PRESUDA SUDA16. lipnja 1998.(*)„Sporazum
o suradnji EEZ/Jugoslavija – Suspenzija trgovinskih povlastica – Bečka
konvencija o pravu međunarodnih ugovora – Clausula rebus sic stantibus
“ U predmetu C-162/96_povodom
zahtjeva za prethodnu odluku Bundesfinanzhofa o valjanosti Uredbe (EEZ)
br. 3300/91 Vijeća od 11. studenoga 1991. o suspenziji trgovinskih
povlastica predviđenih Sporazumom o suradnji između Europske ekonomske
zajednice i Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije (SL L 315,
str. 1.), koji je podnio Bundesfinanzhof (Njemačka), odlukom od 7.
ožujka 1996., koju je Sud zaprimio 13. svibnja 1996., u postupku A. Racke GmbH & Co. OHGprotivHauptzollamt Mainz_SUD_u
sastavu: G. C. Rodríguez Iglesias, predsjednik, C. Gulmann, H.
Ragnemalm i M. Wathelet, predsjednici vijeća, J. C. Moitinho de Almeida,
P. J. G. Kapteyn (izvjestitelj), J. L. Murray, D. A. O. Edward, G.
Hirsch, P. Jann i L. Sevón, suci_nezavisni odvjetnik: F. G. Jacobs_tajnik: D. Louterman-Hubeau, glavna administratorica uzimajući u obzir pisana očitovanja koja su podnijeli:–        za A. Racke GmbH & Co. OHG, Ehle & Schiller, Rechtsanwälte, i D. Ehle, Rechtsanwalt_–        za
Vijeće Europske unije, J. Huber, M. Vitsentzatos i A. Tanca, u svojstvu
agenata_–        za Komisiju Europskih zajednica, J. Sack i B. Brandtner, u svojstvu agenata_nakon rasprave, nakon saslušanja A. Racke Gmbh & Co., Vijeća i Komisije na raspravi 15. srpnja 1997., nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika_donosi sljedećuPresudu1        Rješenjem
od 7. ožujka 1996., koje je Sud primio 13. svibnja 1996.,
Bundesfinanzhof je, na temelju članka 177. Ugovora o EZ-u, uputio dva
prethodna pitanja koja se tiču valjanosti Uredbe (EEZ) br. 3300/91
Vijeća od 11. studenoga 1991. kojom su suspendirane trgovinske
povlastice predviđene Sporazumom o suradnji između Europske ekonomske
zajednice i Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije (SL L 315, u
daljnjem tekstu: sporna uredba).2        Pitanja
su postavljena u okviru spora između A. Racke GmbH & Co. (u
daljnjem tekstu: Racke) i Hauptzollamt Mainz u vezi s carinskim dugom
nastalim prigodom uvoza u Njemačku određene količine vina podrijetlom iz
Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije. Pravni okvir3        Sporazum
o suradnji između Europske ekonomske zajednice i Socijalističke
Federativne Republike Jugoslavije (u daljnjem tekstu: Sporazum o
suradnji) potpisan je 2. travnja 1980. u Beogradu, s jedne strane od
članica Europske ekonomske zajednice i Zajednice te s druge strane od
Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije (u daljnjem tekstu:
Jugoslavija) te je odobren u ime Zajednice Uredbom (EEZ) br. 314/83
Vijeća od 24. siječnja 1983. (SL L 41, str. 1.).4        Članak
22. Sporazuma o suradnji, u verziji koja proizlazi iz članka 4.
Dodatnog protokola Sporazumu kojim se uspostavlja novi trgovinski režim
(u daljnjem tekstu: Dodatni protokol“), koji je odobren u ime Zajednice
Odlukom Vijeća 87/605/EEZ od 21. prosinca 1987. (SL L 389, str. 72.),
glasi: „1. Za vina od svježeg grožđa iz
tarifnog podbroja 22.05 ex C I i ex C II zajedničke carinske tarife u
posudama od dvije litre ili manjima podrijetlom iz Jugoslavije uvozna
carina u Zajednicu umanjuje se za 30 % uz primjenu godišnje carinske
kvote Zajednice od 12.000 hektolitara. Na količine uvezene preko kvote
Zajednica primjenjuje carinu koja proizlazi iz odredaba stavka 4.3.
Odredbe stavaka 1. i 2. ostaju na snazi sve dok razina carine
predviđena u okviru postupnog ukidanja iz članka 4. za vina preuzeta iz
stavka 1. ne dosegne stopu smanjenja od 30 % predviđenu u stavku 1.4.
