Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
DEAN SPIELMANN IŠVADA,
pateikta 2026 m. balandžio 16 d.(1)
Byla C‑254/25
A. A.
prieš
Wojewoda Śląski
(Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach (Glivicių vaivadijos administracinis teismas, Lenkija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Imigracijos politika – Trečiųjų šalių piliečių atvykimo ir gyvenimo šalyje studijų tikslais sąlygos – Direktyva (ES) 2016/801 – Procedūrinės garantijos – Trečiųjų šalių piliečių pateiktų prašymų išduoti leidimą gyventi šalyje išnagrinėjimo terminų sustabdymas – Teisė į veiksmingą teisinę gynybą – Lygiavertiškumo principas “
Įvadas
1.        Šis Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach (Glivicių vaivadijos administracinis teismas, Lenkija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas nagrinėjant A. A. (toliau – pareiškėjas), trečiosios šalies piliečio, ir Wojewoda Śląski (Silezijos vaivada, Lenkija) (toliau – vaivada) ginčą. Pagrindinės bylos aplinkybės – 2022 m. vasario mėn. Rusijos Federacijos invazija į Ukrainą, po kurios Lenkija susidūrė su masiniu perkeltųjų asmenų srautu. Lenkijos teisės aktų leidėjas priėmė nuostatas, kuriomis siekiama, viena vertus, sustabdyti prašymų išduoti leidimą gyventi šalyje, be kita ko, studijų tikslais, išnagrinėjimo terminus, ir, kita vertus, netaikyti nacionalinių taisyklių, susijusių su kompetentingos institucijos neveikimu, todėl šiai institucijai negali būti skiriama piniginė bauda už nustatytų sprendimo priėmimo terminų nesilaikymą.
2.        Pagrindinė byla susijusi su tuo, kad per nustatytą terminą nebuvo priimtas sprendimas dėl trečiosios šalies piliečio pateikto prašymo išduoti leidimą laikinai gyventi šalyje studijų tikslais ir tuo, kad nebuvo įmanoma apskųsti viešojo administravimo institucijų neveikimo ar pasiekti, kad būtų sumokėta tinkama finansinė kompensacija. Taigi šioje byloje Teisingumo Teismo prašoma atsižvelgiant į Sąjungos teisę įvertinti tai, kad pagal atitinkamus nacionalinės teisės aktus trečiosios šalies piliečiams nesuteikiama nacionalinėje teisėje numatyta galimybė pateikti skundą, siekiant, kad būtų konstatuotas Lenkijos administracinių institucijų delsimas nagrinėti prašymą išduoti leidimą laikinai gyventi šalyje studijų tikslais ir įpareigota, viena vertus, sumokėti tinkamą sumą, kaip kompensaciją už teisės į tai, kad administracinė institucija veiktų be nepagrįsto delsimo, pažeidimą ir, kita vertus, priimti sprendimą per teismo nurodytą terminą.
3.        Šis vertinimas bus atliktas atsižvelgiant,
be kita ko,
į 2016 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2016/801 dėl trečiųjų šalių piliečių atvykimo ir gyvenimo mokslinių tyrimų, studijų, stažavimosi, savanoriškos tarnybos, mokinių mainų programų arba edukacinių projektų ir dalyvavimo Au pair programoje tikslais sąlygų(2) 34 straipsnį ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 straipsnį.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Chartija
4.        Šioje byloje reikšmingas Chartijos 47 straipsnis „Teisė į veiksmingą teisinę gynybą ir teisingą bylos nagrinėjimą“.
Direktyva 2016/801
5.        Direktyvos 2016/801
5 straipsnio „Principai“ 1 ir 3 dalyse nurodyta:
„1.      Priimant trečiosios šalies pilietį pagal šią direktyvą patikrinami dokumentais paremti įrodymai, kad trečiosios šalies pilietis atitinka:
a)      7 straipsnyje nustatytas bendrąsias sąlygas ir
b)      8, 11, 12, 13, 14 arba 16 straipsnyje nustatytas specialiąsias sąlygas.
<...>
3.      Visas bendrąsias ir atitinkamas specialiąsias sąlygas atitinkantis trečiosios šalies pilietis įgyja teisę gauti leidimą.
Jeigu valstybė narė išduoda leidimus gyventi tik savo teritorijoje, o visos šioje direktyvoje nustatytos priėmimo sąlygos yra įvykdytos, atitinkama valstybė narė išduoda trečiosios šalies piliečiui reikalingą vizą.“
6.        Šios direktyvos 34 straipsnyje „Procedūrinės garantijos ir skaidrumas“ nustatyta:
„1.      Kuo greičiau, bet ne vėliau kaip per 90 dienų nuo išsamaus prašymo pateikimo datos atitinkamos valstybės narės kompetentingos institucijos priima sprendimą dėl prašymo išduoti leidimą arba jį pratęsti ir raštu, laikydamosi pranešimo procedūrų pagal nacionalinę teisę, apie sprendimą praneša prašytojui.
<...>
3.      Jeigu su prašymu pateikta patvirtinamoji informacija arba dokumentai yra neišsamūs, kompetentingos institucijos per pagrįstą laikotarpį praneša prašytojui, kokia papildoma informacija reikalinga, ir nustato pagrįstą terminą jai pateikti. 1 <...> [dalyje] nurodytas laikotarpis sustabdomas, kol kompetentingos institucijos gauna reikiamą papildomą informaciją. Jei per nustatytą terminą papildoma informacija ar dokumentai nepateikiami, prašymas gali būti atmestas.
<...>
5.      Visus sprendimus, kuriais prašymas skelbiamas nepriimtinu ar atmetamas, atsisakoma pratęsti leidimą arba jis panaikinamas, galima apskųsti atitinkamos valstybės narės teisme pagal nacionalinę teisę. Rašytiniame pranešime nurodomas teismas arba administracinė valdžios institucija, kuriai gali būti pateiktas apeliacinis skundas, ir apeliacinio skundo pateikimo terminas.“
Įgyvendinimo sprendimas 2022/382
7.        2022 m. kovo 4 d. Tarybos įgyvendinimo sprendimo (ES) 2022/382, kuriuo pagal Direktyvos 2001/55/EB 5 straipsnį nustatoma, kad iš Ukrainos yra perkeltųjų asmenų masinis srautas, ir pradedama taikyti laikinoji apsauga(3), 3 ir 7 konstatuojamosiose dalyse nurodyta, kad Rusijos Federacijos invazija į Ukrainą, kurią Europos Vadovų Taryba pasmerkė 2022 m. vasario 24 d., lėmė masinį perkeltųjų asmenų iš Ukrainos, kurie negali grįžti į savo kilmės šalį ar regioną, srautą ir dėl šio srauto masto taikant valstybių narių prieglobsčio sistemas gali būti neįmanoma suvaldyti atvykusių asmenų srauto nepakenkiant veiksmingam šių sistemų veikimui ir susijusių asmenų bei kitų apsaugos prašančių asmenų interesams.
Įgyvendinimo sprendimas 2024/1836
8.        2024 m. birželio 25 d. Tarybos įgyvendinimo sprendimo (ES) 2024/1836, kuriuo pratęsiama Įgyvendinimo sprendimu (ES) 2022/382 nustatyta laikinoji apsauga(4), 7 ir 8 konstatuojamosiose dalyse nurodyta, kad dėl besitęsiančio karo, sudėtingų humanitarinių sąlygų, nestabilumo ir eskalacijos rizikos neatmestina, kad vėl atvyks labai didelis skaičius žmonių ir kad pavojus veiksmingam nacionalinių prieglobsčio sistemų veikimui išlieka, todėl būtina pratęsti laikinąją apsaugą, siekiant užtikrinti neatidėliotiną apsaugą ir galimybę naudotis visomis suderintomis teisėmis, kartu sumažinant formalumus, bei išvengti to, kad nutraukus šios tvarkos taikymą būtų vienu metu masiškai teikiami tarptautinės apsaugos prašymai, dėl kurių šios sistemos galėtų būti pernelyg apkrautos.
