Laikina versija
TEISINGUMO TEISMO (devintoji kolegija) SPRENDIMAS
2026 m. kovo 12 d.(*)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Apmokestinimas – Bendra pridėtinės vertės mokesčio (PVM) sistema – Direktyva 2006/112/EB – PVM grąžinimas – Direktyva 2008/9/EB – 2, 15 ir 23 straipsniai – Mokesčių neutralumo, veiksmingumo ir proporcingumo principai – Apmokestinamasis asmuo, įsisteigęs kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje grąžinamas PVM – Prašymas grąžinti PVM – Techninis prašymo perdavimo elektroniniu būdu sutrikimas – PVM grąžinančios valstybės narės mokesčių administratoriaus, kuriam pateiktas prašymas, neveikimas – Galutinis teismo sprendimas – Res judicata “
Byloje C‑527/24
dėl Corte di Giustizia Tributaria di primo grado di Pescara (Peskaros pirmosios instancijos mokesčių teismas, Italija) 2024 m. liepos 19 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2024 m. liepos 31 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
Harry et Associés Sarl
prieš
Agenzia delle entrate – Riscossione – Pescara,
Agenzia delle entrate – Centro operativo di Pescara
TEISINGUMO TEISMAS (devintoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Condinanzi, teisėjai N. Jääskinen ir A. Kornezov (pranešėjas),
generalinis advokatas N. Emiliou,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–        Harry et Associés Sarl, atstovaujamos avvocato L. Del Federico,
–        Italijos vyriausybės, atstovaujamos S. Fiorentino, padedamo avvocati dello Stato G. M. De Socio ir A. Giovannini,
–        Europos Komisijos, atstovaujamos P. Carlin ir F. Moro,
atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
priima šį
Sprendimą
1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (OL L 347, 2006, p. 1), iš dalies pakeistos 2008 m. vasario 12 d. Tarybos direktyva 2008/8/EB (OL L 44, 2008, p. 11), (toliau – PVM direktyva) 167 straipsnio, siejamo su mokesčių neutralumo ir proporcingumo principais, išaiškinimo.
2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp pagal Prancūzijos teisę įsteigtos bendrovės Harry et Associés Sarl ir Agenzia delle entrate – Riscossione – Pescara (mokesčių administratorius – surinkimas – Peskara, Italija) bei
Agenzia delle entrate – Centro Operativo di Pescara (mokesčių administratorius – Peskaros operatyvinės veiklos centras, Italija;
toliau – COP) dėl prašymo grąžinti pridėtinės vertės mokestį (PVM).
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
PVM direktyva
3        PVM direktyvos 167 straipsnyje nustatyta:
„Teisė į atskaitą atsiranda, atsiradus prievolei apskaičiuoti atskaitytiną PVM.“
4        Šios direktyvos 169 straipsnyje numatyta:
„Be 168 straipsnyje nurodytos atskaitos, apmokestinamasis asmuo turi teisę atskaityti tame straipsnyje nurodytą PVM, jei prekės ir paslaugos naudojamos šiais tikslais:
a)      vykdyti sandorius, susijusius su 9 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje nurodyta už valstybės narės, kurioje PVM yra mokėtinas arba sumokėtas, ribų vykdoma veikla, už kuriuos būtų galima atskaityti PVM, jei jie būtų vykdomi toje valstybėje narėje;
b)      vykdyti sandorius, kurie neapmokestinami pagal 138, 142, 144 straipsnį, 146–149 straipsnius, 151, 152, 153 ar 156 straipsnius, 157 straipsnio 1 dalies b punktą, 158–161 straipsnius ar 164 straipsnį;
c)      vykdyti sandorius, kurie neapmokestinami pagal 135 straipsnio 1 dalies a–f punktus, kai paslaugas įsigyjantis asmuo yra įsisteigęs už [Europos] Bendrijos ribų arba kai tie sandoriai yra tiesiogiai susiję su prekėmis, kurios skirtos eksportuoti už Bendrijos ribų.“
5        Minėtos direktyvos 170 straipsnyje nurodyta:
„Visi apmokestinamieji asmenys, kurie, kaip nurodyta <...> [2008 m. vasario 12 d. Tarybos direktyvos 2008/9/EB, nustatančios Direktyvoje 2006/112/EB numatyto pridėtinės vertės mokesčio grąžinimo apmokestinamiesiems asmenims, kurie nėra įsisteigę PVM grąžinančioje valstybėje narėje, o yra įsisteigę kitoje valstybėje narėje, išsamias taisykles (OL L 44, 2008, p. 23)] 2 straipsnio 1 punkte ir 3 straipsnyje ir šios direktyvos 171 straipsnyje, nėra įsisteigę valstybėje narėje, kurioje jie perka prekes ir paslaugas arba į kurią importuoja PVM apmokestinamas prekes, turi teisę susigrąžinti šį PVM, jei prekės ir paslaugos naudojamos šiais tikslais:
a)      vykdyti 169 straipsnyje nurodytus sandorius;
b)      vykdyti sandorius, už kuriuos PVM turi mokėti tik prekes ar paslaugas įsigyjantis asmuo pagal 194–197 ar 199 straipsnius.“
6        PVM direktyvos 171 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„PVM grąžinamas apmokestinamiesiems asmenims, kurie nėra įsisteigę valstybėje narėje, kurioje jie perka prekes ir paslaugas arba į kurią importuoja PVM apmokestinamas prekes, bet yra įsisteigę kitoje valstybėje narėje, pagal Direktyvoje [2008/9] nustatytas išsamias taisykles.“
Direktyva 2008/9
7        Direktyvos 2008/9 3 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„Taikant naują tvarką turėtų pagerėti įmonių padėtis, kadangi valstybės narės turi mokėti delspinigius, jei PVM grąžinamas pavėluotai, ir bus sustiprinta įmonių teisė apskųsti.“
8        Šios direktyvos 1 straipsnyje nustatyta:
