ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
18. prosince 2025(*)
„ Řízení o předběžné otázce – Vnitřní trh – Volný pohyb služeb – Volný pohyb zboží – Ochrana nebo podpora kulturní rozmanitosti – Služba doručení knih do domu – Vnitrostátní opatření stanovující minimální cenu za tuto službu – Směrnice 2006/123/ES – Použitelnost – Vztah k článkům 34 a 56 SFEU“
Ve věci C‑366/24,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Conseil d’État (Státní rada, Francie) ze dne 17. května 2024, došlým Soudnímu dvoru dne 21. května 2024, v řízení
Amazon EU Sàrl
proti
Ministre de la Culture,
Ministre de l’Économie, des Finances et de la Souveraineté industrielle et numérique,
SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
ve složení: C. Lycourgos, předseda senátu, O. Spineanu-Matei, S. Rodin, N. Piçarra a N. Fenger (zpravodaj), soudci,
generální advokát: M. Szpunar,
za soudní kancelář: I. Illéssy, rada,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 3. dubna 2025,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–        za Amazon EU Sàrl: A. Komninos, dikigoros, L. Nouari, M. Petite, M. Pezzetta, M. Rivollier, K. Schallenberg, A. Tombiński a Y. Utzschneider, avocats,
–        za francouzskou vládu: B. Dourthe, B. Fodda a M. Guiresse, jako zmocněnci,
–        za belgickou vládu: C. Jacob a L. Van den Broeck, jako zmocněnkyně,
–        za španělskou vládu: A. Torró Molés, jako zmocněnec,
–        za nizozemskou vládu M. K. Bulterman a J. M. Hoogveld, jako zmocněnci,
–        za finskou vládu: H. Leppo a M. Pere, jako zmocněnkyně,
–        za Evropskou komisi: L. Malferrari, M. Mataija, B. Stromsky a J. Szczodrowski, jako zmocněnci,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 3. července 2025,
vydává tento
Rozsudek
1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 34 a 56 SFEU a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/123/ES ze dne 12. prosince 2006 o službách na vnitřním trhu (Úř. věst. 2006, L 376, s. 36).
2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Amazon EU Sàrl na straně jedné a ministre de la Culture (ministryně kultury, Francie) a ministre de l’Économie, des Finances et de la Souveraineté industrielle et numérique (ministr hospodářství, financí a průmyslové a digitální suverenity, Francie) na straně druhé ve věci legality vnitrostátních ustanovení stanovujících minimální cenu, kterou musí maloobchodníci účtovat za službu doručení knih, které nejsou vyzvednuty v maloobchodní prodejně knih.
Právní rámec
Unijní právo
Směrnice 2000/31/ES
3        Článek 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/31/ES ze dne 8. června 2000 o některých právních aspektech služeb informační společnosti, zejména elektronického obchodu, na vnitřním trhu („směrnice o elektronickém obchodu“) (Úř. věst. 2000, L 178, s. 1; Zvl. vyd. 13/25, s. 399), nadepsaný „Cíl a oblast působnosti“, v odstavci 6 stanoví:
„Touto směrnicí nejsou dotčena opatření na úrovni Společenství a na vnitrostátní úrovni, která v souladu s právem Společenství podporují kulturní a jazykovou rozmanitost a zajišťují ochranu pluralismu.“
4        Článek 2 této směrnice stanoví:
„Pro účely této směrnice se rozumí:
[…]
h)      ‚koordinovanou oblastí‘ požadavky stanovené právními řády členských států pro poskytovatele služeb informační společnosti nebo pro služby informační společnosti, bez ohledu na to, zda mají obecnou povahu či zda byly pro ně zvláště určené.
[…]
ii)      koordinovaná oblast nezahrnuje požadavky jako:
–        požadavky na zboží jako takové,
–        požadavky na doručování zboží,
–        požadavky na služby, které nejsou poskytovány elektronickou cestou.“
Směrnice 2006/123
5        V bodech 11 a 40 odůvodnění směrnice 2006/123 se uvádí:
„(11)      Tato směrnice nezasahuje do opatření přijatých členskými státy v souladu s právními předpisy Společenství, kter[á] se týkají ochrany nebo podpory kulturní a jazykové rozmanitosti a plurality sdělovacích prostředků, včetně jejich financování. […]
[…]
(40)      [V p]ojetí ‚naléhavých důvodů obecného zájmu‘, na které odkazují některá ustanovení této směrnice, […] jsou zahrnuty přinejmenším tyto důvody: veřejný pořádek, veřejná bezpečnost a ochrana veřejného zdraví […]; cíle kulturní politiky včetně zabezpečení svobody projevu různých složek, zejména pokud jde o sociální, kulturní, náboženské a filozofické hodnoty společnosti; potřeba zajistit vysokou úroveň vzdělávání, zachování rozmanitosti tisku a podpora národního jazyka; zachování národního historického a uměleckého dědictví […]“
6        Článek 1 této směrnice, nadepsaný „Předmět“, v odstavcích 1 až 6 stanoví:
„1.      Tato směrnice stanoví obecná ustanovení k usnadnění výkonu svobody usazování pro poskytovatele služeb a volného pohybu služeb při zachování vysoké kvality služeb.
