27 Cdo 3032/2023-732 
 
 
 
USNESENÍ 
 
 
 
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátu složeném z předsedy JUDr. Filipa 
Cilečka, soudkyně JUDr. Lenky Broučkové a soudce JUDr. Marka Doležala v právní věci 
žalobkyně Examen s. r. o., se sídlem v Brně, Pražákova 1008/69, PSČ 639 00, identifikační 
číslo osoby 25266969, proti žalované Pfau Gesselschaft m. b. H. , se sídlem ve Vídni, 
Lotheissengasse 14, PSČ 1190, Rakouská republika, registrační číslo FN99643i, zastoupené 
Mgr. Markem Vojáčkem, advokátem, se sídlem  v Praze 1, Na Florenci 2116/15, PSČ 110 00, o 
zaplacení 2.530.837 Kč, vedené u Městského soudu v Brně pod sp. zn. 94 C 159/2019, o 
dovolání žalované proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 2. 5. 2023, č. j. 74 Co 
107/2022-507, takto: 
 
 
Usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 2. 5. 2023, č. j. 74 Co 107/2022- 507, jakož i 
usnesení Městského soudu v Brně, ze dne 28. 3. 2022, č. j. 94 C 159/2019-418, ve výrocích I., II. 
a III., se ruší a věc se v tomto rozsahu vrací soudu prvního stupně k dalšímu řízení. 
 
Odůvodnění: 
I. Dosavadní průběh řízení 
a) Návrh na zahájení řízení 
1. Žalobou doručenou soudu dne 30. 10. 2019 se původní žalobkyně Minerál -Metal, s. r. 
o. (dále jen „původní žalobkyně“) po žalované domáhala zaplacení 2.530.837 Kč s 
příslušenstvím jako „náhrady škody“, kterou jí žalovaná měla způsobit výkonem funkce 
jednatele již zaniklé Pfau & Volek s. r. o., identifikační číslo osoby 03599205 (dále jen „zaniklá 
společnost“). 
2. Usnesením Městského soudu v Brně ze dne 25. 11. 2020, č.j. 94 C 159/2019-264, soud 
připustil, aby do řízení na místo původní žalobkyně vstoupila současná žalobkyně, neboť na ni 
původní žalobkyně převedla žalovanou pohledávku. 
b) Řízení před soudem prvního stupně 
3. Městský soud v Brně usnesením ze dne 28. 3. 2022, č. j. 94 C 159/2019 -418, zastavil 
řízení (výrok I.), rozhodl o nákladech řízení (výrok II.), o vrácení části soudního poplatku „za
žalobu“ (výrok III.) a o vrácení soudního poplatku „za odvolání“ (výrok IV.). 
4. Soud prvního stupně vyšel (mimo jiné) z toho, že: 
1) Jednatelem (a jedním ze společníků) žalované je P. P., narozený XY (dále jen „P. P.“). 
2) Žalovaná byla od 27. 11. 2014 „většinovým společníkem“ a od 10. 11. 2016 i 
jednatelem zaniklé společnosti; při výkonu funkce jednatele ji zastupoval P. P. 
3)  Zaniklá společnost od srpna roku 2016 nevyvíjela v místě svého sídla žádnou činnost, 
zaniklo jí nájemní právo k objektu, v němž sídlila, a neměla v České republice žádnou 
provozovnu. Naopak část „své výroby“ přesunula do Rakouské republiky (Bischofshofenu). 
4) Se zaniklou společností bylo vedeno insolvenční řízení u Obchodního soudu ve Vídni 
pod sp. zn. 4 S 158/19s. Usnesením téhož soudu ze dne 4. 12. 2020, č. j. 4 S 158/19s -41, které 
nabylo právní moci dne 23. 12. 2020, byl zrušen konkurs zaniklé společnosti, neboť její m ajetek 
byl pro uspokojení věřitelů zcela nepostačující. 
5. Na takto ustaveném skutkovém základě se soud prvního stupně k námitce žalované 
zabýval tím, zda je dána mezinárodní příslušnost českých soudů. 