Za vina od svježeg grožđa podrijetlom iz Jugoslavije iz tarifnog
podbroja 22.05 C I i C II zajedničke carinske tarife uvozne carine u
Zajednicu ukinute su sukladno uvjetima utvrđenima u članku 2. stavcima
1. i 2. Dodatnog protokola Sporazumu, kojim se uspostavlja novi
trgovinski režim. Ta odredba primjenjuje se uz primjenu godišnje
carinske kvote od 545.000 hektolitara. Za količine uvezene preko kvote
Zajednica primjenjuje carinu iz zajedničke carinske tarife.5        Prema
članku 2. stavku 1. Dodatnog protokola, uvozne carine u Zajednicu
primjenjive prema Sporazumu postupno se ukidaju tijekom istog razdoblja
istom dinamikom kao i one predviđene Aktom o uvjetima pridruživanja
Kraljevine Španjolske i Portugalske Republike i prilagođavanjima ugovora
(SL 1985, L 302, str. 23.) za iste proizvode uvezene iz tih država u
Zajednicu kakva je bila na dan 31. 12. 1985. Ondje gdje se primjenjuje
različit iznos carine na proizvode iz Španjolske u odnosu na proizvode
iz Portugala u Zajednicu u sastavu država kakav je imala na dan 31.12.
1985., na proizvode podrijetlom iz Jugoslavije primjenjuje se viši iznos
carine. Prema članku 2. stavku 2., ondje gdje je iznos carine niži za
Jugoslaviju nego za Španjolsku i Portugal, proces ukidanja carina
počinje kad carine za iste proizvode postanu niže od onih koje se
primjenjuju za one podrijetlom iz Jugoslavije.6        Prema
članku 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3413/90 od 19. studenoga 1990. koja
se odnosi na dodjelu i način upravljanja carinskim kvotama Zajednice za
određene proizvode podrijetlom iz Jugoslavije (1991.) (SL L 335, str.
26.), uvozne carine u Zajednicu za vino od svježeg grožđa koje spada pod
oznaku NC ex 2204 21 i 2204 29 suspendirane su od 1. siječnja do 31.
prosinca 1991. na razinama 3,6, 4,4, 4,8, ili 5,6 ekija po hektolitru s
ograničenjem za kvotu od 545.000 hektolitara. Nadalje, članci 2. do 4.
Uredbe br. 3413/90 određuju iskorištavanje kvota od strane uvoznika za
navedene proizvode. 7        Prema
odredbama članka 60., Sporazum o suradnji zaključen je na neodređeno
vrijeme. Međutim, svaka stranka može ga otkazati notifikacijom drugoj
strani. Sporazum će tako prestati važiti šest mjeseci nakon datuma
navedene notifikacije.8        Odlukom
91/586/EZUČ, EEZ od 11. studenoga 1991. kojom je suspendirana primjena
sporazumâ između Europske zajednice, njezinih država članica i
Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije (SL L 315, str. 47.)
Vijeće i predstavnici vlada država članica, koji tvore Vijeće,
suspendirali su primjenu Sporazuma o suradnji s trenutačnim stupanjem na
snagu zbog sljedećih razloga, detaljno navedenih u drugoj, trećoj,
četvrtoj i petoj uvodnoj izjavi Odluke:„…imajući
u vidu kako su, u svojim deklaracijama od 5. i 28. listopada 1991.,
Europska zajednica i njezine države članice u okviru europske političke
suradnje ustanovili postojanje krize u Jugoslaviji te kako je Vijeće
sigurnosti Ujedinjenih naroda u svojoj rezoluciji 713 (1991.) izrazilo
bojazan da održavanje te situacije predstavlja prijetnju miru i
međunarodnoj sigurnosti;nalazeći kako
odvijanje neprijateljstava i njihove posljedice na gospodarske i
trgovinske odnose, kako na one između jugoslavenskih republika međusobno
tako i na one sa Zajednicom, predstavljaju radikalnu izmjenu uvjeta u
kojima su zaključeni Sporazum o suradnji između Europske ekonomske
zajednice i Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije i njegovi
protokoli kao i sporazum s Europskom zajednicom za ugljen i čelik; čime
je dovedena u pitanje njihova primjena;nalazeći
kako poziv koji su uputili Europska zajednica i njezine države članice u
okviru europske političke suradnje 6. listopada 1991. u Haarzuilensu, u
vezi s poštovanjem sporazuma o prekidu vatre postignutog 4. listopada
1991. u Haagu, nije prihvaćen;nalazeći kako