2.      Tato směrnice se nezabývá liberalizací služeb obecného hospodářského zájmu vyhrazených pro veřejné nebo soukromé subjekty ani privatizací veřejných subjektů poskytujících služby.
3.      Tato směrnice se nezabývá zrušením monopolů na poskytování služeb ani podporami udělovanými členskými státy, které upravují pravidla Společenství týkající se hospodářské soutěže.
Touto směrnicí není dotčena svoboda členských států stanovit v souladu s právem Společenství, co považují za služby obecného hospodářského zájmu, jakým způsobem by tyto služby měly být organizovány a financovány, v souladu s pravidly pro státní podpory, a jakým zvláštním povinnostem by měly podléhat.
4.      Touto směrnicí nejsou dotčena opatření přijatá v souladu s právem Společenství na úrovni Společenství nebo na úrovni členských států na ochranu nebo podporu kulturní nebo jazykové rozmanitosti nebo plurality sdělovacích prostředků.
5.      Touto směrnicí nejsou dotčeny trestněprávní předpisy členských států. Členské státy však nesmějí omezovat volný pohyb služeb uplatňováním trestněprávních předpisů, které výslovně upravují přístup k činnosti poskytování služeb nebo její výkon nebo se přístupu k této činnosti nebo jejího výkonu konkrétně dotýkají, a obcházet tak pravidla stanovená v této směrnici.
6.      Touto směrnicí není dotčeno pracovní právo, […] kter[é] členské státy používají podle vnitrostátního práva, jež je v souladu s právem Společenství. Touto směrnicí rovněž nejsou dotčeny právní předpisy členských států v oblasti sociálního zabezpečení.“
7        Článek 2 uvedené směrnice, nadepsaný „Oblast působnosti“, stanoví:
„1. Tato směrnice se vztahuje na služby poskytované poskytovateli usazenými v některém členském státě.
2.      Tato směrnice se nevztahuje na tyto činnosti:
[…]
d)      služby v oblasti dopravy, včetně přístavních služeb, spadající do oblasti působnosti hlavy V Smlouvy [o ES];
[…]“
8        Článek 4 téže směrnice, nadepsaný „Definice“, stanoví:
„Pro účely této směrnice se rozumí:
1)      ‚službou‘ jakákoli samostatná výdělečná činnost poskytovaná zpravidla za úplatu ve smyslu článku 50 Smlouvy;
[…]“
9        Kapitola IV směrnice 2006/123, nadepsaná „Volný pohyb služeb“, obsahuje čl. 16 odst. 1 písm. b) této směrnice, který stanoví:
„1.      Členské státy respektují právo poskytovatelů poskytovat služby v jiném členském státě, než je stát, v němž jsou usazeni.
Členský stát, v němž je služba poskytována, zajistí volný přístup k činnosti poskytování služeb a volný výkon této činnosti na svém území.
Členské státy nesmějí podmiňovat přístup k činnosti poskytování služeb nebo její výkon na svém území žádnými požadavky, které nedodržují tyto zásady:
[…]
b)      nezbytnost: požadavky musejí být opodstatněny důvody veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti, ochrany veřejného zdraví nebo ochrany životního prostředí;“.
Francouzské právo
Zákon ze dne 10. srpna 1981
10      Článek 1 čtvrtý pododstavec loi no 81-766, relative au prix du livre (zákon č. 81-766 o cenách knih), ze dne 10. srpna 1981 (JORF ze dne 11. srpna 1981, s. 2198), ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „zákon ze dne 10. srpna 1981“), stanoví:
„Maloobchodníci musí uplatňovat skutečnou prodejní cenu pro veřejnost pohybující se mezi 95 % až 100 % ceny stanovené vydavatelem nebo dovozcem. Je-li kniha odeslána kupujícímu a není vyzvednuta v maloobchodní prodejně knih, je prodejní cenou cena stanovená vydavatelem nebo dovozcem. Služba doručení knih nesmí být v žádném případě, ať přímo nebo nepřímo, nabízena maloobchodníkem zdarma, ledaže by kniha byla vyzvednuta v maloobchodní prodejně knih. Služba musí být fakturována v souladu s minimální výší ceny stanovenou vyhláškou ministrů kultury a hospodářství na návrh Autorité de régulation des communications électroniques, des postes et de la distribution de la presse (Úřad pro regulaci elektronických komunikací, pošt a distribuci tisku, Francie). Tato vyhláška zohlední ceny nabízené poskytovateli poštovních služeb na maloobchodním trhu s knihami a potřebu udržet hustou síť maloobchodníků na území.“
Vyhláška ze dne 4. dubna 2023
11      Článek 1 arrêté relatif au montant minimal de tarification du service de livraison du livre (vyhláška o minimální výši ceny za službu doručení knih), ze dne 4. dubna 2023 (JORF ze dne 7. dubna 2023, text č. 22, dále jen „vyhláška ze dne 4. dubna 2023“) stanoví:
„Minimální výše ceny za službu doručení knih uvedenou v čl. 1 čtvrtém pododstavci zákona ze dne 10. srpna 1981 […] je stanovena takto:
–        3 [eura] s daní za každou objednávku zahrnující jednu nebo více knih, jejichž pořizovací hodnota v nových knihách je nižší než 35 [eur] s daní;
–        více než 0 [eur] s daní za každou objednávku zahrnující jednu nebo více nových knih, jejichž pořizovací hodnota v nových knihách je vyšší nebo rovna 35 [eur] s daní.
