62006CC0456
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
ELEANOR SHARPSTON
přednesené dne 17. ledna 2008 (
1
)
Věc C-456/06
Peek & Cloppenburg KG
v.
Cassina SpA
„Autorské právo — Směrnice 2001/29/ES — Článek 4 odst. 1 — Veřejné rozšiřování originálu díla nebo jeho rozmnoženiny prodejem nebo jiným způsobem — Užívání rozmnoženin nábytku chráněného autorským právem jako kusů nábytku vystavených v prodejní síni, jakož i jako dekorace ve výkladní skříni — Neexistence převodu vlastnictví či držby“
1.
Tato předběžná otázka, kterou Soudnímu dvoru předložil Bundesgerichtshof (spolkový soudní dvůr), Německo, se týká výkladu čl. 4 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti („směrnice o autorském právu“ nebo „směrnice“) (
2
).
2.
Případ se týká kusů nábytku, jež v rozhodné době nebyly chráněny autorským právem v členském státě, ve kterém byly vyrobeny a nabyty Peek & Cloppenburg KG („Peek & Cloppenburg“), ale byly takto chráněny v jiném členském státě, ve kterém je tento subjekt zpřístupnil pro dočasné užívání v klidové zóně pro veřejnost jednoho a vystavil je ve výloze dalšího ze svých obchodů. Soudnímu dvoru je kladena otázka, zda takové užívání nábytku představuje „veřejné rozšiřování prodejem nebo jiným způsobem“ ve smyslu čl. 4 odst. 1 směrnice o autorském právu. Pokud ano, je Soudnímu dvoru kladena otázka, zda je výkon tohoto práva na rozšiřování v okolnostech projednávaného případu slučitelný s článkem 28 ES.
Právní rámec
Směrnice o autorském právu
3.
Cílem směrnice o autorském právu, jak naznačuje její název, je harmonizace určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících (
3
), včetně práva udělit svolení veřejně rozšiřovat díla chráněná těmito právy nebo jejich rozmnoženiny.
4.
Preambule směrnice obsahuje následující body odůvodnění:
„(3)
Navrhovaná harmonizace napomůže uplatňování čtyř svobod vnitřního trhu a je v souladu se základními zásadami právních předpisů, a zejména vlastnictví, včetně duševního vlastnictví, a svobody projevu a veřejného zájmu.
(4)
Větší právní jistota a vysoká úroveň ochrany duševního vlastnictví poskytovaná harmonizovaným právním rámcem týkajícím se autorského práva a práv s ním souvisejících podpoří podstatné investice do tvůrčí a inovační činnosti […]
[…]
(9)
Jakákoliv harmonizace autorského práva a práv s ním souvisejících musí vycházet z vysoké úrovně ochrany, jelikož taková práva jsou pro duševní výtvory zásadní. Jejich ochrana napomáhá zajistit udržení a rozvoj tvořivosti v zájmu autorů, výkonných umělců, výrobců, spotřebitelů, kultury, průmyslu a široké veřejnosti. Duševní vlastnictví bylo proto uznáno za nedílnou součást vlastnictví.
(10)
Mají-li autoři nebo výkonní umělci pokračovat ve své tvůrčí a umělecké činnosti, musí dostat za užití svého díla přiměřenou odměnu, stejně jako výrobci, mají-li tuto činnost financovat. Investice vyžadovaná na produkci výrobků, jako jsou zvukové záznamy, filmy nebo multimediální výrobky, a služeb, jako jsou služby na požádání, jsou značné. Odpovídající právní ochrana duševního vlastnictví je nezbytná pro zajištění dostupnosti takové odměny a pro možnost uspokojivé návratnosti takové investice.
(11)
Nekompromisní a účinný systém ochrany autorského práva a práv s ním souvisejících je jedním z hlavních způsobů zajištění toho, že evropská kulturní tvořivost a produkce získají nezbytné zdroje, a zajištění ochrany nezávislosti a důstojnosti tvůrců a výkonných umělců.
[…]
(15)
Diplomatická konference konaná pod záštitou Světové organizace […] duševní[ho] vlastnictví (WIPO) v prosinci roku 1996 vedla k přijetí dvou nových smluv, ‚Smlouvy WIPO o autorském právu‘ a ‚Smlouvy WIPO o výkonech výkonných umělců a zvukových záznamech‘, které se zabývají ochranou autorů a ochranou výkonných umělců a výrobců zvukových záznamů. Výše uvedené smlouvy významně aktualizují mezinárodní ochranu autorského práva a práv s ním souvisejících, a to se značným ohledem na takzvanou ‚digitální agendu‘, a zdokonalují prostředky pro celosvětový boj s porušováním autorského práva. Společenství a většina členských států již uvedené smlouvy podepsala a probíhá příprava ratifikace těchto smluv Společenstvím a členskými státy. Tato směrnice rovněž slouží k provádění mnoha nových mezinárodních závazků.
[…]
(21)
Tato směrnice by měla vymezit působnost úkonů, na které se vztahuje právo na rozmnožování, a to s ohledem na různé příjemce. Toto vymezení by mělo být v souladu s acquis communautaire. Pro zajištění právní jistoty na vnitřním trhu je třeba širokého vymezení těchto úkonů.
