62025CJ0116
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (šestého senátu)
23. dubna 2026 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Sociální zabezpečení – Migrující pracovníci – Nařízení (ES) č. 883/2004 – Dávky v nezaměstnanosti – Výpočet – Článek 62 odst. 1 a 2 – Poslední zaměstnání nebo samostatná výdělečná činnost podle právních předpisů členského státu – Článek 62 odst. 3 – Bydliště příjemce dávek v nezaměstnanosti v jiném členském státě, než je ‚příslušný členský stát‘ – Pravidlo výpočtu, které nepřihlíží ‚výlučně‘ k výdělku ze zaměstnání nebo k příjmu ze samostatné výdělečné činnosti, který dotyčná osoba obdržela za svou poslední činnost zaměstnance nebo osoby samostatně výdělečně činné – Vnitrostátní právní úprava, která stanoví odlišné pravidlo výpočtu pro osoby, které byly naposledy zaměstnány v jiném členském státě“
Ve věci C‑116/25,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Správního soudu v Blagoevgradu (Administrativen sad – Blagoevgrad, Bulharsko) ze dne 3. února 2025, došlým Soudnímu dvoru dne 4. února 2025, v řízení
C. E. S.
proti
Direktor na Teritorialno podelenie na Nacionalnia osiguritelen institut – Blagoevgrad,
SOUDNÍ DVŮR (šestý senát),
ve složení: I. Ziemele, předsedkyně senátu, F. Biltgen (zpravodaj), předseda prvního senátu vykonávající funkci soudce šestého senátu, a A. Kumin, soudce,
generální advokátka: T. Ćapeta,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za C. E. S.: D. Grozdanova a K. Spiriev, advokati,
–
za bulharskou vládu: T. Mitova a T. Cingileva, jako zmocněnkyně,
–
za Evropskou komisi: B.-R. Killmann a G. Koleva, jako zmocněnci,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 62 odst. 1 a 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení (Úř. věst. 2004, L 166, s. 1; Zvl. vyd. 05/05, s. 72, a oprava Úř. věst. 2013, L 188, s. 10) ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 988/2009 ze dne 16. září 2009 (Úř. věst. 2009, L 284, s. 43) (dále jen „nařízení č. 883/2004“).
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi C. E. S., bulharskou státní příslušnicí, a ředitelem územního oddělení Národního institutu sociálního zabezpečení v Blagoevgradu (Direktor na Teritorialno podelenie na Nacionalnia osiguritelen institut – Blagoevgrad, Bulharsko) ve věci výše dávek v nezaměstnanosti, které jí posledně uvedený institut přiznal na základě nového pravidla zavedeného do bulharského práva pro účely výpočtu výše dávek v nezaměstnanosti získaných podle právních předpisů jiného členského státu.
Právní rámec
Unijní právo
3
V bodech 1, 4 a 45 odůvodnění nařízení č. 883/2004 se uvádí:
„(1)
Pravidla pro koordinaci vnitrostátních systémů sociálního zabezpečení spadají do rámce volného pohybu osob a měla by přispívat ke zvýšení životní úrovně a zlepšení podmínek zaměstnání.
[…]
(4)
Je nezbytné respektovat zvláštnosti vnitrostátních právních předpisů v oblasti sociálního zabezpečení a vypracovat pouze systém koordinace.
[…]
(45)
Jelikož cíle zamýšleného kroku, totiž opatření pro koordinaci k zaručení možnosti účinného výkonu práva na volný pohyb osob, nemůže být dosaženo uspokojivě na úrovni členských států, a proto z důvodu rozsahu a účinků jich může být lépe dosaženo na úrovni Společenství, může Společenství přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v článku 5 Smlouvy. […]“
4
Článek 1 tohoto nařízení, nadepsaný „Definice“, stanoví:
„[…]
j)
‚bydlištěm‘ [se] rozumí obvyklé bydliště;
[…]“
5
Článek 62 uvedeného nařízení, nadepsaný „Výpočet dávek“, stanoví:
„1.   Příslušná instituce členského státu, jehož právní předpisy stanoví výpočet dávek na základě výše předchozího platu [výdělku ze zaměstnání] nebo příjmu ze samostatné výdělečné činnosti, přihlíží výlučně k platu [výdělku ze zaměstnání] nebo příjmu ze samostatné výdělečné činnosti, který dotyčná osoba obdržela za svou poslední činnost zaměstnance nebo osoby samostatně výdělečně činné podle uvedených právních předpisů.
