62023CC0383
GENERALINĖS ADVOKATĖS
LAILA MEDINA IŠVADA,
pateikta 2024 m. rugsėjo 12 d. (
1
)
Byla C‑383/23
Anklagemyndigheden
prieš
ILVA A/S
(Vestre Landsret (Vakarų regiono apeliacinis teismas, Danija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Asmens duomenų apsauga – Reglamentas (ES) 2016/679 – 83 straipsnis – Administracinės baudos – Baudos, išskyrus administracines baudas – Sąvoka „įmonė“ – SESV 101 ir 102 straipsniai – Patronuojančioji ir patronuojamoji įmonės – Patronuojamosios įmonės padarytas Reglamento 2016/679 pažeidimas – Baudos dydžio apskaičiavimas – Bendros grupės, kuriai priklauso atitinkama bendrovė, apyvartos įvertinimas – Baudžiamoji byla“
1.
Šiuo Vestre Landsret (Vakarų regiono apeliacinis teismas, Danija) prašymu priimti prejudicinį sprendimą prašoma išaiškinti Reglamento (ES) 2016/679 (
2
) 83 straipsnio 4–6 dalis. Jis pateiktas nagrinėjant baudžiamąją bylą, kurią Anklagemyndigheden (Danijos prokuroras) iškėlė bendrovei ILVA A/S (toliau – ILVA) (
3
) dėl to, kad ji, ne mažiau kaip 350000 buvusių klientų asmens duomenų valdytoja, neįvykdė savo pareigų pagal Bendrąjį duomenų apsaugos reglamento (toliau – BDAR) 5 straipsnio 1 dalies e punktą, 5 straipsnio 2 dalį ir 6 straipsnį.
2.
Byloje sprendžiama, ar BDAR 83 straipsnio 4–6 dalyse vartojama sąvoka „įmonė“, kaip ji suprantama šio reglamento 150 konstatuojamojoje dalyje, turi būti aiškinama taip, kad ji atitinka Sąjungos konkurencijos teisėje (SESV 101 ir 102 straipsniai) vartojamą sąvoką „įmonė“. Taigi kyla klausimas, ar skiriant baudą įmonei už BDAR pažeidimą reikia atsižvelgti į bendrą ūkio subjekto (ar grupės), kurio dalis yra pažeidimą padariusi įmonė, metinę apyvartą, o ne tik į bendrą šios įmonės metinę apyvartą.
3.
Nagrinėjamos bylos ypatumas yra tas, kad pagrindinėje byloje baudą skyrė ne nacionalinė duomenų priežiūros institucija, vykdydama savo priežiūros įgaliojimus, o teismas baudžiamojoje byloje. Iš tiesų Sąjungos teisės aktų leidėjas į BDAR įtraukė specialią nuostatą šiuo klausimu, kuri visų pirma taikoma Danijai.
I. Teisinis pagrindas
A.
Sąjungos teisė
4.
BDAR 150 ir 151 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(150)
siekiant sugriežtinti ir suvienodinti administracines sankcijas už šio reglamento pažeidimus, kiekvienai priežiūros institucijai turėtų būti suteikti įgaliojimai skirti administracines baudas. Šiame reglamente turėtų būti nurodyti pažeidimai ir nustatyti didžiausi susijusių administracinių baudų dydžiai ir tų baudų nustatymo kriterijai; baudas kiekvienu konkrečiu atveju turėtų nustatyti kompetentinga priežiūros institucija, atsižvelgdama į visas reikšmingas konkrečios situacijos aplinkybes ir deramai atsižvelgdama visų pirma į pažeidimo pobūdį, sunkumą, trukmę ir pasekmes, taip pat į priemones, kurių imtasi siekiant, kad būtų laikomasi šiame reglamente nustatytų prievolių, ir siekiant užkirsti kelią pažeidimo pasekmėms arba jas sumažinti. Jei administracinės baudos skiriamos įmonei, tais tikslais įmonė turėtų būti suprantama kaip įmonė, apibrėžta SESV 101 ir 102 straipsniuose. <…>
(151)
Danijos ir Estijos teisinėse sistemose neleidžiama skirti administracinių baudų, kaip nustatyta šiame reglamente. Administracines baudas reglamentuojančios taisyklės gali būti taikomos taip, kad Danijoje baudą, kaip baudžiamąją sankciją, skirtų kompetentingi nacionaliniai teismai, o Estijoje pagal nusižengimų procedūrą baudą skirtų priežiūros institucija su sąlyga, kad toks taisyklių taikymas tose valstybėse narėse turėtų priežiūros institucijų skiriamoms administracinėms baudoms lygiavertį poveikį. Taigi kompetentingi nacionaliniai teismai turėtų atsižvelgti į baudą inicijuojančios priežiūros institucijos rekomendaciją. Bet kuriuo atveju skiriamos baudos turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasomos.“
5.
BDAR 83 straipsnyje „Bendrosios administracinių baudų skyrimo sąlygos“ numatyta:
„1.   Kiekviena priežiūros institucija užtikrina, kad pagal šį straipsnį skiriamos administracinės baudos už 4, 5 ir 6 dalyse nurodytus šio reglamento pažeidimus kiekvienu konkrečiu atveju būtų veiksmingos, proporcingos ir atgrasomos.
2.   Administracinės baudos, atsižvelgiant į kiekvieno konkretaus atvejo aplinkybes, skiriamos kartu su 58 straipsnio 2 dalies a–h punktuose ir j punkte nurodytomis priemonėmis arba vietoj jų. Sprendžiant dėl to, ar skirti administracinę baudą, ir sprendžiant dėl administracinės baudos dydžio kiekvienu konkrečiu atveju deramai atsižvelgiama į šiuos dalykus:
<…>
3.   Jei duomenų valdytojas arba duomenų tvarkytojas, atlikdamas tą pačią tvarkymo operaciją ar susijusias tvarkymo operacijas, tyčia ar dėl aplaidumo pažeidžia kelias šio reglamento nuostatas, bendra administracinės baudos suma nėra didesnė nei suma, kuri nustatyta už rimčiausią pažeidimą.
4.   Pažeidus toliau išvardytas nuostatas, pagal 2 dalį skiriamos administracinės baudos iki 10000000 EUR arba, įmonės atveju – iki 2 % jos ankstesnių finansinių metų bendros metinės pasaulinės apyvartos, atsižvelgiant į tai, kuri suma yra didesnė:
<…>
5.   Pažeidus toliau išvardytas nuostatas, pagal 2 dalį skiriamos administracinės baudos iki 20000000 EUR arba, įmonės atveju – iki 4 % jos ankstesnių finansinių metų bendros metinės pasaulinės apyvartos, atsižvelgiant į tai, kuri suma yra didesnė:
<…>
6.   Jei nesilaikoma 58 straipsnio 2 dalyje nurodyto priežiūros institucijos nurodymo, pagal šio straipsnio 2 dalį skiriamos administracinės baudos iki 20000000 EUR arba, įmonės atveju – iki 4 % jos ankstesnių finansinių metų bendros metinės pasaulinės apyvartos, atsižvelgiant į tai, kuri suma yra didesnė.
<…>
8.   Priežiūros institucijos naudojimuisi įgaliojimais pagal šį straipsnį taikomos atitinkamos procedūrinės garantijos, laikantis Sąjungos teisės aktų ir valstybės narės teisės aktų, įskaitant veiksmingas teismines teisių gynimo priemones ir tinkamą procesą.
<…>“
B.
Nacionalinė teisė
6.
Lov Nr. 502 af 23. maj 2018 om supplerende bestemmelser til forordning om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger (2018 m. gegužės 23 d. Įstatymas Nr. 502, kuriuo papildomas Reglamentas dėl [fizinių asmenų] apsaugos tvarkant asmens duomenis ir dėl laisvo tokių duomenų judėjimo) 41 straipsnyje nustatyta:
„1. Jei pagal kitus teisės aktus nėra pagrindo skirti didesnę nuobaudą, skiriama bauda arba laisvės atėmimo bausmė iki šešių mėnesių asmeniui, kuris pažeidžia nuostatas dėl:
<…>
4)
pagrindinių duomenų tvarkymo principų, įskaitant sutikimo sąlygas, nustatytų [BDAR] 5–7 ir 9 straipsniuose;
<…>
3. Skiriant sankciją pagal 1 ir 2 dalis reikia vadovautis [BDAR] 83 straipsnio 2 dalimi.
<…>
6. Bendrovės ir t. t. (juridiniai asmenys) gali būti traukiamos baudžiamojon atsakomybėn pagal Baudžiamojo kodekso 5 skyriuje nustatytas taisykles. <…>“
II. Faktinės aplinkybės, dėl kurių kilo ginčas pagrindinėje byloje, ir prejudiciniai klausimai
7.
Bendrovei ILVA Danijos teismuose pareikšti kaltinimai dėl to, kad nuo 2018 m. gegužės mėn. iki 2019 m. sausio mėn. ji neįvykdė savo, kaip duomenų valdytojos, pareigų, susijusių su buvusių klientų asmens duomenų saugojimu pagal BDAR 5 straipsnio 1 dalies e punktą, 5 straipsnio 2 dalį ir 6 straipsnį.
