61988CC0228_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
1 . Naervaerende sager er indbragt for Domstolen i form af anmodninger om praejudicielle afgoerelser, som i sag C-228/88 er indgivet af Bayerisches Landessozialgericht og i sag C-12/89 af Bundessozialgericht, i Forbundsrepublikken Tyskland . Omstaendighederne i de to sager er ikke helt de samme, men sagerne rejser i det vaesentlige det samme problem, og af denne grund har Domstolen besluttet, at de begge skal behandles samme dag . Den tyske regering tillaegger sagerne stor betydning, og Domstolens svar paa de forelagte spoergsmaal vil vaere afgoerende for en raekke tilsvarende sager . Nogle af disse verserer allerede for Domstolen .
2 . Spoergsmaalet i begge sager er i det vaesentlige, om en vandrende arbejdstager har krav paa familieydelser i beskaeftigelsesstaten for et barn med bopael i arbejdstagerens hjemland, der er arbejdsloes, naar beskaeftigelsesstaten goer ret til ydelserne betinget af, at barnet foerst tilmeldes arbejdsformidlingen i beskaeftigelsesstaten, og barnet rent faktisk er tilmeldt arbejdsformidlingen i hjemlandet .
3 . Baggrunden for sag C-228/88 er foelgende . Giovanni Bronzino, der er italiensk statsborger, har i en aarraekke udoevet en loennet beskaeftigelse i Augsburg i Forbundsrepublikken Tyskland . Hans hustru og syv boern bor i Ercolano i provinsen Napoli . Bronzino har siden januar 1985 oppebaaret boernetilskud fra Kindergeldkasse for fire af sine boern . I marts 1985 ansoegte han om boernetilskud for sine tre oevrige boern, der er foedt i henholdsvis 1964, 1966 og 1967 . Han fremlagde en raekke erklaeringer fra arbejdsformidlingen i Ercolano, hvorefter disse tre boern var tilmeldt dér som arbejdssoegende laerlinge eller arbejdere, dvs . som arbejdsloese .
4 . Bronzinos ansoegning blev afslaaet den 11 . april 1985 . Den 21 . august 1986 gav Sozialgericht Augsburg Bronzino medhold i en af ham anlagt sag og tilpligtede Kindergeldkasse at udbetale ham de kraevede boernetilskud . Kindergeldkasse ankede til Bayerisches Landessozialgericht, som udsatte sagen og forelagde Domstolen foelgende spoergsmaal til praejudiciel afgoerelse :
"Skal artikel 73, stk . 1, og artikel 3, stk . 1, i forordning nr . 1408/71 eller andre faellesskabsretlige bestemmelser fortolkes saaledes, at en vandrende arbejdstager ogsaa har krav paa familieydelser i beskaeftigelsesstaten, naar det kun er i familiemedlemmets bopaelsstat og efter dennes lovgivning, at familiemedlemmet paa grund af manglende uddannelsespladser ikke kan paabegynde eller fortsaette en erhvervsuddannelse eller staar til raadighed for arbejdsformidlingen som arbejdsloes, selv om disse betingelser i henhold til national ret i beskaeftigelsesstaten skal vaere opfyldt i denne?"
5 . De faktiske omstaendigheder i sag C-12/89 er stort set de samme . Antonio Gatto er italiensk statsborger og bor i Forbundsrepublikken Tyskland . I modsaetning til Bronzino er han imidlertid arbejdsloes og har siden 1976 oppebaaret "Arbeitslosengeld" eller "Arbeitslosenhilfe ". Hans hustru og tre boern bor i Italien . Hans datter Antonia, der er foedt i 1968, er arbejdsloes, og de to yngre boern er stadig skolesoegende . Den 6 . maj 1985 ansoegte Gatto hos sagsoegte om tyske boernetilskud for Antonia . Til stoette herfor fremlagde han en erklaering fra vedkommende italienske arbejdsformidlingskontor om, at Antonia var arbejdsloes . Gattos ansoegning blev afslaaet, og han anlagde herefter sag ved Sozialgericht til proevelse af sagsoegtes afgoerelse, men fik ikke medhold . Gatto ankede til Landessozialgericht Nordrhein-Westfalen, men fik heller ikke medhold dér . Han ankede herefter videre til Bundessozialgericht, som besluttede at forelaegge Domstolen foelgende spoergsmaal :
"Indebaerer artikel 74, stk . 1, i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71, der indeholder en regel om teoretisk bopael, ogsaa, at en betingelse i arbejdstagerens ( hidtidige ) beskaeftigelsesstats lovgivning om, at et familiemedlem skal vaere arbejdsloes for, at der kan opnaas familieydelser, skal anses for opfyldt, naar familiemedlemmet i sin bopaelsstat staar til raadighed for arbejdsformidlingen?"
