62023CJ0641
DOMSTOLENS DOM (Femte Afdeling)
15. januar 2026 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – område med frihed, sikkerhed og retfærdighed – retligt samarbejde i straffesager – rammeafgørelse 2002/584/RIA – europæisk arrestordre udstedt med henblik på strafforfølgning – artikel 2, stk. 4 – betingelsen om dobbelt strafbarhed – artikel 4, nr. 1) – fakultativ grund til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre – artikel 5, nr. 3) – overgivelse af den berørte person betinget af en garanti for, at den pågældende overføres til den fuldbyrdende medlemsstat for dér at afsone den frihedsstraf eller den anden frihedsberøvende foranstaltning, der idømmes i den udstedende medlemsstat – formål – social rehabilitering – forebyggelse af straffrihed – rammeafgørelse 2008/909/RIA – gensidig anerkendelse af domme i straffesager med henblik på fuldbyrdelse i en anden medlemsstat – artikel 7, stk. 3 og 4 – artikel 9, stk. 1, litra d) – afslag på anerkendelse af dommen og afslag på fuldbyrdelse af sanktionen begrundet i manglende dobbelt strafbarhed – artikel 25 – fuldbyrdelse af sanktioner i medfør af en europæisk arrestordre«
I sag C-641/23 [Dubers] (
i
),
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af rechtbank Amsterdam (retten i første instans i Amsterdam, Nederlandene) ved afgørelse af 26. oktober 2023, indgået til Domstolen den 26. oktober 2023, i sagen om fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre udstedt mod
YM,
procesdeltager:
Openbaar Ministerie,
har
DOMSTOLEN (Femte Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, M.L. Arastey Sahún, og dommerne J. Passer, E. Regan (refererende dommer), D. Gratsias og B. Smulders,
generaladvokat: J. Richard de la Tour,
justitssekretær: fuldmægtig A. Lamote,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 15. januar 2025,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
YM ved advocaten S.J. Linck og R. Malewicz,
–
Openbaar Ministerie ved officiers van justitie K. van der Schaft og A.L. Wagenaar,
–
den nederlandske regering ved M.K. Bulterman, A. Hanje og P.P. Huurnink, som befuldmægtigede,
–
den polske regering ved B. Majczyna, som befuldmægtiget,
–
Europa-Kommissionen ved H. Leupold, F. van Schaik, J. Vondung og F. Wilman, som befuldmægtigede,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 3. april 2025,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 2, stk. 4, artikel 4, nr. 1), og artikel 5, nr. 3), i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne (EFT 2002, L 190, s. 1), som ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299/RIA af 26. februar 2009 (EUT 2009, L 81, s. 24) (herefter »rammeafgørelse 2002/584«), og artikel 7, stk. 4, artikel 9, stk. 1, litra d), og artikel 25 i Rådets rammeafgørelse 2008/909/RIA af 27. november 2008 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på domme i straffesager om idømmelse af frihedsstraffe eller frihedsberøvende foranstaltninger med henblik på fuldbyrdelse i Den Europæiske Union (EUT 2008, L 327, s. 27), som ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299 (herefter »rammeafgørelse 2008/909«).
2
Denne anmodning er indgivet i forbindelse med fuldbyrdelsen i Nederlandene af en europæisk arrestordre udstedt af Sąd Okręgowy w Jeleniej Górze, Wydział III Karny (den regionale domstol i Jelenia Góra, tredje afdeling for straffesager, Polen) med henblik på strafforfølgning af YM, der er polsk statsborger.
Retsforskrifter
EU-retten
Rammeafgørelse 2002/584
3
Sjette betragtning til rammeafgørelse 2002/584 har følgende ordlyd:
»Den europæiske arrestordre, som denne rammeafgørelse omhandler, er den første udmøntning på det strafferetlige område af princippet om gensidig anerkendelse, som Det Europæiske Råd har udråbt til en »hjørnesten« i det retlige samarbejde.«
4
Denne rammeafgørelses artikel 1, som har overskriften »Definition af og pligten til at fuldbyrde en europæisk arrestordre«, foreskriver i stk. 1 og 2:
»1.   Den europæiske arrestordre er en retsafgørelse truffet af en medlemsstat med det formål, at en anden medlemsstat anholder og overgiver en eftersøgt person med henblik på strafforfølgning eller fuldbyrdelse af en frihedsstraf eller en anden frihedsberøvende foranstaltning.
2.   Medlemsstaterne fuldbyrder enhver europæisk arrestordre på grundlag af princippet om gensidig anerkendelse og i overensstemmelse med bestemmelserne i denne rammeafgørelse.«
5
Artikel 2 i nævnte rammeafgørelse med overskriften »Anvendelsesområde for den europæiske arrestordre« fastsætter i stk. 2 og 4 følgende:
»2.   Følgende lovovertrædelser som defineret i den udstedende medlemsstats lovgivning medfører fuldbyrdelse på grundlag af en europæisk arrestordre på de betingelser, der er fastsat i denne rammeafgørelse, og uden kontrol af dobbelt strafbarhed, hvis de i den udstedende medlemsstat kan straffes med frihedsstraf af en maksimal varighed på mindst tre år:
–
deltagelse i en kriminel organisation
–
terrorisme
–
menneskehandel
–
seksuel udnyttelse af børn og børnepornografi
–
ulovlig handel med narkotika og psykotrope stoffer
–
ulovlig handel med våben, ammunition og eksplosive stoffer
–
bestikkelse
–
svig, herunder svig, der skader De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser i henhold til konventionen af 26. juli 1995 om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser [(EFT 1995, C 316, s. 49)]
–
hvidvaskning af udbyttet fra strafbart forhold
–
falskmøntneri, herunder forfalskning af euroen
–
internetkriminalitet
–
miljøkriminalitet, herunder ulovlig handel med truede dyrearter og ulovlig handel med truede plantearter og træsorter
–
menneskesmugling
–
forsætligt manddrab, grov legemsbeskadigelse
–
ulovlig handel med menneskevæv og ‑organer
–
bortførelse, frihedsberøvelse og gidseltagning
–
racisme og fremmedhad
–
organiseret eller væbnet tyveri
–
ulovlig handel med kulturgoder, herunder antikviteter og kunstgenstande
–
bedrageri
–
afkrævning af beskyttelsespenge og pengeafpresning
–
efterligninger og fremstilling af piratudgaver af produkter
–
forfalskning af officielle dokumenter og ulovlig handel med falske dokumenter
–
forfalskning af betalingsmidler
–
ulovlig handel med hormonpræparater og andre vækstfremmende stoffer
–
ulovlig handel med nukleare og radioaktive materialer
–
handel med stjålne motorkøretøjer
–
voldtægt
–
forsætlig brandstiftelse
–
strafbare handlinger omfattet af Den Internationale Straffedomstols straffemyndighed
–
skibs- eller flykapring
–
sabotage.
[...]
4.   For andre end de i stk. 2 nævnte lovovertrædelser kan overgivelse være betinget af, at de forhold, der ligger til grund for udstedelsen af en europæisk arrestordre, udgør en lovovertrædelse efter den fuldbyrdende medlemsstats lovgivning, uanset gerningsindholdet eller den retlige beskrivelse af det.«
6
Samme rammeafgørelse foreskriver i artikel 3 de obligatoriske grunde til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre og i artikel 4 og 4a de fakultative grunde til at afslå fuldbyrdelse af en sådan arrestordre.
7
Artikel 4, nr. 1) og 6), i rammeafgørelse 2002/584 fastsætter følgende fakultative grunde til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre:
»Den fuldbyrdende judicielle myndighed kan afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre:
1)
hvis det forhold, der ligger til grund for en europæisk arrestordre, i et af de tilfælde, der er nævnt i artikel 2, stk. 4, ikke udgør en lovovertrædelse efter den fuldbyrdende medlemsstats lovgivning
[...]
6)
hvis den europæiske arrestordre er udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en straffedom eller en anden frihedsberøvende foranstaltning, og den eftersøgte opholder sig i, er statsborger i eller bosat i den fuldbyrdende medlemsstat, og denne medlemsstat forpligter sig til selv at fuldbyrde straffen eller den anden frihedsberøvende foranstaltning i henhold til sin nationale lovgivning.«
8
Denne rammeafgørelses artikel 5 med overskriften »Garantier, som den udstedende medlemsstat skal give i særlige tilfælde« bestemmer:
»Den fuldbyrdende medlemsstats lovgivning kan indeholde bestemmelser om, at dens fuldbyrdende judicielle myndighed kun må fuldbyrde en europæisk arrestordre på følgende betingelser:
[...]
