62004CC0156
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
L. A. GEELHOED
esitatud 14. septembril 2006 (
1
)
Kohtuasi C-156/04
Euroopa Ühenduste Komisjon
versus
Kreeka Vabariik
„Liikmesriigi kohustuste rikkumine — Direktiiv 83/182/EMÜ — Transpordivahendite ajutine importimine — Maksuvabastused — Alaline elukoht liikmesriigis”
I. Sissejuhatus
1.
Käesolevas kohtuasjas palub Euroopa Ühenduste Komisjon Euroopa Kohtul tuvastada, et Kreeka Vabariik on rikkunud EÜ artiklist 90 ja nõukogu 28. märtsi 1983. aasta direktiivi 83/182/EMÜ (edaspidi „direktiiv 83/182” või „direktiiv”) ühest liikmesriigist teise ajutiselt imporditud teatavate transpordivahendite maksuvabastuse kohta ühenduses (
2
) artiklist 1 tulenevaid kohustusi. Komisjon palub oma hagis Euroopa Ühenduste Kohtul otsustada, et Kreeka Vabariik on rikkunud EÜ artiklist 90 ja direktiivi 83/182 artiklist 1 tulenevaid kohustusi, kuna Kreeka halduspraktika teatavate transpordivahendite importimise valdkonnas rikub eespool nimetatud sätteid. Praktikas ja antud kohtuasjas on tegemist mootorsõidukite ajutise importimisega.
2.
Nimetatud kohtuasi põhineb hulgal kaebustel, mille komisjon ja Euroopa Parlament on saanud selle kohta, kuidas Kreeka ametivõimud tuvastavad rikkumisi ja määravad karistusi mootorsõidukite ajutise importimisega seotud õigusnormide rikkumise korral.
3.
Pealegi ei ole see esimene kord, kui Euroopa Kohtul tuleb uurida Kreeka ametivõimude halduspraktikat mootorsõidukite ajutise importimise valdkonnas. (
3
) Juba 1991. aastal algatas komisjon liikmesriigi kohustuste rikkumise tuvastamise menetluse, mille tulemusel mõisteti Kreeka Vabariik süüdi. Lisaks on Kreeka kohtud esitanud Euroopa Kohtule hulga eelotsuse küsimusi. Sellega seoses on üheks korduvaks teemaks õigusnormide rikkumisel Kreeka ametivõimude kasutatava karistussüsteemi proportsionaalsuse küsimus. (
4
)
II. Õiguslik raamistik
A. EÜ artikkel 90
4.
EÜ artikkel 90 sätestab:
„Ükski liikmesriik ei kehtesta teiste liikmesriikide toodetele mingeid otseseid ega kaudseid riigimakse, mis on suuremad samasugustele kodumaistele toodetele kehtestatud otsestest või kaudsetest maksudest.
Liiatigi ei kehtesta ükski liikmesriik teiste liikmesriikide toodetele selliseid riigimakse, mis võimaldaksid teiste toodete kaudset kaitset.”
B. Direktiiv 83/182
5.
Direktiiv 83/182 on vastu võetud selleks, et kõrvaldada igas liikmesriigis takistused ühenduse residentide liikumisvabadusele, mis tulenevad maksuõigusnormidest, mida kohaldatakse isiklikuks või äriotstarbeliseks kasutamiseks mõeldud transpordivahendite, sh mootorsõidukite ajutise importimise suhtes. Selle direktiivi alusel võib isiklikuks kasutamiseks mõeldud mootorsõidukeid teatud tingimustel ajutiselt importida teise liikmesriiki. Taolisel juhul vabastavad liikmesriigid selle käibemaksust, aktsiisidest ja direktiivi lisas märgitud maksudest. (
5
)
6.
Käibemaksuvabastust kohaldatakse kolmel tingimusel. Esiteks, kaupa importiva isiku alaline elukoht peab olema liikmesriigis, mis ei ole liikmesriik, kuhu ajutiselt imporditakse. Teiseks, transpordivahendid peavad olema mõeldud isiklikuks kasutamiseks ja seega mitte tasustatud tegevuseks ega tulusaamiseks. Kolmandaks, transpordivahendeid ei võõrandata ega rendita välja impordiliikmesriigis ega laenutata selle riigi residendile. (
6
)
7.
Maksuvabastuse saamiseks peab üksikisik esitama tõendi alalise elukoha kohta. Üldjuhul piisab selleks isikutunnistusest või mis tahes muust kehtivast dokumendist. Kui impordiliikmesriigi pädevatel asutustel on kahtlusi seoses alalise elukoha kohta esitatud väidetega, võivad nad nõuda mis tahes lisateabe või -tõendite esitamist. (
7
)
8.
Direktiivi asjaomased sätted on järgmised.
9.
Artikkel 1 sätestab:
„1.   Liikmesriigid vabastavad allpool sätestatud tingimustel teisest liikmesriigist ajutiselt imporditud maantee-mootorsõidukid (sealhulgas nende haagised), haagiselamud, lõbusõidulaevad, eraisikutele kuuluvad õhusõidukid, jalgrattad, kolmerattalised sõidukid ja ratsahobused:
—
kumuleeruvast käibemaksust, aktsiisist ja mis tahes muust tarbimismaksust,
—
käesoleva direktiivi lisas loetletud maksudest.
[…]”
10.
Artikkel 3 on sõnastatud järgmiselt:
„Kui erasõiduk, haagiselamu, lõbusõidulaev, eraisikule kuuluv õhusõiduk, kolmerattaline sõiduk või jalgratas imporditakse ajutiselt, vabastatakse imporditud ese artiklis 1 nimetatud maksudest ajavahemikuks, mis järjest või muul viisil ei ületa kuut kuud iga 12 kuu kohta, eeldusel et:
a)
kaupa importiv isik:
aa)
omab alalist elukohta liikmesriigis, mis ei ole liikmesriik, kuhu ajutiselt imporditakse;
bb)
kasutab kõnealust transpordivahendit isiklikuks kasutamiseks;
b)
kõnealust transpordivahendit ei võõrandata ega rendita välja liikmesriigis, kuhu ajutiselt imporditakse, ega laenutata selle riigi residendile. […]”
11.
