62019CJ0741_RES
Mål C‑741/19
Republiken Moldavien
mot
Komstroy LLC, som har trätt i bolaget Energoalians ställe
(begäran om förhandsavgörande från Cour d’appel de Paris (Appellationsdomstolen i Paris, Frankrike)
Domstolens dom (stora avdelningen) av den 2 september 2021
”Begäran om förhandsavgörande – Energistadgefördraget – Artikel 26 – Ej tillämplig mellan medlemsstater – Skiljedom – Domstolsprövning – Behörighet för en domstol i en medlemsstat – Tvist mellan en ekonomisk aktör från ett tredjeland och ett annat tredjeland – Domstolens behörighet – Artikel 1 led 6 i energistadgefördraget – Begreppet investering”
Begäran om förhandsavgörande – Domstolens behörighet – Tolkning av ett internationellt avtal som ingåtts av unionen och medlemsstaterna med stöd av delad befogenhet – Energistadgefördraget – Tvist mellan en ekonomisk aktör i ett tredjeland och ett tredjeland – Unionens intresse av att en bestämmelse i detta avtal tolkas enhetligt – Domstolens behörighet att tillhandahålla denna tolkning
(Artikel 19 FEU; artikel 267 FEUF; 1994 års energistadgefördrag, artiklarna 1 led 6 och 26.1)
(se punkterna 22–38)
Internationella avtal – Energistadgefördraget – Hänskjutande av en tvist till en skiljedomstol som föreskrivs i detta fördrag – Domstol som inte ingår i en medlemsstats domstolssystem, men som tillsatts med stöd av de regler för skiljedom som utfärdats av Förenta nationernas kommission för internationell handelsrätt (Uncitral) – Tvist mellan en medlemsstat och en investerare från en annan medlemsstat angående en investering som den sistnämnda gjort i den förstnämnda medlemsstaten – Omfattas inte
(1994 års energistadgefördrag, artiklarna 1 led 6 och 26)
(se punkterna 48–66)
Internationella avtal – Energistadgefördraget – Investering – Begrepp – Ett företag från en fördragsslutande part förvärvar en fordran, som grundar sig på ett avtal om leverans av elektricitet som inte är förenat med en investering, vilken ett företag från en stat som inte är part i nämnda fördrag innehar gentemot ett offentligt företag från en annan part i detta fördrag – Omfattas inte
(1994 års energistadgefördrag, artiklarna 1 led 6 och 26.1)
(se punkterna 67–85 samt domslutet)
Resumé
För att fullgöra en serie avtal som ingåtts under år 1999 sålde Ukrenergo, en ukrainsk producent, elektricitet till Energoalians, en ukrainsk distributör, som sålde vidare denna el till Derimen, ett bolag som var registrerat på Brittiska Jungfruöarna, som i sin tur sålde elen vidare till Moldtranselectro, ett moldaviskt offentligt företag, för export till Moldavien. De elkvantiteter som skulle levereras fastställdes varje månad direkt av Moldtranselectro och Ukrenergo.
Derimen erlade full betalning till Energoalians för den sålunda köpta elen, medan Moldtranselectro endast delvis betalade Derimen för denna el. Den 30 maj 2000 överlät Derimen sin fordran på Moldtranselectro till Energoalians. Moldtranselectro betalade endast delvis sin skuld till Energoalians, genom att överlåta vissa fordringar till detta bolag. Energoalians försökte utan framgång erhålla betalning av det resterande skuldbeloppet, 16287185,94 amerikanska dollar (USD) (cirka 13735000 euro), genom att väcka talan vid moldaviska domstolar och därefter vid ukrainska domstolar.
Energoalians ansåg att vissa ageranden av Republiken Moldavien i detta sammanhang utgjorde klara åsidosättanden av dess skyldigheter enligt energistadgefördraget, (
1
) vars grundtanke är att öka den ekonomiska tillväxten genom åtgärder som syftar till att liberalisera investeringar och handel med energi.
Energoalians, vars rättigheter senare övertogs av Komstroy LLc, inledde det skiljedomsförfarande som föreskrivs i energistadgefördraget. (
2
) Den ad hoc-skiljedomstol som tillsatts för att lösa denna tvist, med säte i Paris, förklarade sig behörig och förpliktade med stöd av energistadgefördraget Republiken Moldavien att betala ett visst belopp till Energoalians. Efter det att talan om ogiltigförklaring av skiljedomstolens avgörande väckts och Cour de cassation (Högsta domstolen, Frankrike) meddelat dom, bestred Republiken Moldavien vid Cour d’appel de Paris (Appellationsdomstolen i Paris, Frankrike), som är den hänskjutande domstolen, att denna skiljedomstol var behörig, av det skälet att en fordran som grundar sig på ett avtal om försäljning av el inte utgör en investering i den mening som avses i energistadgefördraget. (
3
) Den hänskjutande domstolen har mot denna bakgrund ställt tre frågor beträffande begreppet investering.