3)
hvis en europæisk arrestordre er udstedt med henblik på retsforfølgning, og den person, der er omfattet af arrestordren, er statsborger i eller bosat i den fuldbyrdende medlemsstat, kan overgivelsen gøres betinget af, at den pågældende, efter at være blevet hørt, overføres til den fuldbyrdende medlemsstat for der at afsone den straf eller den anden frihedsberøvende foranstaltning, han er blevet idømt i den udstedende medlemsstat.«
Rammeafgørelse 2008/909
9
Niende og tolvte betragtning til rammeafgørelse 2008/909 har følgende ordlyd:
»(9)
Fuldbyrdelse af den idømte sanktion i fuldbyrdelsesstaten bør forbedre mulighederne for den domfældtes sociale rehabilitering. For at overbevise sig om, at fuldbyrdelse af sanktionen i fuldbyrdelsesstaten vil tjene det formål at lette den domfældtes [sociale rehabilitering], bør den kompetente myndighed i udstedelsesstaten tage hensyn til forskellige elementer som f.eks. personens tilknytning til fuldbyrdelsesstaten, om vedkommende betragter den som sit familiemæssige, sproglige, kulturelle, sociale eller økonomiske centrum, og om vedkommende har anden tilknytning til fuldbyrdelsesstaten.
[...]
(12)
Denne rammeafgørelse bør også finde tilsvarende anvendelse på fuldbyrdelsen af sanktioner i de tilfælde, der er omfattet af artikel 4, nr. 6[)], og artikel 5, nr. 3[)], i [rammeafgørelse 2002/584]. Dette betyder bl.a., at fuldbyrdelsesstaten, med forbehold af nævnte rammeafgørelse, kan undersøge, om der foreligger grunde til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse, jf. denne rammeafgørelses artikel 9, herunder kontrol af princippet om dobbelt strafbarhed, hvis fuldbyrdelsesstaten har afgivet en erklæring i henhold til denne rammeafgørelses artikel 7, stk. 4, som betingelse for anerkendelse og fuldbyrdelse af dommen, og overveje, om den vil udlevere den domfældte eller fuldbyrde dommen i medfør af artikel 4, stk. 6, i ovennævnte rammeafgørelse.«
10
Artikel 3 i rammeafgørelse 2008/909 med overskriften »Formål og anvendelsesområde« foreskriver følgende i stk. 1:
»Denne rammeafgørelse har til formål at fastsætte regler, hvorefter en medlemsstat med henblik på at lette den domfældtes sociale rehabilitering anerkender en dom og fuldbyrder sanktionen.«
11
Denne rammeafgørelses artikel 4 og 5 foreskriver de kriterier og den procedure, der finder anvendelse for fremsendelse af en dom og en attest til en anden medlemsstat.
12
Nævnte rammeafgørelses artikel 7 med overskriften »Dobbelt strafbarhed« fastsætter i stk. 1, 3 og 4 følgende:
»1.   Følgende lovovertrædelser som defineret i udstedelsesstatens lovgivning skal, hvis de i udstedelsesstaten kan straffes med frihedsstraf eller en frihedsberøvende foranstaltning af en maksimal varighed på mindst tre år, medføre anerkendelse af dommen og fuldbyrdelse af den idømte sanktion på de betingelser, der er fastsat i denne rammeafgørelse, og uden kontrol af dobbelt strafbarhed:
–
deltagelse i en kriminel organisation
–
terrorisme
–
menneskehandel
–
seksuel udnyttelse af børn og børnepornografi
–
ulovlig handel med narkotika og psykotrope stoffer
–
ulovlig handel med våben, ammunition og eksplosive stoffer
–
bestikkelse
–
svig, herunder svig, der skader De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser i henhold til konventionen af 26. juli 1995 om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser
–
hvidvaskning af udbyttet fra strafbart forhold
–
falskmøntneri, herunder forfalskning af euroen
–
internetkriminalitet
–
miljøkriminalitet, herunder ulovlig handel med truede dyrearter og ulovlig handel med truede plantearter og træsorter
–
menneskesmugling
–
forsætligt manddrab, grov legemsbeskadigelse
–
ulovlig handel med menneskevæv og ‑organer
–
bortførelse, frihedsberøvelse og gidseltagning
–
racisme og fremmedhad
–
organiseret eller væbnet tyveri
–
ulovlig handel med kulturgoder, herunder antikviteter og kunstgenstande
–
bedrageri
–
afkrævning af beskyttelsespenge og pengeafpresning
–
efterligninger og fremstilling af piratudgaver af produkter
–
forfalskning af officielle dokumenter og ulovlig handel med falske dokumenter
–
forfalskning af betalingsmidler
–
ulovlig handel med hormonpræparater og andre vækstfremmende stoffer
–
ulovlig handel med nukleare og radioaktive materialer
–
handel med stjålne motorkøretøjer
–
voldtægt
–
forsætlig brandstiftelse
–
strafbare handlinger omfattet af Den Internationale Straffedomstols straffemyndighed
–
skibs- eller flykapring
–
sabotage.
[...]
3.   For andre end de i stk. 1 nævnte lovovertrædelser kan fuldbyrdelsesstaten lade anerkendelse af dommen og fuldbyrdelse af sanktionen være betinget af, at den vedrører handlinger, som også udgør en overtrædelse efter fuldbyrdelsesstatens lovgivning, uanset gerningsindholdet eller den retlige beskrivelse af lovovertrædelsen.
4.   I forbindelse med eller efter vedtagelsen af denne rammeafgørelse kan en medlemsstat ved hjælp af en erklæring, der meddeles Generalsekretariatet for Rådet, erklære, at den ikke vil anvende stk. 1. En sådan erklæring kan til enhver tid tilbagekaldes. Sådanne erklæringer og tilbagekaldelser af erklæringer offentliggøres i Den Europæiske Unions Tidende.«
13
Artikel 8 i rammeafgørelse 2008/909 med overskriften »Anerkendelse af dommen og fuldbyrdelse af sanktionen« bestemmer følgende i stk. 1:
»Den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten anerkender den dom, der er fremsendt i henhold til artikel 4 og efter proceduren i artikel 5, og træffer omgående alle nødvendige foranstaltninger til fuldbyrdelse af sanktionen, medmindre den beslutter at påberåbe sig en af de i artikel 9 nævnte grunde til at afslå anerkendelse eller fuldbyrdelse.«
14
Denne rammeafgørelses artikel 9 med overskriften »Grunde til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse« fastsætter i stk. 1, litra d):
»1.   Den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten kan afslå at anerkende dommen og fuldbyrde sanktionen, hvis
[...]
d)
dommen i et af de i artikel 7, stk. 3, nævnte tilfælde og, såfremt fuldbyrdelsesstaten har fremsat en erklæring i henhold til artikel 7, stk. 4, i et af de i artikel 7, stk. 1, nævnte tilfælde vedrører handlinger, der ikke udgør en lovovertrædelse efter fuldbyrdelsesstatens lovgivning [...]«
15
Nævnte rammeafgørelses artikel 25 med overskriften »Fuldbyrdelse af sanktioner i medfør af en europæisk arrestordre« er affattet som følger:
»Med forbehold af rammeafgørelse [2002/584] finder bestemmelserne i denne rammeafgørelse, i det omfang de er forenelige med bestemmelserne i rammeafgørelse [2002/584], anvendelse mutatis mutandis på fuldbyrdelse af sanktioner i tilfælde, hvor en medlemsstat påtager sig at fuldbyrde sanktionen i overensstemmelse med artikel 4, nr. 6[)], i nævnte rammeafgørelse, eller i tilfælde, hvor den i henhold til artikel 5, nr. 3[)], i nævnte rammeafgørelse har betinget sig, at den pågældende overføres til den pågældende medlemsstat for dér at afsone sanktionen med henblik på at undgå, at den pågældende person går fri for straf.«
16
Ved en erklæring af 20. september 2012, som blev meddelt Generalsekretariatet for Rådet i henhold til artikel 7, stk. 4, i rammeafgørelse 2008/909, erklærede Kongeriget Nederlandene, at det ikke ville anvende denne rammeafgørelses artikel 7, stk. 1.
Nederlandsk ret
Lovgivning vedrørende den europæiske arrestordre
17
Wet tot implementatie van het kaderbesluit van de Raad van de Europese Unie betreffende het Europees aanhoudingsbevel en de procedures van overlevering tussen de lidstaten van de Europese Unie (Overleveringswet) (lov om gennemførelse af Rådet for Den Europæiske Unions rammeafgørelse om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne) af 29. april 2004 (Stb. 2004, nr. 195), der har til formål at gennemføre rammeafgørelse 2002/584 i nederlandsk ret, bestemmer i den affattelse, der finder anvendelse i hovedsagen (herefter »OLW«), i artikel 6:
»1.   En anmodning om overgivelse af en nederlandsk statsborger kan imødekommes, såfremt den fremsættes med henblik på gennemførelse af en strafferetlig undersøgelse vedrørende den pågældende, og der efter den fuldbyrdende judicielle myndigheds opfattelse er garanti for, at den pågældende, hvis vedkommende idømmes en ubetinget [frihedsstraf eller anden frihedsberøvende foranstaltning] i den udstedende medlemsstat for de forhold, for hvilke anmodningen om overgivelse kan imødekommes, vil kunne afsone denne straf i Nederlandene.
[...]
