62007CC0430
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
PAOLO MENGOZZI
esitatud 20. novembril 2008 (
1
)
Kohtuasi C-430/07
Exportslachterij J. Gosschalk & Zoon BV
versus
Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit
„Otsus 2000/764/EÜ — Veiste spongioosse entsefalopaatia testimine ja epidemioloogiline seire — Määrus (EÜ) nr 2777/2000 — Turutoetusmeetmed — Veterinaarmeetmed — Ühenduse toetus testide kulude osaliseks rahastamiseks — Direktiiv 85/73/EMÜ — Liikmesriikide võimalus rahastada liha kontrollimiseks kehtestatud riiklike lõivude või episootiliste haiguste tõrjeks kehtestatud lõivudega osa kuludest, mida ühendus ei kata”
Sissejuhatus
1.
Raad van State (Madalmaad) esitab käesoleva eelotsusetaotlusega Euroopa Kohtule küsimused, milles esiteks palutakse tõlgendada komisjoni 18. detsembri 2000. aasta määrust (EÜ) nr 2777/2000, millega võetakse vastu veiselihaturu erakorralised toetusmeetmed, (
2
) ja mis käsitlevad selle määruse artikli 2 lõike 2 kehtivust, ning milles teiseks palutakse tõlgendada nõukogu 29. jaanuari 1985. aasta direktiivi 85/73/EMÜ veterinaarinspektsiooni ja -kontrolli rahastamise kohta, mida hõlmavad direktiivid 89/662/EMÜ, 90/425/EMÜ, 90/675/EMÜ ja 91/494/EMÜ, (
3
) muudetud ja konsolideeritud nõukogu 26. juuni 1996. aasta direktiiviga 96/43/EÜ (
4
).
2.
Need küsimused kerkisid kohtuasjas, mille pooled on Exportslachterij J. Gosschalk & Zoon BV (edaspidi „Gosschalk”) ja Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit (Madalmaade põllumajandus-, loodus- ja toidukvaliteediminister), seoses 2001. aasta maikuust detsembrini Gosschalki ettevõttes tehtud veiste spongioosse entsefalopaatia (edaspidi „BSE”) testide eest lõivu võtmise otsuste õiguspärasusega.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigusnormid
3.
Nõukogu 17. mai 1999. aasta määruse (EÜ) nr 1258/1999 ühise põllumajanduspoliitika rahastamise kohta (
5
) artikli 1 lõige 2 sätestab:
„[Euroopa Põllumajanduse Arendus- ja Tagatisfondi] tagatisrahastu rahastab:
[…]
b)
sekkumisi põllumajandusturgude tasakaalustamiseks;
[…]
d)
teatavate veterinaarmeetmete, veterinaariaalaste kontrollmeetmete, loomahaiguste likvideerimise ja kontrolli programmide (veterinaarmeetmete) ning taimetervisemeetmetega seotud ühenduse rahalist toetust;
[…].”
4.
Määruse nr 1258/1999 artikli 2 lõige 2 näeb ette, et „[s]ekkumisi põllumajandusturgude tasakaalustamiseks, mida teostatakse vastavalt ühenduse eeskirjadele põllumajandusturgude ühise korralduse raames, rahastatakse artikli 1 lõike 2 punkti b kohaselt”. Lisaks sätestab artikli 3 lõige 2, et „[v]astavalt ühenduse eeskirjadele võetud veterinaar- ja taimetervisemeetmed rahastatakse artikli 1 lõike 2 punkti d kohaselt”.
5.
Nõukogu 17. mai 1999. aasta määruse (EÜ) nr 1254/1999 veise- ja vasikalihaturu ühise korralduse kohta (
6
) artikkel 38 näeb ette:
„1.   Kui ühenduse turul hinnad oluliselt tõusevad või langevad ja selline olukord tõenäoliselt jätkub, põhjustades turuhäireid või ähvardades neid esile kutsuda, võib võtta vajalikke meetmeid.
2.   Komisjon võtab käesoleva artikli üksikasjalikud rakenduseeskirjad vastu artiklis 43 sätestatud [komiteemenetluse] korras.”
6.
Määruse nr 1254/1999 artiklis 45 on nähtud ette, et veise- ja vasikalihaturu ühise korraldusega reguleeritud toodete suhtes kohaldatakse määrust nr 1258/1999 ja selle rakendussätteid.
7.
Nõukogu 11. detsembri 1989. aasta direktiivi 89/662/EMÜ veterinaarkontrollide kohta ühendusesiseses kaubanduses seoses siseturu väljakujundamisega (
7
) artiklis 1 on sätestatud, et liikmesriigid tagavad, et kauplemiseks ettenähtud teatavate loomsete saaduste, sealhulgas värske veise- ja vasikaliha veterinaarkontrolli ei viida enam läbi piiridel, vaid kooskõlas selle direktiiviga.
8.
Direktiivi 89/662 artikkel 9 näeb ette:
„1.   Iga liikmesriik teatab viivitamata teistele liikmesriikidele ja komisjonile zoonooside, haiguste puhangutest või muudest põhjustest oma territooriumil, mis võivad tõenäoliselt tõsiselt ohustada loomade või inimeste tervist ja mis ei ole direktiivis 82/894/EMÜ osutatud haiguste puhangud.
Päritoluliikmesriigid võtavad viivitamatult ühenduse eeskirjades sätestatud kontrolli- või ettevaatusabinõud, eelkõige määravad eeskirjades ettenähtud puhvervööndid või võtavad vastu muud meetmed, mida nad vajalikuks peavad.
Sihtliikmesriik või transiitliikmesriik, mis artiklis 5 osutatud kontrolli käigus teeb kindlaks esimeses lõigus osutatud haiguste või põhjuste olemasolu, võib vajaduse korral võtta ühenduse eeskirjades ettenähtud ettevaatusabinõud.
Kuni meetmete võtmiseni vastavalt lõikele 4 võib sihtliikmesriik tõsise ohu korral inimeste või loomade tervisele võtta ajutised kaitsemeetmed asjaomaste ettevõtete või episootilise haiguse puhul ühenduse eeskirjades ettenähtud kaitseala osas.
Liikmesriikide võetud meetmetest teatatakse viivitamatult komisjonile ja teistele liikmesriikidele.
[…]
4.   Komisjon vaatab kõikidel juhtudel olukorra võimalikult kiiresti läbi alalises veterinaarkomitees. Komisjon võtab vajalikud meetmed artiklis 17 ettenähtud korras artiklis 1 osutatud toodete kohta ja kui olukord seda nõuab, lähtetoodete või nendest toodetest saadud toodete kohta. Komisjon jälgib olukorda ning sama korda järgides muudab võetud otsuseid või tunnistab need kehtetuks sõltuvalt olukorra arengust.
[…].”
9.
Samamoodi näeb nõukogu 26. juuni 1990. aasta direktiiv 90/425/EMÜ, milles käsitletakse ühendusesiseses kaubanduses teatavate elusloomade ja toodete suhtes seoses siseturu väljakujundamisega kohaldatavaid veterinaar- ja zootehnilisi kontrolle, (
8
) ette teatavate elusloomade, sealhulgas veiste ja loomsete saaduste (välja arvatud värske liha) osas ette veterinaarkontrolli kaotamise piiridel ja eeskirjad, mille eesmärk on veterinaarkontrolli ühtlustamine. Selle direktiivi artiklis 10 on toodud sätted, mis vastavad täielikult direktiivi 89/662 artiklile 9.
10.
Direktiivi 89/662 artikli 9 lõike 4 ja direktiivi 90/425 artikli 10 lõike 4 alusel vastu võetud komisjoni 29. novembri 2000. aasta otsusega 2000/764/EÜ veiste testimise kohta spongioosse entsefalopaatia suhtes, millega muudetakse otsust 98/272/EÜ transmissiivse spongioosse entsefalopaatia epidemioloogilise seire kohta, (
9
) kiideti heaks läbivaadatud programm veiste testimiseks BSE suhtes, et laiendada teste, mida enne tehti vaid loomade mõningate riskigruppide suhtes, esimeses etapis kõikidele ohustatud üle 30 kuu vanustele veistele ja teises etapis üle 30 kuu vanustele veistele, kellel puuduvad kliinilised sümptomid ja kes tapetakse inimtoiduks. Selleks on otsuse 2000/764 artikli 1 redaktsioonis, mis tuleneb otsusest 2001/8, sätestatud:
„1.   Liikmesriigid tagavad, et kõiki üle 30 kuu vanuseid veiseid:
—
kelle suhtes kohaldatakse nõukogu direktiivi 64/433/EMÜ [ (
10
)] artikli 2 punktis n määratletud „spetsiaalset hädatapmist”, või
—
kes tapetakse kooskõlas direktiivi 64/433/EMÜ I lisa VI peatüki punkti 28 alapunktiga c,
kontrollitakse alates 1. jaanuarist 2001 ühe otsuse 98/272/EÜ IV lisa A-osas osutatud kiirtesti abil.
[…]
2.   Liikmesriigid tagavad, et kõiki üle 30 kuu vanuseid veiseid, kes on surnud põllumajandusettevõttes või vedamisel, kuid keda ei ole tapetud inimtoiduks, kontrollitakse alates 1. jaanuarist 2001 vastavalt otsuse 98/272/EÜ I lisa A-osale.
3.   Liikmesriigid tagavad, et kõikidele üle 30 kuu vanustele veistele, kes kuuluvad korralisele tapmisele inimtoiduks, tehakse hiljemalt 1. juulist 2001 otsuse 98/272/EÜ IV lisa punktis a loetletud heakskiidetud kiirtest.
[…].” [mitteametlik tõlge]
11.
Määruse nr 1254/1999 artikli 38 lõike 2 alusel vastu võetud määrus nr 2777/2000, mida kohaldati selle artikli 11 alusel alates 2001. aasta 1. jaanuarist kuni 30. juunini, sätestab eelkõige järgmist:
„Artikkel 2
1.   Pärast 1. jaanuari 2001 ühenduses tapetud üle 30 kuu vanuste veiste liha võib inimtoiduks ühenduses või ekspordiks kolmandasse riiki lubada vaid siis, kui otsuse 98/272/EÜ IV lisa A-osas osutatud heakskiidetud [BSE] kiirtesti tulemus on negatiivne.
2.   Ühendus kaasrahastab lõikes 1 osutatud teste. Ühenduse rahaline toetus on 100% diagnostikaseadmete ja reaktiivide ostukuludest (ilma käibemaksuta) summas kuni 15 eurot testi kohta, mis tehakse sellistele loomadele ette nähtud testide puhul, kes enne otsuse 2000/764/EÜ artikli 1 lõikes 3 ette nähtud kohustusliku testprogrammi jõustumist ning igal juhul enne 1. juulit 2001 tapetakse.
Kaasrahastamine ei hõlma teste, mis tehakse:
—
otsuse 2000/764/EÜ artikli 1 lõikes 1 osutatud loomadele;
—
käesoleva määruse artikli 3 lõikes 3 sätestatud kokkuostukavaga hõlmatud loomadele.
Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed, et vältida ühenduse eelarvest topeltmaksete tegemist.
Artikkel 3
1.   Liikmesriik ostab tapmiseks ja täielikuks hävitamiseks kokku kõik üle 30 kuu vanused loomad, kelle tootja või tootja esindaja on talle esitanud, ilma et ta peaks tegema artikli 2 lõikes 1 osutatud testi.
[…]
4.   Liikmesriikidele, kes tõendavad komisjonile, et nad suudavad teha piisavalt artikli 2 lõikes 1 osutatud teste üle 30 kuu vanuste loomade tavapärasel hulgal tapmisel, võib komisjon anda määruse (EÜ) nr 1254/1999 artiklis 43 sätestatud korras õiguse peatada lõikes 1 sätestatud kokkuostukava rakendamine, kui ei ole tehtud lõikes 3 nimetatud otsust.
[…]
Artikkel 10
Käesoleva määruse alusel võetud meetmeid peetakse sekkumisteks määruse (EÜ) nr 1258/1999 artikli 1 lõike 2 tähenduses.
[…].” [mitteametlik tõlge]
12.
Komisjon tegi määruse nr 2777/2000 artikli 3 lõike 4 alusel 3. jaanuari 2001. aasta otsuse 2001/3/EÜ, millega sätestatakse määruse (EÜ) nr 2777/2000 alusel veiselihasektori erimeetmed Taanis ja Madalmaades (
11
) ning millega Madalmaadel lubati lõpetada selle määruse artiklis 3 ette nähtud kokkuostukava rakendamine.
