62011CC0032
GENERALINIO ADVOKATO
PEDRO CRUZ VILLALÓN IŠVADA,
pateikta 2012 m. spalio 25 d. (
1
)
Byla C-32/11
Allianz Hungária Biztosító Zrt.,
Generali-Providencia Biztosító Zrt.,
Gépjármű Márkakereskedők Országos Szövetsége,
Magyar Peugeot Márkakereskedők Biztosítási Alkusz Kft.,
Paragon-Alkusz Zrt., Magyar Opelkereskedők Bróker Kft. teisių perėmėjas,
prieš
Gazdasági Versenyhivatal
(Magyar Köztársaság Legfelsőbb Bírósága (Vengrija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Konkurencija — Įmonių susitarimai — Draudimo įmonės ir tam tikrų transporto priemonių remontininkų sudaryti dvišaliai susitarimai, pagal kuriuos valandinis remonto įkainis, kurį draudimo įmonė moka remontininkams, priklauso nuo su šia draudimo įmone tarpininkaujant remontininkams, veikiantiems kaip jos draudimo agentai, sudarytų draudimo sutarčių skaičiaus ir procentinės dalies — Sąvoka „susitarimai, kurių tikslas yra trukdyti, riboti arba iškraipyti konkurenciją“
I – Įžanga
1.
Šioje byloje Magyar Köztársaság Legfelsőbb Bírósága (Vengrijos Respublikos Aukščiausiasis Teismas) Teisingumo Teismui pateikė klausimą dėl SESV 101 straipsnio 1 dalies išaiškinimo, kad galėtų išnagrinėti ieškinį, kuriuo ginčijamas nacionalinės konkurencijos institucijos priimto sprendimo skirti sankcijas už kelių draudimo bendrovių, įgaliotųjų automobilių platintojų ir remontininkų bei juos vienijančios asociacijos sudarytus įvairius konkurenciją ribojančius ir galiojančių Vengrijos teisės aktų neatitinkančius susitarimus teisėtumas.
2.
Byla turi du aspektus. Pirma, dėl su ja susijusių aplinkybių reikia, mano manymu, išnagrinėti pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumą. Nors jis pateikiamas dėl Sąjungos teisės sąvokos, akivaizdu, kad pagrindinėje byloje taikomos Vengrijos nacionalinės konkurencijos teisės normos. Todėl Teisingumo Teismui siūlysiu pripažinti, kad dėl to, jog nacionalinės teisės aktuose akivaizdžiai nėra „aiškios ir besąlyginės nuorodos“ į Sąjungos teisę, kaip ji suprantama remiantis Teisingumo Teismo praktika, sąlygos, reikalingos tokio pobūdžio prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumui patvirtinti, nagrinėjamu atveju netenkinamos.
3.
Nepaisant to, papildomai išnagrinėsiu bylos esmę, kuri, kaip ką tik nurodžiau, susijusi su veiksmais, kuriais tariamai siekiama riboti konkurenciją ir kurie vykdomi ypač sudėtingomis aplinkybėmis, kai sudarytas tam tikras skaičius vertikalių susitarimų, kuriems vis dėlto įtakos galėjo padaryti horizontalusis susitarimas.
II – Teisinis pagrindas
A – Sąjungos teisė
4.
2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų Sutarties 81 ir 82 straipsniuose (
2
), 3 straipsnyje numatytas EB 81 bei EB 82 straipsnių (dabar – SESV 101 ir 102 straipsniai) ir nacionalinių konkurencijos įstatymų sąryšis.
5.
Pagal to straipsnio 1 dalį „valstybių narių konkurencijos institucijos ar nacionaliniai teismai, taikydami nacionalinius konkurencijos įstatymus susitarimams, įmonių asociacijų sprendimams ar suderintiems veiksmams tokia prasme, kaip apibrėžta [SESV 101] straipsnio 1 dalyje, jei jie gali paveikti prekybą tarp valstybių narių tokia prasme, kaip apibrėžta minėtoje straipsnio dalyje, tokiems susitarimams, sprendimams ar suderintiems veiksmams taiko ir [SESV 101] straipsnio nuostatas. Valstybių narių konkurencijos institucijos ar nacionaliniai teismai, taikydami nacionalinius konkurencijos įstatymus bet kuriam [SESV 102] straipsniu draudžiamam piktnaudžiavimui, taiko ir [SESV 102] straipsnio nuostatas“.
6.
3 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad „nacionaliniais konkurencijos įstatymais negali būti draudžiami susitarimai, įmonių asociacijų sprendimai ar suderinti veiksmai, kurie gali paveikti prekybą tarp valstybių narių, tačiau neribojantys konkurencijos, kaip apibrėžta [SESV 101] straipsnio 1 dalyje, arba tenkinantys [SESV 101] straipsnio 3 dalies reikalavimus, arba apimami reglamento dėl [SESV 101] straipsnio 3 dalies taikymo. Šis reglamentas nedraudžia valstybėms narėms priimti ir taikyti savo teritorijoje griežtesnius nacionalinius įstatymus, draudžiančius įmonių vienašališkus veiksmus ar nustatančius už juos sankcijas“.
7.
Galiausiai 3 straipsnio 3 dalis suformuluota taip: „Nepažeidžiant Bendrijos teisės bendrųjų principų ir kitų nuostatų, 1 ir 2 dalys netaikomos, kai valstybių narių konkurencijos institucijos ir teismai taiko nacionalinius susijungimų kontrolės įstatymus, ir šios dalys nedraudžia taikyti nacionalinių įstatymų nuostatų, kuriomis daugiausia siekiama kito tikslo, negu [SESV 101] ir [SESV 102] straipsniais siekiamas tikslas“.
B – Vengrijos teisės aktai
8.
1996 m. Vengrijos teisės aktų leidėjas priėmė įstatymą dėl nesąžiningos ir konkurenciją ribojančios komercinės veiklos draudimo (
3
), kurio preambulėje nurodoma, kad įstatymas priimtas atsižvelgiant į „reikalavimą derinti Europos bendrijos teisės nuostatas ir Vengrijos konkurencijos įstatymo tradicijas“.
9.
Pagal Tpvt 1 straipsnio 2 dalį to įstatymo nuostatos taikomos veiksmams, reglamentuojamiems EB 81 ir EB 82 straipsniais (dabar – SESV 101 ir SESV 102 straipsniai), jei byla priklauso Vengrijos konkurencijos tarnybos kompetencijai.
10.
Pagal Tpvt IV skyriaus 11 straipsnio „Konkurenciją ribojančių susitarimų draudimas“ 1 dalį draudžiami „bet kokie įmonių susitarimai, bet kokie suderinti veiksmai ir bet kokie įmonių asociacijų, viešosios teisės reglamentuojamų įstaigų, asociacijų ir kitų panašių subjektų sprendimai <...>, kurių tikslas arba galimas poveikis – trukdyti, riboti ar iškraipyti konkurenciją. Tokiais susitarimais nelaikomi susitarimai, sudaryti tarp įmonių, kurios nėra viena nuo kitos nepriklausomos“.
III – Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
11.
Nuo 2002 m. pabaigos kai kurie įgaliotieji automobilių platintojai, kurie taip pat vertėsi transporto priemonių remonto veikla, įgaliojo nacionalinę įgaliotųjų automobilių platintojų asociaciją (Gépjármű Márkakereskedők Országos Szövetsége, toliau – GÉMOSZ) kiekvienais metais jų vardu su draudimo bendrovėmis susitarti dėl pagrindų sutarties dėl valandinių remonto įkainių, taikomų minėtų draudikų apdraustų eismo įvykį patyrusių transporto priemonių remontui.
12.
Aptariami platintojai buvo dvejopai susieti su draudimo bendrovėmis, t. y. su bendrove Allianz Hungária Biztosító Zrt. (toliau – Allianz) ir bendrove Generali-Providencia Biztosító Zrt. (toliau – Generali). Pirma, jie veikė kaip draudikų „tarpininkai“ ir parduodami ar taisydami transporto priemones savo klientams siūlė pasirašyti transporto priemonių draudimo sutartis su minėtomis bendrovėmis. Antra, draudiminio įvykio atveju automobilių platintojai remontavo transporto priemones, apdraustas draudikų vardu.
13.
2004 ir 2005 m. GÉMOSZ ir Allianz sudarė pagrindų sutartis dėl valandinių remonto įkainių. Paskui Allianz sudarė daug individualių sutarčių su įvairiais platintojais, pagal kurias valandinio remonto įkainio dalis buvo didinama, jei su bendrove Allianz pasirašytų transporto priemonių draudimo polisų skaičius pasiekdavo nustatytą procentinę dalį nuo tam tikro platintojo bendro parduotų sutarčių skaičiaus (
4
).
14.
Savo ruožtu Generali per tiriamą laikotarpį nesudarė jokios pagrindų sutarties su GÉMOSZ, o tik individualias sutartis su platintojais, praktiškai siūlydama jiems panašaus valandinio įkainio padidinimo sąlygą pagal pirma aprašytas nuostatas (
5
).
15.
2006 m. gruodžio 21 d. Vengrijos konkurencijos tarnyba (Gazdasági Versenyhivatal) priėmė sprendimą, kuriame pripažino, kad Tpvt 11 straipsnį pažeidžia šie susitarimai:
—
Pirma, trys 2003–2005 m. GÉMOSZ priimti sprendimai, kuriais įgaliotiesiems automobilių platintojams nustatomi draudikams taikytini „rekomenduojami įkainiai“ už draudiminį įvykį patyrusios transporto priemonės remontą.