6. Nejprve uvedl, že mezinárodní příslušnost českých soudů nemůže založit čl. 7 odst. 5 
nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. 12. 2012 o příslušnosti a 
uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (přepracované 
znění; dále jen „nařízení Brusel I bis“) , neboť žalovaná ani zaniklá společnost v době zahájení 
řízení neměly provozovnu na území České republiky. 
7. Soud se dále zabýval tím, kde došlo nebo mohlo dojít ke škodné události ve smyslu čl. 
7 odst. 2 nařízení Brusel I bis. K tomu odkázal na závěry ro zsudků Nejvyššího soudu ze dne 30. 
1. 2002, sp. zn. 25 Cdo 245/2000, ze dne 29. 2. 2012, sp. zn. 23 Cdo 1045/2010, či ze dne 30. 10. 
2014, sp. zn. 33 Cdo 1682/2013, a uvedl, že za „poslední a důležitou“ příčinu vzniku škody 
považuje jednání žalované, ke kt erému došlo v insolvenčním řízení vedeném v Rakouské 
republice. 
8. Právě v rakouském insolvenčním řízení totiž měl být řádně zjištěn veškerý majetek 
zaniklé společnosti, v důsledku čehož měla být uspokojena pohledávka původní žalobkyně za 
zaniklou společností. K tomu však nedošlo a původní žalobkyni tak vznikla škoda. 
9. Jelikož žalovaná má sídlo v Rakouské republice a v Rakouské republice došlo i ke 
škodné události, soud prvního stupně uzavřel, že není dána mezinárodní příslušnost českých 
soudů. 
c) Odvolací řízení 
10. K odvolání žalobkyně (směřujícímu proti výrokům I. a II. usnesení soudu prvního 
stupně) Krajský soud v Brně napadeným rozhodnutím usnesení soudu prvního stupně změnil tak, 
že řízení se nezastavuje. 
11. Učinil tak proto, že podle něj „tvrzení, na jejichž základě se žalobce domáhá náhrady 
škody (…), směřují ke škodě, jež měla být žalovanou (jako jednatelkou zaniklé společnosti) 
způsobena společnosti (tj. žalobkyni) v České republice tím, že žalovaná v době od 10. 11. 2016 
do 23. 1. 2017 umožnila ztrátu majetku nacházejícího se v Brně, případně dala pokyn k jeho 
odvezení, takže majetek společnosti nebyl dohledán“. Místem, kde došlo nebo mohlo dojít ke 
škodné události ve smyslu čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis, je tudíž Brno a je dána mezinárodní
příslušnost českých soudů. 
12. Závěrem pak odvolací soud dodal, že v další fázi řízení se má soud prvního stupně 
zabývat tím, zda žalobkyně neuplatňuje nárok z titulu ručení žalované podle § 159 odst. 3 zákona 
č. 89/2012 Sb., občanského zákoníku (dále jen  „o. z.“), a zvážit postup podle § 104a odst. 2 
zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu (dále též jen „o. s. ř.“). 
II. Dovolání a vyjádření k němu 
13. Proti usnesení odvolacího soudu podala žalovaná dovolání, jehož přípustnost opírá o § 
237 o. s. ř ., majíc za to, že napadené rozhodnutí závisí na vyřešení otázek, při jejichž řešení se 
odvolací soud odchýlil od ustálené rozhodovací praxe Nejvyššího soudu, a to (podle obsahu 
dovolání): 
1/ zda je ve věci dána mezinárodní příslušnost českých soudů podle článku 7 odst. 2 
nařízení Brusel I bis, při jejímž řešení se odvolací soud odchýlil od závěrů rozsudku Nejvyššího 
soudu sp. zn. 25 Cdo 245/2000, sp. zn. 23 Cdo 1045/2010, ze dne 3. 2. 2015, sp. zn. 25 Cdo 
1222/2012, a sp. zn. 33 Cdo 1682/2013, či usnesení Nejvyššího soudu ze dne 25. 11. 2009, sp. 
zn. 25 Cdo 2815/2007, a 
2/ zda nárok uplatňovaný z titulu ručení podle § 159 odst. 3 o. z. spadá pod pojem 
„nároky ze smlouvy“ ve smyslu čl. 7 odst. 1 nařízení Brusel I bis, při jejímž řešení se odvolací 
soud odchýlil od závěrů usnesení Nejvyššího soudu ze dne 27. 10. 2021, sp. zn. 27 Cdo 
2913/2020. 
