62002CC0145_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
„
Laisvas prekių judėjimas
–
Priemonės, turinčios lygiavertį poveikį
–
Direktyva 70/524/EEB
–
Priedai
–
Vitaminai D pašarų papilduose kiaulėms
“
I – Įžanga
1. 2002 m. sausio 31 d. Nutartimi Bundesverwaltungsgericht
(Vokietija) Teisingumo Teismui pateikė tris prejudicinius klausimus, kuriais iš esmės klausia, ar EB 28 ir 30 straipsniai arba 1970 m. lapkričio 23 d. Tarybos direktyva 70/524/EEB dėl pašarų priedų(2) su pakeitimais, padarytais 1984 m. lapkričio 29 d. Tarybos direktyva 84/587 (OL L 319, p. 13, toliau – direktyva), draudžia nacionalinę priemonę, kuri neleidžia valstybės narės teritorijoje prekiauti pašarų papildu, teisėtai pagamintu kitoje valstybėje narėje, dėl jo sudėtyje esančio vitamino D kiekio.
II – Teisinis pagrindas
A – Direktyva
2. Direktyva buvo priimta atsižvelgiant į tai, kad valstybių narių nacionalinės nuostatos, jei tokios yra, „dėl priedų pašaruose (...) pagrindiniai principai skiriasi“ ir „kadangi jie tiesiogiai veikia bendrosios rinkos kūrimą bei funkcionavimą ir dėl to turėtų būti suderinti“ (direktyvos ketvirta konstatuojamoji dalis).
3. Atsižvelgiant į šį tikslą direktyvos 2 straipsnyje pirmiausiai nustatyti tokie apibrėžimai:
„ < ... >
d) visaverčiai pašarai : „tai suderinti pašarų mišiniai, savo sudėtimi atitinkantys gyvūno paros davinį“;
e) pašarų papildai : „tai pašarų mišiniai, kurių sudėtyje yra didelis kiekis kai kurių medžiagų ir kurių sudėties pakanka paros racionui tik tada, kai jie naudojami derinant su kitais pašarais“;
< ... >
h) premiksai : – „tai priedų mišiniai arba vieno ar kelių priedų ir medžiagų, kurios naudojamos kaip užpildas, mišiniai, skirti pašarų gamybai“;
< ... > “.
4. Šiai bylai svarbi pagrindinė tos direktyvos nuostata yra jos 12 straipsnyje, kuris padalytas į tris dalis. Pirmoje dalyje nustatyta:
„Valstybės narės reikalauja, kad atskiestų, kaip nurodyta, pašarų papilduose negalėtų būti priedų kiekių, viršijančių visaverčiams pašarams šioje direktyvoje nustatytus priedų kiekius.“
5. Antra dalis numato:
„Valstybės narės gali reikalauti, kad antibiotikų, kokcidiostatikų ir kitų vaistinių bei augimą skatinančių medžiagų, vitamino D ir antioksidantų kiekiai pašarų papilduose galėtų viršyti didžiausią leistiną kiekį, nustatytą visaverčiams pašarams, kai:
a) pašarų papildai, kuriuos valstybė narė leido naudoti visiems vartotojams su sąlyga, kad < ... > vitamino D < ... > kiekis juose nebus penkis kartus didesnis už didžiausią leistiną šių priedų kiekį;
b) pašarų papildai, kurie yra skirti kai kurių rūšių gyvūnams ir kuriuos valstybė narė gali leista naudoti savo teritorijoje visiems vartotojams dėl ypatingų šėrimo sistemų su sąlyga, kad jų kiekis neviršys:
— < ... >
— < ... >
— vitamino D – 200 000 TV(3) /kg.
Valstybės narės nustato, kad jei gaminant pašarų papildus yra naudojamasi a punkte nurodyta galimybe, tuo pačiu metu nebūtų naudojamasi galimybe, nurodyta b punkte.“
6. Trečia dalis nustato:
„Jei taikoma 2 dalis, valstybės narės reikalauja, kad pašarai turėtų vieną arba keletą sudėties savybių (pvz., baltymai arba mineralai), ir tai praktiškai užtikrintų, jog visaverčiams pašarams nustatytas priedų kiekis neviršijamas ir jog pašarai nebus naudojami kitų rūšių gyvūnams“.
7. Galiausiai būtina paminėti direktyvos 19 straipsnį, pagal kurį „valstybės narės užtikrina, kad šios direktyvos nuostatas atitinkantiems (...) pašarams būtų taikomi tik šioje direktyvoje numatyti realizavimo apribojimai“.
