62018CC0798
HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2020. október 29. (
1
)
C‑798/18. és C‑799/18. sz. egyesített ügyek
Federazione nazionale delle imprese elettrotecniche ed elettroniche (Anie) és társai (C‑798/18),
Athesia Energy Srl és társai (C‑799/18)
kontra
Ministero dello Sviluppo Economico,
Gestore dei servizi energetici (GSE) SpA,
az Elettricità Futura ‑ Unione delle Imprese Elettriche italiane,
a Confederazione Generale dell’Agricoltura Italiana – Confagricoltura
részvételével
(a Tribunale amministrativo regionale per il Lazio [Lazio tartomány közigazgatási bírósága, Olaszország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelmek)
„Előzetes döntéshozatal – Környezet – 2009/28/EK irányelv – A megújuló energiaforrásból előállított villamos energia felhasználásának támogatása – Fotovoltaikus napenergiát hasznosító berendezések általi villamosenergia‑termelés – Támogatási rendszer – Olyan ösztönzők módosítása, amelyeket már megállapítottak, amelyek rendelkezésre bocsátása azonban még nem esedékes – Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 16. és 17. cikke – A vállalkozás szabadsága – A tulajdonhoz való jog – A »tulajdon« fogalma – Jogos bizalom – Energia Charta Egyezmény – 10. cikk”
I. Bevezetés
1.
A fotovoltaikus energia ágazatának fellendülésére tekintettel az olasz jogalkotó 2014‑ben csökkenteni kívánta a területén az ezen ágazatban működő üzemeltetők részére megállapított ösztönzőket.
2.
A Tribunale ammistrativo regionale per il Lazio (Lazio tartomány közigazgatási bírósága, Olaszország) által 2018. december 17‑én benyújtott jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmek egy ilyen reformnak az uniós joggal való összeegyeztethetőségére, pontosabban az Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Charta) a vállalkozás szabadságáról szóló 16., illetve a tulajdonhoz való jogról szóló 17. cikke által esetlegesen szabott korlátokra vonatkoznak.
3.
E kérelmeket a fotovoltaikus berendezések számos olaszországi üzemeltetője és a Federazione Nazionale delle Imprese Elettrotecniche ed Elettroniche (elektrotechnikai és villamosenergia‑ipari vállalkozások országos szövetsége) (Anie) (
2
), valamint a Ministero dello Sviluppo economico (gazdaságfejlesztési minisztérium, Olaszország) és a Gestore dei servizi energetici (GSE) SpA (a továbbiakban: GSE) – egy részvénytársaság, amelynek tőkéje teljes egészében a Ministero dell’Economia e delle Finanze (gazdasági és pénzügyminisztérium, Olaszország) tulajdonában áll – között folyamatban levő jogvitákban terjesztették elő.
4.
A jelen ügyek sajátossága abban rejlik, hogy a GSE ezekkel az üzemeltetőkkel megállapodásokat kötött, amelyek húszéves időtartamra ösztönzők folyósítását írták elő egy olyan támogatási rendszer keretében, amely a megújuló energia felhasználásának támogatása tárgyában elfogadott egymást követő uniós irányelvek (
3
) olasz jogba történő átültetésére irányult.
5.
Az olasz jogalkotó által végrehajtott reformot ebbe a sajátos jogszabályi keretbe illesztették be azzal a céllal, hogy az említett üzemeltetők számára hátrányosan módosítsák azon ösztönzőket, amelyek rendelkezésre bocsátása e megállapodások alapján előírásra került, azonban még nem volt esedékes.
6.
A Bíróság kérésének megfelelően a jelen indítvány a Charta 16. és 17. cikkének, valamint az Energia Charta Egyezmény (
4
) 10. cikkének az EUMSZ 216. cikk (2) bekezdésével (
5
) összefüggésben történő értelmezésére összpontosít.
7.
Elemzésem végén azt fogom javasolni a Bíróságnak, hogy állapítsa meg, hogy a Charta 16. és 17. cikkével nem ellentétes egy, az olasz jogalkotó által végrehajtotthoz hasonló reform. Ezenkívül ki fogom fejteni, hogy milyen okokból vélem úgy, hogy az Energia Chartának az EUMSZ 216. cikk (2) bekezdésével összefüggésben értelmezett 10. cikke a jelen ügyekben nem alkalmazható.
II. Jogi háttér
A. A nemzetközi jog
8.
Az Energia Charta „Befektetések támogatása, védelme és kezelése” címet viselő 10. cikkének (1) bekezdése szerint:
„(1)   Minden Szerződő Fél, ezen Egyezmény rendelkezéseivel összhangban, stabil, méltányos, kedvező és átlátható feltételeket segít elő és alakít ki más Szerződő Felek befektetői számára, hogy azok befektessenek területén. E feltételek magukban foglalják azon elkötelezettséget, hogy más Szerződő Felek befektetői befektetéseit mindig tisztességes és méltányos bánásmódban részesítik. Az ilyen befektetések egyúttal élvezik a lehető legállandóbb védelmet és biztonságot, és egy Szerződő Fél sem károsítja semmilyen módon indokolatlan vagy diszkrimináló intézkedésekkel azok igazgatását, fenntartását, hasznosítását, használatát vagy az azokkal való rendelkezést. […]”
B. Az uniós jog
9.
A 2009/28 irányelv (25) preambulumbekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(25) A megújuló energiaforrások terén az egyes tagállamok különböző adottságokkal rendelkeznek, és nemzeti szinten különböző támogatási rendszereket működtetnek a megújuló energiaforrásokból előállított energia tekintetében. […] A nemzeti támogatási rendszerek megfelelő működéséhez elengedhetetlen, hogy a tagállamok különböző adottságaiknak megfelelően ellenőrizhessék nemzeti támogatási rendszereik hatásait és költségeit. Az ezen irányelvben megfogalmazott cél elérésének egyik fontos eszköze a 2001/77/EK irányelv szerinti nemzeti támogatási rendszerek megfelelő működtetésének garantálása a befektetői bizalom megtartása, valamint annak lehetővé tétele érdekében, hogy a tagállamok a célkitűzések teljesítését célzó, hatékony nemzeti intézkedéseket dolgozhassanak ki. […]”
10.
Ezen irányelv „A megújuló energiaforrásokból előállított energia felhasználására vonatkozó összesített kötelező nemzeti célértékek és intézkedések” című 3. cikke értelmében:
„(1)   A tagállamok biztosítják, hogy a megújuló energiaforrásokból előállított energiának a végső fogyasztásban betöltött […] részaránya 2020‑ban legalább a nemzeti átfogó célkitűzésükben erre az évre az I. melléklet A. részében szereplő táblázat harmadik oszlopa szerint megállapított részarány. […]
[…]
(3)   A tagállamok az e cikk (1) és (2) bekezdésében meghatározott célkitűzések elérése érdekében – többek között – az alábbi intézkedéseket alkalmazhatják:
a)
támogatási rendszerek;
[…]”
C. Az olasz jog
11.
A 91/2014. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet (
6
) 26. cikkének szövege a következő:
„1.   Az ösztönzők gyűjtéséhez és nyújtásához szükséges idővel való gazdálkodás optimalizálása, valamint a megújuló energiaforrások támogatási politikája fenntarthatóságának növelése érdekében a fotovoltaikus napenergiát hasznosító berendezések által előállított villamos energiára vonatkozó ösztönző díjszabás […] a jelen cikkben meghatározott módok szerint kerül rendelkezésre bocsátásra.
2.   2014. második félévétől a [GSE] havonta állandó részletekben, az egyes berendezéseknek az előállítás naptári évében becsült átlagos éves termelőkapacitása 90 százalékának megfelelő mértékben biztosítja az (1) bekezdésben említett ösztönző díjszabást, és a ténylegesen előállított mennyiségével összefüggő kiegyenlítést a tárgyévet követő év június 30‑ig végzi el. A részletes szabályokat a GSE határozza meg a jelen rendelet kihirdetését követő tizenöt napon belül, és azokat a gazdaságfejlesztési miniszter rendelettel hagyja jóvá.
3.   2015. január 1‑jétől a 200 kW‑ot meghaladó névleges teljesítményű berendezések által előállított energia tekintetében biztosított ösztönző díjszabás – az üzemeltető választásától függően, amely választást 2014. november 30‑ig közölni kell a GSE‑vel – az alábbi lehetőségek egyike alapján módosul:
a)
a díjszabás 24 évre szól, amely időszak a berendezések üzembehelyezésével kezdődik, így annak összege e rendelet 2. mellékletében szereplő táblázatban megjelölt százalékkal csökken;
b)
a folyósítási időszak továbbra is húsz évnek felel meg, a díjszabás azonban úgy módosul, hogy az időszak egyik részében a jelenlegihez képest csökkentett mértékű ösztönző, majd az időszak másik részében az említett csökkentéssel egyező mértékben megnövelt ösztönző jár. A korrekció százalékos mértékeit a gazdaságfejlesztési miniszter az Autorità per l’energia elettrica, il gas e il sistema idricóval (villamosenergia‑, gáz‑ és vízügyi hatóság) folytatott konzultációt követően 2014. október 1‑jéig meghozandó rendeletében oly módon állapítja meg, hogy amennyiben valamennyi kedvezményezett ezt a lehetőséget választja, a hatályos díjszabási mértékek biztosításához képest a 2015 és 2019 közötti időszakban a megtakarítás évente legalább 600 millió eurónak feleljen meg;
c)
a folyósítási időszak továbbra is húsz évnek felel meg, az ösztönzési időszak fennmaradó időtartamára az e rendelet hatálybalépésének napján elismert ösztönző meghatározott százalékos mértékben csökken, a következők szerint:
1)
a 200 kW‑ot meghaladó, de legfeljebb 500 kW névleges teljesítményű berendezések esetében 6 százalékkal;
2)
az 500 kW‑ot meghaladó, de legfeljebb 900 kW névleges teljesítményű berendezések esetében 7 százalékkal;
3)
a 900 kW‑ot meghaladó névleges teljesítményű berendezések esetében 8 százalékkal.
Ha az üzemeltető választásának közlését elmulasztja, a GSE a c) pontban foglaltak szerint jár el.
[…]”
III. Az alapeljárás, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés és a Bíróság előtti eljárás
12.
A megújuló energia termelésének támogatására vonatkozó (a 387/2003. sz. (
7
) és a 28/2011. sz. (
8
) felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelettel végrehajtott) olasz rendszer keretében a GSE a 200 kW‑ot meghaladó névleges teljesítményű fotovoltaikus berendezések üzemeltetőivel az olasz villamosenergia‑ és gázügyi hatóság által meghatározott szerződésmintán alapuló magánjogi megállapodásokat kötött. (
9
) E megállapodások, amelyek húsz évre szóltak, úgy rendelkeztek, hogy ezen üzemeltetők részére rendszeresen ösztönző díjszabás kerül folyósításra.