Lenkijos teisė
2022 m. kovo 12 d. įstatymas
9.        2022 m. kovo 12 d. Ustawa o pomocy obywatelom Ukrainy w związku z konfliktem zbrojnym na terytorium tego państwa (Įstatymas dėl pagalbos Ukrainos piliečiams vykstant ginkluotam konfliktui jos teritorijoje)(5) buvo priimtas po Įgyvendinimo sprendimo 2022/382. Šiame įstatyme nustatytos konkrečios taisyklės, skirtos reglamentuoti Ukrainos piliečių, atvykusių į Lenkiją, gyvenimą šalyje. Šio įstatymo konsoliduotoje redakcijoje(6), atsižvelgiant į nuo jo priėmimo padarytus dalinius pakeitimus, yra 100d straipsnis, kuris taikomas pagrindinės bylos aplinkybėmis ir kuriame nurodyta:
„1.      Laikotarpiu iki 2025 m. rugsėjo 30 d. vaivados nagrinėjamose bylose dėl:
1)      išdavimo užsieniečiams:
a)      leidimo laikinai gyventi šalyje,
b)      leidimo nuolat gyventi šalyje,
c)      ilgalaikio leidimo gyventi ES,
2)      pakeitimo:
a)      leidimo laikinai gyventi ir dirbti šalyje,
b)      leidimo laikinai gyventi šalyje siekiant dirbti aukštos kvalifikacijos darbą,
3)      atėmimo iš užsieniečių:
a)      leidimo laikinai gyventi šalyje,
b)      leidimo nuolat gyventi šalyje,
c)      ilgalaikio leidimo gyventi ES,
– išnagrinėjimo terminai nepradedami skaičiuoti, o pradėti skaičiuoti – šiuo laikotarpiu sustabdomi.
2.      Veiksmai, atlikti 1 dalyje nurodytu laikotarpiu, nagrinėjant 1 dalyje nurodytas bylas, sukelia teisines pasekmes.
3.      1 dalyje nurodytu laikotarpiu:
1)      nuostatos, susijusios su 1 dalyje nurodytas bylas nagrinėjančios institucijos neveikimu ir jos pareiga informuoti šalį ar proceso dalyvį apie tai, kad byla nebuvo išnagrinėta per nustatytą terminą, netaikomos;
2)      institucijai, nagrinėjančiai 1 dalyje nurodytas bylas, nėra skiriama bauda ir nepriteisiamos pinigų sumos pareiškėjams už tai, kad ji nepriėmė sprendimų per teisės aktuose nustatytą terminą.
4.      Institucijos, nagrinėjančios 1 dalyje nurodytas bylas, veiksmų nutraukimas arba jų pavėluotas atlikimas per 1 dalyje nurodytą laikotarpį negali būti pagrindas taikyti teisių gynimo priemones dėl neveikimo, vilkinimo ar šalies teisės į bylos nagrinėjimą be nepagrįsto delsimo pažeidimo.“
10.      Šis 100d straipsnis įsigaliojo 2023 m. sausio 1 d. ir buvo kelis kartus iš dalies pakeistas, sustabdymo terminus nustatant atitinkamai iki 2023 m. rugpjūčio 24 d., 2024 m. kovo 4 d. ir 2024 m. birželio 30 d.
Šiuo straipsniu buvo pakeistas to paties įstatymo 100c straipsnis, taikytas iki 2022 m. gruodžio 31 d.
Užsieniečių įstatymas
11.      2013 m. gruodžio 12 d. Ustawa o cudzoziemcach (Įstatymas dėl užsieniečių)(7), 3 straipsnyje nurodyta:
„Šiame įstatyme:
<...>
2)      užsienietis – asmuo, neturintis Lenkijos pilietybės;
<...>“
12.      Užsieniečių įstatymo 112a straipsnyje nustatyta:
„1.      Sprendimas dėl leidimo laikinai gyventi šalyje išdavimo užsieniečiui priimamas per 60 dienų.
2.      1 dalyje nurodytas laikotarpis pradedamas skaičiuoti nuo tos dienos, kurią įvyko paskutinis iš šių įvykių:
1)      užsienietis asmeniškai pateikė prašymą išduoti leidimą laikinai gyventi šalyje arba asmeniškai atvyko į vaivadijos įstaigą po šio prašymo pateikimo, išskyrus atvejus, kai užsieniečiui netaikomas reikalavimas atvykti asmeniškai, arba
2)      užsienietis pateikė tinkamos formos arba tinkamai ištaisytą prašymą išduoti leidimą laikinai gyventi šalyje, arba
3)      užsienietis pateikė 106 straipsnio 2 dalies 2 punkte nurodytus dokumentus arba pasibaigė vaivados nurodytas 106 straipsnio 2a dalyje nustatytas terminas.
3.      139a straipsnio 1 dalyje ir 139o straipsnio 1 dalyje nurodytos leidimo laikinai gyventi šalyje išdavimo procedūros atveju 1 dalyje nurodytas laikotarpis pradedamas skaičiuoti nuo tos dienos, kurią įvyko paskutinis iš šių įvykių:
1)      priimančioji įstaiga pateikė tinkamos formos arba tinkamai ištaisytą prašymą išduoti leidimą laikinai gyventi šalyje, nurodytą 139a straipsnio 1 dalyje arba 139o straipsnio 1 dalyje, arba
2)      priimančioji įstaiga pateikė 106a straipsnio 2 dalies 2 punkte nurodytus dokumentus arba pasibaigė vaivados nurodytas 106a straipsnio 3 dalyje nustatytas terminas.
4.      Skundo dėl leidimo laikinai gyventi šalyje išdavimo užsieniečiui nagrinėjimo procedūra užbaigiama per 90 dienų.
5.      Jei skundas neatitinka įstatyme nustatytų reikalavimų, 4 dalyje nurodytas terminas pradedamas skaičiuoti nuo skundo trūkumų ištaisymo dienos.“
Administracinių bylų teisenos įstatymas
13.      2002 m. rugpjūčio 30 d. Ustawa – Prawo o postępowaniu przedsądami administracyjnymi (Administracinių bylų teisenos įstatymas)(8) 53 straipsnio 2b dalis suformuluota taip:
„Skundas dėl neveikimo arba bylos nagrinėjimo vilkinimo gali būti pateiktas bet kuriuo metu, prieš tai išsiuntus raginimą
kompetentingai institucijai.“
14.      Šio įstatymo 149 straipsnyje nustatyta:
„1.      Patenkindamas skundą dėl institucijų neveikimo ar bylos nagrinėjimo vilkinimo 3 straipsnio 2 dalies 1–4 punktuose nurodytais atvejais arba dėl bylos nagrinėjimo vilkinimo 3 straipsnio 2 dalies 4a punkte nurodytais atvejais, teismas:
1)      įpareigoja instituciją per nustatytą terminą priimti aktą, išaiškinimą arba atlikti veiksmus;
2)      įpareigoja instituciją konstatuoti arba pripažinti iš įstatymo kylančią teisę ar pareigą;
3)      konstatuoja, kad institucija nesiėmė veiksmų arba vilkino bylos nagrinėjimą.