Takto stanovená minimální cena se vztahuje na službu doručení objednávky bez ohledu na počet zásilek, které tuto objednávku tvoří.
Službu doručení knih hradí kupující současně s úhradou objednávky.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
12      Společnost Amazon EU, založená podle lucemburského práva, podala u Conseil d‘État (Státní rada, Francie) žalobu na neplatnost vyhlášky ze dne 4. dubna 2023.
13      Na podporu své žaloby společnost Amazon EU uvádí, že velká část knih, které ve Francii prodává, je doručována ze skladů nacházejících se v jiném členském státě, a tvrdí, že uložení povinnosti maloobchodníkům účtovat minimální cenu za službu doručení knih, které nejsou vyzvednuty v maloobchodní prodejně knih, vyhláškou ze dne 4. dubna 2023, je v rozporu především se směrnicí 2000/31 a podpůrně se směrnicí 2006/123, jakož i s volným pohybem zboží.
14      Pokud jde o porušení směrnice 2000/31, společnost Amazon EU tvrdí, že čl. 1 čtvrtý pododstavec zákona ze dne 10. srpna 1981, který tato vyhláška provádí, porušuje tuto směrnici tím, že omezuje volný pohyb služeb informační společnosti pocházejících z jiného členského státu podmínkami, které jsou v rozporu s podmínkami stanovenými v čl. 3 odst. 4 uvedené směrnice. Ministryně kultury tuto argumentaci zpochybňuje.
15      Pokud jde o porušení směrnice 2006/123, společnost Amazon EU tvrdí, že tento čl. 1 čtvrtý pododstavec zákona ze dne 10. srpna 1981 porušuje cíle této směrnice tím, že volný výkon činnosti poskytování služeb podmiňuje požadavkem, který je neslučitelný s podmínkami stanovenými v čl. 16 odst. 1 uvedené směrnice.
16      Ministryně kultury naproti tomu uvádí, že jelikož tato vnitrostátní právní úprava byla přijata v zájmu ochrany redakční rozmanitosti, a tedy i kulturní rozmanitosti, nespadá do působnosti směrnice 2006/123 na základě jejího čl. 1 odst. 4. Podpůrně tato ministryně tvrdí, že kulturní rozmanitost je důvodem pro zavedení uvedené právní úpravy.
17      Zaprvé má předkládající soud za to, že čl. 1 čtvrtý pododstavec zákona ze dne 10. srpna 1981 upravuje výlučně službu doručení knih, takže zavádí požadavek, který s ohledem na čl. 2 písm. h) bod ii) směrnice 2000/31, jak jej vyložil Soudní dvůr v rozsudku ze dne 2. prosince 2010, Ker-Optika (C‑108/09, EU:C:2010:725), nespadá do působnosti této směrnice.
18      Zadruhé si předkládající soud klade otázku, zda čl. 1 odst. 4 směrnice 2006/123 musí být vykládán v tom smyslu, že z působnosti této směrnice vylučuje vnitrostátní opatření, kterým se na území dotyčného členského státu upravuje výkon činnosti poskytování služeb s cílem chránit nebo podporovat kulturní rozmanitost, nebo zda musí být tento čl. 1 odst. 4 ve spojení s čl. 16 odst. 1 písm. b) uvedené směrnice vykládán v tom smyslu, že ochrana nebo podpora kulturní rozmanitosti může odůvodnit výjimku ze zákazu podřídit poskytovatele usazené v jiném členském státě požadavku zavedenému takovou vnitrostátní právní úpravou.
19      Předkládající soud si rovněž klade otázku, zda posouzení vnitrostátní právní úpravy dotčené ve věci v původním řízení z hlediska směrnice 2006/123 vylučuje její posouzení z hlediska primárního práva.