[…]
(23)
Tato směrnice by měla pokračovat v harmonizaci práva autora na sdělování veřejnosti. Tímto právem by se v širokém smyslu mělo rozumět veškeré sdělování veřejnosti nepřítomné v místě, ze kterého sdělování vychází. Toto právo by mělo zahrnovat jakékoli sdělování nebo přenos díla pro veřejnost po drátě nebo bezdrátově, včetně vysílání. Toto právo by nemělo zahrnovat žádné jiné úkony.
[…]
(28)
Ochrana autorského práva podle této směrnice zahrnuje výlučné právo na kontrolu distribuce díla, které je součástí hmotného předmětu. Prvním prodejem originálu díla nebo jeho rozmnoženin nositelem autorského práva ve Společenství nebo s jeho souhlasem je vyčerpáno právo na kontrolu dalšího prodeje tohoto předmětu ve Společenství. Toto právo by nemělo být vyčerpáno ve vztahu k originálu díla nebo k jeho rozmnoženinám prodaným nositelem autorského práva nebo s jeho souhlasem mimo Společenství. Práva na pronájem a půjčování pro autory byla stanovena ve směrnici 92/100/EHS. Právem na rozšiřování stanoveným v této směrnici nejsou dotčena ustanovení týkající se práv na pronájem a půjčování uvedená v kapitole I výše uvedené směrnice.
[…]
(60)
Ochranou stanovenou v této směrnici by neměly být dotčeny vnitrostátní právní předpisy nebo právní předpisy Společenství v jiných oblastech, jakými jsou průmyslové vlastnictví, ochrana údajů, podmíněný přístup, přístup k veřejným dokumentům a pravidlo časové posloupnosti využívání ve sdělovacích prostředcích, které se mohou dotknout ochrany autorského práva a práv s ním souvisejících.“
5.
Článek 4 stanoví:
„1.   Členské státy stanoví pro autory u originálů jejich děl nebo jejich rozmnoženin výlučné právo udělit svolení nebo zakázat jakoukoliv formu veřejného rozšiřování prodejem nebo jiným způsobem.
2.   Právo na rozšiřování se u originálu nebo rozmnoženin díla ve Společenství nevyčerpá s výjimkou případu, kdy je první prodej nebo jiný převod vlastnictví takového předmětu ve Společenství uskutečněn nositelem práv nebo s jeho souhlasem.“
6.
Článek 9 stanoví, že touto směrnicí nejsou dotčena ustanovení týkající se zejména práv týkajících se průmyslových vzorů. Historicky byla tato práva v některých členských státech zahrnuta do rámce autorského práva, v jiných byla chráněna zvláštním vnitrostátním předpisem, a v dalších nebyla chráněna vůbec (
4
).
Mezinárodní úmluvy
7.
Článek 4 odst. 1 směrnice o autorském právu je podobný čl. 6 odst. 1 Smlouvy WIPO (
5
) o autorském právu („WCT“) (
6
). Podle ustálené judikatury musí být sekundární právo Společenství vykládáno v nejvyšší možné míře ve světle mezinárodních dohod uzavřených Společenstvím (
7
).
8.
WCT vstoupila v platnost dne 6. prosince 2001. Ačkoli Společenství WCT podepsalo, dosud ji neratifikovalo (
8
). Pro výklad směrnice o autorském právu je uvedená smlouva přesto relevantní, neboť bod 15 odůvodnění směrnice stanoví, že směrnice „slouží k provádění mnoha nových mezinárodních závazků“ odvozených z WCT.
9.
Článek 6 WCT, nazvaný „Právo na rozšiřování“, zní:
„(1)   Autoři literárních a uměleckých děl mají výlučné právo udílet svolení k zpřístupnění originálu nebo rozmnoženin svých děl veřejnosti prodejem nebo jiným převodem vlastnictví.
(2)   Žádné ustanovení této smlouvy neomezuje volnost smluvních stran, aby popřípadě stanovily podmínky, za nichž se po prvním prodeji nebo jiném převodu vlastnictví originálu nebo rozmnoženiny díla, uskutečněném se svolením autora, uplatní vyčerpání práva uvedeného v odstavci 1.“
Vnitrostátní právní úprava
10.
Článek 4 směrnice o autorském právu byl v Německu proveden § 15 a § 17 německého Urheberrechtsgesetz (zákona o autorských právech, „UrhG“) (
9
).
11.
Ustanovení § 15 odst. 1 stanoví, že autorovo výlučné právo zahrnuje právo na rozšiřování, jak je vymezeno v § 17.
12.
Ustanovení § 17 odst. 1 vymezuje právo na rozšiřování jako „právo na nabízení veřejnosti nebo uvedení do oběhu originálu díla nebo jeho rozmnoženin“.
Kontext původního řízení
13.
Následující vylíčení skutečností je převzato z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, ledaže je uvedeno jinak.
14.