B – Vokietijos teisės aktai
8. Direktyva 70/524 į Vokietijos teisę perkelta Pašarų įstatymu ( Futtermittelgesetz, toliau – FMG ) ir Nutarimu dėl pašarų ( Futtermittelverordnung, toliau – FMV ).
9. 2000 m. rugpjūčio 25 d. paskelbtos FMG
redakcijos 14 straipsnis draudžia importuoti pašarus, kurie neatitinka Vokietijos nuostatų šioje srityje.
10. Dėl to labai svarbus 2000 m. lapkričio 23 d. paskelbtos FMG
redakcijos 17a straipsnis. Šio straipsnio pirma dalis nustato, kad priedų pašarų papilduose kiekis negali viršyti Bendrijos teisės aktuose nustatyto didžiausio leistino kiekio. Didžiausias kiekis vitaminui D yra lygus 2 000 TV/kg.
11. Straipsnio antra dalis nustato, kad, išskyrus trečioje dalyje numatytas išimtis, didžiausi priedų pašarų papilduose kiekiai gali būti viršyti, jei maišant šiuos pašarus pagal jų paskirtį laikomasi didžiausių priedų kiekių. Šios nuostatos tikslas yra įgyvendinti direktyvos 12 straipsnio 1 dalį.
12. Trečia dalis išvardija penkias antros dalies išimtis. Šioje byloje mus domina pirma ir penkta išimtys.
13. Pagal 1 punkte išdėstytą pirmą išimtį vitamino D kiekis pašarų papilduose, siekiant išvengti histomonozės arba kokcidiozės, gali būti penkis kartus didesnis už numatytą didžiausią kiekį. Ši norma įgyvendina direktyvos 12 straipsnio 2 dalies pirmo punkto a papunktį.
14. Pagal 2 punkte d papunktyje išdėstytą penktą išimtį vitamino D kiekis pašarų papilduose visų tipų ir kategorijų gyvūnams gali siekti 200 000 TV/kg, taip siekiant sustiprinti trumpai veikiančių vitaminų poveikį. Ši norma įgyvendina direktyvos 12 straipsnio 2 dalies 1 pastraipos b papunktį.
III – Faktai
15. Vokietijos bendrovė Denkavit Futtermittel GmbH
(toliau – Denkavit ) Nyderlanduose esančioje dukterinėje įmonėje gamina produktą „ Denkavit Kern Ferkel 125 “ (toliau – ginčijamas produktas), kurį pati Denkavit
importuoja į Vokietiją. Šis produktas yra pašarų papildas kiaulėms, turintis 16 000 TV/kg vitamino D, ir kurį gyvūnams galima duoti tik sumaišytą su paprastais pašarais santykiu 1:7.
16. Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą teigiama, kad šis produktas atitinka Nyderlandų teisės aktus šioje srityje. Nyderlandų vyriausybė savo atsakyme į konkretų Teisingumo Teismo klausimą patvirtino, kad ginčijamą produktą leidžia direktyvos 12 straipsnio 1 dalį įgyvendinanti Nyderlandų nuostata.
17. Tačiau ginčijamas produktas, kaip teigiama nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, neatitinka Vokietijos teisės aktų, būtent FMV
17a straipsnio 3 dalies 1 punkto. Vokietijos teismai išaiškino, kad ši nuostata reiškia, jog vitamino D kiekis negali viršyti penkis kartus didesnio nei didžiausias nustatytas kiekis, lygus 2 000 TV/kg, tai yra 10 000 TV/kg, kiekio.
18. Remdamosi šiais teisės aktais 1991 m. kompetentingos Vokietijos institucijos (Šiaurės Reino‑Vestfalijos federalinės žemės regioninė maisto pramonės ir medžioklės tarnyba) Denkavit
pranešė, kad ji negali importuoti į Vokietiją ginčijamo produkto būtent dėl jame viršijamo vitamino D kiekio. Jų teigimu, pagal FMV
17a straipsnio 3 dalies 1 punktą pašarų papilduose kiaulėms daugiausiai gali būti 10 000 TV/kg vitamino D. Ginčijame produkte jo yra 16 000, t. y. 6 000 daugiau, todėl pagal FMG
jis uždraustas.
