62023CJ0464
PRESUDA SUDA (peto vijeće)
26. lipnja 2025. (
*1
)
„Žalba – Tržišno natjecanje – Uredba (EZ) br. 139/2004 – Koncentracije poduzetnika – Tržište za proizvodnju i veleprodajnu opskrbu električnom energijom – Stjecanje od strane društva RWE sredstava društva E.ON za proizvodnju električne energije iz obnovljivih i nuklearnih izvora – Odluka kojom se koncentracija proglašava spojivom s unutarnjim tržištem i funkcioniranjem Sporazuma o EGP‑u od 2. svibnja 1992.”
U spojenim predmetima C‑464/23 P, C‑465/23 P, C‑467/23 P, C‑468/23 P i C‑470/23 P,
povodom pet žalbi na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesenih 21. srpnja 2023.,
EVH GmbH, sa sjedištem u Halle an der Saale (Njemačka), koji zastupaju T. Heymann i I. Zenke, Rechtsanwälte (C‑464/23 P),
Stadtwerke Leipzig GmbH, sa sjedištem u Leipzigu (Njemačka), koji zastupaju T. Heymann i I. Zenke, Rechtsanwälte (C‑465/23 P),
TEAG Thüringer Energie AG, sa sjedištem u Erfurtu (Njemačka), koju zastupaju T. Heymann i I. Zenke, Rechtsanwälte (C‑467/23 P),
EnergieVerbund Dresden GmbH, sa sjedištem u Dresdenu (Njemačka), koji zastupaju T. Heymann i I. Zenke, Rechtsanwälte (C‑468/23 P),
GGEW, Gruppen‑Gas- und Elektrizitätswerk Bergstraße AG, sa sjedištem u Bensheimu (Njemačka), koji zastupaju T. Heymann i I. Zenke, Rechtsanwälte (C‑470/23 P),
žalitelji,
a druge stranke u postupku su:
Europska komisija, koju zastupaju G. Meessen i I. Zaloguin, u svojstvu agenata, uz asistenciju T. G. Funke, Rechtsanwalt,
tuženik u prvostupanjskom postupku,
Savezna Republika Njemačka, koju zastupaju J. Möller i R. Kanitz, u svojstvu agenata,
E.ON SE, sa sjedištem u Essenu (Njemačka), koji su zastupali C. Barth, C. Grave, D.-J. dos Santos Goncalves i R. Seifert, Rechtsanwälte, a zatim C. Barth, A. Fuchs, C. Grave i D.-J. dos Santos Goncalves, Rechtsanwälte,
RWE AG, sa sjedištem u Essenu, koji su zastupali U. Scholz, J. Siegmund i J. Ziebarth, Rechtsanwälte, a zatim U. Scholz, J. Siegmund i M. von Armansperg, Rechtsanwälte,
intervenijenti u prvostupanjskom postupku,
SUD (peto vijeće),
u sastavu: M. L. Arastey Sahún, predsjednica vijeća, D. Gratsias, E. Regan, J. Passer (izvjestitelj) i B. Smulders, suci,
nezavisna odvjetnica: L. Medina,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Svojim žalbama društva EVH GmbH (C‑464/23 P), Stadtwerke Leipzig GmbH (C‑465/23 P), TEAG Thüringer Energie AG (C‑467/23 P), EnergieVerbund Dresden GmbH (C‑468/23 P) te GGEW, Gruppen‑Gas- und Elektrizitätswerk Bergstraße AG (C‑470/23 P) zahtijevaju poništenje presude Općeg suda Europske unije od 17. svibnja 2023., EVH/Komisija (T‑312/20, u daljnjem tekstu: presuda T‑312/20, EU:T:2023:252), presude Općeg suda od 17. svibnja 2023., Stadtwerke Leipzig/Komisija (T‑313/20, u daljnjem tekstu: presuda T‑313/20, EU:T:2023:257), presude Općeg suda od 17. svibnja 2023., TEAG/Komisija (T‑315/20, u daljnjem tekstu: presuda T‑315/20, EU:T:2023:259), presude Općeg suda od 17. svibnja 2023., EnergieVerbund Dresden/Komisija (T‑317/20, u daljnjem tekstu: presuda T‑317/20, EU:T:2023:261) i presude Općeg suda od 17. svibnja 2023., GGEW/Komisija (T‑319/20, u daljnjem tekstu: presuda T‑319/20, EU:T:2023:263) (u daljnjem tekstu zajedno navedene: pobijane presude), kojima je taj sud odbio njihove tužbe za poništenje Odluke Komisije C(2019) 1711 final od 26. veljače 2019. o proglašenju koncentracije spojivom s unutarnjim tržištem i Sporazumom o EGP‑u (predmet M.8871 – RWE/E.ON Assets) (SL 2020., C 111, str. 1., u daljnjem tekstu: sporna odluka).
I. Pravni okvir
A. Uredba (EZ) br. 139/2004
2
Uvodne izjave 20. i 21. Uredbe Vijeća (EZ) br. 139/2004 od 20. siječnja 2004. o kontroli koncentracija između poduzetnika (Uredba EZ o koncentracijama) (SL 2004., L 24, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 5., str. 73.) glase:
„(20)
Pojam koncentracije uputno je definirati tako, da obuhvaća djelovanja koja uzrokuju trajne promjene u kontroli predmetnih poduzetnika, a time i u strukturi tržišta. Stoga u doseg ove Uredbe treba uključiti sve zajedničke pothvate, koji trajno obavljaju sve funkcije samostalnoga gospodarskog subjekta. Osim toga, uputno je s transakcijama, koje su međusobno usko povezane, postupati kao s pojedinačnim koncentracijama, jer ih povezuje određeni uvjet ili imaju oblik niza transakcija s vrijednosnim papirima, koje se odvijaju u razumno kratkom vremenskom razdoblju.
(21)
Ova Uredba treba se također primjenjivati u slučajevima kada poduzetnici prihvaćaju ograničenja, koja su izravno vezana za i potrebna za provedbu koncentracije. Odluke Komisije o sukladnosti koncentracija sa zajedničkim tržištem, u provedbi ove Uredbe trebaju automatski obuhvaćati takva ograničenja, a da ih Komisija ne mora ocjenjivati u pojedinačnim slučajevima. Međutim, na zahtjev predmetnih poduzetnika, Komisija treba, u slučajevima, koji uključuju nova ili neriješena pitanja koja izazivaju pravnu nesigurnost, jasno ocijeniti je li pojedino ograničenje izravno povezano i potrebno za provedbu koncentracije. Smatra se da predmet uključuje novo ili neriješeno pitanje koje izaziva pravnu nesigurnost, ako to pitanje nije obuhvaćeno u odgovarajućoj važećoj obavijesti Komisije ili u objavljenoj odluci Komisije.”
3
U članku 2. te uredbe, naslovljenom „Ocjenjivanje koncentracija”, određuje se:
„1.   Koncentracije na koje se odnosi ova Uredba ocjenjuju se u skladu s ciljevima ove Uredbe i niže navedenim odredbama, kako bi se utvrdilo jesu li one ili nisu sukladne sa zajedničkim tržištem.
Prilikom ocjenjivanja Komisija uzima u obzir:
(a)
potrebu očuvanja i razvijanja učinkovitog tržišnog natjecanja na zajedničkom tržištu, između ostalog, u pogledu strukture svih uključenih tržišta i stvarne ili potencijalne konkurencije poduzetnika na području ili izvan [Europske z]ajednice;
(b)
tržišni položaj predmetnih poduzetnika i njihovu gospodarsku i financijsku moć, mogućnosti izbora dobavljača i korisnika, njihov pristup opskrbi ili tržištima, pravne ili druge zapreke za ulazak na tržište, kretanja ponude i potražnje za određenu robu i usluge, interese međupotrošača i krajnjih potrošača, kao i razvoj tehničkog i gospodarskog napretka, ako su oni u službi potrošača i ne predstavljaju zapreku tržišnom natjecanju.
2.   Koncentracija koja ne bi bitno ograničavala učinkovito tržišno natjecanje na zajedničkom tržištu ili njegovom značajnom dijelu, posebno zbog stvaranja ili jačanja vladajućeg položaja, ocjenjuje se [spojivom] sa zajedničkim tržištem.
3.   Koncentracija koja bi bitno ograničavala učinkovito natjecanje na zajedničkom tržištu ili njegovom značajnom dijelu, posebno kao rezultat stvaranja ili jačanja vladajućeg položaja, ocjenjuje se [nespojivom] sa zajedničkim tržištem.
4.   Ako stvaranje zajedničkog pothvata, koji predstavlja koncentraciju u skladu s člankom 3., ima za svrhu ili posljedicu usklađivanje konkurentskog ponašanja poduzetnika koji ostaju samostalni, takva se koordinacija ocjenjuje prema kriterijima iz članka [101.] stavka 1. i 3. [UFEU‑a], kako bi se utvrdilo je li ta operacija [spojiva] sa zajedničkim tržištem.
5.   Pri ocjenjivanju Komisija posebno vodi računa o tome:
–
zadržavaju li dva ili više matičnih društava, u značajnom opsegu, djelatnosti na istom tržištu kao zajednički pothvat ili na tržištu koje je uzlazno ili silazno u odnosu na tržište zajedničkog pothvata ili na susjednom tržištu, koje je s tim tržištem usko povezano,
–
osigurava li koordinacija, koja je izravna posljedica osnivanja zajedničkog pothvata, predmetnim poduzetnicima mogućnost uklanjanja konkurencije u odnosu na značajan dio mjerodavnih proizvoda ili usluga.”
4
Članak 3. navedene uredbe, naslovljen „Definicija koncentracije”, određuje:
„1.   Koncentracija nastaje kada dođe do trajne promjene kontrole uslijed:
(a)
spajanja dvaju ili više poduzetnika ili dijelova poduzetnika koji su prije bili nezavisni; ili
(b)
stjecanja izravne ili neizravne kontrole nad cijelim ili nad dijelovima jednog ili više drugih poduzetnika od strane jedne ili više osoba koje već kontroliraju najmanje jednog poduzetnika ili od strane jednog ili više poduzetnika, bilo kupnjom vrijednosnih papira ili imovine na temelju ugovora ili na bilo koji drugi način.
2.   Kontrola se temelji na pravima, ugovorima ili bilo kakvom drugom sredstvu, koje zasebno ili u kombinaciji, vodeći računa o svim činjeničnim i pravnim okolnostima, omogućava prevladavajući utjecaj na poduzetnika, posebno putem:
(a)
vlasništva ili prava na korištenje cijele ili dijela imovine poduzetnika;
(b)
prava ili ugovora, koji omogućuju prevladavajući utjecaj na sastav, glasovanje ili odlučivanje tijela poduzetnika.
3.   Kontrolu stječu osobe ili poduzetnici, koji:
(a)
su imatelji prava ili se mogu koristiti pravima iz predmetnih ugovora; ili
(b)
iako nisu imatelji takvih prava niti se mogu koristiti pravima iz takvih ugovora, imaju ovlaštenje za ostvarivanje prava, koja iz njih proizlaze.
4.   Stvaranje zajedničkog pothvata, za trajno obavljanje svih funkcija samostalnoga gospodarskog subjekta, smatra se koncentracijom u smislu stavka 1. točke (b).
[…]”
5
Člankom 4. stavkom 1. prvim podstavkom iste uredbe određuje se:
„Koncentracije koje su, u smislu ove Uredbe, od značaja za cijelu Zajednicu, prijavljuju se Zajednici prije njihove provedbe, a nakon zaključivanja ugovora, objave javnog nadmetanja ili stjecanja kontrolnog udjela.”
6
Članak 5. Uredbe br. 139/2004 naslovljen „Izračunavanje prihoda” glasi:
„1.   Ukupan prihod, u smislu ove Uredbe, obuhvaća prihode, koje su predmetni poduzetnici ostvarili u prethodnoj financijskoj godini od prodaje proizvoda i pružanja usluga, u okviru redovne djelatnosti, nakon odbitka prodajnog rabata, poreza na dodanu vrijednost i drugih poreza, koji su neposredno povezani s prihodom. Ukupan prihod predmetnog poduzetnika ne uključuje prodaju proizvoda i pružanje usluga među poduzetnicima iz stavka 4.
Prihod u Zajednici ili u pojedinoj državi članici, obuhvaća prodaju proizvoda i pružanje usluga poduzetnicima ili potrošačima u Zajednici ili u toj državi članici, ovisno o slučaju.
2.   Odstupajući od stavka 1., ako se koncentracija sastoji u stjecanju dijelova jednog ili više poduzetnika, bez obzira na to jesu li oni pravne osobe ili nisu, za prodavatelja ili prodavatelje uzet će se u obzir samo prihod, koji otpada na dijelove obuhvaćene koncentracijom.
Međutim, dvije ili više transakcija u smislu prvog podstavka, obavljenih u razdoblju od dvije godine, između istih osoba ili poduzetnika, smatrat će se jednom te istom koncentracijom, koja se dogodila na dan zadnje transakcije.
[…]”
7
Članak 6. te uredbe, naslovljen „Ispitivanje prijave i pokretanje postupka”, propisuje:
„1.   Komisija ispituje prijavu odmah po njezinom primitku.
(a)
Utvrdi li Komisija da prijavljena koncentracija ne spada u područje primjene ove Uredbe, o tome donosi odluku.
(b)
Utvrdi li Komisija da prijavljena koncentracija, iako spada u područje primjene ove Uredbe, ne potiče ozbiljne sumnje u vezi sa svojom sukladnosti sa zajedničkim tržištem, donosi odluku da joj se ne protivi i ocjenjuje ju sukladnom sa zajedničkim tržištem.
Odluka kojom se pojedina koncentracija ocjenjuje [spojivom], uključuje sva ograničenja, koja su izravno vezana i potrebna za provedbu te koncentracije.
(c)
Ne dovodeći u pitanje stavak 2., utvrdi li Komisija da prijavljena koncentracija spada u područje primjene ove Uredbe i potiče ozbiljne sumnje u vezi sa svojom sukladnosti sa zajedničkim tržištem, odlučuje pokrenuti postupak. Ne dovodeći u pitanje članak 9., takav postupak završava donošenjem odluke u skladu s člankom 8. stavcima 1. do 4., osim ako su predmetni poduzetnici pružili Komisiji zadovoljavajuće dokaze da su odustali od koncentracije.
2.   Utvrdi li Komisija, nakon izmjena koje provedu predmetni poduzetnici, da prijavljena koncentracija više ne potiče ozbiljne sumnje u smislu stavka 1. točke (c), ocijenit će da je ta koncentracija sukladna sa zajedničkim tržištem prema stavku 1. točki (b).
Komisija može, uz odluku iz stavka 1. točke (b), priložiti uvjete i obveze, kako bi osigurala da predmetni poduzetnici poštuju preuzete obveze prema Komisiji, s ciljem da koncentracija bude sukladna sa zajedničkim tržištem.
[…]”
8
Članak 8. navedene uredbe, naslovljen „Pravna snaga odluke Komisije”, glasi:
„1.   Utvrdi li Komisija da prijavljena koncentracija ispunjava kriterij propisan u članku 2. stavku 2. i, u slučajevima iz članka 2. stavka 4., kriterije propisane u članku [101.] stavku 3. [UFEU‑a], donosi odluku kojom predmetnu koncentraciju ocjenjuje [spojivom] sa zajedničkim tržištem.
Odluka kojom se pojedina koncentracija ocjenjuje [spojivom], uključuje sva ograničenja, koja su izravno vezana i potrebna za provedbu te koncentracije.
2.   Utvrdi li Komisija da, nakon izmjena koje provedu predmetni poduzetnici, prijavljena koncentracija ispunjava kriterij propisan u članku 2. stavku 2. i, u slučajevima iz članka 2. stavka 4., kriterije propisane u članku [101.] stavku 3. [UFEU‑a], donosi odluku kojom predmetnu koncentraciju ocjenjuje [spojivom] sa zajedničkim tržištem.
Komisija može uz svoju odluku priložiti uvjete i obveze, kako bi osigurala da predmetni poduzetnici poštuju obveze preuzete prema Komisiji, s ciljem usklađivanja koncentracije sa zajedničkim tržištem.
Odluka kojom se pojedina koncentracija ocjenjuje [spojivom], uključuje sva ograničenja, koja su izravno vezana i potrebna za provedbu te koncentracije.
3.   Utvrdi li Komisija da pojedina koncentracija ne ispunjava kriterij propisan u članku 2. stavku 3. ili, u slučajevima iz članka 2. stavka 4., ne ispunjava kriterije propisane u članku [101.] stavku 3. [UFEU‑a], donosi odluku kojom se ta koncentracija ocjenjuje nespojivom sa zajedničkim tržištem.
4.   Utvrdi li Komisija da je pojedina koncentracija:
(a)
već bila provedena, a ocijenjena je [nespojivom] sa zajedničkim tržištem; ili
(b)
bila provedena protivno uvjetu iz odluke, koja je donesena u skladu sa stavkom 2., prema kojoj bi, da tog uvjeta nema, dotična koncentracija ispunjavala kriterij propisan u članku 2. stavku 3. ili, u slučajevima iz članka 2. stavka 4., ne bi ispunjavala kriterije propisane u članku [101. stavku 3. UFEU‑a],
Komisija može:
–
zahtijevati od predmetnih poduzetnika da ponište koncentraciju, posebno poništavanjem spajanja ili prodaje svih stečenih udjela ili imovine, kako bi ponovo uspostavili stanje prije provedbe predmetne koncentracije; u slučajevima kada ponovna uspostava stanja prije provedbe koncentracije nije moguća poništavanjem koncentracije, Komisija može poduzeti druge prikladne mjere za što skorije uspostavljanje takvog prethodnog stanja,
–
narediti bilo koju drugu odgovarajuću mjeru, kako bi predmetni poduzetnici poništili koncentraciju ili poduzeti druge mjere za uspostavljanje prethodnog stanja, u skladu sa svojom odlukom.
[…]”
9
U članku 21. stavku 1. iste uredbe, naslovljenom „Primjena Uredbe i nadležnost”, navodi se:
„Na koncentracije kako su definirane u članku 3. primjenjuje se samo ova Uredba, a uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 [od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101. i 102. UFEU‑a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.)], [Vijeća] (EEZ) br. 1017/68 [od 19. srpnja 1968. o primjeni pravila tržišnog natjecanja na željeznički i cestovni promet te promet unutarnjim plovnim putovima (SL 1968., L 175, str. 1.)], [Vijeća] (EEZ) br. 4056/86 [od 22. prosinca 1986. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu članaka 85. i 86. Ugovora [o EEZ‑u] na pomorski prijevoz (SL 1986., L 378, str. 4.)] i [Vijeća] (EEZ) br. 3975/87 [od 14. prosinca 1987. o utvrđivanju postupaka za primjenu pravila o tržišnom natjecanju na poduzetnike u području zračnog prijevoza (SL 1987., L 374, str. 1.)] se ne primjenjuju, osim na zajedničke pothvate, koji nisu od značaja za cijelu Zajednicu i čiji je cilj ili posljedica usklađivanje konkurentskog ponašanja poduzetnika, koji ostaju samostalni.”
B. Smjernice o horizontalnim koncentracijama
10
Smjernice za ocjenu horizontalnih koncentracija prema Uredbi Vijeća o kontroli koncentracija između poduzetnika (SL 2004., C 31, str. 5., u daljnjem tekstu: smjernice o horizontalnim koncentracijama) propisuju:
„[…]
13.