—
Antra, 2004 ir 2005 m. GÉMOSZ ir Allianz sudarytos pagrindų sutartys ir įvairūs individualūs įvairių platintojų ir atitinkamai Allianz ir Generali per tą patį laikotarpį sudaryti susitarimai.
—
Trečia, nuo 2000 iki 2005 m. sudaryti įvairūs susitarimai tarp, viena vertus, Allianz ir Generali ir, kita vertus, įvairių draudimo brokerių (Magyar Peugeot Márkakereskedők Biztosítási Alkusz Kft., Magyar Opelkereskedők Bróker Kft. ir Porsche Biztosítási Alkusz Kft.) dėl pastariesiems mokamų komisinių atlyginimų atitinkamai pagal parduotų tam tikros draudimo bendrovės polisų skaičių.
16.
Grįsdama savo sprendimą Vengrijos konkurencijos tarnyba tvirtino, kad tokios rūšies sutartimis, atsižvelgiant tiek į jas visas, tiek į kiekvieną atskirai, buvo siekiama riboti konkurenciją ir draudimo sutarčių, ir transporto priemonių remonto paslaugų rinkoje. Šios konkurencijos institucijos teigimu, SESV 101 straipsnis netaikytinas aptariamiems susitarimams, nes jie nedaro poveikio Sąjungos vidaus prekybai, todėl jie neteisėti tik atsižvelgiant į Vengrijos konkurencijos apsaugos nuostatas.
17.
Konstatavusi, kad susitarimai neteisėti, minėta tarnyba uždraudė toliau vykdyti ginčijamą veiklą ir skyrė tokio dydžio baudas: Allianz – 5319000000 HUF baudą, Generali – 1046000000 HUF, GÉMOSZ – 360000000 HUF, Magyar Peugeot Márkakereskedők Biztosítási Alkusz – 13600000 HUF ir Magyar Opelkereskedők Bróker – 45000000 HUF.
18.
Dėl šio sprendimo buvo pareikštas ieškinys Fővárosi Bíróság (Budapešto miesto teismas), kurį šis iš dalies patenkino, tačiau dėl jo sprendimo buvo pateiktas apeliacinis skundas, kurį išnagrinėjęs Fővárosi ĺtélőtábla (Miesto apeliacinis teismas) vėl nusprendė, kad visas ginčijamas sprendimas yra teisėtas.
19.
Dėl minėto teismo sprendimo buvo pateiktas kasacinis skundas Legfelsőbb Bíróság (Vengrijos Aukščiausiasis Teismas), kuris, atkreipęs dėmesį į tai, kad Tpvt 11 straipsnio 1 dalies formuluotė beveik sutampa su SESV 101 straipsnio 1 dalies formuluote, išreiškė akivaizdų suinteresuotumą, kad Sąjungos teisės nuostatos ar sąvokos būtų aiškinamos vienodai, ir pateikė tokį prejudicinį klausimą:
„Ar draudimo bendrovės ir tam tikrų transporto priemonių remontininkų arba draudimo bendrovės ir transporto priemonių remontininkų asociacijos sudarytus dvišalius susitarimus, pagal kuriuos valandinis remonto įkainis, kurį draudimo bendrovė moka remontininkui už jos apdraustos transporto priemonės remontą, be kita ko, priklauso nuo su šia draudimo bendrove tarpininkaujant remontininkui, veikiančiam kaip jos draudimo agentas, sudarytų draudimo sutarčių skaičiaus ir procentinės dalies, galima laikyti prieštaraujančiais SESV 101 straipsnio 1 daliai, kurių tikslas yra konkurencijos trukdymas, ribojimas arba iškraipymas vidaus rinkoje)?“
IV – Dėl prejudicinio klausimo priimtinumo
20.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori išsiaiškinti, ar pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį draudžiami tam tikro pobūdžio įmonių susitarimai. Tačiau prašyme priimti prejudicinį sprendimą minėtas teismas tvirtina, kad ši Sutarties nuostata netaikytina nagrinėjamu atveju, nes ginčijami susitarimai neturėjo įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai. Todėl jų teisėtumas turi būti nagrinėjamas tik atsižvelgiant į Vengrijos konkurencijos teisės nuostatas, t. y. pagal Tpvt 11 straipsnio 1 dalį. Nė viena šalis šio pradinio Vengrijos konkurencijos tarnybos teiginio neginčijo.
21.
Nepaisydamas visiškai vidinio pagrindinės bylos pobūdžio, Vengrijos Aukščiausiasis Teismas nusprendė, kad reikia pateikti klausimą dėl SESV 101 straipsnio išaiškinimo, ir teigė, jog ginčijamų susitarimų kvalifikavimas pagal nacionalinę Vengrijos teisę (Tpvt) grindžiamas sąvokomis, kurios iš esmės tapačios minėtame SESV straipsnyje numatytoms nuostatoms.
22.
Iš tiesų Tpvt 11 straipsnio 1 dalyje beveik pažodžiui be jokio pakeitimo pakartotas SESV 101 straipsnio 1 dalyje (buvęs EB 81 straipsnis) įtvirtintas konkurenciją ribojančių susitarimų draudimas. Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad ginčijamų susitarimų pripažinimas susitarimais, kurių tikslas yra riboti konkurenciją, reikalauja SESV 101 straipsnio 1 dalies išaiškinimo ir kad Teisingumo Teismo intervenciją pateisina „akivaizdus Bendrijos suinteresuotumas, jog Bendrijos teisės nuostatos ir sąvokos (tarp kurių yra šioje byloje taikytinos Tpvt 11 straipsnio 1 dalyje įtvirtintos sąvokos) būtų aiškinamos vienodai ir neatsižvelgiant į jų taikymo aplinkybes, kad būtų išvengta bet kokio jų skirtingo aiškinimo ateityje“.
23.
Komisija taip pat buvo už tai, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą būtų laikomas priimtinu. Komisija iš esmės tvirtino, kad nors, kitaip nei toliau nurodytose bylose, Sąjungos teisė šioje byloje tiesiogiai netaikoma, Vengrijos teismo prašomą išaiškinimą reikia pateikti atsižvelgiant į konkrečią konkurencijos įstatymo ir Sąjungos teisės sąsają.
24.
Iš tiesų daugelyje sprendimų, priimtų atsižvelgiant į Sprendimą Dzodzi (
6
), prašymus priimti prejudicinį sprendimą dėl Sąjungos teisės nuostatos, nors ši ir netaikyta nagrinėtu atveju, Teisingumo Teismas nusprendė pripažinti priimtinais „tuo ypatingu atveju, kai nacionalinėje valstybės narės teisėje daroma nuoroda į tos nuostatos turinį, kad būtų nustatytos tik tos valstybės vidaus situacijai taikomos taisyklės“. Pagrindžiant šią išvadą minėtame sprendime remiamasi „akivaizdžiu interesu, kad, siekiant ateityje išvengti skirtingo aiškinimo, bet kuri Sąjungos teisės nuostata turi būti aiškinama vienodai, nesvarbu, kokiomis sąlygomis ji turi būti taikoma“, nors toliau tik nacionaliniai teismai, atsižvelgdami į faktines ir teisines jų nagrinėjamos bylos aplinkybes, turi taikyti Teisingumo Teismo išaiškintą nuostatą ir vertinti tikslią minėtos nuorodos į Sąjungos teisę apimtį (
7
).
25.
Praeityje kai kurie generaliniai advokatai aiškiai suabejojo tokia teismo praktika (
8
). Nepaisydamas šios kritikos Teisingumo Teismas išsaugojo šią savo praktiką (
9
).
26.
Tačiau tikslinga atsižvelgti į tai, kad tokio pobūdžio prašymų priimti prejudicinį sprendimą priimtinumas buvo siejamas su tam tikromis sąlygomis. Taigi Sprendime Kleinwort Benson (
10
) Teisingumo Teismas pateikė svarbų patikslinimą, kai pareikalavo, kad nacionalinėje teisėje daroma nuoroda į Sąjungos teisę būtų „tiesioginė ir besąlygiška“, o keli generaliniai advokatai tam pritarė (
11
). Remiantis tokiu paaiškinimu byloje Club Náutico de Gran Canaria priimtoje nutartyje Impuesto general indirecto canario (Kanarų bendrasis netiesioginis mokestis, toliau – IGIC) atveju buvo griežtai pasinaudota minėta išimtimi. Šis mokestis iš esmės prilygo PVM mokesčiui, tačiau Kanarų salose jis nepateko į Sąjungos teisės aktų taikymo sritį. Nors su IGIC susijusioje nuostatoje, kurią prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašė išaiškinti, pakartotas Ispanijos įstatymo dėl PVM turinys, Teisingumo Teismas pažymėjo, kad minėta nuostata buvo ne „tiesioginė ir besąlygiška“ nuoroda, o tik paprastas perrašymas, ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą atmetė kaip nepriimtiną (
12
).
27.
Taigi, pavyzdžiui, sprendimuose Leur-Bloem arba Kofisa Italia (
13
) ši teismo praktika netiesiogiai buvo patvirtinta a contrario argumentais, o Sprendime ETI ir kt. (
14
), kuriame laikomasi tokios pačios nuomonės, panašiu atveju pažymėta, nors nedaroma aiški nuoroda į Sprendimą Kleinwort Benson, jog aptariamoje nacionalinėje teisėje daromai nuorodai į Sąjungos teisę nebuvo taikoma kokia nors sąlyga (
15
).
28.
