62013CC0523_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įvadas
1. Šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą Bundessozialgericht
(Federalinis socialinių bylų teismas, Vokietija) pirmiausia nori sužinoti, ar pagal vienodo požiūrio principą draudžiama tokia nacionalinė nuostata, kurioje numatyta, kad senatvės pensija, tam tikrą laikotarpį dirbus ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus, gali būti skiriama, tik jeigu šį laikotarpį dirbta pagal pensiją skiriančios valstybės narės nacionalines nuostatas, o ne pagal valstybės narės, kurios teritorijoje išdirbtas minėtas laikotarpis, nacionalines nuostatas. Antra, jeigu į pirmąjį prejudicinį klausimą būtų atsakyta teigiamai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar pagal vienodo požiūrio principą būtina lyginamuoju būdu išnagrinėti sąlygas, kurių reikalaujama pagal abiejų atitinkamų valstybių narių nuostatas, o jeigu taip, tai kiek šios sąlygos arba apskritai šių dviejų valstybių darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus sistemos turi būti panašios ar tapačios.
2. Šie klausimai iškelti nagrinėjant W. Larcher ir Deutsche Rentenversicherung Bayern Süd
ginčą. W. Larcher, Austrijos pilietis, ilgiau kaip 29 metus dirbo Vokietijoje, vėliau grįžo dirbti į Austriją, kur, dirbęs visą darbo laiką, nusprendė pradėti dirbti ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus ir sutrumpino savo įprastą darbo laiką 60 % pagal Austrijos teisę(2) .
3. Už skirtingus savo profesinės karjeros laikotarpius W. Larcher nuo 2006 m. gauna Austrijos senatvės pensiją, vadinamąją „išankstinę senatvės pensiją, gaunamą dėl ilgalaikio draudimo“, o nuo 2009 m. – senatvės pensiją iš Vokietijos, vadinamąją „senatvės pensiją, mokamą ilgą laiką draustiems asmenims“. Šios dvi pensijos nėra pagrindinės bylos ginčo objektas.
4. Tačiau pagrindinės bylos ginčas susijęs su senatvės pensija, kuri mokama pasibaigus darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpiui ir dėl kurios W. Larcher 2006 m. kreipėsi į atitinkamas Vokietijos institucijas.
5. Deutsche Rentenversicherung Bayern Süd atmetė šį jo prašymą remdamasi tuo, kad darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpis, trukęs Austrijoje nuo 2004 m. kovo 1 d. iki 2006 m. rugsėjo 30 d., išdirbtas ne pagal Vokietijos teisės nuostatas. Kadangi W. Larcher administracinis skundas buvo atmestas, jis kreipėsi į Vokietijos teismus. Tačiau jo ieškinys buvo atmestas ir pirmojoje, ir apeliacinėje instancijose. Atmesdamas apeliacinį skundą, Bayrisches Landessozialgericht
(Bavarijos aukštesnysis socialinių bylų teismas, Vokietija) rėmėsi tuo, kad ieškovas pagrindinėje byloje neatitiko sąlygos, susijusios su darbo laiko sutrumpinimu, numatytos Vokietijos įstatyme dėl darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus ( Alterteilzeitgesetz )(3), t. y. kad sutrumpintas darbo laikas turi prilygti pusei iki tol dirbto laiko, nes W. Larcher savo darbo laiką sutrumpino 60 %, t. y. daugiau nei 50 %, kurių reikalaujama pagal Vokietijos teisės aktus.
6. Todėl W. Larcher nusprendė pateikti kasacinį skundą Bundessozialgericht .
7. Grįsdamas kasacinį skundą jis nurodo, kad apeliacinės instancijos teismas pažeidė Vokietijos teisės nuostatas, susijusias su darbo laiko sutrumpinimu, kai jas aiškino ne pagal Sąjungos teisę. Ieškovo pagrindinėje byloje nuomone, apeliacinio teismo pateiktas aiškinimas prieštarauja diskriminacijos dėl pilietybės draudimui ir laisvo judėjimo principui. Remdamasis Sprendimu Öztürk (4), W. Larcher mano, kad šioje byloje buvo nepagrįstai netiesiogiai diskriminuojamas.
8. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo ruožtu pažymi, kad nagrinėjant pagrindinę bylą iškelti klausimai negali būti nagrinėjami vien remiantis esama teismo praktika. Tačiau jis pripažįsta, kad jeigu darbuotojas sutinka dirbti kitoje valstybėje narėje, tikėtina, kad išeidamas į pensiją jis nukentės dėl jam taikytinų teisės aktų skirtumų, palyginti su pensininkais, kurie visą savo profesinę karjerą dirbo tik vienoje valstybėje narėje. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad SESV 45–48 straipsniais ir 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeistu ir atnaujintu 2006 m. gruodžio 18 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1992/2006(5), reikia užkirsti kelią darbuotojų migrantų laisvo judėjimo kliūtims. Jo nuomone, šioje byloje tokia kliūtis gali būti. Galiausiai, nagrinėdamas tokios kliūties pateisinimą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuris yra linkęs lyginti abiejų atitinkamų valstybių narių darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus sistemas, kelia klausimą, į ką šiuo atveju reikia atsižvelgti.
9. Šiomis aplinkybėmis Bundessozialgericht nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1. Ar pagal EB 39 straipsnio 2 dalyje (dabar – SESV 45 straipsnio 2 dalis) ir Reglamento [Nr. 1408/71] 3 straipsnio 1 dalyje įtvirtintą vienodo požiūrio reikalavimą draudžiama nacionalinės teisės norma, pagal kurią senatvės pensija, pasibaigus darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpiui, mokama tik tada, kai tokiu režimu asmuo dirbo pagal tos, o ne kitos valstybės narės nacionalinės teisės nuostatas?
