62022CC0608
GENERALINIO ADVOKATO
JEAN RICHARD DE LA TOUR IŠVADA,
pateikta 2023 m. lapkričio 9 d. (
1
)
Sujungtos bylos C‑608/22 ir C‑609/22
AH (C‑608/22),
FN (C‑609/22),
dalyvaujant
Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl
(Verwaltungsgerichtshof (Aukščiausiasis administracinis teismas, Austrija) pateikti prašymai priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė – Direktyva 2011/95/ES – Reikalavimai, susiję su tarptautinės apsaugos suteikimu ir tokios apsaugos pobūdžiu – 9 straipsnio 1 dalies b punktas – Sąvoka „persekiojimo veiksmai“ – Diskriminacinių veiksmų ir priemonių, taikomų mergaitėms ir moterims, visuma – Reikalaujamo sunkumo laipsnio vertinimo tvarka – 4 straipsnio 3 dalis – Individualus prašymo vertinimas – Atsižvelgimas į lytį, bet ne į kitas asmeninei padėčiai būdingas aplinkybes – Valstybių narių diskrecija“
I. Įžanga
1.
Nuo to laiko, kai į Afganistaną sugrįžo Talibano režimas, mergaičių ir moterų padėtis šioje šalyje greitai pablogėjo tiek, kad galima kalbėti apie patį jų tapatybės neigimą. Kad nesusidurtų su šia netoleruotina padėtimi, afganistanietės mergaitės ir moterys bėga iš savo šalies arba atsisako į ją grįžti ir vyksta ieškoti prieglobsčio, be kita ko, Europos Sąjungoje. Esant tokiai situacijai, valstybių narių valdžios institucijos abejoja, ar suteikti šioms moterims pabėgėlio statusą vien dėl jų lyties, ar individualiai aiškintis persekiojimo pavojų.
2.
Ši byla leis Teisingumo Teismui išaiškinti šią situaciją.
3.
Konkrečiau kalbant, šiais prašymais priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismo prašoma patikslinti vertinimo tvarką, susijusią su pagrįstos baimės patirti „persekiojimo veiksmus“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2011/95/ES (
2
) 9 straipsnį, buvimu, kai tarptautinės apsaugos prašymą pateikia moteris, motyvuodama tuo, kad grįžus į kilmės šalį jai gresia patirti diskriminacinius veiksmus ir priemones, kuriomis ribojamas jos pilietinių, politinių, ekonominių, socialinių ir kultūrinių teisių įgyvendinimas.
4.
Konkrečiai kalbant, Verwaltungsgerichtshof (Aukščiausiasis administracinis teismas, Austrija) klausia Teisingumo Teismo, ar tokie veiksmai, kurių nuo 2021 m. rugpjūčio 15 d. ėmėsi Talibano režimas ir kuriais ribojama mergaičių ir moterų galimybė mokytis, užsiimti profesine veikla ir naudotis sveikatos priežiūros paslaugomis, ribojamas jų dalyvavimas viešajame ir politiniame gyvenime, judėjimo laisvė ir galimybė sportuoti, be to, pagal kuriuos reikalaujama uždengti visą savo kūną ir veidą ir panaikinama apsauga nuo smurto dėl lyties ir smurto šeimoje, atsižvelgiant į jų kumuliacinį poveikį ir intensyvumą, gali būti laikomi „persekiojimo veiksmais“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2011/95 9 straipsnio 1 dalies b punktą. Taigi šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismo prašoma papildyti principus, kuriuos jis jau yra nustatęs 2012 m. rugsėjo 5 d. Sprendime Y ir Z (
3
) ir 2013 m. lapkričio 7 d. Sprendime X ir kt. (
4
) dėl sąvokos „persekiojimo veiksmai“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2004/83/EB (
5
), panaikintos ir pakeistos Direktyva 2011/95, 9 straipsnio 1 dalies a punktą (abiejose šiose direktyvose 9 straipsnis suformuluotas beveik vienodai), aiškinimo.
5.
Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo klausia, ar nagrinėdama prašytojos individualią padėtį ir asmenines aplinkybes, kaip reikalaujama siekiant individualiai įvertinti tarptautinės apsaugos prašymą, kompetentinga institucija gali padaryti išvadą, jog prašytoja pagrįstai baiminasi patirti tokį persekiojimo veiksmą dėl jos lyties, ir neprivalo aiškintis kitų aplinkybių, susijusių su prašytojos asmenine padėtimi.
6.
Šis antrasis klausimas, susijęs su individualaus vertinimo, kurio Sąjungos teisės aktų leidėjas reikalauja pagal Direktyvos 2011/95 4 straipsnio 3 dalį, apimtimi, pateiktas ypatingomis aplinkybėmis. Kai kurios valstybės narės, pavyzdžiui, Švedijos Karalystė (
6
), Danija (
7
) arba Suomijos Respublika (
8
), jau yra nusprendusios beveik automatiškai suteikti pabėgėlio statusą Afganistano pilietėms vien dėl jų lyties, taigi šios valstybės yra tarp tų, kurios nuo 2021 m. rugpjūčio mėn. numatė įgyvendinti Direktyvoje 2001/55/EB (
9
) nustatytą laikinosios apsaugos sistemą. Europos Sąjungos prieglobsčio agentūra (EUAA) savo pirmajame informaciniame pranešime dėl Afganistano (2023) konstatuoja, jog paprastai nustatoma pagrįsta afganistaniečių mergaičių ir moterų baimė būti persekiojamoms, atsižvelgiant į Talibano režimo nustatytas priemones (
10
), o Jungtinių Tautų vyriausiojo pabėgėlių reikalų komisaro biuras (VPRK) savo pareiškime, pateiktame atsižvelgiant į šiuos prašymus priimti prejudicinį sprendimą, taip pat pabrėžia, kad afganistanietėms mergaitėms ir moterims taikoma pabėgėlio statuso pripažinimo prielaida (
11
).
7.
Šioje išvadoje nurodysiu priežastis, dėl kurių manau, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytos priemonės yra „persekiojimo veiksmai“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2011/95 9 straipsnio 1 dalies b punktą. Paaiškinsiu, kad dėl didelės, sistemingos ir institucinės afganistaniečių mergaičių ir moterų diskriminacijos iš jų atimamos būtiniausios gyvenimo visuomenėje teisės ir nepaisoma visapusiškos pagarbos žmogaus orumui, kurios reikalaujama ESS 2 straipsnyje ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (
12
) 1 straipsnyje.
8.
Taip pat nurodysiu priežastis, dėl kurių manau, jog niekas netrukdo kompetentingai institucijai konstatuoti pagrįstos prašytojos baimės būti persekiojamai vien dėl jos lyties, neprivalant aiškintis kitų aplinkybių, susijusių su prašytojos asmenine padėtimi.
II. Teisinis pagrindas
A.
EŽTK
9.
Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (
13
) 15 straipsnio „Nukrypimas nuo įsipareigojimų nepaprastosios padėties atveju“ 1 ir 2 dalyse numatyta:
„1.   Kilus karui ar kitomis nepaprastosios padėties aplinkybėmis, dėl kurių atsiranda grėsmė tautos išlikimui, kiekviena Aukštoji Susitariančioji Šalis gali imtis priemonių nukrypdama nuo įsipareigojimų pagal šią Konvenciją, tačiau tik tiek, kiek tai būtina dėl susidariusios kritiškos padėties, ir jei tokios priemonės neprieštarauja kitiems jos įsipareigojimams pagal tarptautinę teisę.
2.   Ankstesnė nuostata neleidžia nukrypti nuo įsipareigojimų pagal 2 straipsnį [„Teisė į gyvybę“], išskyrus mirties atvejus dėl teisėtų karo veiksmų, taip pat pagal 3 straipsnį [„Kankinimo uždraudimas“], 4 straipsnio [„Vergijos ir priverčiamojo darbo uždraudimas“] 1 dalį ir 7 straipsnį [„Nėra bausmės be įstatymo“].“
B.
Direktyva 2011/95
10.
Direktyvos 2011/95 14 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„valstybės narės turėtų turėti teisę nustatyti arba palikti galioti palankesnes nei šioje direktyvoje nustatyti reikalavimai nuostatas dėl trečiųjų šalių piliečių arba asmenų be pilietybės, kurie prašo valstybės narės tarptautinės apsaugos, kai suprantama, jog toks prašymas grindžiamas tuo, kad atitinkamas asmuo yra pabėgėlis, kaip apibrėžta Ženevos konvencijos [dėl pabėgėlių statuso (
14
), papildytos Protokolu dėl pabėgėlių statuso (
15
) (toliau – Ženevos konvencija)] 1 straipsnio A skirsnyje, arba papildomą apsaugą galintis gauti asmuo.“
11.
Šios direktyvos 2 straipsnio d punkte numatyta:
„Šioje direktyvoje vartojamų terminų apibrėžtys:
<…>
d)
pabėgėlis – trečiosios šalies pilietis, kuris dėl visiškai pagrįstos persekiojimo dėl rasės, religijos, tautybės, politinių pažiūrų ar priklausymo prie tam tikros socialinės grupės baimės yra už šalies, kurios pilietis jis yra, ribų ir negali arba dėl tokios baimės nepageidauja naudotis tos šalies apsauga, arba asmuo be pilietybės, kuris dėl minėtų priežasčių būdamas už šalies, kurioje yra jo ankstesnė įprastinė gyvenamoji vieta, ribų negali ar dėl tokios baimės nepageidauja į ją grįžti ir kuriam netaikomas 12 straipsnis.“
12.
Minėtos direktyvos 3 straipsnyje „Palankesni reikalavimai“ nurodyta:
„Valstybės narės gali nustatyti arba palikti galioti palankesnius reikalavimus, skirtus nustatyti, kuris asmuo gali būti priskiriamas prie pabėgėlio ar papildomą apsaugą galinčio gauti asmens, ir tarptautinės apsaugos pobūdį, jei tie reikalavimai yra suderinami su šia direktyva.“
13.
