62024CJ0129_RES
Věc C‑129/24
Coillte Cuideachta Ghníomhaíochta Ainmnithe
v.
Commissioner for Environmental Information
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal High Court (Irsko)]
Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 15. ledna 2026
„Řízení o předběžné otázce – Životní prostředí – Aarhuská úmluva – Směrnice 2003/4/ES – Přístup veřejnosti k informacím o životním prostředí – Pojmy ‚žadatel‘ a ‚žádost‘ – Anonymní žadatelé nebo žadatelé vystupující pod pseudonymem – Právo na přístup k informacím o životním prostředí – Praktická opatření – Povinnost žadatelů uvést své skutečné jméno a současnou fyzickou adresu – Neplatnost žádosti“
Životní prostředí – Právo na přístup k informacím – Směrnice 2003/4 – Žadatel o informace o životním prostředí – Povinnost žadatele identifikovat se svým skutečným jménem nebo současnou fyzickou adresou – Neexistence – Vnitrostátní právní úprava ukládající žadateli takovou identifikaci – Přípustnost – Podmínky – Dodržování zásad rovnocennosti a efektivity
(Aarhuská úmluva, čl. 2 bod 4 a článek 4; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/4, čl. 2 bod 5)
(viz body 27–44 a výrok)
Shrnutí
Soudní dvůr, kterému byla předložena žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, objasnil pojem „žádost o přístup k informacím o životním prostředí“ ve smyslu směrnice 2003/4 (
1
) ve spojení s Aarhuskou úmluvou (
2
) a vyslovil se k otázce, zda orgán veřejné správy může takovou žádost považovat za neplatnou z důvodu, že žadatel nedodržel vnitrostátní právní úpravu, která mu ukládá povinnost uvést jeho skutečné jméno nebo současnou fyzickou adresu.
V období od března do června 2022 obdržel Coillte Cuideachta Ghníomhaíochta Ainmnithe (dále jen „Coillte“), obchodní podnik působící v oblasti lesního hospodářství a částečně vlastněný irským státem, 97 žádostí o přístup k informacím o životním prostředí od anonymních žadatelů nebo žadatelů používajících pseudonymy bez uvedení fyzické adresy.
Vnitrostátní právní úprava provádějící směrnici 2003/4 stanoví, že každá osoba, která žádá o přístup k informacím o životním prostředí, musí uvést své skutečné jméno nebo adresu. Vzhledem k tomu, že Coillte měl za to, že výše uvedené žádosti nebyly ve skutečnosti určeny k získání informací o životním prostředí, ale byly součástí organizované kampaně vedené z pochybných pohnutek, jako je narušení jejího fungování, vyzval dotyčné žadatele, aby mu sdělili své současné adresy a potvrdili, že v těchto žádostech použili svá skutečná zákonná jména. Vzhledem k tomu, že neobdržel žádnou odpověď, žádosti podané anonymně nebo pod pseudonymem v zásadě zamítl jako neplatné.
Dotyční žadatelé tedy požádali Coillte, aby provedl vnitřní přezkum těchto zamítavých rozhodnutí. Coillte tyto žadatele opětovně vyzval, aby mu potvrdili nebo uvedli svá zákonná jména a sdělili své současné adresy. Vzhledem k tomu, že tyto informace nebyly poskytnuty, byly žádosti o vnitřní přezkum zamítnuty jako neplatné.
Proti 81 z těchto zamítavých rozhodnutí byly podány správní opravné prostředky ke Commissioner for Environmental Information (komisař pro informace o životním prostředí, Irsko). Komisař, který rozhodoval o prvních 58 případech zamítnutí, přijal rozhodnutí, v němž konstatoval, že Coillte neprávem posoudil dotyčné žádosti o informace o životním prostředí jako neplatné.
Coillte podal proti posledně uvedenému rozhodnutí kasační opravný prostředek k High Court (Vrchní soud, Irsko), který je předkládajícím soudem. Předkládající soud položil Soudnímu dvoru předběžné otázky, jejichž podstatou je, zda pojem „žadatel“ ve smyslu čl. 2 bodu 5 směrnice 2003/4 ve spojení s Aarhuskou úmluvou musí být vykládán v tom smyslu, že vyžaduje identifikaci fyzické nebo právnické osoby jejím skutečným jménem nebo současnou fyzickou adresou, a pokud tomu tak není, zda brání vnitrostátní právní úpravě, která takovou identifikaci žadatele ukládá.