„Šioje direktyvoje nustatomos [PVM direktyvos] 170 straipsnyje numatyto [PVM] grąžinimo apmokestinamiesiems asmenims, kurie nėra įsisteigę PVM grąžinančioje valstybėje narėje ir kurie atitinka 3 straipsnyje nustatytas sąlygas, išsamios taisyklės.“
9        Direktyvos 2008/9 2 straipsnyje numatyta:
„Šioje direktyvoje vartojamos tokios sąvokų apibrėžtys:
<...>
4)      prašymas grąžinti PVM – prašymas grąžinti PVM, kuris PVM grąžinančioje valstybėje narėje neįsisteigusiam apmokestinamajam asmeniui buvo apskaičiuotas PVM grąžinančioje valstybėje narėje už kitų apmokestinamųjų asmenų toje valstybėje narėje jam tiektas prekes ar suteiktas paslaugas arba už į tą valstybę narę importuotas prekes.“
10      Šios direktyvos 3 straipsnyje nustatyta:
„Ši direktyva taikoma PVM grąžinančioje valstybėje narėje neįsisteigusiam apmokestinamajam asmeniui, kuris atitinka šias sąlygas:
a)      per PVM grąžinimo laikotarpį PVM grąžinančioje valstybėje narėje jis neturėjo savo ekonominės veiklos vykdymo vietos arba nuolatinio padalinio, iš kurių vykdė verslo sandorius, arba, nesant tokios vietos arba nuolatinio padalinio, neturėjo nuolatinės arba įprastos gyvenamosios vietos;
b)      per PVM grąžinimo laikotarpį jis netiekė prekių ar neteikė paslaugų, kurios būtų laikomos tiekiamomis ar teikiamomis PVM grąžinančioje valstybėje narėje, išskyrus šiuos sandorius:
i)      transporto ir susijusių papildomų paslaugų, neapmokestinamų PVM pagal [PVM direktyvos] 144, 146, 148, 149, 151, 153, 159 arba 160 straipsnius, teikimą;
ii)      prekių tiekimą ir paslaugų teikimą asmeniui, kuriam tenka prievolė sumokėti PVM pagal [PVM direktyvos] 194–197 straipsnius ir 199 straipsnį.“
11      Direktyvos 2008/9 5 straipsnyje nustatyta:
„Kiekviena valstybė narė PVM grąžinančioje valstybėje narėje neįsisteigusiam apmokestinamajam asmeniui grąžina PVM, apskaičiuotą už kitų apmokestinamųjų asmenų toje valstybėje narėje jam tiektas prekes ar suteiktas paslaugas arba už į tą valstybę narę importuotas prekes, jeigu tos prekės ir paslaugos naudojamos atliekant šiuos sandorius:
a)      [PVM direktyvos] 169 straipsnio a ir b punktuose nurodytus sandorius;
b)      sandorius su asmeniu, kuriam tenka prievolė sumokėti PVM pagal [PVM direktyvos] 194–197 straipsnius ir 199 straipsnį, kaip taikoma PVM grąžinančioje valstybėje narėje.
Nepažeidžiant 6 straipsnio, šioje direktyvoje teisė į pirkimo mokesčio grąžinimą nustatoma pagal [PVM direktyvą], kaip taikoma PVM grąžinančioje valstybėje narėje.“
12      Direktyvos 2008/9 7 straipsnis išdėstytas taip:
„PVM grąžinančioje valstybėje narėje neįsisteigęs apmokestinamasis asmuo, siekdamas susigrąžinti PVM PVM grąžinančioje valstybėje narėje, tai valstybei narei adresuoja elektroninį prašymą grąžinti PVM ir pateikia jį valstybei narei, kurioje jis yra įsisteigęs, naudodamasis tos valstybės narės sukurtu elektroniniu portalu.“
13      Šios direktyvos 15 straipsnyje numatyta:
„1.      Prašymas grąžinti PVM pateikiamas įsisteigimo valstybei narei ne vėliau kaip iki kalendorinių metų, einančių po PVM grąžinimo laikotarpio, rugsėjo mėn. 30 d. Prašymas laikomas pateiktu tik tuo atveju, jeigu pareiškėjas įrašė visą informaciją, kurios reikalaujama pagal 8, 9 ir 11 straipsnius.
2.      Įsisteigimo valstybė narė nedelsdama siunčia pareiškėjui elektroninį prašymo gavimo patvirtinimą.“
14      Minėtos direktyvos 20 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Kai PVM grąžinanti valstybė narė mano, kad ji neturi visos reikalingos informacijos, kuria remdamasi ji priimtų sprendimą dėl viso prašymo grąžinti PVM ar jo dalies, naudodamasi elektroninėmis priemonėmis, ji gali paprašyti visų pirma pareiškėjo arba įsisteigimo valstybės narės kompetentingų institucijų pateikti papildomą informaciją per 19 straipsnio 2 dalyje nurodytą keturių mėnesių laikotarpį. Kai papildomos informacijos prašoma ne iš pareiškėjo ar valstybės narės kompetentingos institucijos, prašymas elektroninėmis priemonėmis teikiamas tik tuo atveju, jeigu prašymo gavėjas gali naudotis tokiomis priemonėmis.
Prireikus PVM grąžinanti valstybė narė gali paprašyti daugiau papildomos informacijos.
<...>“
15      Tos pačios direktyvos 23 straipsnyje nurodyta:
„1.      Jeigu prašymas grąžinti PVM visiškai arba iš dalies atmetamas, PVM grąžinanti valstybė narė kartu su sprendimu pareiškėjui praneša atmetimo priežastis.
2.      Skundus dėl sprendimų atmesti prašymą grąžinti PVM pareiškėjas PVM grąžinančios valstybės narės kompetentingoms institucijoms gali pateikti tokia forma ir laikydamasis tokių pateikimo terminų, kokie yra nustatyti toje valstybėje įsisteigusių asmenų prašymams grąžinti PVM.
Jeigu pagal PVM grąžinančios valstybės narės teisę tai, kad per šioje direktyvoje nurodytus terminus nebuvo priimtas sprendimas dėl prašymo grąžinti PVM, nelaikoma prašymo patenkinimu arba atmetimu, pareiškėjas turi turėti tokią pačią galimybę naudotis visomis administracinėmis ir teisminėmis procedūromis, kuriomis tokioje situacijoje turėtų galimybę naudotis toje valstybėje narėje įsisteigę apmokestinamieji asmenys. Jei tokių procedūrų nėra, tai, kad sprendimas dėl prašymo grąžinti PVM nebuvo priimtas per minėtus terminus, reiškia, kad prašymas laikomas atmestu.“
Italijos teisė
Dekretas Nr. 633/1972
16      1972 m. spalio 26 d.
