61996CC0248_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
I - Indledende bemaerkninger
1 I denne sag har Arrondissementsrechtbank, Amsterdam, forelagt Domstolen tre praejudicielle spoergsmaal dels om fortolkningen af visse bestemmelser i punkt 4 i rubrikken vedroerende Nederlandene i bilag VI til Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet (1), dels om, hvorvidt ovennaevnte bestemmelser er gyldige set i forhold til EF-traktatens artikel 48 og 51.
Disse spoergsmaal er rejst i en sag mellem paa den ene side to nederlandske statsborgere og paa den anden side den kompetente nederlandske socialsikringsmyndighed, og det oenskes oplyst, om der ved beregningen af en social sikringsydelse ved uarbejdsdygtighed skal tages hensyn til de perioder, hvor de paagaeldende statsborgere forrettede militaertjeneste.
II - Nederlandsk ret
2 Som det fremgaar af sagens akter, reguleres den tvungne forsikring mod invaliditet i Nederlandene af to forskellige love: Wet op de Arbeidsongeschiktheidsverzekering af 18. februar 1966 (lov om forsikring mod uarbejdsdygtighed, herefter »WAO«) og Algemene Arbeidsongeschiktheidswet af 11. december 1975 (lov om almindelig regulering vedroerende uarbejdsdygtighed, herefter »AAW«).
3 Med WAO, der traadte i kraft den 1. juli 1967, indfoertes tvungen forsikring mod uarbejdsdygtighed paa arbejdsmarkedet.
WAO's artikel 3 definerer arbejdstagere som fysiske personer, der staar i et privatretligt eller offentligretligt ansaettelsesforhold.
I henhold til artikel 6, stk. 1, litra a), falder tjenestemaend uden for WAO's anvendelsesomraade (2).
WAO's artikel 6, stk. 1, litra b), bestemmer bl.a., at et arbejdsforhold mellem en person, som opfylder en forpligtelse, der er paalagt personen ved lov eller som foelge af en anden kontrakt end en arbejdskontrakt indgaaet af ham med myndighederne til brug for landets forsvar, ikke anses for et loennet ansaettelsesforhold.
Retten til en ydelse og stoerrelsen heraf er ifoelge denne lov ikke afhaengig af forsikringsperiodernes varighed. Ydelsens stoerrelse fastlaegges paa grundlag af arbejdstagerens invaliditetsgrad og hans dagloen (med en vis overgraense).
4 I AAW, der traadte i kraft den 1. oktober 1976, er der indfoert en ordning med tvungen invaliditetsforsikring for alle nederlandske indbyggere. Retten til at oppebaere ydelser og beregningen af disse er ikke knyttet til nogen betingelser vedroerende forsikringsperioder.
III - De faktiske omstaendigheder
5 Fra 1957 til 1969/70 arbejdede Grahame, der er nederlandsk statsborger, i Nederlandene. Han aftjente vaernepligt i Nederlandene fra den 2. december 1959 til den 7. maj 1960 og dernaest i det tidligere Hollandsk Ny Guinea indtil den 1. maj 1961. Dernaest boede og arbejdede han i Tyskland, senest som tjener. Den 16. oktober 1989 blev han ramt af uarbejdsdygtighed og modtog sygedagpenge (men ikke ydelser ved invaliditet) indtil den 19. juli 1991.
Ved afgoerelse af 18. oktober 1993 bevilgede den kompetente nederlandske forsikringsinstitution, Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging (herefter »NAB«), fra den 20. juli 1991 en social sikringsydelse i henhold til WAO, svarende til en uarbejdsdygtighedsgrad paa 80-100%. Ved beregningen af ydelsens stoerrelse lagde NAB ca. fem aars erhvervsaktivitet i Nederlandene til grund og tog ikke hensyn til den periode, hvor han gjorde militaertjeneste.
6 Hollanders, der ligeledes er nederlandsk statsborger, aftjente vaernepligt i Nederlandene fra den 10. juni 1953 til den 16. maj 1955, hvorefter han i fortsaettelse heraf gjorde frivillig militaertjeneste indtil den 11. februar 1958. Fra 1960 arbejdede han i Luxembourg, hvor han blev ramt af uarbejdsdygtighed i 1991.
Ved afgoerelse af 22. marts 1994 bevilgede NAB ham en ydelse i henhold til WAO fra den 17. juni 1992 paa grundlag af en uarbejdsdygtighedsgrad paa 80-100%. Ved beregningen af denne ydelse lagde NAB en forsikringsperiode paa 35 aar til grund, heraf cirka fire aar i Nederlandene.
7 I begge sager mente NAB, at de perioder, i hvilke de paagaeldende gjorde militaertjeneste, ikke kunne sidestilles med »loennet arbejde« som omhandlet i forordning nr. 1408/71's bilag IV, rubrik J, punkt 4, henholdsvis litra a) (som affattet den 20.7.1991) og litra c) (som affattet den 17.6.1992).
8 Grahame og Hollanders indbragte afgoerelserne for Arrondissementsrechtbank, Amsterdam, Forvaltningsretlig Afdeling. Denne ret har rejst spoergsmaalet, om den ovennaevnte bestemmelse i forordning nr. 1408/71 er forenelig med princippet om arbejdskraftens frie bevaegelighed, som det er fastlagt i traktatens artikel 48 og 51, og herved isaer, om undtagelsen i artikel 48, stk. 4 - hvorefter bestemmelserne i artikel 48 ikke gaelder for ansaettelser i den offentlige administration - ogsaa omfatter tilfaelde som dem, der her er tale om. Retten har i oevrigt vaeret i tvivl om, hvorledes udtrykket »perioder med loennet arbejde« i forordningens bilag VI, punkt 4, skal laeses set i lyset af faellesskabsretten. Retten har stillet Domstolen foelgende spoergsmaal:
IV - De praejudicielle spoergsmaal
»1)
Skal EF-traktatens artikel 48 og 51 fortolkes saaledes, at artikel 4, litra a), henholdsvis litra c), i afsnit J i bilag VI til forordning nr. 1408/71 er uforenelig hermed, for saa vidt der i disse forordningsbestemmelser ikke tages hensyn til bestemte beskaeftigelsesperioder ved beregningen af en pro rata temporis-ydelse i henhold til WAO for vandrende arbejdstagere?
2)
Skal artikel 4, litra a), henholdsvis litra c), i afsnit J i bilag VI til forordning nr. 1408/71, saaledes som bestemmelserne var affattet henholdsvis den 20. juli 1991 og den 17. juni 1992, fortolkes saaledes, at der ved perioder med loennet arbejde og dermed ligestillede perioder, der er tilbagelagt i Nederlandene foer den 1. juli 1967, ogsaa skal forstaas:
a) perioder, hvori den paagaeldende aftjente sin vaernepligt i henhold til nederlandsk lovgivning?
b) perioder, hvori den paagaeldende var i nederlandsk militaertjeneste som frivillig og i kraft heraf var omfattet af en saerlig lovbestemt forsikring mod uarbejdsdygtighed for tjenestemaend og hermed ligestillede personer?
