null
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
NICHOLASE EMILIOUA
přednesené dne 23. dubna 2026(1)
Věc C‑799/24
Babcock Montajes S. A.
proti
Kanadevia Inova Steinmüller GmbH
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr, Německo)]
„ Rozhodnutí o předběžné otázce – Justiční spolupráce v občanských věcech – Uznávání a výkon soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech – Nařízení (EU) č. 1215/2012 – Pojem ‚rozhodnutí‘ – Mezitímní rozhodnutí soudu členského státu, jímž vyslovil mezinárodní příslušnost k projednání žaloby a rozhodnutí o ní – Dohoda o výlučné volbě soudu určující jiný soud“
I.      Úvod
1.        Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr, Německo; dále jen „předkládající soud“), poskytuje Soudnímu dvoru příležitost upřesnit rozsah pojmu „rozhodnutí“ ve smyslu nařízení (EU) č. 1215/2012(2). Uvedený pojem je jedním z klíčových pojmů, na nichž je dotčené nařízení založeno. Pouze na taková rozhodnutí, která mohou být považována za „rozhodnutí“, se totiž mohou vztahovat pravidla upravující uznávání a výkon rozhodnutí, jež jsou ve výše uvedeném nařízení zakotvena. Konkrétně vyvstává v projednávané věci otázka, zda pojem „rozhodnutí“ zahrnuje i mezitímní rozhodnutí vydané soudy jednoho členského státu (v projednávané věci Španělska), u nichž bylo řízení zahájeno jako první, jimiž se dotčené soudy prohlásily za mezinárodně příslušné k projednání žaloby a rozhodnutí o ní (přičemž tak ovšem dosud neučinily), a to za situace, kdy soudy jiného členského státu (v projednávané věci Německa), u nichž bylo řízení zahájeno později, mají za to, že rozhodnutí španělských soudů porušuje dohodu o volbě soudu, která přiznává výlučnou příslušnost soudům německým.
2.        Uvedená otázka vyvstala ve sporu mezi Babcock Montajes (dále jen „společnost Babcock“), společností se sídlem ve Španělsku, a Kanadevia Inova Steinmüller (dále jen „společnost Kanadevia“), společností se sídlem v Německu, přičemž spor mezi uvedenými společnostmi se týká plnění smlouvy o výstavbě zařízení na zpracování odpadu v San Sebastiánu (Španělsko). V důsledku vzniku uvedeného sporu uplatnila společnost Kanadevia záruku, kterou společnost Babcock poskytla k zajištění splnění své části smlouvy.
3.        V reakci na výše uvedené podala na jedné straně společnost Babcock proti společnosti Kanadevia žalobu, kterou se domáhala zaplacení částky odpovídající částce kryté zárukou a náhrady škody. Ačkoli smlouva stanovila výlučnou příslušnost soudů v Kolíně nad Rýnem (Německo) (dále jen „dohoda o volbě soudu“), podala společnost Babcock uvedenou žalobu u španělských soudů. Na druhé straně podala společnost Kanadevia o několik dní později žalobu proti společnosti Babcock v Kolíně nad Rýnem (Německo)(3).
4.        Španělské soudy rozhodly jako první. V mezitímním rozhodnutí konstatovaly, že mají mezinárodní příslušnost k projednání žaloby společnosti Babcock a rozhodnutí o ní (výrazem „mezitímní“ se v projednávané věci míní skutečnost, že uvedeným rozhodnutím nebylo rozhodnuto o právech a povinnostech účastníků řízení) (dále jen „rozhodnutí španělských soudů“ nebo „sporné mezitímní rozhodnutí“). Landgericht Köln (Zemský soud v Kolíně nad Rýnem, Německo) následně odmítl žalobu společnosti Kanadevia pro nedostatek příslušnosti. Uvedený soud měl za to, že španělské soudy sice porušily dohodu o volbě soudu (i zvláštní pravidlo o litispendenci stanovené v čl. 31 odst. 2 nařízení č. 1215/2012)(4), nicméně jejich rozhodnutí musí být uznáno podle čl. 36 odst. 1 nařízení č. 1215/2012(5) (a německým soudům tudíž brání ve výkonu příslušnosti svěřené jim dohodou o volbě soudu).
5.        Rozhodnutí Landgericht Köln (Zemský soud v Kolíně nad Rýnem) bylo v odvolacím řízení zrušeno. Odvolací soud měl za to, že pro jeho závěry je rozhodující existence platné dohody o volbě soudu, kterou byla příslušnost svěřena německým soudům, jakož i skutečnost, že rozhodnutí španělských soudů je pouze mezitímním rozhodnutím. Uvedený soud proto vyslovil mezinárodní příslušnost Landgericht Köln (Zemský soud v Kolíně nad Rýnem) a věc mu vrátil k novému projednání.
6.        Společnost Babcock napadla rozhodnutí odvolacího soudu u předkládajícího soudu a ten má pochybnosti o tom, zda musí být sporné mezitímní rozhodnutí považováno za „rozhodnutí“ ve smyslu nařízení č. 1215/2012, a zda tedy musí být uvedené rozhodnutí německými soudy uznáno (v důsledku čehož by německé soudy nemohly projednat žalobu společnosti Kanadevia a rozhodnout o ní).
7.        Je třeba připomenout, že Soudní dvůr již ve svém rozsudku Gjensidige(6) objasnil, že soud členského státu nemůže odepřít uznání rozhodnutí z důvodu, že se soud státu původu prohlásil za příslušný v rozporu s dohodou o volbě soudu. Ve zmíněné věci se však otázka uznání týkala rozhodnutí o meritu žaloby. V projednávané věci zbývá objasnit, zda lze stejný závěr dovodit i ve vztahu k mezitímnímu rozhodnutí, které pouze prohlašuje, údajně v rozporu s dohodou o volbě soudu, že soud původu má mezinárodní příslušnost k projednání žaloby a rozhodnutí o ní.
8.        Zvláštnost situace v projednávané věci spočívá v tom, že na rozdíl od situace posuzované v rozsudku Gjensidige nebylo dosud provedeno žádné hmotněprávní určení práv a povinností účastníků řízení. To znamená, jak je tvrzeno, že je stále možné, aby bylo řízení z hlediska příslušnosti nadále vedeno takovým směrem, jaký je označován (a předkládajícím soudem považován) za správný (tedy směrem, který soudům určeným dohodou o volbě soudu umožní projednat žalobu v původním řízení a rozhodnout o ní). Taková teze nicméně předpokládá, že německé soudy nejsou povinny uznat rozhodnutí španělských soudů. Uvedený aspekt věci tak vyvolává citlivou otázku rovnováhy mezi pravidly týkajícími se příslušnosti stanovenými v nařízení č. 1215/2012 (včetně pravidel týkajících se litispendence) na jedné straně a pravidly pro uznávání rozhodnutí stanovenými v uvedeném nařízení na straně druhé.
II.    Právní rámec
9.        Body 3, 4, 6, 21, 22 a 26 odůvodnění nařízení č. 1215/2012 znějí následovně:
„(3)      Unie si stanovila cíl udržovat a rozvíjet prostor svobody, bezpečnosti a práva, mimo jiné tím, že usnadní přístup ke spravedlnosti, zejména uplatňováním zásady vzájemného uznávání soudních a mimosoudních rozhodnutí v občanských věcech. Pro postupné vytváření tohoto prostoru má Unie přijmout opatření v oblasti justiční spolupráce v občanských věcech s mezinárodním prvkem, zejména pokud jsou nezbytná k řádnému fungování vnitřního trhu.
(4)      Určité rozdíly mezi vnitrostátními pravidly pro určení příslušnosti a pro uznávání rozhodnutí ztěžují řádné fungování vnitřního trhu. Je nezbytné přijmout ustanovení, která umožní sjednotit pravidla pro určení příslušnosti v občanských a obchodních věcech v mezinárodním ohledu a zajistí rychlé a jednoduché uznávání a výkon rozhodnutí přijatých v členských státech.
[…]
(6)      Za účelem dosažení volného pohybu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech je nezbytné a vhodné, aby se pravidla upravující příslušnost, uznávání a výkon soudních rozhodnutí řídila právním nástrojem Unie, který by byl závazný a přímo použitelný.
[…]
(21)      V zájmu harmonického výkonu spravedlnosti je nezbytné minimalizovat možnost souběžných řízení a zajistit, aby v různých členských státech nebyla vydána vzájemně neslučitelná rozhodnutí. Měl by existovat jasný a účinný mechanismus pro řešení souběžně probíhajících řízení, a rovněž pro zamezení obtíží vyplývajících z rozdílů mezi jednotlivými členskými státy, pokud jde o stanovení doby, kdy se věc považuje za projednávanou. Pro účely tohoto nařízení by měla být tato doba stanovena samostatně.
(22)      Pro posílení účinnosti dohod o výlučné volbě soudu a zabránění nekalým praktikám při vedení sporu je třeba stanovit výjimku z obecného ustanovení o litispendenci, aby bylo možné uspokojivě řešit konkrétní situace, v něž mohou vyústit souběžná řízení. Tak je tomu v situaci, kdy u soudu, který nebyl určen v dohodě o výlučné volbě soudu, bylo zahájeno řízení a později bylo u takto určeného soudu zahájeno řízení v téže věci mezi týmiž stranami. V takovém případě je soud, u něhož bylo řízení zahájeno jako první, povinen přerušit řízení, jakmile určený soud zahájil řízení a dokud takto určený soud neprohlásí, že podle dohody o výlučné volbě soudu není příslušný. Tím se má zajistit, aby v takových případech byla dána určenému soudu přednost v rozhodování o platnosti dohody a o rozsahu uplatnění dohody na spory probíhající u tohoto soudu. Určený soud by měl mít možnost zahájit soudní řízení bez ohledu na to, zda jiný než určený soud již rozhodl o přerušení řízení.
[…]
(26)      Vzájemná důvěra při výkonu spravedlnosti v Unii odůvodňuje zásadu, že rozhodnutí vydaná v některém členském státě by měla být uznána ve všech členských státech, aniž by bylo vyžadováno zvláštní řízení. Dále snaha o menší časovou náročnost a finanční nákladnost přeshraničních sporů odůvodňuje zrušení prohlášení vykonatelnosti před výkonem rozhodnutí v dožádaném členském státě. V důsledku toho by mělo být rozhodnutí vydané soudy členského státu považováno za rozhodnutí vydané v dožádaném členském státě.“
10.      Článek 2 písm. a) nařízení č. 1215/2012 definuje pojem „rozhodnutí“ jako „každé rozhodnutí vydané soudem členského státu bez ohledu na to, je-li označeno jako rozsudek, usnesení, příkaz či nařízení výkonu rozhodnutí, jakož i rozhodnutí o nákladech řízení vydané soudním úředníkem“, přičemž dodává, že „[p]ro účely kapitoly III [o uznávání a výkonu] se [jím] rozumí předběžná nebo zajišťovací opatření nařízená soudem, který je podle tohoto nařízení příslušný rozhodovat ve věci samé. Tento pojem nezahrnuje předběžná nebo zajišťovací opatření, jež byla nařízena uvedeným soudem, aniž byl žalovaný předvolán k soudu, ledaže bylo rozhodnutí obsahující uvedené opatření před jeho výkonem doručeno žalovanému“.
