Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
NICHOLAS EMILIOU IŠVADA,
pateikta 2025 m. spalio 30 d.(1)
Byla C‑747/22
KH
prieš
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS)
(Tribunale ordinario di Bergamo (Bergamo apylinkės teismas, Italija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Tarptautinės apsaugos gavėjai – Direktyva 2011/95/ES – 26 ir 29 straipsniai – Galimybė įsidarbinti – Socialinis aprūpinimas – Piliečių pajamų sistema – Sąlyga pragyventi šalyje dešimt metų, iš kurių pastarieji
dveji turi būti nepertraukiami – Netiesioginė diskriminacija – Pagrindimas – Pagrindinės lengvatos “
I.      Įvadas
1.        Byloje CU ir ND (Socialinė parama – Netiesioginė diskriminacija)(2) Teisingumo Teismo buvo prašoma patikrinti, ar nacionalinės priemonės, kurioje numatoma tam tikrų formų finansinė parama atitinkamos valstybės narės teritorijoje gyvenantiems asmenims ir kuria siekiama kovoti su skurdu, nelygybe ir socialine atskirtimi, atitinka Sąjungos teisę. Visų pirma Italijos teismas siekė išsiaiškinti, ar konkretus Italijos teisės aktų, kuriais nustatomos reddito di cittadinanza (piliečių pajamos), aspektas, t. y.
sąlyga, kad paramos gavėjai Italijoje būtų pragyvenę ne mažiau kaip dešimt metų, iš kurių pastarieji
dveji – nepertraukiami (toliau – dešimties metų pragyvenimo šalyje sąlyga), neprieštarauja kai kurioms Sąjungos teisės nuostatoms.
2.        Savo sprendime Teisingumo Teismo didžioji kolegija nusprendė, kad tokia sąlyga prieštarauja Direktyvos 2003/109/EB(3) 11 straipsnio 1 dalies d punktui, aiškinamam atsižvelgiant į Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 34 straipsnį(4). Iš esmės Teisingumo Teismas nusprendė, kad tokia sąlyga:
i) sudaro netiesioginę trečiųjų šalių piliečių, kurie yra ilgalaikiai gyventojai, diskriminaciją; ir ii) negali būti pateisinama, nes jos pasekmė yra vienašalis ilgalaikių gyventojų pragyvenimo šalyje trukmės, reikalingos norint pasinaudoti Direktyvos 2003/109 11 straipsnio 1 dalies d punkte garantuojama teise, pratęsimas(5).
3.        Šioje byloje nagrinėjamas to paties nacionalinės teisės akto klausimo aspekto, t. y. dešimties metų pragyvenimo šalyje sąlygos, suderinamumas su Sąjungos teise kitu aspektu. Iš esmės prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo klausia, ar ši sąlyga, taikoma tarptautinės apsaugos gavėjams, atitinka Direktyvos 2011/95/ES, dažnai vadinamos Priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų direktyva(6), 26 ir 29 straipsnius. Šios dvi nuostatos įpareigoja valstybes nares užtikrinti, kad tarptautinės apsaugos gavėjams būtų suteikiamos geresnės galimybės įsidarbinti, taip pat tam tikrų formų socialinė parama tokiomis pačiomis sąlygomis, kokios taikomos piliečiams.
II.    Teisinis pagrindas
A.      Sąjungos teisė
4.        Direktyvos 2011/95 41, 42 ir 45 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(41) kad tarptautinės apsaugos gavėjai šioje direktyvoje nustatytomis teisėmis ir lengvatomis galėtų naudotis veiksmingiau, būtina atsižvelgti į specifinius jų poreikius ir ypatingus integravimosi sunkumus, su kuriais jie susiduria. <...>
(42) <...> reikėtų dėti pastangas, kad visų pirma būtų sprendžiamos problemos, dėl kurių tarptautinės apsaugos gavėjai negali veiksmingai naudotis su įsidarbinimu susijusiomis švietimo ir profesinio mokymosi galimybėmis, inter alia, problemos, susijusios su finansiniais suvaržymais;
<...>
(45) <...> Kalbant apie socialinę paramą, būtiniausių lengvatų suteikimo papildomos apsaugos statuso gavėjams tvarka ir konkrečios sąlygos turėtų būti nustatytos nacionalinėje teisėje. Galimybė apriboti tokią paramą ją taikant tik pagrindinėms lengvatoms turėtų būti suprantama kaip bent minimalaus pragyvenimo lygio aprūpinimas, taip pat parama ligos arba nėštumo atveju ir tėvystės parama tiek, kiek tos lengvatos pagal nacionalinę teisę teikiamos piliečiams.“
5.        Direktyvos 2011/95 26 straipsnio „Galimybė įsidarbinti“ 2 ir 3 dalyse nustatyta:
„2. Valstybės narės užtikrina, kad tarptautinės apsaugos gavėjams galimybės užsiimti tokia veikla kaip antai su įdarbinimu susijęs švietimas suaugusiesiems, profesinis mokymas, įskaitant kvalifikacijos kėlimo kursus, taip pat galimybės įgyti praktinės patirties darbo vietoje ir naudotis įdarbinimo tarnybų teikiamomis konsultavimo paslaugomis, būtų suteikiamos tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir jų piliečiams.
3. Valstybės narės siekia tarptautinės apsaugos gavėjams sudaryti visas sąlygas užsiimti 2 dalyje nurodyta veikla.“
6.        Direktyvos 2011/95 29 straipsnyje „Socialinis aprūpinimas“ nustatyta:
„1. Valstybės narės užtikrina, kad tarptautinės apsaugos gavėjai tokią apsaugą suteikusioje valstybėje narėje gautų būtiną socialinę paramą, kokia suteikiama tos valstybės narės piliečiams.
2. Nukrypstant nuo 1 dalyje nustatytos bendrosios taisyklės, valstybės narės gali apriboti papildomos apsaugos statuso gavėjams suteikiamą socialinę paramą iki pagrindinių lengvatų, kurios teikiamos tokio paties lygio ir tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir piliečiams.“
B.      Nacionalinė teisė
7.        2019 m. sausio 28 d.
decreto-legge n. 4 ‘Disposizioni urgenti in materia di reddito di cittadinanza e di pensioni’ (Dekretas-įstatymas Nr. 4 „Nepaprastosios nuostatos dėl piliečių pajamų ir pensijų“)(7), 2019 m. kovo 29 d.
legge n. 26 (Įstatymas Nr. 26) transformuoto į įstatymą(8) (toliau – dekretas-įstatymas), 1 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Nuo 2019 m. balandžio mėn. piliečių pajamos <...> nustatomos kaip pagrindinė aktyvios užimtumo politikos priemonė, kuria siekiama užtikrinti teisę į darbą, kovoti su skurdu, nelygybe ir socialine atskirtimi, skatinti teisę į informaciją, švietimą, mokymą ir kultūrą vykdant asmenų, kuriems gresia atskirtis nuo visuomenės ir darbo rinkos, ekonominės paramos ir socialinės įtraukties politiką. [Piliečių pajamos] yra esminė lengvata pagal turimus išteklius.“
8.        Šio dekreto-įstatymo 2 straipsnyje „Paramos gavėjai“ apibrėžtos piliečių pajamų gavimo sąlygos. Viena vertus, šios sąlygos susijusios su prašytojo pilietybe, gyvenamąja vieta ir buvimu šalyje, kita vertus – su jo pajamomis, turtu ir tuo, ar jo namų ūkis turi ilgalaikio vartojimo prekių. Kalbant apie pirmąją sąlygų grupę, 2 straipsnio 1 dalies a punkto 2 papunktyje, be kita ko, reikalaujama, kad paramos gavėjas būtų pragyvenęs Italijoje bent dešimt metų, iš jų pastaruosius
dvejus (nustatomi atsižvelgiant į prašymo pateikimo dieną) – nepertraukiamai, ir gyventų Italijoje visą išmokos mokėjimo laikotarpį.
9.        Šio dekreto-įstatymo 3 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad piliečių pajamų ekonominė išraiška susideda iš dviejų dalių: viena skirta namų ūkio pajamoms, o kita – nuomojamose patalpose įsikūrusių namų ūkių pajamoms papildyti. To paties įstatymo galią turinčio dekreto-įstatymo 3 straipsnio 6 dalyje nustatyta, kad piliečių pajamos skiriamos nepertraukiamam ne ilgesniam kaip aštuoniolikos mėnesių laikotarpiui. Jų mokėjimas gali būti pratęsiamas, tačiau prieš kiekvieną pratęsimą vienam mėnesiui sustabdomas.
10.      Dekreto-įstatymo 4 straipsnio 1 dalyje dėl „užimtumo sutarties ir socialinės įtraukties sutarties“ nurodyta:
„Išmoka skiriama su sąlyga, kad suaugę namų ūkio nariai šiame straipsnyje nustatyta tvarka nedelsdami deklaruoja, kad gali dirbti, taip pat dalyvauja individualizuotoje paramos užimtumui ir socialinei integracijai programoje, kuri apima viešuosius darbus, profesinį perkvalifikavimą, studijų baigimą ir kitus atitinkamų tarnybų nustatytus įpareigojimus dėl integracijos į darbo rinką ir socialinės integracijos.“
III. Bylos faktinės aplinkybės, pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
11.      Ieškovas KH atvyko į Italiją 2011 m. ir turi leidimą gyventi šalyje dėl suteikto papildomos apsaugos statuso. Nuo tada jis gyvena Italijoje, čia 2019 m. susituokė, o 2020 m. gimė jo dukterys.