2.   Odstavec 1 se použije také v případech, kdy právní předpisy používané příslušnou institucí stanoví zvláštní referenční období pro určení platu [výdělku ze zaměstnání], který slouží jako základ pro výpočet dávek, a pokud se právní předpisy jiného členského státu vztahovaly na dotyčnou osobu po celou tuto dobu nebo její část.
3.   Odchylně od odstavců 1 a 2 přihlíží instituce místa bydliště, pokud jde o nezaměstnané osoby, na které se použije čl. 65 odst. 5 písm. a), k platu [výdělku ze zaměstnání] nebo příjmu ze samostatné výdělečné činnosti, který dotyčná osoba získala v členském státě, jehož právní předpisy se na ni vztahovaly během její poslední činnosti jako zaměstnance nebo osoby samostatně výdělečně činné, v souladu s prováděcím nařízením.“
6
Článek 65 téhož nařízení, nadepsaný „Nezaměstnané osoby, které měly bydliště v jiném než příslušném členském státě“, stanoví:
„[…]
2.   Zcela nezaměstnaná osoba, která měla během svého posledního zaměstnání, nebo své samostatné výdělečné činnosti bydliště v jiném členském státě než v příslušném členském státě a bydlí v něm i nadále nebo se do něj vrací, musí být k dispozici službám zaměstnanosti členského státu, ve kterém má bydliště. Aniž je dotčen článek 64, doplňkově může být [zcela] nezaměstnaná osoba k dispozici službám zaměstnanosti členského státu, ve kterém naposledy vykonávala činnost jako zaměstnanec nebo osoba samostatně výdělečně činná.
Nezaměstnaná osoba, která není příhraničním pracovníkem a která se nevrací do členského státu, v němž má bydliště, musí být k dispozici službám zaměstnanosti v členském státě, jehož právní předpisy se na ni naposledy vztahovaly.
3.   Nezaměstnaná osoba uvedená v první větě odstavce 2 se zapíše do evidence uchazečů o zaměstnání u příslušných služeb zaměstnanosti členského státu, ve kterém bydlí, podléhá tamní kontrole a dodržuje podmínky právních předpisů uvedeného členského státu. Rozhodne-li se také zapsat do evidence uchazečů o zaměstnání v členském státě, ve kterém byla naposledy zaměstnána nebo samostatně výdělečně činná, dodržuje povinnosti platné v tomto státě.
4.   Provádění druhé věty odstavce 2 a druhé věty odstavce 3, jakož i ujednání o výměně informací, spolupráci a vzájemné pomoci mezi institucemi a službami členského státu bydliště a členského státu, v němž dotyčná osoba naposledy vykonávala činnost zaměstnance nebo osoby samostatně výdělečně činné, stanoví prováděcí nařízení.
5.
a)
Nezaměstnaná osoba uvedená v první a druhé větě odstavce 2 pobírá dávky podle právních předpisů členského státu svého bydliště, jako by se na ni tyto předpisy vztahovaly během její poslední činnosti jako zaměstnance nebo osoby samostatně výdělečně činné. Tyto dávky poskytuje instituce místa bydliště.
