstolens formulering av frågan skall det erinras om att det i artikel 21 i Brysselkonventionen i den lydelse som var tillämplig i målet föreskrevs följande: ”Om talan väcks vid domstolar i olika konventionsstater rörande samma sak och målen gäller samma parter, skall varje domstol utom den vid vilken talan först väckts självmant avvisa talan till förmån för den domstolen. Den domstol som skall avvisa talan får låta handläggningen av målet vila, om den andra domstolens behörighet bestrids.” Enligt artikel 21 i dess nya lydelse skall, då litispendens föreligger, varje domstol utom den vid vilken talan först väckts självmant låta handläggningen av målet vila till dess att det har fastställts att den domstol vid vilken talan först väckts är behörig. Den nya lydelsen förändrar inte på något sätt möjligheten att för svaret på tolkningsfrågan i förevarande mål dra slutsatser från domen i det ovannämnda målet Overseas Union Insurance m.fl. Denna nya lydelse, som infördes genom 1989 års anslutningskonvention, medför inte någon förändring av innebörden eller räckvidden av artikeln utan syftet är att, för att undvika negativa behörighetskonflikter, säkerställa att den domstol vid vilken talan väckts senare inte avvisar målet innan den är säker på att den domstol vid vilken talan först väckts verkligen är behörig att avgöra tvisten.
(30)  –	Punkt 26.
(31)  –	Se, för ett liknande resonemang, Gaudemet-Tallon, H., Compétence et exécution des jugements en Europe, L.G.D.J., 2002, tredje upplagan, punkterna 323 och 324.
(32)  –	Schlosserrapporten om konventionen om Konungariket Danmarks, Irlands och Förenade konungariket Storbritannien och Nordirlands tillträde till konventionen om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område och till protokollet om domstolens tolkning av konventionen (EGT C 59, 1979, s. 71).
(33)  –	Punkt 22.
(34)  –	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 november 1978 i mål 23/78, Meeth (REG 1978, s. 2133), punkt 5.
(35)  –	Mål 24/76, Estasis Salotti (REG 1976, s. 1831; svensk specialutgåva, volym 3, s. 217).
(36)  –	Mål 25/76, Segoura (REG 1976, s. 1851; svensk specialutgåva, volym 3, s. 225).
(37)  –	Punkterna 7 respektive 6.
(38)  –	För en erinran om de olika lydelserna av artikel 17 i Brysselkonventionen alltifrån dess ursprungliga lydelse 1968 fram till och med lydelsen enligt San Sebastián-konventionen av den 26 maj 1989, se mitt förslag till avgörande i det ovannämnda målet Castelletti, punkterna 5─7.
(39)  –	Se domarna i de ovannämnda målen MSG, punkt 17, och Castelletti, punkt 19.
(40)  –	Se domen i det ovannämnda målet Castelletti, punkt 21.
(41)  –	Se dom av den 3 juli 1997 i mål C-269/95, Benincasa (REG 1997, s. 3767), punkt 29.
(42)  –	Se dom av den 4 mars 1982 i mål 38/81, Effer (REG 1982, s. 825), punkt 6, av den 13 juli 1993 i mål C-125/92, Mulox IBC (REG 1993, s. I-4075), punkt 11, samt domen i det ovannämnda målet Benincasa, punkt 26.
(43)  –	Dom av den 24 juni 1981 i mål 150/80, Elefanten Schuh (REG 1981, s. 1671).
(44)  –	Punkt 29. Se även dom av den 9 november 2000 i mål C-387/98, Coreck (REG 2000, s. I-9337), punkt 14.
(45)  –	Se den ovannämnda Schlosserrapporten, punkt 179.
(46)  –	Till exempel bedömningen av om en tvist om förekomsten av ett hyresavtal omfattas av artikel 16.1.
(47)  –	Se dom av den 10 mars 1992 i mål C-214/89, Powell Duffryn (REG 1992, s. I-1745; svensk specialutgåva, voly m 12, s. I-1), punkt 14.
(48)  –	Se domen i det ovannämnda målet Elefanten Schuh, punkterna 25 och 26.
(49)  –	Se domarna i de ovannämnda målen Estasis Salotti och Segouras.
(50)  –	Punkt 25.
(51)  –	Se bland annat domarna i de ovannämnda målen MSG, punkt 23, och Castelletti, punkterna 33─39.
(52)  –	Se domarna i de ovannämnda målen MSG och Castelletti.
(53)  –	Tolkningen av artikeln har hittills varit föremål för ett femtontal förhandsavgöranden.
(54)  –	Se generaladvokaten Darmons förslag till avgörande i mål C-172/91 med dom av den 21 april 1993, Sonntag (REG 1993, s. I-1963), punkt 71.