11.      Článek 25 odst. 1 nařízení č. 1215/2012 upravuje ujednání o příslušnosti a stanoví, že „[b]ez ohledu na bydliště stran, dohodnou-li se tyto strany, že v již vzniklém nebo budoucím sporu z určitého právního vztahu má příslušnost soud nebo soudy některého členského státu, je příslušný soud nebo soudy tohoto státu, pokud tato dohoda není z hlediska své věcné platnosti podle práva tohoto členského státu neplatná. Pokud se strany nedohodnou jinak, je tato příslušnost výlučná. […]“
12.      Článek 29 nařízení č. 1215/2012 se týká „překážky litispendence“ a „souvisejících řízení“ a v odstavcích 1 a 3 stanoví:
„1.      Aniž je dotčeno ustanovení čl. 31 odst. 2, je-li u soudů různých členských států zahájeno řízení v téže věci mezi týmiž stranami, přeruší soud, u něhož bylo řízení zahájeno později, bez návrhu řízení do doby, dokud se neurčí jako příslušný ten soud, u něhož bylo řízení zahájeno jako první.
[…]
3.      Jakmile je určen jako příslušný ten soud, u něhož bylo řízení zahájeno jako první, prohlásí se soud, u něhož bylo řízení zahájeno později, za nepříslušný ve prospěch prvního soudu.“
13.      Článek 31 nařízení č. 1215/2012, který se nachází v témže oddíle nařízení č. 1215/2012, stanoví:
„[…]
2.      Aniž je dotčen článek 26, je-li řízení zahájeno u soudu členského státu, jemuž dohoda uvedená v článku 25 svěřuje výlučnou příslušnost, přeruší soudy jiného členského státu řízení, dokud soud, u něhož bylo zahájeno řízení na základě dohody, neprohlásí, že podle dohody není příslušný.
3.      Určil-li soud stanovený v dohodě svou příslušnost v souladu s dohodou, soud jiného členského státu se prohlásí za nepříslušný ve prospěch tohoto soudu.
[…]“
14.      Článek 36 odst. 1 nařízení č. 1215/2012 týkající se uznávání rozhodnutí stanoví, že „[r]ozhodnutí vydaná v některém členském státě jsou v ostatních členských státech uznávána, aniž je vyžadováno zvláštní řízení“.
15.      Článek 38 nařízení č. 1215/2012 stanoví, že „[s]oud nebo orgán, u nějž se strana dovolává rozhodnutí vydaného v jiném členském státě, může řízení zčásti nebo zcela přerušit, pokud:
a)      je rozhodnutí napadeno v členském státě původu, nebo
[…]“
16.      Článek 45 nařízení č. 1215/2012 se týká odepření uznání rozhodnutí a stanoví:
„1.      Na návrh kterékoli dotčené strany se uznání rozhodnutí odepře:
a)      je-li takové uznání zjevně v rozporu s veřejným pořádkem dožádaného členského státu;
b)      jestliže žalovanému, v jehož nepřítomnosti bylo rozhodnutí vydáno, nebyl doručen návrh na zahájení řízení nebo jiná rovnocenná písemnost v dostatečném časovém předstihu a takovým způsobem, který mu umožňuje přípravu obhajoby, ledaže žalovaný nevyužil žádný opravný prostředek proti rozhodnutí, i když k tomu měl příležitost;
c)      je-li rozhodnutí neslučitelné s rozhodnutím vydaným v dožádaném členském státě mezi týmiž stranami;
d)      je-li rozhodnutí neslučitelné s dřívějším rozhodnutím, které bylo vydáno v jiném členském státě nebo ve třetí zemi v řízení mezi týmiž stranami a v téže věci, pokud toto dřívější rozhodnutí splňuje podmínky nezbytné pro uznání v dožádaném členském státě, nebo
e)      je-li rozhodnutí v rozporu s:
i)      kapitolou II oddíly 3, 4 nebo 5, pokud je žalovanou stranou pojistník, pojištěný, osoba oprávněná z pojistné smlouvy, poškozený, spotřebitel nebo zaměstnanec, nebo
ii)      kapitolou II oddílem 6.
[…]
3.      Aniž je dotčen odst. 1 písm. e), příslušnost soudu původu nelze přezkoumat. Hledisko veřejného pořádku podle odst. 1 písm. a) nelze použít v případě pravidel pro určení příslušnosti.
[…]“
III. Skutkový stav, vnitrostátní řízení a předběžné otázky
17.      Společnost Babcock, navrhovatelka v řízení u předkládajícího soudu, a společnost Kanadevia, odpůrkyně, uzavřely dne 18. září 2017 smlouvu (dále jen „původní smlouva“) o výstavbě zařízení na zpracování odpadu v San Sebastiánu (Španělsko). Podle uvedené smlouvy měla společnost Babcock v zařízení na zpracování odpadu instalovat dva spalovací kotle. Kromě toho společnost Babcock poskytla společnosti Kanadevia bankovní záruku k zajištění splnění smlouvy. Podle uvedené smlouvy měly mít výlučnou příslušnost k projednávání sporů vzniklých z uvedené smlouvy a k jejich rozhodování soudy v Kolíně nad Rýnem (Německo).
18.      V důsledku prodlení s prováděním prací uzavřely strany dne 8. srpna 2018 dodatek (dále jen „dodatek ke smlouvě“), podle kterého již společnost Babcock nebyla povinna část sjednaných služeb poskytnout. Společnost Kanadevia následně požadovala po společnosti Babcock zaplacení dodatečných nákladů z titulu neposkytnutých služeb. Společnost Babcock opakovaně prohlásila, že takové nároky považuje za neopodstatněné, a společnost Kanadevia uplatnila dotčenou bankovní záruku. Banka vyplatila společnosti Kanadevia částku krytou bankovní zárukou v plné výši.
19.      V reakci na to podala společnost Babcock dne 30. července 2019 proti společnosti Kanadevia žalobu k Juzgado de primera instancia de Madrid (Soud prvního stupně v Madridu, Španělsko), kterou se domáhala zaplacení částky odpovídající částce kryté bankovní zárukou (kterou společnost Babcock mezitím bance nahradila) a náhrady škody.
20.      Dne 8. srpna 2019 podala společnost Kanadevia žalobu u Landgericht Köln (Zemský soud v Kolíně nad Rýnem), kterou se domáhala určení, že společnost Babcock je povinna jí nahradit veškeré dodatečné náklady, popřípadě jí zaplatit náhradu škody, která jí vznikla z toho důvodu, že po uzavření dodatku ke smlouvě již společnost Babcock nedodala část plnění, které společnosti Kanadevia náleželo na základě původní smlouvy.
21.      Usnesením ze dne 16. června 2020 rozhodl Juzgado de primera instancia de Madrid (Soud prvního stupně v Madridu), že španělské soudy mají mezinárodní příslušnost k rozhodnutí sporu, avšak prohlásil, že není místně příslušný, a postoupil věc Juzgado de primera instancia de San Sebastián (Soud prvního stupně v San Sebastiánu, Španělsko).
22.      Společnost Kanadevia nepodala proti uvedenému rozhodnutí opravný prostředek(7). Podala však návrh na opětovné posouzení otázky mezinárodní příslušnosti. Juzgado de primera instancia de San Sebastián (Soud prvního stupně v San Sebastiánu) dotčený návrh usnesením ze dne 9. září 2020 odmítl. Uvedené rozhodnutí bylo potvrzeno usnesením ze dne 9. prosince 2020 vydaným týmž soudem.
23.      Rozsudkem ze dne 11. května 2021 odmítl Landgericht Köln (Zemský soud v Kolíně nad Rýnem) žalobu podanou společností Kanadevia (dne 8. srpna 2019) jako nepřípustnou z důvodu nedostatku mezinárodní příslušnosti německých soudů. Uvedený soud měl za to, že jeho vlastní příslušnost má sice v zásadě přednost na základě dohody o volbě soudu a španělské soudy měly řízení přerušit podle čl. 31 odst. 2 nařízení č. 1215/2012, nicméně jejich rozhodnutí musí být uznáno v souladu s čl. 36 odst. 1 dotčeného nařízení.
24.      Společnost Kanadevia podala odvolání k Oberlandesgericht Köln (Vrchní zemský soud v Kolíně nad Rýnem, Německo), který rozsudek vydaný prvoinstančním soudem zrušil. Konstatoval, že Landgericht Köln (Zemský soud v Kolíně nad Rýnem) má mezinárodní příslušnost a vrátil věc soudu prvního stupně. V podstatě měl za to, že mezinárodní příslušnost německých soudů byla založena na základě platné dohody o volbě soudu ve smyslu čl. 25 odst. 1 nařízení č. 1215/2012. Takto určená příslušnost nebyla vyloučena rozhodnutím španělských soudů, neboť dotčeným rozhodnutí nebylo řízení skončeno, a uvedené rozhodnutí tak nemuselo být uznáno v souladu s čl. 36 odst. 1 nařízení č. 1215/2012. Podle odvolacího soudu nepředstavuje žádné z rozhodnutí vydaných španělskými soudy „rozhodnutí“ ve smyslu čl. 36 odst. 1 nařízení č. 1215/2021, neboť uvedená rozhodnutí měla ve vztahu k (probíhajícímu) řízení ve Španělsku čistě interní účinky. Odvolací soud měl dále za to, že není namístě řízení vedené před německými soudy přerušovat. Podle jeho názoru skutečnost, že španělské soudy nepřerušily řízení podle čl. 31 odst. 2 nařízení č. 1215/2012, nebrání pokračování v řízení v Německu vzhledem k výlučné příslušnosti svěřené Landgericht Köln (Zemský soud v Kolíně nad Rýnem).
25.      Společnost Babcock podala proti rozhodnutí Oberlandesgericht Köln (Vrchní zemský soud v Kolíně nad Rýnem) opravný prostředek Revision k předkládajícímu soudu. Předkládající soud má pochybnosti o správném výkladu pojmu „rozhodnutí“ použitého v čl. 36 odst. 1 nařízení č. 1215/2012, a proto se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Musí být pojem ‚rozhodnutí‘ uvedený v čl. 36 odst. 1 [nařízení č. 1215/2012] vykládán v tom smyslu, že soud členského státu, jemuž dohoda uvedená v článku 25 nařízení č. 1215/2012 svěřuje výlučnou příslušnost (čl. 31 odst. 2 nařízení č. 1215/2012), musí uznat rozhodnutí, kterým jiný, než touto dohodou určený, soud členského státu rozhodne ve prospěch mezinárodní příslušnosti soudů tohoto členského státu, pokud se jedná o rozhodnutí, jímž se řízení v daném stupni nekončí (mezitímní rozhodnutí)?
2)      V případě, že odpověď na první otázku bude v zásadě kladná:
Závisí uznání mezitímního rozhodnutí také na tom, zda toto mezitímní rozhodnutí potvrzující vlastní mezinárodní příslušnost soudů členského státu zavazuje i tento jiný než dohodou určený soud nebo zda lze rozhodnutí potvrzující mezinárodní příslušnost změnit na základě opravného prostředku?“
26.      Písemná vyjádření předložily společnosti Babcock a Kanadevia, dále česká, španělská a kyperská vláda, jakož i Evropská komise. Společnosti Babcock a Kanadevia, německá a španělská vláda, jakož i Komise přednesly ústní vyjádření na jednání konaném dne 4. března 2026.