Cassina SpA („Cassina“), společnost se sídlem v Itálii, vyrábí nábytek, včetně kusů navržených Charlesem Edouardem Jeanneretem (Le Corbusier). Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je založena na předpokladu (
10
), že Cassina má ve smyslu německého zákona o autorském právu (
11
) výlučné právo vyrábět a prodávat Le Corbusierův designový nábytek na základě licenční smlouvy mezi ní a nositelem autorského práva k takovému nábytku a že toto právo odpovídá právu na rozšiřování udělenému § 17 UrhG.
15.
Peek & Cloppenburg, komanditní společnost se sídlem v Německu, prodává oblečení v obchodech po celém Německu. Ve svém obchodě ve Frankfurtu nad Mohanem zřídila klidové zóny pro zákazníky, jež jsou vybaveny Le Corbusierovými designovými křesly, pohovkami a stolním systémem. Ve výkladní skříni svého obchodu v Düsseldorfu vystavila k dekorativním účelům rovněž jedno křeslo.
16.
Peek & Cloppenburg nabyla tyto kusy od italského podniku „Dimensione“, který je vyrobil. Podle společnosti Cassina, aby bylo dílo chráněno italským autorským právem, musela být až donedávna jeho umělecká hodnota odlišitelná od jeho obchodní povahy. Průmyslové vzory, jako je Le Corbusierův designový nábytek, v důsledku toho nebyly chráněny autorským právem. Zákon byl změněn v roce 2001 za účelem provedení směrnice 98/71 o právní ochraně (průmyslových) vzorů (
12
) tak, aby se vztahoval na díla představující průmyslový vzor, jež mají uměleckou a tvůrčí povahu. Přechodné ustanovení vyloučilo na období 10 let možnost uplatňovat nové právo proti osobě, která před novelizací legálně vyráběla nebo distribuovala dílo chráněné tímto právem (
13
).
17.
Cassina podala u Landgericht (krajský soud) žalobu proti Peek & Cloppenburg, kterou požadovala náhradu škody, vydání soudního příkazu ke zdržení se daného jednání a poskytnutí informací ohledně zdroje kusů nábytku. Landgericht rozhodl ve prospěch společnosti Cassina. Bundesgerichtshof v současné době projednává opravný prostředek Peek & Cloppenburg týkající se právní otázky.
18.
Tento soud uvádí, že (pokud je skutkový stav takový, jak jej předpokládá) rozhodnutí sporu bude záviset na tom, zda Peek & Cloppenburg umístěním nábytku do svých veřejně přístupných prodejních prostor a do výkladních skříní svých prodejních prostor v Německu porušila právo společnosti Cassina na rozšiřování. Ustanovení § 17 odst. 1 UrhG je třeba vykládat v souladu se směrnicí o autorském právu. Otázkou tudíž je, zda takové akty představují „veřejné rozšiřování prodejem nebo jiným způsobem“ ve smyslu čl. 4 odst. 1 této směrnice. Pokud je tato otázka zodpovězena kladně, následující otázkou bude, zda články 28 ES a 30 ES omezují výkon práva na rozšiřování, jestliže by toto právo mohlo jinak vést k uzavírání vnitrostátních trhů. Uzavírání vnitrostátních trhů členských států by mohlo vyplývat z toho, že výrobky uměleckých řemesel sloužící užitným účelům jsou v Německu chráněny autorským právem, i když mohly být v Itálii legálně vyrobeny.
Řízení před Soudním dvorem
19.
Vzhledem k těmto okolnostem položil Bundesgerichtshof Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1.
(a)
Jedná se o jakoukoliv formu veřejného rozšiřování jiným způsobem ve smyslu čl. 4 odst. 1 [směrnice o autorském právu], je-li třetím osobám umožněno užívání děl chráněných autorským právem, aniž by s přenecháním užívání byl spojen převod skutečné dispoziční moci k předmětům?
(b)
Jedná se o rozšiřování podle čl. 4 odst. 1 směrnice [o autorském právu] také tehdy, jsou-li díla chráněná autorským právem veřejně vystavována, aniž by byla třetím osobám poskytnuta možnost tato díla užívat?
2.
V případě kladné odpovědi:
Může ochrana volného pohybu zboží bránit ve výše uvedených případech výkonu práva na rozšiřování, jestliže prezentovaná díla v členském státě, kde byla vyrobena a uvedena do oběhu, nepodléhají ochraně podle autorského práva?“
20.
Písemné vyjádření předložily Cassina, Peek & Cloppenburg, polská vláda a Komise, přičemž všechny zúčastněné, s výjimkou polské vlády, byly přítomny na jednání.
Posouzení
Otázka 1 (a)
21.
Podstatou první části první otázky předkládajícího soudu je, zda se jedná o veřejné rozšiřování ve smyslu čl. 4 odst. 1 směrnice o autorském právu, je-li třetím osobám umožněno dočasné užívání kusů autorským právem chráněného nábytku (
14
), aniž by k nim měly třetí osoby dispoziční právo.
22.
Tato otázka se vztahuje k nábytku zpřístupněnému veřejnosti v klidových zónách obchodního domu, který však není možné koupit.
23.
Cassina a polská vláda mají za to, že na první otázku předkládajícího soudu je třeba odpovědět kladně. Peek & Cloppenburg a Komise zastávají opačný názor.
24.
Cassina a polská vláda uvádějí každá jiným způsobem následující skutečnosti.