2. Jei taip, kokie reikalavimai, remiantis vienodo požiūrio principu, įtvirtintu EB 39 straipsnio 2 dalyje < ... > ir Reglamento Nr. 1408/71 3 straipsnio 1 dalyje, keliami, kad pagal kitos valstybės narės teisės nuostatas dirbtas darbas ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus būtų pripažintas teisės gauti nacionalinę senatvės pensiją sąlyga:
a) ar reikia palyginti darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus sąlygas?
b) jei taip, ar pakanka to, kad darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus struktūra ir paskirtis abiejose valstybėse narėse iš esmės vienoda?
c) o gal darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus sąlygos abiejose valstybėse narėse turi būti identiškos?“
10. Rašytines pastabas dėl šių klausimų pateikė W. Larcher, Vokietijos vyriausybė ir Europos Komisija.
II – Analizė
A – Dėl darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus sistemų apskritai ir dėl pirmojo prejudicinio klausimo
11. Pripažindamos faktą, kad Europos gyventojai sparčiai senėja, Europos Sąjunga ir jos valstybės narės į įvairių užimtumo strategijų, pradėtų taikyti dar 2000 m. pradžioje(6), tikslus įtraukė priemones, kuriomis siekiama skatinti vadinamuosius vyresnio amžiaus darbuotojus ilginti darbingą amžių, taip pat prisidėti prie pastangų užtikrinti sveikatos, socialinės apsaugos ir pensijų sistemų tvarumą(7) .
12. Būtent šiomis aplinkybėmis tam tikros Sąjungos valstybės narės patvirtino darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus sistemas(8) .
13. Bendras šių sistemų tikslas – leisti pamažu pereiti nuo aktyvaus gyvenimo prie pensijos, trumpinant darbo laiką(9) . Taigi darbuotojai, pasiekę nustatytą amžių, gali sutrumpinti savo darbo laiką, pereidami, pavyzdžiui, nuo darbo visą darbo laiką prie darbo ne visą darbo laiką priešpensiniu laikotarpiu, o jų negautos pajamos paprastai kompensuojamos pensija ar išmokomis, kurias skiria jų darbdavys arba užimtumo fondai(10) . Kai kuriomis iš šių sistemų siekiama ir kitų tikslų, pavyzdžiui, nacionalinės socialinės apsaugos sistemos stabilumo, kaip pagrindinėje byloje nagrinėjamų Vokietijos ir Austrijos sistemų atveju, taip pat kovoti su nedarbu, nes asmeniui pasinaudojus darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus sistema lieka laisvas darbo laikas ir tuo laiku galima įdarbinti (jauną) darbuotoją arba stažuotoją(11) .
14. Vokietijoje, kurios W. Larcher nesėkmingai prašė mokėti pensiją pasibaigus darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpiui, ši pensija susieta su Socialinės apsaugos kodekso VI knygos ( Sozialgesetzbuch Sechstes Buch, toliau – SGB VI) 237 straipsnyje numatytomis sąlygomis, tarp kurių yra dalyvavimo darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus sistemoje sąlygos; viena iš jų – sąlyga, susijusi su darbo laiko sutrumpinimu iki 50 % iki tol dirbto savaitinio darbo laiko.
15. Iš prašyme priimti prejudicinį sprendimą nurodytų aplinkybių matyti, kad, pirma, W. Larcher tenkino visas SGB VI 237 straipsnyje numatytas sąlygas, išskyrus vieną – darbo laiko sutrumpinimo 50 % per darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpį, nes, kaip jau nurodyta, W. Larcher savo darbo laiką pagal Austrijos teisės aktus sutrumpino iki 40 %, ir, antra, kitoje valstybėje narėje išdirbtas darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpis nekliudo Vokietijos socialinio draudimo kasoms mokėti SGB VI numatytos darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus pensijos, jeigu tenkinamos SGB VI įtvirtintos sąlygos.
16. Pirmuoju prejudiciniu klausimu tiksliai siekiama sužinoti, ar pagal vienodo požiūrio, o labiau laisvo darbuotojų judėjimo principą, numatytą SESV 45 straipsnyje, valstybei narei draudžiama reikalauti, jog tam, kad būtų skirta senatvės pensija pasibaigus darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpiui, būtų įvykdytos visos jos nacionalinės teisės aktuose, pagal kuriuos suteikiama teisė į minėtą pensiją, numatytos sąlygos.
17. W. Larcher ir Komisija siūlo teigiamai atsakyti į šį klausimą, nes tokiais teisės aktais netiesiogiai diskriminuojami darbuotojai migrantai ir bet kuriuo atveju jie atgrasomi dirbti ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus kitose valstybėse narėse. Iš esmės remdamosi byla, kurioje priimtas Sprendimas Öztürk (EU:C:2004:232), ir apskritai Teisingumo Teismo praktika, susijusia su faktinių aplinkybių sugretinimu, šios suinteresuotosios šalys mano, kad valstybė narė, nepažeisdama teisės laisvai judėti, negali reikalauti, jog tam, kad darbuotojui migrantui būtų skirta pensija pasibaigus darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpiui, darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus sąlygos, nustatytos kitoje valstybėje narėje, turi būti tenkinamos taip pat kaip ir valstybėje narėje, kurios prašoma mokėti pensiją.
18. Vokietijos vyriausybė pirmiausia primena, kad darbuotojas, kuris naudojasi savo judėjimo laisve, turi atsižvelgti į nepatogumus, kylančius dėl valstybių narių socialinės apsaugos teisės aktų skirtumų. Vis dėlto ji mano, jog, kiek tai susiję su pensijos mokėjimu, valstybė narė negali iš karto atmesti galimybės, kad darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpis gali būti išdirbtas kitoje valstybėje narėje, kurioje taip pat taikoma tokia darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus sistema. Tokiu atveju darbuotojas turi turėti galimybę įvykdyti valstybės narės, kurios prašoma mokėti pensiją, reikalaujamas sąlygas.
19. Manau, teiktiną atsakymą reikia apriboti pagrindinėje byloje ginčijamos sąlygos, t. y. SGB VI 237 straipsnyje numatytos darbo laiko sutrumpinimo 50 % sąlygos, ir laisvo darbuotojų judėjimo tarpusavio ryšiu, ir, man atrodo, šią sąlygą reikėtų laikyti šios laisvės kliūtimi ir pripažinti neproporcinga Vokietijos teisės aktų leidėjo siekiamiems tikslams.