Direktiivi 83/182 artikkel 7 näeb ette:
„1.   Käesoleva direktiivi kohaldamisel tähendab „alaline elukoht” kohta, kus isik tavaliselt elab iga kalendriaasta jooksul vähemalt 185 päeva seoses isiklike ja tööalaste sidemetega või, kui tööalased sidemed puuduvad, seoses isiklike sidemetega, millest ilmneb nimetatud isiku märkimisväärne seos tema elukohaga.
Kui isiku tööalased ja isiklikud sidemed on eri kohtades ning ta elab seetõttu järgemööda kahes või enamas liikmesriigis asuvates eri kohtades, loetakse tema alaliseks elukohaks isiklike sidemetega seotud kohta, kui ta sinna korrapäraselt tagasi pöördub. Viimati nimetatud tingimus ei pea olema täidetud, kui isik elab liikmesriigis kindla kestusega ülesande täitmiseks. Ülikoolis või koolis õppimine ei tähenda alalise elukoha muutust.
2.   Oma alalise elukoha tõendamiseks kasutavad isikud asjakohaseid vahendeid, näiteks isikutunnistust või mis tahes muud kehtivat dokumenti.
3.   Kui impordiliikmesriigi pädevatel asutustel on kahtlusi seoses vastavalt lõikele 2 esitatud väidetega alalise elukoha kohta või kui nad soovivad teha teatavat erikontrolli, võivad nad nõuda mis tahes lisateabe või -tõendite esitamist.”
12.
Direktiivi artikkel 9 sisaldab teatavaid erireegleid. Üks nendest on lõikes 1 sätestatud nii:
„Liikmesriigid võivad säilitada ja/või kehtestada käesoleva direktiivi sätetest liberaalsema korra. Eelkõige võivad nad importija taotluse korral lubada ajutiselt importida pikemaks ajavahemikuks, kui on osutatud artiklis 3 ja artikli 4 lõikes 2. Viimasel juhul võivad liikmesriigid sisse nõuda lisas osutatud maksud ajavahemike eest, mis ületavad käesolevas direktiivis sätestatud ajavahemikke. […]”
13.
Direktiivi artikkel 10 sisaldab lõppsätteid. Selle artikli lõige 2 sätestab:
„Kui käesoleva direktiivi praktilise rakendamisega tekivad raskused, teevad asjaomaste liikmesriikide pädevad asutused vastastikusel kokkuleppel vajalikud otsused, võttes eelkõige arvesse konventsioone ja ühenduse direktiive vastastikuse abi kohta.”
C. Siseriiklikud (kehtivad) õigusnormid
14.
Seadusega nr 2960/2001 vastu võetud tolliseadustiku artikkel 137 „Rikkumised. Karistused” sisaldab osasid „A. Ühenduse sõidukid”, „B.  Kolmandate riikide sõidukid” ja „C. Ühenduse ja kolmandate riikide sõidukid”. A ja C osa on sõnastatud järgmiselt:
„A. Ühenduse sõidukid
1.
Kui ei ole järgitud ühtegi käesoleva seadustiku artiklites 129 ja 130 nimetatud formaalsust, on ühenduse sõidukite omamine või kasutamine Kreekas elavate isikute poolt kerge tollieeskirjade rikkumine käesoleva seadustiku artikli 142 lõike 1 mõttes. Eespool nimetatud juhtudel on ette nähtud rahatrahv, mis arvutatakse sõidukile kohaldatavate maksude alusel.
2.
Eelmise lõigu sätteid kohaldatakse ka juhul, kui sõiduki saabumise kohta riiki on tollideklaratsioon esitatud, kuid maksu tasumise eest vastutav isik ei teata sellest tollile kolme kuu jooksul alates kuupäevast, kui registreerimismaks kuulub tasumisele, et seadustada sõiduki olukord.
3.
Lõike A1 sätteid ei kohaldata, kui enne eespool nimetatud rikkumise tuvastamist pädevate ametivõimude poolt teatavad asjaomased isikud endast vabatahtlikult tollile, et vastavalt juhtumile täita tolliformaalsused. Sellisel juhul määratakse käesoleva artikli lõikes A4 ette nähtud rahatrahvid. Kui asjaomane isik ei esita sõiduki riigi territooriumile saabumise kuupäeva tõendavat dokumenti, määratakse talle käesoleva artikli lõikes A4 ette nähtud rahatrahvi asemel rahatrahv summas 1500 eurot.
4.
Eespool nimetatud õigusrikkumisi käsitletakse kergete tollieeskirjade rikkumistena, mille eest on olenevalt juhtumist karistusena ette nähtud järgmised rahatrahvid.
a)
Artikli 129 lõigetes 1 ja 2 ette nähtud deklaratsiooni esitamata jätmise eest rahatrahv 300 eurot sõiduki kohta.
b)
Väljaspool artikli 129 lõikes 3 määratud tähtaega sõiduki kasutamise eest rahatrahv 1500 eurot sõiduki kohta, mida vähendatakse viiendiku võrra, kui sõiduki omanikul on õigus artiklis 132 sätestatud lõplikule maksuvabastusele.
c)
Artikli 136 lõikes 2 sätestatud tingimuste täitmata jätmisel rahatrahv 150 eurot.
d)
Käesoleva seadustiku artikli 130 lõikes 2 nimetatud erideklaratsiooni hilinenud esitamisel, sõiduki hilinenud tagastamisel, eksportimisel, hävitamisel või kasutamise takistamisel määratakse iga hilinenud päeva kohta rahatrahv järgmiselt:
JEEP-tüüpi erasõidukid:
—
töömahuga kuni 1600 cm3, 30 eurot;
—
töömahuga 1601 kuni 2000 cm3, 30 eurot;
—
töömahuga alates 2001 cm3, 60 eurot.
