62005CJ0385_BG
Страни по делото
Основания за решението
Диспозитив
Страни по делото
По дело C-385/05
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 234 ЕО от Conseil d’Etat (Франция) с акт от 19 октомври 2005 г., постъпил в Съда на 24 октомври 2005 г., в рамките на производство по дело
Confédération générale du travail (CGT),
Confédération française démocratique du travail (CFDT),
Confédération française de l’encadrement (CFE-CGC),
Confédération française des travailleurs chrétiens (CFTC),
Confédération générale du travail - Force ouvrière (CGT-FO)
срещу
Premier ministre,
Ministre de l’Emploi, de la Cohésion sociale et du Logement,
СЪДЪТ (втори състав),
състоящ се от: г‑н C. W. A. Timmermans, председател на състав, г‑н R. Schintgen (докладчик), г‑жа R. Silva de Lapuerta, г‑н J. Makarczyk и г‑н L. Bay Larsen, съдии,
генерален адвокат: г‑н P. Mengozzi,
секретар: г‑жа L. Hewlett, главен администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 7 юни 2006 г.,
като има предвид становищата, представени:
– за Confédération générale du travail (CGT), от адв. A. Lyon-Caen, avocet,
– за Confédération française démocratique du travail (CFDT), от адв. H. Masse-Dessen, avocat,
– за Confédération française de l’encadrement (CFE-CGC), от адв. H. Masse-Dessen, avocat,
– за Confédération française des travailleurs chrétiens (CFTC), от адв. H. Masse-Dessen, avocat,
– за Confédération générale du travail - Force ouvrière (CGT‑FO), от адв. T. Haas, avocat,
– за френското правителство, от г‑н G. de Bergues и г‑жа C. Bergeot-Nunes, в качеството на представители,
– за Комисия на Европейските общности, от г‑н J. Enegren и г‑н G. Rozet, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 12 септември 2006 г.,
постанови настоящото
Решение
Основания за решението
1. Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на Директива 98/59/ЕО на Съвета от 20 юли 1998 година за сближаване на законодателствата на държавите-членки в областта на колективните уволнения (ОВ L 225, стр. 16; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 95) и на Директива 2002/14/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 11 март 2002 година за създаване на обща рамка за информиране и консултиране на работниците и служителите в Европейската общност (ОВ L 80, стр. 29; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 6, стр. 120).
2. Запитването е отправено във връзка с редица жалби, подадени пред Conseil d’État от Confédération générale du travail (CGT), Confédération française démocratique du travail (CFDT), Confédération française de l’encadrement (CFE-CGC), Confédération française des travailleurs chrétiens (CFTC), както и от Confédération générale du travail - Force ouvrière (CGT-FO), за отмяна на Оrdonnance n° 2005‑892, du 2 août 2005, relative à l’aménagement des règles de décompte des effectifs des entreprises [Наредба-закон № 2005‑892 от 2 август 2005 г. за изменение на правилата за изчисляване на списъчния състав на заетите в предприятията] (JОRF, 3 август 2005 г., стр. 12687, наричана по-долу „Наредба-закон № 2005‑892“).
Правна уредба
Общностна правна уредба
3. Член 1, параграф 1 от Директива 98/59 предвижда:
„По смисъла на настоящата директива:
a) „колективни уволнения“ означава уволненията, извършени от работодателя по една или повече причини, несвързани с конкретните работници, като според избора на съответната държава-членка, броят на съкратените работници:
i) било то за срок от 30 дни:
— най-малко 10 души в организация, в която нормално работят повече от 20 и по-малко от 100 работници,
— най-малко 10% от броя на работниците в организация, в която нормално работят най-малко 100, но по-малко от 300 работници,
— най-малко 30 души в организация, в която нормално работят 300 или повече работници,
ii) било то за срок от 90 дни — най-малко 20 души, независимо от нормалния брой на работниците в съответната организация;
б) „представители на работниците“ означава представителите на работниците, предвидени в законите или практиката на държавите-членки.