Visiškai neseniai Sprendime Cicala (
16
) (byloje dėl prejudicinio sprendimo dalyvaujantys asmenys dar negalėjo jo paminėti savo pastabose) prašymas priimti prejudicinį sprendimą pripažintas nepriimtinu dėl to, kad nacionalinės teisės normoje nebuvo „tiesioginės ir besąlygiškos nuorodos“ į Sąjungos teisę. Dėl šio aspekto aptariamame sprendime nurodyta, kad „Teisingumo Teismo vykdomas Sąjungos teisės nuostatų aiškinimas esant visiškai vidaus situacijoms pateisinamas tuo, kad jos, vadovaujantis nacionaline teise, yra tiesiogiai ir besąlygiškai taikomos“ (
17
). Galiausiai šis reikalavimas ką tik buvo pakartotas neseniai nagrinėtoje byloje Nolan, kurioje Teisingumo Teismas pareiškė neturintis jurisdikcijos, nes nagrinėjamu atveju nacionalinės teisės sistemoje aiškiai ir tiksliai nesiremiama Sąjungos teise (
18
).
29.
Kiek tai susiję su prasme, kurią reikia suteikti minėtai sąlygai, manau, kad, pirma, žodžių junginys „tiesioginė nuoroda“ reiškia, kad nuoroda turi būti aiški ir nedviprasmiška. Galiausiai tai turi būti tikra nuoroda, todėl paprasto paminėjimo, kaip įkvėpimo šaltinio, nepakanka. Antra, manau, kad terminas „besąlygiška“ reiškia, jog nuoroda daroma į aptariamų teisės aktų visumą. Atskiros nacionalinės teisės aktų leidėjo nuorodos į atskirą iš Sąjungos teisės aktų išplaukiantį principą gali, manau, nepakakti, nes Teisingumo Teismo praktikos taikymas tokiam atvejui ir galiausiai atsakymas į prejudicinį klausimą galėtų pasirodyti netinkamas.
30.
Manau, kad kai abi šios sąlygos įvykdytos, prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra ne tik teisėtas, bet turėtų būti pripažintas priimtinu. Iš savanoriško nacionalinės teisės aktų leidėjo siekio laikytis Sąjungos teisės gali ir net privalo kilti logiška pasekmė, kad nacionalinis teismas negali nesilaikyti Sąjungos teismo pateikto Sąjungos teisės aktų aiškinimo. Juo labiau kad tokiais atvejais ir, remiantis logika, nacionalinio teismo prašymas priimti prejudicinį sprendimą neturėtų būti pateikiamas atsitiktinai, o tai turėtų tapti nuoseklia ir nuolatine praktika.
31.
Galiausiai manau, kad šioje byloje netikslinga kelti klausimą, ar nacionalinis teismas laikysis Teisingumo Teismo pateikto atsakymo. Iš lojalaus bendradarbiavimo principo akivaizdžiai išplaukia, kad Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs nacionalinis teismas tokiomis aplinkybėmis galės tik remtis Teisingumo Teismo pateiktu atsakymu (
19
).
32.
Norint nustatyti, ar prašymas priimti prejudicinį sprendimą priimtinas, šioje byloje, kaip ir byloje Cicala, pirmiausia reikia išnagrinėti, ar Vengrijos įstatyme daroma „tiesioginė ir besąlyginė nuoroda“ į Sąjungos konkurencijos teisės normas.
33.
Kaip jau pabrėžiau, šioje byloje dėl prejudicinio sprendimo dalyvaujantys asmenys negalėjo remtis minėtu sprendimu, nes jis buvo priimtas po to, kai jie pateikė pastabas. Vis dėlto jis yra ypač reikšmingas precedentas šioje byloje, nes su ja turi tam tikrų panašumų.
34.
Pirma, Sprendimo Cicala 25 ir 26 punktuose pabrėžiama, kad tuo atveju, kai aptariamoje nacionalinėje nuostatoje „daroma bendra nuoroda į „Bendrijos teisės sistemos principus“, o ne konkrečiai į Sąjungos teisės principus, į kuriuos daroma nuoroda prašyme priimti prejudicinį sprendimą, ar į kitus su šia sritimi susijusius principus, „negalima teigti, kad pateiktuose klausimuose nurodytos nuostatos tapo tiesiogiai taikomos remiantis Italijos teise“. Šioje byloje nagrinėjamame Vengrijos įstatyme nuoroda yra dar bendresnė, nes to įstatymo preambulėje tik abstrakčiai užsimenama apie „reikalavimą derinti Europos bendrijos teisės nuostatas ir Vengrijos konkurencijos įstatymo tradicijas“. Tačiau tai neturėtų stebinti, nes taip pasakė valstybės, kuri dar neturėjo Europos Sąjungos valstybės narės statuso, teisės aktų leidėjas.
35.
Be to, tikslinga pabrėžti, kad abiem atvejais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikę teismai prašo išaiškinti pirminės teisės nuostatas, kurios, be kita ko, yra labai bendro pobūdžio ir net principinės: vienu atveju tai yra SESV 296 straipsnio antra pastraipa ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnio 2 dalies c punktas, o kitu atveju – SESV 101 straipsnyje numatyta sąvoka „tikslas riboti konkurenciją“.
36.
Šiomis aplinkybėmis negalima tvirtinti, kad Vengrijos įstatyme dėl konkurencijos yra „tiesioginė ir besąlygiška nuoroda“ į SESV 101 straipsnį. Pirma, to įstatymo preambulėje pateikta tik bendra nuoroda į „Europos bendrijos“ teisės aktus konkurencijos srityje, tačiau aiškiai ir nedviprasmiškai nenurodytas joks konkretus principas, nors tie teisės aktai nurodyti, be kita ko, kaip papildomas įkvėpimo šaltinis šalia nacionalinės tradicijos. Antra, Vengrijos įstatyme, kaip ir Italijos įstatyme byloje Cicala, visiškai nenurodyta, kad dėl šios nuorodos netaikomos nacionalinės teisės taisyklės (
20
). Galiausiai pateiktas klausimas nėra pakankamai tikslus, nes susijęs su konkurenciją ribojančių veiksmų sąvoka pagal pirminę teisę.
37.
Iš prieš tai nurodytų argumentų išplaukia, jog iš esmės reikia daryti išvadą, kad šioje byloje nėra akivaizdaus Sąjungos intereso išsaugoti prašyme priimti prejudicinį sprendimą nurodytos ir tiesiogiai bei besąlygiškai iš Sąjungos teisės perimtos nuostatos vienodo aiškinimo.
38.
Tai konstatavus (
21
) vis dėlto reikėtų aptarti Komisijos teiginį, kad būtina ypač atidžiai nagrinėti atvejus, kai nacionalinės teisės aktuose reikia perimti Sąjungos teisę dėl konkurenciją ribojančių veiksmų.
39.
Komisija, savo teiginį grįsdama Reglamento (EB) Nr. 1/2003 3 straipsniu ir įvairiais teismo sprendimais, tvirtina, kad minėtas akivaizdus interesas konkurencijos teisėje paprastai egzistuoja. Manau, kad, nepaisant argumentų, leidžiančių teigti, jog konkurencijos teisėje minėtas interesas gali būti šiek tiek svarbesnis, šie argumentai negali atstoti tiesioginės ir besąlygiškos nuorodos dėl toliau nurodomų priežasčių.
40.
Pirma, neabejotina, kad Sprendime Dzodzi nustatyta praktika ypač dažnai taikoma konkurencijos teisės srityje. Minėtuose sprendimuose Bronner, Poseidon Chartering, ETI ir kt. ir Sprendime Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio (
22
) Teisingumo Teismas pripažino priimtinais prašymus priimti prejudicinį sprendimą bylose, kuriose ginčas pagrindinėje byloje iš esmės nepateko į Sąjungos teisės taikymo sritį ir iš tiesų buvo susijęs su nacionalinės teisės nuostata konkurencijos srityje.
41.
Šiose bylose Teisingumo Teismo kompetencija buvo patvirtinta papildomu argumentu, kad reikėtų vengti skirtingai aiškinti vieną ir tą pačią Sąjungos teisės nuostatą pagal tai, ar ji taikoma tik netiesiogiai (remiantis nacionalinėje teisėje pateikta nuoroda), ar tiesiogiai (nes ta nuostata patenka ir į nacionalinės teisės, ir į SESV 101 straipsnio taikymo sritį) (
23
).
42.
Iš tiesų pagal Reglamento (EB) Nr. 1/2003 3 straipsnio 1 dalį nacionalinės teisės nuostatos konkurencijos srityje (kaip antai Tpvt 11 straipsnio 1 dalis) turi būti taikomos kartu su SESV 101 ir SESV 102 straipsniais, kai nagrinėjami susitarimai, sprendimai ar suderinti veiksmai „gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą“, kaip tai suprantama pagal Sutartį.
43.
Todėl, priešingai, atrodo, kad kai nėra pavojaus, jog gali būti padarytas poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai, tos nacionalinės teisės nuostatos taikomos nepriklausomai nuo Sąjungos teisės. Sąjungos teisės aktų leidėjo pozicija šiuo aspektu yra labai aiški: Reglamento (EB) Nr. 1/2003 3 straipsnio 1 ir 2 dalyse šis patikslinimas aiškiai išdėstytas, o pačios Komisijos pranešime, kuriame išdėstytos gairės dėl poveikio prekybai sąvokos, nustatyta, kad šis kriterijus „taip pat apibrėžia Reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [SESV 101 ir 102] straipsniuose, įgyvendinimo taikymo sritį“ (
24
).
44.
