62002CC0377_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. A jelen ügyben a belga Raad van State azt kéri a Bíróságtól, hogy újból határozzon a banánimportról szóló közösségi szabályozás és azon kötelezettségek összeegyeztethetőségéről, amelyek a Közösségre a Kereskedelmi Világszervezetben (a továbbiakban: WTO) való tagságából hárulnak. A jelen ügy különlegessége abban áll, hogy a szóban forgó közösségi szabályozást, amelyet az után vezettek be, hogy a WTO Vitarendezési Testülete (a továbbiakban: DSB, a testület angol nevének, Dispute Settlement Body, rövidítése alapján) az előző rendszernek a WTO szabályaival való összeegyeztethetetlenségének vizsgálata után maga a DSB is összeegyeztethetetlennek nyilvánította.
I – Jogi háttér
A – Nemzetközi egyezmények
2. A jelen ügyben első helyen vizsgálandó jogi eszköz az Általános Kereskedelmi és Vámtarifa Egyezmény (a továbbiakban: GATT). Ez a WTO‑t létrehozó egyezmény 1A melléklete, amely a Közösség nevében, a hatáskörét érintő rész vonatkozásában az 1994. december 22‑i 94/800/EK tanácsi rendelettel(2) került jóváhagyásra.
3. A GATT I. cikkének (1) bekezdése állapítja meg az ún. legnagyobb kedvezményes elbánást. A rendelkezés előírja, hogy „a behozatalt és kivitelt terhelő vagy ezekkel összefüggő bármilyen vám és illeték, úgyszintén a behozatallal és kivitellel összefüggő fizetések nemzetközi átutalásával kapcsolatban [kivetett bármilyen vámok és illetékek kivetésének módszere] […] tekintetében minden előnyt, kedvezményt, előjogot vagy mentességet, amelyet bármelyik szerződő fél megad a valamely más országból származó vagy valamely más országba irányuló termékekre, azonnal és feltétel nélkül meg kell adni valamennyi többi szerződő fél területéről származó vagy oda irányuló hasonló termékekre”(3) .
4. A GATT‑nak a mennyiségi korlátozások diszkriminációmentes alkalmazásáról szóló XIII. cikke úgy rendelkezik, hogy:
„1. Tilalmat vagy korlátozást csak úgy alkalmazhat valamelyik szerződő fél egy másik szerződő fél területéről származó termék behozatalára […], ha minden harmadik ország hasonló termékének behozatalára […] hasonló tilalmat vagy korlátozást alkalmaz.
2. A szerződő felek, amikor importkorlátozásokat alkalmaznak bármely termékre, e termék kereskedelmének olyan elosztására törekednek, amely a lehető legjobban megközelíti azt a részesedést, amelyre a különböző szerződő felek akkor számíthatnának, ha a korlátozás nem állna fenn, és e célból az alábbi rendelkezéseket tartják szem előtt:
a) Minden olyan esetben, amikor keresztülvihető, meg kell állapítani az engedélyezett import teljes mennyiségét képviselő kontingenseket (akár felosztják őket a szállító országok között, akár nem) […];
b) Olyan esetekben, amikor kontingensek megállapítása nem valósítható meg, a korlátozások importengedélyek segítségével, kontingens nélkül alkalmazhatók;
c) A szerződő felek nem szabják meg, hogy az importengedélyeket az adott terméknek valamely meghatározott országból vagy forrásból történő importjára használják fel, kivéve ha ez a jelen pont d) alpontja szerint elosztott kontingensek alkalmazása céljából történik;
d) Olyan esetekben, amikor a szállító országok között valamely kontingenst felosztanak, a korlátozásokat alkalmazó szerződő fél törekedhet arra, hogy megegyezzék a kontingens felosztása tekintetében valamennyi más, a szóban forgó termék szállításában jelentősen érdekelt szerződő féllel. Olyan esetekben, amikor ez a módszer gyakorlatilag nem alkalmazható, az érdekelt szerződő fél a termék szállításában jelentősen érdekelt szerződő feleknek a részesedést aszerint juttatja, hogy milyen arányban szállítottak ezen szerződő felek egy korábbi összehasonlítási időszakban a termék importjának teljes mennyiségéből vagy értékéből, figyelembe véve minden olyan speciális tényezőt, amely kihatással lehetett vagy lehet a termék kereskedelmére. [...].
5. A jelen Cikkely rendelkezései vonatkoznak a valamely szerződő fél által bevezetett vagy fenntartott bármilyen vámtarifa‑kontingensre [...].”(4)
5. A GATT‑on kívül a jelen ügy tekintetében emlékeztetni kell az 1993. április 23‑án Koppenhágában elfogadott és a Közösség nevében az 1998. április 7‑i 98/278/EK tanácsi határozattal(5) jóváhagyott, az Európai Gazdasági Közösség és a Cartagenai Megállapodás és tagállamai(6) közötti együttműködési keretmegállapodásra (a továbbiakban: keretmegállapodás) is.
6. A jelen ügy szempontjából releváns rendelkezést a keretmegállapodás 4. cikke mondja ki:
„A szerződő felek kereskedelmi kapcsolataikban egymást a legnagyobb kedvezményes elbánásban részesítik, összhangban az Általános Vám- és Kereskedelmi Egyezmény (GATT) rendelkezéseivel.
A két fél ismételten kinyilvánítja arra vonatkozó akaratát, hogy egymás közötti kereskedelmi forgalmukat ezen Egyezménnyel összhangban bonyolítják.”
7. A későbbiekben látni fogjuk, hogy a jelen ügy szempontjából jelentősége van a Dispute Settlement Understandingnek is (a továbbiakban: Egyetértés)(7), de erről majd az alábbiakban beszélünk (l. 46. és következő pontok).
B – A közösségi szabályozás
8. A közösségi szabályozásra térve elsősorban arra emlékeztetek, hogy a banánpiac közös szervezéséről szóló, 1993. február 13‑i 404/93/EGK tanácsi rendelettel(8) (a továbbiakban: a 404/93 rendelet) a banánágazatban a korábbi, különböző nemzeti kereskedelmi rendelkezések helyébe a harmadik országokkal folytatott kereskedelem közös rendelkezéseit léptette). Egyes harmadik államok panasza alapján e közös behozatali rendszer a WTO keretében vitarendezési eljárás tárgyát képezte. 1997. szeptember 25‑i határozatával a DSB elfogadta a WTO fellebbviteli szervének egyik jelentését, amely tanúsítja a rendszernek a GATT I. cikke (1) bekezdésével és XIII. cikkével való összeegyeztethetetlenségét.(9)
9. E határozatot követően a Tanács az 1998. július 20‑i 1637/98 rendelettel(10) (a továbbiakban: az 1637/98 rendelet) módosította a 404/93 rendeletet. A 2. cikk értelmében az új rendszert (a továbbiakban: a módosított 404/93 rendelet) 1999. január 1‑jétől kellett alkalmazni.
10. A módosított 404/93 rendelet fenntartja a különbségtételt az importra szánt banánkategóriák között. Elsősorban 16. cikkének (2) bekezdése írja elő, hogy:
„E cím [„Harmadik országokkal való kereskedelem”] alkalmazásában:
1) a hagyományos behozatal AKCS‑államokból a következő mellékletben(11) megnevezett AKCS‑államokból származó banán[nak] a Közösségbe történő behozatalát jelenti, amely évente legfeljebb 857 700 tonna (tiszta tömeg) lehet; e terméket hagyományos AKCS‑banánnak nevezzük;
2) a »nem hagyományos behozatal AKCS‑államokból« az 1‑es pont alá nem tartozó, de az AKCS‑államokból származó banán behozatalát jelenti a Közösségbe; e termékeket nem hagyományos AKCS‑banánnak nevezzük;
3) az AKCS‑en kívüli harmadik országokból történő behozatal az AKCS‑államok közé nem tartozó harmadik országból származó banán behozatalát jelenti a Közösségbe; e termékeket harmadik országbeli banánnak nevezzük.”
11. A 17. cikk értelmében „Minden, a Közösségbe behozott banán esetén behozatali engedélyt kell benyújtani, amelyet a tagállamok állítanak ki bármely érdekelt fél részére […] a 18. és 19. cikk végrehajtása érdekében elfogadott külön rendelkezések sérelme nélkül.”
12. A 18. cikk (1)–(3) bekezdése előírja, hogy minden évben 2,2 millió tonna (tiszta tömeg) vámkontingenst kell megnyitni a harmadik országok és a nem hagyományos AKCS‑banán behozatalára, amelyhez hozzáadódik egy 353 000 tonnás (tiszta tömeg) kiegészítő vámkontingens. Az e vámkontingensek keretében a harmadik országból behozott banán után 75 ECU/tonna vámot kell fizetni, míg a nem hagyományos AKCS‑országok banán behozatala vámmentes. Nem kell vámot fizetni a hagyományos AKCS‑banán behozatala esetén sem.
13. Ugyanezen cikk (4) bekezdése hozzáteszi, hogy amennyiben nincs reális lehetőség a banánellátásban jelentősen érdekelt valamennyi, WTO‑val szerződött féllel [a helyes fordítás: a WTO Szerződő Feleivel] való megállapodásra, a Bizottság feloszthatja a hivatkozott vámkontingenseket és a hagyományos AKCS‑mennyiséget az ellátásban nagymértékben érdekelt államok között.
14. A 19. cikk előírja, hogy „a behozatalt „a szokásos kereskedelmi forgalmon (»hagyományos vagy új gazdasági szereplők«) alapuló módszerrel összhangban kell kezelni”.
15. Minthogy a módosított 404/93 rendelet 20. cikke értemében megbízást kapott a harmadik államokkal folytatott kereskedelem új rendelkezéseinek végrehajtására, a Bizottság megalkotta a 404/93/EGK tanácsi rendeletnek a Közösségbe irányuló banánbehozatal szabályainak tekintetében történő alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1998. október 28‑i 2362/98/EK rendeletét (a továbbiakban: a 2362/98 rendelet).(12)
16. A módosított 404/93 rendelet 19. cikkének megfelelően a
2362/98 rendelet „hagyományos gazdasági szereplők” és „új gazdasági szereplők” szerint különbözteti meg az importőröket, többek között annak alapján, hogy valamely referencia‑időszakban a Közösségbe behozott banán mennyisége elér‑e, vagy sem egy minimális mennyiséget.
17. Elsősorban a 4. cikk rendelkezik úgy, hogy „minden hagyományos piaci szereplő egyedi referenciamennyiséget kap a referencia‑időszakban ténylegesen behozott banánmennyiség alapján az I. mellékletben felsorolt összes származási helyre vonatkozólag” és „az 1999‑ben megvalósuló, a vámkontingensek keretében behozott és a hagyományos AKCS‑banán behozatala vonatkozásában, a referencia‑időszakot az 1994., 1995. és 1996. év alkotja”.
18. Az ötödik cikk értelmében „az egyedi referenciamennyiség megállapítása céljából minden [hagyományos] piaci szereplő július 1‑je előtt közli az illetékes hatósággal az I. mellékletben felsorolt összes származási helyről származó azon teljes banánmennyiségeket, amelyet a referencia‑időszak alatt minden egyes évben behozott”, meghatározott igazolásokat csatolva.
