62014CC0223
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
YVES BOT
föredraget den 4 juni 2015 (
1
)
Mål C‑223/14
Tecom Mican SL,
José Arias Domínguez
(begäran om förhandsavgörande från Juzgado de Primera Instancia no 7 de Las Palmas de Gran Canaria (Spanien))
”Begäran om förhandsavgörande — Förordning (EG) nr 1393/2007 — Delgivning av handlingar — Utomrättsliga handlingar — Definition”
1.
I sin dom i målet Roda Golf & Beach Resort (
2
) slog domstolen fast att begreppet ”andra handlingar”, i den mening som avses i artikel 16 i rådets förordning (EG) nr 1348/2000 av den 29 maj 2000 om delgivning i medlemsstaterna av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur (
3
), är ett unionsrättsligt begrepp (
4
) (nedan kallat utomrättsliga handlingar). Domstolen konstaterade bland annat att en handling som upprättats inför notarius publicus ”i denna egenskap” utgör en utomrättslig handling. (
5
)
2.
Förevarande begäran om förhandsavgörande har framställts för att få klarhet i huruvida även en privat upprättad handling kan anses omfattas av begreppet ”[utomrättsliga] handlingar” i artikel 16 i förordning nr 1393/2007 (
6
), som har ersatt förordning nr 1348/2000, och i begäran uppmanas följaktligen domstolen att definiera detta begrepp.
3.
Begäran har framställts inom ramen för ett överklagande som ingetts till Juzgado de Primera Instancia no 7 de Las Palmas de Gran Canaria (domstol i första instans i Las Palmas, Gran Canaria, Spanien) av företaget Tecom Mican SL (
7
), angående det beslut att avslå ansökan om delgivning av en formell underrättelse till företaget MAN Diesel & Turbo SE (
8
) som fattats av Secretario judicial (justitiesekreteraren) vid nämnda domstol, med motiveringen att en privat upprättad handling inte kan anses utgöra en utomrättslig handling.
4.
I förevarande förslag till avgörande kommer jag för det första att göra gällande att begreppet utomrättsliga handlingar, i den mening som avses i artikel 16 i förordning nr 1393/2007, omfattar en handling som upprättats eller bestyrkts av en myndighet, en tjänsteman eller varje annan för ändamålet behörig person enligt den sändande medlemsstatens lagstiftning samt varje handling vars översändande till mottagaren är nödvändigt för att utöva, styrka eller skydda en rättighet.
5.
Därefter kommer jag att visa att det inte är nödvändigt att i varje enskilt fall, grundat på en bedömning av de särskilda omständigheterna i det aktuella fallet, pröva huruvida översändandet av en handling, som uppfyller det ena eller det andra av dessa kriterier, har en gränsöverskridande karaktär och är nödvändigt för att den inre marknaden ska fungera väl.
6.
Slutligen kommer jag att visa att en utomrättslig handling som redan delgetts mottagaren får delges på nytt enligt det förfarande som föreskrivs i förordning nr 1393/2007, även om redan den första delgivningen skedde i enlighet med denna förordning.
I – Tillämpliga bestämmelser
A – Internationell rätt
7.
I artikel 17 i Haagkonventionen av den 15 november 1965 om delgivning i utlandet av handlingar i mål och ärenden av civil och kommersiell natur (
9
) föreskrivs följande:
”[Utomrättsliga] handlingar i mål eller ärenden hos myndighet eller tjänsteman i fördragsslutande stat får översändas för delgivning i annan fördragsslutande stat på det sätt som föreskrivs och i enlighet med de bestämmelser som är upptagna i denna konvention”
B – Unionsrätt
8.
Genom en rättsakt av den 26 maj 1997 upprättade rådet, på grundval av artikel K.3 i Fördraget om Europeiska unionen, en konvention om delgivning i Europeiska unionens medlemsstater av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur (
10
). I artikel 16 i 1997 års konvention föreskrivs:
”[Utomrättsliga] handlingar får översändas för delgivning i en annan medlemsstat i enlighet med bestämmelserna i denna konvention.”
9.
Även om 1997 års konvention aldrig trädde i kraft, eftersom den inte ratificerades av medlemsstaterna innan Amsterdamfördraget trädde i kraft, har den i hög grad inspirerat förordning nr 1348/2000.
10.
Ordalydelsen i artikel 16 i 1997 års konvention återgavs i artikel 16 i förordning nr 1348/2000. I den sistnämnda artikeln föreskrivs följande:
”[Utomrättsliga] handlingar får översändas för delgivning i en annan medlemsstat i enlighet med bestämmelserna i denna förordning.”
11.
Enligt artikel 17 b i förordningen ska det utarbetas en förteckning över handlingar som kan delges enligt förordningen.
12.
Denna förordning upphävdes genom förordning nr 1393/2007.
13.
I skälen 2 och 6 i förordning nr 1393/2007 anges följande:
”(2)
En väl fungerande inre marknad kräver att man förbättrar och påskyndar översändandet av rättegångshandlingar och [utomrättsliga] handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur för delgivning mellan medlemsstaterna.
...
(6)
Snabba och effektiva förfaranden inom det civilrättsliga området kräver att översändandet av rättegångshandlingar och [utomrättsliga] handlingar sker direkt och snabbt mellan lokala organ som utses av medlemsstaterna. ...”
14.
Vad gäller de lokala organ som ska utses av medlemsstaterna föreskrivs följande i artikel 2 i förordningen:
”1.   Varje medlemsstat ska utse tjänstemän, myndigheter eller andra personer ... med behörighet att översända [rättegångshandlingar och utomrättsliga handlingar] i mål och ärenden som ska delges i en annan medlemsstat [ (
11
)].
2.   Varje medlemsstat ska utse tjänstemän, myndigheter eller andra personer ... med behörighet att ta emot [rättegångshandlingar och utomrättsliga handlingar] i mål och ärenden från en annan medlemsstat. [ (
12
)].
...”
15.
I enlighet med artikel 23.1 i förordningen har Konungariket Spanien utsett Secretario judicial till sändande organ.
16.
I artiklarna 12–15 i förordning nr 1393/2007 anges ”[a]ndra sätt att översända och delge rättegångshandlingar”.
17.
