62017CJ0070_RES
Spojené věci C‑70/17 a C‑179/17
Abanca Corporación Bancaria SA
v.
Alberto García Salamanca Santos
a
Bankia SA
v.
Alfonso Antonio Lau MendozaaVerónica Yuliana Rodríguez Ramírez
[žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Tribunal Supremo a Juzgado de Primera Instancia no 1 de Barcelona (nejvyšší soud a soud prvního stupně č. 1 v Barceloně, Španělsko)]
Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 26. března 2019
„Řízení o předběžné otázce – Ochrana spotřebitele – Směrnice 93/13/EHS – Články 6 a 7 – Zneužívající ujednání ve spotřebitelských smlouvách – Ujednání o předčasné splatnosti ve smlouvě o hypotečním úvěru – Prohlášení, že ujednání je částečně zneužívající – Pravomoci vnitrostátního soudu v případě existence ujednání kvalifikovaného jako ‚zneužívající‘ – Nahrazení zneužívajícího ujednání ustanovením vnitrostátního práva“
Ochrana spotřebitele – Zneužívající ujednání ve spotřebitelských smlouvách – Směrnice 93/13 – Prohlášení, že ujednání je částečně zneužívající – Rozsah – Zachování platnosti nezneužívající části ujednání vedoucí ke změně jeho obsahu – Nepřípustnost – Nahrazení zneužívajícího ujednání ustanovením vnitrostátního práva vnitrostátním soudem – Přípustnost – Podmínky
(Směrnice Rady 93/13, články 6 a 7)
(viz body 48, 53, 54, 56–58, 60, 64 a výrok)
Shrnutí
Soudní dvůr, zasedající ve velkém senátu, ve svém rozsudku ze dne 26. března 2019, vydaném ve spojených věcech Abanca Corporación Bancaria (C‑70/17) a Bankia (C‑179/17), rozhodl o výkladu článků 6 a 7 směrnice 93/13 (
1
) o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách.
Spory v původním řízení se týkaly žalobců, kteří uzavřeli smlouvy o hypotečním úvěru ve Španělsku, jež obsahovaly ujednání umožňující požadovat předčasnou splatnost smlouvy zejména v případě prodlení s platbou jedné měsíční splátky.
Předkládající soudy se obrátily na Soudní dvůr s otázkou, zda musí být články 6 a 7 směrnice 93/13 v podstatě vykládány v tom smyslu, že v případě, že je ustanovení o předčasné splatnosti ve smlouvě o hypotečním úvěru považováno za zneužívající, lze je nicméně částečně zachovat odstraněním prvků, které je činí zneužívajícím, a dále že v opačném případě může řízení o výkonu exekučního titulu prodejem nemovitosti zatížené hypotékou zahájené na základě tohoto ujednání přesto pokračovat podpůrným použitím pravidla vnitrostátního práva, jelikož nemožnost zahájit toto řízení by mohla být v rozporu se zájmy spotřebitelů.
V tomto ohledu Soudní dvůr rozhodl, že články 6 a 7 směrnice 93/13 musí být vykládány v tom smyslu, že brání tomu, aby ujednání o předčasné splatnosti ve smlouvě o hypotečním úvěru, jež je považováno za zneužívající, bylo zčásti zachováno odstraněním prvků, které je činí zneužívajícím, kdyby takové odstranění vedlo ke změně obsahu uvedeného ujednání s dopadem na jeho podstatu. Soudní dvůr dále rozhodl, že tytéž články nebrání tomu, aby vnitrostátní soud zhojil neplatnost takového zneužívajícího ujednání jeho nahrazením novým zněním zákonného ustanovení, z něhož toto ujednání vycházelo, které je použitelné v případě dohody smluvních stran, pokud by smlouva o hypotečním úvěru nemohla v případě odstranění uvedeného zneužívajícího ujednání nadále existovat a zrušení smlouvy v plném rozsahu by spotřebitele vystavilo zvláště nepříznivým důsledkům.