13.
E háttér mellett került sor 2014‑ben egy reformra, amely arra irányult, hogy módosítsa az ösztönzőket, amelyek folyósítása az említett megállapodások alapján előírásra került, azonban még nem volt esedékes. A 91/2014. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet 26. cikkének 2. és 3. bekezdésében rögzített e reform két részből állt. (
10
)
14.
Egyrészről e rendelet 26. cikkének (2) bekezdése arra irányult, hogy ezen ösztönzők 2014. második félévétől havonta állandó részletekben, az egyes berendezéseknek az előállítás naptári évében becsült átlagos éves termelőkapacitása 90 százalékának megfelelő mértékben kerüljenek biztosításra. A ténylegesen előállított mennyiséggel összefüggő kiegyenlítést – az esetleges korrekció érdekében – ezentúl csak egy későbbi időpontban (legkésőbb a tárgyévet követő év június 30‑ig) kellett elvégezni.
15.
Másrészről az említett rendelet 26. cikkének (3) bekezdése arra kötelezte az említett üzemeltetőket, hogy 2015. január 1‑jei, vagyis a GSE‑vel kötött megállapodások lejárta előtti hatállyal a számukra egyaránt előnytelen három választási lehetőség egyike szerint módosított díjszabási rendszerre térjenek át.
16.
Az alapeljárás felperesei ebben az összefüggésben kérték a kérdést előterjesztő bíróságtól a 91/2014. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet 26. cikkének 2. és 3. bekezdését végrehajtó 2014. október 16‑i, illetve 17‑i miniszteri rendelet (
11
) megsemmisítését.
17.
A kérdést előterjesztő bíróság jelzi, hogy e rendelet 26. cikke (3) bekezdésének alkotmányosságára vonatkozó kérdést terjesztett a Corte costituzionale (alkotmánybíróság, Olaszország) elé. Ez utóbbi 2017. január 24‑i határozatával (
12
) megállapította, hogy e rendelkezés nem ellentétes az olasz alkotmánnyal.
18.
A kérdést előterjesztő bíróság mindazonáltal úgy véli, hogy a Corte costituzionale (alkotmánybíróság) határozatával nem döntött el egyes, a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő jogviták rendezése szempontjából releváns kérdéseket. Közelebbről, az uniós jogra tekintettel tisztázni kell, hogy a nemzeti jogalkotó beavatkozhat‑e a megújuló energia felhasználásának előmozdítására irányuló támogatási rendszer keretében megállapított ösztönzők összegei csökkentése érdekében még akkor is, ha ezen ösztönzők folyósítását a kedvezményezettekkel kötött megállapodásokban már előirányozták.
19.
A kérdést előterjesztő bíróság többek között felteszi a kérdést, hogy a 91/2014. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet 26. cikkének 2. és 3. bekezdése ellentétes‑e a Charta 16. és 17. cikkével, amennyiben a kedvezményezettek ahhoz való jogába történő beavatkozást jelent, hogy gazdasági tevékenységüket e megállapodások alapján alakítsák és irányítsák. E bíróságnak ugyanezen okokból kétségei vannak e rendelkezés Energia Chartával való összeegyeztethetőségét illetően, és emlékeztet arra, hogy az Energia Charta 10. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy minden szerződő fél „stabil, méltányos, kedvező és átlátható feltételeket segít elő és alakít ki […], hogy befektessenek területén”.
20.
E körülményekre tekintettel a Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (lazio tartomány közigazgatási bírósága) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és az egyesített ügyekben előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Ellentétes‑e az uniós joggal a [91/2014. sz.] rendkívüli törvényerejű rendelet 26. cikkének 2. és 3. bekezdéséhez hasonló olyan nemzeti rendelkezés, amely jelentős mértékben csökkenti vagy késlelteti a jogszabály révén már biztosított és a fotovoltaikus berendezésekkel előállított villamos energia termelői által az e funkció ellátása céljából létrehozott, állami tulajdonban lévő társasággal, a [GSE‑vel] egyedi jelleggel kötött megállapodás alapján már meghatározott ösztönzők biztosítását?
Közelebbről, összeegyeztethető‑e az ilyen nemzeti rendelkezés a bizalomvédelem, a jogbiztonság, a lojális együttműködés és a hatékony érvényesülés alapvető uniós jogelveivel, a[Charta] 16. és 17. cikkével, a [2009/28] irányelvvel és a támogatási rendszerek abban előírt szabályozásával, az EUMSZ 216. cikk (2) bekezdésével, különösen az [Energia Chartával] összefüggésben?”
21.
Az alapeljárás felperesei, a jelen ügyekben beavatkozó felek, vagyis az Elettricità Futura – Unione delle Imprese Elettriche italiane, a Confederazione Generale dell’Agricoltura Italiana – Confagricoltura, az olasz, a cseh, a német, a görög és a spanyol kormány, valamint az Európai Bizottság írásbeli észrevételeket nyújtott be a Bírósághoz.
22.
A Bíróság elnöke 2019. február 5‑i határozatával az eljárás írásbeli szakaszának lefolytatása, valamint az eljárást befejező határozat meghozatala céljából egyesítette a jelen ügyeket.
23.
A felek írásban válaszoltak a Bíróság által feltett kérdésekre.
IV. Elemzés
24.
A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmekkel lényegében annak meghatározására kérik a Bíróságot, hogy az uniós joggal ellentétes‑e az, hogy egy tagállam csökkenti – a megújuló energia felhasználásának előmozdítása területén egymást követően elfogadott uniós irányelvekkel meghatározott célkitűzéseknek megfelelően – a megújuló energia felhasználásának előmozdítására irányuló támogatási rendszer keretében megállapított ösztönzők összegét.
25.
A kérdést előterjesztő bíróság tájékoztatása szerint az előtte folyamatban levő jogviták nemzeti szinten folyamatban levő számos jogvita közé tartoznak. A Bíróság előtt jelenleg folyamatban van három azonos, ugyanezen bíróság által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem. (
13
) Egyébiránt az Olasz Köztársasághoz hasonlóan más tagállamok is megkísérelték felülvizsgálni a területükön a megújuló energia felhasználásának támogatása céljából hozott intézkedéseket. (
14
)
26.
Az alábbi szakaszokban kifejtem, hogy mely okokból vélem úgy, hogy az olasz jogalkotó által az alapügyek körülményei között végrehajtotthoz hasonló reform nem sérti a Charta 16. és 17. cikke értelmében vett vállalkozás szabadságát és a tulajdonhoz való jogot, valamint hogy az e rendelkezések által védett jogok bármely korlátozása – még ha bizonyítást is nyerne – mindenesetre az Unió által a megújuló energia felhasználásának támogatásával kapcsolatban követett célkitűzésekre tekintettel igazolt és arányos lenne (A. szakasz). Ezenkívül az Energia Charta, pontosabban annak 10. cikke szó szerinti és teleologikus értelmezését követően meg fogom állapítani, hogy e rendelkezés az alapügyekben nem alkalmazható (B. szakasz).
A. A Charta 16. és 17. cikkéről
1.
Előzetes megfontolások
27.
A Charta 16. cikke úgy rendelkezik, hogy „[a] vállalkozás szabadságát, az uniós joggal és a nemzeti jogszabályokkal és gyakorlattal összhangban, el kell ismerni”. Az e cikk által nyújtott védelem magában foglalja a gazdasági vagy kereskedelmi tevékenység gyakorlásának szabadságát, a szerződési szabadságot és a szabad versenyt, amint ez az említett cikkre vonatkozó magyarázatokból következik, amelyeket az EUSZ 6. cikk (1) bekezdése harmadik albekezdésének és a Charta 52. cikke (7) bekezdésének megfelelően figyelembe kell venni a Charta értelmezésénél. (
15
)
28.
Ami a Charta 17. cikkét illeti, az (1) bekezdésében úgy rendelkezik, hogy „[m]indenkinek joga van ahhoz, hogy jogszerűen szerzett tulajdonát birtokolja, használja, azzal rendelkezzen, és azt örökül hagyja. Tulajdonától senkit sem lehet megfosztani, kivéve, ha ez közérdekből, a törvényben meghatározott esetekben és feltételekkel, valamint az ezáltal elszenvedett veszteségekért kellő időben fizetett méltányos összegű kártalanítás mellett történik. A tulajdon használatát, az általános érdek által szükségessé tett mértékben, törvénnyel lehet szabályozni”.
29.
Az e cikkhez fűzött magyarázatok jelzik, hogy e cikk megfelel az EJEE első kiegészítő jegyzőkönyve 1. cikkének. (
16
) Ebből következően, összhangban a Charta 52. cikkének (3) bekezdésében foglaltakkal, a Charta 17. cikke által védelemben részesített tulajdonhoz való jog tartalmát és terjedelmét azonosnak kell tekinteni az EJEE‑ben szereplő jog tartalmával és terjedelmével, azzal, hogy az uniós jog mindazonáltal nyújthat kiterjedtebb védelmet. (
17
)
30.
A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint azonban a vállalkozás szabadsága és a tulajdonhoz való jog nem jelent korlátlan jogosultságot, hanem azokat a társadalomban betöltött feladatuk alapján kell megítélni, (
18
) és azok korlátozhatók, feltéve hogy e korlátozások – az arányosság elvének tiszteletben tartása mellett – az Unió által kitűzött általános érdekű célkitűzésekre tekintettel szükségesek és indokoltak. (
19
) E követelmények a Charta 52. cikkének (1) bekezdéséből következnek, amely egyébiránt előírja, hogy a Chartában elismert jogok és szabadságok gyakorlása csak a törvény által, és e jogok és szabadságok lényeges tartalmának tiszteletben tartásával korlátozható. (
20
)
31.
A jelen ügyben az alapeljárás felperesei és a beavatkozó felek azt állítják, hogy a 91/2014. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet 26. cikkének 2. és 3. bekezdése, amely arra irányul, hogy a fotovoltaikus berendezések üzemeltetői számára kedvezőtlenül módosítsa azon ösztönzők összegeit, amelyek rendelkezésre bocsátása az általuk a GSE‑vel kötött megállapodások alapján előírásra került, azonban még nem volt esedékes, sérti a tulajdonhoz való jogukat. Hangsúlyozzák, hogy e rendelet azzal a hatással jár, hogy megfosztja őket e joguktól, mivel a fotovoltaikus berendezések megépítésének és üzembe helyezésének költségeit, amelyek alapján ezen összegeket megállapították, ezek az üzemeltetők már teljes mértékben megfizették. E tekintetben megjegyzik, hogy a 2009/28 irányelv (amelynek célkitűzéseit a szóban forgó támogatási rendszer végrehajtani kívánja) (8), (14) és (25) preambulumbekezdésében hangsúlyozza a „befektetői bizalom” megtartásának és a befektetői „kiszámíthatóság” biztosításának szükségességét. (
21
) E felek ugyanezekből a megfontolásokból lényegében arra következtetnek, hogy az említett rendelet korlátozza ezen üzemeltetők vállalkozási szabadságát.