[…] Komisija utvrđuje, prema članku 2. Uredbe [br. 139/2004], hoće li koncentracija značajno onemogućiti učinkovito tržišno natjecanje, posebno putem stvaranja odnosno jačanja vladajućeg položaja, te treba li je stoga ocijeniti [nespojivom sa zajedničkim tržištem]. Treba naglasiti da ovi čimbenici nisu tek ‚kontrolni popis’ koji se mehanički primjenjuje u svakom pojedinom slučaju. Bolje rečeno, analiza sa stajališta tržišnog natjecanja temelji se na sveukupnoj ocjeni predvidljivog učinka koncentracije u svjetlu mjerodavnih čimbenika i uvjeta. Neće uvijek svi čimbenici biti mjerodavni za svaku pojedinu horizontalnu koncentraciju pa neće biti ni nužno razmatrati jednako detaljno sve čimbenike pojedinog predmeta.
[…]
26.
Niz čimbenika, koji pojedinačno nisu nužno odlučujući, mogu utjecati na vjerojatnost da znatni nekoordinirani učinci proizađu iz koncentracije. Ne moraju svi ti čimbenici biti prisutni kako bi takvi učinci bili vjerojatni. Jednako tako, njihov popis ne treba smatrati konačnim.
Sudionici koncentracije imaju velike tržišne udjele
27.
Što je veći tržišni udjel, to je vjerojatnije da poduzetnik posjeduje tržišnu snagu. Također, što je veći dodatni tržišni udjel, to je vjerojatnije da će koncentracija dovesti do značajnog porasta tržišne snage. Što je veći porast prodajne osnovice koji će stvoriti više marže nakon rasta cijena, to je vjerojatnije da će sudionici koncentracije takav porast cijena ocijeniti profitabilnim unatoč pratećem smanjenju proizvodnog izlaza. Iako tržišni udjeli i dodatno osvajanje tržišnog udjela daju tek prvu naznaku tržišne snage i njezinog rasta, oni su u pravilu bitan čimbenik pri ocjenjivanju.
Sudionici koncentracije su bliski konkurenti
28.
Proizvodi unutar mjerodavnog tržišta mogu biti diferencirani […] na način da su neki proizvodi bliskiji supstituti od drugih […]. Što je viši stupanj zamjenjivosti između proizvoda sudionika koncentracije, to je vjerojatnije da će sudionici koncentracije značajno povećati cijene […]. Primjerice, koncentracija između dvaju proizvođača koji nude proizvode koje znatan broj potrošača smatra svojim prvim i drugim izborom mogla bi proizvesti znatan rast cijena. Dakle, činjenica da rivalstvo između sudionika čini bitan izvor tržišnog natjecanja može biti ključni čimbenik analize […]. Visoke marže prije provedbe koncentracije […] također mogu učiniti vjerojatnijim značajan rast cijena. Poticaj sudionika koncentracije da povećaju cijene vjerojatnije će biti ograničen[iji] ako konkurenti proizvode bliske supstitute proizvodima sudionika koncentracije nego ako nude ne tako bliske supstitute […]. Stoga je manje vjerojatno da će koncentracija znatno onemogućiti učinkovito tržišno natjecanje kada postoji visoki stupanj zamjenjivosti između proizvoda sudionika koncentracije i proizvoda konkurentskih proizvođača.
[…]
Poduzetnik nastao koncentracijom sposoban je spriječiti porast konkurenata
36.
Neke bi koncentracije, ako se odobre, mogle u značajnoj mjeri onemogućiti učinkovito tržišno natjecanje ostavljajući poduzetnika nastalog koncentracijom u položaju u kojem bi imao sposobnost i motiv otežati širenje malih poduzetnika i potencijalnih konkurenata odnosno na drugi način ograničiti sposobnost konkurenata da se natječu. U takvom slučaju konkurenti, bilo pojedinačno ili skupno, ne moraju biti u položaju da vrše pritisak na poduzetnika nastalog koncentracijom u tolikoj mjeri da on ne poveća cijene odnosno poduzme druga djelovanja koja narušavaju tržišno natjecanje. Primjerice, poduzetnik nastao koncentracijom može imati toliki stupanj kontrole odnosno utjecati na nabavu proizvodnih ulaza […] odnosno mogućnosti distribucije […], da širenje odnosno ulazak konkurentskih poduzetnika može biti skuplje. Jednako tako, kontrola koju poduzetnik nastao koncentracijom ima nad patentima […] odnosno drugim vrstama intelektualnog vlasništva (primjerice robne marke[…]) može otežati širenje ili ulazak konkurenata. Na tržištima na kojima je važno međudjelovanje različitih infrastruktura ili platformi […], koncentracija može poduzetniku nastalom zbog koncentracije dati mogućnost i poticaj da poveća troškove odnosno smanji kvalitetu usluga konkurenata […]. Pri ocjenjivanju Komisija može, među ostalim, uzeti u obzir snagu poduzetnika nastalog koncentracijom u odnosu na konkurente[…]
Koncentracija uklanja značajnu snagu tržišnog natjecanja
37.
Neki poduzetnici imaju više utjecaja na proces tržišnog natjecanja nego što bi na to upućivali njihovi tržišni udjeli odnosno slična mjerila. Koncentracija koja uključuje takvog poduzetnika može izmijeniti dinamiku natjecanja na značajan, protutržišni način, posebno ako je tržište već koncentrirano […]. Primjerice, poduzetnik je možda nedavno ušao na tržište i očekuje se da će u budućnosti vršiti značajan konkurentski pritisak na druge poduzetnike na tržištu.
38.
Na tržištima na kojima inovacija predstavlja značajnu snagu tržišnog natjecanja, koncentracija može povećati sposobnost poduzetnika i njihov poticaj da na tržište donose nove inovacije i pri tome ojačati tržišni pritisak na konkurente kako bi i oni izašli sa svojim inovacijama. Moguće je i da učinkovito tržišno natjecanje u znatnoj mjeri onemogući koncentracija između dvaju važnih inovatora, primjerice, između dvaju poduzetnika s proizvodima koji su tek u pripremi, a vezani su uz specifično tržište proizvoda. Jednako tako, poduzetnik s razmjerno malim tržišnim udjelom može predstavljati značajnu snagu tržišnog natjecanja ako u pripremi ima obećavajuće proizvode […]”
C. Konsolidirana obavijest o nadležnosti
11
Konsolidirana obavijest Komisije o nadležnosti prema Uredbi Vijeća (EZ) br. 139/2004 o kontroli koncentracija između poduzetnika (SL 2008., C 95, str. 1.) (u daljnjem tekstu: Konsolidirana obavijest o nadležnosti) propisuje:
„[…]
(38)
Opća i teleološka definicija koncentracije iz članka 3. stavka 1. [Uredbe br. 139/2004], nakon stjecanja kontrole nad jednim ili više poduzetnika, podrazumijeva da nije važno je li kontrola stečena nakon jedne ili više pravnih transakcija s obzirom na to da konačni rezultat proizlazi iz jedinstvene koncentracije. Višestruke transakcije čine jednu te istu koncentraciju za potrebe članka 3. ako su u biti jedinstvene. Stoga je pitanje dovodi li rezultat do toga da se jednom ili više poduzetnika dodijeli izravna ili neizravna ekonomska kontrola nad djelatnošću jednog ili više drugih poduzetnika. Kako bi se odgovorilo na to pitanje, valja utvrditi temeljnu gospodarsku realnost i stoga gospodarski cilj koji stranke žele postići. Drugim riječima, kako bi se ocijenila jedinstvenost transakcija o kojima je riječ, u svakom slučaju valja utvrditi jesu li te transakcije međuovisne u smislu da jedna transakcija ne bi bila izvršena bez druge […].
(39)
U uvodnoj izjavi 20. Uredbe o koncentracijama u tom se pogledu objašnjava da bi se transakcije koje su međusobno usko povezane trebale smatrati jedinstvenom koncentracijom jer ih povezuje određeni uvjet. […]
[…]
(41)
S obzirom na navedeno, višestruke transakcije, čak i ako su međusobno uvjetovane, mogu se smatrati jedinstvenom koncentracijom samo ako, in fine, kontrolu stekne isti poduzetnik ili isti poduzetnici. […]
[…]
(44)
Načelo prema kojem se više transakcija može izjednačiti s jedinstvenom koncentracijom […] primjenjuje se samo ako iz toga proizlazi stjecanje kontrole nad jednim ili više poduzetnika od strane iste osobe ili poduzetnika.”
D. Poslovnik Općeg suda
12
Članci 91. i 92. Poslovnika Općeg suda određuju predmet mjera izvođenja dokaza i postupak koji se na njih odnosi.
13
Članci 93. do 95. tog poslovnika predviđaju postupovna pravila za dokaz saslušanjem svjedoka.
14
Članak 96. navedenog poslovnika odnosi se na vještačenje.
II. Okolnosti spora i sporna odluka
15
Okolnosti spora iznesene su u točkama 2. do 18. presuda T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 i T‑319/20 te u točkama 2. do 16. presude T‑317/20. Za potrebe ovog postupka mogu se sažeti kako slijedi.
A. Kontekst koncentracije
16
RWE AG društvo je osnovano u skladu s njemačkim pravom koje je u trenutku prijave predviđene koncentracije bilo uključeno u cijeli lanac opskrbe energijom, čak i u proizvodnju, veleprodajnu opskrbu, prijevoz, distribuciju, maloprodaju energije, kao i u pružanje energetskih usluga potrošačima (kao što su očitanje brojila, električna mobilnost itd.) (u daljnjem tekstu: tržište električne energije). Društvo RWE i njegova društva kćeri, uključujući društvo innogy SE, posluju u više država članica.
17
E.ON SE društvo je osnovano u skladu s njemačkim pravom koje istovremeno obavlja svoje djelatnosti u cijelom lancu opskrbe električnom energijom, neovisno o tome je li riječ o proizvodnji, veleprodaji, distribuciji ili maloprodaji električne energije. Društvo E.ON ima sredstva za proizvodnju električne energije i upravlja njima u nekoliko država članica.
18
Žalitelji su poduzetnici iz javnog sektora njemačkog prava koji proizvode električnu energiju kako iz konvencionalnih izvora energije (u daljnjem tekstu: električna energija iz konvencionalnih izvora) tako i iz obnovljivih izvora energije i čija se sredstva za proizvodnju nalaze u Njemačkoj.
19
Koncentracija o kojoj je riječ u ovom slučaju dio je složene zamjene dijelova imovine između društava RWE i E.ON, koju su ta dva poduzetnika najavila 11. i 12. ožujka 2018. (u daljnjem tekstu: cjelokupna koncentracija). Ta zamjena je poprimila oblik prve koncentracije, odnosno koncentracije o kojoj je riječ u ovom slučaju, kojom društvo RWE želi steći isključivu kontrolu ili zajedničku kontrolu nad određenim sredstvima za proizvodnju društva E.ON. Druga se koncentracija sastoji od isključive kontrole koju je društvo E.ON steklo nad djelatnostima distribucije i maloprodaje, kao i nad određenim sredstvima za proizvodnju društva innogy nad kojim kontrolu ima društvo RWE. Naposljetku, trećom koncentracijom predviđeno je da društvo RWE stekne 16,67 % udjela u društvu E.ON.
20
Dopisima poslanima 17. travnja, 24. travnja, 25. travnja, 16. srpnja i 13. studenoga 2018. žalitelji su obavijestili Komisiju da žele sudjelovati u postupku koji se odnosi na prvu i drugu koncentraciju.
21
Između zastupnika žalitelja u predmetima C‑464/23 P, C‑465/23 P, C‑467/23 P i C‑470/23 P i Komisije 26. lipnja 2018. održan je sastanak na kojem su oni Komisiji iznijeli činjenice koje kod njihovih klijenata izazivaju zabrinutost vezanu uz prvu i drugu koncentraciju te njihovu želju da sudjeluju u postupcima povezanim s tim koncentracijama. Dana 28. kolovoza 2018. održani su pojedinačni sastanci između Komisije i svakog od tih četiriju žalitelja, na kojima su oni podnijeli svoja očitovanja o tim koncentracijama.
22
Druga je koncentracija (u daljnjem tekstu: koncentracija M.8870) prijavljena Komisiji 31. siječnja 2019. Komisija je u pogledu te koncentracije donijela Odluku C(2019) 6530 final od 17. rujna 2019. o proglašenju koncentracije spojivom s unutarnjim tržištem i Sporazumom o EGP‑u (predmet M.8870 – E.ON/Innogy) (SL 2020., C 379, str. 16.).
23
Treća koncentracija prijavljena je Bundeskartellamtu (Savezni ured za zaštitu tržišnog natjecanja, Njemačka) koji ju je odobrio odlukom od 26. veljače 2019. (predmet B8-28/19, u daljnjem tekstu: koncentracija B8-28/19).
B. Upravni postupak
24
Komisija je 22. siječnja 2019. zaprimila prijavu predložene koncentracije u skladu s člankom 4. Uredbe br. 139/2004 kojom je društvo RWE htjelo steći, u smislu članka 3. stavka 1. točke (b) te uredbe, isključivu kontrolu ili zajedničku kontrolu nad određenim sredstvima za proizvodnju društva E.ON.
25
Komisija je 31. siječnja 2019. u Službenom listu Europske unije objavila prethodnu prijavu te koncentracije (predmet M.8871 – RWE/E.ON Assets) (SL 2019., C 38, str. 22., u daljnjem tekstu: koncentracija M.8871), u skladu s člankom 4. stavkom 3. Uredbe br. 139/2004.
26
Sredstva za proizvodnju društva E.ON koja društvo RWE treba steći u okviru koncentracije M.8871 obuhvaćaju, s jedne strane, subjekte i udjele u sljedećim subjektima koji posluju u sektoru obnovljivih izvora energije:
–
društvo E.ON Climate & Renewables GmbH (Njemačka);
–
društvo Amrum Offshore West GmbH (Njemačka);
–
društvo E.ON Climate & Renewables UK Limited (Ujedinjena Kraljevina);
–
društvo E.ON Climate & Renewables North America, LLC (Sjedinjene Američke Države);
–
društvo E.ON Wind Sweden AB (Švedska);
–
društvo E.ON Climate & Renewables Italia Srl (Italija);
–
društvo Arkona (Njemačka), i
–
društvo Delta Nordsee (Njemačka).
27
Usto, društvo RWE steći će 60,08 % udjela u društvu Rampion NewCo (Ujedinjena Kraljevina), koje drži 50 % udjela u društvu Rampion Offshore Wind Limited (Ujedinjena Kraljevina), te će tako steći neizravni udio od 30,1 % u društvu Rampion Offshore Wind.
28
Sredstva za proizvodnju društva E.ON koja su dio koncentracije M.8871 obuhvaćaju, s druge strane, udjele i povezana prava vučenja u postrojenjima za proizvodnju nuklearne energije, odnosno:
–
manjinski udio od 12,5 % u društvu Kernkraftwerke Lippe‑Ems GmbH (Njemačka);
–
manjinski udio od 25 % u društvu Kernkraftwerk Gundremmingen GmbH (Njemačka), kao i udio od 25 % u nuklearnom gorivu i otpadu te nepokretnoj imovini povezanoj s tom nuklearnom elektranom.
29
Komisija je u okviru ispitivanja koncentracije M.8871 provela istraživanje tržišta te je stoga određenim poduzetnicima, među kojima su žalitelji, poslala upitnik na koji su oni odgovorili 30. siječnja 2019.
30
Žalitelji su u dopisu od 31. siječnja 2019. ponovili svoju želju da sudjeluju u postupku koji Komisija vodi i da ih u tu svrhu ona sasluša ako odluči otvoriti fazu detaljnog ispitivanja u skladu s člankom 6. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 139/2004.
C. Sporna odluka
31
Dana 26. veljače 2019., Komisija je donijela spornu odluku kojom je koncentracija M.8871 proglašena spojivom s unutarnjim tržištem tijekom faze ispitivanja predviđene člankom 6. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 139/2004 i člankom 57. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru (EGP) od 2. svibnja 1992. (SL 1994., L 1, str. 3.).
III. Postupci pred Općim sudom i pobijane presude
32
Dostavivši pet tužbi tajništvu Općeg suda 27. svibnja 2020. žalitelji su pokrenuli postupke radi poništenja sporne odluke.
33
U prilog svojim tužbama žalitelji ističu šest bitno sličnih razloga za poništenje, od kojih se prvi temelji na pogrešnoj podjeli analize cjelokupne koncentracije, drugi na povredi obveze obrazlaganja, treći na povredi prava na saslušanje, četvrti na povredi prava na djelotvornu sudsku zaštitu, peti na očitim pogreškama u ocjeni i šesti na povredi obveze dužne pažnje.
34
Opći sud pobijanim presudama odbio je tužbe.
IV. Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka
35
Žalitelji su 21. srpnja 2023. tajništvu Suda podnijeli ove žalbe.
36
Istog su dana ti žalitelji, koji su, osim toga, tijekom 2021. podnijeli pet tužbi za poništenje odluke iz točke 22. ove presude (predmeti T‑53/21, T‑55/21, T‑56/21, T‑61/21 i T‑62/21), koji su 21. srpnja 2023. još uvijek u tijeku pred Općim sudom, zatražili prekid ispitivanja ovih žalbi do objave presuda Općeg suda u tim predmetima.
37
Odlukom od 19. rujna 2023. predsjednik Suda, nakon što je saslušao stranke o tim zahtjevima za prekid postupka kao i o mogućem spajanju ovih žalbi, odbio je te zahtjeve i naložio to spajanje.
38
Svojim žalbama žalitelji od Suda zahtijevaju da, na jednak način, svaki u dijelu koji se na njega odnosi:
–
ukine pobijane presude i poništi spornu odluku;
–
podredno i u svakom slučaju, vrati predmet Općem sudu na ponovno suđenje, i
–
naloži Komisiji snošenje troškova, uključujući odvjetničke i putne troškove nastale u postupku pred Općim sudom.
39
Komisija i druge stranke od Suda zahtijevaju da:
–
odbije žalbe i
–
naloži žaliteljima snošenje troškova.
V. O žalbama
40
U prilog svojim žalbama žalitelji ističu četiri žalbena razloga koji su u biti istovjetni i koji se temelje na povredi članka 101. UFEU‑a i povredi postupovnih prava žalitelja (prvi žalbeni razlog), pogrešnoj primjeni članka 3. Uredbe br. 139/2004 (drugi žalbeni razlog), pogrešnoj primjeni članka 2. te uredbe (treći žalbeni razlog) i povredi načela koja se odnose na raspodjelu tereta dokazivanja (četvrti žalbeni razlog).
A. Prvi žalbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 101. UFEU‑a i povredi postupovnih prava žaliteljâ
1.
Dopuštenost
a)
Argumentacija stranaka
41
Komisija tvrdi da se u žalbama ne navode točke pobijanih presuda koje bi bile zahvaćene pogreškama koje se tiču prava, tako da te žalbe ne ispunjavaju zahtjeve predviđene člankom 169. stavkom 2. Poslovnika Suda.
b)
Ocjena Suda
42
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, iz članka 256. stavka 1. drugog podstavka UFEU‑a, članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije i članka 168. stavka 1. točke (d) Poslovnika Suda proizlazi da se u žalbi moraju precizno navesti osporavani dijelovi presude čije se ukidanje traži kao i pravni argumenti koji konkretno podupiru taj zahtjev, pod prijetnjom nedopuštenosti žalbe ili predmetnog žalbenog razloga (presuda od 4. listopada 2024., thyssenkrupp/Komisija, C‑581/22 P, EU:C:2024:821, t. 57. i navedena sudska praksa).
