61989CC0369_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1. I den foreliggende sag er Domstolen blevet anmodet om at fortolke EOEF-Traktatens artikel 30 og artikel 14 i Raadets direktiv 79/112/EOEF af 18. december 1978 om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om maerkning af og praesentationsmaader for levnedsmidler samt om reklame for saadanne levnedsmidler (1).
I henhold til direktivets artikel 14 skal medlemsstaterne drage omsorg for at forbyde handel med levnedsmidler paa deres omraade, saafremt de i direktivets artikel 3 og artikel 4, stk. 2, foreskrevne oplysninger ikke er anfoert paa et for koeberen let forstaaeligt sprog, medmindre oplysningerne meddeles koeberen paa anden maade.
I Belgien bestemmer artikel 10 i kongelig anordning af 2. oktober 1980 - nu artikel 11 i kongelig anordning af 13. november 1986 - om maerkning af faerdigpakkede levnedsmidler, som er udstedt til gennemfoerelse af direktivets artikel 14, at de oplysninger, der er foreskrevet i anordningens artikel 2 samt i saerbestemmelser, i det mindste skal vaere affattet paa det eller de sprog, der tales i det sprogomraade, hvor levnedsmidlerne udbydes til salg.
2. Jeg skal kort gengive de faktiske omstaendigheder. Selskabet Peeters, sagsoegte i hovedsagen, har hjemsted i Belgien i det flamsktalende omraade, hvor det forhandler mineralvand forsynet med etiketter, der alene er affattet paa fransk eller tysk.
Sammenslutningen Piageme og en raekke selskaber, som importerer og forhandler mineralvand, fandt, at en saadan adfaerd var i strid med belgisk lovgivning om maerkning og fremsatte i en sag om foreloebige forholdsregler ved Rechtbank van koophandel, Leuven, begaering om, at der under boedetvang nedlaegges forbud mod selskabet Peeters' ovennaevnte salg af mineralvand.
Da sagsoegte heroverfor gjorde gaeldende, at den paaberaabte nationale lovgivning ikke var i overensstemmelse med Traktatens artikel 30 og artikel 14 i direktiv 79/112, besluttede den nationale ret at udsaette sagen og forelaegge Domstolen et praejudicielt spoergsmaal.
3. Inden jeg behandler realiteten, skal jeg ganske kort se paa spoergsmaalet om Domstolens kompetence til at besvare det af den nationale ret forelagte spoergsmaal.
Sagsoegerne i hovedsagen har nemlig anfoert, at spoergsmaalet om, hvorvidt de belgiske bestemmelser er i strid med direktivet, kun opstaar, saafremt det for den nationale ret godtgoeres, at koeberne er sikret effektiv oplysning, selv om oplysningerne ikke er affattet paa det sprog, der tales i det omraade, hvor produkterne udbydes til salg.
Da den forelaeggende ret ikke forinden har undersoegt, om det forholder sig saaledes, er Domstolens besvarelse af det praejudicielle spoergsmaal ikke noedvendig for at afgoere en tvist, som paa dette trin snarere vedroerer undersoegelsen af, om forbrugeren er i stand til at forstaa oplysninger, der er angivet paa et andet sprog end hans eget.
4. Jeg skal her blot henvise til Domstolens praksis (2), hvorefter det inden for rammerne af kompetencefordelingen mellem de nationale retter og Domstolen tilkommer den nationale ret, som behandler tvisten, og som har ansvaret for den retslige afgoerelse, der skal traeffes, paa grundlag af en fuldstaendig proevelse at vurdere baade noedvendigheden og relevansen af de spoergsmaal, som forelaegges Domstolen.
Naar saadanne spoergsmaal vedroerer fortolkningen af en bestemmelse i faellesskabsretten, er Domstolen derfor i princippet forpligtet til at traeffe afgoerelse herom uden nogen undersoegelse af de omstaendigheder, som ligger til grund for de nationale retters forelaeggelse af spoergsmaalene.
Dette gaelder dog ikke, saafremt det er klart, at proceduren efter Traktatens artikel 177 er anvendt i strid med sit formaal for at faa Domstolen til at traeffe afgoerelse om en konstrueret tvist, eller saafremt det er aabenlyst, at den faellesskabsretlige bestemmelse, som er forelagt Domstolen til fortolkning, ikke finder anvendelse.
Det fremgaar imidlertid ikke af sagen, at nogen af de naevnte situationer foreligger, og jeg mener derfor ikke, at der i den foreliggende sag kan rejses begrundet tvivl om Domstolens kompetence.
5. Naar der herefter ses paa realiteten, fremgaar det umiddelbart, at den omhandlede bestemmelse er mere restriktiv end direktivets artikel 14, idet den nationale bestemmelse ved sit absolutte krav om anvendelse af det sprog, der tales i det sprogomraade, hvor levnedsmidlerne udbydes til salg, i modsaetning til den faellesskabsretlige bestemmelse ikke giver mulighed for eventuelt at anvende et andet for koeberen let forstaaeligt sprog og heller ikke, som alternativ til sprogkravet, tillader, at forbrugeroplysningen sikres paa anden maade.
Sagsoegerne i hovedsagen har imidlertid anfoert, at medlemsstaterne ifoelge direktivets artikel 14 skal forbyde salg af levnedsmidler, der ikke opfylder de i bestemmelsen fastsatte krav med hensyn til forstaaeligheden af de ved hjaelp af maerkning givne oplysninger, hvorimod medlemsstaterne ikke ifoelge bestemmelsen skal tillade en hvilken som helst maerkning, naar blot indholdet er let forstaaeligt for koeberne.