12.      Iš pradžių KH gaudavo išmokas pagal piliečių pajamų sistemą, nes klaidingai deklaravo, kad įvykdė dešimties metų nepertraukiamo pragyvenimo šalyje sąlygą. Atlikusi patikrinimus, Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS, Nacionalinė socialinės apsaugos įstaiga, Italija) 2021 m. spalio 13 d. raštu panaikino ieškovo piliečių pajamas, motyvuodama tuo, kad prašymo pateikimo metu jis neįvykdė dešimties metų nepertraukiamo pragyvenimo Italijoje sąlygos.
13.      Ieškovas dėl INPS sprendimo pateikė specialųjį skundą Tribunale ordinario di Bergamo (Bergamo apylinkės teismas, Italija); jis nurodė, kad yra diskriminuojamas, ir konkrečiai prašė, kad jo piliečių pajamų atšaukimo aktas būtų pripažintas diskriminaciniu ir būtų atkurta jo teisė gauti šią išmoką.
14.      Šiame teisme ieškovas tvirtina, kad dešimties metų pragyvenimo šalyje sąlyga, kurią reikia įvykdyti norint gauti piliečių pajamas, prieštarauja Direktyvos 2011/95 26 ir 29 straipsniams, kuriuose nustatyta, kad tarptautinės apsaugos gavėjams ir tos šalies piliečiams turi būti taikomas vienodas požiūris įsidarbinant ir gaunant socialinį aprūpinimą. Vis dėlto, INPS teigimu, piliečių pajamoms šios nuostatos netaikomos.
15.      Tribunale ordinario di Bergamo (Bergamo apylinkės teismas), kilus abejonių dėl tinkamo šių nuostatų aiškinimo, nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui prejudicinį klausimą:
„Ar Direktyvos 2011/95/ES 26 ir 29 straipsnius reikia aiškinti taip, kad pagal juos draudžiama tokia nacionalinės teisės nuostata, kaip įtvirtinta [dekreto-įstatymo] 2 straipsnio 1 dalies a punkt[o] [2 papunktyje], pagal kurią, siekiant pasinaudoti kovos su skurdu priemone ir gauti užimtumo bei socialinės paramos išmoką pagal „piliečių pajamų sistemą“, numatyta ne tik dešimties metų pragyvenimo Italijos valstybėje sąlyga, bet ir dvejų metų nepertraukiamo pragyvenimo šalyje iki prašymo dėl šios išmokos pateikimo sąlyga?“
16.      Rašytines pastabas pateikė ieškovas pagrindinėje byloje, INPS, Italijos vyriausybė ir Europos Komisija. Šios šalys taip pat pateikė žodinius argumentus 2025 m. birželio 17 d. posėdyje.
17.      Remdamasi Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 16 straipsnio trečia pastraipa Italijos vyriausybė paprašė, kad šią bylą nagrinėtų didžioji kolegija.
IV.    Analizė
18.      Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar pagal Direktyvos 2011/95 26 ir 29 straipsnius draudžiama nacionalinė priemonė, pagal kurią teisė gauti kovos su skurdu išmoką, kuria siekiama galimybės įsidarbinti asmenims, kuriems suteikta tarptautinė apsauga, ir jų socialinės integracijos, suteikiama su sąlyga, kad atitinkamoje valstybėje narėje jie yra pragyvenę ne mažiau kaip dešimt metų, iš jų pastaruosius dvejus metus – nepertraukiamai.
19.      Prieš nagrinėjant esminius aspektus (B dalis) reikia išspręsti du procedūrinio pobūdžio klausimus: dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos šioje byloje ir būtinybės atsakyti į prejudicinį klausimą (A dalis).
A.      Dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos ir būtinybės atsakyti į prejudicinį klausimą
20.      Italijos vyriausybė teigia, kad Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos atsakyti į prejudicinį klausimą, nes pagrindinėje byloje taikytinos nacionalinės nuostatos yra susijusios su išmoka, kuri nepatenka į Direktyvos 2011/95 taikymo sritį.
21.      Šiuo aspektu pakanka pažymėti, kad Tribunale ordinario di Bergamo (Bergamo apylinkės teismas) pateiktas klausimas susijęs su dviejų Sąjungos teisės nuostatų, būtent Direktyvos 2011/95 26 ir 29 straipsnių, aiškinimu, o tai aiškiai priklauso Teisingumo Teismo jurisdikcijai(9). Iš tiesų klausimas, ar tokia priemonė, kaip piliečių pajamos, patenka į šių nuostatų taikymo sritį, yra susijęs su prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimo esme ir negali kelti abejonių nei dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos, nei dėl prašymo priimtinumo(10).
22.      Be to, teismo posėdyje Italijos vyriausybė paaiškino, kad: i) prašyme priimti prejudicinį sprendimą nurodyti nacionalinės teisės aktai galioja iki 2023 m. gruodžio 31 d., nes buvo panaikinti legge n. 197, ‘Bilancio di previsione dello Stato per l’anno finanziario 2023 e bilancio pluriennale per il triennio 2023-2025’ (2022 m. gruodžio 29 d. Įstatymas Nr. 197 „2023 finansinių metų valstybės biudžetas ir daugiametis biudžetas trejų metų laikotarpiui nuo 2023 iki 2025 m.“)(11); ir ii) 2025 m. kovo 20 d.
Sprendimu Nr. 31/2025 Corte Costituzionale (Konstitucinis Teismas, Italija) pripažino, kad dešimties metų pragyvenimo šalyje sąlyga Sąjungos piliečiams yra nesuderinama su Italijos Konstitucija. Šis teismas nustatė, kad pagal nacionalinės teisės aktus turėjo būti reikalaujama būti pragyvenus šalyje ne dešimt, o penkerius metus.
23.      Atsižvelgiant į tai, galėtų kilti klausimas, ar Teisingumo Teismui vis dar reikia atsakyti į prejudicinį klausimą. SESV 267 straipsnyje ir Teisingumo Teismo procedūros reglamento 94 straipsnyje nustatytos prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo sąlygos turi būti įvykdytos ne tik kreipimosi į Teisingumo Teismą momentu, bet ir viso proceso metu. Jeigu vykstant procesui šios sąlygos nėra įvykdytos, Teisingumo Teismas turi nutraukti nagrinėjimą ir paskelbti, kad nebėra poreikio pateikti atsakymą. Taip gali įvykti, pvz., pagrindinei bylai netekus prasmės dėl vėliau priimtų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo (ar kito nacionalinio teismo) sprendimų toje pačioje ar kokioje nors susijusioje byloje arba iš dalies pakeitus ar panaikinus susijusias nacionalinės teisės nuostatas(12).
24.      Vis dėlto šios bylos atveju taip nėra. Tiek ieškovas pagrindinėje byloje, tiek Italijos vyriausybė teismo posėdyje nurodė, kad Teisingumo Teismo atsakymas į prejudicinį klausimą tebėra būtinas pagrindinėje byloje nagrinėjamam ginčui išspręsti. Kaip suprantu, nagrinėjami nacionalinės teisės aktai ir toliau taikomi šiam ginčui ratione temporis, o minėtas Corte Costituzionale (Konstitucinis Teismas) sprendimas nebuvo susijęs su asmenų, kuriems suteikta tarptautinė apsauga, padėtimi.
25.      Galiausiai verta paminėti, kad Direktyva 2011/95 neseniai buvo panaikinta 2024 m. gegužės 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) 2024/1347 dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo pabėgėlių arba papildomą apsaugą galinčių gauti asmenų statuso ir suteikiamos apsaugos pobūdžio standartų, kuriuo iš dalies keičiama Direktyva 2003/109 ir panaikinama Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2011/95/ES(13). Vis dėlto pagal šio reglamento 41 ir 42 straipsnius Direktyvos 2011/95 panaikinimas įsigalios nuo 2026 m. birželio 12 d., o naujas reglamentas bus taikomas nuo 2026 m. liepos 1 d.
26.      Taigi šis procesas netapo betikslis.
B.      Dėl esmės
27.      Iš esmės Direktyvos 2011/95 26 ir 29 straipsniuose reikalaujama iš valstybių narių užtikrinti, kad tam tikra veikla, skatinanti galimybes įsidarbinti ir tam tikrų formų socialinę paramą, būtų prieinama tarptautinės apsaugos gavėjams tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir piliečiams.
28.      Šioje byloje kyla tokie pagrindiniai klausimai. Pirma, ar nacionalinė priemonė, kaip antai piliečių pajamos, patenka į Direktyvos 2011/95 26 ir (arba) 29 straipsnių taikymo sritį? Antra, jei taip, ar tokia priemonė yra suderinama su šiomis nuostatomis?
29.      Šiuo klausimu Italijos vyriausybė ir INPS laikosi nuomonės, kad tokia priemonė, kaip piliečių pajamos, nepatenka į Direktyvos 2011/95 26 ir 29 straipsnių taikymo sritį. Jos tvirtina, kad piliečių pajamos yra ne tik socialinės paramos išmoka, skirta finansinio nepritekliaus būklei ištaisyti, bet ir platesnė individualizuota priemonė, kuri yra platesnės sistemos, apimančios tiek paramą skurstantiems namų ūkiams, tiek šių namų ūkių prisiimtus įsipareigojimus siekti konkrečių tikslų, kad jie taptų savarankiški, dalis. Šios šalys visų pirma nurodo, kad išmoka priklauso nuo to, ar suaugę namų ūkio nariai nedelsdami galės dirbti, ir nuo to, ar jie pasirašys „užimtumo sutartį“ su užimtumo tarnyba. Taigi, jų teigimu, ši priemonė yra daugiausia profesinės reintegracijos ir socialinės integracijos priemonė. Mišrus šios priemonės pobūdis, kaip pabrėžia šios šalys, yra patvirtintas Corte Costituzionale (Konstitucinis Teismas) jurisprudencijoje.