Decreto del Presidente della Repubblica n. 633 – Istituzione e disciplina dell’imposta sul valore aggiunto (Respublikos Prezidento dekretas Nr. 633 dėl pridėtinės vertės mokesčio nustatymo ir taikymo; GURI, Nr. 292, 1972 m. lapkričio 11 d., Paprastasis priedas Nr. 1; toliau – Dekretas Nr. 633/1972) 38bis 2 straipsnyje „Grąžinimo vykdymas kitoje Bendrijos valstybėje narėje įsisteigusiems nerezidentams“ nustatyta:
„1.      Kitose Bendrijos valstybėse narėse įsisteigę asmenys, kuriems taikoma prievolė mokėti mokesčius valstybėje, kurioje yra jų nuolatinė gyvenamoji (buveinės) vieta arba rezidavimo vieta, laikydamiesi šio straipsnio nuostatų kreipiasi dėl mokesčio, sumokėto už prekių importą ir prekių bei paslaugų įsigijimą, grąžinimo, jeigu jis gali būti atskaitomas pagal 19, 19bis 1 ir 19bis2 straipsnius. Prašyti grąžinti mokestį negali asmenys, kurie ataskaitiniu laikotarpiu turėjo nuolatinę buveinę valstybės teritorijoje <...>. <...>
<...>
4.      Prašymas grąžinti mokestį pateikiamas elektroniniu būdu per valstybę narę, kurioje yra įsisteigęs pareiškėjas.
5.      <...> Apie sprendimą dėl mokesčių grąžinimo pareiškėjui pranešama per keturis mėnesius nuo prašymo gavimo, išskyrus paskesnėse dalyse numatytus atvejus.
6.      Per 5 dalyje nurodytą keturių mėnesių laikotarpį mokesčių tarnyba gali elektroniniu būdu paprašyti asmens, prašančio grąžinti mokestį, arba valstybės narės, kurioje jis yra įsisteigęs, papildomos informacijos, kad gautų visus svarbius duomenis, kuriais grindžiamas sprendimas dėl mokesčio grąžinimo. Prireikus papildomos informacijos gali būti prašoma iš kito asmens, taip pat ir elektroniniu būdu, tačiau tik tuo atveju, jei adresatas turi reikiamas priemones. Prašoma informacija mokesčių tarnybai pateikiama per vieną mėnesį nuo tos dienos, kai adresatas gauna prašymą. Jei prašoma papildomos informacijos, 5 dalyje nurodytas pranešimas pateikiamas per du mėnesius nuo tos dienos, kai tarnyba gavo informaciją, arba per du mėnesius nuo tada, kai trečiajame sakinyje nurodytas vieno mėnesio terminas baigėsi be rezultatų. Minėti terminai netaikomi, jei jie baigiasi nepraėjus šešiems mėnesiams nuo prašymo grąžinti mokestį gavimo; tokiu atveju mokesčių tarnyba 5 dalyje nurodytą pranešimą pateikia per šešis mėnesius nuo šio prašymo gavimo.
7.      Be 6 dalyje numatytos informacijos mokesčių tarnyba gali paprašyti kitos papildomos informacijos. Prašoma informacija tarnybai pateikiama per vieną mėnesį nuo tos dienos, kai adresatas gauna prašymą. Šiuo atveju 5 dalyje nurodytas pranešimas bet kuriuo atveju turi būti pateiktas per aštuonis mėnesius nuo prašymo grąžinti mokestį gavimo dienos.
<...>
11.      Asmenys, kuriems mokestis grąžinamas nepagrįstai, turi grąžinti nepagrįstai grąžintas sumas per šešiasdešimt dienų nuo tarnybos pranešimo apie atitinkamą sprendimą <...>.
12.      Kol bus sumokėta mokėtina suma, susijusi su nepagrįstai atliktu mokesčio grąžinimu, ir atitinkamos baudos, tarnyba sustabdo bet kokį tolesnį grąžinimą susijusiam asmeniui iki tos pačios sumos.“
Įstatyminis dekretas Nr. 546/1992
17      1992 m. gruodžio 31 d.
decreto legislativo n. 546 – Disposizioni sul processo tributario in attuazione della delega al Governo contenuta nell’art. 30 della legge 30 dicembre 1991, n. 413 (Įstatyminis dekretas Nr. 546 dėl nuostatų, susijusių su mokesčių procedūra taikant pagal 1991 m. gruodžio 30 d. Įstatymo Nr. 413 30 straipsnį vyriausybei suteiktus įgaliojimus; GURI, Nr. 9, 1993 m. sausio 13 d., Paprastasis priedas Nr. 8; toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 546/1992) 21 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
„Skundas dėl 19 straipsnio 1 dalies g ir g bis punktuose nurodyto netiesioginio atsisakymo grąžinti mokestį gali būti pateiktas po 90 dienų nuo prašymo grąžinti mokestį, pateikto per atitinkamame mokesčių įstatyme numatytą terminą, ir iki teisės į grąžinimą senaties termino pabaigos. Nesant specialių nuostatų, prašymas grąžinti mokestį negali būti pateiktas praėjus daugiau nei dvejiems metams po jo sumokėjimo arba, jeigu tai padaroma vėliau, nuo tos dienos, kai susiklostė faktinės aplinkybės, dėl kurių reikia grąžinti mokestį.“
Civilinis kodeksas
18      Codice civile (Civilinis kodeksas) 2909 straipsnyje „Res judicata“ nustatyta:
„Res judicata galią įgijusių sprendimų išvados privalomos šalims, jų teisėtiems įpėdiniams ir teisių perėmėjams.“
Civilinio proceso kodeksas
19      Codice di procedura civile (Civilinio proceso kodeksas) 324 straipsnyje „Formali res judicata galia“ numatyta:
„Sprendimas laikomas įgijusiu res judicata galią, jeigu jo nebegalima peržiūrėti nei pateikiant skundą dėl jurisdikcijos, nei apeliacinį skundą, nei kasacinį skundą, nei prašymą atnaujinti bylą 395 straipsnio 4 ir 5 dalyse nurodytais pagrindais.“
Pagrindinė byla, prejudicinis klausimas ir procesas Teisingumo Teisme
20      2016 m. rugsėjo 26 d.
Harry et Associés pateikė Prancūzijos mokesčių administratoriui prašymą grąžinti 98 740,93 EUR PVM už 2015 m. Italijoje įvykdytus sandorius.
21      Šis administratorius elektroniniu būdu perdavė šį prašymą COP, kuris yra PVM grąžinančios valstybės narės mokesčių administratorius. Tačiau elektroninėje rinkmenoje, kurioje pateiktas minėtas prašymas, buvo padaryta tam tikrų techninių klaidų, dėl kurių ji tapo neįskaitoma. Dėl šios priežasties, nors Prancūzijos mokesčių administratorius ir vėliau COP tinkamai gavo tą patį prašymą, COP jo nenagrinėjo.