3.   Stk. 1 finder også anvendelse på en udenlandsk statsborger, der under høringen for rechtbank [(ret i første instans, Nederlandene)] godtgør, at den pågældende har opholdt sig lovligt i Nederlandene i mindst fem år uden afbrydelse som omhandlet i artikel 8, indledningen og litra a)-e) og l), i [Wet tot algehele herziening van de Vreemdelingenwet (Vreemdelingenwet 2000) (udlændingeloven af 2000) af 23. november 2000 (Stb. 2000, nr. 495),] såfremt vedkommende kan retsforfølges i Nederlandene for de forhold, der ligger til grund for den europæiske arrestordre, og såfremt det forventes, at vedkommende ikke fortaber sin opholdsret i Nederlandene som følge af en straf eller foranstaltning, der pålægges den pågældende efter overgivelsen. Eventuel dokumentation skal indgives i tilstrækkelig god til forud for høringen for rechtbank [(ret i første instans)].«
18
OLW’s artikel 7 foreskriver:
»1.   En anmodning om overgivelse kan imødekommes med henblik på:
a)
en strafferetlig efterforskning indledt af myndighederne i den udstedende medlemsstat eller af Den Europæiske Anklagemyndighed som omhandlet i artikel 1 i [Rådets forordning (EU) 2017/1939 af 12. oktober 2017 om gennemførelse af et forstærket samarbejde om oprettelse af Den Europæiske Anklagemyndighed (»EPPO«) (EFT 2017, L 283, s. 1)] for så vidt angår mistanken om, at den eftersøgte ifølge den udstedende judicielle myndighed har begået:
1°
et forhold, der i henhold til den udstedende medlemsstats lovgivning udgør en kvalificeret overtrædelse, og som også optræder på den liste, der er vedlagt som bilag 1 til denne lov, og for hvilket der i henhold til den udstedende medlemsstats lovgivning kan pålægges [en frihedstraf eller anden frihedsberøvende foranstaltning] af en maksimal varighed på mindst tre år, eller
2°
et andet forhold, der er strafbart i henhold til både den udstedende medlemsstats lovgivning og nederlandsk ret, og for hvilket den udstedende medlemsstats lovgivning fastsætter [en frihedsstraf eller anden frihedsberøvende foranstaltning] af en maksimal varighed på mindst 12 måneder,
b)
fuldbyrdelsen [af en frihedsstraf eller anden frihedsberøvende foranstaltning] af en varighed på fire måneder eller mere, som den eftersøgte skal afsone på den udstedende medlemsstats område, for et forhold som omhandlet i nr. 1 eller 2.
[...]«
Lovgivning vedrørende anerkendelse og fuldbyrdelse af straffedomme
19
Wet wederzijdse erkenning en tenuitvoerlegging vrijheidsbenemende en voorwaardelijke sancties (lov om gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse af frihedsberøvende og betingede sanktioner) af 12. juli 2012 (Stb. 2012, nr. 333), som gennemfører rammeafgørelse 2008/909 i nederlandsk ret, foreskriver i den affattelse, der finder anvendelse i hovedsagen (herefter »WETS«) følgende i artikel 1:1:
»I denne lov og de bestemmelser, der bygger på den, forstås ved
a)
»ministeren«: ministeren for sikkerheds- og justitsspørgsmål
[...]«
20
WETS’ artikel 2:11 fastsætter følgende:
»1.   Ministeren fremsender retsafgørelsen og attesten til advocaat-generaal bij het ressortsparket [(generaladvokaten ved anklagemyndigheden under appeldomstolen)], medmindre han eller hun fra begyndelsen finder, at der er grund til at afslå anerkendelse af denne retsafgørelse.
2.   Generaladvokaten forelægger straks retsafgørelsen og attesten for den særlige afdeling ved Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden [(appeldomstolen i Arnhem-Leeuwarden, Nederlandene)] som omhandlet i artikel 67 i Wet op de rechterlijke organisatie [(lov om domstolenes organisation)] af 18. april (Stb. 1827, nr. 20). Generaladvokaten indgiver sine eventuelle bemærkninger vedrørende ovennævnte dokumenter til denne ret senest 14 dage efter den dato, hvor han eller hun har forelagt dokumenterne for retten.
3.   Den særlige afdeling ved appeldomstolen vurderer:
a)
om der er grund til at afslå anerkendelse af retsafgørelsen i henhold til artikel 2:13, stk. 1
[...]
7.   Senest seks uger efter den dato, hvor den har modtaget retsafgørelsen og attesten, fremsender den særlige afdeling ved appeldomstolen den skriftlige og begrundede vurdering, som den har udarbejdet i henhold til stk. 3, til ministeren.«
21
WETS’ artikel 2:12 har følgende ordlyd:
»1.   Ministeren træffer afgørelse om anerkendelsen af retsafgørelsen under hensyntagen til den vurdering, som den særlige afdeling ved appeldomstolen har foretaget.
[...]«
22
Denne lovs artikel 2:13 bestemmer:
»1.   Der gives afslag på anerkendelse af retsafgørelsen, når
[...]
f)
det forhold, for hvilket [frihedsstraffen eller den anden frihedsberøvende foranstaltning] er blevet idømt, ikke ville være strafbart i henhold til nederlandsk ret, hvis det var blevet begået i Nederlandene.
[...]«
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
23
Sąd Okręgowy w Jeleniej Górze, Wydział III Karny (den regionale domstol i Jelenia Góra, tredje afdeling for straffesager, Polen) udstedte to europæiske arrestordrer mod YM med henblik på strafforfølgning, den ene af 9. november 2020 og den anden af 9. maj 2023.
24
Som fuldbyrdende judiciel myndighed skal rechtbank Amsterdam (retten i første instans i Amsterdam, Nederlandene), som er den forelæggende ret, træffe afgørelse om fuldbyrdelsen af disse to europæiske arrestordrer.
25
Den forelæggende ret har imidlertid præciseret, at dens anmodning om præjudiciel afgørelse udelukkende vedrører den anden af disse arrestordrer. Denne arrestordre blev udstedt med henblik på strafforfølgning af den pågældende person vedrørende et enkelt forhold, nemlig sidstnævntes tilsidesættelse af pligten til at betale børnebidrag for hans mindreårige søn i overensstemmelse med de polske domstoles afgørelser i denne henseende.
26
Den udstedende judicielle myndighed kvalificerede ikke dette forhold som en lovovertrædelse, der som omhandlet i artikel 2, stk. 2, i rammeafgørelse 2002/584 kan medføre overgivelse af den pågældende uden kontrol af forholdets dobbelte strafbarhed. Den forelæggende ret overvejer i denne forbindelse, selv om den har fastslået, at dette forhold ikke udgjorde en lovovertrædelse i henhold til nederlandsk ret, muligheden for ikke at benytte sig af den fakultative grund til afslag på fuldbyrdelse på dette grundlag, der er fastsat i denne rammeafgørelses artikel 4, nr. 1).
27
Den forelæggende ret har nemlig anført, at da den pågældende person, som er polsk statsborger, har opholdt sig lovligt i Nederlandene i mere end fem år uden afbrydelse, bør vedkommende anses for at være »bosat« i Kongeriget Nederlandene som omhandlet i artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584.
28
Den forelæggende ret har endvidere konstateret, at den pågældende person er så tæt knyttet til Kongeriget Nederlandene, at fuldbyrdelse i Kongeriget Nederlandene af en straf eller frihedsberøvende foranstaltning, som eventuelt måtte idømmes i Polen efter overgivelsen, ville bidrag til at øge hans chancer for en social rehabilitering. Den forelæggende ret har i denne henseende anført, at den pågældende har boet i Nederlandene i ca. 12 år, i de seneste år har haft betydelige indtægter, taler godt nederlandsk og at han, selv om han ganske vist ikke er i beskæftigelse i øjeblikket, har til hensigt at tage en uddannelse som fitnessinstruktør.
29
Selv om den forelæggende ret i forbindelse med anmodningen om præjudiciel afgørelse oprindeligt havde forelagt tre præjudicielle spørgsmål, vedtog den den 13. februar 2024 en afgørelse, som blev indgivet til Domstolen den 26. februar 2024, om trække det første og det andet spørgsmål tilbage. Ifølge den forelæggende rets redegørelser blev denne beslutning om delvis tilbagetrækning truffet på baggrund af, at den nederlandske regering den 21. december 2023 havde fremlagt et lovforslag med titlen »Wet herimplementatie Europees strafrecht« (lov om ny gennemførelse af EU-retten på det strafferetlige område), hvis vedtagelse ville gøre det muligt at løse de problemer i forbindelse med gennemførelsen af rammeafgørelse 2002/584, som var genstanden for den forelæggende rets to første spørgsmål.