[…]“
Bulharské právo
7
Článek 54a, nadepsaný „Nárok na dávky v nezaměstnanosti“, zákona o sociálním pojištění (Kodeks za socialno osigurjavane) (DV č. 110 ze dne 17. prosince 1999) ve znění pozdějších předpisů (DV č. 67 ze dne 9. srpna 2024) účinném od 13. srpna 2024 (dále jen „KSO“) stanoví:
„Nárok na dávky v nezaměstnanosti mají osoby, za které byly zaplaceny nebo byly splatné příspěvky na sociální zabezpečení z titulu pojištění u Fondu nezaměstnanosti po dobu nejméně 12 měsíců během 18 měsíců před ukončením účasti na pojištění a které:
1.
byly vedeny v evidenci jako nezaměstnané osoby u úřadu práce;
2.
nezískaly nárok na důchod za doby pojištění v Bulharsku nebo na starobní důchod v jiném státě nebo nepobírají snížený starobní důchod podle článku 68a nebo profesní důchod podle článku 168;
3.
nevykonávají žádnou výdělečnou činnost, pro kterou podléhají povinnému pojištění podle tohoto zákoníku nebo právních předpisů jiného státu, s výjimkou osob uvedených v čl. 114a odst. 1 zákoníku práce (Kodeks na truda) (DV č. 26 ze dne 1. dubna 1986 a DV č. 27 ze dne 4. dubna 1986)].“
8
Článek 54b KSO, nadepsaný „Výše dávek v nezaměstnanosti“, v odstavcích 1, 5 a 8 stanoví:
„(1)   Denní dávka v nezaměstnanosti činí 60 % průměrného denního výdělku nebo průměrného denního příjmu podléhajícího příspěvkům, z něhož jsou dlužné nebo byly placeny příspěvky do Fondu nezaměstnanosti za posledních 24 kalendářních měsíců předcházejících měsíci skončení pojištění, a nesmí být nižší než minimální denní částka ani vyšší než maximální denní částka dávky v nezaměstnanosti.
[…]
(5)   Měsíční výše dávky v nezaměstnanosti se stanoví vynásobením částky obdržené podle odstavce 1 a počtu pracovních dnů měsíce, k němuž se vztahuje.
[…]
(8)   Pokud doba uvedená v odstavci 1, na jejímž základě se stanoví průměrný denní výdělek nebo průměrný denní příjem podléhající příspěvkům, nebo měsíc, kdy pojištění končí, zahrnuje doby pojištění získané podle právních předpisů státu, který uplatňuje evropská nařízení o koordinaci systémů sociálního zabezpečení, pro účely stanovení výše dávek v nezaměstnanosti se zohlední:
1.
příjmy, které osoba obdržela během svého posledního zaměstnání;
2.
veškeré příjmy získané v Bulharsku […] a příjmy získané v jiných státech, na něž se vztahují evropská nařízení o koordinaci systémů sociálního zabezpečení, za posledních 24 kalendářních měsíců předcházejících měsíci, kdy pojištění skončilo.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
9
Žalobkyně v původním řízení, C. E. S., je bulharská státní příslušnice, která má trvalé bydliště v Bulharsku, v němž se nachází její střed zájmu.
10
Do konce května 2024 byla zaměstnána v Bulharsku. V červnu 2024 se dočasně přestěhovala do Španělska, kde byla v období od 7. června do 13. července 2024, tedy celkem 28 dnů, zaměstnána jako sezónní pracovnice u španělského zaměstnavatele a obdržela mzdu ve výši 2590,80 eura.
11
Od 14. července 2024 byla žalobkyně v původním řízení zcela nezaměstnaná a vrátila se do Bulharska, kde dne 2. srpna 2024 podala u příslušných bulharských orgánů žádost o přiznání dávky v nezaměstnanosti.
12
Rozhodnutím ze dne 13. září 2024 územní oddělení Národního institutu sociálního zabezpečení v Blagoevgradu (Teritorialno podelenie na Nacionalnia osiguritelen institut – Blagoevgrad, Bulharsko) této žádosti vyhovělo a přiznalo žalobkyni v původním řízení nárok na dávku v nezaměstnanosti ve výši 29,71 bulharských leva (BGN) (přibližně 15 eur) za období od 25. července 2024 do 22. července 2025.