19. A behozatali engedélyek kiállításának módozatai vonatkozásában, az említett rendelet 17. cikke előírja, hogy:
„Amennyiben egy negyedévre, és az I. mellékletben felsorolt egy vagy több származási helyre nézve az engedély iránti kérelmekben foglalt mennyiségek jelentősen meghaladják a 14. cikk alkalmazásával adott esetben rögzített jelzőmennyiséget, vagy meghaladják a rendelkezésre álló mennyiségeket, bizonyos százalékos csökkentés kerül megállapításra”.[nem hivatalos fordítás]
20. Ugyanezen rendelet 18. cikkének rendelkezése szerint „amennyiben a 17. cikk alkalmazásával egy vagy több adott származási hely vonatkozásában bizonyos százalékos csökkentés kerül megállapításra, az említett származási helyre vagy helyekre vonatkozó behozatali engedély iránti kérelmet benyújtó piaci szereplő jogosult […] a kérelmezett, de oda nem ítélt mennyiséggel azonos vagy kisebb mennyiség keretén belül […] egy vagy több új engedély iránti kérelmet benyújtani azon származási helyekre nézve, amelyek vonatkozásában a Bizottság rendelkezésre álló mennyiségeket tett közzé. Ugyanezen cikk (2) bekezdése értelmében „a Bizottság haladéktalanul meghatározza azokat a mennyiségeket, amelyekre – az érintett származási hely vagy helyek vonatkozásában – engedélyek állíthatók ki”.
21. A 29. cikk kimondja, hogy „amennyiben az I. mellékletben felsorolt egy vagy több származási hely vonatkozásában a behozatali engedélyek iránti kérelmek tárgyát képező mennyiségek 1999 első negyedévére meghaladják az említett mellékletben foglalt mennyiségek 26%‑át, a Bizottság megállapítja az érintett származási helyre vagy helyekre vonatkozó bármely kérelemre alkalmazandó százalékos csökkentést”.
22. Az említett 29. cikk végrehajtásaként, a vámkontingensek keretében behozott banánra és a hagyományos AKCS‑banánra vonatkozó, 1999 első negyedévére érvényes behozatali engedélyek kiállításáról és új kérelmek leadásáról szóló, 1998. december 23‑i 2806/98/EK bizottsági rendelet(13) (a továbbiakban: a 2806/98 rendelet) 1. cikke állapítja meg a csökkentési együtthatókat a Kolumbiából, Costa Ricából és Ecuadorból származó banánra vonatkozó kérelmek vonatkozásában.
23. A 2806/98 rendelet – a 2362/98 rendelet 18. cikkének (2) bekezdése szerint – meghatározta azokat a mennyiségeket is, amelyekre nézve engedély iránti kérelmeket lehetett még beadni 1999 első negyedévében. Ezek az új kérelmek a vámkontingensek keretében behozott banánra és a hagyományos AKCS‑banánra vonatkozó, 1999 első negyedévére (második időszak) érvényes behozatali engedélyek kiállításáról szóló, 1999. január 15‑i 102/1999/EK bizottsági rendelet(14) (a továbbiakban: a 102/1999/EK rendelet) tárgyát képezték, amely a származási helyre nézve állapít meg csökkentési együtthatókat.
24. A vámkontingensek keretében behozott banánra és a hagyományos AKCS‑banánra vonatkozó, 1999 második negyedévére érvényes behozatali engedélyek kiállításáról és új kérelmek leadásáról szóló, 1999. március 19‑i 608/1999/EK bizottsági rendelet(15) (a továbbiakban a 608/1999 rendelet) az 1999 második negyedévére vonatkozó kérelmekre vonatkozik, amely rendelet a származási helyre nézve állapít meg meghatározott csökkentési együtthatókat.
25. A módosításokkal elégedetlen Ecuador újból a WTO‑hoz fordult, amely saját vitarendezési rendszerének keretében ad hoc
bizottságot hozott létre a kérdés megvizsgálására.
26. A vizsgálóbizottság megállapította, hogy az 1637/98 rendeletből következő új rendszer nem szüntette meg az 1994. évi GATT I. cikke (1) bekezdésének és XIII. cikkének sérelmét(16) . A DSB az említett jelentést 1999. május 6‑án fogadta el. Ezt követően a közösségi rendszer újabb módosítások tárgyát képezte, amelyeket a banánpiac közös szervezéséről szóló, 404/93/EGK tanácsi rendeletet módosító 2001. január 29‑i 216/2001/EK tanácsi rendelet(17) vezetett be. Megjegyzem, hogy e rendelet időbeli hatálya miatt a jelen ügyben nem releváns.
II – Tényállás és eljárás
27.
A Léon Van Parys NV (a továbbiakban: Van Parys) Belgiumban letelepedett vállalkozás 20 éve importál Ecuadorból származó banánt az Európai Közösségbe.
28. 1998. december 14‑én a Van Parys az illetékes hatósághoz, a Belgisch Interventie- en Restitutiebureau-hoz (a továbbiakban: BIRB) fordult 26 685 935 kg Ecuadorból származó banán 1999 első negyedévében történő behozatalára vonatkozó engedély iránti kérelemmel. A BIRB megadta az engedélyeket a kérelmekben szereplő mennyiségeknek a 2806/98 rendeletben meghatározott 0,7080‑es csökkentési együttható alkalmazásával kiszámított részére.
29. A kérelmezett, de oda nem ítélt mennyiségnél kisebb mennyiség keretén belül a Van Parys – a 2362/98 rendelet 18. cikkének értelmében (l. fentebb, 20. pont) – 1999. január 8‑án három újabb, Panamából és más harmadik államokból származó banán behozatalára vonatkozó engedély iránti kérelmet nyújtott be. A BIRB ezekre a kérelmekre is alkalmazott csökkentési együtthatót, a hivatkozott közösségi rendeleteknek, különösen a 102/1999 rendeletnek megfelelően.
30. 1999. március 5‑én a Van Parys további, 35 224 757 kg Ecuadorból származó banán behozatalára vonatkozó engedély iránti kérelmet nyújtott be. E kérelemnek a 608/1999 rendeletben meghatározott 0,5934‑es csökkentési együtthatónak megfelelő mennyiség levonásával adtak helyt.
31. 1999. február 23‑án, illetve május 21‑én a Van Parys két keresetet nyújtott be a Raad van State‑hoz a BIRB‑nek a behozatali engedélyeket a kérelmezett teljes mennyiségre vonatkozólag megtagadó határozatai ellen. Kereseteiben előadta, hogy e határozatok a Közösségbe történő banánexportot szabályozó és a határozatok alapját képező rendeleteknek – a WTO szabályaira figyelemmel fennálló – érvénytelensége miatt szabálytalanok.
32. Mivel úgy ítélte meg, hogy a jogvita tárgya közösségi jogi aktusok érvényessége, a Raad van State 2002. február 7‑i végzésével úgy döntött, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1. Az 1998. július 20‑i 1637/98/EK tanácsi rendelettel módosított, a banánpiac közös szervezéséről szóló, 1993. február 13‑i 404/93/EGK tanácsi rendelet, a 404/93/EGK tanácsi rendeletnek a Közösségbe irányuló banánbehozatal szabályainak tekintetében történő alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1998. október 28‑i 2362/98/EK bizottsági rendelet, a vámkontingensek keretében behozott banánra és a hagyományos AKCS‑banánra vonatkozó, 1999 első negyedévére érvényes behozatali engedélyek kiállításáról és új kérelmek leadásáról szóló, 1998. december 23‑i 2806/98/EK bizottsági rendelet, a vámkontingensek keretében behozott banánra és a hagyományos AKCS‑banánra vonatkozó, 1999 első negyedévére (második időszak) érvényes behozatali engedélyek kiállításáról szóló, 1999. január 15‑i 102/1999/EK bizottsági rendelet és a vámkontingensek keretében behozott banánra és a hagyományos AKCS‑banánra vonatkozó, 1999 második negyedévére érvényes behozatali engedélyek kiállításáról és új kérelmek leadásáról szóló, 1999. március 19‑i 608/1999/EK bizottsági rendelet önmagukban vagy együttesen megsértik‑e az 1994. évi GATT I. cikkét, XIII. cikkének (1) bekezdését és XIII. cikke (2) bekezdésének d) pontját azzal, hogy:
– az 1637/98 rendelet mellékletében felsorolt tizenként ország javára egy legfeljebb 857 700 [tonnás] banánbehozatali összkvótát (»hagyományos AKCS‑banán«) állapítanak meg, és – ehhez kapcsolódóan – hogy ezáltal nem felelnek meg a korlátozásmentes kereskedelmi forgalomhoz közelítő elosztás követelményének, mivel az 1637/98 rendelettel bevezetett, a banánbehozatalt kizárólag vámkontingensek alapján szabályozó rendszer részét képezik;
– a harmadik országokra és a nem hagyományos AKCS‑banánra vonatkozóan egy 2 535 000 tonnás összmennyiségű vámkontingenst állapítanak meg, majd pedig e vámkontingenst – mivelhogy az 1994–1996 közötti években a banánbehozatal már korlátozó feltételek hatálya alá esett – nem reprezentatív időszak alapján kiszámított vámtétel alapján osztják el arányosan;
2. A fenti 1. pontban említett rendeletek megsértik‑e az Európai Gazdasági Közösség és a Cartagenai Megállapodás és tagállamai közötti együttműködési keretmegállapodás 4. cikkét abban a részében, hogy a Közösség e rendelkezésben kötelezettséget vállalt arra, hogy kereskedelmi forgalmát Ecuadorral a GATT rendelkezéseivel összhangban bonyolítja, és az országot a legnagyobb kedvezményes elbánásban részesíti?
3. A fenti 1. pontban említett rendeletek megsértik‑e a nemzetközi jogban és a nemzetközi szokásjogban megtalálható bizalomvédelem elvét és a jóhiszeműség követelményét azzal, hogy a Bizottság nem tartja tiszteletben az 1994. évi GATT értelmében a Közösséget terhelő kötelezettségeket, továbbá azzal, hogy a Bizottság – eljárása során – jogait visszaélésszerűen gyakorolta, és nem tartja tiszteletben egy nemzetközi vitarendezési eljárás eredményét, valamint azzal, hogy az 1637/98 rendelet megalkotásakor tett nyilatkozatok ellenére nem dolgozott ki olyan szabályrendszert, amelyben a banánbehozatali engedélyeket »valódi importőrök« részére állítják ki?
4. Túllépett‑e a Bizottság az 1637/98 rendelettel módosított, 404/93 rendeletben biztosított hatáskörén, amikor a banánbehozatal vámkontingensét az 1994. évi GATT és a GATS [Általános egyezmény a szolgáltatások kereskedelméről] alapján a Közösséget terhelő, vagy adott esetben a közösségi jognak – a Közösség banánbehozatali rendszerének a WTO hatályos egyezményeihez igazítására irányuló kifejezett szándék következtében – pozitív jogi szabályokként részét képezni hivatott kötelezettségek figyelmen kívül hagyásával állapította meg?
33. Az így létrejött eljárásban az alapügy felperese és alperese, a Tanács és a Bizottság terjesztett elő írásbeli észrevételeket. A BIRB kivételével ugyanezek vettek részt a 2004. szeptember 21‑én tartott tárgyaláson is.