Artikel 16 i den förordningen har följande lydelse:
”[Utomrättsliga handlingar] får översändas för delgivning i en annan medlemsstat i enlighet med bestämmelserna i denna förordning.”
18.
I förordning nr 1393/2007 föreskrivs inte att det ska utarbetas en förteckning över vilka handlingar som kan delges.
19.
Enligt artikel 20.1 i förordning nr 1393/2007 ska förordningen ha företräde framför de bestämmelser som återfinns i framför allt Haagkonventionen.
II – Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
20.
I november 2009 ingick företaget Tecom, med säte i Spanien, och företaget MAN Diesel, med säte i Tyskland, ett handelsagenturavtal. Avtalet sades upp av MAN Diesel år 2012.
21.
Till följd av uppsägningen upprättade Tecom en formell underrättelse och yrkade bland annat på skadestånd med anledning av att avtalsförhållandet upphört och för att kompensera för uppdrag som utförts men som inte betalats. I underrättelsen hänvisades till möjligheten att vidta rättsliga åtgärder för det fall dessa krav inte uppfylldes, och dessutom angavs att en liknande formell underrättelse, i form av en notariebestyrkt handling, redan hade översänts till MAN Diesel och dess verkställande direktör.
22.
Den 19 november 2013 begärde Tecom att Secretario judicial vid Juzgado de Primera Instancia no 7 de Las Palmas de Gran Canaria, med tillämpning av förordning nr 1393/2007, skulle delge MAN Diesel denna formella underrättelse via Amtsgericht Augsburg.
23.
Secretario judicial avslog ansökan om att översända underrättelsen med motiveringen att det inte finns något rättsligt förfarande som kräver den begärda ömsesidiga rättsliga hjälpen.
24.
Tecom begärde omprövning av detta beslut och gjorde gällande att enligt domen i målet Roda Golf & Beach Resort (
13
), innehåller artikel 16 i förordning nr 1393/2007 inget krav på att det ska pågå ett rättsligt förfarande för att utomrättsliga handlingar ska kunna delges.
25.
Genom beslut av den 20 december 2013 vidhöll Secretario judicial det angripna beslutet, med motiveringen att även om Konungariket Spanien inte har utarbetat någon förteckning över vilka typer av handlingar som omfattas av artikel 16 i förordning nr 1393/2007, kan inte samtliga privat upprättade handlingar anses kunna vara föremål för ett översändande i den mening som avses i den förordningen. Secretario judicial slog i synnerhet fast att ”endast andra handlingar än rättegångshandlingar som uppfyller de kriterier som uppställts och som medför att det är fråga om officiella handlingar, omfattas av den aktuella förordningens tillämpningsområde. Det krävs med andra ord att nämnda handlingar i sig och genom sin formella utformning, har vissa rättsverkningar”. En annan tolkning skulle enligt Secretario Judicial innebära att begreppet utomrättsliga handlingar i artikel 16 i förordning nr 1393/2007 undergrävs, och riskera att reducera de nationella domstolarna till en ”budtjänst”. Secretario Judicial hänvisade i detta sammanhang till generaladvokaten Ruiz-Jarabo Colomers uttryckssätt i hans förslag till avgörande i målet Roda Golf & Beach Resort (C‑14/08, EU:C:2009:134).
26.
Den 2 januari 2014 överklagade Tecom detta beslut och gjorde gällande att en privat upprättad handling kan klassificeras som en utomrättslig handling som kan delges i enlighet med förordning nr 1393/2007.
27.
Den hänskjutande domstolen har erinrat om att enligt domen i målet Roda Golf & Beach Resort (
14
) utgör begreppet utomrättslig handling ett självständigt unionsrättsligt begrepp. Den hänskjutande domstolen har emellertid konstaterat att det är omöjligt att tolka ett självständigt unionsrättsligt begrepp, när det saknas tolkningsdata som kan läggas till grund för bedömningen av om en handling kan anses utgöra en utomrättslig handling.
28.
Den hänskjutande domstolen frågar sig dessutom om det finns några begränsningar vad gäller tillämpningen av förordning nr 1393/2007, dels vad gäller den kumulativa verkan när delgivningen av en formell underrättelse sker både genom notarie och genom domstol, dels vad gäller kravet på att ett villkor för att kunna tillämpa förordningen är att delgivningen grundas på gränsöverskridande samarbete och är nödvändig för att den inre marknaden ska fungera väl, när syftet med den utomrättsliga handlingen är praktisk tillämpning av subjektiva rättigheter som följer av såväl nationella som unionsrättsliga bestämmelser.
29.
Mot bakgrund av ovanstående har Juzgado de Primera Instancia no 7 de Las Palmas de Gran Canaria begärt ett förhandsavgörande avseende följande frågor:
”1)
Kan en privat upprättad handling, oberoende av att den inte har utfärdats av en icke-rättslig myndighet eller statstjänsteman, anses utgöra en ”[utomrättslig handling]” i den mening som avses i artikel 16 i … förordning nr 1393/2007 …?
2)
Om så är fallet, ska alla slags privat upprättade handlingar anses utgöra [utomrättsliga handlingar] eller ska vissa särskilda kriterier vara uppfyllda?
3)
Om den privat upprättade handlingen uppfyller nämnda kriterier, har en unionsmedborgare rätt att kräva att delgivning sker i enlighet med det förfarande som föreskrivs i artikel 16 i … förordning nr 1393/2007 …, när en annan icke-rättslig myndighet, till exempel en notarie, redan anförtrotts delgivningsuppdraget?
4)
Slutligen, ska det med avseende på artikel 16 i förordning nr 1393/2007 beaktas att nämnda samarbete är gränsöverskridande och nödvändigt för att den inre marknaden ska fungera väl och när ska i så fall samarbetet anses vara ”gränsöverskridande och nödvändigt för att den inre marknaden ska fungera väl”?
III – Min bedömning
A – Den första och den andra frågan
30.
Genom sin första och sin andra fråga, som måste behandlas tillsammans, vill den hänskjutande domstolen, i huvudsak, få klarhet i huruvida en privat upprättad handling, som inte har utfärdats eller bestyrkts av en myndighet eller en statstjänsteman, kan anses utgöra en ”utomrättslig handling” i den mening som avses i artikel 16 i förordning nr 1393/2007.
31.