Todėl kai yra pavojus, kad gali būti padarytas poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai, nacionalinė teisė turi būti taikoma kartu su Sąjungos teise (Reglamento (EB) Nr. 1/2003 3 straipsnio 1 dalis), kurioje nustatytos nacionalinės teisės taikymo ribos (Reglamento (EB) Nr. 1/2003 3 straipsnio 2 dalis), tačiau kitais atvejais nacionalinė konkurencijos teisė taikoma (ir dėl tos priežasties – aiškinama) iš esmės nepriklausomai nuo Sąjungos teisės.
45.
Iš tiesų iš Sutarties ir Reglamento (EB) Nr. 1/2003 matyti, kad konkurencijos srityje valstybės narės turi tam tikrą kompetenciją, kuri neapsiriboja vien administracinėmis ir vykdymo funkcijomis, bet apima ir teisėkūros įgaliojimus. Kai jos veikia joms priskirtoje srityje, joms suteikti įgaliojimai visiškai neribojami taikant Sąjungos teisės viršenybės principą, nes SESV 101 ir SESV 102 straipsniai joms netaikomi ir nėra jokių suderintų Europos Sąjungos teisės aktų šioje srityje.
46.
Taigi tik Reglamento (EB) Nr. 1/2003 3 straipsniu negalima pagrįsti Teisingumo Teismo kompetencijos tais atvejais, kai ginčas pagrindinėje byloje turi būti nagrinėjamas taikant tik nacionalinės teisės nuostatas (
25
). Jei būtų teigiama priešingai, „poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai“ kriterijus taptų neveiksmingas ir būtų nepagrįstai pažeista suverenumo erdvė, specialiai ir išimtinai palikta minėtoms valstybėms narėms.
47.
Beje, pastaraisiais metais laipsniškas nacionalinės teisės aktų konkurencijos srityje „europinimas“ buvo vykdomas, ypač naujosiose valstybėse narėse, Sąjungos teisę imant kaip pavyzdį (
26
). Tačiau tai nereiškia, kad šis „europinimas“ turi būti grindžiamas teismo praktika. Nors gali būti naudinga, ar net pageidautina, kad valstybių narių konkurencijos srities teisės aktai, kurie taikomi išimtinai vidaus situacijoms (kai nedaromas poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai), sutaptų su Sąjungos teise ir kad nacionalinės valdžios institucijos, taikydamos ir aiškindamos minėtus nacionalinės teisės aktus, vadovautųsi Teisingumo Teismo praktika dėl SESV 101 ir SESV 102 straipsnių taikymo, šio suderinimo neturėtų būti reikalaujama prašymų priimti prejudicinį sprendimą forma.
48.
Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą reikia pripažinti priimtinu tik tuo atveju, jei yra „aiški ir besąlygiška“ nuoroda į Sąjungos teisę, kaip to reikalaujama minėtuose sprendimuose Kleinwort Benson ir Cicala, ir nereikia daryti šio kriterijaus išimties tais atvejais, kai nacionalinės teisės aktų leidėjo daroma nuoroda susijusi su konkurencijos teisės nuostata. Kadangi minėtos sąlygos šioje byloje neįvykdytos, manau, kad Teisingumo Teismas turėtų pripažinti, kad šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra nepriimtinas ir kad jo jurisdikcijai nepriklauso tą prašymą nagrinėti.
V – Prejudicinio klausimo nagrinėjimas
49.
Nepažeisdamas to, kas išdėstyta ankstesnėje dalyje, toliau aptarsiu bylos esmę tam atvejui, jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas.
A – Preliminarios pastabos
50.
Šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo klausia, ar galima kelis atskirų įmonių susitarimus su įmonių asociacija pripažinti susitarimais, kuriais siekiama apriboti konkurenciją pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį. Prieš nagrinėjant šį klausimą reikia pateikti kelias preliminarias pastabas dėl faktinių ir teisinių bylos ypatybių ir kelis patikslinimus dėl ginčijamų sutarčių identifikavimo ir galiausiai dėl sąvokos „tikslas riboti“.
1. Bylos ypatybės
51.
Pagrindinėje byloje keliamas klausimas dėl apskritai sudėtingų susitarimų, kurių pagrindiniai subjektai yra dvi draudimo bendrovės Allianz ir Generali, keli įgaliotieji automobilių platintojai ir jiems atstovaujanti asociacija (GÉMOSZ), teisėtumo. Šiuo atžvilgiu bylos ypatybė yra ta, kad įgaliotųjų automobilių platintojų santykiai su draudikais yra dvejopi: klientams pasirašant transporto priemonės draudimo sutartį įgaliotieji automobilių platintojai veikia kaip draudimo tarpininkai ar draudimo brokeriai, o taisant draudiminį įvykį patyrusias transporto priemones tie įgaliotieji automobilių platintojai veikia kaip remontininkai, kuriems atlygį moka aptariamos draudimo bendrovės, be kita ko, pagal iš anksto jų vardu parduotas draudimo sutartis.
52.
Allianz ir Generali kiekvienais metais susitaria su transporto priemonių remontininkais dėl remonto sąlygų ir įkainių, kuriuos minėti remontininkai taiko jų pastangomis apdraustoms transporto priemonėms. Remdamiesi šiais susitarimais, remontininkai gali remontuoti apdraustas transporto priemones iš anksto nepasitarę su draudikais.
53.
Nuo 2002 m. pabaigos daugelis įgaliotųjų automobilių platintojų, kurie taip pat veikia kaip remontininkai, paprašė GÉMOSZ kiekvienais metais jų vardu susitarti su draudikais dėl pagrindų sutarčių dėl aptariamų įkainių.
54.
2004 ir 2005 m. draudimo bendrovė Allianz sudarė pagrindų sutartis su GÉMOSZ dėl aptariamų įkainių. Vėliau remdamasi minėtomis pagrindų sutartimis Allianz sudarė individualius susitarimus su įgaliotaisiais automobilių platintojais remontininkais. Pagal tuos individualius susitarimus įgaliotieji automobilių platintojai remontininkai galėjo pretenduoti į didesnį atlygį, nei numatytas sutartyje su GÉMOSZ, jei bus pasiekta ar išlaikyta tam tikra Allianz draudimo sutarčių dalis nuo bendro aptariamo įgaliotojo automobilių platintojo parduotų transporto priemonių draudimo sutarčių skaičiaus.
55.
Per nagrinėjamą laikotarpį Generali nesudarė nė vienos pagrindų sutarties su GÉMOSZ, tačiau sudarė nemažai individualių susitarimų su įgaliotaisiais automobilių platintojais. Atrodo, kad šiuose susitarimuose nebuvo nuostatų dėl įkainių padidinimo, kurios būtų panašios į Allianz sudarytuose susitarimuose esančias nuostatas; vis dėlto Vengrijos konkurencijos institucija nustatė, kad Generali praktiškai taikė analogišką komercinio skatinimo sistemą.
56.
Be to, nuo 2000 iki 2005 m. ir Allianz, ir Generali sudarė įvairius susitarimus su draudimo brokeriais, kad už didesnį atlygį paskatintų minėtų draudimo bendrovių produktų pardavimą.
57.
Ši byla yra sudėtinga iš esmės dėl to, kad joje persipina konkurenciją galbūt ribojančios veiklos rūšys, susijusios su dviem visiškai skirtingomis rinkomis: draudimo rinka ir motorinių transporto priemonių remonto paslaugų rinka. Taigi atsakant į prejudicinį klausimą reikės aiškiai atskirti abi nagrinėjamas rinkas.
2. Dėl ginčijamų susitarimų
58.
Be to, kad ši susitarimų visuma yra sudėtinga, negaliu nepažymėti, jog Vengrijos Aukščiausiojo Teismo pateiktame prejudiciniame klausime kalbama tik apie „draudimo bendrovės ir tam tikrų transporto priemonių remontininkų“ ir apie „draudimo bendrovės ir transporto priemonių remontininkų asociacijos sudarytus dvišalius susitarimus“.
59.
Taigi šis prejudicinis klausimas susijęs tik su minėtais susitarimais, t. y. pirma, sudarytais draudimo bendrovių Allianz ir Generali ir įvairių įgaliotųjų automobilių platintojų remontininkų ir, antra, Allianz ir įgaliotiesiems automobilių platintojams atstovaujančios asociacijos (GÉMOSZ).
60.
Vis dėlto Vengrijos vyriausybė ir Komisija mano, kad minėtus susitarimus reikia nagrinėti atsižvelgiant į tam tikrus GÉMOSZ sprendimus ir į draudimo bendrovių ir įgaliotųjų automobilių platintojų draudimo brokerių sudarytus susitarimus. Nepaisant prejudicinio klausimo formuluotės ir dėl priežasčių, kurias nurodysiu toliau, man atrodo sunku nenagrinėti visumos.
3. Dėl sąvokos „tikslas riboti“
61.
Pateikęs prejudicinį klausimą Vengrijos Aukščiausiasis Teismas nori sužinoti, ar minėti susitarimai laikomi ribojančiais konkurenciją dėl juose nustatyto tikslo, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį.
62.
Pagal šią nuostatą „kaip nesuderinami su bendrąja rinka yra draudžiami: visi įmonių susitarimai, įmonių asociacijų sprendimai ir suderinti veiksmai, kurie gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą ir kurių tikslas ar poveikis yra konkurencijos trukdymas, ribojimas arba iškraipymas vidaus rinkoje“.
63.