25.
Zaprvé, čl. 4 odst. 1 („jakoukoliv formu rozšiřování prodejem nebo jiným způsobem“ (
15
)) je formulován široce. Široký výklad je navíc vyžadován cíli směrnice. Body odůvodnění v její preambuli prokazují, že jejím cílem je udělit rozsáhlou ochranu nositelům práv (
16
), zajistit, aby byli vhodně odměňováni (
17
), a podpořit právní jistotu (
18
).
26.
Zadruhé, takový výklad by byl v souladu s širokým pojetím práva na práva na rozšiřování použitým v jiných právních předpisech o autorském právu předcházejících směrnici o autorském právu, jako jsou směrnice o právu na pronájem a půjčování (
19
), právní ochraně počítačových programů (
20
) a právní ochraně databází (
21
).
27.
Zatřetí, Soudní dvůr provedl v řadě případů široký výklad pojmu „rozšiřování“ (
22
).
28.
Konečně, úzké vymezení by bylo v rozporu s nařízením Rady č. 1383/2003 (
23
), které upravuje povinnosti celních orgánů ve vztahu k padělkům. I když se toto nařízení uplatní na výrobky pocházející ze zemí mimo EU, byly by ohroženy jeho základy, kdyby v důsledku úzkého výkladu pojmu „rozšiřování“ nedovolené napodobeniny (definované jako rozmnoženiny pořízené bez souhlasu držitele práv) ze třetích států nemohly být uvedeny do volného oběhu nebo zpětně vyvezeny, zatímco nepovolené napodobeniny z ostatních členských států by bylo možné dovézt bez sankce.
29.
Tyto argumenty mě nepřesvědčily.
30.
Jak Soudní dvůr uvedl ve věci SGAE, texty práva Společenství musí být vykládány v nejvyšší možné míře ve světle práva mezinárodního, zejména týkají-li se takové texty právě provádění mezinárodní dohody uzavřené Společenstvím (
24
). Jak vyplývá z jejího bodu 15 odůvodnění, má preambule směrnice o autorském právu sloužit k provádění mnoha mezinárodních závazků vyplývajících z WCT. Článek 6 odst. 1 této smlouvy odkazuje na právo na rozšiřování, jež zakotvuje, jako na právo udílet svolení k zpřístupnění originálu nebo rozmnoženin svých děl veřejnosti „prodejem nebo jiným převodem vlastnictví“. Souhlasím s Peek & Cloppenburg a Komisí, že toto znění je jednoznačné a zjevně nezahrnuje zpřístupňování pro dočasné užívání.
31.
Tento výklad je, jak uvádí Komise, podpořen systémem směrnice o autorském právu, a konkrétně článkem 4 jako celkem. Článek 4 odst. 2 v podstatě vymezuje vyčerpání práva na rozšiřování, a činí tak prostřednictvím odkazu na „první prodej nebo jiný převod vlastnictví“. Lze očekávat, že rozsah vyčerpání by měl být vymezen akty, jež jsou obecně podobné aktům představujícím rozšiřování. Tento přístup je dále ještě více podpořen zněním bodu 28 odůvodnění v preambuli směrnice.
32.
Nejsem přesvědčena, že ostatní směrnice zmiňované společností Cassina mohou v tomto ohledu poskytnout nějakou podporu. Je pravda, že jak směrnice o právní ochraně počítačových programů, tak směrnice o právní ochraně databází zakotvují „jakoukoli formu [veřejného] rozšiřování“ (
25
) při vymezení nositelova výlučného práva. Jelikož však „veřejné rozšiřování“ není samo o sobě vymezeno, jeví se mi tento argument jako kruhový. Směrnice o právu na pronájem a půjčování pouze obdobně uvádí „výlučné právo na zpřístupňování [vymezených] předmětů ochrany včetně jejich rozmnoženin veřejnosti prodejem nebo jiným způsobem“ (
26
). Toto se rovněž nejeví nápomocným.
33.
Cílem směrnice o autorském právu samozřejmě je zajistit vysokou úroveň ochrany duševního vlastnictví (
27
). Podle mého názoru by nicméně bylo příliš zjednodušené předpokládat, že je třeba jakoukoli nejednoznačnost ohledně rozsahu pojmu „veřejného rozšiřování“ rozhodnout automaticky ve prospěch nositele práv. Bylo by tak tomu o to více, kdyby, jako v projednávaném případě, byl takový výklad v rozporu jak s výslovným zněním WCT, jež (jak jsem uvedla) je významná pro výklad směrnice o autorském právu, tak s volným pohybem zboží. Je třeba mít na zřeteli, že cílem směrnice je rovněž napomáhat uplatňování čtyř svobod vnitřního trhu (
28
).
34.