—
Veoautod sõltumata silindrite arvust, 20 eurot.
—
Mootorrattad sõltumata silindrite arvust, 10 eurot.
e)
Käesoleva seadustiku artikli 136 lõikes 4 ette nähtud tingimuse täitmata jätmisel või käesoleva seadustiku artikli 139 lõigetes 1 ja 2 sätestatud liiklemisloaga sõiduki hoidmise või kasutamise tähtaja ületamisel määratakse käesoleva artikli lõike A4 punktis d märgitud rahatrahv iga päeva kohta alates ajutise liiklemisloa lõppemisest.
f)
Käesoleva seadustiku artikli 130 lõikes 2 ette nähtud erideklaratsiooniga seotud registreerimismaksu hilinenud tasumine, kui deklaratsioon esitati hilinenult või tähtaegselt, määratakse rahatrahv iga päeva kohta, nagu on sätestatud eespool punktis d. Trahvi ei kohaldata, kui registreerimismaksu hilinenud tasumine ei toimunud sõiduki saaja süül.
g)
Maksuvabastuse õiguseta isiku poolt vastavalt käesoleva seadustiku artikli 133 lõikele 2 riigi territooriumil sõiduki juhtimise eest määratakse rahatrahv 700 eurot, kui maksuvabastust kasutav isik viibis rikkumise toimepanemise hetkel riigi territooriumil. Eespool nimetatud sõiduki kasutamine maksuvabastuse õiguseta isiku poolt toob kaasa käesoleva seadustiku artikli 133 viidatud tolliprotseduuri tühistamise, kui maksuvabastust kasutav isik ei asu hetkel, kui rikkumine toime pandi, riigi territooriumil, ja maksuvabastuse õiguseta isiku suhtes kohaldatakse käesoleva artikli lõike A1 sätteid. Ükski käesoleva artikli lõikes A4 ette nähtud rahatrahvidest ei või ületada asjaomasele sõidukile kohaldatavaid maksusid.
5.
Kohustus esitada tollile tõend, et käesoleva seadustiku artiklites 132 ja 133 sätestatud maksuvabastuse saamise tingimused on täidetud, lasub huvitatud isikutel.
B. Kolmandate riikide sõidukid
[…]
C. Ühenduse ja kolmandate riikide sõidukid
1.
Lisaks eelnevates lõigetes A1, A4, B4, B5 viidatud rahatrahvide määramisele võib toll, kes tuvastas õigusrikkumise, oma otsusega sõidukid ajutiselt konfiskeerida. Neid võib kasutada alles pärast määratud rahatrahvide ja võimalike teiste võlgnetavate tasude tasumist. Kui sõidukile ei tulda järgi kuue kuu jooksul alates otsusest, millega määrati lõplikud rahatrahvid, läheb sõiduk täielikult riigi omandusse ning määratud rahatrahvid kustutatakse 100% ulatuses.
2.
Kui artikli 125 lõikes 1 nimetatud sõidukeid kasutatakse enne registreerimismaksu tasumist, määrab pädev toll nende omanikele või valdajatele rahatrahvi, mille suurus on üks viiendik nendele sõidukitele kohaldatavast mootorsõidukimaksust.
3.
Käesoleva seadustiku artiklite 142 ja järgmiste artiklite sätteid, mis puudutavad tollieeskirjade rikkumist ja salakaubavedu, kohaldatakse ka ebaõige deklaratsiooni või võltsitud dokumentide esitamise korral, milles on märgitud sõidukite esmase kasutuselevõtmise aasta või saastet vähendav seade, millega viimased on varustatud, eesmärgiga vältida registreerimismaksu tasumist või tasuda väiksem maksusumma.
4.
Käesoleva seadustiku artikli 155 lõike 2 punktides g ja h märgitud rikkumisi kohaldatakse mutatis mutandis registreerimismaksu suhtes ja nende eest kohaldatakse karistusi vastavalt nimetatud seadustiku sätetele, mis puudutavad salakaubavedu.
5.
Käesoleva artikli sätteid kohaldatakse ka rikkumiste suhtes, mis tuvastati enne käesoleva seadustiku avaldamist Teatajas ja milles menetlus kriminaal- ja halduskohtutes või tollis või muudes pädevates ametkondades on veel pooleli, juhul kui huvitatud isikud taotlevad alates ametliku kutse saamisest kuue kuu jooksul nimetatud sätete kohaldamist nende suhtes, loobuvad muudest õiguskaitsevahenditest ja tasuvad nimetatud artiklis ette nähtud rahatrahvid või kõrgendatud maksud.
6.
Vastavalt rahandusministri määrusele võib käesoleva seadustiku neljanda osa sätete asjakohaseks rakendamiseks vastu võtta mis tahes täiendavaid siseriiklikke kontrollimeetmeid.”
III. Kohtueelne menetlus
15.
Komisjon on saanud mitmeid kaebusi meetmete kohta, mida Kreeka ametivõimud on võtnud seoses teistest liikmesriikidest pärit teatud transpordivahendite ajutise importimisega Kreekasse. Need kaebused puudutavad eelkõige olukordi, kus:
—
rahandusministri teenistuste poolt arestitud sõidukid maksuhalduri korraldusel konfiskeeritakse;
—
ajutiselt imporditud sõidukite kasutamiseeskirjade rikkumise eest määratakse kõrged rahatrahvid, millega kaasneb nõue tasuda kohe kõik maksud, mis tavaliselt tuleb tasuda alalise importimise korral;
—
kriminaalmenetlust alustatakse salakaubaveo süüdistuse alusel, mille eest on ette nähtud mitmeaastane vangistus;
—
lähtutakse eeldusest, et isikute kodakondsus määratleb nende elukoha; Kreeka ametivõimud näevad ette ebaproportsionaalse tõendamiskoormuse Kreeka kodanikele, kes soovivad tõendada, et on teise liikmesriigi residendid.