Taigi SESV 101 straipsnio 1 dalyje numatytos dvi draudžiamų konkurencijos ribojimų kategorijos – susitarimai ar veiksmai, kurių „tikslas“ riboti konkurenciją, ir susitarimai ar veiksmai, kurių „poveikis“ riboti konkurenciją. Kaip išaiškinta teismų praktikoje, jungtuko „ar“ vartojimas rodo, kad antroji kvalifikacija yra papildoma pirmosios atžvilgiu: pirmiausia reikia įvertinti „patį susitarimo tikslą atsižvelgiant į ekonomines aplinkybes, kuriomis jis turi būti taikomas“, bet „jei išanalizavus šio susitarimo sąlygas paaiškėja, kad jis nėra pakankamai žalingas konkurencijai, tuomet reikia nagrinėti jo poveikį ir, norint jį uždrausti, reikia įrodyti, jog konkurencijai iš tikrųjų buvo smarkiai trukdoma, ji buvo ribojama arba iškraipoma“. „Pažeidimas dėl susitarimo tikslo“ ir „pažeidimas dėl susitarimo poveikio“ skiriasi tuo, kad tam tikros susitarimo tarp įmonių formos gali būti savaime laikomos žalingomis normaliai konkurencijai (
27
).
64.
Teiginys, kad susitarimu ar veiksmais siekiama riboti konkurenciją, prilygsta savotiškai prezumpcijai, nes jei ribojamas įrodytas, nebūtina tirti aptariamo susitarimo ar veiksmų poveikio konkurencijai. Be to, draudimą galima priimti prevencijos tikslais, nelaukiant, kol iš tikrųjų atsiras galimas kenksmingas poveikis konkurencijai (
28
).
65.
Kaip Komisija nurodo SESV 101 straipsnio 3 dalies taikymo gairėse, „tai ribojimai, kurie, atsižvelgiant į Bendrijos konkurencijos taisyklėmis siekiamus tikslus, turi tokį didelio neigiamo poveikio konkurencijai potencialą, kad norint taikyti [SESV 101] straipsnio 1 dalies nuostatas nebūtina įrodyti konkretaus neigiamo poveikio rinkai. Ši prielaida paremta ribojimo sunkumu ir patirtimi, rodančia, kad tikslas riboti konkurenciją gali daryti neigiamą poveikį rinkai ir kelia grėsmę Bendrijos konkurencijos taisyklėmis siekiamiems tikslams“ (
29
). Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad šią kategoriją reikia suprasti siaurai ir ją taikyti tik tais atvejais, kai egzistuoja esminis pavojus, kad gali kilti labai sunkus žalingas poveikis.
66.
Tačiau, remiantis nusistovėjusia teismo praktika, vertinant susitarimo tikslo antikonkurencinį pobūdį reikia išnagrinėti jo nuostatų turinį, siekiamus tikslus ir ekonominį bei teisinį jo taikymo kontekstą. Net jei šalių valia nėra būtinas elementas susitarimo ribojamam poveikiui nustatyti, niekas nedraudžia Komisijai ar Sąjungos teismams atsižvelgti į šią valią (
30
).
67.
Remdamasis šia teismo praktika šioje byloje nagrinėsiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytų susitarimų, t. y. draudimo bendrovių ir tam tikrų įgaliotųjų automobilių platintojų remontininkų ar juos vienijančios asociacijos (GÉMOSZ) susitarimų, turinį ir jais siekiamą objektyvų tikslą. Paskui nagrinėsiu ekonominį ir teisinį minėtų susitarimų taikymo kontekstą. Manau, kad šis kontekstas turi apimti susitarimus ir sprendimus, į kuriuos nuorodą daro Vengrijos vyriausybė ir Komisija, t. y. GÉMOSZ sprendimus ir su draudimo brokeriais sudarytus susitarimus.
B – Ginčijamų susitarimų turinys ir objektyvus tikslas
68.
Dėl, pirma, prejudiciniame klausime nurodytų susitarimų turinio ir objektyvaus tikslo manau, kad susitarimai, kuriais draudimo bendrovės įgaliotiesiems automobilių platintojams siūlo tuo didesnį atlygį už transporto priemonių remontą, kuo didesnę įgaliotojo automobilių platintojo parduotų draudimo sutarčių procentinę dalį sudaro aptariamos bendrovės draudimo sutartys, neturėtų būti laikomi susitarimais, kuriais siekiama riboti konkurenciją.
69.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad tai yra vertikalieji susitarimai, kuriems SESV 101 straipsnio 1 dalis paprastai netaikoma, nebent būtų taikoma išimtis (
31
). Taigi, kitaip nei horizontaliųjų susitarimų (
32
) atveju, kai daug lengviau nustatyti konkurencijos ribojimo tikslą ir poveikį, vertikalieji susitarimai yra gerokai sudėtingesni.
70.
Tačiau Vengrijos vyriausybė ir Komisija nesutinka, kad aptariami susitarimai gali būti laikomi vertikaliaisiais susitarimais. Pasak jų, draudimo bendrovių ir įgaliotųjų automobilių platintojų remontininkų nesieja joks teisinis ryšys, kurio pagrindu viena šalis teiktų paslaugą kitai šaliai. Kadangi remontininkai nėra draudimo bendrovių klientai, o valandiniai remonto įkainiai negali būti laikomi paslauga atsilyginant už draudimo sutarčių pardavimą, šioje byloje negali būti kalbama apie tikrą „vertikalumą“. Galiausiai minėtos šalys mano, kad vertikaliųjų susitarimų negali būti, kai nėra teisinio ryšio, kurio pagrindu viena šalis teiktų paslaugą kitai šaliai.
71.
Allianz, priešingai, mano, kad jos susitarimai su įgaliotaisiais automobilių platintojais yra akivaizdžiai vertikalūs, nes pastarieji jai už atlygį teikia apdraustų transporto priemonių remonto ar tarpininkavimo, kiek tai susiję su draudimo sutarčių pardavimu, paslaugas.
72.
Manau, kad Allianz teiginys labiau atitinka Reglamente (ES) Nr. 330/2010 pateiktą platų vertikaliųjų susitarimų apibrėžimą. Iš tiesų to reglamento 1 straipsnio 1 dalies a punkte vertikalusis susitarimas apibrėžtas kaip „dviejų arba daugiau įmonių, kurių kiekviena, susitarimo arba suderintų veiksmų atžvilgiu, veikia skirtingame gamybos arba platinimo grandinės lygmenyje, susitarimas arba suderinti veiksmai, susijęs su sąlygomis, kuriomis šalys gali pirkti, parduoti arba perparduoti tam tikras prekes arba paslaugas“.
73.
Todėl manau, pirma, kad draudimo bendrovės ir įgaliotieji automobilių platintojai remontininkai susitarimo tikslais veikia esant skirtingiems platinimo grandinės lygmenims ir, antra, kad nagrinėjamuose susitarimuose šalys nustatė sąlygas, kuriomis įgaliotieji automobilių platintojai teikia paslaugas draudimo bendrovėms, ir kad draudimo bendrovės jiems atlygina pagal sutartus įkainius. Tai patvirtina ir faktas, kad neginčijama, pavyzdžiui, jog įgaliotieji automobilių platintojai parduoda minėtų draudimo bendrovių draudimo produktus už atlygį, o prašyme priimti prejudicinį sprendimą iš tikrųjų klausiama, ar nustatyta atlygio tvarka (valandinio remonto įkainio forma) atitinka SESV 101 straipsnio 1 dalį. Todėl manau, kad prejudiciniame klausime nurodyti susitarimai yra vertikalieji susitarimai.
74.
Tačiau iki šiol Teisingumo Teismas prie vertikaliųjų susitarimų, kurių tikslas riboti konkurenciją, priskyrė tik minimalios perpardavimo kainos nustatymą (
33
), lygiagrečios prekybos tarp valstybių narių draudimą nustatant teritorinį išimtinumą (
34
) ir visai neseniai – nuostatas, pagal kurias platintojams draudžiama tam tikrus produktus parduoti internetu, nebent minėtas draudimas yra objektyviai pateisinamas, kaip antai taikant pasirinktinio platinimo sistemą (
35
).
75.
Priešingai, kaip nurodysiu toliau, šioje byloje nagrinėjami susitarimai, kalbant apie juos atskirai, neturi ribojamosios galios, kuri būdinga pirma aprašytoms nuostatoms.
76.
Vengrijos vyriausybė ir Komisija tvirtina, kad tai, jog ginčijamais susitarimais nustatyta, kad draudimo bendrovių mokamas valandinis remonto įkainis priklauso nuo įgaliotojo automobilių platintojo remontininko parduodamos nustatytos tų bendrovių produktų procentinės dalies, o ne nuo parduodamo nustatyto produktų skaičiaus, leidžia draudimo bendrovėms išsaugoti tas rinkos dalis, kurias jos užėmė susitarimų sudarymo momentu. Tačiau toks tikslas savaime yra antikonkurencinis. Susitarimais nustatomas ryšys tarp iš esmės viena nuo kitos nepriklausomos veiklos, t. y. tarp motorinių transporto priemonių remonto ir draudimo produktų pardavimo; taip iškraipomas normalus rinkos funkcionavimas ir patvirtinamas nagrinėjamų susitarimų antikonkurencinis tikslas.
77.
Dėl šio aspekto pirmiausia reikia priminti, kad pagal konkurencijos teisę akivaizdžiai nedraudžiamos nuostatos, kuriose išdėstyti procentine dalimi išreikšti tikslai, ir juo labiau nenumatomos sankcijos už bet kokį vertikalų susitarimą, kuriuo siekiama padidinti suinteresuotojo asmens vykdomo pardavimo apimtį konkurentų vykdomo pardavimo sąskaita. Aiškiausias šios padėties įrodymas yra vadinamojo „darbo su vienu tiekėju“ arba „nekonkuravimo nuostatos“ (
36
) toleravimas su tam tikrais ribojimais laiko atžvilgiu.