Den nationale lovgivning
6 . De tyske myndigheders afslag paa Bronzinos og Gattos ansoegninger om boernetilskud blev i det vaesentlige baseret paa §2, stk . 4, i Bundeskindergeldgesetz ( lov om boernetilskud, herefter benaevnt "BKGG "), der indeholder foelgende bestemmelser af relevans for sagerne :
"Der ydes ogsaa boernetilskud for boern, der er fyldt 16, men endnu ikke 21, aar, og som inden for denne lovs geografiske anvendelsesomraade
1 ) paa grund af mangel paa uddannelsespladser ikke kan paabegynde eller fortsaette en erhvervsuddannelse eller
2 ) staar til raadighed for arbejdsformidlingen som arbejdsloese ..."
Det fremgaar heraf, at der kun ydes boernetilskud for arbejdsloese boern mellem det fyldte 16 . og 21 . aar, der har bopael inden for BKGG' s geografiske gyldighedsomraade, dvs . Forbundsrepublikken, og som enten ikke har vaeret i stand til at finde en faglig uddannelsesplads eller staar til raadighed for arbejdsformidlingen i Tyskland . Det problem, som Domstolen skal tage stilling til, er, om tilmelding hos arbejdsformidlingen i en anden medlemsstat skal sidestilles med tilmelding hos arbejdsformidlingen i Forbundsrepublikken, for saa vidt angaar boern af personer, der er omfattet af det personelle anvendelsesomraade for forordning nr . 1408/71 .
De relevante faellesskabsretlige bestemmelser
7 . Raadets forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 af 14 . juni 1971, som aendret, vedroerer anvendelsen af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet . Den nyeste konsoliderede udgave er offentliggjort i EFT 1983, L 230, s . 6 . Forordningens artikel 73, stk . 1, og artikel 74, stk . 1, indeholder foelgende bestemmelser :
Artikel 73, stk . 1 : "En arbejdstager, der er omfattet af lovgivningen i en anden medlemsstat end Frankrig, har for de af sine familiemedlemmer, der er bosat paa en anden medlemsstats omraade, ret til familieydelser efter lovgivningen i den foerstnaevnte stat, som om de paagaeldende var bosat paa dennes omraade ."
Artikel 74, stk . 1 : "En arbejdsloes arbejdstager, der modtager ydelser i anledning af arbejdsloeshed efter lovgivningen i en anden medlemsstat end Frankrig, har for de af sine familiemedlemmer, der er bosat paa en anden medlemsstats omraade, ret til familieydelser efter lovgivningen i den foerstnaevnte stat, som om de paagaeldende var bosat paa dennes omraade ."
Jeg indskyder her, at Domstolen i dommen af 2 . marts 1989 i sag 359/87, Pinna mod Caisse d' allocations familiales de la Savoie ( 359/87, Sml . s . 585 ) udtalte, at ordene "anden ... end Frankrig" i artikel 73, stk . 1, forudsaetningsvis maatte anses for at vaere blevet underkendt ved Domstolens dom i sag 41/84, hvor parterne var de samme ( jfr . Sml . 1986, s . 1 ). Efter min opfattelse maa det samme gaelde de tilsvarende ord i artikel 74, stk . 1 .