Závěry Soudního dvora
Soudní dvůr nejprve konstatoval, že směrnice 2003/4 nepodmiňuje postavení „žadatele“ tím, že fyzická nebo právnická osoba požadující informace o životním prostředí bude identifikována uvedením jejího skutečného jména nebo současné fyzické adresy, takže členské státy nemají povinnost takovou identifikaci vyžadovat.
Neexistence této povinnosti není vyvrácena cíli sledovanými směrnicí 2003/4, a sice zaprvé zaručit právo přístupu k informacím o životním prostředí v držení orgánů veřejné správy nebo pro orgány veřejné správy a stanovit základní podmínky a praktická opatření pro jeho výkon a zadruhé zajistit jako samozřejmost, že informace o životním prostředí budou postupně zpřístupňovány veřejnosti a veřejně šířeny.
Soudní dvůr nicméně uvedl, že směrnice 2003/4 neukládá orgánům veřejné správy povinnost, aby informace o životním prostředí v jejich držení nebo pro ně držené zpřístupnily jinému subjektu než fyzické nebo právnické osobě. Tato směrnice po těchto orgánech nevyžaduje ani to, aby poté, co poskytly přístup k těmto informacím fyzické nebo právnické osobě, uvedené informace ve velmi krátké době zpřístupnily znovu na základě značného počtu totožných žádostí podaných touž fyzickou nebo právnickou osobou. Takové žádosti jsou totiž způsobilé nepříznivě ovlivnit účinnost přístupu jiných fyzických nebo právnických osob k informacím o životním prostředí, jelikož zdroje orgánů veřejné správy nejsou neomezené.
Při neexistenci ustanovení práva Evropské unie, které by přesněji definovalo praktické podmínky přístupu k informacím o životním prostředí, je tudíž na členských státech, aby ve svých právních řádech vymezily podmínky, které jim umožní se ujistit, že žádosti o přístup k těmto informacím jsou skutečně podávány fyzickými a právnickými osobami a nejedná se o takové žádosti, jaké jsou zmíněny výše.
Soudní dvůr nicméně upřesnil, že tyto podmínky nesmějí být méně příznivé než ty, jimiž se řídí obdobné situace podléhající vnitrostátnímu právu (zásada rovnocennosti) ani prakticky znemožňovat nebo nadměrně ztěžovat výkon práv přiznaných unijním právním řádem (zásada efektivity). V projednávané věci nemá Soudní dvůr pochybnosti o souladu dotčené vnitrostátní právní úpravy se zásadou rovnocennosti. Kromě toho sdělení skutečného jména nebo současné fyzické adresy dotyčného žadatele není takové povahy, že by v praxi znemožňovalo nebo nadměrně ztěžovalo výkon práva na přístup k informacím o životním prostředí přiznaného unijním právním řádem.
Za těchto okolností dospěl Soudní dvůr k závěru, že vnitrostátní právní úprava může vyžadovat, aby každá osoba, která podala žádost o přístup k informacím o životním prostředí ve smyslu směrnice 2003/4, mohla být orgánem veřejné správy, kterému je taková žádost adresována, identifikována svým jménem, adresou a jakýmikoli dalšími relevantními kontaktními údaji, budou-li přitom dodrženy zásady rovnocennosti a efektivity.
(
1
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/4/ES ze dne 28. ledna 2003 o přístupu veřejnosti k informacím o životním prostředí a o zrušení směrnice Rady 90/313/EHS (Úř. věst. 2003, L 41, s. 26; Zvl. vyd. 15/07 s. 375).
(
2
) – Úmluva o přístupu k informacím, účasti veřejnosti na rozhodování a přístupu k právní ochraně v záležitostech životního prostředí, podepsaná v Aarhusu dne 25. června 1998 a schválená jménem Evropského společenství rozhodnutím Rady 2005/370/ES ze dne 17. února 2005 (Úř. věst. 2005, L 124, s. 1, dále jen „Aarhuská úmluva“).