IV.    Posouzení
27.      Svými dvěma předběžnými otázkami, které je třeba posuzovat společně, žádá předkládající soud Soudní dvůr, aby objasnil, zda mezitímní rozhodnutí přijaté soudem členského státu, v němž se uvedený soud (pouze) prohlásí za mezinárodně příslušný, aniž rozhodne o meritu žaloby, spadá pod pojem „rozhodnutí“ ve smyslu čl. 36 odst. 1 nařízení č. 1215/2012, a musí být tedy uznáno v souladu s uvedeným ustanovením, přestože je takové rozhodnutí údajně v rozporu s dohodou o výlučné volbě soudu, která svěřuje příslušnost soudům jiného členského státu. Předkládající soud si rovněž klade otázku, zda uznání takového rozhodnutí závisí na tom, zda ještě může být v řízení, v němž bylo vydáno, změněno.
28.      V rámci posouzení uvedených otázek se budu nejprve zabývat námitkou nepřípustnosti předběžných otázek vznesenou společností Kanadevia (část A). Následně připomenu, že podle pravidel nařízení č. 1215/2012, jak byla vyložena zejména v rozsudku Gjensidige, musí být „rozhodnutí“ [ve smyslu čl. 2 písm. a) a čl. 36 odst. 1 nařízení č. 1215/2012] vydané soudem jednoho členského státu uznáno ve všech ostatních členských státech, i když se soud původu prohlásil za mezinárodně příslušný v rozporu s dohodou o volbě soudu (část B).
29.      Za okolností daných ve věci v původním řízení to znamená, že sporné mezitímní rozhodnutí by mělo být v Německu uznáno. Jinak by tomu bylo pouze v případě, že by uvedené rozhodnutí vůbec nebylo možné kvalifikovat jako „rozhodnutí“. Domnívám se však, že takový závěr nemá v dotčeném nařízení oporu, a to navzdory ochraně, kterou unijní normotvůrce dohodám o volbě soudu přiznává. To mě vede k závěru, že rozhodnutí, jímž se jiný, než určený soud prohlásí za mezinárodně příslušný, údajně v rozporu s dohodou o volbě soudu, musí být uznáno. Vysvětlím rovněž, že zatímco povinnost uznat rozhodnutí, jehož obsah se týká výlučně otázky příslušnosti, vzniká bez ohledu na to, zda je takové rozhodnutí pravomocné
či nikoliv, pro praktické vyřešení takové situace litispendence, jakou se zabývá předkládající soud, je relevantnější určení, zda soud, který zahájil řízení jako první a který vydal rozhodnutí v rozporu s dohodou o volbě soudu, určil svou příslušnost ve smyslu čl. 29 odst. 3 nařízení č. 1215/2012 (část C).
A.      K přípustnosti
30.      Společnost Kanadevia v podstatě tvrdí, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je nepřípustná, neboť předběžné otázky nejsou relevantní ani nezbytné pro vyřešení sporu, jelikož řízení ve Španělsku a řízení v Německu se netýkají „téže věci“ ve smyslu čl. 29 odst. 1 nařízení č. 1215/2012. Pokud tedy vznesené argumentaci rozumím správně, pravidla o litispendenci stanovená v uvedeném ustanovení se nepoužijí, a německé soudy tudíž mohou pokračovat v rozhodování o žalobě podané společností Kanadevia, i kdyby musely sporné mezitímní rozhodnutí uznat.
31.      Společnost Kanadevia konkrétně uvádí, že na jedné straně se společnost Babcock žalobou podanou u španělských soudů domáhá toho, aby jí společnost Kanadevia zaplatila částku odpovídající částce kryté bankovní zárukou, kterou společnost Babcock poskytla v rámci původní smlouvy. Na druhé straně se společnost Kanadevia žalobou podanou u německých soudů domáhá toho, aby jí společnost Babcock nahradila škodu vzniklou z titulu údajného porušení smlouvy. V této souvislosti společnost Kanadevia tvrdí, že španělské soudy mohou o žalobě společnosti Babcock rozhodnout, aniž by se zabývaly otázkou, zda má společnost Kanadevia nárok na náhradu škody z titulu porušení smlouvy. Za těchto okolností navrhuje společnost Kanadevia, aby byla Soudnímu dvoru položena ještě doplňující otázka za účelem objasnění pojmu „táž věc“ ve smyslu čl. 29 odst. 1 nařízení č. 1215/2012.
32.      Zaprvé
podotýkám, že z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že podle předkládajícího soudu jsou u španělských soudů a u německých soudů vedena řízení v téže věci ve smyslu výše uvedeného ustanovení.
Ze spisu sice vyplývá, že v předchozích fázích původního řízení zaujímaly vnitrostátní soudy k této otázce poněkud rozdílné postoje(8), nicméně nyní je již uvedená otázka podle všeho vyřešena a z předběžných otázek ani z předkládacího rozhodnutí neplyne, že by měl předkládající soud v tomto ohledu jakékoli pochybnosti.
33.      Tím je podle mého názoru zbaven opodstatnění argument společnosti Kanadevia, podle kterého jsou předběžné otázky irelevantní, neboť uvedené tvrzení vychází z předpokladu, že obě dotčená řízení se netýkají téže věci. Pouze pro úplnost tedy připomínám, že je zadruhé věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, aby s ohledem na konkrétní okolnosti věci posoudil jak nezbytnost, tak relevanci otázek, které Soudnímu dvoru klade v rámci řízení upraveného v článku 267 SFEU(9). Z toho plyne, že se k otázkám týkajícím se unijního práva, které jsou v uvedeném kontextu předloženy Soudnímu dvoru, váže domněnka relevance, přičemž odmítnutí rozhodnout o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem ze strany Soudního dvora je možné pouze tehdy, je-li zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také jestliže Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny(10).
34.      Podotýkám, že předkládající soud žádá o objasnění pojmu „rozhodnutí“ ve smyslu nařízení č. 1215/2012 za účelem určení, zda lze rozhodnutí španělských soudů kvalifikovat jako takové „rozhodnutí“, a zda
tedy
musí být v Německu uznáno. Předkládající soud zdůrazňuje, že v takovém případě by rozsudek vydaný Oberlandesgericht Köln (Vrchní zemský soud v Kolíně nad Rýnem) o odvolání podaném v původním řízení musel být zrušen a musely by být obnoveny účinky rozsudku Landgericht Köln (Zemský soud v Kolíně nad Rýnem).
35.      Za těchto okolností je požadovaný výklad unijního práva zjevně relevantní pro vyřešení sporu v původním řízení.
36.      Zatřetí, pokud jde o návrh společnosti Kanadevia, aby byla položena doplňující otázka za účelem objasnění pojmu „táž věc“ ve smyslu čl. 29 odst. 1 nařízení č. 1215/2012 v kontextu obou dotčených řízení, z výše uvedených obecných úvah vyplývá, že v rámci řízení upraveného článkem 267 SFEU přísluší předkládajícímu soudu, aby vymezil předmět otázek, které má Soudní dvůr posuzovat. Soudnímu dvoru tudíž nepřísluší uvedený předmět měnit(11). Soudní dvůr samozřejmě může položené předběžné otázky přeformulovat, aby zajistil užitečnost poskytnuté odpovědi. Z výše uvedených důvodů se však domnívám, že takový postup není v projednávané věci nezbytný.
37.      S ohledem na výše uvedené mám za to, že námitku nepřípustnosti předběžných otázek vznesenou společností Kanadevia je nutno zamítnout.
B.      Porušení dohody o volbě soudu nemůže odůvodnit odepření uznání rozhodnutí
38.      Články 36 a 39 nařízení č. 1215/2012(12) stanoví zásadu, podle které „rozhodnutí“ v občanských a obchodních věcech vydaná soudy členských států musí být uznávána a považována za vykonatelná ve všech ostatních členských státech. Uvedená povinnost vzájemného uznávání následně spočívá na vzájemné důvěře, kterou musí mít členské státy v systémy soudní moci ostatních členských států(13). Taková povinnost umožňuje účinně naplňovat jeden z hlavních cílů nařízení č. 1215/2012, a sice volný pohyb rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, která mají být uznána a vykonána v členském státě, v němž se o takové uznání a výkon žádá (dožádaný členský stát), aniž by bylo třeba jakéhokoliv zvláštního řízení, jako by taková rozhodnutí byla vydána v dožádaném členském státě(14).
39.      Stejná zásada vzájemné důvěry je vyjádřena prostřednictvím pravidla, které soudu dožádaného členského státu zakazuje přezkoumávat nejen meritum rozhodnutí vydaného v jiném členském státě(15), ale též zejména příslušnost soudu původu(16).
40.      Pokud jde o otázku příslušnosti, systém nařízení č. 1215/2012 vychází z teze, že soud dožádaného státu nemá v žádném případě oproti soudu členského státu původu lepší předpoklady, aby rozhodl o příslušnosti soudu členského státu původu. Uvedený předpoklad zase odráží propojení mezi společnými pravidly o uznávání a společnými pravidly o příslušnosti, která přímo určují, který soud má projednat danou žalobu a rozhodnout o ní. Při uplatňování zmíněných pravidel mají soudy členských států rovnoprávné postavení. Tím je vysvětlena
vysoká úroveň vzájemné důvěry, která musí soudy mezi sebou panovat(17), a konkrétně i důvod, proč soud členského státu v zásadě není oprávněn přezkoumávat příslušnost soudu původu(18).
41.      Z uvedeného pravidla existuje několik výjimek, které jsou taxativně uvedeny v poněkud širším (ale rovněž taxativním) výčtu důvodů, na jejichž základě může být uznání rozhodnutí výjimečně odepřeno, jak stanoví čl. 45 odst. 1 nařízení č. 1215/2012.
42.      S odkazem na taxativní povahu uvedených důvodů však Soudní dvůr v rozsudku Gjensidige zejména, a jak již bylo předesláno, konstatoval, že žádný z uvedených důvodů se nevztahuje na situaci, kdy se soud původu prohlásil za příslušný v rozporu s dohodou o volbě soudu, která svěřuje příslušnost soudům jiného členského státu. To znamená, že uznání rozhodnutí nelze na takovém základě odepřít(19).
43.      Při formulaci k uvedeného závěru Soudní dvůr vycházel z toho, že na takovou situaci se nemůže vztahovat důvod pro odepření uznání stanovený v čl. 45 odst. 1 písm. e), který se týká porušení určitých pravidel o příslušnosti stanovených v nařízení č. 1215/2012 ze strany soudu původu(20).
44.      V tomto ohledu připomínám, že podle čl. 45 čl. 1 písm. e) bodu i) nařízení č. 1215/2012 může být uznání odepřeno, pokud soud při vydání rozhodnutí, jehož uznání je požadováno, porušil pravidla o příslušnosti, která chrání žalované považované za slabší stranu, a sice spotřebitele, zaměstnance a osoby, které mohou být dotčeny pojistnými smlouvami (pojistník, pojištěný, oprávněná osoba nebo poškozený)(21).
45.      Kromě toho podle čl. 45 odst. 1 písm. e) bodu ii) nařízení č. 1215/2012 může být uznání rovněž odepřeno v případě porušení určitých pravidel o příslušnosti, která upravují výlučnou příslušnost. Takové případy výlučné příslušnosti se týkají různých situací(22), netýkají se však výlučné příslušnosti vyplývající konkrétně z dohody o volbě soudu(23). Již dříve jsem při několika příležitostech vysvětlil, že od pravidel týkajících se výlučné příslušnosti uvedených v čl. 45 odst. 1 písm. e) bodě ii) nařízení č. 1215/2012 se nelze dohodou odchýlit (jak vyplývá z čl. 25 odst. 4 nařízení č. 1215/2012) a jejich existence byla odůvodňována s odkazem na konkrétní souvislost mezi oblastmi, na která se tato pravidla vztahují, a daným členským státem(24).
