61986CC0201(01)_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
1 . Selskabet Spie-Batignolles har i henhold til EOEF-Traktatens artikler 178 og 215, stk . 2, nedlagt paastand om, at Kommissionen doemmes til at betale erstatning for det tab, som selskabet haevder at have lidt paa grund af culpoes adfaerd fra Kommissionens tjenestegrene under forberedelsen og udfoerelsen af to kontrakter indgaaet mellem Republikken Rwanda og Spie-Batignolles om anlaeg af to veje i Rwanda .
2 . Sagsoegeren indgik i 1978 to kontrakter med de rwandiske myndigheder om anlaeg af en vej fra Kigali til Butara ( entreprise nr . 1 ) og en vej fra Butara til graensen til Burundi ( entreprise nr . 2 ). Disse projekter blev inden for rammerne af det ved den foerste Lomé-konvention ( herefter benaevnt "Lomé-I ") ( 1 ) indfoerte "finansielle og tekniske samarbejde" finansieret af Den Europaeiske Udviklingsfond ( herefter benaevnt "EUF "). Gennemfoerelsen af begge kontrakter stoedte paa en del vanskeligheder . Entreprise 2 blev til sidst faerdiggjort og afleveret den 6 . juni 1981 . Samme dag blev kontrakten for entreprise nr . 1 haevet af de rwandiske myndigheder til skade for sagsoegeren . Voldgiftssagen, som blev foert for begge kontrakter mellem Spie-Batignolles og de rwandiske myndigheder for Det Internationale Handelskammers Voldgiftsret, resulterede blandt andet i fem delafgoerelser af 30 . maj 1986, hvorved Spie-Batignolles fik delvis medhold i en raekke krav om erstatning og om forlaengelse af fristen for udfoerelsen af arbejdet . Den 24 . februar 1987 fulgte saa en sjette afgoerelse, hvori det blev statueret, at kontrakten vedroerende entreprise nr . 1 var blevet haevet med urette, og at de rwandiske myndigheder derudover ogsaa havde misligholdt kontrakten paa en raekke punkter under udfoerelsen af de to entrepriser . Sagsoegeren blev tilkendt en principiel ret til erstatning; afgoerelsen om den praecise stoerrelse af den erstatning, som Rwanda skulle betale, er indtil nu ikke blevet truffet .
Med hensyn til sagens faktiske baggrund og retsforhandlingerne i oevrigt vil jeg henvise til retsmoederapporten, punkt I.B . Herefter vil jeg kun komme tilbage til disse omstaendigheder, i det omfang det er noedvendigt for at illustrere eller stoette min redegoerelse .
3 . Sagsoegeren har principalt nedlagt paastand om, at det statueres, at Kommissionen alene eller solidarisk er ansvarlig for de beloeb, som foelger ( eller vil foelge ) af den foernaevnte voldgiftsprocedure . Subsidiaert har sagsoegeren nedlagt paastand om, at Kommissionen doemmes til at betale en del af de naevnte beloeb ( 2 ). Kommissionen har fremfoert to indsigelser mod sagsoegerens paastande, som Domstolen ved kendelse af 26 . februar 1987 har besluttet at behandle i forbindelse med behandlingen af hovedsagen . Kommissionen har naermere bestemt anfoert, at sagen er foraeldet, og at den maa afvises, da den savner genstand .
Indsigelsen om foraeldelse
4 . Ifoelge Kommissionen er sagsoegerens krav paa erstatning bortfaldet i henhold til EOEF-statutten for Domstolen, artikel 43, fordi der er gaaet mere end fem aar mellem den seneste handling fra Kommissionen eller dennes befuldmaegtigede i Kigali, som ville kunne vaere ansvarspaadragende ( en overenskomst af 15 . maj 1981, som baade Kommissionen og sagsoegeren har deltaget i ), og sagsoegerens klageskrift af 5 . juni 1986, som Kommissionen modtog den 6 . juni 1986 ( 3 ).
5 . Kommissionens argumentation stoettes paa ordlyden af artikel 43 i statutten for Domstolen, hvori det bestemmes, at
"krav ..., der stoettes paa ansvar uden for kontraktsforhold, foraeldes fem aar efter, at den omstaendighed, der ligger til grund for kravet, er indtraadt ."
Som sagsoegeren med rette har anfoert, skal artikel 43 imidlertid fortolkes i lyset af Domstolens praksis . Domstolen har i den foerste Birra Wuehrer-dom klart udtalt, at femaarsfristen
"ikke (( kan )) begynde at loebe, foer alle de betingelser, som er en forudsaetning for erstatningspligt, er opfyldt, navnlig ikke foer det tab, der skal erstattes, er kendt . Da det drejer sig om tilfaelde, hvor Faellesskabets ansvar har sin oprindelse i en generel retsakt, kan foraeldelsesfristen foelgelig ikke begynde at loebe, foer retsaktens skadevoldende foelger har vist sig (...)" ( 4 ).
6 . Anvendt paa den foreliggende sag ( som angaar Faellesskabets ikke-normative ansvar ) betyder dette princip, at sagsoegeren kan anfaegte de af Kommissionens handlinger, hvis skadevoldende foelger har konkretiseret sig den 6 . juni 1981 eller senere ( 5 ). Det maa derfor undersoeges, praecis hvornaar disse skadevoldende foelger har vist sig for sagsoegerens vedkommende . Foerst maa det imidlertid afklares, hvilken skade sagsoegeren kraever erstatning for .
Sagsoegeren haevder at have lidt skade i to henseender som foelge af Kommissionens adfaerd . For det foerste skal Kommissionens adfaerd have hindret den rette udfoerelse af begge dele af arbejdet og saaledes have foraarsaget en raekke ekstra udgifter : Den skal have foert til forsinkelse af arbejderne, til udfoerelse af unoedvendige arbejder eller til udfoerelse af supplerende arbejder . Disse ekstraudgifter er efter sagsoegerens opfattelse en foelge af tre forskellige fejl, som Kommissionen skal have begaaet . Kommissionen har ifoelge sagsoegeren forstyrret udfoerelsen af arbejdet ved at godkende mangelfuldt udbudsmateriale; den har forsinket eller endog "lammet" arbejdet ved et ubegrundet krav om at paategne tjenestebefalinger og ved paa uretmaessig maade at have blandet sig i den nationale udbyders arbejde; Kommissionen har ogsaa undladt at traeffe de noedvendige tilpasningsforanstaltninger for at afvaerge begge projekters mangelfulde forloeb, nemlig en grundig fornyet gennemgang af udbudsmaterialet og af de samlede kreditter .
7 . Med hensyn til denne foerste skadekategori fremgaar det klart af de dokumenter, der foreligger for Domstolen, at de skadelige foelger af Kommissionens kritiserede adfaerd allerede havde konkretiseret sig foer den 6 . juni 1981 . Med hensyn til de haevdede mangler i udbudsmaterialet anmodede sagsoegeren allerede den 6 . december 1980 de rwandiske myndigheder om ophaevelse af kontrakterne for begge arbejdets entrepriser til skade for de rwandiske myndigheder, blandt andet paa grund af, at manglerne i det naevnte materiale angiveligt har foert til store vanskeligheder ved gennemfoerelsen af arbejdet ( 6 ). Hvad angaar Kommissionens befuldmaegtigedes anmodning om at paategne tjenestebefalingerne, blev denne allerede fremsat den 3 . august 1978 ( 7 ). Forudsat dette foerte til en forsinkelse af arbejdet, har denne forsinkelse konkretiseret sig fra det oejeblik, da tjenestebefalingerne blev forelagt til paategning . Den seneste tjenestebefaling blev paategnet af Kommissionens befuldmaegtigede den 29 . juli 1980 ( 8 ).
Hvad angaar indblandingen i den nationale udbyders kompetence, er den seneste adfaerd, som sagsoegeren betegner som retsstridig, at Kommissionens befuldmaegtigede paa byggemoedet den 19 . februar 1980 skal have gennemtvunget et antal aendringer i arbejdets udfoerelse . De vanskeligheder i arbejdets udfoerelse, som blev forvoldt af denne adfaerd, havde utvivlsomt allerede konkretiseret sig ( og var sagsoegeren bekendt ), da denne i december 1980 rettede de naevnte anmodninger om at haeve kontrakten til de rwandiske myndigheder; det fremgaar nemlig af disse anmodninger, at arbejdet er fuldstaendigt desorganiseret ( 9 ). Det er netop for de oekonomiske foelger af denne tilstand, at sagsoegeren kraever erstatning under voldgiftssagen og i denne sag .
Hvad angaar undladelsen af at traeffe tilpasningsforanstaltninger, gaar sagsoegeren i replikken udfoerligt ind paa sine henvendelser til Kommissionen for at faa denne til at traeffe de naevnte forholdsregler . Sagsoegeren har naermere anfoert, at man rettede den foerste anmodning om at gribe ind til Kommissionen den 3 . april 1979 og dernaest regelmaessigt gentog denne, senest den 24 . marts 1981 . Kommissionen imoedekom i oevrigt denne anmodning og udsendte i de foerste maaneder af 1981 nogle teknikere til stedet; under et moede blev der imidlertid ikke fundet nogen loesning paa de bestaaende problemer ( 10 ). Ogsaa her kan det efter min mening vanskeligt afvises, at den "katastrofale tilstand", som skulle vaere indtraadt paa grund af Kommissionens forsoemmelse, allerede bestod, da sagsoegeren rettede anmodninger til de rwandiske myndigheder om kontraktens ophaevelse i december 1980 ( 11 ).