14. Dovolatelka namítá, že napadené rozhodnutí spočívá na nesprávném právním 
posouzení věci (uplatňuje dovolací důvod podle § 241a odst. 1 o. s. ř.), a navrhuje, aby Nej vyšší 
soud napadené rozhodnutí odvolacího soudu „v dovoláním napadené části“ zrušil, aby v tomto 
rozsahu zrušil i rozhodnutí soudu prvního stupně a věc mu vrátil k dalšímu řízení. 
15. Ve vztahu k první otázce dovolatelka dovozuje, že škoda mohla původní ža lobkyni 
vzniknout nejdříve v insolvenčním řízení probíhajícím v Rakousku, kde nebyl dohledán majetek 
zaniklé společnosti (případně byl dovolatelkou podle žalobních tvrzení zamlčen). 
16. Dovodil-li naopak odvolací soud, že místem, kde došlo nebo mohlo dojít  ke škodné 
události ve smyslu čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis, je Brno, neboť dovolatelka „umožnila 
„ztrátu majetku nacházejícího se v Brně, případně dala pokyn k jeho odvezení, takže majetek 
zaniklé společnosti již nebyl dohledán“, přehlíží, že tímto jednáním nemohla vzniknout 
žalobkyni žádná škoda; mezi tímto jednáním a vznikem škody neexistuje příčinná souvislost. 
17. Prostřednictvím druhé dovolací otázky pak dovolatelka odvolacímu soudu vytýká, že 
věc posoudil jako nárok z deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti dovolatelky ve smyslu 7 
odst. 2 nařízení Brusel I bis, přestože v dané věci jde o situaci, kdy škoda měla vzniknout v 
důsledku porušení (smluvní) povinnosti dovolatelky počínat si při výkonu funkce jednatelky 
zaniklé společnosti s péčí řádného hospodáře. Dovolatelka se proto domnívá, že soudy měly pro 
určení mezinárodní příslušnosti vyjít z toho, že předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze 
smlouvy ve smyslu čl. 7 odst. 1 nařízení Brusel I bis. 
18. Ve vyjádření k dovolání žalobce navrhuje, a by Nejvyšší soud dovolání jako 
nepřípustné odmítl, nebo jako nedůvodné zamítl.
III. Přípustnost dovolání 
19. Dovolání bylo podáno včas, osobou oprávněnou a splňující podmínku podle § 241 
odst. 1 o. s. ř.; dovolací soud se proto zabýval jeho přípustností. 
20. Dovolání je podle § 237 o. s. ř. přípustné pro řešení otázky, zda nárok uplatňovaný z 
titulu ručení podle § 159 odst. 3 o. z. spadá pod pojem pod pojem „nároky ze smlouvy“ ve 
smyslu čl. 7 odst. 1 nařízení Brusel I bis, která – navzdory mínění dovolatelky – dosud nebyla v 
rozhodovací praxi Nejvyššího soudu vyřešena. 
IV. Důvodnost dovolání 
a) Použitá právní úprava 
21.  Podle § 159 odst. 3 o. z. nenahradil -li člen voleného orgánu právnické osobě škodu, 
kterou jí způsobil porušením povinnosti při výkonu funkce, ačkoli byl povinen škodu nahradit, 
ručí věřiteli právnické osoby za její dluh v rozsahu, v jakém škodu nenahradil, pokud se věřitel 
plnění na právnické osobě nemůže domoci. 
22. Podle článku 4 odst. 1 nařízení Brusel I bis nestanoví -li toto nařízení jinak, mohou být 
osoby, které mají bydliště v některém členském státě, bez ohledu na svou státní příslušnost 
žalovány u soudů tohoto členského státu. 