46.      Stručně řečeno, ustanovení čl. 45 odst. 1 písm. e) bodů i) a ii) nařízení č. 1215/2012 sice vymezují několik konkrétních situací, v nichž je výjimečně možné odepřít uznání rozhodnutí z důvodu jeho rozporu s určitými pravidly týkajícími se příslušnosti, nicméně uvedené výjimky nemohou ovlivnit hlavní pravidlo, podle kterého porušení pravidel o příslušnosti stanovených v nařízení č. 1215/2012 nemůže mít za následek odepření uznání, neboť opět platí, že příslušnost soudu státu původu v zásadě nelze přezkoumávat.
47.      Na tomto závěru nic nemění skutečnost, že při přijímání nařízení č. 1215/2012 se unijní normotvůrce rozhodl posílit účinnost dohod o volbě soudu prostřednictvím zvláštního pravidla o litispendenci stanoveného v čl. 31 odst. 2 nařízení č. 1215/2012(25).
48.      V této fázi bych rád připomněl, že pravidla upravující překážku litispendence, která jsou stanovena v článku 29 nařízení č. 1215/2012, jsou určena k řešení (nežádoucí) situace, kdy je spor v téže věci mezi týmiž stranami souběžně předložen dvěma různým soudům. Uvedená pravidla řeší takovou situaci tím, že vycházejí z prosté časové posloupnosti žalob a upřednostňují soud, u něhož bylo řízení zahájeno jako první. Konkrétně platí, že pokud již řízení o takovém sporu probíhá před soudy členského státu A, přeruší soud, u něhož bylo řízení zahájeno později v členském státě B, řízení do doby, dokud se neurčí jako příslušný ten soud, u něhož bylo řízení zahájeno jako první. Jakmile taková situace nastane, je druhý soud povinen prohlásit se za nepříslušný.
49.      Zmíněná obecná pravidla existovala již na základě nařízení č. 44/2001 a jeho právní předchůdkyně, Bruselské úmluvy z roku 1968(26). Při přijímání nařízení č. 1215/2012 unijní normotvůrce uvedená pravidla zachoval, ale doplnil zvláštní pravidlo o litispendenci pro případ dohody o volbě soudu.
50.      Podle tohoto zvláštního pravidla platí, že pokud dohoda mezi stranami svěřuje výlučnou příslušnost k projednání jejich sporu soudu určitého členského státu, musí být takto určenému soudu dána přednost při rozhodování o tom, zda je příslušný k projednání žaloby a rozhodnutí o ní, a to i v případě, že u něj nebylo řízení zahájeno jako první (obrácená přednost). To vyplývá z čl. 31 odst. 2 nařízení č. 1215/2012, podle kterého platí, že je-li u takto určeného soudu zahájeno řízení, „přeruší soudy jiného členského státu řízení, dokud soud, u něhož bylo zahájeno řízení na základě dohody, neprohlásí, že podle dohody není příslušný“. Kromě toho čl. 31 odst. 3 nařízení č. 1215/2012 stanoví, že určil-li takto určený soud svou příslušnost v souladu s dohodou, dotčené ostatní soudy „se prohlásí za nepříslušné“.
51.      Připomínám, že zmíněné zvláštní pravidlo bylo zavedeno pro „posílení účinnosti dohod o výlučné volbě soudu a zabránění nekalým praktikám při vedení sporu“(27). Uvedené výrazy odkazují na
situaci, která je často popisována jako „torpédové žaloby“, kdy v případě vzniku sporu strana, která má zájem na tom, aby řízení nebylo vedeno před určeným soudem, neprodleně podá žalobu (často znějící na určení neexistence odpovědnosti) u jiného než určeného soudu, zejména takového, který je notoricky znám průtahy v řízení.
52.      Podle obecného pravidla o litispendenci takový přístup bránil určenému soudu (u kterého bylo řízení zahájeno později) ve vedení řízení, neboť uvedený soud musel řízení přerušit do doby vydání rozhodnutí soudu, u něhož bylo řízení zahájeno jako první, přičemž pokud soud, u něhož bylo řízení zahájeno jako první, rozhodl tak, že je ve věci příslušný (na základě jiného důvodu zakládajícího příslušnost stanoveného v nařízení č. 1215/2012), musel se určený soud prohlásit za nepříslušný bez ohledu na dohodu o volbě soudu. Striktní uplatňování takových pravidel tak mohlo dohodu o volbě soudu zbavit její účinnosti(28). Jak již bylo uvedeno, smyslem zvláštního pravidla o litispendenci zakotveného v čl. 31 odst. 2 nařízení č. 1215/2012 je takové napětí odstranit.
53.      Jak ovšem zdůraznil jednak Soudní dvůr v rozsudku Gjensidige a jednak společnost Babcock, španělská vláda i Komise v řízení v projednávané věci, při zavádění uvedeného zvláštního pravidla unijní normotvůrce nezměnil důvody pro odepření uznání stanovené v čl. 45 odst. 1 nařízení č. 1215/2012(29). To odráží rozhodnutí unijního normotvůrce nerozšířit (tehdy nově zavedenou) ochranu přiznanou dohodám o volbě soudu na fázi uznání rozhodnutí a místo toho v uvedené fázi upřednostnit zásadu vzájemného uznávání, jak zdůrazňuje Komise(30).
54.      Naproti tomu podle německé vlády skutečnost, že porušení čl. 31 odst. 2 nařízení č. 1215/2012 není uvedeno mezi důvody pro odepření uznání uvedenými v čl. 45 odst. 1 nařízení č. 1215/2012, není záměrným vynecháním takového důvodu ze strany unijního normotvůrce, ale spíše mezerou v právní úpravě. Podle německé vlády je taková mezera způsobena tím, že unijní normotvůrce při zavádění nového pravidla o litispendenci vycházel z předpokladu, že uvedené pravidlo bude dodržováno. Německá vláda má tedy za to, že uvedená mezera není rozhodující pro rozhodnutí, zda lze uznání za okolností projednávané věci odepřít.
55.      Uvedený přístup nepovažuji za přesvědčivý. Zaprvé Soudní dvůr jasně odmítl tezi, kterou německá vláda zastávala v rozsudku Gjensidige, z čehož vyplývá, že výše uvedené vynechání příslušného důvodu je rozhodně klíčové. Zadruhé mám za to, že uvedený „předpoklad, že dotčené pravidlo bude dodržováno“, nepochybně existoval v okamžiku, kdy normotvůrce zaváděl pravidla o příslušnosti, která na rozdíl od pravidla dotčeného v projednávané věci mají svůj odraz v příslušných ustanoveních čl. 45 odst. 1 nařízení č. 1215/2012 jako
důvody pro odepření uznání. Ze srovnání pravidel o příslušnosti stanovených v nařízení č. 1215/2012 na jedné straně a výčtu důvodů pro odepření uznání na straně druhé naopak vyplývá, že normotvůrce nepřehlédl skutečnost, že v praxi může dojít k pochybením, nicméně označil pouze některá z nich jako pochybení, která mohou mít za následek odepření uznání.
56.      Ve skutečnosti, s výjimkou názoru zastávaného německou vládou, není výše uvedené předmětem sporu. Předkládající soud nicméně zvažuje jiný rozměr režimu uznávání upraveného nařízením č. 1215/2012, kterým se budu nyní zabývat.
C.      Představuje mezitímní rozhodnutí, kterým se soud členského státu prohlásí za příslušný v rozporu s dohodou o volbě soudu, „rozhodnutí“?
57.      Použití pravidel týkajících se uznávání a výkonu „rozhodnutí“ zakotvených v nařízení č. 1215/2012, která jsou popsána v předchozí části tohoto stanoviska, předpokládá, že dotčené rozhodnutí lze jako „rozhodnutí“ kvalifikovat. Otázky předkládajícího soudu jsou ve skutečnosti zaměřeny právě na uvedenou výchozí podmínku.
58.      Pokud by byl totiž vyvozen takový závěr, že rozhodnutí španělských soudů, jímž se uvedené soudy prohlásily za mezinárodně příslušné, kterými však na rozdíl od okolností věci, v níž byl vydán rozsudek Gjensidige, ještě nejsou určena práva a povinnosti stran, nepředstavuje „rozhodnutí“ ve smyslu nařízení č. 1215/2012, neměly by soudy, u nichž bylo řízení zahájeno později (v projednávané věci německé soudy), povinnost uvedené rozhodnutí uznat. Jinými slovy, a jak chápu tento argument, německé soudy by nebyly povinny považovat se za vázané určením příslušnosti provedeným soudy, u nichž bylo řízení zahájeno jako první (v projednávané věci španělskými soudy), v důsledku čehož by německé soudy nebyly povinny prohlásit se za nepříslušné a na základě dotčené dohody o volbě soudu by mohly pokračovat v projednávání žaloby podané společností Kanadevia a následně o ní rozhodnout.
59.      Podotýkám, že účastníky řízení a další zúčastněné na
tomto řízení lze rozdělit do dvou skupin v závislosti na tom, jak by podle nich měla být výše shrnutá otázka zodpovězena. Na jedné straně společnost Babcock, španělská a česká vláda, jakož i Komise mají za to, že takové rozhodnutí, jako je sporné mezitímní rozhodnutí, je „rozhodnutím“ ve smyslu čl. 2 písm. a) nařízení č. 1215/2012 (a musí být tedy uznáno v celé Unii v souladu s pravidly popsanými v předchozí části tohoto stanoviska). Na druhé straně společnost Kanadevia a kyperská vláda zastávají opačný názor, přičemž takové řešení podle všeho upřednostňuje i předkládající soud.
60.      Já se v podstatě ztotožňuji s prvním z uvedených dvou přístupů.
61.      Pro účely vysvětlení
důvodů, které mne k uvedenému závěru vedou, učiním nejprve několik úvodních poznámek k pojmu „rozhodnutí“ (oddíl 1) a následně přistoupím k výkladu tohoto autonomního pojmu unijního práva s přihlédnutím k relevantnímu znění a kontextu (oddíl 2), jakož i k relevantním cílům (oddíl 3).
1.      Úvodní poznámky k pojmu „rozhodnutí“
62.      Podotýkám, že otázky předkládajícího soudu se týkají pojmu „rozhodnutí“, který je uveden v čl. 36 odst. 1 nařízení č. 1215/2012, podle kterého „[r]ozhodnutí vydaná v některém členském státě jsou v ostatních členských státech uznávána, aniž je vyžadováno zvláštní řízení“.
63.      Uvedený pojem je definován v čl. 2 písm. a) nařízení č. 1215/2012 jako „každé rozhodnutí vydané soudem členského státu bez ohledu na to, je-li označeno jako rozsudek, usnesení, příkaz či nařízení výkonu rozhodnutí, jakož i rozhodnutí o nákladech řízení vydané soudním úředníkem“. Zmíněné ustanovení rovněž stanoví, že „[p]ro účely kapitoly III [o uznávání a výkonu] se [jím] rozumí předběžná nebo zajišťovací opatření nařízená soudem, který je podle tohoto nařízení příslušný rozhodovat ve věci samé“. Jediným omezením, které čl. 2 písm. a) nařízení č. 1215/2012 v tomto kontextu stanoví, je upřesnění v poslední větě, podle kterého pojem „rozhodnutí“ „nezahrnuje předběžná nebo zajišťovací opatření, jež byla nařízena uvedeným soudem, aniž byl žalovaný předvolán k soudu, ledaže bylo rozhodnutí obsahující uvedené opatření před jeho výkonem doručeno žalovanému“.