20. Visų pirma, priešingai, nei teigia W. Larcher ir Komisija, manau, į pirmąjį prejudicinį klausimą negalima atsakyti taikant teismo praktiką, susijusią su faktinių aplinkybių sugretinimu, visų pirma Sprendimą Öztürk (EU:C:2004:232).
21. Šioje teismo praktikoje išplėtota faktinių aplinkybių sugretinimo sąvoka pirmiausia susijusi su tuo, kad valstybėje narėje susiklostę atvejai turėtų būti vertinami taip pat, lyg jie būtų susiklostę valstybėje narėje, kurioje turi atsirasti jų padarinių(12) .
22. Pagal šią teismo praktiką, kuri daugiausia išplėtota aiškinant SESV 45 straipsnį ir (arba) Reglamentą Nr. 1408/71, iš principo reikalaujama, kad kiekviena valstybė narė, kuri nustato socialinių paslaugų teikimo sąlygą, pagal kurią darbuotojas turi išdirbti atitinkamą draudimo ar referencinį laikotarpį išimtinai jos teritorijoje, pripažintų lygiaverčius laikotarpius, to paties darbuotojo išdirbtus kitų valstybių narių teritorijoje.
23. Tokios pozicijos Teisingumo Teismas laikėsi minėtoje byloje Öztürk . Toje byloje Teisingumo Teismas iš esmės manė, kad nagrinėjamu atveju Austrijos Respublika negalėjo nustatyti teisės į senatvės pensiją, kurios tikimasi netekus darbo, atsiradimo sąlygos, kad suinteresuotasis asmuo (nagrinėtu atveju – darbuotojas turkas, dalį laiko dirbęs Austrijoje ir dalį – Vokietijoje, prieš netekdamas darbo Vokietijoje) tam tikrą laikotarpį iki prašymo mokėti pensiją pateikimo būtų gavęs nedarbo draudimo išmokas tik iš pirmosios valstybės narės(13) .
24. Be to, anksčiau Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog dėl laisvo darbuotojų judėjimo neleidžiama, kad valstybės narės teisės aktuose, kuriuose tam tikromis sąlygomis leidžiama pratęsti teisės į neįgalumo pensiją atsiradimo referencinį laikotarpį, nebūtų numatyta pratęsimo galimybė, jeigu faktai ar aplinkybės, atitinkančios faktus ar aplinkybes, pagal kuriuos šį laikotarpį leidžiama pratęsti, susiklosto kitoje valstybėje narėje(14), arba kad valstybė narė teisės į pensiją atsiradimo tikslais atsisakytų atsižvelgti į darbo laikotarpius, kuriuos darbuotojas, kuriam taikoma specialioji pareigūnams ar jiems prilyginamiems darbuotojams nustatyta sistema (nagrinėtu atveju – Graikijos viešojo sektoriaus gydytojas, kuriam taikoma specialioji sistema, kaip ji suprantama pagal Reglamentą Nr. 1408/71), išdirbo kitos valstybės narės viešosiose ligoninėse, nors pagal nacionalinės teisės aktus leidžiama atsižvelgti į tokius laikotarpius, jeigu jie įgyti nacionalinėje teritorijoje esančiose analogiškose įstaigose(15) .
25. Teisingumo Teismas įvairiais atvejais taip pat laikėsi nuomonės, kad tai, jog valstybė narė senatvės pensijos gavimo tikslais neatsižvelgia į vaiko lavinimui skirtus laikotarpius, įgytus kitoje valstybėje narėje, lyg jie būtų įgyti pirmosios valstybės narės teritorijoje, prieštarauja Sutartims(16) .
26. Šią teismo praktiką galima būtų pritaikyti pagrindinei bylai, jeigu ji, pavyzdžiui, būtų susijusi su atveju, kai, nors W. Larcher ir tenkintų visas Vokietijos teisės aktuose nustatytas sąlygas, tarp kurių yra darbo laiko sutrumpinimas 50 %, pasibaigus darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpiui, skirti senatvės pensiją jam būtų atsisakyta todėl, kad darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpis išdirbtas ne Vokietijos teritorijoje.
27. Tačiau, kaip jau nurodžiau, viena, Vokietijos teisės aktuose bent formaliai tam, kad būtų skirta pensija, nereikalaujama, kad darbas ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus būtų dirbtas Vokietijoje, ir, kita, W. Larcher neįvykdė Vokietijos teisės aktuose numatytos sąlygos tuo laikotarpiu, kai dirbama ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus Austrijoje, sutrumpinti savo darbo laiką 50 %.
28. Taigi šioje byloje keliamas esminis klausimas susijęs ne su valstybėje narėje susiklosčiusių atvejų ar aplinkybių sugretinimu, lyg šie atvejai ir aplinkybės būtų susiklostę valstybės narės, kurioje prašoma skirti socialinę išmoką, teritorijoje, kad būtų tenkinamos minėtos valstybės narės teisės aktuose numatytos sąlygos.
29. Jis labiau susijęs su galima valstybės narės pareiga, skiriant senatvės pensiją pasibaigus darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpiui, pripažinti, kad kitos valstybės narės numatytos teisinės sąlygos, pagal kurias leidžiama įgyti tokį patį darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpį, yra panašios į jos sąlygas.
30. Kitaip tariant, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kelia ne faktinių aplinkybių sugretinimo, o teisinių sąlygų palyginimo klausimą.
31. Tai patikslinus, šioje byloje neginčijama, kad pasibaigus darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpiui mokama pensija yra senatvės išmoka, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalies c punktą, ir kad, kaip yra pripažinęs Teisingumo Teismas, nesant derinimo Sąjungos lygmeniu, kiekvienos valstybės narės teisės aktuose tenka nustatyti socialinės apsaugos sistemos išmokų skyrimo sąlygas(17) .