8.
ILVA valdo baldų parduotuvių tinklą ir priklauso įmonių grupei Lars Larsen Group (toliau – grupė). Bendra grupės apyvarta 2016–2017 finansiniais metais sudarė 6,57 mlrd. Danijos kronų (DKK) (apie 881 mln. EUR). Iš jų patronuojamosios įmonės ILVA apyvarta sudarė 1,8 mlrd. DKK (apie 241 mln. EUR).
9.
Prokuroras, remdamasis Datatilsynet (Danijos duomenų apsaugos priežiūros institucija), kuri pagal BDAR yra Danijos duomenų apsaugos institucija arba „priežiūros institucija“) rekomendacija, teigė, kad ILVA turėtų būti skirta 1,5 mln. DKK (apie 201000 EUR) bauda. Su apyvarta susijusi sistema, pagal kurią apskaičiuojamas šios baudos dydis, grindžiama ne ILVA, o bendra visos grupės apyvarta.
10.
2021 m. vasario 12 d. sprendimu Retten i Aarhus (Orhuso apylinkės teismas, Danija) pripažino ILVA kalta pagal jai pareikštą kaltinimą, tačiau nusprendė, kad, priešingai, nei teigė prokuroras, ji veikė aplaidžiai. Šis teismas nurodė ILVA sumokėti 100000 DKK (apie 13400 EUR) baudą. Be to, šio teismo nuomone, kadangi kaltinimai buvo pareikšti tik bendrovei ILVA, o ne visai grupei, apskaičiuojant baudos dydį nereikėjo atsižvelgti į grupės apyvartą. Teismas taip pat nurodė, kad ILVA vykdė savarankišką mažmeninės prekybos veiklą ir kad grupė įsteigė šią patronuojamąją įmonę ne vien tam, kad jai patikėtų tvarkyti grupės asmens duomenis.
11.
Prokuroras pateikė apeliacinį skundą dėl šio sprendimo Vestre Landsret (Vakarų regiono apeliacinis teismas), kuris yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Šis teismas siekia išsiaiškinti, ar BDAR 83 straipsnio 4–6 dalyse vartojama sąvoka „įmonė“ turi būti suprantama taip, kad, siekiant nustatyti baudą bendrovei pažeidus BDAR, būtina atsižvelgti į grupės, kuriai priklauso atitinkama bendrovė, apyvartą.
12.
Prokuroras tvirtina, kad taip ir yra. Jo teigimu, iš BDAR 150 konstatuojamosios dalies matyti, jog ši sąvoka turi būti suprantama pagal SESV 101 ir 102 straipsnius.
13.
Kita vertus, ILVA teigia, kad nustatant baudos už įmonės padarytą BDAR pažeidimą dydį neturėtų būti atsižvelgiama į bendrą grupės, kuriai priklauso įmonė, apyvartą. Šioje konkrečioje byloje kaltinimai buvo pareikšti tik bendrovei ILVA, kuri yra patronuojamoji bendrovė, o ne patronuojančiajai bendrovei.
14.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad iš BDAR atsakymas į šį klausimą nėra aiškus.
15.
Šiomis aplinkybėmis Vestre Landsret (Vakarų regiono apeliacinis teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar [BDAR] 83 straipsnio 4–6 dalyse vartojama sąvoka „įmonė“ turi būti suprantama kaip įmonė pagal SESV 101 ir 102 straipsnius, siejamus su šio reglamento 150 konstatuojamąja dalimi, ir [Teisingumo Teismo] jurisprudenciją, susijusią su ES konkurencijos teise, todėl sąvoka „įmonė“ apima bet kokį ekonominę veiklą vykdantį subjektą, neatsižvelgiant į šio subjekto teisinį statusą ir finansavimo būdą?
2.
Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar [BDAR] 83 straipsnio 4–6 dalys turi būti aiškinamos taip, kad skiriant įmonei baudą turi būti atsižvelgiama į ūkio subjekto, kuriam priklauso įmonė, bendrą metinę pasaulinę apyvartą, ar tik į tos įmonės bendrą metinę pasaulinę apyvartą?“
III. Procesas Teisingumo Teisme
16.
Rašytines pastabas pateikė ILVA ir Europos Komisija. 2024 m. birželio 19 d. vykusiame posėdyje buvo atstovaujama abiem šalims.
IV. Vertinimas
A.
Įvadas
17.
Konkrečių BDAR nuostatų, kurios yra svarbios šioje byloje (
4
) ir visų pirma taikytinos Danijai, kontekstas yra tas, kad Danijos duomenų apsaugos priežiūros institucija iš esmės negali skirti jokių administracinių baudų už duomenų apsaugos teisės aktų pažeidimus. O jei mano, kad tai yra būtina, ši duomenų apsaugos priežiūros institucija turi kreiptis į policiją (
5
). Tuomet policija atlieka tyrimą ir nustato, ar yra pagrindas pareikšti oficialų kaltinimą. Tokiu atveju byla perduodama teismui, šis ją išnagrinėja ir nustato baudos dydį.
B.
Pastabos dėl prejudicinių klausimų
18.
Mano nuomone, šiuos du klausimus tikslinga nagrinėti kartu. Jais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar BDAR 83 straipsnio 4–6 dalyse įtvirtinta sąvoka „įmonė“, atsižvelgiant į šio reglamento 150 konstatuojamąją dalį, turi būti aiškinama taip, kad ji atitinka sąvoką „įmonė“, kaip ji suprantama pagal SESV 101 ir 102 straipsnius. Dėl to kyla klausimas, ar skiriant baudą bendrovei už BDAR pažeidimą būtina atsižvelgti į visos įmonės (ūkio subjekto ar grupės, nagrinėjamu atveju – Lars Larsen Group), kuriai priklauso pažeidimą padariusi bendrovė (
6
), bendrą metinę apyvartą (t. y. apie 881 mln. EUR), o ne tik į pačios bendrovės (ILVA) bendrą metinę apyvartą (t. y. apie 241 mln. EUR).
1.
Teismo sprendimas Deutsche Wohnen
19.
BDAR 83 straipsnyje numatytas teisinis pagrindas skirti baudas už šio reglamento pažeidimus. BDAR nepateikta sąvokos „įmonė“ apibrėžtis vykdymo užtikrinimo tikslais, tačiau 150 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad aiškinant šią sąvoką turėtų būti taikomi Sąjungos konkurencijos teisės principai (
7
).
20.
Teisingumo Teismas neseniai turėjo galimybę išaiškinti kai kurias (bet ne visas) BDAR 83 straipsnio dalis ir panagrinėti tam tikrus klausimus, susijusius su šioje byloje pateiktais klausimais.
21.
Sprendime Deutsche Wohnen (
8
) Teisingumo Teismas konstatavo, kad „iš BDAR 83 straipsnio 4–6 dalių, skirtų administracinėms baudoms apskaičiuoti už jose išvardytus pažeidimus, matyti, kad tuo atveju, jei administracinės baudos adresatas yra įmonė, kaip ji suprantama pagal SESV 101 ir 102 straipsnius, arba jos dalis, maksimalus administracinės baudos dydis apskaičiuojamas pagal atitinkamos įmonės ankstesnių finansinių metų bendros pasaulinės metinės apyvartos procentinę dalį“.
22.
Teisingumo Teismas patikslino, kad maksimalus administracinės baudos dydis priklauso nuo „įmonės“ bendros pasaulinės metinės apyvartos (
9
), o ši sąvoka turi būti suprantama pagal Sąjungos konkurencijos teisę (SESV 101 ir 102 straipsniai). Taigi Teisingumo Teismas pažymi, kad nustatydamas maksimalų baudų pagal BDAR dydį Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė susieti BDAR taisykles ir Sąjungos konkurencijos teisės normas.
23.
Iš tiesų šiuo atžvilgiu BDAR 83 straipsnio 4–6 dalys yra panašios į Reglamento (EB) Nr. 1/2003 (
10
) 23 straipsnio 2 dalį, nes abiem atvejais pagal atitinkamus reglamentus nustatyta baudų viršutinė riba.
24.
Teisingumo Teismas toliau plėtojo savo argumentus ir nagrinėjo sąlygas, taikytinas nustatant administracinės baudos dydį. Sprendime Deutsche Wohnen (58 punktas) jis pažymėjo, kad „tik administracinė bauda, kurios dydis nustatomas pagal jos adresato faktinį ar materialinį ekonominį pajėgumą ir kurią priežiūros institucija atitinkamai skiria remdamasi, kiek tai susiję su jos dydžiu, ūkio vieneto sąvoka, kaip ji suprantama pagal <…> jurisprudenciją (
11
), gali atitikti tris BDAR 83 straipsnio 1 dalyje nustatytas sąlygas, t. y. būti veiksminga, o kartu proporcinga ir atgrasoma“. Nors šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas kalbėjo apie „adresatą“, taip pabrėždamas ryšį tarp baudos ir konkretaus asmens, kaltinamo BDAR pažeidimu, toliau jis grįžo prie sąvokos „įmonė“ („ūkio vieneto“) pagal Sąjungos konkurencijos teisę.