13
Tato částka byla určena na základě všech příjmů podléhajících příspěvkům, které žalobkyně v původním řízení obdržela za posledních 24 kalendářních měsíců předcházejících měsíci, v němž přestala platit příspěvky, a sice za období od 1. července 2022 do 13. července 2024, jejichž celková výše činila 25154,03 BGN (přibližně 12860 eur) a zahrnovala jak mzdy pobírané během doby zaměstnání a přispívání v rámci jejího posledního zaměstnání ve Španělsku, tak veškerý další příjem podléhající příspěvku související s předchozími dobami zaměstnání a přispívání získanými v Bulharsku během tohoto 24měsíčního období.
14
S přihlédnutím k tomu, že během posledních 24 kalendářních měsíců předcházejících měsíci, v němž přestala platit příspěvky, žalobkyně v původním řízení získala doby zaměstnání a přispívání jak podle bulharských právních předpisů, tak podle právních předpisů jiného členského státu, uplatnilo územní oddělení Národního institutu sociálního zabezpečení v Blagoevgradu (Teritorialno podelenie na Nacionalnia osiguritelen institut – Blagoevgrad) čl. 54b odst. 8 KSO. Toto ustanovení, které nabylo účinnosti dne 13. srpna 2024, se odchyluje od metody výpočtu dávek v nezaměstnanosti stanovené v čl. 54b odst. 1 KSO, která se použije na osoby, které během uvedeného 24měsíčního období vykonávaly zaměstnání nebo samostatnou výdělečnou činnost pouze v Bulharsku.
15
Poté, co ředitel územního oddělení Národního institutu sociálního zabezpečení v Blagoevgradu rozhodnutím ze dne 16. října 2024 zamítl odvolání žalobkyně proti rozhodnutí uvedenému v bodě 12 tohoto rozsudku, podala žalobkyně v původním řízení ke Správnímu soudu v Blagoevgradu (Administrativen sad – Blagoevgrad, Bulharsko), který je předkládajícím soudem, žalobu, na jejíž podporu tvrdí, že se na ni nevztahuje čl. 62 odst. 3 nařízení č. 883/2004, který stanoví, že se „přihlíží“ k výdělku ze zaměstnání, který dotyčná osoba získala v členském státě, jehož právní předpisy se na ni vztahovaly během její poslední činnosti jako zaměstnankyně. Tvrdí, že její situace naopak spadá pod čl. 62 odst. 1 a 2 tohoto nařízení, který vyžaduje, aby se pro účely výpočtu výše dávky v nezaměstnanosti „přihlíželo výlučně“ k výdělku, který dotyčná osoba obdržela za svou poslední činnost zaměstnankyně.
16
Předkládající soud uvádí, že až do nabytí účinnosti nového pravidla upravujícího výpočet dávek v nezaměstnanosti získaných podle právních předpisů jiného členského státu, uvedeného v čl. 54b odst. 8 KSO, byl čl. 62 odst. 1 a 2 nařízení č. 883/2004 vykládán vnitrostátní judikaturou ustáleně v tom smyslu, že výpočet dávky v nezaměstnanosti musí vycházet výlučně z výdělku ze zaměstnání nebo z příjmu obdrženého za poslední činnost jako zaměstnance nebo osoby samostatně výdělečně činné. Od přijetí tohoto nového pravidla však některé vnitrostátní soudy upustily od předchozí judikatury a měly za to, že vzhledem k tomu, že cílem nařízení č. 883/2004 je pouze koordinovat systémy sociálního zabezpečení bez zavedení obecného systému sociálního zabezpečení, mají členské státy i nadále pravomoc upravit podmínky vzniku nároku na dávky sociálního zabezpečení. V důsledku toho mají tyto soudy podle předkládajícího soudu nyní za to, že čl. 62 odst. 1 a 2 tohoto nařízení nevyžaduje, aby členské státy stanovily výši dávek v nezaměstnanosti výlučně s přihlédnutím k výdělku ze zaměstnání nebo příjmu obdrženému za poslední činnost jako zaměstnance nebo osoby samostatně výdělečně činné, bez ohledu na to, podle kterých právních předpisů členského státu byla tato činnost vykonávána.
17
Předkládající soud má pochybnosti o tom, zda je čl. 54b odst. 8 KSO v souladu s čl. 62 odst. 1 a 2 nařízení č. 883/2004.