64.      Kromě toho z judikatury Soudního dvora vyplývá, počínaje jeho rozsudky týkajícími se Bruselské úmluvy z roku 1968, že uvedený pojem unijního práva musí být vykládán široce(31). V tomto duchu Soudní dvůr rozhodl, že uvedený pojem „zahrnuje každé rozhodnutí vydané soudem členského státu bez ohledu na obsah předmětného rozhodnutí, pokud bylo nebo mohlo být za různých podmínek předmětem kontradiktorního řízení v členském státě původu“(32).
65.      Konkrétně v rozsudku Mærsk použil Soudní dvůr pojem „rozhodnutí“ na předběžná opatření a zajišťovací opatření (jako je rozhodnutí, kterým byla prozatímně určena částka, na kterou je omezena odpovědnost vlastníka plavidla)(33). V rozsudku Gothaer Soudní dvůr dále rozhodl, že uvedený pojem zahrnuje rozhodnutí, jímž soud členského státu odmítl svou příslušnost na základě smluvního ustanovení o příslušnosti (které v uvedené věci přiznávalo výlučnou příslušnost islandským soudům)(34).
66.      Po připomenutí výše uvedené obecné problematiky nyní přikročím ke konkrétnímu zkoumání otázky, zda se pojem „rozhodnutí“ vztahuje i na mezitímní rozhodnutí, kterým se soud členského státu prohlásí za příslušný, ale nerozhodne ještě o právech a povinnostech účastníků řízení (v rozporu s dohodou o volbě soudu).
2.      Doslovný a kontextuální výklad
67.      Zaprvé, pokud jde o definici pojmu „rozhodnutí“ uvedenou v čl. 2 písm. a) nařízení č. 1215/2012, nelze z jeho extenzivně formulovaného znění dovodit, že by takové mezitímní rozhodnutí, jako je rozhodnutí dotčené v projednávané věci, bylo z působnosti uvedeného ustanovení vyloučeno; to připouští i předkládající soud. Rovněž není podle všeho předmětem sporu, že uvedené rozhodnutí „bylo nebo mohlo být v členském státě původu, podle různých postupů, předmětem kontradiktorního řízení“ ve smyslu judikatury citované v bodě 65 výše.
68.      Výše uvedené rozsudky Maersk a Gothaer jsou patrně v projednávané věci obzvláště relevantní, neboť v nich byl přijat extenzivní výklad vyplývající z definice pojmu „rozhodnutí“, a z toho důvodu se na ně odvolává společnost Babcock na podporu svého argumentu, že procesní rozhodnutí (jimiž se nerozhoduje o meritu žaloby) nejsou z pojmu „rozhodnutí“ vyloučena.
69.      Rozhodně souhlasím s předkládajícím soudem, že uvedené dva rozsudky se netýkají přímo takového rozhodnutí, jako je sporné mezitímní rozhodnutí dotčené v projednávané věci. Na jedné straně předběžné opatření (jako bylo opatření dotčené v rozsudku Maersk), na rozdíl od rozhodnutí posuzovaného v projednávané věci, určuje práva a povinnosti stran (byť pouze prozatímně). Na druhé straně rozhodnutí, kterým soud odmítá svou příslušnost ve prospěch jiného soudu (třetí země) na základě dohody o volbě soudu (jako tomu bylo v rozsudku Gothaer), je rozhodnutím, kterým se řízení zastavuje, na rozdíl od sporného mezitímního rozhodnutí dotčeného v projednávané věci (které potvrzuje příslušnost soudů k projednání žaloby a rozhodnutí o ní).
70.      Skutečnost, že se rozhodnutí, o které se jedná ve věci v původním řízení, určitým způsobem liší od rozhodnutí posuzovaných v rozsudcích Maersk a Gothaer, však automaticky neznamená, že se na něj nemůže vztahovat definice pojmu „rozhodnutí“. Ve skutečnosti je to právě naopak, vzhledem k širokému znění uvedené definice mi není jasné, jak by rozhodnutí, kterým se „pouze“ určuje
příslušnost (možná i v rozporu s dohodou o volbě soudu), na rozdíl od rozhodnutí, kterým se rovněž rozhoduje o právech a povinnostech účastníků řízení, mohlo být vyčleněno ze skupiny rozhodnutí, na která se uvedený pojem vztahuje. Tento závěr není dotčen konstatováním předkládajícího soudu a německé vlády, podle kterého je takové vyloučení odůvodněno skutečností, že sporné mezitímní rozhodnutí má vůči (dosud probíhajícímu) řízení „čistě interní“ účinky.
71.      Samozřejmě není obtížné určit, jak se rozhodnutí, které se týká pouze příslušnosti, liší od rozhodnutí, jímž se rozhoduje o právech a povinnostech účastníků řízení (resp. od rozhodnutí, kterým se rozhoduje jak o příslušnosti, tak o meritu věci). Taktéž samozřejmě připouštím, že ve vnitrostátních právních řádech existuje řada zvláštních kategorií soudních rozhodnutí, které mohou mít podle vnitrostátního práva různé právní důsledky.
72.      Soudní dvůr však opakovaně konstatoval, že pojmy použité v nařízení č. 1215/2012 musí být vykládány autonomně, což platí, jak jsem již uvedl, i pro dotčený pojem.
73.      Je pravda, že účastník řízení se bude zpravidla domáhat uznání rozhodnutí, aby mohl uplatnit hmotné právo, které mu bylo přiznáno nebo jehož existence byla tímto rozhodnutím potvrzena apod. Z definice pojmu „rozhodnutí“ však nikterak nevyplývá, že by chtěl unijní normotvůrce omezit kategorii soudních rozhodnutí, která mohou být uznána, na ta, která mají určitý konkrétní obsah (například rozhodnutí, jimiž dochází k určení práv a povinností, nikoli pouze rozhodnutí týkající se příslušnosti). Právě naopak, jak již bylo uvedeno v bodě 65
výše, Soudní dvůr vyloučil možnost, že by kvalifikace soudního rozhodnutí jako „rozhodnutí“ závisela právě na jeho obsahu. V tomto ohledu připomínám, že v rozsudku Gothaer Soudní dvůr zahrnul pod uvedený pojem i negativní rozhodnutí o příslušnosti navzdory podobným obavám vzneseným předkládajícím soudem, který poukazoval na zvláštnosti vnitrostátní doktrinální kvalifikace rozhodnutí o odmítnutí příslušnosti(35).
74.      Dále, pokud jde o kontext, v němž je pojem „rozhodnutí“ používán, jsem toho názoru, že zahrnutí takových rozhodnutí, jako je sporné mezitímní rozhodnutí, pod pojem „rozhodnutí“ je relevantní zejména v situacích, kdy vzniká překážka litispendence.
75.      Je třeba uvést, že podle obecných pravidel týkajících se překážky litispendence stanovených v čl. 29 odst. 1 a 3 nařízení č. 1215/2012 platí, že pokud se soud, který řízení zahájil jako první, určí jako příslušný, vzniká jakémukoli jinému soudu, u něhož bylo zahájeno řízení v téže věci mezi týmiž stranami, povinnost prohlásit se za nepříslušný. Uvedená povinnost se použije obdobně na jiný než určený soud na základě pravidla opačné časové posloupnosti stanoveného zvláštním pravidlem o litispendenci, které je zakotveno v čl. 31 odst. 2 a 3 nařízení č. 1215/2012, pokud určí svou příslušnost soud určený v dohodě o výlučné volbě soudu.
76.      V tomto ohledu není jasné, jak by mohlo být zajištěno řádné plnění uvedených povinností (tj.
povinnosti prohlásit se za nepříslušný), pokud by soudní rozhodnutí obsahující „pouze“ určení příslušnosti bylo považováno za rozhodnutí, na které se nevztahuje pojem „rozhodnutí“, jež může (a musí) být uznáno.
77.      Pokud by byl totiž vycházelo z toho, že taková „samostatná“ určení příslušnosti nemohou být považována za „rozhodnutí“, jež musí být uznána, neměl by soud, který nemá přednost při určování, zda je příslušný na základě příslušného pravidla o litispendenci, povinnost prohlásit se za nepříslušný, jakmile byla (mezitímním rozhodnutím) určena příslušnost soudu, který „má přednost“. V takovém případě zase hrozí, že budou pravidla o litispendenci stanovená nařízením č. 1215/2012 zbavena svého užitečného účinku (bez ohledu na to, zda se na danou situaci vztahuje obecné, nebo zvláštní pravidlo o litispendenci).
78.      Je ovšem nutno připustit, že by bylo možné obhájit tezi, podle které použití pravidla o litispendenci nezávisí na tom, zda se uplatní pojem „uznání“ ve smyslu čl. 36 odst. 1 nařízení č. 1215/2012. Bylo by totiž možné tvrdit, že rozhodnutí obsahující pouze určení příslušnosti, nemá žádný „vykonatelný“ obsah (ve smyslu hmotných práv a odpovídajících povinností), pro který byla podle všeho pravidla týkající se uznávání a výkonu v první řadě koncipována(36). Dále by bylo tedy možné tvrdit, že zejména povinnost soudu prohlásit se za nepříslušný, pokud byla určena příslušnost soudu, který „má přednost“, vyplývá ze zvláštních povinností stanovených v čl. 29 odst. 3 a čl. 31 odst. 3 nařízení č. 1215/2012. Z této argumentační linie by bylo možné dovodit závěr, že existence „rozhodnutí“ ve smyslu čl. 2 písm. a) uvedeného nařízení není nezbytná k zániku takové povinnosti.
79.      Z rozsudku Gothaer ovšem vyplývá, že rozhodnutí obsahující pouze určení příslušnosti představují „rozhodnutí“, která mohou být uznána. Přijetí opačného postoje v projednávané věci by tak bylo neslučitelné s judikaturou Soudního dvora, ledaže by chtěl Soudní dvůr uvedený závěr přehodnotit(37). Není mi totiž jasné, jak by se situace vzniklá v důsledku rozhodnutí o odmítnutí příslušnosti (o které se jednalo v rozsudku Gothaer) lišila od situace vzniklé v důsledku rozhodnutí o potvrzení příslušnosti (o které se jedná v projednávané věci), pokud jsou obě situace posuzovány konkrétně z hlediska obsahu dotčených rozhodnutí.
80.      V této souvislosti mám za to, že zahrnutí takového rozhodnutí, jako je sporné mezitímní rozhodnutí dotčené v projednávané věci, pod pojem „rozhodnutí“, které může být uznáno, brání vzniku rizika, že povinnost prohlásit se za nepříslušný na základě pravidel o litispendenci nebude dodržena z důvodu, že rozhodnutí, které pouze potvrzuje příslušnost k projednání žaloby a rozhodnutí o ní, nemá žádný vykonatelný obsah, a nemůže být tedy předmětem vzájemného uznávání.
