62023CJ0322
DOMSTOLENS DOM (sjunde avdelningen)
den 17 oktober 2024 (
*1
)
”Begäran om förhandsavgörande – Socialpolitik – Direktiv 1999/70/EG – Ramavtalet om visstidsarbete undertecknat av EFS, UNICE och CEEP – Klausul 4 – Offentlig sektor – Lärare – Rekrytering av visstidsanställda arbetstagare som ordinarie tjänstemän enligt ett förfarande för anställning på meriter – Fastställande av anställningstid – Tjänstgöringsperioder som fullgjorts med stöd av visstidsanställningskontrakt beaktas endast delvis – Beaktande i ett senare skede av den anställningstid som inte beaktats tidigare – Påverkar inte bedömningen av huruvida diskriminering föreligger”
I mål C‑322/23 [Lufoni], (
i
)
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, framställd av Tribunale di Lecce (Domstolen i Lecce, Italien) genom beslut av den 22 maj 2023, som inkom till domstolen den 24 maj 2023, i målet
ED
mot
Ministero dell’Istruzione e del Merito,
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS),
meddelar
DOMSTOLEN (sjunde avdelningen)
sammansatt av F. Biltgen, ordförande på första avdelningen, tillika tillförordnad ordförande på sjunde avdelningen, L. Arastey Sahún (referent), ordförande på femte avdelningen, samt domaren J. Passer,
generaladvokat: J. Kokott,
justitiesekreterare: A. Calot Escobar,
efter det skriftliga förfarandet,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
–
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS), genom C. D’Aloisio, E. De Rose, E. Sciplino och A. Sgroi, avvocati,
–
Italiens regering, genom G. Palmieri, i egenskap av ombud, biträdd av L. Fiandaca och F. Sclafani, avvocati dello Stato,
–
Europeiska kommissionen, genom D. Recchia och F. van Schaik, båda i egenskap av ombud,
med hänsyn till beslutet, efter att ha hört generaladvokaten, att avgöra målet utan förslag till avgörande,
följande
Dom
1
Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av klausul 4 i ramavtalet om visstidsarbete, som undertecknades den 18 mars 1999 (nedan kallat ramavtalet) och återfinns i bilagan till rådets direktiv 1999/70/EG av den 28 juni 1999 om ramavtalet om visstidsarbete undertecknat av EFS, UNICE och CEEP (EGT L 175, 1999, s. 43).
2
Begäran har framställts i ett mål mellan ED å ena sidan och Ministero dell’Istruzione e del Merito (ministeriet för utbildning och meritokrati, Italien) och Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (Nationella institutet för social trygghet (INPS), Italien) å andra sidan. Målet gäller beräkningen, vid den tidpunkt då ED erhöll fast anställning som lärare, av den anställningstid som denne förvärvat inom ramen för en rad tillsvidareanställningskontrakt som han ingått i egenskap av tillfälligt anställd lärare.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
3
Klausul 3 i ramavtalet har följande lydelse:
”I detta avtal avses med
1.
visstidställd: en person som har ett anställningskontrakt eller ett anställningsförhållande som ingåtts direkt mellan en arbetsgivare och en arbetstagare och vars längd fastställts på grundval av objektiva kriterier som att det gäller fram till ett visst datum, till dess en viss uppgift har utförts eller med anledning av en särskild händelse.
2.
jämförbar tillsvidareanställd: en arbetstagare med ett anställningskontrakt eller ett anställningsförhållande som gäller tills vidare och som på samma arbetsplats utför samma arbete eller ett liknande arbete, med vederbörlig hänsyn tagen till kvalifikationer/yrkeskunnande. Om ingen jämförbar tillsvidareanställd finns på samma arbetsplats, skall jämförelsen göras med hänvisning till tillämpliga kollektivavtal och om tillämpliga kollektivavtal saknas, enligt lagar, kollektivavtal eller praxis i landet i fråga.”
4
I klausul 4.1 och 4.4 i ramavtalet anges följande:
”1.
När det gäller anställningsvillkor, skall visstidsanställda inte behandlas mindre fördelaktigt än jämförbara tillsvidareanställda enbart på grund av att de har en visstidsanställning, såvida inte detta motiveras på objektiva grunder.
…
4.
Den anställningstid som behövs för att kvalificera för särskilda anställningsvillkor skall vara densamma för visstidsanställda arbetstagare som för fast anställda arbetstagare utom där olika längd på denna kvalifikationstid är motiverad på objektiva grunder.”