18
Předkládající soud odkazuje jednak na body 32 až 37 rozsudku Soudního dvora ze dne 23. ledna 2020, Bundesagentur für Arbeit (C‑29/19, EU:C:2020:36), podle kterého toto ustanovení nařízení č. 883/2004 vykládané ve světle práva na volný pohyb pracovníků vyžaduje, aby se při výpočtu dávek v nezaměstnanosti přihlíželo výlučně k výdělku obdrženému za poslední zaměstnání vykonávané pracovníkem, který podléhal právním předpisům více než jednoho členského státu.
19
A jednak uvádí, že čl. 54b odst. 8 KSO by tím, že stanoví pravidlo pro výpočet dávek v nezaměstnanosti, které se odchyluje od pravidla stanoveného v čl. 54b odst. 1 KSO, pokud byla celá referenční doba nebo její část získána podle právních předpisů jiného členského státu, mohl být neslučitelný s čl. 62 odst. 1 a 2 nařízení č. 883/2004.
20
Za těchto podmínek se Správní soud v Blagoevgradu (Administrativen sad – Blagoevgrad) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být čl. 62 odst. 1 a 2 [nařízení č. 883/2004] vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby se výše dávky v nezaměstnanosti nestanovila výlučně na základě výdělku obdrženého v poslední době zaměstnání, jestliže právo členského státu, které uplatňuje příslušná instituce, stanoví určité referenční období pro stanovení základu pro výpočet dávky a poslední doba zaměstnání dotyčné osoby je kratší než toto referenční období, ale všechny doby zaměstnání nebo jejich část byly získány podle právních předpisů jiného členského státu?
2)
Musí být čl. 62 odst. 1 a 2 [nařízení č. 883/2004] vykládán v tom smyslu, že nebrání takovým právním předpisům členského státu, které stanoví různá pravidla výpočtu výše dávek v nezaměstnanosti podle toho, zda doby zaměstnání nezbytné podle příslušného práva byly v plném rozsahu získány podle tohoto práva, nebo zda byly nezbytné doby zaměstnání zcela nebo částečně získány podle práva jiného členského státu?“
K předběžným otázkám
Úvodní poznámky
21
Položenými otázkami se předkládající soud Soudního dvora táže, jak má být vykládán čl. 62 odst. 1 a 2 nařízení č. 883/2004.
22
V tomto ohledu je třeba poukázat na to, že ze samotného znění tohoto ustanovení vyplývá, že toto ustanovení stanoví pravidlo pro výpočet dávek v nezaměstnanosti použitelné na situaci osoby, která byla naposledy zaměstnána nebo byla samostatně výdělečně činná podle právních předpisů příslušné instituce členského státu.
23
Pokud jde o dávky v nezaměstnanosti, na které má tato osoba nárok od příslušné instituce uvedeného členského státu, čl. 62 odst. 1 a 2 nařízení č. 883/2004 stanoví, že příslušná instituce členského státu, jehož právní předpisy stanoví výpočet dávek na základě výše předchozího výdělku ze zaměstnání nebo příjmu, přihlíží „výlučně k platu [výdělku ze zaměstnání] nebo příjmu ze samostatné výdělečné činnosti, který dotyčná osoba obdržela za svou poslední činnost zaměstnance nebo osoby samostatně výdělečně činné“, přičemž toto pravidlo výpočtu se použije rovněž v případech, kdy použitelné právní předpisy stanoví referenční období.
24
Pokud však jde o zcela nezaměstnané osoby, které během svého posledního zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti měly bydliště v jiném členském státě, než je příslušný členský stát, a bydlí v něm i nadále nebo se do něj vrací ve smyslu čl. 65 odst. 2 první a druhé věty nařízení č. 883/2004, jak je uvedeno v čl. 65 odst. 5 písm. a) tohoto nařízení, je třeba upřesnit, že čl. 62 odst. 3 uvedeného nařízení stanoví odchylku od pravidel výpočtu stanovených v odstavcích 1 a 2 tohoto článku 62.