32. Tačiau šia kompetencija turi būti naudojamasi laikantis Sąjungos teisės, visų pirma nuostatų, susijusių su laisvu darbuotojų judėjimu(18) .
33. Taigi reikia patikrinti, ar Vokietijos teisės aktuose nustatyta sąlyga, kad darbuotojas, kuris, dirbdamas ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus kitoje valstybėje narėje nei Vokietijos Federacinė Respublika, turi sutrumpinti savo darbo laiką 50 %, kad vėliau šioje valstybėje narėje gautų senatvės pensiją, mokamą pasibaigus darbo ne visą darbo dieną dėl priešpensinio amžiaus laikotarpiui, nesuderinama su SESV 45 straipsniu, jei neginčijama, kad ši sąlyga taikoma neatsižvelgiant į atitinkamo darbuotojo pilietybę.
34. Remiantis Teisingumo Teismo praktika, nuostatos, kurios, nors ir taikomos nediskriminuojant dėl pilietybės, kliudo valstybės narės piliečiui išvykti iš savo kilmės šalies ar atgraso nuo išvykimo iš jos, yra šios laisvės kliūtys(19) .
35. Tikrai, kaip teigė Vokietijos vyriausybė, remdamasi minėtu Sprendimu von Chamier‑Glisczinski, dabartiniu Sąjungos teisės raidos etapu laisvas darbuotojų judėjimas neapima paprastų nacionalinės socialinės apsaugos teisės aktų skirtumų, kurių sukeliami nepatogumai turi tekti asmenims, nusprendusiems pasinaudoti judėjimo laisve(20) .
36. Tačiau ši byla skiriasi nuo bylos, kurioje priimtas minėtas Sprendimas von Chamier‑Glisczinski .
37. Iš tiesų tame sprendime Teisingumo Teismas pripažino, kad padėtis, kurioje atsidūrė P. von Chamier‑Glisczinski, viena vertus, susiklostė bendrai taikant du socialinės apsaugos teisės aktus, nes ši Vokietijos pilietė gyveno Austrijoje ir paprašė Vokietijos valdžios institucijų skirti jai slaugos išmoką natūra, nors Austrijoje tokia išmoka neegzistavo, ir, kita vertus, ši padėtis būtų susiklosčiusi kitaip, jeigu pagal Austrijos teisės aktus būtų buvę galima skirti tokią išmoką natūra, taigi Austrijos valdžios institucijos būtų mokėjusios ją suinteresuotajam asmeniui(21) .
38. Šioje byloje yra kitaip, nes nė viena bylos aplinkybė neleidžia ne tik spręsti, kad W. Larcher prašė Vokietijos valdžios institucijų mokėti senatvės pensiją pasibaigus darbui ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus, remdamasis tuo, kad tokios pensijos nėra Austrijoje, bet ir manyti, kad W. Larcher padėtis būtų buvusi kitokia, jeigu Austrijos teisės aktai būtų buvę pakeisti.
39. Iš tiesų ginčijama sąlyga, t. y. darbo laiko sutrumpinimas 50 % per ne viso darbo laiko dėl priešpensinio amžiaus laikotarpį, susijusi ne tiek su socialinės apsaugos teisės aktų, susijusių su senatvės išmokomis, koordinavimo ar skirtumų problema, kiek su pereinamojo laikotarpio profesinės veiklos vykdymu prieš prasidedant pensijai.
40. Tačiau dėl sąlygų, susijusių su profesinės veiklos vykdymu, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad nacionalinės nuostatos, kurios „nustato darbuotojų patekimo į darbo rinką sąlygas“(22), įskaitant nuostatas, susijusias su šios veiklos vykdymo ypatumais(23), yra laisvo darbuotojų judėjimo kliūtys, o ne paprasti nepatogumai.
41. Šiuo atveju kyla mažai abejonių dėl to, kad nacionalinė priemonė, kuria darbuotojas įpareigojamas vykdyti savo profesinę veiklą dirbdamas pusę savo ankstesnio darbo laiko, kad galėtų vėliau, išdirbęs ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus, gauti pensiją, yra ir šios veiklos vykdymo ypatumas ir, visų pirma vyresnio amžiaus darbuotojų atveju, patekimo į darbo rinką ir pasilikimo joje sąlyga.
42. Todėl, man atrodo, ši priemonė gali patekti į kliūties sąvoką, kaip ji suprantama SESV 45 straipsnyje, kaip yra išaiškinęs Teisingumo Teismas.
43. Be to, manau, ji gali kliudyti laisvam darbuotojų judėjimui.
44. Iš tiesų asmuo, kuris, kaip W. Larcher, per savo profesinę karjerą daugiausia dirbo Vokietijoje ir, išdirbęs ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus, paprašė skirti pensiją, būtų atgrasomas nuo išvykimo iš šios valstybės narės, jeigu galėtų išdirbti ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus tik sutrumpinęs savo darbo laiką 50 %, negalėdamas reaguoti į darbo (nors ir geriau atlyginamo) pasiūlymus kitose valstybėse narėse, kuriose galioja panaši sistema, tačiau kuriose, kaip Austrijoje, darbo laiko sutrumpinimo sąlyga dirbant ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus gali teisiškai sudaryti 40–60 % įprasto darbo laiko.
45. Kartu dėl ginčijamos sąlygos kitoje valstybėje narėje nei Vokietijos Federacinė Respublika, kurioje yra nustatyta darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus sistema, įsteigtas darbdavys gali būti atgrasomas nuo pastarosios valstybės narės piliečio įdarbinimo pagal kitokią darbo laiko sutrumpinimo tvarką nei ta, kurios reikalaujama Vokietijoje.
46. Taigi šiame etape reikia patikrinti, ar pagal Teisingumo Teismo praktiką tokia kliūtis vis dėlto gali būti pateisinama bendrojo intereso tikslo siekimu, t. y. ja turi būti galima užtikrinti šio tikslo pasiekimą ir ji neturi viršyti to, kas būtina jam pasiekti(24) .