V této souvislosti Soudní dvůr sice připomněl, že konstatuje-li vnitrostátní soud neplatnost zneužívajícího ujednání ve smlouvě uzavřené mezi prodávajícím nebo poskytovatelem a spotřebitelem, musí být čl. 6 odst. 1 směrnice 93/13 vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátnímu právnímu předpisu, jenž vnitrostátnímu soudu umožňuje, aby doplnil uvedenou smlouvu tak, že změní obsah tohoto ujednání. Pokud by vnitrostátní soud měl pravomoc změnit obsah zneužívajících ujednání v takové smlouvě, mohlo by být ohroženo splnění dlouhodobého cíle stanoveného v článku 7 směrnice 93/13. Tato možnost by totiž mohla přispět k eliminaci odrazujícího účinku pro prodávající a poskytovatele tím, že se taková zneužívající ujednání vůči spotřebiteli jednoduše neuplatní, a mohlo by je to svádět k používání uvedených ujednání, jelikož by věděli, že i kdyby mělo být rozhodnuto o jejich neplatnosti, mohl by vnitrostátní soud smlouvu v nezbytném rozsahu doplnit, takže by jejich zájmy byly tímto způsobem přesto zajištěny.
Nicméně v situaci, v níž smlouva uzavřená mezi prodávajícím či poskytovatelem a spotřebitelem nemůže po odstranění zneužívajícího ujednání nadále existovat, čl. 6 odst. 1 směrnice 93/13 nebrání tomu, aby vnitrostátní soud s použitím zásad smluvního práva zrušil zneužívající ujednání a nahradil jej dispozitivním ustanovením vnitrostátního práva v situacích, v nichž by byl soud na základě neplatnosti zneužívajícího ujednání nucen zrušit smlouvu v plném rozsahu, čímž by spotřebitele vystavil zvláště nepříznivým důsledkům, které by ho penalizovaly.
Takové nahrazení je plně odůvodněno s ohledem na účel směrnice 93/13. Je totiž v souladu s cílem čl. 6 odst. 1 směrnice 93/13, jelikož toto ustanovení směřuje k nahrazení formální rovnováhy, kterou smlouva nastoluje mezi právy a povinnostmi smluvních stran, rovnováhou skutečnou, která může nastolit rovnost mezi těmito smluvními stranami, a nikoliv k rušení všech smluv obsahujících zneužívající ujednání.
Pokud by nebylo nahrazení zneužívající klauzule vnitrostátním dispozitivním ustanovením možné, v důsledku čehož by byl soud nucen zrušit smlouvu v plném rozsahu, mohl by být spotřebitel vystaven zvláště nepříznivým důsledkům, takže by mohl být ohrožen odrazující charakter plynoucí ze zrušení smlouvy. Pokud jde o úvěrovou smlouvu, důsledkem takového zrušení by totiž v zásadě bylo, že by se zbývající dlužná částka úvěru stala okamžitě splatnou, což by mohlo přesahovat finanční možnosti spotřebitele, a postihovat tak spíše jeho než věřitele, který by v důsledku nebyl odrazen od vkládání takových ujednání do smluv, jejichž uzavření nabízí.
Z obdobných důvodů Soudní dvůr rozhodl, že v situaci, v níž smlouva o hypotečním úvěru uzavřená mezi prodávajícím nebo poskytovatelem a spotřebitelem nemůže nadále existovat po zrušení zneužívajícího ujednání, jehož formulace vychází z právního ustanovení použitelného v případě dohody smluvních stran, čl. 6 odst. 1 směrnice 93/13 nebrání ani tomu, aby vnitrostátní soud nahradil toto ujednání novým zněním tohoto zákonného referenčního ustanovení přijatého po uzavření smlouvy s cílem předejít neplatnosti této smlouvy, pokud by zrušení smlouvy vystavilo spotřebitele zvláště nepříznivým důsledkům.
Předkládajícím soudům přísluší v souladu s pravidly vnitrostátního práva a na základě objektivního přístupu ověřit, zda by odstranění těchto ujednání mohlo vést k tomu, že by smlouvy o hypotečním úvěru nemohly nadále existovat.
V takovém případě budou muset předkládající soudy posoudit, zda by zrušení smluv o hypotečním úvěru, které jsou dotčeny v původních řízeních, vystavilo dotyčné spotřebitele zvláště nepříznivým důsledkům. V tomto ohledu Soudní dvůr uvádí, že z předkládacích rozhodnutí vyplývá, že takové zrušení by mohlo mít dopad zejména na procesní pravidla vnitrostátního práva, podle nichž banky mohou soudně vymáhat vrácení celé zbývající částky dlužné spotřebiteli.
(
1
) – Směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách (Úř. věst. 1993, L 95, s. 29, oprava Úř. věst 2016, L 303, s. 26).