19. 1993 m. Denkavit
pateikė kompetentingam administraciniam teismui ( Verwaltungsgericht ) ieškinį dėl teisės konstatavimo. Ieškovė teismo pirmiausiai prašė konstatuoti, kad remiantis EB 28 ir 30 straipsniais ji teisėtai į Vokietiją importavo ir pardavinėjo ginčijamą produktą, kuriame buvo 16 000 TV/kg vitamino D ir kuris buvo skirtas naudoti sumaišytas su kitais produktais santykiu 1:7.
20. Administraciniam teismui atmetus ieškinį, Denkavit
pateikė apeliaciją Šiaurės Reino‑Vestfalijos federalinės žemės Oberverwaltungsgericht, kuris ieškinį patenkino. Tada Šiaurės Reino‑Vestfalijos federalinė žemė šį sprendimą apskundė Bundesverwaltungsgericht, aukščiausiai Vokietijos administracinių teismų institucijai.
21. Manydamas, kad šis klausimas yra susijęs su Bendrijos teise, šis teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pagal EB 234 straipsnį pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1. Ar pašarus reguliuojančios nacionalinės teisės nuostatos dėl vitamino D 3
kiekio, neatitinkančio importo valstybės teisės aktų reikalavimų, draudžiančios kitoje valstybėje narėje teisėtai gaminamus pašarus, turi būti nagrinėjamos atsižvelgiant į (EB) 28 ir 30 straipsnius?
2. Ar aiškintina, kad pagal 1970 m. lapkričio 23 d. Tarybos direktyvos 70/524 dėl pašarų priedų 19 straipsnį valstybė narė gali uždrausti importuoti kitoje valstybėje narėje teisėtai gaminamą pašarų papildą, kuriame esantis vitamino D 3
kiekis viršija importo valstybėje leistiną kiekį?
3. Ar atsakymui į antrą klausimą turi reikšmės tai, kad gamybos ir importo valstybėse narėse galiojančių teisės normų skirtumai atsirado skirtingai pasinaudojus galimybe leisti teisės aktus, numatyta Direktyvos 70/524 12 straipsnio 2 dalies pirmosios pastraipos b papunktyje?“.
IV – Vertinimas
A – Pirminės pastabos
22. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar direktyva (antras ir trečias klausimai) arba EB 28 ir 30 straipsniai (pirmas klausimas) draudžia priemonę, kuria viena valstybė narė uždraudžia prekiauti pašarų papildais, pagal direktyvos 12 straipsnio 1 dalį pateiktais į rinką kitoje valstybėje narėje, nes juose yra didesnis vitamino D kiekis nei numatyta direktyvos 12 straipsnio 2 dalies pirmosios pastraipos a papunktyje.
23. Iš tiesų, kaip matysime vėliau, atsakymo į pirmą klausimą reikia tik tuo atveju, jei atmesime, kad svarstoma Vokietijos priemonė jau uždrausta pagal direktyvą. Savo ruožtu dėl šio klausimo reikia išaiškinti direktyvos 12 straipsnį, kuris – tiesiogiai ar netiesiogiai – yra kitų dviejų klausimų dalykas. Dėl to reikia pakeisti klausimų svarstymo tvarką, pirmiausiai apsvarstant antrą ir trečią klausimus ir tik po to, jei reikės, pereiti prie pirmojo.
B – Dėl antrojo klausimo
24. Šis klausimas iškelia Vokietijos teisės normos teisėtumo direktyvos 19 straipsnio atžvilgiu problemą.
25. Kaip jau buvo matyti, šis straipsnis nustato, kad „šios direktyvos nuostatas atitinkantiems (...) pašarams būtų taikomi tik šioje direktyvoje numatyti realizavimo apribojimai“. Šiuo atveju kalbėsime apie apribojimus, numatytus direktyvos 12 straipsnyje. Dėl to reikia išaiškinti šios nuostatos reikšmę.
26. Tai nėra lengva, nes 12 straipsnio redakcija nėra labai vykusi, todėl reikia ne tik kompleksiškai skaityti atskiras jo dalis, bet ir išsiaiškinti tarp jų esantį ryšį. Būtent dėl šių aspektų atsirado nesutapimų tarp šalių, kurios jį aiškino priešingai.
27. Prieš pareikšdamas nuomonę, turiu išsamiau įvertinti 12 straipsnio reikšmę ir turinį, taip pat ryšį tarp atskirų jo dalių.