22      Dėl PVM grąžinimo ir dėl to, kad nebuvo jokios COP reakcijos, Harry et Associés pateikė skundą Corte di Giustizia Tributaria di primo grado di Pescara (Peskaros pirmosios instancijos mokesčių teismas, Italija), kuris yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Pirmajame sprendime jis pripažino Harry et Associés teisę į PVM grąžinimą.
23      Todėl COP grąžino šiai bendrovei atitinkamą PVM ir pateikė apeliacinį skundą dėl šio sprendimo Corte di Giustizia Tributaria di secondo grado (antrosios instancijos mokesčių teismas, Italija).
24      Šis teismas pakeitė minėtą sprendimą ir nusprendė, kad dėl techninių sutrikimų elektroniniu būdu teikiant prašymą grąžinti PVM šio prašymo nebuvo,
todėl COP neveikimas negali būti prilygintas netiesioginiam sprendimui atmesti tokį prašymą. Todėl Harry et Associés pareikštas ieškinys buvo atmestas kaip nepriimtinas.
25      Harry et Associés pateikė kasacinį skundą Corte suprema di cassazione (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas, Italija), o šis nutartimi jį atmetė iš esmės dėl tų pačių motyvų, kurie išdėstyti pirmesniame šio sprendimo punkte.
26      Vėliau COP priėmė aktą dėl išieškojimo iš Harry et Associés dėl anksčiau grąžintos PVM sumos kartu su delspinigiais ir teismo išlaidomis.
27      Harry et Associés prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme pateikė naują skundą dėl šio išieškojimo akto.
28      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės mano, kad minėtu išieškojimo aktu pažeidžiama Harry et Associés teisė į PVM grąžinimą ir PVM neutralumo principas. Jis mano, kad šios teisės negalima paneigti dėl Harry et Associés nepriskirtino
techninio sutrikimo elektroniniu būdu teikiant prašymą grąžinti PVM.
29      Be to, jam kyla klausimas, ar Corte suprema di cassazione (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas) nutarties res judicata galia neleidžia jam pagrindinėje byloje priimti sprendimo dėl Harry et Associés teisės į PVM grąžinimą egzistavimo, atsižvelgiant, be kita ko, į 2006 m. vasario 21 d. Sprendimą Halifax ir kt. (C‑255/02, EU:C:2006:121), 2007 m. liepos 18 d. Sprendimą Lucchini (C‑119/05, EU:C:2007:434) ir 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendimą Fallimento Olimpiclub (C‑2/08, EU:C:2009:506).
30      Šiomis aplinkybėmis Corte di Giustizia tributaria di primo grado di Pescara (Peskaros pirmosios instancijos mokesčių teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar pagal [PVM] direktyvos 167 straipsnį ir bendruosius PVM neutralumo bei teisės į PVM atskaitą ribojimo proporcingumo principus draudžiami:
a)      tokios nacionalinės teisės nuostatos, kaip antai Įstatyminio dekreto [Nr. 546/1992] 21 straipsnio 2 dalis ir [Dekreto Nr. 633/1972] 38bis 2 straipsnis, pagal kurias, nacionalinės teisės sistemoje leidžiant laikyti nesukeliančiu pasekmių dėl techninių kompiuterio klaidų sugadintą prašymą dėl mokesčio grąžinimo, juo užkertamas kelias kreiptis į teismą ir dėl jo prarandama teisė susigrąžinti mokestį, esant faktinei situacijai, kai mokesčių mokėtojas turi teisę susigrąžinti PVM;
b)      teisės principas, kaip antai patvirtintas Corte suprema di cassazione (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas, Italija), pagal kurį „[p]rašymas grąžinti PVM kreditą, kuris dėl techninių perdavimo elektroniniu būdu klaidų nėra matomas mokesčių administratoriui, negali lemti neveikimo, prilygstančio atsisakymui, kuris gali būti skundžiamas, nes mokesčių administratorius neturi galimybės imtis veiksmų“, dėl kurio nagrinėjamu atveju užkertamas kelias tiesiogiai kreiptis į teismą, todėl prarandama teisė susigrąžinti mokestį, net ir esant faktinei situacijai, kai turima teisė jį susigrąžinti?“
31      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat paprašė Teisingumo Teismo taikyti Teisingumo Teismo procedūros reglamento 105 straipsnio 1 dalyje numatytą pagreitintą procedūrą. 2024 m. spalio 21 d. Teisingumo Teismo pirmininko Nutartimi Harry et Associés (C‑527/24, EU:C:2024:966) šį prašymą nuspręsta atmesti.
Dėl prejudicinio klausimo
Dėl priimtinumo
32      Italijos vyriausybė tvirtina, kad pateiktas klausimas neturi reikšmės, nes dėl Harry et Associés pateikto prašymo grąžinti PVM techninių trūkumų šis prašymas negali būti laikomas pateiktu, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2008/9 15 straipsnio 1 dalį.
33      Šiuo klausimu pakanka pažymėti: kadangi šios vyriausybės pateiktas argumentas susijęs su prašymo grąžinti PVM, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2008/9 15 straipsnio 1 dalį, pateikimo klausimu, šis probleminis aspektas susijęs su prejudicinio klausimo esme, o ne su jo priimtinumu, todėl jį reikia nagrinėti nagrinėjant šį klausimą iš esmės. (pagal analogiją žr. 2024 m. rugsėjo 19 d.
Consiglio nazionale delle Ricerche, C‑439/23, EU:C:2024:773, 27 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
34      Taigi prejudicinį klausimą reikia pripažinti priimtinu.
Dėl esmės
35      Pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją nacionaliniams teismams ir Teisingumo Teismui bendradarbiaujant, kaip numatyta SESV 267 straipsnyje, pastarasis turi pateikti nacionaliniam teismui naudingą atsakymą, kuris leistų priimti sprendimą jo nagrinėjamoje byloje. Tokiu atveju Teisingumo Teismui gali tekti performuluoti jam pateiktus klausimus. Tai, kad nacionalinis teismas formaliai pateikė prejudicinį klausimą, nurodydamas tam tikras Sąjungos teisės nuostatas, netrukdo Teisingumo Teismui pateikti šiam teismui visų aiškinimo aspektų, kurie gali būti naudingi sprendimui jo nagrinėjamoje byloje priimti, neatsižvelgiant į tai, ar tas teismas juos nurodė užduotuose klausimuose. Teisingumo Teismas turi iš visos nacionalinio teismo pateiktos informacijos ir, be kita ko, iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvuojamosios dalies atrinkti Sąjungos teisės klausimus, aiškintinus atsižvelgiant į bylos dalyką (2024 m. spalio 4 d. Sprendimo Herbaria Kräuterparadies II, C‑240/23, EU:C:2024:852, 46 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
36      Savo vieninteliu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo išaiškinti ir
PVM direktyvos 167 straipsnį, susijusį su teisės į PVM atskaitą atsiradimo momentu.