Det ska framhållas att bestämningen ”utomrättslig” inte definieras i unionsrätten, trots att begreppet ingår i en mängd primärrättsliga bestämmelser. (
15
) Det aktuella adjektivet kan dessutom ha olika betydelser beroende på vilket substantiv det är bestämning till. Begreppet utomrättsligt avgörande för tankarna till avgöranden som meddelats efter tillämpning av alternativa tvistlösningsmetoder, medan begreppet utomrättsliga handlingar skulle kunna ges en vidare tolkning, som sträcker sig längre än till tvistlösningsförfaranden. Till följd av mångtydigheten i begreppet utomrättslig inriktas min bedömning därför på begreppet utomrättsliga handlingar i den mening som avses i förordning nr 1393/2007.
32.
För att fastställa innebörden av detta begrepp är det nödvändigt med en kort historisk tillbakablick.
33.
Systemet med delgivning av handlingar via en centralmyndighet härrör från Haagkonventionen. I artikel 17 i denna konvention föreskrivs att ”[utomrättsliga handlingar] i mål eller ärenden hos myndighet eller tjänsteman i fördragsslutande stat” får översändas på det sätt som föreskrivs och i enlighet med de bestämmelser som är upptagna i konventionen. Av förarbetena till konventionen framgår att författarna till konventionen har velat undanta privat upprättade handlingar från konventionens tillämpningsområde, genom att göra det möjligt för ett officiellt organ att sortera eller kontrollera de handlingar som ska översändas (
16
).
34.
Denna restriktiva hållning har emellertid inte någon direkt motsvarighet i den vägledning till Haagkonventionen som utarbetats av den ständiga byrån för Haagkonferensen för internationell privaträtt. (
17
) I vägledningen anges visserligen att utomrättsliga handlingar skiljer sig från rättsliga handlingar genom att de inte är direkt kopplade till en rättsprocess, och privat upprättade handlingar genom den omständigheten att de kräver ett ingripande av en ”myndighet eller tjänsteman”. (
18
) Enligt vägledningen finns det dessutom en mängd olika typer av utomrättsliga handlingar. De utomrättsliga handlingar som avses i artikel 17 kan således utgöras av betalningsförelägganden, uppsägning av hyres- eller anställningskontrakt, invändningar mot växlar eller skuldebrev, förutsatt att handlingen härrör från en myndighet eller en stämningsman. (
19
) Vägledningen är dock en smula tvetydig eftersom den, i mer allmänna ordalag, också anger att även äktenskapshinder, samtycke till adoption och erkännande av faderskap ingår i denna kategori, i den mån de innebär att vissa formella krav måste vara uppfyllda. (
20
) Efter att ha nämnt att privatpersoner i vissa system själva delger vissa utomrättsliga handlingar med samma rättsliga verkan, anges dessutom att även om konventionen har velat undanta handlingar som härrör från privatpersoner från tillämpningsområdet för artikel 17, har kommissionen särskilt uppmanat centralmyndigheterna att delge utomrättsliga handlingar som inte härrör från en myndighet eller en statstjänsteman, om dessa handlingar är av en typ som i vanliga fall kräver ett ingripande av en myndighet i deras länder. (
21
) I vägledningen anges vidare att fastställandet av huruvida en handling är rättslig eller utomrättslig beror på lagen i den sändande staten (ursprungsstaten) (
22
), i den mån lagen i den staten fastställer att dess myndigheter och statstjänstemän är behöriga att upprätta en given handling (
23
), samtidigt som det anges att begreppet rättegångshandlingar och utomrättsliga handlingar bör ges en vid tolkning (
24
).
35.
1997 års konvention är inspirerad av Haagkonventionen men skiljer sig från denna genom att den inte begränsar sitt tillämpningsområde till att endast gälla översändande av sådana utomrättsliga handlingar som upprättats av myndigheter eller statstjänstemän. I den förklarande rapporten till 1997 års konvention (
25
) anges i detta avseende att även om det inte förefaller möjligt att ge en exakt definition av begreppet utomrättsliga handlingar går det att ”anse att det rör sig om handlingar som har upprättats av en tjänsteman, till exempel en handling upprättad inför notarius publicus, en handling som upprättats av en exekutor, handlingar upprättade av en offentlig myndighet i medlemsstaten eller handlingar, vilkas natur och betydelse motiverar att de översänds och bringas till mottagarens kännedom enligt ett officiellt förfarande” (
26
).
36.
I artikel 16 i förordning nr 1348/2000 återgavs villkoren i artikel 16 i 1997 års konvention. Förordningen införde dock en nyhet genom att föreskriva att det ska utarbetas en förteckning över handlingar som kan delges enligt förordningen. Denna förteckning, som utgör bilaga II till kommissionens beslut 2001/781/EG av den 25 september 2001 om att utforma en handbok över mottagande organ och en förteckning över handlingar som kan delges enligt rådets förordning (EG) nr 1348/2000 om delgivning i medlemsstaterna av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur (
27
), i dess ändrade lydelse enligt kommissionens beslut 2008/541/EG av den 8 april 2008 (
28
), innehåller de upplysningar som medlemsstaterna har lämnat om tillämpningen av artikel 17 b i förordning nr 1348/2000. Av denna bilaga framgår att formen på och innehållet i de upplysningar som medlemsstaterna har lämnat skiljer sig åt. Vissa medlemsstater har nöjt sig med att, i allmänna ordalag, ange att utomrättsliga handlingar ingår bland de handlingar som kan delges. (
29
) Andra medlemsstater har däremot tydligt begränsat begreppet utomrättsliga handlingar till att endast avse handlingar från en myndighet eller en statstjänsteman. (
30
) Ytterligare andra har behållit en vid definition som även kan omfatta privat upprättade handlingar. (
31
) Slutligen har vissa medlemsstater angett en detaljerad förteckning över vilka handlingar som de anser kan delges, utan att någon skillnad görs mellan rättegångshandlingar och utomrättsliga handlingar. (
32
)
37.
Artikel 16 i förordning nr 1393/2007 innehåller exakt samma villkor som artikel 16 i förordning nr 1348/2000. Till skillnad från den förordningen föreskrivs i förordning nr 1393/2007 däremot inte att en sådan förteckning ska upprättas.
38.