28. Pradėdamas nuo pirmosios dalies visų pirma pastebiu, kad ji, skirtingai nuo kitos dalies, atrodo pakankamai aiški, ir dėl jos šalys sutaria. Numatydama, kad „atskiestų, kaip nurodyta, pašarų papilduose (negali) būti priedų kiekių, kurie viršija visaverčiams pašarams < ... > nustatytus priedų kiekius“, ši nuostata nustato leistiną pašaruose esančių priedų ribą. Kaip jau matėme, vitaminui D nustatytas 2 000 TV/kg kiekis.
29. Šalys taip pat sutaria dėl to, kad šioje dalyje nustatytas didžiausias kiekis nurodomas atsižvelgiant į atskiestą pašarų papildą. Toks tikslumas nedviprasmiškai išplaukia iš įterpinio „atskiestų, kaip nurodyta“.
30. Iš to išplaukia, kad pašarų papilde turi būti toks vitamino D kiekis, kuris, numatytu santykiu, atskiedus su kitu pašaru, neviršytų 2 000 TV/kg.
31. Pagal pirmą dalį lemiamą reikšmę turi ne priedo sudėtis, o atskiedimo santykis – netrukus pamatysime šio skirtumo svarbą. Pavyzdžiui, gryname (t. y. neatskiestame) produkte – kaip ir aptariamame šioje byloje – yra 16 000 TV/kg, kuris paskui turi būti atskiestas santykiu 1:7; šį produktą atskiedus, vitaminų kiekis tampa lygus 2 000 TV/kg(4) ir atitinka 12 straipsnio 1 dalį.
32. Dabar galima pereiti prie 12 straipsnio 2 dalies, kurią aiškinant šalių nuomonės išsiskyrė.
33. Pirma, primenu, jog ši nuostata leidžia valstybėms narėms „reikalauti, kad < ... > vitamino D < ... > kiekiai pašarų papilduose galėtų viršyti didžiausią leistiną kiekį, nustatytą visaverčiams pašarams < ... > “.
34. Šitaip 2 dalies pirmosios pastraipos a ir b papunkčiai valstybėms narėms suteikia dvi galimybes. Pirma, (pagal a papunktį) jos gali reikalauti, kad vitamino D kiekiai pašarų papilduose, kuriuos gali naudoti visi vartotojai, viršytų visaverčiams pašarams numatytas ribas (t. y. 2 000 TV/kg) su sąlyga, kad jis bus ne daugiau kaip penkis kartus didesnis nei nustatyta (t. y. 2 000 x 5 = 10 000 TV/kg).
35. Antra, (pagal b papunktį) valstybės narės gali reikalauti, kad pašarų papilduose, kurie skirti kai kurioms gyvūnų rūšims ir kuriuos valstybė narė gali leisti naudoti visiems vartotojams savo teritorijoje dėl ypatingos šėrimo sistemos, vitamino D kiekis viršytų nustatytas ribas su sąlyga, kad jo kiekis neviršys 200 000 TV/kg(5) .
36. Dėl šios nuostatos šalių pozicijos sutampa tik tiek, kad 2 dalis, skirtingai nei 1-a, nurodo gryną (t. y. neskiestą) pašarų papildą, o tai, mano nuomone, yra teisinga. Nepaisant to, kad 2 dalyje nėra žodžių junginio „atskiestų, kaip nurodyta“, kuris yra 1 dalyje, akivaizdu, kad 2 dalyje minimi kiekiai (pvz., 200 000 TV/kg) gali turėti prasmę tik tada, jeigu nurodo grynus pašarų papildus.
37. Dėl viso kito, kartoju, šalys laikosi visiškai skirtingų nuomonių, ypač dėl šios nuostatos 1 ir 2 dalies ryšio.
38. Denkavit
ir Komisija tvirtina, kad vienos valstybės narės pagal 1 dalį leidžiamas produktas negali būti uždraustas kitoje valstybėje narėje dėl vadovaujantis 2 dalimi
priimto įstatymo, , nes šia dalimi siekiama ne susiaurinti, bet išplėsti sritį, susijusią su parduotinais pašarų papildais. Dėl to vienos valstybės narės leidžiamas papildas galėtų laisvai judėti bendrojoje vidaus rinkoje, o kita valstybė narė negalėtų uždrausti jo parduoti savo teritorijoje, remdamasi 2 dalimi.