32.
Az olasz, a cseh, a görög és a spanyol kormány ezzel szemben úgy véli, hogy a 91/2014. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet nem fosztja meg a fotovoltaikus berendezések üzemeltetőit a tulajdonjoguktól és nem korlátozza vállalkozási szabadságukat.
33.
E véleménykülönbségekre tekintettel számomra hasznosnak tűnik – a Bíróság rendelkezésére álló ügyiratokra tekintettel – kiindulásként kiemelni a szóban forgó támogatási rendszer bizonyos jellemzőit azon összefüggés pontosítása érdekében, amelyben a 91/2014. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet 26. cikkének 2. és 3. bekezdése által előírt reformra sor került.
34.
Először is, e támogatási rendszer célja, hogy a 2009/28 irányelvet az olasz jogba átültesse. Márpedig ezen irányelv 3. cikkének (3) bekezdéséből kitűnik, hogy a tagállamok a „megújuló energiaforrásokból előállított energia felhasználására vonatkozó összesített kötelező nemzeti célértékek” elérése érdekében támogatási rendszereket fogadhatnak
el. E tekintetben az említett irányelv (25) preambulumbekezdése hangsúlyozza, hogy a „megújuló energiaforrások terén az egyes tagállamok különböző adottságokkal rendelkeznek”, valamint, hogy elengedhetetlen, hogy a tagállamok különböző adottságaiknak megfelelően ellenőrizhessék nemzeti támogatási rendszereik hatásait és költségeit.
35.
A Bíróság már megállapította, hogy a tagállamok a megújuló energiaforrásokból előállított villamos energia felhasználásának támogatása érdekében egyáltalán nem kötelesek támogatási rendszereket elfogadni, valamint, hogy a tagállamok így mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek azzal kapcsolatban, hogy mely intézkedéseket tekintik megfelelőnek a 2009/28 irányelvben megállapított támogatási célkitűzések eléréséhez. Az ilyen mérlegelési mozgástér azt jelenti, hogy a tagállamok szabadon dönthetnek a támogatási rendszerek bevezetéséről, módosításáról vagy megszüntetéséről, feltéve hogy ezek a célkitűzések teljesülnek. (
22
)
36.
Ezen ítélkezési gyakorlat fényében számomra úgy tűnik, hogy a 2009/28 irányelv önmagában nem akadályoz egy, az olasz jogalkotó által az alapügyek körülményei között végrehajtotthoz hasonló reformot.
37.
E megállapítások hasznosak lesznek számomra az elemzést követően annak értékelése során, hogy a fotovoltaikus berendezések üzemeltetői hivatkozhatnak‑e az ahhoz fűződő jogos bizalomra, hogy a GSE‑vel kötött megállapodások teljes időtartama alatt változatlan módon megillessék őket az e megállapodásokban előírt ösztönzők, és ennélfogva megalapozottan állíthatták‑e, hogy e reform sérti a tulajdonhoz való jogukat.
38.
Másodszor, a 387/2003. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 7. cikke (2) bekezdésének b) pontja már úgy rendelkezett, hogy a biztosított ösztönzőknek egy meghatározott időtartamra előírt, csökkenő összegnek kellett megfelelniük. Ami a 28/2011. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendeletet illeti, amelynek alapján a GSE és ezen üzemeltetők között létrejött megállapodásokat elfogadták, e rendelet 24. cikke (2) bekezdésének d) pontjából kitűnik, hogy e megállapodások az olasz villamosenergia‑ és gázügyi hatóság által meghatározott szerződésminta alapján készültek. Márpedig az alapeljárás felperesei szerint e szerződés rögzítette, hogy a GSE a szerződés tartalmának – a jogi referenciakeret megváltozásának figyelembevétele érdekében történő – módosítására való egyoldalú joggal rendelkezik. (
23
) Ezek az elemek véleményem szerint arra utalnak, hogy ezen ösztönzők rendelkezésre bocsátásának részletes szabályai módosíthatók, és összegük az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás alapján csökkenthető.
39.
Harmadszor, a 91/2014. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet 26. cikkének 2. és 3. bekezdésével eszközölt, az említett megállapodásokban meghatározott ösztönzők összegeinek módosításában álló reform csak azon összegekre vonatkozott, amelyeknek a folyósítása már előírásra került, azonban még nem volt esedékes, a már teljesített kifizetéseket azonban nem érintette. (
24
)
40.
A jelen indítvány további részében először azt a kérdést fogom elemezni, hogy egy ilyen reform sérti‑e a Charta rendelkezései által védett vállalkozás szabadságát és tulajdonhoz való jogot. Erre nemleges választ fogok adni. Arra az esetre, ha a Bíróság nem osztaná az álláspontomat, másodlagos jelleggel jelezni fogom, hogy a jelen indítvány 30. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatra tekintettel mely okokból vélem úgy, hogy e jogok sérelme mindenesetre az Unió által a megújuló energia felhasználásának támogatása terén követett célkitűzésekre tekintettel igazolt és arányos lenne.
2.
A Charta 16. és 17. cikke értelmében vett vállalkozás szabadsága és tulajdonhoz való jog esetleges megsértésének fennállásáról
a)
A tulajdonhoz való jog
41.
A jelen ügyek a tulajdon két különböző vetületét érintik, tudniillik egyrészről a fotovoltaikus berendezések üzemeltetői és a GSE között létrejött megállapodások által esetlegesen biztosított, az ösztönzőkben való részesüléshez való jogot, másrészről pedig az ezen berendezések használatához és üzemeltetéséhez való jogot.
1) Első vetület: az ösztönzőkben való részesüléshez való állítólagos jog esetleges megsértése
42.
A Charta 17. cikkének (1) bekezdésében előírt anyagi jogi feltételeket illetően a Bíróság megállapította, hogy az e rendelkezés által nyújtott védelem olyan vagyoni értékű jogokra terjed ki, amelyekből az érintett jogrendre tekintettel olyan megszerzett jogi helyzet következik, amely lehetővé teszi, hogy a jogosult e jogait saját maga javára önállóan gyakorolja. (
25
)
43.
A Bizottság kontra Magyarország (Mezőgazdasági földterületekre létesített haszonélvezeti jogok) ügyre vonatkozó indítványomban (
26
) jeleztem, hogy lényegében azt kell megvizsgálni, hogy teljesül‑e két feltétel, vagyis egyrészt a hivatkozott jogok vagyoni értéket képviselnek‑e, másrészt azokból olyan megszerzett jogi helyzet következik‑e, amely lehetővé teszi, hogy a jogosult e jogait saját maga javára önállóan gyakorolja.
44.
Az első feltételt illetően az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy a „tulajdon” fogalma nem korlátozódik a birtokba vehető dolgok tulajdonjogára, mivel egyes más, eszközöknek minősülő jogokat és érdekeket is „vagyoni jogoknak” lehet tekinteni. (
27
) Meghatározott körülmények között akár a tulajdoni igények jövőbeli megvalósulására vonatkozó jogos elvárások is beletartozhatnak az EJEE első kiegészítő jegyzőkönyvének 1. cikke szerinti védelem körébe. (
28
) Ily módon valamely szociális ellátás (
29
) vagy támogatások (
30
) jövőbeli folyósítását előíró intézkedések, valamint szerződéses jogok (
31
) vagy hitelezői követelések (
32
) is keletkeztethetnek a kedvezményezettek számára az e rendelkezés hatálya alá tartozó vagyoni érdeket.
45.
Az alapügyek körülményei között hajlok arra, hogy úgy ítéljem meg, hogy a GSE‑vel kötött megállapodások alapján ösztönzőkben való részesüléshez való jog az e díjak kedvezményezettjei számára olyan előnyt jelent, amely vagyoni jellegű lehet. Közelebbről, mivel ez utóbbiak e megállapodásokat egyedi jelleggel, saját nevükben kötötték, számomra úgy tűnik, hogy e jog kizárólagos jellegű.
46.
Felmerül mindazonáltal a kérdés, hogy e jog a jelen indítvány 43. pontjában felidézett második feltétel értelmében megszerzett jogi helyzetnek minősül‑e.
47.
E tekintetben a Bíróság megállapította, hogy az EJEE első kiegészítő jegyzőkönyve 1. cikkének értelmezésére vonatkozó ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a jövőbeni jövedelmek csak abban az esetben tartoznak az e rendelkezésben biztosított védelem alatt álló „javak” körébe, ha azokat már realizálták, ha végrehajtható követelés tárgyát képezik, vagy ha olyan sajátos körülmények állnak fenn, amelyek alapján az érintett részéről vagyoni érték szerzésére vonatkozóan jogos bizalom ébredhet. (
33
)
48.
A jelen esetben számomra úgy tűnik, hogy a fotovoltaikus berendezések üzemeltetői és a GSE között létrejött megállapodásokkal előírt ösztönzők jövőbeli folyósításához való jog nem tekinthető kellően véglegesnek (
34
) olyan mértékben, hogy az ezen ösztönzők összegeinek csökkentése és folyósításuk részletes szabályainak módosítása a már ezen üzemeltetők tulajdonát képező „javak” kisajátításának (
35
) felelne meg. Amint azt a jelen indítvány 39. pontjában már jeleztem ugyanis, a 91/2014. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet 26. cikkének 2. és 3. bekezdése csak azon ösztönzők összegeinek a módosítására irányul, amelynek folyósítása e megállapodások alapján már előírásra került, azonban még nem volt esedékes, a már teljesített kifizetéseket azonban nem érinti.
49.
Ráadásul véleményem szerint a fotovoltaikus berendezések üzemeltetői nem hivatkozhatnak az ahhoz fűződő jogos bizalomra, hogy a GSE‑vel kötött megállapodások teljes időtartama alatt változatlan módon részesüljenek az említett ösztönzőkben.
50.
E tekintetben a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy a bizalomvédelem elvére minden olyan gazdasági szereplő hivatkozhat, amelyben valamely nemzeti hatóság megalapozott várakozásokat keltett. Mindazonáltal, amikor a gondos és körültekintő gazdasági szereplő képes előre látni az olyan intézkedés elfogadását, amely érintheti az érdekeit, ezen intézkedés meghozatalát követően nem hivatkozhat ezen elvre. Ezenfelül a gazdasági szereplők nem helyezhetnek jogos bizalmat az olyan fennálló helyzet fennmaradásába, amelyet a nemzeti hatóságok a mérlegelési jogkörük keretein belül módosíthatnak. (
36
)
51.