23. Podle článku 7 odst. 1 písm. a) nařízení Brusel I bis osoba, která má bydliště v 
některém členském státě, může být v jiném členském státě žalována, pokud předmět sporu tvoří 
smlouva nebo nároky ze smlouvy, u soudu místa, kde závazek, o nějž se jedná, byl nebo měl být 
splněn. 
24. Podle článku 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis osoba, která má bydliště v některém  
členském státě, může být v jiném členském státě žalována ve věcech týkajících se deliktní nebo 
kvazideliktní odpovědnosti u soudu místa, kde došlo nebo může dojít ke škodné události. 
b) K mezinárodní příslušnosti soudů při uplatnění nároku z titulu ručení  podle § 159 
odst. 3 o. z. 
25. Z ustálené judikatury Nejvyššího soudu a Soudního dvora, jejíž závěry se prosadí i při 
výkladu nařízení Brusel I bis, se podává, že: 
1) Soudní dvůr pravidla obsažená v oddílu 2 kapitoly II nařízení Rady (ES) č. 44/2001, o 
příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále 
jen „nařízení Brusel I“), pojímá jako výjimky ze základního pravidla stanoveného v čl. 2 odst. 1 
tohoto nařízení. Podle ustálené judikatury Soudního dvora je proto tře ba čl. 5 až 7 nařízení 
Brusel I interpretovat restriktivně, a to v tom smyslu, že neumožňují výklad, který přesahuje 
případy výslovně předvídané uvedeným nařízením (srov. např. rozsudky SDEU ze dne 16. 7. 
2009, Zuid-Chemie BV proti Philippo’s Mineralenfabriek NV/SA, C- 189/08, odst. 20- 22, nebo 
ze dne 18. 7. 2013, ÖFAB, Östergötlands Fastigheter AB proti Frank Koot a Evergreen 
Investments BV, C-147/12, odst. 30-31; dále jen „C-147/12“).  
2) Pojem „věci týkající se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti“ podle čl. 5 odst. 3 
nařízení Brusel I je nezbytné vykládat autonomně, a to především s přihlédnutím k systematice a 
cílům tohoto nařízení (srov. např. rozsudky Soudního dvora ze dne 27. 9. 1988, Athanasios 
Kalfelis proti Banque Schröder, Münchmeyer,
Hengst & Co. A dalším, C -189/87, odst. 16; nebo ze dne 25. 11. 2011, C -509/09 a 
C-161/10, eDate Advertising GmbH proti X a Olivier Martinez a Robert Martinez proti MGN 
Limited, odst. 38). Uvedený pojem tedy Soudní dvůr vnímá „jako nezávislý koncept, který se 
vztahuje na všechny žaloby, jež mají za cíl založit odpovědnost žalovaného a jež nesouvisejí se 
smlouvou ve smyslu čl. 5 odst. 1 nařízení Brusel I. Jinými slovy, souběžné použití čl. 5 odst. 1 – 
podle něhož osoba, která má bydliště na území některého členského státu, může být v jiném 
členském státě žalována, pokud předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy – a čl. 5 
odst. 3 nařízení Brusel I je v případě téhož nároku vyloučeno [srov. Mankowski, P. in: Magnus, 
U., Mankowski, P. (eds.), Brussels I Regulation. European Law Publishers, 2007, s. 184-186]. 
Srovnej např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 20. 11. 2013, sp. zn. 28 Cdo 797/2013, ze 
dne 12. 3. 2014, sp. zn. 28 Cdo 2953/2013, ze dne 28. 8. 2019, sp. zn. 27 Cdo 4352/2017, ze dne 
29. 1. 2020, sp. zn. 27 Cdo 4100/2018, ze dne 25. 2. 2020, sp. zn. 27 Cdo 4469/2018, ze dne 15. 
4. 2020, sp. zn. 27 Cdo 3456/2019, ze dne 3. 3. 2021, sp. zn. 30 Cdo 240/2021, ze dne 13. 10. 