Direktyvos 2011/95 4 straipsnis „Faktų ir aplinkybių vertinimas“ suformuluotas taip:
„1.   Valstybės narės gali laikyti, kad prašytojas privalo kuo greičiau pateikti visą informaciją tarptautinės apsaugos prašymui pagrįsti. Valstybės narės pareiga – bendradarbiaujant su prašytoju įvertinti atitinkamą su prašymu susijusią informaciją.
2.   1 dalyje nurodyta informacija – prašytojo pareiškimai ir visi jo turimi dokumentai, susiję su jo amžiumi, biografijos faktais, įskaitant atitinkamų giminaičių amžių ir biografijos faktus, tapatybe, pilietybe (-ėmis), šalimi (-is) ir vieta (-omis), kurioje (-se) anksčiau gyveno, ankstesniais prieglobsčio prašymais, kelionės maršrutais, kelionės dokumentais ir tarptautinės apsaugos prašymo teikimo priežastimis.
3.   Tarptautinės apsaugos prašymas vertinamas išnagrinėjus kiekvieną atvejį individualiai ir atsižvelgiant į:
a)
visus vertintinus faktus, susijusius su kilmės šalimi sprendimo priėmimo dėl prašymo metu, įskaitant kilmės šalies įstatymus ir kitus teisės aktus bei jų taikymo būdą;
b)
atitinkamus prašytojo pateiktus pareiškimus ir dokumentus, įskaitant informaciją apie tai, ar prašytojas patyrė ar gali patirti persekiojimą arba didelę žalą;
c)
prašytojo individualią padėtį ir asmenines aplinkybes, įskaitant tokius veiksnius kaip antai biografijos faktai, lytis ir amžius, kad pagal prašytojo asmenines aplinkybes būtų įvertinta, ar prieš jį vykdyti ar galimai vykdyti veiksmai galėtų būti laikomi persekiojimu arba didele žala;
<…>“
14.
Šios direktyvos 9 straipsnio „Persekiojimo veiksmai“ 1 ir 2 dalyse numatyta:
„1.   Tam, kad veiksmas būtų laikomas persekiojimo veiksmu pagal Ženevos konvencijos 1 straipsnio A skirsnį, jis turi būti:
a)
pakankamai rimtas pagal savo pobūdį ar dažnumą, kad sudarytų sunkų pagrindinių žmogaus teisių pažeidimą, visų pirma tų teisių, nuo kurių negalima nukrypti pagal [EŽTK] 15 straipsnio 2 dalį, arba
b)
įvairių priemonių sankaupa [visuma], įskaitant žmogaus teisių pažeidimus, kuri yra pakankamai sunki, kad veiktų asmenį panašiai[,] kaip nurodyta a punkte.
2.   Persekiojimo veiksmai pagal 1 dalį gali <…>, inter alia, pasireikšti tokiomis formomis:
a)
fizinio ar psichologinio smurto veiksmai, įskaitant seksualinį smurtą;
b)
teisinės, administracinės, policijos ir (arba) teisminės priemonės, kurios savaime yra diskriminacinės arba įgyvendinamos diskriminuojant;
c)
neproporcingas ir diskriminuojantis persekiojimas ar baudimas;
<…>
f)
veiksmai, pagal pobūdį tiesiogiai susiję su asmens lytimi arba su tuo, kad asmuo yra vaikas.“
III. Ginčų pagrindinėse bylose faktinės aplinkybės ir prejudiciniai klausimai
15.
AH, ieškovė pagrindinėje byloje C‑608/22, yra 1995 m. gimusi Afganistano pilietė. 2015 m. rugpjūčio 31 d. atvykusi į Austriją ji šioje valstybėje narėje pateikė tarptautinės apsaugos prašymą. Grįsdama savo prašymą ji, be kita ko, nurodė, kad pabėgo nuo tėvo suplanuotos priverstinės santuokos. Ieškovė, kuriai tuo metu buvo apie 14 metų, su savo motina pabėgo į Iraną, kur iki 2015 m. gyveno su dviem seserimis. Savo prašymą ji pateikė Austrijoje, nes jos sutuoktinis, su kuriuo ji susituokė gyvendama Graikijoje, jau ten gyveno.
16.
FN, ieškovė pagrindinėje byloje C‑609/22, taip pat yra Afganistano pilietė, gimusi 2007 m. 2020 m. ji Austrijoje pateikė tarptautinės apsaugos prašymą. FN niekada negyveno Afganistane. Prieš tai ji gyveno su motina ir dviem seserimis Irane, t. y. šalyje, iš kurios pabėgo dėl to, kad jos šeimos nariai neturėjo leidimo ten gyventi, neturėjo leidimo dirbti, o ji pati negalėjo lankyti mokyklos. Ji nurodė, kad jeigu grįžtų į Afganistaną, jai, kaip moteriai, kiltų pagrobimo pavojus, ji negalėtų lankyti mokyklos ir grėstų pavojus, jog ji negalės patenkinti savo poreikių, jei vietoje nebūtų šeimos. Grįsdama savo prašymą FN taip pat nurodė, kad nori laisvai gyventi ir naudotis tokiomis pačiomis teisėmis kaip vyrai.
17.
Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Federalinė užsieniečių ir prieglobsčio teisės tarnyba, Austrija) nusprendė, kad AH pateikti argumentai dėl išvykimo priežasties nėra įtikinami ir kad, atsižvelgiant į sprendimo priėmimo metu, t. y. 2020 m. spalio mėn., prieinamas ataskaitas, FN Afganistane nekyla realios persekiojimo grėsmės. Taigi ši institucija abiem atvejais atsisakė suteikti pabėgėlio statusą, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2011/95 2 straipsnio e punktą. Vis dėlto ji suteikė AH ir FN papildomą apsaugą, motyvuodama tuo, kad, nesant socialinio tinklo Afganistane, grįžusios į šią šalį jos patirtų ekonominių ir socialinių sunkumų.
18.
Dėl sprendimų, kuriais atsisakyta suteikti joms pabėgėlio statusą, AH ir FN pateikė skundą Bundesverwaltungsgericht (Federalinis administracinis teismas), be kita ko, tvirtindamos, kad 2021 m. vasarą valdžią perėmus Talibano režimui padėtis Afganistane pasikeitė taip, kad nuo to laiko pradėtas plataus masto moterų persekiojimas. FN mano, kad, kaip Verwaltungsgerichtshof (Aukščiausiasis administracinis teismas) yra pripažinęs savo jurisprudencijoje, suformuotoje tuo laikotarpiu, kai anksčiau valdžią buvo perėmę talibai, pabėgėlio statusas turi būti suteiktas vien dėl buvimo afganistaniete moterimi.
19.
Bundesverwaltungsgericht (Federalinis administracinis teismas) atmetė abu skundus kaip nepagrįstus ir, be kita ko, nurodė, kad, atsižvelgiant į ieškovių gyvenimo sąlygas Austrijoje, jos neperėmė „vakarietiško gyvenimo būdo“, kuris būtų tapęs tokia svarbia tapatybės dalimi, kad jos negalėtų jo atsisakyti, kad išvengtų persekiojimo grėsmės savo kilmės šalyje.
20.
AH ir FN padavė kasacinius skundus Verwaltungsgerichtshof (Aukščiausiasis administracinis teismas), juose ir vėl teigė, kad yra pagrįsta suteikti joms pabėgėlio statusą vien dėl moterų padėties esant naujajam Talibano režimui.
21.
Šiomis aplinkybėmis Verwaltungsgerichtshof (Aukščiausiasis administracinis teismas) nutarė sustabdyti bylų nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus, kurie abiejose bylose yra vienodi:
„1.
Ar priemonių, kurias valstybėje nustato, skatina arba toleruoja faktinę valdžios galią turintis subjektas ir kurių esmė, be kita ko, yra ta, kad:
–
moterims draudžiama užimti politines pareigas ir dalyvauti politiniuose sprendimų priėmimo procesuose,
–
nenumatomos teisinės priemonės, kuriomis moterims būtų užtikrinama galimybė gauti apsaugą nuo smurto dėl lyties ir šeiminio smurto,
–
moterims apskritai gresia priverstinės santuokos, nors tokias santuokas valdžios galią turintis subjektas ir uždraudė, tačiau moterims neužtikrinama jokios veiksmingos apsaugos nuo priverstinių santuokų, o kartais tokios santuokos vyksta net dalyvaujant asmenims, kurie faktiškai turi viešosios valdžios įgaliojimus ir žino, kad tai yra priverstinė santuoka,
–
moterys negali dirbti apmokamo darbo arba gali jį dirbti ribotai, daugiausia tik namuose,
–
moterims numatomos sunkesnės sąlygos patekti į gydymo įstaigas,
–
moterims – visiškai arba didele dalimi – nesuteikiama galimybės gauti išsilavinimą (pavyzdžiui, mergaitės gali įgyti tik pradinį išsilavinimą),
–
moterys negali būti viešosiose vietose ar judėti tokiose vietose, jeigu jų nelydi vyras (kuris yra su jomis susijęs artimos giminystės ryšiais), bent jau tuo atveju, kai viršijamas tam tikras atstumas nuo gyvenamosios vietos,
–
viešosiose vietose moterys turi visiškai užsidengti kūną ir prisidengti veidą,
–
moterys negali sportuoti,
visuma, kaip tai suprantama pagal [Direktyvos 2011/95] 9 straipsnio 1 dalies b punktą, turi būti laikoma tokia sunkia, kad ji moterį veikia panašiu būdu, koks aprašytas šios direktyvos 9 straipsnio 1 dalies a punkte?
2.
Ar tam, kad moteriai būtų suteiktas teisę į prieglobstį turinčio asmens statusas, pakanka, kad šios priemonės jai kilmės šalyje būtų taikomos vien dėl jos lyties, o gal norint įvertinti, ar moteris šių priemonių (atsižvelgiant į jų visumą) yra veikiama, kaip tai suprantama pagal [Direktyvos 2011/95] 9 straipsnio 1 dalies b punktą, reikia patikrinti jos asmeninę situaciją?“
22.