43
Navedenim zahtjevima posebno ne odgovara, te se mora proglasiti nedopuštenim, onaj žalbeni razlog koji nije dovoljno jasno i precizno argumentiran da bi omogućio Sudu izvršavanje kontrole zakonitosti, a osobito ako ključni elementi na kojima se žalbeni razlog temelji ne proizlaze na dovoljno smislen i razumljiv način iz teksta te žalbe, koji je u tom pogledu formuliran nejasno i dvoznačno. Sud je također presudio da kao očito nedopuštenu treba odbaciti i žalbu koja nema smislenu strukturu i koja se ograničava na tvrdnje opće prirode, te ne sadržava precizne naznake o točkama pobijane odluke koje bi eventualno sadržavale pogrešku koja se tiče prava (presuda od 4. listopada 2024., thyssenkrupp/Komisija, C‑581/22 P, EU:C:2024:821, t. 58. i navedena sudska praksa).
44
U ovom slučaju, valja utvrditi da su žalitelji precizno naznačili točke pobijane presude koje namjeravaju osporavati svojim prvim žalbenim razlogom te na precizan i konkretan način iznijeli pogreške koje se tiču prava koje je Opći sud navodno počinio u tim točkama.
45
Iz toga slijedi da je prvi žalbeni razlog dopušten.
2.
O meritumu
a)
Prvi dio
1) Argumentacija stranaka
46
Žalitelji osporavaju to što je Opći sud u točkama 393. i 394. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točkama 392. i 393. presuda T‑317/20 i T‑319/20, isključio primjenjivost članka 101. UFEU‑a. To isključenje „u paketu” nema nikakvo precizno obrazloženje i pogrešno je. Najprije, učinkovitost zabrane zabranjenih sporazuma iz članka 101. UFEU‑a ne može biti ugrožena postupovnim odredbama iz Uredbe br. 139/2004, tako da se Opći sud nije mogao pozvati na tu uredbu kako bi isključio primjenu te odredbe. Osim toga, iz presude od 7. rujna 2017., Austria Asphalt (C‑248/16, u daljnjem tekstu: presuda Austria Asphalt, EU:C:2017:643, t. 33. i 34.), na koju se poziva Opći sud, ne proizlazi da koncentracija ne može materijalno povrijediti članak 101. UFEU‑a na temelju Uredbe br. 139/2004. Naime, ta se presuda zapravo odnosi na razlikovanje postupovnih zahtjeva predviđenih, s jedne strane, tom uredbom i, s druge strane, Uredbom br. 1/2003. Stoga se primarno pravo primjenjuje na koncentracije kada su se sudionici koncentracije, kao u ovom slučaju, sporazumjeli kako bi ograničili tržišno natjecanje, što proizlazi kako iz povijesti Uredbe br. 139/2004 tako i iz njezina teksta i sudske prakse.
47
Također prema sudskoj praksi, primjena Uredbe br. 139/2004 ne isključuje primjenu primarnog materijalnog prava. U presudi od 16. ožujka 2023., Towercast (C‑449/21 P, EU:C:2023:207, t. 33. i sljedeće), Sud je smatrao da, iako članak 21. Uredbe br. 139/2004 isključuje primjenjivost Uredbe br. 1/2003 na koncentracije definirane u članku 3. Uredbe br. 139/2004, taj učinak blokiranja prema samom njezinu tekstu odnosi se samo na akte sekundarnog prava. Konačno, ta se načela nameću kako bi se izbjegle razlike u ocjeni u području kontrole koncentracija.
48
Komisija, društva RWE i E.ON osporavaju argumente žalitelja.
2) Ocjena Suda
49
Što se tiče prigovora koji su žalitelji iznijeli u vezi s obrazloženjem presude Općeg suda, treba odmah napomenuti da prema ustaljenoj sudskoj praksi, obrazloženje koje zahtijeva članak 296. drugi stavak UFEU‑a treba prilagoditi prirodi predmetnog akta te treba jasno i nedvosmisleno iznijeti obrazloženje institucije – autora akta kako bi se zainteresiranima omogućilo da se upoznaju s opravdanjima poduzete mjere, a nadležnom sudu da izvrši svoj nadzor. Zahtjev obrazloženosti treba ocjenjivati ovisno o okolnostima slučaja, osobito o sadržaju akta, prirodi navedenih razloga i interesu koji za dobivanje objašnjenja mogu imati adresati akta ili druge osobe na koje se taj akt izravno i osobno odnosi. U obrazloženju nije potrebno podrobno navoditi sve relevantne činjenične i pravne okolnosti, s obzirom na to da se pitanje ispunjava li obrazloženje akta zahtjeve iz članka 296. drugog stavka UFEU‑a mora ocjenjivati ne samo u odnosu na njegov tekst nego i na njegov kontekst i na sva pravna pravila kojima se uređuje predmetno područje (presuda od 29. srpnja 2024., Ryanair i Laudamotion/Komisija, C‑591/21 P, EU:C:2024:635, t. 166. i navedena sudska praksa).
50
U ovom slučaju Opći sud, nakon što je u točki 392. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točki 391. presuda T‑317/20 i T‑319/20, iznio da žalitelji tvrde da su društva RWE i E.ON cjelokupnom koncentracijom podijelila faze vrijednosnog lanca na tržištu električne energije u Njemačkoj, što predstavlja ograničenje tržišnog natjecanja protivno članku 101. UFEU‑a, a u točki 393. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točki 392. presuda T‑317/20 i T‑319/20, istaknuo je da iz članka 21. stavka 1. Uredbe br. 139/2004 proizlazi da se Uredba br. 139/2004 primjenjuje samo na koncentracije kako su definirane u njezinu članku 3., na koje se Uredba br. 1/2003 u načelu ne primjenjuje. Opći sud je, pozivajući se na presudu Austria Asphalt, dodao da naprotiv potonja uredba ostaje primjenjiva na ponašanja poduzetnika koja, ne predstavljajući koncentraciju u smislu Uredbe br. 139/2004, ipak mogu dovesti do koordinacije među poduzetnicima suprotne članku 101. UFEU‑a i koja su zbog toga podvrgnuta kontroli Komisije ili nacionalnih tijela za tržišno natjecanje.
51
U točki 394. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točki 393. presuda T‑317/20 i T‑319/20, Opći sud dodao je da činjenica da se predmet sporne odluke odnosio na koncentraciju nije osporena. U toj je točki također zaključio da je, s obzirom na njegovu ocjenu iz točke 393. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te točke 392. presuda T‑317/20 i T‑319/20, bespredmetan argument žaliteljâ koji se temelji na povredi članka 101. UFEU‑a.
52
Time je Opći sud, suprotno onomu što tvrde žalitelji, poštovao obvezu obrazlaganja koju ima na temelju članka 296. UFEU‑a. U tom pogledu, kao što to proizlazi iz žalbi žaliteljâ, oni su mogli istaknuti prigovore o meritumu protiv ocjena sadržanih u tim točkama pobijanih presuda, a ocjene Suda koje se nalaze u točkama 54. do 58. ove presude dokazuju da je Sud mogao izvršiti svoj nadzor nad ocjenama Općeg suda.
53
Što se tiče meritornih kritika žaliteljâ u pogledu te ocjene, valja istaknuti da one proizlaze iz pogrešnog tumačenja pobijanih presuda.
54
U točki 394. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točki 393. presuda T‑317/20 i T‑319/20, Opći sud nije isključio primjenjivost članka 101. UFEU‑a na sporazume sklopljene između društava RWE i E.ON za potrebe transakcije M.8871.
55
U tim je točkama Opći sud u biti utvrdio da je, s obzirom na to da je predmet sporne odluke ispitivanje koncentracije prijavljene Komisiji, Komisija opravdano trebala kontrolirati usklađenost s člankom 101. UFEU‑a putem Uredbe br. 139/2004, čiji je predmet preventivna kontrola koncentracija s obzirom na članke 101. i 102. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu Austria Asphalt, točke 30. i 31.), a ne putem Uredbe br. 1/2003, čiji je predmet kontrola sporazuma, odluka, usklađenih praksi i situacija vladajućeg položaja na koje se odnose iste odredbe Ugovora.
56
Međutim, time Opći sud nije povrijedio primjenjivi propis te se pravilno pozvao na točku 393. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 kao i na točku 392. presuda T‑317/20 i T‑319/20, na sudsku praksu koja se odnosi na taj propis iz točaka 32. i 33. presude Austria Asphalt.
57
Ta ocjena Općeg suda nije dovedena u pitanje ni presudom od 16. ožujka 2023., Towercast (C‑449/21 P, EU:C:2023:207), koju navode žalitelji. U tom predmetu predmetna koncentracija, koja nije prelazila pragove utvrđene u članku 1. Uredbe br. 139/2004, nije bila prijavljena, tako da Uredba br. 139/2004, za razliku od koncentracije o kojoj je riječ u ovom slučaju, nije bila provedena i učinak blokiranja predviđen u njezinu članku 21. stavku 1. nije se stoga mogao primijeniti.
58
U dijelu u kojem žalitelji tvrde da su se društva RWE i E.ON sporazumjela kako bi ograničila tržišno natjecanje, u okviru složene operacije kojom se „prekinula paljba” između „bivših žestokih konkurenata” i da Komisija i Opći sud nisu mogli zanemariti te okolnosti, valja istaknuti da, ako bi takve okolnosti mogle ili su mogle, ovisno o slučaju, povodom pritužbe, biti predmetom Komisijine istrage na temelju Uredbe br. 1/2003, nisu mogle biti obuhvaćene strukturnim ispitivanjem koncentracije koje je Komisija provela u spornoj odluci na temelju Uredbe br. 139/2004 i, slijedom toga, nadzorom Općeg suda nad zakonitošću te odluke.
59
Iz prethodno navedenih razmatranja proizlazi da prvi dio prvog žalbenog razloga nije osnovan.
b)
Drugi dio
1) Argumentacija stranaka
60
Žalitelji ističu da Opći sud, zbog svojeg stajališta u vezi s člankom 101. UFEU‑a, nije provjerio predstavljaju li dokazi koje su oni podnijeli ograničenje tržišnog natjecanja zabranjeno tim člankom 101. Međutim, iz spisa proizlazi da su se društva RWE i E.ON sporazumjela o podjeli tržišta električne energije. Opći sud mogao je i morao tu podjelu tržišta kvalificirati kao zabranjenu na temelju članka 101. stavka 1. UFEU‑a. Osim toga, nije sporno da Komisija nije provela nikakav nadzor nad transakcijom M.8871 s obzirom na članak 101. UFEU‑a i da stranke u toj transakciji nisu pružile nikakvo opravdanje da bi navedena transakcija proizvela povoljne učinke na temelju članka 101. stavka 3. UFEU‑a.
61
Komisija, društva RWE i E.ON osporavaju argumente žalitelja.
2) Ocjena Suda
62
Ovim dijelom žalitelji u biti prigovaraju Općem sudu da nije provjerio jesu li dokazi koje su oni podnijeli tijekom prvostupanjskog postupka upućivali na postojanje zabranjenog sporazuma protivnog članku 101. UFEU‑a.
63
Iz ispitivanja prvog dijela ovog žalbenog razloga proizlazi da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je utvrdio da je Komisija pravilno ispitala predmetnu koncentraciju u okviru preventivne kontrole predviđene Uredbom br. 139/2004 i, slijedom toga, da je svaki dokaz koji se odnosi na postojanje protutržišnog zabranjenog sporazuma u smislu članka 101. UFEU‑a mogao ili bio mogao, ovisno o slučaju, biti predmet pritužbe u okviru Uredbe br. 1/2003.
64
Međutim, nije na Općem sudu da provodi ocjene koje nisu povezane s nadzorom zakonitosti odluke koja je predmet tužbe za poništenje koja mu je podnesena.
65
U tim okolnostima drugi dio prvog žalbenog razloga treba odbiti kao bespredmetan.
c)
Treći dio
1) Argumentacija stranaka
66
Žalitelji u biti tvrde da je Opći sud povrijedio njihovo pravo na saslušanje jer su, s jedne strane, time što je utvrdio bespredmetnost argumenta koji se temelji na povredi članka 101. UFEU‑a, sve činjenice koje su oni iznijeli kako bi se utvrdila povreda te odredbe bile zanemarene zbog isključivo formalnih razloga. S druge strane, Opći je sud u točkama 406. do 411. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točkama 405. do 410. presuda T‑317/20 i T‑319/20, odbio zahtjev za osobnu nazočnost ili saslušanje svjedoka koji su podnijeli žalitelji, povrijedivši njihovo pravo na saslušanje.
67
Komisija, društva RWE i E.ON osporavaju argumente žalitelja.
2) Ocjena Suda
68
U okviru ovog dijela žalitelji prigovaraju Općem sudu da je povrijedio njihovo pravo na saslušanje time što je zanemario činjenice koje su istaknuli i time što nije organizirao nazočnost na raspravi ili saslušanje određenih svjedoka u pogledu postupanja društava RWE i E.ON što bi moglo biti u suprotnosti s člankom 101. UFEU‑a.
69
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, načelo djelotvorne sudske zaštite opće je načelo prava Unije koje je danas izraženo i u članku 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (presuda od 10. srpnja 2014., Telefónica i Telefónica de España/Komisija, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, t. 40. i navedena sudska praksa). To načelo obuhvaća pravo na saslušanje (vidjeti u tom smislu presudu od 26. rujna 2024., Energotehnica, C‑792/22, EU:C:2024:788, t. 54.).
70
Pravo na saslušanje podrazumijeva da se zainteresiranoj osobi omogući da učinkovito iznese svoje stajalište o elementima na kojima nadležno tijelo namjerava temeljiti svoju odluku koja na nju utječe. Osim toga, poštovanje prava na saslušanje u okviru sudskog postupka ne podrazumijeva da sud u svoju odluku mora u potpunosti uključiti sve navode koje je iznijela svaka od stranaka, nego da, nakon što je saslušao navode stranaka i razmotrio dokaze, mora odlučiti o tužbenom zahtjevu i obrazložiti svoju odluku (vidjeti u tom smislu presudu od 9. studenoga 2023., Global Silicones Council i dr./ECHA, C‑559/21 P, EU:C:2023:842, t. 76. i navedenu sudsku praksu).
71
Suprotno tomu, to pravo ne obuhvaća obvezu Općeg suda da odredi mjere izvođenja dokaza. Naime, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, u pogledu odlučivanja prvostupanjskog suda o zahtjevima stranaka za mjere upravljanja postupkom ili mjere izvođenja dokaza, samo Opći sud ocjenjuje moguću potrebu za dopunom podataka kojima raspolaže u predmetima o kojima odlučuje. Stoga je isključivo na Općem sudu da ocijeni relevantnost zahtjeva za određivanje mjere upravljanja postupkom u odnosu na predmet spora i nužnost njezina određivanja (presuda od 12. studenoga 2020., Fleig/SEAE, C‑446/19 P, EU:C:2020:918, t. 53. i navedena sudska praksa).
72
Iz toga slijedi da prilikom nadzora koji Sud provodi u okviru žalbe valja provjeriti jesu li stranke tijekom pisanog dijela postupka stvarno mogle iznijeti svoje navode i temelje na koje se pozivaju kao i, prema potrebi, tijekom usmenog dijela postupka, detalje svojih navoda i svoje odgovore na navode drugih stranaka u postupku. Međutim, Opći sud nije dužan u svojoj odluci donesenoj u prvom stupnju ponoviti sve pisane ili usmene navode stranaka niti je dužan zauzeti stajalište u odnosu na svaki od njih (presuda od 14. ožujka 2013., Viega/Komisija, C‑276/11 P, EU:C:2013:163, t. 35. i 36.).
73
U ovom slučaju, s jedne strane, iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da su žalitelji tijekom postupka pred Općim sudom imali priliku istaknuti sve svoje argumente koji se odnose na postojanje zabranjenog sporazuma između društava RWE i E.ON, koji je protivan članku 101. UFEU‑a. U tom pogledu, okolnost da se prigovor smatra bespredmetnim ni na koji način ne znači da žalitelji nisu bili saslušani.
74
S druge strane, Opći sud nije bio dužan uključiti te argumente u svoje rasuđivanje niti prihvatiti zahtjev za osobnu nazočnost ili saslušanje svjedoka, čak i pod pretpostavkom da je dopušten ratione temporis, jer su se ti argumenti i taj zahtjev odnosili na prigovor, to jest onaj koji se temelji na postojanju zabranjenog sporazuma protivnog članku 101. UFEU‑a, koji je Opći sud pravilno smatrao bespredmetnim u točkama 392. do 394. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te točkama 391. do 393. presuda T‑317/20 i T‑319/20.
75
Treći dio prvog žalbenog razloga stoga treba odbiti.
76
U tim okolnostima prvi žalbeni razlog treba odbiti.
B. Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na pogrešnoj primjeni članka 3. Uredbe br. 139/2004
77
Tim žalbenim razlogom žalitelji tvrde da su transakcije M.8871, M.8870 i B8-28/19 sastavni dio jedinstvene koncentracije i da ih je stoga, suprotno onomu što je presudio Opći sud, trebalo ispitati u okviru jedinstvenog postupka kontrole koncentracija predviđenog Uredbom br. 139/2004.
1.
Prvi dio
a)
Argumentacija stranaka
78
Žalitelji tvrde, kao prvo, da je Opći sud pogrešno propustio odlučiti o vlastitoj nadležnosti za odlučivanje o transakciji B8-28/19 te se pogrešno oslonio na pretpostavku da Komisija nije bila dužna formalno uključiti ulazak društva RWE u iznosu od 16,67 % u kapital društva E.ON u postupak koji se odnosi na transakciju M.8871 (točke 61. do 72. presuda T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 i T‑319/20 te točke 60. do 71. presude T‑317/20), kako bi iz toga zaključio da je transakcija B8-28/19 mogla biti od značaja za cijelu Zajednicu, na njima je da Komisiji podnesu pritužbu kako bi od nje zatražili da o njoj odluči.
79
Naime, ni presuda od 25. rujna 2003., Schlüsselverlag J. S. Moser i dr./Komisija (C‑170/02 P, EU:C:2003:501, t. 27. do 30.), navedena u točki 68. presuda T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 i T‑319/20 kao i u točki 67. presude T‑317/20, ni bilo koji drugi razlog ne nalažu žaliteljima da podnesu zasebne pritužbe i, po potrebi, podnesu zasebne tužbe. Na Komisiji je da provjeri postojanje i doseg koncentracije.
80
Kao drugo, time što se pozvao na nedostatak dokaza o preuzimanju nadzora (točka 70. presuda T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 i T‑319/20 i točka 69. presude T‑317/20), Opći je sud iskrivio činjenice. Naime, žalitelji su pružili potpuna objašnjenja o utjecaju i kontroli društva RWE u društvu E.ON. Osim toga, Investor Relationship Agreement (Sporazum o odnosima između ulagača, u daljnjem tekstu: IRA), kojim Opći sud osporava te argumente, nikada nije priopćen žaliteljima. Naposljetku, IRA ne sprečava društvo RWE da odstupi od tog sporazuma prilikom ostvarivanja svojeg glasačkog prava. Navedeni je sporazum u svakom slučaju ništav jer povređuje članak 134. stavak 1. drugu rečenicu Aktiengesetza (njemački Zakon o dioničkim društvima), što je detaljno objašnjeno na raspravi, ali nije navedeno u pobijanim presudama.
81
Kao treće i neovisno o prethodno navedenom, na Komisiji i Općem sudu je da ispitaju ulazak društva RWE u kapital društva E.ON u visini od 16,67 % čak i ako to društvo, promatrano zasebno, ne predstavlja koncentraciju u smislu Uredbe br. 139/2004 jer na temelju uvodne izjave 21. te uredbe Komisija može ispitati sporazume povezane s provedbom koncentracije.