3)
Goer det nogen forskel for besvarelsen af spoergsmaal 2, om de perioder, hvori den paagaeldende aftjente sin vaernepligt i henhold til nederlandsk lovgivning, er tilbagelagt inden for eller uden for Den Europaeiske Unions (paa davaerende tidspunkt Det Europaeiske Faellesskabs) omraade?«
V - Faellesskabsretten
9 I traktatens artikel 48 fastslaas princippet om arbejdskraftens frie bevaegelighed, hvorved det dog i stk. 4 siges, at »bestemmelserne i denne artikel ... ikke [gaelder] for ansaettelser i den offentlige administration«.
10 Desuden fastsaettes foelgende i artikel 51:
»Paa forslag af Kommissionen vedtager Raadet med enstemmighed de foranstaltninger vedroerende social tryghed, der er noedvendige for at gennemfoere arbejdskraftens frie bevaegelighed, isaer ved at indfoere en ordning, som goer det muligt at sikre vandrende arbejdstagere og deres ydelsesberettigede paaroerende:
a) sammenlaegning af alle tidsrum, der i de forskellige nationale lovgivninger tages i betragtning med henblik paa at indroemme og opretholde retten til ydelser og paa beregning af disse
b) betaling af ydelser til personer, der bor inden for medlemsstaternes omraader.«
11 Paa grundlag af artikel 51 udstedte Raadet forordning nr. 1408/71 og forordning (EOEF) nr. 574/71 af 21. marts 1972 om regler til gennemfoerelse af foerstnaevnte forordning (EFT 1972 I, s. 149); formaalet med disse forordninger er foerst og fremmest at samordne de forskellige nationale lovgivninger paa omraadet saaledes, at arbejdskraftens frie bevaegelighed ikke medfoerer, at de arbejdstagere, der benytter sig af denne frihed, bliver daarligere stillet end de, der kun er beskaeftiget i en enkelt medlemsstat.
12 I artikel 40, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, der vedroerer bevilling af ydelser ved invaliditet, naar en arbejdstager successivt har vaeret omfattet af forskellige medlemsstaters lovgivning, og stoerrelsen af ydelsen ved invaliditet i mindst én af lovgivningerne afhaenger af forsikringsperiodernes varighed (som det f.eks. i den konkrete sag er tilfaeldet med den nederlandske lovgivning) henvises der, hvad beregningen af ydelserne angaar, til kapitel 3 om pensioner ved alderdom og doedsfald, og herved isaer til artikel 46, der vedroerer den beregning, som de enkelte kompetente forsikringsinstitutioner i medlemsstaterne skal foretage.
13 Hvad angaar anvendelsen af den nederlandske lovgivning om forsikring mod uarbejdsdygtighed bestemte forordning nr. 1408/71 som affattet paa det relevante tidspunkt i Grahame-sagen - dvs. som affattet i forordning nr. 2001/83 (3) - foelgende vedroerende Nederlandene (4) i bilag VI, rubrik I, punkt 4:
»Ved anvendelse af artikel 46, stk. 2, i forordningen overholder de nederlandske institutioner foelgende bestemmelser:
a)
Saafremt den paagaeldende paa det tidspunkt, hvor uarbejdsdygtigheden med invaliditet til foelge indtraadte, var arbejdstager i henhold til forordningens artikel 1, litra a), fastsaetter den kompetente institution kontantydelsernes stoerrelse i henhold til bestemmelserne i lov af 18. februar 1966 om forsikring mod uarbejdsdygtighed (WAO) under hensyntagen til:
-
de forsikringsperioder, der er tilbagelagt i henhold til ovennaevnte lov af 18. februar 1966 (WAO)
- ...
-
de perioder med loennet arbejde og dermed ligestillede perioder, der er tilbagelagt i Nederlandene foer den 1. juli 1967.«
14 I oevrigt bestemte forordningen som affattet paa det tidspunkt, der er relevant i Hollanders' tilfaelde, nemlig som aendret ved forordning nr. 1248/92, bilag VI, rubrik J, punkt 4, foelgende:
»a)
...
b)
Saafremt den paagaeldende ... har ret til en nederlandsk ydelse ved invaliditet, fastsaettes denne ydelse efter de i forordningens artikel 46, stk. 2, fastsatte bestemmelser:
i)
i henhold til bestemmelserne i ... WAO, saafremt den paagaeldende paa det tidspunkt, hvor uarbejdsdygtigheden indtraadte, som arbejdstager i den i forordningens artikel 1, litra a), omhandlede forstand var forsikret mod denne risiko efter lovgivningen i en anden medlemsstat
ii) ...
c)
Ved beregningen af ydelser, der fastsaettes i henhold til ovennaevnte lov af 18. februar 1966 (WAO) eller ovennaevnte lov af 11. december 1975 (AAW), tager de nederlandske institutioner hensyn til:
-
de perioder med loennet arbejde og dermed ligestillede perioder, der er tilbagelagt i Nederlandene foer den 1. juli 1967
-
...«
15 Endelig bestemmes det i artikel 1, at
»s)
... udtrykket 'beskaeftigelsesperioder' eller 'perioder med selvstaendig virksomhed' [betyder] perioder, der i den lovgivning, hvorefter de er tilbagelagt, betegnes eller anerkendes som saadanne, samt alle dermed ligestillede perioder, for saa vidt de efter denne lovgivning anses for ligestillet med beskaeftigelsesperioder eller perioder med selvstaendig virksomhed«.
VI - Realiteten
16 Det bestrides ikke, at Grahame og Hollanders var arbejdstagere paa det tidspunkt, hvor uarbejdsdygtigheden indtraadte, og dermed omfattet af forordningen, at de for den nederlandske institutions regning har ret til ydelser ved invaliditet, og at disse ydelser i det foreliggende tilfaelde fastsaettes i henhold til artikel 46, sammenholdt med ovennaevnte bestemmelser i bilag VI, punkt 4, henholdsvis litra a) og litra c).
I betragtning af, at sidstnaevnte bestemmelser, som de successivt har vaeret gaeldende, ikke er vaesensforskellige og er de centrale regler i denne sag, omtaler jeg dem i det foelgende som »de omtvistede bestemmelser i bilag VI«.
Af systematiske grunde skal jeg foerst behandle det andet, derefter det tredje og til sidst det foerste spoergsmaal.
A - Det andet spoergsmaal
17 I sit andet spoergsmaal har den nationale ret spurgt, om de perioder, hvori der inden den 1. juli 1967 blev gjort henholdsvis tvungen og frivillig militaertjeneste i de nederlandske bevaebnede styrker, udgoer perioder med loennet arbejde eller dermed ligestillede perioder efter betydningen i de omtvistede bestemmelser i bilag VI.
