Věc C‑245/24
Lukoil Bulgaria EOOD a Lukoil Neftohim Burgas AD
proti
Komisija za zaštita na konkurencijata
(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Administrativen sad Sofia-oblast)
Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 18. prosince 2025
„ Řízení o předběžné otázce – Hospodářská soutěž – Článek 102 SFEU – Zneužití dominantního postavení – Trh skladování pohonných hmot pro motorová vozidla – Zneužití dominantního postavení – Odepření přístupu k základní infrastruktuře třetím podnikům – Infrastruktura financovaná z veřejných prostředků – Privatizace této infrastruktury“
1.        Předběžné otázky – Přípustnost – Nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce a relevance položených otázek – Posouzení vnitrostátním soudem – Domněnka relevance položených otázek
(Článek 267 SFEU)
(viz body 21–25)
2.        Dominantní postavení – Zneužití – Postup podniku s dominantním postavením, kterým jinému podniku odpírá přístup k výrobku nebo službě nezbytným pro jeho činnost – Odepření přístupu k infrastruktuře pro přepravu a skladování ropných produktů – Odepření třetím podnikům dvěma společnostmi, které jsou součástí téhož podniku v dominantním postavení – Odepření zahrnující několik protiprávních jednání ve smyslu vnitrostátního práva – Zneužití dominantního postavení – Posouzení ve vztahu k celkovému jednání vytýkanému podniku v dominantním postavení – Povinnost vnitrostátního orgánu pro hospodářskou soutěž zkoumat zneužití dominantního postavení ve vztahu ke každému protiprávnímu jednání ve smyslu vnitrostátního práva – Neexistence
(Článek 102 SFEU)
(viz body 30–42 a výrok 1)
3.        Dominantní postavení – Zneužití – Postup podniku s dominantním postavením, kterým jinému podniku odpírá přístup k výrobku nebo službě nezbytným pro jeho činnost – Odepření přístupu k infrastruktuře pro přepravu a skladování ropných produktů – Infrastruktura vytvořená orgány veřejné moci před tím, než byla získána podnikem v dominantním postavení nebo než mu na ni byla poskytnuta výlučná práva – Posouzení zneužívající povahy odepření přístupu k této infrastruktuře – Posouzení podle kritérií vypracovaných ve vztahu k odepření přístupu k infrastruktuře vytvořené podnikem v dominantním postavení pro potřeby jeho činnosti – Podmínky – Plná rozhodovací samostatnost podniku v dominantním postavení ohledně přístupu k dotčené infrastruktuře – Podnik v dominantním postavení, který získal infrastrukturu nebo výhradní práva k ní za cenu a jiných podmínek vyplývajících ze soutěžního řízení
(Článek 102 SFEU)
(viz body 44–57 a výrok 2)
Shrnutí
Soudní dvůr, kterému byla předložena žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, se vyjadřuje k podmínkám použití článku 102 SFEU na situaci, kdy podnik v dominantním postavení odepře přístup k základní infrastruktuře, kterou disponuje na základě privatizace bývalého státního monopolu.
Na základě privatizační smlouvy uzavřené v roce 1999 se hospodářská skupina Lukoil, jejíž součástí jsou i podniky Lukoil Bulgaria EOOD (dále jen „Lukoil Bulgaria“) a Lukoil Neftohim Burgas AD (dále jen „Lukoil Burgas“), stala vlastníkem infrastruktury pro přepravu a skladování ropných produktů, do té doby provozované jedním z bulharských státních podniků. Tato infrastruktura zahrnuje tři ropovody, sedm zásobníků, jakož i ropné terminály.
Díky této privatizaci Lukoil Burgas, hlavní producent ropných produktů v Bulharsku, provozuje rafinerii v Burgasu a má koncesi na provozování přístavního terminálu Rosenec. Uvedená společnost, působící v oblasti distribuce ropných produktů, disponuje zásobníky, rozmístěnými po celém bulharském území, daňovými sklady, jakož i vnitrostátní sítí čerpacích stanic.
Poté, co bylo v březnu 2020 zjištěno, že maloobchodní prodejní cena pohonných hmot v Bulharsku klesla méně než cena ropy na světových trzích, byla Komise pro ochranu hospodářské soutěže (Komisija za zaštita na konkurencijata, Bulharsko, dále jen „bulharský orgán pro hospodářskou soutěž“) pověřena, aby prošetřila možné porušení práva hospodářské soutěže v souvislosti s maloobchodní cenotvorbou těchto hmot.