su u deklaraciji od 6. listopada 1991. Europska zajednica i njezine
države članice u okviru europske političke suradnje najavili odluku o
prestanku sporazumâ između Zajednice i Jugoslavije u slučaju da sporazum
postignut u Haagu 4. listopada između stranaka sukoba u prisutnosti
predsjednika Vijeća Europskih zajednica i predsjednika konferencije o
Jugoslaviji ne bude poštovan“.9        Sporna
uredba u članku 1. propisuje da se suspendiraju trgovinske povlastice
dodijeljene Sporazumom o suradnji ili u skladu s njim. Prema odredbama
članka 3., ta uredba stupa na snagu danom objave u Službenom listu Europskih zajednica, odnosno 15. studenoga 1991.10      Prvi,
drugi, treći i četvrti dio uvodne izjave te uredbe ponavljaju gore
navedene razloge iz uvoda Odluke 91/586.11      U
skladu s člankom 60. Sporazuma o suradnji, Vijeće je usvojilo Odluku
91/602/EEZ od 25. studenoga 1991. o otkazu Sporazuma o suradnji između
Europske ekonomske zajednice i Socijalističke Federativne Republike
Jugoslavije (SL L 325, str. 23.). Prema članku 2., ta odluka, kojom se
otkazuje Sporazum, svi njegovi protokoli i akti koji su uz njega vezani,
stupa na snagu na dan objave, odnosno 27. studenoga 1991. 12      Za
određene proizvode, među kojima nije i vino, Vijeće je Uredbom (EEZ)
br. 3567/91 od 2. prosinca 1991., koja se odnosi na režim koji se
primjenjuje na uvoz proizvoda podrijetlom iz republika Bosne i
Hercegovine, Hrvatske, Makedonije i Slovenije (SL L 342, str. 1.), tim
republikama dodijelilo trgovinske povlastice koje u bitnome odgovaraju
onima iz Sporazuma što ga je Zajednica suspendirala.13      Uredba
Vijeća (EEZ) br. 545/92 od 3. veljače 1992. u vezi s režimom
primjenjivim na uvoz proizvoda podrijetlom iz republika Hrvatske i
Slovenije i jugoslavenskih republika Bosne i Hercegovine, Makedonije i
Crne Gore u Zajednicu (SL L 63, str. 1.) zadržava ove mjere za 1992.
godinu i proširuje ih na određene poljoprivredne proizvode, među kojima
je vino od svježeg grožđa oznake NC ex 2204 21 i 2204 29 podrijetlom iz
navedenih republika. Isto tako, članak 6. Uredbe br. 545/92 propisuje da
se za ta vina iznos carine smanjuje na iznos od 3,2 ekija po hektolitru
ili na 3,7 ekija po hektolitru uz godišnje ograničenje kvote na 545.000
hektolitara. 14      Prema
članku 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 547/92 od 3. veljače 1992. koja se
odnosi na dodjelu i način upravljanja carinskim kvotama Zajednice za
određene proizvode podrijetlom iz republika Hrvatske i Slovenije te
jugoslavenskih republika Bosne i Hercegovine, Makedonije i Crne Gore (SL
L 63, str. 41.), uvozne carine u Zajednicu na vina od svježeg grožđa
oznake NC 2204 21 i 2204 29 podrijetlom iz tih republika suspendirane su
u razdoblju od 1. siječnja do 31. prosinca 1992. na razinama 2,4, 2,9,
3,2 ili 3,7 ekija po hektolitru uz ograničenje kvote na 545.000
hektolitara. Članci 2. do 4. te uredbe određuju iskorištavanje kvota od
strane uvoznika za navedene proizvode. Glavni postupak15      Između
6. studenoga 1990. i 27. travnja 1992., nakon što je uskladištio vina
uvezena iz K. u privatnom skladištu u postupku carinskog skladištenja,
Racke je obavio carinske formalnosti u Njemačkoj te je 7. svibnja 1992.
proglasio puštanje tih vina u slobodan promet u režimu carine po
povlaštenoj stopi, predviđenoj Sporazumom o suradnji.16      Međutim,
odlukom od 27. svibnja 1992. Hauptzollamt Mainz zatražio je plaćanje
razlike između carinske stope primjenjive na treće zemlje i povlaštene
stope zbog toga što je vino bilo uvezeno iz Srbije.17      Nakon
toga Racke je podnio tužbu pred Finanzgerichtom, koji mu je dao za
pravo u odnosu na vina uvezena prije 15. studenoga 1991., ali ga je
odbio u preostalom dijelu zbog toga što je suspenzija trgovinskih
povlastica danih Sporazumom o suradnji, provedena spornom uredbom,
opravdana nastupom temeljne promjene situacije odnosno ratom u
Jugoslaviji.