18 NAB og den nederlandske regering har gjort gaeldende, at udtrykkene »perioder med loennet arbejde« og »dermed ligestillede perioder«, der anvendes i de omtvistede bestemmelser i bilaget, skal fortolkes i samklang med deres betydning i nederlandsk ret. Set i lyset af de specielle regler, der finder anvendelse paa militaerpersoner, anses disse i henhold til nederlandsk ret ikke for loennede arbejdstagere, og militaertjeneste udgoer saaledes ikke loennet eller dermed ligestillet arbejde.
19 Under henvisning til forordningens artikel 13, stk. 2, litra e), og Domstolens dom i sagen Olivieri-Coenen (5) samt dom af 24. marts 1994 i sagen Van Poucke (6) har Kommissionen gjort gaeldende, at de ovennaevnte bestemmelser, isaer som foelge af det underordnelsesforhold, der karakteriserer militaeret, omfatter baade vaernepligt og frivillig militaertjeneste.
20 Den franske regering har under retsmoedet henvist til forordningens artikel 1, litra s), og anfoert, at de paagaeldende bestemmelser boer fortolkes efter deres betydning i WAO, hvori en periode med militaertjeneste, bl.a. under hensyntagen til de saerlige disciplinaerregler, der karakteriserer militaertjeneste, ikke anses for en periode med loennet arbejde eller dermed ligestillet arbejde. Den franske regering har imidlertid ogsaa anfoert, at en arbejdstager, der er indkaldt til militaertjeneste, og som er forsikret, i henhold til forordningens artikel 13, stk. 2, litra e), sidste punktum, fortsat anses for arbejdstager, og at den periode, hvori der blev udfoert militaertjeneste, i den foreliggende sag foelgelig er ligestillet med en periode med loennet arbejde.
21 Det skal foerst paapeges, at det i henhold til fast praksis ved fortolkning af en faellesskabsregel er noedvendigt ikke blot at tage hensyn til ordlyden, men i givet fald ligeledes til den sammenhaeng, hvori den indgaar, og de maal, der forfoelges med den ordning, som den udgoer en del af (7).
22 Dernaest skal det paapeges, at det ligeledes foelger af fast praksis, at der i henhold til traktatens artikel 51, som forordning nr. 1408/71 er en gennemfoerelse af, skal ske en samordning og ikke en harmonisering af medlemsstaternes lovgivninger. Traktatens artikel 51 beroerer saaledes ikke forskellene i de materielle og formelle regler i medlemsstaternes sociale sikringsordninger, og dermed forskellene i den retsstilling, de, der er beskaeftiget i henhold til medlemsstaternes lovgivning, har (8).
23 I den foreliggende sag forholder det sig, som Kommissionen med rette har anfoert, saaledes, at de omtvistede bestemmelser i bilag VI er blevet indfoert for at soerge for, at den sociale sikring ogsaa omfatter dem, der har arbejdet, inden WAO traadte i kraft, og som derfor ikke er forsikret i medfoer af denne lov (9). Jeg kan tilfoeje, at bestemmelserne ogsaa blev indfoert med det formaal, at de naevnte personer i ens omfang og paa samme maade som de, der har tilbagelagt forsikringsperioder i henhold til WAO, daekkes af de sociale sikringsydelser (10).
24 Det foelger rent faktisk af den udtrykkelige ordlyd af disse bestemmelser, hvorefter en ydelse ved invaliditet i den situation, der her er relevant, fastlaegges i henhold til reglerne i WAO og under hensyntagen til de perioder med loennet arbejde, der er tilbagelagt inden WAO's ikrafttraeden, at beskaeftigelsesperioder, der er tilbagelagt inden den 1. juli 1967, med hensyn til anvendelsen af forordningen er ligestillet med beskaeftigelsesperioder tilbagelagt under WAO. Som foelge heraf kan disse perioder kun betegnes som »perioder med loennet arbejde og dermed ligestillede perioder« og medregnes ved fastlaeggelse af den skyldige ydelse, saafremt man i henhold til WAO kunne have kvalificeret dem som saadanne beskaeftigelsesperioder, hvis de var blevet tilbagelagt efter denne lovs ikrafttraeden.
Med andre ord skal der, som den nederlandske regering med rette har fremhaevet, ved perioder med loennet arbejde og dermed ligestillede perioder efter betydningen i de omtvistede bestemmelser i bilag VI tages hensyn til de perioder, der ville have vaeret forsikringsperioder, saafremt de var blevet tilbagelagt efter WAO's ikrafttraeden. Den militaertjeneste, sagsoegerne i hovedsagen har forrettet, udgoer foelgelig »perioder med loennet arbejde og dermed ligestillede perioder« i henhold til forordningens bilag VI, saafremt den er omfattet af WAO.
25 Denne fortolkning, der efter min opfattelse allerede fremgaar af ordlyden af de omtvistede bestemmelser i bilag VI, er ogsaa i overensstemmelse med definitionen af udtrykkene »beskaeftigelsesperioder« og »perioder med selvstaendig virksomhed« i ovennaevnte artikel 1, litra s) (jf. ovenfor under punkt 15). Som det fremgaar af den indledende saetning i naevnte bestemmelse, gaelder disse definitioner for hele forordningens vedkommende, og det arbejde, der konkret er tale om, kvalificeres i henhold til den lovgivning, hvorefter arbejdet er blevet udoevet (11).
26 Jeg kan ikke foelge Kommissionens modsatte opfattelse af, at de paagaeldende begreber i bilag VI skal fortolkes saaledes, at de omfatter den frivillige militaertjeneste og vaernepligten. En saadan synsvinkel forudsaetter, at disse begreber har et selvstaendigt faellesskabsretligt indhold, uafhaengigt af (dvs. i modstrid med), hvad der er fastlagt i national ret.
Men denne paastand er efter min opfattelse forkert.
27 Hvis man godtog opfattelsen, ville det betyde, at man anerkendte, at forordningen, der er et middel til at opnaa samordning, var blevet forvandlet til et middel til harmonisering af medlemsstaternes lovgivning vedroerende social sikring. Det ville vaere i modstrid med faellesskabslovgivers udtrykkelige maal, som jeg har beskrevet ovenfor (jf. punkt 22).