Af alt dette fremgaar, at de skadelige foelger af Kommissionens adfaerd havde konkretiseret sig mere end fem aar foer sagsoegerens soegsmaal . Sagsoegeren har ikke bestridt dette, men har heroverfor anfoert, at den skade, sagsoegeren havde lidt, ikke havde vist sig i alle sine kvantificerbare bestanddele foer den 6 . juni 1981 . Dette synes mig dog at bero paa en forkert fortolkning af den foernaevnte Birra Wuehrer-dom . I denne dom har Domstolen nemlig statueret, at foraeldelsesfristen i artikel 43 begynder at loebe, naar den anfaegtede retsakts skadevoldende foelger har vist sig . Dermed menes, at der ikke laengere er tale om en abstrakt potentiel, men om en konkret faktisk skade, selv om dens praecise omfang og noejagtige stoerrelse endnu ikke staar fast ( 12 ). Hertil kraeves dog ikke, at alle den anfaegtede retsakts skadelige foelger allerede har vist sig, og/eller at hele skaden allerede har konsolideret sig, med andre ord at der ikke laengere vil kunne ske nogen udvikling i skadens bestanddele eller stoerrelse .
Sagsoegeren har ligeledes henvist til, at Kommissionen ogsaa efter 6 . juni 1981 stadig har foretaget skadevoldende handlinger . Den har nemlig ifoelge sagsoegeren i oktober 1981 paa uretmaessig maade grebet ind i ( det fornyede ) tilslag for kontrakten for entreprise nr . 1 til virksomheden Colas . Denne sidstnaevnte handling fra Kommissionens side maa dog placeres inden for rammerne af de rwandiske myndigheders ophaevelse af kontrakten for entreprise nr . 1 ( 13 ) og kan ikke afbryde foraeldelsesfristen med hensyn til Kommissionens foernaevnte adfaerd . Jeg kommer derfor til det resultat, at sagsoegerens krav paa erstatning er foraeldet, for saa vidt det gaar ud paa erstatning for de ekstra udgifter, som sagsoegeren haevder at have paadraget sig paa grund af Kommissionens haevdede retsstridige adfaerd .
8 . For det andet kraever sagsoegeren erstatning for det tab, som man har lidt som foelge af de rwandiske myndigheders ophaevelse af kontrakten for entreprise nr . 1 ( hvilket havde til foelge, at sagsoegeren ikke blev betalt fuldt ud og fik inddraget en raekke beloeb, som sagsoegeren havde stillet som sikkerhed ). Ifoelge sagsoegeren maa Kommissionen goeres solidarisk ansvarlig for hele eller en del af det tab, som sagsoegeren led som foelge af denne ophaevelse . Paa dette punkt er sagsoegerens krav efter min opfattelse ikke foraeldet, fordi det tab, som kraeves erstattet, naturligvis ikke kan have vist sig paa tidspunktet for ophaevelsen, dvs . den 6 . juni 1981, noejagtig fem aar foer den dato, da sagsoegeren indgav klage til Kommissionen . Den foelgende del af min gennemgang vil derfor hovedsagelig dreje sig om det mere begraensede spoergsmaal, om Kommissionen kan goeres ansvarlig for det tab, som sagsoegeren led som foelge af de rwandiske myndigheders ophaevelse af kontrakten for entreprise nr . 1 . Ikke desto mindre gaelder mine foelgende betragtninger om formalitetsindsigelsen ( herunder afsnit 9-10 ) og mine indledende betragtninger om realiteten ( herunder afsnit 11-15 ) med de noedvendige aendringer ogsaa for den foerste tabskategori, med hensyn til hvilken jeg anser sagsoegerens krav for foraeldet .
For det tilfaelde, at Domstolen alligevel skulle statuere, at sagsoegerens krav paa erstatning heller ikke er foraeldet med hensyn til den foerste tabskategori, vil jeg i slutningen af mit forslag til afgoerelse subsidiaert i korthed gaa ind paa spoergsmaalet, om Kommissionen kan goeres ansvarlig for dette tab .
Formalitetsindsigelsen
9 . Som allerede naevnt har sagsoegeren nedlagt paastand om, at Kommissionen doemmes til at erstatte det tab, som er genstanden for voldgiftssagen for Det Internationale Handelskammer . Hertil har Kommissionen anfoert, at i mangel af en voldgiftsafgoerelse om sagsoegerens krav over for de rwandiske myndigheder kan genstanden for naervaerende sag ( endnu ) ikke defineres fuldstaendigt klart og noejagtigt, og sagen maa derfor afvises . Desuden er der intet bevis for en aarsagsforbindelse mellem det endnu ukendte tab og de faktiske omstaendigheder, der bebrejdes Kommissionen .
10 . Jeg er ikke enig i denne argumentation . I dommen af 2 . juni 1976 ( 14 ) har Domstolen statueret, at en sag i henhold til Traktatens artikel 215, stk . 2, ogsaa kan anlaegges i tilfaelde af
"umiddelbart forestaaende og med tilstraekkelig sikkerhed paaregnelige skader, selv om tabet endnu ikke kan opgoeres noejagtigt"
( praemis 6 ),
fordi
"det nemlig (( kan )) vise sig noedvendigt at indbringe sagen for Domstolen, saa snart skadens aarsag er sikker, for at undgaa skader af endnu stoerre omfang"
( praemis 7 ) ( 15 ).
I det foreliggende tilfaelde er der ingen tvivl om, at det tab, som sagsoegeren kraever erstatning for, ved naervaerende sags anlaeg var umiddelbart forestaaende og kunne paaregnes med tilstraekkelig sikkerhed . I modsaetning til hvad Kommissionen mener, er det ikke noedvendigt at afvente udfaldet af voldgiftssagen for at kunne bestemme naervaerende sags genstand; sagsoegerens soegsmaal drejer sig nemlig om den erstatning for tabet, som sagsoegeren kraever af de rwandiske myndigheder under voldgiftsproceduren . Selv om tabets praecise stoerrelse ikke blev bestemt ved naervaerende sags anlaeg ( og selv om den del deraf, som kan erstattes, i mellemtiden stadig ikke helt er opgjort under voldgiftsproceduren ), er det klart, at tabet ikke blot er umiddelbart forestaaende, men endog er indtraadt, da sagsoegeren har paadraget sig ekstra udgifter ( jfr . ovenfor afsnit 7 ) og da kontrakten blev ophaevet af de rwandiske myndigheder ( ovenfor afsnit 8 ).
Endvidere kan den haevdede manglende aarsagsforbindelse mellem dette tab og Kommissionens kritiserede adfaerd ikke foere til, at sagen maa afvises, fordi den ikke har nogen genstand; der er nemlig her tale om en del af vurderingen af sagens realitet . Kommissionens formalitetsindsigelse maa derfor ogsaa forkastes .
Indledningen til gennemgangen af sagens realitet
11 . Det er en betingelse for, at Faellesskabet kan paadrage sig ansvar, hvis det er noedvendigt at gentage det, at sagsoegeren foerer bevis for, at den adfaerd, som bebrejdes institutionerne, er retsstridig, at der reelt foreligger et tab og at der er aarsagsforbindelse mellem den adfaerd og det tab, der haevdes lidt ( 16 ). Jeg vil da ogsaa undersoege, om og i hvilket omfang sagsoegeren paa hvert af disse punkter har loeftet sin bevisbyrde . Jeg vil dog ikke goere dette i den traditionelle raekkefoelge; jeg vil nemlig foerst behandle spoergsmaalet om aarsagsforbindelse ( nedenfor afsnit 16-18 ), fordi det heraf vil fremgaa, hvilken bevisbyrde der paahviler sagsoegeren med hensyn til spoergsmaalet, om Kommissionens adfaerd har vaeret retsstridig . Desuden er det noedvendigt af hensyn til fremstillingens klarhed, at jeg foerst gaar ind paa spoergsmaalet, om og paa hvilke betingelser sagsoegeren kan have krav paa erstatning for sit tab i henhold til Traktatens artikel 215, stk . 2 .
12 . Som allerede naevnt har sagsoegeren nedlagt paastand om, at Kommissionen doemmes solidarisk eller in solidum til at erstatte det tab, som er genstand for voldgiftssagen mellem Rwanda og sagsoegeren .
Det er saaledes klart, at sagsoegeren i denne sag soeger at opnaa erstatning for tab i kontraktsforhold, og foelgelig opstaar et vaesentligt forudgaaende spoergsmaal, nemlig om Traktatens artikel 215 giver Domstolen mulighed for at goere Faellesskabet ansvarligt for et saadant tab paa grund af "retsstridig" adfaerd uden for kontraktsforhold? Af en sammenlignende undersoegelse udarbejdet af Domstolens Forsknings - og Dokumentationstjeneste fremgaar det, at det i et stort flertal af medlemsstaterne antages, at naar det er bevist, at en kontraktlig fejl ( her de rwandiske myndigheders adfaerd ) og en ikke-kontraktlig fejl ( her Kommissionens adfaerd ) har foert til én og samme skade, kan ophavsmaendene til begge fejl goeres solidarisk ansvarlige for denne skade . Det siger herved sig selv, at skadelidte skal foere bevis for, at hver af de to skadevoldere har optraadt ( kontraktligt henholdsvis ikke-kontraktligt ) retsstridigt, og for, at der er aarsagsforbindelse mellem hver af de to former for adfaerd og den ene skade, som kraeves erstattet .