2022, sp. zn. 27 Cdo 957/2022, a ze dne 19. 9. 2023, sp. zn. 27 Cdo 2327/2022, uveřejněné pod 
číslem 63/2024 Sb. rozh. obč., či rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 7. 2. 2018, sp. zn. 30 Cdo 
6002/2016, a v těchto rozhodnutích citovanou judikaturu Soudního dvora. 
26. Ve věci C -147/12, v níž bylo posuzováno zákonné ručení akcionáře a člena 
představenstva (podle švédského práva), Soudní dvůr dále formuloval a odůvodnil závěry, podle 
kterých: 
1) I když je cílem žalob (…) určit, že uvedený člen představenstva a uvedený akcionář 
ručí za závazky společnosti C., umožňují nicméně tyto žaloby především dos áhnout splacení 
pohledávek, které uvedenou společností nemohly být splaceny v plném rozsahu vzhledem k 
tomu, že člen představenstva a akcionář této společnosti nesplnili své zákonné povinnosti. V 
projednávaném případě se tak jedná o žaloby na náhradu škody vyplývající z toho, že T. a K. 
provedly práce pro společnost C., aniž mohly následně od této společnosti obdržet všechny 
platby, které jim posledně uvedená za tyto práce dlužila. 
2) Výraz „věci týkající se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti“, jenž j e uveden v čl. 
5 bodě 3 nařízení Brusel I, musí být chápán v tom smyslu, že se vztahuje na takové žaloby 
věřitele akciové společnosti, jako jsou žaloby, o něž se jedná v původním řízení, jejichž cílem je 
určit, že člen představenstva akciové společnosti a její akcionář ručí za závazky této společnosti, 
protože jí umožnili, aby pokračovala v činnosti, přestože neměla dostatek kapitálu a byla nucena 
vstoupit do likvidace. 
3) Výraz „místo, kde došlo nebo může dojít ke škodné události“, uvedený v čl. 5 bodě  3 
nařízení Brusel I., se vztahuje k místu, kde došlo k újmě, a zároveň k místu příčinné události, v 
níž má tato újma původ, takže žalovaný může být podle volby žalobce žalován u soudu jednoho 
nebo druhého místa. Obě tato místa mohou představovat zvláštní souvislost z hlediska soudní 
příslušnosti vzhledem k tomu, že každé z nich může podle okolností poskytnout zvláště užitečné 
indicie týkající se důkazů a organizace řízení. 
4) Pokud jde o žaloby (…), které věřitelé akciové společnosti podali proti členovi 
představenstva a hlavnímu akcionáři této společnosti z důvodu, že nesplnili své zákonné 
povinnosti, pokud jde o uvedenou společnost, musí být místo příčinné události pro žalobce i 
žalované vysoce předvídatelné. Za těchto podmínek musí z důvodu řádného výkonu 
spravedlnosti a užitečné organizace řízení rovněž existovat zvláště úzký vztah mezi žalobami 
podanými žalobci a uvedeným místem.
5) Výraz „místo, kde došlo nebo může dojít ke škodné události“, uvedený v čl. 5 bodě 3 
nařízení Brusel I, musí být vykládán v tom smyslu, že pokud jde o žaloby, jejichž cílem je určit, 
že člen představenstva a akcionáři akciové společnosti ručí za závazky této společnosti, uvedené 
místo se nachází v místě, s nímž jsou spjaty činnosti vykonávané uvedenou společností a 
finanční situace související s těmito činnostmi. 
27. Vzhledem k tomu, že – shodně jako u určení ručení v poměrech C 147/12 – smyslem 
ručení podle § 159 odst. 3 o. z. je dosáhnout splacení pohledávek, které společností nemohly být 
uhrazeny v plném rozsahu vzhledem k t omu, že člen voleného orgánu společnosti nesplnil své 
povinnosti, nepochybuje Nejvyšší soud o tom, že právě uvedené závěry Soudního dvora se 
obdobně prosadí i v řízení o žalobách opřených o § 159 odst. 3 o. z. Proto i v případě žaloby 
vycházející z titulu ručení podle § 159 odst. 3 o. z. je žalobci dána na výběr mezinárodní 
příslušnost soudu podle čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis; místem, kde došlo nebo může dojít ke 
škodné události, je místo, s nímž jsou spjaty činnosti vykonávané společností a finanční  situace 
související s těmito činnostmi. 