Po skončení šetření uvedený orgán konstatoval, že mezi roky 2016 a 2021 se Lukoil Bulgaria a Lukoil Burgas dopouštěly několika forem zneužití dominantního postavení se společným protisoutěžním cílem tím, že odpíraly jiným producentům a dovozcům pohonných hmot přístup k přepravní a skladovací infrastruktuře, kterou provozovaly. Mimo jiné jim odpíraly přístup do daňových a přístavních skladů, jakož i k ropovodům, jimiž disponovaly (dále jen „sporné jednání“).
Bulharský orgán pro hospodářskou soutěž měl za to, že některá z těchto jednání musí být kvalifikována jako „neodůvodněné odmítnutí dodat zboží nebo poskytnout službu“ ve smyslu bulharského zákona o ochraně hospodářské soutěže, zatímco jiná jednání musí být považována za „omezování výroby, obchodu nebo technického vývoje na úkor spotřebitelů“ ve smyslu téhož zákona. Včlenění těchto jednání do společné strategie skupiny Lukoil však vedlo uvedený orgán k tomu, aby je pojal jako jediné porušení jak článku 102 SFEU, tak ustanovení zákona o ochraně hospodářské soutěže. Jako sankci uložil daný orgán společnostem Lukoil Bulgaria a Lukoil Burgas pokuty.
Správní soud Sofijské oblasti (Administrativen sad Sofia-oblast, Bulharsko), před nímž obě společnosti uvedené rozhodnutí napadly, se rozhodl položit Soudnímu dvoru několik předběžných otázek týkajících se posouzení sporného jednání z hlediska článku 102 SFEU.
Závěry Soudního dvora
Předkládající soud, který připomněl, že podle bulharského orgánu pro hospodářskou soutěž je třeba některá ze sporných jednání považovat za odpírání přístupu k zařízením, která jsou součástí téže základní infrastruktury, zatímco jiná představují omezování obchodu, se zaprvé táže, zda kvalifikace sporných jednání jako zneužití dominantního postavení ve smyslu článku 102 SFEU vyžaduje, aby bulharský orgán pro hospodářskou soutěž prokázal, že podmínky zakotvené v tomto ustanovení jsou splněny ve vztahu k jednání kvalifikovanému jako omezování obchodu i ve vztahu k jednání kvalifikovanému jako odpírání přístupu k dotčeným zařízením.
V tomto ohledu Soudní dvůr konstatuje, že spor v původním řízení se týká jednostranného jednání dvou společností patřících k témuž podniku, kterým byla uložena individuální sankce v podstatě z důvodu jejich odmítání poskytnout přístup k několika jimi kontrolovaným zařízením, která na relevantním trhu společně tvoří základní infrastrukturu. Společnostem Lukoil Bulgaria a Lukoil Burgas je tudíž vytýkáno, že se z pohledu článku 102 SFEU dopustily téhož typu zneužívajícího jednání, a nikoli různých druhů jednání.
Soudní dvůr připomíná že podle ustálené judikatury unijní právo hospodářské soutěže v rozsahu, v němž se vztahuje na činnosti podniků, stanoví jako rozhodující kritérium existenci jednoty v jejich chování na trhu, aniž by formální oddělenost jednotlivých společností vyplývající z jejich samostatné právní subjektivity mohla zohlednění takové jednoty při uplatňování pravidel hospodářské soutěže bránit.
Ve světle těchto úvah Soudní dvůr předkládajícímu soudu odpovídá, že k tomu, aby orgán pro hospodářskou soutěž mohl mít za to, že jednání dvou společností, které jsou součástí téhož podniku v dominantním postavení, spočívající podle tohoto orgánu v odpírání přístupu k zařízením, která jsou pod jejich kontrolou a která jsou součástí téže základní infrastruktury kontrolované tímto podnikem, a v omezování obchodu v tomto ohledu představuje zneužití dominantního postavení zakázané článkem 102 SFEU, není tento orgán povinen určit, že podmínky uvedeného ustanovení jsou splněny ve vztahu k jednání kvalifikovanému jak jako neodůvodněné odpírání přístupu k takovým zařízením, tak jako omezování obchodu, může-li prokázat, že tyto podmínky jsou splněny ve vztahu k celkovému zneužívajícímu jednání, které je tomuto podniku vytýkáno.
Zadruhé se předkládající soud v podstatě táže, zda článek 102 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že podmínky uvedené v bodě 41 rozsudku Bronner(1), při jejichž splnění lze mít za to, že odpírání přístupu k infrastruktuře může představovat zneužití dominantního postavení, jsou nepoužitelné, pokud tato infrastruktura byla vytvořena nikoliv dominantním podnikem pro potřeby vlastní činnosti, nýbrž orgány veřejné moci a buď byla předmětem koncese na služby udělené státem tomuto podniku, nebo byla tímto podnikem nabyta v privatizaci.