Jeg vil foreslaa Domstolen at gaa ud fra samme princip om solidarisk ansvar, fordi dette synes at vaere i overensstemmelse med de "almindelige principper, som medlemsstaternes retsordener har faelles", hvorved jeg vil bemaerke, at der her, for saa vidt angaar ophavsmanden til den ikke-kontraktlige fejl, ikke er tale om en "kontraktlig skade", men om en forpligtelse, der foelger af den af ham foraarsagede ikke-kontraktlige skade, som for skadelidtes vedkommende ogsaa har kontraktlig karakter i forhold til en anden person .
13 . Ganske vist har Domstolen i et tilsvarende tilfaelde i dommen i Murri-sagen af 19 . september 1985 ( 17 ) statueret, at naar den skade, som en sagsoegende part paaberaaber sig, "i foerste raekke" skyldes, at AVS-staten har afslaaet at efterleve kontrakten, og sagsoegeren aldrig har bilagt denne af aftalen foelgende tvist ved den foreskrevne voldgiftsprocedure, er sagsoegeren ikke i stand til at bevise, at sagsoegeren har lidt tab som foelge af Kommissionens adfaerd, som maa skelnes fra den af sagsoegeren lidte kontraktlige skade ( 18 ). Af denne grund kan det imidlertid ikke uden videre udledes, at Faellesskabet aldrig kan goeres ansvarligt for skade, som skadelidte ligeledes kraever erstattet af medkontrahenten . Efter min mening kan det kun fastslaas, at naar en skadelidt part ikke tager de noedvendige ( og foreskrevne ) skridt for at faa fastslaaet medkontrahentens ansvar og den kontraktlige skades stoerrelse, kan skadelidte ikke foere bevis for en skade, som er en foelge af Faellesskabets adfaerd uden for kontraktsforhold . Derfor udelukker Murri-dommen efter min mening ikke den mulighed, at der nedlaegges paastand i henhold til Traktatens artikel 215, stk . 2, om, at Faellesskabet ( solidarisk eller in solidum ) doemmes til at erstatte kontraktlig skade ( som er foraarsaget af og skal erstattes af en medkontrahent ), naar den, der kraever en saadan erstatning, lader eksistensen og stoerrelsen af den kontraktlige skade, som medkontrahenten er ansvarlig for, fastslaa paa den foreskrevne maade ( i dette tilfaelde vil det sige : ved voldgift ). Ved at handle saaledes giver han Domstolen mulighed for at sondre mellem Faellesskabets erstatningspligt uden for kontraktsforhold og medkontrahentens erstatningspligt i kontraktsforhold, selv om Faellesskabet derefter doemmes in solidum, fordi skaden er den samme .
I den foreliggende sag er de i Murri-dommen stillede betingelser efter min mening opfyldt . Sagsoegeren har nemlig i overensstemmelse med de specielle licitationsbetingelser i kontrakten fuldt ud gennemfoert proceduren for Det Internationale Handelskammers Voldgiftsret . Denne instans har statueret, at kontrakten for entreprise nr . 1 med urette var blevet ophaevet af de rwandiske myndigheder, og at Rwanda ved udfoerelsen af begge entrepriser havde begaaet et antal kontraktlige fejl . Voldgiftsretten vil i en senere afgoerelse udtale sig om det praecise omfang af den skade, som sagsoegeren har lidt som foelge af dette kontraktbrud . Derfor er jeg af den opfattelse, at sagsoegerens krav paa skadeserstatning i henhold til Traktatens artikel 215, stk . 2, ikke paa forhaand er udelukket .
14 . Et andet spoergsmaal er, om den omstaendighed, at en anden part end Faellesskabet allerede er doemt til at erstatte dette tab, bevirker, at Faellesskabets forpligtelse til at erstatte skaden i forhold til skadelidte bortfalder ( 19 ). Ogsaa her peger de fleste af medlemsstaternes retsordener mod et benaegtende svar : Det er ikke den omstaendighed, at en tredjemand kendes ansvarlig, men kun den faktiske opfyldelse af pligten til at betale erstatning til skadelidte, der bevirker bortfald af erstatningspligten for ophavsmanden til en retsstridig handling over for skadelidte . Heraf udleder jeg, at Det Internationale Handelskammers afgoerelse i voldgiftssagen mellem sagsoegeren og de rwandiske myndigheder, uanset stoerrelsen af det tab, som de rwandiske myndigheder vil blive gjort ansvarlige for, ikke er en hindring for det erstatningssoegsmaal, som sagsoegeren har anlagt mod Kommissionen, saa laenge det ikke er fremgaaet, at de rwandiske myndigheder har opfyldt voldgiftsafgoerelsen .
Saafremt Kommissionen i naervaerende sag doemmes in solidum til at betale erstatning, vil der opstaa et problem vedroerende ansvarsfordeling og eventuelt endog om regreskrav mellem Faellesskabet og de rwandiske myndigheder, som jeg i betragtning af resultatet af min gennemgang ikke vil gaa ind paa ( 20 ).
15 . Da jeg er naaet til det resultat, at artikel 215, stk . 2, ikke er til hinder for, at sagsoegernes krav tages under paakendelse, kan jeg indlede gennemgangen af sagens realitet . Som sagt vil jeg foerst og fremmest beskaeftige mig med spoergsmaalet, om Kommissionen kan goeres ansvarlig for den skade, som sagsoegeren har lidt som foelge af de rwandiske myndigheders ophaevelse af kontrakten for entreprise nr . 1 ( i det foelgende afsnit 16-33 ). Subsidiaert vil jeg kort gaa ind paa spoergsmaalet, om Kommissionen kan goeres ansvarlig for den oevrige skade, som sagsoegeren kraever erstattet ( i det foelgende afsnit 34 ).
AArsagsforbindelsen
16 . Jeg er klar over, at det er usaedvanligt at gaa ind paa aarsagsforbindelsen, foer spoergsmaalet om lovligheden af Kommissionens adfaerd behandles . Jeg mener dog at have en god grund til denne fremgangsmaade : En noeje analyse af kausalitetsproblemet vil nemlig vise, praecis hvori den bevisbyrde bestaar, som i denne sag paahviler sagsoegeren .
17 . Naar skaden som i dette tilfaelde er indtraadt som foelge af samvirken mellem flere parters adfaerd ( sagsoegeren selv og Kommissionen, men ogsaa de rwandiske myndigheder og det tyske ingenioerfirma Rhein-Ruhr, som optraadte paa sidstnaevntes vegne ), rejser det ofte delikate problemer at fastslaa aarsagsforbindelser . Jeg vil erindre Domstolen om to principper . Som tommelfingerregel kan det siges, at den kraevede aarsagsforbindelse mangler, naar den skade, der kraeves erstattet, ogsaa ville vaere opstaaet uden de retsstridige handlinger, og paa samme maade ( 21 ).
Det andet princip har at goere med min gennemgangs begraensede raekkevidde, nemlig muligheden for at doemme Kommissionen solidarisk eller in solidum ansvarlig for den skade, som sagsoegeren har lidt som foelge af de rwandiske myndigheders ensidige ophaevelse af kontrakten for entreprise nr . 1 . Nuvel, Domstolen har allerede statueret, at naar en erhvervsdrivende lider skade som foelge af en autonom beslutning truffet af en ( i dette tilfaelde : medlems-)stat ( dvs . udelukkende motiveret af denne stats myndigheders egen vurdering og uden nogen medvirken fra tredjemand ), kan Faellesskabet ikke goeres ansvarligt for den lidte skade ( 22 ).
18 . Naar jeg anvender disse to regler paa det foreliggende tilfaelde, kommer jeg til det resultat, at Kommissionen kun kan goeres ansvarlig for den skade, som sagsoegeren kraever erstattet, naar det bevises :
i ) enten at Kommissionen har medvirket til de rwandiske myndigheders ophaevelse af kontrakten, med andre ord har grebet ind i Rwandas beslutningstagning ved at tilskynde til eller tvinge til denne ophaevelse . Denne hypotese, som vedroerer Kommissionens adfaerd i forbindelse med kontraktens ophaevelse, vil jeg behandle herefter i afsnit 22-25;
ii ) eller, saafremt det antages, at kontraktens ophaevelse var de rwandiske myndigheders selvstaendige beslutning, at beslutningen om at ophaeve kontrakten alligevel kan tilregnes Kommissionen, fordi denne faktisk har opfoert sig som ( med-)bygherre for projektet . Dette vil vaere tilfaeldet, saafremt Kommissionen og/eller dennes befuldmaegtigede under projektets udfoerelse de facto helt eller delvis har stillet sig i de rwandiske myndigheders eller den "ledende embedsmands" sted . Denne hypotese vil jeg behandle i det foelgende i afsnit 26-27;
iii ) eller at Kommissionens adfaerd har gjort de rwandiske myndigheders ophaevelse af kontrakten uundgaaelig . Dette ville f.eks . kunne vaere tilfaeldet, hvis det antages, at manglerne i den geotekniske rapport har foert til projektets daarlige udfoerelse ( og til syvende og sidst til kontraktens ophaevelse ), og de naevnte mangler kan tilregnes Kommissionen . Denne hypotese vil jeg behandle i det foelgende i afsnit 28-29 . Allerede nu maa jeg henvise til, at jeg bevidst bruger udtrykket "uundgaaelig", fordi det efter min opfattelse ikke er tilstraekkeligt, at Kommissionens adfaerd "ogsaa har bidraget" til projektets mangelfulde forloeb . Jeg sagde nemlig foer, at Faellesskabet ikke kan goeres ansvarligt for den skade, som er en foelge af en ( medlems-)stats selvstaendige beslutning ( 23 ). Derfor maa det paavises, at der som foelge af en tredjemands handling, i dette tilfaelde Kommissionen, ikke kunne vaere tale om en saadan selvstaendig handlen;
iv ) eller at Kommissionens adfaerd ( laes : indgriben ) kunne have forhindret kontraktens ophaevelse, og at Kommissionen var forpligtet til en saadan indgriben . Denne hypotese vil jeg behandle i det foelgende i afsnit 30-33 .