28 Denne synsvinkel er i oevrigt ogsaa blevet forkastet i retspraksis. Det gaelder saerligt ovennaevnte dom i De Jaeck-sagen (12), hvori Domstolen, der blev bedt om at fortolke begreberne loennet beskaeftigelse og selvstaendig beskaeftigelse i forordningens afsnit II, fastslog, at »ligesom spoergsmaalet om, hvorvidt en person skal anses for arbejdstager eller selvstaendig erhvervsdrivende i henhold til forordningens artikel 1, litra a), og artikel 2, stk. 1, afhaenger af den nationale sikringsordning, som den paagaeldende er tilsluttet, skal der ved begreberne henholdsvis loennet beskaeftigelse og selvstaendig beskaeftigelse i forordningens afsnit II forstaas virksomhed, der kvalificeres som saadan ved anvendelsen af lovgivningen om social sikring i den medlemsstat, paa hvis omraade beskaeftigelsen udoeves« (13). I samme dom praeciserede Domstolen i oevrigt, at de ovennaevnte begreber i afsnit II ikke har nogen selvstaendig faellesskabsbetydning, som er baseret paa arbejdsretten, og Domstolen tog i denne forbindelse ogsaa hensyn til, at forordningen blot samordner medlemsstaternes lovgivninger om social sikring (14).
29 I den foreliggende sag fremgaar det af forelaeggelseskendelsen, at det kriterium, der goer det muligt at afgoere, om en person skal anses for arbejdstager og henhoerer under WAO, er, om der foreligger et privatretligt eller offentligretligt ansaettelsesforhold. Tjenestemaend er udtrykkeligt udelukket fra ordningen, og virksomhed, der udoeves som led i det nationale forsvar, anses ikke for loennet arbejde.
Personer, som aftjener vaernepligt, er ikke beskaeftiget hverken paa grundlag af en kontrakt eller paa grundlag af udnaevnelse til tjenestemand; de anses ikke for at befinde sig i et loennet ansaettelsesforhold, og deres beskaeftigelse anses heller ikke for loennet arbejde. I socialretlig henseende henhoerer de under Wet Arbeidsongeschiktheidsvoorziening Militairen (den nederlandske lov om militaerpersoners forsikring mod uarbejdsdygtighed), der traadte i kraft i 1972.
Hvad angaar dem, der goer frivillig militaertjeneste, siges det i forelaeggelseskendelsen blot, at deres situation ikke afviger vaesentligt fra den situation, at der aftjenes vaernepligt. Sagsoegte i hovedsagen har anfoert, at disse personer udoever virksomhed i de bevaebnede styrker paa grundlag af offentligretlige bestemmelser og udfoerer deres opgaver som tjenestemaend i militaeret. Hvad angaar spoergsmaalet om social sikkerhed anfoeres det i forelaeggelseskendelsen, at disse personer er omfattet af saerlige bestemmelser om forsikring af militaerpersoner mod uarbejdsdygtighed.
30 Af ovenstaaende kan udledes, at hverken tvungen eller frivillig militaertjeneste, der udoeves i Nederlandene, anses for en periode med loennet arbejde i henhold til WAO, og at de personer, der udoever en saadan tjeneste, ikke er omfattet af WAO, men derimod af specielle reguleringer vedroerende social sikring. I oevrigt fremgaar det ikke af nogen af sagens akter, at WAO, indirekte eller gennem henvisning, skulle vaere blevet udvidet til ogsaa at omfatte disse grupper. Paa grundlag af ovenstaaende betragtninger kan de omtvistede perioder, hvori sagsoegerne i hovedsagen har gjort militaertjeneste, ikke anses for »perioder med loennet arbejde« eller »dermed ligestillede perioder« i henhold til de omtvistede bestemmelser i forordningens bilag VI.
31 Kommissionen har gjort gaeldende, at de personer, der goer frivillig militaertjeneste, befinder sig i et underordnelsesforhold, at de som foelge heraf modtager loen for deres tjeneste, at de derfor maa anses for tjenestemaend, og at perioden med militaertjeneste boer anses for en periode med loennet arbejde i henhold til de omtvistede bestemmelser i bilag VI. Kommissionen har i denne forbindelse stoettet sig til ovennaevnte domme i sagerne Van Poucke og Olivieri-Coenen (15).
32 I det omfang man med disse paastande soeger at fortolke de omtvistede bestemmelser i bilag VI paa en maade, der er selvstaendig og uafhaengig af WAO, dvs. paa grundlag af konkrete eller formodede karakteristika ved den frivillige militaertjeneste i Nederlandene, maa dette, som foelge af de ovennaevnte betragtninger, forkastes.
Hvad angaar Van Poucke-dommen saa mener jeg ikke, at denne spiller nogen rolle i den foreliggende sag. Her fastslog Domstolen, at en belgisk militaerlaege (en tjenestemand) var omfattet af forordningens personelle anvendelsesomraade, fordi en lovgivning om social sikring, som forordningen fandt anvendelse paa, var blevet udvidet til at omfatte disse personer (16). Derfor fastslog Domstolen ogsaa, at den beskaeftigelse, der udoeves som tjenestemand af en person omfattet af forordningens anvendelsesomraade, er loennet beskaeftigelse som omhandlet i forordningens artikel 14c (17). Domstolen mente saaledes ikke, at tjenestemaend, isaer militaerpersoner, er omfattet af forordningens anvendelsesomraade, eller at disse tjenestemaends virksomhed uden videre kan anses for et loennet arbejde i henhold til forordningen.
33 Olivieri-Coenen-dommen spiller heller ingen rolle i den foreliggende sag. I denne sag mente Domstolen i forbindelse med spoergsmaalet om bevilling af en lignende invaliditetsydelse i Nederlandene, at de perioder, hvori en person har vaeret beskaeftiget som laererinde paa grundlag af en arbejdskontrakt, indgaaet med en privat skole, er perioder med loennet arbejde i henhold til bestemmelserne i forordningens bilag VI (de regler, der ogsaa her er tale om), selv om vedkommende i perioden var forsikret i henhold til en saerlig ordning for tjenestemaend og dermed ligestillede personer (18). Da det i denne sag ikke blev bestridt, at den paagaeldendes erhvervsvirksomhed var loennet beskaeftigelse i henhold til nederlandsk ret (19), betyder naevnte dom efter min opfattelse blot, at det forhold, at en person samtidig er omfattet af en speciel regulering vedroerende tjenestemaend, ikke medfoerer, at denne beskaeftigelse ikke laengere er en loennet beskaeftigelse i forordningens forstand.
