62007CC0348
GENERALINIO ADVOKATO
M. POIARES MADURO IŠVADA,
pateikta 2008 m. lapkričio 19 d. (
1
)
Byla C-348/07
Turgay Semen
prieš
Deutsche Tamoil GmbH
„Direktyva 86/653/EEB — 17 straipsnis — Savarankiškai dirbantys prekybos agentai — Sutarties galiojimo pabaiga — Teisė į nuostolių atlyginimą — Nuostolių atlyginimo sumos nustatymas“
1.
Šis Landgericht Hamburg (Hamburgo apygardos teismas) prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1986 m. gruodžio 18 d. Tarybos Direktyvos 86/653/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su savarankiškai dirbančiais prekybos agentais, derinimo (toliau – direktyva) 17 straipsnio įgyvendinimu (
2
). Landgericht prašo išaiškinti 17 straipsnį, kad būtų galima nustatyti, ar ir kokiomis sąlygomis prekybos agento teisė į nuostolių atlyginimą gali būti apribojama prarastais komisiniais. Toks išaiškinimas nacionaliniam teismui reikalingas nustatant, ar atitinkama nacionalinės teisės nuostata, kurios išaiškinimą pateikė Vokietijos teismai, yra nesuderinama su direktyvoje nustatytu nuostolių, į kurių atlyginimą nutrūkus sutartiniams santykiams su atstovaujamuoju turi teisę prekybos agentas, apskaičiavimo būdu.
I — Faktinės aplinkybės, teisinis pagrindas, pirminiai ir prejudiciniai klausimai
2.
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas nagrinėjant Turgay Semen, kuris dirbo atsakovės Deutsche Tamoil GmbH prekybos agentu, pareikštą ieškinį. Nuo 2001 m. lapkričio 1 d. iki T. Semen, kaip prekybos agentas, valdė atsakovei priklausančią degalinę. Atsakovė priklauso didelei Libijos įmonių grupei Oilinvest, turinčiai didelį degalinių tinklą Vokietijoje ir užsiimančiai naftos gavybos bei valymo verslu įvairiose pasaulio valstybėse.
3.
Pagal sutartį su atsakove ieškovas gaudavo komisinius, kurie būdavo apskaičiuojami pagal jo parduotą degalų kiekį. Ieškovo komisinių dydis priklausydavo nuo to, ar degalinės klientai degalus pirkdavo naudodamiesi atsakovės išduotomis nuolaidų kortelėmis ar įprastais atsiskaitymo būdais.
4.
Direktyvos 17 straipsnyje numatytas leidimas valstybėms narėms pasirinkti vieną iš dviejų priemonių, būtinų užtikrinti, kad, nutrūkus sutartiniams santykiams su atstovaujamuoju, su prekybos agentu būtų atsiskaityta. Atsiskaitymas gali vykti kompensuojant nuostolius (17 straipsnio 3 dalis) arba atlyginant nuostolius (17 straipsnio 2 dalis).
5.
Vokietijos valdžios institucijos pasirinko 17 straipsnio 2 dalyje numatytą atlyginimo priemonę. Šis straipsnis ir jį atitinkanti Vokietijos teisės nuostata (Handelsgesetzbuch (Prekybos kodeksas) 89b straipsnis) numato, kad jeigu tenkinamos konkrečios sąlygos, nutrūkus sutartiniams santykiams toks prekybos agentas, koks yra ieškovas, gali reikalauti iš atstovaujamojo nuostolių atlyginimo. Šalys nesutaria dėl atlyginimo, kuris turi būti sumokėtas šiuo atveju, dydžio ir konkrečiai, ar Vokietijos teisėje numatytas atlyginimo apskaičiavimo metodas atitinka direktyvos reikalavimus.
6.