III – Jogi elemzés
A – Az első, harmadik és negyedik kérdésről
1. Bevezetés
34. Úgy gondolom, hogy együtt kell vizsgálni az első, a harmadik és a negyedik kérdést, mivel a jelen ügy körülményei szoros összefüggést teremtenek e három kérdés között. A WTO szabályainak megsértését ugyanis nem lehet attól a ténytől elvonatkoztatva vizsgálni, hogy e szervezet hatáskörrel rendelkező szervei két, e jogterületet érintő határozatot fogadtak el, és hogy a közösségi jogalkotó reagált elsőként az első határozatra. Másrészt, a jelen ügy lényege a banánbehozatalra vonatkozó közösségi rendszer a maga egészében, függetlenül attól, hogy konkrétan melyik intézmény a felelős a rendszer esetleg összeegyeztethetetlen rendelkezéseiért.
35. Ezért az első, a harmadik és a negyedik kérdés összefoglalását javaslom, az alábbi módon újrafogalmazva:
Vajon a közösségi jog szempontjából jogellenesnek kell‑e tekinteni az EU Tanács és Bizottsága által hatáskörük szerint elfogadott jogszabályokat, abban az esetben, ha a DSB határozata a banánbehozatal előző közösségi rendszerét a WTO szabályaival összeegyeztethetetlennek nyilvánította, a Közösség a DSB határozatának való megfelelés céljából új szabályozást fogadott el, és a DSB az új rendszert is e szabályokkal összeegyeztethetetlennek nyilvánította?
2. A WTO jogszabályaira vonatkozó közösségi ítélkezési gyakorlat
36. Közismert, hogy a Bíróság már több esetben is döntött a WTO/GATT szabályok hatásainak a közösségi jogrendben való elismerhetőségéről. Ezen ítélkezési gyakorlat alapján a Bizottság és a BIRB szerint egyértelműen nemleges választ kellene adni a szóban forgó kérdésre. A Van Parys ellenben úgy véli, hogy az ügy körülményeire tekintettel igenlő választ kellene adni a kérdésre.
37. Szükségesnek tartom tehát, hogy először röviden emlékeztessek erre az ítélkezési gyakorlatra és ennek eredményeire, hogy azután megvizsgáljam azokat a lehetséges következményeket, amelyek a jelen ügy kétségtelen sajátosságából eredhetnek.
a) A Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítélet
38. Anélkül, hogy elidőznék a WTO létrehozása előtti ítéleteknél, először a jól ismert Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítéletre(18) emlékeztetek, amelyben a Bíróság kialakította a WTO jogának a közösségi jogra gyakorolt hatására vonatkozó álláspontját.
39. Amint az ismeretes, ebben az ügyben Portugália az Európai Közösség és a Pakisztáni Iszlám Köztársaság között, valamint az Európai Közösség és az Indiai Köztársaság között létrejött, a textiltermékek piacra jutásával kapcsolatos szabályokról szóló egyetértési megállapodás megkötéséről szóló tanácsi határozat(19) megsemmisítését kérte a Bíróságtól. A jelen ügy szempontjából lényeges, hogy a felperes állam többek között arra hivatkozott, hogy a határozat ellentétes a WTO szabályaival. A Bíróságnak így a WTO szabályaival kapcsolatban másodlagos közösségi jogi aktus jogszerűségét kellett vizsgálnia.
40. A Bíróság ítéletében az alábbiakat hangsúlyozta:
– „a nemzetközi jog elveinek megfelelően” az egyezmény részes felei bíróságainak, „különösen pedig a Bíróságnak az EK‑Szerződésre alapított hatásköre keretében” van hatásköre arra, hogy meghatározzák valamely rendelkezésnek a belső jogrendszerre gyakorolt hatásait, feltéve ha ezt a kérdést nem szabályozza maga az egyezmény”(20) ;
– a nemzetközi jog előírja, hogy minden egyezményt a „felek jóhiszeműen kössenek meg”, és minden egyes félnek „meg kell állapítania a saját jogrendjében e cél elérésének megfelelő jogi eszközöket, feltéve ha az egyezmény, tárgyára és céljára figyelemmel értelmezve nem határozza meg ezeket az eszközöket”(21) ;
– a WTO megállapodások nem határozzák meg ezeket az eszközöket (22), mivel ezen egyezmények „fontos szerepet [szánnak] az egyezmény részes felei közötti tárgyalásoknak”, a vitarendezési rendszer mechanizmusának a GATT 1947 korábbi rendszeréhez viszonyított erősödése ellenére(23) . Az Egyetértés (7. pont) elsődleges célja ugyanis az, hogy elérje a szóban forgó intézkedések visszavonását, amennyiben összeegyeztethetetlenek a WTO szabályaival (az Egyetértés 3. cikkének (7) bekezdése), ugyanez a rendelkezés lehetővé teszi azonban kompenzáció nyújtását átmenetileg, az összeegyeztethetetlen intézkedés visszavonásának alternatívájaként.(24) ;
– „annak előírása, hogy a bíróságok kötelesek a WTO‑megállapodásokkal esetlegesen összeegyeztethetetlen belső jogszabályok alkalmazását mellőzni, azzal a következménnyel járna, hogy megfosztaná a szerződő felek jogalkotó és végrehajtó szerveit az Egyetértés 22. cikkében biztosított azon lehetőségtől, hogy – akár időlegesen is – tárgyalásos megoldásra jussanak”(25) ;
– a WTO‑megállapodások tehát, így a GATT 1947, továbbra is a „»kölcsönösen kielégítő megoldás« alapján indított tárgyalások elvén alapulnak, és a Közösség vonatkozásában ez különbözteti meg ezeket a megállapodásokat a Közösség által harmadik országokkal kötött megállapodásoktól, amelyek a kötelezettségek bizonyos aszimmetriáját hozzák létre”(26) ;
– másrészt, a Közösség kereskedelmi szempontból legfontosabb partnerei nem ismerik el a WTO‑megállapodások azon státuszát, hogy meghatározzák saját belső jogszabályaik jogszerűségének paramétereit(27) . A közösségi jogrendnek ugyanezt a megoldást kell elfogadnia, mert „a viszonosság ilyen hiánya a WTO‑megállapodások vonatkozásában […] azzal a kockázattal jár[na], hogy kiegyensúlyozatlanná válna a WTO‑szabályok alkalmazása. Ez megfosztaná „a Közösség jogalkotó és végrehajtó szerveit attól a mozgástértől, amellyel a Közösség kereskedelmi partnerei hasonló szervei rendelkeznek.”(28) ;
– következésképpen „figyelemmel természetükre és felépítésükre, a WTO‑megállapodások elvileg nem szerepelnek azon jogi normák között, amelyek tekintetében a Bíróság vizsgálja a közösségi intézmények aktusainak jogszerűségét”(29) ;
– másrészt egyes, a GATT 1947 óta már megvalósult sajátos helyzetek kivételt képeznek a fent hivatkozott szabály alól. Arról az esetről van szó, „ha a Közösség a WTO keretében vállalt valamely kötelezettséget szándékozott […] végrehajtani, vagy ha a közösségi aktus kifejezetten utal a WTO‑megállapodások egyedi rendelkezéseire”(30) .
b) A Hollandia kontra Parlament és Tanács ügyben hozott ítélet
41. Ismeretes, a Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítélet jogelméleti téren eléggé eltérő, olykor kifejezetten ellentmondásos véleményekhez vezetett, egyes szerzők határozottan elfogadták azt a nézetet, miszerint a WTO‑normák meghatározzák a közösségi jogszabályok jogszerűségi paramétereit.(31) .
42. Részemről, anélkül, hogy ez alkalommal az ítélettel szemben felhozott kritikák értékelésébe bocsátkoznék, csak arra emlékeztetek, hogy a kritikák hatására a Bíróság nem változtatta meg álláspontját. Sőt, ezt az álláspontot újabban a Hollandia kontra Parlament és Tanács ügyben hozott ítélet is megerősítette.(32) .
43. Ami a jelen ügy szempontjából lényeges, ebben az ügyben a felperes kormány azt állította, hogy a hogy a biotechnológiai találmányok jogi oltalmáról szóló, 1998. július 6‑i 98/44/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (a továbbiakban: a 98/44 irányelv)(33), a tagállamok számára nemzetközi, különösen a WTO‑megállapodásokból és a biológiai sokféleségről szóló egyezményből(34) (a továbbiakban: a BDE) eredő
kötelezettségeikkel összeegyeztethetetlen kötelezettségeket írt elő.
44. A Bíróság ebben az ítéletben kifejezetten megállapította, hogy „valamely közösségi jogi aktus jogszerűségét, figyelemmel jellegére és szerkezetére, nem lehet a [WTO‑megállapodások] fényében vizsgálni”. De saját álláspontjának jobb hangsúlyozása és további indokolása végett a Bíróság hozzáteszi, hogy „hasonló következtetéseket nem lehet érvényesnek tekinteni a BDE esetében, amely a WTO‑megállapodástól eltérően nem kizárólag a kölcsönösen kielégítő megoldás elvén
alapul. […]. Ha feltételezzük is, hogy ez a megállapodás tartalmaz közvetlen hatállyal nem rendelkező rendelkezéseket is, abban az értelemben, hogy ezek a rendelkezések nem keletkeztetnek olyan jogokat, amelyekre a felek a bíróság előtt közvetlenül hivatkozhatnak, ez a körülmény nem akadályozhatja meg, hogy a bíróság felülvizsgálja, hogy a Közösség teljesítette‑e a hivatkozott megállapodáshoz való tartozásából eredő kötelezettségeit
(A C‑162/96. sz. Racke‑ügyben 1998. június 16‑án hozott ítélet [EBHT 1998., I‑3655. o.] 45., 47. és 51. pontja).”(35) .
45. A Bíróság szerint tehát a nem a kölcsönösen kielégítő megoldás elvén alapuló megállapodások szolgálhatnak a jogszerűség paramétereként, függetlenül attól, hogy alkalmasak‑e arra, hogy a magánszemélyek tekintetében jogokat keletkeztessenek. Ellenben a kölcsönösen kielégítő megoldás elvén alapuló megállapodásokban, mint a WTO‑megállapodásokban, található jogszabályok nemcsak hogy nem bírnak közvetlen hatállyal, hanem – főszabály szerint – nem szolgálhatnak a közösségi jogszabályok jogszerűségének paraméteréül sem.(36) .
3. A DSB határozatai joghatásainak kérdése
a) A egyetértés rendszere
46. Mindezt elmondva az önmagukban figyelembe vett WTO‑megállapodások vonatkozásában, most azt a kérdést kell feltenni, hogy érvényes‑e ugyanez a megoldás azokban az esetekben, mint a jelen ügyben is, amikor a DSB valamely határozata vagy ajánlása meghatározott közösségi jogszabályokat e szabályokkal összeegyeztethetetlennek minősít.
47. Mielőtt megvizsgálnánk a kérdést, a jelen ügy szempontjából tekintsük át röviden a WTO‑egyetértés által létrehozott vitarendezési rendszer fő jellemzőit.
48. Először is arra emlékeztetek, hogy ez a rendszer a GATT rendelkezéseihez viszonyítva, ahogyan azt a Bíróság is elismerte a Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítéletben, „megerősítette a tagok védelme és a vitarendezés rendszerét” (36. pont) „a multilaterális kereskedelmi rendszer biztonságának és kiszámíthatóságának biztosítás[a]” céljából (az Egyetértés 3. cikkének (2) bekezdése).