13.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2001. aasta määrus (EÜ) nr 999/2001, millega sätestatakse teatavate transmissiivsete spongioossete entsefalopaatiate vältimise, kontrolli ja likvideerimise eeskirjad (
12
) ning mida kohaldatakse alates 1. juulist 2001, näeb ette seiresüsteemi, mille keskmes on eelkõige liikmesriikidele selle määruse artikli 6 lõikega 1 kehtestatud kohustus viia igal aastal vastavalt selle määruse III lisa peatükile A ellu eelkõige BSE seire programm. See programm, mida kohaldatakse eelkõige üle 30 kuu vanustele veistele, kes kuuluvad korralisele tapmisele inimtoiduks, hõlmab kiirtestide abil testimist.
14.
Nõukogu 26. juuni 1990. aasta otsuses 90/424/EMÜ kulutuste kohta veterinaaria valdkonnas (
13
) on sätestatud kord, mis reguleerib ühenduse rahalist toetust järgmise suhtes: inspekteerimisabinõud veterinaaria valdkonnas ning loomahaiguste likvideerimise ja seire programmid. Selle otsuse artikli 24 lõige 1 näeb ette ühenduse finantsmeetme sama otsuse lisas loetletud haiguste likvideerimiseks ja seireks, kusjuures nende haiguste seas on „[mujal hõlmamata] zoonoosi ja episootia” hulka arvatud BSE. See meede kujutab artikli 24 lõigete 3 ja 4 kohaselt endast rahalist toetust üksikule programmile, mille asjaomane liikmesriik on komisjonile esitanud ja mille komisjon on heaks kiitnud. Lisaks näeb otsuse 90/424 artikkel 27 ette, et ühendus „toetab veterinaarinspektsiooni tõhususe parandamist”, eelkõige andes rahalist toetust zoonoosi ennetamise eesmärgil tehtavaks kontrolliks. Selline toetus kujutab sama otsuse artiklite 29 ja 30 kohaselt endast rahalist toetust, mida liikmesriigid võivad taotleda, kui on kehtestatud ühenduse eeskirjad zoonoosi tõrjeks, igale siseriiklikule tõrjekavale, mis on komisjonile esitatud ja mille komisjon on heaks kiitnud.
15.
Otsuse 90/424 ja eelkõige selle artikli 24 alusel tehtud komisjoni 30. novembri 2000. aasta otsusega 2000/773/EÜ, millega kiidetakse heaks liikmesriikide esitatud BSE seire programmid aastaks 2001 ning määratakse kindlaks ühenduse rahalise toetuse suurus, (
14
) suurendati ühenduse rahalist toetust nendele programmidele, mis oli esialgu ette nähtud komisjoni 13. oktoobri 2000. aasta otsusega 2000/639/EÜ (
15
). Nendes programmides, mis tuli esitada enne 1. juunit 2000, ei saanud nimelt arvesse võtta kohustusi, mis olid seotud läbivaadatud programmiga BSE kiirtestide tegemiseks (edaspidi „BSE kiirtestid”), mille komisjon võttis vastu sama aasta 6. detsembril otsusega 2000/764. Seega on otsuse 2000/773 artiklis 17 sätestatud, et „[ü]henduse rahaline toetus katab lisaks […] heaks kiidetud programmides ette nähtud meetmetele otsuse 2000/764/EÜ artikli 1 lõike 3 kohaselt tehtud testid, tingimusel et neid teostanud liikmesriik esitab komisjonile hiljemalt 15. juuniks 2001 muudetud programmi”. [mitteametlik tõlge]
16.
Komisjoni 3. juuli 2001. aasta otsusega 2001/499/EÜ, millega muudetakse otsuseid 2000/639/EÜ ja 2000/773/EÜ, mis käsitlevad ühenduse rahalist toetust liikmesriikide esitatud BSE seire programmidele aastaks 2001, (
16
) kusjuures esimene otsus tehti samuti otsuse 90/424, eelkõige selle artikli 24 alusel, muudeti igale programmile ette nähtud ühenduse rahalise toetuse ülemmäära jälle, võttes arvesse määrusega nr 999/2001 kehtestatud BSE seire laiendatud programmi.
17.
Otsusega 2001/499 asendatud otsuse 2000/773 artikkel 18 näeb ette, et „ühenduse toetus […] heaks kiidetud programmidele on:
—
100% diagnostikaseadmete ja reaktiivide ostuhinnast (ilma käibemaksuta) summas kuni 30 eurot testi kohta, mis tehakse ajavahemikul 1. jaanuarist kuni 31. detsembrini 2001 otsuse 2000/764/EÜ artikli 1 lõigetes 1 ja 2 nimetatud loomade suhtes,
—
[…],
—
100% diagnostikaseadmete ja reaktiivide ostuhinnast (ilma käibemaksuta) summas kuni 15 eurot testi kohta, mis tehakse ajavahemikul 1. juulist kuni 31. detsembrini 2001 määruse (EÜ) nr 999/2001 III lisa peatüki A punktides 2.2, 4.2 ja 4.3 nimetatud loomade suhtes”, kusjuures punkt 2.2 käsitleb „üle 30 kuu vanuseid veiseid, kes kuuluvad korralisele tapmisele inimtoiduks” (
17
).
18.
Madalmaade BSE seire programmile mõeldud ühenduse rahalise toetuse maksimumsummaks ajavahemikul 2001. aasta 1. jaanuarist 31. detsembrini oli otsuse 2001/449 kohaselt 5245000 eurot.
19.
Lõpuks kehtestati direktiiviga 85/73, (
18
) mida on muudetud ja konsolideeritud direktiiviga 96/43 (edaspidi „direktiiv 85/73”), muu hulgas direktiividega 89/662 ja 90/425 hõlmatud loomade veterinaarinspektsiooni ja -kontrolli rahastamise ühtlustatud normid, et kõrvaldada konkurentsimoonutusi, mis võivad kaasneda sellega, et liikmesriigid võtavad erinevas vormis rahastatud lõive.
20.
Direktiivi 85/73 artikkel 1 kohustab liikmesriike „taga[ma] vastavalt A lisas sätestatud korrale, et kõnesolevas lisas loetletud toodete inspekteerimiste ja kontrollide käigus tekkivate kulude katteks nõutakse sisse ühenduse lõiv […]”, kusjuures nende toodete hulgas on värske veise- ja vasikaliha, mida käsitletakse direktiivis 64/433.
21.
Direktiiv 85/73 näeb lisaks eelkõige ette:
„Artikkel 4
1.   Kuni ühenduse lõive reguleerivate sätete vastuvõtmiseni tagavad liikmesriigid artiklitega 1, 2 ja 3 hõlmamata inspekteerimise ja kontrolli finantseerimise.
2.   Lõike 1 kohaldamisel võivad liikmesriigid kohaldada riiklikku lõivustamist vastavuses ühenduse lõivude põhimõtetega.
Artikkel 5
1.   Ühenduse lõivud kehtestatakse tasemel, millega kaetakse järgmised pädeva asutuse kantavad kulud:
—
inspektsiooniteenistuse palga- ja sotsiaalkindlustuskulud,
—
kontrolli ja inspekteerimise läbiviimise halduskulud, mis võivad sisaldada ka inspektorite täiendõppekulusid, artiklites 1, 2 ja 3 osutatud kontrolli ja inspekteerimise teostamisel.
[…]
3.   Liikmesriigid võivad kehtestada ühenduse lõivudest kõrgemaid lõive tingimusel, et liikmesriigis kehtestatud kogulõiv ei ületa tegelikke inspekteerimiskulusid.
4.   Ilma et see piiraks ühenduse lõivude sissenõudmiseks volitatava ametiasutuse valikut, asendavad ühenduse lõivud kõik muud liikmesriikide riiklike, regionaalsete või kohalike asutuste poolt kehtestatud tervisekaitseinspektsioonide tasud või lõivud inspektsioonide ja kontrollide osas, millele osutatakse artiklites 1, 2 ja 3, ning nende tõendamise osas.
Käesolev direktiiv ei välista liikmesriikide õigust kehtestada loomakatku ja episootiliste ja enzootiliste haiguste tõrjele suunatud lõive.”
Siseriiklikud õigusnormid
22.
Madalmaades kehtestati kohustus teha BSE kiirtestid kõikidele üle 30 kuu vanustele veistele, kes kuuluvad tapmisele inimtoiduks, nagu on nähtud ette otsuse 2000/764 artikli 1 lõikes 3, alates 2001. aasta 1. jaanuarist Minister van Welzijn, Volksgezondheid en Cultuur’i (Madalmaade heaolu-, tervishoiu- ja kultuuriminister) 1994. aasta määrusega testimise kohta (Onderzoekingsregulatief 1994), (
19
) muudetud Minister van Volksgezondheid, Welzijn en Sport’i (Madalmaade tervishoiu-, heaolu- ja spordiminister) 15. detsembri 2000. aasta määrusega, millega muudetakse 1994. aasta määrust diagnoosimise kohta (Wijziging Onderzoekingsregulatief 1994) (
20
). Viimase määruse seletuskirjas viidatakse otsusele 2000/764, mille ülevõtmiseks see mõeldud on, ning rõhutatakse, et Madalmaad otsustasid täita juba alates 2001. aasta 1. jaanuarist kohustust, mille eespool nimetatud otsus kehtestab alles 2001. aasta 1. juulist, nimelt kohustust teha BSE kiirteste ka veistele, kellel ei ole kliinilisi sümptomeid ja kellel haigust ei kahtlustata. Niisuguse ennetamise eesmärk oli väidetavalt see, et Madalmaad ei oleks kohustatud kohaldama määruses nr 2777/2000 sätestatud veiste kokkuostukava. Madalmaade valitsus on käesolevas menetluses öelnud, et nimetatud õigusnormid käsitlevad ainult liha, mis on mõeldud siseriiklikule turule.
23.
Lisaks keelati Minister van Landbouw, Natuurbeheer en Visserij (Madalmaade põllumajandus-, loodus- ja kalandusminister) 1985. aasta määruse värske liha ja lihasaaduste ekspordi kohta (Regeling uitvoer vers vlees en vleesbereidingen 1985, edaspidi „ekspordimäärus”) (
21
) artikli 2a lõike 1 punktiga y, mis lisati sama ministri 21. detsembri 2000. aasta määrusega, millega muudetakse 1985. aasta määrust värske liha ja lihasaaduste ekspordi kohta (Wijziging Regeling uitvoer vers vlees en vleesbereidingen 1985), (
22
) alates 2001. aasta 1. jaanuarist eksportida üle 30 kuu vanuste veiste liha, kellele ei ole tehtud ühte otsuse 98/272 IV lisa A-osas nimetatud kiirtesti või kellele tehtud üks kiirtest osutus positiivseks. Selle teise määruse seletuskirjas viidatakse otsusele 2000/764, eelkõige selle artikli 1 lõikele 3, milles on märgitud, et selle määrusega lisatud õigusnormi muudatuse eesmärk on kehtestada kohustus teha nendele veistele nimetatud testid tapamajades, mille toodang on mõeldud ekspordiks, ning rõhutatakse, et kuna Madalmaade Kuningriik suudab neid teste piisavalt teha, ei kohaldata tema suhtes eespool kirjeldatud kokkuostukava.
24.
Vastavalt 1993. aasta määrusele liha ja lihasaaduste kontrollimäärade kohta (Regeling tarieven keuring vlees en vleesprodukten 1993, edaspidi „tariifimäärus”) (
23
) kanti BSE kiirtestide kulud kuni 31. märtsini 2001 täielikult siseriiklike asutuste poolt, välja arvatud ühenduse toetus diagnostikaseadmete ja reaktiivide ostmiseks summas kuni 15 eurot testi kohta. Alates 2001. aasta 1. aprillist võeti 30. märtsi 2001. aasta (
24
) ja 1. novembri 2001. aasta (
25
) ministrite määrustega muudetud tariifimääruse artikli 3b alusel nende testide tegemise eest üle 30 kuu vanustele veistele ettevõtjatelt 70 Hollandi kuldna (mis vastab 31,76 eurole) suurust lõivu looma kohta. Alates 2002. aasta 1. jaanuarist jäeti nende testide kulud, mis on Madalmaade valitsuse sõnul keskmiselt 198,35 Hollandi kuldnat (90 eurot), seevastu täielikult ettevõtjate kanda.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
25.
Minister van Landbouw, Natuurbeheer en Visserj (Madalmaade põllumajandus-, loodus- ja kalandusminister) määras 22. veebruari 2002. aasta, 8. märtsi 2002. aasta ja 19. aprilli 2002. aasta otsustega Gosschalkile kogusumma 1681279,12 eurot BSE kiirtestide eest, mis Rijksdienst voor de Keuring van Vee en Vlees (riiklik karja- ja lihainspektsioon) tegi tema ettevõtte üle 30 kuu vanustele veistele ajavahemikul 2001. aasta maist detsembrini, kusjuures ühe katse hind oli 31,76 eurot.
26.
Kui nende otsuste peale haldusorganile esitatud vaie rahuldamata jäeti, vaidlustas Gosschalk need pädevas siseriiklikus halduskohtus, väites sisuliselt, et vastustajaks olev minister ei võinud jätta BSE kiirtestide kulusid lõivu sissenõudmise kaudu isegi osaliselt tema kanda, sest ühenduse õiguse kohaselt tuli need kulud kanda riiklikest vahenditest.