За да бъде изчислен броят на уволнените работници, посочен в първа подточка на буква а), прекратяването на трудовите договори по инициатива на работодателя по една или повече причини, несвързани с конкретните работници, се приравнява към уволнение, при условие че са уволнени най-малко пет работници.“
4. По смисъла на член 2, параграф 1 от Директива 98/59:
„Когато работодателят планира колективни уволнения, той започва своевременно консултации с работниците [да се чете: „с представителите на работниците“] с оглед постигането на споразумение.“
5. Член 3 от Директива 98/59 гласи следното:
„1. Работодателите уведомяват писмено компетентния публичен орган за планираните колективни уволнения.
[…]
2. Работодателите изпращат на представителите на работниците копие от уведомлението, посочено в параграф 1.
Представителите на работниците могат да изпратят на компетентния публичен орган коментарите, които имат.“
6. Съгласно член 5 от Директива 98/59:
„Настоящата директива не засяга правото на държавите-членки да прилагат или въвеждат по-благоприятни за работниците законови, подзаконови или административни разпоредби, или да насърчават или разрешават прилагането на по-благоприятни за работниците колективни договори.“
7. Седмо и осмо съображение от Директива 2002/14 гласят следното:
„(7) Съществува необходимост от засилване на диалога [да се чете: социалния диалог] и насърчаване на взаимното доверие в рамките на самите предприятия, за да се подобри възможността за предвиждане на рисковете, да се въведе по-гъвкава организация на работа и да се улесни достъпа на работниците или служителите до обучение в предприятието като в същото време се запазва сигурността, да се информират работниците или служителите относно необходимостта от адаптиране, да се подобрят възможностите на работниците или служителите да предприемат мерки и действия за увеличаване на своята конкурентоспособност на пазара на труда, да се насърчава участието на работниците и служителите във функционирането и бъдещето на предприятието, и в увеличаването на неговата конкурентоспособност.
(8) Налице е по-специално нужда да се насърчава и задълбочава информирането и провеждането на консултации относно положението и вероятното развитие на заетостта в рамките на предприятието и, ако оценката на работодателя предполага, че заетостта в предприятието може да бъде застрашена, да се предвиждат възможните подготвителни мерки, най-вече по отношение на обучение на персонала и преквалификация с цел компенсиране на негативното развитие или последиците от него, и увеличаване на конкурентоспособността на пазара на труда и адаптивността на работниците или служителите, които могат да бъдат засегнати.“
8. Освен това, видно от осемнадесето съображение от Директива 2002/14, целта на същата е да създаде обща рамка, която да установи минималните изисквания, приложими на цялата територия на Общността, като в същото време не възпрепятства държавите-членки да предвидят разпоредби, които да са по-благоприятни за служителите и работниците.
9. Видно от деветнадесето съображение от посочената директива, целта на тази обща рамка също така е да избегне налагането на всякакви административни, финансови или правни пречки, които могат да възпрепятстват създаването и развитието на малките и средни предприятия. Ето защо, по смисъла на посоченото съображение, е счетено за уместно приложното поле на директивата да бъде ограничено, според избора на държавите-членки, до предприятия с най-малко 50 служители или стопански единици с поне 20 служители.
10. Член 1, параграф 1 от Директива 2002/14 предвижда, че:
„Целта на настоящата директива е да установи общата рамка, определяща минималните изисквания относно правото на работниците и служителите в предприятия и организации на територията на Общността на информация и консултации с тях.“
11. Член 2 от посочената директива гласи следното:
„За целите на настоящата директива:
[...]
г) „работник или служител“ означава лице, което в съответната държава-членка е защитено като работник или служител според националното трудовоправно законодателство и в съответствие с националната практика;
[...]“
12. Член 3, параграф 1 от Директива 2002/14 гласи следното:
„В съответствие с избора, направен от държавите-членки настоящата директива се прилага по отношение на:
a) предприятия с персонал от минимум 50 служители във всяка една държава-членка, или
б) организации с персонал от минимум 20 служители във всяка държава-членка.