Az alapügyekben fennálló körülmények között a kérdést előterjesztő bíróság feladata értékelni, hogy egy, a 91/2014. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet 26. cikkének 2. és 3. bekezdéséhez hasonló nemzeti rendelkezés megfelel‑e az említett elvnek. (
37
) Ugyanakkor annak érdekében, hogy e bíróságnak hasznos választ lehessen adni, számomra úgy tűnik, hogy különösen az ügy Bíróság rendelkezésére álló irataiból kitűnő következő elemeket lehet figyelembe venni.
52.
Elsősorban, számomra úgy tűnik, az ösztönzők összegeinek a fotovoltaikus berendezések üzemeltetőire nézve hátrányos módosítása a – 91/2014. sz. rendkívüli törvényerejű rendeletet megelőző – 387/2003. sz. és 28/2011. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet keretében nem volt már előre láthatónak tekinthető. (
38
)
53.
Egyrészről ugyanis a 387/2003. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 7. cikke (2) bekezdésének d) pontjából kitűnik, hogy a fotovoltaikus berendezések üzemeltetői számára biztosított ösztönzőknek, amint azt a jelen indítvány 38. pontjában jeleztem, egy meghatározott időtartamra előírt, csökkenő összegnek kellett megfelelniük.
54.
Másrészről, ami a 28/2011. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendeletet illeti, a Bíróság az Agrenergy és Fusignano Due ítéletben (
39
) megállapította, hogy az e rendelet alapján elfogadott „ötödik energiaprogram” (
40
) rendelkezései „jellegüknél fogva jelezték a gondos és körültekintő gazdasági szereplők számára, hogy a fotovoltaikus napenergiát hasznosító létesítményekre alkalmazandó ösztönző rendszert a nemzeti hatóságok bizonyos körülmények megváltozásának figyelembevétele érdekében kiigazíthatják, sőt megszüntethetik”.
55.
Másodsorban megállapítom, hogy az alapeljárás felperesei maguk is elismerik, hogy 2011 óta a 91/2014. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet elfogadását megelőző miniszteri rendeletekkel már több alkalommal sor került a biztosított ösztönzők összegének fokozatos csökkentésére.
56.
Harmadsorban, számomra úgy tűnik, hogy a GSE által a fotovoltaikus berendezések üzemeltetőivel kötött megállapodásokban saját maga számára fenntartott, az e megállapodások tartalmának a jogi referenciakeret megváltozásának figyelembevétele érdekében történő egyoldalú módosításához való jog (
41
) egyértelműen mutatta, hogy ezen ösztönzők pontosan a jogszabályi módosítások alapján kiigazíthatók, sőt megszüntethetők. Az ilyen módosítások annál is inkább előre láthatóak voltak, mivel – amint azt a kérdést előterjesztő bíróság jelezte – e megállapodások húszéves időszakra szóltak. Ezen időszak hosszára tekintettel egy gondos és körültekintő gazdasági szereplő véleményem szerint számíthatott volna arra, hogy a piaci körülmények vagy az Olasz Köztársaság költségvetési prioritásai megváltozhatnak.
57.
Végül emlékeztetek arra, hogy amint azt a jelen indítvány 35. pontjában már megjegyeztem, a Bíróság az Agrenergy és Fusignano Due ítéletben (
42
) megállapította, hogy a tagállamok a megújuló energiaforrásokból előállított villamos energia felhasználásának támogatása érdekében egyáltalán nem kötelesek a 2009/28 irányelv alapján támogatási rendszereket elfogadni. Ezt a következtetést ezen irányelv (25) preambulumbekezdése is alátámasztja, amely e célkitűzés elérését lényegében az egyes tagállamok adottságaival köti össze.
58.
E körülményekre tekintettel és az alapeljárás felperesei és a beavatkozó felek állításával ellentétben semmi kétségem nincs afelől, hogy az alapeljárásokban fennállóakhoz hasonló körülmények között egy gondos és körültekintő gazdasági szereplő sem a szóban forgó támogatási rendszert magában foglaló jogszabályi keret alapján, sem a 2009/28 irányelv alapján nem hivatkozhat a bizalomvédelem elvére. Eltérő következtetés levonása esetén számomra úgy tűnik, hogy – amint azt az olasz kormány helytállóan megjegyzi – a tagállamok arra vonatkozó hatásköre, hogy az általános érdekre és a 2009/28 irányelv céljára tekintettel politikai döntéseket hozzanak és módosítsák jogszabályaikat, túlzottan korlátozott lenne ahhoz a mérlegelési mozgástérhez képest, amelyet az uniós jogalkotó számukra annak érdekében biztosított, hogy az ezen irányelv alapján elfogadott támogatási rendszereket hozzá tudják igazítani a piaci körülményekhez és költségvetési prioritásaikhoz.
59.
Ezen okokból a fotovoltaikus berendezések üzemeltetői által hivatkozott, ahhoz való jog, hogy a GSE‑vel kötött megállapodások teljes időtartama alatt változatlan módon részesüljenek az ösztönzőkben, véleményem szerint nem tartozik a Charta 17. cikke által biztosított védelem hatálya alá.
2) Második vetület: a fotovoltaikus berendezések üzemeltetői e berendezésekre vonatkozó tulajdonjogának esetleges megsértése
60.
Az alábbiakban ki fogom fejteni, hogy mely okokból vélem úgy, hogy a 91/2014. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet 26. cikkének 2. és 3. bekezdése nem jelenti a berendezéseknek az üzemeltetőik általi használatának olyan szabályozását sem, amely önmagában véve sértheti ezen üzemeltetők tulajdonhoz való jogát.
61.
E tekintetben emlékeztetek arra, hogy amint az a jelen indítvány 28. pontjából kitűnik, a Charta 17. cikke (1) bekezdésének harmadik mondata lényegében kimondja, hogy jóllehet e rendelkezés védi a tulajdon használatát, (
43
) e használatot az általános érdek által szükségessé tett mértékben, törvénnyel lehet szabályozni.
62.
Az Emberi Jogok Európai Bírósága ítélkezési gyakorlatának megfelelően a javak használata szabályozásának fogalma magában foglal egy olyan intézkedést, amelynek tárgya – a tulajdon átruházása nélkül – a tulajdon használatának „korlátozása vagy ellenőrzése”. (
44
)
63.
A jelen esetben az alapeljárás felperesei azt állítják, hogy az ösztönzők kedvezményezettjei ezen ösztönzők rendelkezésre bocsátására számítva ruháztak be az általuk üzemeltetett fotovoltaikus berendezésekbe. A 91/2014. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet 26. cikkének 2. és 3. bekezdésével eszközölt reformra tekintettel azonban most nem tudják visszafizetni az e beruházások finanszírozása érdekében felvett banki hiteleket.
64.
Számomra úgy tűnik, hogy ezek a körülmények ugyanakkor nem teszik lehetővé annak megállapítását, hogy a 91/2014. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet 26. cikkének 2. és 3. bekezdése e berendezések használatának korlátozására vagy ellenőrzésére irányulna. E rendelkezés ugyanis csupán csökkenti az e kedvezményezettek javára előírt támogatások összegét anélkül, hogy számukra további korlátozásokat vagy kötelezettségeket állapítana meg. Ebből véleményem szerint – és amint azt egyébként a Bizottság is állítja – az következik, hogy az említett kedvezményezettek továbbra is belátásuk szerint, szabadon üzemeltethetik berendezéseiket és ruházhatnak be azokba.
65.
E körülmények között a Bizottsághoz hasonlóan úgy vélem, hogy egy, a 91/2014. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet 26. cikkének 2. és 3. bekezdéséhez hasonló rendelkezés nem korlátozza a fotovoltaikus berendezéseknek az üzemeltetőik általi használatát.
66.
A fenti megfontolások összességére tekintettel véleményem szerint meg kell állapítani, hogy egy ilyen rendelkezés nem sérti a Charta 17. cikkében foglalt tulajdonhoz való jogot.
b)
A vállalkozás szabadsága
67.
Ami a vállalkozás szabadságát illeti, amelynek védelmét a Charta 16. cikke biztosítja, az alapeljárás felperesei azt állítják, hogy a 91/2014. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet 26. cikkének 2. és 3. bekezdése sérti mind az ösztönzők kedvezményezettjeinek szerződési szabadságát, mind pedig a gazdasági és pénzügyi forrásaikkal való szabad rendelkezéshez való jogukat.
68.
Nem osztom ezt a nézetet.
69.
Elsősorban, ami a szerződési szabadságot illeti, emlékeztetek arra, hogy a Bíróság kimondta, hogy az magában foglalja különösen a gazdasági partner megválasztásának szabadságát, valamint a szolgáltatás ára meghatározásának szabadságát. (
45
)
70.
Mondani sem kell, hogy míg a Charta 16. cikke többek között a valamely szerződésben részes felek szerződési autonómiájának megőrzésére irányul, e rendelkezésnek ezzel szemben nem célja, hogy e felek számára az e szerződéssel biztosítottakon túlterjedő jogokat teremtsen vagy lehetővé tegye számukra, hogy a szerződésben már rögzítettektől eltérő feltételeket követeljenek meg. Amennyiben a másik szerződő fél által meghatározott szerződésmintáról van szó, a szerződési szabadság lényegében annak eldöntésében áll, hogy elfogadják‑e a szerződés feltételeit, vagy sem.
71.
A jelen esetben véleményem szerint nem kétséges, hogy a GSE és a fotovoltaikus berendezések üzemeltetői között létrejött megállapodások egyáltalán nem írnak elő az ösztönzők megváltoztathatatlanságához való jogot ez utóbbiak javára.
72.
Épp ellenkezőleg, ezekből a megállapodásokból az tűnik ki, hogy ezen ösztönzők összege a rendelkezésre bocsátásukat lehetővé tevő nemzeti jogszabályoktól függ. (
46
) Amint azt a jelen indítvány 38. és 56. pontjában már megjegyeztem, az említett megállapodások tartalmaznak egy olyan rendelkezést, amely lehetővé teszi a GSE számára a hatályos jogszabályi keret megváltozásának figyelembevételét.
73.
Ebből következik, hogy amikor a 91/2014. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet 26. cikkének 2. és 3. bekezdése alapján ez az összeg módosult, a fotovoltaikus berendezések üzemeltetőit véleményem szerint egész egyszerűen kötötték a szerződéses feltételek, amelyek elfogadásáról szabadon döntöttek akkor, amikor az említett megállapodásokat megkötötték.
74.
E körülmények között nézetem szerint egyáltalán nem sérül a szerződési szabadságuk.
75.
Másodsorban, emlékeztetek arra, hogy a vállalkozás szabadsága a vállalkozások azon jogát jelenti, hogy – az őket a saját cselekményeikért terhelő felelősség körében – szabadon felhasználhassák a rendelkezésükre álló gazdasági és pénzügyi forrásokat. (
47
)
76.