39. Tačiau Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad 2 dalis suteikia kiekvienai valstybei narei galimybę, remiantis 1 dalimi, susiaurinti prekybos sąlygas kai kuriuos priedus turinčiais pašarais. Jos nuomone, 2 dalis yra „speciali“ norma, palyginti su 1 dalimi, ir remiasi „ lex specialis derogat generali “ principu. Dėl to 2 dalyje numatytus kiekius, palyginti su 1 dalimi, galima vertinti kaip papildomas kliūtis laisvam svarstomų pašarų judėjimui.
40. Mano nuomone, Vokietijos vyriausybės teiginys atrodo mažiau įtikinamas nei Komisijos ir Denkavit
dėl kelių priežasčių, kurias pabandysiu paaiškinti.
41. Pirmiausiai turiu pastebėti, kad 2 dalyje nėra nieko, jog būtų galima nuspėti, kad ji yra leidžianti nukrypti nuostata nuo 1 dalyje nustatytos bendros taisyklės. Taip pat galėčiau pažymėti, kad šioje nuostatoje nėra įterpinio „nukrypstant nuo 1 dalies“, kaip paprastai būna tokiais atvejais, nors Vokietijos įstatymų leidėjas į 2 dalį įgyvendinančią normą įrašė du žodžių junginius, kuriais patikslino, kad ji siaurinamąja prasme nukrypsta nuo 1 dalį įgyvendinančios priemonės(6) .
42. Be to, mano nuomone, atidžiai skaitant 12 straipsnį, lemiamas elementas išplaukia iš to fakto, kad pirmų dviejų dalių taikymo sritis skiriasi tuo, jog tik 1 dalis nurodo „atskiestų, kaip nurodyta“ pašarų papildus(7), o antroje dalyje tokios nuorodos nėra.
43. Kitaip tariant, 1 dalis taikoma pašarų papildams, kuriuose yra bet koks priedas su numatytu skiedimo
reikalavimu, o 2 dalis taikoma pašarų papildams, turintiems tam tikrų priedų, kuriems ši taisyklė nėra
numatyta.
44. Tai patvirtina ir 12 straipsnio 3 dalis. Pagal šią nuostatą pašaro savybės ir sudėtis, „jei taikoma 2 dalis“, turės užtikrinti, kad didžiausi nustatyti kiekiai visaverčiams pašarams bet kuriuo atveju nebus viršyti. Aišku, kad toks atsargumas, kalbant apie pašarų papildus, kuriuos numatyta atskiesti, norint gauti tinkamą koncentraciją, atrodo nereikalingas, tačiau jis būtinas, kai toks atskiedimas nėra numatytas .
45. Vadinasi, tokiu atveju nėra jokio specialumo ryšio tarp 12 straipsnio 1 ir 2 dalių. Taip yra dėl paprastos priežasties, kad su vienos dalies taikymo sritimi susijusi hipotezė skiriasi nuo antroje dalyje numatytos taikymo srities hipotezės.
46. Pažymėtina, kad ši išvada, mano nuomone, labiau atitinka direktyvos siekiamą liberalizavimo ir suderinimo tikslą, kuris suformuluotas ketvirtoje konstatuojamoje dalyje. Šiam tikslui būtų pakenkta, jei būtų laikomasi Vokietijos vyriausybės pasiūlyto sprendimo, t. y. būtų pripažinta, kad nacionalinės teisės normos, priimtos pagal 12 straipsnio 2 dalį, gali numatyti papildomų 1 dalyje esančių sąlygų produktams, kuriuos ketinama atskiesti. Dėl 2 dalies suteikiamos didelės diskrecijos galiausiai būtų taip, kad kiekvienas nacionalinis įstatymų leidėjas galėtų 1 dalyje nustatytus apribojimus papildyti savarankiškais apribojimais, skirtingais nuo tų, kuriuos numatė kitos valstybės narės. Taip būtų paminti šios direktyvos derinimo tikslai.
47. Nesutikdama su šiuo argumentu Vokietijos vyriausybė prieštarauja dėl šios sistemos logikos. Jos nuomone, jei 2 dalis leistų valstybėms narėms ne susiaurinti, bet išplėsti pagal 1 dalį parduodamų pašarų grupę ir jei įmanoma kartu taikyti 1 ir 2 dalis, nebūtų galima suprasti 2 dalies reikšmės, nes visi pagal ją leistini produktai jau būtų leisti pagal 1 dalį.