8 . Indholdet af begrebet "familieydelser" er fastlagt i forordningens artikel 1, litra u ), i ), idet begrebet omfatter "alle natural - eller kontantydelser, der tager sigte paa udligning af forsoergerbyrder inden for rammerne af en lovgivning som omhandlet i artikel 4, stk . 1, litra h ) ...". Artikel 4, stk . 1, opregner de sociale sikringsgrene, som forordningen finder anvendelse paa . Artikel 4, stk . 1, litra h ), omtaler blot "familieydelser ".
9 . Endelig indeholder forordningens artikel 3, stk . 1, foelgende bestemmelse :
"Personer, der er bosat paa en medlemsstats omraade, og som er omfattet af denne forordning, har de samme pligter og rettigheder i henhold til en medlemsstats lovgivning som denne medlemsstats egne statsborgere, medmindre andet foelger af saerlige bestemmelser i denne forordning ."
De praejudicielle spoergsmaal
10 . De forelagte spoergsmaal rejser i det vaesentlige tre problemer . De foerste to er, om de former for ydelser, som Bronzino og Gatto goer krav paa, er familieydelser som omhandlet i henholdsvis forordningens artikel 73 og artikel 74, og i bekraeftende fald, om betingelserne i disse bestemmelser for, at der bestaar en ret til ydelserne, er opfyldt . Besvarelsen af disse spoergsmaal kan beroeres af det tredje problem, nemlig om de tyske myndigheders afslag paa Bronzinos og Gattos ansoegninger strider mod forbudet mod forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet i artikel 3, stk . 1, i forordning nr . 1408/71, som er en konkretisering af det mere generelle princip, der er knaesat i Traktatens artikel 7 og artikel 48, stk . 2 .
11 . Den tyske regering, i sag C-228/88 stoettet af den nederlandske regering, goer gaeldende, at disse spoergsmaal maa besvares benaegtende . Den tyske regering anfoerer, at de af sagsoegerne kraevede ydelser i realiteten er udtryk for en beskaeftigelsesfremmende foranstaltning, der - uafhaengigt af noget spoergsmaal om fri bevaegelighed mellem medlemsstaterne - gaelder enhver inden for den naevnte aldersgruppe . Ganske vist omtales foranstaltningen i den paagaeldende tyske lovgivning som en familieydelse, men dette skyldes ifoelge den tyske regering udelukkende administrative hensyn . Naar det i henhold til §2, stk . 4, i BKGG er en betingelse, at boern, for hvem der oenskes de naevnte ydelser, skal opholde sig i Forbundsrepublikken, er det fordi, at det kun er under disse omstaendigheder, at de tyske myndigheder kan finde arbejde eller uddannelsespladser til dem . Den naevnte sammenhaeng mellem tilkendelsen af ydelsen og det forhold, at den paagaeldende opholder sig i Forbundsrepublikken, er tilstraekkeligt begrundet i ordningens beskaeftigelsesfremmende maalsaetning .
12 . Kommissionen, i sag C-228/88 tillige med Bronzino og den italienske og den portugisiske regering, og i sag C-12/89 tillige med den belgiske og den italienske regering, har gjort den modsatte opfattelse gaeldende . Kommissionen anfoerer, at formaalet med saavel artikel 73 som artikel 74 i forordning nr . 1408/71 er at beskytte arbejdstagere og deres familiemedlemmer mod de retstab, som ellers ville kunne vaere forbundet med saadanne personers udoevelse af deres ret til fri bevaegelighed mellem medlemsstaterne . Et krav om, at en arbejdssoegende skal tilmelde sig hos et tysk arbejdsformidlingskontor, foer der opstaar en ret til familieydelser for den paagaeldende, er netop den form for hindring, som artiklerne 73 og 74 blev udstedt for at ophaeve . Ifoelge Kommissionen vil en saadan hindring kun blive fjernet, saafremt tilmelding i en anden medlemsstat sidestilles med tilmelding i den stat, hvor der er spoergsmaal om de paagaeldende ydelser .