18      Racke
je podnio zahtjev za „reviziju“ protiv ove odluke pred
Bundesfinanzhofom, kojeg prije svega zanima je li jednostrana suspenzija
Sporazuma o suradnji u skladu s uvjetima navedenima u članku 62. stavku
1. Bečke konvencije od 23. svibnja 1969. o pravu međunarodnih ugovora
(u daljnjem tekstu: Bečka konvencija).19      Članak 62. Bečke konvencije navodi:„1.
Na temeljnu promjenu okolnosti koja se zbila u odnosu na one koje su
postojale u trenutku sklapanja ugovora, a koju stranke nisu predvidjele,
ne može se pozivati kao na uzrok prestanka ugovora ili povlačenja iz
njega, osim:a) ako je postojanje tih okolnosti bilo bitna osnova pristanka stranaka da budu vezane ugovorom; ib) ako je učinak te promjene korjenita promjena domašaja obveza koje prema ugovoru još treba izvršiti.3.
Ako se, na temelju prethodnih stavaka, stranka može pozvati na temeljnu
promjenu okolnosti kao na uzrok prestanka ugovora ili povlačenja iz
njega, ona se također može na nju pozvati samo radi suspenzije primjene
ugovora“.20      Prema
sudu koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku, raspad Jugoslavije na
nekoliko novih država i neprijateljstva unutar te zemlje okolnosti su
koje treba promatrati kao političku promjenu koja predstavlja temeljnu
promjenu okolnosti koje čine samu osnovu pristanka ugovornih stranaka
vezanih Sporazumom o suradnji. S druge strane, ne čini se da su navedene
promjene radikalno izmijenile domašaj obveza iz Sporazuma o suradnji,
koji je ponajprije trgovinski ugovor.21      Nadalje,
Bundesfinanzhof, u vezi s člankom 65. Bečke konvencije, razmatra je li
dopušteno provesti suspenziju Sporazuma o suradnji bez prethodne
notifikacije i bez obavijesti ako je postojala osobita hitnost te jesu
li eventualne procesne pogreške kompenzirane protekom razdoblja do
trenutka plaćanja predmetne carine.22      Članak
65. stavak 1. Bečke konvencije određuje da stranka koja se na temelju
odredaba te konvencije pozove na razlog za prestanak ugovora, povlačenje
iz ugovora ili suspenziju ugovora, mora svoj zahtjev notificirati
ostalim strankama te konvencije. Ta notifikacija mora sadržavati mjeru
koja se predlaže glede ugovora i razloge za njezino donošenje. Članak
65. stavak 2. Bečke konvencije navodi da, ako u roku koji, osim u
slučajevima osobite hitnosti, ne smije biti kraći od tri mjeseca od
primitka notifikacije nijedna stranka ne stavi prigovor, stranka koja je
izvršila notifikaciju može, na način predviđen člankom 67., poduzeti
mjeru koju je predložila. Članak 65. stavak 3. Bečke konvencije,
međutim, propisuje da, ako je bilo koja druga stranka stavila prigovor,
stranke rješenje moraju tražiti pomoću sredstava navedenih u članku 33.
Povelje Ujedinjenih naroda.23      Vodeći
računa o tim razmatranjima, Bundesfinanzhof je odlučio prekinuti
postupak i postaviti Sudu sljedeća pitanja:„1)
Je li valjana Uredba (EEZ) br. 3300/91 Vijeća od 11. studenoga 1991.