81.      Teze, podle které mezitímní rozhodnutí, jež pouze potvrzuje příslušnost soudu k projednání žaloby a rozhodnutí o ní, spadá pod pojem „rozhodnutí“ ve smyslu čl. 2 písm. a) a čl. 36 odst. 1 nařízení č. 1215/2012, musí být nicméně ještě posouzena z hlediska relevantních cílů sledovaných uvedeným nařízením.
3.      Zohlednění relevantních cílů
82.      Je zcela zřejmé, že závěr, podle kterého takové mezitímní rozhodnutí, jako je sporné mezitímní rozhodnutí dotčené v projednávané věci, představuje „rozhodnutí“ ve smyslu čl. 2 písm. a) a čl. 36 odst. 1 nařízení č. 1215/2012, je v souladu se zásadou vzájemné důvěry a s cílem zajistit volný pohyb soudních rozhodnutí. Zbývá však ověřit, zda by neměl být takový postoj změněn ve světle specifického cíle ochrany užitečného účinku dohod o volbě soudu, který, jak bylo vysvětleno, nařízení č. 1215/2012 sleduje prostřednictvím pravidla o litispendenci zakotveného v čl. 31 odst. 2 uvedeného nařízení (jak je uznáno v bodě 22 jeho odůvodnění).
83.      Předkládající soud má za to, že uvedené dohody by byly zbaveny svého užitečného účinku, pokud by bylo sporné mezitímní rozhodnutí považováno za „rozhodnutí“, které musí být uznáno. Uznání takového mezitímního rozhodnutí navzdory skutečnosti, že španělské soudy v okamžiku jeho vydání porušily čl. 31 odst. 2 nařízení č. 1215/2012, by navíc v podstatě vedlo k výsledku, jež by nastal v době před přijetím, zvláštního
pravidla o litispendenci a kterému se uvedené pravidlo právě snaží zabránit (body 49 až 51 výše), jak v podstatě tvrdila společnost Kanadevia.
84.      Jak již bylo naznačeno v úvodní části tohoto stanoviska, předkládající soud má za to, že na rozdíl od situace, která vedla k vydání rozsudku Gjensidige, nebylo v projednávané věci dosud rozhodnuto o meritu žaloby, a proto není příliš pozdě založit projednání věci z hlediska příslušnosti na správném základě, neboť soudy, u nichž bylo řízení zahájeno jako první (v projednávané věci španělské soudy), mají stále možnost dodržet pravidlo vyplývající z čl. 31 odst. 2 nařízení č. 2015/2012 tím, že přeruší řízení ve prospěch určeného soudu. Předkládající soud má za to, že tomu tak je bez ohledu na případné účinky překážky věci pravomocně rozsouzené, které mohou být spjaty s určením příslušnosti provedeným španělskými soudy podle španělského práva, neboť by měla převážit zásada přednosti unijního práva.
85.      Ve stejném duchu má německá a kyperská vláda za to, že pojem „rozhodnutí“ je třeba vykládat restriktivně (jako výjimečná odchylka od přístupu, který Soudní dvůr opakovaně uplatnil ve své ustálené judikatuře týkající se zmíněného pojmu). Německá vláda připouští, že takový restriktivní výklad by omezil povinnost vzájemného uznávání a dotkl by se zásady vzájemné důvěry. Má ovšem za to, že uvedený dopad by byl minimální z důvodu již zmíněných „interních účinků“ sporného mezitímního rozhodnutí. Německá vláda je toho názoru, že dopad na zásadu vzájemné důvěry by byl ve skutečnosti mnohem větší, pokud by bylo uznáno rozhodnutí přijaté v rozporu s čl. 31 odst. 2 nařízení č. 2015/2015.
86.      Ačkoli připouštím, že ochrana užitečného účinku dohod o volbě soudu představuje legitimní zájem, domnívám se, že ochrana přiznaná takovým dohodám na základě zvláštního pravidla o litispendenci stanoveného v čl. 31 odst. 2 nařízení č. 1215/2012 neodůvodňuje vyloučení rozhodnutí obsahujících pouze určení příslušnosti z pojmu „rozhodnutí“ ve smyslu nařízení č. 1215/2012.
87.      Zaprvé připomínám, že uvedené nařízení vychází z předpokladu, že soudy členských států jsou si při uplatňování pravidel o příslušnosti v zásadě rovny. Takový předpoklad vychází ze zásady vzájemné důvěry, která je samotným základem nařízení č. 1215/2012 a jež je konkretizována ve výčtu taxativních důvodů pro odepření uznání (porušení dohody o volbě soudu a ostatně ani porušení pravidel o litispendenci nejsou v uvedeném výčtu obsaženy). Systematika uvedeného nařízení tím, že stanoví pouze omezený počet důvodů pro odepření uznání, tudíž vyžaduje, aby žalovaný, chce-li napadnout příslušnost státu původu, tak musel učinit prostřednictvím využití systému opravných prostředků uvedeného členského státu(38).
88.      V rozporu se systematikou nařízení č. 1215/2012 by však takový závěr, že rozhodnutí, jímž se pouze určuje příslušnost (v rozporu s dohodou o volbě soudu), nepředstavuje „rozhodnutí“ ve smyslu nařízení č. 1215/2012, znamenal zavedení nové kategorie soudních rozhodnutí, na která se nevztahuje povinnost vzájemného uznávání, čímž by byla de facto vytvořena výjimka z uvedené zásady, která není stanovena(39).
89.      Zadruhé by opačný postoj de facto znamenal, že soud, jenž se považuje na základě dohody o volbě soudu, která byla porušena, za výlučně příslušný, by mohl žalobu projednat a rozhodnout o ní, čímž by byla zachována
existence dvou souběžných řízení, a vzniklo by tak
riziko vydání protichůdných rozhodnutí. Právě tomu chtěl ovšem unijní normotvůrce zabránit prostřednictvím zvláštního pravidla o litispendenci zakotveného v čl. 31 odst. 2 a 3 nařízení č. 1205/2015 (jakož i prostřednictvím obecného pravidla o litispendenci stanoveného v čl. 29 odst. 1 a 3 uvedeného nařízení)(40). V tomto ohledu se domnívám, že pokud koordinaci souběžných řízení nelze zajistit prostřednictvím zvláštního pravidla o litispendenci stanoveného v čl. 31 odst. 2 nařízení č. 1215/2012, neboť uvedené pravidlo nebylo dodrženo, pak by trvání na dodržení
dohody o volbě soudu (a tedy na tom, že určené soudy musí mít možnost žalobu projednat a rozhodnout o ní), bylo v přímém rozporu s cílem zabránit vedení souběžných řízení a vydávání protichůdných rozhodnutí. Z uvedeného důvodu mám za to, že řešení, které nejlépe přispívá k dosažení zmíněného cíle (a které tak podporuje cíl řádného výkonu spravedlnosti), je třeba hledat v pravidle zakotveném v čl. 29 odst. 3 nařízení č. 1215/2012(41).
90.      Takové řešení by znamenalo, že pokud jiný soud než ten, který je určen dohodou o výlučné volbě soudu, rozhodne jako první (přijetím mezitímního rozhodnutí, v němž se prohlásí za příslušný v rozporu s dohodou o volbě soudu a pravidlem o litispendenci zakotveným v čl. 31 odst. 2 nařízení č. 1215/2012), musí se soud určený takovou dohodou prohlásit za nepříslušný na základě obecného pravidla o litispendenci stanoveného v čl. 29 odst. 3 uvedeného nařízení. Mám totiž za to, že jakmile je zřejmé, že existenci souběžných řízení nelze zabránit mechanismem stanoveným v čl. 31 odst. 2 nařízení č. 1215/2012 a že soud jiný než ten, který je určen dohodou o volbě soudu, rozhodne jako první (tím, že se prohlásí za příslušný), podléhají taková souběžná řízení obecnému pravidlu o litispendenci zakotvenému v článku 29 nařízení č. 1215/2012.
91.      V tomto posledně uvedeném ohledu a v reakci na konkrétní obavu vznesenou předkládajícím soudem i společností Kanadevia se nedomnívám, že by takový závěr vedl ke vzniku negativního kompetenčního sporu (kdy má použití pravidel o příslušnosti za následek, že k projednání žaloby a rozhodnutí o ní není příslušný žádný soud). Předkládající soud má zejména za to, že taková situace by mohla nastat, pokud by se německé soudy prohlásily za nepříslušné navzdory dohodě o volbě soudu a pokud by španělské soudy změnily své rozhodnutí, které předkládající soud považuje za odporující čl. 31 odst. 2 nařízení č. 1215/2012 (což činí takovou
změnu rozhodnutí pravděpodobnější, chápu-li argumentaci předkládajícího soudu správně).
92.      To je ostatně významná obava. Cílem pravidel o litispendenci, která jsou stanovena v nařízení č. 1215/2012, je totiž především zabránit vzniku pozitivních kompetenčních sporů (a z toho plynoucímu problému případných protichůdných rozhodnutí). Je však zřejmé, že uvedené nařízení musí být samozřejmě vykládáno takovým způsobem, aby bylo zajištěno dodržování práva na účinnou soudní ochranu zaručeného článkem 47 Listiny základních práv Evropské unie.
93.      V tomto ohledu není z předkládacího rozhodnutí zcela zřejmé, zda je rozhodnutí španělských soudů podle španělského práva pravomocné, či nikoli. Španělská vláda nicméně na jednání vysvětlila, že uvedené rozhodnutí pravomocné je (což znamená, že nepříslušnost španělských soudů již nelze namítat).
94.      Na jedné straně by uvedený aspekt mohl být prima facie pominut jako irelevantní, protože, jak uvedla společnost Babcock, česká vláda a Komise, uznání rozhodnutí nezávisí na tom, zda je pravomocné. Článek 38 písm. a) nařízení č. 1215/2012 totiž stanoví, že „[s]oud nebo orgán, u nějž se strana dovolává rozhodnutí vydaného v jiném členském státě, může řízení zčásti nebo zcela přerušit, pokud: a) je rozhodnutí napadeno v členském státě původu“(42). Z toho
a contrario vyplývá, že uznání rozhodnutí je možné i v případě neexistence účinku překážky věci pravomocně rozsouzené podle práva státu původu uvedeného rozhodnutí.
95.      Na druhé straně však připomínám, že podle obou pravidel o litispendenci stanovených v nařízení č. 1215/2012 vzniká povinnost soudu prohlásit se za nepříslušný ve prospěch jiného soudu, pokud soud, který „má přednost“, určil svou příslušnost. Znění příslušných pravidel neupřesňuje, jak má být takový okamžik určen. Soudní dvůr však v podstatě vysvětlil, že soud, který „má přednost“, určí svou příslušnost, pokud se „neprohlásil bez návrhu za nepříslušný“ a pokud „žádný z účastníků řízení nepříslušnost nenamítl před okamžikem nebo do okamžiku zaujetí stanoviska, které je podle jeho vnitrostátního procesního práva považováno za první obranu“ (neboť od uvedeného okamžiku účastník řízení již v zásadě nemůže příslušnost napadnout v rámci samotného řízení)(43). Soudní dvůr dospěl k závěru, že takové řešení nevede ke vzniku rizika negativních kompetenčních konfliktů, neboť nepříslušnost soudu, který řízení zahájil jako první (na základě obecného pravidla o litispendenci), již v zásadě nemůže být namítána(44).