25.
Be to, to sprendimo 59 punkte Teisingumo Teismas nustatė, kad, „kai priežiūros institucija, naudodamasi pagal BDAR 58 straipsnio 2 dalį turimais įgaliojimais, nusprendžia skirti duomenų valdytojui, kuris yra įmonė, kaip tai suprantama pagal SESV 101 ir 102 straipsnius, arba jos dalis, administracinę baudą pagal minėto reglamento 83 straipsnį, ji pagal pastarąją nuostatą, siejamą su šio reglamento 150 konstatuojamąja dalimi, apskaičiuodama administracines baudas už 83 straipsnio 4–6 dalyse nurodytus pažeidimus, privalo remtis „įmonės“ sąvoka, kaip ji suprantama pagal SESV 101 ir 102 straipsnius“ (
12
).
26.
Darau išvadą, kad iš Sprendimo Deutsche Wohnen matyti, jog tuo atveju, kai BDAR pažeidimą padaro duomenų valdytojas arba duomenų tvarkytojas, kuris yra įmonė (arba jos dalis), nustatant maksimalų baudos dydį nuoroda į „įmonės“ bendrą pasaulinę metinę apyvartą suprantama pagal SESV 101 ir 102 straipsnius. Visgi tokiu būdu išaiškinamas ne tik klausimas, susijęs su maksimaliu baudos, kuri potencialiai gali būti skirta tam duomenų valdytojui ar duomenų tvarkytojui, dydžiu. Tai taip pat reiškia, kad niuansais grįsta (ir gana specifinė) jurisprudencija, susijusi su sąvokomis „įmonė“ ir „ūkio vienetas“, tam tikru mastu tampa svarbi ir nustatant sąlygas, kuriomis nustatoma faktinė
bauda, skiriama už konkretų BDAR pažeidimą.
27.
Paskesniuose punktuose analizuosiu bylos Deutsche Wohnen poveikį konkrečiomis šios bylos aplinkybėmis, kad pasiūlyčiau sistemą, kuria turėtų vadovautis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nustatydamas baudą bendrovei ILVA.
2. Pirmasis analizės etapas po Sprendimo „Deutsche Wohnen“: bendroji analizė siekiant nustatyti maksimalų baudos dydį
28.
Kaip nurodyta šios išvados 25 ir 26 punktuose, iš BDAR 83 straipsnio formuluotės, siejamos su šio reglamento 150 konstatuojamąja dalimi, ir iš bylos Deutsche Wohnen matyti, kad tais atvejais, kai duomenų valdytojas arba duomenų tvarkytojas yra „įmonė“, kaip ji suprantama pagal SESV 101 ir 102 straipsnius, nustatant maksimalų baudos dydį turėtų būti remiamasi visos tokios įmonės bendra apyvarta.
29.
Teisingumo Teismo jurisprudencijoje, susijusioje su konkurencija, nurodyta, kad sąvoka „įmonė“„apima bet kokį ekonominę veiklą vykdantį subjektą, neatsižvelgiant į jo teisinį statusą ir finansavimo būdą“ (
13
).
30.
Iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos taip pat matyti, kad SESV 101 ir 102 straipsniuose vartojama sąvoka „įmonė“ gali reikšti vieną ekonominį vienetą, net jei tą ekonominį vienetą sudaro keli fiziniai ar juridiniai asmenys. Išvada, ar keli subjektai sudaro tokį vienetą, iš esmės priklauso nuo to, ar atskiri subjektai gali laisvai priimti sprendimus, ar lemiamą įtaką kitiems subjektams daro vadovaujantis subjektas, t. y. patronuojančioji įmonė. Kriterijai, pagal kuriuos tai nustatoma, grindžiami ekonominiais, teisiniais ir organizaciniais ryšiais tarp patronuojančiosios įmonės ir jos patronuojamosios įmonės, pavyzdžiui, dalyvavimo apimtimi, personalo ar organizaciniais ryšiais, instrukcijomis ir įmonių sutartimis (
14
).
31.
Iš jurisprudencijos taip pat aiškiai matyti, jog tai, kad patronuojančioji bendrovė faktiškai daro lemiamą įtaką patronuojamosios bendrovės elgesiui, galima nustatyti atsižvelgiant į nuoseklių veiksnių visumą, net jeigu nė vieno iš šių veiksnių, vertinamo atskirai, nepakanka, kad būtų nustatyta tokia įtaka (
15
). Šiuo atžvilgiu Sąjungos teismai, be kita ko, rėmėsi patronuojančiosios įmonės teise skirti įvairių patronuojamosios įmonės valdybų narius ir teise šaukti akcininkų susirinkimus, taip pat siūlyti atšaukti patronuojamosios įmonės direktorių ar visą valdybą (
16
).
32.
Iš suformuotos jurisprudencijos matyti, kad tuo konkrečiu atveju, kai patronuojančiajai bendrovei tiesiogiai ar netiesiogiai priklauso visas konkurencijos taisyklių pažeidimą padariusios jos patronuojamosios bendrovės kapitalas, pirma, ši patronuojančioji bendrovė gali daryti lemiamą įtaką patronuojamosios bendrovės elgesiui ir, antra, egzistuoja nuginčijama prezumpcija, kad patronuojančioji bendrovė faktiškai daro tokią įtaką (
17
).
33.
Pagal nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą 2 punktą ILVA priklauso Lars Larsen Group. Jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nuspręstų, kad šios grupės patronuojančioji įmonė daro lemiamą įtaką bendrovei ILVA, „įmonę“, kaip ji suprantama pagal BDAR 83 straipsnio 5 dalį, sudarytų: i) šios grupės patronuojančioji įmonė; ii) ILVA; ir iii) bet kuri kita bendrovė, kuriai patronuojančioji bendrovė taip pat daro lemiamą įtaką. Pastarajai kategorijai potencialiai priklauso ir kitos Lars Larsen Group įmonės.
34.
„Apyvarta“ aiškiai nurodyta BDAR 83 straipsnio 4–6 dalyse, kuriose kalbama apie maksimalaus baudos, kuri gali būti skirta įmonėms, dydžio apskaičiavimą. Šis maksimalus dydis susijęs su labai didelėmis bendrovėmis, nes ši riba netaikoma, jei bauda yra mažesnė už absoliučią sumą, nurodytą šiose trijose 83 straipsnio dalyse, t. y. 10 mln. EUR arba 20 mln. EUR. Taigi pagal apyvartą nustatyta viršutinė riba taikytina tik bendrovėms, kurių bendra pasaulinė apyvarta viršija 500 mln. EUR (
18
).
35.
Vadinasi, jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nustatytų, kad Lars Larsen Group patronuojančioji įmonė daro lemiamą įtaką bendrovei ILVA, tuomet, abstrakčiai kalbant, pagrindinėje byloje skirtinos baudos maksimalus
dydis turėtų būti apskaičiuojamas remiantis atitinkamos įmonės, t. y. Lars Larsen Group (kuriai priklauso ILVA), bendros pasaulinės metinės apyvartos praėjusiais ūkiniais metais procentine dalimi.
3. Antrasis analizės etapas po Sprendimo „Deutsche Wohnen“: analizė siekiant nustatyti faktinę baudą už pažeidimus pagrindinėje byloje
36.
Sąjungos teisės aktų leidėjo BDAR 83 straipsnio 4–6 dalyse numatyto maksimalaus baudos dydžio nustatymo klausimo nereikėtų painioti ar tapatinti su vėlesne priežiūros institucijos užduotimi (
19
), t. y. nustatyti faktinę baudą, kuri turi būti skirta už konkretų (‑ius) nagrinėjamą (‑us) BDAR pažeidimą (‑us).
37.
Šiuo tikslu pirmiausia reikėtų pažymėti, kad BDAR 83 straipsnio 1 dalyje nustatytos trys pagrindinės sąlygos (
20
), kurių turi laikytis priežiūros institucija. Pagal kiekvieną iš šių sąlygų reikalaujama individualiai įvertinti visus nagrinėjamo pažeidimo požymius ir atitinkamą skirtiną faktinę baudą. Be to, 83 straipsnio 2 dalis įpareigoja šią instituciją laikytis tam tikrų reikalavimų, kad ji galėtų nuspręsti, „ar skirti administracinę baudą ir [koks] [yra] [tinkamas] [faktinės] administracinės baudos dyd[is]“. Taigi, siekiant visapusiškai suprasti BDAR 83 straipsnio 4–6 dalių taikymą nustatant faktinę baudą konkrečiu atveju, šios dalys turi būti aiškinamos siejant su šio reglamento 83 straipsnio 1 dalimi, taip pat su 83 straipsnio 2 dalimi. Pastarojoje, dar svarbiau, išvardyti konkretūs veiksniai, į kuriuos priežiūros institucija turi atsižvelgti, konkrečiu atveju nustatydama faktinį baudos dydį.
38.