17 straipsnio 2 dalyje nurodytos sąlygos, kurioms esant nuostoliai turi būti atlyginami, ir metodas, pagal kurį tokie nuostoliai apskaičiuojami:
„a)
Prekybos agentas turi teisę į nuostolių atlyginimą, jei ir tiek, kiek:
—
jis atstovaujamajam surado naujų klientų arba žymiai padidino verslo apimtį su turimais klientais ir dėl to atstovaujamasis gauna didelę naudą iš verslo su tokiais klientais, ir
—
mokant nuostolių atlyginimą atsižvelgiama į visas aplinkybes, ypač į komisinius, kuriuos prarado prekybos agentas dėl verslo sandorių su tokiais klientais. Valstybės narės gali numatyti, kad tokioms aplinkybėms taip pat priklauso prekybą ribojančios sąlygos taikymas ar kitoks apribojimas, kaip apibrėžta 20 straipsnyje;
b)
nuostolių atlyginimo dydis negali viršyti to, kuris yra lygus nuostolių atlyginimui už vienerius metus, apskaičiuoto remiantis prekybos agento vidutiniu metiniu atlyginimu per pastaruosius penkerius metus, o jeigu sutartis galiojo trumpiau negu penkerius metus, nuostolių atlyginimas apskaičiuojamas remiantis atitinkamo laikotarpio vidurkiu;
c)
tokio nuostolių atlyginimo skyrimas nedraudžia prekybos agentui siekti jo nuostolių atlyginimo.“
7.
Handelsgesetzbuch 89b straipsnio 1 dalyje, kurioje įtvirtinamas nuostolių atlyginimo apskaičiavimo modelis, kuriuo grindžiama direktyva (
3
), iš esmės pateikiama 17 straipsnio 1 dalies formuluotė nurodant, kad:
„1.
Pasibaigus komercinio atstovavimo sutarties galiojimui prekybos agentas gali reikalauti iš atstovaujamojo tinkamo nuostolių atlyginimo, jei ir tiek, kiek:
i.
net ir pasibaigus komercinio atstovavimo sutarties galiojimui atstovaujamasis gauna didelę naudą iš verslo su tokiais klientais, kuriuos jam surado prekybos agentas,
ii.
pasibaigus komercinio atstovavimo sutarties galiojimui prekybos agentas netenka komisinių, kuriuos jis tinkamo komercinio atstovavimo sutarties vykdymo atveju turėtų gauti už jau sudarytus arba būsimus verslo sandorius su jo surastais klientais ir
iii.
nuostolių atlyginimas yra teisingas atsižvelgiant į visas aplinkybes.
2.
Naujo kliento suradimui prilyginama tokia situacija, kai prekybos agentas taip padidina verslo apimtį su turimu klientu, kad ekonominiu požiūriu tai prilygsta naujo kliento suradimui.“
8.
Prašyme priimti prejudicinį sprendimą Landgericht Hamburg nurodo, kad pagal Vokietijos teismų praktiką, susijusią su 89b straipsniu, šiame straipsnyje įtvirtintos sąlygos (t. y. didelė nauda, kurią gauna atstovaujamasis, agento komisinių praradimas ir nuostolių atlyginimo teisingumas) yra kumuliacinės ir vienos kitas ribojančios. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja, ar toks atitinkamo nuostolių atlyginimo apribojimas yra suderinamas su 17 straipsnio 2 dalimi ir pateikia šiuos du prejudicinius klausimus:
„1.
Ar su 1986 m. gruodžio 18 d. Tarybos direktyvos 86/653/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su savarankiškai dirbančiais prekybos agentais, derinimo 17 straipsnio 2 dalies a punktu suderinama tai, kad prekybos agento teisė į nuostolių atlyginimą gali būti apribojama komisiniais, kurių jis neteko dėl to, jog pasibaigė komercinio atstovavimo sutarties galiojimas, net ir tuo atveju, jeigu atstovaujamojo toliau gaunamą naudą reikia laikyti didesne?
2.
Ar apskaičiuojant nuostolius reikia atsižvelgti ir į kitų grupės, kuriai priklauso atstovaujamasis, įmonių gautą nauda?“
9.
Prieš pradedant nagrinėti šiuos du klausimus, reikia atsakyti į pirminį klausimą. Per posėdį atsakovės vardu buvo tvirtinama, jog dėl pokyčių Vokietijos teismų praktikoje, įvykusių po to, kai buvo pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, procesas Teisingumo Teisme tapo nebeaktualus. Buvo pabrėžiama, kad pokyčiai nacionalinių teismų praktikoje, susijusioje su sąvoka „nuolatinis klientas“, reiškia, jog daugeliu atvejų suma, kuri gaunama apskaičiavus prarastus komisinius, viršija 17 straipsnio 2 dalies b punkte nustatytą didžiausią sumą, todėl klausimas dėl galimybės atsižvelgti į kitą atstovaujamojo gautą naudą yra nebeaktualus.