Italiensk rätt
Lagstiftningsdekret nr 297/1994
5
I artikel 485.1 i decreto legislativo no 297 – Approvazione del testo unico delle disposizioni legislative vigenti in materia di istruzione, relative alle scuole di ogni ordine e grado (lagstiftningsdekret nr 297 om godkännande av den konsoliderade lagstiftningen på undervisningsområdet, rörande skolor av alla typer och på samtliga nivåer), av den 16 april 1994 (GURI nr 115 av den 19 maj 1994, ordinarie tillägg nr 79), i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (nedan kallat lagstiftningsdekret nr 297/1994), anges följande:
”Den anställningstid som undervisande personal på statliga och därmed jämställda gymnasie- och konstskolor fullgjort i egenskap av visstidsanställda, inklusive inom ramen för utlandstjänstgöring, ska, för rättsliga och ekonomiska ändamål, beträffande de fyra första åren tillgodoräknas i sin helhet såsom fast anställning. Eventuella perioder därefter ska tillgodoräknas till två tredjedelar och den återstående tredjedelen ska enbart beaktas för ekonomiska ändamål. Ekonomiska rättigheter till följd av nämnda tillgodoräknande bibehålls och beaktas i samband med varje uppflyttning i löneklass som sker efter tidpunkten för detta tillgodoräknande.”
6
Artikel 489.1 i samma lagstiftningsdekret har följande lydelse:
”Vid det tillgodoräknande som avses i föregående artiklar ska undervisningen anses ha fullgjorts under ett helt läsår om den hänför sig till de delar av kalenderåret som avses härmed enligt det utbildningssystem som gällde vid den tidpunkt då tjänstgöringen fullgjordes.”
Lag nr 124/1999
7
Artikel 11.14 i legge n. 124 – Disposizioni urgenti in materia di personale scolastico (lag nr 124 om brådskande bestämmelser avseende skolpersonal) av den 3 maj 1999 (GURI nr 107 av den 10 maj 1999) i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (nedan kallad lag nr 124/1999) har följande lydelse:
”Artikel 489.1 i [lagstiftningsdekret nr 297/1994] ska förstås så, att undervisning som fullgjorts av visstidsanställda lärare från och med kalenderåret 1974–1975 anses ha fullgjorts under ett helt läsår om undervisningen har skett under minst 180 dagar eller oavbrutet från och med den 1 februari till dess att den slutliga betygssättningen av eleverna har avslutats.”
Lagstiftningsdekret nr 399/1988
8
I artikel 4.3 i decreto del Presidente della Repubblica n. 399 – Norme risultanti dalla disciplina prevista dall’accordo per il triennio 1988–1990 del 9 giugno 1988 relativo al personale del comparto scuola (presidentdekret nr 399 om föreskrifter i enlighet med avtalet för treårsperioden 1988–1990 av den 9 juni 1988 gällande skolpersonal) av den 23 augusti 1988 (GURI nr 213 av den 10 september 1988, ordinarie tillägg nr 85, nedan kallat presidentdekret nr 399/1988), föreskrivs följande:
”Vid utgången av det sextonde tjänstgöringsåret för gymnasielärare med avlagd universitetsexamen, och det artonde året för administrativa samordnare, förskole- och grundskolelärare, samt gymnasielärare med högskoleutbildning, det tjugonde året för stödpersonal och assistenter, det tjugofjärde året för lärare vid musikkonservatorier och akademier, ska den anställningstid som är relevant enbart för ekonomiska ändamål beaktas i sin helhet för högre placering i löneskalan.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
9
ED har arbetat som lärare på högstadie- och gymnasieskolor med stöd av olika visstidsanställningskontrakt under läsåren 1996/1997–1998/1999, 2000/2001–2009/2010 och 2011/2012–2014/2015 innan han fick en tillsvidareanställning med början den 1 september 2015. Detta skedde inom ramen för ett förfarande för anställning på meriter.
10
I samband med att ED erhöll fast anställning tillgodoräknades han, för rättsliga och ekonomiska ändamål, enligt den nationella lagstiftningen en förvärvad anställningstid enligt dessa visstidsanställningskontrakt på 10 år, 5 månader och 10 dagar.
11
ED ansåg att denna beräkning av hans anställningstid stred mot klausul 4 i ramavtalet då den inte tar hänsyn till hela den tjänstgöringstid han fullgjort före tillsvidareanställningen. Den 22 april 2021 väckte han därför talan vid Tribunale di Lecce (Domstolen i Lecce, Italien), som är hänskjutande domstol, med yrkande om att tillerkännas en anställningstid förvärvad enligt dessa visstidsanställningskontrakt på 10 år, 10 månader och 17 dagar.