Pagal pačią šio straipsnio 2 dalies formuluotę reikalaujama, kad būtų tinkamai atsižvelgta į daugelį „kiekvieno konkretaus atvejo“ elementų, tačiau kartu priežiūros institucijai paliekama teisė nustatyti tuos konkrečius elementus, kurie yra susiję su nagrinėjamu atveju, ir jų svarbą nustatant faktinę baudą (
21
).
39.
Priešingai nei BDAR 83 straipsnio 4–6 dalyse (žr. šios išvados 34 punktą), BDAR 83 straipsnio 2 dalyje arba atitinkamai 83 straipsnio 1 dalyje ar 83 straipsnio 3 dalyje (
22
) nėra nuorodos į įmonės
apyvartą. Iš to išplaukia, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas nusprendė neįtraukti „apyvartos“ kaip konkretaus veiksnio, pagal kurį nustatomas faktinės baudos dydis. Vietoj to 83 straipsnio 2 dalyje išvardyti kiti veiksniai (
23
), apibūdinantys duomenų valdytojo ar duomenų tvarkytojo, kuriam inkriminuojamas pažeidimas, elgesį, siekiant užtikrinti, kad kiekvienas pažeidimas būtų vertinamas atsižvelgiant į visas svarbias konkrečias aplinkybes. Mano nuomone, iš to, kas išdėstyta, galima daryti išvadą, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė atskirti veiksnius, kuriais remiantis nustatomas maksimalus baudos dydis (1 etapas), nuo reikalavimų, privalomų priežiūros institucijai nustatant faktinės baudos dydį (2 etapas), sąrašo.
40.
Šiuo klausimu norėčiau pažymėti, kad Teisingumo Teismas pabrėžė, jog „bausmė, net ir ne kriminalinio pobūdžio, negali būti skiriama, jei nėra aiškaus ir nedviprasmiško teisinio pagrindo“ (
24
). Tai a fortiori taikytina baudžiamajame procese, kaip antai nagrinėjamoje byloje. Teisingumo Teismo jurisprudencijoje nurodyta, jog „pagal teisėtumo principą reikalaujama, kad įstatyme būtų aiškiai apibrėžti pažeidimai ir už juos skiriamos bausmės <…> [ir] Europos Žmogaus Teisių Teismo [EŽTT] praktikoje įtvirtint[i] įstatymo aiškumo vertinimo kriterij[ai]“ (
25
).
41.
Šiuo klausimu Komisija iš esmės teigia, kad nagrinėjamu atveju iš BDAR matyti, jog įmonės, kuriai priklauso bendrovė, apyvarta turi būti grindžiamas ne tik maksimalus baudos dydis, bet ir faktinis baudos apskaičiavimas. Vis dėlto šios išvados 37–40 punktuose išdėstyti argumentai neleidžia daryti išvados, jog BDAR 83 straipsnio 1–6 dalys turi būti aiškinamos taip, kad maksimalaus baudos dydžio nustatymo taisyklės (1 etapas) taip pat turi būti naudojamos kaip pagrindinė arba vienintelė nuoroda ir nustatant faktinės baudos dydį (2 etapas).
42.
Antra, kaip dalis šalutinio poveikio, atsirandančio dėl šių dviejų teisės sričių susiejimo, poreikis atskirti maksimalų baudos dydį (1 etapas) ir faktinės baudos dydį (2 etapas) taip pat gali būti kildinamas iš Sąjungos konkurencijos teisės. Iš tiesų Sąjungos konkurencijos teisėje, kiek tai susiję su maksimaliu baudos dydžiu, Komisija, panašiai kaip ir BDAR 83 straipsnyje, apskaičiuodama maksimalų baudos dydį (kuris sudaro 10 % visos įmonės apyvartos už vieną pažeidimą), remiasi apyvarta. Vis dėlto svarbu pabrėžti, kad pati bazinė bauda nustatoma ne pagal apyvartą (
26
).
43.
Bazinė bauda iš esmės nustatoma kaip atitinkamų pardavimų (tiesiogiai ar netiesiogiai susijusių su konkurencijos pažeidimu) vertės procentinė dalis, padauginta iš trukmės (metai arba trumpesni nei vienų metų laikotarpiai), pridedant 15–25 % atitinkamų pardavimų vertės (kaip papildoma atgrasomoji priemonė karteliams). Ši bazinė bauda vėliau dėl sunkinančių aplinkybių padidinama arba dėl lengvinančių aplinkybių sumažinama. Tada šiai sumai taikoma bendra 10 % apyvartos viršutinė riba (atitinkamais atvejais yra papildoma galimybė sumažinti baudą dėl atleidimo nuo baudos, susitarimo ir (arba) negalėjimo sumokėti baudą). Tai aiškiai rodo, kad nustatant faktinės baudos dydį pagrindinis vaidmuo tenka pažeidimą tiesiogiai apibūdinantiems veiksniams (pavyzdžiui, atitinkamiems pardavimams, pažeidimo trukmei ir konkrečioms bylą apibūdinančioms aplinkybėms), o ne bendrai pasaulinei metinei apyvartai.
44.
Kaip jau yra nurodę teisės komentatoriai, „nėra tiesioginio perkėlimo iš Komisijos taikomos baudų skyrimo metodikos, susijusios su SESV 101 [ir] 102 straipsniais, į BDAR, nes Sąjungos konkurencijos baudomis siekiama užfiksuoti [konkurenciją pažeidžiančio] elgesio poveikį atitinkamai rinkai, o ne vertinti pačią apyvartą. Pavyzdžiui, kartelinių susitarimų atveju baudos skiriamos atsižvelgiant į pardavimų, susijusių su „produktu, dėl kurio sudarytas kartelis“, vertę, o ne į bendrą apyvartą“ (
27
).
45.
Iš tiesų Teisingumo Teismo jurisprudencijoje patvirtinama, kad bendros apyvartos, gautos parduodant produktus, dėl kurių padarytas pažeidimas, dalis (t. y. „pardavimų vertė“) gali geriau atspindėti to pažeidimo ekonominę svarbą (
28
). Atvirkščiai, BDAR vartojama sąvoka „apyvarta“ siekiama atspindėti įmonės ekonominę svarbą (
29
). Šių dviejų metodų negalima tapatinti, nes jais siekiama skirtingų tikslų: pirmuoju metodu siekiama įvertinti pažeidimo sunkumą, o antruoju – įmonės ekonominę svarbą.
46.
Taigi dėl pirma išdėstytų argumentų ir Teisingumo Teismo jurisprudencijos (nurodytos šios išvados 40 punkte) darau išvadą, kad teisėtumas principas turi apriboti Sąjungos jurisprudencijos, susijusios su konkurencija, poveikį skiriant faktines baudas už BDAR pažeidimus. Visų pirma reikia užtikrinti, kad faktinės baudos pagal BDAR būtų apskaičiuojamos atsižvelgiant tik į pažeidėjo veiksmus ir į visas konkretaus pažeidimo ypatybes. Taigi sąvokų „apyvarta“ ir „įmonė“ aiškinimas nustatant maksimalų baudos dydį negali būti automatiškai perkeltas į faktinės baudos apskaičiavimą.
47.
Siekiant, kad bauda atitiktų BDAR tikslą sustiprinti šio reglamento taisyklių vykdymą, ir atsižvelgiant į aptartą Teisingumo Teismo jurisprudenciją, sąvokų „įmonė“ ir „apyvarta“ aiškinimas nustatant faktinės baudos dydį turėtų atitikti toliau nurodytus reikalavimus. Nustatydama faktinį baudos dydį priežiūros institucija pirmiausia turi remtis visomis konkrečiomis kiekvieno atvejo aplinkybėmis, kaip reikalaujama pagal BDAR 83 straipsnio 2 dalį, įskaitant santykius „įmonėje“, kaip nustatyta Sąjungos jurisprudencijoje, susijusioje su konkurencija. Antra, suderinus visas svarbias aplinkybes, faktinė bauda turi būti veiksminga, proporcinga ir atgrasoma. Galiausiai, nors tai ir svarbu, prireikus turi būti laikomasi su byla susijusių baudžiamosios teisės aspektų.
48.
Kiek tai susiję su šių reikalavimų laikymusi, norėčiau priminti kelis dalykus.
49.
Kaip pažymėjo generalinis advokatas G. Pitruzzella (
30
), Sąjungos teisėje sąvokos „įmonė“ reikšmė ir taikymo sritis neatsiejama nuo taisyklių, kuriose ji įtvirtinta, ir nuo įvairių tikslų, kurių siekiama šiais teisės aktais. Sąjungos konkurencijos teisėje sąvokos „įmonė“ funkcinis pobūdis apibūdinamas dviem aspektais. Visų pirma ši sąvoka yra labiau susijusi su vykdomos veiklos rūšimi, o ne su ją vykdančio pareiškėjo savybėmis. Konkurenciją sukuria ir jai įtaką daro ekonominė veikla. Dėl šios priežasties SESV 101 ir 102 straipsniuose bendrai daroma nuoroda į „įmones“, nepateikiant jokios nuorodos į jų teisinę struktūrą. Antra, veiklos pripažinimas ekonomine veikla – taigi ir subjekto pripažinimas įmone – konkurencijos teisės taikymo tikslais priklauso nuo nagrinėjamų aplinkybių. Be to, subjektų, kurie patenka į įmonės veiklos sritį, identifikavimas priklauso nuo inkriminuojamo pažeidimo objekto.
