USNESENÍ TRIBUNÁLU (šestého senátu)
20. září 2018(*)
„Žaloba na neplatnost – Finanční pomoc – Projekt společného zájmu v oblasti transevropských dopravních a energetických sítí – Služby předběžného plánování nové vysokorychlostní železniční tratě Drážďany-Praha – Rozhodnutí o způsobilých nákladech – Chybné označení žalované – Neexistence bezprostředního dotčení – Nepřípustnost“
Ve věci T‑815/17,
Správa železniční dopravní cesty, státní organizace, se sídlem v Praze (Česká republika), zastoupená F. Korbelem, advokátem,
žalobkyně,
proti
Evropské komisi, zastoupené J. Hottiaux a Z. Malůškovou, jako zmocněnkyněmi,
a
Výkonné agentuře pro inovace a sítě (INEA), zastoupené I. Ramallem a I. Barcewem, jako zmocněnci,
žalovaným,
jejímž předmětem je návrh na základě článku 263 SFEU znějící na zrušení dopisu agentury INEA ze dne 11. října 2017 o závěrečném vyúčtování a o způsobilosti částek požadovaných v rámci finanční pomoci Unie poskytnuté na projekt společného zájmu „Služby předběžného plánování nové vysokorychlostní železniční tratě „Drážďany-Praha“,
TRIBUNÁL (šestý senát),
ve složení G. Berardis, předseda, D. Spielmann a Z. Csehi (zpravodaj), soudci,
vedoucí soudní kanceláře: E. Coulon,
vydává toto
Usnesení
Skutečnosti předcházející sporu
1        Dne 17. listopadu 2014 přijala Evropská komise rozhodnutí C(2014) 8572 final o poskytnutí finanční pomoci Unie na projekty společného zájmu „Služby předběžného plánování nové vysokorychlostní železniční tratě Drážďany-Praha“ 2013-EU-22004-S v oblasti transevropských dopravních sítí (TEN-T) (dále jen „rozhodnutí ze dne 17. listopadu 2014“). Maximální částka finanční pomoci činila 629 000 eur, což se rovnalo 50 % z celkové předpokládané výše nákladů projektu (dále jen „projekt železniční tratě Drážďany-Praha“).
2        V článku 1 odst. 1 rozhodnutí ze dne 17. listopadu 2014 jsou za příjemce poskytnuté finanční pomoci označeny Česká republika a Sächsisches Staatsministerium für Wirtschaft, Arbeit und Verkehr (Saské ministerstvo hospodářských věcí, práce a dopravy, Německo) (dále jen „příjemci“). Podle článku 4 rozhodnutí ze dne 17. listopadu 2014 je rozhodnutí určeno příjemcům a Spolkové republice Německo.
3        Žalobkyně, Správa železniční dopravní cesty, státní organizace, je veřejný subjekt, jehož zřizovatelem je Ministerstvo dopravy České republiky a do jehož působnosti patří provozování železniční infrastruktury na území České republiky ve veřejném zájmu. V žádosti o financování projektu železniční tratě Drážďany-Praha byla žalobkyně jmenována Českou republikou jako subjekt odpovědný za provádění projektu. Z tohoto titulu zadala žalobkyně jakožto veřejný zadavatel veřejné zakázky na tento projekt.
4        Podle článku III.1.1 přílohy III rozhodnutí ze dne 17. listopadu 2014 se veškerá sdělení v souvislosti s tímto rozhodnutím zasílají Výkonné agentuře pro inovace a sítě (INEA). Jedná se o výkonnou agenturu Evropské unie zřízenou na základě nařízení Rady (ES) č. 58/2003 ze dne 19. prosince 2002, kterým se stanoví statut výkonných agentur pověřených některými úkoly správy programů Společenství (Úř. věst. 2003, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 01/04, s. 235), prováděcím rozhodnutím Komise 2013/801/EU ze dne 23. prosince 2013 o zřízení Výkonné agentury pro inovace a sítě a o zrušení rozhodnutí 2007/60/ES ve znění rozhodnutí 2008/593/ES (Úř. věst. 2013, L 352, s. 65). Rozhodnutím C (2013) 9235 final ze dne 23. prosince 2013 přenesla Komise na agenturu INEA pravomoci týkající se provádění unijních programů v oblasti dopravní, energetické a telekomunikační infrastruktury a v oblasti výzkumu a inovací týkajících se dopravy a energetiky, zejména v souvislosti s používáním prostředků ze souhrnného rozpočtu Unie.