30
For så vidt angår det tredje præjudicielle spørgsmål, der nu er det eneste spørgsmål, som Domstolen anmodes om at besvare, har den forelæggende ret angivet, at det vedrører en situation, hvor en europæisk arrestordre udstedes vedrørende et forhold, der er omhandlet i artikel 2, stk. 4, i rammeafgørelse 2002/584, og som ikke udgør en lovovertrædelse i henhold til den fuldbyrdende medlemsstats lovgivning. Som anført i denne doms præmis 26 har den forelæggende ret, idet den overvejer at undlade at påberåbe sig den fakultative grund til afslag på fuldbyrdelse, som er fastsat i denne rammeafgørelses artikel 4, nr. 1), henvist til beføjelsen i henhold til denne rammeafgørelses artikel 5, nr. 3), som giver den mulighed for at gøre overgivelsen af den pågældende person betinget af, at vedkommende overføres til den fuldbyrdende medlemsstat for dér at afsone den straf eller den anden frihedsberøvende foranstaltning, den pågældende måtte blive idømt i den udstedende medlemsstat.
31
I denne henseende har den forelæggende ret præciseret, at i henhold til den nederlandske lovgivning, der fandt anvendelse på tidspunktet for forelæggelsesafgørelsen, gives der automatisk afslag på anerkendelse af en sanktion, som er blevet idømt i en anden medlemsstat end Kongeriget Nederlandene, hvis det forhold, for hvilket frihedsstraffen eller den anden frihedsberøvende foranstaltning er blevet pålagt, ikke ville udgøre en lovovertrædelse i henhold til nederlandsk ret, hvis det var blevet begået på denne stats område.
32
Når en europæisk arrestordre udstedes med henblik på strafforfølgning for forhold, der ikke er strafbare i henhold til nederlandsk ret, og fuldbyrdelsen af denne arrestordre gøres betinget af en garanti for overførelse af den pågældende i henhold til artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584, kan denne person – uanset det, der er foreskrevet i denne bestemmelse – følgelig ikke afsone den frihedsstraf eller den anden frihedsberøvende foranstaltning, som han eventuelt måtte blive idømt i den udstedende medlemsstat, i Nederlandene.
33
Den forelæggende ret finder imidlertid, at denne situation er i strid med EU-retten. Den forelæggende ret er i denne henseende af den opfattelse, at for så vidt som artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909 fastsætter en fakultativ grund til at afslå anerkendelse af dommen og fuldbyrdelse af sanktionen, er medlemsstaterne i forbindelse med gennemførelsen af denne bestemmelse i deres retsordner forpligtet til at indrømme de kompetente myndigheder en skønsmargen uden at tillægge denne afslagsgrund en bindende karakter. Den forelæggende ret har tilføjet, at den nævnte grund til afslag bør være genstand for en streng fortolkning i overensstemmelse med formålet om at fremme den pågældende persons sociale rehabilitering, således som det forfølges med den nævnte rammeafgørelse.
34
I øvrigt nærer den forelæggende ret tvivl om, hvorvidt en sådan skønsbeføjelse er forenelig med EU-retten i forbindelse med gennemførelsen af en garanti for overførelse vedrørende et forhold, der ikke er strafbart i henhold til den fuldbyrdende medlemsstats lovgivning. I en sådan situation kunne den manglende mulighed for at fuldbyrde frihedsstraffen eller den anden frihedsberøvende foranstaltning på Kongeriget Nederlandenes område nemlig at være i strid med artikel 25 i rammeafgørelse 2008/909.
35
I denne henseende har den forelæggende ret påpeget, at det følger af denne artikel 25, at bestemmelserne i rammeafgørelse 2002/584 finder anvendelse forud for bestemmelserne i rammeafgørelse 2008/909. Desuden fremgår det af præmis 41 i dom af 11. marts 2020, SF (Europæisk arrestordre – Garanti for overførelse til fuldbyrdelsesstaten) (C-314/18, EU:C:2020:191), at artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584 giver medlemsstaternes kompetente myndigheder mulighed for i specifikke situationer at beslutte, at en straffedom idømt i den udstedende medlemsstat skal fuldbyrdes på den fuldbyrdende medlemsstats område.
36
På denne baggrund er den forelæggende ret af den opfattelse, at når den fuldbyrdende judicielle myndighed har givet afkald på at gøre brug af den fakultative afslagsgrund for en europæisk arrestordre vedrørende dobbelt strafbarhed som omhandlet i artikel 4, nr. 1), i rammeafgørelse 2002/584, men har gjort overgivelsen af den pågældende person betinget af en garanti for overførelse for at øge den pågældende persons chancer for social rehabilitering i henhold til denne rammeafgørelses artikel 5, nr. 3), er EU-retten til hinder for, at den kompetente myndighed i den fuldbyrdende medlemsstat efterfølgende afslår at anerkende den dom og fuldbyrde den straf, der er idømt i den udstedende medlemsstat, med henvisning til afslagsgrunden om manglende dobbelt strafbarhed som fastsat i artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909.
37
Ifølge den forelæggende ret ville et afslag på fuldbyrdelse af den frihedsstraf eller anden frihedsberøvende foranstaltning, der er idømt i den udstedende medlemsstat, i et sådant tilfælde være i strid med det formål, der forfølges med artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584, som består i at forbedre den pågældende persons chancer for social rehabilitering, og ville fratage denne bestemmelse enhver effektiv virkning.
38
Den forelæggende ret har desuden præciseret, at svaret på dette spørgsmål vil påvirke dens afgørelse om, hvorvidt den pågældende person skal overgives til myndighederne i den udstedende medlemsstat. For det tilfælde, at Domstolen måtte fastslå, at EU-retten ikke er til hinder for anvendelsen af de omhandlede nationale bestemmelser, har den forelæggende ret navnlig anført, at den kunne genoverveje sin intention om at overgive denne person til de polske myndigheder mod en garanti for overførelse. I så tilfælde er det nemlig ikke sikret, at den pågældende person vil kunne afsone den frihedsstraf eller anden frihedsberøvende foranstaltning, som han eventuelt måtte blive idømt i Polen, i Nederlandene med henblik på at forbedre den pågældendes muligheder for social rehabilitering.
39
Den forelæggende ret ønsker derfor oplyst, om anerkendelsen og fuldbyrdelsen i Nederlandene af den frihedsstraf eller anden frihedsberøvende foranstaltning, som eventuelt måtte blive idømt i Polen, i forbindelse med gennemførelsen af garantien for overførelse, således som foreskrevet i artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584, kan hindres af, at forholdet ikke er strafbart i henhold til nederlandsk ret.
40
I sin afgørelse om delvis tilbagekaldelse, der er nævnt i denne doms præmis 29, har den forelæggende ret nærmere bestemt redegjort for grundene til, at den er af den opfattelse, at en ændring af den nederlandske lovgivning, som giver den grund til at afslå anerkendelse af dommen og fuldbyrdelse af sanktionen, der er anført i artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909, en fakultativ karakter, imidlertid ikke fjerner det problem, der er genstand for det tredje præjudicielle spørgsmål.
41
Ifølge den forelæggende ret bevarer ministeren nemlig selv i en sådan situation i overensstemmelse med det, der er foreskrevet i WETS’ artikel 2:11, stk. 1, og artikel 2:13, stk. 1, litra f), beføjelsen til uden videre at afslå anerkendelse af dommen fra myndighederne i den udstedende medlemsstat og dermed overførslen af den pågældende person til Nederlandene med den begrundelse, at det pågældende forhold ikke er strafbart i henhold til nederlandsk ret. Derudover har den forelæggende ret anført, at selv hvis det antages, at ministeren ikke udøver denne beføjelse, har den særlige afdeling ved Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden (appeldomstolen i Arnhem-Leeuwarden) stadig mulighed for at afslå at anerkende den nævnte dom og dermed overførslen af den pågældende person til Nederlandene med den begrundelse, at det pågældende forhold ikke er strafbart i henhold til nederlandsk ret, idet den forelæggende ret har præciseret, at ministeren i henhold til WETS’ artikel 2:12, stk. 1, er bundet af et sådant afslag.
42
På denne baggrund har rechtbank Amsterdam (retten i første instans i Amsterdam) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Er artikel 9, stk. 1, [litra d),] i rammeafgørelse [2008/909,] sammenholdt med denne rammeafgørelses artikel 25 samt sammenholdt med artikel 4, nr. 1), og artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse [2002/584,] til hinder for, at en medlemsstat, der har anvendt artikel 7, stk. 4, i rammeafgørelse [2008/909], gennemfører førstnævnte bestemmelse således, at andre myndigheder i den fuldbyrdende medlemsstat (som fuldbyrdelsesstat), efter at den fuldbyrdende judicielle myndighed under en garanti for overførelse har accepteret overgivelse til den udstedende medlemsstat med henblik på [strafforfølgning] for et forhold som omhandlet i artikel 2, stk. 4, i rammeafgørelse [2002/584], som ikke er strafbart i henhold til den fuldbyrdende medlemsstats lovgivning, men for hvilket den fuldbyrdende judicielle myndighed udtrykkeligt har undladt at afslå overgivelse af disse grunde, skal eller kan nægte at anerkende og fuldbyrde den [frihedsstraf eller anden frihedsberøvende foranstaltning], som i den udstedende medlemsstat er blevet idømt for denne handling, på grund af den manglende strafbarhed ifølge den fuldbyrdende medlemsstats ret (som fuldbyrdelsesstat) og derfor også skal eller kan nægte at benytte garantien for overførelse?«
Om det præjudicielle spørgsmål
43
Indledningsvis bemærkes, at blandt de forskellige EU-retlige bestemmelser, der er nævnt i det forelagte spørgsmål, har den forelæggende ret henvist til den situation, hvor en medlemsstat har gjort brug af artikel 7, stk. 4, i rammeafgørelse 2008/909. I henhold til denne bestemmelse kan hver medlemsstat i forbindelse med eller efter vedtagelsen af denne rammeafgørelse ved hjælp af en erklæring, der meddeles Generalsekretariatet for Rådet, erklære, at den ikke vil anvende denne artikels stk. 1, som foreskriver, at de deri omhandlede lovovertrædelser medfører anerkendelse af dommen og fuldbyrdelse af den idømte sanktion på de betingelser, der er fastsat i rammeafgørelsen, uden kontrol af dobbelt strafbarhed.