30.      Ieškovas pagrindinėje byloje ir Komisija nesutinka. Jie mano, kad mišrus nacionalinės priemonės pobūdis savaime netrukdo taikyti jai Direktyvos 2011/95 26 ir 29 straipsnių. Jų nuomone, Italijos įstatymų leidėjo nustatytos piliečių pajamos turi požymių, būtinų tam, kad jos patektų į šių nuostatų taikymo sritį. Todėl tarptautinės apsaugos gavėjai negali būti diskriminuojami jokia forma, kiek tai susiję su galimybe naudotis jiems suteiktomis lengvatomis.
31.      Sutinku su ieškovu pagrindinėje byloje ir Komisija. Toliau paaiškinsiu, kodėl manau, kad tokia priemonė, kaip piliečių pajamos, patenka į tų dviejų nuostatų taikymo sritį (1, 2 ir 3 skirsniai), tačiau, atrodo, yra su jomis nesuderinama (4 ir 5 skirsniai), su nedidele išlyga dėl Direktyvos 29 straipsnio (6 skirsnis).
1.      Galimybė įsidarbinti
32.      Direktyvos 2011/95 26 straipsnio 2 dalyje nustatyta: „[v]alstybės narės užtikrina, kad tarptautinės apsaugos gavėjams galimybės užsiimti tokia veikla[,] kaip su įdarbinimu susijęs švietimas suaugusiesiems, profesinis mokymas, įskaitant kvalifikacijos kėlimo kursus, taip pat galimybės įgyti praktinės patirties darbo vietoje ir naudotis įdarbinimo tarnybų teikiamomis konsultavimo paslaugomis, būtų suteikiamos tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir jų piliečiams“. Šios direktyvos 26 straipsnio 3 dalyje taip pat nurodyta, kad „[v]alstybės narės siekia tarptautinės apsaugos gavėjams sudaryti visas sąlygas užsiimti 2 dalyje nurodyta veikla“(14).
33.      Mano nuomone, tokia priemonė, kaip piliečių pajamos, patenka į šių nuostatų taikymo sritį. Kaip nurodo ir INPS, ir Italijos vyriausybė, pagrindinė šios priemonės sudedamoji dalis yra suaugusių namų ūkio narių pareiškimas, kad jie iš karto gali pradėti dirbti, ir „užimtumo sutarties“ su užimtumo tarnyba pasirašymas. Ši sutartis, kaip nurodyta dekreto-įstatymo 4 straipsnio 1 dalyje, yra „individualizuot[a] paramos užimtumui ir socialinei integracijai program[a], kuri apima viešuosius darbus, profesinį perkvalifikavimą, studijų baigimą ir kitus atitinkamų tarnybų nustatytus įpareigojimus dėl integracijos į darbo rinką ir socialinės integracijos“.
34.      Jau vien iš abiejų aptariamų teisinių nuostatų formuluočių (Direktyvos 2011/95 26 straipsnio 2 dalies ir dekreto-įstatymo 4 straipsnio 1 dalies) gana aiškiai matyti, kad jose išvardytos veiklos rūšys iš esmės sutampa. Sunku nesutikti su nuomone, kad veikla, kurią Italijos užimtumo tarnybos turi pasiūlyti piliečių pajamų gavėjams, turėtų būti laikoma „profesiniu mokymu“ ir „konsultavimo paslaugomis“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2011/95 nuostatą.
35.      Iš tiesų abiem nuostatomis siekiama to paties tikslo. Akivaizdu, kad Direktyvos 2011/95 26 straipsnio 2 ir 3 dalyse nustatyti įpareigojimai padeda užtikrinti 26 straipsnio 1 dalyje nurodyto principo veiksmingumą: „Iš karto po apsaugos suteikimo valstybės narės tarptautinės apsaugos gavėjams leidžia dirbti pagal darbo sutartį arba savarankiškai pagal tai profesijai ir tai valstybės tarnybai bendrai taikomas taisykles“(15).
36.      Dekreto-įstatymo 4 straipsnio 1 dalyje numatytų priemonių tikslas yra tas pats: palengvinti patekimą į darbo rinką. Tiek šio dekreto-įstatymo preambulėje, tiek jo 1 straipsnio 1 dalyje kalbama apie priemonę, garantuojančią teisę į darbą vykdant politiką, kuria siekiama teikti ekonominę paramą ir užtikrinti asmenų, kuriems gresia atskirtis visuomenėje ir darbo rinkoje, socialinę integraciją.
37.      Ad abundantiam norėčiau pridurti, kad Direktyvos 2011/95 26 straipsnyje nustatyto įpareigojimo plačią taikymo sritį ir jo svarbą šios direktyvos sistemoje patvirtina keli elementai.
38.      Pirma, tame straipsnyje vartojami terminai rodo, kad ši nuostata yra visapusė: „tokia veikla[,]
kaip“ (nebaigtinis sąrašas), „su įdarbinimu susijęs švietimas“ (plati ir su tikslu susijusi sąvoka) ir „visos sąlygos“ (pabrėžtinė formuluotė)(16).
39.      Antra, valstybės narės turi ne tik užtikrinti, kad tarptautinės apsaugos gavėjams būtų suteiktos galimybės užsiimti atitinkama veikla (26 straipsnio 2 dalis), bet ir sudaryti visas sąlygas ja užsiimti (3 dalis). Kaip paaiškinta Direktyvos 2011/95 preambulėje, Sąjungos teisės aktų leidėjas mano, kad tarptautinės apsaugos gavėjai turi specifinių poreikių ir susiduria su ypatingais integracijos sunkumais (41 konstatuojamoji dalis), todėl „reikėtų dėti pastangas, kad visų pirma būtų sprendžiamos problemos, dėl kurių tarptautinės apsaugos gavėjai negali veiksmingai naudotis su įsidarbinimu susijusiomis švietimo ir profesinio mokymosi galimybėmis, inter alia, problemos, susijusios su finansiniais suvaržymais“ (42 konstatuojamoji dalis).
40.      Iš esmės nepakanka, kad tarptautinės apsaugos gavėjams būtų suteiktos galimybės užsiimti Direktyvos 2011/95 26 straipsnio 2 dalyje nurodyta veikla. Pagal šios direktyvos 26 straipsnio 3 dalį nacionalinės valdžios institucijos taip pat turi imtis iniciatyvų, kuriomis siekiama pašalinti kliūtis, galinčias trukdyti pasinaudoti tokia galimybe. Ši pareiga būti aktyviems gana aiškiai rodo, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas pabrėžė, jog tarptautinės apsaugos gavėjams turi būti suteikta galimybė gauti pagalbą – mokymą ir konsultavimą, kad jie galėtų lengviau integruotis į darbo rinką. Tai, kad Direktyvos 2011/95 42 konstatuojamojoje dalyje nurodomi „finansiniai suvaržymai“, rodo, jog direktyvoje ir dekrete-įstatyme mutatis mutandis išreikštas tas pats nuogąstavimas: gali būti būtina suteikti tam tikrą finansinę paramą atitinkamiems asmenims, antraip jie negalėtų dalyvauti siūlomoje mokymo ir konsultavimo veikloje.
41.      Apibendrindamas norėčiau pasakyti, kad tokia veikla, kaip nurodyta dekreto-įstatymo 4 straipsnio 1 dalyje, iš esmės patenka į Direktyvos 2011/95 26 straipsnio taikymo sritį.
2.      Socialinis aprūpinimas
42.      Direktyvos 2011/95 29 straipsnio 1 dalyje nustatyta, jog valstybės narės „užtikrina, kad tarptautinės apsaugos gavėjai <...> gautų būtiną socialinę paramą, kokia suteikiama tos valstybės narės piliečiams“. Taigi reikėtų išnagrinėti, ar tokia nacionalinė priemonė, kaip piliečių pajamos, yra „socialinė parama“, kaip ji suprantama pagal šią nuostatą.
a)      Savarankiška Sąjungos teisės sąvoka
43.      Reikia priminti, jog, remiantis suformuota jurisprudencija, tiek iš vienodo Sąjungos teisės taikymo, tiek iš lygybės principo reikalavimų matyti, kad Sąjungos teisės nuostatoje, kurioje nėra aiškios nuorodos į valstybių narių teisę dėl jos prasmės ar apimties, vartojamos sąvokos paprastai visoje Europos Sąjungoje turi būti aiškinamos autonomiškai ir vienodai(17).
44.      Nors Direktyvoje 2011/95 nepateikta sąvokos „socialinė parama“ apibrėžtis, jos 29 straipsnyje taip pat nedaroma jokios nuorodos į valstybių narių teisę dėl šios sąvokos reikšmės. Iš to išplaukia, kad tame straipsnyje įtvirtinta sąvoka „socialinė parama“, taikant šią direktyvą, turi būti laikoma savarankiška Sąjungos teisės sąvoka, kurią visose valstybėse narėse reikia aiškinti vienodai(18).
45.      Vis dėlto Italijos vyriausybė su tuo nesutinka. Jos teigimu, Teisingumo Teismas nusprendė, kad, nepaisant to, jog nedaroma nuorodos į nacionalinę teisę, nacionalinės valdžios institucijos vis tiek turi apibrėžti, kas yra „socialinė parama“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2011/95 29 straipsnį.
46.      Šis argumentas manęs neįtikina. Manau, kad Italijos vyriausybė neteisingai interpretuoja Teisingumo Teismo sprendimą ASGI ir kt.(19).