Държавите-членки определят методиката за изчисляване на прага спрямо броя на наетите работници и служители.“
13. Член 4, параграф 1 от Директива 2002/14 гласи следното:
„В съответствие с принципите, залегнали в член 1 и без да засягат действащите разпоредби и/или практики, които облагодетелстват работниците и служителите, държавите-членки определят реда и условията за упражняване на правото на информиране и консултиране на съответното ниво, съгласно настоящия член.“
14. Член 11 от Директива 2002/14 предвижда, че държавите-членки са длъжни да приемат всички необходими мерки, които да им предоставят възможност да гарантират по всяко време резултатите, наложени от настоящата директива.
Национална правна уредба
15. Съгласно член L. 421‑1 от френския Code du travail [Кодекс на труда], избирането на представители на персонала е задължително за всички организации с персонал от най-малко единадесет работници и служители.
16. От членове L. 321‑2 и L. 321‑3 от този кодекс следва, че работодателите, които възнамеряват да извършат уволнения по икономически причини, са длъжни да свикат и да се консултират със Съвета за социално партньорство или с представителите на персонала, когато броят на планираните уволнения е най-малко десет за период от тридесет дни.
17. Преди приемането на Наредба-закон № 2005‑892, член L. 620‑10 от Кодекса на труда е имал следната редакция :
„С оглед прилагането на разпоредбите на настоящия кодекс, списъчният състав на заетите в предприятията се изчислява в съответствие със следните разпоредби.
Работниците и служителите, работещи на пълно работно време на безсрочни трудови договори, както и работниците и служителите на надомна работа, се включват в списъчния състав на предприятието.
Работниците и служителите на срочни трудови договори, работниците и служителите, сключили договори за изпълнение на временни, сезонни или краткотрайни работи и дейности, както и работниците и служителите, поставени на разположение на работодателя от външно предприятие, включително нещатните работници и служители, изпратени от посредническа агенция за временна заетост, се вземат предвид при изчисляването на списъчния състав на заетите в предприятието съответно на времето, през което са полагали труд за предходните дванадесет месеца. Когато обаче заместват отсъстващ работник или служител или работник или служител, действието на чийто трудов договор е спряно, работниците и служителите на срочни трудови договори, работниците и служителите на договори за временна работа и работниците и служителите, поставени на разположение на работодателя от външно предприятие, не се вземат предвид при изчисляването на списъчния състав на заетите в предприятието.
Работниците и служителите на непълно работно време, независимо от вида на трудовите им договори, се вземат предвид, като общият брой на работните часове съгласно трудовия им договор се раздели на установената в закона или в колективния трудов договор продължителност на работа.“
18. Член 1 от Наредба-закон № 2005‑892 допълва посочения член L. 620‑10 със следната алинея:
„Работник или служител, който е нает на работа, считано от 22 юни 2005 г., и не е навършил двадесет и шест години, не се взема предвид при изчисляване на списъчния състав на предприятието, в което работи, докато не навърши посочената възраст, независимо от вида на сключения между него и предприятието договор. Тази разпоредба не може да има за последица премахване на представителна институция на персонала или прекратяване на мандата на представител на персонала. Разпоредбите на настоящата алинея са приложими до 31 декември 2007 г.“
Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
19. От представената на Съда преписка е видно, че с оглед подобряване на тревожното състояние на заетостта във Франция, в общата си политическа декларация от 8 юни 2005 г. министър-председателят представя пред парламента план за незабавни действия във връзка със заетостта. За да могат съдържащите се в този план мерки да влязат в сила от 1 септември 2005 г., правителството иска да му бъде делегирана компетентност да приема законодателни текстове чрез издаването на наредби.