82
Komisija, društva RWE i E.ON osporavaju argumente žalitelja.
b)
Ocjena Suda
83
Ovim dijelom, koji se odnosi na točke 61. do 72. presuda T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 i T‑319/20 te točke 60. do 71. presude T‑317/20, žalitelji u biti prigovaraju Općem sudu da nije utvrdio da je Komisija u spornoj odluci trebala odlučiti o svojoj nadležnosti i, slijedom toga, formalno uključiti stjecanje manjinskog udjela društva RWE u kapitalu društva E.ON, odnosno transakciju B8-28/19, u postupak koji se odnosi na transakciju M.8871. Također prigovaraju Općem sudu da je iskrivio određene činjenice u spisu.
84
U točki 61. presuda T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 i T‑319/20 te u točki 60. presude T‑317/20, Opći je sud istaknuo da je Komisija u spornoj odluci podsjetila na svoju obvezu, da se pri ocjeni konkurentskih učinaka svakog stjecanja kontrole uzimaju u obzir i manjinski udjeli koje stjecatelj drži u svim povezanim društvima i da je Komisija stoga provjerila može li stjecanje udjela društva RWE u društvu E.ON, koje je predmet transakcije B8-28/19, smanjiti interes tih strana da se natječu ili im omogućiti i potaknuti ih da isključe konkurente.
85
U točkama 62. i 63. presuda T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 i T‑319/20 te u točkama 61. i 62. presude T‑317/20, Opći je sud zaključio da je Komisija uzela u obzir udio koji je društvo RWE steklo u društvu E.ON u okviru ocjene učinaka transakcije M.8871, ali nije ispitala spojivost transakcije B8-28/19 s unutarnjim tržištem s obzirom na Uredbu br. 139/2004, pri čemu je Opći sud napomenuo da je spojivost te koncentracije s njemačkim pravom ispitalo njemačko nadležno tijelo.
86
U točkama 64. do 66. presuda T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 i T‑319/20 te u točkama 63. do 65. presude T‑317/20, u odgovoru na argumente žalijteljâ prema kojima je Komisija trebala ispitati koncentraciju B8-28/19 s obzirom na to da manjinski udio koji je društvo RWE steklo u društvu E.ON omogućuje društvu RWE da izvršava odlučujući utjecaj na društvo E.ON, Opći sud podsjetio je na definiciju pojma „koncentracija” u smislu članka 3. Uredbe br. 139/2004 te je istaknuo da su žalitelji smatrali da transakcija B8-28/19 predstavlja takvu koncentraciju i stoga Komisiji predbacili da je nije ispitala.
87
U točki 67. presuda T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 i T‑319/20 te u točki 66. presude T‑317/20, Opći je sud naveo da se predmet tužbe koja mu je podnesena formalno odnosi na spornu odluku kojom je transakcija M.8871 proglašena spojivom s unutarnjim tržištem i da, iako ta odluka sadržava elemente o udjelu koji je društvo RWE steklo u društvu E.ON na temelju kojih se mogu razumjeti razlozi zbog kojih Komisija nije smatrala da je transakcija B8-28/19 koncentracija, u smislu članka 3. Uredbe br. 139/2004, tom se odlukom nije izričito odlučivalo o tom pitanju, a samim time ni o Komisijinoj nadležnosti za odlučivanje o spojivosti te koncentracije s unutarnjim tržištem. Stoga prema mišljenju Općeg suda žalitelji ne mogu istaknuti tužbeni razlog koji se temelji na pogrešnoj podjeli cjelokupne koncentracije kako bi od njega zatražili da odluči o pitanju nadležnosti koje Komisija nije razmatrala u odluci koja se stvarno pred njime pobija.
88
Opći je sud također naglasio da, ako su žalitelji smatrali da transakcija B8-28/19 može imati značaj za cijelu Zajednicu, na njima je da upute pritužbu Komisiji, u kojem je slučaju Komisija trebala odlučiti o svojoj nadležnosti kao nadzornog tijela (točka 68. presuda T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 i T‑319/20 i točka 67. presude T‑317/20).
89
Opći je sud primijetio da, u svakom slučaju, stjecanje manjinskog udjela može dovesti do preuzimanja kontrole samo ako su s tim udjelom povezana posebna prava koja podrazumijevaju isključivu kontrolu prava ili ako se manjinskom dioničaru zbog posebnih okolnosti dodijeli de facto isključiva kontrola (točka 69. presuda T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 i T‑319/20 kao i točka 68. presude T‑317/20). Međutim, s jedne strane, žalitelji nisu tvrdili da su takva prava povezana s udjelom koji je steklo društvo RWE (točka 70. presuda T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 i T‑319/20 i točka 69. presude T‑317/20) i, s druge strane, društvo RWE ne može, s obzirom na IRA‑u, ishoditi većinu na glavnim skupštinama društva E.ON, čak ni ako postoji mali broj dioničara. Štoviše, Opći je sud primijetio da žalitelji nisu istaknuli dokaze kojima bi potkrijepili vjerojatnost bilo kakve koordinacije između [povjerljivo] (
1
) i društva RWE na glavnim skupštinama društva E.ON na temelju koje bi društvo RWE moglo imati stabilnu većinu na tim skupštinama. Stoga se, prema mišljenju Općeg suda, ne može smatrati da je društvo RWE steklo isključivu de facto kontrolu nad društvom E.ON (točka 71. presuda T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 i T‑319/20 i točka 70. presude T‑317/20), a žalitelji su neosnovano tvrdili da transakcija B8-28/19 predstavlja koncentraciju u smislu članka 3. Uredbe br. 139/2004 (točka 72. presuda T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 i T‑319/20 i točka 71. presude T‑317/20).
90
Kao prvo, što se tiče prigovora prema kojem je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što nije utvrdio da je Komisija u spornoj odluci trebala odlučiti o svojoj nadležnosti za kontrolu transakcije B8-28/19, valja podsjetiti na to da sustav kontrole koncentracija uspostavljen Uredbom br. 139/2004 sadržava obvezu gospodarskih subjekata da Komisiji prijave svoje koncentracije kao i zabranu provedbe tih transakcija prije nego što Komisija utvrdi njihovu spojivost sa zajedničkim tržištem. U tom okviru, Komisija provodi ispitivanje prijave odmah po njezinu primitku kako bi donijela odluku da prijavljena koncentracija nije obuhvaćena tom uredbom ili da ne potiče ozbiljne sumnje u vezi sa svojom spojivošću sa zajedničkim tržištem ili da potiče takve sumnje (članak 6. stavak 1. navedene uredbe) s posljedicom, u potonjem slučaju, pokretanja službenog istražnog postupka koji dovodi do odluke o spojivosti (članak 8. stavci 1. i 2. iste uredbe) ili neusklađenosti prijavljene koncentracije (članak 8. stavak 3. Uredbe br. 139/2004), ili pak, u slučaju već provedene i nespojive koncentracije ili kojom se krši neki uvjet, odluke kojom se nalaže ukidanje te koncentracije (članak 8. stavak 4. te uredbe).
91
Iz odredaba navedenih u prethodnoj točki proizlazi da Komisija ne može ispitati, kako bi je eventualno proglasila spojivom sa zajedničkim tržištem, koncentraciju koja joj nije prijavljena protivno obvezi iz članka 4. navedene uredbe. Međutim, u slučaju kada joj je podnesena pritužba u kojoj se takve činjenice prijavljuju kao koncentracija od značaja za cijelu Zajednicu iz Uredbe br. 139/2004, Komisija je dužna odlučiti o svojoj nadležnosti kontrole nad tim činjenicama kako bi, ovisno o slučaju, utvrdila čine li one takvu koncentraciju, koja je nezakonita jer nije prijavljena i treba li u takvom slučaju izreći novčane kazne na temelju članka 14. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 139/2004.
92
U ovom je slučaju Opći sud utvrdio da transakcija B8-28/19, koja je podvrgnuta nadzoru Saveznog ureda za zaštitu tržišnog natjecanja, nije bila prijavljena Komisiji. Stoga, iako je Komisija pravilno uzela u obzir to da je društvo RWE steklo manjinski udio u društvu E.ON kako bi ocijenila međudjelovanja tržišnog natjecanja koja iz toga mogu proizaći između stranaka u transakciji M.8871, koja joj je bila prijavljena, ona u nedostatku pritužbe nije bila dužna po službenoj dužnosti utvrditi vlastitu nadležnost u pogledu transakcije B8-28/19.
93
Iz toga slijedi da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je odbio prigovor žaliteljâ prema kojem je Komisija u spornoj odluci trebala odlučiti o transakciji B8-28/19, a da pritom nije potrebno ispitati tumačenje koje je Opći sud dao u presudi od 25. rujna 2003., Schlüsselverlag J. S. Moser i dr./Komisija (C‑170/02 P, EU:C:2003:501, t. 27. do 30.).
94
Usto, valja istaknuti da je, suprotno onomu što žalitelji predlažu u svojim žalbama, Opći sud spomenuo i provjerio ocjene koje je Komisija provela u pogledu stjecanja manjinskog udjela društva RWE u društvu E.ON. (vidjeti točke 61. do 71. presuda T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 i T‑319/20 kao i točke 60. do 70. presude T‑317/20; vidjeti također točke 269., 308. i 364. posljednje rečenice te 370. i sljedeće presuda T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 te točke 268., 307. i 363. posljednje rečenice te točku 369. i sljedeće presuda T‑317/20 i T‑319/20).
95
Kao drugo, kad je riječ o prigovoru koji se temelji na iskrivljavanju činjenica koje je učinio Opći sud, s obzirom na to da su, suprotno tvrdnjama tog suda iz točaka 69. i 70. presuda T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 i T‑319/20, kao i u točkama 69. i 70. presude T‑317/20, najprije, one doista pružile objašnjenja u potporu njihovim tvrdnjama o utjecaju i kontroli društva RWE u društvu E.ON., nadalje, IRA im nikad nije bila priopćena i, naposljetku, taj sporazum nije sprečavao društvo RWE da od njega odstupi prilikom ostvarivanja svojeg prava glasa, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da prigovori protiv sporednih obrazloženja sadržanih u odluci Općeg suda ne mogu dovesti do ukidanja te odluke te su stoga bespredmetni (presuda od 28. listopada 2021., Vialto Consulting/Komisija, C‑650/19 P, EU:C:2021:879, t. 86.).
96
Međutim, razlozi koje je Opći sud iznio u točkama 65. do 68. presuda T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 i T‑319/20, odnosno u točkama 64. do 67. presude T‑317/20 dovoljni su da opravdaju to da je Opći sud u tim presudama odbio prvi dio prvog tužbenog razloga kojim su žalitelji prigovorili Komisiji da nije provela nadzor transakcije B8-28/19. Činjenica da i točka 69. presuda T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 i T‑319/20 i točka 68. presude T‑317/20 počinju s „u svakom slučaju” potvrđuje tu ocjenu.
97
Budući da u stadiju žalbi žalitelji nisu uspjeli dokazati, u okviru prigovora koji su istaknuli u potporu ovom dijelu drugog žalbenog razloga, da su te točke pobijanih presuda zahvaćene pogreškom koja se tiče prava, ovaj prigovor treba odbiti.
98
Kao treće, što se tiče argumenta žaliteljâ prema kojem je na Komisiji i Općem sudu da ispitaju ulazak društva RWE u kapital društva E.ON u visini od 16,67 %, čak i ako to stjecanje, promatrano zasebno, ne predstavlja koncentraciju u smislu Uredbe br. 139/2004, u točki 94. ove presude već je istaknuto da je Komisija ocijenila to stjecanje manjinskog udjela, što je Opći sud pravilno naveo i provjerio u pobijanim presudama.
99
U tim okolnostima prvi dio drugog žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.
2.
Drugi dio
a)
Argumentacija stranaka
100
Žalitelji ističu da je Opći sud u točkama 74. do 119. presuda T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 i T‑319/20 te u točkama 73. do 118. presude T‑317/20, odbio njihove argumente prema kojima transakcije M.8871, M.8870 i B8-28/19 čine jedinstvenu koncentraciju. To tumačenje pojma „koncentracija” u smislu Uredbe br. 139/2004 koje je dao Opći sud nije u skladu s ciljevima UFEU‑a i važnosti uvodne izjave 20. te uredbe, kao i s tekstom Konsolidirane obavijesti o nadležnosti. Iako uvodna izjava 20. nije preuzeta u tekstu navedene uredbe, zakonodavac Unije u njoj je potvrdio da zadržava široko shvaćanje pojma „koncentracije” a da pritom ne isključuje da usko povezane transakcije zamjene također mogu činiti jedinstvenu koncentraciju. Uostalom, tako širok tekst članka 3. Uredbe br. 139/2004 omogućuje da se kao jedinstvena koncentracija smatra više transakcija kojima različiti poduzetnici stječu kontrolu nad različitim „drugim” poduzetnicima, što u konačnici nije dovedeno u pitanje člankom 5. stavkom 2. drugim podstavkom Uredbe br. 139/2004. To je potvrdio Opći sud u svojoj presudi od 23. veljače 2009., Cementbouw Handel & Industrie/Komisija (T‑282/02, EU:T:2006:64, t. 111. i sljedeće).
101
Suprotno onomu što je Opći sud presudio u točkama 84. i 85. presuda T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 i T‑319/20 te u točkama 83. i 84. presude T‑317/20, zajedničko ispitivanje transakcija zamjene nije odbijeno namjernim odabirom zakonodavca, niti je on odlučio da je odlučujuća samo Konsolidirana obavijest o nadležnosti. Međutim, u Zelenoj knjizi o reviziji Uredbe Vijeća (EEZ) br. 4064/89 od 21. prosinca 1989. o kontroli koncentracija između poduzetnika (COM(2001) 745 final) (u daljnjem tekstu: Zelena knjiga), Komisija je zagovarala da se transakcije zamjene smatraju jednom te istom koncentracijom. Međutim, tijekom zakonodavnog postupka, rasprava o predloženoj reviziji dovela je do primjene pojma „koncentracija” u slučaju višestrukih stjecanja, što je osigurano uvodnom izjavom 20.
102
Osim toga, Konsolidirana obavijest o nadležnosti samo je unutarnja upravna mjera koja ne obvezuje Opći sud. U svojem mišljenju u predmetu Austria Asphalt (C‑248/16, EU:C:2017:322), nezavisna odvjetnica J. Kokott također je pojasnila da ta komunikacija nije dio relevantnog pravnog okvira. Stoga je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je svoju ocjenu transakcija zamjene temeljio na točkama 41. i 44. spomenute obavijesti kako bi odbio smatrati transakcije M.8871, M.8870 i B8-28/19 jedinstvenom koncentracijom.
103
Komisija, društva RWE i E.ON te njemačka vlada osporavaju argumente žalitelja.
b)
Ocjena Suda
104
Drugim dijelom drugog žalbenog razloga, koji se u biti odnosi na rasuđivanje Općeg suda iz točaka 74. do 86. presuda T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 i T‑319/20 te točaka 73. do 85. presude T‑317/20, žalitelji prigovaraju Općem sudu njegovo tumačenje pojma „jedinstvene koncentracije”. Prema njihovu mišljenju, jedinstvenom koncentracijom može se okupiti više transakcija kojima različiti poduzetnici stječu kontrolu nad različitim drugim poduzetnicima. Tumačenje pojma „koncentracija” u smislu Uredbe br. 139/2004 koje je dao Opći sud nije u skladu s ciljevima UFEU‑a i važnosti uvodne izjave 20. te uredbe, kao i s tekstom Konsolidirane obavijesti o nadležnosti.
105
U točkama 74. do 77. presuda T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 i T‑319/20 te u točkama 73. do 76. presude T‑317/20, Opći je sud, nakon što je istaknuo da se pojam „jedinstvene koncentracije” nalazi samo u uvodnoj izjavi 20. Uredbe br. 139/2004, s jedne strane, napomenuo da uvodna izjava 20. ne sadržava iscrpnu definiciju uvjeta u kojima dvije ili više transakcija čine jedinstvenu koncentraciju i, s druge strane, podsjetio na to da uvodna izjava uredbe, iako može pojasniti tumačenje pravnog pravila, ne može biti ni takvo pravilo niti dovesti do definicije koja nije u skladu s odredbama uredbe u čijoj se preambuli nalazi.
106
U točki 78. presuda T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 i T‑319/20 te u točki 77. presude T‑317/20, Opći je sud iz toga zaključio da pojam „jedinstvena koncentracija” treba tumačiti na način koji je u skladu s pojmom „koncentracija” definiranim u članku 3. stavku 1. Uredbe br. 139/2004 a da se pritom ne proširi doseg te odredbe.
107
U točkama 79. i 80. presuda T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 i T‑319/20 te u točkama 78. i 79. presude T‑317/20, Opći je sud iz članka 3. stavka 1. Uredbe br. 139/2004 zaključio da je, kako bi se dvije ili više transakcija smatralo jedinstvenom koncentracijom u smislu te uredbe, potrebno, osim međuovisnosti tih transakcija na način da se neće izvršiti jedne bez drugih, osobito da se rezultat tih transakcija sastoji od toga da se jednom ili više poduzetnika dodijeli ekonomska kontrola nad djelatnošću jednog ili više drugih poduzetnika.
108
U točkama 81. do 86. presuda T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 i T‑319/20 te u točkama 80. do 85. presude T‑317/20, Opći sud odgovorio je na argument žaliteljâ prema kojem je uvodna izjava 20. Uredbe br. 139/2004 konkretizirala Komisijinu volju, izraženu u Zelenoj knjizi, da zamjene imovine vrlo općenito smatra jedinstvenom koncentracijom kako bi se osigurala dosljedna ocjena cjelokupne transakcije, primjećujući da zakonodavac Unije nije slijedio tu volju u Uredbi br. 139/2004 i time što je zaključio da se, s obzirom na uvjete navedene u točki 80. presuda T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 i T‑319/20 i u točki 79. presude T‑317/20, pojam „jedinstvena koncentracija” ne može primijeniti kada neovisni poduzetnici stječu kontrolu nad različitim ciljevima, kao što je to u slučaju zamjene imovine.
109
Suprotno argumentima koje su iznijeli žalitelji, tim se ocjenama Općeg suda ne povređuju ni ciljevi UFEU‑a ni važnost uvodne izjave 20. Uredbe br. 139/2004 ni tekst Konsolidirane obavijesti o nadležnosti.
110
Najprije, Opći je sud pravilno utvrdio da uvodna izjava 20. Uredbe br. 139/2004 nije obvezujuća i da ne može dovesti do definicije pojma „jedinstvena koncentracija” koja nije u skladu s člankom 3. te uredbe.
111
Nadalje, Opći je sud također pravilno istaknuo, u biti, da iz članka 3. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 139/2004 proizlazi da dvije transakcije ili više njih mogu predstavljati jedinstvenu koncentraciju u svrhu kontrole koncentracija samo ako, izvan njihove nužne međuovisnosti, dovode do toga da se njima dodjeljuje isključiva kontrola jednom poduzetniku ili zajednička kontrola dvama ili više poduzetnika nad jednim ili više drugih poduzetnika.
112
Opći sud nije počinio pogrešku ni kada je utvrdio da je cilj Zelene knjige bio započeti postupak savjetovanja, da nije stvorila obvezu za Komisiju i, naposljetku, da je zakonodavac Unije nije konkretizirao u Uredbi br. 139/2004 u pogledu prijedloga iz te Zelene knjige koji se odnose na transakcije zamjene imovine.
113
Što se tiče upućivanja žaliteljâ na članak 5. stavak 2. drugi podstavak Uredbe br. 139/2004, valja primijetiti da se tom odredbom samo utvrđuje trenutak od kojeg se više transakcija stjecanja treba smatrati jedinstvenom koncentracijom u svrhu izračuna prihoda. Suprotno tomu, navedenom odredbom nije definiran sam pojam „koncentracija”.