Det er paa baggrund af disse resultater med hensyn til den bevisbyrde, der paahviler sagsoegeren, at jeg nu vil gennemgaa sagsoegerens argumenter med hensyn til Kommissionens haevdede retsstridige adfaerd .
Vurdering af Kommissionens adfaerd
19 . Jeg vil indlede min behandling af Kommissionens adfaerd med en kort oversigt over bestemmelserne i Lomé I-konventionen, foerst og fremmest med hensyn til den rolle, som disse bestemmelser tildeler Kommissionen . Det maa nemlig vurderes paa denne baggrund, om Kommissionens adfaerd har vaeret lovlig . Senere i gennemgangen vil jeg - hvor det er noedvendigt - gaa dybere ind paa nogle af disse bestemmelser .
Det "finansielle og tekniske samarbejde" mellem Faellesskabet og AVS-staterne, inden for hvis rammer det omtvistede projekt i Rwanda blev ivaerksat, er reguleret i Lomé I-konventionens artikler 40-61 . For denne sag er det vaesentligt at erindre, at konventionen indeholder forskellige regler for kompetence - og opgavefordelingen mellem Faellesskabet og den paagaeldende AVS-stat i den "forberedende fase" og i "gennemfoerelsesfasen" for et projekt .
20 . Med "forberedende fase" mener jeg den fase, hvori et bestemt projekt identificeres og foreslaas, og som resulterer i beslutningen om gennemfoerelse og finansiering af projektet . Det er vaesentligt, at denne forberedende fase ikke vedroerer planlaegningen af projektets konkrete gennemfoerelse . I denne fase undersoeges det kun, hvorvidt projektet er teknisk og finansielt gennemfoerligt og socialt og oekonomisk forsvarligt paa baggrund af konventionens maalsaetninger og den paagaeldende AVS-stats specifikke udviklingsformaal . Den forberedende fase omfatter bl.a . opstilling af et vejledende program ( 24 ), som danner den ramme, inden for hvilken det konkrete program senere skal planlaegges og gennemfoeres . Forberedelsen og praesentationen af forslag til konkrete projekter sker ved den paagaeldende AVS-stat; paa anmodning fra denne stat kan Faellesskabet yde teknisk bistand til udarbejdelsen af dokumentationsmaterialet ( 25 ). Dernaest undersoeges, i hvilket omfang der kan blive tale om finansiel stoette til forslagene; dette spoergsmaal undersoeges af Faellesskabet i snaevert samarbejde med den paagaeldende AVS-stat ( 26 ). Denne undersoegelse omfatter faktisk en "levedygtighedsanalyse" med hensyn til projektets finansielle og tekniske gennemfoerlighed, spoergsmaalet om projektet er socialt forsvarligt osv . Paa grundlag af denne levedygtighedsanalyse udarbejder Faellesskabet og den paagaeldende AVS-stat et finansieringsforslag, som forelaegges Kommissionens kompetente tjenestegrene til godkendelse ( 27 ).
21 . Saafremt finansieringsforslaget godkendes af Faellesskabet, gaar projektet ind i "gennemfoerelsesfasen ". Endnu mere end i den forberedende fase laegges der her vaegt paa princippet om respekten for den paagaeldende AVS-stats suveraenitet . Herom bestemmes i Lomé I-konventionens artikel 55 :
"AVS-staterne ... er ansvarlige for gennemfoerelsen af projekter, som finansieres af Faellesskabet . De er saaledes ansvarlige for forhandling om og afslutning af anlaegsaftaler og indkoebskontrakter samt kontrakter om teknisk samarbejde ."
Ledelsen ved kontraktens gennemfoerelse tilkommer den af den paagaeldende AVS-stat udpegede embedsmand og/eller en af denne stat udpeget sagkyndig ( i dette tilfaelde det tyske ingenioerfirma Rhein-Ruhr ) ( 28 ).
Ganske vist gaelder ogsaa i gennemfoerelsesfasen princippet om det "snaevre samarbejde" mellem Faellesskabet og den paagaeldende AVS-stat . Til forskel fra den forberedende fase er der imidlertid en klar kompetencefordeling : Faellesskabets opgave ( udfoert af Kommissionen ) bestaar i administration af de bevillinger, der er givet til projektet ( 29 ), mens indgaaelsen af kontrakten og gennemfoerelsen af projektet tilkommer den paagaeldende AVS-stat ( 30 ). Denne opgavefordeling er gentagne gange blevet bekraeftet og tydeliggjort i Domstolens praksis . Domstolen har lagt vaegt paa, at kontrakter, som der kan gives stoette til fra Den Europaeiske Udviklingsfond ( EUF ), forbliver nationale kontrakter i den forstand, at kun de forskellige AVS-staters myndigheder har kompetence til at udarbejde dem, foere forhandlinger om dem og indgaa dem . Kommissionens kompetence er begraenset til at traeffe finansieringsbeslutninger til gennemfoerelse af de projekter, som er fastsat i samraad med AVS-staterne; respekten for disse staters suveraenitet og af den kompetence, der er overdraget dem ved konventionen, indebaerer, at Kommissionen ikke direkte har at goere med tilslagsmodtagerne i en licitation, som faktisk alene har retsforhold til den for kontrakten ansvarlige AVS-stat ( 31 ). Disse bestemmelser udelukker dog ikke, at tredjemaend kan lide tab ved Kommissionens handlinger eller adfaerd i forbindelse med disse projekters gennemfoerelse; saadanne personer kan, naar de mener, at Kommissionens adfaerd er retsstridig, anlaegge sag i henhold til Traktatens artikler 178 og 215, stk . 2 ( 32 ).
Paa denne baggrund kan jeg nu gaa over til en vurdering af Kommissionens adfaerd . To spoergsmaal er centrale i denne forbindelse : For det foerste, er der tale om retsstridig adfaerd, og for det andet, er denne adfaerd af en saadan art, at den goer Kommissionen ( med)ansvarlig for de rwandiske myndigheders ophaevelse af kontrakten?
Foerste hypotese : Har Kommissionen tilskyndet til, anstiftet eller paatvunget ophaevelsen af kontrakten?
22 . Efter denne hypotese kan der kun vaere tale om en retsstridig handling fra Kommissionens side, hvis det bevises, at Kommissionen eller dennes repraesentant paa retsstridig maade har tilskyndet den rwandiske regering til beslutningen om at haeve kontrakten, har anstiftet denne eller paatvunget den . Naturligvis maa denne retsstridighed bedoemmes paa grundlag af den ovenfor skitserede kompetencefordeling mellem Kommissionen og Rwanda .
Jeg vil ogsaa fra begyndelsen goere det klart, at det for den efterfoelgende undersoegelse ikke har direkte betydning, om Rwandas ophaevelse af kontrakten var retsstridig ( som voldgiftsretten har statueret ) eller retmaessig . Spoergsmaalet er nemlig, om den faktiske omstaendighed, som har foraarsaget skaden ( kontraktens ophaevelse ), kan tilregnes Kommissionen, uanset om denne faktiske omstaendighed selv maa betragtes som en retsstridig handling . Voldgiftsrettens dom ( saafremt den anerkendes af Domstolen ) vil indirekte kunne vaere relevant . For det tilfaelde, at det bevises, at Kommissionen er "meddelagtig" i kontraktens ophaevelse, udelukker en anerkendelse af dommen nemlig Kommissionens indsigelse om, at den alene har deltaget i en lovlig ophaevelse og der derfor ikke er tale om en culpoes handling fra dens side .
23 . Sagsoegeren har ikke haevdet, at Kommissionen har paatvunget de rwandiske myndigheder kontraktens ophaevelse . Derimod har sagsoegeren gjort gaeldende, at Kommissionen har anstiftet Rwandas ophaevelse af kontrakten eller i hvert fald har tilskyndet hertil . Det bevismateriale, som sagsoegeren har fremlagt til stoette herfor, er dog temmelig magert . Sagsoegeren har henvist til, at beslutningen om ophaevelse af kontrakten skal vaere truffet af den rwandiske udenrigsminister "under saerlig forkastelige omstaendigheder" ( sic ) efter et mislykket maeglingsmoede, hvor foruden sagsoegeren og Rwanda ogsaa Kommissionen var repraesenteret ( 33 ). Sagsoegeren har herved erindret om, at den rwandiske regering efter ophaevelsen af kontrakten ved en "ulovlig" aftale paa grundlag af godtgoerelse af afholdte udgifter ( 34 ) har overdraget faerdiggoerelsen af projektet til virksomheden Colas ( 35 ). I oevrigt finder sagsoegeren Kommissionens indsigelse, hvorefter dennes adfaerd kun var inspireret af et oenske om at bidrage til den mindelige ordning af tvisten mellem sagsoegeren og de rwandiske myndigheder, utrovaerdig : Ifoelge sagsoegeren har Kommissionen under projektets gennemfoerelse lidt efter lidt opgivet sin neutrale stilling og har stillet sig paa Rwandas side . Endelig har sagsoegeren under retsmoedet henvist til en raekke dokumenter, som Kommissionen har forelagt paa anmodning fra Domstolen ( 36 ) ( herefter benaevnt "de af Kommissionen fremlagte dokumenter "). Ifoelge sagsoegeren beviser disse dokumenter, at de rwandiske myndigheder ved ophaevelsen af kontrakten har handlet efter Kommissionens retningslinjer ( 37 ), og de viser angiveligt ogsaa Kommissionens "partiskhed" ( 38 ).