E tekintetben a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy a vállalkozás rendelkezésére álló források szabad felhasználása többek között akkor korlátozott, ha valamely teher arra kötelezi e vállalkozást, hogy olyan intézkedéseket hozzon, amelyek jelentős költségekkel járhatnak a számára, számottevő kihatással lehetnek tevékenységeinek megszervezésére, illetve bonyolult és komplex műszaki megoldásokat igényelhetnek. (
48
)
77.
A rendelkezésére álló ténybeli elemek összességének a kérdést előterjesztő bíróság által történő értékelésének fenntartása mellett számomra úgy tűnik, hogy a 91/2014. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet 26. cikkének 2. és 3. bekezdése alapján a fotovoltaikus berendezések üzemeltetőire nem nehezedett az ezen ítélkezési gyakorlat értelmében vett különleges teher.
78.
Mindenesetre úgy vélem, hogy a GSE és az ezen üzemeltetők közötti megállapodásokban előírt ösztönzők összegei nem tekinthetők az ez utóbbiak rendelkezésére álló gazdasági, műszaki és pénzügyi források közé tartozónak, mivel, amint azt a jelen indítvány 48–58. pontjában jeleztem, ezeket az összegeket még nem folyósították, és az említett üzemeltetők nem hivatkozhatnak a folyósításuk biztosításához fűződő jogos bizalomra.
79.
A fenti okok összességére figyelemmel úgy ítélem meg, hogy egy, a 91/2014. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet 26. cikkének 2. és 3. bekezdéséhez hasonló rendelkezés nem sérti a Charta 16. cikkében rögzített vállalkozás szabadságát.
3.
Másodlagosan a vállalkozás szabadsága és a tulajdonhoz való jog esetleges megsértése igazolásának lehetőségéről, valamint az ilyen sérelem arányos jellegéről
80.
Noha meg vagyok győződve arról, hogy az alapügyekben fennálló körülmények között a Charta 16. és 17. cikkére tekintettel nem állapítható meg a vállalkozás szabadsága és a tulajdonhoz való jog megsértésének fennállása, másodlagosan az alábbi észrevételeket teszem.
81.
Az alapügyekben fennálló körülményekre tekintettel úgy vélem, hogy e jogok esetleges megsértése mindenesetre megfelelne a Charta 52. cikkének (1) bekezdése által támasztott követelményeknek, amelyekből következik, hogy az elismert jogok és szabadságok gyakorlása csak a törvény által, és e jogok és szabadságok lényeges tartalmának tiszteletben tartásával korlátozható, (
49
) e korlátozásoknak továbbá az arányosság elvére figyelemmel elengedhetetlennek kell lenniük, és ténylegesen az Unió által elismert általános érdekű célkitűzéseket vagy mások jogainak és szabadságainak védelmét kell szolgálniuk.
82.
E tekintetben emlékeztetek arra, hogy az olasz kormány szerint a 91/2014. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet célja lényegében az, hogy fellendítse a nemzeti energiatermelési rendszer versenyképességét azáltal, hogy újra elosztja e rendszer általános költségeit és azokat nagyobb mértékben terheli a fotovoltaikus berendezések üzemeltetőire. Közelebbről, e kormány azt állítja, hogy az ösztönzők összegeinek módosítása azzal magyarázható, hogy újra egyensúlyba kell hozni a szóban forgó támogatási rendszert, és a rendelkezésre álló források korlátozott voltára tekintettel el kell osztani a villamos energia végső fogyasztóit terhelő költségeket.
83.
E kormány hangsúlyozza továbbá, hogy az olaszországi megújulóenergia‑ágazat gyors növekedést mutatott, ami ahhoz vezetett, hogy e tagállam vált az európai piacon az egyik legjelentősebb fotovoltaikusenergia‑termelővé.
84.
E megfontolásokra tekintettel úgy vélem, hogy amennyiben a Bíróság az általam javasolt megközelítéssel ellentétben úgy határozna, hogy az ösztönzők összegeinek a 91/2014. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet 26. cikkének 2. és 3. bekezdéséből következő módosítása sérti ezen üzemeltetőknek a Charta 16. és 17. cikkében rögzített vállalkozási szabadságát és tulajdonhoz való jogát, e sérelmet mindenesetre szükségesnek és a 2009/28 irányelv által követett célkitűzéseknek megfelelő általános érdekű célkitűzésekkel (
50
) igazolhatónak kellene tekinteni.
85.
E módosítást továbbá véleményem szerint – és a kérdést előterjesztő bíróság által elvégzendő vizsgálatok függvényében – úgy kell tekinteni, hogy az tiszteletben tartja az arányosság elvét. Amint azt az olasz kormány megalapozottan hangsúlyozza, a fotovoltaikus berendezések üzemeltetői választhatnak a 91/2014. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet 26. cikkének (3) bekezdésében foglalt különböző lehetőségek közül. Egyébiránt úgy tűnik, hogy az e rendelkezés elfogadásából adódóan elszenvedett hátrányok ellensúlyozása céljából kompenzációs intézkedéseket fogadtak el ezen üzemeltetők javára, például biztosították kedvezményes feltételek mellett nyújtott banki hitelek elérhetőségét. (
51
)
86.
Valamennyi fenti okból az ügy Bíróság rendelkezésére álló irataira tekintettel úgy vélem, hogy a 91/2014. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet 26. cikkének 2. és 3. bekezdése összeegyeztethető a Charta 16. és 17. cikke által védett jogokkal.
B. Az Energia Chartáról
87.
Amint az a jelen indítvány 19. pontjából kitűnik, a kérdést előterjesztő bíróság a 91/2014. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet 26. cikke 2. és 3. bekezdésének az Energia Charta (EUMSZ 216. cikk (2) bekezdésével összefüggésben értelmezett) 10. cikkével való összeegyeztethetőségének kérdését is felveti.
88.
E kérdés annak az előzetes meghatározását is magában foglalja, hogy erre a rendelkezésre lehet‑e a magánszemélyek és a tagállamuk közötti jogvitákban hivatkozni.
89.
E tekintetben az alapeljárás felperesei rámutatnak arra, hogy az Energia Charta a „szerződő felek” és a „más szerződő felek befektetői” közötti viták rendezésére szolgáló rendszert hozott létre. (
52
) A beavatkozó felek hozzáteszik, hogy e Charta preambulumából kitűnik, hogy azt azzal a céllal fogadták el, hogy jobb befektetési feltételeket teremtsenek az energiaágazatban és fejlesszék az energetikai együttműködést. E célkitűzések végrehajtása érdekében az említett Charta 10. cikke minden szerződő felet arra kötelez, hogy „stabil, méltányos, kedvező és átlátható feltételeket segít[sen] elő és alakít[son] ki más Szerződő Felek befektetői számára, hogy azok befektessenek területén”.
90.
Emlékeztetek arra, hogy az Unió csatlakozott az Energia Chartához, tehát e Charta 1. cikkének 2. pontja értelmében a „szerződő feleinek” egyike. Az EUMSZ 216. cikk (2) bekezdésének megfelelően az Unió által kötött nemzetközi egyezmények kötelezőek az Unió intézményeire és tagállamaira.
91.
Ezenkívül megjegyzem, hogy – amint azt a német és a görög kormány, valamint a Bizottság helytállóan hangsúlyozta – az Energia Charta 10. cikke az e Charta szerződő felei által a más szerződő felek befektetői által eszközölt befektetések számára kialakított feltételekre vonatkozik.
92.
Véleményem szerint ebből következik, hogy – amint azt a német kormány megalapozottan előadja – az Energia Charta 10. cikke arra irányul, hogy az uniós jogrendben az Unió teljes területén védelemben részesítse a más szerződő felek, vagyis az e Chartában szintén részes harmadik államok befektetőit. (
53
) Számomra úgy tűnik, hogy e rendelkezésre ezzel szemben nem hivatkozhatnak az uniós befektetők az uniós intézményekkel vagy a tagállamokkal szemben.
93.
Ami azokat a tagállamokat illeti, amelyek maguk is „szerződő félként” csatlakoztak az Energia Chartához (ami az Olasz Köztársaság esetében már nem áll fenn), (
54
) a felek felvetették azt a kérdést, hogy az e tagállamok valamelyikét érintő jogvitákban hivatkozhatnak‑e ezen Charta 10. cikkére más tagállamok befektetői is, és nem csak a harmadik államokból származó befektetők. A jelen ügyekben azonban nem szükséges megvizsgálni ezt a kérdést. (
55
) Véleményem szerint ugyanis ezt a rendelkezést mindenesetre nem lehet alkalmazni az alapügyekhez hasonló ügyekben, amelyekben a befektetők a saját tagállamukkal állnak szemben. (
56
)
94.
Ez a megoldás számomra az említett rendelkezés szövegére tekintettel nyilvánvalónak tűnik. Ezenkívül az véleményem szerint e Charta más rendelkezései, különösen e Charta – kizárólag egy adott szerződő fél és valamely másik szerződő fél befektetői közötti viták rendezésére vonatkozó – 26. cikke által meghatározott korlátoknak is megfelel. (
57
)
95.
Mindenesetre úgy vélem, hogy még ha az általam javasolt szó szerinti és rendszertani értelmezéssel ellentétben úgy kellene is tekinteni, hogy az Energia Charta 10. cikke alkalmazható a befektetők és saját tagállamuk közötti jogvitákban, pusztán az, hogy e rendelkezés általános jelleggel említést tesz a „stabil, méltányos, kedvező és átlátható feltételek” kialakításának szükségességéről, nem vezethet ahhoz, hogy e tagállam számára tilos legyen a 2009/28 irányelv 3. cikke (3) bekezdésének a) pontja alapján a területén elfogadott támogatási rendszer módosítása vagy megszüntetése. (
58
)
96.
Közelebbről, e rendelkezésnek nézetem szerint nem célja, hogy az ilyen reformot ellenző befektetők számára az uniós jog, és különösen a Charta 16. és 17. cikke által már előírt biztosítékokon túlterjedő védelmet nyújtson. (
59
)
V. Végkövetkeztetés
97.
A fenti megfontolások összességére tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lazio tartomány közigazgatási bírósága, Olaszország) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre a következő választ adja:
1)
Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 16. és 17. cikkével nem ellentétes az alapeljárásban szóban forgóhoz hasonló nemzeti rendelkezés, amelynek célja olyan ösztönzők tagállam általi csökkentése, amelyek rendelkezésre bocsátása a megújuló energiaforrásból előállított villamos energia felhasználásának a területén való támogatására irányuló támogatási rendszer révén, és pontosabban az e rendszer kedvezményezettjei és egy, teljes mértékben e tagállam tulajdonában álló társaság között létrejött magánjogi megállapodások alapján előírásra került, amennyiben e kedvezményezettek jogosan nem bízhattak abban, hogy ezen ösztönzők összegei e megállapodások időtartama alatt változatlanok maradnak, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia.