1a.      Teismas sprendžia, ar tai, kad institucija nesiėmė veiksmų arba vilkino bylos nagrinėjimą, reiškia akivaizdų įstatymo pažeidimą.
1b.      1 dalies 1 ir 2 punktuose nurodytu atveju teismas taip pat gali nuspręsti dėl teisės arba pareigos buvimo ar nebuvimo, kai nekyla pagrįstų abejonių dėl bylos pobūdžio ir jos faktinių bei teisinių aplinkybių.
2.      1 dalyje nurodytu atveju teismas taip pat gali savo iniciatyva arba šalies prašymu skirti institucijai baudą, kurios dydis nurodytas 154 straipsnio 6 dalyje, arba įpareigoti instituciją sumokėti pareiškėjui pinigų sumą, neviršijančią pusės 154 straipsnio 6 dalyje nurodytos sumos.“
15.      Minėto įstatymo 153 straipsnyje nustatyta:
„Teismo sprendime pateiktas teisinis vertinimas ir nurodymai dėl procedūros eigos yra privalomi institucijoms, dėl kurių veiksmų, neveikimo ar vilkinimo nagrinėti joms paskirtą bylą buvo pateiktas skundas, taip pat teismams, nebent būtų pakeistos teisės aktų nuostatos.“
Pagrindinė byla, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
16.      2024 m. balandžio 17 d. pareiškėjas, trečiosios šalies pilietis, pateikė vaivadai prašymą dėl leidimo laikinai gyventi šalyje išdavimo, kad galėtų studijuoti Lenkijos universitete. Per nacionalinėje teisėje nustatytą terminą sprendimas nebuvo priimtas, todėl pareiškėjas 2024 m. spalio 25 d. pateikė vaivadai raginimą.
17.      Kadangi sprendimas dėl pareiškėjo prašymo vėl nebuvo priimtas, jis 2024 m. lapkričio 22 d. Wojewódzki Sąd Administracyjnyw Gliwicach (Glivicių vaivadijos administracinis teismas), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikė skundą dėl vaivados neveikimo. Savo skunde pareiškėjas priekaištavo vaivadai dėl to, kad šis akivaizdžiai praleido prašymo išduoti leidimą laikinai gyventi šalyje išnagrinėjimo terminą ir prašė įpareigoti administracinę instituciją per 14 dienų išduoti šį leidimą bei priteisti iš jos kompensaciją pareiškėjui arba, jei šis reikalavimas nebūtų patenkintas, skirti jai baudą.
18.      Atsiliepime vaivada savo ruožtu prašė atmesti skundą, remdamasis, be kita ko, 2022 m. kovo 12 d. įstatymo 100d straipsniu. Pagal šį straipsnį vaivados nagrinėjamose bylose prašymų išnagrinėjimo terminai pradedami skaičiuoti tik nuo 2025 m. rugsėjo 30 d. arba iki tos dienos sustabdomi, tai pateisinant nuolat didėjančiu prašymų išduoti leidimą gyventi šalyje skaičiumi dėl 2022 m. vasario 24 d. Rusijos Federacijos pradėtos agresijos prieš Ukrainą. Iš pradžių numatytas šio sustabdymo terminas buvo 2022 m. gruodžio 31 d., bet vėliau jis buvo kelis kartus pratęstas. Vaivada taip pat pažymėjo, kad minėtame 100d straipsnyje nurodyta, jog iki 2025 m. rugsėjo 30 d. netaikomos nuostatos, susijusios su institucijos neveikimu ir jos pareiga pranešti šaliai, kad byla nebus išnagrinėta per nustatytą terminą, bei tai, kad pareiškėjų naudai negali būti skiriama jokia bauda ar kompensacija už įstatyme nustatytų terminų nesilaikymą.
19.      Abejodamas dėl to, ar toks terminų sustabdymas ir galimybės trečiosios šalies piliečiams pasinaudoti veiksminga teisių gynimo priemone dėl viešosios valdžios institucijos neveikimo nebuvimas atitinka Sąjungos teisę, Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach (Glivicių vaivadijos administracinis teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar Sutarčių principams, tokiems kaip:
a)      teisinės valstybės ir pagarbos žmogaus teisėms ([ESS] 2 straipsnis ir 6 straipsnio 3 dalis <...>);
b)      proporcingumo ([Chartijos] 52 straipsnio 1 dalis, siejama su 51 straipsnio 1 dalimi ir ESS 6 straipsnio 1 dalimi);
c)      Sąjungos teisės viršenybės ir jos veiksmingumo (ESS 4 straipsnio 3 dalis);
d)      „teisės į gerą administravimą“ (laikomas Sąjungos principu – Chartijos 41 straipsnio 1–4 dalys, siejamos su jos 51 straipsnio 1 dalimi ir ESS 6 straipsnio 1 dalimi bei kildinamas iš [Teisingumo Teismo] jurisprudencijos),
prieštarauja tai, kad dėl organizacinių ar ekonominių priežasčių užsieniečiams – trečiųjų šalių piliečiams ilgą laiką ir su keliais pratęsimais nacionalinėje teisėje nesuteikiama teisė pasinaudoti veiksminga teisių gynimo priemone, kai valdžios institucijos delsia atlikti veiksmus (raginimai, skundai dėl neveikimo ar pernelyg ilgos procedūros trukmės), be kita ko, atsižvelgiant į [Direktyvos 2016/801] <...> 34 straipsnio 1 ir 3 dalių reikalavimus?
2.      Ar tai, kad užsieniečiams – trečiųjų šalių piliečiams ilgą laiką ir su keliais pratęsimais nacionalinėje teisėje nesuteikiama galimybė pasinaudoti veiksminga teisių gynimo priemone dėl valdžios institucijų delsimo atlikti veiksmus, kaip nurodyta 1 punkte, o nacionaliniam administraciniam teismui nesuteikiama galimybė priteisti tinkamą pinigų sumą kaip žalos atlyginimą už teisės, kad valdžios institucijos veiktų be nepagrįsto delsimo, pažeidimą ir įpareigoti per teismo nustatytą terminą priimti administracinį aktą, kai Lenkijos piliečiams šios teisės jų pačių administracinėse bylose nėra atimtos, turi būti aiškinama taip, kad:
a)      taip nesilaikoma bendrojo intereso reikalavimų ir pernelyg ribojama Sąjungos pagrindinių teisių apimtis (ESS 2 straipsnis, ESS 6 straipsnio 1 ir 3 dalys, siejamos su Chartijos 52 straipsnio 1–3 dalimis);
b)      diskriminuojami užsieniečiai – trečiųjų šalių piliečiai (ESS 2 straipsnis, SESV 10 ir 18 straipsniai bei Chartijos 20 straipsnis ir 21 straipsnio 1 ir 2 dalys);
c)      pažeidžiamas teisingumo principas (ESS 2 straipsnis);
d)      trukdoma realiai ir veiksmingai kreiptis į teismą (ESS 2 straipsnis, SESV 67 straipsnio 4 dalis ir Chartijos 47 straipsnis, siejamas su jos 51 straipsnio 1 dalimi)?“
20.      Rašytines pastabas Teisingumo Teismui pateikė Lenkijos vyriausybė ir Europos Komisija.
Analizė
21.      Prejudiciniais klausimais, kuriuos nagrinėsiu kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar 2022 m. kovo 12 d. įstatymas prieštarauja Sąjungos teisei, pirmiausia Direktyvos 2016/801
34 straipsnio 1 ir 3 dalims, nes dėl priežasčių, susijusių su administracinio ir ekonominio pobūdžio suvaržymais,
juo nacionalinėje teisėje buvo ilgam ir kelis kartus pratęstas trečiųjų šalių piliečių teisės į veiksmingą teisinę gynybą dėl administracinių institucijų neveikimo apribojimas ir atmesta nacionalinių administracinių teismų galimybė įpareigoti, viena vertus, sumokėti atitinkamą sumą kaip kompensaciją už teisės į tai, kad administracinė institucija veiktų be nepagrįsto delsimo, pažeidimą ir, kita vertus, per teismo nurodytą terminą priimti sprendimą.