78.
Taigi, pavyzdžiui, pagal Reglamento (ES) Nr. 330/2010 5 straipsnio 1 dalies a punktą SESV 101 straipsnio 3 dalyje numatyta išimtis netaikoma tik toms nekonkuravimo nuostatoms, „kurių galiojimo trukmė yra neribota arba ilgesnė nei penkeri metai“ (todėl joms taikoma SESV 101 straipsnio 1 dalis), taigi ta išimtis taikoma trumpiau galiojančioms nuostatoms. Savo ruožtu Komisijos vertikaliųjų apribojimų gairėse išdėstyta, kad „įsipareigojimai pirkti iš vieno tiekėjo, kurie trunka mažiau nei vienus metus ir kuriuos sudaro nedominuojančios [dominuojančios padėties neužimančios] įmonės, paprastai nesukelia pastebimo antikonkurencinio poveikio arba bendro neigiamo poveikio“ (
37
).
79.
Žinoma, tai, kad Reglamente (ES) Nr. 330/2010 numatyta, jog išimtis netaikoma konkrečiai vertikaliųjų susitarimų rūšiai, nereiškia, kad šie susitarimai būtinai priskiriami prie susitarimų, kurių tikslas riboti, kategorijos. Vis dėlto taip pat neabejotina, kad Reglamente (ES) Nr. 330/2010 numatytas „juodasis sąrašas“ ir Komisijos tipiškais pripažinti ribojimai didžiąja dalimi sutampa su susitarimais ar veiksmais, kurie teismų praktikoje pripažinti susitarimais, turinčiais tikslą riboti. Todėl nors tai nėra lemiamas kriterijus, akivaizdu, kad šiuos sąrašus galima naudoti kaip orientyrą nustatant, kas, be kita ko, nelaikoma tikslu riboti.
80.
Be to, teismo praktikoje išnagrinėti konkretūs vertikalieji susitarimai, į kuriuos buvo įtrauktos tokios rūšies nekonkuravimo nuostatos, ir padaryta išvada, kad jais nebuvo siekiama riboti konkurenciją, nors ir reikėjo patikrinti, ar jų poveikis nėra jos trukdymas, ribojimas arba iškraipymas (
38
).
81.
Manau, kad ginčijami susitarimai, atsižvelgiant į jų turinį ir tikslą, nekelia tokio didelio konkurencijos ribojimo pavojaus, kaip vertikalieji susitarimai, kurie anksčiau teismo praktikoje buvo laikomi turinčiais tikslą riboti konkurenciją. Be to, jų galimybė riboti konkurenciją atrodo net mažesnė negu vertikaliųjų susitarimų, kuriais, remiantis teismo praktika, nesiekiama riboti konkurencijos, tačiau kurie gali turėti antikonkurencinį poveikį (
39
).
C – Ginčijamų susitarimų ekonominės ir teisinės aplinkybės
82.
Kaip nurodžiau, norint įvertinti antikonkurencinį susitarimo pobūdį, vis dėlto reikia taip pat išnagrinėti ekonomines ir teisines aplinkybes, kuriomis jis taikomas, kaip nustatyta teismo praktikoje (
40
).
83.
Šiuo klausimu Komisijos pranešime dėl SESV 101 straipsnio 3 dalies taikymo gairių nurodyta, kad „gali tekti išnagrinėti kontekstą, kuriame [susitarimas] yra (turėtų būti) taikomas, ir faktinius šalių veiksmus rinkoje. Kitaip tariant, prieš nusprendžiant, ar konkretaus apribojimo tikslas yra konkurencijos ribojimas, gali prireikti ištirti faktus, kuriais paremtas susitarimas, ir ypatingas sąlygas, kuriomis jis taikomas. Pasitaiko, kad susitarimo įgyvendinimo būdas gali atskleisti tikslą riboti, nors tas tikslas susitarime nėra aiškiai išdėstytas“ (
41
).
84.
Taigi, šioje byloje ginčijami susitarimai buvo taikomi esant labai konkrečiam kontekstui, kuris iš pirmo žvilgsnio kelia tam tikrų opių klausimų.
85.
Pirma, visiškai akivaizdu, kad GÉMOSZ sprendimai sudaro horizontalųjį susitarimą su įgaliotaisiais automobilių platintojais dėl motorinių transporto priemonių remonto paslaugos įkainių ir sąlygų. Antra, draudimo bendrovės, sudariusios ginčijamus susitarimus, t. y. Allianz ir Generali, atsižvelgiant į teismo posėdyje pateiktą informaciją, kartu užėmė daugiau kaip 70 % aptariamos rinkos. Dėl to didžiausios draudimo rinkos bendrovės, sudarydamos susitarimus su įgaliotaisiais automobilių platintojais ir (arba) su GÉMOSZ dėl remonto įkainių, grindžiamų įkainiais, dėl kurių anksčiau susitarta toje asociacijoje, sustiprino ir įgyvendino įgaliotuosius automobilių platintojus įpareigojantį horizontalųjį susitarimą. Galiausiai draudimo bendrovių susitarimais su brokeriais buvo dar labiau sustiprintas galimas antikonkurencinis draudimo bendrovių ir įgaliotųjų automobilių platintojų sudarytų susitarimų poveikis.
86.
Žvelgiant visų pirma tik iš automobilių draudimo rinkos perspektyvos, manau, kad aprašytos aplinkybių visumos nepakanka, kad būtų galima nacionalinio teismo nurodytus vertikaliuosius susitarimus pripažinti susitarimais, kurių tikslas riboti konkurenciją.
87.
Neabejotina, kad susitarimais su GÉMOSZ ir įgaliotaisiais automobilių platintojais remontininkais Allianz ir Generali siekė padidinti savo rinkos dalis, o šių pastangų poveikis buvo konkurentų išstūmimas iš rinkos. Tačiau, kaip jau nurodžiau, dėl šio tikslo ginčijami susitarimai netampa ribojantys dėl jais siekiamo tikslo.
88.
Manau, jog tam, kad būtų galima konstatuoti, jog buvo tikslas riboti draudimo rinką, būtina įrodyti, kad Allianz ir Generali buvo sudariusios antikonkurencinį horizontalųjį susitarimą ar kad bent suderino veiksmus, siekdamos išstumti konkurentus iš rinkos, nes tokiais veiksmais savo ruožtu siekiama tikslo riboti konkurenciją. Be to, tai, atrodo, sutampa su Komisijos pastabose siūloma pozicija, kai ji tvirtina, kad, atsižvelgiant į panašias sutarčių, kurias Allianz sudarė su GÉMOSZ ir įvairiais įgaliotaisiais automobilių platintojais, o Generali – su įvairiais įgaliotaisiais automobilių platintojais, sąlygas, šioje byloje negalima atmesti prielaidos, kad draudimo bendrovės buvo suderinusios veiksmus.
89.
Šiomis aplinkybėmis vis dėlto reikia priminti, kad, remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, „pagal [SESV 101] straipsnio 1 dalį suderinti veiksmai reiškia tokią derinimo tarp įmonių formą, kai dar nesudaromas susitarimas tikrąja šio žodžio prasme, tačiau konkurencijos keliama rizika sąmoningai pakeičiama praktiniu įmonių tarpusavio bendradarbiavimu. 1975 m. gruodžio 16 d. Sprendime Suiker Unie prieš Komisiją <…> Teisingumo Teismas taip pat patvirtino, kad suderintus veiksmus sudarantys derinimo ir bendradarbiavimo kriterijai, pagal kuriuos visiškai nereikalaujama parengti tikrą „planą“, turi būti aiškinami atsižvelgiant į konkurenciją reglamentuojančių Sutarties nuostatų pamatinę koncepciją, pagal kurią kiekvienas ūkio subjektas turi savarankiškai nuspręsti, kokios politikos ketina laikytis bendrojoje rinkoje ir kokias sąlygas sudarys savo klientams. Nors tiesa, kad šis savarankiškumo reikalavimas nedraudžia ūkio subjektams protingai prisitaikyti prie esamo ar numatomo savo konkurentų elgesio, tuo reikalavimu griežtai draudžiamas bet koks tiesioginis ar netiesioginis tokių ūkio subjektų bendravimas, jei tokio bendravimo tikslas ir poveikis – sukurti konkurencijos sąlygas, kurios, atsižvelgiant į tiekiamų prekių ir teikiamų paslaugų pobūdį, įmonių dydį ir skaičių bei šios rinkos apimtį, neatitinka normalių sąlygų nagrinėjamoje rinkoje“ (
42
).
90.
Todėl tam, kad būtų galima teigti, jog egzistuoja suderinti veiksmai, reikia, pirma, konstatuoti, kad buvo valios sutaptis, kurios pagrindu konkuruojančios įmonės nusprendė rinkoje esančią riziką pakeisti tarpusavio koordinavimu, ir, antra, kad būtų kokia nors tų įmonių tiesioginio ar netiesioginio bendravimo forma (
43
). Be to, suderintų veiksmų sąvoka, „be įmonių veiksmų suderinimo, apima elgesį rinkoje po šio suderinimo ir priežastinį ryšį tarp šių dviejų elementų“ (
44
).
91.
Atsižvelgdama į šią teismo praktiką Komisija mano, kad tai, jog draudimo bendrovės sutiko su įgaliotųjų automobilių platintojų pasiūlytomis standartinėmis sąlygomis, ir tai, kad sutarčių sąlygos panašios ir net identiškos, parodo, kad tai yra horizontalieji susitarimai arba bent suderinti veiksmai, kuriuos atskirai įgyvendino ir draudimo bendrovės, ir įgaliotieji automobilių platintojai.