13 . Efter min opfattelse er de ydelser, som Bronzino og Gatto kraever, aabenbart "familieydelser" i den i forordningens artikler 73 og 74 forudsatte betydning . Jeg bemaerker med det samme, at ydelserne betegnes saaledes, ikke alene i tysk lovgivning, men ogsaa af de forelaeggende retsinstanser . Endvidere indeholder erklaeringen fra den tyske regering i henhold til forordningens artikel 5 - hvorefter medlemsstaterne skal give meddelelse om bl.a . lovgivning og ordninger som omhandlet i artikel 4, stk . 1 - en udtrykkelig henvisning til den lov, som kravene om ydelserne stoettes paa ( jfr . EFT 1980, C 139, s . 6, punkt 5 ).
14 . Jeg mener i hvert fald, at definitionen paa "familieydelser" i forordningens artikel 1, litra u ), i ), maa omfatte de omtvistede former for ydelser, som med rette maa anses for at "tage sigte paa udligning af forsoergerbyrder ". Som den tyske regering da ogsaa selv har erkendt i sit indlaeg, bor unge arbejdsloese, der endnu ikke har ret til arbejdsloeshedsydelser, normalt hos deres foraeldre og forsoerges af disse . Man boer her notere sig, at ydelser i henhold til BKGG udbetales til foraeldrene og ikke til barnet . Saavel ydelsens beskaffenhed som den maade, den udbetales paa, bekraefter, at formaalet er at bidrage til en udligning af de udgifter, som foraeldre har, for saa vidt angaar boern, der er arbejdsloese . Ydelserne er saaledes klart omfattet af definitionen paa "familieydelser" i artikel 1, litra u ), i ).
15 . Den tyske regering har henvist til en raekke afgoerelser fra Domstolen til stoette for, at denne klassificerer ydelser efter deres formaal snarere end efter deres formelle betegnelse . Naermere bestemt henviser den tyske regering paa dette punkt til dommen i sag 94/84, Office national de l' emploi mod Deak ( Sml . 1985, s . 1873 ), dommen i sag 378/85, Campana mod Bundesanstalt fuer Arbeit ( Sml . 1987, s . 2387 ), og dommen i sag 313/86, Lenoir mod Caisse d' allocations familiales des Alpes-Maritimes ( Sml . 1988, s . 5391 ). Jeg er enig i, at Domstolen ikke kan vaere bundet af den betegnelse for en ydelse, som benyttes i national lovgivning, men jeg mener ikke, at de naevnte domme i oevrigt stoetter rigtigheden af det af den tyske regering anfoerte .
16 . Deak-sagen drejede sig om et krav paa nogle saerlige former for arbejdsloeshedsydelser til unge arbejdstagere i henhold til belgisk lovgivning, og sagen var anlagt af en ungarsk statsborger, der boede i Belgien sammen med sin mor, en italiensk statsborger, der var beskaeftiget dér . Sagsoegerens krav blev afvist af den kompetente belgiske institution under henvisning til sagsoegerens ungarske statsborgerskab . Sagsoegeren gjorde gaeldende, at han var berettiget til de paagaeldende ydelser i henhold til forordning nr . 1408/71 i sin egenskab af familiemedlem til en arbejdstager med statsborgerskab i en anden medlemsstat . Domstolen lagde imidlertid i overensstemmelse med det princip, der blev fastlagt i dommen i sag 40/76, Kermaschek mod Bundesanstalt fuer Arbeit ( Sml . 1976, s . 1669 ), til grund, at en person med sagsoegerens status ikke kunne stoette ret paa forordning nr . 1408/71 . Domstolen udtalte naermere, at vandrende arbejdstageres familiemedlemmer kun efter forordningen havde krav paa ydelser i henhold til national lovgivning i deres egenskab af familiemedlemmer, idet de naevnte saerlige arbejdsloeshedsydelser blev tilkendt unge arbejdssoegende, ikke i deres egenskab af familiemedlemmer til en arbejdstager, men som foelge af deres personlige situation . I naervaerende sager er der imidlertid spoergsmaal om rettigheder for Bronzino og Gatto, og ikke for deres boern, hvorfor de naevnte betragtninger ikke goer sig gaeldende .