16.
Pärast nimetatud kaebuste saamist saatis komisjon 17. mail 1999 Kreeka Vabariigile märgukirja, milles teatas viimasele, et Kreeka Vabariik ei ole täitnud EÜ artiklist 90 ja direktiivist 83/182 tulenevaid kohustusi. Kreeka ametivõimud andsid oma vastuse 1. septembri 1999. aasta kirjas.
17.
Kuna komisjon leidis, et Kreeka Vabariik ei ole rikkumise lõpetamiseks võtnud piisavalt meetmeid, saatis ta 29. novembril 2000. aastal nimetatud liikmesriigile põhjendatud arvamuse. Kreeka Vabariik selgitas 21. veebruari 2001. aasta vastuses siseriiklike õigusnormide arengut ja halduspraktikat.
18.
Pärast nimetatud vastuse uurimist ja võttes arvesse selle valdkonna Kreeka õigusnorme, mida on muudetud pärast põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppemist, otsustas komisjon esitada käesoleva hagi, milles ta jääb üksnes nende väidete juurde, mis olid välja toodud põhjendatud arvamuses.
19.
Komisjon ja Kreeka valitsus kuulati ära 22. juunil 2006 toimunud kohtuistungil.
IV. Sissejuhatavad märkused
20.
Käesolev komisjoni hagi põhineb mitmetel kaebustel, mis saadeti komisjonile ja Euroopa Parlamendile seoses Kreekas toime pandud eeskirjade eiramisega. Komisjon toonitas kohtuistungil, et tema soov on juhtida tähelepanu asjaolule, et tegu on üldise praktikaga, mitte üksikjuhtumitega. Seetõttu palus ta Euroopa Kohtul anda hinnang mitte üksikjuhtumite, vaid üldisemalt probleemi kohta, mis seoses Kreeka ametivõimude halduspraktikaga tolliseaduste kohaldamisel pidevalt tekib.
21.
Kreeka valitsus ei ole komisjoni seisukohaga nõus. Tema arvates ei saa halduspraktika vastuolu direktiiviga tuvastada teatud kaebuste põhjal, mille eraisikud on komisjonile saatnud. Komisjon ei saa nõuda Euroopa Kohtult hinnangu andmist üksikjuhtumitele. Igal juhul asub Kreeka valitsus seisukohale, et üksnes liikmesriigi pädevatel ametivõimudel on õigus siseriiklike kohtute järelevalve all asjaolusid hinnata. Lisaks leiab Kreeka valitsus, et komisjoni toodud näited ei ole sobilikud olukorda iseloomustama.
22.
Komisjon, kes oma väiteid eespool nimetatud viisil esitas, palub Euroopa Kohtul tuvastada, et Kreeka halduspraktika ei ole direktiiviga taotletava eesmärgi suhtes ei üldises ega strukturaalses mõttes kooskõlas. Tundub, et komisjon palub Euroopa Kohtul anda hinnang, mis on analoogne hinnanguga kohtuasjas komisjon vs. Iirimaa, (
8
) mis puudutas jäätmedirektiivi.
23.
Selleks et Euroopa Kohtult saada selline vastus, nagu komisjon ootab, peavad olema täidetud eespool viidatud kohtuotsuses komisjon vs. Iirimaa esitatud tingimused. Euroopa Kohtu seisukoha kohaselt peab tõendama, et liikmesriigi ametiasutustel on välja kujunenud korduva ja kestva iseloomuga toimimistava, mis on vastuolus direktiivi sätetega. (
9
) Esiteks peab tegemist olema üldisema praktikaga või teatud rikkumisega, mis võib jääda korduma. Seejärel peab rikkumisolukord olema kestnud pikemat aega pärast ühenduse õigusest tuleneva konkreetse kohustuse jõustumist. Viimasena peab rikkumine olema avaldanud kahjulikku mõju kõnealuste ühenduse eesmärkide saavutamisele. (
10
) Olukorrad, mille komisjon on välja toonud, peavad andma piisava aluse, et saaks tuvastada, et tegu on strukturaalse rikkumisega.
24.
Komisjoni esitatud asjaolude hindamisel, millega viimane soovib tõendada teatava halduspraktika olemasolu, tuleb arvesse võtta asjaolu, et komisjon ei esita sellelaadset taotlust esmakordselt. Nagu ma käesoleva ettepaneku punktis 3 märkisin, on Euroopa Kohtul juba palutud anda hinnang sarnase halduspraktika kohta. Selles valdkonnas tehtud kohtuotsustest tuleneb, et Kreeka süsteem ja selle süsteemi rakendamispraktika tekitab asjaomase ühenduse õiguse seisukohalt teatud küsimusi.
25.
Komisjoni hagi sisaldab sisuliselt nelja alljärgnevat väidet, mida ma uurin nende esitamise järjekorras:
—
alalise elukoha määratlemise küsimus;
—
õigusnormide rikkumise eest määratavad ebaproportsionaalsed karistused;
—
ajutiselt imporditud sõidukite teistkordse varguse korral selliste maksude süstemaatiline nõudmine, mis on ette nähtud sõidukite alalisel importimisel;
—
direktiivi 83/182 kohaldamisega seotud problemaatika.
V. Analüüs
A. Alalise elukoha tõend
26.