10.
Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad, atsižvelgiant į EB 234 straipsnyje jam nustatytas funkcijas, jam nepriklauso teikti konsultacinių nuomonių (
4
) ar atsakyti į hipotetinius klausimus (
5
). Be to, byloje Zabala (
6
) jis atsisakė priimti prejudicinį sprendimą, kai procesas nacionaliniame teisme pasibaigė vienai šaliai pritarus kitos šalies reikalavimams, nes toks sprendimas nebebuvo reikalingas ginčui veiksmingai išspręsti (
7
).
11.
Vis dėlto Teisingumo Teismas nuolat pabrėždavo, kad „tik nacionaliniai teismai, kurie nagrinėja ginčą <…>, turi nustatyti, atsižvelgdami į kiekvienos bylos ypatumus, ar prejudicinis sprendimas būtinas tam, kad jie galėtų priimti sprendimą, ir ar Teisingumo Teismui pateikiami klausimai yra tinkami“ (
8
), ir kad „nacionalinio teismo pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą gali būti atmestas tik tuomet, jeigu akivaizdu, jog šio teismo prašoma išaiškinti Bendrijos teisė arba Bendrijos teisės nuostata, kurios galiojimą prašoma patikrinti, yra akivaizdžiai nesusijusi su pagrindinės bylos aplinkybėmis ar dalyku“ (
9
).
12.
Pokyčiai nacionalinėje teisėje, įvykę po to, kai pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, neturi būti laikomi lemiamais, kad būtų atmestas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, dėl šių priežasčių: sprendime CIA (
10
) Teisingumo Teismas pabrėžė, kad negalima manyti, jog prejudicinio sprendimo priimti nebereikia, kai nacionalinės teisės nuostata, dėl kurios prašymas priimti prejudicinį sprendimą buvo pateiktas, panaikinama arba pakeičiama kita nacionalinės teisės nuostata. Tai, kad nereikia priimti prejudicinio sprendimo, dar mažiau akivaizdu tokioms aplinkybėms, kokios yra šioje byloje, kai tariami pokyčiai įvyko nacionalinių teismų praktikoje, o jų pasekmės dar nėra visiškai aiškios. Todėl manau, kad Teisingumo Teismas neturėtų atsisakyti atsakyti į pateiktus klausimus, remdamasis tuo, kad nacionalinis teismas turi nuspręsti, ar dėl naujos nacionalinių teismų praktikos Teisingumo Teismo pateikti atsakymai vis dar svarbūs priimant galutinį sprendimą jo nagrinėjamoje byloje.
II — Nagrinėjimas
Pirmasis klausimas
13.
Pagal Vokietijos teisės nuostatą, kurios išaiškinimą pateikė Vokietijos teismai, agentui priklausantis nuostolių atlyginimas nustatomas remiantis galutiniu sąvokos „teisingas“ išaiškinimu, pagal kurį neteisingas yra bet kuris atlyginimas, viršijantis agento prarastų komisinių sumą. Tokio vertinimo ir direktyvos suderinamumo nustatymas lemia dviejų potencialiai konkuruojančių principų, nustatytų ankstesnėse bylose, susijusiose su 17 straipsniu, suderinimą.
14.
Viena vertus, sprendimuose Ingmar (
11
) ir Honyvem (
12
) Teisingumo Teismas nusprendė, kad 17 straipsnyje įtvirtinta sistema yra imperatyvi. Be to, Teisingumo Teismas pabrėžė, kad 17 straipsnyje prekybos agentams numatyta minimali apsauga ir kad nacionalinės teisės aktai negali įtvirtinti taisyklių, kurios tokiems agentams suteikia mažesnį atlyginimą už tą, kuris numatytas 17 straipsnyje (
13
).
15.