27.
Tekkinud vaidluses, mis läbis mitu etappi, pidas Raad van State vajalikuks esitada Euroopa Kohtule 17. septembri 2007. aasta eelotsusetaotlusega järgmised küsimused:
„1.
Kas määruse nr 2777/2000 […] artikli 2 lõikes 1 sätestatud testideks loetakse BSE teste, mis olid alates 2001. aasta 1. jaanuarist kohustuslikud vastavalt [ekspordimäärusele], millega rakendati otsuse 2000/764/EÜ […] artikli 1 lõige 3?
2.
Kas jaatava vastuse korral tuleb määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõiget 1 käsitada sekkumisena veiselihaturu tasakaalustamiseks (turutoetusmeede) määruse nr 1258/1999 […] artikli 1 lõike 2 punkti b tähenduses või teatava veterinaarmeetmena selle sätte punkti d tähenduses või saab seda käsitada samal ajal nii sekkumisena kui ka meetmena?
3.
Kui tegemist on (ka) turutoetusmeetmega, kas see tähendab siis seda, et Euroopa Kohtu 30. septembri 2003. aasta otsust kohtuasjas C-239/01[ (
26
).] arvesse võttes peab tehtud teste rahastama eranditult ühendus ning et seetõttu on määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõige 2 osas, milles see sätestab, et ühendus rahastab BSE testide kulusid vaid osaliselt, vastuolu tõttu määrusega nr 1254/1999 tühine?
4.
Kas määrus nr 2777/2000 – eeldusel, et selle artikli 2 lõige 2 on kehtiv – keelab liikmesriikidel jätta BSE testide tegemise kulud ettevõtjate kanda?
5.
Kas direktiivi […] 85/73/EMÜ […] artikli 5 lõike 4 teist lõiku niisugusena, nagu seda on muudetud ja konsolideeritud määrusega 96/43/EÜ, tuleb tõlgendada nii, et see direktiiv ei keela liikmesriikidel kehtestada BSE testide kulude kandmiseks lõivu? Kui vastus on jaatav, siis millistele nõuetele peab BSE testidele kehtestatud lõiv vastama?”
Õiguslik analüüs
28.
Esimesed neli eelotsuse küsimust käsitlevad 2001. aasta 1. jaanuarist kuni 30. juunini kehtinud määruse nr 2777/2000 sätteid. Eelotsusetaotluse esitanud kohus ise täpsustas, et need on asjakohased ainult seoses BSE testidega, mis tehti Gosschalkis 2001. aasta mais ja juunis, aga mitte seoses nendega, mis ta tegi selle aasta teisel poolel. Viies küsimus puudutab seevastu kõiki BSE teste, millega on tegemist siseriiklikus menetluses.
Esimesed kolm eelotsuse küsimust
Sissejuhatavad märkused
29.
Nagu teada, peab EÜ artikliga 234 kehtestatud kohtute koostöö raames eelotsusetaotluse esitanud kohus, kelle ülesanne on teha otsus põhikohtuasjas, kohaldama juhtumi suhtes asjakohaseid ühenduse õigusnorme, samal ajal kui Euroopa Kohus peab tegema otsuse nende normide tõlgendamise või kehtivuse kohta.
30.
Raad van State esitatud esimest eelotsuse küsimust tuleb seega mõista nii, et sellega püütakse saada Euroopa Kohtult selgitusi BSE testi mõiste kohta määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõike 1 tähenduses, et see siseriiklik kohus saaks hinnata, kas 2001. aasta mais ja juunis ekspordimääruse kohaselt Gosschalki üle 30 kuu vanuste korralisele tapmisele kuuluvatele veistele tehtud BSE testid kuuluvad selle mõiste alla või mitte.
31.
Teises eelotsuse küsimuses tahab Raad van State teada, kas nimetatud õigusnorm, eelkõige selles kehtestatud tingimus, mille kohaselt tuleb liha turustamiseks teha BSE test, kujutab endast sekkumist turu toetamiseks määruse nr 1258/1999 artikli 1 lõike 2 punkti b tähenduses või teatavat veterinaarmeedet selle määruse artikli 1 lõike 2 punkti d tähenduses või siis korraga nii ühte kui ka teist.
32.
Kolmanda eelotsuse küsimuse esimese osaga tahetakse juhul, kui määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõige 1 kujutab endast (ka) sekkumist turu toetamiseks, teada, kas käsitletavaid teste peab rahastama eranditult ühendus.
33.
Need küsimused esitati, et kontrollida, kas eelotsusetaotluses välja pakutud tõlgendus, mille kohaselt kujutab määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõige 1 osas, milles sellega kehtestatakse üle 30 kuu vanuste veiste liha inimtoiduks turustamise puhul tingimus, et BSE kiirtesti tulemus peab olema negatiivne, et taastada tarbijate usaldus veise- ja vasikaliha suhtes, endast samasugust sekkumist turu toetamiseks nagu sama määruse nr 2777/2000 artikli 3 lõikes 1 kirjeldatud kokkuostukava, mille puhul peab sellise testi tegemise kulud erinevalt veterinaarmeetmest kandma vastavalt määrustele nr 1254/1999 ja nr 1258/1999 eranditult ühendus.
34.
Käesolevas menetluses on nimelt selge ja ka eelotsusetaotluses viidatud kohtuotsusest Saksamaa vs. komisjon (
27
) ilmneb, et rahalised kohustused, mis tulenevad põllumajandusturgude ühise korralduse raames ühenduse õigusnormide alusel turu toetamise eesmärgil toimunud sekkumistest, kannab määruse nr 1258/1999 artikli 1 lõike 2 punkti b ja artikli 2 lõike 2 kohaselt täielikult ühendus, samal ajal kui ühenduse õigusnormide alusel võetud veterinaar- ja taimetervisemeetmetega seotud kulude puhul maksab ühendus määruse nr 1258/1999 artikli 1 lõike 2 punkti d ja artikli 3 lõike 2 kohaselt ainult rahalist toetust.
35.
Kolmanda eelotsuse küsimuse teises osas palutakse Euroopa Kohtul seejärel teha määrust nr 1254/1999 arvesse võttes otsus, kas määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõige 2 on osas, milles nähakse ette, et ühendus kannab BSE testidega seotud kulud üksnes osaliselt, kehtiv.
Meetmed, mis ühendus võttis 2000. aasta novembris ja detsembris
36.
Ühenduse sekkumine, et tõrjuda BSE levikut, mis 1990. aastatel järk-järgult kasvas, intensiivistus märkimisväärselt 2000. aasta lõpus seoses sellega, et esiteks täiustusid BSE testid ning teiseks levisid ühenduse mitmes riigis BSE juhtumid ja inimestele kandus BSE-ga seotud Creutzfeld-Jakobi tõve uus vorm, nii et tarbijate usaldus veise- ja vasikaliha ohutusse kadus. Ühe tähtsa meetmete paketi võttis ühendus vastu 2000. aasta novembris ja detsembris. Piirdun järgnevalt sellega, et meenutan vaid neid meetmeid, mis on käesolevas menetluses asjakohased.
37.
29. novembril 2000 kiideti otsusega 2000/764 erandkorras heaks läbivaadatud programm veiste testimiseks BSE suhtes. See liikmesriikidele suunatud programm jagunes kaheks etapiks. Esimeses etapis nähti ette BSE kiirtestide kohustuslik läbiviimine alates 2001. aasta 1. jaanuarist kõikidele üle 30 kuu vanustele veistele, kelle suhtes kohaldatakse spetsiaalset hädatapmist või kellel esineb tapmisel kliinilisi sümptomeid, ning juhuslikule valimile põllumajandusettevõttes või vedamise ajal surnud veistest, keda ei tapeta inimtoiduks (eespool viidatud otsuse artikli 1 lõiked 1 ja 2), samal ajal kui teises etapis laienes BSE kiirtestide läbiviimise kohustus alates hiljemalt 2001. aasta 1. juulist kõikidele üle 30 kuu vanustele veistele, kes tapetakse korraliselt inimtoiduks (sama otsuse artikli 1 lõige 3). (
28
)
38.
30. novembril 2000 nähti otsusega 2000/773 ette ühenduse rahaline toetus peale BSE testide, mis tehakse 2001. aasta 1. jaanuarist 31. detsembrini otsuse 2000/764 (artikkel 18 (
29
)) artikli 1 lõigetes 1 ja 2 nimetatud veistele, ka nende testide puhul, mis tehakse 2001. aasta 1. juulist 31. detsembrini vastavalt otsuse artikli 1 lõikele 3 (artiklid 17 ja 19 (
30
)).
39.
18. detsembril 2000 võttis komisjon seega vastu määruse nr 2777/2000, mille põhjenduses 1 märgitakse sügavat kriisi ühenduse veise- ja vasikalihaturul, mille on põhjustanud BSE ning selle liha tarbimise, tootmise ja tootmishindade oluline langus. Nimetatud määrusega kehtestati määruse nr 1254/1999 artikli 38 lõike 1 alusel selle turu „erakorralised toetusmeetmed”.
40.
Kokkuvõttes on tegemist kolme tüüpi meetmetega: i) keeld lubada inimtoiduks üle 30 kuu vanuste veiste liha, kes on tapetud ühenduses pärast 2001. aasta 1. jaanuari, kui neile ei ole tehtud BSE teste, mille tulemus on negatiivne (artikli 2 lõige 1); ii) kõikide tootja toodud üle 30 kuu vanuste veiste tootmisest kõrvaldamine – ühenduse kaasrahastatava liikmesriikide kokkuostukava abil – ja hilisem hävitamine (artiklid 3 ja 4); iii) BSE testide ühenduse kaasrahastamine ulatuses, mida täpsustan tagapool (artikli 2 lõige 2).
Hinnang
41.
Esimene eelotsuse küsimus, milles Euroopa Kohtul palutakse määratleda BSE testi mõistet määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõike 1 tähenduses, on seotud esimese meetmega.
42.
Selles õigusnormis nimetatud BSE testid on – nagu selles spetsiaalselt täpsustatud – niisugused, mis viidi läbi „komisjoni otsuse 98/272/EÜ IV lisa A-osas osutatud heakskiidetud meetodi abil” (
31
)„üle 30 kuu vanustele veistele”, kes tapetakse inimtoiduks. Tegemist on niisiis mõistega, mis hõlmab otsuse 2000/764 artikli 1 lõikega 3 hõlmatud kohustuslikke BSE teste, piirdumata siiski nendega ja hõlmates eelkõige ka BSE teste, mis viidi läbi samade meetoditega ja samadel loomadel vabatahtlikult väljaspool selle otsuse elluviimiseks vastu võetud kohustuslike BSE testide programmi.
43.
Kui määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõikes 1 nimetatud BSE testi mõiste on niiviisi määratletud, peaks eelotsusetaotluse esitanud kohus asuma õigusnormide kohaldamisel seisukohale, et Madalmaade õigusnormidega otsuse 2000/764 artikli 1 lõike 3 ülevõtmiseks alates 2001. aasta 1. jaanuarist selle veiste kategooria puhul kohustuslikuks muudetud BSE testid kuuluvad selle mõiste alla, nagu järeldasid üksmeelselt Gosschalk, Madalmaade valitsus ja komisjon.
44.
See järeldus tähendab siiski ainult seda, et selle kategooria veiste suhtes, kellele tehti Madalmaades need BSE testid, mille tulemus oli negatiivne, ei kohaldatud määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõikes 1 sätestatud turustamiskeeldu. Sellel on põhikohtuasjas tehtava otsuse seisukohast siiski vähe praktilist tähtsust, nagu rõhutas muide Madalmaade valitsus oma kirjalikes märkustes.
45.
Teise eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus kokkuvõttes teha selgeks, kas tingimus, mille kohaselt tuleb liha inimtoiduks turustamiseks teha BSE test selle õigusnormi tähenduses, kujutab endast sekkumist turu toetamiseks määruse nr 1258/1999 artikli 1 lõike 2 punkti b tähenduses.
46.
Selles osas tuleb rõhutada, et eespool nimetatud artikli 2 lõikes 1 sätestatud meede, mis on suunatud otse ettevõtjatele, ei ole mõeldud sugugi selleks, et kehtestada alates 2001. aasta 1. jaanuarist kohustus teha selles õigusnormis nimetatud veiste kategooriale BSE teste. Kõnesolev meede seisneb vastupidi – nagu juba märkisin – lihtsas keelus turustada selle kategooria veise- ja vasikaliha, millele ei ole tehtud BSE testi, mis tulemus on negatiivne.
47.