34 Det forhold, at forordningens artikel 13, stk. 2, litra e), bestemmer, at »en person, der er indkaldt eller genindkaldt til militaertjeneste eller civilt arbejde i en medlemsstat, [er] omfattet af denne stats lovgivning«, aendrer ikke noget ved den opfattelse, jeg har gjort gaeldende ovenfor. Artikel 13 henhoerer faktisk under forordningens afsnit II om bestemmelse af, hvilken lovgivning der skal anvendes. Som Domstolen har fastslaaet, finder de forskellige bestemmelser i artikel 13, stk. 2, anvendelse, naar der opstaar lovkonflikter som foelge af, at bopael og arbejdssted i en vis periode ikke ligger i samme medlemsstat (20), og bestemmelserne har ikke til formaal at fastsaette betingelserne for eksistensen af en ret eller pligt til at tilslutte sig en social sikringsordning; en saadan fastsaettelse skal ske i de enkelte medlemsstaters lovgivninger (21). I den foreliggende sag spoerges der ikke om, hvilken lovgivning der skal finde anvendelse (det er paavist, at det er nederlandsk ret), og der er heller ikke tale om nogen form for lovkonflikt vedroerende den paagaeldende periode med militaertjeneste, og bestemmelsen har under alle omstaendigheder ikke til formaal at forpligte en medlemsstat til at anse en periode, som med hensyn til spoergsmaalet om social sikring defineres anderledes i medlemsstatens lovgivning, for en forsikringsperiode eller en periode med loennet arbejde (22).
35 Under de mundtlige forhandlinger har den franske regering henvist til artikel 13, stk. 2, litra e), sidste punktum, der bestemmer, at »en arbejdstager eller selvstaendig erhvervsdrivende, der er indkaldt eller genindkaldt til militaertjeneste eller civilt arbejde ... fortsat [anses] for arbejdstager eller selvstaendig erhvervsdrivende«. Regeringen har fremhaevet, at Grahame's vaernepligt i henhold til denne bestemmelse skal anses for en periode med loennet arbejde i betragtning af, at han, jf. forelaeggelseskendelsen, arbejdede som tjener, da han blev indkaldt til militaertjeneste. Men i betragtning af, at litra e), som anfoert ovenfor - som resten af artikel 13 - udelukkende tjener til at bestemme, hvilken lovgivning der skal anvendes i tilfaelde af lovkonflikt, og ikke har til formaal at definere de materielle forsikringsbetingelser, medfoerer denne bestemmelse blot i forbindelse med fastlaeggelse af, hvilken lovgivning der skal anvendes, at en person, som indkaldes til militaertjeneste, bevarer den egenskab af arbejdstager eller selvstaendig erhvervsdrivende, vedkommende havde indtil dette tidspunkt. Da betingelserne for at anvende denne bestemmelse ikke er opfyldt i den foreliggende sag, skal den franske regerings argumentation afvises.
B - Det tredje spoergsmaal
36 Der er kun mening i at besvare dette spoergsmaal, saafremt perioden med militaertjeneste kan anses for en periode med loennet arbejde eller en dermed ligestillet periode i henhold til bilag VI. Jeg behandler derfor det tredje spoergsmaal under forbehold af mine konstateringer vedroerende det andet spoergsmaal.
37 Ifoelge de omtvistede bestemmelser i bilag VI skal man ved beregningen af ydelserne i henhold til WAO tage hensyn til de perioder med loennet arbejde, der er tilbagelagt i Nederlandene foer den 1. juli 1967. Som det fremgaar af Domstolens praksis i lignende sager, kan det afgoerende kriterium for at kunne tage hensyn til disse perioder ikke vaere, at vedkommende udoever sin aktivitet paa Nederlandenes omraade, men kan derimod vaere, at personen har en tilstraekkelig tilknytning til Nederlandene gennem sin tilslutning til en social sikringsordning, der falder under forordningen, i dette tilfaelde til WAO (23).
38 Som foelge heraf, og naturligvis under ovennaevnte forbehold, har den omstaendighed, at Grahame aftjente en del af sin vaernepligt i de nederlandske vaebnede styrker (dvs. under nederlandsk overhoejhed) uden for det nederlandske territorium, ingen betydning. Dette gaelder saa meget desto mere, som det fremgaar af NAB's skriftlige indlaeg, at det tidligere Hollandsk Ny Guinea, hvor Grahame aftjente vaernepligten, var nederlandsk oversoeisk territorium (jf. traktatens artikel 227, stk. 1 og 3, traktatens bilag VI samt protokollen af 25.3.1957) indtil den 15. august 1962, hvor hoejhedsretten til dette territorium blev overfoert til Republikken Indonesien, og som derfor havde saeregen forbindelse med Nederlandene (24).
C - Det foerste spoergsmaal
39 Med det foerste spoergsmaal oensker den forelaeggende ret reelt oplyst, om de omtvistede bestemmelser i bilag VI er forenelige med traktatens artikel 48 og 51, for saa vidt der i disse bestemmelser ikke tages hensyn til perioderne med militaertjeneste ved beregningen af en ydelse ved uarbejdsdygtighed, og om denne undtagelse er berettiget i henhold til traktatens artikel 48, stk. 4.
40 For at kunne svare paa dette spoergsmaal, maa det foerst undersoeges, om de, der goer tvungen eller frivillig militaertjeneste, anses for arbejdstagere i artikel 48's forstand og er omfattet af undtagelsen i artikel 48, stk. 4.
41 Indledningsvis skal det bemaerkes, at begrebet arbejdstager i artikel 48's forstand ifoelge fast retspraksis har et faellesskabsretligt indhold og skal defineres efter objektive kriterier, som karakteriserer arbejdsforholdet i betragtning af de beroerte personers rettigheder og pligter, idet det vaesentligste kendetegn ved arbejdsforholdet er, at en person i en vis periode praesterer ydelser mod vederlag for en anden og efter dennes anvisninger; det er derimod uden stoerre betydning, om dette retlige forhold bygger paa et privat- eller offentligretligt grundlag (25). Reglerne om arbejdskraftens frie bevaegelighed sikrer under alle omstaendigheder den frie bevaegelighed for de personer, der udoever eller oensker at udoeve oekonomisk virksomhed (26). Domstolen har fortolket begrebet arbejdstagere bredt og anerkendt, at tjenestemaend i henhold til traktaten betragtes som loennede arbejdstagere (27), og endog som en saerskilt gruppe loennede arbejdstagere (28).
42 Anvendelsesomraadet for artikel 48, stk. 4, er snaevert. Bestemmelsen giver alene medlemsstaterne mulighed for at udelukke andre medlemsstaters statsborgere fra visse funktioner i den offentlige administration; dermed tages der hensyn til medlemsstaternes legitime interesse i at forbeholde deres egne statsborgere en raekke stillinger, der har forbindelse med udoevelsen af offentlig myndighed og varetagelsen af almene interesser (29). Domstolen vurderer i hvert enkelt tilfaelde, om en beskaeftigelse eller funktion henhoerer under de saerlige aktiviteter inden for den offentlige administration. Domstolen har bl.a. bekraeftet, at ledende tilsynsfoerende for tekniske kontorer, ledende tilsynsfoerende, tilsynsfoerende med arbejder, tilsynsfoerende med inventar, natvaegtere og arkitekter ved den kommunale forvaltning i Bruxelles og Auderghem (30) er omfattet af denne bestemmelse, mens sygeplejersker paa offentlige hospitaler (31) og laerer(kandidater) i det offentlige skolevaesen (32) ikke henhoerer under bestemmelsen. Det maa under alle omstaendigheder, som det allerede er blevet fremfoert i praksis (33), anerkendes, at visse aktiviteter, der er noeje forbundet med udoevelse af offentlig myndighed eller den befoejelse til at udoeve tvang, som foelger heraf, f.eks. statens forsvar, politiet og opretholdelse af ordenen, skatteopkraevning og retsvaesnet, ubestrideligt henhoerer under artikel 48, stk. 4 (34).