92.
Dėl šio aspekto vis dėlto reikia priminti, kad vien elgesio lygiagretumo nepakanka įrodyti, kad egzistuoja suderinti veiksmai, jeigu yra kitas galimas aptariamo elgesio paaiškinimas. Teisingumo Teismas aiškiai pasakė, kad, „priimant sprendimą dėl įvairių faktų įrodomosios galios, reikia priminti, kad lygiagretus elgesys negali būti laikomas derinimo įrodymu, nebent derinimas yra vienintelis tikėtinas tokio elgesio paaiškinimas. Iš tikrųjų svarbu atsižvelgti į tai, kad nors Sutarties 85 straipsniu draudžiamas bet koks slaptas susitarimas, kuriuo iškreipiama konkurencija, šis straipsnis neatima iš ūkio subjektų teisės sumaniai prisiderinti prie esamo ir numatomo savo konkurentų elgesio“ (
45
).
93.
Nacionalinis teismas turi įvertinti, ar yra tokio derinimo ar suderintų veiksmų įrodymų. Tik tuo atveju, jeigu tokie įrodymai egzistuotų, būtų galima tvirtinti, kad draudimo rinkoje yra tikslas riboti, nes konkuruojančių įmonių veiksmų derinimas, kurio tikslas pasidalyti rinką, yra vienas iš konkurencijos ribojimo būdų, kurį reikia tokiu pripažinti pagal minėtą teismo praktiką.
94.
Atvirkščiai, jei būtų nustatyta, pirma, kad abi draudimo bendrovės ketino padidinti pardavimo apimtis ir, antra, kad su įgaliotaisiais automobilių platintojais sudarė sutartis panašiomis sąlygomis, nors tam panašumui atsirasti palankias sąlygas sudarė tai, kad įgaliotieji automobilių platintojai buvo tarpusavyje iš anksto susitarę, kokių valandinių įkainių ketina reikalauti, man atrodo, kad šių įrodymų nepakaktų suderintiems veiksmams įrodyti.
95.
Tačiau, atrodo, nėra sunku nustatyti, kad tas susitarimų persipynimas įrodo tikslą riboti konkurenciją transporto priemonių remonto paslaugų rinkoje.
96.
Iš tikrųjų, atrodo, nustatyta, kad įgaliotojų automobilių platintojų horizontalus susitarimas dėl įkainių padidinimo atsispindėjo sudarytose sutartyse su draudimo bendrovėmis, kurios ne tik sutiko su įkainiais, dėl kurių įgaliotieji automobilių platintojai buvo susitarę asociacijoje GÉMOSZ, bet tam tikromis sąlygomis juos net padidino.
97.
Todėl iš pirmo žvilgsnio to horizontalaus susitarimo dėl remonto įkainių poveikis priklausė nuo to, ar draudimo bendrovės pritars šio susitarimo sąlygoms, kaip, panašu, ir atsitiko. Įgaliotųjų automobilių platintojų remontininkų (ar pačios GÉMOSZ) ir draudimo bendrovių sudarytais vertikaliaisiais susitarimais buvo patvirtintas iš esmės antikonkurencinis horizontalusis susitarimas. Dėl šios priežasties visi susitarimai (o ne tik horizontalusis susitarimas) tapo neteisėti, todėl sankcijas galima taikyti ne tik už įgaliotųjų automobilių platintojų remontininkų, bet ir už draudimo bendrovių elgesį.
98.
Bet kuriuo atveju nacionalinis teismas turi nustatyti tikslias nagrinėjamo susitarimo arba GÉMOSZ sprendimo sąlygas. Konkrečiai kalbant, reikia nustatyti, ar tas susitarimas įpareigoja pakankamai didelį skaičių įgaliotųjų automobilių platintojų remontininkų, kad būtų galima kalbėti apie tikrą horizontalųjį antikonkurencinį susitarimą.
99.
Jei šie faktai pasitvirtintų, remiantis išdėstytų argumentų visuma būtų galima teigti, kad motorinių transporto priemonių remonto paslaugų rinkoje egzistuoja konkurencijos ribojimas, prie kurio sustiprinimo prisidėjo draudimo bendrovių su GÉMOSZ ir atskirai su įgaliotaisiais automobilių platintojais sudaryti susitarimai. Kaip primena Komisija, už visus dviejose skirtingose rinkose veikiančių šalių susitarimus teismo praktikoje jau buvo skirtos sankcijos 2008 m. gruodžio 18 d. Sprendime Coop de France bétail et viande ir kt. (
46
).
VI – Išvada
100.
Todėl siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Magyar Köztársaság Legfelsőbb Bírósága pateiktą prejudicinį klausimą:
1.
Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos atsakyti į prašymą priimti prejuducinį sprendimą.
2.
Jei Teisingumo Teismas tam nepritartų, atsakyti reikėtų taip: dvišaliai draudimo bendrovės ir tam tikrų automobilių remontininkų arba draudimo bendrovės ir automobilių remontininkų asociacijos susitarimai, pagal kuriuos draudimo bendrovės už jos apdraustų transporto priemonių remontą remontininkui mokamas valandinis remonto įkainis, be kitų veiksnių, priklauso nuo minėtos draudimo bendrovės, remontininkui dalyvaujant kaip draudimo tarpininkui, pasirašytų sutarčių skaičiaus ir procentinės dalies:
a)
draudimo rinkoje nelaikomi susitarimais, kurių tikslas riboti konkurenciją, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį, nebent egzistuoja draudikų suderinti veiksmai, kuriais siekiama iš rinkos išstumti konkuruojančias įmones, o tai turi patikrinti nacionalinis teismas;
b)
gali būti laikomi susitarimais, kurių tikslas motorinių transporto priemonių remonto paslaugų rinkoje riboti konkurenciją, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį, atsižvelgiant į aplinkybes, kuriomis minėti susitarimai buvo taikomi, ir ypač į tai, ar egzistuoja įgaliotųjų automobilių platintojų sudarytas horizontalusis susitarimas dėl įkainių. Nacionalinis teismas turi nustatyti, ar toks susitarimas sudarytas ir koks jo turinys.
(
1
)	Originalo kalba: ispanų.
(
2
)	OL L 1, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205.
(
3
)	1996 m. Įstatymas Nr. LVII. (A tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról szóló 1996. évi LVII. Törvény, toliau – Tpvt).
(
4
)	Kaip teigia Allianz, tipinę šio draudiko sutartį sudarė trys skirtingos atlygio dalys atitinkamai atsižvelgiant į platintojo parduotų Allianz draudimo sutarčių dalį, t. y.: i) iki 30 %; ii) nuo 30 iki 50 %; arba iii) per 50 % bendro platintojo parduotų draudimo sutarčių skaičiaus. Sutartas padidintas valandinis transporto priemonių remonto įkainis buvo: i) nuo 10 iki 11 % platintojams, parduodantiems iki 30 % Allianz produktų iš parduotų draudimo sutarčių skaičiaus; ii) nuo 12 iki 13 % platintojams, parduodantiems nuo 30 % iki 50 % Allianz produktų iš parduotų draudimo sutarčių skaičiaus; ir iii) nuo 14 iki 15 % platintojams, parduodantiems virš 50 % Allianz produktų iš parduotų draudimo sutarčių skaičiaus. Nepaisant to, kas išdėstyta, kita aptariama draudikė Generali tvirtina, kad daugelyje Allianz su platintojais sudarytų sutarčių valandinio remonto įkainio padidinimas numatytas tik tuo atveju, jei minėtų platintojų parduoti Allianz produktai sudaro 50 % visų pardavimo sandorių.
(
5
)	Kaip teigia ši draudimo bendrovė, Generali su platintojais sudarytose sutartyse numatytas jų atlyginimo padidinimas tuo atveju, jei Generali produktai sudaro 30 % minėtų platintojų parduotų sutarčių. Šis tikslas buvo 10 procentinių dalių didesnis nei nagrinėjamu laikotarpiu Generali užimama rinkos dalis, t. y. 20 %.
(
6
)	1990 m. spalio 18 d. Sprendimas Dzodzi (C-297/88 ir C-97/89, Rink. p. I-3763. Precedentą galima taip pat rasti 1985 m. rugsėjo 26 d. Sprendime Thomasdünger (166/84, Rink. p. 3001).
(
7
)	Sprendimo Dzodzi 34–41 punktai.
(
8
)	2000 m. rugsėjo 26 d. generalinio advokato D. Ruiz- Jarabo Colomer pateiktos išvados byloje Kofisa Italia (2001 m. sausio 11 d. Sprendimas C 1/99, Rink. p. I-207) 22 ir paskesniuose punktuose galima rasti pareikštos kritikos apžvalgą. Dar anksčiau, 1985 m. gegužės 15 d., pateiktoje išvadoje minėtoje byloje Thomasdünger generalinis advokatas G. Mancini pareiškė, kad nesutinka, jog tokie prašymų priimti prejudicinį sprendimą būtų priimtini, nes tai, jo nuomone, prieštarauja Sutarties nuostatoms. Tokią pačią nuomonę pareiškė ir generalinis advokatas M. Darmon 1990 m. liepos 3 d. pateiktoje išvadoje minėtoje byloje Dzodzi, generalinis advokatas A. Tizzano išvadoje minėtoje byloje Adam, generalinis advokatas F. Jacobs 1996 m. rugsėjo 17 d. pateiktoje išvadoje byloje Leur- Bloem (1997 m. liepos 17 d. sprendimas, C-28/95, Rink. p. I-4161) ir 2001 m. lapkričio 15 d. byloje BIAO (2003 m. sausio 7 d. sprendimas, C-306/99, Rink. p. I-1).