44
I det foreliggende tilfælde fremgår det imidlertid af de oplysninger, som den forelæggende ret har fremlagt, og som er nævnt i nærværende doms præmis 25, at den i hovedsagen omhandlede europæiske arrestordre er blevet udstedt mod den pågældende person med henblik på strafforfølgning for sidstnævntes manglende overholdelse af underholdspligten over for den pågældendes mindreårige søn. Det må derfor fastslås, at den lovovertrædelse, der er genstand for den nævnte europæiske arrestordre, ikke er blandt de lovovertrædelser, der er omhandlet i artikel 7, stk. 1, i rammeafgørelse 2008/909, således at den omstændighed, at Kongeriget Nederlandene, således som det fremgår af denne doms præmis 16, ved en erklæring af 20. september 2012, der blev meddelt Generalsekretariatet for Rådet i overensstemmelse med artikel 7, stk. 4, i rammeafgørelse 2008/909, har anført, at det ikke vil anvende denne rammeafgørelses artikel 7, stk. 1, ikke har nogen betydning for afgørelsen af tvisten i hovedsagen.
45
Det skal følgelig lægges til grund, at den forelæggende ret med sit spørgsmål nærmere bestemt ønsker oplyst, om artikel 9, stk. 1, litra d), og artikel 25 i rammeafgørelse 2008/909 skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning, der foreskriver, at en medlemsstats kompetente myndighed skal eller kan påberåbe sig denne artikel 9, stk. 1, litra d), med henblik på at afslå at anerkende en dom og fuldbyrde en sanktion, der er afsagt i en anden medlemsstat, med den begrundelse, at dommen eller sanktionen vedrører forhold, der ikke udgør en lovovertrædelse efter den første medlemsstats lovgivning, når den fuldbyrdende judicielle myndighed i denne medlemsstat tidligere har besluttet at fuldbyrde den europæiske arrestordre, der har givet anledning til denne dom og denne sanktion,
–
idet den dels gav afkald på at påberåbe sig den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse, der er fastsat i artikel 4, nr. 1), i rammeafgørelse 2002/584, og som ligeledes er baseret på, at der ikke foreligger dobbelt strafbarhed, for en lovovertrædelse, der er omfattet af denne rammeafgørelses artikel 2, stk. 4, og
–
idet den dels i henhold til artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584 betingede overgivelsen af den pågældende person af, at denne person efter at være blevet hørt ville blive overført til den fuldbyrdende medlemsstat for dér at afsone den straf eller den anden frihedsberøvende foranstaltning, som vedkommende måtte blive idømt i den udstedende medlemsstat.
46
Henset til den forelæggende rets redegørelse vedrørende den nederlandske lovgivning, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, som er sammenfattet i nærværende doms præmis 31 og 32, skal det i denne henseende først vurderes, om den grund til at afslå anerkendelse af dommen og fuldbyrdelse af sanktionen, der er fastsat i artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909, kan gennemføres i medlemsstaternes retsorden således, at den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten automatisk har pligt til afslå anerkendelse af enhver straffedom, der er afsagt for forhold, der ikke udgør en lovovertrædelse i henhold til denne stats nationale lovgivning. På grundlag af denne vurdering skal der dernæst foretages en undersøgelse af den eventuelle skønsmargen, som sidstnævnte myndighed råder over ved anvendelsen af denne afslagsgrund på et givet tilfælde efter overgivelsen af den pågældende person, som er underlagt en garanti for overførelse i henhold til artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584.
47
Med henblik på at besvare dette spørgsmål skal det bemærkes, at der ifølge fast retspraksis ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse ikke blot skal tages hensyn til dennes ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, og til de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af (dom af 30.10.2025, Tomann, C-134/24, EU:C:2025:839, præmis 55 og den deri nævnte retspraksis).
Muligheden for at gennemføre artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909 på en sådan måde, at der fastsættes en obligatorisk grund til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse baseret på betingelsen om dobbelt strafbarhed
48
Hvad indledningsvis angår artikel 7, stk. 3, i rammeafgørelse 2008/909 fremgår det af denne bestemmelse, at »[f]or andre end de i stk. 1 nævnte lovovertrædelser kan fuldbyrdelsesstaten lade anerkendelse af dommen og fuldbyrdelse af sanktionen være betinget af, at den vedrører handlinger, som også udgør en overtrædelse efter fuldbyrdelsesstatens lovgivning, uanset gerningsindholdet eller den retlige beskrivelse af lovovertrædelsen«.
49
Nævnte rammeafgørelses artikel 9, stk. 1, litra d), fastsætter bl.a., at den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten kan afslå at anerkende dommen og fuldbyrde sanktionen i de tilfælde, der er omhandlet i samme rammeafgørelses artikel 7, stk. 3.
50
Det fremgår således af disse to bestemmelsers ordlyd, og navnlig af anvendelsen af verbet »kan«, at den fuldbyrdende judicielle myndighed selv skal have en skønsmargen ved afgørelsen af, om der bør gives afslag på at anerkende dommen og fuldbyrde sanktionen af de grunde, der er omhandlet i denne artikel 9 (jf. analogt dom af 29.4.2021, X (Europæisk arrestordre – ne bis in idem), C-665/20 PPU, EU:C:2021:339, præmis 43).
51
Følgelig kan medlemsstaterne, hvis de vælger at gennemføre en eller flere af de fakultative afslagsgrunde, der er fastsat i nævnte artikel 9, ikke bestemme, at de judicielle myndigheder i fuldbyrdelsesstaten skal afslå at anerkende en dom og at fuldbyrde en sanktion, der formelt henhører under de nævnte afslagsgrundes anvendelsesområde, uden at disse myndigheder har mulighed for at tage hensyn til de særlige omstændigheder i det konkrete tilfælde (jf. analogt dom af 29.4.2021, X (Europæisk arrestordre – ne bis in idem), C-665/20 PPU, EU:C:2021:339, præmis 44).
52
Det bemærkes dernæst, at denne fortolkning understøttes af den sammenhæng, hvori artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909 indgår.
53
Det bemærkes i denne henseende, at princippet om gensidig anerkendelse i medfør af denne rammeafgørelses artikel 8, stk. 1, indebærer, at den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten principielt anerkender den dom, der er fremsendt til den, og omgående træffer alle nødvendige foranstaltninger til fuldbyrdelse af sanktionen (dom af 11.1.2017, Grundza, C-289/15, EU:C:2017:4, præmis 42).
54
Det følger deraf, at betingelsen om dobbelt strafbarhed udgør en undtagelse til reglen om princippet om anerkendelse af dommen og fuldbyrdelse af sanktionen. Anvendelsesområdet for grunden til at afslå anerkendelse af dommen og fuldbyrdelse af sanktionen med henvisning til manglende dobbelt strafbarhed som fastsat i nævnte rammeafgørelses artikel 9, stk. 1, litra d), skal dermed fortolkes strengt for at begrænse tilfældene af afslag på anerkendelse og fuldbyrdelse (dom af 11.1.2017, Grundza, C-289/15, EU:C:2017:4, præmis 46).
55
Da en skønsmargen i overensstemmelse med den fortolkning, der er anlagt i nærværende doms præmis 50, skal forbeholdes den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten, skal det være muligt for denne myndighed, når de omhandlede forhold ikke udgør en lovovertrædelse i henhold til fuldbyrdelsesstatens lovgivning, ikke desto mindre i visse tilfælde at beslutte ikke at påberåbe sig denne grund til afslag med henblik på at sikre anerkendelse af dommen og fuldbyrdelse af sanktionen.
56
Hvad endelig angår fortolkningen af artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909 i lyset af det formål, der forfølges med denne rammeafgørelse, bemærkes, at rammeafgørelsen i henhold til dennes artikel 3, stk. 1, har til formål at fastsætte regler, hvorefter en medlemsstat med henblik på at lette den domfældtes sociale rehabilitering anerkender en dom og fuldbyrder sanktionen (dom af 11.1.2017, Grundza, C-289/15, EU:C:2017:4, præmis 50).