2022 m. spalio 13 d. Teisingumo Teismo pirmininko sprendimu šios bylos buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma rašytinė ir žodinė proceso dalys ir priimtas Teisingumo Teismo sprendimas.
23.
Rašytines pastabas pateikė ieškovės, Austrijos, Belgijos, Ispanijos, Prancūzijos vyriausybės ir Europos Komisija.
IV. Analizė
24.
Pagal Direktyvos 2011/95 2 straipsnio d punktą pabėgėlio statuso pripažinimas reiškia, kad atitinkamas trečiosios šalies pilietis pagrįstai baiminasi būti persekiojamas savo kilmės šalyje dėl rasės, religijos, tautybės, politinių pažiūrų ar priklausymo tam tikrai socialinei grupei.
25.
Taigi, kad suteiktų pabėgėlio statusą, kompetentinga institucija turi padaryti išvadą, kad suinteresuotasis asmuo yra arba gali būti persekiojamas.
26.
Viena vertus, iš Direktyvos 2011/95 9 ir 10 straipsnių matyti, kad sąvoką „persekiojimas“ sudaro du elementai.
27.
Pirmasis elementas yra materialinis. Tai yra šios direktyvos 9 straipsnyje apibrėžtas „persekiojimo veiksmas“. Šis elementas yra lemiamas, nes juo pagrindžiama asmens baimė ir paaiškinama, kodėl šis asmuo negali gauti arba atsisako savo kilmės šalies apsaugos. Taigi pirmuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar mergaitėms ir moterims taikomos Talibano režimo diskriminacinės priemonės atitinka pagal minėtos direktyvos 9 straipsnį reikalaujamą sunkumo laipsnį, kad būtų kvalifikuojamos kaip „persekiojimo veiksmai“. Antrasis elementas yra intelektinis. Tai yra tos pačios direktyvos 10 straipsnyje nurodytas pagrindas, dėl kurio atliekamas ar taikomas veiksmas arba veiksmų ar priemonių visuma. Jis šiose bylose nenagrinėjamas.
28.
Kita vertus, kompetentinga institucija, remdamasi pagal Direktyvos 2011/95 4 straipsnį reikalaujamu tarptautinės apsaugos prašymo faktų ir aplinkybių vertinimu, turi išnagrinėti, ar prašytojo baimė būti persekiojamam grįžus į savo kilmės šalį yra pagrįsta. Antruoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar, atsižvelgiant, be kita ko, į šios direktyvos 4 straipsnio 3 dalį, afganistanietė moteris gali gauti tarptautinę apsaugą individualiai neišnagrinėjus jos padėties, turint omenyje tai, kad kai kurios moterys gali neatmesti Talibano nustatytų ar toleruojamų priemonių ar netgi joms pritarti, taigi šios priemonės galėtų ir neturėti įtakos konkrečiai šių moterų padėčiai.
A.
Sąvokos „persekiojimo veiksmai“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2011/95 9 straipsnio 1 dalies b punktą, apimtis (pirmasis klausimas)
29.
Pirmuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo iš esmės klausia, ar Direktyvos 2011/95 9 straipsnio 1 dalies b punktas turi būti aiškinamas taip, kad diskriminaciniai veiksmai ir priemonės, dėl kurių mergaitėms ir moterims nustatomi griežti judėjimo laisvės, dalyvavimo visuomenės ir politiniame gyvenime, švietimo ir sveikatos priežiūros galimybių, profesinės veiklos vykdymo ir galimybių sportuoti apribojimai, nesuteikiant joms apsaugos nuo smurto dėl lyties ir nuo smurto šeimoje ir įpareigojant jas laikytis aprangos kodekso, pagal kurį turi būti uždengtas visas jų kūnas ir veidas, yra „persekiojimo veiksmas“.
1. Įžanginės pastabos
30.
Savo pastabose AH, Belgijos vyriausybė ir Komisija išreiškia abejonių dėl šio klausimo apimties.
31.
Pirma, Komisija ir Belgijos vyriausybė pabrėžia, kad Teisingumo Teismas neturėtų in abstracto priimti sprendimo dėl to, ar prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo aiškiai nurodytų priemonių visuma yra „persekiojimo veiksmas“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2011/95 9 straipsnio 1 dalies b punktą. Iš tikrųjų pagal šios direktyvos 4 straipsnį ir Direktyvos 2013/32/ES (
16
) 10 straipsnio 3 dalį tokį vertinimą priklauso atlikti tik kompetentingai institucijai, kuri turi įvertinti prašytojo tarptautinės apsaugos poreikius, atlikusi tinkamą, išsamų ir naujausiais duomenimis pagrįstą vertinimą.
32.
Vis dėlto nemanau, kad pirmuoju prejudiciniu klausimu siekiama sužinoti būtent tai. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas tik siekia suprasti, kaip reikia vertinti šių priemonių sunkumą, atsižvelgiant į kumuliacinį jų poveikį, palyginti su sunkumo lygiu, reikalaujamu pagal Direktyvos 2011/95 9 straipsnio 1 dalies a punktą. Kaip rodo įterpinio „be kita ko“ vartojimas šio klausimo formuluotėje, tas teismas neketino išvardyti visų priemonių, kurias grįžusios į savo kilmės šalį galėtų patirti Afganistano pilietės. Šių priemonių mastas reguliariai intensyvėja – tai matyti iš naujausio EUAA informacinio pranešimo apie Afganistaną (2023) (
17
) ir neseniai priimto Talibano režimo dekreto, kuriuo įpareigojama uždaryti grožio salonus – vienintelę „viešą“ vietą, kurioje moterims iki tol dar buvo leidžiama susitikti. Minėtas teismas supranta, kad nors minėtos priemonės, vertinamos pavieniui, yra smerktinos, jomis nepažeidžiama EŽTK (nuo kurios negalima nukrypti) 15 straipsnio 2 dalyje numatyta absoliuti teisė ir kad, vertinamos visos kartu, jos gali ir nebūti laikomos tokio sunkumo, kokio reikalaujama pagal šios direktyvos 9 straipsnio 1 dalies a punktą.
33.
Antra, savo pastabose AH teigia, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytų diskriminacinių priemonių nebūtina nagrinėti atsižvelgiant į Direktyvos 2011/95 9 straipsnio 1 dalies b punktą, nes afganistanietės mergaitės ir moterys taip pat patiria veiksmų, kurie turi didelį neigiamą poveikį jų pagrindinėms teisėms, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 9 straipsnio 1 dalies a punktą. Iš tikrųjų akivaizdu, kad smurto veiksmai dėl lyties ir šeiminio smurto veiksmai, kurių afganistanietės gali patirti grįžusios į savo kilmės šalį, dėl savo pobūdžio arba dažnumo gali reikšti „sunkų pagrindinių žmogaus teisių pažeidimą“, taigi ir persekiojimo veiksmą, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą (
18
).
34.
Taip pat neabejotina, kad persekiojimai ir baudimas, kurie taikomi Afganistano pilietėms, jeigu nesilaiko joms nustatytų reikalavimų, patys savaime gali būti laikomi persekiojimo veiksmais, kaip tai suprantama pagal minėto 9 straipsnio 1 dalies a punktą, nes jie gali sukelti didelę ir netoleruotiną žalą žmogui.
35.
Vis dėlto pažymiu, kad prejudiciniai klausimai susiję su diskriminacinių priemonių, taikomų afganistanietėms mergaitėms ir moterims, kvalifikavimu pagal Direktyvos 2011/95 9 straipsnio 1 dalies b punktą ir kad kompetentinga institucija turi išsamiai apibūdinti persekiojimo veiksmus arba didelę žalą, kurią prašytoja gali patirti, jeigu būtų grąžinta į savo kilmės šalį.
36.
Pirma, iš Direktyvos 2011/95 4 straipsnyje nustatytų reikalavimų matyti, kad kompetentinga nacionalinė institucija privalo tinkamai ir veiksmingai išnagrinėti tarptautinės apsaugos prašymą, kad būtų užtikrintas išsamus suinteresuotojo asmens apsaugos poreikių vertinimas. Sprendime Y ir Z Teisingumo Teismas konstatavo: „kai kompetentinga institucija pagal [šios] direktyvos 4 straipsnio 3 dalį vertina individualų tarptautinės apsaugos prašymą, ji turi atsižvelgti į visus veiksmus, buvusius ar galėjusius būti nukreiptais prašytojo atžvilgiu, tam, kad nuspręstų, ar, atsižvelgiant į jo asmeninę situaciją, šie veiksmai gali būti laikomi persekiojimu, kaip tai suprantama pagal [minėtos] direktyvos 9 straipsnio 1 dalį“ (
19
).
37.
Antra, tai turi leisti išvengti keblių situacijų, kai suinteresuotasis asmuo pagal Direktyvos 2011/95 11 straipsnio 1 dalies e punktą dėl pasikeitusių aplinkybių kilmės šalyje nustoja būti laikomas asmeniu, galinčiu turėti pabėgėlio statusą, todėl dėl nepakankamo grėsmės įvertinimo jo statusas būtų panaikintas pirma laiko.
38.
Šiomis aplinkybėmis – nors akivaizdu, kad kai kurios iš aptariamų diskriminacinių priemonių akivaizdžiai yra persekiojimo veiksmas, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2011/95 9 straipsnio 1 dalies a punktą, – kompetentinga nacionalinė institucija, įvertinusi grėsmes, turi nustatyti, kokiu mastu prašytojos taip pat gali patirti persekiojimo veiksmus, kuriuos apima šios direktyvos 9 straipsnio 1 dalies b punktas (
20
).
2. Dėl esmės
39.
Direktyvos 2011/95 9 straipsnyje apibrėžtos aplinkybės, leidžiančios veiksmą laikyti persekiojimu, kaip tai suprantama pagal Ženevos konvencijos (
21
) 1 straipsnio A skirsnį.
40.