12
Vad gäller beräkningssystemet för anställningstid enligt den nationella lagstiftningen har den hänskjutande domstolen påpekat dels att det i artikel 11.14 i lag nr 124/1999 föreskrivs att när undervisning, under ett visst läsår, fullgjorts av visstidsanställda lärare och denna uppgått till minst 180 dagar eller utförts från och med den 1 februari till dess att den slutliga betygssättningen av eleverna har avslutats, ska den anses uppgå till ett helt läsår. När tjänstgöringen inte uppfyller något av dessa båda villkor beaktas den däremot inte.
13
Det följer av begäran om förhandsavgörande att såvitt gäller ED har läsåren 2000/2001, 2011/2012 och 2012/2013 inte beaktats. Under dessa år uppfyllde hans tjänstgöringstid nämligen inte villkoren i artikel 11.14 i lag nr 124/1999.
14
När tjänstgöringstiden beräknats enligt de regler som omnämns i punkt 12 ovan, beaktas denna tid enligt artikel 485 i lagstiftningsdekret nr 297/1994 till fullo för de första fyra åren. För påföljande år beaktas den till två tredjedelar för rättsliga och ekonomiska ändamål. Resterande tredjedel beaktas enbart för ekonomiska ändamål, det vill säga för uppflyttning i löneklass enligt den tidsplan som föreskrivs i artikel 4.3 i presidentdekret nr 399/1988 och i synnerhet efter det sextonde tjänstgöringsåret vad gäller lärare med universitetsexamen på högstadie- och gymnasieskolor.
15
Den hänskjutande domstolen har tillagt att artikel 4.3 i presidentdekret nr 399/1988 är av särskild relevans för utgången i målet då det enligt denna bestämmelse är möjligt att – för ekonomiska ändamål – beakta den anställningstid som inte beaktades då personen i fråga gavs en tillsvidareanställning. För personer som befinner sig i samma situation som ED skulle tillgodoräknande av hela den tjänstgöringstid som de fullgjort i egenskap av visstidsanställda lärare således inte förvägras dem, utan detta tillgodoräknande skulle bara skjutas upp till det sextonde tjänstgöringsåret.
16
Den hänskjutande domstolen har hänvisat till domen av den du 20 september 2018, Motter (C‑466/17, EU:C:2018:758) (nedan kallad domen Motter), som gällde det system för beräkning av anställningstid som är aktuellt i det nationella målet. I den domen tog EU-domstolen inte hänsyn till nämnda artikel 4.3 i presidentdekret nr 399/1988, eftersom begäran om förhandsavgörande i det målet inte nämnde den bestämmelsen. Enligt den hänskjutande domstolen är det därför nödvändigt i förevarande fall att framställa nya tolkningsfrågor till EU-domstolen och lämna en mer fullständig redogörelse för de tillämpliga bestämmelserna.
17
Samma domstol preciserar vidare att de faktorer som EU-domstolen tog upp i samma dom beträffande jämförbarheten av de aktuella situationerna och beträffande de objektiva grunder som den italienska regeringen åberopat kan överföras på förevarande mål.
18
Vidare har Corte suprema di cassazione (Högsta domstolen), i sin dom nr 31149 av den 28 november 2019, som meddelades med anledning av domen Motter, slagit fast att artikel 485 i lagstiftningsdekret nr 297/1994 stred mot klausul 4 i ramavtalet, och att denna artikel följaktligen inte fick tillämpas när anställningstiden för visstidsanställda lärare – som sedermera blivit fast anställda – beräknad enligt kriterierna i artikel 485 och artikel 489 i detta lagstiftningsdekret, i dess lydelse enligt artikel 11.14 i lag nr 124/1999, är kortare än den anställningstid som en lärare i en jämförbar situation och som alltid varit fast anställd skulle kunna tillgodoräkna sig.
19
Corte suprema di cassazione (Högsta domstolen) menar således att frågan huruvida det föreligger diskriminering ska bedömas genom att en jämförelse görs, vid den tidpunkt då den berörda personen ges fast anställning, av den anställningstid som blir resultatet enligt vart och ett av de system som nämns i föregående punkt för att sedan välja det mest fördelaktiga systemet.
20
ED begär i förevarande fall att han med tillämpning av de principer som Corte suprema di cassazione (Högsta domstolen) har fastställt ska tillerkännas en anställningstid på 10 år, 10 månader och 17 dagar, det vill säga 5 månader och 7 dagar mer än vad han redan beviljats.
21
Den hänskjutande domstolen har påpekat att enligt det beräkningssystem som ED åberopar skulle han bland annat förlora rätten, enligt artikel 4.3 i presidentdekret nr 399/1988, att efter 16 tjänsteår tillgodoräkna sig en ytterligare anställningstid på 3 år, 2 månader och 20 dagar enbart för ekonomiska ändamål.