57
Den fortolkning af samme rammeafgørelses artikel 9, stk. 1, litra d), der er anlagt i nærværende doms præmis 50, bidrager netop til virkeliggørelsen af dette formål, eftersom den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten under udøvelse af sin skønsbeføjelse kan vælge ikke at påberåbe sig den grund til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse, der er baseret på betingelsen om dobbelt strafbarhed, med den begrundelse, at fuldbyrdelsen af sanktionen på fuldbyrdelsesstatens område vil bidrage til at lette den domfældtes sociale rehabilitering.
58
Henset til de betragtninger, der er anført i nærværende doms præmis 48-57, skal det fastslås, at artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909 skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national lovgivning, der foreskriver en forpligtelse for den kompetente myndighed i en medlemsstat til at afslå at anerkende en dom og fuldbyrde en sanktion, der er idømt i en anden medlemsstat, med den begrundelse, at dommen eller sanktionen vedrører forhold, der ikke udgør en lovovertrædelse efter den første medlemsstats lovgivning, uden at den kompetente myndighed i den fuldbyrdende medlemsstat indrømmes nogen skønsmargen i denne henseende.
Muligheden for at påberåbe sig den grund til at afslå at anerkende en dom og fuldbyrde en sanktion, som er fastsat i artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909, efter den pågældende persons overgivelse, betinget af en garanti for overførelse i overensstemmelse med artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584
59
Henset til fortolkningen i den foregående præmis skal det for det andet undersøges, om bestemmelserne i rammeafgørelse 2002/584 og navnlig artikel 4, nr. 1), og artikel 5, nr. 3) deri, sammenholdt med artikel 25 i rammeafgørelse 2008/909, er til hinder for, at den kompetente myndighed i den fuldbyrdende medlemsstat i henhold til den afslagsgrund, der er foreskrevet i sidstnævnte rammeafgørelses artikel 9, stk. 1, litra d), kan afslå at anerkende en dom og fuldbyrde en sanktion, når den fuldbyrdende judicielle myndighed i samme medlemsstat forinden dels har afstået fra at påberåbe sig den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse, der er fastsat i artikel 4, nr. 1), i rammeafgørelse 2002/584 vedrørende manglende dobbelt strafbarhed, dels har betinget overgivelsen af den pågældende person af en garanti for overførelse som omhandlet i denne artikel 5, nr. 3).
60
I denne henseende bemærkes indledningsvis, at rammeafgørelse 2002/584 med indførelsen af en forenklet og mere effektiv ordning for overgivelse af personer, der er dømt eller mistænkt for overtrædelse af straffeloven, tilsigter at fremme og fremskynde det retlige samarbejde med henblik på at bidrage til at gennemføre Den Europæiske Unions erklærede mål om at blive et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed på grundlag af den høje grad af tillid, der skal være mellem medlemsstaterne (dom af 4.9.2025, C.J. (Fuldbyrdelse af en sanktion efter en europæisk arrestordre), C-305/22, EU:C:2025:665, præmis 39 og den deri nævnte retspraksis).
61
På det område, der reguleres ved denne rammeafgørelse, finder princippet om gensidig anerkendelse, som udgør »hjørnestenen« i det retlige samarbejde i straffesager, således som det bl.a. fremgår af sjette betragtning til den nævnte rammeafgørelse, udtryk i rammeafgørelsens artikel 1, stk. 2, der fastsætter reglen om, at medlemsstaterne har pligt til at fuldbyrde enhver europæisk arrestordre på grundlag af princippet om gensidig anerkendelse og i overensstemmelse med bestemmelserne i denne rammeafgørelse (dom af 4.9.2025, C.J. (Fuldbyrdelse af en sanktion efter en europæisk arrestordre), C-305/22, EU:C:2025:665, præmis 40 og den deri nævnte retspraksis).
62
Heraf følger for det første, at de fuldbyrdende judicielle myndigheder kun kan afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre med henvisning til de grunde, der er indeholdt i rammeafgørelse 2002/584, således som denne fortolkes af Domstolen. Mens fuldbyrdelse af den europæiske arrestordre udgør hovedreglen, er afslaget på fuldbyrdelse for det andet udformet som en undtagelse, der skal undergives en streng fortolkning (dom af 4.9.2025, C.J. (Fuldbyrdelse af en sanktion efter en europæisk arrestordre), C-305/22, EU:C:2025:665, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis).
63
For så vidt angår sådanne grunde fastsætter denne rammeafgørelse i artikel 3 obligatoriske grunde til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre og i artikel 4 og 4a fakultative grunde til at afslå fuldbyrdelse af denne arrestordre.
64
Nævnte rammeafgørelses artikel 5 foreskriver de garantier, som den udstedende medlemsstat skal give i særlige tilfælde. Det gælder således i henhold til rammeafgørelsens artikel 5, nr. 3), at hvis en europæisk arrestordre er udstedt med henblik på retsforfølgning, og den person, der er omfattet af arrestordren, er statsborger i eller bosat i den fuldbyrdende medlemsstat, kan den fuldbyrdende judicielle myndigheds fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre gøres betinget af, at den pågældende person, efter at være blevet hørt, overføres til den fuldbyrdende medlemsstat for der at afsone den straf eller den anden frihedsberøvende foranstaltning, den pågældende er blevet idømt i den udstedende medlemsstat.
65
Hvad angår indvirkningen af en sådan garanti for overførelse på anvendelsen af den grund til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse, der er fastsat i artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909, i forbindelse med anerkendelsen af straffedommen bemærkes, at i lighed med rammeafgørelse 2002/584 konkretiserer rammeafgørelse 2008/909 på det strafferetlige område princippet om gensidig tillid og princippet om gensidig anerkendelse, som bl.a. for så vidt angår et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed pålægger hver medlemsstat at lægge til grund, medmindre der er tale om helt særlige omstændigheder, at de øvrige medlemsstater overholder EU-retten og navnlig de i EU-retten anerkendte grundlæggende rettigheder. Denne sidstnævnte rammeafgørelse styrker således det retlige samarbejde om anerkendelse og fuldbyrdelse af domme i straffesager, når EU-borgere er blevet idømt frihedsstraffe eller frihedsberøvende foranstaltninger i en anden medlemsstat med henblik på at lette deres sociale rehabilitering (jf. i denne retning og analogt dom af 4.9.2025, C.J. (Fuldbyrdelse af en sanktion efter en europæisk arrestordre), C-305/22, EU:C:2025:665, præmis 45 og den deri nævnte retspraksis).
66
Som Domstolen allerede har fastslået, er der i øvrigt intet, der gør det muligt at antage, at EU-lovgiver har haft til hensigt at fastsætte to forskellige retlige ordninger for så vidt angår anerkendelse og fuldbyrdelse af domme i straffesager, alt efter om der foreligger en europæisk arrestordre eller ej (dom af 4.9.2025, C.J. (Fuldbyrdelse af en sanktion efter en europæisk arrestordre), C-305/22, EU:C:2025:665, præmis 48).
67
Det fremgår af artikel 25 i rammeafgørelse 2008/909, sammenholdt med 12. betragtning hertil, at denne rammeafgørelse, for så vidt som dens bestemmelser er forenelige med bestemmelserne i rammeafgørelse 2002/584, finder tilsvarende anvendelse på fuldbyrdelse af sanktioner, bl.a. når en medlemsstat inden for rammerne af sidstnævnte rammeafgørelses artikel 5, nr. 3), som betingelse for fuldbyrdelsen af en europæisk arrestordre med henblik på retsforfølgning i udstedelsesstaten fastsætter, at den pågældende person skal overføres til fuldbyrdelsesstaten for dér at afsone den straf, der er idømt i udstedelsesstaten (jf. i denne retning dom af 4.9.2025, C.J. (Fuldbyrdelse af en sanktion efter en europæisk arrestordre), C-305/22, EU:C:2025:665, præmis 49).
68
I øvrigt har EU-lovgiver i denne artikel 5, nr. 3), særlig lagt vægt på, om det er muligt at forbedre chancen for social rehabilitering af den person, der er statsborger i eller bosiddende i den fuldbyrdende medlemsstat, ved at lade den pågældende afsone den straf eller den anden frihedsberøvende foranstaltning, som vedkommende efter sin overgivelse i kraft af fuldbyrdelsen af en europæisk arrestordre idømmes i den udstedende medlemsstat (jf. i denne retning dom af 11.3.2020, SF (Europæisk arrestordre – Garanti for overførelse til fuldbyrdelsesstaten), C-314/18, EU:C:2020:191, præmis 48).