22.      Siekiant atsakyti į šiuos klausimus, kuriais Teisingumo Teismo prašoma įvertinti tokio teisių gynimo priemonių atėmimo suderinamumą su Sąjungos teise, pirmiausia su atitinkamomis Direktyvos 2016/801 nuostatomis ir Chartijos 47 straipsniu(9), mano manymu, būtina paeiliui išnagrinėti kelis aspektus. Pirma, reikia priminti Direktyvos 2016/801 tikslą, siekiant patikslinti pagal šią direktyvą vykdomos leidimo gyventi šalyje išdavimo procedūros funkciją ir taikymo sritį. Antra, atsižvelgiant į šios direktyvos 34 straipsnį ir Chartijos 47 straipsniu užtikrinamą teisę į veiksmingą teisinę gynybą, reikia įvertinti nacionalinės teisės aktus, dėl kurių trečiųjų šalių piliečių pateiktų prašymų išduoti leidimą gyventi šalyje, siekiant studijuoti Lenkijoje, nagrinėjimo terminai tapo netaikomi arba buvo sustabdyti. Tam reikės nustatyti, ar ir kiek šie teisės aktai kenkia Direktyvos 2016/801 veiksmingumui, pirmiausia atsižvelgiant į lygiavertiškumo ir veiksmingumo principus. Trečia, reikia išnagrinėti Lenkijos vyriausybės pateiktą argumentą, grindžiamą force majeure atveju, ir įvertinti, ar masinis perkeltųjų asmenų srautas dėl Rusijos Federacijos agresijos prieš Ukrainą gali būti laikomas tokiu atveju, kuris pateisintų nukrypimą nuo atitinkamų Sąjungos teisės aktų.
Direktyvos 2016/801 tikslas ir jos 34 straipsnio 1 dalyje nurodytas prašymų išduoti leidimą gyventi šalyje išnagrinėjimo terminas
23.      Pirma, pažymėtina, kad nagrinėjimo atskaitos taškas yra Direktyvos 2016/801
34 straipsnio 1 dalies formuluotė; šioje nuostatoje nurodyta, kad „kuo greičiau, bet ne vėliau kaip per 90 dienų nuo išsamaus prašymo pateikimo datos atitinkamos valstybės narės kompetentingos institucijos priima sprendimą dėl prašymo išduoti leidimą arba jį pratęsti ir raštu, laikydamosi pranešimo procedūrų pagal nacionalinę teisę, apie sprendimą praneša prašytojui“.
24.      Nuoroda į tai, kad prašymas turi būti išnagrinėtas „kuo greičiau“, kartu su nustatytu maksimaliu 90 dienų terminu(10) atspindi pačią šios direktyvos sistemą, kuria siekiama pagerinti ir supaprastinti atvykimo ir gyvenimo šalyje sąlygas, siekiant, be kita ko, leisti suinteresuotiems asmenims laiku pradėti akademinius metus ir veiksmingai organizuoti savo studijų planą(11). Kitaip tariant, sprendimo dėl prašymo išduoti leidimą gyventi šalyje studijų tikslais priėmimo greitis yra esminė Direktyvoje 2016/801 nustatytos sistemos sudedamoji dalis.
25.      Šiuo klausimu primintina, kad pagal tos direktyvos 5 straipsnio 3 dalį valstybės narės privalo išduoti leidimą gyventi šalyje studijų tikslais, jeigu prašytojas atitinka šios direktyvos 7 ir 11 straipsniuose nustatytas sąlygas. Kaip savo pastabose pažymėjo Komisija, sąvoka „išdavimas“ reiškia, kad kompetentingos nacionalinės institucijos per 90 dienų turi išnagrinėti prašymą ir priimti dėl jo sprendimą, išduodamos leidimą, jeigu yra įvykdytos sąlygos, arba atmesdamos prašymą, jei sąlygos neįvykdytos(12).
26.      Antra, dėl klausimo, ar Sąjungos teisėje nustatyti pagrindai, leidžiantys sustabdyti šį maksimalų laikotarpį, reikia konstatuoti, kad Direktyvos 2016/801 34 straipsnio 3 dalyje nurodytas tik vienas sustabdymo pagrindas, susijęs su neišsamiu prašymo pobūdžiu, kai kompetentingos institucijos nurodo prašytojui pateikti papildomos informacijos. Tokiu atveju šios institucijos nustato pagrįstą terminą reikiamai informacijai pateikti, o tai sustabdo to straipsnio 1 dalyje nurodytą terminą, kol ši informacija bus gauta. Tai reiškia, kad, kaip pabrėžia Komisija, Direktyvoje 2016/801 nenumatyta, kaip išimtis, galimybė valstybėms narėms sustabdyti arba pratęsti sprendimų dėl leidimų gyventi šalyje priėmimo terminus, išskyrus šį aiškiai apibrėžtą atvejį.
27.      Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada: kadangi aptariamuose nacionalinės teisės aktuose nustatyta, kad vaivados nagrinėjamose bylose procedūrų, susijusių su leidimų laikinai gyventi šalyje išdavimu, terminai nepradedami skaičiuoti, o pradėti skaičiuoti – atitinkamam laikotarpiui sustabdomi, jie neleidžia, išskyrus Direktyvos 2016/801
34 straipsnio 3 dalyje numatytą atvejį, baigtis šios direktyvos 34 straipsnio 1 dalyje nustatytam terminui. Tokie teisės aktai iš esmės gali prieštarauti Sąjungos teisės aktų leidėjo nustatytai suderintai sistemai. Iš tikrųjų būtų trukdoma siekti Direktyvos 2016/801 tikslų, išplaukiančių, be kita ko, iš jos 3 ir 14 konstatuojamųjų dalių, jei dėl vėlavimo išnagrinėti prašymus atitinkami studentai prasidėjus akademiniams metams
negalėtų pradėti studijuoti ar net pradėti registruotis. Tokiu atveju net ir apdairus trečiosios šalies pilietis negalėtų veiksmingai pasinaudoti šios direktyvos suteikiamomis teisėmis laikotarpiais, kai vis sustabdomas prašymų išduoti leidimą gyventi šalyje studijų tikslais išnagrinėjimo terminas.
28.      Vis dėlto pagrindinėje byloje terminų sustabdymas taikomas kartu su
2022 m. kovo 12 d. įstatymo 100d straipsnio 3 dalyje nurodytų teisių gynimo priemonių netaikymu. Taigi reikia išnagrinėti klausimą, ar toks teisių gynimo priemonių nesuteikimas atitinka Direktyvą 2016/801 ir Chartijos 47 straipsnį.
Direktyvos 2016/801 34 straipsnio 5 dalis ir teisė į veiksmingą teisminę gynybą
29.      Dabar pereisiu prie prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktų klausimų esmės; jais siekiama sužinoti, ar tai, kad nesuteikiama galimybė pasinaudoti teisių gynimo priemone dėl administracinės institucijos neveikimo prašymų išduoti leidimą laikinai gyventi šalyje išnagrinėjimo termino sustabdymo aplinkybėmis, taip pat galimybės skirti kompetentingai institucijai baudą arba įpareigoti ją sumokėti kompensaciją prašytojams atmetimas yra suderinami su Sąjungos teise.