22
Det faktum att den avgörande tidpunkten för att avgöra om det föreligger en diskriminering enligt klausul 4 i ramavtalet, enligt praxis från Corte suprema di cassazione (Högsta domstolen), är dagen då den berörda personen fick fast anställning innebär i praktiken att ED:s anställningstid förlängs med 5 månader men att han går miste om möjligheten att tillgodoräkna sig den ytterligare anställningstid som nämns i föregående punkt.
23
Den hänskjutande domstolen anser därför att det system för att beräkna anställningstid som följer av praxis från Corte suprema di cassazione (Högsta domstolen) leder till större skillnader mellan visstidsanställda respektive fast anställda arbetstagare som befinner sig i jämförbara situationer än det system för beräkning av anställningstid som föreskrivs i artikel 485 i lagstiftningsdekret nr 297/1994 och som sistnämnda domstol anser vara diskriminerande. Dessa skillnader kan i sin tur strida mot de principer som EU-domstolen fastställde i sin dom av den 18 oktober 2012, Valenza m.fl. (C‑302/11–C‑305/11, EU:C:2012:646).
24
Den hänskjutande domstolen undrar därför om möjligheten att i ett senare skede beakta anställningstiden, i enlighet med vad som föreskrivs i artikel 4.3 i presidentdekret nr 399/1988, kan utgöra en objektiv grund för den särbehandling som anses strida mot klausul 4 i ramavtalet.
25
Samma domstol har dock i detta avseende påpekat att detta senare beaktande av anställningstiden enligt artikel 4.3 kan anses som en framtida och osäker omständighet kopplad till de överväganden var och en gör om de faktiska omständigheterna.
26
Mot denna bakgrund beslutade Tribunale di Lecce (Domstolen i Lecce) att vilandeförklara målet och att ställa följande tolkningsfrågor:
”1)
Utgör klausul 4 i [ramavtalet], hinder för en nationell lagstiftning, närmare bestämt artiklarna 485 och 489 i lagstiftningsdekret nr 297/1994, artikel 11.14 i lag nr 124/1999 och artikel 4.3 i presidentdekret nr 399/1988, där det stadgas att endast de fyra första åren som visstidsanställd beaktas fullt ut när anställningstiden före tillsvidareanställningen fastställs i enlighet med nämnda artikel 11.14, medan år utöver dessa reduceras med en tredjedel för rättsliga och ekonomiska ändamål, och den återstående tredjedelen enbart beaktas för ekonomiska ändamål efter det att den anställningstid som avses i artikel 4.3 i presidentdekret nr 399/1988 har fullgjorts?
2)
Ska den nationella domstolen i samband med bedömningen av huruvida det föreligger diskriminering i den mening som avses i klausul 4 i [ramavtalet], under alla omständigheter beakta enbart den anställningstid före tillsvidareanställningen som arbetstagaren har fått tillgodoräkna sig vid tidpunkten för tillsvidareanställningen, eller ska det omvänt tas hänsyn till det sammanlagda regelverket angående behandling av nämnda anställningstid och därmed även till de regler enligt vilka anställningstiden, enbart för ekonomiska ändamål, beaktas fullt ut under de perioder som följer efter tillsvidareanställningen?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Huruvida tolkningsfrågorna kan tas upp till prövning
27
Den italienska regeringen har gjort gällande att tolkningsfrågorna inte kan tas upp till prövning. Svaret på frågorna föranleder nämligen inte några tvivel, i synnerhet såvitt gäller domen Motter. Den första frågan är dessutom hypotetisk då den speglar meningsskiljaktigheter mellan den hänskjutande domstolen och Corte suprema di cassazione (Högsta domstolen) som den nationella rättsordningen erbjuder redskap för att komma till rätta med.
28
Det följer i detta avseende av domstolens fasta praxis att det inom ramen för det samarbete som införts genom artikel 267 FEUF uteslutande ankommer på den nationella domstolen, vid vilken målet anhängiggjorts och vilken har ansvaret för det rättsliga avgörandet, att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i målet bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken som relevansen av de frågor som ställs till EU-domstolen. EU-domstolen är följaktligen i princip skyldig att meddela ett förhandsavgörande när de frågor som ställts avser tolkningen av unionsrätten (dom av den 9 mars 2023, Vapo Atlantic, C‑604/21, EU:C:2023:175, punkt 31 och där angiven rättspraxis).