37      Nagrinėjamu atveju iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad, pirma, ginčas pagrindinėje byloje susijęs ne su teise į PVM atskaitą, o su teise į jo grąžinimą, reglamentuojama PVM direktyvos 170 straipsnyje ir 171 straipsnio 1 dalyje, taip pat Direktyvos 2008/9 nuostatose, įskaitant 15 straipsnio 1 dalies antrą sakinį, 20 straipsnio 1 dalį ir 23 straipsnio 2 dalį, kuri yra ypač svarbi atsakant į prejudicinį klausimą, nes nagrinėjamu atveju šios teisės į grąžinimą reikalauja apmokestinamasis asmuo, įsisteigęs kitoje valstybėje narėje nei PVM gražinimo valstybė narė, t. y. esant situacijai, kurią reglamentuoja pastarosios direktyvos nuostatos.
38      Antra, kaip nurodyta šio sprendimo 29 punkte, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar tam, kad galėtų ištaisyti galimą nacionalinės teisės aktų, kaip juos aiškina Corte suprema di cassazione (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas), nesuderinamumą su Sąjungos teise, jis turi netaikyti šio teismo nutarties, kuri įgijo res judicata galią.
39      Šiomis aplinkybėmis pateiktą klausimą reikia suprasti taip, kad juo Teisingumo Teismo prašoma nustatyti, ar PVM direktyvos 170 straipsnis ir 171 straipsnio 1 dalis, siejami su Direktyvos 2008/9 15 straipsnio 1 dalies antru sakiniu, 20 straipsnio 1 dalimi ir 23 straipsnio 2 dalimi, taip pat PVM neutralumo, proporcingumo ir gero administravimo principais, turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kaip jos aiškinamos galutiniame teismo sprendime, pagal kurį kitoje valstybėje narėje nei PVM grąžinimo valstybėje narėje įsisteigęs apmokestinamasis asmuo netenka tiek teisės į PVM grąžinimą, tiek teisės kreiptis į teismą, kad užginčytų PVM grąžinančios valstybės narės mokesčių administratoriaus, kuriam buvo pateiktas šio apmokestinamojo asmens prašymas grąžinti PVM, neveikimą, motyvuojant tuo, kad šis prašymas negali būti laikomas pateiktu dėl techninio sutrikimo jį teikiant elektroniniu būdu.
40      Pirma, reikia priminti, kad pagal PVM direktyvos 170 straipsnio a punktą, siejamą su šios direktyvos 169 straipsniu ir Direktyvos 2008/9 3 ir 5 straipsniais, kiekvienas apmokestinamasis asmuo, kuris nėra įsisteigęs toje valstybėje narėje, kurioje jis perka prekes ir paslaugas arba į kurią importuoja PVM apmokestinamas prekes, turi teisę susigrąžinti šį PVM, jei prekės ir paslaugos naudojamos sandoriams, susijusiems su veikla, nurodyta PVM direktyvos 9 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje, vykdomiems ne valstybėje narėje, kurioje šis mokestis yra mokėtinas arba sumokėtas, už kuriuos būtų galima atskaityti PVM, jei jie būtų vykdomi toje valstybėje narėje, arba neapmokestinamiesiems sandoriams, nurodytiems šios direktyvos 169 straipsnio b ir c punktuose. Antra, minėtos direktyvos 171 straipsnyje daroma nuoroda į Direktyvą 2008/9, kiek tai susiję su naudojimosi šia teise tvarka (2019 m. gegužės 2 d. Sprendimo Sea Chefs Cruise Services, C‑133/18, EU:C:2019:354, 33 punktas).
41      Dėl teisės į PVM grąžinimą Teisingumo Teismas jau nurodė, kad valstybėje narėje įsisteigusio apmokestinamojo asmens teisė į kitoje valstybėje narėje sumokėto PVM grąžinimą, kaip tai numatyta Direktyvoje 2008/9, priklauso nuo PVM direktyvoje šiam apmokestinamajam asmeniui nustatytos teisės į pirkimo PVM atskaitą jo valstybėje narėje (2019 m. gegužės 2 d. Sprendimo Sea Chefs Cruise Services, C‑133/18, EU:C:2019:354, 34 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
42      Be to, Teisingumo Teismas patikslino, kad, kaip ir teisė į atskaitą, teisė į PVM grąžinimą yra esminis bendros PVM sistemos, kurios tikslas yra visiškai atleisti verslininkus nuo PVM naštos, mokėtinos arba sumokėtos vykdant ekonominę veiklą, principas, įtvirtintas Sąjungos teisės aktuose. Vadinasi, bendra PVM sistema užtikrinamas bet kokios ekonominės veiklos apmokestinimo neutralumas, neatsižvelgiant į šios veiklos tikslus ar rezultatą, jeigu pati veikla iš principo apmokestinama PVM (2019 m. gegužės 2 d. Sprendimo Sea Chefs Cruise Services, C‑133/18, EU:C:2019:354, 35 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
43      Taigi, teisė į PVM grąžinimą yra sudedamoji PVM sistemos dalis ir iš esmės negali būti ribojama. Ji nedelsiant taikoma visiems mokesčiams, sumokėtiems sudarant pirkimo sandorius (šiuo klausimu žr. 2019 m. gegužės 2 d. Sprendimo Sea Chefs Cruise Services, C‑133/18, EU:C:2019:354, 36 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
44      Pagal pagrindinį PVM neutralumo principą reikalaujama, kad būtų suteikta teisė į PVM grąžinimą, jeigu esminiai reikalavimai yra įvykdyti, net jei apmokestinamieji asmenys neįvykdė kai kurių formalių reikalavimų. Vis dėlto gali būti kitaip, jei dėl formalių reikalavimų pažeidimo negalima pateikti tikslių įrodymų, kad įvykdyti esminiai reikalavimai (2020 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Bundeszentralamt für Steuern, C‑346/19, EU:C:2020:1050, 47 ir 48 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
45      Griežtai taikant formalius reikalavimus būtų pažeisti neutralumo ir proporcingumo principai, o tai neproporcingai kliudytų apmokestinamajam asmeniui pasinaudoti mokesčių neutralumu, susijusiu su jo sandoriais (šiuo klausimu žr. 2018 m. lapkričio 21 d. Sprendimo Vădan, C‑664/16, EU:C:2018:933, 42 punktą).