Šios direktyvos 9 straipsnio 1 dalis susijusi su reikalavimais dėl veiksmų pobūdžio ir sunkumo, o jos 9 straipsnio 2 dalyje neišsamiai išvardytos galimos persekiojimo veiksmų formos.
41.
Nagrinėjamu atveju nekyla jokių abejonių, kad priemonės, kurias nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, patenka į tokį sąrašą, nes Direktyvos 2011/95 9 straipsnio 2 dalies aiškinimo klausimo šioje byloje nekyla. Sąjungos teisės aktų leidėjas nesiekia persekiojimo veiksmų apriboti fizinio smurto veiksmais, o pakankamai atviru ir galimu pritaikyti tekstu siekia atspindėti labai įvairias ir nuolat kintančias persekiojimo formas (
22
). Taigi pagal šios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies b, c ir f punktus persekiojimo veiksmai „inter alia“ gali būti „teisinės, administracinės, policijos ir (arba) teisminės priemonės, kurios savaime yra diskriminacinės arba įgyvendinamos diskriminuojant“, „neproporcingas ar diskriminacinis persekiojimas ar baudimas“ ir „veiksmai, pagal pobūdį tiesiogiai susiję su asmens lytimi arba su tuo, kad asmuo yra vaikas“.
42.
Vis dėlto, ar šios priemonės gali būti tokio sunkumo laipsnio, kokio reikalaujama pagal Direktyvos 2011/95 9 straipsnio 1 dalį?
43.
Šiame straipsnyje daromas skirtumas pagal tai, ar atitinkamu veiksmu pažeidžiamos pagrindinės žmogaus teisės (a punktas), ar kitos žmogaus teisės (b punktas).
44.
Pirmiausia, kalbant apie Direktyvos 2011/95 9 straipsnio 1 dalies a punktą, pažymėtina, kad jame nurodyta, kad aptariamas veiksmas turi būti „pakankamai rimtas pagal savo pobūdį ar dažnumą, kad sudarytų sunkų pagrindinių žmogaus teisių pažeidimą, visų pirma tų teisių, nuo kurių negalima nukrypti pagal [EŽTK] 15 straipsnio 2 dalį“ (
23
).
45.
Veiksmas, kuris dėl savo pobūdžio gali būti nepakankamai sunkus, kad būtų laikomas sunkiu pagrindinių žmogaus teisių pažeidimu, dėl savo kartotinio pobūdžio gali pasiekti šį sunkumo laipsnį ir būti laikomas tokiu pažeidimu.
46.
EŽTK 15 straipsnio 2 dalyje nurodytos teisės yra vadinamosios „absoliučios“ arba „neatimamos“ kiekvieno asmens teisės. Joms negali būti taikomi jokie apribojimai, net jei kyla išskirtinis pavojus visuomenei, keliantis „grėsmę tautos išlikimui“. Tai teisė į gyvybę, teisė nebūti kankinamam ir nepatirti nežmoniško ar žeminamo elgesio arba baudimo, teisė nebūti laikomam vergijoje ar nelaisvėje ir teisė nebūti savavališkai sulaikytam ar laikomam suimtam (
24
). Jau Bendrojoje pozicijoje 96/196/TVR (
25
) Taryba „persekiojimo“ sąvoką buvo apibrėžusi kaip veiksmus, kurie turi būti rimtas pasikėsinimas į žmogaus teises, pavyzdžiui, teisę į gyvybę, teisę į laisvę ar kūno neliečiamumą, arba kurie juos patyrusiam asmeniui akivaizdžiai neleidžia likti gyventi kilmės šalyje (
26
). Taigi pagal Direktyvos 2011/95 9 straipsnio 1 dalies a punktą persekiojimo veiksmu turi būti daroma didelė ir netoleruotina žala asmeniui, visų pirma jo pačioms pagrindinėms teisėms.
47.
Vis dėlto, kaip pažymėjo Teisingumo Teismas, šiame straipsnyje „kaip pavyzdys“ daroma nuoroda į EŽTK 15 straipsnio 2 dalį, siekiant nustatyti, kokie veiksmai, be kita ko, turi būti laikomi persekiojimu (
27
). Iš to matyti, kad kai prašytojas savo tarptautinės apsaugos prašymą grindžia šioje nuostatoje nurodytos absoliučios teisės pažeidimu, persekiojimo buvimas nustatomas ipso facto, jeigu šis pažeidimas grindžiamas motyvais, susijusiais su prašytojo rase, religija, tautybe, politinėmis pažiūromis ar jo priklausymu tam tikrai socialinei grupei.
48.
Vis dėlto, jeigu prašytojas grindžia savo prašymą pagrindinės teisės, kuri nėra absoliuti teisė, pažeidimu, Teisingumo Teismas mano, kad dėl tokio pažeidimo kompetentinga institucija savaime nėra įpareigota suteikti jam pabėgėlio statuso (
28
). Teisingumo Teismas laikosi pozicijos, kad toks pažeidimas turi būti „tam tikro sunkumo laipsnio“ (
29
), kuris „dar[ytų] didelę įtaką atitinkamam asmeniui“ (
30
). Kaip nurodė Teisingumo Teismas, todėl reikia išnagrinėti, ar šis pažeidimas nėra teisėtas naudojimosi aptariama pagrindine teise apribojimas, nes tokiu atveju negalima pripažinti „persekiojimo veiksmo“ (
31
). Taip pat reikia nustatyti, kiek toks pažeidimas gali būti laikomas tokiu sunkiu, kad jį galima prilyginti arba kad jis gali prilygti EŽTK 15 straipsnio 2 dalyje nurodytų absoliučių teisių pažeidimui (
32
). Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas konstatuoja, kad reikia matyti ne vien aptariamos teisės ar laisvės „nomenklatūrą“, siekiant atsižvelgti ne tik į veiksmui ar priemonei būdingą sunkumą ir to sukeltas pasekmes paveiktam asmeniui, bet ir į suinteresuotajam asmeniui taikomų represijų pobūdį ir sunkumą (
33
). Taigi Sprendime Y ir Z ir 2018 m. spalio 4 d. Sprendime Fathi (
34
) Teisingumo Teismas konstatavo, kad prašytojui grėsė persekiojimo veiksmas, nes dėl religijos laisvės įgyvendinimo kilmės šalyje jam kilo reali grėsmė, be kita ko, būti persekiojamam, kankinamam arba patirti nežmonišką ar žeminamą bausmę ir šiuos veiksmus galėjo vykdyti vienas iš Direktyvos 2011/95 6 straipsnyje nurodytų subjektų (
35
).
49.
Antra, kalbant apie Direktyvos 2011/95 9 straipsnio 1 dalies b punktą, kurį nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, pažymėtina, kad jame nurodyta, jog persekiojimo veiksmai taip pat gali būti įvairių priemonių visuma, įskaitant žmogaus teisių pažeidimus, kurie yra pakankamai sunkūs, kad veiktų asmenį panašiai, kaip nurodyta šios direktyvos 9 straipsnio 1 dalies a punkte.
50.
Šiuo atveju Sąjungos teisės aktų leidėjas nurodo veiksmus ar priemones, įskaitant žmogaus teisių pažeidimus, kurie, vertinami atskirai, nėra prašytojo pagrindinių teisių pažeidimas. Kaip rodo šios nuostatos formuluotė, šie veiksmai ar priemonės gali prilygti persekiojimui, tik jeigu dėl jų „visumos“ jie veikia prašytoją panašiai kaip ir sunkus pagrindinės žmogaus teisės pažeidimas, kaip tai suprantama pagal minėtos direktyvos 9 straipsnio 1 dalies a punktą (
36
).
51.
Pastarasis veiksnys yra lemiamas, nes jis turi leisti atskirti sąvoką „persekiojimo veiksmai“ nuo bet kokios kitos diskriminacinės priemonės. Bendros Europos prieglobsčio sistemos tikslas yra ne suteikti apsaugą visais atvejais, kai asmuo kilmės šalyje negali visapusiškai ir veiksmingai pasinaudoti Chartijoje arba EŽTK jam pripažįstamomis garantijomis, bet apriboti pabėgėlio statuso suteikimą, suteikiant jį tik asmenims, kuriems kyla grėsmė, kad jų pačios pagrindinės teisės bus šiurkščiai paneigtos ar sistemingai pažeidinėjamos ir kurių gyvenimas toje šalyje dėl to tapo netoleruotinas.
52.
Taigi siekiant nustatyti, ar yra materialinis persekiojimo veiksmas, būtina išnagrinėti, kokiu mastu apribojimai ar diskriminacija, kurią prašytojas patiria naudodamasis savo teisėmis, įskaitant pagrindinę teisę, dėl jų kumuliacinio poveikio sukelia sunkias pasekmes šiam prašytojui jo kilmės šalyje ir yra tokio sunkumo laipsnio, kad prilygsta sunkiam vienos iš jo pagrindinių teisių pažeidimui (
37
). Ženevos konvencijos kontekste VPRK pabrėžia, kad neįmanoma nustatyti bendros taisyklės, kiek tai susiję su kumuliatyviomis priežastimis, dėl kurių gali būti pagrįstai prašoma suteikti pabėgėlio statusą (
38
). Jo nuomone, diskriminacinė priemonė bus laikoma persekiojimu, tik jeigu sukels labai žalingas pasekmes paveiktam asmeniui, pavyzdžiui, didelius teisės užsidirbti pragyvenimui, teisės išpažinti religiją arba galimybės lankyti švietimo įstaigas apribojimus ir priklausys nuo aplinkybių visumos, be kita ko, konkretaus geografinio, istorinio ir etninio konteksto (
39
).
53.