Komisjon väidab, et Kreeka halduspraktika on vastuolus direktiivi 83/182 artikli 7 lõikega 2 ning süütuse presumptsiooniga, kuna see kehtestab alalise elukoha tõendamisel suurema tõendamiskoormuse. Kreeka ametivõimud käsitavad süstemaatiliselt Kreeka kodanikke, kelle sõidukid on registreeritud teises liikmesriigis, kui Kreeka residente, kelle alaline elukoht on Kreekas. Seetõttu on Kreeka kodanikel, kelle elukoht on teises liikmesriigis, eriti keeruline tõendada, et nende alaline elukoht ei ole Kreekas. Komisjon on muu hulgas saanud mitmeid kaebusi eraisikutelt, kes ei ole Kreeka kodanikud ja kellel on samuti esinenud raskusi oma alalise elukoha tõendamisega. Näiteks teiste liikmesriikide ametivõimude väljastatud tõendeid alalise elukoha tõendamisena ei aktsepteerita.
27.
Kreeka valitsus ei nõustu sellega, et pädevad ametivõimud kehtestavad direktiiviga 83/182 lubatust suurema tõendamiskoormuse. Samuti ei ole tõendamiskoormus Kreeka valitsuse arvates praktikas ümberpööratav ja see ei riku süütuse presumptsiooni. Kreeka haldusaparaat kasutab üksnes õiguspäraselt direktiivi artikli 7 lõikes 3 sätestatud võimalusi, mis puudutab tõendamiskoormust. Kahtluse korral – näiteks juhul, kui Kreeka kodanikud, kes on Kreekaga olulisel määral seotud – võivad pädevad ametivõimud nõuda selle sätte alusel mis tahes lisateabe või -tõendite esitamist.
28.
Direktiivi artikli 7 ülesehitusest nähtub, et siseriiklikud ametivõimud peavad põhimõtteliselt rahulduma selle sätte lõikes 2 nimetatud dokumentidega. Üksnes juhtudel, kui esineb objektiivsetel alustel põhinevaid tõsiseid kahtlusi, võivad nad nõuda täpsemaid tõendeid. Teisisõnu, siseriiklikud ametivõimud ei või lähtuda eeldusest, et lõike 2 kohaselt esitatud tõendid ei ole piisavad. Direktiivi artikkel 7 tugineb põhimõttele, mille kohaselt tuleb teise liikmesriigi ametivõimude väljastatud tunnistused lugeda usaldusväärseks. Vastupidisel juhul takistaks see tõsiselt isikute, teenuste ja kauba liikumist liikmesriikide vahel. Seetõttu tuleb objektiivsetest asjaoludest tulenevate tõsiste kahtluste korral direktiivi 83/182 artikli 7 lõikes 3 sätestatud võimaluse kasutamisele kehtestada ranged tingimused.
29.
Asjaolud, mille komisjoni välja tõi, võimaldavad järeldada, et Kreeka halduspraktikas kehtestatakse direktiivi 83/182 artikli 7 lõikes 3 sätestatud koormavam tõendamiskohustus enam-vähem süstemaatiliselt eelkõige Kreeka kodanikest isikute puhul. See tähendab, et teiste liikmesriikide ametivõimude väljastatavaid dokumentaalseid tõendeid ei arvestata alalise elukoha tõenditena. Sellisel juhul on komisjoni esitatud juhtumid näitlikud.
30.
Toon näitena kodanike Louloudakise ja Modinose juhtumid. Nende sõidukid arestiti salakaubana põhjusel, et pädev teenistus pidas nende alaliseks elukohaks Kreekat. Selle tulemusel määrati neile rahatrahv, mis Modino puhul ulatus 147000 euroni. Mõlemal juhul eirati täielikult dokumentaalseid tõendeid selle kohta, et nende elukoht on väljaspool Kreekat. Louloudakis esitas tõendeid, mis olid pärit Itaaliast ja sisaldasid teavet nii tema enda kui ka tema pereliikmete elu- ja töökoha kohta. Kreeka ametivõimud ei pööranud nendele dokumentidele mingit tähelepanu. Samamoodi Modinose puhul, kes on Küprosel sündinud Briti kodanik ja kes vaidlusaluste asjaolude ilmnemise ajal elas Saksamaal ning kellel samuti ei õnnestunud Kreeka ametivõime veenda selles, et tema elukoht ei ole Kreekas.
31.
Just Louloudakise ja Modinose kaebused annavad tunnistust praktikast, mille kohaselt Kreeka ametivõimud lähtuvad eeldusest, et isiku või tema pereliikme alaline elukoht on määratud tema kodakondsusega. Kreeka ametivõimud kehtestavad seega suurema tõendamiskoormuse, mis on ebaproportsionaalne.
32.
Järelikult on komisjoni väide põhjendatud.
B. Karistamise eeskirjad
33.
Komisjon väidab, et direktiivis sätestatud ajutise importimise protseduuri rikkumise puhul rakendatavad karistamise eeskirjad on ebaproportsionaalsed. Saabunud kaebustest on näha, et rahatrahvid võivad ulatuda kümnetesse tuhandetesse eurodesse. Seetõttu on karistuste ulatus ebaproportsionaalne, võttes arvesse mootorsõiduki ajutise importimise valdkonnas toime pandud rikkumise raskusastet.
34.
Komisjon väidab lisaks, et kõnealused sõidukid arestitakse kuni rahatrahvide tasumiseni. Kui menetlus kriminaal- või halduskohtutes või tollis või muudes ametkondades on veel pooleli, võib selline olukord kesta aastaid. Komisjon leiab, et see on vastuvõetamatu ja vastuolus põhiõigusega omandile.
35.
Komisjon lisab asjaolu, et karistuste määramisel ei võeta arvesse õigusrikkumise toime pannud isiku heausksust.
36.