46      Dėl naudojimosi teise į PVM grąžinimą tvarkos, kaip ji apibrėžta Direktyvoje 2008/9, reikia pažymėti, kad šios direktyvos 7 straipsnyje numatyta, jog PVM grąžinančioje valstybėje narėje neįsisteigęs apmokestinamasis asmuo prašymą grąžinti PVM skiria šiai valstybei narei, jį pateikdamas valstybėje narėje, kurioje jis yra įsisteigęs, per šios antrosios valstybės narės sukurtą elektroninį portalą.
47      Pagal minėtos direktyvos 15 straipsnio 1 dalies antrą sakinį toks prašymas laikomas pateiktu įsisteigimo valstybei narei tik tuo atveju, jei šis apmokestinamasis asmuo pateikė visą pagal šios direktyvos 8, 9 ir 11 straipsnius reikalaujamą informaciją.
48      Nagrinėjamu atveju iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad 2016 m. rugsėjo 26 d.
Harry et Associés per Direktyvos 2008/9 15 straipsnio 1 dalyje numatytą terminą pateikė Prancūzijos mokesčių administratoriui, kuris yra jos įsisteigimo valstybės narės mokesčių administratorius, prašymą grąžinti PVM, susijusį su 2015 m. Italijoje įvykdytais sandoriais. Šis administratorius elektroniniu būdu perdavė šį prašymą PVM grąžinančios valstybės narės mokesčių administratoriui COP, kaip numatyta šios direktyvos 7 straipsnyje. Iš šio sprendimo taip pat matyti, kad minėtą prašymą iš pradžių tinkamai gavo Prancūzijos mokesčių administratorius, vėliau – COP. Be to, jokia Teisingumo Teismo turimoje bylos medžiagoje esanti informacija neleidžia manyti, kad tame pačiame prašyme nebuvo minėtos direktyvos 8, 9 ir 11 straipsniuose reikalaujamos informacijos ar kad nebuvo įvykdytos tos pačios direktyvos 3 straipsnyje nustatytos sąlygos.
49      Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą taip pat matyti, kad dėl techninio sutrikimo, už kurį nėra atsakingas apmokestinamasis asmuo, COP negalėjo atidaryti elektroninės rinkmenos, kurioje buvo pateiktas to asmens prašymas dėl grąžinimo.
50      Šiuo klausimu reikia priminti, kad kai valstybė narė įgyvendina Sąjungos teisę, reikalavimai, kylantys iš teisės į gerą administravimą, kuri atspindi Sąjungos teisės bendrą principą, ir kiekvieno asmens teisė į tai, kad jo reikalai būtų tvarkomi nešališkai per pagrįstą terminą, turi būti taikomi per mokesčių patikrinimo procedūrą. Pagal šį gero administravimo principą reikalaujama, kad administracinė institucija, kaip antai COP, vykdydama jai tenkančią pareigą atlikti patikrinimą, kruopščiai ir nešališkai išnagrinėtų visus reikšmingus aspektus, kad įsitikintų, jog priimdama sprendimą turi kuo išsamesnių ir patikimesnių įrodymų tai padaryti (šiuo klausimu žr. 2021 m. spalio 21 d. Sprendimo CHEP Equipment Pooling, C‑396/20, EU:C:2021:867, 48 punktą).
51      Taigi, jei tokiam mokesčių administratoriui dėl techninių trūkumų nepavyksta atidaryti elektroninės rinkmenos su prašymu grąžinti PVM, kuris jam buvo tinkamai perduotas elektroniniu būdu, laikantis Direktyvoje 2008/9 numatytos tvarkos, pagal gero administravimo principą reikalaujama, kad jis apmokestinamajam asmeniui, prireikus per jo įsisteigimo valstybės narės mokesčių administratorių, praneštų apie techninį
sutrikimą, dėl kurio negali atsidaryti šios elektroninės rinkmenos, ir prašytų jį ištaisyti, o prireikus – pateikti naują visiškai veikiančią elektroninę rinkmeną.
52      Be to, pagal Direktyvos 2008/9 20 straipsnio 1 dalį, jeigu PVM grąžinančios valstybės narės mokesčių administratorius mano, kad neturi informacijos, leidžiančios priimti sprendimą dėl viso tokio prašymo ar jo dalies, ji gali elektroninėmis priemonėmis prašyti papildomos informacijos, be kita ko, iš apmokestinamojo asmens arba įsisteigimo valstybės narės kompetentingų institucijų. Tačiau ši nuostata taptų neveiksminga, jei šis administratorius galėtų nedelsdamas manyti, kad dėl techninio
sutrikimo nebuvo pateiktas joks prašymas grąžinti PVM, nors tokį prašymą elektroniniu būdu jam perdavė apmokestinamojo asmens įsisteigimo valstybės narės mokesčių administratorius ir jį tinkamai gavo PVM grąžinančios valstybės narės administratorius.
53      Taigi esant tokiai situacijai, kokia aprašyta nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir priminta šio sprendimo 48 punkte, pagal gero administravimo, PVM neutralumo ir proporcingumo principus reikalaujama, kad PVM grąžinančios valstybės narės mokesčių administratorius prašymą grąžinti PVM laikytų „pateiktu“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2008/9 15 straipsnio 1 dalį, o prireikus pasinaudotų šios direktyvos 20 straipsnio 1 dalyje suteikta galimybe, kuri į Italijos teisę iš esmės perkelta Dekreto Nr. 633/1972
38bis 2 straipsnio 6 ir 7 dalimis, ir paprašytų apmokestinamojo asmens, prireikus per jo įsisteigimo valstybės narės mokesčių instituciją, pateikti jam naują nesugadintą elektroninę rinkmeną, kurioje būtų šis prašymas (šiuo klausimu žr. 2020 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Bundeszentralamt für Steuern, C‑346/19, EU:C:2020:1050, 49–51 punktus).
54      Nagrinėjamu atveju iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad COP nei tiesiogiai, nei per valstybės narės, kurioje įsteigta
Harry et Associés, mokesčių administratorių nepranešė apie techninį sutrikimą, dėl kurio jis negalėjo atidaryti elektroninės rinkmenos, kurioje pateiktas prašymas grąžinti PVM, prireikus prašydamas ištaisyti padėtį pateikiant naują visiškai veikiančią elektroninę rinkmeną. COP taip pat nepriėmė aiškaus sprendimo atmesti prašymą dėl grąžinimo.