17 . Campana-sagen er et andet eksempel paa, at Domstolen gerne foretager en naermere materiel undersoegelse af en ydelse med henblik paa at afgoere, hvorledes denne skal klassificeres efter ordningen i henhold til forordning nr . 1408/71 . I denne sag blev Domstolen anmodet om at afgoere, hvorvidt nogle nationale ydelser, der tog sigte paa at forebygge fremtidig arbejdsloeshed frem for at afboede virkningerne af en aktuel arbejdsloeshed, var ydelser ved arbejdsloeshed i den i forordningens artikel 67, stk . 1, og artikel 4, stk . 1, litra g ), forudsatte betydning . Domstolen udtalte, at det ville stride mod formaalet med Traktatens artikel 51 principielt at udelukke ydelser til forebyggelse af fremtidig arbejdsloeshed fra disse bestemmelsers anvendelsesomraade . For saa vidt der - saaledes som tilfaeldet var i sagen for den forelaeggende retsinstans - var tale om ydelser med karakter af bistand til at gennemfoere en faglig videreuddannelse, kunne disse kun vaere ydelser ved arbejdsloeshed efter forordningen, saafremt de udbetaltes til arbejdsloese arbejdstagere eller til arbejdstagere, som rent faktisk var truet af arbejdsloeshed .
18 . Jeg mener ikke, at dommen i Campana-sagen kan tjene til nogen vejledning med henblik paa afgoerelsen af, hvorvidt de i naervaerende sager omtvistede ydelser er familieydelser i henhold til forordningens artikler 73 og 74, ud over det kriterium, at besvarelsen af dette spoergsmaal afhaenger af ydelsernes materielle art, og ikke deres form, hvilket jeg under alle omstaendigheder ikke er i tvivl om .
19 . Jeg vender mig nu mod Lenoir-sagen, der efter min opfattelse af to grunde - en teknisk og en materiel - adskiller sig fra naervaerende sager . For det foerste drejede Lenoir-sagen sig om den saerlige definition af begrebet ydelser i forordningens artikel 77, stk . 1, hvorom Domstolen udtalte, at det naevnte begreb svarede til begrebet "familieydelser" i forordningens artikel 1, litra u ), ii ). I naervaerende sager er der som bekendt spoergsmaal om artikel 1, litra u ), i ). Mere vaesentligt er det imidlertid nok, at Domstolen i dommen i Lenoir-sagen sondrede mellem paa den ene side kontantydelser, der tilkendes udelukkende paa grundlag af antallet af familiemedlemmer og disses alder, og paa den anden side andre ydelser som f.eks . ydelser, der bidrager til at udligne oekonomiske byrder i forbindelse med starten paa et nyt skoleaar . Mens udbetaling af de foerstnaevnte former for ydelser burde ske uafhaengigt af den ydelsesberettigedes og hans families bopaelssted, maatte de sidstnaevnte former for ydelser antages at have snaever sammenhaeng med de konkrete sociale forhold og derfor med de paagaeldendes bopaelssted . Det kunne dermed ikke antages at stride mod artikel 77, at myndighederne i den kompetente stat afslog at udbetale ydelser af sidstnaevnte art til en person, der med sin familie var flyttet til en anden medlemsstat .