29
Domstolen erinrar härvid om att det under alla omständigheter inte på något sätt är förbjudet för en nationell domstol att till EU-domstolen ställa en tolkningsfråga som en av parterna i målet anser inte ger upphov till något rimligt tvivel. Även om det antas att så är fallet innebär detta inte att en begäran om förhandsavgörande som innehåller sådana frågor ska avvisas (se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 mars 2023, Vapo Atlantic, C‑604/21, EU:C:2023:175, punkt 33 och där angiven rättspraxis).
30
Den hänskjutande domstolen har vidare angett av vilka skäl den anser att ett svar på de ställda frågorna är nödvändigt för utgången i det nationella målet. Nämnda domstol har angett att den hyser tvivel om huruvida de slutsatser som Corte suprema di cassazione (Högsta domstolen) dragit av domen Motter är förenliga med EU-domstolens praxis. I den domen tog EU-domstolen nämligen inte hänsyn till samtliga aspekter av den aktuella nationella lagstiftningen och det råder fortfarande tvivel om hur klausul 4 i ramavtalet ska tolkas i sådana situationer som dem som ED befinner sig i. Det problem som tas upp i den första frågan är således inte hypotetiskt.
31
Tolkningsfrågorna kan följaktligen tas upp till prövning.
Prövning i sak
32
Den hänskjutande domstolen har ställt sina frågor, vilka ska prövas tillsammans, för att få klarhet i huruvida klausul 4 i ramavtalet ska tolkas så, att den utgör hinder för en nationell lagstiftning som innebär att vid tillgodoräknande av en arbetstagares anställningstid i samband med att denne får fast anställning som tjänsteman, så beaktas endast två tredjedelar av den tjänstgöringstid som överstiger fyra år och som fullgjorts med stöd av visstidsanställningskontrakt, även när en tredjedel av den resterande tjänstgöringstiden – efter ett visst antal tjänsteår – åter tas med i beräkningen men då enbart för ekonomiska ändamål.
33
Domstolen erinrar härvid om att klausul 4.1 i ramavtalet, som har direkt effekt, när det gäller anställningsvillkor, uppställer ett förbud mot att behandla visstidsanställda mindre fördelaktigt än jämförbara tillsvidareanställda enbart på grund av att de har en visstidsanställning, såvida detta inte kan motiveras på objektiva grunder. Punkt 4 i samma klausul innehåller samma förbud såvitt avser vilken anställningstid som krävs för att kvalificera för särskilda anställningsvillkor (dom av den 30 november 2023, Ministero dell’Istruzione och INPS, C‑270/22, EU:C:2023:933, punkterna 52 och 53 och där angiven rättspraxis) (nedan kallad domen Ministero dell’Istruzione och INPS).
34
Domstolen har vidare redan slagit fast att sådana bestämmelser som de nu aktuella, om krav på anställningstid för att inplaceras i en lönegrad, omfattas av begreppet ”anställningsvillkor” i den mening som avses i denna klausul 4 (domen Ministero dell’Istruzione och INPS, punkt 55 och där angiven rättspraxis).
35
För att besvara de ställda frågorna ska det därför undersökas om en nationell lagstiftning såsom den som är aktuell i det nationella målet inför en skillnad i behandling enligt klausul 4 i ramavtalet och därefter, i förekommande fall, om en sådan skillnad kan motiveras på objektiva grunder i den mening som avses i samma klausul.
36
Vad för det första gäller frågan huruvida den aktuella nationella lagstiftningen inför en skillnad i behandling enligt klausul 4 i ramavtalet påpekar domstolen att begäran om förhandsavgörande avser artikel 485.1, och artikel 489.1 i lagstiftningsdekret nr 297/1994, artikel 11.14 i lag nr 124/1999 samt artikel 4.3 i presidentdekret nr 399/1988.
37
I domen Motter var det artikel 485.1 i lagstiftningsdekret nr 297/1994 som var aktuell.
38
Den hänskjutande domstolen har emellertid angett att EU-domstolen i det nämnda målet inte hade tillgång till en fullständig redogörelse för de tillämpliga bestämmelserna varför den beslutat att framställa förevarande begäran om förhandsavgörande. Nämnda domstol har i detta sammanhang nämnt de andra bestämmelser som citeras i punkt 36 ovan.
39
EU-domstolen finner härvid att de skäl som den hänskjutande domstolen har åberopat för att motivera sin begäran om förhandsavgörande i allt väsentligt är desamma som dem som föranledde Tribunale ordinario di Ravenna (Domstolen i Ravenna, Italien) att framställa sin begäran om förhandsavgörande i det mål som avgjordes genom domen Ministero dell’Istruzione och INPS, såsom framgår av punkt 41 i den domen. Nämnda dom meddelades den 30 november 2023, det vill säga efter det att begäran om förhandsavgörande framställts i förevarande mål.