48. Tačiau, mano nuomone, šis prieštaravimas nėra lemiamas. Kaip pirmiau buvo pasakyta (žr. 41 ir paskesnius punktus), abi nuostatos turi skirtingą dalyką ir tikslus. Suprantama, kad 1 dalimi uždrausti pašarai gali būti leidžiami 2 dalimi. Pavyzdžiui, 9 000 TV/kg turintis pašaras, kurio neįmanoma atskiesti. Pagal 3 dalį toks pašaras atitiks 2 dalies pirmosios pastraipos a punktą, tačiau jam nebus taikoma 1 dalis. Tai rodo, kad 2 dalis turi savarankišką teisinę reikšmę, net jei yra laikomasi Komisijos ir Denkavit
pasiūlyto aiškinimo.
49. Galiausiai Vokietijos vyriausybė teigia, kad tik pagal jos 12 straipsnio 2 dalies aiškinimą būtų galima tenkinti su visuomenės sveikatos apsauga susijusius reikalavimus ir tai pateisintų galimus liberalizavimo, kurio siekia EB sutartis ir direktyva, apribojimus. Ši vyriausybė taip pat pažymi, kad jei būtų laikomasi Komisijos ir Denkavit
aiškinimo, nacionalinės nuostatos, priimtos pagal 2 dalį, galėtų būti lengvai apeinamos naudojant produktus, kuriuose esančių priedų kiekis labai didelis, tačiau kurie būtų teisėti pagal 1 dalį, jei atskiedimo santykis taip pat būtų labai didelis.
50. Dėl to Vokietijos vyriausybė kaip pavyzdį pateikia pašarą, turintį 1 000 000 TV/kg, kurį reikia naudoti atskiestą santykiu 1:499. Ji teigia, kad toks produktas, nors ir atitinka 1 dalį, negali atitikti visuomenės sveikatos apsaugos reikalavimų, nes kai kurie priedai ypač rizikingi ir pavojingi. Vokietijos vyriausybė pastebi, kad juo didesnė koncentracija, juo labiau nenuspėjamos yra klaidingo dozavimo pasekmės.
51. Šis prieštaravimas nėra visiškai įtikinamas. Pirmiausia, bendrai kalbant, reikia pastebėti, kad visuomenės sveikatos apsaugos reikalavimai tokiu atveju reikštų apribojimus laisvam prekių judėjimui, ir dėl to pagal nusistovėjusioje teismų praktikoje suformuluotus aiškinimo kriterijus jie turėtų būti taikomi labai atsargiai, nes pagrindžia kertinio bendrosios rinkos principo išimtį. Tai nėra šios bylos dalykas, ir Vokietijos vyriausybės rūpestis dėl galimų pavojų, kurių baiminamasi, atrodo gana miglotas.
52. Be to, reikia pastebėti, kad jei 2 dalis tikrai skirta išvengti šios vyriausybės nurodytos rizikos, vis dėlto lieka neaišku, kodėl ši nuostata šio tikslo siekia tik antibiotikų, vitamino D ir augimą skatinančių medžiagų atžvilgiu (žr. direktyvos 12 straipsnio 2 dalies pirmosios pastraipos a punktą). Vokietijos vyriausybė šiuo klausimu nepateikė jokio paaiškinimo. Bet net jeigu norima vadovautis Vokietijos vyriausybės pateiktu teiginiu, būtų sunku suprasti, kaip teisingai pastebi nutartį dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priėmęs teismas, kodėl labiau rizikinga leisti parduoti produktą, kuriame yra 16 000 TV/kg vitamino, kai Vokietijos teisės aktai leidžia pašarus, turinčius 200 000 TV/kg (žr. FMV
17a straipsnio 3 dalies 2 punkto d papunktį, kuris perkelia direktyvos 12 straipsnio 2 dalies pirmosios pastraipos b punktą).
53. Dėl viso kito manau, kad kalbant apie visuomenės sveikatos apsaugos lygį, egzistuoja esminis 12 straipsnio 1 ir 2 dalies nuostatų bendras siekiamas tikslas. Šios nuostatos 3 dalis nustato: jei taikoma 2 dalis, pašarų sudėties savybės turi būti tokios, kad praktiškai užtikrintų, jog visaverčiams pašarams nustatytas priedų kiekis neviršijamas ir jog pašarai nebus naudojami kitų rūšių gyvūnams. Dėl to 2 dalyje leisti pašarai turi būti tokie, kad juos natūraliai būtų galima atskiesti(8) .
54. Galiausiai, kaip pažymi Komisija, tai reiškia, kad vitamino D kiekis, kurio reikalauja 12 straipsnio 2 ir 3 dalys, visaverčiuose pašaruose nesiskiria nuo to, kurio reikalauja 1 dalis. Taigi kalbama tik apie du skirtingus būdus (vienas priklauso nuo atskiesto pašaro, kitas nuo gryno pašaro), kuriais galima pasiekti tą patį rezultatą.