koja suspendira trgovinske povlastice predviđene Sporazumom o suradnji
između EEZ-a i Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije (SL L
315, str. 1.)?2) Ako je odgovor na prvo pitanje negativan:Koje
su posljedice nevaljanosti za primjenu carine za vino srpskog
podrijetla koje je uvezeno od polovice studenoga 1991. do travnja 1992. i
podvrgnuto režimu carinskog uskladištenja?Je
li primjenjiv povlašteni carinski tretman, ograničen kvotom, dodijeljen
1992. za vina podrijetlom iz bivše Jugoslavije s iznimkom Srbije?“  Prvo pitanje24      Uvodno
je moguće ustanoviti da, iako Bečka konvencija ne obvezuje ni Zajednicu
ni sve države članice, niz njezinih odredaba, među kojima i članak 62.,
predstavlja pravila međunarodnog prava koja pod određenim uvjetima
propisuju načelo prema kojem promjena okolnosti može uzrokovati
prestanak važenja ili suspenziju međunarodnog ugovora. Tako je
Međunarodni sud presudio „kako su to načelo i izvanredne okolnosti u
kojim se ono može primijeniti uneseni u članak 62. Bečke konvencije o
pravu međunarodnih ugovora, koja se u mnogim dijelovima može smatrati
kodifikacijom važećeg međunarodnog običajnog prava u području koje se
odnosi na prestanak ugovornih odnosa iz razloga promjene okolnosti“
(presuda od 2. veljače 1973., nadležnost u području ribarstva,
Ujedinjena Kraljevina/Island, Zbornik presuda, savjetodavnih mišljenja i rješenja, 1973., str. 3., stavak 36.). Nadležnost Suda25      Komisija
je prigovorila nadležnosti Suda za odlučivanje o prvom pitanju zbog
toga što se odnosi na valjanost sporne uredbe u pogledu pravila
međunarodnog običajnog prava. Čak i ako sporna uredba predstavlja akt
Zajednice u smislu članka 177. prvog podstavka točke (b) Ugovora,
postupak o prethodnim pitanjima ne dopušta iznošenje argumenata
temeljenih isključivo na međunarodnom pravu, a osobito na načelima koja
uređuju prestanak ugovora i suspenziju njihove primjene.26      Potrebno
je navesti da, kao što je Sud već presudio u presudi od 12. prosinca
1972., International Fruit Company i dr. (21/72 do 24/72, Zb.,
str. 1219., t. 5.), nadležnost Suda za odlučivanje, na temelju članka
177. Ugovora, o valjanosti akata koje su donijele institucije Zajednice
nije ograničena u pogledu razloga na temelju kojih se valjanost tih
akata može osporavati.27      S
obzirom na to da se takva nadležnost odnosi na sve razloge koji mogu
uzrokovati nevaljanost tih akata, Sud je dužan ispitati jesu li oni
nevaljani zato što
su suprotni pravilu međunarodnog prava (gore
navedena presuda International Fruit Company i dr., t. 6.).28      Sukladno tome, Sud je nadležan za odlučivanje o prvom prethodnom pitanju. Valjanost sporne uredbe29      Potrebno
je istaknuti kako je pitanje o valjanosti sporne uredbe u odnosu na
međunarodno običajno pravo postavljeno uzgredno, povodom spora u kojem
Racke traži primjenu carinskog režima po povlaštenoj stopi prema članku
22. Sporazuma o suradnji.30      Sukladno
tome, najprije je potrebno ispitati je li članak 22. stavak 4., koji se
primjenjuje u slučaju iz glavnog postupka, kao što to pokazuje uredba o
predmetnim kvotama spomenuta u rješenju suda koji je uputio zahtjev za
prethodnu odluku, takve prirode da može izravno pojedincima dodjeljivati
povlašten carinski tretman.31      Prema
ustaljenoj sudskoj praksi Suda, odredba sporazuma zaključenog između
Zajednice i trećih zemalja mora se smatrati izravno primjenjivom kada s
obzirom na svoje izraze, sadržaj i prirodu sporazuma izražava jasnu i
preciznu obvezu koja u izvršenju i učincima ne ovisi o usvajanju bilo
kakvog naknadnog akta (vidjeti osobito presudu od 30. rujna 1987.,
Demirel, 12/86, Zb., str. 3719., t. 14.). 32      Kako
bi se odredilo udovoljavaju li odredbe članka 22. stavka 4. Sporazuma o
suradnji ovim kriterijima, najprije je potrebno ispitati njihovo
značenje.33      Prema
svojim izrazima ova odredba zahtijeva donošenje provedbenih akata
Zajednice kako bi se prema modalitetima utvrđenima u članku 2. stavcima
1. i 2. Dodatnog protokola omogućilo otvaranje navedene godišnje
carinske kvote Zajednice jer Zajednica ne raspolaže diskrecijskim
prostorom u vezi s prihvaćanjem tih mjera. Zajednica je obvezna u