Atsižvelgiant į Teisingumo Teismo suformuluotus principus, susijusius su Direktyvos 2011/95 9 straipsnio 1 dalies a punkto aiškinimu, kompetentinga institucija, vertindama asmeninę suinteresuotojo asmens padėtį, turi išnagrinėti konkrečią situaciją, kuri jam gresia jo kilmės šalyje, atsižvelgdama ne tik į diskriminacinių priemonių, kurias jis gali patirti, pobūdį ir rimtumą ir dėl to jam kylančias pasekmes, bet ir į baudimo, kuris jam gali būti taikomas, jeigu nesilaikytų nustatytų suvaržymų ir apribojimų, pobūdį ir sunkumą. Primenu, kad pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją veiksmai, kurie gali būti laikomi persekiojimu, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2011/95 9 straipsnio 1 dalį, turi būti nustatomi atsižvelgiant į priemonių ir baudimo, kurio imtasi arba gali būti imtasi suinteresuotojo asmens atžvilgiu, rimtumą (
40
).
54.
Nagrinėjamu atveju nekyla jokių abejonių, kad, neatsižvelgiant į afganistanietėms mergaitėms ir moterims gresiančių represijų pobūdį tuo atveju, jeigu jos nesilaiko Talibano režimo nustatytų reikalavimų (kurie patys savaime gali būti laikomi persekiojimo veiksmais, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2011/95 9 straipsnio 1 dalies a punktą, nes dėl jų gali būti padaryta didelė ir netoleruotina žala asmeniui), nagrinėjamų diskriminacinių veiksmų ir priemonių sunkumo laipsnis yra lygiavertis EŽTK 15 straipsnio 2 dalyje nurodytų absoliučių teisių pažeidimo sunkumo laipsniui, ir taip yra tiek dėl jų intensyvumo, tiek dėl jų kumuliatyvaus poveikio, tiek dėl pasekmių, kurias jie sukelia paveiktam asmeniui.
55.
Galimybės naudotis sveikatos priežiūros paslaugomis apribojimai yra tokie griežti, kad jais pažeidžiama Chartijos 35 straipsnyje įtvirtinta pagrindinė teisė į sveikatos apsaugą ir dėl jų afganistanietėms mergaitėms ir moterims kyla nežmoniško ar žeminamo elgesio grėsmė, kaip tai suprantama pagal Chartijos 4 straipsnį, nes jos neturi galimybės kreiptis į kompetentingas sveikatos priežiūros tarnybas. Galimybių gauti išsilavinimą, profesinį mokymą ir dalyvauti darbo rinkoje apribojimai pažeidžia moterų teises gauti išsilavinimą ir dirbti, pripažintas visų pirma Chartijos 14 ir 15 straipsniuose, ir dėl to kyla rizika, kad jos negalės patenkinti elementariausių savo ir savo vaikų poreikių, pavyzdžiui, pavalgyti, nusiprausti ir turėti būstą (
41
). Tokie apribojimai dėl jų nulemtų suvaržymų sunkumo gali pakenkti šių mergaičių ir moterų fiziniam ar psichiniam neliečiamumui, kaip ir labiau tiesioginė grėsmė gyvybei. Iš šių mergaičių ir moterų taip pat atimama teisinė apsauga nuo smurto dėl lyties ir smurto šeimoje, o tai ne tik pažeidžia lygybės prieš įstatymą principą ir teisę į veiksmingą teisinę gynybą, bet ir gali pažeisti teisę į gyvybę ir kankinimo, nežmoniško ar žeminamo elgesio arba baudimo draudimą (
42
).
56.
Greta šių priemonių afganistanietėms mergaitėms ir moterims taikomos ir kitos diskriminacinės priemonės, kuriomis siekiama apriboti ar net uždrausti jų judėjimo laisvę viešojoje erdvėje, saviraiškos laisvę ir asociacijų laisvę arba laisvę eiti politines pareigas ir dalyvauti priimant politinius sprendimus. Visos šios priemonės rodo aiškų persekiojimo vykdytojų norą pašalinti mergaites ir moteris iš gyvenimo visuomenėje, atimant iš jų teises, nesvarbu, ar tai būtų pilietinės, politinės, ekonominės, socialinės arba kultūrinės teisės. Šių priemonių kumuliacinis poveikis ir sąmoningas bei sistemingas taikymas rodo, kad yra kuriama visuomenė, pagrįsta mergaičių ir moterų segregacijos ir priespaudos sistema, kurioje jos išstumiamos iš pilietinės visuomenės ir iš jų atimama teisė oriai ir deramai gyventi savo kilmės šalyje.
57.
Savo išvadoje sujungtose bylose Y ir Z generalinis advokatas Y. Bot pabrėžė, kad „persekiojimas yra pats sunkiausias veiksmas, nes juo akivaizdžiai ir nuolat paneigiamos pačios pagrindinės žmogaus teisės dėl jo odos spalvos, tautybės, lyties ir lytinės orientacijos, politinių ar religinių įsitikinimų. Nesvarbu, kokia persekiojimo forma, ir, nepaisant jo diskriminacinio pobūdžio, persekiojimas siejamas su žmogaus neigimu ir juo siekiama atriboti žmogų nuo visuomenės. Persekiojimas grindžiamas draudimu: draudimu gyventi visuomenėje su kitais dėl lyties, draudimu būti vienodai vertinamam dėl savo įsitikinimų ar draudimu gauti sveikatos priežiūrą ir išsilavinimą dėl savo rasės. Šiais draudimais asmuo yra baudžiamas dėl to, kas jis yra ar kam jis atstovauja“ (
43
).
58.
Šiuo atveju nekyla abejonių, kad, neatsižvelgiant į diskriminacinių priemonių formą, nesvarbu, ar tai būtų esamo režimo priimti dekretai, ar jo toleruojami veiksmai, jos savaime yra bausmė, t. y. bausmė už tai, kas moteris yra ar kam ji atstovauja šioje šalyje. Šiomis priemonėmis akivaizdžiai ir negailestingai dėl jų lyties paneigiamos pačios pagrindinės mergaičių ir moterų teisės, atimant iš jų tapatybę ir padarant jų kasdienį gyvenimą netoleruotiną.
59.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, jog Direktyvos 2011/95 9 straipsnio 1 dalies b punktas turi būti aiškinamas taip, kad sąvoka „persekiojimo veiksmai“ apima šalyje mergaitėms ir moterims taikomų diskriminacinių veiksmų ir priemonių, kuriais ribojama ar net draudžiama, be kita ko, galimybė gauti išsilavinimą ir sveikatos priežiūrą, vykdyti profesinę veiklą, dalyvauti viešajame ir politiniame gyvenime, judėjimo laisvė ir laisvė užsiimti sportine veikla, dėl kurių jos netenka apsaugos nuo smurto dėl lyties ir smurto šeimoje ir yra verčiamos visiškai užsidengti kūną ir veidą, visumą, nes šiais veiksmais ir šiomis priemonėmis dėl jų kumuliacinio poveikio iš šių mergaičių ir moterų atimamos pačios svarbiausios gyvenimo visuomenėje teisės ir taip pažeidžiamas ESS 2 straipsnyje ir Chartijos 1 straipsnyje įtvirtintas reikalavimas visapusiškai gerbti žmogaus orumą.
B.
Individualaus vertinimo, kurį kompetentinga institucija turi atlikti pagal Direktyvos 2011/95 4 straipsnio 3 dalį, apimtis (antrasis klausimas)
60.
Antruoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo iš esmės klausia, ar Direktyvos 2011/95 4 straipsnio 3 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį reikalaujama, kad kompetentinga institucija atsižvelgtų į su asmenine prašytojos padėtimi susijusias aplinkybes, o ne vien į jos lytį, kad nustatytų, ar diskriminacinės priemonės, kurios jai buvo ar gali būti taikomos jos kilmės šalyje, yra persekiojimas, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 9 straipsnio 1 dalies b punktą.
61.
Konkrečiai kalbant, tam teismui kyla klausimas, ar pakanka nustatyti, kad prašytoja yra moteris, ar vis dėlto būtina įrodyti, kad tokios priemonės šiai moteriai taikomos būtent dėl kitų su jos asmenine padėtimi susijusių veiksnių.
62.
Šis klausimas grindžiamas dviejų rūšių argumentais.
63.
Pirma, jis kyla iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo jurisprudencijos dėl afganistaniečių mergaičių ir moterų, bėgusių nuo ankstesnio Talibano režimo Afganistane, pateiktų tarptautinės apsaugos prašymų vertinimo. Pagal šią jurisprudenciją, suformuotą iki Direktyvos 2011/95 priėmimo, šių mergaičių ir moterų padėtis apskritai turėjo būti pripažinta pakankamai sunkia, kad būtų galima manyti, kad joms taikytos diskriminacinės priemonės savaime yra persekiojimo veiksmai, kaip tai suprantama pagal Ženevos konvenciją. Taigi pabėgėlio statusas prašytojai būdavo suteikiamas vien dėl to, kad ji yra afganistanietė mergaitė ar moteris. Žlugus Talibano režimui, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pakeitė savo jurisprudenciją ir nusprendė, kad tarptautinė apsauga gali būti suteikiama tik toms mergaitėms ir moterims, kurioms gresia būti persekiojamoms dėl to, kad jos perėmė „Vakarų įkvėptą gyvenimo būdą“, kuris tapo toks svarbus jų tapatybei, kad negalima reikalauti jo atsisakyti, siekiant išvengti persekiojimo grėsmės, ir toks vertinimas turi būti grindžiamas konkretaus atvejo aplinkybių tyrimu in concreto.
64.
Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, kad nors Talibano režimo nustatytos priemonės taikomos visoms mergaitėms ir moterims, konkrečiu atveju galėtų būti, kad vienai iš jų konkrečiai nebūtų taikoma viena ar kelios iš šių priemonių, todėl jai taikomos diskriminacinės priemonės dėl savo kumuliacinio poveikio nepasiektų tokio sunkumo lygio, kuris numatytas Direktyvos 2011/95 9 straipsnio 1 dalies a punkte.
65.
Direktyvos 2011/95 4 straipsnyje nustatytos faktų ir aplinkybių, kuriais grindžiamas tarptautinės apsaugos poreikio nagrinėjimas, vertinimo taisyklės. Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad šis straipsnis taikomas visiems tarptautinės apsaugos prašymams, neatsižvelgiant į persekiojimo priežastis, kuriomis grindžiami šie prašymai (
44
).