25
V projednávané věci z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že žalobkyně v původním řízení vykonávala svou poslední činnost jako zaměstnankyně podle jiných právních předpisů, než na základě kterých jí vznikl nárok na dávky v nezaměstnanosti. Ve Španělsku totiž vykonávala svou poslední činnost jako zaměstnankyně podle právních předpisů tohoto členského státu, zatímco v Bulharsku jí byl přiznán nárok na dávky v nezaměstnanosti podle bulharských právních předpisů.
26
Předkládající soud dále upřesňuje, že žalobkyně v původním řízení má trvalé bydliště v Bulharsku, kde se nachází její střed zájmu. Žádná skutečnost obsažená ve spise předloženém Soudnímu dvoru neumožňuje mít za to, že žalobkyně v původním řízení v období odpovídajícím její poslední činnosti jako zaměstnankyně nebo po jejím ukončení přemístila své bydliště z Bulharska do Španělska.
27
Za těchto podmínek se – s výhradou ověření, která musí provést předkládající soud – jeví, že žalobkyně v původním řízení měla při výkonu své poslední činnosti jako zaměstnankyně ve Španělsku bydliště v Bulharsku a nadále bydlela na území tohoto členského státu i po skončení posledně uvedeného zaměstnání, tedy v jiném členském státě než ve státě svého posledního zaměstnání, takže se na její situaci může použít pravidlo výpočtu uvedené v čl. 62 odst. 3 nařízení č. 883/2004.
28
Podle ustálené judikatury platí, že v rámci postupu spolupráce mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem zavedeného článkem 267 SFEU přísluší Soudnímu dvoru poskytnout vnitrostátnímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout spor, jenž mu byl předložen. S ohledem na tuto skutečnost může Soudní dvůr zohlednit i normy unijního práva, na které vnitrostátní soud ve své otázce neodkázal [rozsudky ze dne 20. března 1986, Tissier_35/85, EU:C:1986:143, bod 9, a ze dne 11. prosince 2025, Staatssecretaris Jeugd, Preventie en Sport (Elektronické cigarety), C‑665/24, EU:C:2025:960, bod 37].
29
Je tudíž třeba mít za to, že předkládající soud svými dvěma otázkami žádá Soudní dvůr o výklad čl. 62 odst. 3 nařízení č. 883/2004.
K první otázce
30
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 62 odst. 3 nařízení č. 883/2004 ve spojení s čl. 65 odst. 2 první a druhou větou a odst. 5 písm. a) tohoto nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu jakožto členského státu bydliště, podle které výše dávek v nezaměstnanosti náležejících osobě, která získala část nebo celé referenční období stanovené právními předpisy tohoto členského státu pro účely výpočtu výše dávek v nezaměstnanosti získaných podle právních předpisů jiného členského státu, a sice členského státu posledního zaměstnání, není určena „výlučně“ s přihlédnutím k výdělku ze zaměstnání nebo příjmu ze samostatné výdělečné činnosti, který tato osoba obdržela za svou poslední činnost jako zaměstnanec nebo osoba samostatně výdělečně činná vykonávanou podle právních předpisů tohoto jiného členského státu.
31
Podle ustálené judikatury je pro výklad ustanovení unijního práva třeba vzít v úvahu nejen jeho znění, ale i jeho kontext a cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí (rozsudky ze dne 6. října 1982, Cilfit_283/81, EU:C:1982:335, bod 20, a ze dne 11. prosince 2025, GKV-Spitzenverband, C‑743/23, EU:C:2025:954, bod 41).
32
Zaprvé čl. 62 odst. 3 nařízení č. 883/2004 stanoví, že pro účely výpočtu dávek v nezaměstnanosti přihlíží instituce místa bydliště „k platu [výdělku ze zaměstnání] nebo příjmu ze samostatné výdělečné činnosti, který dotyčná osoba získala v členském státě, jehož právní předpisy se na ni vztahovaly během její poslední činnosti jako zaměstnance nebo osoby samostatně výdělečně činné“.