43 Paa baggrund af disse betragtninger kan en person, der aftjener sin vaernepligt, ikke anses for arbejdstager og henhoerer derfor i princippet heller ikke under artikel 48. Som sagsoegte i hovedsagen og den nederlandske regering med rette har understreget, er militaertjenesten en obligatorisk indsats over for staten og ikke en oekonomisk virksomhed mod vederlag inden for rammerne af et arbejdsforhold. Dette gaelder ogsaa i tilfaelde af, at militaeret modtager et beloeb fra staten til daekning af personaleudgifter (35). I betragtning heraf er det ikke noedvendigt at undersoege, om militaerpersoner henhoerer under den saerlige bestemmelse i artikel 48, stk. 4 (36).
44 Omvendt giver sagens akter, selv om de ikke indeholder mange oplysninger om dette, efter min opfattelse grundlag for at konkludere, at de, der goer frivillig militaertjeneste i Nederlandene, saadan som Kommissionen med rette har betonet, efter betydningen i traktaten maa anses for arbejdstagere i bred forstand. Som allerede naevnt (37) forretter disse personer deres tjeneste i haeren paa grundlag af offentligretlige bestemmelser og udfoerer deres funktioner som tjenestemaend i militaeret. Desuden har Kommissionen, uden at blive modsagt, fremfoert, at de naevnte personer boer modtage en loen for deres tjeneste. Heraf udleder jeg, at denne aktivitet er en loennet beskaeftigelse og i egenskab heraf henhoerer under artikel 48. Som foelge af sin karakter er aktiviteten desuden omfattet af denne artikels stk. 4.
45 Lad mig nu omtale artikel 51, hvori det bestemmes, at Raadet vedtager de foranstaltninger vedroerende social tryghed, der er noedvendige for gennemfoere arbejdskraftens frie bevaegelighed. Af indlysende systematiske grunde er det klart, at begrebet arbejdstager er lige saa bredt i artikel 51 som i artikel 48. Raadet skal foelgelig forestaa den foreskrevne samordning saaledes, at den omfatter alle de arbejdstagere, der er omfattet af artikel 48 (38).
46 Men det personelle og saglige anvendelsesomraade for forordning nr. 1408/71 er paa én gang mindre og stoerre end anvendelsesomraadet for traktatens artikel 48 og 51. I forordningens oprindelige version blev artikel 51 angivet som hjemmel, og forordningen var begraenset til at omfatte arbejdstagere; med forordning nr. 1390/81 blev anvendelsesomraadet udvidet til ogsaa at omfatte selvstaendige erhvervsdrivende. Da forordningerne henhoerer under traktatens afsnit III, kapitel 2 og 3 (artikel 52-66), om henholdsvis etableringsretten og tjenesteydelser, og artikel 51 foelgelig ikke kunne vaere hjemmel for udvidelsen (jf. tredje betragtning til forordning nr. 1390/81), foretog Raadet udvidelsen under henvisning til traktatens artikel 235. Selv om tjenestemaend som naevnt (39) anses for arbejdstagere i henhold til traktatens artikel 48, saa er saerlige ordninger for tjenestemaend og dermed ligestillede personer ifoelge forordningens artikel 4, stk. 4, stadig udelukket fra forordningens anvendelsesomraade - ogsaa selv om Kommissionen i 1991 fremsatte et forslag om at aendre forordningen saaledes, at den ogsaa omfatter tjenestemaend (40).
47 Raadets vedvarende afvisning af at regulere dette spoergsmaal blev kritiseret usaedvanlig voldsomt i Vougioukas-dommen (41). Domstolen bekraeftede imidlertid, at dette ikke kan paavirke gyldigheden af forordningens artikel 4, stk. 4, for saa vidt som Raadet, i betragtning af dets vide skoen ved valget af de mest egnede foranstaltninger for at naa det i traktatens artikel 51 tilsigtede resultat, for at sikre samordningen af de saerlige ordninger for tjenestemaend i hvert fald delvis kan fravige de fremgangsmaader, der paa nuvaerende tidspunkt fremgaar af forordningen (praemis 35).
48 Denne fortolkning er i overensstemmelse med forordningens karakter som et instrument til at samordne, men ikke at harmonisere, medlemsstaternes lovgivninger om social sikkerhed, og den viser, at det forhold, at en person er arbejdstager i traktatens forstand, ikke er nogen automatisk garanti for, at vedkommende kan nyde godt af de gunstige bestemmelser i forordningen. Mens ovennaevnte bestemmelser i traktaten anvendes paa grundlag af objektive karakteristika ved et arbejdsforhold, saa finder forordningen anvendelse som foelge af, at vedkommende er tilsluttet en national sikringsordning omfattet af forordningen, og denne tilslutning er underkastet indholdsmaessige betingelser, der er fastsat af den nationale lovgiver.
49 Hvad dette angaar kan jeg ikke se, at der er nogen modstrid mellem de omtvistede bestemmelser i bilag VI og traktatens artikel 48 og 51, for saa vidt som der henvises til WAO som grundlag for fastlaeggelsen af, hvilke perioder der skal tages hensyn til ved beregningen af den ydelse ved invaliditet, der skal bevilges i det foreliggende tilfaelde. Desuden har det forhold, at militaertjeneste ifoelge den nederlandske regulering af social sikring ikke daekkes af de generelle regler om arbejdstageres sociale sikring i tilfaelde af invaliditet, men derimod henhoerer under en saerlig regulering angaaende tjenestemaend (hvilket er grunden til, at der i den foreliggende sag i princippet ikke kan tages hensyn til de paagaeldende perioder), intet at goere med spoergsmaalet om gyldigheden af de omstridte bestemmelser i forordningen; det haenger derimod sammen med den nationale lovgivers - helt legitime - frihed til at udforme socialsikringsomraadet.
50 Som det fremgaar af praemis 36 i Vougioukas-dommen, der allerede er blevet naevnt flere gange, indebaerer gyldigheden af de omtvistede bestemmelser i bilag VI - jeg foreslaar Domstolen at anerkende, at disse er gyldige - dog ikke, at en begaering om sammenlaegning maa afslaas, naar begaeringen uden videre i medfoer af traktatens artikel 48-51 kan imoedekommes uden anvendelse af samordningsregler vedtaget af Raadet.