20      V případě, že by posouzení mělo být provedeno z hlediska primárního práva, se předkládající soud zatřetí táže, zda vnitrostátní opatření, kterým se stanoví minimální cena za službu doručení zboží do domu, musí být považováno za opatření týkající se způsobu prodeje tohoto zboží, a tedy být posouzeno s ohledem na volný pohyb zboží zaručený v článku 34 SFEU, nebo zda je třeba toto opatření posoudit s ohledem na volný pohyb služeb zaručený v článku 56 SFEU, a to zejména s přihlédnutím k zásahu do on-line prodeje tohoto zboží nebo k odlišné povaze služby doručení ve srovnání se službou prodeje.
21      Za těchto okolností se Conseil d’État (Státní rada) rozhodla přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru tyto předběžné otázky:
„1)      Musí být ustanovení čl. 1 odst. 4 směrnice [2006/123] vykládána v tom smyslu, že z působnosti této směrnice vylučují vnitrostátní opatření, kterým se na území členského státu upravuje výkon činnosti poskytování služeb s cílem chránit nebo podporovat kulturní rozmanitost, nebo musí být tato ustanovení ve spojení s ustanoveními čl. 16 odst. 1 písm. b) uvedené směrnice vykládána v tom smyslu, že ochrana nebo podpora kulturní rozmanitosti může odůvodnit výjimku ze zákazu podřídit poskytovatele usazené v jiném členském státě požadavku zavedenému takovou vnitrostátní právní úpravou?
2)      Vylučuje posouzení slučitelnosti takové vnitrostátní právní úpravy s cíli sledovanými směrnicí [2006/123] totéž posouzení s ohledem na primární právo […] [U]nie?
3)      V případě, že by bylo třeba posoudit slučitelnost vnitrostátního opatření přijatého za účelem ochrany nebo podpory kulturní rozmanitosti se svobodami zaručenými články 34 a 56 SFEU, musí být vnitrostátní opatření, kterým se stanoví minimální cena za doručení zboží do domu, považováno za opatření týkající se způsobu prodeje tohoto zboží, a tedy být posouzeno pouze s ohledem na volný pohyb zboží, nebo je třeba tuto právní úpravu posoudit pouze s ohledem na volný pohyb služeb, a to zejména s přihlédnutím k zásahu do on-line prodeje tohoto zboží nebo k odlišné povaze služby doručení ve srovnání se službou prodeje zboží?“
K návrhu na znovuotevření ústní části řízení
22      Po přednesení stanoviska generálního advokáta požádala společnost Amazon EU podáním došlým kanceláři Soudního dvora dne 1. srpna 2025, aby bylo v souladu s článkem 83 jednacího řádu Soudního dvora nařízeno znovuotevření ústní části řízení.
23      Na podporu svého návrhu společnost Amazon EU uvádí, že stanovisko generálního advokáta se týká argumentů souvisejících se směrnicí 2000/31 a směrnicí 2006/123, které nebyly mezi účastníky řízení dostatečně projednány. Pokud jde o směrnici 2000/31, společnost Amazon EU kritizuje uvedené stanovisko jednak proto, že nevymezuje skutkové okolnosti, na nichž se zakládá, a jednak proto, že rozsudek ze dne 2. prosince 2010, Ker-Optika (C‑108/09, EU:C:2010:725) nebyl dostatečně analyzován. Co se týče směrnice 2006/123, společnost Amazon EU v několika ohledech zpochybňuje její výklad, jak jej provedl generální advokát ve svém stanovisku.
24      Podle článku 83 jednacího řádu může Soudní dvůr kdykoli po vyslechnutí generálního advokáta nařídit znovuotevření ústní části řízení, zejména má-li za to, že věc není dostatečně objasněna, nebo předložil-li některý z účastníků řízení po ukončení této části řízení novou skutečnost, která může mít rozhodující vliv na rozhodnutí Soudního dvora, anebo má-li být věc rozhodnuta na základě argumentu, který nebyl mezi účastníky řízení nebo zúčastněnými uvedenými v článku 23 statutu Soudního dvora Evropské unie projednán.
25      Podle čl. 252 druhého pododstavce SFEU generální advokát předkládá veřejně, zcela nestranně a nezávisle odůvodněná stanoviska ve věcech, které podle statutu Soudního dvora Evropské unie vyžadují jeho účast. Soudní dvůr není tímto stanoviskem ani důvody, na základě kterých k němu generální advokát dospěl, vázán (rozsudky ze dne 11. listopadu 2010, Hogan Lovells International, C‑229/09, EU:C:2010:673, bod 26, a ze dne 4. září 2025, Nissan Iberia, C‑21/24, EU:C:2025:659, bod 30).
26      Statut Soudního dvora Evropské unie ani jednací řád nedávají účastníkům řízení nebo zúčastněným uvedeným v článku 23 tohoto statutu možnost podat vyjádření v reakci na stanovisko přednesené generálním advokátem. Nesouhlas účastníka řízení nebo zúčastněného se stanoviskem generálního advokáta tedy nemůže sám o sobě představovat důvod ke znovuotevření ústní části řízení, a to bez ohledu na otázky, kterými se generální advokát ve stanovisku zabýval (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 4. února 2000, Emesa Sugar, C‑17/98, EU:C:2000:69, body 17 a 18, a rozsudek ze dne 4. září 2025, Nissan Iberia, C‑21/24, EU:C:2025:659, bod 31).