24 . Jeg har allerede naevnt det tidligere : Sagsoegeren har efter min mening ikke foert afgoerende bevis for sin opfattelse . Ikke alene er de dokumenter, som sagsoegeren naevner, ikke af en saadan art, at de kan bevise sagsoegerens version af de faktiske omstaendigheder, men desuden fremgaar det saavel af de af sagsoegeren selv fremlagte dokumenter som af en raekke andre dokumenter, som foreligger for Domstolen, at Kommissionens version ( hvorefter dens optraeden udelukkende var motiveret af oensket om at afgoere tvisten mellem sagsoegeren og Rwanda i mindelighed ) er den rigtige .
Isaer de af Kommissionen fremlagte dokumenter lader intet tilbage at oenske i klarhed ( 39 ). Det fremgaar intetsteds heraf, at Kommissionen under udviklingen af konflikten mellem sagsoegeren og de rwandiske myndigheder skulle have valgt side ( 40 ), hvilket i oevrigt bekraeftes af sagsoegeren selv i en skrivelse, som denne i maj 1981 rettede til EUF i Bruxelles ( 41 ). De viser faktisk, at de rwandiske myndigheders beslutning af 6 . juni 1981 om at haeve kontrakten med sagsoegeren, ikke blev truffet paa Kommissionens raad eller med dennes samtykke . Det mest oplysende paa sidstnaevnte punkt er dokument nr . 32 i de af Kommissionen fremlagte dokumenter, en skrivelse af 29 . april 1981 fra Kommissionens delegerede, hvori denne underretter EUF om sine bestraebelser paa at faa de rwandiske myndigheder til at opgive deres beslutning om, trods Kommissionens forsoningsbestraebelser, at ophaeve kontrakten . Denne skrivelse slutter saaledes ( min oversaettelse ):
"Jeg vil under alle omstaendigheder goere mit yderste, ikke for at paavirke administrationen, men for at foreholde den dens ansvar med kendskab til, hvad hver enkelt valgmulighed indebaerer, og hvilke konsekvenser den har ..." ( 42 ).
Denne holdning bekraeftes systematisk i de oevrige dokumenter, der foreligger for Domstolen ( 43 ). Det fremgaar endvidere, at foerst fra det tidspunkt, da de rwandiske myndigheders beslutning om at haeve kontrakten viste sig uigenkaldelig, har Kommissionen ( som tvivlede paa, at en ensidig ophaevelse var lovlig ) bistaaet de rwandiske myndigheder for at undgaa, at disse skulle kompromittere deres ( rets-)stilling yderligere ( 44 ). Denne bistand bestod bl.a . i, at Kommissionen tilstillede de rwandiske myndigheder et udkast til den skrivelse, hvori ophaevelsen af kontrakten skulle meddeles sagsoegeren ( 45 ). Det kan vanskeligt bestrides, at denne fremgangsmaade var i overensstemmelse med Kommissionens opgave . Den havde nemlig grund til at frygte, at de midler, som Faellesskabet havde stillet til raadighed, skulle blive anvendt til ingen nytte ved en uoverlagt handling fra de rwandiske myndigheder, og den var berettiget til at gribe ind for at begraense de skadelige foelger af denne adfaerd saa meget som muligt, saa meget desto mere som den herved ikke laengere kunne skade tredjemaends interesser, da beslutningen om at haeve kontrakten allerede var truffet af de rwandiske myndigheder .
25 . Ganske vist indeholder nogle rapporter fra Kommissionens befuldmaegtigede en raekke kritiske bemaerkninger i forbindelse med sagsoegerens udfoerelse af arbejdet ( 46 ); saadanne bemaerkninger er i sig selv imidlertid intet bevis for, at Kommissionen har vaeret partisk ( og saa meget desto mindre for, at Kommissionen har tilskyndet til eller anstiftet kontraktbruddet ). De er tvaertimod i overensstemmelse med Kommissionens administrative opgave, som jo alene er at give den finansiering, "som (( er )) noedvendig for at sikre en tilfredsstillende gennemfoerelse af godkendte projekter eller handlingsprogrammer paa de bedst mulige oekonomiske og tekniske betingelser" ( 47 ). I oevrigt var Kommissionens kritiske bemaerkninger maaske ikke uden grund, da voldgiftsretten har statueret, at den daarlige udfoerelse af projektet henholdsvis for 25% ( entreprise nr . 1 ) og 48% ( entreprise nr . 2 ) maatte tilskrives sagsoegerens adfaerd ( 48 ).
Det fremgaar af det foregaaende, at sagsoegeren ikke har bevist, at Kommissionen har tilskyndet de rwandiske myndigheder til at haeve kontrakten for entreprise nr . 1 eller har anstiftet denne ophaevelse .
Anden hypotese : Kan ophaevelsen af kontrakten tilregnes Kommissionen?
26 . Sagsoegeren har udfoerligt anfoert, at Kommissionen maa doemmes solidarisk ansvarlig for det tab, sagsoegeren har lidt i kontraktsforholdet . Sagsoegeren har herved henvist til to argumenter . Paa den ene side paalaegger Lomé I-konventionens bestemmelser ( og de oevrige bestemmelser, som finder anvendelse paa kontrakterne ) Kommissionen og bygherren/AVS-staten et "faelles ansvar" for alle de tab, der paafoeres entreprenoeren i forbindelse med kontrakten . Paa den anden side har Kommissionen, uanset Lomé I-konventionens bestemmelser, blandet sig i entreprisekontraktens opfyldelse paa en saadan retsstridig maade, at den sammen med bygherren maa goeres ansvarlig for hele eller i hvert fald en del af det tab, som sagsoegeren har lidt i kontraktforholdet .
27 . Sagsoegerens argumentation kan ikke overbevise mig . Hvad angaar den foerste del af sagsoegerens argument, vil jeg henvise til den generelle fremstilling af bestemmelserne i Lomé I-konventionen ( ovenfor afsnit 19-21 ). Ganske vist er der et "snaevert samarbejde" mellem Faellesskabet og AVS-staterne ved ivaerksaettelsen af det finansielle og tekniske samarbejde . Som naevnt ovenfor forhindrer dette snaevre samarbejde dog ikke, at der i gennemfoerelsesfasen for et konkret projekt er en ret praecis kompetencefordeling mellem Faellesskabet ( repraesenteret af Kommissionen, naermere bestemt EUF ) og den paagaeldende AVS-stat . Domstolen har bekraeftet, at kun den paagaeldende AVS-stat optraeder som bygherre i gennemfoerelsesfasen; Kommissionens opgave er begraenset til at traeffe de noedvendige finansieringsbeslutninger til gennemfoerelse af projekterne, ogsaa med henblik paa en rigtig og omhyggelig anvendelse af de midler, som Faellesskabet stiller til raadighed ( 49 ). Et faelles ansvar over for entreprenoeren for projektet er ikke naevnt i Lomé I-konventionens bestemmelser; det "snaevre samarbejde" forbliver under Lomé I-konventionens ordning begraenset til de kontraherende parter ( 50 ).
I oevrigt synes sagsoegeren ikke virkelig at gaa ud fra, at Kommissionen og de rwandiske myndigheder har faelles ansvar . I dette tilfaelde ville Rwandas kontraktlige fejl ( som er fastslaaet under voldgiftssagens behandling ) nemlig blive tilregnet Kommissionen . Sagsoegeren omtaler ikke en saadan tilregnelse, men henviser ( i anden del af sit argument ) til en raekke af Kommissionens handlinger, hvoraf det ifoelge sagsoegeren fremgaar, at Kommissionens befuldmaegtigede paa retsstridig maade har blandet sig i udoevelsen af den kompetence, som tilkommer Rwanda . De faktiske omstaendigheder, som sagsoegeren henviser til, er dog paa ingen maade af en saadan art, at de kan bevise, at Kommissionen har tilegnet sig bygherrens kompetence paa en saadan maade, at beslutningen om at haeve kontrakten ogsaa maa tilregnes Kommissionen . Saaledes har sagsoegeren henvist til, at Kommissionens befuldmaegtigede anmodede om, at alle tjenestebefalinger skulle tilstilles ham til paategning foer deres udfoerelse ( 51 ). Jeg kan ikke se, hvorfor denne anmodning skulle vaere retsstridig, da udstedelsen af en tjenestebefaling har finansielle foelger, og da den delegerede paa Kommissionens vegne skal paase, at de midler, som EUF har stillet til raadighed, anvendes paa ansvarlig maade . Sagsoegeren har ganske vist haevdet, men ikke bevist, at Kommissionens delegeredes forudgaaende kontrol blev misbrugt til at blande sig i bygherrens kompetence . Det er f.eks . ikke fremgaaet, at paategning ( selv midlertidigt ) skulle vaere blevet naegtet, eller at der skulle vaere blevet knyttet betingelser til paategningen . Jeg finder det ogsaa ejendommeligt, at sagsoegeren ikke har fremlagt et eneste dokument for Domstolen, hvoraf det fremgaar, at sagsoegeren under projektets gennemfoerelse ( og selv derefter ) har fremsat nogen protest eller nogle betaenkeligheder med hensyn til Kommissionens handlemaade, som sagsoegeren under denne sag har betegnet som saerdeles graverende .