Viimasena vaidlustab komisjon seadusega nr 2960/2001 vastu võetud tolliseadustiku artikli 137 C osa lõike 5, milles sätestatakse, et enne selle seaduse avaldamist tuvastatud rikkumiste puhul, mille puhul menetlus kriminaal- või halduskohtus või tollis või muudes pädevates ametkondades on veel pooleli, määratakse kergemaid karistusi, kui asjaomased isikud loobuvad muudest õiguskaitsevahenditest. Komisjon leiab, et see on vastuolus tõhusa õiguskaitse põhimõttega.
37.
Kreeka valitsus vaidleb komisjoni väidetele vastu, leides, et kuna ühenduse tasandil ei ole see valdkond ühtlustatud, siis on rahatrahvide suuruse määramine liikmesriikide pädevuses. Kuivõrd ükski ühenduse regulatsioon ei sätesta rikkumise eest konkreetset karistust, on liikmesriikidel vabadus ette näha karistusi oma suva järgi.
38.
Kreeka valitsus leiab lisaks, et karistused ei ole vastuolus proportsionaalsuse põhimõttega. Karistuste karmus on vajalik pettusega võitlemiseks. Tema sõnul on registreerimismaksud Kreekas võrreldes teiste liikmesriikidega väga kõrged, millega kaasneb võimalus, et sõidukeid hakatakse direktiivi alusel importima eesmärgiga vältida maksude ja teiste tasude maksmist. Järelikult on kõrged trahvid põhjendatavad pettusevastase võitlusega.
39.
Kehtiva ühenduse õiguse kohaselt on liikmesriikidel pädevus võtta vastu regulatsioone, mis puudutavad importimise valdkonnas toime pandud rikkumiste eest määratavaid karistusi, et eelkõige võidelda maksudest kõrvalehoidumisega. Samas on nad kohustatud teostama oma pädevust ühenduse õiguse üldpõhimõtteid järgides. (
11
) Euroopa Kohus on varem korduvalt selgitanud tingimusi, millele haldus- või kriminaalõiguslikud meetmed peavad vastama, et mitte kujutada endast takistust EÜ asutamislepinguga ette nähtud vabaduste kasutamisel. (
12
)
40.
Ma leian, et Euroopa Kohtu praktikat tuleb mõista järgmiselt. Kui tegu on üksnes haldusnormidega – näiteks teatamise ja tähtaegade osas –, mida tahtmatult on rikutud, peab määratav karistus olema kõnealuse suhteliselt kerge rikkumisega proportsionaalne. Üksnes siis, kui neid norme on rikutud selgelt tahtlikult eesmärgiga eirata siseriiklikke õigusnorme, on võimalikud raskemad karistused.
41.
Samuti tuleneb kohtupraktikast, et karistussüsteem peab olema läbipaistev. See tähendab, et eraldi võetuna suhteliselt kergete karistuste liitmine ei või kaasa tuua seda, et lõplikult määratav karistus kujuneb rikkumise tõsidust arvestades ebaproportsionaalseks.
42.
Lõpuks tuleneb kohtupraktikast, et väiksemaid tuvastatud rikkumisi tuleb menetleda sellise hoolikusega, et taastada asjaomase isiku olukord mõistliku aja jooksul nii, et garanteerida talle piisaval määral need õigused, mis tulenevad ühenduse õigusest.
43.
Tuleb uurida, kas Kreeka ametivõimude määratavad karistused, nagu komisjon väidab, on sedavõrd ebaproportsionaalsed, arvestades rikkumiste tõsidust, et võivad ohtu seada transpordivahendite ajutise importimisega seotud regulatsiooni.
44.
Karistamise eeskirjad näevad eelkõige ette järgmist:
—
kindlasummaline rahatrahv, (
13
)
—
rahatrahv, mille suurus määratakse silindrite arvu alusel, (
14
)
—
maksu suurendamine, mis võib olla kuni viis korda suurem sõidukile kohaldatavast mootorsõidukimaksust. (
15
)
45.
Lisaks nimetatud rahatrahvide määramisele võib toll, kes rikkumise tuvastas, sõidukid ajutiselt konfiskeerida. Sõidukid tagastatakse pärast tasumisele kuuluvate rahatrahvide ning muude maksude tasumist. (
16
)
46.
Viis, kuidas karistussüsteem on üles ehitatud, ei võimalda iseenesest järeldada, et tegu on asutamislepinguga kehtestatud vabaduste piiramisega. Küll aga, nagu nähtub komisjoni välja toodud kaebustest, kasutatakse eespool nimetatud sätteid praktikas selliselt, et nende kohaldamine on ebaproportsionaalne. Sõidukiomanikel ei ole kuigipalju võimalust tõendada oma süütust ja heausksust. Kahtluse korral rakendatakse nende suhtes kohe erinevaid meetmeid, nagu sõidukite arest. Samuti on lõplikud rahatrahvid erakordselt suured, kuna tegelikkuses karistused liidetakse. Lõpuks, menetluse lõpptulemuse osas püsib pikaajaline ebakindlus ning pärast sõidukite arestimist kulub nende tagasisaamiseks aega. (
17
) Karistuste selline liitmine on murettekitav, eriti lihtsamate haldusõigusrikkumiste korral.
47.
Pealegi näitavad ebaproportsionaalsete karistuste kohta esitatud arvukad kaebused, et halduskaristuste määramisel jätab Kreeka praktika täielikult arvestamata vaba liikumist kasutava isiku heausksuse. Euroopa Kohtu arvates aga tuleb õigusrikkujale karistuse määramisel viimase heausksust arvesse võtta, kui kohaldatavate eeskirjade määratlemisel tekib raskusi. (
18
)
48.
Viimasena tuleb uurida, kas seadusega nr 2960/2001 vastu võetud tolliseadustiku artikli 137 C osa lõige 5 vastab tingimustele, mis ühenduse õigus sätestab tõhusa õiguskaitse raames.
49.