114
Naposljetku, kad je riječ o Konsolidiranoj obavijesti o nadležnosti, valja istaknuti da, suprotno onomu što tvrde žalitelji, Opći sud u točkama 84. i 85. presuda T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 i T‑319/20 te u točkama 83. i 84. presude T‑317/20, nije presudio da je samo ta obavijest odlučujuća za potrebe definicije pojma „jedinstvena koncentracija”. Naime, naveo je da, s obzirom na to da zakonodavac Unije nije uključio prijedloge iz Zelene knjige o transakcijama zamjene imovine u konačnu verziju Uredbe br. 139/2004, ti prijedlozi nisu relevantni u ovom slučaju, tako da su samo ta uredba i navedena obavijest relevantne u tom pogledu. Osim toga, sama činjenica da Konsolidirana obavijest o nadležnosti nema obvezujuću vrijednost ne može sama po sebi imati za posljedicu da to što ju je Opći sud uzeo u obzir dovodi do pogreške koja se tiče prava u pobijanim presudama, tim više što žalitelji nisu dokazali da se Komisijino tumačenje u toj obavijesti ne može temeljiti na Uredbi br. 139/2004.
115
Iz prethodnih razmatranja proizlazi da je Opći sud u točki 86. presuda T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 i T‑319/20 te u točki 85. presude T‑317/20, pravilno zaključio da se pojam „jedinstvena koncentracija” ne može primijeniti kada neovisni poduzetnici stječu kontrolu nad različitim ciljevima, kao što je to slučaj u ovom predmetu prilikom zamjene imovine.
116
Drugi dio drugog žalbenog razloga stoga treba odbiti.
117
Iz toga slijedi da drugi žalbeni razlog valja odbiti.
C. Treći žalbeni razlog, koji se temelji na pogrešnoj primjeni članka 2. Uredbe br. 139/2004
1.
Prvi dio
a)
Argumentacija stranaka
118
Žalitelji tvrde da točke 205. do 228. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 kao i točke 204. do 227. presuda T‑317/20 i T‑319/20 sadržavaju pogrešku koja se tiče prava jer potvrđuju Komisijinu očitu pogrešku u ocjeni mjerodavnog tržišta.
119
U točkama 220. i 221. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 kao i u točkama 219. i 220. presuda T‑317/20 i T‑319/20, Opći je sud smatrao da „bez obzira na definicije tržišta […] koje su konačno prihvaćene, koncentracija ne predstavlja problem za tržišno natjecanje” i da žalitelji nisu istaknuli „nikakav poseban argument” niti su konkretno „[objasnili] zbog kojih je razloga Komisija trebala utvrditi drukčiju definiciju […] tržišta”. Taj pristup iskrivljuje činjenice i zanemaruje zahtjeve dokazivanja koji se mogu nametnuti žaliteljima. Naime, žalitelji su u svojim tužbama i studiji koju je na njihov zahtjev pripremio poduzetnik za poslovno savjetovanje i koja je proslijeđena Komisiji (u daljnjem tekstu: studija Oxera) precizno iznijeli vlastitu definiciju tržišta i zaključke koje su iz toga izveli kako bi Komisiji predbacili nedostatnu istragu i/ili očitu pogrešku u ocjeni jer je ostavila otvorenim utvrđivanje tržišta. Opći sud stoga je raspolagao svim dokazima kako bi mogao donijeti odluku.
120
Opći sud i Komisija nisu mogli zanemariti definiciju tržišta. U spornoj odluci nije navedeno zašto je Komisija smatrala da, unatoč prethodno navedenim dokazima, rastuća tržišna snaga društva RWE na tržištu prve prodaje električne energije nije problematična, bez obzira na konačno odabranu moguću definiciju tržišta.
121
Komisija, društva RWE i E.ON te njemačka vlada osporavaju argumente žalitelja.
b)
Ocjena Suda
122
Prvim dijelom trećeg žalbenog razloga žalitelji tvrde da točke 205. do 228. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 kao i točke 204. do 227. presuda T‑317/20 i T‑319/20 sadržavaju pogrešku koja se tiče prava jer Opći sud nije cenzurirao očitu pogrešku u ocjeni mjerodavnog tržišta koju je počinila Komisija u spornoj odluci.
123
Što se tiče kontrole žalbe koju je dužan provesti Sud, valja podsjetiti na to da je, u skladu s člankom 256. UFEU‑a i člankom 58. stavkom 1. Statuta Suda Europske unije, žalba ograničena na pitanja prava. Opći je sud stoga jedini nadležan za utvrđivanje i ocjenu relevantnih činjenica kao i za ocjenu dokaza. Ocjena činjenica i dokaza stoga, osim u slučaju njihova iskrivljavanja, ne čini pravno pitanje koje je kao takvo podložno nadzoru Suda u okviru žalbe (presuda od 16. siječnja 2019., Komisija/United Parcel Service, C‑265/17 P, EU:C:2019:23, t. 11. i navedena sudska praksa).
124
Usto, kada žalitelj navodi da je Opći sud iskrivio činjenice i dokaze, on treba precizno navesti dokaze koji su prema njegovu mišljenju iskrivljeni i dokazati pogreške u analizi koje su prema njegovoj ocjeni dovele do toga da je Opći sud iskrivio dokaz (presuda od 4. listopada 2024., thyssenkrupp/Komisija, C‑581/22 P, EU:C:2024:821, t. 102. i navedena sudska praksa). Potonji pretpostavlja da je Opći sud očito prekoračio granice razumne ocjene dokaza (presuda od4. srpnja 2024., Portugal/Komisija (Slobodna zona Madeire), C‑736/22 P, EU:C:2024:579, t. 56. i navedena sudska praksa). Stoga nije dovoljno dokazati da se dokument mogao tumačiti drukčije nego što je to učinio Opći sud. Naposljetku, iskrivljavanje mora očito proizlaziti iz sadržaja spisa a da pritom nije potrebno provoditi novu ocjenu činjenica i dokaza (presuda od 13. srpnja 2023., Komisija/CK Telecoms UK Investments, C‑376/20 P, EU:C:2023:561, t. 142. i navedena sudska praksa).
125
Osim toga, Sud nije nadležan ni za ispitivanje dokaza koje je Opći sud prihvatio u prilog činjenicama koje je utvrdio jer je isključivo na Općem sudu da ocijeni dokaznu vrijednost dokaza koji su mu podneseni (vidjeti u tom smislu presudu od 24. siječnja 2002., Conserve Italia/Komisija, C‑500/99 P, EU:C:2002:45, t. 59. i navedenu sudsku praksu). Opći je sud također jedini nadležan odlučiti jesu li ti dokazi dostatni ili ih treba dopuniti (vidjeti u tom smislu presudu od 22. studenoga 2007., Sniace/Komisija, C‑260/05 P, EU:C:2007:700, t. 77. i navedenu sudsku praksu).
126
Kad je riječ o kriteriju nadzora koji Opći sud ima nad spornom odlukom, valja podsjetiti na to da, kao što je to Sud presudio u kontekstu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 4064/89 od 21. prosinca 1989. o kontroli koncentracija između poduzetnika (SL 1989., L 395, str. 1.) (presuda od 15. veljače 2005., Komisija/Tetra Laval, C‑12/03 P, EU:C:2005:87, t. 38.), materijalnim pravilima Uredbe br. 139/2004 Komisiji se dodjeljuje određena diskrecijska ovlast, osobito u pogledu složenih gospodarskih ocjena. Sukladno tomu, nadzor suda Unije nad izvršavanjem takve ovlasti, koja je bitna za utvrđivanje pravila na području koncentracija, mora biti izvršen uzimajući u obzir marginu prosudbe koja je sadržana u odredbama gospodarske naravi koje čine dio režima koncentracija.
127
Valja dodati da, u okviru nadzora koji Opći sud provodi nad Komisijinim složenim gospodarskim ocjenama, nije na njemu da svojom gospodarskom ocjenom zamijeni Komisijinu ocjenu (vidjeti u tom smislu presude od 2. rujna 2010.Komisija/Scott, C‑290/07 P, EU:C:2010:480, t. 64. i 66. i od 24. siječnja 2013., Frucona Košice/Komisija, C‑73/11 P, EU:C:2013:32, t. 75.). Iz toga slijedi da se nadzor koji Opći sud provodi nad složenim gospodarskim ocjenama koje Komisija provodi u izvršavanju diskrecijske ovlasti koja joj je dodijeljena Uredbom br. 139/2004 odnosi na provjeru poštovanja postupovnih pravila i pravila o obrazloženju, kao i materijalne točnosti činjenica, nepostojanja očite pogreške u ocjeni i zlouporabe ovlasti (presuda od 13. srpnja 2023., Komisija/CK Telecoms UK Investments, C‑376/20 P, EU:C:2023:561 t. 84.).
128
U ovom slučaju i s obzirom na prethodno navedeno, valja istaknuti da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 210. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točki 209. presuda T‑317/20 i T‑319/20, podsjetio na to da utvrđivanje mjerodavnog tržišta, s obzirom na to da podrazumijeva Komisijine složene gospodarske ocjene, može biti predmet samo ograničenog nadzora koji provodi Opći sud.
129
U točkama 219. do 228. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točkama 218. do 227. presuda T‑317/20 i T‑319/20, Opći je sud ispitao obrazloženje sporne odluke i argumentaciju žaliteljâ te je utvrdio da oni nisu dokazali da je Komisija počinila očitu pogrešku u ocjeni prilikom utvrđivanja mjerodavnog tržišta.
130
Što se tiče prigovora žaliteljâ prema kojem, s obzirom na to da Opći sud ističe da oni nisu iznijeli ni jedan poseban argument kojim bi doveli u pitanje Komisijinu ocjenu prema kojoj koncentracija ne predstavlja problem za tržišno natjecanje neovisno o konačno prihvaćenim definicijama tržišta, taj sud iskrivljava činjenice i zanemaruje zahtjeve dokazivanja koji se mogu nametnuti, valja ga odbiti. Naime, iz tumačenja svih tih točaka, s obzirom na ograničenja nadzora Općeg suda nad Komisijinim složenim gospodarskim ocjenama, proizlazi da Opći sud u njima nije potvrdio da u tužbama koje su mu podnesene ne postoje argumenti kojima se osporava Komisijina ocjena u pogledu utvrđivanja mjerodavnog tržišta. U tom se pogledu Opći sud osim toga posebno osvrnuo na argumentaciju žaliteljâ da je tržište električne energije iz obnovljivih izvora energije na koje se primjenjuje Gesetz für den Ausbau erneuerbarer Energien (Erneuerbare‑Energien‑Gesetz – EEG 2017) (njemački Zakon o obnovljivoj energiji), od 21. srpnja 2014. (BGBl. 2014 I, str. 1066., u daljnjem tekstu: Zakon o EEG‑u), bilo zasebno tržište. Međutim, Opći je sud u biti utvrdio da ne postoje dokazi koji se odnose na specifična obilježja različitih izvora energije, njihovu međusobnu zamjenjivost, uvjete tržišnog natjecanja te strukturu potražnje i ponude, kojima bi se, u okviru ograničenog nadzora koji on provodi, opravdalo utvrđenje da je Komisija počinila očitu pogrešku u svojoj ocjeni mjerodavnog tržišta. Suprotno onomu što tvrde žalitelji, Opći sud ne mijenja zahtjeve u pogledu dokazivanja koje ima svaka stranka koja se poziva na neku činjenicu, nego u tim točkama pobijanih presuda samo ističe da dokazi koje su one iznijele ne mogu dovesti u pitanje Komisijine ocjene o predmetnom tržištu proizvoda.
131
U tim okolnostima valja smatrati da žalitelji svojim prigovorom zapravo žele pred Sudom osporiti ocjenu Općeg suda u pogledu dokaza kojima je raspolagao i ishoditi od Suda novo ispitivanje činjenica. Međutim, kao što to proizlazi iz točke 123. ove presude, ocjena činjenica i dokaza ne predstavlja, osim u slučaju iskrivljavanja, koje u ovom slučaju nije utvrđeno, pravno pitanje koje kao takvo podliježe nadzoru Suda.
132
Prvi dio trećeg žalbenog razloga stoga treba odbiti.
2.
Drugi dio
a)
Argumentacija stranaka
133
Žalitelji tvrde da je Opći sud u točkama 229. do 259. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 kao i u točkama 228. do 258. presuda T‑317/20 i T‑319/20 počinio pogrešku koja se tiče prava time što je odobrio prospektivnu analizu, koja je, prema njihovu mišljenju, nedostatna jer je vremenski prekratka.
134
Naime, kao prvo, Opći je sud pogrešno naveo, u točkama 233. i 234. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točkama 232. i 233. presuda T‑317/20 i T‑319/20, da je ispitivanje tržišnih udjela dovoljno, dok su elementi koje su podnijeli žalitelji „hipotetski elementi čiji se gospodarski doseg […] ne može procijeniti”„s razumnom marginom pogreške”.
135
Kao drugo, Opći je sud pogriješio u točkama 235. do 239. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točkama 234. do 238. presuda T‑317/20 i T‑319/20, time što nije kritizirao Komisiju zbog toga što nije dovoljno uzela u obzir razvoj energetske tranzicije i napuštanje nuklearne energije na dan 31. prosinca 2022., time što je napravila općenitu razliku između razdoblja prije 2022. i razdoblja nakon toga, s obzirom na učinke koncentracije na tržišne udjele koje drži društvo RWE. Kao prvo, sam je Opći sud utvrdio da su ta razmatranja bila ograničena na tržišne udjele društva RWE, čime se ne uzimaju u obzir posebnosti tržišta prve prodaje električne energije. Kao drugo, u uvodnim izjavama 30., 35., 62. i 65. sporne odluke Komisija nije dovoljno ispitala učinke koncentracije nakon 2022., nego je samo utvrdila da nuklearni kapaciteti koje je prenijelo društvo E.ON nestaju zbog napuštanja nuklearne energije tijekom 2022. i da su stoga takvi učinci ograničeni. Međutim, to nije u skladu s člankom 2. Uredbe br. 139/2004, kojim se zahtijeva da se prospektivna analiza provede vrlo pažljivo jer bi cjelokupna koncentracija i trajni nestanak potencijalnog tržišnog natjecanja društva E.ON utjecali na tržišno natjecanje na tržištu prve prodaje električne energije, čak i nakon prestanka upotrebe proizvodnih kapaciteta nuklearnih elektrana tijekom 2022. Kao treće, kod izrade prospektivne analize ne može se govoriti o postupanju s dužnom pažnjom jer je sama Komisija u uvodnoj izjavi 62. sporne odluke na koju se odnose pobijane presude (točka 236. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te točka 235. presuda T‑317/20 i T‑319/20) priznala da nije provela iscrpnu istragu u tom pogledu. Navođenje činjenica u pobijanim presudama, u mjeri u kojoj je suprotno sadržaju sporne odluke, iskrivljava tu odluku na štetu žaliteljâ.
136
Kao treće, time što je u točki 240. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točki 239. presuda T‑317/20 i T‑319/20, naveo da bi „bilo razumno smatrati da se, kako bi provela svoju analizu, [Komisija] temeljila na razdoblju od 3 do 5 godina od prijave koncentracije tijekom 2019.”, Opći je sud iskrivljavanjem činjenica Komisiji ponudio predviđanja koja uopće ne proizlaze iz sporne odluke.
137
S obzirom na to, ni ta navodna perspektiva u trajanju od 3 do 5 godina ne može predstavljati razborito predviđanje jer je to razdoblje prekratko za ispitivanje učinaka koncentracije na tržište prve prodaje električne energije. Osim toga, Opći je sud smatrao da razdoblja od deset do petnaest godina koja je Komisija uzela u obzir u drugim postupcima nisu relevantna, iako su se ti predmeti, kao u ovom slučaju, odnosili na predviđanja na tržištima proizvodnje električne energije. Isto tako, nije točno da Komisija nije raspolagala elementima na temelju kojih je mogla „provesti prospektivnu analizu duljeg razdoblja” (točka 246. i sljedeće presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te točka 245. i sljedeće presuda T‑317/20 i T‑319/20). Naposljetku, pogrešno je i to što je Opći sud u točki 257. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točki 256. presuda T‑317/20 i T‑319/20, poricao narušavanje tržišnog natjecanja koje žalitelji navode zbog toga što je njemačka vlada financirala izlazak društva RWE iz industrije ugljena, uz obrazloženje da je to financiranje proglašeno u skladu s odredbama kojima se uređuju državne potpore u predmetu SA.58181.
138
Komisija, društva RWE i E.ON te njemačka vlada osporavaju argumente žalitelja.
b)
Ocjena Suda
139
Drugim dijelom trećeg žalbenog razloga koji se odnosi na točke 229. do 259. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 kao i na točke 228. do 258. presuda T‑317/20 i T‑319/20 žalitelji tvrde da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je odobrio prospektivnu analizu, koja je, prema njihovu mišljenju, nedostatna jer je vremenski prekratka.
140
U točkama 231. do 235. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točkama 230. do 234. presuda T‑317/20 i T‑319/20, Opći je sud podsjetio, pozivajući se na članak 2. stavke 2. i 3. Uredbe br. 139/2004, na to da se u kontroli koncentracija od Komisije zahtijeva da predvidi budući razvoj tržišta. Opći sud ističe da tu prospektivnu analizu treba provesti iznimno oprezno jer nije riječ o razmatranju prošlih događaja, u pogledu kojih se često raspolaže brojnim elementima koji omogućuju razumijevanje njezinih uzroka, nego o predviđanju događaja koji će se uz veću ili manju vjerojatnost odviti u budućnosti ako se ne donese nikakva odluka o zabrani ili pojašnjavanju uvjeta predviđene koncentracije. Opći sud pojašnjava da prospektivna analiza, koja se sastoji od ispitivanja u čemu bi koncentracija mogla izmijeniti čimbenike koji određuju stanje tržišnog natjecanja na određenom tržištu, zahtijeva zamišljanje različitih uzročno‑posljedičnih veza kako bi se mogle prihvatiti one čija je vjerojatnost najveća. Naposljetku, Opći sud podsjetio je na to da se ocjena koncentracije provodi samo na temelju činjeničnih i pravnih okolnosti koje su postojale u trenutku prijave te koncentracije, a ne na temelju hipotetskih elemenata čiji se gospodarski doseg ne može procijeniti u trenutku donošenja odluke o odobrenju. Iz toga je zaključio da se od Komisije očekuje da ocijeni učinke koncentracije tijekom razdoblja čije maksimalno trajanje ne smije biti dulje od vremena u kojem je dovoljno sigurno da će se dogoditi određeni događaji. Stoga se od Komisije ne može zahtijevati da provede prospektivnu analizu na temelju elemenata čije dugoročne učinke ne može predvidjeti a da ne postoji razumna mogućnost da počini pogrešku.
141
Opći je sud napomenuo da je Komisija u spornoj odluci razlikovala dva razdoblja, prvo razdoblje od provedbe koncentracije do 31. prosinca 2022., datuma koji je njemački zakonodavac odredio za napuštanje nuklearne energije, i drugo razdoblje nakon tog datuma, pri čemu je Opći sud napomenuo da Komisija ipak nije pojasnila najdulje razdoblje tog drugog razdoblja i smatrala razumnim utvrditi da je ta institucija utemeljila svoju analizu, kako bi je provela, na razdoblju od tri do pet godina od prijave te koncentracije iz 2019. (točke 236. do 240. presuda T‑312/20, T‑313/20, i T‑315/20 te točke 235. do 239. presuda T‑317/20 i T‑319/20).