30.      Šiuo aspektu pirmiausia pažymėtina, kad pagal Direktyvos 2016/801
34 straipsnio 5 dalį visus sprendimus, kuriais prašymas pripažįstamas nepriimtinu ar atmetamas, atsisakoma pratęsti leidimą arba jis panaikinamas, turi būti galima apskųsti atitinkamos valstybės narės teisme pagal nacionalinę teisę.
31.      Tai reiškia, kad,
kai priimamas sprendimas atmesti prašymą leisti atvykti į valstybės narės teritoriją studijų tikslais, pagal šio 34 straipsnio 5 dalį atitinkamam trečiosios šalies piliečiui aiškiai suteikiama galimybė apskųsti tokį sprendimą pagal jį priėmusios valstybės narės nacionalinės teisės sistemą(13).
32.      Teisingumo Teismas yra patikslinęs, kad nurodydamas, jog skundas turi būti pateiktas pagal nacionalinę teisę, Sąjungos teisės aktų leidėjas leido valstybėms narėms nuspręsti dėl teisių gynimo priemonių, kuriomis prašytojai gali naudotis pagal Direktyvą 2016/801, pobūdžio ir procedūrinės tvarkos. Vis dėlto šios direktyvos 34 straipsnio 5 dalyje nurodytų teisių gynimo priemonių pobūdis ir procedūrinė tvarka turi būti nustatyti laikantis Chartijos 47 straipsnio(14).
33.      Šiuo klausimu primintina, kad Chartijos taikymo sritis, kiek tai susiję su valstybių narių veiksmais, yra apibrėžta jos 51 straipsnio 1 dalyje, pagal kurią Chartijos nuostatos skirtos valstybėms narėms tais atvejais, kai šios įgyvendina Sąjungos teisę; šioje nuostatoje patvirtinama Teisingumo Teismo suformuota jurisprudencija, pagal kurią Sąjungos teisės sistemoje užtikrinamos pagrindinės teisės gali būti taikomos visais atvejais, kuriuos reglamentuoja Sąjungos teisė, tačiau negali peržengti šių atvejų ribų(15). Kadangi pagrindinė byla patenka į Direktyvos 2016/801 taikymo sritį, joje taikytinas Chartijos 47 straipsnis.
34.      Tai reiškia, kad, kaip Teisingumo Teismas yra priminęs, be kita ko, Sprendime Darvate(16), nors, nesant atitinkamą sritį reglamentuojančių Sąjungos teisės aktų, kiekviena valstybė narė savo nacionalinės teisės sistemoje turi nurodyti kompetentingus teismus ir nustatyti, ieškinių, skirtų iš Sąjungos teisės sistemos kylančių individualių teisių apsaugai užtikrinti, pareiškimo procesines taisykles, valstybės narės privalo kiekvienu atveju užtikrinti, kad būtų paisoma Chartijos 47 straipsniu užtikrinamos teisės į veiksmingą teisinę gynybą.
35.      Teisingumo Teismas jau yra patikslinęs Direktyvos 2016/801
34 straipsnio 5 dalies taikymo sritį, be kita ko, sprendimuose Perle ir  Darvate. Viena vertus, iš Sprendimo Darvate matyti, kad pagal šią nuostatą, siejamą su Chartijos 47 straipsniu, nereikalaujama, kad trečiosios šalies pilietis, norėdamas apskųsti savo prašymo dėl leidimo atvykti į šalį studijų tikslais atmetimą, turėtų galimybę pasinaudoti skubos tvarka taikoma išimtine teisių gynimo priemone, net kai laikantis įprastos terminų tvarkos gali būti pakenkta jo studijų eigai, arba teisių gynimo priemone, suteikiančia teismui įgaliojimus skirti laikinąsias priemones, kuriomis valdžios institucijos įpareigojamos iš naujo priimti sprendimą dėl prašomo leidimo išdavimo, įgaliojimus pakeisti administracijos vertinimą savuoju ar pačiam priimti naują sprendimą.
36.      Kita vertus, iš Sprendimo
Perle
matyti, kad minėtai nuostatai, siejamai su Chartijos 47 straipsniu, neprieštarauja tai, kad skundas dėl sprendimo atmesti prašymą
yra tik skundas dėl panaikinimo, o teismas neturi įgaliojimų pakeisti vertinimo savuoju arba priimti naujo sprendimo, jei sąlygos, kuriomis pateikiamas šis skundas ir prireikus vykdomas sprendimas dėl panaikinimo, leidžia per trumpą laiką priimti naują sprendimą, atitinkantį teismo sprendime pateiktą vertinimą, užtikrinant, kad pakankamai rūpestingas trečiosios šalies pilietis galėtų visiškai veiksmingai pasinaudoti Direktyva 2016/801 jam suteikiamomis teisėmis(17).
37.      Vis dėlto reikėtų konstatuoti reikšmingą skirtumą tarp bylų, kuriose priimti tie sprendimai, ir pagrindinės bylos. Minėtose bylose Teisingumo Teismui pateikti klausimai buvo susiję su atitinkamose nacionalinės teisės sistemose nurodytų teisių gynimo priemonių pobūdžiu ir pakankamumu, taip pat su tuo, ar pagal Sąjungos teisę, įskaitant Chartijos 47 straipsnį, valstybės narės įpareigojamos nustatyti papildomas teisių gynimo priemones(18). Kitaip tariant, reikėjo įvertinti, ar pakanka ieškinio dėl panaikinimo, ar turi būti numatyta ir išimtinė
apskundimo galimybė, laikinosios priemonės arba teismui pripažįstami įgaliojimai pakeisti sprendimą savuoju.
38.      Pagrindinėje byloje taip nėra. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas sprendžia ne klausimą, kokias teisių gynimo priemones reikėtų nustatyti siekiant įvykdyti Direktyvos 2016/801
34 straipsnio 5 dalyje nurodytus reikalavimus, o klausimą, ar su Sąjungos teise suderinami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos ilgą laiką nesuteikiama galimybė pasinaudoti vidaus teisės sistemoje jau numatytomis teisių gynimo priemonėmis, kuriomis paprastai galėtų pasinaudoti trečiųjų šalių piliečiai, pateikę prašymą išduoti leidimą laikinai gyventi šalyje studijų tikslais.
39.      Šiuo klausimu primintina jurisprudencija, pagal kurią Sąjungos teisė, įskaitant Chartijos nuostatas, neįpareigoja valstybių narių nustatyti kitų teisių gynimo priemonių nei tos, kurios jau numatytos pagal nacionalinę teisę, tačiau iš nacionalinės teisės sistemos struktūros turi matytis, kad yra teisminės gynybos priemonių, leidžiančių, nors ir netiesiogiai, užtikrinti iš Sąjungos teisės kylančių teisės subjektų teisių apsaugą(19).
40.      Vis dėlto nagrinėjamu atveju, kaip pažymi Komisija ir su sąlyga, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas atliks tam tikrus vertinimus, iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą nematyti, kad suinteresuoti asmenys 2022 m. kovo 12 d. įstatymo 100d straipsnio taikymo laikotarpiu būtų turėję galimybę pasinaudoti kita teisių gynimo priemone, be tų, kurios dėl šios nuostatos netaikomos, leidžiančia jiems pasiekti, kad būtų konstatuotas administracinės institucijos neveikimas arba gauti kompensaciją už patirtą žalą. Vis dėlto, mano manymu, pats suderinto maksimalaus termino principas, nustatytas Direktyvos 2016/801
34 straipsnio 1 dalyje, reiškia tai, kad prašytojas pagal nacionalinę teisę turi turėti veiksmingų priemonių apskųsti administracinės institucijos neveikimą ar bylos nagrinėjimo vilkinimą, antraip šis terminas netektų prasmės.