V bodě 41 rozsudku Bronner Soudní dvůr v podstatě rozhodl, že odpírání přístupu k infrastruktuře, kterou vytvořil dominantní podnik pro potřeby své činnosti a kterou vlastní, může představovat zneužití dominantního postavení nejen za podmínky, že toto odmítnutí může vyloučit veškerou konkurenci na relevantním trhu ze strany žadatele o přístup a nemůže být objektivně odůvodněno, ale rovněž pokud je infrastruktura sama o sobě nezbytná pro výkon činnosti žadatele o přístup v tom smyslu, že neexistuje jakákoliv její skutečná nebo potenciální náhrada.
V tomto ohledu Soudní dvůr zdůrazňuje, že důvodem pro uplatnění podmínek stanovených v bodě 41 rozsudku Bronner v případě, kdy podnik v dominantním postavení vytvořil infrastrukturu pro potřeby své činnosti a tuto infrastrukturu současně vlastní, je tudíž především potřeba i nadále motivovat podniky v dominantním postavení, aby v zájmu spotřebitelů investovaly do vývoje kvalitních výrobků nebo služeb. Jelikož jsou tato dvě kritéria kumulativní, stačí, aby jedno z nich nebylo splněno, a podmínky uvedené v rozsudku Bronner se neuplatní.
Pokud jde o kritérium, podle kterého dominantní podnik musí dotčenou infrastrukturu vlastnit, Soudní dvůr upřesňuje, že skutečnost, že dominantní podnik nemá ohledně přístupu k infrastruktuře, kterou využívá, plnou rozhodovací samostatnost, postačuje k vyloučení toho, že by mohl být považován za jejího vlastníka, a v důsledku toho k vyloučení použití podmínek uvedených v bodě 41 rozsudku Bronner. V takové situaci kumulativní povaha obou kritérií pro uplatnění těchto podmínek zbavuje otázku, zda byla dotčená infrastruktura vytvořena pro potřeby vlastní činnosti dominantního podniku, jakékoli relevance.
Na rozdíl od tvrzení společností Lukoil Bulgaria a Lukoil Burgas je tomu tak i v případě, kdy infrastruktura, ohledně níž nemá dominantní podnik plnou rozhodovací samostatnost, byla zřízena a vytvořena veřejnými orgány z veřejných prostředků a poté tímto podnikem získána za cenu stanovenou na základě soutěžních pravidel a do níž uvedený podnik investoval, a to bez ohledu na výši této ceny i investic.
Naopak v případě, že dominantní podnik takovou plnou rozhodovací samostatnost má, nelze mít za to, že skutečnost, že infrastruktura byla zřízena nebo vytvořena veřejnými orgány nebo z veřejných prostředků, postačuje v každém případě k vyloučení použití podmínek uvedených v bodě 41 rozsudku Bronner. Pokud totiž podnik v dominantním postavení získal za cenu a jiných podmínek vyplývajících ze soutěžního řízení takovou infrastrukturu nebo výlučná práva, která mu poskytují rozhodovací samostatnost umožňující mu plně kontrolovat přístup k ní, má tato infrastruktura podobnou povahu jako infrastruktura, kterou tento podnik zřídil nebo vytvořil. Pokud se naopak prokáže, že proces privatizace nemohl zaručit soutěžní povahu ceny a podmínek nabytí, musela by být taková podobnost vyloučena.
S ohledem na výše uvedené úvahy Soudní dvůr předkládajícímu soudu odpovídá, že článek 102 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že podmínky uvedené v bodě 41 rozsudku Bronner, při jejichž splnění lze mít za to, že odpírání přístupu k infrastruktuře může představovat zneužití dominantního postavení, jsou použitelné na infrastrukturu vytvořenou orgány veřejné moci před tím, než byla získána podnikem v dominantním postavení v rámci privatizace nebo než ji začal tento podnik využívat na základě výlučných práv, která na něj byla převedena těmito orgány, za podmínky, že k této privatizaci nebo převodu došlo za podmínek, které jsou způsobilé zaručit soutěžní povahu ceny a ostatních podmínek této privatizace, a dále že tento podnik má plnou rozhodovací samostatnost ohledně přístupu k této infrastruktuře.
1      Rozsudek ze dne 26. listopadu 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569).