142
Na prigovor žaliteljâ prema kojem je Komisija trebala, u skladu sa svojom prijašnjom praksom odlučivanja, predvidjeti razdoblje prospektivne analize od 15 do 20 godina, uzimajući u obzir, prema njihovu mišljenju, trajanje investicijskih ciklusa svojstvenih tržištu električne energije i poremećaje u tom tržištu zbog energetske tranzicije i napuštanja nuklearne energije, Opći sud odgovorio je da je Komisija u tim prethodnim predmetima raspolagala elementima koji joj omogućuju, s razumnom sigurnošću, razmotriti razvoj tržišta tijekom takvog vremenskog razmaka (točka 245. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 kao i točka 244. presuda T‑317/20 i T‑319/20).
143
Opći je sud ispitao je li Komisija u ovom slučaju raspolagala elementima koji bi joj omogućili da provede prospektivnu analizu duljeg razdoblja od one provedene u spornoj odluci (točke 246. do 258. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 kao i točke 245. do 257. presuda T‑317/20 i T‑319/20). U tom je pogledu napomenuo da su žalitelji naveli samo vlastite projekte ulaganja a da pritom nisu naveli projekte koje bi društvo RWE moglo provesti nakon koncentracije i da su, naprotiv, žalitelji upozorili na to da bi društva RWE i E.ON mogla biti odvraćena od provedbe velikih ulaganja nakon koncentracije. Opći je sud iz toga zaključio da, pod pretpostavkom da su se investicijski ciklusi u tom sektoru doista odnosili na razdoblja od 15 do 20 godina, kao što to tvrde žalitelji, Komisija ne može samo zbog tog razloga temeljiti svoju prospektivnu analizu na takvom razdoblju (točka 249. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 kao i točka 248. presuda T‑317/20 i T‑319/20). Kad je riječ o mogućem učinku izlaska iz industrije ugljena, Opći je sud istaknuo da je Gesetz zur Reduzierung und zur Beendigung der Kohleverstromung (Zakon o smanjenju i prestanku proizvodnje električne energije iz ugljena) od 8. kolovoza 2020. (BGBl. 2020 I, str. 1818., u daljnjem tekstu: Zakon o prestanku vađenja ugljena), uslijedio nakon donošenja sporne odluke, ali je ona donesena nakon izvješća koje je prethodilo tom donošenju i kojim je predviđen izlazak iz industrije ugljena 2038. (točke 250. i 251. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te točke 249. i 250. presuda T‑317/20 i T‑319/20). Opći je sud istaknuo da u navedenom izvješću nije naveden točan datum zatvaranja elektrana na ugljen društva Uniper SE, čiji su nestanak žalitelji naveli kako bi tvrdili da će se struktura tržišta promijeniti u korist društva RWE, nego se u njemu navodilo da upravitelj rudnika ugljena koji isporučuje društvo Uniper planira iskorištavanje do sredine 2030-ih (točke 252. i 253. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te točke 251. i 252. presuda T‑317/20 i T‑319/20). Opći sud, nakon što je naveo priopćenje za medije njemačke vlade od 15. siječnja 2020. u kojem se navodi sporazum sa saveznim zemljama o izlasku iz industrije ugljena i priopćenje za medije društva Uniper od 30. siječnja 2020. u kojem se spominje njegova volja za izlazak iz industrije ugljena i određene mogućnosti u vezi s nestavljanjem u pogon elektrane na ugljen Datteln 4, primijetio je da je u tom kontekstu donesen Zakon o prestanku vađenja ugljena, u čijem se članku 4., iako se njime predviđa raspored smanjenja i prestanka emisija elektrana na ugljen, za razliku od Zakona o napuštanju nuklearne energije, ne navode imena predmetnih elektrana na ugljen (točke 253. i 254. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te točke 252. i 253. presuda T‑317/20 i T‑319/20).
144
Opći je sud iz toga zaključio da, čak i ako je Komisija znala da je Zakon o prestanku vađenja ugljena u pripremi i da će društvo Uniper prestati s radom svojih elektrana na ugljen, ona u trenutku donošenja sporne odluke nije mogla znati točne modalitete tog zakona, koji su bili precizirani tek u siječnju 2020. Također je istaknuo da žalitelji pridaju pozornost samo društvu Uniper i ne uzimaju u obzir vjerojatne učinke spomenutog zakona na društvo RWE koje također posjeduje elektrane na ugljen. Naposljetku je istaknuo da s obzirom na to da su sredstva za proizvodnju električne energije iz konvencionalnih izvora, koja posjeduje društvo E.ON i koja su obuhvaćena koncentracijom, postrojenja za proizvodnju nuklearne energije, a ne elektrane na ugljen, Komisija nije morala uzeti u obzir promjene uvedene istim zakonom na tržištu proizvodnje i veleprodajne opskrbe električnom energijom kako bi razumno mogla predvidjeti učinke koncentracije na tako redefinirano tržište. Opći je sud dodao da je to tim više opravdano jer bi, s obzirom na to da bi se izlazak iz industrije ugljena trebao protezati do 2038., takav postupak od Komisije zahtijevao predviđanje u vrlo dalekoj budućnosti koje bi mogle obilježiti promjene koje još nisu predvidljive, ali koje mogu još promijeniti strukturu tržišta (točka 255. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 kao i točka 254. presuda T‑317/20 i T‑319/20).
145
Što se tiče argumenta žaliteljâ prema kojem Zakon o prestanku vađenja ugljena uzrokuje narušavanje tržišnog natjecanja s obzirom na to da njemačka vlada društvu RWE dodjeljuje znatna financijska sredstva, Opći je sud utvrdio da Komisija nije kvalificirala mehanizam javne nabave Savezne Republike Njemačke kao narušavanje tržišnog natjecanja, nego je zaključila da su potpore koje čine ta financijska sredstva spojive s unutarnjim tržištem (točka 257. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 kao i točka 256. presuda T‑317/20 i T‑319/20).
146
Opći je sud zaključio da Komisija u ovom slučaju nije raspolagala elementima koji bi joj omogućili da provede prospektivnu analizu koja se temelji na duljem razdoblju od one koju je provela (točka 258. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 kao i točka 257. presuda T‑317/20 i T‑319/20).
147
Najprije valja istaknuti da se podsjetnik na Komisijine obveze iz točaka 231. do 233. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te točaka 230. do 232. presuda T‑317/20 i T‑319/20, u pogledu prospektivne analize budućeg razvoja predmetnog tržišta koju ta institucija treba provesti, preklapa s ocjenama Suda preuzetima u točkama 80. do 85. presude od 13. srpnja 2023., Komisija/CK Telecoms UK Investments (C‑376/20 P, EU:C:2023:561) i da žalitelji ne navode, a još manje dokazuju, da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava u navedenim točkama presuda T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20, T‑317/20 i T‑319/20. Suprotno tomu, tvrde da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je odobrio prospektivnu analizu, koja je, prema njihovu mišljenju, nedostatna jer je vremenski prekratka.
148
U tom pogledu prvi prigovor žaliteljâ prema kojem je Opći sud sugerirao da je ispitivanje tržišnih udjela bilo dovoljno, naveden u točki 134. ove presude, proizlazi iz pogrešnog tumačenja pobijanih presuda. Naime u točkama 233. i 234. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točkama 232. i 233. presuda T‑317/20 i T‑319/20, Opći sud nije dao do znanja da je ispitivanje tržišnih udjela dovoljno, niti komentiralo kvalitetu elemenata koje su podnijeli žalitelji, nego je samo podsjetio na doseg Komisijine obveze ispitivanja.
149
Što se tiče drugog prigovora žaliteljâ, koji se temelji na tome da Komisija nije dovoljno uzela u obzir razvoj energetske tranzicije i napuštanja nuklearne energije, valja istaknuti da se taj prigovor odnosi na Komisijine ocjene u spornoj odluci, a ne na utvrđenja Općeg suda. Kad je riječ o potonjima, navedeni prigovor ograničen je na općenite tvrdnje prema kojima, s jedne strane, Opći sud nije uzeo u obzir posebnosti tržišta prve prodaje električne energije i, s druge strane, iznošenje činjenica, s obzirom na to da proturječi sadržaju sporne odluke, iskrivljava tu odluku na štetu žaliteljâ. U tom pogledu, osim činjenice da tvrdnja o iskrivljavanju mora sadržavati, kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 124. ove presude, preciznu naznaku iskrivljenih elemenata i dokazivanje pogrešaka u analizi koje su dovele Opći sud do tog iskrivljavanja, što ovdje nije slučaj, valja istaknuti da svojim prigovorom žalitelji u stvarnosti Općem sudu ne prigovaraju pogrešku koja se tiče prava, nego njegovu ocjenu dokaza. Međutim, kao što je to navedeno u točki 125. ove presude, samo je na Općem sudu da ocijeni vrijednost koju valja pridati dokazima koji su mu podneseni.
150
Kad je riječ o trećem prigovoru žaliteljâ prema kojem je Opći sud iskrivio činjenice time što je u točki 240. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točki 239. presuda T‑317/20 i T‑319/20, Komisiji pripisao predviđanja koja ne proizlaze iz sporne odluke, valja istaknuti da navodno iskrivljene činjenice nisu jasno utvrđene.
151
Što se tiče tvrdnje žaliteljâ prema kojoj razdoblje od tri do pet godina nije moglo biti dovoljno, s obzirom na to da je to razdoblje, prema mišljenju žaliteljâ, prekratko za tržište prve prodaje električne energije, koje podrazumijeva visoke troškove i koje je obilježeno znatno duljim ciklusima ulaganja, valja istaknuti da ni članak 2. Uredbe br. 139/2004 ni sudska praksa na koju se pozivaju žalitelji ne definiraju precizno razdoblje za potrebe Komisijine prospektivne analize budućih učinaka prijavljene koncentracije. Osim toga, tim prigovorom, kao i svojim argumentima prema kojima je Komisija imala informacije koje su joj mogle omogućiti da provede prospektivnu analizu duljeg razdoblja, žalitelji u konačnici žele, a da pritom ne utvrđuju nikakvo iskrivljavanje ili pogrešnu primjenu prava od strane Općeg suda, podnijeti Sudu na preispitivanje ocjenu činjenica koju je provela Komisija, a koju je Opći sud potvrdio u okviru svojeg nadzora zakonitosti sporne odluke.
152
U tim okolnostima valja odbiti drugi dio trećeg žalbenog razloga.
3.
Treći dio
a)
Argumentacija stranaka
153
Žalitelji tvrde da je Opći sud u točkama 260. do 336. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točkama 259. do 335. presuda T‑317/20 i T‑319/20, počinio pogreške koje se tiču prava prilikom ocjene tržišne snage društva RWE.
154
Naime, Opći je sud najprije pogrešno kvalificirao dodjelu i veličinu imovine društva E.ON koju je steklo društvo RWE. Kao prvo, iz točke 286. i sljedećih presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te točke 285. i sljedećih presuda T‑317/20 i T‑319/20 proizlazi da je Opći sud pogrešno kompenzirao kapacitete koji potječu iz malih elektrana društva innogy prenesenih na društvo E.ON kapacitetima koje je steklo društvo RWE, pri čemu je tako smatrao da je djelatnost društva RWE u padu (točka 291. in fine presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 i točka 290. in fine presuda T‑317/20 i T‑319/20). Ta je pogreška posljedica činjenice da Komisija, koju Opći sud u tom pogledu nije kritizirao, nije odredila tržište. Međutim, kapaciteti tih malih elektrana nisu trebali biti povezani s tržištem prve prodaje električne energije, na kojem društvo RWE jača svoj vladajući položaj, nego s djelatnošću maloprodaje, iz koje se društvo RWE povuklo u korist svojeg poslovnog partnera društva E.ON. Kao drugo, nominalno povećanje tržišnog udjela društva RWE, koje je naizgled slabo zbog napuštanja nuklearne energije i prestanka vađenja ugljena te istodobnog razvoja proizvodnje električne energije iz obnovljivih izvora energije, ne može se smatrati „nezanemarivim” s obzirom na članak 2. Uredbe br. 139/2004. Komisija se sama obvezala ocijeniti „u svakom slučaju […] tržišne udjele s obzirom na vjerojatni razvoj uvjeta koji na njemu prevladavaju”. Stoga je ona sama trebala nastaviti svoju istragu, što nije bio slučaj.
155
Nadalje, u svojoj analizi Residual Supply Indexa (indeks preostale isporuke, u daljnjem tekstu: RSI) njemačka su tijela smatrala da dobavljač ima tržišnu snagu kada ima ključnu ulogu, odnosno da se bez njegovih postrojenja potražnja ne može zadovoljiti tijekom više od 5 % sati u godini (točka 303. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 kao i točka 302. presuda T‑317/20 i T‑319/20). Međutim, upravo je to slučaj u ovom predmetu, kao što to pokazuje studija Oxera, navedena u točki 310. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točki 309. presuda T‑317/20 i T‑319/20. Unatoč tomu, Opći je sud presudio da ta razlika nije relevantna za primjenu članka 2. stavaka 2. i 3. Uredbe br. 139/2004 jer, prema njegovu mišljenju, povećanje ključne uloge društva RWE za 1,5 (2019.) ili 1,3 (2022.) postotna boda radikalno ne odstupa od razlike utvrđene u drugim studijama koje su dostavile treće osobe. Međutim, time se ne dovodi u pitanje to što je utvrđeno da je društvo RWE prekoračilo prag vladajućeg položaja, nego se samo potvrđuje valjanost studije Oxera. Opći je sud također propustio istaknuti da je nesporno da sama Komisija nije provela nikakvo predviđanje na temelju RSI‑ja i da je Savezni ured za zaštitu tržišnog natjecanja, koji je s njom usko surađivao, razmatrao RSI samo iz povijesne perspektive, a ne iz perspektive njegova budućeg razvoja, što nije pažljiva prognoza. Osim toga, u točkama 300. do 311. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točkama 299. do 310. presuda T‑317/20 i T‑319/20, Opći je sud zanemario činjenicu da je Savezni ured za zaštitu tržišnog natjecanja uvelike potvrdio relevantnost predviđanja iz studije Oxera.
156
Naposljetku, što se tiče sve većeg potencijala društva RWE da se strateški koristi svojim rastućim brojem elektrana, Opći sud nije dovoljno razmotrio protuargumente žaliteljâ te je pogrešnim tumačenjem članka 2. Uredbe br. 139/2004 potvrdio Komisijine argumente (točke 312. do 329. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 kao i točke 311. do 328. presuda T‑317/20 i T‑319/20). U točkama 316. do 322. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 kao i u točkama 315. do 321. presuda T‑317/20 i T‑319/20, Opći je sud ponovio Komisijin netočan prikaz prema kojem su elektrane koje proizvode iz obnovljivih izvora energije općenito „najskuplje za održavanje” zbog niskih graničnih troškova i da elektrane na koje se primjenjuje Zakon o EEG‑u znatno smanjuju povećanje cijena na tržištu prve prodaje električne energije. Međutim, same pretpostavke te tvrdnje ne odražavaju stratešku korisnost cjelokupnog portfelja koja se povećala.
157
Komisija, društva RWE i E.ON te njemačka vlada osporavaju argumente žalitelja.
b)
Ocjena Suda
158
Trećim dijelom trećeg žalbenog razloga koji se odnosi na točke 260. do 336. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 kao i na točke 259. do 335. presuda T‑317/20 i T‑319/20 žalitelji tvrde da ocjena tržišne snage društva RWE koju je proveo Opći sud sadržava pogreške koje se tiču prava.
159
Što se tiče, kao prvo, argumenata žaliteljâ navedenih u točki 154. ove presude, prema kojima je Opći sud pogrešno kvalificirao dodjelu i veličinu imovine društva E.ON koju je steklo društvo RWE, valja istaknuti da žalitelji zapravo osporavaju ocjenu činjenica i dokaza koju je provela Komisija, a zatim Opći sud, a da pritom ne utvrđuju pogrešku koja se tiče prava koju je počinio Opći sud. Štoviše, što se tiče argumenata prema kojima kapaciteti malih elektrana društva innogy nisu obuhvaćeni tržištem proizvodnje i prve prodaje električne energije, valja podsjetiti na to da je kritika žaliteljâ u pogledu nadzora Općeg suda nad Komisijinim ocjenama koje se odnose na utvrđivanje tržišta odbijena u točkama 122. do 132. ove presude.
160
Kao drugo, što se tiče pitanja intenziteta ključne uloge društva RWE na tržištu proizvodnje i veleprodajne opskrbe električnom energijom, odnosno stupnja nužnosti proizvodnih kapaciteta društva RWE za zadovoljavanje potražnje na tržištu električne energije, žalitelji upućuju na studiju Oxera, koja dokazuje povećanje te ključne uloge na više od 5 % sati u godini. U biti prigovaraju Općem sudu da iz te okolnosti nije izveo posljedice kako bi zaključio da je Komisija trebala utvrditi jačanje vladajućeg položaja društva RWE zbog prijavljene koncentracije.
161
Valja istaknuti da je Opći sud u točki 300. i sljedećima presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točki 299. i sljedećima presuda T‑317/20 i T‑319/20, ispitao Komisijinu ocjenu opsega ključne uloge društva RWE na tržištu proizvodnje i veleprodajne opskrbe električnom energijom. Opći je sud u biti istaknuo da se analiza RSI‑ja sastoji od utvrđivanja ima li društvo ključnu ulogu, odnosno je li neophodno za zadovoljavanje potražnje. U praksi je cilj te analize da se za sve sate u određenoj godini izmjeri je li proizvodni kapacitet konkurenata subjekta koji se ispituje dovoljan kako bi se odgovorilo na potražnju neovisno o njegovu proizvodnom kapacitetu (točka 302. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 kao i točka 301. presuda T‑317/20 i T‑319/20). Nakon što je uputio na utvrđenja iz sporne odluke prema kojima je, prema mišljenju njemačkih tijela nadležnih za tržišno natjecanje, ključna uloga od 5 % pokazatelj tržišne snage subjekta koji se ispituje, a RSI sadržava granice koje smanjuju njegovu korisnost u kontroli koncentracija, Opći je sud utvrdio da je Komisija ipak uzela u obzir analize RSI‑ja u svrhu davanja svoje ocjene (točke 304. i 305. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te točke 303. i 304. presuda T‑317/20 i T‑319/20).
162
U točkama 306. do 310. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točkama 305. do 309. presuda T‑317/20 i T‑319/20, Opći je sud ispitao utvrđenja koja je Komisija iznijela u spornoj odluci u pogledu tih analiza i, osobito, analize iz studije Oxera koju su podnijeli žalitelji. Opći je sud smatrao da je potkrijepljeno Komisijino utvrđenje prema kojem pretpostavke na kojima se temelji ta studija, odnosno zadržavanje društva RWE njegovih kapaciteta za proizvodnju energije vjetra i njegove kontrole nad proizvodnim kapacitetima društva E.ON, ne odražavaju stvarno stanje (točke 308. i 309. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 kao i točke 307. i 308. presuda T‑317/20 i T‑319/20, koje upućuju na točke 322. i 391. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 i na točke 321. i 390. presuda T‑317/20 i T‑319/20).
163
Usto, Opći je sud istaknuo da povećanje ključne uloge društva RWE u skladu sa studijom Oxera nije bilo bitno drukčije od povećanja utvrđenog u drugim studijama koje su dostavile treće osobe i da su vrijednosti RSI‑ja izračunane za 2024. istovjetne za situaciju u slučaju nepostojanja koncentracije i za situaciju nakon koncentracije, što dokazuje nepostojanje povećanja ključne uloge društva RWE nakon napuštanja nuklearne energije krajem 2022. (točka 310. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te točka 309. presuda T‑317/20 i T‑319/20).