Kita vertus, minėtuose sprendimuose Ingmar ir Honyvem Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad 17 straipsnis „nedetalizuoja nuostolių atlyginimo pasibaigus sutarčiai apskaičiavimo metodo“ (
14
) ir kad vadovaudamosi 17 straipsnyje įtvirtintais pagrindais „valstybės narės gali naudotis savo diskrecija, pasirinkdamos nuostolių atlyginimo apskaičiavimo metodus“ (
15
). Teisingumo Teismas nurodė, kad tokia diskrecija galima naudotis „ypač atsižvelgiant į teisingumo kriterijų“ (
16
).
16.
Taigi, nors 17 straipsniu norima nustatyti minimalų agentų apsaugos lygį, panašu, kad direktyvoje numatyta, jog tokios apsaugos lygis valstybėse gali skirtis atsižvelgiant į tai, kaip konkrečioje valstybėje narėje, remiantis tam tikromis aplinkybėmis, aiškinama teisingumo sąvoka. Vis dėlto ši diskrecija negali būti absoliuti, nes tai pakenktų direktyvos tikslams, t. y. suderinti valstybių narių praktiką, susijusią su prekybos agentais, ir suteikti tokiems agentams minimalią apsaugą (
17
).
17.
Be to, pagal šio straipsnio formuluotę agentas „turi teisę į nuostolių atlyginimą, jei ir tiek, kiek“ patenkintos konkrečios sąlygos (išskirta mano). Žodžių junginio „turi teisę“ vartojimu ir Teisingumo Teismo sprendimais abiejose bylose Ingmar ir Honyvem pabrėžiamas sistemos imperatyvumas, o tai reiškia, kad valstybės narės negali priimti priemonių, dėl kurių agentui nebūtų atlyginami nuostoliai tuo atveju, jei patenkintos straipsnyje numatytos sąlygos.
18.
Žinoma, kaip pažymėjau byloje Honyvem, 17 straipsnio 2 dalis „nustato ne tik nuostolių atlyginimo <…> mokėjimo sąlygas, bet ir šiam atlyginimui apskaičiuoti svarbius elementus“ (
18
). Priemonės, kuriomis valstybė narė vykdo įsipareigojimus pagal direktyvą, turi atitikti leistinumo sąlygas ir būti paremtos elementų, į kuriuos reikia atsižvelgti apskaičiuojant atlyginimą, sąrašu.
19.
Taigi akivaizdu, jog valstybėms narėms suteikta diskrecija turi būti įgyvendinama neperžengiant ribų, nustatytų 17 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta sistema, nuo kurios valstybės narės negali nukrypti.
20.
Taigi kokių imperatyvių apribojimų nustatoma 17 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta sistema? Sprendime Honyvem Teisingumo Teismas nusprendė, kad Italijos sistema, pagal kurią nuostolių atlyginimo suma grindžiama tik fiksuoto dydžio procentine pastaraisiais metais gautų komisinių dalimi, pažeidžia direktyvą, nes agentui, kuris gautų didesnį atlyginimą, jeigu būtų taikomas metodas, grindžiamas atstovaujamojo gautos naudos įvertinimu, nesuteikiama teisė gauti nuostolių atlyginimą, kuris yra didesnis už fiksuoto dydžio procentinę gautų komisinių dalį (
19
). Iš šio sprendimo ir 17 straipsnio 2 dalies a punkto pirmos įtraukos formuluotės aiškiai matyti, kad vertinimo pagal nuopelnus metodas, kuriuo remiantis nuostolių atlyginimo suma turi būti mokama pagal naudą, kurią atstovaujamasis dėl prekybos agento darbo gavo pasibaigus sutarties galiojimui, yra vienas iš tokių imperatyvių elementų.
21.
Iš direktyvos teksto taip pat matyti, kad nustatant nuostolių atlyginimo sumą reikia atsižvelgti į teisingumo sąvoką ir kad tokio proceso metu turi būti atsižvelgiama į komisinius, kuriuos agentas prarado dėl to, jog nutrūko jo sutartiniai santykiai su atstovaujamuoju.
22.