49. Ezen eredményre lényegében úgy lehet jutni, hogy egyrészt a rendszert
más vitarendezési mechanizmusokat tendenciózusan kizárónak és a részes felekre nézve kötelezőnek alkották [a felek ugyanis lemondanak arról, hogy egyoldalúan reagáljanak más tagok által elfogadott jogi aktusokra, amelyeket ezek összeegyeztethetetlennek tartanak a WTO‑megállapodásokkal, és „ezen Egyetértés szabályaihoz és eljárásaihoz folyamodnak”: az Egyetértés 23. cikkének (1) bekezdése], másrészt pedig mivel ez a rendszer sokkal strukturáltabb és hatékonyabb [elegendő csak arra gondolni, hogy a bizottság döntését nem minden részes félnek egyhangú szavazatával kell elfogadni, mint a GATT esetében, hanem az ún. negatív konszenzus rendszerével, amelynek alapján csak a WTO összes tagjának, a „fellebbezőt” is beleértve, ellenkező szavazata akadályozhatja meg a DSB olyan határozatának elfogadását, amely jóváhagyja a bizottság vagy a fellebbezési testület jelentését: az Egyetértés 16. cikkének (4) bekezdése és 17. cikkének 14. pontja]; harmadrészt pedig, mivel az eljárások szabályozottabbak, és a határozatok joghatásai pontosabban körül vannak írva.
50. Különösen ez utóbbi vonatkozásban kell emlékeztetnem arra, hogy ha valamely tag úgy ítéli meg, hogy a WTO‑megállapodásokból adódó előnyeit egy másik tag intézkedései csökkentik, mindenekelőtt mindent meg kell kísérelnie, közvetlenül, vagy a főigazgató segítségével, hogy a másik féllel a vitát rendezze (az Egyetértés 3–5. cikke). Eredmény hiányában a tagnak jogában áll azt kérni a DSB‑től, hogy egy bizottságot hozzon létre a kérdés megvizsgálása céljából. A vizsgálóbizottság jelentést nyújt be a DSB‑nek, amely elfogadhatja azt, kivéve ha bármelyik fél a WTO állandó fellebbezési testületének beavatkozását kéri [az Egyetértés 16. cikkének (4) bekezdése]. Ebben az esetben a fellebbezési testület nyújtja be jelentését a DSB‑hez.
51. Ha a vizsgálóbizottság vagy a fellebbezési testület jelentését elfogadják, a vitában részt vevő feleknek „feltétel nélkül” el kell fogadniuk (az Egyetértés 17. cikkének 14. pontja), mert az Egyetértés szerint a hatékony vitarendezés biztosítása érdekében „alapvető” a DSB ajánlásainak vagy határozatainak „azonnali betartása” (az Egyetértés 21. cikkének (1) bekezdése). Az érintett tag csak akkor kap „megfelelő időtartamot” saját jogszabályai megfelelővé tételére, ha nem lehetséges az ajánlások és határozatok „azonnali” alkalmazása. Ezt az időszakot, amely nem haladhatja meg a tizenöt hónapot, az érintett tag javasolja és a DSB fogadja el, vagy a felek állapodnak meg benne, vagy ilyen megállapodás hiányában „kötelező” választottbírósági eljárás során állapítják meg (az Egyetértés 21. cikkének (3) bekezdése).
52. Hasonlóképpen, ha véleménykülönbség van a határozat címzettje által elfogadott intézkedések megfelelőségére és ezeknek a WTO‑megállapodásokkal való összhangjára vonatkozóan, az Egyetértés lehetőséget biztosít a fent hivatkozott vitarendezési eljárások újbóli igénybevételére, ahol ez lehetséges, az eredeti vizsgálóbizottság igénybevételével (az Egyetértés 21. cikkének (5) bekezdése).
53. Ha a DSB határozatának címzettje a fent említett „megfelelő időtartamon” belül nem hajtja azt végre, életbe léphet a kompenzációk és ellenintézkedések mechanizmusa, anélkül, hogy ez előnyben részesíthető lenne valamely „ajánlás teljes végrehajtásával szemben” (az Egyetértés 22. cikkének (1) bekezdése).
54. Ezek az intézkedések azonban ideiglenes jellegűek, és csak addig alkalmazandók, amíg: i. a nem megfelelő intézkedéseket megszüntetik, vagy ii. ha az a tag, amelynek alkalmaznia kell a határozatot, megoldást nem talál a szembenálló feleknek okozott sérelemre, illetve iii. amíg kölcsönösen kielégítő megoldást nem érnek el (az Egyetértés 22. cikkének (8) bekezdése).
55. Mindenesetre a DSB megfigyelés alatt tartja az elfogadott határozatok végrehajtását (az Egyetértés 22. cikkének (8) bekezdése), mivel a kiválasztott megoldásnak összhangban kell lennie e határozatokkal, nagyobb általánosságban pedig a WTO szabályaival.(37) .
56. Végső soron, még ha igaz is az, amit a Bíróság állapított meg a Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítéletben, hogy az új rendszer is fontos szerepet szán „az egyezmény részes felei közötti tárgyalásoknak” (36. pont), és hogy ezek a tárgyalások a DSB határozata után is folytatódhatnak, egy kölcsönösen elfogadható kompenzáció megállapítása céljából (39. pont). Hozzáteszem, az is igaz, hogy ebben az esetben (amely egyébként nem áll fenn a jelen ügyben) lehetséges volna – legalábbis elvben – olyan megoldást találni, amely úgy állítaná vissza a WTO szabályainak tiszteletben tartását, hogy a szóban forgó intézkedést megszüntetnék.
57. Ez azonban a DSB határozata végrehajtásának sajátos, bár jogszerű formája lenne. A határozat tehát ez esetben is kifejtené joghatását, és nem volna egyéb, mint a felek korlátozása az alternatív tárgyalásos megoldások keresésében; mégpedig azért, ismétlem, mert ezeknek a megoldásoknak is a WTO szabályai és így a DSB határozatai keretei között kell maradniuk. E tekintetben igaza van tehát Alber főtanácsnoknak, amikor megállapítja, hogy „a DSB határozatai és ajánlatai végrehajtásának nincs semmilyen alternatívája”, és hogy tartalmukat „az érintett felek közötti tárgyalás eredményeként nem lehet megkerülni”(38) .
b) A Biret International kontra Tanács ügy. Bevezetés
58. Ezek után arra kell emlékeztetni, hogy, amint az köztudott, a DSB határozatainak joghatásai kérdése tekintetében sem hiányoznak a Bíróság állásfoglalásai, ezek azonban kevésbé tiszták és határozottak, mint a WTO jogszabályaival kapcsolatban fentebb vizsgált állásfoglalások.
59. E tekintetben a Biret‑ügyre kell emlékeztetnem(39), amelyben a vizsgált kérdés kifejezetten Bíróság figyelme közzéppontjába került.
60. Amint az ismeretes, a WTO‑megállapodások és különösen az egészségügyi és növény‑egészségügyi intézkedések alkalmazásáról szóló megállapodás (a továbbiakban az ENE‑megállapodás) hatályba lépése után(40) a közösségi jog nemcsak fenntartotta a hús és a meghatározott hormonokkal kezelt hús alapú készítmények behozatali tilalmát(41), hanem azt szigorította is a 96/22/EK rendelet(42) elfogadásával. A DSB a kérdés vonatkozásában 1998. február 13‑án a tilalmat az ENE‑megállapodással összeegyeztethetetlennek nyilvánította,(43) 1999. március 13‑ig adott időt, hogy a Közösség megfeleljen a DSB ajánlásainak.
61. A Biret International SA társaság (a továbbiakban: a Biret), úgy vélte, hogy a hivatkozott közösségi rendelkezések hátrányt okoznak számára, és az EK 235. és 288. cikk alapján keresetet nyújtott be az Elsőfokú Bíróságnál, hogy kötelezze a Közösséget az okozott károk megtérítésére. A felperes elsősorban az említett közösségi intézkedések jogellenességére hivatkozott, mert azok megsértették a DSB fent hivatkozott határozatát.
62. Az Elsőfokú Bíróság azonban elutasította a keresetet, úgy ítélve meg, hogy a „hivatkozott határozat szükségszerűen és közvetlenül kötődik az ENE‑megállapodás megsértésére vonatkozó jogalaphoz, tehát csak abban az esetben lehet[ne] figyelembe venni, ha e megállapodás közvetlen hatályát a közösségi bíróság a szóban forgó irányelvek érvénytelenségére vonatkozó jogalappal kapcsolatban állapította [volna] meg”(44) . De, határozott az Elsőfokú Bíróság a fent említett precedensekre történő kifejezett hivatkozással, „a töretlen ítélkezési gyakorlat”(45) kizárja az ilyen hatályt a WTO‑megállapodások esetében, tehát a felperes nem hivatkozhatott volna az ENE‑megállapodás megsértésére.
c) Alber főtanácsnok indítványa
63. Egészen máshogyan érvelt az Elsőfokú Bíróság ítéletének megtámadása következtében létrejött eljárásban Alber főtanácsnok, aki részletesen és hosszan értékelte a kérdést; én ezen értékelés fő lépéseinek bemutatására szorítkozom.
64. A főtanácsnok, miután összefoglalta a WTO fent ismertetett (lásd fentebb, 48. és következő pontok) vitarendezési rendszerét, fenntartja, hogy a DSB határozatai jogerősek, legalább is abban az értelemben, hogy – amint ezt fentebb említettem – tartalmukat az érintett felek közötti tárgyalás eredményeként nem lehet megkerülni. Előfordulhat azonban az is, hogy valamely kereskedelempolitikai opció következtében ténylegesen nem hajtják végre a határozatot. Ez azonban végső soron a határozatok végrehajtása kikényszerítésének lehetetlenségétől függ, amely annak a ténynek köszönhető, hogy ezek a határozatok nemzetközi jogi természetűek, amely jog főszabály szerint nem ismeri a kikényszeríthető jellegű intézkedéseket. A DSB határozatai végrehajtásának kikényszeríthetetlensége azonban nem szolgálhat indokul arra, hogy a Bíróság ezeket figyelmen kívül hagyja, mivel ezt „a jog semmilyen esetben nem teszi lehetővé”(46) .
65. Ahhoz azonban, hogy elismerjen egy ténylegesen lehetséges, de a joggal ellentétes kereskedelempolitikai opciót, a Bíróságnak a jogszerűség elvét kellene alkalmaznia, és el kellene ismernie a DSB határozatainak jogerejét, legkésőbb a végrehajtásukra kitűzött határidő lejártakor.(47) .
66. Alber főtanácsnok tisztában van vele, hogy ez a megoldás a „kölcsönösen kielégítő megoldás” elve szempontjából megtámadható, tekintetbe véve, hogy az egyik fél (jelen esetben a Közösség) olyan hatályt tulajdoníthatna a WTO szabályainak, amelyet a többi fél saját jogrendszerében ezeknek nem ad meg, és gyengítené ezzel a WTO‑ban elfoglalt tárgyalási pozícióját. A főtanácsnok ugyanakkor emlékeztet arra, hogy a Kupferberg‑ítéletben a Bíróság már megállapította azt, hogy az a körülmény, hogy csak a szerződő felek egyikének bíróságai ismerik el egy nemzetközi megállapodás bizonyos részeinek közvetlen hatályát, önmagában nem minősül a viszonosság hiányának a szerződő felek között(48) .