određenom razdoblju provesti točan izračun carine u skladu s ovim
odredbama.34      Iz
toga proizlazi da članak 22. stavak 4. Ugovora o suradnji, u vezi s
povlaštenim carinskim tretmanom o kojemu govori, za pojedince stvara
prava na koja se mogu pozvati pred nacionalnim sudovima.35      Ova
tvrdnja proizlazi i iz ispitivanja predmeta i iz prirode Sporazuma,
čiji je dio i članak 22. stavak 4.36      Naime,
cilj je Sporazuma o suradnji promoviranje razvoja trgovinske razmjene
između ugovornih strana te postupno uklanjanje prepreka osnovama te
razmjene. Nakon završetka prve etape te liberalizacije, 30. lipnja
1985., Dodatni protokol ustanovio je daljnje trgovinske aranžmane. U tom
kontekstu, članak 22. stavak 4. u svojoj verziji koja proizlazi iz
članka 4. Dodatnog protokola za određena vina ustanovljuje carinsku
kvotu Zajednice unutar koje je provedeno ukidanje carine za uvoz u
Zajednicu.37      Konačno,
potrebno je ispitati može li pojedinac, kada se u postupku poziva na
povlašteni carinski tretman koji mu daje izmijenjeni članak 22. stavak
4. Sporazuma o suradnji, u vezi sa spornom uredbom prema pravilima
međunarodnog javnog prava osporavati suspendiranje od 15. studenoga
1991. trgovinskih koncesija dodijeljenih tim sporazumom.38      S
tim u vezi, Vijeće drži kako je usvajanju sporne uredbe s pravnog
stajališta i stajališta logike prethodilo usvajanje Odluke 91/586 kojom
je na međunarodnoj razini suspendirana primjena Sporazuma o suradnji.
Tako je usvajanje sporne uredbe postalo nužno, s obzirom na to da su
trgovinske povlastice predviđene tim sporazumom u prošlosti provedene
internim propisima Zajednice. 39      No,
s obzirom na to da prema mišljenju Vijeća međunarodno pravo ne
ustanovljuje na obvezatan način putove pravne zaštite u slučaju povrede
pravila međunarodnog prava, eventualna povreda tih pravila Odlukom
91/586 ne dovodi nužno do ponovne primjene Sporazuma o suradnji te,
sukladno tome, na razini Zajednice do nevaljanosti sporne uredbe iz
razloga njezine protivnosti Sporazumu koji je ponovno primijenjen. Isto
tako, povreda međunarodnog prava može jednako tako biti sankcionirana
odštetom, pri čemu Sporazum o suradnji ostaje suspendiran. Stoga Vijeće
nalazi da Sud, procjenjujući valjanost sporne uredbe, nema potrebu
ispitivati krši li suspenzija Sporazuma o suradnji Odlukom 91/586
pravila međunarodnog prava.40      Stoga
je potrebno ustvrditi kako se prethodno pitanje suda koji ga je uputio
odnosi jedino na valjanost sporne uredbe s aspekta pravila međunarodnog
običajnog prava.41      Isto
je tako potrebno istaknuti kako sporazum s trećom zemljom koji je
zaključilo Vijeće u skladu s odredbama Ugovora o EZ-a u onome što se
odnosi na Zajednicu predstavlja akt koji je zaključila institucija
Zajednice te odredbe takvog sporazuma čine sastavni dio prava Zajednice
(gore navedena presuda Demirel, t. 7.).42      Stoga,
ako sporna uredba mora biti proglašena nevaljanom, trgovinske
povlastice dodijeljene odredbama Sporazuma o suradnji ostaju u primjeni u
pravnom poretku Zajednice sve do datuma do kojeg Zajednica, u skladu s
primjenjivim pravilima međunarodnog prava, ne odluči o njihovom
prestanku.43      Iz
toga proizlazi da bi proglašenje nevaljanom sporne uredbe iz razloga
njezine protivnosti pravilima međunarodnog običajnog prava dopustilo
pojedincima izravno pozivanje na prava iz povlaštenog tretmana koja im
daje Sporazum o pridruživanju.44      Komisija
sa svoje strane izražava sumnju mogu li se, u nedostatku izričite
odredbe u Ugovoru o EZ-u, pravila međunarodnog prava u dijelu na koji se
poziva rješenje suda koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku
smatrati dijelom pravnog poretka Zajednice. Tako se, za osporavanje
valjanosti uredbe, pojedinac može oslanjati na razloge koji se temelje
na odnosu koji postoji između njega i Zajednice, ali nasuprot tome nema
se pravo pozivati na razloge koji proizlaze iz pravnog odnosa između
Zajednice i treće države, što ulazi u domenu međunarodnog prava.45      S
tim u vezi treba istaknuti da, kao što to proizlazi iz presude od 24.
studenoga 1992., Poulsen i Diva Navigation (C-286/90, Zb., str.