51 Som det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, af Hollanders' bemaerkninger i hans skriftlige og mundtlige indlaeg og af den franske regerings udtalelser under retsmoedet, foretages der for arbejdstagere, der kan sammenlignes med sagsoegerne i hovedsagen, men som ikke har flyttet deres bopael til en anden medlemsstat, i princippet ikke med hensyn til saadanne perioder, der her er tale om, nogen nedsaettelse af den ydelse, disse ifoelge WAO har ret til. Tilsyneladende ville sagsoegerne i hovedsagen, saafremt de var blevet i Nederlandene og havde arbejdet dér, have haft krav paa, at de omstridte perioder med militaertjeneste blev medregnet, men de er frataget denne ret, ene og alene fordi de har udoevet deres ret til fri bevaegelighed inden for Faellesskabet.
52 Den nederlandske regering har ikke bestridt dette under de mundtlige forhandlinger, og den har heller ikke fremsat nogen overbevisende objektiv begrundelse for forskellen mellem den maade, henholdsvis de arbejdstagere, der bliver i Nederlandene, og de, der flytter til andre medlemsstater, bliver behandlet paa, og der fremgaar heller ikke noget andet af sagens akter. Jeg anser derfor indholdet af denne konstatering for at vaere paavist.
53 Jeg finder derfor, at den ovennaevnte behandling kan afholde en nederlandsk arbejdstager fra at udoeve sin ret til fri bevaegelighed, og at den foelgelig udgoer en forskelsbehandling, der er forbudt i henhold til traktatens artikel 48 og 51. Som foelge heraf foreslaar jeg, at Domstolen fastslaar, at en ordning som den paagaeldende nederlandske regulering - saadan som Domstolen allerede gjorde det i de lignende sager Vougioukas samt Stoeber og Piosa Pereira (42), som jeg hermed henviser til - strider mod de ovennaevnte traktatbestemmelser.
VII - Forslag til afgoerelse
54 Paa grundlag af ovenstaaende betragtninger foreslaar jeg Domstolen at besvare de praejudicielle spoergsmaal som foelger:
»1)
Udtrykket 'perioder med loennet arbejde og dermed ligestillede perioder', der er tilbagelagt i Nederlandene foer den 1. juli 1967, som anvendt i bilag VI, rubrikken om Nederlandene, punkt 4, henholdsvis litra a) og c), til Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved henholdsvis Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 og Raadets forordning (EOEF) nr. 1248/92 af 30. april 1992, omfatter militaertjeneste, tvungen som frivillig, i de nederlandske bevaebnede styrker i det omfang, hvori militaertjenesten i henhold til WAO anses for en periode med loennet arbejde eller en dermed ligestillet periode. Med forbehold heraf har den omstaendighed, at militaertjenesten er forrettet uden for Nederlandenes omraade, ingen betydning.
2)
Gennemgangen af disse bestemmelser i bilag VI har, saadan som de ovenfor er blevet fortolket, intet frembragt, der kan rejse tvivl om bestemmelsernes gyldighed efter traktatens artikel 48 og 51.
3)
Traktatens artikel 48 og 51 skal fortolkes saaledes, at de indeholder et forbud mod, at den kompetente nederlandske institution ved beregningen af en ydelse ved invaliditet undlader at tage hensyn til perioder med militaertjeneste, som er forrettet i de nederlandske bevaebnede styrker, naar der er tale om en arbejdstager, der har gjort brug af sin ret til fri bevaegelighed inden for Faellesskabet, mens national ret, naar der er tale om loennede arbejdstagere, som bliver i Nederlandene, tillader, at der tages hensyn til saadanne perioder.«
(1) - Jf. denne forordning som affattet i Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2.6.1983 (EFT L 230, s. 6) og i Raadets forordning (EOEF) nr. 1248/92 af 30.4.1992 (EFT L 136, s. 7).
(2) - I Nederlandene var tjenestemaend og personer ligestillet hermed oprindelig forsikret mod uarbejdsdygtighed i Pensioenwet (lov om pensioner af 1922). Denne lov blev i 1965 afloest af »Algemene Burgerlijke Pensioenwet« (lov om almindelig tjenestemandspension - ABPW): jf. dom af 17.10.1995, sag C-227/94, Olivieri-Coenen, Sml. I, s. 3301, praemis 5.
(3) - Der indeholder aendringerne ifoelge forordning (EOEF) nr. 1390/81 (EFT L 143, s. 1).
(4) - Paa nuvaerende tidspunkt rubrik J (og oprindelig rubrik F).
(5) - Naevnt ovenfor i fodnote 2.
(6) - Sag C-71/93, Sml. I, s. 1101.
(7) - Jf. f.eks. dom af 30.1.1997, sag C-340/94, De Jaeck, Sml. I, s. 461, praemis 17.
(8) - Jf. bl.a. dom af 12.6.1997, sag C-266/95, García, Sml. I, s. 3279, praemis 27, De Jaeck-dommen, naevnt ovenfor i fodnote 7, praemis 18, dom af 30.1.1997, forenede sager C-4/95 og C-/95, Stoeber og Piosa Pereira, Sml. I, s. 511, praemis 36, og af 15.1.1986, sag 41/84, Pinna, Sml. s. 1, praemis 20.
(9) - Dette er grunden til, at der i ovennaevnte bestemmelser tales om paa den ene side »forsikringsperioder«, der er tilbagelagt i henhold til WAO, og paa den anden side »perioder med loennet arbejde« osv., som er tilbagelagt inden den 1.7.1967, da WAO traadte i kraft.
(10) - Dette fremgaar - med belaeg - af ordlyden af den oprindelige bestemmelse i bilag V, rubrik F, punkt 4, litra a), til forordningen: »Ved anvendelse af bestemmelserne i forordningens artikel 46, stk. 2, anses ogsaa beskaeftigelsesperioder og dermed ligestillede perioder tilbagelagt i Nederlandene foer den 1.7.1967 for forsikringsperioder tilbagelagt efter nederlandsk lovgivning om uarbejdsdygtighed«.
(11) - Det er rigtigt, at der i denne bestemmelse ikke tales om »perioder med loennet arbejde«, men om »beskaeftigelsesperioder«. Efter min mening fremgaar det imidlertid af den skelnen, der i den samme bestemmelse foretages mellem »beskaeftigelsesperioder« og »perioder med selvstaendig virksomhed«, at begrebet »beskaeftigelsesperioder« under alle omstaendigheder omfatter perioder med loennet arbejde.
(12) - Jf. ovenfor, fodnote 7.
(13) - Praemis 23 og 24. Jf. ligeledes dom af 30.1.1997, sag C-221/95, Hervein og Hervillier, Sml. I, s. 609, praemis 21.
(14) - Praemis 28.
(15) - Jf. ovenfor under henholdsvis fodnote 6 og 2.
(16) - Praemis 9 og 11.
(17) - Praemis 19.
(18) - Praemis 18.