Av denna historiska tillbakablick framgår att medlemsstaterna har två olika synsätt på utomrättsliga handlingar. Vissa har ett ingripande från en myndighet eller en statstjänsteman som det avgörande kriteriet för hur en handling ska klassificeras. Andra bortser däremot från vem som har upprättat handlingen och fäster i stället vikt vid huruvida handlingen är nödvändig för utövandet eller skyddandet av en rättighet. Att de nationella rättssystemen är så olika är säkert en förklaring till varför, med undantag av Haagkonventionen, vars restriktiva syn dock senare har nyanserats, man i internationella och unionsrättsliga instrument om översändande av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur har avhållit sig från att definiera vad som utgör en utomrättslig handling.
39.
För att besvara frågan huruvida en privat upprättad handling kan anses utgöra en utomrättslig handling är det nödvändigt att gå utöver en rent negativ definition av denna handling, i förhållande till en rättegångshandling, och ange vad som utmärker en positiv definition av en sådan handling, i den mening som avses i artikel 16 i förordning nr 1393/2007.
40.
Av de skriftliga yttranden som inkommit till domstolen framgår de olika tillvägagångssätt som jag redogjort för ovan i samband med beskrivningen av den historiska utvecklingen.
41.
Den spanska regeringen anser å sin sida att en privat upprättad handling inte kan anses utgöra en utomrättslig handling, utan att denna beteckning, åtminstone i Spanien, ska reserveras för handlingar som delges av statstjänstemän, notarier och fastighetsregistratorer. Enligt denna hypotes är det framför allt nödvändigt att ta hänsyn till att syftet med förordning nr 1393/2007 inte är att garantera översändandet av alla handlingar mellan privatpersoner med hemvist i olika medlemsstater, utan endast handlingar som ska överlämnas inom ramen för ett rättsligt förfarande eller som syftar till att skydda rättigheter inför ett eventuellt förfarande. Av detta följer enligt den spanska regeringen att det alltid måste röra sig om en offentlig handling i den meningen att författaren, datumet för översändande och innehållet ska framgå.
42.
Tecom, den tyska regeringen, den ungerska regeringen och kommissionen har däremot valt en vidare definition, oberoende av vem som upprättat handlingen, och följaktligen inkluderat vissa privat upprättade handlingar. Den tyska regeringen har således i kategorin utomrättsliga handlingar inkluderat privat upprättade handlingar ”i den mån det formella underrättandet av dem är av en karaktär som gör det möjligt att garantera, ge verkan åt eller skydda ett anspråk i mål eller ärenden av civil eller kommersiell natur”, medan den ungerska regeringen har föreslagit att som ”utomrättslig handling” ska klassificeras varje privat upprättad handling som ”ska överlämnas till mottagaren med hjälp av ett delgivningsförfarande i enlighet med de materiella eller processuella bestämmelser som är tillämpliga i medlemsstaterna eller unionen i ett mål eller ärende av civil eller kommersiell natur”. Tecom och kommissionen håller å sin sida fast vid det kriterium om en handlings natur och betydelse som angavs i den förklarande rapporten till 1997 års konvention.
43.
Med hänvisning till de kriterier som generaladvokaten Ruiz-Jarabo Colomer tog upp i sitt förslag till avgörande i målet Roda Golf & Beach Resort (
33
), har den portugisiska regeringen valt en, inte helt otvetydig, medelväg, enligt vilken en privat upprättad handling kan anses utgöra en utomrättslig handling, förutsatt att det bland annat ”har skett ett myndighetsingripande eller att en offentlig handling har antagits”.
44.
Innan jag redogör för min egen syn i frågan ske det först erinras om att domstolen redan har tagit ställning till frågan huruvida begreppet utomrättslig handling ska ges en självständig tolkning. Även om flera regeringar inför domstolen har gjort gällande att innebörden av begreppet utomrättsliga handlingar ska fastställas i enlighet med den nationella rätten i varje medlemsstat har domstolen i sin dom i målet Roda Golf & Beach Resort (
34
) konstaterat att detta begrepp ska anses vara ett unionsrättsligt begrepp (
35
), dels på grund av ”medlemsstaternas vilja att förankra [åtgärder rörande civilrättsligt samarbete med gränsöverskridande följder] i gemenskapens rättsordning och att därigenom fastslå att de ska ges en självständig tolkning (
36
), dels på grund av valet att utforma bestämmelserna som en förordning, som enligt domstolen, ”visar ... att gemenskapslagstiftaren fäst stor vikt vid att bestämmelserna i förordning nr 1348/2000 ska vara direkt tillämpliga och tillämpas enhetligt” (
37
).
45.
Jag erinrar om att domstolen i samma dom dessutom har slagit fast att en handling som upprättats inför en notarius publicus ”i denna egenskap” utgör en utomrättslig handling. Domstolen har dessutom kompletterat detta med att avvisa argumentet att en vid definition av begreppet utomrättsliga handlingar skulle medföra en alltför tung börda med hänsyn till de nationella domstolarnas resurser, och framhållit att de skyldigheter i fråga om delgivning som följer av förordning nr 1348/2000 inte nödvändigtvis måste uppfyllas av de nationella domstolarna. (
38
)
46.
Även om ovanstående resonemang syftar på förordning nr 1348/2000 anser jag att lösningarna mycket väl kan tillämpas på förordning 1393/2007, framför allt eftersom man i den sistnämnda förordningen har tagit bort kravet på att det ska upprättas en förteckning över vilka handlingar som kan delges, vilket skulle kunna tolkas som att medlemsstaterna behåller ett visst utrymme för skönsmässig bedömning vad gäller fastställandet av vad som ska anses utgöra utomrättsliga handlingar.
47.
Domstolen har emellertid inte angett vilka kriterier som ska ligga till grund för bedömningen av huruvida en handling har eller inte har karaktären av ”utomrättslig handling” i den mening som avses i unionsrätten. I sitt förslag till avgörande i målet Roda Golf & Beach Resort (
39
) har generaladvokaten Ruiz-Jarabo Colomer föreslagit att bedömningen ska grundas på tre kumulativa kriterier. Kriterierna utgörs för det första av vem som har upprättat handlingen, vilket ska vara en myndighet, för det andra av handlingens rättsverkningar, vilka ska vara ”särskilda och annorlunda” och för det tredje av att det åtminstone ska finnas ett minimalt samband mellan handlingen och en domstol, vilket kännetecknas av den omständigheten att handlingen ”tjänar som stöd för ett yrkande i ett eventuellt domstolsförfarande” (
40
).