5        Po dokončení projektu železniční tratě Drážďany-Praha předali příjemci agentuře INEA dne 3. ledna 2017 závěrečnou zprávu a související vyúčtování a INEA následně provedla jejich ověření. Dopisem ze dne 22. května 2017 oznámila agentura INEA příjemcům, že některé vykázané náklady nelze považovat za způsobilé, a v důsledku toho je nutno získat nazpět část již provedených plateb. V návaznosti na tento dopis předložili příjemci své připomínky dopisem ze dne 4. srpna 2017.
6        Dopisem ze dne 11. října 2017, adresovaným Ministerstvu dopravy České republiky, učinila agentura INEA závěrečné vyúčtování v souvislosti s projektem železniční tratě Drážďany-Praha a v části týkající se České republiky potvrdila svůj postoj vyjádřený v dopise ze dne 22. května 2017 k vyloučení některých nákladů vykázaných v souvislosti s projektem z finanční pomoci Unie (dále jen „napadený akt“). V této souvislosti dospěla k názoru, že částka 719 827,75 eura vykázaná Českou republikou není pro uvedenou finanční pomoc způsobilá z důvodu nedodržení unijních pravidel v oblasti veřejných zakázek. Agentura INEA navíc uvedla, že vzhledem k provedenému předběžnému financování bude třeba získat nazpět částku 57 748,24 eura.
7        K posledně uvedené částce zaslala agentura INEA příjemcům dne 4. prosince 2017 výzvu k úhradě do 18. ledna 2018.
8        V této souvislosti požádalo Ministerstvo dopravy České republiky žalobkyni výzvou ze dne 18. prosince 2017 o vrácení částky dlužné agentuře INEA. Dne 11. ledna 2018 provedla žalobkyně bankovní převod, jímž této žádosti vyhověla.
Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
9        Návrhem došlým soudní kanceláři Tribunálu dne 11. prosince 2017 podala žalobkyně projednávanou žalobu.
10      Samostatným podáním došlým soudní kanceláři Tribunálu dne 28. února 2018 vznesla Komise námitku nepřípustnosti na základě článku 130 jednacího řádu Tribunálu; agentura INEA učinila totéž samostatným podáním došlým soudní kanceláři Tribunálu dne 6. března 2018.
11      Podáním došlým soudní kanceláři Tribunálu dne 5. dubna 2018 podala Česká republika návrh na vstup do řízení v postavení vedlejšího účastníka na podporu návrhových žádání žalobkyně; Polská republika učinila totéž podáním došlým soudní kanceláři Tribunálu dne 12. dubna 2018.
12      Žalobkyně předložila vyjádření k námitkám nepřípustnosti dne 20. dubna 2018.
13      Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:
–        prohlásil žalobu za přípustnou,
–        zrušil napadený akt.
14      Komise navrhuje, aby Tribunál:
–        žalobu odmítl jako nepřípustnou ve vztahu ke Komisi,
–        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
15      Agentura INEA navrhuje, aby Tribunál:
–        odmítl žalobu jako zjevně nepřípustnou v souladu s článkem 126 jednacího řádu nebo podpůrně jako nepřípustnou,
–        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
16      Podle čl. 130 odst. 1 a 7 jednacího řádu může Tribunál, požaduje-li to žalovaný, vydat rozhodnutí o nepřípustnosti, nedostatku pravomoci nebo nepříslušnosti, aniž by se zabýval věcí samou. Vzhledem k tomu, že Komise a agentura INEA v projednávané věci navrhly, aby bylo vydáno rozhodnutí o nepřípustnosti, a Tribunál má věc za dostatečně objasněnou na základě podkladů obsažených v soudním spise, rozhodne Tribunál o těchto návrzích bez pokračování v řízení.
K přípustnosti žaloby ve vztahu ke Komisi
17      Na podporu své námitky nepřípustnosti Komise uvádí, že napadený akt jí není přičitatelný. Tvrdí, že žaloba na neplatnost měla směřovat vůči agentuře INEA, která je původcem napadeného aktu. Žalobkyně ve svém vyjádření k námitkám nepřípustnosti prohlašuje, že souhlasí s postojem Komise, a upřesňuje, že nebylo v jejím úmyslu žalovat Komisi.