50.
Šiose pastabose teisingai nurodoma, kad Sąjungos konkurencijos teisėje pirmenybė teikiama ekonominiams klausimams, neatsižvelgiant į atitinkamo subjekto teisines struktūras. Vis dėlto antrasis aspektas apriboja šią nuomonę tuo, kad už pažeidimą atsakingo subjekto ar asmens nustatymas, taigi ir faktinė bauda, priklauso nuo paties ginčijamo pažeidimo.
51.
Taigi vienas iš sąvoką „įmonė“ apibūdinančių elementų, į kurį reikėtų atsižvelgti nustatant bazinę baudą ir ją tikslinant (siekiant nustatyti faktinę baudą), yra kitų tos įmonės įmonių dalyvavimas darant BDAR pažeidimą. Šiuo klausimu nacionalinėje jurisprudencijoje, susijusioje su Sąjungos konkurencijos teise, buvo teigiama, kad „konceptualiai klausimas dėl „įmonės“ egzistavimo ir klausimas dėl atsakomybės priskyrimo skirtingoms „įmonės“ bendrovėms skiriasi <…> (
31
) [ir] asmuo nėra ipso facto atsakingas už [SESV] 101 straipsnio pažeidimą vien dėl to, kad jis yra įmonės, kuri pagal Sąjungos teisę atsakinga už pažeidimą, narys, jeigu šis asmuo nedalyvavo darant pažeidimą ir nedarė lemiamos įtakos kitų įmonės narių, kurie dalyvavo darant pažeidimą, elgesiui atitinkamoje rinkoje. <…> Tokiomis aplinkybėmis gali būti mažai tikėtina, kad atitinkamas asmuo iš tikrųjų būtų laikomas tos „įmonės“ dalimi.“ (
32
).
52.
Mano nuomone, minėti argumentai taip pat yra svarbūs svarstant, kurie asmenys patenka į sąvokos „įmonė“ apimtį, siekiant nustatyti faktinę baudą už BDAR pažeidimą. Tai ypač aktualu, kai priežiūros institucija aiškiai nustatė, kad patronuojančioji įmonė nedalyvavo darant nagrinėjamą pažeidimą kaip duomenų valdytoja ar duomenų tvarkytoja (
33
), kaip yra pagrindinėje byloje.
53.
Nors Sąjungos teisės aktų leidėjas tam tikru ribotu mastu susiejo šias dvi Sąjungos teisės sritis, kad būtų galima nustatyti maksimalias baudas, BDAR taisyklėmis ir Sąjungos konkurencijos taisyklėmis akivaizdžiai siekiama skirtingų tikslų. BDAR reguliavimo sistema skiriasi nuo Sąjungos konkurencijos taisyklių ir yra pagrįsta duomenų valdytojo (ir duomenų tvarkytojo) atsakomybe už teisėtą asmens duomenų tvarkymą. Kitaip tariant, nors Sąjungos konkurencijos teisė skirta „įmonėms“ (joje draudimas išreikštas darant nuorodą į „įmonę“), BDAR daugiausia dėmesio skiriama „duomenų valdytojams“ ir „duomenų tvarkytojams“. Taip pat primenu: kadangi „ekonominio vieneto“ doktrinos negalima atsieti nuo plačios Sąjungos konkurencijos teisės logikos ir jos tikslo, Teisingumo Teismas anksčiau yra atsisakęs pagal analogiją išplėsti jos taikymą kitose Sąjungos teisės srityse, pavyzdžiui, deliktinei atsakomybei, grindžiamai SESV 340 straipsnio antra pastraipa (
34
).
54.
Atsižvelgiant į šias aplinkybes tampa akivaizdu, kodėl Teisingumo Teismas aiškiai susiaurino Sąjungos konkurencijos teisės reikšmę BDAR vykdymo užtikrinimui (ir ypač baudoms pagal BDAR). Sprendime Deutsche Wohnen (53 punktas) Teisingumo Teismas konstatavo, kad sąvoka „įmonė“, kaip ji suprantama pagal SESV 101 ir 102 straipsnius, „neturi įtakos klausimui, ar ir kokiomis sąlygomis administracinė bauda pagal BDAR 83 straipsnį gali būti skirta duomenų valdytojui, kuris yra juridinis asmuo, nes šis klausimas išsamiai sureguliuotas šio reglamento 58 straipsnio 2 dalyje ir 83 straipsnio 1–6 dalyse“. Jis taip pat pažymėjo (54 punkte), kad ši sąvoka „faktiškai reikšminga tik nustatant pagal BDAR 83 straipsnio 4–6 dalis [kuriose kalbama apie maksimalų baudos dydį] duomenų valdytojui skirtos administracinės baudos dydį“ (išskirta mano). Be to, nusprendęs (53 punkte), kad klausimas, ar gali būti paskirta administracinė bauda ir kokiomis sąlygomis, „išsamiai sureguliuotas šio reglamento 58 straipsnio 2 dalyje ir 83 straipsnio 1–6 dalyse“ (išskirta mano), Teisingumo Teismas taip pat patikslino, kad nustatant faktinės baudos dydį turi būti taikomi visi 83 straipsnio 1–6 dalių reikalavimai ir nė viena iš šių dalių nėra primus inter pares.
55.
Taigi „įmonės“„apyvarta“ yra tik vienas iš daugelio elementų, į kuriuos reikia atsižvelgti užtikrinant duomenų valdytojo (arba duomenų tvarkytojo) atsakomybę ir pagal BDAR skiriant veiksmingą, proporcingą ir atgrasomą baudą.
56.
Tiesa, iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad Sąjungos konkurencijos teisėje tam tikrais atvejais apskaičiuojant faktinės baudos dydį (pavyzdžiui, didinant bazinę baudą atgrasymo tikslais) gali būti pateisinama atsižvelgti į įmonės apyvartą, tačiau tik kaip į vieną iš kitų svarbių elementų (
35
).
57.
Taigi, mano nuomone, nustatant faktinę baudą turėtų būti galima remtis sąvoka „įmonė“, kaip ji suprantama pagal SESV 101 ir 102 straipsnius, tačiau tik tuo atveju, kai tai yra tinkamai pagrįsta baudos atgrasomumo ir veiksmingumo tikslais. Iš tiesų šiuo atžvilgiu ši sąvoka kiekvienu atveju turi būti vartojama atsižvelgiant į niuansus ir konkrečiai. Tiksliau kalbant, ji gali būti vartojama kaip koregavimo mechanizmas svarstant konkrečias kiekvieno atvejo aplinkybes, kai bauda nustatoma pagal BDAR 83 straipsnio 2 dalį. Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar nagrinėjamu atveju egzistuoja aplinkybės, pateisinančios tokį baudos padidinimą, visų pirma atgrasymo tikslais.
58.
Baudų pagal BDAR (
36
) individualizavimo klausimą taip pat nagrinėjo Europos duomenų apsaugos valdyba (EDAV) (
37
). Pagal BDAR 70 straipsnio 1 dalies k punktą parengtose baudų apskaičiavimo gairėse (
38
) nurodyta, EDAV siekia visoje Sąjungoje suvienodinti priežiūros institucijų įgaliojimus skirti baudas pagal BDAR. Visų pirma EDAV nurodo, kad, ji atsižvelgia į „tris elementus: pažeidimų suskirstymą į kategorijas pagal pobūdį pagal BDAR 83 straipsnio 4–6 dalis, pažeidimo sunkumą <…> ir įmonės apyvartą kaip vieną iš svarbių elementų, į kuriuos reikia atsižvelgti siekiant pagal BDAR 83 straipsnio 1 dalį skirti veiksmingą, atgrasomą ir proporcingą baudą“. Nors, tiesa, jos Teisingumo Teismui nėra privalomos, šie svarstymai rodo, kad tik taikant visapusišką požiūrį, apimantį visus konkrečiu atveju svarbius elementus, galima užtikrinti, kad bauda atitiktų pagrindinius to reglamento 83 straipsnio reikalavimus, visų pirma, kad faktiškai paskirta bauda būtų veiksminga, proporcinga ir atgrasoma.
59.
Taigi, siekiant nustatyti faktinės baudos dydį, raginu Teisingumo Teismą atsižvelgti į tai, kad taikant sąvoką „įmonė“, kai pagal BDAR 83 straipsnį nustatoma faktinė bauda, turėtų būti svarbūs šie aspektai. Pirmiausia reikėtų įvertinti, ar patronuojančioji įmonė pasinaudojo įgaliojimais priimti sprendimus dėl konkrečios duomenų valdytojo arba duomenų tvarkytojo veiklos, susijusios su BDAR pažeidimu (‑ais). Antra, reikia apsvarstyti, ar konkretus duomenų tvarkymas, kuriuo pažeidžiamas BDAR, yra susijęs su atitinkama įmone ir (arba) visa grupe. Trečia, būtina nustatyti, ar su BDAR pažeidimu (‑ais) buvo susijusi daugiau nei viena grupės įmonė.