55. Taigi, mano nuomone, Vokietijos vyriausybės pateikti argumentai nepaneigia Denkavit
ir Komisijos teiginių.
56. Dėl to į antrą klausimą Teisingumo Teismui siūlau atsakyti taip: direktyvos 12 ir 19 straipsniai draudžia priemonę, kuria valstybė narė savo teritorijoje neleidžia parduoti teisėtai kitoje valstybėje narėje pagamintų pašarų papildų dėl juose esančio vitamino D kiekio.
C – Dėl trečiojo klausimo
57. Šiuo klausimu Bundesverwaltungsgericht
klausia, ar draudimo parduoti ginčijamą pašarą teisėtumas gali priklausyti nuo skirtingo valstybių narių (t. y. Vokietijos ir Nyderlandų) pasinaudojimo direktyvos 12 straipsnio 2 dalies pirmosios pastraipos b punkte numatyta galimybe leisti teisės aktus. Kitaip tariant, jis klausia, ar pašaras, kuriuo vienoje valstybėje narėje prekiaujama remiantis direktyvą įgyvendinančiomis nuostatomis, gali būti uždraustas kitoje valstybėje narėje, nesinaudojančia suteikta galimybe leisti teisės aktus, arba pasinaudoja ja skirtingai, nuspręsdama neleisti prekiauti ginčijamu produktu.
58. Man rodos, šis klausimas yra visiškai hipotetinis, nes remiasi prielaida, kad ginčijamu pašaru buvo prekiaujama Nyderlanduose pagal šios valstybės narės nuostatas, priimtas pagal 12 straipsnio 2 dalies pirmosios pastraipos b papunktį. Šios valstybės vyriausybė, atsakydama į konkretų Teisingumo Teismo klausimą, pareiškė, kad ginčijamu produktu Nyderlanduose imta prekiauti įgyvendinant 12 straipsnio 1 dalį, ir šis teiginys nebuvo užginčytas nė vienos iš šalių.
59. Kadangi, mano nuomone, šis klausimas yra hipotetinis ir nereikšmingas šiai bylai išspręsti, manau, kad Teisingumo Teismas neprivalo į jį atsakyti(9) .
D – Dėl pirmojo klausimo
60. Galiausiai dėl pirmo prejudicinio klausimo primenu, kad juo nutartį dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priėmęs teismas klausia, ar FMV
(17a straipsnio 3 dalies 1 punkto) nuostatas, kurios draudžia ginčijamą produktą dėl sudėtyje esančio vitamino D kiekio, reikia įvertinti pagal EB 28 ir 30 straipsnius.
61. Pirma, turiu pastebėti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką, kai direktyva atlieka dalinį suderinimą, vienos valstybės narės nuostatos,
apribojančios prekių importą iš kitų valstybių narių, taip pat turi būti įvertintos pagal EB 28–30 straipsnius(10) .
62. Šis klausimas gali būti pateisinamas tik tuo atveju, jei direktyvos 12 straipsnio 2 dalis aiškintina Vokietijos vyriausybės pasiūlyta reikšme, t. y., kad ši nuostata palieka galimybę kiekvienai valstybei narei numatyti 1 dalies išimtis, susiaurinant prekybos sąlygas tam tikrus priedus turinčiais pašarais.
63. Taigi reikia manyti, kad direktyvos suderinimas yra nebaigtas ir kad diskrecija paliekama valstybėms narėms. Tada kiltų problema įvertinti, ar nacionalinėje teisėje numatytos siaurinamosios sąlygos yra suderinamos su EB 28–30 straipsniais.
64. Mano siūlomas direktyvos 12 straipsnio aiškinimas, kaip jau buvo matyti anksčiau, leidžia daryti priešingą išvadą, t. y., kad siaurinamosios nuostatos, kaip šiuo atveju, prieštarauja direktyvai. Taigi, kadangi nereikia nustatyti, ar ši nuostata taip pat prieštarauja ir EB 28–30 straipsniams, nebereikia atsakyti ir į svarstomą klausimą.