20 . Jeg er af den opfattelse, at der i naervaerende sager ikke er tale om ydelser, som tager sigte paa at udligne en byrde, der kun rammer familier med bopael i Forbundsrepublikken . Naar unge er uden arbejde, er der, uanset hvilken medlemsstat de bor i, en stoerre sandsynlighed for, at dette vil indebaere en oekonomisk byrde for deres familier . Det kan meget vel vaere, at det er nemmere for unge at finde arbejde i Forbundsrepublikken end i Syditalien, men det ville stride mod princippet om, at faellesmarkedet boer fungere paa den maade, der er tiltaenkt, saafremt man paa dette grundlag afslaar at udbetale ydelser til personer som sagsoegerne i naervaerende sager, idet det er et led i maalsaetningerne med Traktaten, at arbejdstagere som Bronzino og Gatto skal kunne stoette ret paa de gunstigere ordninger, der gaelder i andre medlemsstater end deres hjemland .
21 . Forholdet er jo det, at princippet om arbejdskraftens frie bevaegelighed, som forordning nr . 1408/71 har til formaal at foere ud i livet, har en helt grundlaeggende karakter inden for Faellesskabet . Af denne grund boer forordningens bestemmelser ikke fortolkes indskraenkende, men paa en bred maade, der er i overensstemmelse med de reale hensyn, som ligger til grund for forordningen . Naegter man under disse omstaendigheder personer som Bronzino og Gatto ydelser som de omhandlede, ville dette i betydelig grad kunne afholde saadanne personer fra at udoeve deres ret til fri bevaegelighed, og efter min opfattelse har det netop vaeret hensigten med forordningens artikler 73 og 74 at forhindre dette . Det i artiklerne 73 og 74 knaesatte princip om "teoretisk bopael" kraever efter min opfattelse saaledes ikke alene, at medlemsstaterne anser vandrende arbejdstageres familiemedlemmer for at vaere bosiddende i vaertslandet . Det maa ogsaa foelge af princippet, at medlemsstaterne skal anse betingelser for opnaaelse af ret til ydelser for opfyldt, saafremt dette sker i det land, hvor den vandrende arbejdstagers familiemedlemmer er bosat . Ellers ville en medlemsstat kunne omgaa reglen om teoretisk bopael ved at opstille betingelser for opnaaelse af ret til ydelser, der i praksis kun kan opfyldes af personer, som har bopael i medlemsstaten . Dette ville vaere ensbetydende med en indfoerelse ad bagdoeren af et bopaelskrav, hvilket det ikke kan have vaeret hensigten med artiklerne 73 og 74 at skabe mulighed for .
22 . Den omstaendighed, at en anden fortolkning indirekte ville medfoere en forskelsbehandling af Bronzino og Gatto paa grundlag af deres nationalitet, bestyrker mig i den opfattelse, at de omhandledle ydelser er "familieydelser" efter henholdsvis artikel 73 og artikel 74 i forordning nr . 1408/71 . Selv om §2, stk . 4, i BKGG ikke udtrykkeligt omtaler de paagaeldende arbejdsloeses nationalitet, opstiller bestemmelsen en betingelse, som meget nemmere vil kunne opfyldes af tyske statsborgere end af statsborgere i andre medlemsstater . Som Domstolen fremhaevede i den allerede omtalte dom i den foerste Pinna-sag, indebaerer "ligebehandlingsprincippet ikke alene ... et forbud mod aabenlyse former for forskelsbehandling, begrundet i nationalitet, men ogsaa mod alle skjulte former for forskelsbehandling, hvorved det samme faktisk bliver resultatet, selv om forskelsbehandlingen udoeves paa grundlag af andre formelle kriterier" ( praemis 23 ). Enhver tvivl med hensyn til, om §2, stk . 4, rammer statsborgere i andre medlemsstater i hoejere grad end tyske statsborgere, er blevet fjernet ved de angivelser fra de tyske myndigheder, som Kommissionen har fremlagt, og som viser, at situationen i slutningen af 1984 var den, at langt flere boern af statsborgere i andre medlemsstater med bopael i Tyskland og med ret til tyske familieydelser end tyske statsborgere med ret til saadanne ydelser havde boern, der boede i udlandet .