I-6019., t. 9.), tijela Zajednice u izvršavanju svojih ovlasti moraju
poštovati pravila međunarodnog prava. Sukladno tome, od Zajednice se
traži poštovanje pravila međunarodnog običajnog prava kada usvaja uredbu
kojom se suspendiraju trgovinske povlastice dodijeljene sporazumom
zaključenim s trećom državom ili u skladu s njim.46      Iz
toga slijedi da pravila međunarodnog običajnog prava koja se odnose na
prekid i suspenziju odnosa koji proizlaze iz međunarodnog ugovora iz
razloga promjene temeljnih okolnosti obvezuju institucije Zajednice te
tvore dio njezinog pravnog poretka.47      Nadalje
je potrebno zaključiti kako u ovom slučaju pojedinac na usputan način
dovodi u pitanje valjanost uredbe Zajednice prema tim pravilima kako bi
se pozvao na prava koja proizlaze izravno iz sporazuma Zajednice s
trećom državom. Dakle, ovaj slučaj ne odnosi se na izravne učinke
spomenutih pravila.48      Naime,
stranka se poziva na temeljna pravila međunarodnog običajnog prava
protiv sporne uredbe, koja je donesena primjenom tih pravila, a koja je
lišavaju povlaštenog tretmana koji joj dodjeljuje Sporazum o suradnji
(za usporedivu situaciju u odnosu na temeljna pravila ugovorne prirode
vidjeti presudu od 7. svibnja 1991., Nakajima/Vijeće, C-69/89, Zb., str. I-2069, t. 31.).
49      Pravila na koja se stranka poziva tvore iznimku od načela pacta sunt servanda,
koje predstavlja temeljno načelo cjelokupnog pravnog poretka, a osobito
međunarodnog pravnog poretka. Primijenjeno na međunarodno pravo, to
pravilo zahtijeva da svi međunarodni ugovori obvezuju stranke te da se
izvršavaju u dobroj vjeri (vidjeti članak 26. Bečke konvencije).50      Na
važnost tog načela podsjetio je i Međunarodni sud, prema kojem,
„stabilnost međunarodnih ugovornih odnosa traži da se zahtjev za
primjenu temeljne promjene okolnosti primjenjuje samo u iznimnim
okolnostima“ (presuda od 25. rujna 1997., u vezi s projektom Gabcíkovo –
Nagymaros, Mađarska/Slovačka, stavak 104., još neobjavljena u Zborniku
presuda, savjetodavnih mišljenja i rješenja).51      U
takvim okolnostima stranci koja se pred sudom poziva na prava koja
izravno proizlaze iz sporazuma s trećom državom ne može se uskratiti
mogućnost osporavanja valjanosti uredbe koja je u tome sprečava time što
suspendira trgovinske povlastice dodijeljene tim sporazumom, pri čemu
se može pozivati i na obveze koje proizlaze iz međunarodnog običajnog
prava u vezi s prestankom i suspenzijom ugovornih odnosa.
52      Međutim,
zbog složenosti odnosnih pravila i nepreciznosti nekih od koncepata na
koje se ona pozivaju, sudski nadzor nužno se mora, osobito u kontekstu
zahtjeva za prethodnu odluku o valjanosti, ograničiti na pitanje je li
usvajanjem uredbe o suspendiranju Vijeće počinilo očitu pogrešku u
ocjeni u vezi s uvjetima primjene tih pravila.53      Kako
bi bilo moguće razmišljati o prestanku ili suspenziji ugovora iz
razloga temeljne promjene okolnosti, međunarodno običajno pravo,
kodificirano u članku 62. stavku 1. Bečke konvencije, nameće dva uvjeta.