33
Zadruhé čl. 62 odst. 1 a 2 tohoto nařízení stanoví, jak bylo připomenuto v bodě 23 tohoto rozsudku, že pro účely tohoto výpočtu přihlíží příslušná instituce členského státu posledního zaměstnání „výlučně k platu [výdělku ze zaměstnání] nebo příjmu ze samostatné výdělečné činnosti, který dotyčná osoba obdržela za svou poslední činnost zaměstnance nebo osoby samostatně výdělečně činné“, přičemž toto pravidlo výpočtu se použije také v případech, kdy právní předpisy používané příslušnou institucí stanoví referenční období.
34
Zatímco tedy čl. 62 odst. 1 uvedeného nařízení příslušné instituci členského státu posledního zaměstnání ukládá, aby přihlížela výlučně k výdělku ze zaměstnání nebo příjmu ze samostatné výdělečné činnosti, který dotyčná osoba obdržela za svou poslední činnost zaměstnance nebo osoby samostatně výdělečně činné, absence takového upřesnění v odstavci 3 tohoto článku 62 znamená, že instituce místa bydliště je povinna přihlížet, aniž by byla nucena tak činit „výlučně“, k výdělku ze zaměstnání nebo příjmu ze samostatné výdělečné činnosti, který nezaměstnaná osoba uvedená v čl. 65 odst. 5 písm. a) téhož nařízení obdržela za svou poslední činnost zaměstnance nebo osoby samostatně výdělečně činné.
35
Zatřetí, jak vyplývá z bodu 4 odůvodnění nařízení č. 883/2004, toto nařízení respektuje zvláštnosti vnitrostátních právních předpisů v oblasti sociálního zabezpečení a jeho cílem je vypracovat pouze systém koordinace. Tento cíl nevyžaduje, aby byl čl. 62 odst. 3 tohoto nařízení vykládán v tom smyslu, že ukládá, aby bylo při výpočtu dávek členským státem bydliště přihlíženo výlučně k výdělku ze zaměstnání nebo příjmu ze samostatné výdělečné činnosti, který dotyčná osoba obdržela za svou poslední činnost jako zaměstnanec nebo osoba samostatně výdělečně činná, a to navzdory znění tohoto ustanovení a kontextu, do něhož je toto ustanovení zasazeno, jak jsou uvedeny v bodech 32 až 34 tohoto rozsudku.
36
V každém případě se nezaměstnaná osoba uvedená v čl. 65 odst. 5 písm. a) nařízení č. 883/2004 nemůže před orgány státu svého bydliště dovolávat výkladu čl. 62 odst. 1 a 2 tohoto nařízení, jak jej podal Soudní dvůr v rozsudku ze dne 23. ledna 2020, Bundesagentur für Arbeit (C‑29/19, EU:C:2020:36), na který předkládající soud odkazuje v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce. Věc, ve které byl vydán uvedený rozsudek, se totiž týkala pracovníka spadajícího do působnosti tohoto nařízení, který měl bydliště v členském státě, ve kterém naposledy vykonával výdělečnou činnost, a pobíral dávky v nezaměstnanosti na základě právních předpisů tohoto členského státu. Taková situace spadala pod pravidlo pro výpočet uvedené v čl. 62 odst. 1 a 2 uvedeného nařízení, a liší se tedy od situace, v níž se nachází žalobkyně v původním řízení.
37
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na první otázku odpovědět tak, že čl. 62 odst. 3 nařízení č. 883/2004 ve spojení s čl. 65 odst. 2 první a druhou větou a odst. 5 písm. a) tohoto nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání právní úpravě členského státu jakožto členského státu bydliště, podle které výše dávek v nezaměstnanosti náležejících osobě, která získala část nebo celé referenční období stanovené právními předpisy tohoto členského státu pro účely výpočtu výše dávek v nezaměstnanosti získaných podle právních předpisů jiného členského státu, a sice členského státu posledního zaměstnání, není určena „výlučně“ s přihlédnutím k výdělku ze zaměstnání nebo k příjmu ze samostatné výdělečné činnosti, který tato osoba obdržela za svou poslední činnost jako zaměstnanec nebo osoba samostatně výdělečně činná vykonávanou podle právních předpisů tohoto jiného členského státu.