Domstolen finner i sin dom, som meddelats av stora avdelningen, att det inte utgör en investering i den mening som avses i energistadgefördraget att ett företag från en part i detta fördrag förvärvar en fordran, som grundar sig på ett avtal om leverans av el som inte är förenat med en investering, vilken ett företag från en stat som inte är part i nämnda fördrag innehar gentemot ett offentligt företag från en annan part i detta fördrag. (
4
)
Domstolens bedömning
Domstolen prövar först sin egen behörighet att besvara tolkningsfrågorna, eftersom flera parter, däribland Komstroy, gjort gällande att unionsrätten inte är tillämplig på tvisten i fråga, då parterna i tvisten inte hör till Europeiska unionen.
Domstolen bekräftar sin behörighet att meddela förhandsavgöranden angående tolkningen av energistadgefördraget, som är ett blandat avtal, det vill säga ett avtal som ingåtts av unionen och ett stort antal medlemsstater. Den är närmare bestämt behörig att besvara de ställda frågorna, eftersom de avser begreppet investering i energistadgefördraget och unionen sedan Lissabonfördragets ikraftträdande har en exklusiv befogenhet att reglera utländska direktinvesteringar och en delad befogenhet vad gäller andra investeringar än direktinvesteringar. (
5
)
Denna slutsats påverkas inte av den omständigheten att den tvist som gett upphov till det nationella målet står mellan en investerare från ett tredjeland och ett annat tredjeland. Domstolen är visserligen i princip inte behörig att tolka ett internationellt avtal såvitt gäller dess tillämpning inom ramen för en tvist som inte omfattas av unionsrätten. Detta gäller bland annat när parterna i en sådan tvist är en investerare från ett tredjeland och ett annat tredjeland. Unionen har emellertid ett intresse av att begreppet investering i energistadgefördraget tolkas på ett enhetligt sätt, oberoende av under vilka omständigheter bestämmelsen i fråga ska tillämpas, för att i framtiden undvika att det förekommer tolkningar som skiljer sig åt. Så är fallet med de bestämmelser som den hänskjutande domstolen har begärt tolkning av. I synnerhet gäller att om ett mål omfattas av unionsrätten kan den hänskjutande domstolen behöva uttala sig om tolkningen av samma bestämmelser i energistadgefördraget, oavsett om det är fråga om en talan om ogiltigförklaring av en skiljedom eller en ordinär domstolstvist.
Vidare gäller under alla omständigheter att parterna i tvisten har valt att hänskjuta tvisten till en ad hoc-skiljedomstol som tillsatts enligt reglerna för skiljedom utfärdade av Förenta nationernas kommission för internationell handelsrätt (Uncitral) (
6
) och att de i enlighet med nämnda skiljedomsregler har accepterat att denna skiljedomstol ska ha sitt säte i Paris, det vill säga på en medlemsstats, i förevarande fall Frankrikes, territorium, där energistadgefördraget är tillämpligt i egenskap av unionsrättsakt. Vad gäller det förfarande som inletts i denna medlemsstat medför fastställandet av den plats där skiljedomsförfarandet ska äga rum således att unionsrätten, vars iakttagande den domstol vid vilken talan väckts är skyldig att säkerställa i enlighet med artikel 19 FEU, är tillämplig.
För att besvara den hänskjutande domstolens första fråga, avseende begreppet investering i energistadgefördraget som måste tolkas för att kontrollera huruvida ad hoc-skiljedomstolen var behörig, undersöker domstolen först vilka tvister som kan hänskjutas till en skiljedomstol med tillämpning av artikel 26 i energistadgefördraget. Flera medlemsstater som har deltagit i den skriftliga och den muntliga delen av förfarandet har nämligen uppmanat domstolen att precisera huruvida en sådan skiljedomstol, med iakttagande av autonomin hos unionens domstolssystem, kan avgöra en tvist mellan en ekonomisk aktör i en medlemsstat och en annan medlemsstat. (
7
)
Domstolen preciserar i detta avseende för det första att skiljedomstolen dömer i enlighet med energistadgefördraget, som är en unionsrättsakt, och internationell rätt, varför skiljedomstolen kan behöva tolka och tillämpa unionsrätten.
