PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (vienas teisėjas)
SPRENDIMAS
2004 m. gegužės 25 d.
Byla T-69/03
W
prieš
Europos Parlamentą
„Pareigūnai ─ Persikėlimo pašalpa ─ Gyvenamosios vietos sąvoka ─ Įrodymai“
Visas tekstas prancūzų kalba II - 0000
Dalykas:      Ieškinys dėl 2002 m. birželio 3 d. Europos Parlamento sprendimo atsisakyti skirti ieškovui persikėlimo pašalpą panaikinimo.
Sprendimas:      Atmesti ieškinį. Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Santrauka
1.     Pareigūnai ─ Ieškinys ─ Objektas ─ Nurodymai administracijai ─ Nepriimtinumas
(Pareigūnų tarnybos nuostatų 91 str.)
2.     Pareigūnai ─ Ieškinys ─ Ginčijamo akto teisėtumo vertinimas remiantis jį priimant buvusiomis faktinėmis ir teisinėmis aplinkybėmis
(Pareigūnų tarnybos nuostatų 91 str.)
3.     Pareigūnai ─ Išlaidų atlyginimas ─ Persikėlimo pašalpa ─ Skyrimo sąlygos ─ Tikras įprastos gyvenamosios vietos pakeitimas
─ Įprastos gyvenamosios vietos sąvoka ─ Pareigūno pareiga įrodyti persikėlimo tikrumą ─ Trejų metų terminas, nustatytas persikėlimui,
bet ne jo įrodymui
(Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 6 str.)
1.     Pirmosios instancijos teismas negali duoti nurodymų Bendrijos institucijoms ar užimti jų vietos. Dėl šios priežasties buvusio
pareigūno ieškinys, kuriuo prašoma įpareigoti instituciją skirti jam persikėlimo pašalpą, yra nepriimtinas.
(žr. 20 ir 22 punktus)
Nuoroda į 1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo DSM prieš Komisiją, C-5/93 P, Rink. p. I-4695, 36 punktą; 2000 m. vasario 24 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo ADT Projekt prieš Komisiją, T-145/98, Rink. p. II‑387, 83 punktą
2.     Bendrijos teisme ginčijamo individualaus akto teisėtumas turi būti vertinamas remiantis jį priimant buvusiomis faktinėmis
ir teisinėmis aplinkybėmis. Jeigu Pirmosios instancijos teismas vertintų šio akto teisėtumą remdamasis faktinėmis ir teisinėmis
aplinkybėmis, kurių nebuvo jį priimant, jis užimtų ginčijamą aktą priėmusios institucijos vietą. Tačiau Pirmosios instancijos
teismas negali užimti institucijų vietos.
(žr. 28 punktą)
Nuoroda į 2001 m. gegužės 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo IECC prieš Komisiją, C-449/98 P, Rink. p. I-3875, 87 punktą; 1991 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Von Hoessle prieš Audito Rūmus, T-19/90, Rink. p. II-615, 30 punktą
3.     Nors pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 6 straipsnį persikėlimo pašalpos mokėjimas priklauso tik nuo suinteresuoto
pareigūno įsikūrimo mažiausiai 70 km nuo darbo vietos, šioje nuostatoje numatytas įsikūrimas reiškia tikrąjį įprastos pareigūno
gyvenamosios vietos perkėlimą į tą vietą, kuri nurodoma kaip persikėlimo vieta.
Įprastos gyvenamosios vietos sąvoka aiškintina kaip vieta, kurioje suinteresuotasis asmuo įkūrė nuolatinį ar įprastą savo
interesų centrą, ketindamas suteikti jam pastovumą. Be to, nors gyvenamosios vietos sąvoka nepriklauso nuo grynai kiekybinių
duomenų apie tai, kiek laiko asmuo praleidžia vienos ar kitos šalies teritorijoje, be fizinio buvimo konkrečioje vietoje fakto,
ji suponuoja ketinimą suteikti šiam faktui tęstinumą, kylantį iš įprastinio gyvenimo ir normalių socialinių santykių raidos,
todėl buto nuoma nėra pakankamas įprastos gyvenamosios vietos pakeitimo tikrumo įrodymas.
Pareigūnas turi visomis teisėtomis priemonėmis įrodyti, kad jis iš tikrųjų pakeitė gyvenamąją vietą per trejus metus nuo tarnybos
nutraukimo, nors įrodymai, kad toks pakeitimas įvyko nustatytais terminais, gali būti pateiktas ir pasibaigus šiam terminui.
Tačiau šie įrodymai turės reikšmės, tik jeigu jie patvirtins, kad pareigūnas iš tikrųjų
pakeitė gyvenamąją vietą per trejus
metus nuo tarnybos nutraukimo.
(žr. 41–43 ir 48 punktus)
Nuoroda į 1993 m. rugsėjo 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Yorck von Wartenburg prieš Parlamentą, T‑57/92 ir T-75/92, Rink. p. II-925, 65 ir 66 punktus; 2001 m. balandžio 24 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo, Miranda prieš Komisiją, T-37/99, Rink. VT p. I-A-87 ir II-413, 30, 31 ir 32 punktus.