67. Másrészről, teszi hozzá a főtanácsnok, a fent hivatkozott érv „elsősorban kereskedelempolitikai jellegű, amely a »viszonosság elvének« alapján jogi természetűvé válik”, amennyiben, drasztikusabban fogalmazva, nem pusztán kibúvót jelent az illetékes szerv által formálisan megállapított kötelezettség alól.
68. Valójában a Közösség tárgyalási pozícióját nem gyengítené a javasolt megoldás, mivel a WTO‑megállapodásoknak más tagok által történő megsértése esetén a Közösség megindíthatná a vitarendezési eljárást, és kérhetné a DSB határozatának végrehajtását. Hasonlóképpen, azok az egyenlőtlenségek, amelyek a DSB határozatának végrehajtásából származhatnak abban az esetben, ha a másik fél nem ilyen magatartást tanúsítana, a nemzetközi jog, és elsősorban a WTO szabályai által előírt kompenzációs és retorziós intézkedések segítségével kiküszöbölhetők lennének.
69. Hasonlóképpen, teszi hozzá a főtanácsnok, a javasolt megoldás nem szűkíti le a közösségi intézmények mérlegelési lehetőségét a DSB határozatai végrehajtásának módozatai tekintetében, mivel ezek a módozatok továbbra is ezen intézmények mérlegelési jogkörében maradnak, amennyiben a WTO szabályaiból eredő kötelezettségekkel összhangban lévő intézkedésekké válnak.
70. Végső soron, „a tárgyalási pozíció csak abban az esetben gyengülhetne, ha feltételeznénk, hogy a jogvitában részt vevő felek megegyezhetnek a WTO jogával ellentétes rendelkezések hatályban tartásáról. Ahogyan azonban fentebb láttuk, jelen esetben nem erről van szó”(49) .
71. Ebből az következik, folytatja a főtanácsnok, hogy a Bíróság csak akkor alkalmazza a jogszerűség elvét, ha elismerésre kerül, hogy a DSB határozatai és ajánlásai a végrehajtásukra kitűzött határidő lejárta után a Közösség magatartása jogszerűségének paraméteréül szolgálhatnak(50) .
72. Ahogyan látjuk tehát, az Elsőfokú Bíróságtól eltérően a főtanácsnok a Bíróságnak a WTO szabályaival kapcsolatos, fentebb hivatkozott állásfoglalásából nem azt az automatikus következtetést vonja le, hogy ha a WTO szabályai szerepet játszanak is, a DSB határozataival együtt sem alkalmasak arra, hogy a közösségi jogszabályok jogszerűségének paraméteréül szolgáljanak. Éppen ellenkezőleg, a főtanácsnok az ellenkező vélemény alátámasztására meghatározónak tartja azt a tényt, hogy ezekben az esetekben működésbe léptek a WTO tagjai kötelezettségeinek megállapítására szolgáló mechanizmusok a jelen ügyben szereplő kötelezettségek pontos meghatározására és azon kötelezettségre vonatkozó következményekkel, amely kötelezettség értelmében a feleknek, akár a fentebb említett módozatok szerint, meg kell felelniük a DSB határozatainak.
73. Nem hiszem, hogy a főtanácsnok kimerítő érveléséhez hozzá kellene még tennem valamit, hacsak nem azt, hogy egyetértek ezen érveléssel. Az eddig tett megállapítások alapján számomra is úgy tűnik ugyanis, hogy egy „Jogközösségben” a DSB határozatai a közösségi jogszabályok jogszerűsége paraméterének minősülnek, tehát a Bíróságnak nem kellene kétes jogi értékű érvelések nevében jóváhagyni a jogszerűség nyilvánvaló megsértését, amely az ellenkező értelmű megoldásból következne.
d) A Bíróság ítélete
74. Véleményem szerint éppen a Bíróságnak a Biret‑ügyben hozott ítélete szolgál e következtetés megerősítésére, vagy legalábbis elméleti kizárásának elkerülésére, amely ítélet érdekes, sőt bátorító lehetőségeket kínál az általunk védelmezett álláspont tekintetében(51) .
75. Igaz ugyan, hogy a Bíróság végül is elutasította a Biret‑keresetet, úgymond az ügyhöz kötődő „időközi” indokok alapján, és ezért nem kellett kifejezetten határoznia a DSB határozatai hatályának kérdéséről(52) . De nem lehet figyelmen kívül hagyni, hogy az indoklás fő részében a Bíróság bírálta azt a tényt, az Elsőfokú Bíróság, amelynek kifejezetten erről a kérdésről kellett volna döntenie, nem tette ezt meg, és a Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítéletben a WTO szabályaival kapcsolatban kimondott elveknek a DSB határozataira való mechanikus alkalmazására szorítkozott.
76. A Bíróság ugyanis nem találta kielégítőnek ezt az érvelést az ENE‑megállapodás megsértésére vonatkozó jogalap elutasításához. Álláspontja szerint „az Elsőfokú Bíróságnak még értékelnie kellett volna azt az érvelést, amely szerint az 1998. február 13‑i DSB‑határozat joghatásai az Európai Közösséggel szemben vitássá tették a WTO szabályai közvetlen hatályának hiányára vonatkozó értékelését, és megindokolták, hogy a közösségi bíróság e szabályok fényében vizsgálja a 81/602, a 88/146 és a 96/22 irányelvek jogszerűségét”(53) .
77. Más szóval, a Bíróság azt kifogásolta, hogy az Elsőfokú Bíróság nem különítette el és nem kezelte önálló problémaként – tehát nem tanulmányozta behatóan – a DSB határozatai hatályának és a szóban forgó közösségi jogszabályok ezekkel való összeegyeztethetőségének kérdését.
78. Anélkül, hogy találgatni kezdeném a Bíróság feltételezett szándékait, meg kell jegyeznem, hogy ha a közösségi bírák gondolataiban a WTO szabályaival kapcsolatos ítélkezési gyakorlat alkalmazása automatikusan kiterjedne a DSB határozataira is, nem lett volna indokolt azt kifogásolni, hogy az Elsőfokú Bíróság éppen ezt a kiterjesztést alkalmazta. Másrészről, ha a két helyzet eltér egymástól, ahogyan ez nem különösebben közvetetten a kifogásból kiderül, jogosan feltételezhető, hogy a különbség a DSB határozatai tekintetében olyan hatály elismerésének kedvez, amely hatályt az előző ítélkezési gyakorlat nem ismerte el a WTO szabályainak vonatkozásában.
e) A jelen ügyre történő alkalmazás
79. Így kell‑e értelmezni, vagy sem a Bíróság szándékait, véleményem szerint a jelen ügy szempontjából mindenesetre az a lényeges, hogy a Biret‑ítélet nem cáfolta meg Alber főtanácsnok következtetéseit. Mivel, amint már említettem, úgy vélem, hogy ezt a következtetést el kell fogadni, ez ügyben is újra javaslom alkalmazását.
80. Ez elsősorban azt jelenti, hogy a jelen ügy tekintetében meg kell állapítani, hogy szerepel‑e benne a DSB valamely határozata, és hogy hiábavalóan telt‑e el a DSB által a címzettnek (jelen esetben a Közösségnek) biztosított azon ésszerű határidő, amelyen belül saját jogszabályait a WTO szabályaihoz kellett igazítania, továbbra is úgy értve, hogy ez esetben a DSB határozata a szóban forgó közösségi jogszabályok jogszerűségének paraméteréül szolgál.
81. A jelen ügyben, amint arra már többször emlékeztettem, a DSB 1997. szeptember 25‑i határozata kimondta, hogy a 404/93 rendelet által bevezetett közösségi rendszer összeegyeztethetetlen a WTO szabályaival, és a határozat végrehajtására tizenöt hónap és egy hét határidőt tűzött ki(54), (amely 1999. január 1‑jén járt le). Ezen időszak során a Tanács az 1637/98 rendelettel módosította a 404/93 rendeletet, és a Bizottság a 2362/98 rendelettel és további egyéb rendeletekkel meghatározta az alkalmazási szabályok ebből következő módosításait. A WTO előtt azonban Ecuadori Köztársaság vitatta azt, hogy ezek az intézkedések megfelelően biztosítják a DSB határozatának végrehajtását, és azt kérte, hogy az új banánbehozatali rendszert is vizsgálja meg egy bizottság. Az így létrejött eljárás a DSB 1999. május 6‑i határozatával zárult, amely ténylegesen megállapította, hogy a közösségi rendszer továbbra is összeegyeztethetetlen a WTO szabályaival.
82. A fentiekből egyértelműen kiderül, hogy a Közösség számára biztosított határidő lejárta után a banánbehozatal rendszere a módosítások ellenére sem felelt meg az ügyben az első DSB határozat által hivatkozott WTO‑szabályoknak. A fentiekre figyelemmel következésképpen a szóban forgó rendeletek összességét jogellenesnek kell minősíteni.
83. A fenti megállapítások fényében tehát azt javaslom, hogy a Bíróság az első, a harmadik és a negyedik újrafogalmazott kérdésre abban az értelemben válaszoljon, hogy a banánbehozatalnak a módosított 404/93 rendeleten és az ennek végrehajtására elfogadott rendeleteken alapuló rendszere érvénytelen, mivel a DSB 1997. szeptember 25‑i határozata és az ezt megerősítő 1999. május 6‑i határozata értelmében összeegyeztethetetlen a WTO szabályaival.
4. A „sajátos helyzetek” fennállásának feltételezése. A „különös kötelezettség kivétele”
a) Bevezetés
84. Feltéve, hogy a Bíróság nem fogadja el a fenti következtetést, azt is meg kell vizsgálni, hogy a jelen ügy, sajátosságai miatt, nem rendelkezik‑e olyan jellemzőkkel, amelyek más oldalról kérdőjelezik meg a szóban forgó közösségi jogszabályok érvényességét.
85. Másodlagosan feltételezhető tehát, hogy az említett sajátosságok miatt a jelen ügyben a két olyan sajátos helyzet egyikéről van szó, amelyek esetében a Bíróság az általános szabálytól való eltérésként lehetségesnek tartja a közösségi jogi aktusok jogszerűségének a GATT/WTO‑szabályok fényében történő vizsgálatát. Ahogyan fentebb már emlékeztettem rá (l. fentebb, 40. pont), ezek a sajátos helyzetek a Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítélet értelmében akkor állnak fenn, „ha a Közösség a WTO keretében vállalt valamely [különös] kötelezettséget [a továbbiakban: különös kötelezettség kivétele] szándékozott azzal végrehajtani, vagy [olyan] eset[ek]ben, ha a közösségi aktus kifejezetten utal a WTO-megállapodások egyedi rendelkezéseire”(55) .
86. Pontosabban tehát, azt a kérdést kell feltenni, hogy a banánbehozatal közösségi rendszere, amelynek érvényességéről a jelen ügyben határoznia kell, nem tartozhat‑e ezen kivételek közül az elsőbe, abban az értelemben, hogy éppen valamely különös kötelezettség végrehajtását jelenti.
b) Az ítélkezési gyakorlat
87. Úgy gondolom, hogy mielőtt belemerülnénk a kérdés tanulmányozásába, a Nakajima‑ügyben hozott ítélettel megkezdett vonatkozó jelenlegi ítélkezési gyakorlatot vizsgálva emlékeztetnem kell arra, hogy a Bíróság hogyan határozta meg e kivétel körülményeit.