40
I den nyss nämnda domen påpekade EU-domstolen att enligt den aktuella nationella lagstiftningen kan tillsvidareanställda lärare som anställts efter att ha klarat ett uttagningsprov tillgodoräkna sig hela sin anställningstid vid placeringen i en lönegrad (se, för ett liknande resonemang, domen Ministero dell’Istruzione och INPS, punkt 57).
41
Vad däremot gäller visstidsanställda lärare som blir en del av den offentliga sektorn efter ett uttagningsprov på grundval av meriter, beaktas däremot inte anställningsperioder som fullgjorts under ett läsår men som inte når upp till de tröskelvärden som anges i artikel 489 i lagstiftningsdekret nr 297/1994, i dess kompletterade lydelse enligt artikel 11.14 i lag nr 124/1999, vid beräkningen av anställningstid som ska få tillgodoräknas. De anställningsperioder som uppnår dessa tröskelvärden tillgodoräknas dessutom till fullo under endast fyra år, medan för de påföljande åren begränsas tillgodoräknandet till två tredjedelar, i enlighet med artikel 485 i detta lagstiftningsdekret nr 297/1994 (se, för ett liknande resonemang, domen Ministero dell’Istruzione och INPS, punkt 58). Det framgår av punkt 13 ovan att samtliga dessa bestämmelser har tillämpats på ED.
42
I punkt 59 i domen Ministero dell’Istruzione och INPS tog domstolen dessutom uttryckligen hänsyn till den mekanism med senare beaktande som föreskrivs i artikel 4.3 i presidentdekret nr 399/1988, enligt vilken den tredjedel av anställningstiden som inte kan tillgodoräknas i samband med att personen ges fast anställning, i förekommande fall och sedan en viss tid förflutit, kan tas i beaktande när berörda lärare senare ska placeras i lönegrad. Domstolen har härvid betonat att ett sådant senare beaktande av intjänad anställningstid endast kan komma i fråga efter en mycket lång period, det vill säga mellan det sextonde och det tjugofjärde anställningsåret. Domstolen noterade även att detta senare beaktande av intjänad anställningstid endast är möjligt under förutsättning att den berörde läraren fortfarande, när perioden löper ut, är anställd av ministeriet för utbildning och meritokrati.
43
Det var efter att ha beaktat samtliga bestämmelser som avses i de två föregående punkterna som domstolen kom fram till att en sådan nationell lagstiftning som den som är aktuell i det nationella målet resulterar i en skillnad i behandling till nackdel för visstidsanställda lärare i förhållande till lärare som fått fast anställning efter allmänna uttagningsprov, vilka inte omfattas av de begränsningar som nämns i föregående punkt (domen Ministero dell’Istruzione och INPS, punkt 60).
44
Det följer således av domen Ministero dell’Istruzione och INPS att en lagstiftning såsom den som är aktuell i det nationella målet inför en skillnad i behandling enligt klausul 4 i ramavtalet och att den mekanism för senare beaktande av intjänad anställningstid som föreskrivs i artikel 4.3 i presidentdekret nr 399/1988, vid vilken den hänskjutande domstolen fäster särskild vikt, ingår bland de regler som medför en sådan skillnad i behandling.
45
Domstolen gör här samma påpekande som den hänskjutande domstolen har gjort: De två tredjedelar av anställningstiden som beaktas då en lärare ges fast anställning beaktas för rättsliga och ekonomiska ändamål. Det eventuella senare beaktande av den resterande tredjedelen som görs med tillämpning av artikel 4.3 i presidentdekret nr 399/1988 sker emellertid enbart för ekonomiska ändamål.
46
Mekanismen med senare beaktande av intjänad anställningstid kännetecknas således inte bara av det faktum, som nämns i punkt 42 ovan, att en eventuell tillämpning av mekanismen – vilken är underställd villkoret att den berörda personen fortfarande tjänstgör som fast anställd lärare – skjuts upp med flera år, vilket i ED:s fall innebär först efter dennes sextonde anställningsår, vilket gör sådan tillämpning framtida och osäker. Kännetecknande för nämnda mekanism är även att när den väl tillämpas så är verkningarna härav begränsade.
47
Det förhållandet att tillämpningen av mekanismen i vissa fall kan vara fördelaktig för berörda lärare kompenserar i förekommande fall endast delvis för den skillnad i behandling som dessa lärare fått utstå, i samband med att de fick fast anställning, till följd av tillämpningen av en nationell lagstiftning såsom den som nu är aktuell.