66.
Pagal Direktyvos 2011/95 4 straipsnio 3 dalį kompetentinga institucija privalo prašymą vertinti individualiai. Šis vertinimas turi leisti šiai institucijai identifikuoti asmenį, kuriam tikrai reikia tarptautinės apsaugos, ir įvertinti jo patikimumą (
45
). Atlikdama tokį vertinimą minėta institucija pagal šios direktyvos 4 straipsnio 3 dalies c punktą turi atsižvelgti į „prašytojo individualią padėtį ir asmenines aplinkybes, įskaitant tokius veiksnius, kaip biografijos faktai, lytis ir amžius, kad pagal prašytojo asmenines aplinkybes būtų įvertinta, ar prieš jį vykdyti ar galimai vykdyti veiksmai galėtų būti laikomi persekiojimu“ (
46
). Sąjungos teisės aktų leidėjas nenustatė konkrečių taisyklių dėl to, kokį svorį ar svarbą reikia suteikti prašytojo individualiai padėčiai ar jo asmeninėms aplinkybėms būdingiems aspektams.
67.
Direktyvos 2013/32 4 straipsnio 1 dalyje ir 10 straipsnio 3 dalies a punkte reikalaudamas, kad kompetentinga institucija tinkamai ir išsamiai išnagrinėtų prašymą (
47
), Sąjungos teisės aktų leidėjas šiai institucijai suteikia pakankamą diskreciją kiekvienu konkrečiu atveju ir atsižvelgiant į visą turimą informaciją nustatyti prašymui svarbias aplinkybes, kad būtų išnagrinėtas prašytojo tarptautinės apsaugos poreikis. Iš tikrųjų ši institucija, vertindama faktus ir aplinkybes, kuriais grindžiamas prašymas, gali geriausiai nustatyti veiksnius, į kuriuos reikia atsižvelgti (
48
).
68.
Teisingumo Teismas savo jurisprudencijoje pripažino, kad tokios diskrecijos esama.
69.
2014 m. gruodžio 2 d. Sprendime A ir kt. (
49
) ir 2018 m. sausio 25 d. Sprendime F (
50
), susijusiuose su persekiojimo dėl seksualinės orientacijos baime, Teisingumo Teismas konstatavo, kad nors Direktyvos 2011/95 4 straipsnio nuostatos taikytinos visiems tarptautinės apsaugos prašymams, nesvarbu, kokios persekiojimo priežastys nurodytos siekiant pagrįsti šiuos prašymus, kompetentingos valdžios institucijos
privalo priderinti pareiškimų ir dokumentų ar kitų įrodymų vertinimo tvarką
atsižvelgdamos į kiekvienos tarptautinės apsaugos prašymo kategorijos ypatumus ir paisydamos Chartija užtikrinamų teisių (
51
). Taigi Teisingumo Teismas neatmetė galimybės, kad tam tikrų rūšių ekspertizė gali būti naudinga vertinant faktus ir aplinkybes, jeigu ji būtų atliekama nepažeidžiant tarptautinės apsaugos prašytojo pagrindinių teisių (
52
).
70.
Be to, 2009 m. vasario 17 d. Sprendime Elgafaji (
53
), kuris susijęs su baime patirti didelę asmeninę grėsmę dėl nesirenkamojo smurto ginkluoto konflikto metu, Teisingumo Teismas pripažino, kad tokios grėsmės buvimas išimties tvarka gali būti laikomas įrodytu, kai vykstančiam ginkluotam konfliktui būdingas nesirenkamojo smurto laipsnis, kurį vertina kompetentingos nacionalinės institucijos, pasiekia tokį didelį mastą, kad jeigu civilis būtų grąžintas į atitinkamą šalį arba prireikus į atitinkamą regioną, realus pavojus patirti šią grėsmę jam kiltų vien dėl buvimo šioje teritorijoje, ir jis neprivalo pateikti įrodymų, kad ši grėsmė jam kyla būtent dėl su jo asmenine padėtimi susijusių aplinkybių (
54
).
71.
Tai rodo, kad pats reikalavimas individualiai įvertinti tarptautinės apsaugos prašymą reiškia, kad kompetentinga institucija turi priderinti faktinių aplinkybių ir įrodymų vertinimo tvarką, atsižvelgdama į kiekvieno prašymo ypatumus.
72.
Mano nuomone, iš Afganistano kilusių mergaičių ir moterų pateikti tarptautinės apsaugos prašymai turi ypatumų, leidžiančių kompetentingoms valdžios institucijoms priderinti šių prašymų vertinimo tvarką.
73.
Diskriminacinės priemonės, kurių afganistanietėms mergaitėms ir moterims gresia patirti, priskiriamos segregacijos ir priespaudos sistemai, taikomai joms vien dėl to, kad jos yra šios šalies teritorijoje, neatsižvelgiant į jų tapatybę ar asmeninę padėtį (
55
). Žinoma, nors gali būti, kad prašytoja dėl savo konkrečių savybių nebus paveikta vienos ar kelių aptariamų priemonių, jai vis tiek gresia apribojimai ir suvaržymai, kurie, vertinami atskirai arba kartu, yra tokio sunkumo laipsnio, kuris prilygsta reikalaujamam pagal Direktyvos 2011/95 9 straipsnio 1 dalies a punktą. Be to, šis režimas, patvirtintas daugeliu dokumentų, apibūdinamas kaip nepanašus į jokį kitą (
56
). Tiek EUAA, tiek Europos Tarybos ar Jungtinių Tautų sistemai priklausančių organizacijų, tiek tarptautinių NVO parengtose ataskaitose nurodoma, kad dėl požiūrio į afganistanietes mergaites ir moteris prašytojoms gali kilti bendras tarptautinės apsaugos poreikis.
74.
Tokiomis aplinkybėmis, mano nuomone, niekas nedraudžia kompetentingai institucijai, atsižvelgiant į visą jos turimą informaciją, nuspręsti, kad nebūtina nustatyti, jog grėsmė prašytojai kyla dėl kitų nei jos lytis skiriamųjų požymių.
75.
Būtent taip konstatuoja ir Europos Žmogaus Teisių Teismas. Jis palengvina reikalavimą, pagal kurį prašytojas turi galėti įrodyti esant tikrą netinkamo elgesio grėsmę dėl jam būdingų aplinkybių arba konkrečių savybių bylose, kuriose nustatoma, kad prašytojas priklauso grupei, į kurią jo kilmės šalyje yra sistemingai nukreipti veiksmai, ir kad dėl bendros smurto situacijos šioje šalyje vien dėl grįžimo jam kils nežmoniško ar žeminamo elgesio, prieštaraujančio EŽTK 3 straipsniui, pavojus (
57
).
76.
Man atrodo, kad tokia vertinimo tvarka taip pat priklauso diskrecijai, kurią Sąjungos teisės aktų leidėjas suteikia valstybėms narėms Direktyvos 2011/95 3 straipsnyje. Pagal šį straipsnį valstybės narės gali nustatyti arba palikti galioti palankesnius reikalavimus, visų pirma skirtus nustatyti, kurie asmenys atitinka pabėgėlio statuso suteikimo reikalavimus, tačiau tokie reikalavimai turi būti suderinami su šia direktyva. Kaip Teisingumo Teismas priminė 2021 m. lapkričio 9 d. Sprendime Bundesrepublik Deutschland (Šeimos vienovės išsaugojimas) (
58
), šie reikalavimai gali, be kita ko, apimti pabėgėlio statuso suteikimo sąlygų sušvelninimą ir neturi prieštarauti minėtos direktyvos bendrai struktūrai ar tikslams (
59
).
77.
Manau, kad tokia vertinimo tvarka negali prieštarauti Direktyvos 2011/95 bendrai struktūrai ir tikslui, nes pabėgėlio statusas suteikiamas tinkamai ir išsamiai išnagrinėjus prašytojos tarptautinės apsaugos poreikį pagal šios direktyvos II ir III skyriuose nustatytas šio statuso suteikimo sąlygas.
78.
Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, manau, kad Direktyvos 2011/95 4 straipsnio 3 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip: pagal jį nedraudžiama, kad kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos, atlikdamos prašytojos individualios padėties ir asmeninių aplinkybių vertinimą, kurio reikalaujama siekiant individualiai įvertinti tarptautinės apsaugos prašymą, nustatytų, kad prašytoja pagrįstai baiminasi patirti persekiojimo veiksmus dėl savo lyties, ir nesiaiškintų kitų su jos asmenine padėtimi susijusių aplinkybių.
V. Išvada
79.
Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Verwaltungsgerichtshof (Aukščiausiasis administracinis teismas, Austrija) pateiktus prejudicinius klausimus:
1.
2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/95/ES dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo statuso pabėgėliams arba papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir suteikiamos apsaugos pobūdžio reikalavimų 9 straipsnio 1 dalies b punktas
turi būti aiškinamas taip:
sąvoka „persekiojimo veiksmai“ apima šalyje mergaitėms ir moterims taikomų diskriminacinių veiksmų ir priemonių, kuriais ribojama ar net draudžiama, be kita ko, galimybė gauti išsilavinimą ir sveikatos priežiūrą, vykdyti profesinę veiklą, dalyvauti viešajame ir politiniame gyvenime, judėjimo laisvė ir laisvė užsiimti sportine veikla, dėl kurių jos netenka apsaugos nuo smurto dėl lyties ir smurto šeimoje ir yra verčiamos visiškai užsidengti kūną ir veidą, visumą, nes šiais veiksmais ir šiomis priemonėmis dėl jų kumuliacinio poveikio iš šių mergaičių ir moterų atimamos pačios svarbiausios gyvenimo visuomenėje teisės ir taip pažeidžiamas ESS 2 straipsnyje ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 1 straipsnyje įtvirtintas reikalavimas visapusiškai gerbti žmogaus orumą.
2.