Tõhusa õiguskaitse põhimõte on õiguse üldpõhimõte. (
19
) Esiteks sisaldab see põhimõte tingimust, mille kohaselt peab õiguskaitse olema tagatud seaduse alusel loodud iseseisva ja sõltumatu kohtu poolt ausas ja avalikus kohtumenetluses ning teiseks kohustab see siseriiklikke kohtuid tegema õiguskaitse tagamiseks koostööd.
50.
Tolliseadustiku artikli 137 C osa lõige 5 ei vasta kohtujärelevalve kriteeriumile seetõttu, et isikutel puudub võimalus kasutada õiguskaitsevahendeid. See säte näeb ette, et enne seaduse nr 2960/2001 avaldamist tuvastatud rikkumiste puhul, milles menetlus kriminaal- ja halduskohtutes, tollis või muudes pädevates ametkondades on veel pooleli, võib kohaldada kergemaid karistamise eeskirju, kui kaebaja loobub õiguskaitsevahenditest. See säte paneb asjaomase isiku dilemma ette, mille kohaselt ta kas laseb enda suhtes kohaldada selleks ette nähtud karistussüsteemi, mis on ebaproportsionaalne, või loobub õiguskaitsevahenditest ja seega ka õiguskaitsest. Olenemata sellest, milline on tema valik, toob Kreeka õigusnormide kohaldamine selles valdkonnas kaasa ühenduse õiguse rikkumise.
51.
Seega on ka käesolev komisjoni väide põhjendatud.
C. Ajutiselt imporditud sõidukite teistkordse varguse korral selliste maksude süstemaatiline sissenõudmine, mis on ette nähtud sõidukite alalisel importimisel
52.
Komisjon paneb Kreeka valitsusele süüks seda, et isikud, kelle ajutiselt imporditud sõiduk varastatakse teist korda, on kohustatud tasuma registreerimismaksu, just nagu oleks sõiduk alaliselt imporditud. Komisjoni arvates on selline praktika EÜ artikliga 90 vastuolus. Iga juhtumi puhul tuleb eraldi uurida, mis tingimustel sõiduk varastati. Mis tahes maksu saaks seega paremini kohandada tegelikule olukorrale.
53.
Kreeka valitsus märgib kostja vastuses, et taolist meedet ei kohaldata mitte üksnes imporditud toodete puhul, vaid igasuguste toodete puhul, millele kohaldatakse peatamismenetlust. Niisuguse sõiduki – imporditud või mitte – varguse korral, mille eest on maks tasutud ja mis on Kreekas registreeritud, ei nõuta rohkem ühtki maksu, kuna see on juba tasutud. Toodete puhul, millelt ei ole ühtki maksu veel tasutud ja mis on Kreeka territooriumil varastatud, maksuvabastust ette nähtud ei ole.
54.
Kreeka valitsus lisab, et ka direktiiv 83/182 ei näe varguse korral ette alalist maksuvabastust. Sel põhjusel võivad Kreeka ametivõimud nõuda registreerimismaksu tasumist juba alates esmakordsest vargusest, kuid nad teevad seda alles teistkordse varguse korral. Antud juhul ei kujuta see endast ühenduse kodanike ebasoodsamat kohtlemist, vaid ennetavat meedet süstemaatiliste maksupettustega võitlemisel.
55.
Käesolevas asjas on kõnealune säte ministri määruse D. 247/1988 artikli 12 lõige 1, mis on sõnastatud järgmiselt:
„Maksuvabastust kasutav isik, kes teatab vastavalt käesoleva määruse või määruse artiklis 18 viidatud sätetele ajutiselt imporditud sõiduki vargusest, ei ole kohustatud maksma tollimakse või teisi varastatud sõidukiga seotud makse ning tema suhtes ei kohaldata dekreetseaduses nr 346/74 ette nähtud sunnimeetmeid, tingimusel et maksuvabastust kasutav isik ei kasuta seda sõidukit edaspidi Kreekas ebaseaduslikult, ja kui on täidetud kõik järgmised tingimused:
[…]
d)
maksuvabastust kasutav isik ei ole teatanud eelnevalt mõne teise ajutiselt imporditud erasõiduki vargusest.”
56.
Poolte märkustest nähtub, et ministri määruse kontekst on järgmine: mootorsõiduki teistkordsest vargusest teatamisel eeldatakse, et tegemist on pettusega. Taolisel juhul oletatakse, et registreerimismaksu ja teiste maksude vältimine oli taotluslik. Sellest tulenevalt peavad varastatud sõidukiga seotud tollimaksud ja muud maksud olema makstud.
57.
Iseenesest on maksupettuse vältimiseks võetud asjakohased siseriiklikud meetmed õigustatud. Sellegipoolest ei või need meetmed takistada isikuid, kes heauskselt tegutsedes kasutavad oma õigust vabale liikumisele. Kui asjaomasel isikul puudub võimalus oma heausksust tõendada, kujutab see endast takistust. Kui isiku sõiduk on Kreekas varastatud – ning võib arvata, et auto vargus ei ole seal haruldasem kui teistes liikmesriikides –, ei naase ta kuigi kergesti Kreeka territooriumile mujal ühenduses registreeritud sõidukiga, kuna juhul, kui see peaks teistkordselt varastatama, ei kaota ta mitte üksnes oma sõidukit, vaid ta peab ka tasuma Kreeka tollimakse ja muid makse täies ulatuses. Kuna tal puudub igasugune võimalus süüst vabaneda, on tema vaba liikumine seega piiratud.
58.
Järelikult on komisjoni väide põhjendatud.
D. Kreeka ametivõimud ei kohalda direktiivi 83/182
59.
Komisjon paneb Kreeka valitsusele süüks seda, et viimane kohaldab teistes liikmesriikides registreeritud sõidukite suhtes kolmandatest riikidest pärit sõidukite ajutist importimist puudutavaid sätteid, kuigi peaks kohaldama direktiivi 83/182 sätteid. Komisjon viitab oma väite kinnituseks Kreeka maksuseadustiku artikli 133 lõikele 2.