Määruse 2777/2000 artikli 2 lõike 1 kohaselt kujutab BSE testi tegemine negatiivse tulemusega ainult ühte tingimust, mis peab olema täidetud, et liha võiks turustada, ja mitte üldist kohustust. Ettevõtjatele jäi ka muid võimalusi, näiteks võimalus müüa loom ära selle määruse artikliga 3 kehtestatud kokkuostukava raames või mitte tappa teda kuni määruse kehtivusaja lõpuni. Kohustus teha inimtoiduks tapetavatele üle 30 kuu vanustele veistele BSE test oli seevastu ette nähtud juba otsuses 2000/764, millega liikmesriike kohustati kehtestama see oma siseriiklikus õiguskorras hiljemalt alates 2001. aasta 1. juulist. Mitte miski määruses nr 2777/2000 ei toeta tõlgendust, mille kohaselt muudeti selle määrusega nende testide tegemine selle kategooria veiste puhul kohustuslikuks alates 2001. aasta 1. jaanuarist. Vastupidi, määruse nr 2777/2000 põhjendus 3, milles märgitakse vajadust vahepeal „soodustada üle 30 kuu vanuste veiste vabatahtlikku testimist”, kinnitab, et määruse eesmärk ei ole kehtestada uusi testimiskohustusi või tuua kehtivusaja algust ettepoole võrreldes sellega, mis on ette nähtud vähem kui 20 päeva varem tehtud otsuses 2000/764.
48.
Määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõikes 1 ette nähtud meede – st keeld turustada selle kategooria veiste liha, kellele ei tehtud BSE testi, mille tulemus oli negatiivne – oli aga kindlasti mõeldud veise- ja vasikalihaturu tasakaalustamiseks (vt eespool punkt 39), nii et tegemist on kahtlemata toetusmeetmega määruse nr 1254/1999 artikli 38 lõike 1 tähenduses. Et see meede ei eelda oma laadilt (st seetõttu, et oli lihtsalt keeld) mingeid kulutusi, ei saa seda iseenesest siiski pidada sekkumiseks põllumajandusturu tasakaalustamiseks määruse nr 1258/1999 artikli 1 lõike 2 punkti b tähenduses ja selle kohaldamisel, ning seda hoolimata määruse nr 2777/2000 artikli 10 sõnastusest, milles täpsustatakse, et sellega võetud meetmeid „tuleb pidada sekkumisteks määruse (EÜ) nr 1258/1999 artikli 1 lõike 2 tähenduses”, ja mida tuleb tegelikult mõista nii, et sellega viidatakse üksnes artiklis 3 kirjeldatud kokkuostukavale ja artikli 2 lõikes 2 nimetatud ühenduse kaasrahastamisele. Et tegemist on lihtsalt keeluga, millega ei kaasne kulutusi, ei saa kõnesolevat meedet samuti pidada teatavaks veterinaarmeetmeks viimati nimetatud määruse artikli 1 lõike 2 punkti d tähenduses ja selle kohaldamisel.
49.
Ei saa ka asuda seisukohale, et määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõikes 1 nimetatud BSE testid kujutavad selle õigusnormi tõttu endast sekkumist turu toetamiseks. Need testid, mis muudeti otsusega 2000/764 kohustuslikuks, olid ja jäid ka pärast nimetatud määruse vastuvõtmist veterinaarmeetmeteks määruse nr 1258/1999 artikli 1 lõike 2 punkti d ja artikli 3 lõike 2 tähenduses, mille puhul nähti otsuse 2000/773 artikliga 17 ette rahaline toetus Euroopa Põllumajanduse Arendus- ja Tagatisfondist.
50.
Tuleb rõhutada, et otsus 2000/764 tehti direktiivi 89/662 artikli 9 lõike 4 ja direktiivi 90/425 artikli 10 lõike 4 alusel, st ühenduse veterinaarmeetmeid käsitlevate õigusnormide alusel, ning et otsuses 2000/773, mis tehti otsuse 90/424 alusel, mis käsitleb ühenduse rahalist toetust veterinaarmeetmetele, on põhjenduses 12 täpsustatud, et „vastavalt nõukogu määruse (EÜ) nr 1258/1999 artikli 3 lõikele 2 rahastatakse ühenduse eeskirjade kohaselt võetud veterinaar- ja taimetervisemeetmeid Euroopa Põllumajanduse Arendus- ja Tagatisfondi tagatisrahastust”.
51.
Seevastu ei saa minu arvates olla kahtlust, kas määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõikega 2 kehtestatud BSE testide ühenduse rahastamine, mille eesmärk on „soodustada […] üle 30 kuu vanuste veiste vabatahtlikku testimist” (vt põhjendus 3), et kiirendada tarbijate usalduse taastumist veise- ja vasikaliha vastu, kujutab endast sekkumist määruse nr 1258/1999 artikli 1 lõike 2 punkti b ja artikli 2 lõike 2 tähenduses.
52.
See tõdemus näib siiski samuti olevat eelotsusetaotluse esitanud kohtule lahendamiseks esitatud vaidluse seisukohast asjakohatu, sest kuigi on tõlgendatud kaasrahastamise kohaldamisala, ei saa niisuguseid otsuse 2000/764 artikli 1 lõike 3 ülevõtmiseks Madalmaade õigusnormidega kohustuslikuks muudetud BSE teste nagu need, mille kulud jäeti Gosschalki kanda, käesoleval juhul selle kohaldamisalasse kuuluda.
53.
Määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõike 2 esimese lõigu sõnastus tekitab tõesti mõningaid kahtlusi, mis puudutab selle kaasrahastamise kohaldamisala tõlgendamist.
54.
Eelkõige selle esimene lause, milles viidatakse lõikes 1 nimetatud testidele, võib eraldiseisvalt tekitada mõtte, et selle õigusnormiga kehtestatud kaasrahastamine puudutab kõiki BSE teste, mis tehti otsuse 98/272 IV lisa A-osas nimetatud heakskiidetud meetodite kohaselt üle 30 kuu vanuste veiste lihale pärast 2001. aasta 1. jaanuari (ja enne 2001. aasta 1. juulit, mil määrus nr 2777/2000 kaotas kehtivuse).
55.
Teistkordse analüüsimise järel see aga tegelikult enam nii ei näi.
56.
Esiteks tuleb meenutada, et ühenduse rahaline toetus 2001. aastal tehtavate BSE testide puhul oli kehtestatud juba otsusega 2000/773, millega see nähti ette nii testide puhul, mis tehakse otsuse 2000/764 artikli 1 lõigetes 1 ja 2 nimetatud loomadele (vt määruse artikkel 18, milles määratakse kindlaks ka, millisel määral ühendus nende katsete kulusid rahastab), kui ka testide puhul, mis tehakse otsuse 2000/764/EÜ artikli 1 lõike 3 kohaselt (vt otsuse 2000/733 artikkel 17). Raske on nõustuda, et määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõikega 2 soovis ühenduse seadusandja asendada otsusega 2000/773 BSE testide puhul juba ette nähtud ühenduse rahalise toetuse teistsuguse rahalise toetusega, mis kehtestatakse teise õigusliku alusega. Kui see oleks olnud nii, oleks ühenduse seadusandja seda spetsiaalselt selgitanud, tunnistades otsuse 2000/773 asjakohased sätted kehtetuks. Seega tuleb määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõiget 2 tõlgendada kitsamalt, kui üksnes selle esimese lõigu esimese lause sõnastuse põhjal võiks arvata.
57.
Teiseks märgin, et sama lõigu teine lause näibki just täpsustavat ja piiritlevat kõnesolevat ühenduse kaasrahastamist, mainides ainult „testi […], mis tehakse sellistele loomadele […], kes enne otsuse 2000/764[…] artikli 1 lõikes 3 ette nähtud kohustusliku testprogrammi jõustumist ning igal juhul enne 1. juulit 2001 tapetakse”.
58.
Seda viidet tuleb tõlgendada nii, et selle all mõeldakse BSE teste, mis tehakse enne seda, kui liikmesriigis jõustuvad siseriiklikud õigusnormid, millega kohustatakse ettevõtjaid tegema üle 30 kuu vanustele veistele need testid. (
32
)„Kohustuslik testprogramm”, mida õigusnormis mainitakse, saab olla vaid siseriiklik kava, mis on suunatud ettevõtjatele ja millega võetakse vajaduse korral alates 2001. aasta 1. juulist üle otsuse 2000/764 artikli 1 lõige 3; seda väljendit ei saa seevastu mõista nii, et sellega viidatakse kohustusele, mis sellest õigusnormist tuleneb liikmesriikidele, sest kui see kohustus kehtiks alles alates 2001. aasta 1. juulist, oleksid sõnad „ning igal juhul enne 1. juulit 2001” viimases lauses ülearused.
59.
Määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõike 2 esimese lõigu teist lauset on tõesti raske grammatiliselt tõlgendada, sest selle sõnastus on määruse erinevates keeleversioonides erinev, eelkõige kirjavahemärkide erineva kasutamise tõttu. Kahtlused tekivad tõlgendamisel mitte niivõrd piirava viite „testi[d] […], mis tehakse sellistele loomadele […], kes enne otsuse 2000/764/EÜ artikli 1 lõikes 3 ette nähtud kohustusliku testprogrammi jõustumist ning igal juhul enne 1. juulit 2001 tapetakse” eseme kui just selle eesmärgi tõttu.
60.
Mõnes keeleversioonis (prantsuse, hispaania, kreeka, taani ja rootsi keeles) näib see piirav viide puudutavat rahalise toetuse maksimaalset summat, mis on õigusnormi kohaselt 15 eurot testi kohta. Seda seepärast, et sellele maksimaalsele summale, millele eelneb koma, järgneb ilma teise komata see viide.
61.
Teistes keeleversioonides tundub see viide vastupidi puudutavat ühenduse rahalist toetust ennast, kas seepärast, et maksimaalne summa paikneb kiilus kahe koma vahel (itaalia, hollandi ja portugali keeles), või seetõttu, et lause on teistmoodi üles ehitatud, st maksimaalne summa on esitatud kõigepealt, nii et seda ei saa kuidagi selle viitega seostada (saksa keeles).
62.
Ülejäänud keeleversioonid, nimelt inglise ja soome keel, näivad sobivat kokku mõlema tõlgendusega, sest maksimaalsele summale ei eelne ega järgne koma.
63.
Selle viite tõlgendamise seisukohast näib mulle otsustava tähtsusega niisiis määruse nr 2777/2000 juba viidatud põhjendus 3, millest ilmneb selgelt, et kõnesoleva ühenduse kaasrahastamise eesmärk oli „soodustada […] üle 30 kuu vanuste veiste vabatahtlikku testimist”, sest otsuses 2000/764 nähti nendele veistele BSE testide tegemise kohustus ette alles hiljem, alates 2001. aasta 1. juulist, nagu on meenutatud selle määruse põhjenduses 2.
64.
Muidugi võib esimese hooga mõelda ka, et põhjenduses 3 peetakse silmas testi, mille läbiviimine on liikmesriikidele vabatahtlik, nii et määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõikes 2 ette nähtud kaasrahastamine nagu ka artikli 3 lõikes 4 ette nähtud kokkuostukava kohaldamine kujutasid endast stiimulit, et liikmesriigid tooksid otsuse 2000/764 artikli 1 lõikes 3 ette nähtud kohustusliku testprogrammi jõustumise varasemale kuupäevale kui 2001. aasta 1. juuli, nii et mõeldakse kõiki teste, mis tehakse selles viimases õigusnormis nimetatud veistele enne 2001. aasta 1. juulit.
65.
Seisukohad, mis ma esitasin eespool punktis 58, võimaldavad minu meelest niisuguse tõlgenduse siiski välistada. Määruse nr 2777/2000 põhjendust 3 ja artikli 2 lõike 2 esimest lõiku koos analüüsides näib mulle, et viimase õigusnormiga kehtestatud kaasrahastamise eesmärk oli soodustada – ja see puudutab seega ainult – selle kategooria veiste testimist BSE suhtes enne kuupäeva, mil need testid muutusid otsuse 2000/764 artikli 1 lõike 3 üle võtva siseriikliku õigusnormi kohaselt kohustuslikuks. (
33
)
66.
Sellest tuleneb käesoleval juhul, et ka testid, mis tehti Gosschalckis 2001. aasta mais ja juunis, mitte üksnes need, mis tehti hiljem, ei kuulu testide hulka, mille puhul kehtestatakse määrusega nr 2777/2000 ühenduse kaasrahastamine. Need testid tehti nimelt pärast seda, kui Madalmaades jõustusid 1. jaanuaril 2001 õigusnormid, millega vastavalt otsuse 2000/764 artikli 1 lõikele 3 kohustati ettevõtjaid testima BSE suhtes kõiki üle 30 kuu vanuseid veiseid, kes tuuakse tapmisele.
67.
Kui eelnev analüüs, mille ma Euroopa Kohtule välja pakun, on õige, tuleb sellest järeldada, et määrus nr 2777/2000 ei ole põhikohtuasjas lahendatava vaidluse seisukohast asjakohane.