För det andra är denna skiljedomstol inte en del av domstolssystemet i en medlemsstat, i förevarande fall Frankrike. Härav följer att denna skiljedomstol inte kan anses vara en domstol ”i en medlemsstat” i den mening som avses i artikel 267 FEUF. Den är därför inte behörig att begära förhandsavgöranden från EU-domstolen. (
8
)
För det tredje krävs, för att iaktta principen om autonomin hos unionens domstolssystem, att en skiljedom kan prövas av en domstol i en medlemsstat, så att det säkerställs att unionsrätten iakttas fullt ut och det därmed garanteras att de unionsrättsliga frågorna eventuellt kan hänskjutas till EU-domstolen för förhandsavgörande. I förevarande fall har parterna i tvisten valt en skiljedomstol med stöd av Uncitrals regler och accepterat att skiljedomsförfarandet ska äga rum i Paris, vilket medför att fransk rätt blir tillämplig på förfarandet avseende domstolsprövning av skiljedomen. Den nationella domstolen får emellertid endast göra en sådan domstolsprövning i den utsträckning det är tillåtet enligt nationell rätt. I fransk rätt föreskrivs emellertid endast en begränsad prövning avseende, bland annat, skiljedomstolens behörighet. Dessutom skiljer sig det aktuella skiljeförfarandet från ett kommersiellt skiljeförfarande, som har sitt ursprung i den gemensamma partsviljan. Det aktuella förfarandet följer nämligen av ett fördrag genom vilket medlemsstaterna har gått med på att undandra tvister som kan avse tillämpningen eller tolkningen av unionsrätten från det rättsmedelssystem som de är skyldiga att införa.
Av samtliga dessa egenskaper hos skiljedomstolen följer att om tvisten stod mellan medlemsstater skulle denna tvistlösningsmekanism inte vara ägnad att säkerställa att dessa tvister avgörs av en domstol som ingår i unionens domstolssystem, medan det endast är en sådan domstol som kan säkerställa unionsrättens fulla verkan. (
9
) Den aktuella bestämmelsen i energistadgefördraget (
10
) är följaktligen inte tillämplig på tvister mellan en medlemsstat och en investerare från en annan medlemsstat angående en investering som sistnämnda investerare gjort i den förstnämnda medlemsstaten.
Domstolen preciserar därefter begreppet investering i energistadgefördraget. Domstolen slår i detta avseende fast att en fordran som grundar sig på ett avtal om leverans av el visserligen utgör en tillgång som direkt innehas av en investerare, varvid begreppet investerare – som definieras i energistadgefördraget och används i bland annat artikel 26.1 i samma fördrag – när det gäller en fördragsslutande part, såsom Ukraina, bland annat avser varje företag som bildats i enlighet med denna fördragsslutande parts gällande lag. En fordran som grundar sig på ett avtal om försäljning av el kan emellertid inte anses som en rättighet som har erhållits för bedrivande av ekonomisk verksamhet inom energisektorn. Härav följer att ett avtal om leverans av el, i förevarande fall producerad av andra ekonomiska aktörer, är en handelstransaktion som inte i sig kan utgöra en investering. Denna tolkning motsvarar den klara åtskillnad som görs i energistadgefördraget mellan handel och investeringar.
(
1
)	Fördraget om energistadgan, undertecknat i Lissabon den 17 december 1994 (EGT L 380, 1994, s. 24), som godkändes på Europeiska gemenskapernas vägnar genom rådets och kommissionens beslut 98/181/EG, EKSG, Euratom av den 23 september 1997 (EGT L 69, 1998, s. 1).
(
2
)	Artikel 26.1 i energistadgefördraget.
(
3
)	Artiklarna 1 led 6 och 26.1 i energistadgefördraget.
(
4
)	Artiklarna 1 led 6 och 26.1 i energistadgefördraget.
(
5
)	Artikel 207 FEUF; yttrande 1/17 (Övergripande avtal om ekonomi och handel mellan EU och Kanada) av den 30 april 2019 (EU:C:2019:341).
(
6
)	Artikel 26.4 b i energistadgefördraget.
(
7
)	Artikel 26 i energistadgefördraget.
(
8
)	Dom av den 6 mars 2018, Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158, punkterna 43–49).
(
9
)	Dom av den 6 mars 2018, Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158, punkt 56).
(
10
)	Artikel 26.2 c i energistadgefördraget.