Tame sprendime Teisingumo Teismas apibrėžė sąvoką „socialinė parama“ kaip apimančią „pagalbos sistemas, nacionaliniu, regioniniu ar vietos lygmeniu sukurtas valdžios institucijų, į kurias kreipėsi asmuo, neturintis pakankamai išteklių savo ir savo šeimos narių elementariems poreikiams patenkinti“(20). Mano nuomone, Teisingumo Teismas tiesiog pateikia plačią sąvokos apibrėžtį, aiškiai nurodydamas, kad ji apima visų viešųjų institucijų (neatsižvelgiant į tai, ar jos yra centrinės, ar periferinės) nustatytas visas paramos sistemas. Teisingumo Teismas jokiu būdu neteigia, kad nacionalinės valdžios institucijos turi savarankiškai nuspręsti, kurios priemonės yra socialinė parama, o kurios ne.
47.      Taip pat neturi jokios reikšmės tai, kad tuo sprendimu Teisingumo Teismas galiausiai paliko prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui patikrinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjama nacionalinė priemonė „yra socialinė parama, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2011/95 29 straipsnį“. Iš tiesų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šį vertinimą turėjo atlikti ne remdamasis nacionaline teise, o „atsižvelg[damas] į šią apibrėžtį“(21).
b)      Sąvokos taikymas (I): ekonominė nauda kaip socialinės paramos forma
48.      Kaip minėta šios išvados 46 punkte, Direktyvos 2011/95 tikslais Teisingumo Teismas gana plačiai ir iš dalies neapibrėžtai aiškino sąvoką „socialinė parama“. Socialinė parama aiškiai apima „minimalaus pragyvenimo lygio aprūpinim[ą], taip pat param[ą] ligos arba nėštumo atveju ir tėvystės param[ą]“ (direktyvos 45 konstatuojamoji dalis), bet tuo tikrai neapsiriboja. Iš tiesų toje konstatuojamojoje dalyje tokia parama ir pagalba įvardijamos kaip „pagrindinės lengvatos“.
49.      Teisingumo Teismo pateiktą apibrėžtį sudaro keturi pagrindiniai elementai, susiję su atitinkamos pagalbos struktūra („sistema“), kilme („valdžios institucijos“), gavėjais („asmenys, neturintys pakankamai išteklių“) ir funkcija (paties gavėjo ir jo šeimos narių elementariems poreikiams tenkinti). Nors nėra vienos visuotinai priimtinos sąvokos „socialinė parama“ apibrėžties, man atrodo, kad Teisingumo Teismo pateiktas šios sąvokos aiškinimas atitinka bendrą jos supratimą(22).
50.      Atsižvelgdamas į tai, manau, kad tokia priemonė, kaip piliečių pajamos, patenka į Direktyvos 2011/95 29 straipsnio taikymo sritį.
51.      Pirmiausia ši priemonė atitinka visus šios išvados 49 punkte nurodytus kriterijus. Pirma, tai yra bendroji paramos priemonė. Antra, ją nustatė valdžios institucijos. Trečia, paramos gavėjai yra tik namų ūkiai, kuriems reikia pagalbos. Ketvirta, vienas iš esminių jos tikslų yra „kova su skurdu“.
52.      Apskritai piliečių pajamos pasižymi keliomis savybėmis, kurios Teisingumo Teismo jurisprudencijoje paprastai siejamos su socialinės paramos priemonėmis(23). Visų pirma pagal aptariamą nacionalinę priemonę numatyta iš [trijų] komponentų susidedanti piniginė išmoka, t. y.: i) nepagrįsta įmokomis, finansuojama iš valstybės biudžeto; ii) nustatoma patikrinus materialinę padėtį, kai bent iš dalies atsižvelgiama į konkrečią namų ūkio padėtį ir poreikius; ir iii) skirta asmenims minimaliam pragyvenimo lygiui suteikti.
53.      Pastarasis elementas, mano nuomone, ypač svarbus. Iš tiesų poreikis užtikrinti „minimalų pragyvenimo lygį“ dekreto-įstatymo preambulėje aiškiai įvardijamas kaip vienas iš aptariamos priemonės tikslų. Tai, kad dviem skiriamos ekonominės naudos dalimis siekiama atitinkamai: a) „papildyti namų ūkių pajamas“; ir b) „papildyti nuomojamame būste įsikūrusių namų ūkių pajamas“, taip pat aiškiai rodo priemonės pobūdį.
54.      Be to, dekreto-įstatymo preambulėje aiškiai nurodyta „ypatinga būtinybė ir neatidėliotinumas numatyti socialinės paramos sistemos supaprastinimą, kad ji taptų tikra ir esminė, siekiant iš naujo apibrėžti kolektyvinės gerovės modelį“(24). Taigi šios preambulės ir Direktyvos 2011/95 29 straipsnio tekstų atitiktis yra neginčijama.
55.      Dekreto-įstatymo 3 straipsnyje nustatyti tam tikri ekonominės naudos ypatumai patvirtina mintį, kad tokia išmoka skirta namų ūkio pagrindiniams poreikiams tenkinti. Visų pirma pagal šios nuostatos 3 dalį išmokos suma, kuri nebuvo išleista ar atsiimta kitą mėnesį po išmokėjimo, bent iš dalies išskaičiuojama iš kitos mėnesinės išmokos. Be to, pagal dekreto-įstatymo 5 straipsnį, įgyvendintą administraciniu dekretu, išmoka buvo mokama į kortelę, kuri negalėjo būti naudojama perkant tam tikrus produktus ir paslaugas (pavyzdžiui, juvelyrinius dirbinius ir kitus prabangos daiktus, meno kūrinius, azartinių lošimų paslaugas, draudimo paslaugas) arba vykdant tam tikrus sandorius (perkant užsienyje, internetu arba naudojantis tiesioginės rinkodaros paslaugomis).
c)      Sąvokos taikymas (II): Italijos vyriausybės ir INPS prieštaravimai
56.      Pirma pateiktos išvados dėl nagrinėjamos priemonės pobūdžio negalima kvestionuoti dėl to, kad pagal dekreto-įstatymo 4 straipsnio 1 dalį piniginės išmokos mokamos su sąlyga, kad „suaugę namų ūkio nariai <...> nedelsdami deklaruoja, kad gali dirbti, taip pat dalyvauja individualizuotoje paramos užimtumui ir socialinei integracijai programoje, kuri apima viešuosius darbus, profesinį perkvalifikavimą, studijų baigimą ir kitus atitinkamų tarnybų nustatytus įpareigojimus. <...>“
57.      Nors socialinės paramos programos dažnai yra prieinamos mažas pajamas gaunantiems ar pažeidžiamiems asmenims ir šeimoms, nereikalaujant, kad jie laikytųsi konkrečių sąlygų (išskyrus statuso įrodymą), neretai pasitaiko ir priešingų atvejų. Tiek Sąjungoje, tiek už jos ribų egzistuoja socialinio aprūpinimo programos, pagal kurias nepasiturintiems asmenims finansinė parama teikiama priklausomai nuo to, ar jie atitinka konkrečius elgesio reikalavimus. Jie gali būti susiję, pavyzdžiui, su darbo paieškomis, mokymusi arba dalyvavimu bendro intereso veikloje. Tokių programų tikslas – mažinti dabartinį ir būsimą skurdą skatinant atitinkamų asmenų ugdymą, ypač investuojant į švietimą ir profesinį mokymą. Taigi teikiama finansinė parama yra paskata laikytis teisės aktuose nustatytų įpareigojimų. Todėl taip pat logiška, kad pagal šias programas dėl šių įpareigojimų nevykdymo gali būti sustabdytas arba sumažintas finansinės paramos (ir / arba) kitų teikiamų išmokų) mokėjimas(25).
58.      Taigi šiuo atveju svarbu ne tai, ar ekonominė nauda suteikiama su sąlyga, ar besąlygiškai. Svarbiau patikrinti, ar sąlygos, jei tokios yra, padeda siekti galutinio tikslo – kovoti su skurdu teikiant pagalbą skurstantiems asmenims. Šiuo atveju sąlygos atitinka tikslą kovoti su skurdu ateityje, nes didina tikimybę, kad sistemoje dalyvaujantys paramos gavėjai trumpuoju ir vidutinės trukmės laikotarpiais galės įsidarbinti.
59.      Be to, pažymėtina, kad dekreto-įstatymo 4 straipsnio 2 ir 3 dalyse numatytos įvairios asmenų, kurie atleidžiami nuo dekreto-įstatymo 4 straipsnio 1 dalyje nustatytų įpareigojimų, kategorijos (be kita ko, 65 metų ir vyresni asmenys, neįgalieji ir asmenys, lankantys mokymo kursus). Tokiais atvejais ekonominė nauda suteikiama besąlygiškai.
60.      Be to, nemanau, kad šiomis aplinkybėmis ypač svarbi Italijos vyriausybės ir INPS pabrėžta faktinė aplinkybė, kad piliečių pajamos suteikiamos „už nepertraukiamą ne daugiau kaip aštuoniolikos mėnesių laikotarpį“.
61.      Socialinė parama dažnai yra laikinojo pobūdžio, nes iš esmės sukurta kaip „saugumo tinklas“ konkrečiose situacijose, o ne kaip nuolatinė paramos sistema. Tai dar labiau pasakytina apie tai, kad tokios išmokos, pavyzdžiui, piliečių pajamų atveju, skiriamos su sąlyga, kad paramos gavėjas laikosi tam tikrų įpareigojimų, kurių paskirtis, kaip minėta, yra vėliau padidinti jo galimybes gauti kitų rūšių pajamas ar paramą, įskaitant galimybę įsidarbinti. Atsižvelgiant į tai, kad su tuo susiję dideli viešieji ištekliai, taip pat pagrįsta, kad biudžetinės drausmės sumetimais valdžios institucijos gali iš anksto nustatyti tokios ekonominės naudos trukmę. Tai skatina atitinkamus asmenis aktyviai ieškoti darbo.