27      V projednávaném případě na rozdíl od toho, co tvrdí společnost Amazon EU, mohla ona i zúčastnění, kteří se tohoto řízení účastnili, uvést v průběhu jeho písemné i ústní části právní okolnosti týkající se směrnice 2000/31 a směrnice 2006/123, které jsou podle jejich názoru relevantní k tomu, aby Soudní dvůr mohl odpovědět na otázky položené předkládajícím soudem. Žádná ze skutečností, které společnost Amazon EU uplatňuje na podporu svého návrhu na znovuotevření ústní části řízení, tedy nemůže odůvodnit toto znovuotevření v souladu s článkem 83 jednacího řádu.
28      Za těchto podmínek má Soudní dvůr po vyslechnutí generálního advokáta za to, že není důvodné nařídit znovuotevření ústní části řízení.
K předběžným otázkám
K první otázce
29      Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 1 odst. 4 směrnice 2006/123 musí být vykládán v tom smyslu, že z působnosti této směrnice vylučuje opatření přijaté členským státem, kterým se za účelem ochrany nebo podpory kulturní rozmanitosti stanoví minimální cena za doručení knih na území tohoto členského státu, které si kupující nevyzvedne v maloobchodní prodejně knih.
30      Článek 2 směrnice 2006/123, nadepsaný „Oblast působnosti“, v odstavci 1 stanoví, že se tato směrnice vztahuje na služby poskytované poskytovateli usazenými v některém členském státě. Pojem „služba“ zahrnuje v souladu s čl. 4 bodem 1 uvedené směrnice jakoukoli samostatnou výdělečnou činnost poskytovanou zpravidla za úplatu ve smyslu článku 50 ES, nyní článku 57 SFEU.
31      Soudní dvůr upřesnil, že pro účely použití směrnice 2006/123 je činnost maloobchodního prodeje výrobků „službou“ (rozsudek ze dne 30. ledna 2018, X a Visser, C‑360/15 a C‑31/16, EU:C:2018:44, bod 97).
32      V projednávaném případě se vnitrostátní opatření dotčené ve věci v původním řízení týká činnosti maloobchodního prodeje knih, takže směrnice 2006/123 je v zásadě na věc v původním řízení použitelná. Hlavním cílem služby sledované tímto vnitrostátním opatřením není přemístění tohoto zboží, takže na rozdíl od toho, co tvrdí francouzská vláda, taková služba není službou v oblasti dopravy, která nespadá do působnosti směrnice 2006/123 na základě jejího čl. 2 odst. 2 písm. d) (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. ledna 2023, CNAE a další, C‑292/21, EU:C:2023:32, body 34 a 35).
33      Článek 1 této směrnice, nadepsaný „Předmět“, v odstavci 4 stanoví, že uvedenou směrnicí „nejsou dotčena“ opatření přijatá v souladu s právem Unie na úrovni členských států na ochranu nebo podporu kulturní nebo jazykové rozmanitosti nebo plurality sdělovacích prostředků.
34      Aby bylo možné zjistit, zda toto ustanovení vymezuje oblast působnosti směrnice 2006/123, je třeba určit rozsah výrazu „nejsou dotčena“ ve smyslu uvedeného ustanovení v souladu s jeho obvyklým smyslem v běžném jazyce, s přihlédnutím ke kontextu, ve kterém je tento výraz použit, a cílům, které tato směrnice sleduje. Historie vzniku čl. 1 odst. 4 uvedené směrnice může rovněž poskytnout informace relevantní pro jeho výklad [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. září 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Povaha práva pobytu na základě článku 20 SFEU), C‑624/20, EU:C:2022:639, bod 28].
35      Výraz „nejsou dotčena“ v obvyklém smyslu naznačuje, že unijní normotvůrce zamýšlel vyloučit, aby směrnice 2006/123 měla dopad na opatření přijatá členskými státy na ochranu nebo podporu kulturní a jazykové rozmanitosti a plurality sdělovacích prostředků. Bod 11 odůvodnění této směrnice, který uvádí, že uvedená směrnice do takových opatření „nezasahuje“, tento výklad podporuje.