18      V tomto ohledu je třeba poukázat na to, že na první straně žaloby označuje žalobkyně v rubrice „Žalovaný“, uvedené v jednotném čísle, pouze Komisi, a to tučným písmem. Pod tímto označením jsou uvedeny název a adresa agentury INEA. Žalobkyně navíc v bodě 56 žaloby navrhuje zrušení napadeného aktu, přičemž v názvu tohoto aktu směšuje údaje vážící se k rozhodnutí ze dne 17. listopadu 2014 s údaji z napadeného aktu. V důsledku této formulace byla žaloba doručena jak Komisi, tak agentuře INEA, k čemuž žalobkyně nevyslovila výhrady.
19      Vzhledem k tomu, že napadený akt – jak tvrdí Komise a jak uznává žalobkyně – byl přijat agenturou INEA v rámci pravomocí, které na ni byly přeneseny Komisí v souladu s nařízením č. 58/2003 a s rozhodnutím C (2013) 9235 final, aniž měla Komise jakýkoli vliv na přijetí uvedeného aktu, je třeba žalobu odmítnout jako nepřípustnou ve vztahu ke Komisi. Takový závěr již Tribunál vyslovil v usnesení ze dne 23. října 2014, ENAC v. INEA (T‑695/13, nezveřejněné, EU:T:2014:924), které se týkalo podobné věci.
K přípustnosti žaloby ve vztahu k agentuře INEA
20      Na podporu své námitky nepřípustnosti agentura INEA uvádí, že žalobkyni není napadený akt určen, ani se jí bezprostředně a osobně nedotýká. Agentura INEA konkrétně tvrdí, zaprvé že skutkové okolnosti uplatňované žalobkyní v souvislosti s její aktivní legitimací jsou nepodložená konstatování, zadruhé že rozhodnutí ze dne 17. listopadu 2014 žalobkyni – na rozdíl od situace příjemců – nepřiznává práva ani jí neukládá povinnosti, zatřetí že získání neoprávněně obdržených částek nazpět od žalobkyně nevyplývá z napadeného aktu, nýbrž z nezávislého rozhodnutí příjemců a začtvrté že právní účinky napadeného aktu se žalobkyně nedotýkají osobně.
21      V žalobě a ve vyjádření k námitce nepřípustnosti vznesené agenturou INEA žalobkyně v podstatě tvrdí, že se jí napadený akt bezprostředně a osobně dotýká vzhledem k existenci faktických, právních a finančních vztahů mezi ní a Českou republikou, která je příjemcem poskytnuté finanční pomoci, v důsledku čehož na ni má napadený akt bezprostřední finanční dopad. V tomto ohledu žalobkyně uvádí, zaprvé že má postavení prováděcího subjektu podle článku I.4.5 přílohy I rozhodnutí ze dne 17. listopadu 2014, zadruhé že je odpovědná za organizování veřejných zakázek, které agentura INEA označila za zadané v rozporu s unijními pravidly, zatřetí že předmětná finanční pomoc byla poukázána přímo na její účet, začtvrté že je v podřízeném postavení ve vztahu k České republice, která je nejen jejím zřizovatelem, ale nadále přispívá na její fungování poskytováním finančních prostředků.
22      Na úvod je třeba připomenout, že v souladu s čl. 263 čtvrtým pododstavcem SFEU může fyzická nebo právnická osoba podat žalobu proti rozhodnutí, které je určeno jiné osobě, pouze pokud se jí uvedené rozhodnutí bezprostředně a osobně dotýká.