48.
Innan jag undersöker de föreslagna kriterierna närmare måste jag återkomma till frågan om en mer eller mindre vid definition av begreppet utomrättslig handling, eftersom de olika uppfattningarna om hur detta begrepp ska förstås till viss del har lett till att det saknas en exakt bild av vad som avses med begreppet.
49.
För det första ska det understrykas att även om ”det rättsliga samarbete[t inte kan] begränsas till enbart rättsliga förfaranden” (
41
), har översändandet av utomrättsliga handlingar likväl en subsidiär karaktär, vilket framgår av att en enda artikel i förordning nr 1393/2007 ägnas åt sådana handlingar, till skillnad mot det övergripande syftet att förbättra och påskynda översändandet av rättegångshandlingar. Förklaringen till detta står förmodligen att finna i den omständigheten att översändandet av rättegångshandlingar i regel omfattas av särskilda formkrav i den nationella lagstiftningen vilka kan försena eller komplicera förfarandet, särskilt om delgivningen ska ske i utlandet och innebär ett ifrågasättande av den medlemsstats suveränitet i vilken delgivningen ska ske. En harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning är därför ett effektivt sätt att förbättra och påskynda ett gränsöverskridande översändande av sådana handlingar. Å andra sidan omfattas delgivning av utomrättsliga handlingar inte nödvändigtvis av samma regler i den nationella lagstiftningen som de regler som gäller för rättegångshandlingar. Om sådana handlingar fritt kan översändas kommer översändandet knappast att förbättras och gå snabbare bara för att man låter handlingarna omfattas av de mekanismer som anges i förordning nr 1393/2007. Ett annat syfte, avseende säkerheten vid översändandet, som ska säkerställa att såväl avsändarens som mottagarens intressen tillvaratas, skulle dock kunna motivera att dessa handlingar översänds i enlighet med förordning nr 1393/2007.
50.
Det ska dessutom påpekas att syftet med definitionen av utomrättsliga handlingar som ett självständigt begrepp inte tycks ha till syfte att visa på den minsta gemensamma nämnaren mellan medlemsstaternas olika rättstraditioner, och att följaktligen endast just de kriterier som ingår i varje medlemsstats nationella lagstiftning ska behållas. Jag anser tvärtom att man bör sträva efter en så allomfattande definition som möjligt, och snarare säkerställa att varje handling som erkänns som utomrättslig i en medlemsstat utan hinder kan delges i övriga medlemsstater.
51.
I detta avseende är frågan huruvida problemet med definitionen av utomrättsliga handlingar inte måste lösas genom tillämpning av en princip som skulle kunna kallas principen om sändande land, enligt vilken den mottagande medlemsstatens myndigheter skulle åläggas att garantera översändandet av alla handlingar som den sändande medlemsstatstaten erkänner som utomrättsliga handlingar. Härigenom skulle syftet med förordning nr 1393/2007 uppfyllas, eftersom varje handling som klassificeras som ”utomrättslig” i en medlemsstat fritt och enkelt skulle kunna cirkulera i hela unionen. Genom att domstolen i domen i målet Roda Golf & Beach Resort (
42
) bekräftade att begreppet utomrättslig handling har en självständig karaktär förefaller dock denna väg ha stängts, och nackdelen hade troligen varit att medlemsstaterna hade fått ett alltför stort utrymme för skönsmässig bedömning.
52.
Det är nödvändigt att hitta en definition som både är tillräckligt vid för att kunna rymma de många olika befintliga uppfattningarna och tillräckligt exakt för att förhindra rättsosäkerhet.
53.
Jag återkommer först till det organiska kriteriet om ett ingripande från en icke-rättslig myndighet med befogenhet att upprätta eller bestyrka rättegångshandlingar. Detta kriterium är relevant på grund av att den myndighet som upprättar eller bestyrker handlingen utövar en kontrollfunktion, i form av en granskning av innehållet i de handlingar som ska översändas, vilken skiljer sig från den kontroll som de sändande och mottagande organen utövar inom ramen för förordning nr 1393/2007. Sistnämnda kontroll begränsas i praktiken till en verifikation av att den handling som ska översändas omfattas av direktivets tillämpningsområde och att de formkrav som fastställs i direktivet har respekterats.
54.
Jag anser inte att tillämpningsområdet för detta organiska kriterium bör minskas genom införandet av andra kumulativa krav, framför allt avseende den särskilda och annorlunda rättsverkan som en handling får till följd av myndighetens ingripande eller den omständigheten att en handling tjänar som stöd för ett yrkande i ett eventuellt domstolsförfarande. Genom att domstolen i domen i målet Roda Golf & Beach Resort (
43
) har slagit fast att en handling som upprättats inför en notarius publicus ”i denna egenskap” utgör en utomrättslig handling har domstolen enligt min mening implicit förkastat denna hypotes.
55.
Är det emellertid nödvändigt att behålla ett annat, inte kumulativt men alternativt, kriterium som gör det möjligt att låta begreppet ”utomrättsliga handlingar”, i den mening som avses i artikel 16 i förordning nr 1393/2007, omfatta handlingar från privatpersoner och vars innehåll följaktligen inte i förväg har bestyrkts av en myndighet?
56.
Enligt min mening förefaller det inte möjligt att fastställa vad som ska förstås med begreppet utomrättsliga handlingar utifrån ett kriterium som är lika oklart och dåligt definierat som det kriterium som fäster vikt vid ”handlingens betydelse”, vilket innehåller en subjektivitet som riskerar att leda till rättsosäkerhet och som är oförenligt med syftet att förbättra och påskynda översändandet av handlingar. Däremot är jag benägen att anse att syftet om en väl fungerande inre marknad motiverar sökandet efter ett objektivt kriterium som gör det möjligt att utvidga begreppet utomrättslig handling till vissa rättegångshandlingar som inte har upprättats eller bestyrkts av en myndighet.
57.
Det är dock inte lätt att tillämpa en särskiljningsprincip som både beaktar rättegångshandlingars mångfald och uppfyller de krav som rättssäkerhetsprincipen ställer.
58.