48
Frågan huruvida det föreligger en mindre förmånlig behandling i denmening som avses i klausul 4 led 1 i ramavtalet ska under alla förhållanden bedömas objektivt (dom av den 20 februari 2024, X (Avsaknad av skäl för uppsägning), C‑715/20, EU:C:2024:139, punkt 51). Förekomsten av en skillnad i behandling ska således bedömas med avseende på de faktiska och rättsliga omständigheter som förelåg när denna skillnad åberopades av den person som anser sig vara föremål för densamma. Eventuella framtida omständigheter, vars förekomst och exakta omfattning är okända vid denna tidpunkt, kan inte tas i beaktande.
49
För att en sådan skillnad i behandling ska utgöra en diskriminering som är förbjuden enligt klausul 4 i ramavtalet krävs dock att den avser jämförbara situationer och att den inte kan motiveras på objektiva grunder (domen Ministero dell’Istruzione och INPS, punkt 61 och där angiven rättspraxis).
50
Vad därefter gäller kravet att de aktuella situationerna ska vara jämförbara för att bedöma huruvida de berörda personerna utför samma eller liknande arbete, i den mening som avses i ramavtalet, ska det, i enlighet med klausulerna 3.2 och 4.1 i avtalet, undersökas huruvida dessa personer – med hänsyn tagen till en rad omständigheter, såsom arbetets art, utbildningsvillkoren och arbetsvillkoren – kan anses befinna sig i en jämförbar situation. Om det är utrett att visstidsanställda, under sin anställning, utför samma arbetsuppgifter som de arbetstagare som har ingått ett avtal om tillsvidareanställning med samma arbetsgivare eller innehar samma tjänst som dessa, så ska situationen för dessa båda kategorier av arbetstagare i princip anses vara jämförbar (domen Ministero dell’Istruzione och INPS, punkterna 62 och 63 och där angiven rättspraxis).
51
Det framgår härvid av beslutet om hänskjutande att det i det nationella målet är utrett att de aktuella situationerna är jämförbara, i synnerhet såvitt gäller de arbetsuppgifter som utförs av visstidsanställda respektive tillsvidareanställda lärare.
52
Domstolen har redan slagit fast att de arbetsuppgifter som utförs av visstidsanställda lärare, likt ED, i princip ska anses jämförbara med de uppgifter som utförs av fast anställda lärare (se, för ett liknande resonemang, domen Ministero dell’Istruzione och INPS, punkt 67 och där angiven rättspraxis).
53
Vad för det tredje och sista gäller frågan huruvida en skillnad i behandling såsom den som är aktuell i det nationella målet kan motiveras på ”objektiva grunder” i den mening som avses i klausul 4 i ramavtalet, erinrar domstolen om att detta begrepp ska förstås så, att det inte är möjligt att motivera en skillnad i behandling av visstidsanställda i förhållande till tillsvidareanställda enbart på den grunden att en sådan olik behandling föreskrivs i en allmän och abstrakt nationell bestämmelse. För att ”objektiva grunder” ska anses föreligga krävs att den skillnad i behandling som konstaterats vara för handen ska vara motiverad av precisa och konkreta omständigheter som är kännetecknande för det aktuella anställningsvillkoret i det särskilda sammanhang där det förekommer (domen Ministero dell’Istruzione och INPS, punkt 69 och där angiven rättspraxis).
54
På grundval av objektiva och klara kriterier måste det vara möjligt att kontrollera huruvida denna skillnad tillgodoser ett verkligt behov, är ägnad att säkerställa att det eftersträvade målet uppnås och är nödvändig för att uppnå detta. Sådana faktorer kan till exempel följa av den särskilda beskaffenhet som utmärker de arbetsuppgifter som har föranlett visstidsavtalens ingående och dessa uppgifters natur eller, i förekommande fall, av en medlemsstats strävan efter att uppnå ett berättigat socialpolitiskt mål (domen Ministero dell’Istruzione och INPS, punkt 70 och där angiven rättspraxis).
55
I förevarande fall har den hänskjutande domstolen angett att de objektiva grunder som den italienska regeringen åberopade i det mål som avgjordes genom domen Motter kan överföras på förevarande mål. Det följer av punkt 42 i den domen att den italienska regeringen åberopade skäl som avsåg dels att återspegla skillnaderna i yrkesutövning mellan fast anställda lärare som redan från början rekryterats genom allmänna uttagningsprov och lärare som blivit fast anställda efter att ha förvärvat yrkeserfarenhet på grundval av visstidsanställningskontrakt, dels att undvika att den förstnämnda lärarkategorin blir föremål för omvänd diskriminering. Det ska vidare preciseras att den nämnda regeringen, i sitt skriftliga yttrande, även hänvisar till de målsättningar som domstolen prövade i domen Motter.