Ačkoli vnitrostátní soud předložil zvláštní otázku ohledně pravidel týkajících se volného pohybu zboží, je tato otázka položena pouze za předpokladu kladné odpovědi na první otázky. Podle mého názoru nicméně mohou být tato pravidla významná i v časnější fázi rozboru, totiž při určení, zda je třeba tak odpovědět na první otázky. Jak zdůrazňuje Komise, články 28 ES a 30 ES budou relevantní k provedení správného výkladu čl. 4 odst. 1 směrnice o autorském právu v případech, jako je tento, které se týkají rozmnožování díla chráněného autorským právem v jednom členském státě, a nikoli v jiném, kdy možnost autora zamezit užívání takové rozmnoženiny ovlivňuje obchod uvnitř Společenství. Připomínám v této souvislosti, že před směrnicí 98/71 (
29
) nebyla právní ochrana průmyslových vzorů harmonizována (
30
) a že předběžná otázka v projednávaném případě je založena na předpokladu, že kusy nábytku nebyly chráněny autorským právem nebo jako průmyslové vzory v okamžiku, kdy byly nabyty Peek & Cloppenburg.
35.
Vykládat čl. 4 odst. 1 směrnice tak, že „veřejné rozšiřování“ zahrnuje zpřístupňování chráněných předmětů pro dočasné užívání, aby nositel práva mohl zamezit takovému použití, by způsobilo omezení volného pohybu zboží. Článek 30 ES stanoví, že takové omezení může být mimo jiné odůvodněno ochranou průmyslového a obchodního vlastnictví. Z ustálené judikatury nicméně vyplývá, že výjimka z tohoto důvodu je přípustná pouze v rozsahu, v němž je odůvodněna skutečností, že jsou jí chráněna práva představující konkrétní předmět tohoto vlastnictví (
31
).
36.
Široký výklad čl. 4 odst. 1 směrnice, jak je prosazován společností Cassina a polskou vládou, by tak byl v souladu s článkem 30 ES pouze tehdy, pokud by výkon práva na rozšiřování uděleného takto vykládaným čl. 4 odst. 1 chránil konkrétní předmět autorského práva. Jak uvádí Komise, Soudní dvůr se při posuzování legality výjimek z volného pohybu zboží z důvodu ochrany autorského práva zaměřil na to, zda akt, kterým údajně dochází k porušení, má obchodní povahu a přináší zisk, o který je nositel práva připraven. Akt, kterým údajně dochází k porušení, má naopak v případech, jako je předmět projednávaného řízení, velmi rozdílnou povahu. Nejeví se mi vůbec jako samozřejmé, že možnost nositele práva zakázat za takových okolností osobě, která legálně koupila chráněné zboží v jiném členském státě, jeho zpřístupnění veřejnosti pro dočasné užívání chrání práva představující konkrétní předmět autorského práva.
37.
Nemohu přijmout ani obecnější argument společnosti Cassina, že, jelikož Soudní dvůr vyložil široce pojem „právo na rozšiřování“ v řadě případů týkajících se autorského práva, je třeba jej tak vykládat i v souvislosti s čl. 4 odst. 1 směrnice. Ze tří případů, které Cassina uvedla na podporu tohoto tvrzení (
32
), se věc Warner Brothers týkala slučitelnosti s článkem 30 ES vnitrostátního práva a věc Metronome Musik práva Společenství (
33
), jež udělilo (mimo jiné) autorovi nebo výrobci audiovizuálního nebo kinematografického díla výlučné právo udělit svolení k pronájmu záznamů takového díla. Podstatou otázky konkrétně bylo, zda bylo takové právo v rozporu s obecnou zásadou, že právo nositele práva na rozšiřování je vyčerpáno prvním prodejem. Soudní dvůr dospěl k závěru, že tomu tak nebylo vzhledem ke zvláštní povaze dotčených trhů. Nechápu, jak rozbor Soudního dvora v tomto případě může přispět k vymezení pojmu „veřejné rozšiřování“ ve zcela odlišných souvislostech. Věc Foreningen af danske Videogramdistributører se týkala otázky, zda výlučné právo na pronájem bylo vyčerpáno ve Společenství v okamžiku, kdy nositel udělil svolení k pronájmu v jednom členském státě. Soudní dvůr rozhodl, že tomu tak nebylo vzhledem k zvláštní povaze výlučného práva na pronájem. Rovněž zde nechápu, jak v projednávaném případě pomáhá toto rozhodnutí Soudnímu dvoru.
38.
Cassina tvrdí, že kdyby Soudní dvůr vykládal právo na rozšiřování udělené čl. 4 odst. 1 směrnice o autorském právu úžeji, než jak vykládal právo na rozšiřování dotčené v uvedených případech, jež se týkaly duševního vlastnictví k nehmotným věcem, jako je hudba, výsledkem by bylo, že nehmotná díla by měla neodůvodněně větší ochranu než díla hmotná. I kdyby tomu tak bylo, nemám za to, že je to dobrý argument pro široký výklad čl. 4 odst. 1. Nehmotná díla jsou svou povahou šiřitelná jinými způsoby než hmotná díla. Právě to je ten důvod, pro který nejprve Soudní dvůr ve své judikatuře a poté právní úprava Společenství ve směrnici o právu na pronájem a půjčování zakotvily rozsáhlejší autorskoprávní ochranu pro nehmotná díla.
39.
Nakonec, obtížně chápu argument společnosti Cassina založený na nařízení č. 1383/2003 (
34
). Jak Cassina připouští, použije se pouze na zboží uvedené na celní území Společenství ze třetích států. Projednávaný případ je navíc založen na předpokladu, že kusy dotčeného nábytku nebyly neoprávněně napodobeny, ale legálně vyrobeny a nabyty v Itálii.