Direktyvos 2011/95 4 straipsnio 3 dalies c punktas
turi būti aiškinamas taip:
pagal jį nedraudžiama, kad kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos, atlikdamos prašytojos individualios padėties ir asmeninių aplinkybių vertinimą, kurio reikalaujama siekiant individualiai įvertinti tarptautinės apsaugos prašymą, nustatytų, kad prašytoja pagrįstai baiminasi patirti persekiojimo veiksmus dėl savo lyties, ir nesiaiškintų kitų su jos asmenine padėtimi susijusių aplinkybių.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo statuso pabėgėliams arba papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir suteikiamos apsaugos pobūdžio reikalavimų (OL L 337, 2011, p. 9).
(
3
)	C‑71/11 ir C‑99/11, toliau – Sprendimas Y ir Z, EU:C:2012:518. Šis sprendimas susijęs su tarptautinės apsaugos prašymo, grindžiamo persekiojimo dėl prašytojo religijos grėsme, vertinimu. Taip pat žr. 2018 m. spalio 4 d. Sprendimą Fathi (C‑56/17, EU:C:2018:803).
(
4
)	C‑199/12–C‑201/12, EU:C:2013:720. Šis sprendimas susijęs su tarptautinės apsaugos prašymo, grindžiamo persekiojimo dėl prašytojo homoseksualumo grėsme, vertinimu.
(
5
)	2004 m. balandžio 29 d. Tarybos direktyva dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo pabėgėliams ar asmenims, kuriems reikalinga tarptautinė apsauga, jų statuso ir suteikiamos apsaugos pobūdžio būtiniausių standartų (OL L 304, 2004, p. 12; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 7 t., p. 96).
(
6
)	Žr. 2022 m. gruodžio 7 d.Migrationsverket (Migracijos tarnyba, Švedija) pranešimus „Women from Afghanistan to be granted asylum in Sweden“ ir „Being a woman from Afghanistan is enough to get protection“.
(
7
)	Žr. 2023 m. sausio 30 d.Flygtningenævnet (Pabėgėlių komisija, Danija) pranešimą, skelbiamą internete adresu Flygtningenævnet giver asyl til kvinder og piger fra Afghanistan - Fln.
(
8
)	Žr. 2023 m. vasario 15 d.Maahanmuuttovirasto (Nacionalinė imigracijos tarnyba, Suomija) pranešimą „Refugee Status to Afghan Women and Girls“.
(
9
)	2001 m. liepos 20 d. Tarybos direktyva dėl minimalių normų, suteikiant perkeltiesiems asmenims laikiną apsaugą esant masiniam srautui, ir dėl priemonių, skatinančių valstybių narių tarpusavio pastangų priimant tokius asmenis ir atsakant už tokio veiksmo padarinius pusiausvyrą (OL L 212, p. 12; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 162). Žr. 2021 m. rugsėjo 16 d. Europos Parlamento rezoliuciją dėl padėties Afganistane (2021/2877(RSP), 41 punktas) po 2021 m. rugpjūčio 19 d. Europos Sąjungos vyriausiojo įgaliotinio užsienio reikalams ir saugumo politikai ir Komisijos pirmininko pavaduotojo Josep Borrell pateiktos pastabos.
(
10
)	Žr. EUAA Country guidance: Afghanistan, 2023 m. sausio mėn., visų pirma 3.15 punktą (p. 23), taip pat 86 ir paskesnius puslapius.
(
11
)	Žr. VPRK, Statement on the concept of persecution on cumulative grounds in light of the current situation for women and girls in Afghanistan, issued in the context of the preliminary ruling reference to the Court of Justice of the European Union in the cases of AH and FN v. Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (C‑608/22 and C‑609/22), 5.1.11 punktas.
(
12
)	Toliau – Chartija.
(
13
)	Pasirašyta Romoje 1950 m. lapkričio 4 d., toliau – EŽTK.
(
14
)	Pasirašyta 1951 m. liepos 28 d. Ženevoje [Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 189 t., p. 150, Nr. 2545 (1954)] ir įsigaliojusi 1954 m. balandžio 22 d.
(
15
)	Sudarytas 1967 m. sausio 31 d. Niujorke ir įsigaliojęs 1967 m. spalio 4 d.
(
16
)	2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl tarptautinės apsaugos suteikimo ir panaikinimo bendros tvarkos (OL L 180, 2013, p. 60).
(
17
)	Žr. šios išvados 10 išnašą.
(
18
)	Darau nuorodą į savo išvadą byloje Intervyuirasht organ na DAB pri MS (Moterys, nukentėjusios nuo smurto šeimoje) (C‑621/21, EU:C:2023:314, 17 išnaša).
(
19
)	Žr. to sprendimo 68 punktą. Kursyvu išskirta mano.
(
20
)	Nemanau, kad jungtuko „arba“ vartojimas Direktyvos 2011/95 9 straipsnio 1 dalyje neleistų pateikti tokio aiškinimo.
(
21
)	Šioje konvencijoje sąvoka „persekiojimo veiksmai“ neapibrėžta. Tik jos 1 straipsnio A skirsnio pirmos pastraipos 2 punkte nustatyta, kad sąvoka „pabėgėlis“ apima bet kurį asmenį, kuris „dėl visiškai pagrįstos baimės būti persekiojamam dėl rasės, religijos, pilietybės, priklausymo tam tikrai socialinei grupei ar politinių įsitikinimų yra už šalies, kurios pilietis jis yra, ribų ir negali arba bijo naudotis tos šalies gynyba“ (kursyvu išskirta mano).
(
22
)	Dėl Direktyvos 2004/83 žr. Komisijos pastabas dėl 11 straipsnio „Persekiojimo veiksmai“ (tapusio Direktyvos 2004/83 9 straipsniu) 2001 m. rugsėjo 12 d. pateiktame Pasiūlyme dėl Tarybos direktyvos dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo pabėgėliams ar asmenims, kuriems reikalinga tarptautinė apsauga, jų statuso ir suteikiamos apsaugos pobūdžio būtiniausių standartų (COM(2001) 510 final).
(
23
)	Žr. Sprendimą Y ir Z (57 punktas).
(
24
)	Šios teisės numatytos atitinkamai EŽTK 2 ir 3 straipsniuose, 4 straipsnio 1 dalyje ir 7 straipsnyje bei Chartijos 2 ir 4 straipsniuose, 5 straipsnio 1 dalyje ir 49 straipsnyje.
(
25
)	1996 m. kovo 4 d. Bendroji pozicija, Tarybos nustatyta remiantis Europos Sąjungos sutarties K.3 straipsniu dėl sąvokos „pabėgėlis“ apibrėžimo pagal 1951 m. liepos 28 d. Ženevos konvencijos dėl pabėgėlių statuso 1 straipsnį suderinto taikymo (OL L 63, 1996, p. 2; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 1 t., p. 20).
(
26
)	Žr. šios Bendrosios pozicijos 4 punktą. Pažymiu, kad 2001 m. Taryboje vykstant darbams, susijusiems su šios išvados 22 išnašoje nurodytu pasiūlymu dėl direktyvos, Sąjungos teisės aktų leidėjas nurodė pagrindines žmogaus teises, visų pirma pabrėždamas „gyvybę, laisvę ar <…> kūno neliečiamumą“, paskui, atsižvelgdamas į kai kurių valstybių narių pareikštas išlygas, nurodė teises, nuo kurių negalima niekaip nukrypti pagal EŽTK 15 straipsnio 2 dalį (žr. dokumentus Nr. 13620/01, Nr. 11356/02, Nr. 12620/02 ir Nr. 13648/02, prieinamus Tarybos interneto svetainėje).
(
27
)	Žr. Sprendimą Y ir Z (57 punktas).
(
28
)	Žr. Sprendimą Y ir Z (58 punktas).
(
29
)	Žr. 2019 m. gegužės 14 d. Sprendimą X ir kt. (C‑199/12–C‑201/12, EU:C:2013:720, 53 punktas) ir 2020 m. lapkričio 19 d. Sprendimą Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Karo tarnyba ir prieglobstis) (C‑238/19, EU:C:2020:945, 22 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
30
)	Žr. 2018 m. spalio 4 d. Sprendimą Fathi (C‑56/17, EU:C:2018:803, 94 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
31
)	Žr. Sprendimą Y ir Z, kuriame Teisingumo Teismas, pavyzdžiui, nurodė, kad „įstatyme numatyti veiksmai, kurie riboja pagrindinės teisės į religijos laisvę įgyvendinimą, kaip tai suprantama pagal Chartijos 10 straipsnio 1 dalį, nelaikomi persekiojimu ir nepažeidžia šios teisės, nes jiems taikoma Chartijos 52 straipsnio 1 dalis“ (60 punktas).
(
32
)	Žr. Sprendimą Y ir Z, kuriame Teisingumo Teismas nurodė, kad „[v]eiksmai, kurie aiškiai pažeidžia Chartijos 10 straipsnio 1 dalimi pripažintą teisę, bet nėra tokie rimti, kad atitiktų pagrindinių žmogaus teisių, kurių negalima varžyti pagal EŽTK 15 straipsnio 2 dalį, pažeidimą, taip pat negali būti laikomi persekiojimu, kaip tai suprantama pagal [Direktyvos 2004/83] 9 straipsnio 1 dalį ir Ženevos konvencijos 1 A straipsnį“ (61 punktas, kursyvu išskirta mano).
(
33
)	Šiuo klausimu žr. Sprendimą Y ir Z, kuriame Teisingumo Teismas paaiškino, kad veiksmai, kurie dėl jiems būdingo rimtumo, taip pat dėl sunkių pasekmių atitinkamam asmeniui gali būti laikomi persekiojimu, turi būti nustatomi ne pagal pažeistos religijos laisvės aspektus, bet pagal suinteresuotojo asmens atžvilgiu vykdytų represijų pobūdį ir jų pasekmes (65 ir 66 punktai).
(
34
)	C‑56/17, EU:C:2018:803.