23      Pokud jde konkrétně o bezprostřední dotčení, z ustálené judikatury vyplývá, že podmínka, podle které fyzická nebo právnická osoba musí být bezprostředně dotčena rozhodnutím, které je předmětem žaloby, vyžaduje splnění dvou kumulativních požadavků, a to zaprvé aby napadené unijní opatření bezprostředně zakládalo účinky pro právní postavení této osoby a zadruhé aby jeho adresátům pověřeným jeho provedením neponechávalo žádnou volnost uvážení, ale naopak aby toto provedení bylo čistě automatické povahy a vyplývalo výlučně z unijní právní úpravy, aniž by bylo třeba použít další zprostředkující předpisy (viz rozsudek ze dne 22. března 2007, Regione Siciliana v. Komise, C‑15/06 P, EU:C:2007:183, bod 31 a citovaná judikatura, rozsudek ze dne 10. září 2009, Komise v. Ente per le Ville Vesuviane a Ente per le Ville Vesuviane v. Komise, C‑445/07 P a C‑455/07 P, EU:C:2009:529, bod 45 a citovaná judikatura, a usnesení ze dne 9. července 2013, Regione Puglia v. Komise, C‑586/11 P, nezveřejněné, EU:C:2013:459, bod 31 a citovaná judikatura).
24      V projednávané věci je v rozhodnutí ze dne 17. listopadu 2014, a zejména v jeho čl. 1 odst. 1, uvedeno, že jedinými příjemci poskytnuté finanční pomoci jsou Česká republika a Saské ministerstvo hospodářských věcí, práce a dopravy. Žalobkyně není uvedena ani v rozhodnutí ze dne 17. listopadu 2014 ani v jeho přílohách. V žádosti o finanční pomoc k projektu železniční tratě Drážďany-Praha, kterou Česká republika podala Komisi, byla pouze jmenována jako subjekt odpovědný za provádění projektu.
25      V tomto ohledu je třeba poznamenat, že podle článku I.4.5 přílohy I rozhodnutí ze dne 17. listopadu 2014 může členský stát, který je příjemcem finanční pomoci, určit „na svou vlastní odpovědnost“ takový subjekt, jako je žalobkyně, k provádění uvedené pomoci. Stejně tak čl. 1 odst. 2 rozhodnutí ze dne 17. listopadu 2014 ukládá každému z příjemců povinnost vynaložit veškeré úsilí na provedení akce popsané v příloze II téhož rozhodnutí, tj. projektu železniční tratě Drážďany-Praha, „přičemž jedná na vlastní odpovědnost“. Jak uvádí agentura INEA, rozhodnutí ze dne 17. listopadu 2014 naproti tomu neobsahuje žádná práva či povinnosti subjektů odpovědných za provádění projektu.
26      Z toho vyplývá, že podle rozhodnutí ze dne 17. listopadu 2014 je na příjemcích, aby rozhodli o určení subjektu odpovědného za provádění projektu a na základě příslušného vnitrostátního práva stanovili jeho práva a povinnosti, zejména prostřednictvím dohody. I když příjemci této možnosti využijí, jsou přesto i nadále odpovědni za dodržování povinností vyplývajících z rozhodnutí ze dne 17. listopadu 2014. Proto je třeba rozlišit na jedné straně právní vztahy mezi příjemci a Komisí nebo agenturou INEA a na druhé straně právní vztahy mezi žalobkyní a Českou republikou, která jmenovala žalobkyni jako subjekt odpovědný za provádění projektu železniční tratě Drážďany-Praha. Prvně uvedené vztahy jsou totiž založeny na unijním právu, zejména na rozhodnutí ze dne 17. listopadu 2014, zatímco ty druhé podléhají příslušnému vnitrostátnímu právu, včetně případné dohody mezi Českou republikou a žalobkyní.
27      Tento závěr je analogickým uplatněním judikatury týkající se poskytování unijní finanční pomoci v rámci Evropského fondu pro regionální rozvoj (EFRR), podle níž platí, že zaprvé je-li v rozhodnutí o poskytnutí finanční pomoci označen určitý subjekt jako orgán odpovědný za realizaci projektu, neznamená to, že sám tento subjekt je nositelem práva na uvedenou pomoc, a zadruhé je-li tento subjekt uveden jako orgán odpovědný za žádost o finanční pomoc, rovněž to nemá za následek, že by byl uveden do bezprostředního vztahu s unijní pomocí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. března 2007, Regione Siciliana v. Komise, C‑15/06 P, EU:C:2007:183, body 32 a 36, rozsudek ze dne 10. září 2009, Komise v. Ente per le Ville Vesuviane a Ente per le Ville Vesuviane v. Komise, C‑445/07 P a C‑455/07 P, EU:C:2009:529, body 47 a 48, a rozsudek ze dne 4. května 2017, Green Source Poland v. Komise, T‑512/14, EU:T:2017:299, bod 40 a citovaná judikatura). Tribunál již navíc uznal, že uplatnění této judikatury per analogiam v oblasti TEN-T je relevantní (usnesení ze dne 31. března 2014, SACBO v. Komise a INEA, T‑270/13, nezveřejněné, EU:T:2014:185, bod 28).