47. Kaip jau pabrėžiau šios išvados 13 punkte ir kaip savo rašytinėse pastabose pažymėjo Vokietijos vyriausybė, darbo laiko sutrumpinimu 50 % dirbant ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus, viena, siekiama leisti darbuotojui pereiti prie pensijos ir, kita, siekiama tikslo skatinti įdarbinti bedarbius ar stažuotojus, skiriant jiems darbo laiką, kuris liko laisvas, asmeniui pradėjus dirbti pagal darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus sistemą.
48. Savaime šių dviejų tikslų siekimas nėra peiktinas. Konkrečiai dėl įdarbinimo skatinimo Teisingumo Teismas jau yra pripažinęs, kad tai yra teisėtas socialinės politikos tikslas(25) .
49. Tačiau, nesant reikalo vertinti, ar ginčijama sąlyga gali būti pasiekti numatyti tikslai, reikia pripažinti, kad ši sąlyga yra neproporcinga, kaip, be kita ko, Vokietijos vyriausybė pripažįsta savo rašytinėse pastabose.
50. Iš tiesų tokiu atveju, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, griežtai taikant darbo laiko sutrumpinimo 50 % sąlygą, darbuotojui, dirbusiam ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus kitoje valstybėje narėje, kurioje ankstesnį darbo laiką jam leidžiama sutrumpinti daugiau nei 50 %, kad būtų galima įdarbinti jauną bedarbį ar stažuotoją, ir, be to, atitinkančiam visas kitas Vokietijos teisės aktuose reikalaujamas sąlygas, neleidžiama gauti „senatvės pensijos pasibaigus darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpiui“.
51. Kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir savo rašytinės pastabose – Vokietijos vyriausybė, tokiu atveju Vokietijos teisės aktų leidėjo tikslas taip pat pasiekiamas sutrumpinant darbo laiką 60 %, nes taip lieka dar daugiau tam tikroms pareigoms skirto laisvo darbo laiko(26) .
52. Todėl, man atrodo, darbo laiko sutrumpinimo 50 % sąlyga, kurios reikalaujama pagal Vokietijos teisės aktus ir kurią pagrindinėje byloje griežtai taikė Vokietijos institucija ir pirmosios bei apeliacinės instancijos teismai, viršija tai, kas būtina pasiekti socialinės politikos tikslui skatinti jaunų bedarbių ar stažuotųjų įdarbinimą tam laikui, kuris liko laisvas, asmeniui pradėjus dirbti pagal darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus sistemą.
53. Be to, tai, kad valstybė narė, siekdama tokio socialinės politikos tikslo, pagal Sąjungos teisę privalo pripažinti darbo laiko sutrumpinimą daugiau nei 50 % per darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpį, išdirbtą kitoje valstybėje narėje, nesukelia sunkių padarinių biudžetui(27) .
54. Iš tiesų, valstybėse narėse, kuriose nustatyta darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus sistema, asmens, kuris naudojasi šia sistema ir kuris sutrumpina savo darbo laiką, prarastą darbo užmokestį tiesiogiai kompensuoja valdžios institucijos arba vienaip ar kitaip – darbdavys, kurio savo ruožtu patiriamas papildomas išlaidas paprastai įvairiomis formomis prisiima valstybė(28) .
55. Tačiau W. Larcher darbo užmokesčio, siūlomo jam per darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpį, įgytą Austrijoje, kompensaciją, žinoma, įskaitant darbo laiko sutrumpinimą papildomais 10 %, palyginti su tuo, kas reikalaujama pagal Vokietijos teisės aktus, visiškai prisiėmė Austrijos Respublika, o ne Vokietijos Federacinė Respublika. Be to, šis papildomas darbo laiko sutrumpinimas 10 % neturi reikšmingos įtakos senatvės pensijos dydžiui pasibaigus darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpiui, palyginti su pensija, kuri būtų skiriama darbuotojui, sutrumpinusiam savo darbo laiką 50 % per darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpį, išdirbtą Vokietijoje ar kitoje valstybėje narėje, pavyzdžiui, Austrijos Respublikoje.
56. Atsižvelgdamas į visus pateiktus svarstymus, siūlau į pirmąjį klausimą atsakyti taip, kad pagal SESV 45 straipsnį valstybei narei draudžiama nustatyti senatvės pensijos mokėjimo pasibaigus darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpiui sąlygą, pagal kurią per darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpį darbuotojas turi sutrumpinti savo darbo laiką 50 %, jeigu, atsižvelgiant į tikslą skatinti jaunų bedarbių ar stažuotojų įdarbinimą, darbuotojui labiau sutrumpinus darbo laiką, teisėtai išdirbtą dėl priešpensinio amžiaus kitos valstybės narės teritorijoje, automatiškai atsisakoma suteikti teisę gauti minėtą pensiją.
B – Dėl antrojo prejudicinio klausimo
57. Antruoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori sužinoti, ar, siekiant užtikrinti vienodo požiūrio principo laikymąsi, būtina palyginti dviejų valstybių narių nacionalinės teisės aktuose numatytas sąlygas, susijusias su darbu ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus. Jeigu į šį klausimą būtų atsakyta teigiamai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, koks turi būti šių sąlygų arba apskritai šių valstybių narių darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus sistemų panašumo ar tapatumo lygis.
58. Atsakymas į šį klausimą man neatrodo tikrai būtinas, atsižvelgiant į mano pasiūlytą atsakymą į pirmąjį prejudicinį klausimą, kurio pakanka, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas galėtų galutinai išspręsti pagrindinę bylą.
59. Atsižvelgiant į tai, subsidiariai iš atsakymo į pirmąjį klausimą jau matyti nemažai aspektų, leidžiančių bent iš dalies atsakyti į antrąjį klausimą.
60. Iš tiesų, kaip matyti iš pateiktų svarstymų, manau, reikia lyginamuoju būdu išnagrinėti dviejų atitinkamų valstybių narių teisės aktuose numatytas esmines sąlygas, atsižvelgiant į valstybės narės, kurios prašoma mokėti pensiją pasibaigus darbui ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus, siekiamą tikslą ar tikslus.