20. Така член 1 от Закон № 2005‑846 от 26 юли 2005 г. оправомощава правителството чрез издаването на наредби да взема мерки, inter alia, за изменение на правилата за изчисляване на списъчния състав на заетите в предприятията, използвани за прилагането на трудовоправни разпоредби и за изпълнението на финансови задължения, наложени от други закони, за да насърчи, считано от 22 юни 2005 г., наемането на работа от предприятията на работници и служители, които не са навършили 26 години.
21. На 2 август 2005 г. с Наредба-закон № 2005‑892 правителството приема мерки за изменение на правилата за изчисляване на списъчния състав на заетите в предприятията, като предвижда, че разпоредбите на посочената наредба-закон ще прекратят действието си от 31 декември 2007 г.
22. Жалби срещу Наредба-закон № 2005‑892 пред Conseil d’État подават CGT, CFDT, CFE-CGC, CFTC и CGT-FO.
23. В подкрепа на своите жалби жалбоподателите по главното производство твърдят по-специално, че изменението на правилата за изчисляване на броя на заетите в предприятията, предвидено с посочената по-горе наредба-закон, противоречи на целите на Директиви 98/59 и 2002/14.
24. Препращащата юрисдикция изтъква, че макар атакуваната разпоредба от Наредба-закон № 2005‑892 да няма за пряка последица дерогирането на националните разпоредби, транспониращи Директиви 98/58 и 2002/14, то що се отнася до организациите със списъчен състав над 20 служители, от които по-малко от 11 са на възраст 26 и повече години, прилагането на разпоредбата, предмет на главното производство, може да доведе до освобождаване на работодателя от някои задължения, произтичащи от двете директиви.
25. При тези обстоятелства Conseil d’État решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1) Предвид предмета на Директива [2002/14], който според член 1 от [параграф 1] от нея е да се установи общата рамка, определяща минималните изисквания относно правото на работниците и служителите в предприятия и организации на територията на Общността на информация и консултации с тях, следва ли предвиденото в тази директива правомощие на държавите-членки да определят начина на изчисляване на прага спрямо броя на наетите работници и служители да се възприема като разрешение държавите-членки да отчитат по различен начин някои категории работници и служители при прилагането на този праг?
2) В каква степен може да се приеме, че Директива [98/59] допуска уредба, водеща до освобождаване, макар и временно, на някои организации, в които нормално работят над двадесет работници, от задължението да създават представителна структура на работниците и служителите поради прилагането на правила за изчисляване на списъчния състав на заетите в предприятията, които изключват отчитането на определени категории работници и служители при прилагането на разпоредбите относно това представителство?“
26. В акта за препращане Conseil d’État моли Съда да разгледа искането за преюдициално заключение в бързо производство по реда на член 104а, първи параграф от Процедурния правилник.
27. Това искане е отхвърлено с определение на председателя на Съда от 21 ноември 2005 г.
По преюдициалните въпроси
28. Най-напред следва да се посочи, че видно от практиката на Съда, насърчаването на заетостта представлява легитимна цел на социалната политика и държавите-членки разполагат с широко право на преценка при избора на мерките за осъществяване на целите на социалната им политика (вж. по-специално Решение от 9 февруари 1999 г. по дело Seymour-Smith и Perez, C‑167/97, Recueil, стр. I‑623, точки 71 и 74, както и Решение от 20 март 2003 г. по дело Kutz-Bauer, C‑187/00, Recueil, стр. I‑2741, точки 55 и 56).
29. Независимо от това, правото на преценка, с което държавите-членки разполагат в областта на социалната политика, не може да доведе до изпразване от съдържание на прилагането на основен правен принцип на общностното право или на разпоредба от него (вж. в този смисъл Решение по дело Seymour-Smith и Perez, посочено по-горе, точка 75 и Решение по дело Kutz-Bauer, посочено по-горе, точка 57).
По първия въпрос
30. С първия си въпрос препращащата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 3, параграф 1 от Директива 2002/14 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, изключваща, макар и временно, определена категория работници и служители при изчисляването на броя на наетите работници и служители по смисъла на тази разпоредба.