60.
Šiuo atžvilgiu norėčiau pabrėžti, kad toliau pateikiamas nebaigtinis elementų sąrašas yra svarbus: i) šioje byloje (
39
) – priešingai nei byloje, kurioje buvo priimtas Sprendimas Deutsche Wohnen, atrodo, kad Lars Larsen Group ir (arba) jos patronuojančioji įmonė baudžiamajame procese nedalyvavo; ii) kaltinimai buvo pareikšti tik ILVA, o ne grupei (
40
); ir iii) pagrindinėje byloje BDAR pažeidimas susijęs tik su ILVA klientais ir jų duomenimis ir nebuvo jokių prielaidų manyti, kad pažeidimas buvo padarytas pačios grupės lygmeniu arba kad ILVA vykdomas duomenų tvarkymas buvo susijęs su kitomis grupės bendrovėmis. Reikėtų pabrėžti, kad byloje, kurioje priimtas Sprendimas Deutsche Wohnen, „atitinkama įmonė“ prisiėmė visą atsakomybę už duomenų tvarkymą, t. y. ir už kitų grupės įmonių duomenų tvarkymą (
41
).
61.
Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuris vienintelis turi jurisdikciją priimti sprendimą dėl faktinių aplinkybių, turi atlikti su tuo susijusius būtinus patikrinimus ir atsižvelgti į šiuos elementus, taip pat į jų svarbą ir reikšmę, kurią jiems reikėtų suteikti nustatant tinkamą bendrovei ILVA skiriamos faktinės baudos dydį.
4. Baigiamosios pastabos
62.
Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šiuo aspektu nepateikė jokių klausimų, manau, kad, siekiant pateikti šiam teismui išsamų atsakymą, tikslinga trumpai aptarti tam tikrus konkrečius bylos aspektus.
63.
Pagrindinėje byloje 83 straipsnio 1–6 dalys turi būti aiškinamos visų pirma siejant su BDAR 83 straipsnio 9 dalimi (
42
) – šio klausimo Teisingumo Teismas nenagrinėjo Sprendime Deutsche Wohnen (
43
). Taigi nagrinėjamu atveju tinkamos faktinės baudos nustatymo tvarka pagal BDAR 83 straipsnį turi būti aiškinama taip, kad ji atitiktų esmines baudžiamojo proceso garantijas.
64.
Analizuojant 83 straipsnio 9 dalies poveikį šiai bylai, taip pat būtina atsižvelgti į BDAR 151 konstatuojamąją dalį, pagal kurią „Danijos ir Estijos teisinėse sistemose (
44
) neleidžiama skirti administracinių baudų, kaip nustatyta šiame reglamente“. Be to, konstatuojamojoje dalyje pateikiamos gairės dėl skirtingų procedūrų suderinamumo su trimis pagrindinėmis faktinės baudos skyrimo pagal BDAR tvarką sąlygomis, t. y. kad „[b]et kuriuo atveju skiriamos baudos turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasomos“. Taigi tikslinga trumpai aptarti Sąjungos teisės poveikį baudoms, skiriamoms baudžiamosiose bylose, siekiant užtikrinti, kad šios trys sąlygos būtų įvykdytos ir tokioje konkrečioje byloje, kaip ši.
65.
Teismo posėdyje ILVA, viena vertus, rėmėsi Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 41 straipsniu. Tas straipsnis pavadintas „Teisė į gerą administravimą“ ir visų pirma jo 2 dalies c punkte nurodyta „administracijos pareig[a] pagrįsti savo sprendimus“, tačiau ILVA nepateikė jokių konkrečių argumentų šiuo klausimu.
66.
Antra vertus, ILVA taip pat rėmėsi Chartijos 49 straipsniu. Iš tiesų manau, kad aiškinant BDAR 83 straipsnio 1–6 dalis reikia atsižvelgti į šį Chartijos straipsnį, kuris pavadintas „Teisėtumo ir nusikalstamos veikos bei bausmės proporcingumo principai“, taigi yra susijęs su pagrindinėje byloje nagrinėjamu ginču. Šiuo aspektu Chartijos 49 straipsnio 3 dalyje įtvirtintas principas, kad „[b]ausmės griežtumas turi atitikti padarytą nusikalstamą veiką“.
67.
Iš tiesų iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad proporcingumo principas yra bendrųjų Sąjungos teisės principų, kuriais grindžiamos valstybėms narėms bendros konstitucinės tradicijos ir kurių nacionalinės institucijos turi paisyti taikydamos arba įgyvendindamos Sąjungos teisę, dalis. Pagal jį reikalaujama, kad valstybės narės imtųsi priemonių, kurios būtų tinkamos siekiamiems tikslams įgyvendinti ir neviršytų to, kas būtina jiems pasiekti (
45
).
68.
Taigi sankcijos griežtumas turi atitikti atitinkamo pažeidimo sunkumą, nes toks reikalavimas išplaukia tiek iš Chartijos 52 straipsnio 1 dalies, tiek iš bausmių proporcingumo principo, įtvirtinto jos 49 straipsnio 3 dalyje (
46
).
69.
Iš Pagrindinių teisių chartijos paaiškinimų (
47
) matyti, kad, remiantis Chartijos 52 straipsnio 3 dalimi ir atsižvelgiant į tai, kad jos 49 straipsniu užtikrinama teisė taip pat atitinka teisę, kuri garantuojama 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytoje Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijoje (toliau – EŽTK), jos prasmė ir apimtis yra tokios pat, kaip ir numatytos EŽTK. Taigi EŽTT reikalavimai, susiję su sankcijų proporcingumu, yra taikomi tokiu atveju, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, pagal siejamas Chartijos 17 straipsnio 1 dalį, 51 straipsnio 1 dalį ir 52 straipsnio 1 ir 3 dalis (
48
).
70.
Iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, jog pagal proporcingumo principą reikalaujama, kad, pirma, skirta sankcija atitiktų pažeidimo sunkumą ir, antra, skiriant sankciją ir nustatant baudos dydį būtų atsižvelgta į konkrečias kiekvieno atvejo aplinkybes (
49
). Dėl šio antrojo elemento jurisprudencijoje pabrėžiama, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi atsižvelgti į objektyvius kriterijus, kaip antai pažeidimo sunkumą ir trukmę, taip pat į galimas sunkinančias ir lengvinančias aplinkybes, kad būtų užtikrintas veiksmingas, atgrasantis ir proporcingas šios baudos pobūdis (
50
).
71.
Antra, pagal EŽTT jurisprudenciją tokiose bylose toliau svarstomi įvairūs interesai ir atsižvelgiama į pareiškėjo baudžiamosios bausmės pobūdį, sunkumą ir bauginamąjį poveikį. Joje aiškiai nurodyta, kad valstybių pareiga taikyti baudžiamąją teisę ir skirti bausmę (
51
) siekiant apsaugoti visuomenę (
52
) lemia atitinkamą pareigą užtikrinti, kad paskirta bausmė nebūtų per griežta.
72.
EŽTT nusprendė, kad „reikiama pusiausvyra nebus pasiekta, jei atitinkamam asmeniui tenka individuali ir pernelyg didelė našta“, taigi „finansinė atsakomybė, kylanti iš baudos, gali pakenkti šios nuostatos teikiamai garantijai, jei asmeniui užkraunama pernelyg didelė našta arba iš esmės pažeidžiama jo finansinė padėtis“ (
53
).
73.
Iš to išplaukia, kad dėl konkrečių procesinių pagrindinės bylos aspektų ir Sąjungos teisės bei EŽTT jurisprudencijos, susijusios su baudomis, skiriamomis baudžiamosiose bylose, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nustatydamas konkrečią baudą už BDAR pažeidimus, turi atsižvelgti į visus svarbius bylos elementus. Pagal kaltinamo asmens procesines garantijas ir proporcingumo principą, kaip išaiškinta Teisingumo Teismo ir EŽTT jurisprudencijoje, reikalaujama, kad sankcijos atitiktų pažeidimo sunkumą ir būtų atsižvelgta į konkrečias kiekvienos bylos aplinkybes.
74.
Atsižvelgiant į šiuos reikalavimus, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi užtikrinti, kad nustatant faktinę baudą būtų laikomasi proporcingumo principo, pagal kurį užtikrinama teisinga bendrojo visuomenės intereso apsaugoti asmens duomenis ir duomenų valdytojo, duomenų tvarkytojo ar įmonės, kuriai jis priklauso, pagrindinių teisių apsaugos reikalavimų pusiausvyra (
54
).
V. Išvada
75.