62.      Bet kuriuo atveju pažymėtina, kad pagal dekreto-įstatymo 3 straipsnio 6 dalį piliečių pajamų mokėjimas „gali būti pratęsiamas, tačiau prieš kiekvieną pratęsimą vienam mėnesiui sustabdomas“ ir kad „sustabdymas negalioja [vyresniems nei 65 metų asmenims]“.
63.      Iš tiesų Italijos vyriausybė ir INPS pripažįsta, kad piliečių pajamos apima reikšmingą socialinės paramos požymių turintį elementą. Visgi, jų teigimu, negalima laikyti, kad piliečių pajamos yra tik tokio arba bent ne daugiausia tokio pobūdžio. Šios šalys pabrėžia, kad piliečių pajamos yra sudėtinga mišraus pobūdžio priemonė, ir šiuo klausimu remiasi dviem Corte Costituzionale (Konstitucinis Teismas) sprendimais, prie kurių netrukus grįšiu.
64.      Mano nuomone, sudėtinga priemonės struktūra ir jos mišrus pobūdis nepanaikina tikimybės, kad tai priemonei gali būti taikomas Direktyvos 2011/95 29 straipsnis.
65.      Gana įprasta, kad, nustatant naujas priemones, nacionalinės teisės aktais vienu metu siekiama skirtingų tikslų. Priklausomai nuo šių tikslų pobūdžio, teisės aktų leidėjas gali jų siekti skirtingu mastu arba, jei šie tikslai yra prieštaringi, stengtis užtikrinti tinkamą jų pusiausvyrą. Savaime aišku, kad nacionalinės teisės aktuose gali būti nustatyti sudėtingos struktūros mechanizmai, apimantys skirtingus elementus. Taikymo aspektu šie komponentai gali būti savarankiški ir atskiriami arba, atvirkščiai, sudaryti nuoseklią ir nedalomą visumą.
66.      Tai dažnai pasakytina apie priemones, kurios priimtos tokiose srityse, kaip socialinė parama, socialinė apsauga ir socialinė integracija. Pavyzdžiui, dar 1974 m. Teisingumo Teismas nurodė, jog „negalima atmesti tikimybės, kad dėl asmenų, kuriems taikomas teisės aktas, teisės akto tikslų ir taikymo metodo šis teisės aktas gali būti artimai susijęs su abiem [socialinės apsaugos ir socialinės paramos] sritimis ir taip užkirsti kelią bet kokiam išsamiam klasifikavimui“(26). Tokiais atvejais teisės aiškintojas paprastai turi nustatyti dominuojančią priemonės funkciją (ar funkcijas), jei tai gali sukelti tam tikrų pasekmių pagal Sąjungos teisę(27).
67.      Vis dėlto šiuo atveju priemonė iš esmės susideda iš skirtingų elementų. Atsižvelgiant į dekreto-įstatymo preambulės formuluotę, jo vykdomąsias nuostatas, nurodytus tikslus ir taikymo sritį, akivaizdu, kad, ypač Sąjungos teisės požiūriu, nagrinėjama nacionalinė priemonė yra pagrįsta dviem vienodai svarbiais ramsčiais: ekonominės paramos teikimu (dekreto-įstatymo 3 straipsnis) ir užimtumo ir socialinės įtraukties sutarčių įgyvendinimu (4 straipsnis). Daugeliu atvejų, nors ir ne visada, piliečių pajamos veikia kaip do ut des mechanizmas: finansinė parama suteikiama mainais už įsipareigojimą tobulėti asmeniškai ir profesinėje srityje.
68.      Manau, kad nacionalinės teisės požiūriu mano išvados sutampa su Corte Costituzionale (Konstitucinis Teismas) išvadomis. Šis teismas 2022 ir 2025 m. sprendimuose iš esmės nustatė, kad teisės aktai dėl piliečių pajamų negali būti laikomi susijusiais tik su socialinės paramos forma. Remiantis šiais sprendimais, socialinės paramos elementas, kuris iš tiesų yra įtrauktas į priemonę, yra platesnės teisinės sistemos, kuria siekiama įvairių tikslų, visų pirma integracijos į darbo rinką ir socialinės įtraukties, dalis(28).
69.      Nors visiškai sutinku su šiomis išvadomis, nemanau, kad jos gali būti suprantamos kaip pagrindas laikyti socialinės paramos funkciją tik papildoma ar antraeile kitų funkcijų atžvilgiu.
70.      Kaip paaiškinta šios išvados 48–55 punktuose, ekonominė nauda, teikiama asmenims, kuriems jos reikia, yra esminė dekretu-įstatymu nustatytos bendros sistemos dalis. Be to, kaip nurodyta šios išvados 59 punkte, kai kurių kategorijų paramos gavėjams (daugelis jų yra laikinai arba galutinai nedarbingi asmenys) tai yra vienintelis taikytinas priemonės elementas, nes šie asmenys atleidžiami nuo dekreto-įstatymo 4 straipsnyje nustatytų pareigų. Tokiais atvejais piliečių pajamos yra pagrindinė (jei ne vienintelė) socialinės paramos priemonė. Šis elementas prieštarauja tam, kad piliečių pajamos būtų priskiriamos išmokoms, skirtoms tik ar net daugiausia integracijai į darbo rinką palengvinti(29). Šiomis aplinkybėmis taip pat norėčiau pabrėžti, kad teisės aktą dėl piliečių pajamų jį priėmusi vyriausybė spaudai ir piliečiams apskritai pristatė kaip priemonę, kuria „įveikiamas skurdas“ (o ne kaip priemonę, kuria „įveikiamas nedarbas“).
71.      Galiausiai norėčiau pridurti, kad didelę pirma aptartų elementų svarbą dekreto-įstatymo sistemoje pabrėžė ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šioje byloje, ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas byloje CU ir ND(30). Norėčiau paaiškinti toliau išdėstytus dalykus.
72.      Savo pastabose Italijos vyriausybė pabrėžia, kad Sprendime CU ir ND Teisingumo Teismas nevertino, ar piliečių pajamos yra „socialinė pašalpa“, ir tik rėmėsi tuo, ką prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė savo prašyme priimti prejudicinį sprendimą(31). Man susidaro įspūdis, kad Italijos vyriausybė mano, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pozicija šiuo klausimu buvo neteisinga.
73.      Vis dėlto tai bet kuriuo atveju neturi reikšmės šioje byloje. Iš tiesų byloje CU ir ND Teisingumo Teismo buvo prašoma išnagrinėti nacionalinę priemonę pagal Direktyvos 2003/109 11 straipsnio 1 dalies d punktą. Pagal tą nuostatą ilgamečiai gyventojai kaip ir tos šalies piliečiai vienodai turi teisę į „socialinę apsaugą, socialinę pagalbą ir socialinį saugumą, kaip numatyta nacionalinėje teisėje“(32). Atvirkščiai, kaip paaiškinta šios išvados 43–47 punktuose, sąvoka „socialinė parama“, kaip tai suprantama Direktyvos 2011/95 29 straipsnyje, yra savarankiška Sąjungos teisės sąvoka, kuri turi būti aiškinama vienodai visoje Europos Sąjungoje. Todėl aptariamos priemonės kvalifikavimas pagal nacionalinę teisę šioje byloje nėra lemiamas(33).
74.      Galiausiai, net jei manytume (quod non, mano nuomone), kad ekonominės naudos suteikimas yra tik pagalbinio pobūdžio ir padeda siekti pagrindinio tikslo – atitinkamų asmenų integracijos į darbo rinką, tai nereiškia, kad ši nauda nepatenka į Direktyvos 2011/95 taikymo sritį. Iš tiesų, kaip paaiškinta: i) dekreto-įstatymo 4 straipsnyje nurodyta veikla patenka į direktyvos 26 straipsnio 2 dalies taikymo sritį; ii) direktyvos 26 straipsnio 3 dalyje reikalaujama, kad valstybės narės „sudaryt[ų] visas sąlygas“ užsiimti to straipsnio 2 dalyje nurodyta veikla; ir iii) direktyvos 42 konstatuojamojoje dalyje numatyta, kad valstybės narės turi stengtis spręsti finansinius sunkumus, kurie gali trukdyti tarptautinės apsaugos gavėjams dalyvauti tokioje veikloje.
75.      Tai iš esmės reiškia, kad, jei nagrinėjamai ekonominei naudai nebūtų taikomas Direktyvos 2011/95 29 straipsnis, ji greičiausiai patektų į tos pačios direktyvos 26 straipsnio 3 dalies taikymo sritį. Man atrodo gana lengvai suprantama, kad ekonominės naudos, kuri suteikiama bet kuriam kitam asmeniui, kuriam jos reikia, kad jis galėtų dalyvauti veikloje, susijusioje su galimybe įsidarbinti, nesuteikimas tarptautinės apsaugos gavėjams prieštarauja logikai, kuria grindžiama Direktyvos 2011/95 26 straipsnio 3 dalis ir 42 konstatuojamoji dalis.
76.      Dėl visų minėtų priežasčių kovai su skurdu skirta ekonominė nauda, kaip antai numatyta dekreto-įstatymo 3 straipsnyje, patenka į Direktyvos 2011/95 29 straipsnio taikymo sritį.