(19) - Dette blev ogsaa understreget af den nederlandske sociale sikringsmyndighed, der var sagsoegt i hovedsagen (jf. generaladvokat Lenz' forslag til afgoerelse i sagen, punkt 12).
(20) - Jf. bl.a. dom af 21.2.1991, sag C-245/88, Daalmeijer, Sml. I, s. 555, praemis 13, og af 28.11.1991, sag C-198/90, Kommissionen mod Nederlandene, Sml. I, s. 5799, praemis 10.
(21) - Jf. bl.a. dom af 3.5.1990, sag C-2/89, Kits van Heijningen, Sml. I, s. 1755, praemis 19, De Jaeck-dommen, naevnt ovenfor, praemis 27, og dommen i sagen Stoeber og Piosa Pereira, naevnt ovenfor, praemis 36.
(22) - Naturligvis skal de andre medlemsstater, i det omfang militaertjenesten i henhold til lovgivningen i den stat, hvori tjenesten er forrettet, anses for en forsikringsperiode, anerkende den som en saadan periode ved beregningen af det skyldige beloeb for ydelsen, ogsaa selv om disse perioder ikke tages i betragtning i disse andre medlemsstater (jf. dom af 15.12.1993, forenede sager C-113/92, C-114/92 og 156/92, Fabrizii m.fl., Sml. I, s. 6707, praemis 22 og 25). Omvendt skal de andre medlemsstater, saafremt de for deres egne statsborgeres vedkommende anerkender disse perioder som forsikringsperioder under de samme betingelser anerkende militaertjeneste, der er blevet udoevet i en anden medlemsstat (jf. dom af 25.6.1997, sag C-131/96, Romero, Sml. I, s. 3659, praemis 33 og 36).
Paa samme vis skal en »social fordel« i forordning nr. 1612/68's forstand, der bevilges statsborgere i national ret (idet militaertjenestens varighed medregnes i arbejdspladsancienniteten) ligeledes anvendes paa vandrende arbejdstagere, der har aftjent deres vaernepligt i deres hjemland (dom af 15.10.1969, sag 15/69, Ugliola, Sml. 1969, s. 93). Indroemmer man derimod de indenlandske statsborgere, der indkaldes til aftjening af vaernepligt, en fordel, som ikke er en »social fordel« i forordning nr. 1612/68's forstand, fordi den er taet knyttet til aftjeningen af vaernepligten, saa er der ikke pligt til ligeledes at bevilge vandrende arbejdstagere denne fordel (dom af 14.3.1996, sag C-315/94, De Vos, Sml. I, s. 1417, praemis 20-23). Disse sager vedroerte udvidelse af rettigheder, som en medlemsstat bevilger de personer, den indkalder til militaertjeneste, til at omfatte vandrende arbejdstagere; de vedroerte derimod ikke som i den foreliggende sag en medlemsstats specifikke pligt til at anerkende saadanne rettigheder for deres egne vaernepligtiges vedkommende.
(23) - Jf. dom af 30.3.1993, sag C-282/91, De Wit, Sml. I, s. 1221, praemis 21. Jf ligeledes dom af 23.10.1986, sag 300/84, Van Roosmalen, Sml. s. 3097, praemis 29 og 30, og af 9.7.1987, forenede sager 82/86 og 103/86, Laborero og Sabato, Sml. s. 3401, praemis 24.
(24) - Jf. dom af 31.3.1977, sag 87/76, Bozzone, Sml. s. 687, praemis 21.
(25) - Jf. f.eks. dom af 3.7.1986, sag 66/85, Lawrie-Blum, Sml. s. 2121, praemis 16 og 17, og De Jaeck-dommen, naevnt ovenfor i fodnote 7, praemis 26 og 27.
(26) - Dom af 23.3.1982, sag 53/81, Levin, Sml. s. 1035, praemis 17.
(27) - Jf. Van Poucke-dommen, naevnt ovenfor i fodnote 6, praemis 17.
(28) - Dom af 1.2.1996, sag C-308/94, Naruschawicus, Sml. I, s. 207, praemis 21.
(29) - Jf. f.eks. dom af 17.12.1980 (foreloebig afgoerelse), sag 149/79, Kommissionen mod Belgien, Sml. s. 3881, praemis 10, af 26.5.1982 (endelig afgoerelse i ovennaevnte sag), Sml. s. 1845, praemis 7, af 3.6.1986, sag 307/84, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 1725, praemis 12, og af 22.11.1995, sag C-443/93, Vougioukas, Sml. I, s. 4033, praemis 19 og 20.
(30) - Jf. dommen i sagen Kommissionen mod Belgien, naevnt i fodnote 29, praemis 8 og 11.
(31) - Jf. dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig, naevnt i fodnote 29, praemis 13.
(32) - Lawrie-Blum-dommen, naevnt ovenfor i fodnote 25, praemis 29.
(33) - Jf. punkt 5 i generaladvokat Mancini's forslag til afgoerelse i sagen Kommissionen mod Frankrig, naevnt ovenfor i fodnote 29, og generaladvokat Mayras' forslag til afgoerelse ad dom af 21.6.1974, sag 2/74, Reyners, Sml. s. 631.
(34) - Jf. ligeledes Kommissionens udtalelse af 18.3.1988 vedroerende anvendelsen af artikel 48, stk. 4, hvor Kommissionen ud over de paagaeldende specifikke aktiviteter, ogsaa naevnte den diplomatiske tjeneste, beskaeftigelse i ministerier, regionale regeringer, centralbanker, lovgivende kommissioner osv.
(35) - Jf. i samme retning punkt 41 i generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomer's forslag til afgoerelse i De Vos-sagen, naevnt ovenfor i fodnote 22.
(36) - Det kan under alle omstaendigheder ikke bestrides, at de personer, der indkaldes til militaertjeneste, saafremt de skulle anses for arbejdstagere, ville vaere omfattet af anvendelsesomraadet for artikel 48, stk. 4.
(37) - Jf. ovenfor, punkt 29.
(38) - Jf. Vougioukas-dommen, naevnt ovenfor i fodnote 29, praemis 30.
(39) - Jf. praemis 41.
(40) - EFT 1992 C 46, s. 1.
(41) - Jf. praemis 32 og 33, hvorefter de specifikke kendetegn ved disse reguleringer og heraf foelgende tekniske samordningsproblemer oprindelig kunne begrunde denne mangel, men ikke uendeligt kan udgoere en begrundelse, og praemis 34, hvorefter Raadet som foelge af denne mangel ikke fuldstaendig har opfyldt den forpligtelse, som paahviler det i henhold til traktatens artikel 51.
(42) - Jf. Vougioukas-dommen, naevnt ovenfor i fodnote 29, praemis 38 ff., samt dommen i sagen Stoeber og Piosa Pereira, naevnt ovenfor i fodnote 8, praemis 36-39.