Sagsoegeren har ogsaa anfoert, at Kommissionen i en raekke andre tilfaelde har "blandet sig paa retsstridig maade" i bygherrens kompetence : Den skal have deltaget aktivt i moederne paa byggepladsen, hvorunder den skal have fremsat forslag om ekspropriation og alternative tekniske loesninger og skal have forelagt EUF en delvis aendring af projektet til forudgaaende godkendelse . Heller ikke paa dette punkt finder jeg i de foreliggende dokumenter noget som helst virkeligt bevis for det af sagsoegeren anfoerte . Sagsoegeren har henvist til referaterne af fire forskellige byggemoeder . Det fremgaar, at Kommissionens delegerede paa to af disse moeder blot fremsatte forslag ( 52 ) eller gav udtryk for tvivl ( 53 ). Jeg kan ikke se, hvordan dette skulle kunne bevise, at Kommissionen har blandet sig i bygherrens kompetence . Det fremgaar, at Kommissionen paa et andet moede har henledt den rwandiske administrations opmaerksomhed paa, at de omkostninger, som fulgte af administrationens langvarige indefrysning afSpie-Batignolles fakturaer, maaske ikke ville kunne daekkes af EUF ( 54 ). Denne bemaerkning er efter min mening fuldt ud i overensstemmelse med Kommissionens delegeredes opgave og er paa ingen maade en indblanding i bygherrens egen kompetence . I oevrigt forstaar jeg ikke, hvorledes en saadan adfaerd fra Kommissionen, som normalt maatte foere til, at sagsoegeren blev hurtigere betalt for de af denne udfoerte arbejder, kunne paafoere sagsoegeren tab . Endelig har sagsoegeren henvist til et forbehold, som Kommissionens delegerede tog paa et byggemoede den 19 . februar 1980 med hensyn til finansieringen af en aendring i anlaegget af vejrabatter ( 55 ). Det fremgaar af en haandskreven paategning, at den delegerede kun har erklaeret sig enig for én kilometers vedkommende, og at han har taget forbehold for det oevrige ( 56 ). Da forbeholdet vedroerte en ensidig aendring fra bygherrens side af enkeltheder vedroerende projektets gennemfoerelse, var det efter min mening ikke noedvendigvis uberettiget . Desuden var forbeholdet ikke et absolut veto : Der blev givet samtykke til anlaeg af et stykke paa en kilometer, fordi det ved anlaeg af dette korte stykke ville vise sig, om aendringen var formaalstjenlig . Denne ansporing til forsigtighed forekommer mig ikke at vaere i strid med Kommissionens opgave, idet denne skal paase, at midlerne anvendes rigtigt . I oevrigt er det ogsaa paafaldende i denne forbindelse, at sagsoegeren under arbejdets udfoerelse ikke paa noget tidspunkt har draget Kommissionens eller dennes delegeredes adfaerd i tvivl, snarere tvaertimod : Jeg har allerede tidligere henvist til sagsoegerens skrivelse til Kommissionen, hvori foerstnaevnte bekraefter Kommissionens neutrale stilling og endog selv anmoder denne om at optraede som maegler mellem sagsoegeren selv og de rwandiske myndigheder ( 57 ).
Tredje hypotese : Kontraktens ophaevelse blev gjort uundgaaelig
28 . Ovenfor ( afsnit 26-27 ) kom jeg allerede til det resultat, at der ikke er noget bevis for, at Kommissionen har blandet sig i bygherrens kompetence . Heraf foelger samtidig, at den haevdede "lammelse" af arbejdet ikke kan vaere foraarsaget af en saadan adfaerd fra Kommissionens side . Sagsoegeren mener imidlertid, at Kommissionen ogsaa kan bebrejdes en anden fejl, som skal have foert til projektets mangelfulde forloeb . Sagsoegerens udgangspunkt er den sjette voldgiftskendelse af 24 . februar 1987, hvoraf det angiveligt fremgaar, at manglerne ved den geologiske undersoegelse i udbudsmaterialet har bragt sagsoegeren "i vildfarelse", hvilket til sidst skal have foert til, at projektet mislykkedes . Skoent den naevnte undersoegelse ikke blev foretaget af Kommissionen eller paa dennes anmodning, mener sagsoegeren alligevel, at Kommissionen haefter for de skadelige foelger deraf . Denne opfattelse er baseret paa Lomé I-konventionens artikel 53, som bestemmer, at Faellesskabet "vurderer projekter ... i snaevert samarbejde med AVS-staterne ". Ifoelge artiklens stk . 2, litra c ), er formaalet med vurderingen bl.a . at efterproeve, "at de betingelser, der skal garantere projekternes ... heldige gennemfoerelse og levedygtighed, er til stede ".
29 . Ogsaa her er sagsoegerens argumentation baseret paa en urigtig fortolkning af de relevante konventionsbestemmelser . Som forklaret ovenfor ( afsnit 20 ) finder artikel 53 anvendelse paa et projekts forberedende fase, hvor det bl.a . efterproeves, om projektet er oekonomisk og teknisk gennemfoerligt, og om det svarer til den paagaeldende stats specifikke formaal . I denne fase bliver den konkrete planlaegning af projektets gennemfoerelse imidlertid endnu ikke fastlagt; dette er en del af projektets gennemfoerelsesfase og er saaledes omfattet af den paagaeldende AVS-stats ansvar . Skoent Kommissionen har til opgave at fremme samarbejdet mellem raadgivningskontorer og raadgivende ingenioerer fra medlemsstaterne og AVS-staterne ( 58 ), indestaar den ikke for, at udbudsmaterialet og de deri indeholdte geologiske undersoegelser i teknisk henseende er paalidelige; saadanne mangler kan i princippet kun goeres gaeldende over for bygherren ( den paagaeldende AVS-stat ).
Ganske vist skal Kommissionen godkende udbudsmaterialet foer udskrivelsen af licitationen ( 59 ), men denne godkendelse vedroerer en kontrolopgave paa finansielt plan . Den er kun forpligtet til at kontrollere et projekts tekniske udformning i det omfang, den kunne foere til fejl i finansieringen af projektet ( se herom yderligere i afsnit 31-32 ). Endvidere vil Kommissionen som den, der finansierer projektet, kunne goeres ansvarlig, saafremt det skulle vise sig, at den finansierede et projekt, hvorom den ( paa grund af sin rolle i den forberedende fase ) vidste eller burde vide, at det ikke var levedygtigt .
Som det ses, gaar sagsoegerens argumentation i en helt anden retning . Sagsoegeren har da heller ikke fremdraget nogen omstaendigheder, som tyder paa, at Kommissionen kan goeres ansvarlig . Ifoelge sagsoegerens egne udtalelser bestod den vaesentligste mangel ved den geologiske undersoegelse i en dels overfladisk, dels forkert undersoegelse af et antal stenbrud, som skulle levere vejbelaegningsmateriale . Sagsoegeren har i denne forbindelse henvist til den sjette voldgiftskendelse, hvoraf det fremgaar, at de rwandiske myndigheder udtrykkeligt naegtede at finansiere en grundigere undersoegelse og ligeledes undlod at anvende mere praecise undersoegelser ved udarbejdelsen af udbudsmaterialet ( 60 ). I voldgiftskendelsen bemaerkes paa dette punkt, at selv en specialiseret virksomhed som Spie-Batignolles ikke burde have bemaerket disse mangler, bl.a . fordi Rwanda blev bistaaet af et saerligt kompetent ingenioerhold, som havde stor erfaring i udfoerelse af arbejder i Afrika ( 61 ). Hvad der gaelder for en specialiseret virksomhed, som skal udfoere arbejdet, maa efter min mening gaelde i endnu stoerre grad for Kommissionen, som hovedsagelig skal varetage projektets finansiering .
Fjerde hypotese : Kunne og skulle Kommissionen have forhindret, at kontrakten blev haevet?
30 . Endelig har sagsoegeren gjort gaeldende, at der paahvilede Kommissionen en "interventionsforpligtelse" til at traeffe ( tekniske og finansielle ) tilpasningsforanstaltninger for at afhjaelpe de vanskeligheder, der var opstaaet ved projektets gennemfoerelse . Kommissionens undladelse af at goere dette er ifoelge sagsoegeren ansvarspaadragende for Kommissionen .