3.      Tarpinės išvados dėl Direktyvos 2011/95 26 ir 29 straipsnių
77.      Apibendrinant galima daryti išvadą, kad dėl nacionalinės priemonės, kuria teikiama pagalba nepasiturintiems asmenims, kaip antai dekretu-įstatymu nustatytos piliečių pajamos, struktūrinio sudėtingumo ir daugialypiškumo aiškintojas negali būti atleidžiamas nuo pareigos tinkamai atsižvelgti į esminius jos elementus. Priešingu atveju kiltų pavojus, kad valstybės narės galėtų apeiti Direktyvos 2011/95 taikymą, pasinaudodamos tuo, kas galėtų būti apibūdinta kaip teisės aktų perteklumas: sąmoningas skirtingų teisinių mechanizmų sluoksniavimas viename teisės akte arba sudėtinio ir daugiafunkcio normatyvinio pagrindo sukūrimas.
78.      Mano nuomone, du pagrindiniai nacionalinės teisės aktų, kuriais nustatomos piliečių pajamos, elementai yra ne tik panašios svarbos, bet ir neatsiejamai susiję ir vienas kitą papildantys.
79.      Šiuo klausimu turiu pripažinti, kad tam tikrais posėdžio momentais man susidarė įspūdis, jog Italijos vyriausybė prieštaravo pati sau ir bandė paneigti nacionalinės teisės akto socialinį pobūdį, nurodydama jo elementus, susijusius su galimybe įsidarbinti, paskui – pobūdį, susijusį su galimybe įsidarbinti, nurodydama jo socialinio pobūdžio elementus. Metaforiškai kalbant, man atrodė, kad ši vyriausybė teigia, jog 1 + 1 = 0, nors, kaip ir aritmetikoje, šiuo atveju 1 + 1 = 2.
80.      Iš tikrųjų dėl pirma paaiškintų priežasčių į Direktyvos 2011/95 taikymo sritį patenka abu šie elementai: i) veikla, numatyta dekreto-įstatymo 4 straipsnyje, tiek, kiek ji yra susijusi su „galimybe įsidarbinti“, kaip tai suprantama pagal tos direktyvos 26 straipsnį; ir ii) ekonominė nauda, numatyta dekreto-įstatymo 3 straipsnyje, kiek pagal tos direktyvos 29 straipsnį ji suprantama kaip „socialinė parama“.
4.      Netiesioginė diskriminacija
81.      Iš Direktyvos 2011/95 26 straipsnio („tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir jų piliečiams“) ir 29 straipsnio („kokia suteikiama tos valstybės narės piliečiams“) formuluočių aišku, kad abi nuostatos yra vienodo požiūrio principo išraiška.
82.      Remiantis suformuota jurisprudencija, vienodo požiūrio principas, įtvirtintas Chartijos 20 straipsnyje, yra bendrasis Sąjungos teisės principas, pagal kurį reikalaujama, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos situacijos – vienodai, nebent toks vertinimas būtų objektyviai pateisinamas(34). Pagal šį principą draudžiama ne tik atvira diskriminacija, bet ir visos paslėptos jos formos, kurios, nors grindžiamos tariamai neutraliomis skiriamosiomis savybėmis, galiausiai sukelia tokį patį diskriminacinį poveikį(35).
83.      Sprendime CU ir ND Teisingumo Teismas nusprendė, kad tokia
pragyvenimo šalyje sąlyga, kaip nagrinėjama, yra netiesioginė trečiųjų šalių piliečių, turinčių ilgalaikio gyventojo statusą, diskriminacija, palyginti su atitinkamos valstybės narės piliečiais(36). Akivaizdu, kad tokia pati išvada turi būti padaryta ir šioje byloje dėl tarptautinės apsaugos gavėjų.
84.      Perfrazuojant tai, ką Teisingumo Teismas nurodė Sprendimo CU ir ND 50 punkte, pragyvenimo šalyje sąlyga „iš esmės daro poveikį ne tos valstybės narės piliečiams, o tarp jų, be kita ko, yra [tarptautinės apsaugos gavėjai]“.
85.      Iš tiesų, nors nacionalinės teisės aktai iš pažiūros yra neutralūs pilietybės atžvilgiu, dėl dešimties metų pragyvenimo šalyje sąlygos jie taikomi nevienodai. Didžioji dauguma Italijos piliečių atitinka šią sąlygą, o didžioji dauguma tarptautinės apsaugos gavėjų jos neatitinka, nors jų poreikiai, susiję su galimybe patekti į darbo rinką ir socialine parama, yra panašūs.
86.      Taigi tokia nacionalinė priemonė, kaip piliečių pajamos, tarptautinės apsaugos gavėjų atžvilgiu yra netiesiogiai diskriminacinė.
5.      Pagrindimas
87.      Teisingumo Teismas nuolat laikosi nuomonės, kad netiesioginė diskriminacija dėl pilietybės iš esmės yra draudžiama, nebent ją galima objektyviai pateisinti. Tam, kad galėtų būti pateisinama, ji turi būti tinkama teisėtam tikslui pasiekti ir neviršyti to, kas tam būtina(37).
88.      Šiuo klausimu Italijos vyriausybė teigia, kad tokia priemonė, kaip nagrinėjamoji, yra susijusi su didelėmis ekonominių išteklių investicijomis. Ji neapsiriboja vien lėšomis, skiriamomis nepasiturintiems namų ūkiams, nes yra susijusi su papildomomis išlaidomis, visų pirma išlaidomis tinkamai organizacinei struktūrai sukurti, kad būtų užtikrintas paramos gavėjų su užimtumo tarnybomis sudarytų sutarčių veiksmingumas, ir išlaidomis mokesčių ir socialinių įmokų lengvatoms, suteiktoms paramos gavėjus įdarbinusioms įmonėms.
89.      Italijos vyriausybė teigia, kad šiomis aplinkybėmis nacionalinis įstatymų leidėjas pagrįstai apribojo šios sudėtingos priemonės taikymą tik asmenims, kurie yra įsitvirtinę nacionalinėje bendruomenėje ir gali būti laikomi nuolatiniais jos nariais. Ilgesnio pragyvenimo šalyje sąlyga, taikoma piliečių pajamų gavėjams, yra neatsiejamai susijusi su būtinybe nustatyti tikrąjį tų paramos gavėjų ryšį su atitinkamos valstybės narės teisine tvarka.
90.      Manęs šie argumentai neįtikina.
91.      Pirmiausia visiškai suprantama, kad veiklos, skatinančios galimybę įsidarbinti, organizavimas ir socialinės paramos teikimas reikalauja didelių finansinių ir administracinių išteklių(38). Šio elemento Sąjungos teisės aktų leidėjas negalėjo nepastebėti priimdamas Direktyvą 2011/95. Vis dėlto jis nusprendė, kad tarptautinės apsaugos gavėjams turėtų būti taikomos vienodos sąlygos kaip ir piliečiams. Nuoroda į tai, kad valstybės narės turi stengtis, be kita ko, spręsti finansinius sunkumus, kurie gali trukdyti tarptautinės apsaugos gavėjams užsiimti tokia veikla, rodo, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas gerai žinojo, jog Direktyvos 2011/95 įgyvendinimas pareikalaus tam tikrų valstybės biudžeto išlaidų.
92.      Italijos vyriausybės argumentų, grindžiamų priemonės sąnaudomis, priėmimas de facto reikštų, kad būtų nustatyta nerašyta nuostata, leidžianti nukrypti nuo Direktyvos 2011/95 26 ir 29 straipsniuose nustatytų taisyklių. Pridurčiau, kad ši gana neaiškios apimties nukrypti leidžianti nuostata pakenktų direktyvos tikslui „užtikrinti, kad tiems asmenims visose valstybėse narėse būtų suteiktos būtiniausios lengvatos“(39).
93.      Kaip Teisingumo Teismas nurodė Sprendime Ayubi, Direktyvos 2011/95 VII skyriuje (į kurį įeina jos 26 ir 29 straipsniai) suteiktos teisės „gali būti ribojamos tik laikantis šiame skyriuje įtvirtintų sąlygų, todėl valstybės narės neturi teisės pridėti ribojimų, kurie jame nenurodyti“(40). Nei Direktyvos 2011/95 26 straipsnyje, nei jos 29 straipsnyje nagrinėjamos teisės nėra susietos su ieškovų gyvenimo atitinkamoje valstybėje narėje trukme(41).
94.      Be to, pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją valstybė narė negali remtis vidaus teisės nuostatomis, praktika ar padėtimi, kad pateisintų Sąjungos teisėje nustatytų pareigų neįvykdymą(42). Taigi vien tai, kad siekiant užtikrinti visišką Sąjungos taisyklių laikymąsi gali tekti priimti ar keisti sudėtingas ir (arba) brangias priemones, nėra pakankamas pagrindas vengti tų taisyklių taikymo(43).
95.      Teisingumo Teismo jurisprudencija dėl vadinamojo socialinio turizmo, kuria Italijos vyriausybė daug kartų rėmėsi savo pastabose, šioje byloje taip pat nėra svarbi.
96.      Šiuo klausimu reikia priminti, kad Sąjungos piliečiai iš esmės turi teisę judėti ir gyventi kitose valstybėse narėse. Vis dėlto Sąjungos teisė nesuteikia ekonomiškai neaktyviems asmenims neribotos galimybės naudotis nacionalinėmis socialinės apsaugos sistemomis. Atitinkamai Sąjungos piliečių, kurie nėra darbuotojai, teisė laisvai judėti priklauso nuo sąlygos turėti pakankamai išteklių ir visapusišką sveikatos draudimą, kad jie netaptų našta priimančiosios valstybės narės socialinės paramos sistemai(44).
97.      Laikydamasis šių principų Teisingumo Teismas visų pirma nusprendė, kad valstybės narės gali nesuteikti teisės į socialinę paramą kitų valstybių narių piliečiams, kurie yra ekonomiškai neaktyvūs ir pasinaudojo judėjimo laisve tik tam, kad gautų socialinę paramą iš kitos valstybės narės, taip pat, kurie neturi teisės gyventi priimančiojoje valstybėje narėje pagal Sąjungos nuostatas(45).