Ett tänkbart kriterium är om delgivningen av en handling omfattas eller inte omfattas av ett formkrav. Om delgivningen av handlingen omfattas av särskilda formkrav enligt den sändande medlemsstatens nationella lagstiftning skulle delgivningen kunna ske i utlandet på det sätt som föreskrivs i förordning nr 1393/2007. Om det däremot saknas begränsningar för hur delgivningen får gå till kan översändandet till utlandet inte ske på det sätt som föreskrivs i förordningen. Enligt min mening är dessa särskiljningskriterier dock inte tillräckliga, eftersom de innebär att det måste göras en bedömning av varje enskild handling utifrån den sändande medlemsstatens nationella lagstiftning för att fastställa om delgivningen omfattas av särskilda formkrav eller inte.
59.
Ett tänkbart kriterium skulle därför kunna vara huruvida delgivning är nödvändig för att den rättsliga handling som är föremål för bedömningen ska få rättsverkan, vilket definitivt gör det nödvändigt att skilja mellan de handlingar som kräver mottagningsbevis, det vill säga handlingar vars delgivning måste bekräftas av den person som kan komma att omfattas av handlingarnas verkningar, och handlingar som inte kräver mottagningsbevis (
44
).
60.
Ett sådant kriterium löser likväl inte begreppsproblemet utan flyttar det bara, i den mån en skillnad mellan handlingar som kräver eller inte kräver mottagningsbevis i sig visar sig vara svår att göra. Jag anser därför att det är nödvändigt att ange en tydligare riktning och utgå från ett kriterium som tar hänsyn till den naturliga och direkta funktion som översändandet av den berörda handlingen har. Begreppet utomrättsliga handlingar, i den mening som avses i artikel 16 i förordning nr 1393/2007, skulle i så fall omfatta varje handling vars översändande till mottagaren är nödvändigt för att utöva, styrka eller skydda en rättighet.
61.
En sådan utvidgad definition av begreppet skulle kunna ge ökad rättssäkerhet för både avsändaren och mottagaren av handlingarna, framför allt tack vare möjligheten att översända handlingar mellan sändande organ och organ som är behöriga att ta emot handlingarna.
62.
Jag anser inte att det av den utvidgade definition som föreslås följer att antalet ansökningar om översändande av handlingar mellan sändande organ och mottagande organ kommer att öka, resultera i ökad arbetsbelastning för dessa organ och förvandla organen till en budtjänst. Det är nämligen viktigt att komma ihåg att avsändaren, vid tillämpning av det system för delgivning av handlingar som anges i förordning nr 1393/2007, är skyldig att betala en avgift och respektera vissa formkrav, bland annat vad gäller översättning.
63.
Fördelen med denna utvidgade definition är att den gör det möjligt för personer som Tecom, som för att kunna utöva sina rättigheter måste bringa en handling till mottagarens kännedom, att införskaffa kompletterande garantier när handläggningen kompliceras av den omständigheten att handlingen måste översändas till utlandet.
64.
Mot bakgrund av ovan anförda skäl föreslår jag att domstolen ska besvara de två första frågorna så, att begreppet ”utomrättsliga handlingar”, i den mening som avses i förordning nr 1393/2007, omfattar en handling som har upprättats eller bestyrkts av en myndighet, en statstjänsteman eller varje annan för ändamålet behörig person enligt lagstiftningen i den sändande medlemsstaten samt varje handling vars översändande är nödvändigt för att utöva, styrka eller skydda en rättighet.
B – Den fjärde frågan
65.
Eftersom den fjärde frågan är nära förbunden med den första och den andra frågan kommer jag att besvara den fjärde frågan före den tredje frågan.
66.
Som framgår av begäran om förhandsavgörande är Juzgado de Primera Instancia no 7 de Las Palmas de Gran Canaria osäker på hur villkoren beträffande gränsöverskridande samarbete och en väl fungerande inre marknad ska tolkas, vilket följer av att det i punkt 56 i domen i målet Roda Golf & Beach Resort (
45
) anges att det rättsliga samarbete som avses i artikel 65 EG kan komma till uttryck såväl inom ramen för ett rättsligt förfarande som i en situation utan samband med något sådant förfarande, ”i den mån samarbetet är gränsöverskridande och nödvändigt för att den inre marknaden ska fungera väl” (
46
).
67.
Den hänskjutande domstolen har följaktligen i huvudsak frågat huruvida det, för att fastställa huruvida en handling omfattas av begreppet ”utomrättslig handling”, i den mening som avses i artikel 16 i förordning nr 1393/2007, ska kontrolleras att översändandet av handlingen är gränsöverskridande och nödvändigt för att den inre marknaden ska fungera väl.
68.
I detta avseende räcker det att erinra om att villkoret om gränsöverskridande rättsligt samarbete och en väl fungerande inre marknad utgör rättslig grund för förordning nr 1393/2007.
69.
I enlighet med en teleologisk och systematisk tolkning ska denna förordning tolkas med beaktande av de syften som eftersträvas med denna rättsliga grund.
70.
Vad gäller de berörda handlingarna anser jag dock inte att villkoret att det rättsliga samarbetet ska vara gränsöverskridande är relevant för fastställandet av tillämpningsområdet för förordning nr 1393/2007, eftersom de situationer som regleras av denna förordning, som har som syfte att översända en rättegångshandling eller utomrättslig handling från en medlemsstat till en annan, med nödvändighet har en gränsöverskridande karaktär då de inbegriper två medlemsstater.
71.
Däremot är det nödvändigt att ta hänsyn till syftet beträffande en väl fungerande inre marknad för att fastställa innebörden av begreppet utomrättslig handling (
47
). Jag delar trots det den tyska regeringens uppfattning att det, i det fall det fastställs att handlingen i fråga tillhör kategorin ”utomrättsliga handlingar” i den mening som avses i förordning nr 1393/2007, är onödigt att i varje enskilt fall motivera att en delgivning av handlingen på det sätt som föreskrivs i förordningen är nödvändig för att den inre marknaden ska fungera väl.
72.
Enligt min mening bör den fjärde frågan följaktligen besvaras så, att det inte är nödvändigt att i varje enskilt fall, grundat på en bedömning av de faktiska omständigheterna i det aktuella fallet, pröva huruvida delgivningen av den berörda handlingen har en gränsöverskridande karaktär och är nödvändig för att den inre marknaden ska fungera väl.
C – Den tredje frågan
73.