61. W. Larcher teiginys, kurį jis argumentavo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme ir kurį šis teismas pagrįstai atmetė, kad iš esmės valstybė narė, kurios prašoma mokėti pensiją pasibaigus darbui ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus, turi automatiškai pripažinti sąlygas, kurioms esant darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpis buvo išdirbtas kitoje valstybėje narėje, negali būti pripažintas pagrįstu.
62. Iš tiesų toks siūlymas, be to, kad juo nepaisoma aplinkybės, jog valstybės narės išlaiko kompetenciją nustatyti socialinių išmokų mokėjimo sąlygas, kelia didelę forum shopping
grėsmę, kai Sąjungos piliečiams leidžiama pasirinktoje valstybėje narėje išdirbti ne viso darbo laiko dėl priešpensinio amžiaus laikotarpį, o valstybė narė, kuriai tenka pareiga pasibaigus šiam laikotarpiui mokėti pensiją, neturi galimybės pasipriešinti šios pensijos mokėjimui.
63. Be to, iš atsakymo į pirmąjį klausimą taip pat galima spręsti, kaip teisingai nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kad reikia atmesti ir atsakovės pagrindinėje byloje Deutsche Rentenversicherung Bayern Süd argumentus, kuriuos savo rašytinėse pastabose Teisingumo Teismui taip pat pateikė Vokietijos vyriausybė, kad pensijai, mokamai Vokietijoje pasibaigus darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpiui, turi būti taikomas valstybių narių darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus sistemų sąlygų tapatumo reikalavimas.
64. Kaip jau pabrėžiau, šis teiginys gali pakenkti laisvam darbuotojų judėjimui, nes reikalauti, kad darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus sistemų sąlygos visais aspektais būtų analogiškos sąlygoms, kuriomis Vokietijoje reglamentuojamas darbas ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus, kad būtų galima išmokėti pensiją, galėtų būti neproporcinga, atsižvelgiant į tikslus, siekiamus pagal Vokietijos darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus sistemą.
65. Taigi, kaip užsiminė pats prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, pagrindinės bylos šalių kraštutiniai siūlymai nepateikia atsakymo į antrąjį klausimą. Sprendimas veikiau glūdi tarpiniame atsakyme. Taigi, mano nuomone, reikia patikrinti, ar valstybėje narėje, kurioje yra išdirbtas darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpis, taikomos sąlygos leidžia pasiekti valstybės narės, kurioje, pasibaigus darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpiui, prašoma mokėti pensiją, numatytus tikslus. Iš tiesų šie tikslai gali būti pasiekti ir tuo atveju, jeigu skiriasi valstybės narės, kurios prašoma mokėti pensiją, ir valstybės narės, kurioje išdirbtas darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpis, darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus sąlygos.
66. Tokiu sprendimu paisoma principo, pagal kurį valstybės narės yra kompetentingos nustatyti socialinių paslaugų teikimo sąlygas, ir kartu užtikrinama, kad darbuotojų migrantų atveju būtų galima gerbti jų laisvą judėjimą Sąjungoje.
67. Analizuojant sąlygas, pagal kurias suteikiama galimybė gauti pensiją pasibaigus darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpiui, galima nustatyti tris sąlygų kategorijas.
68. Visų pirma pirmoji kategorija apima sąlygas, kurios, mano nuomone, nėra reikšmingos pensijai gauti ir kurios neturi kliudyti mokėti šią pensiją valstybės narės piliečiui, išdirbusiam darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpį kitoje valstybėje narėje. Mano supratimu, tarp šių sąlygų yra tokių, kurios susijusios su darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus sistemos finansavimo ypatumais.
69. Kaip jau nurodyta, asmens, kuris pasinaudoja nacionaline darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus sistema ir sutrumpina savo darbo laiką, prarastą atlyginimą tiesiogiai arba netiesiogiai kompensuoja valdžios institucijos.
70. Nepaisydamas valstybėse narėse nustatytų darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus sistemų finansavimo tvarkos įvairovės ir šios sąlygos svarbos nacionalinės teisės požiūriu, manau, ši teisė neturi jokios esminės reikšmės nagrinėjant teisę į pensiją pasibaigus darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpiui darbuotojų migrantų atveju. Iš tiesų atsisakius mokėti šią pensiją darbuotojui, darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpį išdirbusiam valstybėje narėje, kurioje taikomi kitokie finansavimo ypatumai nei valstybėje narėje, kurioje prašoma mokėti pensiją, būtų kliudoma laisvam darbuotojų judėjimui ir šios kliūties, mano vertinimu, negalima pateisinti. Visų pirma valstybė narė, kurios prašoma mokėti pensiją, negalėtų pagrįstai remtis priežastimis, susijusioms su savo socialinės apsaugos sistemos pusiausvyra, nes, kaip jau pabrėžiau, ši valstybė narė nepadengė išlaidų, patirtų per darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpį.
71. Toliau nagrinėsiu sąlygas, kurios kelia mažiausiai problemų, nes į jų sistemą atsižvelgta Reglamente Nr. 1408/71. Šiai kategorijai priklauso sąlygos, susijusios su įmokų mokėjimo laikotarpiais, būtinais pensijai gauti pasibaigus darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpiui. Iš tiesų minėto reglamento 45 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad į valstybėje narėje įgytus įmokų mokėjimo laikotarpius turi būti atsižvelgta valstybėje narėje, kuri yra kompetentinga mokėti pensiją, „tartum jie būtų įgyti pagal jos administruojamus teisės aktus“. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat taiko šį straipsnį pagrindinei bylai, nes jis pripažino, kad W. Larcher tenkino sąlygas, susijusias su privalomaisiais draudimo laikotarpiais(29), kurių reikalaujama pagal Vokietijos teisę. Tačiau jeigu šioje byloje nagrinėjamu atveju yra tenkinama Vokietijos teisės aktuose numatyta sąlyga, susijusi su įmokų mokėjimo laikotarpiais, taip yra, kaip paaiškina prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgus į draudimo laikotarpius, įgytus Austrijoje(30) .