28      V tomto kontextu je rovněž třeba připomenout, že již bylo judikováno, že by případná povinnost, aby orgán odpovědný za realizaci dotovaného projektu vrátil pomoc poskytnutou v rámci EFRR, nebyla přímým důsledkem rozhodnutí vydaného za účelem jejího vrácení adresovaného členskému státu, který je příjemcem pomoci, nýbrž by vyžadovala samostatnou iniciativu ze strany tohoto členského státu (usnesení ze dne 9. července 2013, Regione Puglia v. Komise, C‑586/11 P, nezveřejněné, EU:C:2013:459, body 36 až 38).
29      Pokud jde o napadený akt, je nesporné, že je určen pouze České republice, konkrétně jejímu ministerstvu dopravy, a o žalobkyni se nezmiňuje. Na jeho základě tedy vzniká povinnost k vrácení částek výlučně České republice, avšak tomuto členskému státu ponechává volnost při výběru, jakým způsobem jejich vrácení provede. V důsledku toho nelze napadený akt vykládat tak, že České republice ukládá povinnost požadovat po žalobkyni vrácení částek považovaných za nezpůsobilé.
30      Navíc je třeba poukázat na to, že zpětné získání těchto částek od žalobkyně se může zakládat pouze na vnitrostátním právu, včetně případné dohody mezi Českou republikou a žalobkyní. Jak bylo totiž uvedeno v bodě 26 výše, mohla být žalobkyně pověřena zadáváním veřejných zakázek jakožto veřejný zadavatel na projekt železniční tratě Drážďany-Praha pouze na základě vnitrostátního práva. Rovněž práva a povinnosti žalobkyně se tedy řídí příslušným vnitrostátním právem, zejména pokud jde o podmínky případného vrácení částek považovaných za nezpůsobilé. V tomto ohledu je nutno konstatovat, že žalobkyně sama potvrdila, že vrácení těchto částek bylo provedeno na základě českého právního řádu.
31      Proto je třeba konstatovat, že napadený akt nezakládá bezprostředně žádný účinek pro právní postavení žalobkyně.
32      Pokud jde o druhý požadavek bezprostředního dotčení, a sice absenci posuzovací pravomoci adresátů pověřených prováděním napadeného opatření unijního práva, které je čistě automatické povahy a vyplývá výlučně z unijní právní úpravy, aniž je třeba použít další zprostředkující předpisy (bod 23 výše), je třeba uvést, že po přijetí napadeného aktu bylo na České republice, aby posoudila, zda je důvodné požadovat v souladu s ustanoveními příslušného vnitrostátního práva a pod kontrolou vnitrostátních soudů vrácení neoprávněně získané částky od žalobkyně a přijmout za tím účelem nezbytná individuální vnitrostátní opatření.
33      Ostatně sama žalobkyně uvádí, že se výzva Ministerstva dopravy České republiky ze dne 18. prosince 2017, jíž byla žádána o vrácení částky dlužné agentuře INEA, zakládala na „principech právního řádu České republiky“. Povinnost vrátit částku tedy neplynula z napadeného aktu, nýbrž se zakládala na vnitrostátním právu. Proto je třeba uzavřít, že provedení napadeného aktu nelze považovat za provedení čistě automatické povahy vyplývající výlučně z unijní právní úpravy, aniž je třeba použít další zprostředkující předpisy.
34      Z tohoto důvodu je třeba uzavřít, že žalobkyně není napadeným aktem bezprostředně dotčena.
35      Argumenty žalobkyně nemohou tento závěr zpochybnit.
36      Pokud jde o faktické, právní a finanční vztahy mezi žalobkyní a Českou republikou, ty se řídí – jak bylo uvedeno v bodě 26 výše – příslušným vnitrostátním právem a neplynou z napadeného aktu.