Med sin tredje fråga vill den hänskjutande domstolen, i huvudsak, få klarhet i huruvida en utomrättslig handling som redan har delgetts mottagaren får delges på nytt i enlighet med det förfarande som föreskrivs i förordning nr 1393/2007.
74.
Om den första delgivningen inte skedde i enlighet med det förfarande som föreskrivs i förordning nr 1393/2007 anser jag att det är uppenbart hur denna fråga ska besvaras.
75.
Enligt denna hypotes är det nämligen absolut nödvändigt att tillåta en ny delgivning i enlighet med det förfarande som föreskrivs i förordning nr 1393/2007. Principen enligt vilken delgivningen av en handling ska ske i enlighet med det förfarande som föreskrivs i förordning nr 1393/2007, så snart som mottagaren av en rättegångshandling eller utomrättslig handling är bosatt i utlandet, innebär i sig (
48
) att den sökande måste ges möjlighet att verkställa en delgivning i enlighet med denna förordning.
76.
Svaret på frågan är mindre uppenbart om den första delgivningen skedde i enlighet med förordning nr 1393/2007. Såsom kommissionen har antytt skulle detta kunna vara fallet i det nationella målet om delgivningen av den formella underrättelsen, i form av en notariebestyrkt handling, kunde betraktas som delgivning direkt genom posttjänster i enlighet med artikel 14 i förordning nr 1393/2007.
77.
I sin dom i målet Alder (C‑325/11, EU:C:2012:824) konstaterade domstolen att det inte finns någon inbördes rangordning mellan de olika sätt för översändande av handlingar som föreskrivs i förordning nr 1393/2007. (
49
) Det förefaller vara upp till den sökande, och endast denne, att bland de olika sätt för översändande som erbjuds välja det sätt som vederbörande anser vara lämpligast och bestämma, om det är nödvändigt, att handlingen ska översändas på nytt efter det att den redan översänts en första gång.
78.
Jag anser i detta avseende att en sökande kan ha goda skäl att på nytt vilja översända en handling som redan delgetts, och att det inte ankommer på sändande organ eller mottagande organ att med stöd av förordning nr 1393/2007 kontrollera huruvida dessa skäl är relevanta. Det kan till exempel hända att delgivningen av en handling inte skedde inom den frist för att kunna behandla den som föreskrivs i den nationella lagstiftningen.
79.
En annan bedömning, som innebär att de sändande organen och de mottagande organen skulle vara skyldiga att genomföra en lämplighetskontroll, skulle för övrigt ålägga organen en skyldighet som de inte nödvändigtvis är villiga att påta sig.
80.
Jag anser följaktligen att en och samma handling får delges flera gånger efter varandra på samma, eller olika, sätt och, följaktligen, att den tredje frågan ska besvaras så, att en utomrättslig handling som redan har delgetts mottagaren får delges på nytt i enlighet med det förfarande som föreskrivs i förordning nr 1393/2007, även om redan den första delgivningen skedde i enlighet med denna förordning.
IV – Förslag till avgörande
81.
Mot bakgrund av vad som ovan anförts föreslår jag att domstolen besvarar de frågor som ställts av Juzgado de Primera Instancia no 7 de Las Palmas de Gran Canaria på följande sätt:
1)
Begreppet ”utomrättslig handling”, i den mening som avses i artikel 16 i Europaparlamentets och rådets förordning 1393/2007 av den 13 november 2007 om delgivning i medlemsstaterna av rättegångshandlingar och andra handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur (”delgivning av handlingar”) och om upphävande av rådets förordning (EG) nr 1348/2000 omfattar handlingar som upprättats eller bestyrkts av en myndighet, en statstjänsteman eller varje annan för ändamålet behörig person enligt den sändande medlemsstatens lagstiftning samt varje handling vars översändande till mottagaren är nödvändigt för att utöva, styrka eller skydda en rättighet.
2)
Det är inte nödvändigt att i varje enskilt fall, grundat på en bedömning av de särskilda omständigheterna i det aktuella fallet, pröva huruvida översändandet av handlingen uppfyller något av de två kriterierna om att översändandet ska vara gränsöverskridande och nödvändigt för att den inre marknaden ska fungera väl.
3)
En utomrättslig handling som redan har delgetts mottagaren får delges på nytt i enlighet med det förfarande som föreskrivs i förordning nr 1393/2007, även om redan den första delgivningen skedde i enlighet med den förordningen.
(
1
)   Originalspråk: franska.
(
2
)   C‑14/08, EU:C:2009:395.
(
3
)   EGT L 160, s. 37.
(
4
)   Punkterna 47 och 50 i nämnda dom.
(
5
)   Punkt 58 i domen.
(
6
)   Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1393/2007 av den 13 november 2007 om delgivning i medlemsstaterna av rättegångshandlingar och andra handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur (”delgivning av handlingar”) och om upphävande av rådets förordning (EG) nr 1348/2000 (EUT L 324, s. 79).
(
7
)   Nedan kallat Tecom.
(
8
)   Nedan kallat MAN Diesel.
(
9
)   Nedan kallad Haagkonventionen.
(
10
)   EGT C 261, 1997, s. 2 (nedan kallad 1997 års konvention).
(
11
)   Nedan kallade sändande organ.
(
12
)   Nedan kallade mottagande organ.
(
13
)   C‑14/08, EU:C:2009:395.
(
14
)   C‑14/08, EU:C:2009:395.
(
15
)   Se artikel 67.4 FEUF, i vilken det anges att unionen ska underlätta tillgången till rättsväsendet, särskilt genom principen om ömsesidigt erkännande av ”rättsliga och utomrättsliga avgöranden” på det civila området, artikel 81, i vilken det föreskrivs att unionen ska utveckla ett rättsligt samarbete i civilrättsliga frågor som har gränsöverskridande följder, vilket bygger på principen om ömsesidigt erkännande av ”domstolsavgöranden och utomrättsliga avgöranden” och att Europaparlamentet och rådet, särskilt när det är nödvändigt för att den inre marknaden ska fungera väl, ska besluta om åtgärder för att säkerställa ömsesidigt erkännande mellan medlemsstaterna av ”domstolsavgöranden och utomrättsliga avgöranden” samt verkställigheten av dessa och gränsöverskridande delgivning av rättegångshandlingar och utomrättsliga handlingar, samt artikel 11.6 i protokoll nr 5 om Europeiska investeringsbankens stadga, i vilken det anges att ordföranden eller vid förhinder för honom en av de vice ordförandena ska företräda banken i ”rättsliga och andra frågor”.