88. Ez utóbbi ügyben a Bíróságnak az Európai Gazdasági Közösségben tagsággal nem rendelkező országokból érkező dömpingelt vagy támogatott behozatallal szembeni védelemről szóló, 1988. július 11‑i 2423/88/EGK tanácsi rendelet(56) (a továbbiakban: a 2423/88 rendelet) jogszerűségéről kellett határoznia. A felperes szerint a rendelet egyik rendelkezését nem lehetett alkalmazni, mivel összeegyeztethetetlen volt a GATT 1947 rendszer keretében elfogadott dömpingellenes kódex egyik rendelkezésével.(57)
89. Ítéletében a Bíróság – előrebocsátván, hogy a dömpingellenes kódex rendelkezései a GATT rendelkezései értelmében kötelezőek a Közösség számára – megállapította hatáskörét a felperes kifogásainak értékelése tekintetében, mivel „a [hivatkozott …] rendelet második és harmadik preambulumbekezdése szerint ugyanakkor a rendelet meghozatalára a fennálló nemzetközi kötelezettségekkel (…) összhangban került sor. Következésképpen a felperes által megtámadott új alaprendelet elfogadására a Közösség nemzetközi kötelezettségeinek való megfelelés érdekében került sor, amelyre hárul, az állandó joggyakorlat szerint, az általános egyezmény és végrehajtási rendelkezései tiszteletben tartásának a biztosítása”(58) .
90. Újabban a Bíróság ezt az elvet az Olaszország kontra Tanács ügyben 1998. november 12‑én hozott ítéletében(59) ismételte meg, egy, a rizs behozatalára vonatkozóan egyes vámkontingensek megnyitásáról és kezeléséről szóló közösségi rendelet(60) rendelkezései jogszerűségének vizsgálata során, amely rendelet a Közösség, Ausztria és Thaiföld között a GATT 24. cikke (6) bekezdése értelmében Ausztria, Finnország és Svédország Közösséghez történő csatlakozása miatt szükségessé vált bizonyos kiigazítások egyeztetésére irányuló tárgyalások során megkötött egyezmények végrehajtásaként került elfogadásra.
91. A rendeletnek a szóban forgó ügyben megtámadott preambulumbekezdéseiben kifejezett utalások szerepeltek arra a tényre vonatkozóan, hogy a behozatali kontingensek megnyitását a GATT hivatkozott cikke
értelmében folytatott tárgyalások keretében határozták el (első preambulumbekezdés), valamint arra a megállapításra vonatkozóan, hogy a Tanács elismeri „a nemzetközi egyezményekből eredő kötelezettségeit” (nyolcadik preambulumbekezdés).
92. Ítéletében a Bíróság, a Tanács ellenkező véleményét elutasítva, megismételte, hogy „ha a Közösség a WTO keretében vállalt valamely különös kötelezettséget szándékozott végrehajtani (…), a Bíróságnak a szóban forgó közösségi jogi aktus jogszerűségét a GATT azon szabályainak fényében kell vizsgálnia, amelyek megsértésére a felperes hivatkozik.” Az ügyben éppen azt kellett megállapítani, hogy a szóban forgó rendeletet a hivatkozott egyezmények végrehajtására való elfogadásával „a Közösség a GATT keretében vállalt valamely különös kötelezettséget szándékozott végrehajtani”, ami azzal a következménnyel járt, hogy a Bíróságnak „a szóban forgó rendelet jogszerűségét a GATT azon szabályainak fényében kell[ett] vizsgálnia, amelyek megsértésére a felperes hivatkoz[ott]”(61) .
c) Az OGT‑ügyben hozott végzés
93. A fent említett feltételek fennállását a Bíróság ugyanakkor kizárta az OGT Fruchthandelsgesellschaft ügyben hozott végzésében(62), amely ügyben előzetes döntéshozatali eljárás keretében annak megállapítására kérték a Bíróságot, hogy érvényes‑e a banánimportnak a jelen ügyben is vizsgált közösségi rendszere, és a Bíróság nemcsak azt a tényt nem vette figyelembe, hogy az ügyben a DSB egyik határozata is szerepelt, hanem a szóban forgó különös kötelezettség kivételének alkalmazását is kizárta.
94. Emlékeztetek arra, hogy a hivatkozott ügyben egy harmadik országokból származó banánt behozó hagyományos importőr azt kifogásolta, hogy a német vámhatóságok a módosított 404/93 rendelet 18. cikkének értelmében vámot vetettek ki az Ecuadorból származó banánra. A megkeresett nemzeti bíróság, miután emlékeztetett arra, hogy a DSB megállapította az új közösségi rendszernek a WTO szabályaival való összeegyeztethetetlenségét, azt kérdezte a bíróságtól, hogy a GATT 1. és 13. cikke alkalmas‑e arra, hogy olyan jogokat keletkeztessen a felek számára, amelyekre ezek közvetlenül hivatkozhatnak a bíróság előtt a módosított 404/93 rendelet 18. cikke alkalmazásával szemben.
95. Mivel úgy vélte, hogy a kérdésre adandó válasz világosan következik a Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítéletből, a Bíróság az eljárási szabályzat 104. cikke (3)§‑a értelmében úgy döntött, hogy a kérdésben nem ítélet formájában, hanem csak indokolt végzéssel határoz. A Bíróság különösen azt tagadta egyfelől, hogy az ügyben lennének olyan indokok, amelyek miatt el kellene térnie az ítélkezési gyakorlattól, másfelől pedig azt, hogy az ügy körülményei a felperes által az alapügyben hivatkozott Portugália kontra Tanács ítéletben szereplő „sajátos helyzetek” egyikét alkotják. A Bíróság az ítéletben meglehetősen apodiktikus módon csak annak megállapítására szorítkozott, hogy „a banánágazat piacainak a 404/93 rendelet által létrehozott és ez után módosított közösségi szervezésének célja nem a GATT keretében vállalt valamely különös kötelezettség végrehajtásának biztosítása, és nem utal kifejezetten ez utóbbi egyedi rendelkezéseire sem”(63) .
d) Kritikai észrevételek
96. Miután újból áttanulmányoztam a kérdést, meg kell mondanom, hogy nem értek egyet a Bíróságnak ezzel a válaszával.(64) Számomra ugyanis úgy tűnik, hogy az ügy jellegzetességei megérdemeltek volna egyfelől egy specifikusabb elemzést egy más kontextusban (a DSB határozatainak hiánya) kidolgozott ítélkezési gyakorlat mechanikus ismétlésénél, másfelől pedig azt, hogy a Bíróság alaposabban figyelembe vegye a közösségi jogalkotónak az ügyben annak érdekében tanúsított reakcióit és szándékait, hogy megfeleljen a rá háruló nemzetközi kötelezettségeknek.
97. Az első szempont tekintetében ebben az értékelésben az a tény is megerősít, hogy, amint már azt fentebb említettem, a későbbi Biret‑ítélet teljesen más következtetésre jutott a Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítélkezési gyakorlatnak a DSB határozataival szemben történő automatikus alkalmazásának kísérlete tekintetében (l. fentebb, 75. és következő pontok).
98. De az ún. különös kötelezettség kivételének alkalmazását lehetővé tévő feltételek fennállására vonatkozó szempont tekintetében is úgy gondolom, hogy a banánbehozatal közösségi rendszere módosításai elfogadási módozatainak és határidőinek az ügyben arra kellett volna ösztönözniük a Bíróságot, hogy erre az ügyre ne keressen más megoldást, mint amelyet a fentebb hivatkozott ítélkezési gyakorlat kínál (l. fentebb, 87. és következő pontok). Ugyanis több ilyen értelmű elem tanúsította és indokolhatta volna azt a következtetést, hogy az új rendszer elfogadásával a közösségi jogalkotó „Közösség a WTO keretében vállalt valamely különös kötelezettséget szándékozott végrehajtani”.
99. Elsősorban arra hívom fel a figyelmet, hogy ez a rendszer a DSB 1997. szeptember 25‑i határozatának végrehajtására kitűzött határidő végén került módosításra. Az is igen jelentős tény, hogy az 1637/98 rendelet 2. cikke előírja, hogy a rendeletet 1999. január 1‑jétől kell alkalmazni, amely időpont pontosan egybeesik annak a tizenöt hónapos és egyhetes határidőnek a lejártával, amelyet a DSB tűzött ki a Közösség számára a hivatkozott határozat végrehajtására.(65) Hozzáteszem, hogy amint az a szóban forgó határozatból kiderül, a Közösség által az eljárás során megfogalmazott nyilatkozat éppen arra vonatkozott, hogy ez utóbbinak ésszerű határidőre van szüksége, hogy „mettre en œuvre toutes
les recommandations et décisions”, amelyeket a DSB fogadott el(66) .
100. Ugyanezen, szóban forgó közösségi szövegekben még egyértelműbb utalások találhatók, amelyek a fentebb hivatkozott ítélkezési gyakorlatban (l. például a 91. pontban szereplő megállapításokat) arra indították a Bíróságot, hogy kikövetkeztesse a Közösségnek a rá háruló kötelezettségek végrehajtására irányuló szándékát. Különösen, ahogyan arra a Van Parys is emlékeztet, az 1637/98 rendelet második preambulumbekezdése világosan rögzíti, hogy „a Közösség [által] a Kereskedelmi Világszervezetnek (WTO) (…) tett nemzetközi kötelezettségvállalásait be kell tartani”. Ugyanez a rendelet módosítja a 404/93 rendelet 20. cikkét, hogy, többek között, beillesszen egy rendelkezést, amely szerint a Bizottságnak rendelkezéseket kell elfogadnia, amelyek hatálya kiterjed „a Közösség által a szerződés 228. cikke értelmében kötött megállapodásokból eredő kötelezettségek betartatása érdekében szükséges intézkedésekre” [e) pont].
101. Végül arra is emlékeztetnék, ahogyan azt a tárgyaláson a Van Parys is tette, hogy Brittan biztos egy parlamenti kérdésre adott válaszában kifejezetten megállapította, hogy az 1637/98 rendelet és a 2362/98 rendelet elfogadásával a „Közösség végrehajtotta a Kereskedelmi Világszervezet Vitarendezési Testületének 1997. szeptember 25‑én hozott, a banánágazatra vonatkozó ajánlásait, és meghozta a szükséges intézkedéseket ahhoz, hogy a közösségi rendszert a WTO szabályaival összhangba hozza”(67) .
102. Az bizonyos, hogy sem a Közösségnek a WTO előtt megfogalmazott nyilatkozata (l. fentebb, 99. pont), sem pedig Brittan biztos válasza nem jelent önmagában meghatározó elemet abból a szempontból, hogy meg lehessen állapítani, hogy a szóban forgó közösségi szabályozás vajon a WTO keretében vállalt valamely „különös kötelezettség” végrehajtására irányul‑e. Számomra azonban úgy tűnik, hogy ezek világosan jelzik a tények egymásból következését, és a fent hivatkozott rendelkezésekből egyértelműen következik, hogy a közösségi jogalkotó célja a banánbehozatal rendszerének módosításával éppen az volt, hogy ezt a rendszert a WTO‑nak a DSB határozata által értelmezett szabályaihoz igazítsa.