2)
Az 1994. december 17‑én Lisszabonban aláírt, az Európai Unió nevében az Energia Charta Egyezmény, valamint az energiahatékonyságról és a kapcsolódó környezeti vonatkozásokról szóló Energia Charta Jegyzőkönyv Európai Közösségek általi elfogadásáról szóló, 1997. szeptember 23‑i 98/181/EK, ESZAK, Euratom tanácsi és bizottsági határozattal jóváhagyott Energia Charta Egyezménynek az EUMSZ 216. cikk (2) bekezdésével összefüggésben értelmezett 10. cikke nem alkalmazható az energiaipari befektetők és saját tagállamuk között fennálló jogvitákban.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	Az Anie azokat a vállalkozásokat képviseli, amelyek Olaszországban „termékeknek és/vagy szolgáltatásoknak az elektrotechnikai és elektronikai ágazatban vagy az ezekhez kapcsolódó ágazatokban történő előállítása területén működnek”. A jelen indítványban a továbbiakban az „alapeljárás felperesei” kifejezés az Aniera, valamint a fotovoltaikus berendezések kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő jogvitákban részt vevő valamennyi üzemeltetőjére utal.
(
3
)	A megújuló energia felhasználásának támogatásával foglalkozó első irányelvet a belső villamosenergia‑piacon a megújuló energiaforrásokból előállított villamos energia támogatásáról szóló, 2001. szeptember 27‑i 2001/77/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2001. L 283., 33. o.; magyar nyelvű különkiadás 12. fejezet, 2. kötet, 121. o.) jelentette. Ezt az irányelvet a megújuló energiaforrásból előállított energia támogatásáról [helyesen: a megújuló energiaforrásból előállított energia felhasználásának támogatásáról], valamint a 2001/77/EK és a 2003/30/EK irányelv módosításáról és azt követő hatályon kívül helyezéséről szóló, 2009. április 23‑i 2009/28/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2009. L 140., 16. o.) hatályon kívül helyezte.
(
4
)	Aláírták 1994. december 17‑én Lisszabonban (HL 1994. L 380., 24. o.; magyar nyelvű különkiadás 12. fejezet. 1. kötet, 199. o.), az Európai Unió nevében jóváhagyta az Energia Charta Egyezmény, valamint az energiahatékonyságról és a kapcsolódó környezeti vonatkozásokról szóló Energia Charta Jegyzőkönyv Európai Közösségek általi elfogadásáról szóló, 1997. szeptember 23‑i 98/181/EK, ESZAK, Euratom tanácsi és bizottsági határozat (HL 1998. L 69., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 12. fejezet. 2. kötet, 24. o.; a továbbiakban: Energia Charta). Kiemelem, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés a jelen ügyek mindegyikében anélkül említi az Energia Chartát, hogy bármely konkrét rendelkezésére hivatkozna. A kérdést előterjesztő bíróság által nyújtott információkra tekintettel számomra mindazonáltal úgy tűnik, hogy e bíróság közelebbről az olasz jogalkotó által végrehajtott reformnak az e Charta 10. cikkével való összeegyeztethetőségére keresi a választ. A jelen indítványban ezért az említett Chartának ezt az egyetlen rendelkezését fogom értelmezni.
(
5
)	Emlékeztetőül, az EUMSZ 216. cikk (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy az Unió által megkötött megállapodások kötelezőek az Unió intézményeire és a tagállamaira.
(
6
)	A 2014. június 24‑i decreto legge n. 91 – Disposizioni urgenti per il settore agricolo, la tutela ambientale e l’efficientamento energetico dell’edilizia scolastica e universitaria, il rilancio e lo sviluppo delle imprese, il contenimento dei costi gravanti sulle tariffe elettriche, nonché per la definizione immediata di adempimenti derivanti dalla normativa europea (az agrárszektorra, a környezetvédelemre, az oktatási és egyetemi épületek energiahatékonyságának növelésére, a vállalkozások elindítására és fejlesztésére, a villamosenergia‑tarifákat terhelő költségek megtartására, valamint az európai szabályozásból eredő kötelezettségek haladéktalan meghatározására vonatkozó sürgős rendelkezésekről szóló 91. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet, módosításokkal törvénnyé alakította a 2014. augusztus 11‑i 116. sz. törvény (a GURI 2014. augusztus 20‑i 193. számának 72. sz. rendes melléklete, a továbbiakban: 91/2014. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet).
(
7
)	A 2003. december 29‑i decreto legislativo n. 387 – Attuazione della direttiva 2001/77/CE relativa alla promozione dell’energia elettrica prodotta da fonti energetiche rinnovabili nel mercato interno dell’elletricità (a 2001/77 irányelv végrehajtásáról szóló 387. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet, a GURI 2004. január 31‑i 25. számának rendes melléklete, 5. o.; a továbbiakban: 387/2003. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet).
(
8
)	A 2011. március 3‑i decreto legislativo n. 28 – Attuazione della direttiva 2009/28/CE sulla promozione dell’uso dell’energia da fonti rinnovabili, recante modifica e successiva abrogazione delle direttive 2001/77/CE e 2003/30/CE (a 2009/28 irányelv végrehajtásáról szóló 28. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet, a GURI 2011. március 28‑i 71. számának rendes melléklete; a továbbiakban: 28/2011. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet).
(
9
)	A 28/2011. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 24. cikke (2) bekezdésének d) pontja értelmében a 2012. december 31‑től üzembe helyezett fotovoltaikus berendezések tekintetében előírásra került, hogy „az ösztönzőket a GSE és a berendezésekért felelős szervezet között létrejövő, a villamosenergia‑ és gázügyi hatóság által meghatározott szerződésmintán alapuló magánjogi szerződések révén biztosítják”. Hozzáteszem, hogy előzetes döntéshozatal iránti kérelmeiben a kérdést előterjesztő bíróság csak a GSE és a fotovoltaikus berendezések üzemeltetői között létrejött, e rendelkezés hatálya alá tartozó megállapodásokról tesz említést. A jelen indítványban ezért abból az előfeltételezésből indulok ki, hogy a vitatott megállapodások mindegyike esetében 2012. december 31‑ét követően üzembe helyezett berendezésekre vonatkozó magánjogi megállapodásról van szó.
(
10
)	A 91/2014. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet 26. cikkének (1) bekezdése szerint e reform célja „az ösztönzők gyűjtéséhez és nyújtásához szükséges idővel való gazdálkodás optimalizálása, valamint a megújuló energiaforrások támogatási politikája fenntarthatóságának növelése” volt.
(
11
)	Teljes megnevezésük szerint ezek egyrészről a 2014. október 16‑i, „[a 91/2014. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet] 26. cikkének (2) bekezdése szerinti, a fotovoltaikus berendezésekkel előállított villamos energia tekintetében megállapított ösztönzők [GSE] általi rendelkezésre bocsátása részletes szabályainak elfogadásáról” szóló miniszteri rendelet, és másrészről a 2014. október 17‑i, [a 91/2014. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet] 26. cikke (3) bekezdésének b) pontja szerinti, a fotovoltaikus berendezésekkel előállított villamos energia tekintetében megállapított ösztönző díjszabás korrekciójának módjairól” szóló miniszteri rendelet.
(
12
)	A Corte costituzionale (alkotmánybíróság) 2017. január 24‑i 16. sz. ítélete.
(
13
)	A C‑306/19. sz. Milis Energy ügyről, a C‑512/19. sz. Go Sun és Malby Energy 4 ügyről és a C‑595/19. sz. Fototre ügyről van szó, amelyeket az eljárást befejező határozat jelen ügyekben történő meghozataláig felfüggesztettek. Megjegyzem, hogy egyébiránt az alapügyben szóban forgó reformnak az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény (a továbbiakban: EJEE) Párizsban, 1952. március 20‑án aláírt első kiegészítő jegyzőkönyvének (kihirdette: az 1993. évi XXXI. tv.) 1. cikkével való összeegyeztethetőségének kérdésében az Emberi Jogok Európai Bíróságához fordultak (lásd: 20445/15. sz. kérelem, Salento Energy Srl kontra Olaszország, és 59246/17. sz. kérelem, Nuovo Sole Slr kontra Olaszország, amely kérelmeket 2015. április 17‑én, illetve 2017. augusztus 4‑én nyújtották be).
(
14
)	Amint arra az olasz kormány rámutatott, több tagállam fogadott el a korábban a területükön végrehajtott, a megújuló energia felhasználására vonatkozó ösztönzők csökkentésére irányuló eszközöket. Például a Bíróság előtt jelenleg folyamatban levő és a jelen ügyekben folytatott eljárást befejező határozatig felfüggesztett C‑366/19. sz. BOSOLAR ügy a fotovoltaikus berendezéseken előállított villamos energia átvételi árának Bulgáriában történő csökkentésére irányuló intézkedésre vonatkozik.
(
15
)	Lásd: 2013. január 22‑iSky Österreich ítélet (C‑283/11, EU:C:2013:28, 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd még ebben az értelemben: 2020. július 16‑iAdusbef és Federconsumatori ítélet (C‑686/18, EU:C:2020:567, 82. pont).
(
16
)	Lásd az Alapjogi Chartához fűzött magyarázatokat (HL 2007. C 303., 23. o.).
(
17
)	E tekintetben kiemelem, hogy szintén a Charta 52. cikkének (3) bekezdése értelmében az Emberi Jogok Európai Bíróságának az EJEE első kiegészítő jegyzőkönyve 1. cikkére vonatkozó ítélkezési gyakorlatát a Charta 17. cikkének értelmezése érdekében figyelembe kell venni (lásd ebben az értelemben: 2015. szeptember 3‑iInuit Tapiriit Kanatami és társai kontra Bizottság ítélet, C‑398/13 P, EU:C:2015:535, 61. pont; 2019. május 21‑iBizottság kontra Magyarország [Mezőgazdasági földterületekre létesített haszonélvezeti jogok] ítélet, C‑235/17, EU:C:2019:432, 72. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
18
)	Lásd: 2013. január 15‑iKrižan és társai ítélet (C‑416/10, EU:C:2013:8, 113. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2013. január 22‑iSky Österreich ítélet (C‑283/11, EU:C:2013:28, 45. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd még ebben az értelemben: 2020. július 16‑iAdusbef és Federconsumatori ítélet (C‑686/18, EU:C:2020:567, 83. és 85. pont).
(
19
)	Lásd ebben az értelemben: 2016. június 30‑iLidl ítélet (C‑134/15, EU:C:2016:498, 31. pont); 2017. június 13‑iFlorescu és társai ítélet (C‑258/14, EU:C:2017:448, 51. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Közelebbről, a Bíróság már megállapította, hogy a Charta 16. cikkének szövegére tekintettel a vállalkozás szabadsága széles körű közhatalmi beavatkozásoknak vethető alá, amelyek a gazdasági tevékenység gyakorlásának közérdekből való korlátozásait jelenthetik (lásd: 2013. január 22‑iSky Österreich ítélet, C‑283/11, EU:C:2013:28, 46. pont; 2016. június 30‑iLidl ítélet (C‑134/15, EU:C:2016:498, 34. pont).