98.      Kitokiu sprendimu būtų sukurta nepakeliama našta valstybių narių, kurios vykdo dosnesnę socialinių asignavimų politiką, finansams. Tai savo ruožtu galėtų paskatinti valstybes nares pradėti „lenktyniauti“ kuo labiau apribojant galimybę gauti socialinę paramą(46).
99.      Vis dėlto šioje byloje situacija labai skiriasi nuo tos, kurią Teisingumo Teismas nagrinėjo bylose dėl socialinio turizmo, ir jo jurisprudencijos pagrindimas netaikytinas tarptautinės apsaugos gavėjams.
100. Tarptautinės apsaugos gavėjai neturi neribotos judėjimo laisvės Europos Sąjungoje. Iš tikrųjų jų judėjimas dažniausiai yra apribotas valstybės narės, kuri jiems suteikė tarptautinę apsaugą, teritorijoje(47).
101. Be to, tai, kad atitinkamiems asmenims buvo suteikta tarptautinė apsauga, reiškia, kad jų atvykimą į atitinkamos valstybės narės teritoriją lėmė ne ketinimas pasinaudoti jos socialinės apsaugos sistema, o pagrįsta persekiojimo baimė arba realus pavojus patirti didelę žalą kilmės šalyje(48). Tarptautinės apsaugos gavėjų statusas nėra nuolatinis. Iš tiesų, kai asmuo nustoja būti pabėgėlis arba netenka teisės į papildomą apsaugą, atitinkama valstybė narė turėtų panaikinti, nutraukti arba atsisakyti pratęsti jo statusą(49). Tai gali reikšti leidimo gyventi šalyje panaikinimą ir atitinkamo asmens grąžinimą į kilmės šalį, net ir prieš jo valią (su sąlyga, kad laikomasi negrąžinimo principo)(50).
102. Iš to išplaukia, kad reikalavimas tarptautinės apsaugos gavėjams įrodyti, kad jie yra įsisteigę atitinkamoje valstybėje narėje arba kad egzistuoja realus ir pakankamai glaudus ryšys su šios valstybės narės teisine tvarka, kaip Direktyvos 2011/95 26 ir 29 straipsnių taikymo sąlyga, yra akivaizdžiai nepagrįstas ir nesuderinamas su šios direktyvos tikslais ir dvasia.
103. Dėl pirma išdėstytų priežasčių darau išvadą, kad Italijos vyriausybės pateikti tariami pagrindimai, kuriais ji grindžia nagrinėjamą nacionalinę priemonę, nėra pakankami ir neatitinka teisinio pagrindimo reikalavimų pagal taikytiną Sąjungos teisę. Taigi šiuos argumentus reikia atmesti.
6.      Išlyga dėl pagrindinių lengvatų
104. Galiausiai Italijos vyriausybė teigia, kad jei Teisingumo Teismas nuspręstų, jog piliečių pajamos yra socialinio aprūpinimo sistema, kuriai taikomas Direktyvos 2011/95 29 straipsnis, ji neturėtų būti laikoma „pagrindine lengvata“, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 29 straipsnio 2 dalį ir 45 konstatuojamąją dalį.
105. Direktyvos 2011/95 29 straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad, nukrypstant nuo 1 dalyje nustatytos bendrosios nediskriminavimo taisyklės, „valstybės narės gali apriboti papildomos apsaugos statuso gavėjams suteikiamą socialinę apsaugą iki pagrindinių lengvatų, kurios teikiamos tokio paties lygio ir tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir piliečiams“. Direktyvos 2011/95 45 konstatuojamojoje dalyje savo ruožtu nustatyta, kad „[k]albant apie socialinę paramą, būtiniausių lengvatų suteikimo papildomos apsaugos statuso gavėjams tvarka ir konkrečios sąlygos turėtų būti nustatytos nacionalinėje teisėje. Galimybė apriboti tokią paramą ją taikant tik pagrindinėms lengvatoms turėtų būti suprantama kaip bent minimalaus pragyvenimo lygio aprūpinimas, taip pat parama ligos arba nėštumo atveju ir tėvystės parama tiek, kiek tos lengvatos pagal nacionalinę teisę teikiamos piliečiams“.
106. Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad, pirma, nuo vienodo požiūrio taisyklės galima nukrypti papildomos apsaugos gavėjų atžvilgiu (bet ne pabėgėlių atžvilgiu). Tokiais atvejais valstybės narės gali nuspręsti, kad papildomos apsaugos gavėjams gali būti skiriamos tik tam tikros nacionalinės socialinės paramos išmokos. Taigi valstybės narės šiuo klausimu turi tam tikrą diskreciją. Vis dėlto ši diskrecija nėra nevaržoma, nes bet kuriuo atveju jos privalo tokiems gavėjams skirti „pagrindines lengvatas“. Ši sąvoka apima bent jau minimalią pajamų paramą, pagalbą ligos ar nėštumo atveju ir pagalbą tėvams. Apskritai Teisingumo Teismas nusprendė, kad sąvoka „pagrindinės lengvatos“ turėtų būti suprantama kaip reiškianti „išmokas, kurios padeda asmeniui patenkinti elementarius su maistu, būstu ir sveikata susijusius poreikius“(51).
107. Dekreto-įstatymo preambulės formuluotė (kurioje kalbama apie „būtinybę užtikrinti minimalų pragyvenimo lygį“) ir jo 1 straipsnio 1 dalies formuluotė (kurioje teigiama, kad piliečių pajamos „užtikrina esminį išmokų lygį neviršijant turimų išteklių“), atrodo, atitinka mintį, kad nagrinėjama priemonė yra susijusi su pagrindinėmis lengvatomis. Be to, šią išvadą patvirtina ir palyginti žemos maksimalių metinių namų ūkio pajamų ribos, reikalingos norint gauti teisę į šią priemonę(52).
108. Vis dėlto tuo pat metu, jei egzistuoja kitos nacionalinės priemonės, pagal kurias papildomos apsaugos gavėjams suteikiamos tokio lygio pagrindinės lengvatos, kad būtų užtikrinta pagarba žmogaus orumui(53), Italijos valdžios institucijos galėtų teisėtai neleisti šiems asmenims (įskaitant ieškovą pagrindinėje byloje) gauti piliečių pajamų ekonomine išraiška.
109. Teismo posėdyje Italijos vyriausybės buvo paprašyta nurodyti, kokios priemonės yra taikomos šiam reikalavimui įvykdyti. Atsakymas buvo gana nekonkretus, vyriausybė nenurodė jokios konkrečios priemonės. Ji tik nurodė, kad egzistuoja įvairios regioniniu ir vietos lygmenimis priimtos priemonės, kurių pakanka, kad papildomos apsaugos gavėjai gautų Direktyvoje 2011/95 nustatytas pagrindines lengvatas.
110. Tokiomis aplinkybėmis manau, kad Teisingumo Teismas negali priimti sprendimo šiuo klausimu. Jeigu Teisingumo Teismas sutiks, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės patikrinti, ar tokia priemonė, kaip piliečių pajamos, patenka į Direktyvos 2011/95 29 straipsnio 2 dalyje vartojamą sąvoką „pagrindinės lengvatos“, ar ne ir ar teisėtai galėjo būti atsisakyta ją taikyti papildomos apsaugos gavėjams.
111. Galiausiai norėčiau tik pridurti, kad siekiant nustatyti, ar pagrindinėje byloje taikytina Direktyvos 2011/95 29 straipsnio 2 dalis, neturi lemiamos reikšmės Komisijos per posėdį pabrėžta aplinkybė, kad Italijos vyriausybė anksčiau nebuvo pareiškusi, jog ketina remtis joje numatyta leidžiančia nukrypti nuostata. Direktyvoje 2011/95 tokio reikalavimo nėra. Aš, žinoma, suprantu, kad Teisingumo Teismas savo jurisprudencijoje, susijusioje su panašiomis teisinėmis priemonėmis, tam tikrą svarbą teikė šiam elementui(54). Vis dėlto, nesant teisinės nuostatos, pagal kurią tai būtų būtina sąlyga conditio sine qua non, nemanau, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų teikti šiam elementui didelę svarbą.
V.      Išvada
112. Apibendrindamas siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Tribunale ordinario di Bergamo (Bergamo apylinkės teismas, Italija) pateiktą prejudicinį klausimą:
2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/95/ES dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo statuso pabėgėliams arba papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir suteikiamos apsaugos pobūdžio reikalavimų 26 ir 29 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad:
–        jais draudžiami valstybės narės teisės aktai, pagal kuriuos tarptautinės apsaugos gavėjų galimybė užsiimti veikla, kuria siekiama, pirma, sudaryti palankesnes sąlygas įsidarbinti ir, antra, gauti tam tikrų formų socialinę paramą, siejama su sąlyga, taikoma ir šios valstybės narės piliečiams, būti pragyvenus šios valstybės narės teritorijoje bent dešimt metų, iš jų pastaruosius
dvejus metus – nepertraukiamai, ir
–        jais nedraudžiami teisės aktai, kuriais papildomos apsaugos gavėjams nesuteikiama galimybės gauti tam tikrą socialinę paramą, kuri nėra pagrindinės lengvatos.
1      Originalo kalba: anglų.
2      2024 m. liepos 29 d. sprendimas (C-112/22 ir C-223/22, EU:C:2024:636; toliau – Sprendimas CU ir ND).