6. Dette argument er naeppe holdbart, idet en saadan fortolkning af ordlyden i virkeligheden ikke tager tilstraekkeligt hensyn til den mere generelle sammenhaeng, hvori bestemmelsen indgaar.
For det foerste maa der tages hensyn til, at direktivet, som indeholder generelle og horisontale faellesskabsregler, der gaelder for alle levnedsmidler, blev udstedt med henblik paa at forbedre det faelles markeds funktion og fremme de frie varebevaegelser og samtidig sikre en korrekt oplysning og tilstraekkelig beskyttelse af forbrugerne (3). Ifoelge direktivets artikel 15 kan medlemsstaterne nemlig ikke ved anvendelse af ikke-harmoniserede nationale bestemmelser for maerkning af og praesentationsmaader for levnedsmidler forbyde handel med levnedsmidler, som er i overensstemmelse med de i direktivet fastsatte regler.
For det andet skal det understreges, at direktivets bestemmelser under ingen omstaendigheder kan fortolkes saaledes, at de kan foere til en begraensning af de rettigheder, som borgerne umiddelbart kan stoette paa Traktatens artikel 30.
For saa vidt angaar denne traktatbestemmelse, har Domstolen allerede haft lejlighed til at fastslaa, at hensynet til forbrugerbeskyttelsen, som kan begrunde kravet om bestemte betegnelser og oplysninger, ikke foreligger, saafremt oplysningerne paa produktets originale etiket er lige saa oplysende som maerkningen ifoelge medlemsstatens lovgivning og er forstaaelige for denne stats forbrugere (4).
Det er nemlig klart, at selv om en pligt til at anfoere visse oplysninger paa naermere angiven maade, ikke helt udelukker import af produkter med oprindelse i andre medlemsstater, eller som er i fri omsaetning dér, kan et krav herom vanskeliggoere salget af disse produkter, navnlig ved parallelimport; et saadant krav kan derfor ikke anses for foreneligt med Traktatens artikel 30, medmindre det faktisk er begrundet i det almindelige hensyn til forbrugerbeskyttelse. Direktivets artikel 14 skal derfor ikke blot fortolkes saaledes, at medlemsstaterne er forpligtet til at sikre, at forbrugeren faar de noedvendige oplysninger, men ogsaa saaledes, at bestemmelsen fastsaetter den maade, hvorpaa denne grundlaeggende ret sikres, samt graenserne herfor, saaledes at samhandelen ikke hindres urimeligt.
7. Inden for rammerne af en praejudiciel sag tilkommer det den nationale ret at vurdere faktum med henblik paa at forstaa, om forbrugeren i den foreliggende sag er sikret de noedvendige oplysninger, idet retten med henblik herpaa skal tage hensyn til, at henvisningen til et let forstaaeligt sprog, naar henses til formaalet med den omhandlede faellesskabsretlige bestemmelse, ikke saa meget gaar paa den sproglige forstaaelse som saadan som paa muligheden for at tyde det konkrete indhold af de paa etiketten angivne oplysninger. Med henblik herpaa skal retten dernaest tage hensyn ikke blot til landets eventuelle flersprogethed, men navnlig ogsaa til produktets art og forbrugerens kendskab hertil samt til, om produktet optraeder i andre former for emballage med de kraevede oplysninger i et lettere forstaaeligt sprog, som kan muliggoere en slags oversaettelse ved sammenligning (5).
8. Jeg skal herefter sammenfattende foreslaa Domstolen, at det af Rechtbank van koophandel, Leuven, forelagte spoergsmaal besvares saaledes:
"Artikel 14 i direktiv 79/112/EOEF skal fortolkes saaledes, at den er til hinder for, at der i henhold til nationale regler skal anvendes et bestemt sprog ved maerkning af levnedsmidler, uden at der gives mulighed for anvendelse af et andet sprog, der let forstaas af koeberne, eller for, at koeberne sikres de noedvendige oplysninger paa anden maade."
(*) Originalsprog: italiensk.
(1) EFT L 33, s. 1.
(2) Jf. navnlig dom af 8.11.1990, sag C-231/89, Gmurzynska, Sml. I, s. 4003, praemis 19, 20, 22 og 23, og dom af 18.10.1990, sag C-297/88, Dzodzi, Sml. I, s. 3763, praemis 34, 35, 39 og 40.
(3) Jf. anden, tredje, fjerde og syvende betragtning.
(4) Jf. navnlig dom af 22.6.1982, sag 220/81, Robertson, Sml. s. 2349, praemis 11, 12 og 13, og dom af 16.12.1980, sag 27/80, Fietje, Sml. s. 3839, praemis 10, 11 og 12.
(5) Det bemaerkes i denne forbindelse, at Correctionele Rechtbank, Mechelen, ved afgoerelse af 28.9.1987 vedroerende salg af Coca Cola-flasker forsynet med en etiket affattet paa tysk fastslog, at dette var i overensstemmelse med artikel 14 i direktiv 79/112, og at artikel 10 i kongelig anordning af 2.10.1980 ikke fandt anvendelse (jf. Journal des tribunaux, 1988, nr. 5448, s. 48). Denne afgoerelse blev imidlertid indbragt for Hof van beroep, Antwerpen, som endnu ikke har truffet afgoerelse i sagen. For saa vidt angaar tilsvarende afgoerelser fra nederlandske retsinstanser, der anvender ovennaevnte kriterier, henvises til Van Bunnen: "L' emploi des langues dans l' étiquetage et le droit communautaire", Journal des tribunaux, 1988, nr. 5448, s. 41.