36      Jak mimoto uvedl generální advokát v bodě 57 svého stanoviska, i když je pravda, že ve francouzské verzi se v čl. 1 odst. 3, 4 a 6 směrnice 2006/123 podle všeho rozlišuje mezi případy, kdy se tato směrnice nevztahuje na určité oblasti, a případy, kdy uvedenou směrnicí nejsou dotčena určitá opatření přijatá na vnitrostátní úrovni, je nutno konstatovat, že takové rozlišení se v jiných jazykových verzích tohoto článku 1, jako je verze v dánském, německé, řeckém, anglickém, italském, polském a rumunském jazyce, neobjevuje. Všechny úřední jazyky Evropské unie jsou přitom jazyky, ve kterých jsou sepsána závazná znění aktů, takže všem jazykovým verzím aktů Unie musí být v zásadě přiznána stejná hodnota [rozsudek ze dne 25. června 2020, A a další (Větrné elektrárny v Aalter a Nevele), C‑24/19, EU:C:2020:503, bod 39].
37      V souvislosti s kontextem, do kterého spadá čl. 1 odst. 4 směrnice 2006/123, je rovněž třeba poznamenat, že Soudní dvůr již rozhodl, že odstavce 2, 3 a 6 tohoto článku 1 obsahují ustanovení, která vymezují oblast působnosti této směrnice (v tomto ohledu viz rozsudky ze dne 13. listopadu 2018, Čepelnik, C‑33/17, EU:C:2018:896, bod 36, jakož i ze dne 10. července 2025, INTERZERO a další, C‑254/23, EU:C:2025:569, body 90 a 91).
38      Na rozdíl od toho, co tvrdí společnost Amazon EU, nizozemská vláda a Evropská komise, tudíž z pouhé okolnosti, že je tento odstavec 4 obsažen v článku 1 uvedené směrnice, který je nadepsán „Předmět“, a nikoli v jejím článku 2, který je nadepsán „Oblast působnosti“, nelze vyvodit, že se netýká použitelnosti téže směrnice.
39      Kromě toho je třeba poznamenat, že v rozsudku ze dne 7. září 2022, Cilevičs a další (C‑391/20, EU:C:2022:638) týkajícím se vnitrostátní právní úpravy, která vysokým školám ukládala povinnost poskytovat výuku za úplatu výlučně v úředním jazyce dotyčného členského státu, Soudní dvůr zkoumal věc, v níž byl vydán tento rozsudek, pouze z hlediska svobody usazování zakotvené v článku 49 SFEU, i když poskytování vzdělávání za úplatu představuje „výdělečnou činnost“ ve smyslu čl. 4 bodu 1 směrnice 2006/123 [rozsudek ze dne 6. října 2020, Komise v. Maďarsko (Vysokoškolské vzdělávání), C‑66/18, EU:C:2020:792, bod 195].
40      Z rozsudku ze dne 7. září 2022, Cilevičs a další (C‑391/20, EU:C:2022:638), implicitně vyplývá, že Soudní dvůr měl za to, že taková právní úprava může spadat pod čl. 1 odst. 4 této směrnice, a tudíž být z působnosti uvedené směrnice vyloučena, přičemž posouzení její slučitelnosti s právem Unie musí být provedeno pouze z hlediska primárního práva.
41      Pokud jde o záměr unijního normotvůrce, ze zprávy Evropského parlamentu o návrhu směrnice Evropského parlamentu a Rady o službách na vnitřním trhu [A6-0409/2005] vyplývá, že cílem vložení nynějšího bodu 11 odůvodnění směrnice 2006/123, který se týká stávajícího čl. 1 odst. 4 této směrnice, bylo „upřesnit oblast působnosti [uvedené směrnice]“.
42      Ze všech těchto úvah vyplývá, že unijní normotvůrce považoval v zájmu zajištění cíle ochrany nebo podpory kulturní nebo jazykové rozmanitosti za vhodné, aby opatření sledující tento cíl nespadala do působnosti směrnice 2006/123, avšak je třeba upřesnit, že tato volba podle samotného znění čl. 1 odst. 4 této směrnice nezbavuje povinnosti ověřit soulad těchto opatření s právem Unie, zejména s články 34 a 56 SFEU, jichž se týká třetí otázka položená předkládajícím soudem.
43      S ohledem na vyjádření předložená společností Amazon EU a Komisí ohledně použitelnosti směrnice 2000/31 je třeba mimoto dodat, že čl. 1 odst. 6 této směrnice má stejný právní rozsah jako čl. 1 odst. 4 směrnice 2006/123, který má v podstatě totožné znění. Tedy není nutné zkoumat, zda vnitrostátní opatření dotčené ve věci v původním řízení spadá pod čl. 2 písm. h) bod ii) druhou odrážku směrnice 2000/31 nebo do „koordinované oblasti“ stanovené touto směrnicí, stačí uvést, že se tato směrnice v žádném případě nevztahuje na vnitrostátní opatření na ochranu kulturní nebo jazykové rozmanitosti, jak bylo uvedeno v předchozím bodě v případě směrnice 2006/123.
44      Pokud lze tudíž vnitrostátní opatření dotčené ve věci v původním řízení považovat za opatření na ochranu kulturní rozmanitosti, jak se domnívá předkládající soud, nemůže být slučitelnost tohoto opatření s právem Unie posuzována z hlediska žádné z těchto dvou směrnic.