31 . Jeg vil ligesom Kommissionen anfoere, at der synes at bestaa en modsigelse mellem sagsoegerens argumentation om Kommissionens haevdede retsstridige indblanding i bygherrens kompetence ( ovenfor afsnit 26 ) og den her omtalte interventionsforpligtelse . Vaesentligere er det imidlertid, at sagsoegerens argumenter ogsaa ved denne sidste hypotese beror paa en fejlagtig fortolkning af de relevante bestemmelser . Dette er mest paafaldende, hvor sagsoegeren henviser til Lomé I-konventionens artikel 57, en bestemmelse, der efter sin ordlyd gaelder for faerdige projekter og udfoerte arbejder og ikke arbejder under udfoerelse . Endvidere har sagsoegeren ogsaa henvist til artiklerne 29, 31 og 33 i protokol nr . 2 til Lomé I-konventionen . I artikel 29 bestemmes, at EUF "traeffer de tilpasningsbeslutninger ..., som maatte vise sig noedvendige for at sikre en tilfredsstillende gennemfoerelse af ... projekter ... paa de bedst mulige oekonomiske og tekniske betingelser ". I artikel 31, stk . 6, bestemmes, at EUF' s delegerede "sikrer sig paa Kommissionens vegne, at projekter ..., der finansieres med fondens midler, gennemfoeres paa en finansiel og teknisk forsvarlig maade ". I artikel 33 bestemmes, at hvis det viser sig umuligt at indskraenke projektet eller at daekke overskridelsen med den paagaeldende AVS-stats nationale midler, kan Faellesskabet "undtagelsesvis" beslutte at forhoeje det bevilgede beloeb .
Paa den tidligere skitserede generelle baggrund og paa grundlag af den naermere omtale af en raekke specielle bestemmelser er det vel imidlertid blevet klart, at Kommissionens delegeredes opgave under et projekts udfoerelse er begraenset til at traeffe de finansieringsbeslutninger, "der er noedvendige for at sikre en tilfredsstillende gennemfoerelse af godkendte projekter paa de bedst mulige oekonomiske og tekniske betingelser", som bestemt i artikel 29, stk . 1, i protokol nr . 2 . Det er ikke vanskeligt at se, at denne opgavebeskrivelse udelukker, at Kommissionen skulle beskaeftige sig med den tekniske gennemfoerelse af projektet - dette hoerer nemlig til den paagaeldende AVS-stats "suveraene kompetence" ( 62 ). Naturligvis kan Kommissionen heller ikke anvende sin egen ( finansielle og administrative ) kompetence til indirekte at naa dette resultat - dette sidste argument fremfoeres i oevrigt af sagsoegeren selv ( se ovenfor, den anden hypotese, afsnit 26 og 27 ).
32 . Hvilken "indgriben" fra Kommissionens side tillader Lomé I-konventionens bestemmelser da herefter? Efter min opfattelse vedroerer udtrykket "noedvendige" i den i forrige afsnit citerede artikel 29 i protokol 2 foerst og fremmest en overvaagning af udgifterne : EUF finansierer projektet, men skal overvaage, at der ikke anvendes flere af Faellesskabets midler end noedvendigt for en bedst mulig gennemfoerelse af projektet . De samme tanker ligger til grund for de af sagsoegeren paaberaabte artikler 29, 31 og 33 i protokollen, som i oevrigt stemmer overens med den almindelige tankegang bag Lomé I-konventionen : Hellere end at paalaegge den paagaeldende AVS-stat bestemte loesninger tildeler man den en begraenset bevilling, hvormed det fulde projekt i princippet skal betales - overskridelser er kun mulige i undtagelsestilfaelde ( jfr . artikel 33 ). Ganske vist er besparelser af udgifter ikke den foerste prioritet : Faellesskabet stiller tilstraekkelige midler til raadighed til at sikre den bedst mulige gennemfoerelse af arbejderne ( se artikel 29, stk . 1 ). Den delegeredes tilsyn er dog herved ikke saa meget indfoert af hensyn til bygherren . "Den delegerede sikrer sig paa Kommissionens vegne, at projekter (...), der finansieres med fondens midler, gennemfoeres paa en finansiel og teknisk forsvarlig maade" ( artikel 31, stk . 6, min understregning ), for at forhindre, at Faellesskabets midler anvendes forgaeves .
Denne lovgivningsmaessige baggrund udelukker ganske vist ikke, at en indgriben fra den delegerede under visse ( ekstreme ) omstaendigheder kan vaere noedvendig, og at denne ligeledes har en indvirkning paa entreprisekontraktens opfyldelse . Dette er den retning, hvori sagsoegerens argument gaar : Sagsoegeren haevder, at der skulle vaere sket en fundamental fornyet behandling af bevillingen til projektet . Sagsoegeren har dog, ud over en generel henvisning til de alvorlige vanskeligheder under projektets gennemfoerelse, ikke fremlagt noget specifikt bevismateriale til stoette for dette anbringende . Hverken af sagsoegerens redegoerelse for de faktiske omstaendigheder ( 63 ), eller af den sjette voldgiftskendelse ( 64 ) er det fremgaaet, at forvaltningen af bevillingen var aarsagen til vanskelighederne i forbindelse med projektet . Det er naturligvis sandsynligt, at en yderligere "kapitalindsproejtning" fra EUF ville have foert til, at vanskelighederne mellem Rwanda og Spie-Batignolles ( paa Faellesskabets bekostning ) ville blive bilagt . Men det maa vaere fremgaaet af den foregaaende redegoerelse, at det paa ingen maade er EUF' s opgave at "loese" alle problemer, der opstaar mellem bygherre og entreprenoer, ved en automatisk forhoejelse af bevillingen til projektet . I oevrigt har Kommissionen, i modsaetning til hvad sagsoegeren har anfoert for Domstolen, faktisk grebet ind for at afhjaelpe de opstaaede problemer, saaledes som de foelgende eksempler kan vise . Kommissionen deltog i "maeglingsmoedet" i Rwanda den 11 . og 12 . maj 1981 ( 65 ) Den forsoegte at bilaegge uenigheden mellem Rwanda og Spie-Batignolles i mindelighed, netop med det formaal at forhindre, at de rwandiske myndigheder haevede kontrakten ( 66 ). Kommissionen arrangerede ligeledes et "sidste" moede i Bruxelles den 13.-15 . maj 1981, hvor der naesten blev opnaaet enighed mellem Spie-Batignolles og de rwandiske myndigheder om et tillaeg (" avenant ") til begge kontrakter ( 67 ).
33 . Da det ikke er fremgaaet, at forvaltningen af bevillingerne har foert til eller bidraget til vanskelighederne, skal sagsoegeren bevise, at den af EUF godkendte bevilling til projektet ( fra begyndelsen ) var klart utilstraekkelig til gennemfoerelsen deraf . Dette har sagsoegeren imidlertid ikke bevist, selv om den meget detaljeret har anfoert, at Kommissionen burde have bemaerket den geologiske undersoegelses ( og hele udbudsmaterialets ) utilstraekkelighed . I denne forbindelse kom jeg allerede tidligere ( afsnit 29 ) til det resultat, at det ikke kan bebrejdes Kommissionen, at den ikke har bemaerket manglerne i den tekniske planlaegning . Sagsoegeren har heller ikke paa grundlag af det oevrige udbudsmateriale eller paa grundlag af andre omstaendigheder bevist, at den finansielle planlaegning for projektet var aabenbart utilstraekkelig; vanskelighederne ved gennemfoerelsen har derimod stykke for stykke vist sig at vaere en foelge af omstaendigheder, der indtraf senere eller blev opdaget senere . Ogsaa ved denne sidste hypotese kommer jeg derfor til det resultat, at Kommissionen ikke var forpligtet til en indgriben, som kunne have forhindret, at kontrakten blev haevet .
Subsidiaert : Kommissionens ansvar for hele eller en del af det oevrige tab, som sagsoegeren har lidt
34 . For det tilfaelde, at Domstolen finder, at sagsoegerens krav paa erstatning for de "ekstra udgifter", som sagsoegeren har paadraget sig som foelge af Kommissionens adfaerd ( jfr . ovenfor, afsnit 7 ) ikke er foraeldet, maa jeg ligeledes behandle sagsoegerens anbringender paa dette punkt med hensyn til realiteten . Jeg vil dog goere det meget kort, fordi sagsoegerens argumenter paa dette punkt ikke adskiller sig fra de argumenter, man har paaberaabt sig til stoette for, at kontraktens ophaevelse maa tilskrives Kommissionens adfaerd .
Ganske vist paahviler der ikke sagsoegeren en lige saa tung bevisbyrde paa dette punkt : Sagsoegeren skal ikke bevise, at Kommissionens fejl har foraarsaget ophaevelsen af kontrakten, men at disse fejl helt eller delvis har foraarsaget det tab, som er genstand for voldgiftssagen . Af den foregaaende gennemgang er det imidlertid fremgaaet, at sagsoegeren ikke alene ikke har kunnet bevise, at Kommissionen var ansvarlig for kontraktens ophaevelse, men end ikke, at Kommissionen under gennemfoerelsen af de to projekter paa nogen maade har optraadt retsstridigt . Vi har faktisk set, at der ikke er noget bevis for, at Kommissionen paa retsstridig maade har blandet sig i projektets gennemfoerelse ( afsnit 26-27 ), at Kommissionen har begaaet en fejl ved forberedelsen af udbudsmaterialet ( afsnit 28-29 ), eller at Kommissionen har forsoemt sine forpligtelser med hensyn til forvaltningen af EUF-midlerne under de to projekters gennemfoerelse ( afsnit 30-33 ). Efter min opfattelse kan der derfor heller ikke gives sagsoegeren medhold paa dette punkt .