65. Siekdamas visiško išsamumo primenu, kad EB 28 straipsnis draudžia kiekybinius importo apribojimus valstybių narių tarpusavio prekyboje ir visas lygiaverčio poveikio priemones, t. y. bet kokias priemones, galinčias tiesiogiai ar netiesiogiai, iš tikrųjų ar potencialiai apriboti Bendrijos vidaus prekybą(11) . Taigi atrodytų, kad FMV
17a straipsnio 3 dalies 1 punktas patenka į EB 28 straipsnio draudimus, nes jis nustato teisėtai vienoje valstybėje narėje gaminamoms prekėms sąlygas ir taip apriboja jų judėjimą(12) .
66. Iš tiesų EB 30 straipsnyje numatytos galimybės importo apribojimui ir teisėtoms lygiavertį poveikį turinčioms priemonėms, inter alia, žmonių ir gyvūnų sveikatos sumetimais, tačiau jos neturi tapti savavališka diskriminacijos priemone ar paslėptu valstybių narių tarpusavio prekybos apribojimu. Kaip buvo pasakyta ankščiau, Vokietijos vyriausybė nepateikė jokio įtikinamo įrodymo, kad FMV
17a straipsnio 3 dalies 1 punkto tikslas yra apsaugoti visuomenės sveikatą (žr. 51 ir paskesnius punktus).
67. Šioje byloje nutartį dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priėmęs teismas, remdamasis turima informacija, turėtų įvertinti, ar tą nuostatą gali pateisinti šie (arba kiti) reikalavimai, ir jei taip, ar pagal Teisingumo Teismo praktiką ji nėra neproporcinga ir diskriminacinė.
68. Tačiau, kaip jau pažymėjau, nemanau, kad šioje byloje toks patikrinimas būtų reikalingas, nes šis klausimas, mano nuomone, jau išspręstas remiantis direktyva.
V – Išvada
69. Apibendrindamas siūlau Teisingumo Teismui Bundesverwaltungsgericht
atsakyti taip: 1970 m. lapkričio 23 d. Tarybos direktyvos 70/524/EEB dėl pašarų priedų, iš dalies pakeistos 1984 m. lapkričio 29 d. Tarybos direktyva 84/587/EEB, 12 ir 19 straipsnių nuostatos kartu aiškinamos kaip draudžiančios priemonę, kuria valstybė narė neleidžia savo teritorijoje parduoti teisėtai kitoje valstybėje narėje gaminamų pašarų papildų dėl jų sudėtyje pagal šios direktyvos 12 straipsnio 1 dalį esančio vitamino D kiekio.
(1) .
(2)  –	OL L 270, p. 1.
(3)
– Tarptautiniai vienetai.
(4)  –	Iš tikrųjų 16 000 : (1+7) = 2 000.
(5)  –	Pažymėtina, kad versija italų kalba teigia: „a condizione che la percentuale
non superi“, o kitomis kalbomis kalbama apie kiekį: pvz., versijoje prancūzų kalba
teigiama „à condition que leur teneur
ne dépasse pas“, o vokiečių kalba – „wenn (...) der Gehalt
folgende Werte nicht übersteigt“ (kursyvu pažymėta mano).
(6)  –	Žr. FMV
17a straipsnio 2 ir 3 dalis, kur atitinkamai skaitoma „išskyrus 3 dalies nuostatas“ ir „nukrypstant nuo 2 dalies“.
(7)
– 	Kursyvu pažymėjau aš.
(8)
–	Galima galvoti, pavyzdžiui, apie tokį pašarą, kurį gyvuliai ėda tik atskiestą, arba apie tokį, kuris, jeigu gyvuliai ėda gryną, sukelia troškulį.
(9)
–	Dėl analogiškos hipotezės žr., pvz., 1995 m. kovo 23 d. Nutartį Saddik
(C‑458/93, (Rink. p. I‑511, 17–18 punktai).
(10)  –	Žr. 1985 m. spalio 3 d. Sprendimą Komisija prieš Vokietiją
(28/84, Rink. p. 3097, 25 punktas); 1988 m. birželio 14 d. Sprendimą Dansk Denkavit prieš Danijos žemės ūkio ministeriją
(29/87, Rink. p. 2965, 19 punktas) ir 2000 m. spalio 12 d. Sprendimą Ruwet (C‑3/99, Rink. p. I‑8749, 42 punktas).
(11)  –	1974 m. liepos 11 d. Sprendimas Dassonville
(8/74, Rink. p. 837, 5 punktas).
(12)  –	1979 m. vasario 20 d. Sprendimas Rewe-Zentral (Cassis de Dijon)
(120/78, Rink. p. 649).