96.      Mám za to, že stanovení okamžiku určení příslušnosti pro účely uplatnění pravidel o litispendenci do okamžiku, kdy již takovou nepříslušnost nelze namítat, znamená, že povinnost prohlásit se za nepříslušný podle čl. 29 odst. 3 nařízení č. 1215/2012 (nebo podle čl. 31 odst. 3 uvedeného nařízení) může vzniknout v různých procesních fázích řízení v závislosti na tom, zda má žalovaný stále možnost namítat nepříslušnost. Okamžik, kdy zaniká možnost namítat nepříslušnost (z důvodu překážky věci pravomocně rozsouzené), může nastat po vydání rozsudku soudu prvního stupně, nebo dokonce až v pozdější fází řízení, během odvolacího řízení (podle toho, zda žalovaný namítal nepříslušnost u prvoinstančního i odvolacího soudu, v souladu s příslušnými procesními pravidly)(45). Mám tedy za to, že cílů spočívajících v předcházení vzniku rizika protichůdných rozhodnutí a zajištění řádného výkonu spravedlnosti (které jsou rovněž vlastní pravidlu o litispendenci) je nejlépe dosaženo tehdy, je-li příslušnost určena odkazem na uvedený okamžik, a nikoli pouze odkazem na přijetí rozhodnutí soudu prvního stupně (též vzhledem k tomu, že takový okamžik může nastat i před přijetím jakéhokoli rozhodnutí). Soud, který „nemá přednost“, se prohlásí za nepříslušný pouze tehdy, lze-li podle všeho bezpečně předpokládat, že soud, který „má přednost“, přistoupí k posouzení merita věci. Kromě toho jsou negativní důsledky prodloužení situace, kdy jsou vedena souběžná řízení, až do doby rozhodnutí o případném odvolání v každém případě minimální, neboť řízení probíhající u soudu, který „nemá přednost“, se zpravidla přeruší.
97.      Takový výsledek se liší od pravidla stanoveného v čl. 38 písm. a) nařízení č. 1215/2012, podle něhož skutečnost, že je rozhodnutí napadeno v jednom členském státě, nebrání jeho uznání v jiném členském státě [„může řízení […] přerušit, pokud […] je rozhodnutí napadeno“ (kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska)].
98.      Z tohoto důvodu mám za to, že ačkoliv povinnost uznat rozhodnutí, jehož obsahem je pouze určení příslušnosti, může vzniknout bez ohledu na to, zda je takové rozhodnutí pravomocné, či nikoli [jak vyplývá z čl. 38 písm. a) nařízení č. 1215/2012], pro praktické řešení takové situace litispendence, jako je situace, o níž rozhoduje předkládající soud v projednávané věci, má větší význam to, že povinnost soudu určeného dohodou o volbě soudu, která byla porušena, prohlásit se za nepříslušný podle čl. 29 odst. 3 nařízení č. 2012/2015 vzniká pouze tehdy, pokud byla příslušnost soudu, u něhož bylo řízení zahájeno jako první, určena výše popsaným způsobem (jakmile již nelze namítat jeho nepříslušnost).
99.      Nakonec podotýkám, že předkládající soud je rovněž toho názoru (přičemž, pokud jeho argumentaci chápu správně, se má jednat o alternativu k obavám založeným
na riziku negativních kompetenčních sporů), že pokud by rozhodnutí španělských soudů založilo překážku věci pravomocně rozsouzené (tj. již je nelze napadnout opravnými prostředky), nelze uvedeným soudům bránit v tom, aby změnily svůj dosavadní postup a rozhodly, že budou postupovat v souladu s čl. 31 odst. 2 nařízení č. 1215/2012, aby projednání věci z hlediska příslušnosti bylo založeno na správném základě.
100.  Závěr, k němuž jsem dospěl výše, činí uvedenou
úvahu bezpředmětnou. Pro úplnost však dodávám, že podle mého názoru nelze případný účinek překážky věci pravomocně rozsouzené spjatý s určením příslušnosti podle práva členského státu soudu, který není určeným soudem, jednoduše
pominout prostým odkazem na přednost unijního práva.
101. Unijní právo totiž nestanoví žádnou obecnou povinnost, která by nutila „vnitrostátní soud k tomu, aby nepoužil vnitrostátní procesní pravidla přiznávající soudnímu rozhodnutí povahu zakládající překážku věci pravomocně rozsouzené, třebaže by jejich nepoužití umožnilo napravit vnitrostátní stav neslučitelný s tímto právem“(46). Soudní dvůr opakovaně připomíná význam zásady překážky věci pravomocně rozsouzené, která je, jednoduše řečeno, odůvodněna zájmem na zajištění stability práva a právních vztahů, jakož i řádným výkonem spravedlnosti(47). Ačkoliv Soudní dvůr nepochybně stanovil několik omezených výjimek z uvedeného předpokladu, žádná z nich však podle všeho není v projednávané věci použitelná(48). V každém případě by bylo nutno na uvedenou otázku nahlížet prizmatem zásad rovnocennosti a efektivity, které vymezují výkon procesní autonomie členských států v souladu s povinností loajální spolupráce zakotvenou v čl. 4 odst. 3 SEU(49). Ve světle mého výše předloženého návrhu se však omezím na uvedené obecné poznámky a nepovažuji za nutné zabývat se zmíněným aspektem věci do hloubky.
102. S ohledem na výše uvedené jsem dospěl k závěru, že čl. 2 písm. a) a čl. 36 odst. 1 nařízení č. 1215/2012 musí být vykládány v tom smyslu, že pojem „rozhodnutí“ ve smyslu uvedených ustanovení se vztahuje na rozhodnutí, kterým se soud členského státu, u něhož bylo řízení zahájeno jako první, prohlásí za příslušný (aniž se zatím zabýval posouzením merita věci) v rozporu s čl. 31 odst. 2 uvedeného nařízení. Zatímco povinnost uznat takové rozhodnutí vzniká nezávisle na tom, zda je uvedené rozhodnutí pravomocné, či nikoli, povinnost soudu, který byl určen dohodou o volbě soudu, jež byla porušena, a u něhož bylo řízení zahájeno později, prohlásit se za nepříslušný podle čl. 29 odst. 3 nařízení č. 1215/2012 vzniká teprve tehdy, když je
(jiný než určený) soud, u něhož bylo řízení zahájeno jako první, určen jako příslušný ve smyslu čl. 29 odst. 1 nařízení č. 1215/2012, tedy tehdy, kdy již takovou nepříslušnost nelze namítat v rámci probíhajícího řízení.
V.      Závěry
103. S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na předběžné otázky položené Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr, Německo) odpověděl následovně:
„Článek 2 písm. a) a čl. 36 odst. 1 nařízení č. 1215/2012 musí být vykládány v tom smyslu, že pojem ‚rozhodnutí‘ ve smyslu uvedených ustanovení se vztahuje na rozhodnutí, kterým se soud členského státu, u něhož bylo řízení zahájeno jako první, prohlásí za příslušný (aniž se dosud zabýval posouzením merita věci) v rozporu s čl. 31 odst. 2 uvedeného nařízení.
Zatímco povinnost uznat takové rozhodnutí vzniká nezávisle na tom, zda je uvedené rozhodnutí pravomocné, či nikoli, povinnost soudu, který byl určen dohodou o volbě soudu, jež byla porušena, a u něhož bylo řízení zahájeno později, prohlásit se za nepříslušný podle čl. 29 odst. 3 nařízení č. 1215/2012 vzniká teprve tehdy, když je (jiný než určený) soud, u něhož bylo řízení zahájeno jako první, určen jako příslušný ve smyslu čl. 29 odst. 3 nařízení č. 1215/2012, tedy tehdy, kdy již takovou nepříslušnost nelze namítat v rámci probíhajícího řízení.“
1–      Původní jazyk: angličtina.
2–      Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (přepracované znění) (Úř. věst. 2012, L 351, s. 1).
3–       Předkládající soud má za to, že uvedená řízení se netýkají „téže věci“ ve smyslu čl. 29 odst. 1 nařízení č. 1215/2012; o této problematice bude pojednáno dále v tomto stanovisku.
4–       Jak bude podrobněji vysvětleno níže, podle čl. 31 odst. 2 nařízení č. 1215/2012 platí, že pokud dohoda mezi stranami svěřuje výlučnou příslušnost soudu daného členského státu, musí být takto určenému soudu dána přednost při rozhodování o tom, zda je příslušný k projednání žaloby a rozhodnutí o ní, i když u něj nebylo řízení zahájeno jako první.
5–       Článek 36 odst. 1 nařízení č. 1215/2012 stanoví, že „[r]ozhodnutí vydaná v některém členském státě jsou v ostatních členských státech uznávána, aniž je vyžadováno zvláštní řízení“.
6–      Viz rozsudek ze dne 21. března 2024, Gjensidige (C‑90/22, EU:C:2024:252; dále jen „rozsudek Gjensidige“).
7–       V předkládacím rozhodnutí není blíže upřesněno, jak se společnost Kanadevia uvedeného řízení účastní.
8–      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že Oberlandesgericht Köln (Vrchní zemský soud v Kolíně nad Rýnem, Německo) vyjádřil v tomto ohledu určité pochybnosti.
9–      V tomto ohledu viz zejména rozsudek ze dne 6. října 2021, Consorzio Italian Management a Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, bod 35 a citovaná judikatura).
10–      V tomto ohledu viz rozsudek ze dne 29. dubna 2025, Prezydent Miasta Mielca (C‑453/23, EU:C:2025:285, bod 26 a citovaná judikatura).
11–      Viz mé stanovisko ve věci Procureur de la République (Souběh podání evropského zatýkacího rozkazu a žádosti o vydání) (C‑763/22, EU:C:2024:707, bod 84 a poznámka pod čarou 33). Kromě toho a v souvislosti s uvedeným aspektem připomínám, že účastníci řízení nemají žádné subjektivní právo na to, aby byla určitá otázka předložena v rámci řízení podle článku 267 SFEU. Viz rozsudek ze dne 6. října 2021, Consorzio Italian Management a Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, body 54 a 55), jakož i mé stanovisko ve věci Centro Petroli Roma – II (C‑386/24, EU:C:2025:775, body 49 a 50).
12–       Článek 39 nařízení č. 1215/2012 stanoví, že „[r]ozhodnutí vydané v některém členském státě, které je v tomto členském státě vykonatelné, je vykonatelné v jiném členském státě, aniž je vyžadováno prohlášení vykonatelnosti“.
13–      V tomto ohledu viz body 3 a 26 odůvodnění nařízení č. 1215/2012. Viz například rozsudek Gjensidige, bod 60, a mé stanovisko ve věci Spielerschutz Sigma (C‑683/24, bod 96), přednesené ve stejný den jako stanovisko v projednávané věci.
14–      Viz zejména body 4, 6 a 26 odůvodnění nařízení č. 1215/2012.
15–      Článek 52 nařízení č. 1215/2015 stanoví, že „[r]ozhodnutí vydané v některém členském státě nesmí být v žádném případě v dožádaném členském státě přezkoumáváno ve věci samé“.
16–      Článek 45 odst. 3 nařízení č. 1215/2012. Podle zprávy vypracované P. Jénardem „vyžaduje zdržení se jakéhokoli přezkumu věci samé naprostou důvěru v soud státu původu, tato důvěra ohledně opodstatněnosti rozhodnutí se musí standardně vztahovat i na aplikaci [harmonizovaných] pravidel pro určení příslušnosti soudem“, Report on the Convention on jurisdiction and the enforcement of judgments in civil and commercial matters (zpráva o Úmluvě o soudní příslušnosti a o výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, podepsaná v Bruselu dne 27. září 1986), vypracovaná P. Jénardem (Úř. věst. 1979, C 59, s. 1), s. 46 (dále jen „Jénardova zpráva“). Soudní dvůr cituje uvedený výňatek ve svém rozsudku ze dne 15. listopadu 2012, Gothaer Allgemeine Versicherung a další (C‑456/11, dále jen „rozsudek Gothaer“, EU:C:2012:719, bod 37).