164
Opći je sud iz toga zaključio da žalitelji nisu dokazali postojanje Komisijine očite pogreške u ocjeni u njezinoj analizi ključne uloge društva RWE.
165
Valja utvrditi da taj nadzor Općeg suda nad Komisijinim ocjenama ne sadržava nikakvu pogrešku koja se tiče prava i da žalitelji svojim prigovorima u biti žele postići da Sud ponovno ispita činjenice i dokaze podnesene Općem sudu. Međutim, kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 123. ove presude, ocjena činjenica i dokaza ne predstavlja, osim u slučaju iskrivljavanja, koje u ovom slučaju nije utvrđeno, pravno pitanje koje kao takvo podliježe nadzoru Suda.
166
Kao treće, žalitelji tvrde da Opći sud u točkama 312. do 329. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točkama 311. do 328. presuda T‑317/20 i T‑319/20, nije dovoljno razmotrio protuargumente koje su istaknuli, a koji se odnose na rastući potencijal društva RWE da se strateški koristi svojim rastućim brojem elektrana, te je pogrešno potvrdio Komisijine argumente u tom pogledu.
167
Valja istaknuti da je u tim točkama Opći sud ispitao pitanje poticanja društva RWE da donese strategije zadržavanja kapaciteta i pribjegne drugim strateškim namjenama svojeg portfelja proizvodnje električne energije.
168
Opći je sud najprije podsjetio na to da je na Komisiji da općenito ocijeni rezultat skupa indicija upotrijebljenog za ocjenu situacije tržišnog natjecanja, da na temelju te opće ocjene može dati prednost određenim elementima i isključiti druge elemente te da Opći sud mora nadzirati zakonitost tog ispitivanja i njegovo obrazloženje.
169
Nadalje, u točkama 316. do 319. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točkama 315. do 318. presuda T‑317/20 i T‑319/20, Opći je sud ispitao različite aspekte eventualne strategije zadržavanja kapaciteta koje je Komisija ocijenila u uvodnim izjavama 49. do 65. sporne odluke, osobito činjenicu da postrojenja za proizvodnju električne energije iz obnovljivih izvora energije među fleksibilnim tehnologijama proizvodnje imaju najniže granične troškove i stoga najviše troškove zadržavanja. Opći sud naglasio je da su proizvođači električne energije potvrdili da ta postrojenja obično rade punim kapacitetom i da njihovo zaustavljanje ima smisla samo u slučaju negativnih prodajnih cijena. Opći sud istaknuo je Komisijinu ocjenu prema kojoj stjecanje vjetroelektrana od strane društva RWE u okviru prijavljene koncentracije ne povećava njegovu mogućnost zadržavanja u bilo kakvoj odlučujućoj mjeri i prema kojoj je sustav „izravne prodaje” koji se primjenjuje na električnu energiju dobivenu putem vjetroelektrana, za posljedicu imao znatno smanjenje interesa postrojenja za proizvodnju električne energije iz vjetra za povećanje cijena na veleprodajnom tržištu. Opći sud također je naveo Komisijino utvrđenje prema kojem je povećanje kapaciteta zadržavanja društva RWE zbog stjecanja nuklearnih kapaciteta istodobno privremeno i ograničeno te stoga nije vjerojatno da će imati znatan učinak na interes društva RWE da sudjeluje u strategiji zadržavanja kapaciteta. Opći sud naveo je Komisijino uzimanje u obzir studije Oxera koju su podnijeli žalitelji i njezinu ocjenu prema kojoj ta studija nije izmijenila njezin zaključak.
170
U točkama 320. do 324. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točkama 319. do 323. presuda T‑317/20 i T‑319/20, Opći je sud provjerio je li Komisija u svojoj analizi rizika zadržavanja kapaciteta od strane društva RWE počinila očitu pogrešku u ocjeni te je odbacio postojanje takve pogreške. Konkretno, podsjetio je na svoje utvrđenje prema kojem Komisija nije počinila očitu pogrešku time što je smatrala da povećanje tržišnih udjela društva RWE nije bilo značajno i, u svakom slučaju, privremeno. Iz toga je zaključio da nikakav dodatni kapacitet zadržavanja ne može proizaći iz koncentracije nakon napuštanja nuklearne energije na kraju 2022., što je potvrdila studija Oxera. Što se tiče eventualnih poticaja društva RWE na zadržavanje kapaciteta u kratkoročnom razdoblju, odnosno prije napuštanja nuklearne energije, Opći je sud istaknuo Komisijino utvrđenje prema kojem su postrojenja koja rade iz obnovljivih izvora energije slabo pogodna za zadržavanje, s obzirom na njihove niske granične troškove. Što se tiče postrojenja koja rade iz neobnovljivih izvora energije, Opći sud naveo je Komisijinu ocjenu prema kojoj eventualno povećanje cijena uzrokovano zadržavanjem tih postrojenja znači da bi se smanjila naknada za postrojenja koja proizvode obnovljivu energiju na temelju Zakona o EEG‑u. Osim toga, Opći je sud utvrdio da bi stjecanje manjinskog udjela društva RWE u kapitalu nuklearnih elektrana Emsland i Gundremmingen C imalo samo ograničen i privremen učinak u smislu poticanja zadržavanja kapaciteta. Opći je sud istaknuo da u studiji Oxera nije utvrđeno postojanje znatnog povećanja poticanja zadržavanja. Opći je sud zaključio da Komisija nije počinila očitu pogrešku u ocjeni u svojoj analizi mogućnosti i poticanja društva RWE da zadrži proizvodne kapacitete nakon koncentracije.
171
Iz prethodno navedenog proizlazi da je Opći sud detaljno provjerio Komisijino ispitivanje rizika zadržavanja od strane društva RWE njegovih kapaciteta proizvodnje nakon koncentracije i da je došao do zaključka prema kojem, na temelju elemenata iz spisa i dokaza koje su podnijeli, osobito žalitelji, Komisija nije počinila nikakvu očitu pogrešku u ocjeni u tom pogledu. Argumentima žaliteljâ pred Sudom, navedenima u točkama 154. do 156. ove presude, ne utvrđuje se nikakva pogreška Općeg suda koja se tiče prava prilikom njegova nadzora nad Komisijinim ocjenama, nego se njima u konačnici traži da Sud provede novo ispitivanje činjenica, što nije u njegovoj nadležnosti u okviru žalbe.
172
U tim okolnostima valja odbiti treći dio trećeg žalbenog razloga.
4.
Četvrti dio
173
Četvrtim dijelom trećeg žalbenog razloga, koji se odnosi na točke 337. do 395. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 kao i točke 336. do 394. presuda T‑317/20 i T‑319/20 i koji se u biti dijeli na tri prigovora, žalitelji tvrde da je Opći sud počinio pogreške koje se tiču prava u pogledu konkurentskog odnosa između društava RWE i E.ON.
a)
Prvi prigovor
1) Argumentacija stranaka
174
Žalitelji tvrde da je Opći sud u točkama 339. do 346. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 kao i u točkama 338. do 345. presuda T‑317/20 i T‑319/20, pretpostavio da je Komisija dovoljno ispitala sve uzajamne udjele grupa poduzetnika kojima pripadaju društva RWE i E.ON i, osobito, da je uzela u obzir proizvodne kapacitete njihovih društava kćeri. Međutim, nije sporno da Komisija nije ispitala učinke tih uzajamnih udjela na ponašanje stranaka u koncentraciji ili ponašanja njihovih konkurenata u području ulaganja i širenja na tržištu, čime je povrijedila točku 36. Smjernica o horizontalnim koncentracijama. Činjenica da društva RWE i E.ON imaju sjedište u Essenu (Njemačka), koji je „njemačka energetska prijestolnica”, predstavlja stratešku prednost. Međutim, Opći sud smatrao je tu okolnost irelevantnom, iako, u skladu s Komisijinom praksom odlučivanja, postojanje zajedničkog sjedišta društava treba analizirati s obzirom na konkurentske prednosti koje stranke u koncentraciji žele ostvariti.
175
Komisija, društva RWE i E.ON osporavaju argumente žalitelja.
2) Ocjena Suda
176
Što se tiče navodne povrede Općeg suda točke 36. Smjernica o horizontalnim koncentracijama jer nije utvrdio da je Komisija počinila pogrešku time što nije ispitala učinke međuovisnosti između grupa poduzetnika kojima pripadaju društva RWE i E.ON na ponašanje stranaka koncentracije ili njihovih konkurenata, valja podsjetiti na to da, kao što to ističe Opći sud u točkama 349. i 350. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točkama 348. i 349. presuda T‑317/20 i T‑319/20, iako je Komisija vezana obavijestima koje donosi u području kontrole koncentracija, Smjernice o horizontalnim koncentracijama ne zahtijevaju ispitivanje u svim slučajevima svih elemenata koji se u njima navode. U tom pogledu, iz točke 13. Smjernica o horizontalnim koncentracijama proizlazi da se ispitivanje tržišnog natjecanja koje Komisija treba provesti ne smije temeljiti na mehaničkoj primjeni i u svim slučajevima čimbenika koje one utvrđuju, nego na općoj ocjeni predvidljivih učinaka koncentracije i da nisu svi elementi koje one utvrđuju relevantni u svim slučajevima horizontalnih koncentracija.
177
Međutim, iako je na Općem sudu da ispita u kojoj mjeri Komisijini eventualni propusti mogu dovesti u pitanje njezin zaključak prema kojem koncentracija ne potiče ozbiljne sumnje kad je riječ o njezinoj spojivosti s unutarnjim tržištem, tim se ispitivanjem mora uzeti u obzir margina prosudbe kojom raspolaže Komisija s obzirom na to da u svrhu primjene materijalnih pravila iz Uredbe br. 139/2004, a osobito njezina članka 2., provodi prospektivne ekonomske analize koje su najčešće složene. Iz toga slijedi da se nadzor suda Unije nad Komisijinom odlukom u području koncentracija treba odnositi na provjeru materijalne točnosti činjenica i na nepostojanje očite pogreške u ocjeni (vidjeti u tom smislu presudu od 13. srpnja 2023., Komisija/CK Telecoms UK Investments, C‑376/20 P, EU:C:2023:561, t. 82. do 84.).
178
U ovom slučaju, u točkama 341. i 342. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točkama 340. i 341. presuda T‑317/20 i T‑319/20, Opći sud, nakon što je napomenuo da žalitelji nisu objasnili utjecaj koji bi udjeli društava RWE i E.ON u energetskom sektoru mogli imati na analizu prepreka tržišnom natjecanju povezanih s koncentracijom, ali je samo naveo broj udjela društava RWE i E.ON u drugim poduzetnicima, a da pritom nije objasnio jesu li ti poduzetnici djelovali na mjerodavnim tržištima, istaknuo je da je Komisija u svojoj ocjeni uzela u obzir proizvodne kapacitete društava kćeri i poduzetnika u čijem kapitalu društva RWE i E.ON imaju udjele. Time je, kao što je to Opći sud pravilno utvrdio, Komisija doista uzela u obzir izravne ili neizravne udjele društava RWE i E.ON.
179
U točkama 343. do 346. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točkama 342. do 345. presuda T‑317/20 i T‑319/20, kad je riječ o argumentu žaliteljâ prema kojem su društva E.ON i RWE strukturirana i pozicionirana na sličan način, Opći sud istaknuo je da žalitelji nisu objasnili kako usporedni rast cijena na burzi i poslovnih rezultata tih poduzetnika ili činjenica da imaju sjedišta u istom gradu utječu na primjenu prava koncentracija i, konkretno, kako bi te okolnosti mogle utjecati na stvaranje ili jačanje vladajućeg položaja društva RWE. Opći sud smatrao je da su te okolnosti tek uzgredne; da lokacija sjedišta društava u istom gradu nije relevantna za ocjenu učinaka koncentracije na tržište proizvodnje i veleprodajne opskrbe električnom energijom i da se paralelni rast cijena na burzi i rezultata može objasniti uobičajenim razvojem dvaju poduzetnika aktivnih u istom sektoru. Opći sud dodao je da žalitelji nisu objasnili kako bi sama zemljopisna blizina osoblja društava RWE i E.ON mogla dovesti do nastanka usklađenog djelovanja suprotnog pravu Unije. Opći sud zaključio je da Komisija stoga nije počinila očitu pogrešku u ocjeni u pogledu odnosa međuovisnosti i blizine između društava RWE i E.ON.
180
Valja istaknuti da se na temelju argumenata žaliteljâ ne može utvrditi da su te ocjene zahvaćene pogreškom koja se tiče prava. Pozivanje na navodno neispitivanje učinaka međuovisnosti između grupa E.ON i RWE, izostanak provjere učinaka koncentracije na ponašanje stranaka u koncentraciji ili ponašanja njihovih konkurenata u području ulaganja i širenja tržišta, nije dovoljno da bi se smatralo da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava s obzirom na kontrolu koju je on proveo, koja je istodobno detaljna i u granicama navedenima u točki 177. ove presude, nad ispitivanjem koje je Komisija provela u spornoj odluci. Osim toga, argumentima žaliteljâ zapravo se od Suda traži novo ispitivanje činjenica, što nije u nadležnosti Suda u okviru žalbe.
181
Iz toga proizlazi da prvi prigovor treba odbiti.
b)
Drugi prigovor
1) Argumentacija stranaka
182
Žalitelji tvrde da je Opći sud u točkama 351. do 355. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točkama 350. do 354. presuda T‑317/20 i T‑319/20, počinio pogreške koje se tiču prava. Kao prvo, takvu pogrešku, iz razloga već navedenih u trećem dijelu trećeg žalbenog razloga, navodno je počinio Opći sud utvrdivši da je Komisija imala pravo suzdržati se od ispitivanja konkurentskog odnosa između društava RWE i E.ON jer je povećanje tržišnih udjela RWE‑a bilo ograničeno.
183
Kao drugo, nikakvo opravdanje ne potkrepljuje tvrdnju Općeg suda iz točke 358. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te točke 357. presuda T‑317/20 i T‑319/20, prema kojoj obično smanjenje konkurentskog pritiska zbog nestanka poduzetnika čija je uloga važnija nego što sugerira njegov tržišni udio ne bi bilo dovoljno za utvrđivanje postojanja bitnog ograničavanja učinkovitog tržišnog natjecanja.
184
Kao treće, nije uvjerljiva tvrdnja iz točaka 359. do 363. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 kao i iz točaka 358. do 362. presuda T‑317/20 i T‑319/20, prema kojoj povlačenje društva E.ON iz sektora proizvodnje nije isključivo posljedica koncentracije jer je društvo E.ON već ustupilo proizvodne aktivnosti prije operacije M.8871 te je u okviru te koncentracije obavljalo samo dijelove tih aktivnosti. Najprije, time što je u točki 357. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 kao i u točki 356. presuda T‑317/20 i T‑319/20, istaknuo da se operacija M.8871 ne odnosi na stjecanje društva E.ON, nego samo na to da je društvo RWE preuzelo njegovu određenu imovinu, Opći je sud formalistički postupio a da pritom nije uzeo u obzir koncentraciju u cijelosti. Nadalje, u točki 362. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 kao i u točki 361. presuda T‑317/20 i T‑319/20, Opći sud ističe da društvo E.ON nastavlja aktivnost proizvodnje nakon koncentracije a da pritom ne uzima u obzir činjenicu da je ovdje riječ samo o proizvodnoj aktivnosti koja je isključivo dodijeljena društvu E.ON kao sastavni dio ponude rješenja klijentima koji su uključeni u maloprodajne djelatnosti, što su trebali utvrditi Komisija i Opći sud da je provedeno temeljito određivanje tržišta.
185
Komisija, društva RWE i E.ON osporavaju argumente žalitelja.
2) Ocjena Suda
186
Žalitelji ističu da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je potvrdio Komisijinu ocjenu prema kojoj povlačenje društva E.ON s tržišta proizvodnje nije razlog za zabranu koncentracije.
187
U točkama 349. do 351. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točkama 348. do 350. presuda T‑317/20 i T‑319/20, s obzirom na argument žaliteljâ prema kojem je Komisija povrijedila točku 27. Smjernica o horizontalnim koncentracijama, Opći je sud u biti podsjetio, kao prvo, na to da – iako je potonja vezana obavijestima koje donosi u području kontrole koncentracija – te obavijesti ne zahtijevaju da Komisija u svakom slučaju ispita elemente koje spominju, tako da Komisija raspolaže diskrecijskom ovlašću koja joj omogućuje da neke od tih elemenata uzme u obzir ili ne uzme u obzir i, kao drugo, da se nadzor Općeg suda ne može ograničiti na ispitivanje je li Komisija uzela u obzir određene elemente ili ih je zanemarila, već da Opći sud mora ispitati i mogu li eventualni propusti Komisije dovesti u pitanje njezin nalaz da prijavljena koncentracija ne izaziva ozbiljne sumnje u pogledu njezine usklađenosti s unutarnjim tržištem.
188
To podsjećanje Općeg suda na doseg Komisijinih komunikacija i sustav nadzora koji izvršava nad njezinim ocjenama ne sadržava nikakvu pogrešku koja se tiče prava.
189
Usto, u točki 352. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točki 351. presuda T‑317/20 i T‑319/20, Opći sud utvrdio je da su tržišni udjeli društva RWE prije koncentracije bili ograničeni i da je također bilo ograničeno njihovo povećanje nakon koncentracije, posebno zato što su određena sredstva za proizvodnju društva innogy trajno prenesena na društvo E.ON. U točki 353. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točki 352. presuda T‑317/20 i T‑319/20, Opći sud istaknuo je Komisijino utvrđenje o rascjepkanosti proizvodnje električne energije iz obnovljivih izvora energije među brojnim proizvođačima, ograničenosti tržišnih udjela društva RWE i još većoj ograničenosti tržišnog udjela društva E.ON. U točki 354. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točki 353. presuda T‑317/20 i T‑319/20, Opći sud podsjetio je na svoje utvrđenje da Komisija nije počinila očitu pogrešku u ocjeni time što je zaključila da je povećanje tržišnih udjela društva RWE ograničeno i privremeno.
190
S obzirom na ta razmatranja, Opći je sud u točki 355. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točki 354. presuda T‑317/20 i T‑319/20, presudio da, čak i da Komisija nije analizirala određene elemente koji bi se zahtijevali točkom 27. Smjernica o horizontalnim koncentracijama, takvi propusti ne bi mogli dovesti u pitanje Komisijin zaključak prema kojem koncentracija ne potiče ozbiljne sumnje u pogledu svoje spojivosti s unutarnjim tržištem.
191
Valja istaknuti da ta ocjena Općeg suda, koju je mogao pravilno zaključiti iz Komisijinih utvrđenja, za koja žalitelji nisu dokazali da su očito pogrešna, prema kojima ograničenost tržišnih udjela i njihovih povećanja učinkom prijavljene koncentracije kao i privremenost tih povećanja omogućuju zaključak da ta koncentracija ne potiče ozbiljne sumnje kad je riječ o njezinoj spojivosti s unutarnjim tržištem, nije zahvaćena nikakvom pogreškom koja se tiče prava. Uostalom, valja primijetiti, kao što je to učinio Opći sud u točki 364. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točki 363. presuda T‑317/20 i T‑319/20, da se Komisija nije ograničila na ispitivanje tržišnih udjela stranaka koncentracije i njihova razvoja zbog te koncentracije, nego je u uvodnoj izjavi 48. i sljedećim uvodnim izjavama sporne odluke uzela u obzir druge kriterije ocjene koji se odnose na posebnosti tržišta proizvodnje električne energije.