K druhé otázce
38
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda článek 62 nařízení č. 883/2004 musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která pro účely výpočtu výše dávek v nezaměstnanosti stanoví různá pravidla podle toho, zda nezaměstnané osoby získaly celé referenční období podle vnitrostátních právních předpisů, nebo zda celé toto referenční období nebo jeho část získaly podle právních předpisů jiného členského státu.
39
V tomto ohledu z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že čl. 54b odst. 8 KSO stanoví, že referenční období zahrnuje jak doby zaměstnání a přispívání získané podle vnitrostátních právních předpisů, tak doby zaměstnání a přispívání získané podle právních předpisů jiného členského státu, a dále, že pokud toto referenční období zahrnuje doby zaměstnání a přispívání získané podle právních předpisů jiného členského státu, přihlíží se pro účely stanovení výše dávek v nezaměstnanosti k příjmům obdrženým za poslední zaměstnání a k příjmům obdrženým podle bulharských právních předpisů a právních předpisů kteréhokoli jiného členského státu za posledních 24 kalendářních měsíců předcházejících měsíci, ve kterém skončilo pojištění.
40
Zvláštní pravidla, která jsou takovým ustanovením vnitrostátního práva, jako je ustanovení dotčené ve věci v původním řízení, stanovena pro osoby, které využily svého práva na volný pohyb a jejichž situace spadá pod pravidlo výpočtu uvedené v čl. 62 odst. 3 nařízení č. 883/2004, přitom zohledňují jak doby zaměstnání získané podle vnitrostátních právních předpisů, tak doby zaměstnání získané podle právních předpisů jiného členského státu, a respektují cíl vyplývající z bodů 1 a 45 odůvodnění tohoto nařízení, kterým je zaručit účinný výkon práva na volný pohyb osob. Kromě toho v souladu s uvedeným čl. 62 odst. 3 zajišťují, aby bylo přihlíženo k výdělku ze zaměstnání nebo k příjmu ze samostatné výdělečné činnosti obdrženému za poslední činnost jako zaměstnance nebo osoby samostatně výdělečně činné vykonávanou podle právních předpisů jiného členského státu.
41
S ohledem na výše uvedené je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že článek 62 nařízení č. 883/2004 musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání právní úpravě členského státu, která pro účely výpočtu výše dávek v nezaměstnanosti stanoví různá pravidla podle toho, zda nezaměstnané osoby získaly celé referenční období podle právních předpisů tohoto státu, nebo zda celé toto referenční období nebo jeho část získaly podle právních předpisů jiného členského státu.
K nákladům řízení
42
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:
1)
Článek 62 odst. 3 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 988/2009 ze dne 16. září 2009 ve spojení s čl. 65 odst. 2 první a druhou větou a odst. 5 písm. a) nařízení č. 883/2004 ve znění změn
musí být vykládán v tom smyslu, že
nebrání právní úpravě členského státu jakožto členského státu bydliště, podle které výše dávek v nezaměstnanosti náležejících osobě, která získala část nebo celé referenční období stanovené právními předpisy tohoto členského státu pro účely výpočtu výše dávek v nezaměstnanosti získaných podle právních předpisů jiného členského státu, a sice členského státu posledního zaměstnání, není určena „výlučně“ s přihlédnutím k výdělku ze zaměstnání nebo k příjmu ze samostatné výdělečné činnosti, který tato osoba obdržela za svou poslední činnost jako zaměstnanec nebo osoba samostatně výdělečně činná vykonávanou podle právních předpisů tohoto jiného členského státu.
2)
Článek 62 nařízení č. 883/2004 ve znění nařízení č. 988/2009
musí být vykládán v tom smyslu, že
nebrání právní úpravě členského státu, která pro účely výpočtu výše dávek v nezaměstnanosti stanoví různá pravidla podle toho, zda nezaměstnané osoby získaly celé referenční období podle právních předpisů tohoto státu, nebo zda celé toto referenční období nebo jeho část získaly podle právních předpisů jiného členského státu.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: bulharština.