55      Šiomis aplinkybėmis vien dėl techninio sutrikimo perduodant elektroninę rinkmeną, kurioje pateiktas prašymas grąžinti PVM, negalima teigti, kad nebuvo pateiktas joks prašymas, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2008/9 15 straipsnio 1 dalies antrą sakinį, nes toks prašymas buvo perduotas šioje direktyvoje nustatyta tvarka ir tinkamai gautas tiek apmokestinamojo asmens įsisteigimo valstybės narės, tiek PVM grąžinančios valstybės narės mokesčių administratoriaus.
56      Antra, reikia išnagrinėti, ar pagal taikytinus nacionalinės teisės aktus, kaip juos aiškina nacionaliniai teismai, apmokestinamasis asmuo turi teisę į veiksmingą teisminę gynybą dėl PVM grąžinančios valstybės narės mokesčių administratoriaus neveikimo.
57      Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal Direktyvos 2008/9 23 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą skundus dėl sprendimo atmesti prašymą grąžinti PVM atitinkamas apmokestinamasis asmuo gali pateikti PVM grąžinančios valstybės narės kompetentingoms institucijoms tokia forma ir laikydamasis tokių pateikimo terminų, kokie yra nustatyti toje valstybėje įsisteigusių asmenų prašymams grąžinti PVM. Pagal šio 23 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą, jeigu minėtos valstybės narės mokesčių administratoriaus sprendimo nebuvimas nelaikomas prašymo patenkinimu arba atmetimu, pareiškėjas turi turėti tokią pačią galimybę naudotis visomis administracinėmis ir teisminėmis procedūromis, kuriomis tokioje situacijoje turėtų galimybę naudotis toje valstybėje narėje įsisteigę apmokestinamieji asmenys. Jei tokių procedūrų nėra, sprendimo nebuvimas reiškia, kad prašymas laikomas atmestu.
58      Ši nuostata turi būti aiškinama atsižvelgiant į šios direktyvos 3 konstatuojamąją dalį, iš kurios matyti, kad ja, be kita ko, siekiama sustiprinti įmonių teisę apskųsti (2024 m. gegužės 16 d. Sprendimo Slovenské Energetické Strojárne, C‑746/22, EU:C:2024:403, 41 punktas).
59      Nors minėta nuostata siekiama užtikrinti PVM grąžinančioje valstybėje narėje neįsisteigusių apmokestinamųjų asmenų teisę pareikšti ieškinį, vis dėlto pagal valstybių narių procesinės autonomijos principą administracinių ar teisminių skundų pateikimo tvarka nustatoma pagal šios valstybės narės vidaus teisės sistemą (šiuo klausimu žr. 2024 m. gegužės 16 d. Sprendimo Slovenské Energetické Strojárne, C‑746/22, EU:C:2024:403, 42 punktą).
60      Vis dėlto šią tvarką reglamentuojančios taisyklės neturi būti mažiau palankios nei tos, kurios taikomos panašioms vidaus situacijoms (lygiavertiškumo principas), ir kad dėl jų naudojimasis Sąjungos teisėje nustatytomis teisėmis netampa praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas (veiksmingumo principas) (šiuo klausimu žr. 2024 m. gegužės 16 d. Sprendimo Slovenské Energetické Strojárne, C‑746/22, EU:C:2024:403, 43 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
61      Nagrinėjamu atveju iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą iš esmės matyti, kad pagal Įstatyminio dekreto Nr. 546/1992 21 straipsnio 2 dalį, jei apmokestinamasis asmuo prašymą grąžinti PVM pateikė per nustatytą terminą ir jei PVM grąžinančios valstybės narės mokesčių administratorius per 90 dienų nuo šio prašymo pateikimo dienos nepriėmė aiškaus (teigiamo ar neigiamo) sprendimo, tai reiškia, kad šis prašymas atmetamas. Pagal šią nuostatą netiesioginiai sprendimai atmesti prašymus grąžinti PVM gali būti skundžiami teismine tvarka.
62      Taigi neatrodo, kad pati ši nuostata nesuderinama su Direktyvos 2008/9 23 straipsnio 2 dalies reikalavimais.
63      Vis dėlto iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Corte suprema di cassazione (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas) šio sprendimo 25 ir 29 punktuose minėtoje nutartyje pateikė tokį Įstatyminio dekreto Nr. 546/1992 21 straipsnio 2 dalies aiškinimą, pagal kurį iš esmės COP, gavusio tinkamai pateiktą, bet neįskaitomą prašymą grąžinti PVM dėl techninių jos telematikos sutrikimų, neveikimas iš esmės nėra netiesioginis sprendimas atmesti prašymą, kurį galima apskųsti teisme.
64      Šiomis aplinkybėmis Corte suprema di cassazione (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas) pateiktas Įstatyminio dekreto Nr. 546/1992 21 straipsnio 2 dalies aiškinimas, nurodytas pirmesniame šio sprendimo punkte, prieštarauja Direktyvos 2008/9 23 straipsnio 2 dalyje numatytiems reikalavimams, pagal kuriuos iš esmės sprendimo dėl prašymo grąžinti nepriėmimą turi būti galima apskųsti teisme.
65      Be to, toks Direktyvos 2008/9 23 straipsnio 2 dalies aiškinimas yra vienintelis, kuriuo paisoma teisės į veiksmingą teisminę gynybą, garantuojamos Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnyje kiekvienam asmeniui, kurio teisės, garantuojamos Sąjungos teisės, yra pažeistos.
66      Šiomis aplinkybėmis reikia manyti, kad kitoje valstybėje narėje nei ta, kuri grąžina PVM, įsisteigęs apmokestinamasis asmuo nepraranda
pagal Sąjungos teisę jam garantuojamų teisių, t. y., teisės į PVM grąžinimą ir teisės kreiptis į teismą, kad užginčytų PVM grąžinančios valstybės narės mokesčių administratoriaus, kuriam buvo pateiktas šio apmokestinamojo asmens prašymas grąžinti PVM, neveikimą, motyvuojant tuo, kad šis prašymas negali būti laikomas pateiktu dėl techninio sutrikimo jį teikiant elektroniniu būdu.
67      Reikia pažymėti, kad iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla ne tik klausimas dėl Corte suprema di cassazione (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas) nutarties, minėtos šio sprendimo 25 ir 29 punktuose, suderinamumo su Sąjungos teise, bet ir abejonių dėl to, ar pagal šią teisę draudžiama taikyti nacionalinės teisės nuostatas, kuriose įtvirtintas res judicata principas, kaip antai Civilinio kodekso 2909 straipsnį ir Civilinio proceso kodekso 324 straipsnį. Konkrečiai kalbant, šios nuostatos galėtų būti ieškinio pagrindinėje byloje nepriimtinumo teisinis pagrindas, nes prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo taikyti Corte suprema di cassazione (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas) nagrinėjamoje nutartyje nustatytą principą, motyvuodamas tuo, kad ji įgijo res judicata galią.