72. Galiausiai, kaip rodo ši byla, problemiškiausios yra tos sąlygos, t. y. priešpensinis amžius pradedant dirbti ne visą darbo laiką ir darbo laiko sutrumpinimo norma, kurios yra būdingos darbui ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus. Iš tiesų šios sąlygos valstybėse narėse skiriasi, o jų tarpusavio skirtumai nėra tiesiogiai reglamentuoti Sąjungos antrinės teisės akte. Taigi valstybės narės išlieka kompetentingos nustatyti socialinės apsaugos išmokų skyrimo sąlygas ir gali nustatyti skirtingas taisykles, kurios gali būti nenaudingos darbuotojui migrantui.
73. Galima pateikti ir daugiau hipotetinių pavyzdžių, kurie ateityje galėtų tapti tikrove.
74. Kalbant apie amžių, nuo kurio darbuotojas gali pradėti dirbti ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus, kyla klausimas, ar valstybė narė gali atsisakyti skirti jam visą pensiją ar jos dalį pasibaigus darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpiui, jeigu darbuotojas valstybėje narėje ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus dirbo nuo 59 metų, nors pirmoji valstybė narė leidžia tokį darbą dirbti tik sulaukus 60 metų?
75. Be to, ar darbuotojas, dirbęs ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus valstybėje narėje, kuri jo darbo laiką sutrumpino 35 % (ir todėl jis toliau dirba 65 % savo ankstesnio darbo laiko), pasibaigus darbui ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus gali įgyti teisę į pensiją išdirbęs ne viso darbo laiko dėl priešpensinio amžiaus laikotarpį valstybėje narėje, kurioje darbo laikas turi būti sutrumpintas 50 %?
76. Kaip Komisija iš esmės siūlė savo rašytinėse pastabose, atsakyti į šiuos klausimus reikia konkrečiai analizuojant konkretų atvejį, atsižvelgiant į nacionaliniu lygmeniu siekiamus tikslus, kad būtų paisoma Sąjungos teisės, visų pirma proporcingumo principo. Taigi, kitaip tariant, administracijos ir nacionalinių teismų vaidmuo yra patikrinti ginčijamų sąlygų svarbą atsižvelgiant į siekiamus nacionalinius tikslus.
77. Atlikdama tokį nagrinėjimą, nacionalinė administracija ir prireikus nacionalinis teismas turi išanalizuoti amžiaus ar darbo laiko sutrumpinimo reikšmingumą ar nereikšmingumą atsižvelgdami į nacionalinėje teisėje numatytus tikslus ir patikrinti, ar skirtumas tarp nacionalinėje teisėje nustatytos sąlygos ir valstybės narės, kurioje įgytas darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpis, teisėje numatytos sąlygos gali paveikti šių tikslų pasiekimą.
78. Taigi, manau, jeigu darbo laiko sutrumpinimo nepakanka tam, kad būtų galima įdarbinti jauną bedarbį ar stažuotoją, valstybės narės, kurioje šio tikslo siekiama, nacionalinės institucijos gali atsisakyti skirti pensiją pasibaigus darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpiui, kurios prašo darbuotojas, darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpį įgijęs kitoje valstybėje narėje.
79. Tačiau W. Larcher atveju taip nėra. Iš tiesų, kaip man jau pavyko įrodyti atsakant į pirmąjį klausimą, šiam darbuotojui sutrumpinus savo darbo laiką, ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus dirbant Austrijoje, daugiau kaip 50 %, kurių reikalaujama pagal Vokietijos teisę, likusiam laisvam darbo laikui buvo galima įdarbinti jauną bedarbį ar stažuotoją, paisant Vokietijos teisės aktų leidėjo siekiamo tikslo, kaip Vokietijos vyriausybė tai pripažino savo rašytinėse pastabose.
III – Išvada
80. Atsižvelgdamas į pateiktus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui į Bundessozialgericht
klausimus atsakyti taip:
Pagal SESV 45 straipsnį valstybei narei draudžiama nustatyti senatvės pensijos mokėjimo pasibaigus darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpiui sąlygą, pagal kurią per darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus laikotarpį darbuotojas turi sutrumpinti savo darbo laiką 50 %, jeigu, atsižvelgiant į tikslą skatinti jaunų bedarbių ar stažuotojų įdarbinimą, darbuotojui labiau sutrumpinus darbo laiką, teisėtai išdirbtą dėl priešpensinio amžiaus kitos valstybės narės teritorijoje, automatiškai atsisakoma suteikti teisę gauti minėtą pensiją.
(1) .
(2)  –	1977 m. Austrijos įstatymo dėl nedarbo draudimo ( Arbeitslosenversicherungsgesetz
1977) (priėmus 2003 m. gruodžio 30 d. pakeitimo įstatymą galiojanti redakcija, BGBl  I, 128/2003) 27 straipsnio 2 dalies 2 punktas, kuriame numatyta, kad darbo laikas dirbant ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus gali būti sutrumpintas iki 40–60 % įprasto darbo laiko.
(3)  –	Šio įstatymo 2 straipsnio 1 ir 2 dalys (2004 m. balandžio 23 d. įstatymo redakcija ( BGBl.  I, 2004, p. 602).
(4)  –	C‑373/02, EU:C:2004:232.
(5)  –	OL L 392, p. 1; toliau – Reglamentas Nr. 1480/71.
(6)  –	Žr. 2000 m. pradėtą taikyti Lisabonos strategiją dėl darbo vietų kūrimo ir ekonomikos augimo, strategiją „Europa 2020“, kurią Komisija inicijavo 2010 m., taip pat Europos Sąjungos Tarybos priimtas metines valstybių narių užimtumo politikos gaires (žr. 2010 m. spalio 21 d. Tarybos sprendimą 2010/707/ES (OL L 308, p. 46) ir galiausiai 2014 m. gegužės 6 d. Tarybos sprendimą 2014/322/ES (OL L 165, p. 49).