(
35
)	Žr. Sprendimą Y ir Z (67 punktas), taip pat 2018 m. spalio 4 d. Sprendimą Fathi (C‑56/17, EU:C:2018:803, 95 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
36
)	Šiuo klausimu žr. EUAA Qualification for International Protection, Judicial analysis, second edition, 2023 m. sausio mėn. (be kita ko, 1.4.3 punktas dėl Direktyvos 2011/95 9 straipsnio 1 dalies b punkto).
(
37
)	Šiuo klausimu žr. šios išvados 36 išnašoje nurodytą teisinę analizę, kurioje EUAA pažymi, kad „mažiau palankus požiūris dėl skirtingo požiūrio į įvairias grupes savaime nėra persekiojimas. Diskriminaciniai teisės aktai arba diskriminacinis įstatymo taikymas gali būti laikomi persekiojimo veiksmais tik tuo atveju, jeigu yra labai rimtų sunkinančių aplinkybių, pavyzdžiui, labai žalingos pasekmės prašytojui“. EUAA mano, kad „dideli teisės užsiimti profesine veikla, išpažinti savo religiją ar lankyti švietimo įstaigas apribojimai, nelygu aplinkybės, savaime arba kartu su kitais apribojimais gali prilygti persekiojimui, jeigu jais asmuo paveikiamas taip pat kaip ir tuo atveju, kai padaromas sunkus pagrindinės žmogaus teisės pažeidimas, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2011/95 9 straipsnio 1 dalies a punktą. Šiomis aplinkybėmis reikia atsižvelgti į visas individualias aplinkybes, visų pirma į diskriminacinių aktų ir (arba) priemonių kumuliacinį poveikį asmens gyvenimo sąlygoms“ (laisvas vertimas) (1.4.4.3 punktas).
(
38
)	Žr. VPRK, „Pabėgėlio statuso nustatymo procedūrų ir kriterijų vadovas ir pagrindiniai principai dėl tarptautinės apsaugos pagal [Ženevos] konvenciją“, 2019 m. vasario mėn. (53–55 punktai).
(
39
)	Žr. VPRK, „Pabėgėlio statuso nustatymo procedūrų ir kriterijų vadovas ir pagrindiniai principai dėl tarptautinės apsaugos pagal [Ženevos] konvenciją“ 2011 m. gruodžio mėn. (53–55 punktai), taip pat VPRK, „Pagrindiniai tarptautinės apsaugos principai Nr. 1: Persekiojimas dėl lyties pagal [Ženevos konvencijos] 1 straipsnio A skirsnio 2 dalį“, 2008 m. liepos 8 d. (14 punktas).
(
40
)	Sprendime Y ir Z Teisingumo Teismas nurodė, kad teisės į religijos laisvę pažeidimas gali būti persekiojimas, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2004/83 9 straipsnio 1 dalies a punktą, kai prieglobsčio prašytojas kilmės šalyje dėl naudojimosi šia laisve patiria realią riziką, be kita ko, būti persekiojamam, kankinamam, patirti nežmonišką ar žeminamą bausmę, o tai atlieka šios direktyvos 6 straipsnyje numatyti vykdytojai (67 punktas). Taip pat žr. 2018 m. spalio 4 d. Sprendimą Fathi (C‑56/17, EU:C:2018:803, 95 punktas).
(
41
)	Kaip yra nurodęs Teisingumo Teismas, Chartijos 4 straipsnyje numatyta ypač aukšta sunkumo riba pasiekiama tais atvejais, kai asmuo patenka į nepaprastai sunkią materialinę padėtį, dėl kurios negalėtų patenkinti elementariausių savo poreikių, pavyzdžiui, pavalgyti, nusiprausti ir turėti būstą, ir kuri kenktų jo fizinei ar psichinei sveikatai arba ją pablogintų taip, kaip būtų nesuderinama su žmogaus orumu. 2019 m. kovo 19 d. Sprendime Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, 92 punktas) Teisingumo Teismas nurodė 2011 m. sausio 21 d. EŽTT sprendimą M. S. S. prieš Belgiją ir Graikiją (CE:ECHR:2011:0121JUD003069609, 252–263 punktai).
(
42
)	Šiuo klausimu žr. 2009 m. birželio 9 d. EŽTT sprendimą Opuz prieš Turkiją (CE:ECHR:2009:0609JUD003340102, 176 punktas).
(
43
)	Žr. generalinio advokato Y. Bot išvadą sujungtose bylose Y ir Z (C‑71/11 ir C‑99/11, EU:C:2012:224, 56 punktas).
(
44
)	Žr. 2018 m. sausio 25 d. Sprendimą F (C‑473/16, EU:C:2018:36, 36 punktas).
(
45
)	Žr. Direktyvos 2011/95 12 konstatuojamąją dalį. Taip pat žr. 2014 m. sausio 30 d. Sprendimą Diakité (C‑285/12, EU:C:2014:39, 33 punktas); 2014 m. gruodžio 18 d. Sprendimą M’Bodj (C‑542/13, EU:C:2014:2452, 37 punktas); 2018 m. sausio 25 d. Sprendimą F (C‑473/16, EU:C:2018:36, 34 punktas) ir 2021 m. birželio 10 d. Sprendimą Bundesrepublik Deutschland (Sąvoka rimta ir asmeninė grėsmė) (C‑901/19, EU:C:2021:472, 44 punktas). Primenu, kad atsižvelgdama į prašytojo asmeninę padėtį kompetentinga institucija taip pat turi galėti įvertinti, ar prašytojui reikia specialių procesinių garantijų pagal Direktyvos 2013/32 24 straipsnį, ir nustatyti, kokias lengvatas pagal Direktyvos 2011/95 20 straipsnio 3 ir 4 dalis reikia suteikti tarptautinės apsaugos gavėjams.
(
46
)	Kursyvu išskirta mano. Šiuo klausimu žr. EUAA leidinį „Teisinė analizė. Įrodymų ir patikimumo vertinimas pagal Bendrą Europos prieglobsčio sistemą“, 2018, kuriame EUAA pažymi, kad kumuliacinis diskriminacinių priemonių poveikis turi būti vertinamas pagal asmeninę prašytojo padėtį, atsižvelgiant į visus veiksmus, kuriuos prašytojas patyrė ar kurių jam gresia patirti (4.3.1 punktas, p. 67).
(
47
)	Žr. Direktyvos 2013/32 18 ir 20 konstatuojamąsias dalis.
(
48
)	Taigi iš Direktyvos 2013/32 18 straipsnio 1 dalies matyti, kad kompetentinga institucija, jei mano, kad tai svarbu vertinant prašymą pagal Direktyvos 2011/95 4 straipsnį, gali, gavusi prašytojo sutikimą, imtis būtinų priemonių, kad būtų atliktas prašytojo medicininis patikrinimas dėl praeityje jo patirtų persekiojimo ar didelės žalos požymių.
(
49
)	C‑148/13–C‑150/13, EU:C:2014:2406.
(
50
)	C‑473/16, EU:C:2018:36.
(
51
)	Žr. 2014 m. gruodžio 2 d. Sprendimą A ir kt. (C‑148/13–C‑150/13, EU:C:2014:2406, 54 punktas) ir 2018 m. sausio 25 d. Sprendimą F (C‑473/16, EU:C:2018:36, 36 punktas).
(
52
)	Žr. 2018 m. sausio 25 d. Sprendimą F (C‑473/16, EU:C:2018:36, 37 punktas). Taikomi metodai turi atitikti direktyvų 2011/95 ir 2013/32 nuostatas ir, kaip matyti iš šių direktyvų atitinkamai 16 ir 60 konstatuojamųjų dalių, Chartija užtikrinamas pagrindines teises, kaip antai Chartijos 1 straipsnyje įtvirtintą teisę į žmogaus orumo gerbimą ir jos 7 straipsnyje užtikrinamą teisę į privatų ir šeimos gyvenimą. Šiuo klausimu žr. 2014 m. gruodžio 2 d. Sprendimą A ir kt. (C‑148/13–C‑150/13, EU:C:2014:2406, 53 punktas).
(
53
)	C‑465/07, EU:C:2009:94.
(
54
)	Žr. 2009 m. vasario 17 d. Sprendimą Elgafaji (C‑465/07, EU:C:2009:94, 43 punktas) ir 2021 m. birželio 10 d. Sprendimą Bundesrepublik Deutschland (Sąvoka rimta ir asmeninė grėsmė) (C‑901/19, EU:C:2021:472, 28 punktas).
(
55
)	Tokia nuomonė išreikšta ir VPRK pareiškime, pateiktame atsižvelgiant į šiuos prašymus priimti prejudicinį sprendimą: „Nors kai kurių prašymų, susijusių su priklausymu konkrečiai lyčiai, atveju prašytojams gresia persekiojimas dėl ypatingų aplinkybių (pavyzdžiui, baudimo už socialinių moralės normų pažeidimą, smurto šeimoje), kitiems toks pavojus kils dėl bendros padėties šalyje, susijusios su diskriminacija ir smurtu dėl lyties“ (laisvas vertimas) (5.2.4 punktas).
(
56
)	Žr. Žmogaus teisių tarybos leidinį „Žmogaus teisių padėtis Afganistane. Specialiojo pranešėjo pranešimas dėl žmogaus teisių padėties Afganistane“, 2022 m. rugsėjo 9 d.: „Jokioje kitoje šalyje moterys ir mergaitės taip greitai nedingo iš visų visuomenės gyvenimo sričių ir niekur kitur jų padėtis netapo tokia nepalanki visais gyvenimo aspektais“ (21 punktas).
(
57
)	Pavyzdžiui, žr., 2020 m. vasario 25 d. EŽTT sprendimą A. S. N. ir kt. prieš Nyderlandus (CE:ECHR:2020:0225JUD006837717, 107 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
58
)	C‑91/20, EU:C:2021:898.
(
59
)	Žr. to sprendimo 39 ir 40 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją. Teisingumo Teismas priminė, kad visų pirma draudžiami reikalavimai, kuriais siekiama suteikti pabėgėlio statusą trečiųjų šalių piliečiams, kurių padėtis visiškai neatitinka tarptautinės apsaugos suteikimo logikos (40 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).