69
Henset til, at det formål, der forfølges dels med muligheden for at gøre overgivelsen af den pågældende person betinget af en garanti for overførelse i henhold til artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584, dels med de regler, der er fastsat i rammeafgørelse 2008/909, nemlig det formål, der består i at lette den sociale rehabilitering af personer, der er dømt i en anden medlemsstat, skal det således fastslås, at når en judiciel myndighed i fuldbyrdelsesstaten ønsker at anvende den grund til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse, der er fastsat i sidstnævnte rammeafgørelses artikel 9, stk. 1, litra d), skal den tage hensyn til disse regler (jf. i denne retning og analogt dom af 4.9.2025, C.J. (Fuldbyrdelse af en sanktion efter en europæisk arrestordre), C-305/22, EU:C:2025:665, præmis 47).
70
På samme måde kan det udledes af del f) i standardformularen for attesten i bilag I til rammeafgørelse 2008/909, at den kompetente myndighed på tidspunktet for anerkendelsen af straffedommen inden for rammerne af denne rammeafgørelse skal tage hensyn til garantien for overførelse, idet denne attest skal henvise til den nævnte garanti, når overgivelsen har været betinget heraf (jf. i denne retning dom af 4.9.2025, C.J. (Fuldbyrdelse af en sanktion efter en europæisk arrestordre), C-305/22, EU:C:2025:665, præmis 58).
71
Inden for rammerne af den fuldbyrdende judicielle myndigheds afgørelse om at anvende ordningen med overgivelse af den pågældende person, betinget af en garanti for overførelse som fastsat i artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584, skal denne myndighed desuden foretage en samlet vurdering af alle de konkrete forhold, der kendetegner denne persons situation, og som kan indikere, om der foreligger en tilknytning mellem denne person og den fuldbyrdende medlemsstat, som godtgør, at vedkommende er tilstrækkeligt integreret i denne stat, og at fuldbyrdelsen i den nævnte medlemsstat af den frihedsstraf eller den anden frihedsberøvende foranstaltning, som vedkommende idømmes i den udstedende medlemsstat, derfor vil bidrage til at forbedre den pågældendes chancer for social rehabilitering, efter at denne frihedsstraf eller anden frihedsberøvende foranstaltning er blevet fuldbyrdet. Disse elementer omfatter den nævnte persons familiemæssige, sproglige, kulturelle, sociale eller økonomiske tilknytning til den fuldbyrdende medlemsstat samt karakteren og varigheden af og betingelserne for den pågældendes ophold i denne medlemsstat (jf. i denne retning kendelse af 16.11.2023, PY (Tredjelandsstatsborger i den fuldbyrdende medlemsstat), C-636/22, EU:C:2023:899, præmis 42 og 43 og den deri nævnte retspraksis).
72
Det påhviler følgelig den fuldbyrdende judicielle myndighed under hensyntagen til de særlige omstændigheder i den pågældende sag at vurdere, om den pågældende persons tilknytning til den fuldbyrdende medlemsstat er tilstrækkelig til, at det formål om social rehabilitering, der forfølges med artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584, bedre kan nås, såfremt den nævnte person afsoner den straf, som vedkommende måtte blive idømt i denne medlemsstat (jf. i denne retning kendelse af 16.11.2023, PY (Tredjelandsstatsborger i den fuldbyrdende medlemsstat), C-636/22, EU:C:2023:899, præmis 39).
73
I forbindelse med denne vurdering skal den fuldbyrdende judicielle myndighed, således som generaladvokaten har anført i punkt 73 og 74 i forslaget til afgørelse, foretage en afvejning af flere interesser, såsom dem, der er knyttet til den pågældende persons sociale rehabilitering efter vedkommendes eventuelle domfældelse, nødvendigheden af at undgå straffrihed for denne person og fraværet af dobbelt strafbarhed. Hvis denne myndighed beslutter at anvende ordningen med overgivelse af den pågældende person, betinget af en garanti for overførelse som fastsat i artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584, idet den afstår fra at anvende den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse, som er nævnt i denne rammeafgørelses artikel 4, nr. 1), kan det derfor udledes deraf, at den finder, at hensynene til forebyggelse af straffrihed og social rehabilitering af den pågældende person vejer tungere end konstateringen af, at det omhandlede forhold ikke er strafbart i henhold til myndighedens nationale lovgivning. Vedtagelsen af en sådan afgørelse indebærer nødvendigvis, at der tages hensyn til alle de relevante bestemmelser i denne henseende såvel i denne rammeafgørelse som i rammeafgørelse 2008/909.
74
Det følger af det ovenstående og navnlig af den iboende logik i den ordning med overgivelse af den pågældende person, betinget af en garanti for overførelse, som er foreskrevet i artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584, at gennemførelsen af denne ordning, således som generaladvokaten har anført i punkt 78 i forslaget til afgørelse, er baseret på den fuldbyrdende medlemsstats implicitte forpligtelse til principielt at fuldbyrde den frihedsstraf eller frihedsberøvende foranstaltning, der eventuelt idømmes i den udstedende medlemsstat efter denne overgivelse.
75
For bedst muligt at sikre, at denne forpligtelse overholdes og faktisk efterleves – og dermed at sikre dels overholdelsen af princippet om gensidig tillid, der, således som det fremgår af nærværende doms præmis 65, ligger til grund for rammeafgørelse 2002/584 og 2008/909, dels den korrekte funktion af de ordninger for gensidig anerkendelse, der er indført ved disse afgørelser – må det derfor fastslås, at den mulighed, den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten har, for at påberåbe sig den grund til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse, der er fastsat i artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909, skal være strengt begrænset i forbindelse med gennemførelsen af den garanti for overførelse, der er foreskrevet i artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584.
76
Det formål, der forfølges med denne artikel 5, nr. 3), og de formål, der mere generelt forfølges med rammeafgørelse 2002/584 og 2008/909, taler ligeledes for den fortolkning, der er redegjort for i nærværende doms foregående præmis.
77
Hvad i denne henseende for det første angår formålet om at fremme den pågældende persons sociale rehabilitering bemærkes, at hvis den mulighed, som den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten har i henhold til artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909 for at afslå at anerkende dommen og fuldbyrde sanktionen, ikke var strengt begrænset, ville den garanti for overførelse, der kræves på tidspunktet for overgivelsen af denne person, i henhold til artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584 risikere at blive frataget sin effektive virkning, således at det nævnte formål, som begrunder iværksættelsen af ordningen for overgivelse af den nævnte person, betinget af denne garanti for overførelse, kunne bringes i fare på tidspunktet for denne myndigheds anerkendelse af straffedommen.
78
Endvidere skal den af EU-lovgiver foreskrevne sammenhæng mellem rammeafgørelse 2002/584 og rammeafgørelse 2008/909, således som Domstolen allerede har fastslået, bidrage til at opnå målet om at lette den sociale rehabilitering af den pågældende person. Desuden er en sådan rehabilitering ikke kun i den domfældtes interesse, men også i Unionens almene interesse (dom af 11.3.2020, SF (Europæisk arrestordre – Garanti for overførelse til fuldbyrdelsesstaten), C-314/18, EU:C:2020:191, præmis 51 og den deri nævnte retspraksis).
79
Som generaladvokaten har fremhævet i punkt 82 i forslaget til afgørelse, forstærker en sådan tilgang nødvendigheden af en streng fortolkning af den afslagsgrund, der er nævnt i artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909, når ordningen med overgivelse af den pågældende person, betinget af en garanti for overførelse, gennemføres i overensstemmelse med artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584.
80
Hvad for det andet angår formålet om at undgå straffrihed for den pågældende person bemærkes det i denne henseende, at rammeafgørelse 2002/584, som det anføres i nærværende doms præmis 60, har til formål at indføre en ny forenklet og mere effektiv ordning for overgivelse af personer, der er dømt eller mistænkt for overtrædelse af straffeloven. I overensstemmelse med denne rammeafgørelses artikel 1, stk. 1, er formålet med ordningen med den europæiske arrestordre nemlig at muliggøre anholdelse og overgivelse af en eftersøgt person, således at den begåede lovovertrædelse i overensstemmelse med det formål, der forfølges med rammeafgørelsen, ikke forbliver ustraffet, og den pågældende retsforfølges eller afsoner den idømte frihedsstraf (dom af 11.3.2020, SF (Europæisk arrestordre – Garanti for overførelse til fuldbyrdelsesstaten), C-314/18, EU:C:2020:191, præmis 47 og den deri nævnte retspraksis).
81
Det skal i øvrigt bemærkes, at i henhold til ordlyden af artikel 25 i rammeafgørelse 2008/909 finder bestemmelserne i rammeafgørelse 2008/909 med forbehold af rammeafgørelse 2002/584 anvendelse mutatis mutandis på fuldbyrdelse af sanktioner i henhold til en europæisk arrestordre, i det omfang de er forenelige med bestemmelserne i rammeafgørelse 2002/584, med henblik på at undgå, at den pågældende person går fri fra straf. Det følger heraf, således som generaladvokaten har anført i punkt 86 i forslaget til afgørelse, at i tilfælde af fuldbyrdelse af en sanktion efter en overgivelse af denne person, som er betinget af en garanti for overførelse, der gennemføres i overensstemmelse med artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584, skal den passende sammenhæng mellem rammeafgørelse 2002/584 og rammeafgørelse 2008/909 i hvert enkelt tilfælde fastlægges under hensyntagen ikke alene til formålet om at lette den nævnte persons sociale rehabilitering, men ligeledes til formålet om at undgå straffrihed for denne sidstnævnte.