3      2003 m. lapkričio 25 d. Tarybos direktyva dėl trečiųjų valstybių piliečių, kurie yra ilgalaikiai gyventojai, statuso (OL L 16, 2004, p. 44; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 272). Pagal šios direktyvos 11 straipsnį iš valstybių narių reikalaujama užtikrinti, kad ilgalaikiai gyventojai, kaip ir tos šalies piliečiai, be kita ko, vienodai turėtų teisę „į socialinę apsaugą, socialinę pagalbą ir socialinį saugumą, kaip numatyta nacionalinėje teisėje“.
4      Chartijos 34 straipsnis susijęs su „socialine apsauga ir socialine parama“.
5      Žr. Sprendimo CU ir ND 33–59 punktus.
6      2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo statuso pabėgėliams arba papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir suteikiamos apsaugos pobūdžio reikalavimų (nauja redakcija) (OL L 337, 2011, p. 9).
7      GURI, Nr. 23, 2019 m. sausio 28 d.
8      GURI, Nr. 75, 2019 m. kovo 29 d.
9      Šiuo klausimu žr. Sprendimo CU ir ND 26 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
10      Ten pat, 27 punktas.
11      GURI, Nr. 303, 2022 m. gruodžio 29 d.
12      Žr., pavyzdžiui, 2014 m. vasario 27 d. Sprendimą Pohotovosť (C-470/12, EU:C:2014:101, 33 punktas) ir 2016 m. kovo 3 d. Nutartį Euro Bank (C-537/15, nepaskelbta Rink., EU:C:2016:143, 34 ir 35 punktai).
13      OL L, 2024/1347.
14      Išskirta mano.
15      Išskirta mano.
16      Išskirta mano.
17      Žr., be kita ko, 2022 m. rugsėjo 7 d. Sprendimą Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Teisės gyventi šalyje pagal SESV 20 straipsnį pobūdis) (C-624/20, EU:C:2022:639, 19 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
18      Pagal analogiją žr. ten pat, 20 ir 21 punktus.
19      2021 m. spalio 28 d. sprendimas (C-462/20, EU:C:2021:894).
20      Ten pat, 34 punktas.
21      Ten pat, 35 punktas.
22      Žr., pavyzdžiui, Tarptautinė darbo organizacija (TDO), „Universal social protection for climate action and a just transition“ („Visuotinė socialinė apsauga, susijusi su veiksmais klimato kaitos srityje ir teisinga pertvarka“), Pasaulinė socialinės apsaugos ataskaita 2024–2026 m., p. 15 ir 165. Taip pat žr. Vonk, G. ir Olivier, M., „The fundamental right of social assistance: A global, a regional (Europe and Africa) and a national perspective (Germany, the Netherlands and South Africa)“, European Journal of Social Security, 21(3), 2019 m. rugsėjo mėn., p. 219–240, kur pateikiama daug nuorodų.
23      Žr., be kita ko, 2016 m. birželio 14 d. Sprendimą Komisija / Jungtinė Karalystė (C-308/14, EU:C:2016:436, 55 ir 60 punktai) ir 2021 m. liepos 15 d. Sprendimą The Department for Communities in Northern Ireland (C-709/20, EU:C:2021:602, 70 ir 71 punktai). Taip pat žr. generalinio advokato A. Rantos išvadą byloje Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Sprendimo išsiųsti iš šalies pasekmės) (C-719/19, EU:C:2021:104, 101 punktas) ir generalinio advokato M. Szpunar išvadą byloje S (C-411/20, EU:C:2021:1017, 52 punktas).
24      Išskirta mano.
25      Žr., pavyzdžiui, Europos Komisija, Užimtumo, socialinių reikalų ir įtraukties generalinis direktoratas, „Conditional cash transfers and their impact on children“ (liet. Sąlyginiai pinigų pervedimai ir jų poveikis vaikams), suvestinė ataskaita, Europos Sąjungos leidinių biuras, Liuksemburgas, 2016; UNICEF, „Conditionality in cash transfers: UNICEF’s approach“ (liet. Grynųjų pinigų pervedimų sąlygos: UNICEF požiūris), Socialinės įtraukties suvestinės, 2016; Rinaldi, F. M. ir Leone, L., „Conditional cash transfers in OECD countries: a realist synthesis“, Frontiers in Sociology, vol. 8, 2023 (visus galima rasti internete).
26      1974 m. spalio 9 d. Sprendimas Biason (24/74, EU:C:1974:99, 9 punktas).
27      Šiuo klausimu žr. 2015 m. rugsėjo 15 d. Sprendimą Alimanovic (C-67/14, EU:C:2015:597, 45 punktas).
28      2022 m. sausio 25 d. Sprendimas Nr. 19 (dalis dėl teisės; svarstymų dėl teisės klausimų 3.2 punktas) ir 2025 m. kovo 20 d. Sprendimas Nr. 31 (svarstymų dėl teisės klausimų 7 punktas).
29      Šiuo klausimu žr. 2009 m. birželio 4 d. Sprendimą Vatsouras ir Koupatantze (C-22/08 ir C-23/08, EU:C:2009:344, 43 ir 45 punktai).
30      Žr. 17 ir 18 punktus.
31      Ten pat, 39–41 punktai.
32      Išskirta mano.
33      Pagal analogiją žr. 1992 m. liepos 16 d. Sprendimą Hughes (C-78/91, EU:C:1992:331, 14 punktas).
34      Žr., pavyzdžiui, 2022 m. kovo 8 d. Sprendimą Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Tiesioginis veikimas) (C-205/20, EU:C:2022:168, 54 punktas).
35      Žr., be kita ko Sprendimo CU ir ND 48 punktą.
36      To sprendimo 49–52 punktai.
37      Žr., be kita ko, Sprendimo CU ir ND 53 punktą.
38      Taip pat žr. 2018 m. lapkričio 21 d. Sprendimą Ayubi (C-713/17, EU:C:2018:929, 34 punktas).
39      Žr. Direktyvos 2011/95 12 konstatuojamąją dalį.
40      2018 m. lapkričio 21 d. sprendimas (C-713/17, EU:C:2018:929, 27 punktas).
41      Šiuo klausimu žr. ten pat, 28 punktą.
42      Žr., pavyzdžiui, 2019 m. lapkričio 12 d. Sprendimą Komisija / Airija (Derrybrien vėjo jėgainės) (C-261/18, EU:C:2019:955, 89 punktas).
43      Šiuo klausimu žr. 1973 m. vasario 8 d. Sprendimą Komisija / Italija (30/72, EU:C:1973:16, 10 ir 11 punktai), 2002 m. birželio 4 d. Sprendimą Komisija / Portugalija (C-367/98, EU:C:2002:326, 52 punktas) ir 2012 m. gruodžio 19 d. Sprendimą Komisija / Airija (C-374/11, EU:C:2012:827, 39 punktas).
44      Žr. visų pirma SESV 21 straipsnio 1 dalį ir Chartijos 45 straipsnio 1 dalį.
45      Žr. visų pirma 2014 m. lapkričio 11 d. Sprendimą Dano (C-333/13, EU:C:2014:2358) ir 2015 m. rugsėjo 15 d. Sprendimą Alimanovic (C-67/14, EU:C:2015:597).
46      Žr. mutatis mutandis generalinio advokato N. Wahl išvadą byloje van der Helder ir Farrington (C-321/12, EU:C:2013:406, 46–49 punktai).
47      Žr. visų pirma Direktyvos 2011/95 33 straipsnį ir 1985 m. birželio 14 d. Konvencijos, kuria įgyvendinamas Šengeno susitarimas tarp Beniliukso ekonominės sąjungos valstybių, Vokietijos Federacinės Respublikos ir Prancūzijos Respublikos vyriausybių dėl laipsniško jų bendrų sienų kontrolės panaikinimo (OL L 239, 2000, p. 19; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 2 t., p. 3), 21 straipsnį.
48      Žr. visų pirma Direktyvos 2011/95 2 straipsnio d ir f punktus.
49      Žr. Direktyvos 2011/95 11, 14, 16 ir 19 straipsnius.
50      Žr., be kita ko, 2017 m. balandžio 25 d. EŽTT sprendimą Krasniqi prieš Austriją (CE:ECHR:2017:0425JUD004169712) ir 2021 m. balandžio 15 d. Sprendimą K. I. prieš Prancūziją (CE:ECHR:2021:0415JUD000556019). Taip pat žr. generalinio advokato J. Mazák išvadą sujungtose bylose Salahadin Abdulla (C-175/08, C-176/08, C-178/08 ir C-179/08, EU:C:2009:551, 45 punktas).
51       Žr., be kita ko, Sprendimo CU ir ND 42 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
52      Žr. dekreto-įstatymo 2 straipsnio 1 ir 4 dalis: trumpai tariant, priklausomai nuo aplinkybių, 6 000 EUR, 7 560 EUR arba 9 360 EUR – sumos, kurios turi būti tikslinamos atsižvelgiant į namų ūkį sudarančių asmenų skaičių ir statusą.
53      Principas, kurio svarba pabrėžiama Direktyvos 2011/95 16 konstatuojamojoje dalyje. Taip pat žr. Chartijos 34 straipsnio 3 dalį, kurioje pripažįstama „teis[ė] į socialinę paramą <...>, kad pagal Sąjungos teisės ir nacionalin[ės] teisės aktų nustatytas taisykles bei praktiką būtų užtikrintos tinkamos gyvenimo sąlygos visiems[,] neturintiems pakankamai lėšų“ (išskirta mano).
54      Žr., pavyzdžiui, 2020 m. lapkričio 25 d. Sprendimą Istituto nazionale della previdenza sociale (Šeimos išmokos ilgalaikiams gyventojams) (C-303/19, EU:C:2020:958, 23 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija), taip pat Sprendimo CU ir ND 42 punktą.