23 . Den tyske regering har gjort gaeldende, at der kun foreligger en indirekte eller skjult form for forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet, saafremt den paagaeldende regel principielt kun rammer udlaendinge . Begrebet indirekte forskelsbehandling er imidlertid paa ingen maade saa snaevert, og man behoever blot at laese dommen i den foerste Pinna-sag for at blive klar over, at den tyske regerings opfattelse strider mod Domstolens praksis . Sagen vedroerte en ret for en arbejdsloes omfattet af fransk lovgivning til familieydelser for familiemedlemmer, der var bosat i en anden medlemsstat . I henhold til forordningens artikel 73, stk . 2, i den affattelse, der var gaeldende paa det relevante tidspunkt, var en saadan person ikke berettiget til familieydelser i Frankrig, men i den medlemsstat, hvor familien boede . Domstolen udtalte, at "selv om franske arbejdstagere, der er beskaeftiget i Frankrig, efter fransk lovgivning som hovedregel er underlagt det samme kriterium i forbindelse med fastlaeggelsen af retten til (( familieydelser )), har dette kriterum langt fra den samme betydning for disse arbejdstagere, idet det foerst og fremmest maa antages at vaere vandrende arbejdstagere, der har familiemedlemmer, som bor uden for Frankrig" ( praemis 24 ). Den omstaendighed, at der ville kunne vaere nogle franske statsborgere, der befandt sig i samme situation som vandrende arbejdstagere med bopael i Frankrig, var saaledes ikke til hinder for, at der ved artikel 73, stk . 2, skete en indirekte forskelsbehandling, da stoerstedelen af de personer, der ramtes af den paagaeldende ordning, var statsborgere i andre medlemsstater .
24 . Den tyske regering har endelig gjort gaeldende, at Domstolen ikke har villet opstille et generelt princip, hvorefter omstaendigheder indtruffet i udlandet skal sidestilles med forhold indtruffet i den kompetente stat . Til stoette herfor henviser den tyske regering til dommen i sag 20/75, D' Amico ( Sml . 1975, s . 891 ), og dommen i sag 266/78, Brunori ( Sml . 1979, s . 2705 ).
25 . Bronzinos og Gattos krav beror imidlertid ikke paa noget saadant generelt princip . Der kan efter min opfattelse traeffes afgoerelse om de foreliggende sager paa grundlag af indholdet af artiklerne 73 og 74, fortolket i lyset af maalsaetningerne med forordningen . Paa dette grundlag maa de forelagte spoergsmaal af de ovenfor angivne grunde principielt besvares bekraeftende . Hvad angaar den naermere formulering af besvarelserne, vil det - selv om spoergsmaalene er formuleret forskelligt i de to sager - af klarhedshensyn vaere at foretraekke, at der anvendes parallelle formuleringer .
26 . Jeg skal herefter sammenfattende foreslaa, at spoergsmaalet fra Bayerisches Landessozialgericht i sag C-228/88 besvares saaledes :
"Artikel 73, stk . 1, i Raadets forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 af 14 . juni 1971 skal fortolkes saaledes, at en vandrende arbejdstager har krav paa familieydelser i beskaeftigelsesmedlemsstaten for familiemedlemmer, der er registreret som arbejdsloese og er arbejdssoegende i en anden medlemsstat, ogsaa selv om det i henhold til den nationale lovgivning i beskaeftigelsesmedlemsstaten er et krav, at disse betingelser foreligger opfyldt paa medlemsstatens eget omraade ."
27 . Hvad angaar spoergsmaalet fra Bundessozialgericht i sag C-12/89, skal jeg foreslaa foelgende besvarelse :
"Artikel 74, stk . 1, i Raadets forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 af 14 . juni 1971 skal fortolkes saaledes, at en arbejdsloes har krav paa familieydelser i den medlemsstat, hvor han senest udoevede beskaeftigelse, for familiemedlemmer, der er registreret som arbejdsloese og er arbejdssoegende i en anden medlemsstat, ogsaa selv om det i henhold til den nationale lovgivning i foerstnaevnte medlemsstat er et krav, at disse betingelser foreligger opfyldt paa medlemsstatens eget omraade ."
(*) Originalsprog : engelsk .