103. Az a tény pedig, hogy a Közösség szándéka csak a Tanács rendeletében nyilvánult meg, a Bizottság rendeleteiben pedig nem, számomra a jelen ügy szempontjából nem tűnik meghatározónak, mivel e tekintetben egyértelműen a szóban forgó közösségi rendszer alapjogszabálya a meghatározó, valamint az a tény, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint „a Bizottságnak, különösen a mezőgazdaság területén, hatáskörében áll, hogy az alapjogszabályok végrehajtása érdekében elfogadjon minden szükséges vagy hasznos intézkedést, feltéve hogy ezek az intézkedések nem ellentétesek e jogszabályokkal vagy a Tanács által elfogadott, végrehajtásra irányuló jogszabályokkal”(68) .
104. Mindenesetre felhívom a figyelmet arra, hogy a Tanács, amikor a Bizottságra bízta azt a feladatot, hogy fogadja el a szóban forgó rendszer végrehajtásához szükséges jogszabályokat, hangsúlyozta, hogy ezeknek az intézkedéseknek lehetővé kell tenniük „a Közösség által a Szerződés 228. cikke értelmében kötött megállapodásokból eredő kötelezettségek betartatásá[t]”.(69)
e) Záró megállapítások
105. A fentiek alapján tehát megállapítható, hogy a banánbehozatal szóban forgó rendszerének módosításával a közösségi jogalkotó a WTO keretében vállalt valamely különös kötelezettséget szándékozott végrehajtani.
106. Mindennek alapján azt a következtetést kell levonnom, hogy az OGT‑ügyben, és elsősorban a jelen ügyben, fennálltak azok a feltételek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy a Bíróság e rendszer jogszerűségét a WTO szabályaival való összeegyeztethetősége szempontjából vizsgálja. És mivel ezt az összeegyeztethetőséget a DSB 1999. május 6‑i határozata kizárta, a Bíróságnak az ügyben végzendő értékelésének eredménye csak negatív lehet, tehát ki kell mondania, hogy érvénytelenek azok a jogi aktusok, amelyeken a szóban forgó rendszer alapul.
107. A fentebb elmondottak alapján tehát azt javaslom, hogy a Bíróság, másodlagosan, olyan értelemben válaszoljon az első, a harmadik és a negyedik újrafogalmazott kérdésre, hogy a banánbehozatalnak a módosított 404/93 rendeleten és az ennek e végrehajtása céljából elfogadott rendeleteken alapuló közösségi rendszere a WTO keretében vállalt valamely különös kötelezettséget szándékozott végrehajtani. A rendszer azonban, ahogyan ezt a DSB 1999. május 6‑i határozata is megállapította, nem szüntette meg a DSB 1997. szeptember 25‑i határozatában hivatkozott, a WTO szabályaival való összeegyeztethetetlenséget, következésképpen érvénytelen abban a részében, amelyben ez az összeegyeztethetetlenség fennáll.
B – A második kérdésről
108. Második kérdésével a nemzeti bíróság lényegében arra vár választ, hogy a banánbehozatal közösségi rendszere sérti‑e az EGK‑Andok Paktum megállapodás 4. cikkét, amelynek értelmében egymást a legnagyobb kedvezményes elbánásban részesítik, a GATT 1. cikkével összhangban (lásd fentebb, 5. pont).
109. Meg kell azonban jegyeznem, hogy jobban megnézve ezt a kérdést nem lehet önállóan feltenni, mivel az ebben hivatkozott rendelkezés, amint erre hamarosan rátérek, nem állapít meg egyéb kötelezettségeket, mint amelyek egyébként is a WTO/GATT‑szabályok értelmében a felekre hárulnak. Ezért tehát e kérdés tekintetében ugyanazok a megoldások érvényesek, mint amelyeket a Bíróság az eddig vizsgált kérdésre fog javasolni, tekintve, hogy akár elfogadja a szóban forgó közösségi rendszernek a hivatkozott szabályokkal való összeegyeztethetetlensége miatti jogellenességének elméletét, akár nem, nem szükséges még egyszer elismételni ugyanazt az értékelést az említett szabályoktól nem különböző EGK‑Andok Paktum megállapodás vonatkozásában is.
110. E helyütt a Bizottsággal egyetértésben emlékeztetek arra, hogy az említett
megállapodás 4. cikke ezért került beillesztésre, hogy a legnagyobb kedvezményes elbánás elvét az Andok Paktumban részes államokra is alkalmazni lehessen, amely államok az aláírás idején még nem voltak a GATT rendszerének tagjai. A megállapodás tehát csak a GATT rendszerének személyi hatályát terjesztette ki, de nem módosította az ez utóbbiban szereplő kötelezettségek hatályát vagy jellegét.
111. Amint ugyanis azt a Bizottság és a Tanács is hangsúlyozza, az EGK‑Andok Paktum megállapodással a szerződő felek egyáltalán nem szándékoztak a GATT‑hoz viszonyítottan új kötelezettségekben megállapodni. Sőt, éppen ellenkezőleg, a megállapodás preambulumában a felek kijelentik, hogy meggyőződtek a „GATT (…) alapelveinek (…) fontosságáról”, a 4. cikkben pedig megerősítik „azon szándék[uka]t, hogy az egymással folytatott kereskedelem az említett megállapodásnak megfelelően történjen”.
112. A fenti okok alapján úgy vélem, hogy ez a rendelkezés önmagában nem szolgálhat a közösségi aktusok jogszerűségének paraméteréül, következésképpen a kérdésre adandó válasz ugyanaz lesz, mint amelyet a Bíróság javasolni fog az előző kérdések tekintetében.
IV – Végkövetkeztetések
A fenti megállapítások fényében tehát azt javaslom, hogy a Bíróság az alábbi értelemben válaszoljon a Raad van State által előterjesztett kérdésekre:
1. A közösségi banánbehozatalnak az 1998. július 20‑i 1637/98/EK rendelettel módosított, a banánpiac közös szervezéséről szóló, 1993. február 13‑i 404/93/EGK tanácsi rendeleten és az ennek végrehajtása céljából elfogadott rendeleteken alapuló rendszere érvénytelen, mivel összeegyeztethetetlen a kereskedelmi Világszervezet (WTO) szabályaival, amint azt a WTO Vitarendezési Testülete (DSB) 1997. szeptember 25‑i határozata megállapította, 1999. május 6‑i határozata pedig megerősítette.
Másodlagosan:
A közösségi banánbehozatalnak az 1998. július 20‑i 1637/98 rendelettel módosított, a banánpiac közös szervezéséről szóló, 1993. február 13‑i 404/93/EGK tanácsi rendeleten és az ennek végrehajtása céljából elfogadott rendeleteken alapuló rendszere a WTO keretében vállalt különös kötelezettség végrehajtására irányult. A rendszer azonban, ahogyan ezt a DSB 1999. május 6‑i határozata is megállapította, nem szüntette meg a DSB 1997. szeptember 25‑i határozatában hivatkozott, a WTO szabályaival való összeegyeztethetetlenséget, következésképpen érvénytelen abban a részében, amelyben ez az összeegyeztethetetlenség fennáll.
2. Ugyanígy kell válaszolni a szóban forgó rendszernek az EGK‑Andok Paktum megállapodás 4. cikkével való összeegyeztethetőségének vonatkozásában is.
(1) .
(2) –		HL L 336., 1. o.
(3)
–		Nem hivatalos fordítás.
(4) – Nem hivatalos fordítás.
(5) –	HL L 127., 10. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 28. kötet 231. o.
(6) –	A Bolíviai Köztársaságról, a Kolumbiai Köztársaságról, az Ecuadori Köztársaságról, a perui Köztársaságról és a Venezuelai Köztársaságról van szó.
(7) –	A Kereskedelmi Világszervezetet létrehozó egyezmény 2. melléklete, HL L 336., 234. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 21. kötet, 325. o.
(8)
–	HL L 47., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 13. kötet, 388. o.
(9)
–	WT/DS27/AB/R – European Communities – Regime for the Importation, Sale and Distribution of
Bananas, 1997. szeptember 9‑i jelentés, megtalálható a WTO honlapján: www.wto.org
(10) –	HL L 210., 28. o., magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 23. kötet, 304. o.
(11) – A melléklet tizenkét, hagyományos AKCS‑banánt importáló országot sorol fel, amelyekre a 857 700 tonnás éves kontingens vonatkozik, de a maximális mennyiséget nem bontja le országonként.
(12)
–	HL L 293., 32. o.
(13)
–	HL L 349., 32. o.
(14)
–	HL L 11., 16. o.
(15)
–	HL L 75., 18. o.
(16)
–	WT/DS27/RW/ECU – European Communities – Regime for the Importation, Sale and Distribution of
Bananas, 1999. április 12‑i jelentés, megtalálható a WTO honlapján: www.wto.org
(17)
–	HL L 31., 2. o., magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 31. kötet, 226. o.
(18) –	A C‑149/96. sz., Portugália kontra Tanács ügyben 1999. november 23‑án hozott ítélet (EBHT 1999. I‑8395. o.).
(19)
–	Az Európai Közösség és a Pakisztáni Iszlám Köztársaság között, valamint az Európai Közösség és az Indiai Köztársaság között létrejött, a textiltermékek piacra jutásával kapcsolatos szabályokról szóló egyetértési megállapodás megkötéséről szóló, 1996. február 26‑i 96/386/EK tanácsi határozat (HL L 153., 47. o.)
(20) – A fent hivatkozott Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítélet 34. pontja. Lásd továbbá a 104./81. sz. Kupferberg‑ügyben 1982. október 26‑án hozott ítélet (EBHT 3641. o.) 17. pontját.
(21) – A fent hivatkozott Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítélet 35. pontja.
(22) – A fent hivatkozott Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítélet 41. pontja.
(23) – A fent hivatkozott Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítélet 36. pontja.
(24) – A fent hivatkozott Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítélet 37. pontja. Kiemelés tőlem.
(25) – A fent hivatkozott Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítélet 40. pontja.
(26) – A fent hivatkozott Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítélet 42. pontja.
(27) – A fent hivatkozott Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítélet 43. pontja.
(28) – A fent hivatkozott Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítélet 45. és 46. pontja.
(29) – A fent hivatkozott Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítélet 47. pontja.
(30) – A fent hivatkozott Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítélet 49. pontja. A két „kivételt” a Bíróság először a C‑69/89. sz., Nakajima kontra Tanács ügyben 1991. május 7‑én hozott ítélete (EBHT 1991., I–2069. o.) 31. pontjában és a 70/87. sz., Fediol kontra Bizottság ügyben 1989. június 22‑én hozott ítélet (EBHT 1989., I‑1781. o.) 19–22. pontjaiban említette először.