(
20
)	A teljesség kedvéért megjegyzem, hogy a vállalkozás szabadságára és a tulajdonhoz való jogra a Charta e szabadságot, illetve e jogot rögzítő rendelkezéseinek szövegéből eredő korlátozások is vonatkoznak. Így a Charta 16. cikke szerint a vállalkozás szabadságát csak „az uniós joggal és a nemzeti jogszabályokkal és gyakorlattal összhangban” kell elismerni (kiemelés tőlem). Hasonlóképpen, a Charta 17. cikke (1) bekezdésének második és harmadik mondata korlátozza az e rendelkezés első mondatában elismert jog terjedelmét (lásd e tekintetben: Oliver, P., „What Purpose Does Article 16 of the Charter Serve?”, in: Bernitz, U. és társai (szerk.), General Principles of EU Law and European Private Law, Wolters Kluwer, Alphen aan den Rijn, 2013, 293. o., és Jaeger, M., „La protection du droit de propriété dans l’ordre juridique de l’Union européenne à la lumière de l’article 17 de la charte des droits fondamentaux”, in: De Rome à Lisbonne: les juridictions de l’Union européenne à la croisée des chemins – Mélanges en l’honneur de Paolo Mengozzi, Brüsszel, Bruylant, 2013, 167. o.).
(
21
)	Emlékeztetőül, a 2009/28 irányelv (8) preambulumbekezdése hangsúlyozza többek között annak szükségességét, hogy egy „kötelező célkitűzéseket tartalmazó [keret kerüljön kialakítására, amely] keretnek biztosítania kell az üzleti világ számára a megújulóenergia‑ágazattal kapcsolatos fenntartható befektetésekhez szükséges hosszú távú kiszámíthatóságot”. Ezen irányelv (14) preambulumbekezdése pedig rögzíti, hogy „[a] kötelező nemzeti célkitűzések fő célja a befektetői kiszámíthatóság biztosítása”.
(
22
)	Lásd ebben az értelemben: 2019. július 11‑iAgrenergy és Fusignano Due ítélet (C‑180/18, C‑286/18 és C‑287/18, EU:C:2019:605, 27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
23
)	Pontosabban az alapeljárás felperesei szerint a 2012. december 31‑ét követően üzembe helyezett berendezésekre vonatkozó megállapodások 17.3. cikke a következő rendelkezést tartalmazza: „[…] A GSE fenntartja magának a jogot azon rendelkezések […] egyoldalú módosítására, amelyek az esetleges szabályozási és normatív fejlemények következtében ellentétesek lennének a hatályos referenciakerettel”. A kérdést előterjesztő bíróság feladata lesz annak vizsgálata, hogy valamennyi vitatott megállapodásban szerepel‑e ilyen rendelkezés.
(
24
)	A alapeljárás felperesei és a beavatkozó felek által előadottakkal ellentétben úgy vélem, hogy a 91/2014. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet 26. cikkének 2. és 3. bekezdése nem rendelkezik tulajdonképpeni visszaható hatállyal, mivel csak a jövőbeli kifizetésekre vonatkozik, a már teljesítettekre nem.
(
25
)	Lásd: 2019. május 21‑iBizottság kontra Magyarország (Mezőgazdasági földterületekre létesített haszonélvezeti jogok) ítélet (C‑235/17, EU:C:2019:432, 69. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
26
)	C‑235/17, EU:C:2018:971, 135. pont.
(
27
)	Lásd: EJEB, 2004. június 22., Broniowski kontra Lengyelország, CE:ECHR:2004:0622JUD003144396, 129. §. Példaként megemlítem, hogy valamely társaságot az EJEE első kiegészítő jegyzőkönyvének 1. cikke értelmében „javaknak” minősülő vagyoni érdek jogosultjának kell tekinteni, amennyiben e társaságot a túlfizetett adó visszatérítéséhez való jog illeti meg (EJEB, 2006. március 9., Eko‑Elda Avee kontra Görögország, CE:ECHR:2006:0309JUD001016202, 27. §).
(
28
)	Lásd: EJEB, 2012. február 14., Arras és társai kontra Olaszország, CE:ECHR:2012:0214JUD001797207, 75. §. Hivatkozom még Kokott főtanácsnok Inuit Tapiriit Kanatami és társai kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványára (C‑398/13 P, EU:C:2015:190, 76. pont), valamint az Emberi Jogok Európai Bírósága ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatára is.
(
29
)	Az Emberi Jogok Európai Bírósága kimondta, hogy az EJEE első kiegészítő jegyzőkönyvének 1. cikke értelmében vett beavatkozás állapítható meg, amennyiben valamely szociális ellátás összegét csökkentik vagy megszüntetik (lásd ebben az értelemben: EJEB, 2009. április 28., Rasmussen kontra Lengyelország, CE:ECHR:2009:0428JUD003888605, 71. §; EJEB, 2011. július 7., Stummer kontra Ausztria, CE:ECHR:2011:0707JUD003745202, 82. §). Kiemelem, hogy ez utóbbi határozatra hivatkozott a 2017. június 13‑iFlorescu és társai ítélet (C‑258/14, EU:C:2017:448, 50. pont), amelyben a Bíróság úgy ítélte meg, hogy egy olyan intézkedés, amely arra irányult, hogy felfüggessze az öregségi nyugdíjak folyósítását, ha az érintett személyek úgy döntöttek, hogy egyidejűleg valamely közintézményben kereső tevékenységet folytatnak, korlátozta e személyek a Charta 17. cikke értelmében vett tulajdonhoz való jogát.
(
30
)	Lásd: EJEB, 2010. május 18., Plalam s.p.a. kontra Olaszország, CE:ECH:2010:0818:JUD001602102, 38. §.
(
31
)	Magánszemélyek többek között az EJEE első kiegészítő jegyzőkönyvének 1. cikke értelmében vett „javak” jogosultjai lehetnek akkor, ha adásvételi szerződések értelmében építési jogok jogosultjai, és jogos elvárásuk fűződik ahhoz, hogy e jogokat a szerződésben meghatározott feltételek mellett gyakorolni fogják tudni (lásd: EJEB, 2010. november 18., Consorts Richet és Le Ber kontra Franciaország, CE:ECHR:2010:1118JUD001899007, 98. §).
(
32
)	Lásd: EJEB, 1994. december 9., Raffineries grecques Stran et Stratis Andreadis kontra Görögország, CE:ECHR:1994:1209JUD001342787, 59. §; EJEB, 2009. június 9., Nicola Silvestri kontra Olaszország, CE:ECHR:2009:0609JUD001686102, 70. §.
(
33
)	2015. szeptember 3‑iInuit Tapiriit Kanatami és társai kontra Bizottság ítélet (C‑398/13 P, EU:C:2015:535, 61. pont).
(
34
)	Például a Bíróság lényegében már kimondta, hogy a támogatások valamely tagállam általi éves kifizetései nem tekinthetők véglegesnek, mivel e támogatásokat vissza lehet fizettetni a kedvezményezettel, ha nem tartja tiszteletben a támogatások nyújtásával kapcsolatos valamennyi feltételt (2016. május 26‑iEzernieki ítélet, C‑273/15, EU:C:2016:364, 45. és 49. pont).
(
35
)	Campos Sánchez‑Bordona főtanácsnok által az ArcelorMittal Rodange és Schifflange ügyre vonatkozó indítványában (C‑321/15, EU:C:2016:516, 97. pont) használt kifejezésről van szó.
(
36
)	Lásd: 2009. szeptember 10‑iPlantanol ítélet (C‑201/08, EU:C:2009:539, 53. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2019. július 11‑iAgrenergy és Fusignano Due ítélet (C‑180/18, C‑286/18 és C‑287/18, EU:C:2019:605, 31. pont). Az EJEE első kiegészítő jegyzőkönyvének 1. cikkét illetően az Emberi Jogok Európai Bírósága már megállapította, hogy a „jogos bizalom” abból következik, hogy az érintett személy észszerűen indokoltan támaszkodik valamely olyan jogi aktusra, amely szilárd jogalappal rendelkezik és hatással van a tulajdonhoz való jogokra (lásd: EJEB, 2004. szeptember 28., Kopecký kontra Szlovákia, CE:ECHR:2004:0928JUD004491298, 47. §).
(
37
)	Lásd ebben az értelemben: 2019. július 11‑iAgrenergy és Fusignano Due ítélet (C‑180/18, C‑286/18 és C‑287/18, EU:C:2019:605, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
38
)	Egyébiránt lényegében erre a következtetésre jutott a Corte costituzionale (alkotmánybíróság) is a 2017. január 24‑i 16. sz. ítéletében (9. §).
(
39
)	2019. július 11‑i ítélet (C‑180/18, C‑286/18 és C‑287/18, EU:C:2019:605, 44. pont).
(
40
)	Az „ötödik energiaprogram” alatt a 2012. július 5‑i decreto ministeriale – Attuazione dell’art. 25 del decreto legislativo del 2011. marzo 3, n. 28, recante incentivazione della produzione di energia elettrica da impianti solari fotovoltaici (a fotovoltaikus napenergiát hasznosító létesítmények általi villamosenergia‑termelés ösztönzéséről szóló, 2011. március 3‑i 28. számú felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 25. cikkének végrehajtásáról szóló miniszteri rendelet, a GURI 2012. július 10‑i 159. számának rendes melléklete) értendő.
(
41
)	Amint azt a jelen indítvány 23. lábjegyzetében pontosítottam, a kérdést előterjesztő bíróság feladta lesz megvizsgálni, hogy valóban az összes vitatott megállapodás fenntart‑e ilyen jogot a GSE számára.
(
42
)	2019. július 11‑i ítélet (C‑180/18, C‑286/18 és C‑287/18, EU:C:2019:605, 27. pont).
(
43
)	Emlékeztetőül, a Charta 17. cikkének (1) bekezdése a tulajdonhoz való jog korlátozásának két típusát különbözteti meg: a tulajdontól való megfosztást (második mondat) és a tulajdon használatának szabályozását (harmadik mondat) (lásd e tekintetben: Wollenschläger, F., „Article 17 – Right to Property” in: Peers, S., Hervey, T., Kenner, J. és Ward, A., „The EU Charter of Fundamental Rights – A commentary”, Hart Publishing (2014), 476. o.). Hivatkozom még a Bizottság kontra Magyarország (Mezőgazdasági földterületekre létesített haszonélvezeti jogok) ügyre vonatkozó indítványomra (C‑235/17, EU:C:2018:971, 154. pont), amelyben hangsúlyoztam a korlátozások e két típusának fennállását, valamint a Charta 17. cikke (1) bekezdésének első mondatában szereplő általános szabályt („[m]indenkinek joga van ahhoz, hogy […] tulajdonát birtokolja […]”).