40.
Jsem proto toho názoru, že na otázku 1(a) je třeba odpovědět tak, že se nejedná o veřejné rozšiřování ve smyslu čl. 4 odst. 1 směrnice o autorském právu, je-li třetím osobám umožněno dočasné užívání kusů autorským právem chráněného nábytku, aniž by k nim třetí osoby měly dispoziční právo.
Otázka 1(b)
41.
Podstatou druhé části první otázky předkládajícího soudu je, zda se jedná o veřejné rozšiřování ve smyslu čl. 4 odst. 1 směrnice o autorském právu tehdy, jsou-li kusy autorským právem chráněného nábytku (
35
) vystavovány ve výloze, aniž by byla veřejnosti poskytnuta možnost je užívat nebo nabýt.
42.
Podle mého názoru vyplývá odpověď na tuto otázku a fortiori z odpovědi, kterou jsem navrhla k první části první otázky, a to z výše uvedených důvodů.
43.
Proto mám za to, že se nejedná o veřejné rozšiřování ve smyslu čl. 4 odst. 1 směrnice o autorském právu, jsou-li kusy autorským právem chráněného nábytku vystavovány ve výloze, aniž by byla veřejnosti poskytnuta možnost je užívat nebo nabýt.
Otázka 2
44.
Druhá hlavní otázka vnitrostátního soudu je položena pouze v případě kladné odpovědi na první otázky, to znamená, že se jedná o veřejné rozšiřování ve smyslu čl. 4 odst. 1 směrnice o autorském právu, je-li třetím osobám umožněno dočasné užívání kusů nábytku chráněného autorským právem, aniž by tyto třetí osoby k nim měly dispoziční právo, nebo jsou-li tyto kusy nábytku vystavovány ve výloze, aniž by byla veřejnosti poskytnuta možnost je užívat nebo nabýt. V takovém případě se předkládající soud ptá, zda ochrana volného pohybu zboží brání výkonu práva zakázat rozšiřování, jestliže prezentovaná díla nejsou chráněna autorským právem v členském státě, kde byla vyrobena a uvedena do oběhu.
45.
Nemám za to, že je třeba na kteroukoli část první otázky vnitrostátního soudu odpovědět kladně; nemám tudíž v úmyslu navrhnout odpověď na druhou otázku. Nicméně zmíním se o ní několika slovy.
46.
Z předkládacího usnesení vyplývá, že vnitrostátní soud má obavy, že v takovém případě, jako je projednávaný případ, který se týká děl, jež jsou předmětem autorskoprávní ochrany v Německu, přestože byla legálně vyrobena v Itálii bez souhlasu nositele práv, by výkon práva zakázat veřejné rozšiřování ve smyslu čl. 4 odst. 1 směrnice v Německu mohl vést k uzavírání vnitrostátních trhů. Kdyby tomu tak bylo, nebylo by možné výkon tohoto práva, prima facie v rozporu s článkem 28 ES, odůvodnit na základě článku 30 ES.
47.
Cassina a polská vláda tvrdí, že druhou otázku je třeba odpovědět záporně. Peek & Cloppenburg a Komise mají opačný názor.
48.
Cassina tvrdí, že právo zakázat v Německu užívání nábytku legálně nabytého v Itálii nepředstavuje překážku obchodu mezi členskými státy. I kdyby tomu tak bylo, byla by odůvodněna článkem 30 ES. Tímto ustanovením nesporně není možné odůvodnit opatření, která způsobují umělé uzavírání vnitrostátních trhů. Nositel práva k duševnímu nebo průmyslovému vlastnictví jej proto nemůže uplatňovat za účelem zamezení dovozu zboží legálně jím nebo s jeho souhlasem uvedeného na trh v jiném členském státu. Cassina uvádí, že v projednávaném případě tomu tak není, jelikož neudělila souhlas s tím, aby byl nábytek uveden na trh v Itálii.
49.
Polská vláda tvrdí, že rozsah autorskoprávní ochrany není na úrovni Společenství harmonizován. V případě neexistence harmonizace je rozsah ochrany otázkou vnitrostátního práva.
50.
Ani jeden z těchto argumentů se mi nejeví obzvlášť užitečným. Žádost o předběžnou otázku obecně a druhá otázka zvláště jsou založeny na předpokladu, že předmětné kusy nábytku byly legálně vyrobeny v Itálii. Úvahy společnosti Cassina jsou proto irelevantní. Tvrzení polské vlády se mi jeví jako nesprávně pojatá: i kdyby byl rozsah ochrany otázkou vnitrostátního práva, toto právo by samozřejmě muselo být v souladu s články 28 ES a 30 ES.
51.
Komise tvrdí, že je nemyslitelné, aby právo na rozšiřování vymezené v čl. 4 odst. 1 bylo vykládáno tak, že zásada volného pohybu zboží zakazuje výkon tohoto práva. Vychází tedy z toho, že předmětem druhé otázky je, zda články 28 ES a 30 ES brání výkladu vnitrostátního práva v tom smyslu, že akty, jako jsou akty dotčené v projednávaném řízení, představují rozšiřování chráněné autorským právem.