68.
Seega ei ole käesolevas menetluses niisiis tarvis analüüsida, kas selles määruse artikli 2 lõikes 2 käsitletavaid BSE teste peab tervikuna ja eranditult rahastama ühendus, ega ka seda, kas nimetatud õigusnorm on määruste nr 1254/1999 ja nr 1258/1999 seisukohast asjakohane.
69.
Niisugused BSE testid, mis tehti Gosschalkis 2001. aasta mais ja juunis, kujutavad seega endast – nagu väitsid Madalmaade valitsus ja komisjon (
34
) – toiminguid, mis on ette nähtud veterinaarmeetmetega, mitte toiminguid, mis on ette nähtud ja mida soodustatakse veise- ja vasikalihaturu toetusmeetmetega. Seetõttu võib nende puhul maksta ühenduse rahalist toetust määruse nr 1258/1999 artikli 1 lõike 2 punkti d alusel.
70.
Asjaolu, mida komisjon kohtuistungil meenutas, nimelt et niisuguste BSE testide suhtes nagu tehti Gosschalkis 2001. aasta mais ja juunis, maksti ühenduse toetust, kasutades „puhtalt praktilistel põhjustel” ja kiireloomulisuse tõttu eelarverida, mis oli avatud juba määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõike 2 alusel, ei saa siiani esitatud õigusliku analüüsi kuidagi mõjutada. (
35
)
71.
Teen seega Euroopa Kohtule ettepaneku vastata esimesele kolmele eelotsuse küsimusele järgmiselt:
BSE testid, mis tehakse inimtoiduks tapetavatele üle 30 kuu vanustele veistele, et täita kohustust, mis on kehtestatud siseriiklike õigusnormidega, millega võetakse üle otsuse 2000/764 artikli 1 lõige 3, kuuluvad BSE testi mõiste alla määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõike 1 tähenduses ja tagajärgedega. Nende testide suhtes ei kohaldata siiski nimetatud määruse artikli 2 lõikega 2 kehtestatud ühenduse kaasrahastamist, kuid need kujutavad toiminguid, mis on ette nähtud veterinaarmeetmetega, mille puhul võib maksta ühenduse rahalist toetust määruse nr 1258/1999 artikli 1 lõike 2 punkti d alusel.
Neljas eelotsuse küsimus
72.
Neljanda eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas juhul, kui ei tuvastata, et määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõige 2 on tühine, nagu on oletatud kolmandas eelotsuse küsimuses, on see, kui liikmesriigid jätavad BSE testide tegemise kulud ettevõtjate kanda, selle määrusega vastuolus.
73.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib, kas Gosschalkil on õigus, kui ta väidab, et juba määruse põhjenduses 3 nimetatud ühenduse „kaasrahastamise” mõiste ise eeldab, et kõnesolevate kulude osa, mida ei kata see kaasrahastamine, kannavad liikmesriigid, kes ei saa neid seega jätta isegi osaliselt ettevõtjate kanda.
74.
Nagu ilmneb analüüsist, mille ma esitasin seoses kolme esimese eelotsuse küsimusega, ei puuduta määruses nr 2777/2000 toodud BSE testide ühenduse kaasrahastamist käsitlevad sätted teste, mis – nagu Gosschalkis 2001. aasta mais ja juunis tehtud testid – olid kohustuslikud siseriiklike õigusnormide kohaselt, millega võeti üle otsuse 2000/764 artikli 1 lõige 3. Sellest tuleneb ilmselgelt, et nimetatud õigusnormidest ei saa järeldada, et liikmesriigid ei tohi jätta nende testide tegemise kulusid ettevõtjate kanda.
75.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnastatud küsimus võib loomulikult kerkida BSE testide puhul, mida niiviisi kaasrahastatakse. Sellele ei ole aga vaja käesolevas menetluses vastata, sest vastus ei mõjuta kuidagi põhikohtuasjas käsitletava vaidluse lahendamist.
76.
Tuleb siiski meenutada, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt peab Euroopa Kohus juhul, kui küsimused on ebasobivalt sõnastatud või väljuvad talle EÜ artikliga 234 antud pädevuse raamest, võtma siseriikliku kohtu poolt esitatud aspektide kogumist ja eelkõige eelotsusetaotluse põhjendusest välja need ühenduse õiguse aspektid, mida peab vaidluse eset silmas pidades tõlgendama. (
36
) Tuleb märkida, et eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarviliku vastuse andmiseks võib Euroopa Kohus arvesse võtta neid ühenduse õigusnorme, millele siseriiklik kohus ei ole oma küsimustes viidanud. (
37
)
77.
Et anda eelotsusetaotluse esitanud kohtu neljandale eelotsuse küsimusele tarvilik vastus, võib niisiis küsida, kas liikmesriikidele kehtestatud keeld jätta kulud, mis on seotud BSE testidega, mis tehti vastavalt siseriiklikele õigusnormidele, millega võeti üle otsuse 2000/764 artikli 1 lõige 3, või pärast 2001. aasta 30. juunit vastavalt määrusele nr 999/2001, ettevõtjate kanda ei tulene samamoodi nagu keeld, mis eelotsusetaotluse esitanud kohtu oletuse järgi tuleneb määrusest nr 2777/2000, õigusnormidest, mis võivad näha ette ühenduse toetuse nende kulude rahastamise puhul.
78.
Vastust tuleb otsida otsusest 2000/773.
79.
Nimetatud otsuse artikli 17 kohaselt: „[ü]henduse rahaline toetus katab lisaks […] otsuse 2000/764/EÜ artikli 1 lõike 3 kohaselt tehtud testid”, ning seda kooskõlas selle otsuse põhjendusega 8, milles leiti, et on „vaja ette näha ühenduse rahaline toetus testide tegemiseks, mis kuuluvad [otsusega 2000/764 vastu võetud] läbivaadatud programmi teise etappi”.
80.
See rahaline toetus ei olnud siiski konkreetselt kindlaks määratud otsuses 2000/773, mille artikkel 19 nägi ette, et otsus ise vaadatakse enne 2001. aasta 1. juulit läbi, „et kehtestada ühenduse rahaline toetus ajavahemikul 2001. aasta 1. juulist 31. detsembrini […] testide tegemiseks otsuse 2000/764/EÜ artikli 1 lõikes 3 nimetatud loomadele”.
81.
Nimetatud otsust muudetigi seejärel otsusega 2001/499, võttes ka arvesse määrusega nr 999/2001 vahepeal kehtestatud BSE seire laiendatud programmi (vt eespool nimetatud otsuse põhjendused 4, 5 ja 7). Eelkõige asendati otsuse 2001/499 artikliga 2 otsuse 2000/773 artikkel 18 (millega kehtestati ühenduse rahaline toetus üksnes testide puhul, mis tehakse 2001. aastal vastavalt otsuse 2000/764 artikli 1 lõigetele 1 ja 2) uue sõnastusega, mille kolmas taane näeb koostoimes määrusega nr 1248/2001 muudetud määruse nr 999/2001 III lisa peatüki A I osa punktiga 2.2 ette, et ühenduse rahaline toetus siseriiklikele BSE seire programmidele hõlmab ka diagnostikaseadmete ja reaktiivide ostuhinda summas kuni 15 eurot „testi kohta, mis tehakse ajavahemikul 1. juulist kuni 31. detsembrini 2001” üle 30 kuu vanustele veistele, kes tapetakse korraliselt inimtoiduks.
82.
Tuleb rõhutada, et niimoodi muudetud otsusega 2000/773 kehtestatakse vastavalt sellele, mida näeb ette selle otsuse artikkel 19, konkreetselt rahaline toetus BSE testide puhul, mis tehakse selle kategooria veistele ajavahemikul 2001. aasta 1. juulist kuni 31. detsembrini. Seega näib, et see toetus ei hõlma teste, mis tehakse sama kategooria veistele 2001. aasta esimesel poolaastal, samal ajal kui selle otsuse artiklis 17 kehtestati põhimõte, et ühenduse rahalist toetust makstakse kõikide testide puhul, mis tehakse vastavalt otsuse 2000/764 artikli 1 lõikele 3, sõltumata nende tegemise kuupäevast.
83.
Niisiis on juba otsuses 2000/773 artiklite 17 ja 19 vahel vastuolu, mis puudutab ajavahemikku, mida tuleb ühenduse rahalise toetuse osas, mida makstakse vastavalt otsuse 2000/764 artikli 1 lõikele 3 tehtavate testide puhul, arvesse võtta.
84.
Ei saa välistada, et just asjaolu, et puudus komisjoni otsus, millega kehtestatakse konkreetselt ühenduse rahaline toetus testide puhul, mis tehti vastavalt otsuse 2000/764 artikli 1 lõikele 3 enne 2001. aasta 1. juulit (näiteks need, mis tehti Gosschalkis 2001. aasta mais ja juunis), viisid „puhtalt praktilise” lahenduseni, mida komisjon ise järgis, makstes siiski toetust ka nende testide puhul eelarverea kaudu, mis oli avatud juba määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõike 2 alusel.
85.
Seda problemaatilist aspekti ei ole vaja sellegipoolest põhjalikumalt analüüsida, sest see ei puuduta ka Gosschalkis 2001. aasta teisel poolel tehtud teste, mille puhul oli otsusega 2001/499 muudetud otsuse 2000/773 artikli 18 kolmanda taande alusel igal juhul õigus toetust saada. Et anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarvilik vastus neljandale eelotsuse küsimusele, on oluline see, et otsuses 2000/773 ei ole esiteks erinevalt määrusest nr 2777/2000 kasutatud terminit „kaasrahastamine”, vaid „rahaline toetus” – nii et Gosschalki argument, mis põhineb esimesel terminil seoses nimetatud määrusega, ei ole asjakohane nimetatud otsuse osas – ning teiseks ei sisalda see otsus minu meelest midagi, mille alusel võiks arvata, et BSE testide kulude osa, mida ei kata ühenduse rahaline toetus, peab jääma paratamatult liikmesriikide kanda ning seda ei saa jätta ei tervikuna ega osaliselt ettevõtjate kanda. Sama võib öelda otsuse 90/424 ja eelkõige selle artikli 24 kohta, mis kujutab endast otsuse 2000/773 õiguslikku alust.
86.
Asjaolu, mida rõhutab Gosschalk oma kirjalikes märkustes, nimelt et otsuse 90/424 artiklis 24 ei ole mainitud liikmesriikide võimalust võtta ettevõtjatelt lõivu, ei tähenda ilmselgelt, et selle artikliga sooviti see võimalus välistada. Ei saa nimelt nõustuda sellega, et ühenduse õiguses eksisteerib üldreegel, mille kohaselt välistab ainuüksi see, kui ühendus annab teatavate liikmesriigi kulude puhul rahalist toetust, vastupidise õigusnormi puudumisel selle, et liikmesriik võiks jätta ülejäänud kulud täielikult või osaliselt asjaomaste ettevõtjate kanda.
87.
Seepärast teen ettepaneku vastata neljandale eelotsuse küsimusele järgmiselt:
Otsustega 90/424 ja 2000/773 ei ole vastuolus see, kui liikmesriik jätab asjaomaste ettevõtjate kanda selle osa kuludest, mida ei kata ühenduse rahaline toetus BSE testide puhul, mida liikmesriigi ametiasutused teevad vastavalt siseriiklikele õigusnormidele, millega rakendatakse otsuse 2000/764 artikli 1 lõige 3.
Viies eelotsuse küsimus
88.
Viienda eelotsuse küsimusega tahab eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas see, kui liikmesriik jätab niisuguste BSE testide kulud nagu tehti põhikohtuasjaga seoses Gosschalkis, ettevõtjate kanda, on vastuolus direktiiviga 85/73, võttes eelkõige arvesse selle artikli 5 lõike 4 teist lõiku. Kui vastus on eitav, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, millistele nõuetele peab vastama lõiv, mida liikmesriik võtab.
89.
Eelotsusetaotluses oletatakse, et Gosschalkis tehtud BSE testid ei kuulu direktiivi 85/73 artiklite 1, 2 ja 3 kohaldamisalasse ning nende puhul ei ole seega selle direktiiviga ühenduse rahalist toetust kehtestatud. Seepärast eeldab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et liikmesriik võib BSE testide osas valida, kas võtta direktiivi 85/73 artikli 4 lõike 2 alusel siseriiklikku lõivu või võtta lõivu mõnel muul õiguslikul alusel seoses episootiliste haiguste tõrjega, välistades seega direktiivi artikli 5 lõike 4 teise lõigu kohaselt selle direktiivi kohaldamise.
90.
Komisjon väitis omakorda, et riiklik lõiv, mida võetakse BSE testide tegemisega seotud kulude katmiseks, võib olla õigustatud nii artikli 5 lõike 4 teise lõigu alusel (sest BSE on samal ajal episootiline ja enzootiline haigus) kui ka direktiivi 85/73 artikli 4 lõike 2 alusel (sest asjaolude asetleidmise ajal ei olnud ette nähtud, et nende katsete puhul makstakse direktiivi artiklite 1, 2 ja 3 alusel ühenduse rahalist toetust).