68      Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias ne tik neleidžiama ginčyti res judicata galią įgijusio teismo sprendimo, net jei šiuo sprendimu pažeidžiama Sąjungos teisė, taip pat atliekant teisminę kontrolę, susijusią su kitu kompetentingos mokesčių institucijos sprendimu dėl to paties mokesčių mokėtojo ar apmokestinamojo asmens, bet ir ginčyti bet kokią res judicata galią turinčiame teismo sprendime padarytą išvadą dėl bendro pagrindinio klausimo, yra tokios didelės kliūtys veiksmingam Sąjungos teisės normų taikymui, kurios negali būti pagrįstai pateisinamos teisinio tikrumo principu ir todėl turi būti laikomos prieštaraujančiomis veiksmingumo principui (šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, EU:C:2009:506, 29 ir 31 punktus ir 2020 m. balandžio 2 d. Sprendimo CRPNPAC ir Vueling Airlines, C‑370/17 ir C‑37/18, EU:C:2020:260, 94 punktą).
69      Logiškai tas pats galioja ir tuo atveju, kai teismo procesas susijęs su kitu kompetentingos mokesčių institucijos sprendimu dėl to paties mokesčių mokėtojo ar apmokestinamojo asmens, bet dėl kito dalyko (šiuo klausimu žr. 2025 m. sausio 16 d. Sprendimo BALTIC CONTAINER TERMINAL, C‑376/23, EU:C:2025:20, 75 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
70      Iš tiesų toks res judicata principo taikymas reikštų, kad tuo atveju, kai galutiniu tapęs teismo sprendimas grindžiamas Sąjungos teisei prieštaraujančiu aiškinimu, neteisingas šios teisės taikymas pasikartotų kiekviename teismų sprendime dėl tų pačių faktinių aplinkybių, nesant galimybės ištaisyti šio aiškinimo, pateikto pažeidžiant minėtą teisę (šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, EU:C:2009:506, 30 punktą ir 2020 m. balandžio 2 d. Sprendimo CRPNPAC ir Vueling Airlines, C‑370/17 ir C‑37/18, EU:C:2020:260, 95 punktą).
71      Nagrinėjamu atveju atrodo (su sąlyga, kad tai patikrins prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas), kad byla, kurioje priimta Corte suprema di cassazione (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas) nutartis, minėta šio sprendimo 25 ir 29 punktuose, iš esmės buvo susijusi su klausimu, ar COP neveikimas yra netiesioginis sprendimas atmesti prašymą grąžinti PVM ir ar dėl jo buvo galima pareikšti ieškinį teisme. Taigi atrodo, kad Corte suprema di cassazione (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas) nepareiškė nuomonės dėl klausimo iš esmės, ar Harry et Associés turi teisę į PVM grąžinimą. Tačiau pagrindinės bylos dalykas yra mokesčių administratoriaus bendrovei Harry et Associés pateikto anksčiau grąžinto PVM išieškojimo akto teisėtumas. Taigi atrodo, kad abiejų bylų dalykas skiriasi, tačiau tai dar turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
72      Tuo atveju, jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nustatytų tokį dviejų ginčų dalyko skirtumą, atrodytų, kad taikant Civilinio kodekso 2909 straipsnį ir Civilinio proceso kodekso 324 straipsnį, kaip juos aiškina prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, būtų išlaikytas klaidingas Sąjungos teisės aiškinimas, kurio nebūtų galima ištaisyti, net ir byloje, kurios dalykas skiriasi nuo bylos, kurioje šio aiškinimo buvo laikomasi, nes ji susijusi su kitu kompetentingos mokesčių institucijos sprendimu, o tai prieštarautų veiksmingumo principui, kaip jis išaiškintas šio sprendimo 68–70 punktuose primintoje jurisprudencijoje.
73      Atsižvelgiant į pirmiau išdėstytus motyvus, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad PVM direktyvos 170 straipsnis ir 171 straipsnio 1 dalis, siejami su Direktyvos 2008/9 15 straipsnio 1 dalies antru sakiniu, 20 straipsnio 1 dalimi ir 23 straipsnio 2 dalimi, taip pat PVM neutralumo, proporcingumo ir gero administravimo principais, turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kaip jos aiškinamos galutiniame teismo sprendime, pagal kurį kitoje valstybėje narėje nei PVM grąžinimo valstybėje narėje įsisteigęs apmokestinamasis asmuo netenka tiek teisės į PVM grąžinimą, tiek teisės kreiptis į teismą, kad užginčytų PVM grąžinančios valstybės narės mokesčių administratoriaus, kuriam buvo pateiktas šio apmokestinamojo asmens prašymas grąžinti PVM, neveikimą, motyvuojant tuo, kad šis prašymas negali būti laikomas pateiktu dėl techninio sutrikimo jį teikiant elektroniniu būdu.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
74      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (devintoji kolegija) nusprendžia:
2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos, iš dalies pakeistos 2008 m. vasario 12 d. Tarybos direktyva 2008/8/EB, 170 straipsnis ir 171 straipsnio 1 dalis, siejami su 2008 m. vasario 12 d. Tarybos direktyvos 2008/9/EB, nustatančios Direktyvoje 2006/112/EB numatyto pridėtinės vertės mokesčio grąžinimo apmokestinamiesiems asmenims, kurie nėra įsisteigę PVM grąžinančioje valstybėje narėje, o yra įsisteigę kitoje valstybėje narėje, išsamias taisykles, 15 straipsnio 1 dalies antru sakiniu, 20 straipsnio 1 dalimi ir 23 straipsnio 2 dalimi, taip pat pridėtinės vertės mokesčio (PVM) neutralumo, proporcingumo ir gero administravimo principais,
turi būti aiškinami taip:
pagal juos draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kaip jos aiškinamos galutiniame teismo sprendime, pagal kurį kitoje valstybėje narėje nei PVM grąžinimo valstybėje narėje įsisteigęs apmokestinamasis asmuo netenka tiek teisės į PVM grąžinimą, tiek teisės kreiptis į teismą, kad užginčytų PVM grąžinančios valstybės narės mokesčių administratoriaus, kuriam buvo pateiktas šio apmokestinamojo asmens prašymas grąžinti PVM, neveikimą, motyvuojant tuo, kad šis prašymas negali būti laikomas pateiktu dėl techninio sutrikimo jį teikiant elektroniniu būdu.
Parašai.
*      Proceso kalba: italų.