52.
Nicméně i tento argument se mi jeví jako nesprávně pojatý. Druhá otázka je založena výslovně na skutečnosti, že dotčené akty představují rozšiřování ve smyslu čl. 4 odst. 1. Pokud tomu tak je, pak bude mít nezbytně (jelikož článek 4 je závazný) vnitrostátní právo provádějící toto ustanovení tentýž účinek. Nechápu tedy, jaké rozlišení se Komise snaží provést.
53.
S ohledem na tento rozbor mám za to, že jak čl. 4 odst. 1 směrnice, tak i vnitrostátní právní předpis, které jej provádí, musí platit nebo být zpochybněny společně: pokud je jeden z nich v rozporu s pravidly o volném pohybu zboží obsaženými ve Smlouvě, pak musí být v rozporu i druhý. Vysvětlila jsem již v souvislosti s první částí první předložené otázky, proč podle mého názoru články 28 ES a 30 ES ukládají jako jediný možný úzký výklad pojmu „veřejné rozšiřování“ v čl. 4 odst. 1 (
36
).
54.
Rozbor druhé předložené otázky tak podle mého názoru potvrzuje, že mnou nabízená odpověď na první otázku musí být správná. Jak implicitně vyplývá z mého dřívějšího rozboru první otázky, obecně souhlasím s argumentací Peek & Cloppenburg (
37
), že příliš široký výklad pojmu „veřejné rozšiřování“ v čl. 4 odst. 1 by nebyl slučitelný s volným pohybem zboží zakotveným v článku 28 ES a nebyl by odůvodněn podle článku 30 ES. Výjimku bude možné podle článku 30 ES učinit pouze tehdy, pokud výkon dotčeného práva na rozšiřování chrání konkrétní předmět autorského práva. Tato podmínka není v projednávaném případě splněna: dotčené akty se netýkají prodeje nebo zpětného prodeje nebo jakékoli obdobné transakce, nýbrž pouze představují (nanejvýše) dočasné užívání pro účely, pro které je nábytek určen.
55.
Nakonec opakuji, že skutečnost, že nábytek byl nejprve uveden na trh ve Společenství bez souhlasu nositele práv, je při okolnostech projednávaného případu irelevantní. Z ustálené judikatury vyplývá, že za současného stavu práva Společenství a při neexistenci předpisů Společenství harmonizujících vnitrostátní právní předpisy přísluší členským státům stanovit podmínky a podrobná pravidla pro ochranu literárního a uměleckého vlastnictví při dodržení použitelných mezinárodních úmluv (
38
). Jak jsem uvedla, před provedením směrnice 98/71 (
39
) nebyla právní ochrana průmyslových vzorů harmonizována a ani Bernská úmluva takovou ochranu nevyžadovala (
40
). Skutečnost, že v rozhodné době byla právní ochrana průmyslových vzorů v Německu a Itálii odlišná, je pouze důsledkem této situace.
Závěry
56.
Z důvodů uvedených výše mám za to, že na předběžné otázky Bundesgerichtshof je třeba odpovědět následujícím způsobem:
O „veřejné rozšiřování prodejem nebo jiným způsobem“ ve smyslu čl. 4 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti se nejedná, je-li třetím osobám umožněno dočasné užívání kusů nábytku chráněného autorským právem, aniž by k nim třetí osoby měly dispoziční právo, nebo jsou-li tyto kusy nábytku vystavovány ve výloze, aniž by byla veřejnosti poskytnuta možnost je užívat nebo nabýt.
(
1
) – Původní jazyk: angličtina.
(
2
) – Úř. věst. 2001, L 167, s. 10; Zvl. vyd. 17/01, s. 230.
(
3
) – V právu ES autorské právo („droit d’auteur“) obsahuje výlučná práva udělená autorům, skladatelům, výtvarníkům atd., zatímco práva s ním související („droits voisins“) zahrnují analogická práva udělená výkonným umělcům (hudebníkům, hercům atd.) a podnikatelům (vydavatelům, filmovým producentům atd.).
(
4
) – Na mezinárodní úrovni umožnila Bernská úmluva o ochraně literárních a uměleckých děl ze dne 9. září 1886 stranám „upravit rozsah působnosti jejich zákonů na díla užitého umění a na průmyslové vzory a modely, jakož i podmínky, za nichž jsou taková díla vzory a modely chráněny“; čl. 2 odst. 7. Směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/71/ES ze dne 13. října 1998 o právní ochraně (průmyslových) vzorů (Úř. věst. 1998, L 289, s. 28; Zvl. vyd. 13/21, s. 120) zavedla částečnou harmonizaci práv týkajících se průmyslových vzorů na úrovni Společenství.
(
5
) – Světová organizace duševního vlastnictví.
(
6
) – Přijaté v Ženevě dne 20. prosince 1996.
(
7
) – Rozsudek ze dne 10. září 1996, Komise v. Německo (C-61/94, Recueil, s. I-3989, bod 52).