17–      Viz například stanovisko generálního advokáta Y. Bota ve věci Gothaer Allgemeine Versicherung a další (C‑456/11, dále jen „stanovisko ve věci Gothaer“, EU:C:2012:554, body 72, 73 a 75).
18–      Rozsudek Gjensidige, bod 46 a citovaná judikatura. V kontextu nařízení č. 44/2001 viz například rozsudek Gothaer, bod 35 a citovaná judikatura. V kontextu Bruselské úmluvy z roku 1968 viz rozsudky ze dne 28. března 2000, Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, bod 31), a ze dne 27. června 1991, Overseas Union Insurance a další (C‑351/89, EU:C:1991:279, body 23 a 24). Připomínám, že „[v]zhledem k tomu, že nařízení č. 1215/2012 zrušilo a nahradilo nařízení č. 44/2001, které nahradilo Bruselskou úmluvu, platí výklad, který Soudní dvůr podal v souvislosti s ustanoveními jednoho z těchto právních předpisů, rovněž pro ustanovení ostatních předpisů, pokud tato ustanovení mohou být považována za rovnocenná“. Viz například rozsudek Gjensidige, bod 40 a citovaná judikatura.
19–      Podotýkám, že skutkový základ rozsudku Gjensidige se řídil Úmluvou o přepravní smlouvě v mezinárodní silniční nákladní dopravě, podepsanou v Ženevě dne 19. května 1956, ve znění protokolu podepsaného v Ženevě dne 5. července 1978. Vzhledem k neexistenci zvláštních pravidel týkajících se uznávání v posledně uvedené úmluvě se však zmíněný aspekt řídí nařízením č. 1215/2012 (a byl tedy Soudním dvorem posuzován právě ve světle uvedeného nařízení). Viz rozsudek Gjensidige, body 43 až 47.
20–      Soudní dvůr rovněž posuzoval důvod pro odepření uznání uvedený v čl. 45 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1215/2015 týkající se veřejného pořádku, který, jak upřesňuje čl. 45 odst. 3 druhá věta nařízení č. 1215/2015, nelze použít v případě pravidel pro určení příslušnosti. Rozsudek Gjensidige, body 51 až 53.
21–      Uvedená ochranná pravidla o příslušnosti jsou zakotvena v oddílech 3 až 5 kapitoly II nařízení č. 1215/2012.
22–      Jsou uvedeny v článku 24 nařízení č. 1215/2012. Patří mezi ně i) určité aspekty týkající se nemovitostí, ii) vybrané záležitosti obchodních společností, iii) platnost zápisů do veřejných rejstříků, iv) platnost patentů, ochranných známek, průmyslových vzorů nebo jiných podobných práv a v) výkon rozhodnutí.
23–      Připomínám, že podle čl. 25 odst. 1 nařízení č. 1215/2012 je příslušnost svěřená dohodou o volbě soudu výlučná, pokud se strany nedohodly jinak. Rovněž připomínám, že článek 25 nařízení č. 1215/2012 je součástí oddílu 7 kapitoly II nařízení č. 1215/2015. Uvedený detail je relevantní, neboť výjimka stanovená v čl. 45 odst. 1 písm. e) bodě ii) nařízení č. 1215/2015 odkazuje na rozhodnutí, která jsou v rozporu s důvody týkajícími se příslušnosti uvedenými v oddíle 6 kapitoly II.
24–      Mé stanovisko ve věci Gjensidige (C‑90/22, EU:C:2023:994, bod 86; dále jen „mé stanovisko ve věci Gjensidige“).
25–      V tomto ohledu viz rozsudek Gjensidige, bod 73. Viz též Evropská komise, „Zelená kniha o posouzení nařízení Rady (ES) č. 44/2001 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech“, COM(2009) 175 final, s. 5.
26–      Viz článek 21 Bruselské úmluvy z roku 1968 a článek 27 nařízení č. 44/2001.
27–      Viz bod 22 odůvodnění nařízení č. 1215/2012. Viz též Law, S., „Article 31“, in Requejo Isidro, M. (ed.), Brussels I Bis: A Commentary on Regulation (EU) No 1215/2012, Edward Elgar Publishing (Series: Elgar Commentaries in Private International Law), 2022, s. 490 až 499, s. 495 a násl.
28–      V kontextu Bruselské úmluvy z roku 1968 viz zejména rozsudek ze dne 9. prosince 2003, Gasser (C‑116/02, EU:C:2003:657, body 41 až 54). Viz Mankowski, P., „Der Schutz von Gerichtsstandsvereinbarungen vor abredewidrigen Klagen durch Art. 31 Abs. 2 EuGVVO n.F.“, RIW 2015, s. 17 až 24; Law, S., „Article 31“, in Requejo Isidro, M. (ed.), Brussels I Bis: A Commentary on Regulation (EU) No 1215/2012, Edward Elgar Publishing (Series: Elgar Commentaries in Private International Law), 2022, s. 490 až 499, zejména na s. 494.
29–      Rozsudek Gjensidige, bod 73.
30–      V tomto ohledu viz též mé stanovisko ve věci Gjensidige, body 91 a 98.
31–      Viz rozsudek Gothaer, body 25 až 29. Jénardova zpráva, poznámka pod čarou 16, op. cit., zejména na s. 42; Zpráva o Úmluvě ze dne 9. října 1978 o přistoupení Dánského království, Irska a Spojeného království Velké Británie a Severního Irska k Úmluvě o příslušnosti a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, jakož i k protokolu o jejím výkladu Soudním dvorem (podepsaná v Lucemburku dne 9. října 1979), (Úř. věst. 1979, C 59, s. 71), body 184 a 191.
32–      Rozsudek ze dne 20. června 2022, London Steam-Ship Owners’ Mutual Insurance Association (C‑700/20, EU:C:2022:488, bod 49 a citovaná judikatura). Viz též rozsudek ze dne 14. října 2004, Mærsk Olie & Gas (C‑39/02, dále jen „rozsudek Mærsk“, EU:C:2004:615, bod 50 a citovaná judikatura).
33–      Rozsudek Mærsk, bod 52.
34–      Soudní dvůr dále dospěl k závěru, že rozhodnutí soudu členského státu, kterým se prohlásí za nepříslušný z důvodu platnosti takového ustanovení, je pro dožádaný soud, na němž je požadováno uznání, závazné. Rozsudek Gothaer, bod 43.
35–      Viz rozsudek Gothaer, bod 20, který přebírá vysvětlení soudu, jenž byl v uvedené věci předkládajícím soudem, z něhož vyplývá, že podle německé doktríny je rozhodnutí o odmítnutí příslušnosti „rozsudkem založeným na procesních důvodech“ („Prozessurteil“), neboť jím je žaloba jako nepřípustná odmítnuta vzhledem k tomu, že nebyly splněny podmínky pro vydání rozhodnutí ve věci samé.
36–       V tomto smyslu viz Mankowski, P., „Der Schutz von Gerichtsstandsvereinbarungen vor abredewidrigen Klagen durch Art. 31 Abs. 2 EuGVVO n.F.“, Recht der internationalen Wirtschaft, 2015, s. 17 až 24.
37–       Pokud jde o pojednání o důsledcích uvedené věci, viz Voulgarakis K. D., „Reflections on the scope of ‚EU res judicata‘ in the context of Regulation 1215/2012“, Journal of Private International Law, 2020, 16:3, s. 451 až 464.
38–      V tomto smyslu viz též stanovisko ve věci Gothaer, body 46 až 48.
39–       Rozsudek Gothaer, body 30 a 31, a rozsudek ze dne 7. dubna 2022, H Limited (C‑568/20, EU:C:2022:264, bod 31 a citovaná judikatura).
40–       Nebo také prostřednictvím pravidla týkajícího řízení, která navzájem souvisejí, jež je zakotveno v článku 30 nařízení č. 1215/2012. Jedná se o řízení, která nesplňují podmínky pro to, aby mohla být považována za řízení v téže věci mezi týmiž stranami (což je předpokladem pro uplatnění pravidel o litispendenci), ale u nichž podobnost vznesených otázek může i přesto odůvodnit přerušení řízení, a za zvláštních okolností i odmítnutí příslušnosti soudem, u něhož bylo řízení zahájeno později.
41–       Viz též Mankowski, P., „Der Schutz von Gerichtsstandsvereinbarungen vor abredewidrigen Klagen durch Art. 31 Abs. 2 EuGVVO n.F.“, RIW 2015, s. 17 až 24.
42–      Kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska.
43–       Rozsudek ze dne 27. února 2014, Cartier parfums – lunettes a Axa Corporate Solutions assurances (C‑1/13, EU:C:2014:109, bod 44). Soudní dvůr učinil uvedená zjištění v kontextu obecného pravidla o litispendenci (stanoveného nařízením č. 44/2001, které je rovnocenné článku 29 nařízení č. 1215/2012), ale totéž musí platit i pro zvláštní pravidlo o litispendenci (v čl. 31 odst. 2 nařízení č. 2015/2012), neboť okamžik, kdy se soud, který „nemá přednost“, musí prohlásit za nepříslušný, je vymezen stejným způsobem. Je sice pravda, že Soudní dvůr konstatoval, že se jeho rozhodnutí nevztahuje na případy, kdy má soud, u něhož bylo řízení zahájeno později (na základě obecného pravidla o litispendenci), výlučnou příslušnost, je však zřejmé, že Soudní dvůr v tomto ohledu odkazoval na důvody pro určení výlučné příslušnosti, od nichž se nelze dohodou odchýlit [a jejichž porušení může vést k odepření uznání podle čl. 45 odst. 1 písm. e) bodu ii) nařízení č. 2015/2012, jak bylo vysvětleno výše]. Tamtéž, bod 26.
44–
Tamtéž, body 42 a 43.
45–       BeckOK ZPO/Eichel, 60. Ed. 1.3.2026, Brüssel Ia-VO čl. 29 bod. 47.
46–      Viz například rozsudek ze dne 9. dubna 2024, Profi Credit Polska (Obnova řízení ukončeného pravomocným rozhodnutím) (C‑582/21, EU:C:2024:282, bod 38 a citovaná judikatura).
47–      Viz například rozsudky ze dne 18. prosince 2025, Soledil (C‑320/24, EU:C:2025:993, bod 32), a ze dne 24. října 2018, XC a další (C‑234/17, EU:C:2018:853, bod 52 a citovaná judikatura).
48–       Pokud jde o přehled uvedených výjimek, viz například mé stanovisko ve věci Profi Credit Polska (Obnova řízení ukončeného pravomocným rozhodnutím) (C‑582/21, EU:C:2023:674, body 42 až 50 a 158 až 169) nebo mé stanovisko ve věci Società Cattolica di Assicurazione (C‑17/25, body 57 až 64), přednesené téhož dne jako stanovisko v projednávané věci.
49–      Viz například rozsudek ze dne 16. ledna 2025, BALTIC CONTAINER TERMINAL (C‑376/23, EU:C:2025:20, bod 73 a citovaná judikatura).