41.      Be to, primintina, kad pagal suformuotą jurisprudenciją, jei nėra tam tikrą sritį reglamentuojančių Sąjungos taisyklių, pagal procesinės autonomijos principą kiekvienos valstybės narės vidaus teisės sistemoje turi būti reglamentuotos teisminių ieškinių ir skundų, skirtų teisės subjektų teisėms užtikrinti, procesinės taisyklės, su sąlyga, kad jos nebūtų mažiau palankios nei taisyklės, reglamentuojančios panašias situacijas, kurioms taikoma vidaus teisė (lygiavertiškumo principas), ir kad dėl jų netaptų praktiškai neįmanoma ar pernelyg sudėtinga pasinaudoti Sąjungos teisės suteiktomis teisėmis (veiksmingumo principas)(20).
42.      Manau, kad pagrindinėje byloje problema kyla dėl lygiavertiškumo principo, nes nacionalinės teisės aktų leidėjas nepalieka galimybės pasinaudoti teisių gynimo priemonėmis, kuriomis tokioje situacijoje, kokia susiklosčiusi pagrindinėje byloje, iš esmės galėtų pasinaudoti tam tikrai kategorijai priskiriami asmenys, t. y. „užsieniečiai“, kaip tai suprantama pagal 2022 m. kovo 12 d. įstatymo 100d straipsnio 1 dalies 1 punktą, ketindami apskųsti administravimo institucijos delsimą priimti sprendimą dėl jų prašymų išduoti leidimą laikinai gyventi šalyje studijų tikslais, nors tokios pačios teisių gynimo priemonės lieka prieinamos Lenkijos piliečiams, norintiems apskųsti administracinių institucijų neveikimą kitose situacijose, kai šios institucijos delsia priimti sprendimą dėl prašymo, kuriam taikoma vien nacionalinė teisė.
43.      Vis dėlto reikėtų atsižvelgti į ypatingas aplinkybes, kuriomis buvo priimta ginčijama nuostata, t. y. į Rusijos Federacijos agresiją prieš Ukrainą ir didelį žmonių srautą į Lenkiją. Taigi reikia nustatyti, kokį poveikį šis veiksnys, kurį pabrėžė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir nurodė Lenkijos vyriausybė, gali turėti vertinimui atsižvelgiant į Sąjungos teisę, taigi ir atsakymui į prejudicinius klausimus.
Force majeure grindžiamas argumentas
44.      Manau, būtų sunku pateisinti 2022 m. kovo 12 d. įstatymo 100d straipsnio suderinamumo su Direktyva 2016/801 vertinimą neatsižvelgiant į aplinkybes, kurias Lenkijos vyriausybė nurodo kaip paskatinusias priimti šią nuostatą. Lenkijos vyriausybė teigia, kad didelis
perkeltųjų asmenų srautas iš Ukrainos po Rusijos agresijos paralyžiavo administracinį aparatą ir reiškia
force majeure atvejį(21), kuriuo pateisinamas išimtinių ir laikinųjų nacionalinių priemonių, kaip antai galimybės pasinaudoti šio įstatymo 100d straipsnio 3 dalyje nurodytomis teisių gynimo priemonėmis nesuteikimo, priėmimas.
45.      Šiuo klausimu primintina, kad pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją sąvoka „force majeure“ aiškinama kaip su asmeniu, kuris remiasi šia situacija, nesusijusios, neįprastos ir iš anksto negalimos numatyti aplinkybės, kurių nebuvo įmanoma išvengti, nepaisant visų atsargumo priemonių, kurių buvo imtasi(22). Pridurtina, jog, kadangi šios sąvokos turinys įvairiose Sąjungos teisės taikymo srityse skiriasi, jos reikšmė turi būti nustatyta pagal teisines aplinkybes, kuriomis ji turi sukelti pasekmių(23).
46.      Iš jurisprudencijos taip pat matyti, kad nagrinėdamas ieškinius dėl pažeidimo pagal SESV 258 straipsnį, Teisingumo Teismas išimtiniu atveju gali pripažinti, kad force majeure aplinkybės gali būti motyvas, kuriuo valstybė narė gali pateisinti iš Sąjungos teisės kylančių įsipareigojimų neįvykdymą, jeigu yra įvykdytos force majeure apibūdinančios sąlygos. Taigi valstybė narė, patirianti „laikinai neįveikiamų“ sunkumų, force majeure aplinkybėmis gali remtis tik dėl laikotarpio, būtino šiems sunkumams įveikti(24).
47.      Atsižvelgiant į tai, kaip generalinė advokatė L. Medina pažymėjo savo išvadoje, pateiktoje byloje Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth ir kt.(25), tokiam pateisinimui įrodyti keliami itin griežti reikalavimai. Force majeure
aplinkybėmis galima remtis tik tuo atveju, jei tinkamai įrodoma, kad objektyviai neįmanoma įvykdyti pagal Sąjungos teisę tenkančių įsipareigojimų. Net ir neįprastomis bei nenumatytomis aplinkybėmis valstybė narė privalo pagal savo įgaliojimus imtis visų tinkamų priemonių, kad užtikrintų Sąjungos teisės laikymąsi.
48.      Konkrečiai kalbant, iš jurisprudencijos matyti, kad force majeure aplinkybės poveikis negali trukti ilgiau nei tai iš esmės būtina administracijai, kad ji, veikdama įprastai rūpestingai, susidorotų su situacija ir prie jos prisitaikytų(26). Be to, valstybė narė turi pateikti konkrečius ir tikslius įrodymus, kuriais remiantis būtų galima nustatyti force majeure aplinkybės buvimą(27), o nurodyti įvykiai iš esmės turi būti trumpalaikiai ir riboto poveikio(28).
49.      Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad valstybė narė, susidurianti su laikinai neįveikiamais sunkumais, gali remtis force majeure aplinkybėmis, bet tik dėl laikotarpio, būtino šiems sunkumams įveikti(29).
50.      Pagrindinėje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į visas reikšmingas aplinkybes, turi nustatyti, ar perkeltųjų asmenų srautas į Lenkiją po Rusijos Federacijos agresijos prieš Ukrainą nuo 2022 m. vasario mėn. gali būti laikomas force majeure aplinkybe, kuria galima pateisinti išimtinių ir laikinų nacionalinių priemonių taikymą, kaip antai galimybės pasinaudoti 2022 m. kovo 12 d. įstatymo 100d straipsnio 3 dalyje nurodytomis teisių gynimo priemonėmis nesuteikimą.
51.      Vis dėlto, siekiant pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui naudingas gaires, mano manymu, reikėtų atkreipti dėmesį į kelis aspektus, į kuriuos jis galėtų atsižvelgti vertindamas, ar yra force majeure aplinkybė, kaip tai suprantama pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją.
52.      Pirma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas galėtų atsižvelgti į laiko aspektą. Jei srautas susijęs su 2022 m. prasidėjusiais įvykiais, reikėtų įvertinti, kiek vėlesni galimybės trečiųjų šalių piliečiams pasinaudoti teisių gynimo priemonėmis, nurodytomis 2022 m. kovo 12 d. įstatymo 100d straipsnio 3 dalyje, nesuteikimo pratęsimai iki 2025 m. rugsėjo 30 d. vis dar gali būti laikomi neįprasto ir nenumatyto įvykio pasekme.