(
9
)	Žr., be kita ko, minėtą Sprendimą Leur- Bloem; 1998 m. lapkričio 26 d. Sprendimą Bronner (C-7/97, Rink. p. I-7791); minėtą Sprendimą Kofisa Italia; minėtą Sprendimą Adam minėtą Sprendimą BIAO ir 2006 m. kovo 16 d. Sprendimą Poseidon Chartering (C-3/04, Rink. p. I-2505).
(
10
)	1995 m. kovo 28 d. sprendimas, C-346/93, Rink. p. I-615.
(
11
)	Minėta generalinio advokato D. Ruiz- Jarabo Colomer išvada byloje Kofisa Italia, minėta generalinio advokato F. Jacobs išvada byloje BIAO ir minėta generalinio advokato A. Tizzano išvada byloje Adam.
(
12
)	2008 m. balandžio 16 d. Teisingumo Teismo nutartis, C-186/07.
(
13
)	Žr. minėtų sprendimų atitinkamai 27 ir 29 punktus.
(
14
)	2007 m. gruodžio 11 d. sprendimas, C-280/06, Rink. p. I-10893.
(
15
)	Ten pat, 25 punktas.
(
16
)	2011 m. gruodžio 21 d. sprendimas, C-482/10, Rink. p. I-14139.
(
17
)	Ten pat, 19 punktas.
(
18
)	2012 m. spalio 18 d. sprendimas, C-583/10, 47 punktas.
(
19
)	Dėl lojalaus bendradarbiavimo principo žr. 2008 m. spalio 21 d. Sprendimą Marra (C-200/07 ir C-201/07, Rink. p. I-7929, 41 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).
(
20
)	Minėto Sprendimo Cicala 28 punktas.
(
21
)	Be to, kad per teismo posėdį Komisija pripažino, jog šiuo atveju nėra „tiesioginės ir besąlygiškos nuorodos“.
(
22
)	2006 m. gruodžio 14 d. sprendimas, C-217/05, Rink. p. I-11987.
(
23
)	Žr. minėtų sprendimų Bronner 19 ir 20 punktus; Poseidon Chartering 16 punktą; Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio 20 punktą ir ETI ir kt. 26 punktą. Šiuo klausimu taip pat žr. 2006 m. liepos 13 d. generalinės advokatės J. Kokott išvadą byloje Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio ir 2007 m. liepos 3 d. išvadą byloje ETI ir kt.
(
24
)	Komisijos pranešimas – Gairės dėl poveikio prekybai sąvokos pagal Sutarties 81 ir 82 straipsnius (OL C 101, 2004 m. p. 81, 8 punktas). Taip pat žr. Komisijos pranešimą dėl Komisijos ir nacionalinių teismų bendradarbiavimo taikant EB Sutarties 81 ir 82 straipsnius (OL C 101, 2004 m. p. 54, 6 punktas).
(
25
)	Būtų kitaip, jeigu būtų įrodyta, kad ginčijami susitarimai vis dėlto gali paveikti valstybių narių prekybą. Tačiau, kaip nurodžiau, šioje byloje tas klausimas nebuvo ginčijamas.
(
26
)	Šiuo klausimu žr. K. J. Cseres „The impact of regulation 1/2003 in the new Member States“, The Competition Law Review, 6 t., Nr. 2 (2010 m. liepos mėn.).
(
27
)	2008 m. lapkričio 20 d. Sprendimas Beef Industry Development Society ir Barry Brothers (C-209/07, Rink. p. I-8637, 15 ir 17 punktai).
(
28
)	Šiuo klausimu taip pat seniai nusistovėjusioje teismų praktikoje nustatyta, kad taikant SESV 101 straipsnio 1 dalį „nereikia atsižvelgti į konkretų susitarimo poveikį, jei paaiškėja, kad susitarimo tikslas yra konkurencijos ribojimas, trukdymas arba iškraipymas“. Šiuo klausimu žr. 1966 m. liepos 13 d. Sprendimą Consten ir Grundig prieš Komisiją (56/64 ir 58/64, Rink. p. 429, 496 punktas) ir 2002 m. spalio 15 d. Sprendimą Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją (C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P-C-252/99 P ir C-254/99 P, Rink. p. I-8375, 491 punktas).
(
29
)	Komisijos pranešimas – Sutarties 81 straipsnio 3 dalies taikymo gairės (OL C 101, 2004, p. 97, 21 punktas).
(
30
)	1983 m. lapkričio 8 d. Sprendimas IAZ International Belgium ir kt. prieš Komisiją (96/82-102/82, 104/82, 105/82, 108/82 ir 110/82, Rink. p. 3369, 23–25 punktai) ir 2009 m. spalio 6 d. Sprendimas GlaxoSmithKline Services ir kt. prieš Komisiją ir kt. (C-501/06 P, C-513/06 P, C-515/06 P ir C-519/06 P, Rink. p. I-9291, 58 punktas).
(
31
)	Šiuo klausimu žr. 2010 m. balandžio 20 d. Komisijos reglamentą (ES) Nr. 330/2010 dėl Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 101 straipsnio 3 dalies taikymo vertikaliųjų susitarimų ir suderintų veiksmų rūšims (OL L 102, p. 1). To reglamento 3 straipsnyje nustatytos rinkos dalių ribos, kurių negalima viršyti, kad būtų taikoma išimtis, o 5 straipsnyje išvardyti vertikalieji ribojimai, kuriems išimtis netaikoma.
(
32
)	Konkuruojančių įmonių susitarimai: akivaizdus pavyzdys galėtų būti tariamas Allianz ir Generali susitarimas dėl remonto įkainių.
(
33
)	1985 m. liepos 3 d. Sprendimas Binon (243/83, Rink. p. 2015).
(
34
)	Minėtas Sprendimas Consten ir Grundig prieš Komisiją ir 1978 m. vasario 1 d. Sprendimas Miller International Schallplatten prieš Komisiją (19/77, Rink. p. 131).
(
35
)	2011 m. spalio 13 d. Sprendimas Pierre Fabre Dermo- Cosmétique (C-439/09, Rink. p. I-9419).
(
36
)	Pagal Reglamento (EB) Nr. 330/2010 1 straipsnio 1 dalies d punktą žodžių junginys „nekonkuravimo nuostata“ suprantamas kaip „tiesioginis arba netiesioginis pirkėjo įsipareigojimas negaminti, nepirkti, neparduoti ar neperparduoti prekių arba paslaugų, konkuruojančių su sutartyje nurodytomis prekėmis ar paslaugomis, arba bet koks tiesioginis ar netiesioginis pirkėjo įsipareigojimas atitinkamoje rinkoje pirkti iš tiekėjo arba iš kitos tiekėjo nurodytos įmonės daugiau nei 80 % visų pirkėjo perkamų sutartyje nurodytų prekių arba paslaugų ir jų pakaitalų, minėtąjį procentą apskaičiuojant pagal visą jo pirkimų vertę arba, jei tame sektoriuje taip įprasta, apimtį, praėjusiais kalendoriniais metais“.
(
37
)	OL C 130, 2010, p. 1, 133 punktas.
(
38
)	Šiuo klausimu žr. 1991 m. vasario 28 d. Teisingumo Teismo sprendimą Delimitis (C-234/89, Rink. p. I-935, 13–15 punktai), 2000 m. gruodžio 7 d. Sprendimą Neste (C-214/99, Rink. p. I-11121, 25 punktas), 2008 m. rugsėjo 11 d. Sprendimą CEPSA (C-279/06, Rink. p. I-6681, 43 punktas) ir 2009 m. balandžio 2 d. Sprendimą Pedro IV Servicios (C-260/07, Rink. p. I-2437, 83 punktas).
(
39
)	Žr. pirmesnėje išnašoje nurodytą teismo praktiką.
(
40
)	Žr. ex multis minėto Sprendimo IAZ International Belgium ir kt. prieš Komisiją 23–25 punktus.
(
41
)	Minėto pranešimo 22 punktas.
(
42
)	1981 m. liepos 14 d. Sprendimas Züchner (172/80, Rink. p. 2021, 12–14 punktai).
(
43
)	Šiuo aspektu galima pacituoti 1972 m. liepos 14 d. Sprendimą Imperial Chemical Industries prieš Komisiją (48/69, Rink. p. 619, 64 punktas): „jei 85 straipsnyje „suderintų veiksmų“ sąvoka atskiriama nuo „įmonių susitarimų“ bei „įmonių asociacijų sprendimų“ sąvokos, taip yra dėl to, kad ji apimtų, pagal šiame straipsnyje numatytą draudimą, įmonių veiksmų derinimo formą, kai dar nesudaromas susitarimas tikrąja šio žodžio prasme, tačiau tais veiksmais konkurencijos keliama rizika sąmoningai pakeičiama praktiniu įmonių tarpusavio bendradarbiavimu“.
(
44
)	1999 m. liepos 8 d. Sprendimas Hüls prieš Komisiją (C-199/92 P, Rink. p. I-4287, 161 punktas).
(
45
)	1993 m. kovo 31 d. Sprendimas Ahlström Osakeyhtiö ir kt. prieš Komisiją (C-89/85, C-104/85, C-114/85, C-116/85, C-117/85 ir C-125/85-C-129/85, Rink. p. I-1307, 71 punktas).
(
46
)	C-101/07 P ir C-110/07 P, Rink. p. I-10193.