Na prvome mjestu postojanje tih okolnosti moralo je biti bitna osnova
pristanka stranaka da budu vezane ugovorom; te na drugome mjestu učinak
promjene mora biti korjenita izmjena domašaja obveza koje prema ugovoru
još treba izvršiti. 54      U
vezi s prvim pitanjem, treba ustvrditi da su prema uvodu Sporazuma o
suradnji ugovorne stranke odlučne „promovirati razvoj i širenje
gospodarske, financijske i trgovinske suradnje kako bi poticale
ravnotežu kao i poboljšanje strukture i razvoja opsega svoje trgovinske
suradnje i poboljšanja dobrobiti svog stanovništva“ te kako su svjesne
„nužnosti vođenja računa o novoj situaciji stvorenoj proširenjem
Zajednice i jačanja postojećih susjedskih veza s ciljem ostvarenja
skladnijih gospodarskih i trgovačkih veza između Zajednice i
Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije“. U skladu s tim
odredbama, članak 1. tog sporazuma navodi kako on „za cilj ima
promoviranje globalne suradnje između ugovornih stranaka s namjerom
pridonošenja gospodarskom i socijalnom razvoju Socijalističke
Federativne Republike Jugoslavije i poticanja jačanja njihovih odnosa“. 55      S
obzirom na takav dalekosežan cilj, održanja situacije mira u
Jugoslaviji, nužnog za održanje dobrosusjedskih odnosa, te postojanje
institucija sposobnih osigurati provođenje suradnje iz Sporazuma na
cjelokupnom teritoriju Jugoslavije predstavlja bitan uvjet za nastanak i
postizanje suradnje predviđene Sporazumom.56      U
vezi s drugim pitanjem, ne čini se da je Vijeće počinilo očitu pogrešku
pri ocjeni ustanovljujući u drugoj uvodnoj izjavi sporne uredbe „kako
odvijanje neprijateljstava i njihove posljedice na gospodarske i
trgovinske odnose, kako na one između jugoslavenskih republika međusobno
tako i na one sa Zajednicom, predstavljaju radikalnu izmjenu uvjeta u
kojima su zaključeni Sporazum o suradnji između Europske ekonomske
zajednice i Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije i njegovi
protokoli“ i „čime je dovedena u pitanje njihova primjena.“57      Iako
je točno, kako što to tvrdi Racke, da se s Jugoslavijom trebao odvijati
određeni opseg trgovine te da je Zajednica mogla nastaviti dodjeljivati
carinske ustupke, ostaje isto tako točno, kao što je to primijetio
nezavisni odvjetnik u točki 93. svojih zaključaka, da primjena navedenih
pravila međunarodnog običajnog prava ne zahtijeva nemogućnost izvršenja
obveza te da zadržavanje na snazi povlastica s namjerom poticanja
razmjene više nije imalo smisla jer je Jugoslavija bila u stanju
raspada.58      U
vezi s pitanjem istaknutim u rješenju suda koji je uputio zahtjev za
prethodnu odluku – je li prema članku 65. Bečke konvencije dopušteno
provesti suspenziju Sporazuma o suradnji bez notifikacije i bez otkaznog
razdoblja – potrebno je podsjetiti da su u zajedničkim deklaracijama od
5., 6. i 28. listopada 1991. Zajednica i države članice objavili kako
usvajaju restriktivne mjere protiv onih stranaka koje ne poštuju
sporazum o prekidu vatre od 4. listopada 1991. koji su potpisale u
prisutnosti predsjednika Vijeća i predsjednika Konferencije o
Jugoslaviji; štoviše, tijekom zaključivanja tog sporazuma Zajednica je
objavila kako u slučaju nepoštovanja prekida vatre prekida Sporazum o
suradnji.
59      Iako
takve izjave ne udovoljavaju formalnim uvjetima propisanima u članku
65., treba istaknuti da specifični proceduralni uvjeti koji su ovdje
istaknuti ne predstavljaju dio međunarodnog običajnog prava.60      Stoga
treba ustanoviti kako ispitivanje prvog pitanja ne otkriva nijedan
element takve prirode da utječe na valjanost suspendirane uredbe.61      S obzirom na odgovor na prvo prethodno pitanje, nije potrebno odgovarati na drugo pitanje. Troškovi 62      Troškovi
Komisije i Vijeća, koji su podnijeli očitovanja Sudu, ne mogu biti
predmetom nadoknade. Kako ovaj postupak za stranke u glavnom postupku
ima karakter dijela postupka pred nacionalnim sudom, na tom je sudu da
odluči o troškovima.Slijedom navedenog, SUD_rješavajući o pitanjima koja je postavio Bundesfinanzhof, rješenjem od 7. ožujka 1996., odlučuje:Ispitivanje
postavljenih pitanja nije otkrilo nijedan element takve prirode da
utječe na valjanost Uredbe (EEZ) br. 3300/91 Vijeća od 11. studenoga
1991. kojom su suspendirane trgovinske povlastice predviđene Sporazumom o
suradnji između Europske ekonomske zajednice i Socijalističke
Federativne Republike Jugoslavije.Rodríguez IglesiasGulmann      RagnemalmWatheletMoitinho de Almeida      KapteynMurray Edward      HirschJann        Sevón Proglašeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 16. lipnja 1998.Tajnik       PredsjednikR. Grass       G. C. Rodríguez Iglesias* Jezik postupka: njemački