56
Enligt domstolens praxis kan vart och ett av dessa mål utgöra en ”objektiv grund”, i den mening som avses i klausul 4.1 eller 4.4 i ramavtalet (domen Ministero dell’Istruzione och INPS, punkt 73 och där angiven rättspraxis).
57
Domstolen har likaså medgett att dessa målsättningar, i princip och med förbehåll för den hänskjutande domstolens prövning, kan anses syfta till att tillgodose ett verkligt behov och att den nationella lagstiftning som är aktuell i det nationella målet i princip kan anses vara ägnad att uppnå dessa mål (se, för ett liknande resonemang, domen Ministero dell’Istruzione och INPS, punkterna 75 och 76 och där angiven rättspraxis).
58
Domstolen har emellertid slagit fast att en lagstiftning likt den som är aktuell i det nationella målet går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå de två målsättningar som nämns i punkt 55 ovan, i den mån denna lagstiftning föreskriver att undervisning som inte har skett under minst 180 dagar eller oavbrutet från och med den 1 februari till dess att den slutliga betygssättningen av eleverna har avslutats inte beaktas, ens i begränsad utsträckning, och i den mån denna uteslutning av anställningstid kombineras med en begränsning som innebär att endast två tredjedelar av den anställningstid som fullgjorts med stöd av visstidsanställningskontrakt och som överstiger fyra år beaktas (se, för ett liknande resonemang, domen Ministero dell’Istruzione och INPS, punkt 81).
59
I punkt 84 i domen Ministero dell’Istruzione et INPS slog domstolen således fast att klausul 4 i ramavtalet utgör hinder mot nationell lagstiftning såsom den som är aktuell i det nationella målet. Domstolen tog vid sin tolkning samtidigt hänsyn till att lagstiftningen, efter ett antal års tjänstgöring, medger att en tredjedel av den anställningstid som inte beaktades när den berörda personen gavs fast anställning kan beaktas senare för ekonomiska ändamål.
60
Slutligen har den hänskjutande domstolen tagit upp möjligheten att motiveringen, på objektiva grunder, av den skillnad i behandling som är aktuell i det nationella målet består i just denna mekanism med senare beaktande av anställningstid som föreskrivs i artikel 4.3 i presidentdekret nr 399/1988.
61
Utöver att tillämpningen av denna mekanism är framtida och osäker och att, när mekanismen väl tillämpas så är dess verkningar begränsade, gör domstolen följande bedömning. Eftersom mekanismen, såsom följer av punkt 44 ovan, ingår bland de regler som medför en sådan skillnad i behandling, kan den inte åberopas som en objektiv grund i den mening som avses i klausul 4 i ramavtalet för att motivera nämnda skillnad i behandling.
62
Mot denna bakgrund ska de ställda frågorna besvaras på följande sätt. Klausul 4 i ramavtalet ska tolkas så, att den utgör hinder för en nationell lagstiftning som innebär att vid tillgodoräknande av en arbetstagares anställningstid i samband med att denne får fast anställning som tjänsteman, så beaktas endast två tredjedelar av den tjänstgöringstid som överstiger fyra år och som fullgjorts med stöd av visstidsanställningskontrakt, även när en tredjedel av den resterande tjänstgöringstiden – efter ett visst antal tjänsteår – åter tas med i beräkningen men då enbart för ekonomiska ändamål.
Rättegångskostnader
63
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (sjunde avdelningen) följande:
Klausul 4 i ramavtalet om visstidsarbete, undertecknat den 18 mars 1999, som återfinns i bilagan till rådets direktiv 1999/70/EG av den 28 juni 1999 om ramavtalet om visstidsarbete undertecknat av EFS, UNICE och CEEP,
ska tolkas så,
att den utgör hinder för en nationell lagstiftning som innebär att vid tillgodoräknande av en arbetstagares anställningstid i samband med att denne får fast anställning som tjänsteman, så beaktas endast två tredjedelar av den tjänstgöringstid som överstiger fyra år och som fullgjorts med stöd av visstidsanställningskontrakt, även när en tredjedel av den resterande tjänstgöringstiden – efter ett visst antal tjänsteår – åter tas med i beräkningen men då enbart för ekonomiska ändamål.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: italienska.
(
i
)	Förevarande mål har getts ett fiktivt namn. Detta namn är inte någon av rättegångsdeltagarnas verkliga namn.