45      S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na první otázku odpovědět tak, že čl. 1 odst. 4 směrnice 2006/123 musí být vykládán v tom smyslu, že z působnosti této směrnice vylučuje opatření přijaté členským státem, kterým se za účelem ochrany nebo podpory kulturní rozmanitosti stanoví minimální cena za doručení knih na území tohoto členského státu, které si kupující nevyzvedne v maloobchodní prodejně knih.
K druhé otázce
46      Vzhledem k odpovědi na první otázku není třeba na druhou otázku odpovídat.
K třetí otázce
47      Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda musí být články 34 a 56 SFEU vykládány v tom smyslu, že opatření přijaté členským státem, kterým se stanoví minimální cena za doručení knih na území tohoto členského státu, které si kupující nevyzvedne v maloobchodní prodejně knih, má být posouzeno pouze s ohledem na volný pohyb zboží zaručený v článku 34 SFEU, nebo má být posouzeno pouze s ohledem na volný pohyb služeb zaručený v článku 56 SFEU, a že v prvním z těchto případů musí být považováno za opatření týkající se „způsobu prodeje“ ve smyslu rozsudku ze dne 24. listopadu 1993, Keck a Mithouard (C‑267/91 a C‑268/91, EU:C:1993:905).
48      Zaprvé za účelem zjištění, jaká základní svoboda dopadá na spor v původním řízení, je třeba zohlednit předmět vnitrostátního opatření dotčeného ve věci v původním řízení (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 14. října 2004, Omega, C‑36/02, EU:C:2004:614, body 24 a 25, jakož i ze dne 19. prosince 2024, Halmer Rechtsanwaltsgesellschaft, C‑295/23, EU:C:2024:1037, bod 50).
49      Pokud je totiž vnitrostátním opatřením dotčen jak volný pohyb služeb, tak volný pohyb zboží, je třeba je zkoumat v zásadě jen s ohledem na jednu z těchto dvou základních svobod, jestliže se ukáže, že za daných okolností případu je jedna z těchto svobod oproti druhé zcela druhořadá a může k ní být přiřazena (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 24. března 1994, Schindler, C‑275/92, EU:C:1994:119, bod 22, jakož i ze dne 11. února 2021, Katoen Natie Bulk Terminals a General Services Antwerp, C‑407/19 a C‑471/19, EU:C:2021:107, bod 84).
50      V projednávaném případě vnitrostátní opatření dotčené ve věci v původním řízení tím, že stanoví minimální cenu za doručení knih – které nejsou vyzvednuty v maloobchodní prodejně knih – kterou maloobchodníci s knihami musí účtovat kupujícím, neupravuje ani smlouvy uzavřené mezi těmito maloobchodníky a poskytovateli doručovací služby, ani ceny nebo podmínky, které musí tito poskytovatelé dodržovat.
51      Naproti tomu, jak v podstatě uvedl generální advokát v bodech 76 a 77 svého stanoviska, toto opatření má v konečném důsledku dopad na celkovou cenu, kterou kupující za pořízení knihy zaplatí. Tato celková cena se totiž v důsledku uvedeného opatření zvyšuje, není-li kniha v maloobchodní prodejně knih vyzvednuta, zatímco maloobchodníci mají pouze velmi omezený prostor pro uvážení při stanovování ceny této knihy jako takové.
52      Vzhledem k tomu, že se vnitrostátní opatření dotčené ve věci v původním řízení týká zejména maloobchodníků s knihami, neboť má dopad na celkovou prodejní cenu knihy, tj. zboží, musí být posouzeno výlučně s ohledem na volný pohyb zboží.
53      Zadruhé pokud se předkládající soud snaží zjistit, zda se vnitrostátní opatření dotčené ve věci v původním řízení týká „způsobu prodeje“ ve smyslu rozsudku ze dne 24. listopadu 1993, Keck a Mithouard (C‑267/91 a C‑268/91, EU:C:1993:905), je třeba připomenout, že volný pohyb zboží je základní zásadou zakotvenou Smlouvou o FEU, jež je vyjádřena v zákazu množstevních omezení dovozu mezi členskými státy, jakož i všech opatření s rovnocenným účinkem, který je stanoven v článku 34 SFEU (rozsudek ze dne 18. června 2019, Rakousko v. Německo, C‑591/17, EU:C:2019:504, bod 119).
54      Podle ustálené judikatury se zákaz opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením dovozu uvedený v článku 34 SFEU vztahuje na každé opatření členských států, které by mohlo, ať přímo nebo nepřímo, skutečně nebo potenciálně, narušit obchod uvnitř Unie (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 11. července 1974, Dassonville, 8/74, EU:C:1974:82, bod 5, a ze dne 10. července 2025, Purefun Group, C‑365/24, EU:C:2025:558, bod 40).