Šalys nesutaria, ar remiantis teisingumo sąvoka galima agentui mokėtiną atlyginimą ir padidinti, ir sumažinti. Ieškovas tvirtina, kad svarbiausia sąlyga, nustatant atlyginimo sumą, yra atstovaujamojo gauta nauda ir kad prarastų komisinių dydis turi būti laikomas tik teisingumo įvertinimo elementu, galinčiu ir padidinti, ir sumažinti atlyginimo sumą. Italijos vyriausybė taip pat tvirtina, kad teisingumo sąvoka veikia ir kaip „apatinė riba“, galinti padidinti atlyginimą, ir kaip „viršutinė riba“, galinti jį sumažinti. Kita vertus, atsakovė tvirtina, kad 17 straipsnio 2 dalies a punkte išvardytos sąlygos yra kumuliacinės ir vienos kitas ribojančios ir kad kiekviena iš jų veikia kaip „viršutinė riba“, sumažinanti mokėtiną sumą iki mažiausios iš trijų galimų.
23.
Mano nuomone, žodžių junginys „jei ir tiek, kiek“ reiškia, jog teisingumo sąvoka greičiau yra atlyginimo sumos apribojimas, o ne veiksnys, dėl kurio ji galėtų viršyti sumą, apskaičiuojamą pagal atstovaujamojo gautą naudą. Tačiau klausimas, ar teisingumo sąvoka šiuo požiūriu yra tik viršutinė riba, ar ir viršutinė, ir apatinė riba, yra nesvarbus Teisingumo Teismui nagrinėjant šią bylą. Iš direktyvos aiškiai matyti, kad atlyginimas negali viršyti to, kas laikoma teisinga. Labiausiai šalys nesutaria dėl to, ar diskrecija, kuria, Teisingumo Teismo nuomone, valstybės narės naudojasi apskaičiuodamos atlyginimą ir apibrėždamos teisingumo sąvoką, apima teisę apibrėžti teisingumą kaip apimantį atlyginimo dydžio apribojimą prarastų komisinių dydžiu. Tai susiję su teisingumo sąvokos turinio problema, vadinamuoju teisingos „viršutinės ribos“ apskaičiavimo metodu. Ar teisingumo sąvoka gali veikti ir kaip „apatinė riba“, šiam klausimui neturi reikšmės.
24.
Taigi ar vokiškasis metodas, kuriuo taip apribojamas teisingumo apibrėžimas, gali būti suderinamas su nurodytais imperatyviais direktyvos elementais? Kaip minėta, pagal Handelsgesetzbuch, kurio išaiškinimą pateikė Vokietijos teismai, atlyginimas, viršijantis agento prarastus komisinius, nėra teisingas. Kaip nurodo atsakovė, toks vertinimas grindžiamas nuomone, kad dėl atlyginimo agento padėtis neturėtų tapti geresnė už tą, kurioje jis būtų, jeigu sutartis toliau galiotų. Ieškovas ir Italijos vyriausybė mano, jog toks vertinimas atima iš agento direktyvoje numatytą teisę gauti atlyginimą, kuris yra teisingas atsižvelgiant į visas aplinkybes, o ne tik į prarastus komisinius. Be to, akivaizdu, kad teisingumo kriterijus turi būti taikomas taip, kad direktyvoje įtvirtintas ir ypač iš 17 straipsnio 2 dalies pirmos įtraukos išplaukiantis vertinimo pagal nuopelnus metodas neprarastų veiksmingumo.
25.
Vis dėlto, jeigu valstybių narių diskrecija vertinant teisingumą ką nors reiškia, valstybės narės turi galėti naudodamosi teisingumo sąvoka nustatyti didžiausią atlyginimo sumą pagal savo nacionalines sampratas ir tai yra teisinga, jei taip darydamos jos nepažeidžia 17 straipsnio 2 dalyje įtvirtintos sistemos imperatyvių elementų.
26.
Akivaizdu, kad teisingumo sąvokos aiškinimas, jog atlyginimas negali viršyti prarastų komisinių dydžio, neprieštarauja pareigai atsižvelgti į prekybos agento prarastų komisinių dydį. Be to, iš direktyvos aiškiai matyti, kad vertinant teisingumą reikia atsižvelgti į visas aplinkybes. Tačiau didžiausio atlyginimo dydžio nustatymas pagal prarastus komisinius atlyginimus greičiau atspindi sprendimą, susijusį su skirtingų aplinkybių santykine reikšme, o ne sprendimą neatsižvelgti į tas aplinkybes, į kurias reikia atsižvelgti, ir iš principo neturi būti laikomas pažeidžiančiu direktyvą.