53.      Antra, reikėtų išnagrinėti klausimą, ar kompetentingos institucijos yra numačiusios ne tokią radikalią priemonę, pavyzdžiui, tikslinį terminų koregavimą, pirmenybės teikimą tam tikroms byloms, pereinamojo laikotarpio priemones arba laipsnišką atitinkamos priemonės taikymą.
54.      Trečia, reikėtų įvertinti, ar nacionalinės teisės aktų leidėjas pagrindė atitinkamos priemonės būtinumą ir jos galiojimo pratęsimą konkrečiais ir patikrinamais įrodymais. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmiausia galėtų nustatyti, ar įstatymas arba jo motyvai yra pagrįsti duomenimis, susijusiais, pavyzdžiui, su prašymų skaičiaus pokyčiais, faktiniais nagrinėjimo pajėgumais, administracinės naštos paskirstymu arba įrodytu negalėjimu taikyti kitus sprendimus. Jei tokių duomenų arba motyvų, dėl kurių šios aplinkybės susiejamos su pasirinkimu bendrai nesuteikti galimybės pasinaudoti atitinkamomis teisių gynimo priemonėmis, nebūtų, tai, mano nuomone, susilpnintų force majeure grindžiamą argumentą.
55.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad į pateiktus klausimus reikia atsakyti, jog Direktyvos 2016/801
34 straipsnio 1 ir 3 dalys, siejamos su Chartijos 47 straipsniu, turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas draudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriais, nesant force majeure aplinkybės, kaip tai suprantama pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją, trečiosios šalies piliečiui nesuteikiama nacionalinėje teisėje numatyta galimybė pasinaudoti veiksminga teismine gynyba dėl kompetentingos administracinės institucijos neveikimo ar delsimo nagrinėjant prašymą išduoti leidimą gyventi šalyje studijų tikslais ir pasiekti, kad sprendimas dėl šio prašymo būtų priimtas per nustatytą terminą.
Išvada
56.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach (Glivicių vaivadijos administracinis teismas, Lenkija) pateiktus prejudicinius klausimus:
2016 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2016/801 dėl trečiųjų šalių piliečių atvykimo ir gyvenimo mokslinių tyrimų, studijų, stažavimosi, savanoriškos tarnybos, mokinių mainų programų arba edukacinių projektų ir dalyvavimo Au pair programoje tikslais sąlygų 34 straipsnio 1 ir 3 dalys, siejamos su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsniu,
turi būti aiškinamos taip:
pagal jas draudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriais, nesant force majeure aplinkybės, kaip tai suprantama pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją, trečiosios šalies piliečiui nesuteikiama nacionalinėje teisėje numatyta galimybė pasinaudoti veiksminga teismine gynyba dėl kompetentingos administracinės institucijos neveikimo ar delsimo nagrinėjant prašymą išduoti leidimą gyventi šalyje studijų tikslais ir pasiekti, kad sprendimas dėl šio prašymo būtų priimtas per nustatytą terminą.
1      Originalo kalba: prancūzų.
2      OL L 132, 2016, p. 21.
3      OL L 71, 2022, p. 1.
4      OL L, 2024/1836.
5      Dz. U., 2022, 583 pozicija.
6      Dz. U., 2025, 337 pozicija (toliau – 2022 m. kovo 12 d. įstatymas).
7      Dz. U., 2024, 769 pozicija.
8      Dz. U., 2024, 935 pozicija.
9      Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat nurodo teisinės valstybės ir pagarbos žmogaus teisėms principus (ESS 2 straipsnis ir 6 straipsnio 3 dalis), proporcingumo principą (Chartijos 52 straipsnio 1 dalis, siejama su 51 straipsnio 1 dalimi ir
ESS 6 straipsnio 1 dalimi), Sąjungos teisės viršenybės ir jos veiksmingumo principus (ESS 4 straipsnio 3 dalis) bei teisę į gerą administravimą (Chartijos 41 straipsnio 1–4 dalys, siejamos su jos 51 straipsnio 1 dalimi ir ESS 6 straipsnio 1 dalimi), SESV 10 ir 18 straipsnius, Chartijos 20 straipsnį bei 21 straipsnio 1 ir 2 dalis, taip pat SESV 67 straipsnio 4 dalį, manau, kad Teisingumo Teismo atsakymas galėtų būti susijęs vien su Direktyvos 2016/801 34 straipsniu, siejamu su Chartijos 47 straipsniu. Šiuo klausimu primintina, kad nacionaliniams teismams ir Teisingumo Teismui bendradarbiaujant, kaip numatyta SESV 267 straipsnyje, jis turi pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui naudingą atsakymą, kuris leistų priimti sprendimą jo nagrinėjamoje byloje. Atsižvelgdamas į tai, Teisingumo Teismas gali performuluoti jam pateiktus klausimus, prireikus išaiškindamas tik tas iš prašyme priimti prejudicinį sprendimą nurodytų nuostatų, kurios yra reikšmingos bylai (žr., pavyzdžiui, 2023 m. sausio 26 d. Sprendimą Ministerstvo na vatreshnite raboti (Biometrinių ir genetinių duomenų registravimas policijoje) (C‑205/21, EU:C:2023:49, 77 punktas), kuriame Teisingumo Teismas performulavo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktą trečiąjį prejudicinį klausimą).
10      Lenkijos Respublika perkėlė šią pareigą į Įstatymo dėl užsieniečių 112a straipsnio 1 dalį, kurioje nurodytas 60 dienų terminas.
11      Žr. Direktyvos 2016/801 14 konstatuojamąją dalį. Be to, šios direktyvos 3 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad „imigracija į Sąjungą iš kitų šalių yra vienas iš aukštos kvalifikacijos specialistų šaltinių; vis dažniau visų pirma siekiama pritraukti studentus ir tyrėjus. Jie yra svarbūs formuojant pagrindinį Sąjungos turtą – žmogiškąjį kapitalą ir užtikrinant pažangų, tvarų ir įtraukų augimą ir taip padeda siekti strategijos „Europa 2020“ tikslų. Dėl Direktyvos 2016/801 tikslo, išplaukiančio iš jos 3 ir 14 konstatuojamųjų dalių, žr. 2024 m. liepos 29 d. Sprendimą Perle (C‑14/23, EU:C:2024:647, 45 punktas) (toliau – Sprendimas Perle).
12      Pagal analogiją žr. 2018 m. birželio 27 d. Sprendimą Diallo (C‑246/17, EU:C:2018:499, 34–38 punktai). Taip pat žr. Direktyvos 2016/801 30 konstatuojamąją dalį, kurioje nurodyta, kad „įvykdžius visas bendrąsias ir specialiąsias priėmimo sąlygas valstybės narės turėtų per nustatytą terminą išduoti leidimą. Jeigu valstybė narė išduoda leidimus gyventi tik savo teritorijoje, o visos šioje direktyvoje nustatytos su priėmimu susijusios sąlygos yra įvykdytos, valstybė narė turėtų išduoti atitinkamam trečiosios šalies piliečiui reikalingą vizą ir turėtų užtikrinti, kad kompetentingos institucijos veiksmingai bendradarbiautų tuo tikslu. Tuo atveju, kai valstybė narė
neišduoda vizų, ji turėtų suteikti atitinkamam trečiosios šalies piliečiui lygiavertį atvykimą leidžiantį leidimą“.