60.
Kreeka valitsus lükkab komisjoni väite tagasi. Ta lisab, et ühenduse sõidukitele mõeldud soodsamat režiimi on laiendatud kolmandatest riikidest pärit sõidukitele. Järelikult kohaldatakse mõlemal juhul sõidukite ajutisel importimisel direktiivis 83/182 kirjeldatud korda.
61.
Esmalt tuleb viidata Kreeka maksuseadustiku artikli 133 lõikele 2, mis sätestab:
„Ühenduse sõidukid võivad ajutiselt asuda riigi territooriumil ilma, et neilt nõutaks registreerimis- ja käibemaksu […] tasumist. Sellise ajutise registreerimis- ja käibemaksust […] vabastuse andmisel kohaldatakse mutatis mutandis ajutise impordi tolliprotseduuri tähtaegu ja tingimusi, tingimusel et kolmandatest riikidest pärit ajutiselt imporditud sõidukid reeksporditakse.”
62.
Sellest sättest põhimõtteliselt ei nähtu, et Kreeka ametivõimud kohaldavad kolmandatest riikidest pärit sõidukite ajutist importimist puudutavaid sätteid, selle asemel et kohaldada direktiivi 83/182 sätteid. Järelikult ei kujuta Kreeka maksuseadustiku artikli 133 lõige 2 iseenesest direktiivi 83/182 rikkumist. Kui nimetatud Kreeka eeskirjade edasine kohaldamine on konkreetsem ja piiravam kui direktiivis 83/182 ettenähtu – ning sellele eespool mainitud rikkumised selgelt viitavad –, siis kolmandatest riikidest pärit sõidukite ajutist importimist puudutavate sätete samastamine direktiivi 83/182 sätetega kujutab kohe kindlasti rikkumist.
63.
Järelikult on ka see komisjoni väide põhjendatud.
VI. Ettepanek
64.
Seetõttu teen ma Euroopa Kohtule ettepaneku:
1.
Tunnistada põhjendatuks komisjoni väited, mis puudutavad:
—
alalise elukoha määratlemist nõukogu 28. märtsi 1983. aasta direktiivi 83/182/EMÜ ühest liikmesriigist teise ajutiselt imporditud teatavate transpordivahendite maksuvabastuse kohta ühenduses artikli 7 mõttes;
—
mootorsõidukite ajutise importimisega seotud eeskirjade rikkumisel Kreeka karistamise eeskirjade kohaldamist;
—
tõhusa õiguskaitse põhimõtte rikkumist;
—
ajutiselt imporditud sõidukite teistkordse varguse korral selliste maksude süstemaatilist nõudmist, mis on ette nähtud sõidukite alalise importimise puhul;
—
direktiivi 83/182 kohaldamist.
2.
Mõista kohtukulud välja Kreeka Vabariigilt.
(
1
)	Algkeel: hollandi.
(
2
)	EÜT L 105, lk 59; ELT eriväljaanne 09/01, lk 112.
(
3
)	Vt eelkõige 2. augusti 1993. aasta otsus kohtuasjas C-9/92: komisjon vs. Kreeka (EKL 1993, lk I-4467); 29. mai 1997. aasta otsus kohtuasjas C-389/95: Klattner (EKL 1995, lk I-2719) ja 12. juuli 2001. aasta otsus kohtuasjas C-262/99: Louloudakis (EKL 2001, lk I-5547).
(
4
)	Vt eelkõige eespool nimetatud kohtuotsus Louloudakis.
(
5
)	Direktiivi 83/182 artikkel 1.
(
6
)	Direktiivi 83/182 artikkel 3
(
7
)	Direktiivi 83/182 artikkel 7.
(
8
)	26 aprilli 2005. aasta otsus kohtuasjas C-494/01: komisjon vs. Iirimaa (EKL 2005, lk I-3331).
(
9
)	Ibidem (punkt 47).
(
10
)	Vt ka minu 23. septembri 2004. aasta ettepanek eespool viidatud kohtuasjas komisjon vs. Iirimaa (punktid 43–48).
(
11
)	Vt eespool viidatud kohtuotsus Loudalakis (punkt 67 ja viidatud kohtupraktika).
(
12
)	Vt eelkõige 11. novembri 1981. aasta otsus kohtuasjas 203/80: Casati (EKL 1981, lk 2595, punkt 27); 31. jaanuari 1984. aasta otsus liidetud kohtuasjades 286/82 ja 26/83: Luisi en Carbone (EKL 1984, lk 377); 21. septembri 1989. aasta otsus kohtuasjas 68/88: komisjon vs. Kreeka (EKL 1989, lk 2965) ja 16. detsembri 1992. aasta otsus kohtuasjas C-210/91: komisjon vs. Kreeka (EKL 1992, lk I-6735, punkt 20).
(
13
)	Vt eelkõige seadusega nr 2960/2001 vastu võetud tolliseadustiku artikli 137 A osa lõike 4 punkt b.
(
14
)	Vt eelkõige seadusega nr 2960/2001 vastu võetud tolliseadustiku artikli 137 A osa lõike 4 punkt d.
(
15
)	Vt eelkõige seadusega nr 2960/2001 vastu võetud tolliseadustiku artikli 137 C osa lõige 2.
(
16
)	Vt eelkõige seadusega nr 2960/2001 vastu võetud tolliseadustiku artikli 137 C osa lõige 1.
(
17
)	Vt eelkõige Louloudakise juhtumit, kes pärast kaheksat aastat pole endiselt oma sõidukit tagasi saanud.
(
18
)	Vt eespool 3. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Louloudakis (punkt 76).
(
19
)	15. mai 1986. aasta otsus kohtuasjas 222/84: Johnston (EKL 1986, lk 1651, punktid 18 ja 19).