27.
Pats savaime toks vertinimas nepažeidžia ir vertinimo pagal nuopelnus reikalavimo susieti atlyginimą su būsima atstovaujamojo nauda, jeigu prarastų komisinių sąvoka aiškinama taip, jog galima atsižvelgti į tokią naudą. Daugeliu atvejų komisiniai, kuriuos prekybos agentas prarado sutarties galiojimo laikotarpiu, atspinti atstovaujamojo gautą naudą. Tačiau taip yra ne visada. Pagal Komisijos ataskaitą dėl 17 straipsnio taikymo ir, kaip per posėdį nurodė atsakovės advokatas, apskaičiuojant nuostolių atlyginimą pagal Vokietijos sistemą agento prarasti komisiniai apskaičiuojami remiantis komisiniais, kuriuos agentas uždirbo per pastaruosius dvylika sutarties galiojimo mėnesių. Paprastai komisiniai, gauti paskutiniu sutarties galiojimo laikotarpiu, parodo, kokią naudą gavo atstovaujamasis ir kokius komisinius prarado prekybos agentas pasibaigus sutarties galiojimui. Tačiau, remiantis 17 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta sistema, atlyginimas turi būti apskaičiuojamas atsižvelgiant į atstovaujamojo naudą ir agento nuostolius ateityje. Iš 17 straipsnio 2 dalies formuluotės aiškiai matyti, kad toks orientavimasis į ateitį yra imperatyvus. Paskutiniai gauti komisiniai gali būti laikomi tik tokios būsimos naudos ir nuostolių pagrindu.
28.
Gali būti tokių aplinkybių, kurioms apskaičiavimas pagal paskutinius gautus komisinius neatspindėtų realios būsimos naudos ir nuostolių, pavyzdžiui, kai prekybos agentas sėkmingai įvykdo didelį rinkodaros projektą prieš pasibaigiant sutarties galiojimui arba kai atstovaujamojo naudai parduotos prekės kaina smarkiai šokteli prieš pasibaigiant sutarties galiojimui arba jam jau pasibaigus (
20
). Tokiomis aplinkybėmis atlyginimo apskaičiavimas pagal paskutinį sutarties galiojimo laikotarpį turi būti pakoreguotas taip, kad atspindėtų realią būsimą naudą ir nuostolius. Taigi „prarastų komisinių“ sąvoka turėtų būti gana lanksti, kad būtų užtikrinta, jog nustatytas atlyginimas iš tikrųjų atspindi atitinkamai atstovaujamojo gautą naudą ir agento nuostolius, ir galinti atspindėti pasikeitusias aplinkybes, atsiradusias prieš pasibaigiant sutarties galiojimui arba jam pasibaigus. Taigi nacionalinis teismas turi nuspręsti ar, atsižvelgiant į pareigą apskaičiuoti atlyginimą remiantis ateities perspektyva, vokiškasis atlyginimo apskaičiavimo metodas ir ypač „prarastų komisinių“ apibrėžimas šiuo atžvilgiu yra pakankamai lankstūs.
Antrasis klausimas
29.
Antruoju klausimu norima sužinoti, ar tuo atveju, jei atstovaujamasis priklauso įmonių grupei, šios grupės įmonių gautą naudą reikia laikyti naudos, į kurią atsižvelgiama apskaičiuojant atlyginimą pagal direktyvos 17 straipsnį, dalimi.
30.
Ieškovas tvirtina, kad atstovaujamojo gaunamą naudą sudaro ir tai, kad Libijoje įsteigta patronuojanti įmonė gauna iš dukterinės įmonės, atstovaujamojo, pelno, kuris naudojamas apyvartai padidinti, mokesčiams sumažinti ir pelnui padidinti.
31.
Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad nei Handelsgesetzbuch 89b straipsniu, nei direktyvos 17 straipsniu nesiekiama sureguliuoti dukterinės ir patronuojančios įmonių santykių. Tokie santykiai gali būti svarbūs sprendžiant teisingumo klausimą, tačiau nacionalinės valdžios institucijos, įgyvendindamos joms suteiktą diskreciją, turi nuspręsti, ar ir kaip turi būti atsižvelgiama į kitų įmonių, priklausančių tai pačiai grupei kaip ir atstovaujamasis, gautą naudą.
32.
Komisija mano, kad, apskaičiuojant atstovaujamojo gautą naudą 17 straipsnio prasme, iš esmės nereikalaujama atsižvelgti į kitas įmones, priklausančias tai pačiai įmonių grupei, nebent prekybos agento sutartiniai įsipareigojimai apima įsipareigojimą užmegzti ir plėtoti komercinius santykius su trečiaisiais asmenimis kitų įmonių, priklausančių tai pačiai įmonių grupei, atžvilgiu. Ji pažymi, kad nauda, svarbi apskaičiuojant atlyginimą pagal 17 straipsnio 2 dalies a punktą, yra ta, kuri gauta iš sandorių su prekybos agento rastais klientais arba iš prekybos agento plėtojamų verslo santykių su turimais klientais. Tai rodo, kad atsižvelgiant į 17 straipsnio 2 dalies a punktą svarbiausi yra sutartiniai santykiai. Kadangi nuostolių atlyginimas yra susijęs su naujų klientų atstovaujamajam radimu arba atstovaujamojo verslo santykių su turimais klientais plėtojimu, reikia atsižvelgti tik į paties atstovaujamojo gautą naudą, nebent prekybos agento sutartiniai įsipareigojimai apima atitinkamos veiklos vykdymą kitų įmonių, priklausančių atstovaujamojo patronuojančiai įmonei, atžvilgiu.
33.
Atsakovė tvirtina, kad leidžiant prekybos agentui pateikti reikalavimus, susijusius su įmonių, su kuriomis jo nesieja sutartiniai santykiai, gauta nauda, būtų rizikuojama sukelti nekontroliuojamų ir neįprastų pasekmių, bei nurodo, kad nėra priežasčių, dėl kurių degalinės Vokietijoje eksploatuotojas galėtų remtis nauda, kurią gauna Libijoje naftos verslu besiverčianti patronuojanti įmonė.
34.
Italijos vyriausybė nurodo, kad nors paprastai apskaičiuojant naudą 17 straipsnio prasme turi būti apsiribojama atstovaujamojo gauta nauda, direktyvos 4 straipsnyje įtvirtintas reikalavimas laikytis rūpestingumo ir sąžiningumo principų reiškia, jog tai yra prielaidos, kad jeigu atstovaujamasis siekia sumažinti agentui mokėtiną atlyginimą perleisdamas dėl pastarojo veiklos gautą naudą kitoms grupės įmonėms, reikalingos konkrečios priemonės pasipriešinti rūpestingumo ir sąžiningumo principų pažeidimui, pagrindai. Tačiau, kaip pažymi pati vyriausybė, to gali būti siekiama pateikiant ieškinį dėl nuostolių atlyginimo.
35.
Akivaizdu, kad 17 straipsnio 2 dalies a punkto atžvilgiu svarbiausia yra veikla, kurią atstovaujamojo naudai atliko prekybos agentas pagal jų sudarytą sutartį. Direktyvos formuluotė aiškiai nurodo atstovaujamojo klientus ir atstovaujamojo gautą naudą. Ji nenurodo jokios kitos naudos, į kurią turėtų būti atsižvelgta. Bendrijos teisės aktų leidėjas galėjo pasirinkti įtraukti naudą, gautą kitų įmonių, su kuriomis atstovaujamasis yra susijęs, tačiau, kaip matyti, to nepadarė. Be to, sutartyje įtvirtinta teisė į nuostolių atlyginimą trukdo pripažinti teisę gauti atlyginimą iš subjektų, su kuriais agento nesieja sutartiniai santykiai.
36.