91.
Märgin siiski, et nende kahe õigusnormiga loodud riiklike lõivude õiguslik regulatsioon ei ole sama. Samal ajal kui artikli 4 lõike 2 alusel võetavate riiklike lõivude puhul sätestatakse spetsiaalselt samas õigusnormis, et nende puhul tuleb järgida ühenduse lõivude osas ette nähtud põhimõtteid, on episootiliste ja enzootiliste haiguse tõrje alal artikli 5 lõike 4 teise lõigu alusel riikliku lõivu kehtestades liikmesriikidel suurem vabadus, sest direktiivis ei ole kehtestatud mingit erinõuet.
92.
Seepärast ei arva ma – vastupidi Madalmaade valitsusele ja komisjonile –, et võib jätta kindlaks tegemata, kas lõiv, mida käesoleval juhul Gosschalkilt nõutakse BSE testide eest, mis tema ettevõttes tehti, kuulub ühe või teise õigusnormi kohaldamisalasse.
93.
Selles osas on tähtsust mitte õiguslikul kvalifikatsioonil, mille siseriiklikud ametiasutused sellele lõivule omistavad, (
38
) vaid selle lõivu objektiivsetel omadustel ja eesmärgil.
94.
Gosschalki esindaja väitis kohtuistungil, et see lõiv ei kuulu direktiivi 85/73 artikli 5 lõike 4 teise lõigu kohaldamisalasse, sest kõnesolevad BSE testid, mis tehti põhimõtteliselt tervetele loomadele, kujutavad endast „ettevaatusabinõusid”, mitte „tõrjet”. See argument ei näi mulle veenev, sest tundub, et direktiivi 85/73 artikli 5 lõike 4 teises lõigus kasutatud termin „tõrje” ei pea tingimata viitama loomahaigustega seotud meetmetele, kuna seda võib mõista üldisemalt, tähenduses, mis hõlmab ka haiguse ennetamise meetmeid.
95.
Arvan pigem, et lõiv, mida võetakse konkreetselt veterinaarinspektsiooni või -kontrolli tegemise eest vastavate kulude osaliseks või täielikuks katmiseks, ei kuulu mõiste „episootiliste ja enzootiliste haiguste tõrjele suunatud lõiv” alla. Niisugune lõiv peab kuuluma direktiivis 85/73 sätestatud eeskirjade kohaldamisalasse. Nimetatud direktiivi eesmärk on kehtestada ühtlustatud veterinaarinspektsiooni ja -kontrolli eeskirjad selle vältimiseks, et erinevates liikmesriikide sel alusel võetavate lõivude erinevus ei põhjustaks konkurentsimoonutusi toodete vahel, mida hõlmab turgude ühine korraldus, ja kaubavahetuse häireid (vt direktiivi 96/43 põhjendused 5 ja 6). Direktiivi kasulikku mõju kahjustatakse, kui liikmesriikidel lubatakse võtta lõive, mis on küll selgelt mõeldud konkreetse veterinaarinspektsiooni ja -kontrolli rahastamiseks, kuid mis määratakse kindlaks kriteeriumide järgi, mis erinevad ühtlustatud õigusnormides esitatud kriteeriumidest lihtsalt seepärast, et nende puhul viidatakse seosele episootiliste ja enzootiliste haiguste tõrjega.
96.
Käesoleval juhul on selge, et Gosschalkilt tariifimääruse alusel küsitud lõiv oli mõeldud selleks, et katta osaliselt selles ettevõttes tehtud BSE testide kulud, ning üldiselt kohaldatakse seda ainult ettevõtjate suhtes, kelle veistele tegelikult BSE testid tehakse.
97.
Seepärast arvan, et direktiivi 85/73 artikli 5 lõike 4 teine lõik ei ole käesoleval juhul asjakohane.
98.
Mis puudutab seda, kas kohaldama peab selle direktiivi artikli 4 lõiget 2, siis tuleb märkida, et see lubab liikmesriikidel võtta riiklikke lõive selle artikli „[l]õike 1 kohaldamisel” ning seda selleks, et nad saaksid „taga[da] artiklitega 1, 2 ja 3 hõlmamata inspekteerimise ja kontrolli finantseerimise”. (
39
)
99.
Seega tekib küsimus – mida ei ole asjakohaste õigusnormide üsna ebaselge sõnastuse tõttu lihtne lahendada –, kas niisugused BSE testid, nagu tehti Gosschalkis, kuuluvad ühega nendest artiklitest hõlmatud inspektsiooni ja kontrolli hulka.
100.
Kui tegemist on ühenduses kasvatatud veiste värske lihaga, tuleb juhinduda – nagu väitis komisjon oma vastuses Euroopa Kohtu esitatud kirjalikele küsimustele – üksnes direktiivi 85/73 artiklist 1.
101.
Selle artikli kohaselt „tagavad liikmesriigid vastavalt A lisas sätestatud korrale, et kõnesolevas lisas loetletud toodete inspekteerimiste ja kontrollide käigus tekkivate kulude katteks nõutakse sisse ühenduse lõiv […]”.
102.
Direktiivi 85/73 A lisa I peatükis on sätestatud ühtlustatud eeskirjad mõningate direktiividega „hõlmatud lihale kehtestatud lõivude” osas, nende direktiivide hulgast on käesoleval juhul asjakohane direktiiv 64/433, mille artikli 12001. aastal kehtinud redaktsioonis „sätestatakse tervishoiunõuded [mitut] liiki koduloomadelt saadud ja inimtoiduks ettenähtud värske liha tootmise ja turuleviimise kohta”, sealhulgas veised.
103.
Gosschalki esindaja tegi kohtuistungil ettepaneku vastata eespool punktis 99 esitatud küsimusele jaatavalt, järeldades, et BSE testidega seotud kulud on juba kaetud ühenduse lõivuga, mis on kehtestatud „loomade tapmisega seotud inspekteerimiskulude” katteks direktiivi 85/73 A lisa I peatüki punktis 1, ja Gosschalk on need juba tasunud. (
40
) Need testid kujutavad endast nimelt „laboratoorseid teste”, mis tehakse „vajaduse korral” tapajärgse kontrolli raames vastavalt direktiivi 64/443 I lisa VIII peatüki punkti 40 alapunkti e redaktsioonile, mis kehtis asjaolude asetleidmise ajal. Seepärast ei ole liikmesriikidel lubatud võtta BSE testide tegemise eest täiendavat erilõivu.
104.
Komisjon omalt poolt väidab, et kuigi BSE testid võivad kuuluda teoreetiliselt direktiivi 85/73 artiklis 1 nimetatud inspektsiooni ja kontrolli hulka, (
41
) ei olnud asjaolude asetleidmise ajal nende puhul konkreetselt kehtestatud ühenduse lõivu selle artikli tähenduses. Kui ma sellest argumendist õigesti aru saan, muudab see olukord kohaldatavaks direktiivi artikli 4, nagu ka selles artiklis spetsiaalselt ette nähtud inspektsioon või kontroll, mis ei kuulu artiklite 1, 2 ja 3 kohaldamisalasse.
105.
Tunnistan, et mul on raske mõista selle argumendi loogikat. Kui tapmisega seotud BSE testid võivad kuuluda direktiivis 64/433 ette nähtud inspektsiooni ja kontrollida hulka, peaks direktiivi 85/73 A lisa I peatüki punkti 1 alapunktis a kehtestatud ühenduse lõiv hõlmama – nagu väitis Gosschalk – ka niisuguste testide tegemisega kaasnevaid kulusid, nii et BSE testide puhul ei ole põhjust ega võimalust kehtestada eraldi ühenduse lõivu.
106.
Kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus Stratmann, (
42
) paluti Euroopa Kohtul selgitada eelkõige, kas ühenduse lõiv, mida tuleb maksta vastavalt direktiivile 64/433 läbiviidava värske liha kontrollimise puhul, hõlmab ka selle bakterioloogilise analüüsi kulusid, mis osutus vajalikuks juhtumil, millega oli tegemist põhikohtuasjas. Euroopa Kohus vastas jaatavalt, leides, et niisugune analüüs kuulub mõiste „laboratoorne test” alla, mis tehakse „vajaduse korral” vastavalt direktiivi 64/443 I lisa VIII peatüki punkti 40 alapunktile e.
107.
Direktiivi 64/433 sätetes, mis kehtisid asjaolude asetleidmise ajal, ei käsitleta spetsiaalselt BSE teste. Kuigi – nagu rõhutas komisjon – need ei kujutanud endast värske veise- ja vasikaliha tavapärast kontrolli enne komisjoni otsuse 2000/764 tegemist, võivad need siiski vastata – peale Gosschalki mainitud direktiivi 64/433 I lisa VIII peatüki punkti 40 alapunktis e toodud eeskirja, mis käsitleb just „laboratoorset testi”, mis tehakse „vajaduse korral” tapajärgse kontrolli raames – ka direktiivi 64/433 I lisa VI peatüki punkti 27 alapunktis a sätestatud eeskirjale, mille kohaselt tapajärgse sanitaarinspektsiooni käigus „tuleb kindlaks teha” eelkõige, „kas loomad kannatavad inimestele ja loomadele ülekanduva haiguse all”.
108.
Asjaolu, et faktiliste asjaolude asetleidmise ajal olid need testid kohustuslikud, mis puudutab mitteohustatud veiseid, ainult üle 30 kuu vanuste veiste puhul, ei tundu olevat iseenesest niisugune, mis jätab need testid välja direktiivi 64/433 ning järelikult direktiivi 85/73 artikli 1 kohaldamisalast koostoimes selle A lisa I peatüki punkti 1 alapunktiga a. Euroopa Kohus välistas nimelt oma kohtuotsuses Stratmann, et kõnesolev ühenduse lõiv hõlmab ainult nende analüüside kulusid, mis tuleb teha kõikidel juhtudel. (
43
)
109.
Ka kohtujurist Léger’l oli võimalus oma ettepanekus, mille ta tegi nimetatud kohtuasjas, (
44
) seoses bakterioloogiliste uuringutega märkida, et kuigi neid ei ole direktiivis 64/433 spetsiaalselt mainitud, kuuluvad need sobivate „laboratoorsete testide” hulka, mille abil kontrollitakse – vastavalt sellele direktiivile – kas analüüsitav liha ei ole inimtoiduks sobimatu ja inimtervisele ohtlik, ning sellega seoses ei kujuta asjaolu, et bakterioloogilised uuringud on kulukad ja kestavad mitu päeva, endast piisavat põhjust, et jätta need selles direktiivis ette nähtud „laboratoorsete testide” hulgast välja.
110.
Ta märkis, et kuigi veterinaarinspektsiooni ja -kontrolli rahastamise ühtlustatud süsteemi tagajärg on tõesti see, et üks osa teatavate uuringute kuludest jäetakse loomade omanike kanda, kellel ei ole neid uuringuid vaja, seisneb „kindlasummalise tasu põhimõte siiski selles, et loomade omanikud peavad tasuma lõivu, mis mõningatel juhtudel ületab nende inspekteerimis- ja kontrollimeetmete tegeliku kulu, mida nende loomadel tarvis oli, ja mõningatel juhtudel jääb alla selle summa”. (
45
)
111.
Hoolimata eespool punktides 107–110 esitatud kaalutlustest, sunnivad kaks aspekti mind välistama, et BSE testid võib arvata direktiivis 64/433 silmas peetud inspektsiooni ja kontrolli hulka, mida hõlmab direktiivi 85/73 artiklis 1 koostoimes selle A lisa I peatüki punkti 1 alapunktiga a ette nähtud lõiv.
112.
Esiteks näib BSE testidega seotud keskmine kulu – mis Madalmaade valitsuse sõnul oli kõnesoleval ajal 90 eurot materjali, proovide võtmise ja vedamise ning testide tegemise eest (
46
) – absoluutselt mittevastav kõnesolevale ühenduse kindlasummalisele lõivule (4,50 eurot täiskasvanud veise kohta), sest on 20 korda suurem.
113.