28. V poměrech projednávané věci si odvolací soud (viz odst. 32 usnesení odvolacího 
soudu), a stejně tak i soud prvního stupně, nevyjasnily, zda žalobkyně uplatňuje svůj nárok z 
titulu ručení podle § 159 odst. 3 o. z.; v době rozhodování o mezinárodní příslušnosti tak nebyl 
najisto postaven předmět řízení. 
29. Závěr odvolacího soudu o mezinárodní příslušnosti českých soudů je proto 
přinejmenším předčasný. 
30. Pouze pro úplnost Nejvyšší soud dodává, že v projednávané věci není při aplikaci 
unijního práva povinen pokládat předběžnou otázku Soudnímu dvoru, neboť existuje -li ustálená 
judikatura Soudního dvora k dané otázce nebo rozsudek Soudního dvora týkající se v zásadě 
identické otázky (jde o tzv. acte éclairé), tato p ovinnost národní soud, proti jehož rozhodnutí 
nelze podat opravný prostředek, nestíhá [srov. rozsudek SDEU ze dne 6. 10. 1982, Srl CILFIT a 
Lanificio di Gavardo SpA proti Ministero della sanit à, C-283/81, či usnesení Nejvyššího soudu 
ze dne 14. 7. 2010, sp. zn. 31 Cdo 2325/2008, uveřejněné pod číslem 29/2011 Sb. rozh. obč.]. 
c) Shrnutí rozhodnutí 
31. Jelikož právní posouzení věci odvolacím soudem není správné a dovolací důvod podle 
§ 241a odst. 1 o. s. ř. byl uplatněn právem, Nejvyšší soud, aniž ve věci nař izoval jednání (§ 243a 
odst. 1 o. s. ř.) a aniž se pro nadbytečnost zabýval zbývající dovolací otázkou, napadené usnesení 
odvolacího soudu zrušil (§ 243e odst. 1 o. s. ř.). Důvody, pro které nemohlo obstát rozhodnutí 
odvolacího soudu, dopadají i na výroky I., II. a III. rozhodnutí soudu prvního stupně; Nejvyšší 
soud proto zrušil i je a věc v tomto rozsahu vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení (§ 243e 
odst. 2 věta druhá o. s. ř). 
32. Výrok IV. rozhodnutí soudu prvního stupně Nejvyšší soud ponechal nedotčen, neboť 
nebyl napaden odvoláním či dovoláním a nejde ani o závislý výrok. 
33. V další fázi řízení soudy nejprve vyřeší, jaký nárok (z jakého titulu) žalobkyně 
uplatňuje. Dojdou-li k závěru, podle kterého žalobkyně svůj nárok opírá o ručení žalované podle 
§ 159 odst. 3 o. z., nepřehlédnou, že podle § 9 odst. 2 písm. p) o. s. ř. krajské soudy rozhodují 
jako soudy prvního stupně ve věcech zákonného ručení při porušení péče řádného hospodáře. 
Nejvyšší soud pak nepochybuje o tom, že o otázce mezinárodní pří slušnosti by měl rozhodovat 
soud, který je věcně příslušný k rozhodnutí o věci samé.
34. Právní názor dovolacího soudu je pro soudy nižších stupňů závazný (§ 243g odst. 1 
část první věty za středníkem o. s. ř., § 226 odst. 1 o. s. ř.). 
35. O náhradě nákladů dovolacího řízení Nejvyšší soud nerozhodoval, když rozhodnutí 
Nejvyššího soudu není rozhodnutím, kterým se řízení končí, a řízení nebylo již dříve skončeno 
(srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 23. 7. 2002, sp. zn. 20 Cdo 970/2001, uveřejněné pod 
číslem 48/2003 Sb. rozh. obč.). 
Poučení: Proti tomuto rozhodnutí není přípustný opravný prostředek. 
 
V Brně dne 22. 8. 2024 
 JUDr. Filip 
Cileček 
 předseda senátu