31. Във връзка с това следва да се изтъкне, че по смисъла на член 2, буква г) от Директива 2002/14 работник или служител означава лице, което в съответната държава-членка е защитено като работник или служител според националното трудовоправно законодателство и в съответствие с националната практика.
32. Следователно, доколкото не се спори, че работниците и служителите, ненавършили 26 години, посочени в националната разпоредба, предмет на главното производство, са защитени от националното трудовоправно законодателство, същите представляват работници и служители по смисъла на Директива 2002/14.
33. Несъмнено член 3, параграф 1, втора алинея от тази директива предвижда, че държавите-членки са тези, които определят методиката за изчисляване на прага спрямо броя на наетите работници и служители. При все това, тази разпоредба се отнася до определянето на методиката за изчисляване на прага спрямо броя на наетите работници и служители, а не до самото понятие за работник или служител.
34. Впрочем, след като Директива 2002/14 е определила кръга от лица, които да бъдат взети предвид във връзка с това изчисляване, държавите-членки не могат да изключват от него определена категория лица, първоначално попадаща в този кръг. Ето защо, макар посочената директива да не указва на държавите-членки методиката, по която да отчитат работниците и служителите, попадащи в приложното ѝ поле, при изчисляването на прага спрямо броя на наетите работници и служители, тя все пак изисква вземането им предвид.
35. В действителност, видно от практиката на Съда, когато общностна разпоредба препраща към национални законодателства и практики, държавите-членки нямат право да приемат мерки, които могат да засегнат полезното действие на общностната правна уредба, част от която е съответната разпоредба (вж. в този смисъл Решение от 9 септември 2003 г. по дело Jaeger, C‑151/02, Recueil, стр. I‑8389, точка 59).
36. Що се отнася по-специално до Директива 2002/14, трябва да се отбележи, от една страна, че от член 137 ЕО, съставляващ правното ѝ основание, а също и от осемнадесето съображение и от член 1, параграф 1 от нея, следва, че целта ѝ е да определи минималните изисквания относно правото на информация и консултации на работниците и служителите в предприятия и организации на територията на Общността.
37. От друга страна, налага се изводът, че създадената с Директива 2002/14 система, с някои изключения, предвидени в член 3, параграфи 2 и 3 от нея, следва да се прилага по отношение на всички работници и служители, посочени в член 2, буква г) от тази директива.
38. Впрочем правна уредба като тази, която е предмет на главното производство, която според изложеното от генералния адвокат в точка 28 от заключението му води до освобождаване на някои работодатели от предвидените в Директива 2002/14 задължения и до лишаване на техните работници и служители от признатите с посочената директива права, може да изпразни от съдържание упоменатите права и така да лиши цитираната директива от нейното полезно действие.
39. Всъщност от представеното от френското правителство становище следва, че целта на националната разпоредба, предмет на главното производство, е да облекчи ограниченията за работодателите, свързани с факта, че назначаването на допълнителни работници и служители може да доведе до надвишаване на праговете, предвидени по-специално във връзка с прилагането на задълженията, произтичащи от Директива 2002/14.
40. Що се отнася до тълкуването на Директива 2002/14, възприето от същото това правителство, според което член 3, параграф 1 от нея допуска държавите-членки да приемат, какъвто е случаят с разпоредбата, предмет на главното производство, правила за изчисляване на прага спрямо броя на наетите работници и служители, които предвиждат дори временно изключване на определени категории работници и служители, при условие че последното съответства на принципа на пропорционалност и е оправдано от цел от общ интерес, изразяващ се в увеличаване на заетостта на младите хора, достатъчно е да се установи, че това тълкуване противоречи на член 11, параграф 1 от посочената директива, изискващ от държавите-членки да приемат всички необходими разпоредби, които да им предоставят възможност да гарантират по всяко време резултатите, наложени от Директива 2002/14, доколкото тя допуска посочените държави да се освободят, макар и временно, от изпълнението на това произтичащо от общностното право задължение за ясен и точен резултат (вж. по аналогия Решение от 4 юли 2006 г. по дело Adeneler, C‑212/04, Recueil, стр. I‑6057, точка 68).