(
44
)	Lásd e tekintetben: EJEB, 1982. szeptember 23., Sporrong és Lönnroth kontra Svédország (CE:ECHR:1982:0923JUD00715175, 65. §); EJEB, 1989. december 19., Mellacher és társai kontra Ausztria (CE:ECHR:1989:1219JUD001052283, 44. §).
(
45
)	Lásd: 2013. január 22‑iSky Österreich ítélet (C‑283/11, EU:C:2013:28, 43. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
46
)	E tekintetben pontosítom, hogy a Corte costituzionale (alkotmánybíróság) 2017. január 24‑i 16. sz. ítéletében (8.3. §) lényegében úgy tekintette, hogy tekintettel a sajátos jogszabályi keretre, amelybe a fotovoltaikus berendezések üzemeltetői és a GSE között létrejött megállapodások illeszkednek, e megállapodások nem tekinthetők az ezen üzemeltetők javára szóló egyszerű szerződéseknek.
(
47
)	Lásd ebben az értelemben: 2014. március 27‑iUPC Telekabel Wien ítélet (C‑314/12, EU:C:2014:192, 49. pont).
(
48
)	Lásd ebben az értelemben: 2014. március 27‑iUPC Telekabel Wien ítélet (C‑314/12, EU:C:2014:192, 50. pont). A Bíróság kimondta például, hogy azon jogosultság, hogy az üzemeltetőtől a díjak évente történő frissítését és azok időszakos ellenőrzésre történő benyújtását követeljék meg, a Charta 16. cikkében garantált jog gyakorlásába való beavatkozásnak minősül (lásd: 2017. december 20‑iPolkomtel ítélet, C‑277/16, EU:C:2017:989, 51. pont). A Bíróság megállapította hasonlóképpen, hogy egy kiskereskedelmi vállalkozást terhelő címkézési kötelezettség korlátozhatja ez utóbbi vállalkozási szabadságának gyakorlását (lásd: 2016. június 30‑iLidl ítélet, C‑134/15, EU:C:2016:498, 29. pont). Megjegyzem, hogy a valamely vállalkozás számára előírt tilalom is a vállalkozás szabadságába való beavatkozásnak minősülhet (lásd különösen: 2015. december 17‑iNeptune Distribution ítélet, C‑157/14, EU:C:2015:823, 67. pont).
(
49
)	A jelen esetben véleményem szerint nem kétséges, hogy a Charta 16. és 17. cikkében szereplő jogok és szabadságok gyakorlásának korlátozását – feltéve, hogy az megállapítást nyer – úgy kell tekinteni, mint amely törvény által előírt, valamint tiszteletben tartja e jogok és szabadságok lényeges tartalmát. Emlékeztetek arra, hogy amint az az előző szakaszból kitűnik, a fotovoltaikus berendezések üzemeltetői továbbra is belátásuk szerint, szabadon üzemeltethetik berendezéseiket és alakíthatják tevékenységüket, és nem fosztották meg őket a GSE‑vel kötött megállapodások alapján már folyósított ösztönzőktől.
(
50
)	A 2009/28 irányelv által követett célkitűzések tartalmát illetően a jelen indítvány 34. pontjára hivatkozom.
(
51
)	Kiemelem, hogy 2017. január 24‑i 16. sz. ítéletében (8.4. §) a Corte costituzionale (alkotmánybíróság) lényegében megállapította, hogy e kompenzációs intézkedések célja az, hogy lehetővé tegyék a fotovoltaikus berendezések üzemeltetői által eszközölt beruházások védelmét. E bíróság hangsúlyozta továbbá a 91/2014. sz. rendkívüli törvényerejű rendelettel elvégzett reform fokozatos jellegét, figyelemmel arra, hogy az e rendelet 26. cikkének (3) bekezdésében foglalt három lehetőség viszonylag hosszú időtartam alatt fokozatosan valósul meg.
(
52
)	Az Energia Charta 1. cikkének 2. pontja értelmében „szerződő fél” egy állam vagy regionális gazdasági integrációs szervezet, amely ezen Egyezményt magára nézve kötelezőnek ismerte el, és amely számára az Egyezmény hatályos.
(
53
)	E tekintetben pontosítom, hogy az Unióhoz hasonló regionális gazdasági integrációs szervezetek vonatkozásában az Energia Charta 1. cikkének 10. pontja úgy határozza meg a „terület” fogalmát, mint amely megegyezik „az [e] szervezet[ek] tagállamainak területével”.
(
54
)	Az Achmea ügyre vonatkozó indítványában (C‑284/16, EU:C:2017:699, 43. pont) Wathelet főtanácsnok emlékeztetett arra, hogy valamennyi tagállam és az Unió is ratifikálta az Energia Chartát. Megjegyzem azonban, hogy amint azt az alapeljárás felperesei és a beavatkozó felek is jelezték, az Olasz Köztársaság 2014. december 31‑én megindította az Energia Charta felmondására irányuló eljárást, és e felmondás 2016. január 1‑jén hatályba lépett. E tagállamot e Charta tehát már csak a 47. cikkének (3) bekezdése alapján köti, amely úgy rendelkezik, hogy e Charta rendelkezéseit „továbbra is alkalmazni kell azokra a befektetésekre, amelyeket egy Szerződő Fél területén más Szerződő Felek […] befektetői létesítettek attól az időponttól számítva 20 évig, amikor a Szerződő Fél felmondása hatályba lép”, valamint az EUMSZ 216. cikk (2) bekezdése alapján, vagyis mivel e Charta az uniós jogrend szerves részét képezi.
(
55
)	Noha hangsúlyozom, hogy ezt a kérdést a jelen ügyekben nem szükséges eldönteni, megjegyzem, hogy 2018. március 6‑iAchmea ítéletében (C‑284/16, EU:C:2018:158) a Bíróság megállapította, hogy az EUMSZ 267. és EUMSZ 344. cikket úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes a tagállamok között létrejött nemzetközi megállapodásban szereplő olyan rendelkezés, amelynek értelmében e tagállamok egyikének beruházója a másik tagállamban létesített beruházásokra vonatkozó vita esetén ezen utóbbi tagállammal szemben választottbíróság előtt indíthat eljárást, amely bíróság hatáskörét köteles elfogadni. Ezen ítélet fényében számomra úgy tűnik, hogy amennyiben az Energia Charta „A befektető és a Szerződő Fél közötti viták rendezése” című 26. cikke az e viták választottbíróság általi rendezésének lehetőségét írja elő, e rendelkezés nem alkalmazható az Unión belüli jogvitákra. Véleményem szerint – tekintettel a Bíróság által ebben az ítéletben többek között a Szerződésekkel létrehozott jog sajátos jellegének megőrzését és a tagállamok közötti kölcsönös bizalom elvét illetően felidézettekre – még az is lehetséges, hogy e Charta az ilyen jogvitákban teljes egészében alkalmazhatatlan. Egyébiránt úgy tűnik, hogy a tagállamok kormányainak képviselői is erre a következtetésre jutottak „A tagállamok kormányai képviselőinek 2019. január 15‑i nyilatkozata a Bíróság Achmea ítéletének jogkövetkezményeiről és a befektetések Európai Unióban történő védelméről” című dokumentumban (elérhető a Bizottság honlapján, a következő címen: https://ec.europa.eu/info/sites/info/files/business_economy_euro/banking_and_finance/documents/190117‑bilateral‑investment‑treaties_en.pdf), amelynek 5. pontja kimondja, hogy az említett ítéletre tekintettel „a tagállamok […] meg fognak szüntetni minden, köztük létrejött kétoldalú beruházási megállapodást”.
(
56
)	Emlékeztetek arra, hogy az Energia Charta 1. cikke 7. pontja a) alpontjának ii. alpontja szerint „befektető” alatt olyan „természetes személy [értendő], aki az adott Szerződő Fél állampolgára vagy az ott alkalmazandó jognak megfelelően ott rendelkezik lakóhellyel”. A jelen esetben nem vitatott, hogy a kérdést előterjesztő bíróság előtti jogvitákban részes vállalkozások mindegyike esetében olasz vállalkozásról van szó.
(
57
)	Mindenesetre megjegyzem, hogy véleményem szerint továbbá a Kanada és az Amerikai Egyesült Államok által az Energia Charta 10. cikkéhez fűzött nyilatkozatokból egyértelműen kitűnik, hogy amennyiben a szerződő fél valamely állam, a „másik szerződő fél befektetői” kifejezés kizárólag az e szerződő félhez képest külföldi befektetőket jelöli, a nemzeti megfelelőiket nem.
(
58
)	Általánosságban véve számomra úgy tűnik, hogy az Energia Charta 10. cikkének értelmezésével kapcsolatos választottbírósági ítélkezési gyakorlat megszorítóan értelmezte a befektetők jogos bizalmának védelmére vonatkozó kötelezettséget (lásd: Montanaro, F., „Les politiques en matière d’énergie photovoltaïque en Europe, au carrefour entre le droit de l’Union européenne et le Traité sur la Charte de l’énergie”, Revue belge de droit international, 1. kötet, Brüsszel, Bruylant, 2016, 416. o.).
(
59
)	Megjegyzem, hogy a Bizottság kontra Szlovákia ügyre vonatkozó indítványában (C‑264/09, EU:C:2011:150, 63. pont) Jääskinen főtanácsnok lényegében úgy ítélte meg, hogy ami a beruházások biztosítását és védelmét illeti, az uniós jog által biztosított alapvető jogok védelmének általános szintje olyan védelmet nyújt a beruházók számára, amely megfelel a többek között az Energia Charta 10. cikkének (1) bekezdéséből származó normáknak. Mindenesetre hozzáteszem, hogy az Electrabel S. A. kontra Magyarország ügyben (CIRDI, ARB/07/19. sz. ügy, 2012. november 30., 7.77–78. §) a választottbíróság (International Centre for Settlement of Investment Disputes, Washington, D. C.) megállapította, hogy e rendelkezés nem akadályozza, hogy a szerződő felek bizonyos feltételek mellett módosítsák jogszabályi kereteiket („While the investor is promised protection against unfair changes, it is well established that the host State is entitled to maintain a reasonable degree of regulatory flexibility to respond to changing circumstances in the public interest. Consequently, the requirement of fairness must not be understood as the immutability of the legal framework, but as implying that subsequent changes should be made fairly, consistently and predictably, taking into account the circumstances of the investment […]. Fairness and consistency must be assessed against the background of information that the investor knew and should reasonably have known at the time of the investment and of the conduct of the host State” [kiemelés tőlem]). Ugyanez a választottbíróság hangsúlyozta, hogy összeütközés esetén az uniós jog elsőbbséget élvez az Energia Chartával szemben (4.189. §).