55      Z bodů 16 a 17 rozsudku ze dne 24. listopadu 1993, Keck a Mithouard (C‑267/91 a C‑268/91, EU:C:1993:905) vyplývá, že použití vnitrostátních právních předpisů, které omezují či zakazují některé „způsoby prodeje“, na výrobky pocházející z jiných členských států, nemůže narušovat přímo nebo nepřímo, skutečně nebo potenciálně obchod mezi členskými státy, za předpokladu, že jsou tyto právní předpisy použitelné na všechny dotčené subjekty provozující svou činnost na vnitrostátním území, a pokud postihují stejným způsobem, právně i fakticky, uvádění tuzemských i zahraničních výrobků pocházejících z jiných členských států na trh. Jsou-li totiž tyto podmínky splněny, použití právní úpravy tohoto druhu na prodej výrobků pocházejících z jiného členského státu a odpovídajících pravidlům stanoveným tímto členským státem není způsobilé zabránit jejich přístupu na trh nebo jej ztížit více, než tomu je u tuzemských výrobků.
56      Z judikatury mimoto vyplývá, že opatření, i když jeho účelem ani důsledkem není méně příznivé zacházení s výrobky pocházejícími z jiných členských států, spadá pod pojem „opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením“ ve smyslu článku 34 SFEU i tehdy, pokud brání přístupu zboží pocházejícího z jiných členských států na trh některého členského státu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. února 2009, Komise v. Itálie, C‑110/05, EU:C:2009:66, bod 37).
57      Z této judikatury vyplývá, že pojem „způsoby prodeje“ zahrnuje pouze vnitrostátní ustanovení, která se týkají způsobu, jakým mohou být výrobky prodávány, takže na pravidla, která se týkají způsobu, jakým může být zboží doručováno kupujícím, se tento pojem nevztahuje (obdobně viz rozsudek ze dne 18. června 2019, Rakousko v. Německo, C‑591/17, EU:C:2019:504, body 128 a 129).
58      Dále i když se vnitrostátní opatření stanovící minimální cenu za doručení knih, které nejsou vyzvednuty v maloobchodní prodejně knih, vztahuje na všechny maloobchodníky s knihami, dopadá zejména na prodej na dálku, jelikož s sebou nese zvýšení celkové ceny, kterou kupující zaplatí za pořízení knihy mimo tyto prodejny. Stanovení této minimální ceny zavedené právní úpravou určitého členského státu může mít větší dopad na hospodářské subjekty z jiných členských států, které mají méně možností předávat knihy objednané na dálku v uvedených prodejnách, než na hospodářské subjekty z prvního členského státu. Stanovení této minimální ceny je tedy způsobilé ve vyšší míře bránit přístupu knih pocházejících z jiných členských států na trh, a představuje proto opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení ve smyslu článku 34 SFEU (obdobně viz rozsudek ze dne 19. října 2016, Deutsche Parkinson Vereinigung, C‑148/15, EU:C:2016:776, bod 23).
59      Je tedy třeba mít za to, že pojem „způsob prodeje“ ve smyslu rozsudku ze dne 24. listopadu 1993, Keck a Mithouard (C‑267/91 a C‑268/91, EU:C:1993:905), se nevztahuje na vnitrostátní opatření, jako je opatření dotčené ve věci v původním řízení.
60      S ohledem na výše uvedené je třeba na třetí otázku odpovědět tak, že články 34 a 56 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že opatření přijaté členským státem, kterým se stanoví minimální cena za doručení knih na území tohoto členského státu, které si kupující nevyzvedne v maloobchodní prodejně knih, má být posouzeno pouze s ohledem na volný pohyb zboží zaručený v článku 34 SFEU a nelze je považovat za opatření týkající se „způsobu prodeje“ ve smyslu rozsudku ze dne 24. listopadu 1993, Keck a Mithouard (C‑267/91 a C‑268/91, EU:C:1993:905).
K nákladům řízení
61      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
1)      Článek 1 odst. 4 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/123/ES ze dne 12. prosince 2006 o službách na vnitřním trhu
musí být vykládán v tom smyslu, že
z působnosti této směrnice vylučuje opatření přijaté členským státem, kterým se za účelem ochrany nebo podpory kulturní rozmanitosti stanoví minimální cena za doručení knih na území tohoto členského státu, které si kupující nevyzvedne v maloobchodní prodejně knih.
2)      Články 34 a 56 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že opatření přijaté členským státem, kterým se stanoví minimální cena za doručení knih na území tohoto členského státu, které si kupující nevyzvedne v maloobchodní prodejně knih, má být posouzeno pouze s ohledem na volný pohyb zboží zaručený v článku 34 SFEU a nelze je považovat za opatření týkající se „způsobu prodeje“ ve smyslu rozsudku ze dne 24. listopadu 1993, Keck a Mithouard (C‑267/91 a C‑268/91, EU:C:1993:905).
Podpisy
*      Jednací jazyk: francouzština.