(31) –	Emlékeztetek arra, hogy részletes elemzésének végén Saggio főtanácsnok is erre az eredményre jutott az ügyben ismertetett indítványában. Véleménye szerint ugyanis a WTO szabályai
„nemzetközi megállapodásokon alpuló jellegük miatt köteleznek minden intézményt [EK 300. cikk (7) bekezdése], következésképpen közösségi jogforrásnak minősülnek, amiért is a Bíróságnak biztosítania kell, hogy a közösségi intézmények tiszteletben ezeket tartsák” (20. pont), annál is inkább, mert a [WTO‑]megállapodások számtalan rendelkezése keletkeztet olyan kötelezettségeket és tilalmakat, amelyek feltétlen jellegűek, és pontosan körülhatárolt kötelezettségeket keletkeztetnek a szerződő felek számára kölcsönös viszonyaikban” (19. pont). Azon félelmek eloszlatására, amelyeket ez a következtetés kelthet a Közösség érdekeinek szempontjából, a főtanácsnok a WTO szabályainak a közösségi jogrendben gyakorolt hatályának kérdését „megtisztítja” e jogszabályok közvetlen alkalmazhatóságának kérdésétől, tehát attól, hogy e szabályok alkalmasak lennének arra, hogy „a bíróság előtt a felek számára peresíthető helyzeteket” teremtsenek. Véleménye szerint ugyanis a WTO szabályai ezen hatályának elismerése nem jelenti
szükségszerűen azt, hogy ezek alkalmasak arra, hogy rájuk a bíróság előtt magánszemélyek hivatkozhassanak. „Mert ahhoz, hogy ez az utóbbi hatály létrejöjjön, az szükséges (…), hogy az egyezmény teljességéből következzen az, hogy az egyezményben szereplő rendelkezésekre a felek a bíróság előtt hivatkozhassanak”. Következésképpen egy nemzetközi egyezmény rendelkezésének közvetlen alkalmazhatóságának esetleges kizárása nem indokolja, hogy a közösségi intézményekkel szemben kötelező jellege ne kerüljön elismerésre, tehát mint a jogszerűség (közösségi) paramétere kizárásra kerüljön.” (18. pont).
(32) –	A C‑377/98. sz., Hollandia kontra parlament és Tanács ügyben 2001. október 9‑én hozott ítélet (EBHT 2001., I‑7079. o.).
(33) –	HL L 213., 13. o., magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 20. kötet, 395. o.
(34) –	A biológiai sokféleségről szóló, 1992. június 5‑én Rio de Janeiróban kötött egyezmény, amely a Közösség nevében az 1993. október 25‑i 93/626/EGK tanácsi határozattal került jóváhagyásra (HL L 309., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 19. kötet, 126. o.).
(35) –	52–54. pont. Kiemelés tőlem.
(36) –	Emlékeztetek arra, hogy ebbe a sorba illeszkedik a C‑307. sz. OGT Fruchthandelsgesellschaft ügyben 2001. május 2‑án hozott végzés is (EBHT 2001., I‑3159. o.). De erre a későbbiekben részletesebben is visszatérek.
(37) –	Az Egyetértés 3. cikkének (5) bekezdése értelmében „Az idetartozó [WTO] megállapodások konzultációs és vitarendezési szabályai és eljárásai szerint hivatalosan felvetett problémák minden megoldásának
(…) összhangban kell állniuk e megállapodásokkal, és sem a megállapodásokból bármely tag számára adódó előnyöket nem semmisíthetik meg, illetve nem csökkenthetik, sem nem gátolhatják e megállapodások bármely céljának elérését” (a kiemelés tőlem).
(38) –	A C‑93/02. P. sz., Biret International kontra Tanács ügyben 2003. szeptember 30‑án hozott ítélettel lezárt ügyben 2003. május 15‑én ismertetett indítvány (EBHT 2003., 0000. o.) 81. pontja.
(39) –	A fent hivatkozott Biret International kontra Tanács ügyben hozott ítélet. Ugyanez a helyzet volt a tárgya a C‑94/02. P. sz., Biret és társai kontra Tanács ügynek is, amelyben a Bíróság ugyanebben az időpontban hozott ítéletet. A továbbiakban csak a Biret International kontra Tanács ügyben hozott ítéletre hivatkozom.
(40) –	HL 1994. L 336., 40. o.
(41) –	Az egyes hormonhatású anyagok, valamint minden tireosztatikus hatású anyag betiltásáról szóló, 1981. július 31‑i 81/602/EGK tanácsi irányelv (HL L 222., 32. o.), valamint az állattenyésztés terén egyes hormonhatású anyagok használatának betiltásáról szóló, 1988. március 7‑i 88/146/EGK tanácsi irányelv (HL L 70., 16. o.).
(42) –	Az egyes hormon- vagy tireosztatikus hatású anyagoknak és a ß‑agonistáknak az állattenyésztésben történő felhasználására vonatkozó tilalomról, valamint a 81/602/EGK, 88/146/EGK és 88/299/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 1996. április 29‑i 96/22/EK tanácsi irányelv (HL L 125., 3. o., magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 19. kötet, 64. o.).
(43) –	Lásd a fellebbezési testület WT/DS26/AB/R, WT/DS48/AB/R, European Communities –Measures Concerning Meat and Meat Products, 1998. január 16‑i jelentését, amelyet a DSB 1998. február 13‑án fogadott el, megtalálható: a www.wto.org honlapon.
(44) –	Az Elsőfokú Bíróság T‑174/00. sz., Biret International kontra Tanács ügyben 2002. január 11‑én hozott ítéletének (EBHT 2002., II‑17. o.) 67. pontja.
(45) – Ugyanott, 61 . pont.
(46) –	A fent hivatkozott Biret‑ügyben ismertetett indítvány 86. pontja.
(47) –	A fent hivatkozott indítvány 85–88. pontja.
(48) –	A fent hivatkozott Kupferberg‑ügyben hozott ítélet 18. pontja.
(49) –	A fent hivatkozott indítvány 97–102. pontja (a szó szerint fent hivatkozott szöveg a 102. pontban található).
(50) –	103. pont. Az ügyben ez a következtetés lehetővé teszi a főtanácsnok számára azt, hogy a Biret által a Közösség ellen benyújtott kártérítési kereset elfogadhatóságát javasolja, éppen azért, mert a Közösség a WTO jogának megsértésével jogellenes magatartást tanúsított.
(51) –	Ahogyan ezt valamiképpen a C‑104/97. P. sz., Atlanta és társai kontra Európai Közösség
ügyben 1999. október 14‑én hozott ítéletnek (EBHT 1999., I‑6983. o.) különösen a 19–22. pontja is megállapította. Ennek teljesen ellentmondanak az OGT‑végzésben tett megállapítások, amelyekről a későbbiekben szólok részletesebben (l. lentebb, 94. és következő pontok).
(52) –	A Bíróság ugyanis megállapította, hogy – mivel a WTO előtt kijelentette, hogy szándékában áll kötelezettségeit végrehajtani, és e célból az Egyetértés 21. cikkének (3) bekezdése értelmében ésszerű határidőt kért – a Közösség tizenöt hónapos határidőt kapott, amely 1999. május 13‑án járt le. Ebből arra a következtetésre jutott, hogy „mindenesetre az 1999. május 13‑át megelőző időszak tekintetében a [hivatkozott határidő] hatályától való megfosztása kivételével a közösségi bíróság nem vizsgálhatta a szóban forgó közösségi aktusok jogszerűségét […]” (62. pont, kiemelés tőlem).
(53) –	57. pont, kiemelés tőlem.
(54) –	Lásd a WT/DS27/15, European Communities – Regime for the Importation, Sale and Distribution of Bananas, 1997. december 23‑i határozatot, amelyet a DSB 1998. január l7‑én fogadott el, megtalálható a WTO honlapján: www.wto.org, 12. pont.
(55)
–	A fent hivatkozott Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítélet 49. pontja. Lásd továbbá a fent hivatkozott Nakajima‑ügyben hozott ítélet 31. pontját.
(56)
–	HL L 209., 1. o.
(57)
–	Egyetértés az Általános Vám- és Kereskedelmi Egyezmény 6. cikkének végrehajtásáról. A Közösség nevében az 1973–1979 közötti kereskedelmi tárgyalások alapján kötött multilaterális egyezményekről szóló 1979. december 10‑i 80/271/EGK tanácsi rendelettel került elfogadásra. Emlékeztetek arra, hogy a második preambulumbekezdés szerint a dömpingellenes közösségi jogszabályokat „a fennálló nemzetközi kötelezettségeknek, különösen a [GATT] VI. cikkéből, [a dömpingellenes kódexből,] valamint a GATT VI., XVI. és XXIII. cikkének értelmezéséről és alkalmazásáról szóló egyetértésből (a támogatásokról és a kompenzációs intézkedésekről szóló kódex) eredő kötelezettségeknek megfelelően fogadták el”. A harmadik preambulumbekezdés megállapítja, hogy „e rendelkezések alkalmazása tekintetében alapvető, hogy azon jogok és kötelezettségek egyensúlyának megtartása céljából, amelyeket az említett egyetértések szándékoztak létrehozni, a Közösség vegye figyelembe ezeknek a fő kereskedelmi partnerei által adott értelmezését, amint az a jogszabályokból vagy a hatályban lévő gyakorlatból következik”.
(58) –	A fent hivatkozott Nakajima‑ügyben hozott ítélet 29–31. pontja.
(59) –	A C‑352/96. sz., Olaszország kontra Tanács ügyben hozott ítélet (EBHT 1996., I‑6937. o.)
(60) –	A rizs és a törmelékrizs behozatalára vonatkozóan egyes vámkontingensek megnyitásáról és kezeléséről szóló, 1996. július 24‑i 1522/96/EK tanácsi rendelet (HL L 190., 1. o.).
(61) –	A fent hivatkozott Olaszország kontra Tanács ügyben hozott ítélet 19–21. pontja.
(62) –	A C‑307/99. sz. OGT Fruchthandelsgesellschaft ügyben 2001. május 2‑án hozott végzés (EBHT 2001., I–3159. o.).
(63) – Ugyanott, 28. pont.
(64) –	E válasszal szemben a jogtudomány jó része is meglehetősen kritikus volt. Lásd többek között: S. Peers, WTO dispute settlement and Community law, in: European Law Review, 2001, 605. és köv. oldalak, („If the 1998 Regulations are not an exemple of the Community’s intention to implement a WTO obligation, it is hard to see what is”) (615. o.); P. Eeckhout, Judicial Enforcement of WTO Law in the European Union, in: Journal of International Economic Law, 2002, 91. és köv. oldalak („That statement, with respect, is difficult to understand and accept”) (107. o.).
(65) –	Lásd a WT/DS27/15, European Communities – Regime for the Importation, Sale and Distribution of Bananas,
1997. december 23‑i határozatot, amelyet a DSB 1998. január 7‑én fogadott el, megtalálható a WTO honlapján: www.wto.org, 12. pont.
(66) –	Ugyanott 12. pont. Kiemelés tőlem.
(67) –	Yvonne Sandberg‑Fries képviselő 4069/98 sz. írásbeli kérdése a Bizottsághoz. Az Egyesült Államok és az Európai Unió közötti kereskedelmi konfliktus következményei (HL 1999. C 182., 137. o.).
(68) –	A C‑317/99. sz. Kloosterboer Rotterdam ügyben 2001. december 13‑án hozott ítélet (EBHT 2001., I‑9863. o.) 28. pontja; lásd továbbá a C‑9/95., C‑23/95. és C‑156/95. sz., Belgium és Németország kontra Bizottság egyesített ügyekben 1997. február 4‑én hozott ítélet (EBHT 1997., I–645. o.) 37. pontját és a C‑48/98. sz. Söhl & Söhlke ügyben 1999. november 11‑én hozott ítélet (EBHT 1999., I‑7877. o.) 36. pontját.
(69) –	A módosított 404/93 rendelet 20. cikkének e) pontja.