Kita vertus, valstybės narės, vertindamos mokėtino atlyginimo teisingumą, turi atsižvelgti „į visas aplinkybes“. Tačiau šiuo atveju „aplinkybės“ negali apimti visų įmanomų faktų, o turi apsiriboti tokiais veiksniais, kurie susiję su agento ir atstovaujamojo sutartiniais santykiais. Tai, kiek dukterinės įmonės agentas yra susijęs su patronuojančia įmone dėl agento sutarties su atstovaujamuoju, turi būti nuspręsta remiantis nacionaline teise ir kiekvienu konkrečiu atveju atsižvelgiant į specifinius agento ir atstovaujamojo sutartinius santykius bei į galimą prekybos agento ryšį su patronuojančia įmone. Jeigu nacionalinė teisė nenustato tokių agento ir atstovaujamojo patronuojančios įmonės santykių, tokios patronuojančios įmonės gauta nauda negali būt laikoma aplinkybe 17 straipsnio 2 dalies a punkto prasme.
37.
Šie veiksniai neleidžia daryti išvados, kad, pagal direktyvą apskaičiuojant atlyginimą 17 straipsnio 2 dalies a punkto prasme, būtina atsižvelgti į naudą, kurią gavo kitos įmonės, priklausančios tai pačiai įmonių grupei kaip ir atstovaujamasis.
III — Išvada
38.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, Teisingumo Teismui siūlau į nacionalinio teismo pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:
1.
Nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią didžiausią prekybos agentams mokėtiną atlyginimą sudaro komisinių, kuriuos tokie agentai prarado pasibaigus sutarties su atstovaujamuoju galiojimui, suma, pati savaime nėra nesuderinama su nuopelnais ir ateities perspektyva grindžiamu vertinimu, kuris nustatytas 1986 m. gruodžio 18 d. Tarybos Direktyvos 86/653/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su savarankiškai dirbančiais prekybos agentais, derinimo, 17 straipsnio 2 dalies a punkte įtvirtinta sistema, jeigu pats prarastų komisinių apskaičiavimo metodas atspindi tikrąjį komisinių, prarastų pasibaigus sutarties galiojimui, dydį ir yra grindžiamas nauda, kurią atstovaujamasis gavo dėl prekybos agento veiklos.
2.
Direktyvos 86/653/EEB 17 straipsnio 2 dalies a punkte nereikalaujama, kad apskaičiuojant nuostolių atlyginimą būtų atsižvelgta į naudą, kurią gavo kitos didelei įmonių grupei priklausančios įmonės, su kuriomis agento nesiejo sutartiniai santykiai.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	OL L 382, 1986, p. 17.
(
3
)	Žr. Europos Bendrijų Komisijos ataskaitos dėl Tarybos direktyvos dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su savarankiškai dirbančiais prekybos agentais, derinimo (86/653/EEB) 17 straipsnio taikymo, Briuselis, 1996 07 23, KOM(96) 364 galutinis, p. 1–3.
(
4
)	Sprendimo Foglia prieš Novello (Nr. 2), 244/80, Rink. 3045, p 18.
(
5
)	Sprendimas Gasparini ir kiti, C-467/04, Rink. I-9199.
(
6
)	Sujungtos bylos C-422/93, C-423/93 ir 424/93 Zabala ir kiti, Rink. I-01567.
(
7
)	Ten pat, 28 ir 29 punktai.
(
8
)	Sprendimo ICI, C-264/96, Rink. I-4695, 15 punktas.
(
9
)	Ten pat.
(
10
)	Sprendimas CIA Security International, C-194/94, Rink. I-02201.
(
11
)	Sprendimo C-381/98, Rink. I-6007, 21 ir 22 punktai.
(
12
)	Sprendimas Honyvem Informazioni Commerciali, C-465/04, Rink. I-2879.
(
13
)	Ten pat, 28 punktas.
(
14
)	Ten pat, 34 punktas.
(
15
)	Sprendimo Ingmar 21 punktas.
(
16
)	Sprendimo Honyvem 36 punktas.
(
17
)	Tai yra direktyvos konstatuojamojoje dalyje išvardyti tikslai.
(
18
)	Žr. mano išvados, pateiktos byloje Honyvem, 41 punktą.
(
19
)	Sprendimo Honyvem 29 punktas.
(
20
)	Jei į tai nebūtų atsižvelgiama, gali būti paskatintas oportunistinis atstovaujamojo elgesys dėl to, kada nutraukti sutartį.