82
Hvis den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten på tidspunktet for anerkendelsen af dommen med henblik på fuldbyrdelse af sanktionen kunne rejse tvivl om den garanti for overførelse, der er givet i overensstemmelse med artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584, og foretage en fornyet vurdering af de omstændigheder, der allerede er blevet vurderet af den fuldbyrdende judicielle myndighed på tidspunktet for fuldbyrdelsen af den europæiske arrestordre, ville sidstnævnte myndighed imidlertid kunne afskrækkes fra at iværksætte ordningen med overgivelse af den pågældende person, betinget af den nævnte garanti for overførelse som fastsat i denne bestemmelse, eller endog fra at fuldbyrde den europæiske arrestordre, hvilket kunne være til skade for formålet om at undgå straffrihed for denne person.
83
Princippet om gensidig anerkendelse som omhandlet i nærværende doms præmis 65, hvilket princip rammeafgørelse 2008/909 er baseret på, indebærer desuden i henhold til rammeafgørelsens artikel 8, stk. 1, at den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten principielt dels er forpligtet til at efterkomme en anmodning om anerkendelse af en dom og fuldbyrdelse af en frihedsstraf eller anden frihedsberøvende foranstaltning, som er idømt i en anden medlemsstat, og som er blevet fremsendt til denne myndighed i overensstemmelse med denne rammeafgørelses artikel 4 og 5, dels kun kan afslå at efterkomme en sådan anmodning af de grunde til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse, der er udtømmende opregnet i den nævnte rammeafgørelses artikel 9 (jf. i denne retning dom af 9.11.2023, Staatsanwaltschaft Aachen, C-819/21, EU:C:2023:841, præmis 20).
84
Det følger således af de betragtninger, der er anført i nærværende doms præmis 60-83, at den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten ikke kan påberåbe sig den grund til at afslå anerkendelse af dommen og fuldbyrdelse af sanktionen, som fremgår af artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909, i forbindelse med gennemførelsen af den garanti for overførelse, der er foreskrevet i artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584, i det omfang en påberåbelse af denne grund kræver en fornyet vurdering af de omstændigheder, som den fuldbyrdende judicielle myndighed allerede har taget hensyn til med henblik på sin afgørelse om at gøre overgivelsen af den pågældende person betinget af denne garanti.
85
Som den nederlandske regering og Europa-Kommissionen i det væsentlige har gjort gældende i retsmødet, forholder det sig imidlertid anderledes, når en ændring i omstændighederne i denne persons retlige eller faktiske situation, såsom at vedkommendes tilknytning til den fuldbyrdende medlemsstat formindskes eller forsvinder, medfører, at interessen i, at frihedsstraffen eller den frihedsberøvende foranstaltning fuldbyrdes på den fuldbyrdende medlemsstats område, ikke længere gør sig gældende på tidspunktet for anerkendelsen af dommen med henblik på fuldbyrdelse af sanktionen i henhold til rammeafgørelse 2008/909.
86
På tidspunktet for anerkendelsen af denne dom i henhold til rammeafgørelse 2008/909 skal det nemlig sikres, at denne anerkendelse på dette trin stadig opfylder det formål, der forfølges med denne rammeafgørelse, om at lette den pågældende persons sociale rehabilitering. Når der således foreligger en ændring i omstændighederne, som begrunder en fornyet vurdering af den fuldbyrdende judicielle myndigheds oprindelige bedømmelse, som foranledigede denne myndighed til at prioritere interessen i den pågældende persons sociale rehabilitering over hensynet til manglende dobbelt strafbarhed, kan den kompetente myndighed i den fuldbyrdende medlemsstat på tidspunktet for anerkendelsen af dommen med henblik på fuldbyrdelse af sanktionen beslutte at tillægge sidstnævnte interesse større vægt ved at påberåbe sig den grund til at afslå at anerkende dommen og fuldbyrde sanktionen, der er fastsat i nævnte rammeafgørelses artikel 9, stk. 1, litra d).
87
Derfor gør anerkendelsen af den i nærværende doms præmis 85 og 86 beskrevne mulighed for, at den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten kan påberåbe sig denne artikel 9, stk. 1, litra d), når gennemførelsen af den garanti for overførelse, som oprindeligt blev krævet på grundlag af andre omstændigheder, ikke længere er begrundet, det muligt bedst at sikre overholdelsen af det formål om social rehabilitering, der forfølges med samme rammeafgørelse, eftersom den pågældende person, hvis denne bestemmelse under ingen omstændigheder kunne påberåbes i forbindelse med gennemførelsen af garantien om overførelse, ville risikere automatisk at blive overført til den fuldbyrdende medlemsstat, selv hvis garantien for overførelse havde mistet sin begrundelse. I et sådant tilfælde griber anvendelsen af den mulighed, der er fastsat i den nævnte bestemmelse, ikke ind i den ordning med overgivelse af denne person, betinget af en garanti for overførelse som er fastsat i artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584.
88
I et sådant tilfælde bringes formålet om at undgå straffrihed for den pågældende person desuden heller ikke i fare, dels fordi den mulighed, den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten har for at påberåbe sig artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909 er strengt afgrænset, dels fordi denne person i givet fald vil afsone sin straf i den udstedende medlemsstat.
89
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 9, stk. 1, litra d), og artikel 25 i rammeafgørelse 2008/909 skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning, der foreskriver, at en medlemsstats kompetente myndighed skal eller kan påberåbe sig denne artikel 9, stk. 1, litra d), med henblik på at afslå at anerkende en dom og fuldbyrde en sanktion, der er afsagt i en anden medlemsstat, med den begrundelse, at dommen eller sanktionen vedrører forhold, der ikke udgør en lovovertrædelse efter den første medlemsstats lovgivning, når
–
den fuldbyrdende judicielle myndighed i denne medlemsstat for det første tidligere har besluttet at fuldbyrde den europæiske arrestordre, der har givet anledning til denne dom og denne sanktion,
–
idet den dels gav afkald på at påberåbe sig den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse, der er fastsat i artikel 4, nr. 1), i rammeafgørelse 2002/584, og som ligeledes er baseret på, at der ikke foreligger dobbelt strafbarhed, for en lovovertrædelse, der er omfattet af denne rammeafgørelses artikel 2, stk. 4, og
–
idet den dels i henhold til artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584 betingede overgivelsen af den pågældende person af, at denne person efter at være blevet hørt ville blive overført til den fuldbyrdende medlemsstat for dér at afsone den straf eller den anden frihedsberøvende foranstaltning, som vedkommende måtte blive idømt i den udstedende medlemsstat, og
–
der for det andet ikke er sket nogen ændring i omstændighederne efter overgivelsen af den pågældende person, betinget af en garanti for tilbageførsel, som kan begrunde, at denne garanti ikke anvendes.
Sagsomkostninger
90
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Femte Afdeling) for ret:
Artikel 9, stk. 1, litra d), og artikel 25 i Rådets rammeafgørelse 2008/909/RIA af 27. november 2008 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på domme i straffesager om idømmelse af frihedsstraffe eller frihedsberøvende foranstaltninger med henblik på fuldbyrdelse i Den Europæiske Union, som ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299/RIA af 26. februar 2009,
skal fortolkes således, at
disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning, der foreskriver, at en medlemsstats kompetente myndighed skal eller kan påberåbe sig denne artikel 9, stk. 1, litra d), med henblik på at afslå at anerkende en dom eller fuldbyrde en sanktion, der er afsagt i en anden medlemsstat, med den begrundelse, at dommen eller sanktionen vedrører forhold, der ikke udgør en lovovertrædelse efter den første medlemsstats lovgivning, når
–
den fuldbyrdende judicielle myndighed i denne medlemsstat for det første tidligere har besluttet at fuldbyrde den europæiske arrestordre, der har givet anledning til denne dom og denne sanktion,
–
idet den dels gav afkald på at påberåbe sig den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse, der er fastsat i artikel 4, nr. 1), i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne, som ændret ved rammeafgørelse 2009/299, og som ligeledes er baseret på, at der ikke foreligger dobbelt strafbarhed, for en lovovertrædelse, der er omfattet af artikel 2, stk. 4, i rammeafgørelse 2002/584, som ændret, og
–
idet den dels i henhold til artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584, som ændret ved rammeafgørelse 2009/299, betingede overgivelsen af den pågældende person af, at denne person efter at være blevet hørt ville blive overført til den fuldbyrdende medlemsstat for dér at afsone den straf eller den anden frihedsberøvende foranstaltning, som vedkommende måtte blive idømt i den udstedende medlemsstat, og
–
der for det andet ikke er sket nogen ændring i omstændighederne efter overgivelsen af den pågældende person, betinget af en garanti for tilbageførsel, som kan begrunde, at denne garanti ikke anvendes.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: nederlandsk.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.