13      Žr. Sprendimą Perle (61 punktas) ir 2025 m. birželio 19 d. Sprendimą Darvate ir kt.
(C‑299/23, EU:C:2025:461, 27 punktas) (toliau – Sprendimas Darvate).
14      Žr. Sprendimą Darvate (28 ir 29 punktai).
15      Žr. 2021 m. kovo 10 d. Sprendimą Konsul Rzeczypospolitej Polskiej w N.
(C‑949/19, EU:C:2021:186, 36 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
16      Sprendimas Darvate (30 punktas). Taip pat žr. 2020 m. gegužės 14 d. Sprendimą Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság (C‑924/19 PPU ir C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 142 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
17      Žr. Sprendimą Perle (67 punktas) ir Sprendimą Darvate (45 ir 46 punktai).
18      Šiuo klausimu žr. Sprendimą Darvate (33 punktas).
19      Šiuo klausimu žr. Sprendimą Darvate (33 punktas). Taip pat žr. 2007 m. kovo 13 d. Sprendimą Unibet (C‑432/05, EU:C:2007:163, 40 punktas) ir 2018 m. spalio 24 d. Sprendimą XC ir kt.
(C‑234/17, EU:C:2018:853, 51 punktas).
20      Žr. 2017 m. gruodžio 13 d. Sprendimą El Hassani (C‑403/16, EU:C:2017:960, 26 punktas) ir 2021 m. kovo 10 d. Sprendimą Konsul Rzeczypospolitej Polskiej w N.
(C‑949/19, EU:C:2021:186, 43 punktas).
21      Šiuo klausimu Lenkijos vyriausybė remiasi Įgyvendinimo sprendimo 2022/382 3 ir 7 konstatuojamosiomis dalimis, kuriose Rusijos agresija laikoma nenumatyta, neišprovokuota ir nemotyvuota, ir teigia, kad tai patvirtina, jog masinis perkeltųjų asmenų srautas iš Ukrainos atitinka Teisingumo Teismo jurisprudencijoje nustatytas sąlygas
force majeure atvejui apibūdinti. Ji taip pat remiasi Įgyvendinimo sprendimo 2024/1836 7 konstatuojamąja dalimi, kurioje nurodyta, jog negalima atmesti galimybės, kad iš Ukrainos dar atvyks labai daug žmonių ir kad išlieka pavojus veiksmingam nacionalinių prieglobsčio sistemų veikimui. Savo ruožtu norėčiau pažymėti, kad šių konstatuojamųjų dalių tekste
pati Rusijos agresija prieš Ukrainą neapibūdinama kaip
„nenumatyta“ aplinkybė,
o perkeltųjų asmenų srautas iš Ukrainos nelaikomas force majeure atveju.
22      Žr. 2021 m. rugsėjo 30 d. Sprendimą Audito Rūmai / Pinxten (C‑130/19, EU:C:2021:782, 781 punktas).
23      Žr. 2017 m. sausio 25 d. Sprendimą Vilkas (C‑640/15, EU:C:2017:39, 53 ir 54 punktai bei juose nurodyta jurisprudencija).
24      Žr. 2024 m. sausio 25 d. Sprendimą Komisija / Airija (Trihalometanas geriamajame vandenyje) (C‑481/22, EU:C:2024:85, 92 punktas). Šiuo klausimu taip pat žr. generalinės advokatės L. Medina išvadą byloje Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth ir kt. (C‑97/24, EU:C:2025:269, 36 punktas).
25      C‑97/24, EU:C:2025:269, 37 punktas. Šiame punkte generalinė advokatė L. Medina priduria, kad, „kaip matyti iš formuluotės „laikinai neįveikiami sunkumai“ <...>, siauras nenugalimos jėgos aplinkybių aiškinimas reiškia, kad jei įvykis, dėl kurio neįmanoma įvykdyti įsipareigojimų, yra laikinas, Sąjungos teisėje nustatyto įpareigojimo vykdymas gali būti sustabdytas tik įvykio trukmei ir tik pagrįstai trumpam laikotarpiui“.
26      Šiuo klausimu žr. 1985 m. liepos 11 d. Sprendimą Komisija / Italija (101/84, EU:C:1985:330, 16 punktas).
27      Šiuo klausimu žr. 2012 m. gruodžio 19 d. Sprendimą Komisija / Italija (C‑68/11, EU:C:2012:815, 65 punktas).
28      Šiuo klausimu žr. 2024 m. sausio 25 d. Sprendimą Komisija / Airija (Trihalometanas geriamajame vandenyje) (C‑481/22, EU:C:2024:85, 93 punktas).
29      Žr. generalinės advokatės L. Medina išvadą, pateiktą byloje Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth ir kt. (C‑97/24, EU:C:2025:269, 40 punktas).
Beje, manau,
reikėtų atsižvelgti į Europos Žmogaus Teisių Teismo (toliau – EŽTT) jurisprudenciją analogiškose bylose, kai valstybė remiasi migracijos spaudimu, siekdama pateisinti suinteresuotiems asmenims suteikiamų teisių gynimo priemonių veiksmingumo ribojimą. Ši nuoroda yra reikšminga dar ir dėl to, kad, Chartijoje įtvirtinant teises, atitinkančias tas, kurios užtikrinamos pagal 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytą Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvenciją, Chartijos 52 straipsnio 3 dalimi siekiama užtikrinti būtiną šių teisių darną, nedarant poveikio
Sąjungos teisės autonomijai. Pavyzdžiui, byloje, kurioje priimtas 2012 m. gruodžio 13 d. EŽTT didžiosios kolegijos sprendimas De Souza Ribeiro prieš Prancūziją (CE:ECHR:2012:1213JUD002268907), susijęs su Brazilijos piliečio išsiuntimu iš Prancūzijos Gvianos, įvykdytu praėjus maždaug 50 minučių nuo prašymo dėl vykdymo sustabdymo pateikimo teismui, EŽTT nurodė, kad itin greitas priemonės įvykdymas, pagrįstas vien prefektūros institucijos sprendimu, praktiškai lėmė tai, kad esamos teisių gynimo priemonės tapo neveiksmingos, taigi neprieinamos (95 punktas), ir kad pareiškėjui nebuvo užtikrintas pakankamai išsamus ginčijamos priemonės teisėtumo tyrimas nacionalinėje institucijoje, taikant tinkamas procesines garantijas (96 punktas). Tuo atveju EŽTT nusprendė, kad Prancūzijos Gvianos geografinė padėtis, didelis migracijos spaudimas, su kuriuo ji susiduria, ir pavojus, kad teismams teks pernelyg didelis darbo krūvis, savaime nepateisina nei teisės aktuose nustatytos išimtinės tvarkos, nei jos taikymo. EŽTT
priminė, kad valstybėms suteikta diskrecija, susijusi su Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 13 straipsnio įgyvendinimo tvarka, negali lemti to, kad suinteresuotieji asmenys negalėtų pasinaudoti minimaliomis procesinėmis garantijomis prieš savavališką išsiuntimą (97 punktas). Tiesa, ta byla buvo susijusi su išsiuntimu neteisėtos migracijos aplinkybėmis, o ne su leidimo gyventi šalyje išdavimo procedūra, aptariama pagrindinėje byloje. Vis dėlto manau, kad ji vis tiek iliustruoja bendro pobūdžio principą, t. y. tai, kad migracijos spaudimu, net jeigu jis susijęs su pernelyg didelio teismų darbo krūvio pavojumi, negalima pateisinti to, kad teisė į veiksmingą teisinę gynybą netektų savo prasmės.