(
16
)   Se ”Rapport de la commission spéciale présenté par M. Vasco Taborda Ferreira”, Conférence de La Haye de droit international privé – Actes et documents de la Dixième session – Tome III – Notification, Haag, 1965, s. 74, i vilken det på s. 108 anges att artikel 17 ”syftar till att tillhandahålla enskilda de sätt att översända utomrättsliga handlingar som föreskrivs och framför allt översändande genom en centralmyndighet”, men att ”konventionen endast får tillämpas på internationellt översändande av handlingar från myndigheter eller statstjänstemän i en fördragsslutande stat när dessa handlar som företrädare för det allmänna”. Det läggs dessutom till att ”i utkastet till förslag sägs inget om hur handlingar från privatpersoner ska översändas. Man har beslutat att konventionen bara bör tillämpas på handlingar som ursprungligen kommer från ett offentligt organ som kan genomföra en sortering eller en kontroll”. Se även ”Rapport explicatif de M. V. Taborda Ferreira”, op. cit., s. 363, i vilken det anges att ”i det fall notarien av sin stat inte betraktas som statstjänsteman anser jag att dessa handlingar inte ska omfattas av konventionens verkningar” (s. 380).
(
17
)   Practical Handbook on the Operation of the Hague Service Convention, Ständiga byrån för Haagkonferensen för internationell privaträtt, 3:e utgåvan., Wilson & Lafleur, Montreal, 2006.
(
18
)   Punkt 67, s. 87.
(
19
)   Ibidem. I det förslag till ändring av vägledningen som den ständiga byrån för Haagkonferensen för internationell privaträtt utarbetade i maj 2014 läggs följande typer av handlingar till i denna förteckning: handlingar som upprättats av en notarie, kallelser till medling, fordringsägares meddelanden till gäldenärer, testamentshandlingar, meddelanden till ett dödsbos arvingar, beslut om utbetalning av underhållsbidrag till barn och administrativa myndigheters beslut om beviljande av hemskillnad och äktenskapsskillnad, stämningar från stämningsmän och handlingar avseende förrättningsmäns verkställighet av tvångsåtgärder. När förevarande förslag till avgörande sammanställdes fanns förslaget till ändring av vägledningen att tillgå på följande webbadress: http://www.hcch.net/upload/wop/2014/2014sc_pd02fr.pdf.
(
20
)   Punkt 67, s. 87 och 88.
(
21
)   Punkt 70, s. 88 och 89.
(
22
)   Punkt 68, s. 88.
(
23
)   Ibidem.
(
24
)   Punkt 70, s. 88.
(
25
)   EGT C 261, s. 26.
(
26
)   Se artikel 1.1 fjärde stycket i rapporten.
(
27
)   EGT L 298, s. 1, och rättelser EGT L 31, 2002, s. 88, och EUT L 60, 2003, s. 3.
(
28
)   EUT L 173, s. 17.
(
29
)   Till denna kategori hör Irland (”Alla handlingar som rör frågor som omfattas av förordningen”, Republiken Italien (”Extrajudiciella handlingar i allmänhet”), Storhertigdömet Luxemburg, som uttryckligen hänvisar till sin nationella lagstiftning (”Samtliga handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur som anges i luxemburgsk lagstiftning”), Konungariket Nederländerna (”Handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur”) och Konungariket Sverige (”Handlingar som kan komma att delges vid en tillämpning av förordningen är ansökan om stämning och ansökan om betalningsföreläggande, samt andra handlingar som skall eller bör delges i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur”).
(
30
)   Detta är fallet i Konungariket Belgien (”Handlingar från domstolar, åklagarmyndigheter, exekutionsmyndigheter och notarier”), Konungariket Spanien (”Andra handlingar än rättsliga handlingar som skall delges är de handlingar som utfärdas av myndigheter som har befogenhet att företa delgivningar i enlighet med spansk rätt”) och Republiken Frankrike (”Andra handlingar från myndigheter och statstjänstemän”).
(
31
)   Det rör sig om Förbundsrepubliken Tyskland (”Extrajudiciella handlingar är sådana handlingar som ska delges för bevakande, genomförande eller frångående av anspråk av civil eller kommersiell natur i samband med förlikningsförfaranden. Det gäller bland annat [handlingar som upprättats av notarier och förlikningar utom domstol]”), Republiken Österrike (”kan följande handlingar [...] delges, handlingar som inte ingår i ett rättsligt förfarande men genom vilka man kan tillvarata eller utöva civilrättsliga eller kommersiella rättigheter eller skydda sig mot sådana”), och Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland (”Rättsliga handlingar som skall delges i samband med ärenden av civil eller kommersiell natur utanför domstol”).
(
32
)   Bland dessa medlemsstater återfinns Republiken Grekland, vars förteckning för övrigt enbart förefaller omfatta rättegångshandlingar, Republiken Portugal och Republiken Finland.
(
33
)   C‑14/08, EU:C:2009:134.
(
34
)   C‑14/08, EU:C:2009:395.
(
35
)   Punkterna 47 och 50.
(
36
)   Punkt 48.
(
37
)   Punkt 49.
(
38
)   Punkt 59.
(
39
)   C‑14/08, EU:C:2009:134.
(
40
)   Punkt 93.
(
41
)   Dom Roda Golf & Beach Resort (C‑14/08, EU:C:2009:395, punkt 56).
(
42
)   C‑14/08, EU:C:2009:395.
(
43
)   Ibidem.
(
44
)   Vad gäller denna skillnad, som rör ensidiga rättegångshandlingar, se Flour, J., Aubert, J.-L., et Savaux, E., Les obligations –1. L’acte juridique, 14è éd., Dalloz, Paris, 2010, s. 465, nr 494.
(
45
)   Dom C‑14/08, EU:C:2009:395.
(
46
)   Min kursivering.
(
47
)   Se min analys i punkt 56 i förevarande förslag till avgörande.
(
48
)   Se dom Alder (C‑325/11, EU:C:2012:824, punkt 25).
(
49
)   Ibidem (punkt 31).