Apibendrindama siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Vestre Landsret (Vakarų regiono apeliacinis teismas, Danija) pateiktą prejudicinį klausimą:
2016 m. balandžio 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) 2016/679 dėl fizinių asmenų apsaugos tvarkant asmens duomenis ir dėl laisvo tokių duomenų judėjimo ir kuriuo panaikinama Direktyva 95/46/EB (Bendrasis duomenų apsaugos reglamentas) 83 straipsnio 4–6 dalys turi būti aiškinamos taip: kai baudos skiriamos duomenų valdytojui ar duomenų tvarkytojui, kuris yra įmonė (ar jos dalis), siekiant nustatyti maksimalų baudos dydį, sąvoka „įmonė“ turi būti aiškinama kaip atitinkanti sąvoką „įmonė“, kaip ji suprantama pagal SESV 101 ir 102 straipsnius. Taigi atsižvelgiama į bendrą įmonės, kuriai priklauso duomenų valdytojas arba duomenų tvarkytojas, metinę pasaulinę apyvartą.
Vis dėlto nustatant skirtinos faktinės baudos dydį sąvoka „įmonė“ turi būti aiškinama siejant su Reglamento 2016/679 83 straipsnio 1 ir 2 dalimis ir, svarstant konkrečias kiekvienos bylos aplinkybes, turi būti vartojama kaip vienas iš svarbių elementų. Šiuo atžvilgiu konkrečios aplinkybės gali būti susijusios su patronuojančiosios įmonės įgaliojimais priimti sprendimus, duomenų tvarkymo, kuriuo pažeidžiamos šio reglamento taisyklės, apimtimi ir darant pažeidimą dalyvaujančių įmonės subjektų skaičiumi.
Be to, kai tokią baudą pagal Reglamento 2016/679 83 straipsnio 9 dalį skiria nacionalinis teismas baudžiamajame procese, faktinė bauda turi būti nustatoma atsižvelgiant į baudžiamojoje teisėje taikomus principus. Šiomis aplinkybėmis nacionalinis teismas turi užtikrinti, kad nustatant faktinę baudą būtų laikomasi proporcingumo principo, pagal kurį užtikrinama teisinga pusiausvyra tarp bendrojo visuomenės intereso apsaugoti asmens duomenis ir duomenų valdytojo, duomenų tvarkytojo ar įmonės, kuriai jis priklauso, pagrindinių teisių apsaugos reikalavimų.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	2016 m. balandžio 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas dėl fizinių asmenų apsaugos tvarkant asmens duomenis ir dėl laisvo tokių duomenų judėjimo ir kuriuo panaikinama Direktyva 95/46/EB (Bendrasis duomenų apsaugos reglamentas) (OL L 119, 2016, p. 1) (toliau – BDAR).
(
3
)	Nacionaliniuose šaltiniuose pagrindinė byla taip pat vadinama byla IDdesign A/S, nes toks buvo ankstesnis bendrovės ILVA pavadinimas.
(
4
)	Visų pirma BDAR 83 straipsnio 9 dalis ir 151 konstatuojamoji dalis.
(
5
)	Žr. Overby, T., „The Danish adaptation of the GDPR“, Blog Droit Européen, 2018 m. birželio mėn., 4 ir 5 punktai.
(
6
)	Kalbant apie konkrečią antrojo prejudicinio klausimo formuluotę (žr. šios išvados 15 punktą), atrodo, kad ji netinkamai suformuluota dėl rašymo klaidos. Visgi iš konteksto galima daryti išvadą, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėjo omenyje pasirinkimą ne tarp „ūkio subjekto, kuriam priklauso įmonė“ ir „pačios įmonės“, bet tarp „ūkio subjekto, kuriam priklauso bendrovė“ ir „pačios bendrovės“ (t. y. BDAR pažeidusio juridinio asmens).
(
7
)	Žr. konstatuojamosios dalies citatą šios išvados 4 punkte.
(
8
)	2023 m. gruodžio 5 d. Sprendimas Deutsche Wohnen (C‑807/21, EU:C:2023:950, 57 punktas); toliau – Sprendimas Deutsche Wohnen arba byla Deutsche Wohnen. Taip pat žr. tą pačią dieną priimtą susijusį Sprendimą Nacionalinis visuomenės sveikatos centras (C‑683/21, EU:C:2023:949).
(
9
)	Kaip išaiškinta Teisingumo Teismo jurisprudencijoje, „nors apyvarta yra netikslus ir netobulas kriterijus, vis dėlto jis yra tinkamas atitinkamų įmonių dydžiui ir ekonominiam pajėgumui vertinti“. Žr. 2011 m. gruodžio 8 d. Sprendimą KME Germany ir kt. / Komisija (C‑272/09 P, EU:C:2011:810, 52 punktas).
(
10
)	2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamentas dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [SESV 101 ir 102 straipsniuose], įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205).
(
11
)	2021 m. spalio 6 d. Sprendimas Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, 41 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
12
)	Dėl nacionalinės jurisprudencijos žr. Landgericht Bonn (Bonos apygardos teismas, Vokietija) (2020 m. lapkričio 11 d. sprendimas, DE:LGBN:2020:1111.29OWI1.20.00) ir Conseil d’État (Valstybės Taryba, Prancūzija) (2020 m. birželio 19 d. sprendimas, FR:CECHR:2020:430810.20200619). Abu iš esmės atitinka Teisingumo Teismo išaiškinimą (nors buvo priimti iki jo sprendimo priėmimo). Dėl priešingo aiškinimo žr. Bundesverwaltungsgericht (Federalinis administracinis teismas, Austrija) (2019 m. rugpjūčio 19 d. sprendimas, AT:BVWG:2019:W211.2208885.1.00) ir Landgericht Berlin (Berlyno apygardos teismas, Vokietija) (2021 m. vasario 18 d. sprendimas, DE:LGBE:2021:0218.526OWI.LG212JS.OW.00; tai sprendimas, kuris galiausiai tapo pagrindu priimti Teisingumo Teismo sprendimą Deutsche Wohnen). Dėl jurisprudencijos, kuri buvo suformuota po Teisingumo Teismo sprendimo ir kurioje taikomas šis sprendimas, žr. Bundesverwaltungsgericht (Federalinis administracinis teismas, Austrija) (2024 m. kovo 27 d. sprendimas AT:BVWG:2024:W214.2243436.1.00).
(
13
)	Žr. 1991 m. balandžio 23 d. Sprendimą Höfner ir Elser (C‑41/90, EU:C:1991:161, 21 punktas). Taip pat žr., pvz., 2000 m. rugsėjo 12 d. Sprendimą Pavlov ir kt. (C‑180/98–C‑184/98, EU:C:2000:428, 74 punktas), 2012 m. liepos 12 d. Sprendimą Compass-Datenbank (C‑138/11, EU:C:2012:449, 35 punktas) ir 2017 m. balandžio 27 d. Sprendimą Akzo Nobel ir kt. / Komisija (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 47 punktas).
(
14
)	Žr., pvz., 2011 m. sausio 20 d. Sprendimą General Química ir kt. / Komisija (C‑90/09 P, EU:C:2011:21, 37 punktas). Pagrindinis kriterijus, pagal kurį tai nustatoma, yra „lemiama įtaka“, kuri turėtų būti pagrįsta faktiniais įrodymais (ekonominiais, organizaciniais ir teisiniais ryšiais).
(
15
)	2021 m. sausio 27 d. Sprendimas The Goldman Sachs Group / Komisija (C‑595/18 P, EU:C:2021:73, 67 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
16
)	Ten pat, 71 punktas.
(
17
)	Ten pat, 32 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija.
(
18
)	2 % įmonės visos pasaulinės apyvartos viršija 10 mln. EUR tik tuo atveju, jei įmonės apyvarta viršija 500 mln. EUR. Panašiai 4 % visos pasaulinės apyvartos viršija 20 mln. EUR tik tuo atveju, jei įmonės apyvarta viršija 500 mln. EUR.
(
19
)	Visoje šioje išvadoje šiuo atveju kalbėsiu apie „priežiūros instituciją“, tačiau, atsižvelgiant į konkrečias pagrindinės bylos aplinkybes, akivaizdu, kad tas pats pasakytina ir apie prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą (nes jis, o ne priežiūros institucija skiria baudą ILVA).
(
20
)	„Kiekviena priežiūros institucija užtikrina, kad pagal šį straipsnį skiriamos administracinės baudos už 4, 5 ir 6 dalyse nurodytus šio reglamento pažeidimus kiekvienu konkrečiu atveju būtų veiksmingos, proporcingos ir atgrasomos“. (Išskirta mano.)
(
21
)	Šiuo klausimu žr. šios išvados 40 punkte nurodytą jurisprudenciją.
(
22
)	Pastarojoje nuostatoje aptariami atvejai, kai vienu metu pažeidžiamos kelios BDAR nuostatos.
(
23
)	Šių veiksnių pavyzdžiai: pažeidimo pobūdis, sunkumas ir trukmė, jo tyčinis ar aplaidus pobūdis, veiksmai, kurių imtasi patirtai žalai sumažinti, ankstesni duomenų valdytojo ar duomenų tvarkytojo pažeidimai, bendradarbiavimo su priežiūros institucija laipsnis, paveiktų asmens duomenų kategorijos ir pan.
(
24
)	1984 m. rugsėjo 25 d. Sprendimas Könecke (117/83, EU:C:1984:288, 11 punktas).