(7)  –	Žr., atsižvelgiant į strategiją „Europa 2020“, 2011 m. rugsėjo 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos sprendimo 940/2011/ES dėl Europos aktyvaus senėjimo ir kartų solidarumo metų (2012) (OL L 246, p. 5) vienuoliktą konstatuojamąją dalį, kurioje skatinama formuoti aktyvaus senėjimo kultūrą, kad „darbo rinkoje padaugėt[ų] vyresnio amžiaus žmonių, jie gal[ėtų] ilgiau būti aktyvūs visuomenėje, galima gerinti kiekvieno jų gyvenimo kokybę ir riboti sveikatos, socialinės rūpybos ir pensijų sistemų naštą“.
(8)  –	Šiuo metu tokias sistemas turi aštuonios valstybės narės (Vokietijos Federacinė Respublika, Austrijos Respublika, Danijos Karalystė, Italijos Respublika, Liuksemburgo Didžioji Hercogystė, Vengrija, Portugalijos Respublika ir Suomijos Respublika). Tačiau Prancūzijos Respublika ir Švedijos Karalystė, kuriose tokios sistemos taip pat galiojo, jas panaikino.
(9)  –	Vokietijoje ši ypatybė nurodyta Įstatyme dėl darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus.
(10)  –	Pažymėtina, kad, kiek tai susiję su Vokietijos Federacine Respublika, priedas, mokamas prie užmokesčio darbuotojams, dirbantiems pagal darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus sistemą, buvo nagrinėjamas pagrindinėje byloje, dėl kurios priimtas Sprendimas Erny
(C‑172/11, EU:C:2012:399).
(11)  –	Kiek tai susiję su Vokietijos Federacine Respublika, šio tikslo siekimas buvo pagrindinis dalykas, nagrinėtas bylose, kuriose priimti sprendimai Kutz‑Bauer
(C‑187/00, EU:C:2003:168) ir Steinicke
(C‑77/02, EU:C:2003:458), nagrinėjant darbuotojų moterų galimybę dalyvauti darbo ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus sistemoje.
(12)  –	Žr. generalinio advokato D. Ruiz‑Jarabo Colomer išvadą byloje Öztürk (C‑373/02, EU:C:2004:95, 53 punktas).
(13)  –	Sprendimas Öztürk (EU:C:2004:232, 68 punktas ir rezoliucinė dalis).
(14)  –	Sprendimas Paraschi (C‑349/87, EU:C:1991:372, 27 punktas). Taip pat žr. Sprendimą Duchon (C‑290/00, EU:C:2002:234, 39 ir 46 punktai).
(15)  –	Sprendimas Vougioukas
(C‑443/93, EU:C:1995:394, 44 punktas).
(16)  –	Žr. sprendimus Elsen
(C‑135/99, EU:C:2000:647, 36 punktas), Kauer
(C‑28/00, EU:C:2002:82, 52 punktas) ir Reichel‑Albert
(C‑522/10, EU:C:2012:475, 45 punktas).
(17)  –	Visų pirma žr. Sprendimą von Chamier‑Glisczinski
(C‑208/07, EU:C:2009:455, 63 punktas) ir Sprendimą Silva Martins
(C‑388/09, EU:C:2011:439, 71 punktas).
(18)  –	Visų pirma žr. Sprendimą von Chamier‑Glisczinski
(EU:C:2009:455, 63 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(19)  –	Žr. sprendimus Bosman (C‑415/93, EU:C:1995:463, 96 punktas), Komisija / Danija
(C‑464/02, EU:C:2005:546, 35 punktas) ir Komisija / Vokietija
(C‑269/07, EU:C:2009:527, 107 punktas).
(20)  –	Šiuo klausimu, be kita ko, žr. Sprendimą Leyman
(C‑3/08, EU:C:2009:595, 45 punktas ir jame nurodyta teismo praktika) ir Sprendimą von Chamier‑Glisczinski (C‑208/07, EU:C:2009:455, 85 punktas).
(21)  –	Sprendimas von Chamier‑Glisczinski
(EU:C:2009:455, 86 punktas).
(22)  –	Sprendimas Graf (C‑190/98, EU:C:2000:49, 23 punktas) ir Komisija / Danija
(EU:C:2005:546, 36 punktas).
(23)  –	Sprendimas Komisija / Danija
(EU:C:2005:546, 37 punktas).
(24)  –	Ten pat (53 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(25)  –	Žr. Sprendimą ITC
(C‑208/05, EU:C:2007:16, 39 punktas) ir Sprendimą Caves Krier Frères
(C‑379/11, EU:C:2012:798, 51 punktas). Dėl vienodo požiūrio į darbuotojus vyrus ir moteris taip pat žr. Sprendimą Kutz‑Bauer (EU:C:2003:168, 56 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(26)  –	Pažymėtina, jog pagal Vokietijos teisės aktus nereikalaujama, kad jaunas darbuotojas ar stažuotojas, įdarbinamas likusiam laisvam darbo laikui, būtų Vokietijos pilietis ar kad jis būtų įdarbintas Vokietijos teritorijoje.
(27)  –	Be to, Vokietijos vyriausybė nepateikė prieštaravimo, susijusio su pakenkimu biudžeto balansui ar socialinės apsaugos sistemai.
(28)  –	Vokietijos Federacinė Respublika, Austrijos Respublika ir Portugalijos Respublika prisiima finansinę naštą už darbdavį, o Danijos Karalystė, Italijos Respublika ir Suomijos Respublika finansuoja darbą ne visą darbo laiką dėl priešpensinio amžiaus tiesioginėmis valdžios institucijų išmokomis. Galiausiai Vengrijoje ir Liuksemburge taikoma mišri sistema, nes darbdavys išmoka sumas gavėjui, o vėliau jas bendrai kompensuoja valdžios institucijos.
(29)  –	Žr. prašymo priimti prejudicinį sprendimą 34 punktą.
(30)  –	Ten pat.