Teisalt on nii, et kuigi ka põhikohtuasjas käsitletavad BSE testid olid mõeldud selleks, et tuvastada, et analüüsitav liha ei ole inimtoiduks sobimatu ja inimtervisele ohtlik, ei viidud neid üksikjuhtumite kaupa läbi vastavalt hinnangule, mille annab riiklik veterinaararst, kelle ülesanne oli Gosschalki veiste tapaeelne ja -järgne kontroll, vaid süstemaatiliselt tema kõikide üle 30 kuu vanuste veiste osas. Direktiiv 64/433 näeb aga tapajärgse kontrolli käigus ette terve rea uuringuid, mille riiklik veterinaararst peab „süstemaatiliselt teostama” (I lisa VIII peatüki punkti 42 A-osa) – nende hulgas näiteks värske sealiha, mis sisaldab skeletilihaseid (vöötlihaseid), uuringu trihhinoosi suhtes, mida Euroopa Kohus võttis koos bakterioloogiliste uuringutega arvesse kohtuotsuses Stratmann –, kuid nende uuringute hulgas ei ole BSE teste. Neid teste hakati Gosschalki üle 30 kuu vanustele veistele tegema kohustuse tõttu, mis kehtestati siseriiklikus õiguses otsuse 2000/764, st muu õigusakti kui direktiiv 64/433 ülevõtmiseks. Kui nende testide üleüldist läbiviimist tuleb pidada selle viimase direktiiviga ühtlustatud inspekteerimis- ja kontrollimeetmete hulka kuuluvaks, ei oleks olnud vaja kehtestada seda otsusega 2000/764.
114.
Näib, et BSE testide märkimisväärne maksumus võrreldes direktiivi 85/73 A lisa I peatüki punkti 1 alapunktis a nimetatud ühenduse lõivuga ning nende testide süstemaatiline tegemine suurele osale karjadest samal ajal, kui direktiivis 64/433 puudusid selleks erisätted, võivad juhul, kui asuda seisukohale, et need testid kuuluvad selle lõivuga hõlmatud testide hulka, näidata, et see lõiv ei peegelda direktiiviga 64/433 ühtlustatud inspektsiooni ja kontrolli läbiviimise ligikaudset mõistlikku keskmist kulu veiste osas. See võib tõenäoliselt nimetatud lõivu summa kindlaksmääramise aluseks olnud väärtuste tasakaalu rikkuda.
115.
Seepärast kaldun arvama, et eespool punktis 99 tõstatatud küsimusele tuleb vastata eitavalt, st nii, et sellised BSE testid, nagu tehti Gosschalkis, ei kuulu direktiivi 85/73 artiklitega 1, 2 ja 3 hõlmatud inspektsiooni ja kontrolli hulka ning seega kohaldatakse neile selle direktiivi alusel ühenduse lõivu.
116.
Sellest järeldub, et – nagu väitsid komisjon ja Madalmaade valitsus – direktiivi artikli 4 lõige 2 on käesoleval juhul kohaldatav. See õigusnorm võimaldas niisiis Madalmaadel ette näha riikliku lõivu ettevõtjatele, et tagada otsuse 2000/764 artikli 1 lõikega 3 ette nähtud BSE testide rahastamine.
117.
Nõuete osas, millele direktiivi 85/73 artikli 4 lõike 2 alusel kehtestatud riiklik lõiv peab vastama – probleem, mis on tõstatatud viienda eelotsuse küsimuse teises osas – piisab, kui meenutada – nagu teeb ka komisjon –, et samas õigusnormis on täpsustatud, et see lõiv peab olema „vastavuses ühenduse lõivude põhimõtetega”. Nagu märgib komisjon, on need põhimõtted sätestatud sama direktiivi artikli 5 lõigetes 1–3. Seepärast riiklik lõiv:
—
kehtestatakse tasemel, millega kaetakse järgmised pädeva asutuse kantavad kulud: inspektsiooniteenistuse palga- ja sotsiaalkindlustuskulud, kontrolli ja inspekteerimise läbiviimise halduskulud, mis võivad sisaldada ka inspektorite täiendõppekulusid (artikli 5 lõige 1);
—
ei tohi olla otseselt või kaudselt tagastatav (artikli 5 lõige 2);
—
võib olla ühenduse lõivudest kõrgem tingimusel, et liikmesriigis kehtestatud kogulõiv ei ületa tegelikke inspekteerimiskulusid (artikli 5 lõige 3).
118.
Loomulikult tuleb selles kontekstis võtta arvesse ainult kulusid, mis jäid tegelikult pädeva asutuse kanda, nii et ühenduse rahaline toetus tuleb maha arvata. Selles osas meenutan veel, et Madalmaade valitsuse esindaja teatas kohtuistungil, et Gosschalkilt BSE testide eest nõutud lõiv määrati kindlaks tariifimäärusega, arvates testide tegemise tegelikest kuludest maha ühenduse rahalise toetuse summa.
119.
Juhul kui tuleb asuda seisukohale, et – vastupidi sellele, mida soovitan mina ja mida väidab Gosschalk – BSE testid kuuluvad ühtlustatud inspektsiooni ja kontrolli hulka, mille puhul on ette nähtud direktiivi 85/73 A lisa I peatüki punkti 1 lõikes a nimetatud kindlasummaline ühenduse lõiv, on vastus viienda eelotsuse küsimuse teisele osale aga teistsugune.
120.
Niisugusel juhul tuleb liikmesriikidele selle direktiiviga jäetud kaalutlusõiguse osas juhinduda selle direktiivi A lisa I peatüki punktidest 4 ja 5. Punktis 4 on liikmeriikidel „suuremate kulude katmiseks” lubatud kas „suurendada üksikute ettevõtete osas punktiga 1 ja punkti 2 alapunktiga a sätestatud lõivude standardsummasid” (punkti 4 alapunkt a) või „kehtestada erilõiv, mis katab tegelikke kulusid” (punkti 4 alapunkt b). Punkt 5 võimaldab seevastu neid standardsummasid teatavatel tingimustel erandkorras vähendada tegelike inspekteerimiskulude ulatuses.
121.
Euroopa Kohus on seoses punktiga 4 eelkõige kohtuotsuses Stratmann (
47
) selgitanud esiteks selle punkti alapunkti a osas, et „iga suurendamine, mida liikmesriik otsustab teha, peab puudutama ühenduse lõivu standardsummat ja olema kehtestatud sellele lisanduva summana”, ning teiseks selle punkti b osas, et „konkreetse lõivu sissenõudmine suuremas summas kui ühenduse lõivud peab katma kõik tegelikud kulutused”.
122.
Eespool punktis 119 teise võimalusena esitatu põhjal oli Gosschalki esindajal seepärast õigus, kui ta järeldas kohtuistungil Euroopa Kohtu nendest arvamustest, et Madalmaade Kuningriik ei saanud nõuda sellelt äriühingult, et viimane tasuks lisaks juba makstud ühenduse lõivule erilõivu, mille eesmärk oli BSE testidega seotud kulude üksnes osaline rahastamine. See liikmesriik oleks saanud nende kulude katmise eesmärgil ainult suurendada „üksiku[…] ettevõtja[…] osas” direktiivi 85/73 A lisa I peatüki punkti 1 alapunktis a nimetatud ühenduse lõivu kindla summa taset või kehtestada selle lõivu asemel selle direktiivi A lisa I peatüki punkti 1 alapunkti a alusel lõivu teistsuguses summas, mis katab kõik ühtlustatud inspektsiooni ja kontrolliga seotud kulud.
123.
Viimase võimaluse osas on Euroopa Kohus sedastanud kohtuotsuses Feyrer, (
48
) et kui liikmesriigid võivad seda kasutada „üldises plaanis ja omal äranägemisel”, siis „ainult tingimusel, et lõiv ei ületa tegelikult tekkinud kulusid”. Nagu rõhutas kohtujurist Léger oma ettepanekus kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus Stratmann, (
49
)„eeldab selle tingimuse järgimine […], et arvesse võetakse kõiki tegelikke kulusid, mida asjaomane liikmesriik ühtlustatud inspekteerimis- ja kontrollimeetmetega seoses kandis ning ei luba seega nõuda kindlasummalist ühenduse lõivu ja konkreetse meetme alusel erilõivu samaaegselt”.
124.
Käsitlen vaid põgusalt Gosschalki väidet, mis põhineb kohtuotsustel Conceria Bresciani, (
50
) Ligur Carni jt (
51
) ning Dubois ja Général Cargo Services (
52
) ning mille kohaselt ühenduse õiguses nõutakse, et avaliku huvi tõttu läbiviidavate kontrollide kulud kannab üldsus, mitte asjaomased ettevõtjad.
125.
Nendes otsustes on Euroopa Kohus tõesti sedastanud, et:
—
„riigi haldustegevust, millega viiakse üldistes huvides ellu sanitaarkontrolli kord […], ei saa pidada individuaalselt ettevõtjale osutatavaks teenuseks, mille eest saaks vastutasuks nõuda rahalise kohustuse täitmist”, nii et „vastavad kulud peab kandma riigi üldsus, kes saab tervikuna kasu kaupade vaba liikumisega kaasnevatest eelistest”; (
53
)
—
importiva liikmesriigi tegevus direktiiviga 64/433 tema territooriumil lubatud sanitaarkontrolli ja -inspektsiooni käigus „on üldistes huvides ning seda ei saa pidada ettevõtjale osutatavaks teenuseks”, nii et „vastavad kulud peab kandma riigi üldsus, kes saab tervikuna kasu ühenduse kaupade vaba liikumisega kaasnevatest eelistest”, samal ajal kui „maksu võtmine ettevõtjatelt kujutab endast […] vaba liikumise takistust, mis on asutamislepinguga keelatud”; (
54
)
—
„sanitaarkontrollidega seotud kulud peab kandma riigi üldsus, kes saab tervikuna kasu ühenduse kaupade vabast liikumisest” (
55
).
126.
Neid arvamusi ei saa siiski käsitleda väljaspool nende konteksti. Viidatud kohtuotsustes hinnati siseriiklikke õigusnorme kõikidel juhtumitel seoses EÜ asutamislepingu kaupade vaba liikumist käsitlevate sätetega. Need kohtuotsused puudutasid juhtumeid, mil rahalised kohustused kehtestas importiv liikmesriik ühepoolselt, et rahastada kontrolle, eelkõige veterinaarkontrolle, mis viidi läbi piiri ületamisel või kauba transiidi või sihtkoha vallas. Käesolev juhtum puudutab seevastu rahalisi kohustusi, mis kehtestati ühenduse õigusnormidega kõikidele liikmesriikidele ette nähtud veterinaarkontrolli puhul ja mida tuleb läbi viia tootvas liikmesriigis, sõltumata sellest, kas kõnesolev kaup (värske veise- ja vasikaliha) on mõeldud tarbimiseks selle riigi territooriumil või eksportimiseks. Eespool viidatud kohtupraktikat ei saa seega üle kanda käesolevale juhtumile. (
56
)
127.
Teen niisiis Euroopa Kohtule ettepaneku vastata viiendale eelotsuse küsimusele järgmiselt:
Direktiiviga 85/73 ei ole vastuolus see, kui liikmesriik võtab asjaomastelt ettevõtjatelt siseriiklikku lõivu, et katta kulud, mis on seotud BSE testidega, mille viisid läbi tema teenistused siseriiklike õigusnormide alusel, millega võeti üle otsuse 2000/764 artikli 1 lõige 3. Nimetatud lõiv, mis kehtestatakse selle direktiivi artikli 4 lõike 2 alusel, peab vastama artikli 5 lõigetes 1–3 ühenduse lõivude osas ette nähtud põhimõtetele ning puudutama üksnes kulude seda osa, mida ühenduse rahaline toetus ei kata.
Ettepanek
128.
Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Raad van State esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt:
1.
Veiste spongioosse entsefalopaatia (BSE) testid, mis tehakse inimtoiduks tapetavatele üle 30 kuu vanustele veistele, et täita kohustust, mis on kehtestatud siseriiklike õigusnormidega, millega võetakse üle komisjoni 29. novembri 2000. aasta otsuse 2000/764/EÜ (veiste testimise kohta spongioosse entsefalopaatia suhtes, millega muudetakse otsust 98/272/EÜ transmissiivse spongioosse entsefalopaatia epidemioloogilise seire kohta) artikli 1 lõige 3, kuuluvad BSE testide mõiste alla komisjoni 18. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 2777/2000 (millega võetakse vastu veiselihaturu erakorralised toetusmeetmed) artikli 2 lõike 1 tähenduses ja kohaldamisel. Nende testide suhtes ei kohaldata siiski nimetatud määruse artikli 2 lõikega 2 kehtestatud ühenduse kaasrahastamist, kuid need kujutavad toiminguid, mis on ette nähtud veterinaarmeetmetega, mille puhul võib maksta ühenduse rahalist toetust nõukogu 17. mai 1999. aasta määruse (EÜ) nr 1258/1999 ühise põllumajanduspoliitika rahastamise kohta artikli 1 lõike 2 punkti d alusel.
2.
Nõukogu 26. juuni 1990. aasta otsusega 90/424/EMÜ kulutuste kohta veterinaaria valdkonnas ja komisjoni 30. novembri 2000. aasta otsusega 2000/773/EÜ, millega kiidetakse heaks liikmesriikide esitatud BSE seireprogrammid aastaks 2001 ning määratakse kindlaks ühenduse rahalise toetuse suurus, ei ole vastuolus see, kui liikmesriik jätab asjaomaste ettevõtjate kanda selle osa kuludest, mida ei kata ühenduse rahaline toetus BSE testide puhul, mida liikmesriigi ametiasutused teevad vastavalt siseriiklikele õigusnormidele, millega rakendatakse otsuse 2000/764 artikli 1 lõige 3.