192
U točkama 356. do 358. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točkama 355. do 357. presuda T‑317/20 i T‑319/20, Opći sud također je u biti napomenuo da žalitelji pogrešno shvaćaju doseg Smjernica o horizontalnim koncentracijama. Nakon što je podsjetio na to da se u tim smjernicama među elementima tržišnog natjecanja koje treba uzeti u obzir u okviru ispitivanja nekoordiniranih učinaka navodi, kao prvo, jesu li stranke u koncentraciji bliski konkurenti, kao drugo, može li poduzetnik nastao koncentracijom spriječiti širenje konkurenata ili, kao treće, uklanja li se koncentracijom značajna snaga tržišnog natjecanja, Opći je sud u biti istaknuo da žalitelji pogrešno shvaćaju doseg predmetne koncentracije, koja se odnosila samo na imovinu društva E.ON, a ne na samo društvo E.ON. Stoga je Opći sud naglasio, kao prvo, da društvo E.ON nije nestalo zbog koncentracije. Kao drugo, istaknuo je da se stoga postavilo pitanje jesu li imovina društva E.ON koju je steklo društvo RWE, s jedne strane, i društvo RWE, s druge strane, bliski konkurenti i mogu li ta imovina i društvo RWE spriječiti širenje konkurenata. Naime, žalitelji polaze od pogrešne pretpostavke da je društvo RWE svojim manjinskim udjelom steklo društvo E.ON u cijelosti, što nije točno, kao što je to naveo Opći sud. Kao treće, presudio je da, što se tiče nestanka konkurentskog pritiska na društvo RWE, samo smanjenje takvog pritiska koje bi proizašlo iz nestanka poduzetnika koji ima veću ulogu nego što bi na to upućivali njegovi tržišni udjeli nije samo po sebi dovoljno da bi se dokazalo postojanje bitnog ograničavanja učinkovitog tržišnog natjecanja.
193
Valja utvrditi da i ovdje Opći sud nije počinio pogrešku niti je, kao što to tvrde žalitelji, rasuđivao na formalistički način time što je podsjetio na to da je društvo RWE steklo samo imovinu društva E.ON u okviru koncentracije M.8871, a ne društvo E.ON. Što se tiče tvrdnje prema kojoj samo smanjenje konkurentskog pritiska do kojeg može doći zbog nestanka poduzetnika koji ima veću ulogu nego što bi na to upućivali njegovi tržišni udjeli nije samo po sebi dovoljno da bi se dokazalo bitno ograničavanje učinkovitog tržišnog natjecanja, ona ne sadržava nikakvu pogrešku koja se tiče prava, tim više u kontekstu, kao što je onaj u ovom slučaju, koncentracije koja se odnosi na ograničene tržišne udjele.
194
U točkama 359. do 361. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točkama 358. do 360. presuda T‑317/20 i T‑319/20, Opći sud napomenuo je da smanjenje proizvodnih kapaciteta društva E.ON nije samo posljedica koncentracije. Prema mišljenju Općeg suda, s jedne strane, društvo E.ON već je donijelo odluku o prijenosu bitnih dijelova svoje djelatnosti proizvodnje električne energije iz konvencionalnih izvora, osim u bitnome nuklearnih kapaciteta, svojem bivšem društvu kćeri Uniperu, i o prodaji svojeg udjela u kapitalu tog društva društvu Fortum Oyj. S druge strane, njemački zakonodavac odlučio je da se nuklearne elektrane društva E.ON moraju zatvoriti najkasnije do kraja 2022., tako da, čak i da je društvo E.ON zadržalo tu imovinu, od tog datuma više ne bi moglo njome upravljati. Stoga je, prema mišljenju Općeg suda, djelatnost proizvodnje električne energije društva E.ON već znatno pala prije koncentracije i bilo je vjerojatno da će se nakon toga dodatno smanjiti.
195
Međutim, žalitelji nisu dokazali na koji je način Opći sud u tom kontekstu počinio pogrešku koja se tiče prava time što se pozvao na inicijative koje je društvo E.ON stvarno samostalno poduzelo kako bi smanjilo svoju djelatnost proizvodnje električne energije, kao i na skorašnji kraj, koji ne proizlaze iz prijavljene koncentracije, nego iz odluke njemačkog zakonodavca, djelatnosti proizvodnje električne energije nuklearnog podrijetla.
196
Osim toga, u točki 362. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točki 361. presuda T‑317/20 i T‑319/20, Opći sud pravilno je smatrao da se iz sporne odluke, osobito iz tablica sadržanih u uvodnim izjavama 27. do 29. te odluke, može zaključiti da društvo E.ON zbog koncentracije nije nestalo kao konkurent. Naime, iz te odluke proizlazi da bi društvo RWE zbog koncentracije steklo samo oko [confidentiel] (
2
) ukupne proizvodnje društva E.ON tijekom 2017.; da je, u odnosu na konvencionalnu električnu energiju, dio ukupne proizvodnje društva E.ON tijekom 2017. koji je steklo društvo RWE tek oko [confidentiel] (
3
) i da je, kad je riječ o električnoj energiji proizvedenoj iz obnovljivih izvora energije, društvo RWE steklo [confidentiel] (
4
) proizvodnje društva E.ON.
197
U tom pogledu, primjedba žaliteljâ prema kojoj su Komisija i Opći sud mogli utvrditi, da su pažljivo razgraničili tržište, da je djelatnost proizvodnje koju je zadržalo društvo E.ON bila sastavni dio ponude rješenja klijentima koji su uključeni u maloprodajne djelatnosti, a ne u djelatnosti proizvodnje električne energije na veliko, implicitno, ali nužno počiva na pretpostavci da je Komisija počinila očitu pogrešku u ocjeni time što je ostavila otvorenim definiciju tržišta i na tome da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je potvrdio tu pogrešku. Međutim, dovoljno je istaknuti da je ta pretpostavka odbijena u točkama 122. do 132. ove presude, u okviru ispitivanja prvog dijela trećeg žalbenog razloga.
198
Iz toga slijedi da je prvi prigovor neosnovan.
c)
Treći prigovor
1) Argumentacija stranaka
199
Žalitelji tvrde da se Opći sud u točkama 366. do 391. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točkama 365. do 390. presuda T‑317/20 i T‑319/20, oslonio na nedostatnu analizu direktorskog utjecaja koji je društvu RWE dodijeljen njegovim manjinskim udjelom u društvu E.ON. Međutim, pogrešno je tvrditi da IRA učinkovito ograničava taj utjecaj samo zato što je taj sporazum ništav i ne sprečava društvo RWE da od njega zakonito odstupi prilikom izvršavanja svojeg glasačkog prava. U svakom slučaju, preuzimanje uzajamnih udjela društva RWE u njegovu konkurentu društvu E.ON trebalo je uzeti u obzir čak i bez preuzimanja kontrole u smislu članka 3. Uredbe br. 139/2004 jer je riječ o ograničenju tržišnog natjecanja koje nije u skladu s člankom 101. UFEU‑a. Valja napomenuti i da nijedna strana nije osporavala da su društva RWE i E.ON u okviru koncentracije međusobnim dogovorom specijalizirala na različitim razinama tržišta električne energije. Društvo E.ON je na raspravi objasnilo da su se dvije grupe poduzetnika sporazumjele o toj podjeli tržišta kako bi mogle raspolagati financijskim sredstvima potrebnima za razvoj svojih djelatnosti u kontekstu energetske tranzicije i da ne bi mogle prikupiti ta sredstva ako bi njihov konkurentski odnos ostao nepromijenjen.
2) Ocjena Suda
200
Valja istaknuti da ovim prigovorom žalitelji u biti ponavljaju neke od svojih argumenata iznesenih u prvom dijelu drugog žalbenog razloga, koji se odnose na odlučujući utjecaj koji je, prema njihovu mišljenju, društvo RWE steklo nad društvom E.ON. U tom pogledu, dovoljno je istaknuti da su ti argumenti odbijeni kao bespredmetni u točkama 95. do 97. ove presude.
201
Usto, što se tiče argumenata žaliteljâ koji se odnose na činjenicu da je stjecanje manjinskog udjela društva RWE u društvu E.ON trebalo uzeti u obzir jer je predstavljalo ograničenje tržišnog natjecanja koje nije u skladu s člankom 101. UFEU‑a, ili pak na činjenicu da su društva E.ON i RWE podijelila tržišta, u točkama 55. i 56 ove. presude već je istaknuto da je Opći sud, a da pritom nije počinio pogreške koje se tiču prava, presudio da je, s obzirom na Uredbu br. 139/2004, čiji je cilj preventivna kontrola koncentracija, a ne Uredbu br. 1/2003, čiji je cilj kontrola sporazuma, odluka, usklađenih djelovanja i situacija vladajućeg položaja, poštovanje članka 101. UFEU‑a trebalo nadzirati te ga je Komisija pravilno nadzirala.
202
Stoga je Opći sud u točki 394. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točki 393. presuda T‑317/20 i T‑319/20, ističući da je predmet sporne odluke bila koncentracija, pravilno odbio kao bespredmetne argumente žaliteljâ koji se temelje na povredi članka 101. UFEU‑a.
203
Iz toga slijedi da su treći prigovor, a time i četvrti dio trećeg žalbenog razloga, neosnovani.
204
U tim okolnostima, s obzirom na to da treći žalbeni razlog nije osnovan ni u jednom od njegovih dijelova, treba ga odbiti.
D. Četvrti žalbeni razlog, koji se temelji na povredi načela o raspodjeli tereta dokazivanja
1.
Argumentacija stranaka
205
Žalitelji tvrde da u točkama 273., 278. i sljedećima, 328., 341., 344. i 382. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te točkama 272., 277. i sljedećima, 327., 340., 343. i 381. presuda T‑317/20 i T‑319/20, Opći sud traži detaljnije elemente u pogledu konkretnih rezultata do kojih bi Komisija morala doći da je njezin nadzor bio pravilan. Suprotno tomu, Opći je sud u točkama 406. do 411. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točkama 405. do 410. presuda T‑317/20 i T‑319/20, odmah odbio dokazne prijedloge koji su mu podneseni, osobito zahtjev za osobnu nazočnost ili saslušanje bivših direktora grupa o podjeli tržištâ. Te su odluke protivne načelima raspodjele tereta dokazivanja utvrđenima u člancima 91. do 96. Poslovnika Općeg suda.
206
Standard dokazivanja koji je nametnuo Opći sud pretjeran je. Žalitelji nisu imali pristup ni podacima koji su detaljniji od onih koje su dostavili ni istražnim ovlastima kojima Komisija raspolaže, primjerice u vezi s tržišnim udjelima proizvođača električne energije za izračun Herfindahl‑Hirschmanova indeksa (u daljnjem tekstu: HHI). Ti su zahtjevi u svakom slučaju pretjerani, s obzirom na to da se od žaliteljâ traži da, osim dokaza o očitim pogreškama u ocjeni, o vlastitom trošku izlože rezultate istraga ili analiza koje Komisija nije provela, tim više što je Opći sud istodobno ograničio duljinu podnesaka koje žalitelji mogu podnijeti. Podnoseći na raspravi studiju Oxera, koju su potvrdile analize Saveznog ureda za zaštitu tržišnog natjecanja i rad Changing Energyja, žalitelji su podnijeli čvrste dokaze koji dokazuju povećanje tržišne snage stranaka u koncentraciji i protutržišnu podjelu tržišta. Kao što je to Sud pojasnio, zahtjevi dokazivanja u području odluka kojima se odobrava koncentracija istovjetni su onima kojima se uređuje njihova zabrana. Teret dokazivanja je u svakom slučaju na Komisiji. Iako se taj teret iznimno može prenijeti na dotične stranke, to se odnosi na slučajeve u kojima pozitivne okolnosti za te stranke proturječe rezultatima Komisijina ispitnog postupka i u kojima te stranke imaju pristup dokazima, što ovdje nije bio slučaj.
207
Komisija, društva RWE i E.ON osporavaju argumente žalitelja.
2.
Ocjena Suda
208
Ovim žalbenim razlogom žalitelji ističu da je Opći sud povrijedio načela raspodjele tereta dokazivanja koja proizlaze iz članaka 91. do 96. Poslovnika Općeg suda.
209
Najprije valja napomenuti da iz tih odredbi ne proizlazi nijedno pravilo o raspodjeli tereta dokazivanja, bilo u upravnom postupku Komisije ni u postupku pred sudom Unije, čija se povreda navodi na temelju ovog žalbenog razloga. Njima se utvrđuje sustav mjera izvođenja dokaza kao i saslušanja svjedoka i stručnjaka koje Opći sud može odrediti.
210
Stoga je ovaj žalbeni razlog neosnovan u dijelu u kojem se temelji na tome da je Opći sud povrijedio članke 91. do 96. svojeg Poslovnika.
211
Usto, valja podsjetiti na to da Komisija u području kontrole koncentracija nije dužna nedvojbeno dokazati da predložena koncentracija ne otvara problem spojivosti s unutarnjim tržištem. Ona mora ocijeniti vjerojatnosti i donijeti odluku u korist ili protiv predložene transakcije, ovisno o ocjeni gospodarskog razvoja koji se može pripisati transakciji s najvećom vjerojatnošću. U tom kontekstu, ona ima široku marginu prosudbe u ocjeni složenih gospodarskih okolnosti, koja je, među ostalim, podvrgnuta nadzoru Općeg suda u pogledu očite pogreške i materijalne točnosti činjenica (vidjeti u tom smislu presudu od 13. srpnja 2023., Komisija/CK Telecoms UK Investments, C‑376/20 P, EU:C:2023:561, t. 84.). Naime, kada neka institucija posjeduje široku diskrecijsku ovlast, suštinsku važnost ima poštovanje procesnih garancija, među kojima se nalazi i obveza nadležne institucije da pažljivo i nepristrano ispita sve elemente relevantne za predmetni slučaj (presuda od 4. svibnja 2023., BCE/Crédit lyonnais, C‑389/21 P, EU:C:2023:368, t. 57. i navedena sudska praksa).
212
Budući da Komisija u svojoj odluci detaljno iznosi svoje stajalište, na žalitelju je da podnese također detaljne elemente kojima ga osporava. Taj zahtjev u pogledu dokazivanja ne predstavlja, kao što to u ovom slučaju predlažu žalitelji, neopravdano prebacivanje tereta dokazivanja na njihovu štetu, nego odražava teret svake stranke da potkrijepi svoje stajalište pred Općim sudom (vidjeti u tom smislu presudu od 21. rujna 2006., Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Komisija, C‑105/04 P, EU:C:2006:592, t. 181.).
213
Međutim, u ovom je slučaju Opći sud u biti samo utvrdio da žalitelji nisu dovoljno potkrijepili svoje osporavanje ocjena koje je Komisija provela u spornoj odluci.
214
Stoga, kad je riječ o činjenici da je u točki 273. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 kao i u točki 272. presuda T‑317/20 i T‑319/20, Opći sud istaknuo da žalitelji nisu dali vlastite izračune HHI‑ja kako bi dokazali da bi Komisija, da ih je uzela u obzir, došla do drukčijeg zaključka, valja istaknuti, kao što je to učinio Opći sud, da Komisija nije bila dužna uzeti u obzir HHI u svojoj ocjeni i da je – u dijelu u kojem joj žalitelji prigovaraju to neuzimanje u obzir – na njima da pojasne na koji bi način upotreba te indicije izmijenila njezinu ocjenu. Iz toga slijedi da običan prigovor da HHI nije bio uzet u obzir nije dovoljan da bi se utvrdila Komisijina pogreška i da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je utvrdio da žalitelji nisu potkrijepili svoju argumentaciju u tom pogledu.
215
Osim toga, u točkama 278. do 280. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 kao i u točkama 277. do 279. presuda T‑317/20 i T‑319/20, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je utvrdio da nije dovoljno da žalitelji upotrebljavaju podatke različite od onih koje je upotrijebila Komisija kako bi utvrdili njezinu očitu pogrešku u ocjeni a da pritom nije podnio konkretan element kojim se može dokazati da uzimanje u obzir potonjih podataka u spornoj odluci predstavlja očitu pogrešku u ocjeni Komisije.
216
Isto vrijedi i za razmatranja koja se odnose na učinak povećanja kapaciteta društva RWE, učinak udjela društava RWE i E.ON u trećim poduzetnicima, značenje usporednosti kretanja cijena na burzi i rezultata društava E.ON i RWE te postojanje sjedišta društava u istom gradu i učinak manjinskog udjela društva RWE u društvu E.ON, koja se nalaze u točkama 328., 341., 344. i 382. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 te u točkama 327., 340., 343. i 381. presuda T‑317/20 i T‑319/20, u kojima je Opći sud u biti utvrdio da žalitelji, iako su upozorili na Komisijine očite pogreške u ocjeni, pred njim nisu podnijeli nikakvu konkretnu indiciju ni uvjerljivo objašnjenje za postojanje takvih očitih pogrešaka.
217
Kad je riječ o činjenici da Opći sud nije smatrao potrebnim saslušati svjedoke koje su predložili žalitelji, iz postupovnih razmatranja sadržanih u točki 410. presuda T‑312/20, T‑313/20 i T‑315/20 kao i u točki 409. presuda T‑317/20 i T‑319/20, koja nisu valjano osporena pred Sudom, kao i činjenice da je Opći sud, u svakom slučaju, u skladu sa sudskom praksom spomenutom u točki 71. ove presude, jedini koji odlučuje o potrebi osobnog pojavljivanja ili saslušanja, time nije počinio grešku koja se tiče prava.
218
Stoga se četvrti žalbeni razlog odbija.
E. Zaključak
219
Budući da su svi žalbeni razlozi istaknuti u prilog ovim žalbama odbijeni, te žalbe treba odbiti u cijelosti.
VI. Troškovi
220
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavcima 1. i 2. istog Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da su Komisija, društva RWE i E.ON zahtijevali da se žaliteljima naloži snošenje troškova i da oni nisu uspjeli u postupku, valja im naložiti da, osim vlastitih troškova, snose troškove Komisije, društava RWE i E.ON.
221
Članak 140. stavak 1. navedenog Poslovnika, koji se također primjenjuje na žalbeni postupak, propisuje da države članice koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove. Stoga će Savezna Republika Njemačka snositi vlastite troškove.
Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) proglašava i presuđuje:
1.
Žalbe se odbijaju.
2.
Društvu EVH GmbH nalaže se da osim vlastitih troškova, snosi i troškove Europske komisije, društava E.ON SE i RWE AG u predmetu C‑464/23 P.
3.
Društvu Stadtwerke Leipzig GmbH nalaže se da osim vlastitih troškova, snosi i troškove Europske komisije, društava E.ON SE i RWE AG u predmetu C‑465/23 P.
4.
Društvu TEAG Thüringer Energie AG nalaže se da osim vlastitih troškova, snosi i troškove Europske komisije, društava E.ON SE i RWE AG u predmetu C‑467/23 P.
5.
Društvu EnergieVerbund Dresden GmbH nalaže se da osim vlastitih troškova, snosi i troškove Europske komisije, društava E.ON SE i RWE AG u predmetu C‑468/23 P.
6.
Društvu GGEW, Gruppen‑Gas- und Elektrizitätswerk Bergstraße AG nalaže se da osim vlastitih troškova, snosi i troškove Europske komisije, društava E.ON SE i RWE AG u predmetu C‑470/23 P.
7.
Savezna Republika Njemačka snosit će vlastite troškove u predmetima C‑464/23 P, C‑465/23 P, C‑467/23 P, C‑468/23 P i C‑470/23 P.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački
(
1
)	Povjerljivi podaci su izostavljeni
(
2
)	Povjerljivi podaci su izostavljeni
(
3
)	Povjerljivi podaci su izostavljeni
(
4
)	Povjerljivi podaci su izostavljeni