(
25
)	2013 m. liepos 18 d. Sprendimas Schindler Holding ir kt. / Komisija (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, 57 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
26
)	Žr. Komisijos Pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies a punktą skirtų baudų apskaičiavimo gairių (OL C 210, 2006, p. 2) (toliau – 2006 m. Baudų apskaičiavimo gairės) 32 punktą („Didžiausia leistina riba“) ir 13 punktą (dėl „bazinio baudos dydžio“).
(
27
)	Mayer Brown, Yaros, O. ir kt., „GDPR fines – lessons from competition law“, 2018 m. gruodžio mėn., p. 4.
(
28
)	2014 m. lapkričio 12 d. Sprendimas Guardian Industries ir Guardian Europe / Komisija (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 59 punktas).
(
29
)	2006 m. Baudų apskaičiavimo gairių 30 punkte nustatyta, jog „Komisija ypač sieks užtikrinti, kad baudų poveikis būtų pakankamai atgrasomas“, ir „to siekdama ji gali padidinti skirtinos baudos dydį įmonėms, kurių apyvarta, susijusi su prekių, nesusijusių su pažeidimu, pardavimu yra itin didelė“ (išskirta mano). Šiuo klausimu žr. 2014 m. vasario 6 d. Sprendimą Elf Aquitaine / Komisija (T‑40/10, EU:T:2014:61, 350–357 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
(
30
)	Šie punktai buvo nurodyti generalinio advokato išvadoje konkurencijos teisės byloje Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:293, 23–25 punktai).
(
31
)	Žr., pvz., iki „Brexito“ suformuotą Jungtinės Karalystės konkurencijos apeliacinio teismo jurisprudenciją byloje Sainsbury's Supermarkets prieš Mastercard Inc. (2016) CAT 11, 363(20–22) punktas.
(
32
)	Ten pat, 363(23) punktas.
(
33
)	Iš Teisingumo Teismui pateiktų dokumentų matyti, kad šiuo atveju taip ir buvo, nes prokuroras nepateikė kaltinimų patronuojančiajai įmonei, „nes tam nebuvo pagrindo“, o patronuojamoji įmonė (ILVA) „užsiima savarankišku mažmeninės prekybos verslu, <…> nėra taip, kad patronuojančioji įmonė įsteigė patronuojamąją įmonę tik tam, kad jai perduotų [įmonių] grupės duomenų tvarkymą“. Žr. nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą 5 ir 21 punktus.
(
34
)	2019 m. rugsėjo 5 d. Sprendime Europos Sąjunga / Guardian Europe ir Guardian Europe / Europos Sąjunga (C‑447/17 P ir C‑479/17 P, EU:C:2019:672, 105 ir 106 punktai) Teisingumo Teismas nusprendė, kad sąvoka „įmonė“, kaip ji suprantama pagal „ekonominio vieneto“ doktriną, vartojama būtent siekiant įgyvendinti atitinkamas Sąjungos konkurencijos teisės nuostatas, visų pirma siekiant nustatyti SESV 101 ir 102 straipsnių pažeidimą padariusį asmenį. Vis dėlto ši sąvoka netaikoma nagrinėjant ieškinį dėl žalos atlyginimo, grindžiamą SESV 340 straipsnio antra pastraipa. Toks ieškinys yra pagal bendrąsias teisės normas pareiškiamas ieškinys, kuriam taikomos bendrosios procesinės normos, kurioms šiuo atveju galioja bendrovių teise grindžiami principai, nepriklausomai nuo atsakomybės pagal Sąjungos konkurencijos teisę nustatymo principų.
(
35
)	2010 m. birželio 17 d. Sprendimas Lafarge / Komisija (C‑413/08 P, EU:C:2010:346, 102 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Taip pat žr. šios išvados 29 išnašą.
(
36
)	Tai reiškia, kad siekiama nustatyti pusiausvyrą tarp baudos ir konkrečios pažeidimą padariusio asmens padėties.
(
37
)	EDAV yra teisminio subjektiškumo statusą turinti nepriklausoma Sąjungos institucija, kurios tikslas – užtikrinti nuoseklų BDAR taikymą ir skatinti Sąjungos duomenų apsaugos institucijų bendradarbiavimą.
(
38
)	2023 m. gegužės 24 d. patvirtintų Gairių Nr. 04/2022 dėl administracinių baudų apskaičiavimo pagal BDAR, 2.1 versija, 48 punktas.
(
39
)	Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą šioje byloje (p. 3) nurodyta, jog „iš [nacionalinėje teisėje] įtvirtinto baudžiamojo persekiojimo principo išplaukia, kad teismas negali priimti apkaltinamojo nuosprendžio dėl kaltinamajame akte nenurodytos nusikalstamos veikos. Šioje nuostatoje įtvirtintam principui prieštarautų tai, kad, skiriant griežtesnę bausmę, būtų teikiama reikšmė aplinkybėms, susijusioms su kitu asmeniu, kuriam nebuvo pareikšti jokie kaltinimai“.
(
40
)	O nacionalinėse baudų nustatymo gairėse nurodyta, kad „jei duomenų valdytojas yra grupės patronuojamoji įmonė, reikėtų ištirti, ar baudžiamoji atsakomybė gali būti taikoma ir patronuojančiajai įmonei“. Žr. Bødevejledning – Udmåling af bøder til virksomheder (Baudų nustatymo gairės. Įmonėms skiriamų baudų vertinimas), 2021 m. sausio mėn., p. 3.
(
41
)	Iš tiesų byloje, kurioje priimtas Sprendimas Deutsche Wohnen, pažeidimai buvo padaryti visos grupės, kuriai priklausė atitinkama bendrovė, lygmeniu. Žr. šių dviejų bylų faktinių aplinkybių skirtumus, taip pat ypač atsižvelgiant į Sprendimo Deutsche Wohnen 10–12 punktus.
(
42
)	Primenu, jog šioje nuostatoje visų pirma nustatyta, kad, „[j]ei valstybės narės teisės sistemoje nenumatoma administracinių baudų, šis straipsnis gali būti taikomas taip, kad baudą inicijuotų kompetentinga priežiūros institucija, o ją skirtų kompetentingi nacionaliniai teismai, kartu užtikrinant, kad tos teisių gynimo priemonės būtų veiksmingos ir turėtų priežiūros institucijų skiriamoms administracinėms baudoms lygiavertį poveikį. Bet kuriuo atveju skiriamos baudos turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasomos. <…>“
(
43
)	Dėl to, kad šis straipsnis nebuvo svarbus sprendžiant tą bylą.
(
44
)	Atrodo, kad Airijoje duomenų priežiūros institucijos paskirtas administracines baudas turi patvirtinti teismas. Žr. 2018 m. Duomenų apsaugos įstatymo 141–143 straipsnius. Be to, atsižvelgiant į 2021 m. kovo 16 d.Vrhovno sodišče (Aukščiausiasis Teismas, Slovėnija) sprendimą, atrodo, kad Slovėnijoje taip pat neleidžiama skirti administracinių baudų.
(
45
)	Šiuo klausimu žr. 2018 m. spalio 4 d. Sprendimą Link Logistik N&N (C‑384/17, EU:C:2018:810, 40 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija; toliau – Sprendimas Link Logistik).
(
46
)	Ten pat, 42 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija.
(
47
)	OL C 303, 2007, p. 17.
(
48
)	Taip pat žr. Sprendimo Link Logistik 43 punktą.
(
49
)	Sprendimo Link Logistik 45 punktas.
(
50
)	Šiuo klausimu žr. 2022 m. lapkričio 10 d. Sprendimą Zenith Media Communications (C‑385/21, EU:C:2022:866, 41 punktas).
(
51
)	Žr., pvz., 2003 m. gruodžio 4 d. EŽTT sprendimą M. C. prieš Bulgariją, CE:ECHR:2003:1204JUD003927298.
(
52
)	Žr., pvz., 1999 m. gruodžio 16 d. EŽTT sprendimo T. prieš Jungtinę Karalystę, CE:ECHR:1999:1216JUD002472494, 97 punktą, kuriame cituojamas 1998 m. rugsėjo 23 d. EŽTT sprendimo A. prieš Jungtinę Karalystę, CE:ECHR:1998:0923JUD002559994, 22 punktas ir 1998 m. spalio 28 d. EŽTT sprendimo Osman prieš Jungtinę Karalystę, CE:ECHR:1998:1028JUD002345294, 115 punktas.
(
53
)	Žr., pvz., 2015 m. spalio 27 d. EŽTT sprendimo Konstantin Stefanov prieš Bulgariją, CE:ECHR:2015:1027JUD003539905, 55 punktą.
(
54
)	Ten pat, 54, 55, 66, 67, 69 ir 70 punktai. Taip pat žr. 2001 m. liepos 5 d. EŽTT sprendimo Phillips prieš Jungtinę Karalystę, CE:ECHR:2001:0705JUD004108798, 35 punktą ir 2021 m. birželio 24 d. EŽTT sprendimo Imeri prieš Kroatiją, CE:ECHR:2021:0624JUD007766814, 71 punktą.