(
8
) – K ratifikaci ze strany Společenství má patrně dojít až tehdy, když všechny členské státy WCT ratifikují, po předchozím provedení směrnice o autorském právu. Společenství a tehdejší členské státy sdělily po skončení Diplomatické konference o některých otázkách autorského práva a práv s ním souvisejících, která se konala v Ženevě od 2. do 20. prosince 1996, že mají v úmyslu uložit své ratifikační listiny současně. Viz M. Ficsor, The Law of Copyright and the Internet. Oxford University Press, Oxford, 2002, s. 68, bod 2.41.
(
9
) – Zákon ze dne 9. září 1965 (BGBl. I, s. 1273), naposledy změněný zákonem ze dne 10. listopadu 2006 (BGBl. I, s. 2587).
(
10
) – Tento předpoklad musí být v konečném výsledku ověřen vnitrostátním soudem.
(
11
) – Podle společnosti Cassina, přičemž tento bod Peek & Cloppenburg nepopírala, z ustálené judikatury v Německu vyplývá, že Le Corbusierův designový nábytek je chráněn autorským právem.
(
12
) – Uvedené v poznámce pod čarou 4.
(
13
) – Je třeba poznamenat, že Cassina zpochybňuje slučitelnost italské právní úpravy s právem Společenství (a ve skutečnosti s italskou ústavou). Předkládající soud nicméně položil své otázky na základě toho, že kusy nábytku dotčené v projednávaném případě byly legálně vyrobeny a nabyty v Itálii a že nástin italského práva provedený Cassinou se snaží vysvětlit, jak k tomu došlo.
(
14
) – Podle mého názoru by bylo vhodnější, aby odpovědi na otázky předkládané v projednávaném případě byly pojednány v rámci jejich zvláštních souvislostí. V případě obecnějších odpovědí existuje riziko, že by mohly určit výsledek sporů vzniklých za jiných okolností, kde jsou relevantní jiné skutečnosti, jež nejsou projednávány v tomto řízení u Soudního dvora. Proto jsem přeformulovala otázky úžeji, než jak je položil předkládající soud.
(
15
) – Kurziva provedena autorem tohoto stanoviska.
(
16
) – Viz body 9 a 11 odůvodnění.
(
17
) – Viz body 10 a 11 odůvodnění.
(
18
) – Body 21 a 23 odůvodnění.
(
19
) – Směrnice Rady 92/100/EHS ze dne 19. listopadu 1992 o právu na pronájem a půjčování a o některých právech v oblasti duševního vlastnictví souvisejících s autorským právem (Úř. věst. 1992, L 346, s. 61; Zvl. vyd. 17/01, s. 120).
(
20
) – Směrnice Rady 91/250/EHS ze dne 14. května 1991 o právní ochraně počítačových programů (Úř. věst. 1991, L 122, s. 42; Zvl. vyd. 17/01, s. 114).
(
21
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 96/9/ES ze dne 11. března 1996 o právní ochraně databází (Úř. věst. 1996, L 77, s. 20; Zvl. vyd. 13/15, s. 459).
(
22
) – Rozsudky ze dne 17. května 1988, Warner Brothers (158/86, Recueil, s. 2605); ze dne 24. dubna 1998, Metronome Musik (C-200/96, Recueil, s. I-1953), a ze dne 22. září 1998, Foreningen af danske Videogramdistributører (C-61/97, Recueil, s. I-5171).
(
23
) – Nařízení Rady (ES) č. 1383/2003 ze dne 22. července 2003 o přijímání opatření celních orgánů proti zboží podezřelému z porušení určitých práv duševního vlastnictví a o opatřeních, která mají být přijata proti zboží, o kterém bylo zjištěno, že tato práva porušilo (Úř. věst. 2003, L 196, s. 7; Zvl. vyd. 02/13, s. 469).
(
24
) – Rozsudek ze dne 7. prosince 2006 (C-306/05, Sb. rozh. I-11519, bod 35 a uvedená judikatura). Viz rovněž rozsudek Komise v. Německo, zmiňovaný v poznámce pod čarou 7, bod 52.
(
25
) – Článek 4 písm. c) a čl. 5 písm. c).
(
26
) – Článek 9 odst. 1.
(
27
) – Viz body 4, 9 a 11 odůvodnění.
(
28
) – Viz bod 3 odůvodnění.
(
29
) – Uvedenou v poznámce pod čarou 4.
(
30
) – Viz bod 6 a poznámka pod čarou 4 výše.
(
31
) – Viz například věc Foreningen af danske Videogramdistributører, uvedená v poznámce pod čarou 22, bod 13.
(
32
) – Viz poznámka pod čarou 22.
(
33
) – Směrnice o právu na pronájem a půjčování, uvedená v poznámce pod čarou 19.
(
34
) – Uvedeném v poznámce pod čarou 23.
(
35
) – Viz poznámka pod čarou 14.
(
36
) – Viz body 35 a 36 výše.
(
37
) – Podpůrně, s ohledem na její návrhy odpovědí na první otázky.
(
38
) – Rozsudek ze dne 20. října 1993, Phil Collins (spojené věci C-92/92 a C-326/92, Recueil, s. I-5145, bod 19).
(
39
) – Uvedené v poznámce pod čarou 12.
(
40
) – Viz poznámka pod čarou  4.