37      Co se týče výkladu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU, je nutno konstatovat, že rozsudek ze dne 3. května 2002, Jégo-Quéré v. Komise (T‑177/01, EU:T:2002:112), s odkazem na nějž se žalobkyně dovolává širokého výkladu kritéria bezprostředního dotčení, byl Soudním dvorem zrušen (rozsudek ze dne 1. dubna 2004, Komise v. Jégo-Quéré, C‑263/02 P, EU:C:2004:210) a navíc se týkal odlišného kontextu, a sice ustanovení nařízení s obecnou působností, které se bezprostředně dotýkalo právního postavení jednotlivce. V projednávané věci je naproti tomu napadený akt určen příjemcům, a jak bylo uvedeno v bodech 30 až 34 výše, nezakládá bezprostředně žádný účinek pro právní postavení žalobkyně. Tento argument žalobkyně tedy musí být odmítnut.
38      Pokud jde konečně o právo na účinnou právní ochranu, z ustálené judikatury vyplývá, že cílem článku 47 Listiny základních práv Evropské unie není změnit systém soudního přezkumu stanovený Smlouvami, a zejména pravidla přípustnosti přímých žalob k unijnímu soudu (viz rozsudek ze dne 9. listopadu 2017, SolarWorld v. Rada, C‑205/16 P, EU:C:2017:840, bod 67 a citovaná judikatura). Nepřípustností projednávané žaloby mimoto nemohou být porušena práva žalobkyně vyplývající z článku 47 Listiny základních práv vzhledem k tomu, že žalobkyně může před vnitrostátními soudy zpochybnit platnost své povinnosti vrátit neoprávněně získané částky, která – jak je ukázáno v bodě 30 výše – plyne výlučně z vnitrostátního práva.
39      Za těchto podmínek je nutno konstatovat, že žalobkyně neprokázala, že by byla napadeným aktem bezprostředně dotčena, a není tedy zapotřebí se vyslovovat k podmínce jejího osobního dotčení.
40      Z výše uvedeného vyplývá, že v rozsahu, v němž je napadený akt přičitatelný agentuře INEA, se nedotýká žalobkyně bezprostředně ve smyslu judikatury připomenuté v bodě 23 výše. Proto je třeba žalobu odmítnout jako nepřípustnou ve vztahu k agentuře INEA, a tudíž ji odmítnout v plném rozsahu.
K návrhům na vstup do řízení v postavení vedlejšího účastníka
41      Článek 144 odst. 3 jednacího řádu stanoví, že vznese-li žalovaný námitku nepřípustnosti, nedostatku pravomoci nebo nepříslušnosti podle čl. 130 odst. 1 jednacího řádu, rozhodne se o návrhu na vstup vedlejšího účastníka do řízení až po zamítnutí námitky nebo po rozhodnutí o jejím přezkoumání spolu s věcí samou.
42      Vzhledem k tomu, že v projednávané věci bylo námitkám nepřípustnosti žaloby vyhověno, není důvodné rozhodnout o návrzích České republiky a Polské republiky na vstup do řízení v postavení vedlejšího účastníka.
K nákladům řízení
43      Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
44      Vzhledem k tomu, že Komise a agentura INEA požadovaly náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je důvodné uložit posledně uvedené náhradu nákladů řízení.
45      Dále na základě čl. 144 odst. 10 jednacího řádu ponesou žalobkyně, Komise, agentura INEA, Česká republika a Polská republika vlastní náklady řízení v souvislosti s návrhy na vstup vedlejšího účastníka do řízení.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (šestý senát)
rozhodl takto:
1)      Žaloba se odmítá jako nepřípustná.
2)      O návrzích České republiky a Polské republiky na vstup do řízení v postavení vedlejšího účastníka není důvodné rozhodnout.
3)      Správa železniční dopravní cesty, státní organizace, ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropskou komisí a Výkonnou agenturou pro inovace a sítě (INEA).
4)      Správa železniční dopravní cesty, státní organizace, Komise, agentura INEA, Česká republika a Polská republika ponesou vlastní náklady řízení v souvislosti s návrhy na vstup vedlejšího účastníka do řízení.
V Lucemburku dne 20. září 2018.
Vedoucí soudní kanceláře
Předseda
E. Coulon
G. Berardis
*      Jednací jazyk: čeština.