41. С оглед изложените по-горе съображения, на първия въпрос следва да се отговори, че член 3, параграф 1 от Директива 2002/14 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която изключва, макар и временно, определена категория работници и служители при изчисляването на броя на наетите работници и служители по смисъла на тази разпоредба.
По втория въпрос
42. С втория си въпрос препращащата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 1, параграф 1, буква а) от Директива 98/59 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, изключваща, макар и временно, определена категория работници и служители при изчисляването на броя на наетите работници и служители, предвидено в посочената директива.
43. За да се отговори на така поставения въпрос, на първо място следва да се отбележи, че целта на Директива 98/59 е да осигури сходна закрила на правата на работниците и служителите в различните държави-членки в случаите на колективни уволнения и да уеднакви тежестите, които предвиждат правилата, уреждащи тази закрила, за предприятията в рамките на Общността (вж. по аналогия Решение от 8 юни 1994 г. по дело Комисия/Обединено кралство, C‑383/92, Recueil, стр. I‑2479, точка 16).
44. На второ място следва да се отбележи, че видно от член 1, параграф 1 и член 5 от Директива 98/59, същата цели да установи минимална защита във връзка с информирането и консултирането на работниците и служителите в случаите на колективни уволнения, като държавите-членки запазват свободата да приемат по-благоприятни национални мерки по отношение на тези работници и служители.
45. Налага се изводът, че праговете, определени в член 1, параграф 1 от Директива 98/59, съставляват именно такива минимални изисквания, от които държавите-членки нямат право да се отклоняват, освен когато предвиждат по-благоприятни за работниците и служителите разпоредби.
46. В действителност, от една страна от практиката на Съда следва, че национална правна уредба, която безусловно допуска накърняване на закрилата на работниците и служителите, гарантирана с дадена директива, противоречи на правото на Общността (Решение Комисия/Обединено кралство, посочено по-горе, точка 21).
47. От друга страна, и противно на поддържаното от френското правителство становище, Директива 98/59 не може да се тълкува в смисъл, че условията за изчисляване на тези прагове, и оттам самите прагове, се определят от държавите-членки, тъй като такова тълкуване би позволило на последните да променят приложното поле на посочената директива и по този начин да лишат същата от пълното ѝ действие.
48. Впрочем, видно от акта за препращане, както и от точки 73 и 74 от заключението на генералния адвокат, национална правна уредба като тази, която е предмет на главното производство, може, макар и временно, да лиши работниците и служителите на някои предприятия, в които нормално работят повече от 20 работници, от правата им по Директива 98/59 и поради това засяга нейното полезно действие.
49. С оглед изложените по-горе съображения, на втория преюдициален въпрос следва да се отговори, че член 1, параграф 1, буква a) от Директива 98/59 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, изключваща, макар и временно, определена категория работници и служители при предвиденото в тази разпоредба изчисляване на броя на наетите работници и служители.
По съдебните разноски
50. С оглед обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред препращащата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
Диспозитив
По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:
1) Член 3, параграф 1 от Директива 2002/14/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 11 март 2002 година за създаване на обща рамка за информиране и консултиране на работниците и служителите в Европейската общност трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, изключваща, макар и временно, определена категория работници и служители при изчисляването на броя на наетите работници и служители по смисъла на тази разпоредба.
2) Член 1, параграф 1, буква a) от Директива 98/59/ЕО на Съвета от 20 юли 1998 година за сближаване на законодателствата на държавите-членки в областта на колективните уволнения, трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, изключваща, макар и временно, определена категория работници и служители при предвиденото в тази разпоредба изчисляване на броя на наетите работници и служители.