3.
Nõukogu 29. jaanuari 1985. aasta direktiiviga 85/73/EMÜ veterinaarinspektsiooni ja -kontrolli rahastamise kohta, mida hõlmavad direktiivid 89/662/EMÜ, 90/425/EMÜ, 90/675/EMÜ ja 91/496/EMÜ, muudetud ja konsolideeritud nõukogu 26. juuni 1996. aasta direktiiviga 96/43/EÜ, ei ole vastuolus see, kui liikmesriik võtab asjaomastelt ettevõtjatelt siseriiklikku lõivu, et katta kulud, mis on seotud BSE testidega, mille viisid läbi tema teenistused siseriiklike õigusnormide alusel, millega võeti üle otsuse 2000/764 artikli 1 lõige 3. Nimetatud lõiv, mis kehtestatakse selle direktiivi artikli 4 lõike 2 alusel, peab vastama artikli 5 lõigetes 1–3 ühenduse lõivude osas ette nähtud põhimõtetele ning puudutama üksnes kulude seda osa, mida ühenduse rahaline toetus ei kata.
(
1
)	Algkeel: itaalia.
(
2
)	EÜT L 321, lk 47.
(
3
)	EÜT L 32, lk 14; ELT eriväljaanne 03/06, lk 161.
(
4
)	Direktiiv, millega muudetakse ja konsolideeritakse direktiivi 85/73/EMÜ veterinaarinspektsiooni ja elusloomade ja teatavate loomsete saaduste kontrolli finantseerimiseks ning direktiivide 90/675/EMÜ ja 91/496/EMÜ muutmiseks (EÜT L 162, lk 1; ELT eriväljaanne 03/19, lk 212).
(
5
)	EÜT L 160, lk 103; ELT eriväljaanne 03/25, lk 414.
(
6
)	EÜT L 160, lk 21; ELT eriväljaanne 03/25, lk 339. See määrus tunnistati kehtetuks alates 2008. aasta 1. juulist nõukogu 22. oktoobri 2007. aasta määrusega nr 1234/2007, millega kehtestatakse põllumajandusturgude ühine korraldus ning mis käsitleb teatavate põllumajandustoodete erisätteid (ühise turukorralduse ühtne määrus) (ELT L 299, lk 1).
(
7
)	EÜT L 395, lk 13; ELT eriväljaanne 03/09, lk 214.
(
8
)	EÜT L 224, lk 29; ELT eriväljaanne 03/10, lk 138.
(
9
)	EÜT L 305, lk 35. See otsus, mida muudeti komisjoni 29. detsembri 2000. aasta otsusega 2001/8/EÜ, millega muudetakse otsust 2000/764/EÜ veiste testimise kohta veiste spongioosse entsefalopaatia suhtes ning millega ajakohastatakse otsuse 98/272/EÜ transmissiivse spongioosse entsefalopaatia epidemioloogilise seire kohta IV lisa (EÜT 2001 L 2, lk 28), tunnistati kehtetuks alates 2001. aasta 1. juulist komisjoni 22. juuni 2001. aasta määrusega (EÜ) nr 1248/2001, millega muudetakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 999/2001 III, X ja XI lisa transmissiivse spongioosse entsefalopaatia epidemioloogilise seire ja kontrollimise osas (EÜT L 173, lk 12; ELT eriväljaanne 03/32, lk 450).
(
10
)	Nõukogu 26. juuni 1964. aasta direktiiv ühendusesisest värske lihaga kauplemist mõjutavate tervishoiuprobleemide kohta (EÜT 121, lk 2012; ELT eriväljaanne 03/01, lk 34), mida on mitu korda muudetud, seejärel muudetud ja seadustikuks kujundatud nõukogu 29. juuli 1991. aasta direktiiviga 91/497/EMÜ (EÜT L 268, lk 69; ELT eriväljaanne 03/12, lk 72). Pärast seda, kui direktiivi 64/433 oli veel muudetud, tunnistati see kehtetuks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. aprilli 2004. aasta direktiiviga 2004/41/EÜ, millega tunnistatakse kehtetuks teatavad direktiivid, mis käsitlevad teatavate inimtoiduks ettenähtud loomse päritoluga toodete tootmise ja turuleviimise toiduhügieeni ning tervishoiunõudeid, ja muudetakse nõukogu direktiive 89/662/EMÜ ja 92/118/EMÜ ning nõukogu otsust 95/408/EÜ (ELT L 157, lk 33).
(
11
)	EÜT L 1, lk 23.
(
12
)	EÜT L 147, lk 1; ELT eriväljaanne 03/732, lk 289.
(
13
)	EÜT L 224, lk 19; ELT eriväljaanne 03/10, lk 128.
(
14
)	EÜT L 308, lk 35.
(
15
)	EÜT L 269, lk 54.
(
16
)	EÜT L 181, lk 36.
(
17
)	Vt eespool 9. joonealuses märkuses viidatud määrus nr 1248/2001.
(
18
)	Direktiiv 85/73 tunnistati kehtetuks alates 2008. aasta 1. jaanuarist Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määrusega (EÜ) nr 882/2004 ametlike kontrollide kohta, mida tehakse sööda- ja toidualaste õigusnormide ning loomatervishoidu ja loomade heaolu käsitlevate eeskirjade täitmise kontrollimise tagamiseks (EÜT L 165, lk 1; ELT eriväljaanne 03/45, lk 200).
(
19
)	Staatscourant 1994, nr 10.
(
20
)	Staatscourant 2000, nr 247, lk 39.
(
21
)	Staatscourant 1984, nr 252.
(
22
)	Staatscourant 2000, nr 249, lk 45.
(
23
)	Staatscourant 1993, nr 99. Madalmaade valitsus märkis, et see määrus tunnistati kehtetuks 24. detsembril 2005.
(
24
)	Staatscourant 2001, nr 64, lk 31.
(
25
)	Staatscourant 2001, nr 212, lk 16.
(
26
)	Kohtuotsus Saksamaa vs. komisjon (EKL 2003, lk I-10333)
(
27
)	Viidatud eelmises joonealuses märkuses.
(
28
)	Nagu märkis komisjon, kehtestati hilisem tähtaeg, 1. juuli 2001 seetõttu, et 1. jaanuaril 2001 ei olnud liikmesriigid enamasti veel suutelised tegema BSE kiirteste kõikidele otsuse 2000/764 artikli 1 lõikes 3 kirjeldatud kategooriasse kuuluvale veistele.
(
29
)	Selles artiklis on täpsustatud, et rahaline toetus „on 100% diagnostikaseadmete ja reaktiivide ostuhinnast (ilma käibemaksuta) summas kuni 30 eurot testi kohta”.
(
30
)	Niisuguste testide puhul makstava rahalise toetuse summa pidi kindlaks määratama siiski hilisema otsusega, mis tehakse enne 2001. aasta 1. juulit, ning seda tehti otsusega 2001/499, millega muudeti otsuse 2000/773 artiklit 18 ja nähti ette rahaline toetus, mis on 100% diagnostikaseadmete ja reaktiivide ostuhinnast (ilma käibemaksuta) summas kuni 15 eurot testi kohta.
(
31
)	Otsuse 98/272 IV lisa A-osas niisugusena, nagu seda on muudetud otsusega 2001/8, on nimetatud kolme diagnoosimismeetodit: i) „western blot meetodil põhinev immunoblotanalüüs, millega määratakse PrPRes proteaasresistentne fragment (Prionics-Check test)”; ii) „kemiluminestsentsil põhinev ELISA-test (ekstraktsioon + ELISA) tugevdatud kemiluminestsentsreaktiivi abil (Enfer test)”; iii) „denatureerimis- ja kontsentreerimisetapile järgnev kihttehnikal põhinev immunoloogiline analüüs PrPRes määramiseks (CEA test)”.
(
32
)	Arvan, et asjaolu, et õigusnormis on nimetatud mitte teste, mis tehakse enne teatavat kuupäeva, vaid mis tehakse „loomadele, kes tapetakse” enne teatavat kuupäeva, võib jätta tähelepanuta. Määruse nr 2777/2000 põhjendusest 2 ilmneb nimelt, et BSE test tehakse tavaliselt „tapmisel”.
(
33
)	Sõnadega „ning igal juhul enne 1. juulit 2001”, millega määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõike 2 esimene lõik lõpeb, soovitakse välistada kõnesolev kaasrahastamine testide puhul, mis tehakse enne otsuse 2000/764 artikli 1 lõikes 3 ette nähtud kohustusliku testprogrammi kehtestamist siseriiklikul tasandil, juhuks, kui asjaomane liikmesriik jääb siiski hiljaks, võrreldes selle viimase õigusnormi ülevõtmiseks kehtestatud tähtajaga, milleks on 2001. aasta 1. juuli.
(
34
)	Madalmaade valitsus ja komisjon jõuavad niisugusele järeldusele arutluskäikude põhjal, mis minu omast osaliselt erinevad. Komisjoni arvab eelkõige, et määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõikega 2 kehtestatud ühenduse kaasrahastamine ei olnud Madalmaade Kuningriigi suhtes kohaldatav, sest viimane oli otsusega 2001/3 ja võttes arvesse 2001. aasta 1. jaanuarist kehtestatud kohustust teha otsuse 2000/764 artikli 1 lõikes 3 nimetatud loomadele BSE testid, vabastatud sama määruse artikliga 3 kehtestatud kokkuostukavast, nii et ei ole mingit võimalust kohaldada selle artikli 2 lõiget 2, mis on komisjoni meelest justkui selle kava erand.
(
35
)	Komisjoni esindaja märkis kohtuistungil, et see asjaolu ei mõjuta kõnesolevate BSE testide õiguslikku laadi, mis on ka tema arvates veterinaarmeetmed, mida ühendus oleks saanud teistmoodi rahastada, näiteks otsuse 90/424 alusel.
(
36
)	Vt mh 20. märtsi 1986. aasta otsus kohtuasjas 35/85: Tissier (EKL 1986, lk 1207, punkt 9) ja 18. novembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C-107/98: Teckal (EKL 1999, lk I-8121, punkt 34).
(
37
)	Eespool viidatud kohtuotsus Tissier (punkt 9); 2. veebruari 1994. aasta otsus kohtuasjas C-315/92: Verband Sozialer Wettbewerb (EKL 1994, lk I-317, punkt 7) ja 7. novembri 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-228/01 ja C-289/01: Bourrasse ja Perchicot (EKL 2002, lk I-10213, punkt 33).
(
38
)	Madalmaade valitsus nentis oma kirjalike märkuste punktis 53, et nimetatud lõiv „põhineb (eelkõige) direktiivi 85/73 artikli 5 lõikel 4”.
(
39
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
40
)	Selle peatüki punkt 1 näeb ette, et liikmesriigid nõuavad veiste „tapmisega seotud inspekteerimiskulude” katteks sisse järgmised kindlad summad: 4,50 eurot täiskasvanud veise eest ja 2,50 eurot noorveise eest.
(
41
)	Vt komisjoni kirjalikud märkused, punkt 47.
(
42
)	30. mai 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-284/00 ja C-288/00 (EKL 2002, lk I-4611).
(
43
)	Eespool viidatud kohtuotsus Stratmann ( punkt 50).
(
44
)	21. märtsi 2002. aasta ettepanek (punkt 39).
(
45
)	Ibidem (punkt 58).
(
46
)	Madalmaade valitsuse kirjalikud märkused, punkt 30.
(
47
)	Viidatud eespool (punkt 56).
(
48
)	9. septembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C-374/97 (EKL 1999, lk I-5153, punkt 27).
(
49
)	Viidatud eespool (punkt 62).
(
50
)	5. veebruari 1976. aasta otsus kohtuasjas 87/75 (EKL 1976, lk 129).
(
51
)	15. detsembri 1993. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-277/91, C-318/91 ja C-319/91 (EKL 1993, lk I-6621).
(
52
)	11. augusti 1995. aasta otsus kohtuasjas C-16/94 (EKL 1995, lk I-2421).
(
53
)	Eespool viidatud kohtuotsus Conceria Bresciani (punkt 10).
(
54
)	Eespool viidatud kohtuotsus Ligur Carni jt (punkt 31).
(
55
)	Eespool viidatud kohtuotsus Dubois ja Général Cargo Services (punkt 14).
(
56
)	Vt osaliselt samalaadse arutluskäigu kohta 15. aprilli 1997. aasta otsus kohtuasjas C-27/95: Bakers of Nailsea (EKL 1997, lk I-1847, punktid 44–46) ja kohtujurist La Pergola 4. juuli 1996. aasta ettepanek samas kohtuasjas (6. joonealune märkus punktis 8).