Konklusion
35 . Paa grundlag af det foregaaende foreslaar jeg Domstolen :
1 ) at frifinde sagsoegte i det omfang sagsoegerens paastand gaar ud paa, at det statueres, at Kommissionen er ansvarlig for, at de rwandiske myndigheder den 6 . juni 1981 haevede kontrakten for entreprise nr . 1 ( EUF-projekt nr . 4.100.041.43.14 );
2 ) i oevrigt at afvise sagen som foraeldet;
3 ) at doemme sagsoegeren til at betale sagens omkostninger .
(*) Originalsprog : nederlandsk .
( 1 ) EFT 1976, L 25, s . 1 .
( 2 ) Se retsmoederapporten, punkt II .
( 3 ) Parterne er enige om, at det naevnte klageskrift er et "krav" som omhandlet i artikel 43 i EOEF-statutten for Domstolen, som forlaenger foraeldelsen af et krav, der stoettes paa ansvar uden for kontraktsforhold, med en frist paa to maaneder ( som omhandlet i artikel 173 og under iagttagelse af artikel 175, stk . 2 ). Sagsoegerens soegsmaal ved Domstolen blev registreret paa Justitskontoret den 1 . august 1986, efter at Kommissionen havde afvist klagen den 5 . juli 1986 .
( 4 ) Se dommen af 27 . januar 1982, Birra Wuehrer mod Kommissionen ( forenede sager 256/80, 257/80, 265/80, 267/80 og 5/81, Sml . s . 85, praemis 10 ).
( 5 ) En frist paa fem aar, som begyndte at loebe den 6 . juni 1981, udloeber foerst ved slutningen af dagen den 6 . juni 1986 ( den dato, hvor sagsoegernes klageskrift kom frem til Kommissionen ). Se dommen af 15 . januar 1987, sag 152/85, Misset, Sml . s . 223, navnlig praemisserne 7 og 8 .
( 6 ) Se for del 1, bilag 25 til staevningen, navnlig s . 5-6, og for del 2, bilag 26 til staevningen, navnlig s . 6 .
( 7 ) Se bilag 39 til staevningen .
( 8 ) Se s . 10 i Kommissionens indlaeg vedroerende formalitetsindsigelsen . Dette er ikke blevet bestridt af sagsoegeren, som i staevningen naevner, at man efter 6 . december 1980 ikke modtog nogen tjenestebefaling .
( 9 ) Se bilag 25 til staevningen ( del 1 ), s . 2, og bilag 26 ( del 2 ), s . 6 .
( 10 ) Se bilag 28 til staevningen med hensyn til referatet af dette moede .
( 11 ) I oevrigt var det sagsoegerens hovedkrav under voldgiftsproceduren mod Rwanda, at disse to anmodninger blev imoedekommet ( ud over det krav, der vedroerte de rwandiske myndigheders misligholdelse af kontrakten for del 1, hvorom senere ). Dette viser, at der mellem december 1980 og 6 . juni 1981 ikke konkretiserede sig nogen anden skade .
( 12 ) Naermere bestemt statuerede Domstolen i Birra Wuehrer-sagen, at foraeldelsesfristen for erstatningssoegsmaalet for tab, der er foraarsaget af en forordning, ikke begyndte at loebe med denne forordnings "abstrakte" udfaerdigelse eller anvendelighed, men paa det tidspunkt, da sagsoegerne i denne sag er blevet ramt af de "konkrete" skadevoldende foelger af den naevnte forordnings anvendelse ( se dommens praemis 10 ).
( 13 ) Se herom desuden note 35 og ledsagende tekst .
( 14 ) Kampffmeyer mod Kommissionen og Raadet ( forenede sager 56/74-60/74, Sml . 1976, s . 711 ).
( 15 ) Denne afgoerelse blev bekraeftet i dommen af 2 . marts 1977, Eier-Kontor ( 44/76, Sml . s . 393 ), og i dommen af 29 . januar 1985, Binderer mod Kommissionen ( 147/83, Sml . s . 257, praemis 19 ).
( 16 ) Se f.eks . dommen af 17 . december 1981, Ludwigshafener Walzmuehle mod Raadet og Kommissionen ( 197/80-200/80, 243/80, 245/80 og 247/80, Sml . s . 3211, praemis 18 ).
( 17 ) Murri frères mod Kommissionen ( 33/82, Sml . 1985, s . 2759 ).
( 18 ) Se foernaevnte dom 33/82, praemisser 35-38 .
( 19 ) Jeg gaar her ud fra den forudsaetning, at Det Internationale Handelskammer paalaegger de rwandiske myndigheder erstatningsansvar for hele den skade, som sagsoegeren under voldgiftsproceduren har kraevet erstattet i forbindelse med kontraktbruddet . Saafremt dette ikke er tilfaeldet, opstaar det her naevnte problem kun for den del af skaden, som baade den anden part og Faellesskabet tilpligtes at erstatte .
( 20 ) Se i denne forbindelse Domstolens dom af 14 . juli 1967, Kampffmeyer mod Kommissionen ( 5/66, 7/66 og 13/66-24/66, Sml . 1965-1968, s . 381 ). Se ogsaa generaladvokat Gands forslag til afgoerelse, s . 391 .
( 21 ) Der er her tale om den "negative" conditio sine qua non-proeve; det omvendte er ikke altid rigtigt . Se generaladvokat Roemers forslag til afgoerelse i de forenede sager 29/63, 31/63, 36/63, 39/63-47/63, 50/63 og 51/63, Sml . 1965-1968, s . 135, org . ref .: Rec . 1965, s . 1123 - 1966, s . 199; se ogsaa generaladvokat Gands forslag til afgoerelse i de forenede sager 5/66, 7/66 og 13/66-24/66, Sml . 1965-1968, s . 391 .
( 22 ) Se dommen af 10 . maj 1978, Suiker Export mod Kommissionen, 132/77, Sml . s . 1061, praemisserne 20-27 .
( 23 ) Se den foernaevnte Suiker Export-dom .
( 24 ) Se Lomé I-konventionens artikel 51 .
( 25 ) Se Lomé-konventionens artikel 52 .
( 26 ) Se Lomé I-konventionens artikel 53 .
( 27 ) Se Lomé I-konventionens artikel 54 . Det er bestemt ikke utaenkeligt, at det paa dette stadium besluttes at lade foretage en teknisk undersoegelse for at efterproeve, om projektet er teknisk og finansielt gennemfoerligt . Den "geologiske undersoegelse", som er saa omstridt i denne sag ( se senere i teksten ) er imidlertid ikke en saadan "gennemfoerlighedsundersoegelse", men en teknisk undersoegelse, som normalt foretages i projektets gennemfoerelsesfase og optages i tilbudsmaterialet ( se senere ).
( 28 ) Se artikel 56 i de almindelige betingelser for entreprisekontrakter om arbejde og leverancer finansieret af EUF, saaledes som de er blevet erklaeret anvendelige ved Raadets forordning ( EOEF ) nr . 282/72 af 31 . januar 1972, JO 1972, L 39, s . 1 ( herefter benaevnt "almindelige betingelser "). Hvad angaar gennemfoerelsen af de to projekter, som har givet anledning til denne sag, blev ledelsen af gennemfoerelsen varetaget af det rwandiske ministerium for offentlige arbejder og materiel . Ministeriet delegerede imidlertid denne kompetence til det tyske ingenioerfirma Rhein-Ruhr Ingenieur GmbH ( herefter benaevnt "RRI "), som ogsaa var ophavsmand til den meget omtalte geologiske undersoegelse ( herom senere i afsnit 28-29 ). Se staevningens bilag 1 og 2 ( ordlyden af den skrivelse, hvori Spie-Batignolles fik tilslag ), afsnit 7 .
( 29 ) Se artikel 29 i protokol nr . 2 vedroerende gennemfoerelsen af det finansielle og tekniske samarbejde til Lomé I-konventionen ( EFT 1976, L 25, s . 104 ).
( 30 ) I forbigaaende skal det naevnes, at denne funktionelle adskillelse i et vist omfang nuanceres i foernaevnte protokol nr . 2 til Lomé I-konventionen . For at goere det muligt for Kommissionen at opfylde sin administrative opgave effektivt inddrages den ogsaa i licitationsproceduren ( se protokollens artikel 25 ) og forhandlingen og indgaaelsen af kontrakten med tilslagsmodtageren ( se protokollens artikel 26 ). Som det ogsaa fremgaar i den i det foelgende citerede retspraksis, goer disse bestemmelser dog intet indgreb i den paagaeldende AVS-stats grundlaeggende kompetence .
( 31 ) Se foernaevnte dom af 19 . september 1985, Murri Frères mod Kommissionen, 33/82, navnlig praemisserne 33-34; dom af 24 . juni 1986, Développement SA og Clémessy mod Kommissionen, 267/82, Sml . s . 1907, praemis 25; dom af 10 . juli 1985, CMC mod Kommissionen, 118/83, Sml . s . 2325, praemis 28, og dom af 10 . juli 1984, STS mod Kommissionen, 126/83, Sml . s . 2769, praemisserne 13-18 . Ganske vist vedroerer kun Développement SA og Clémessy-dommen gennemfoerelsen af Lomé I-konventionen, men i alle de her naevnte domme bekraeftes det, at dette princip gaelder paa samme maade for de forskellige Lomé og Yaoundé-konventioner .
( 32 ) CMC-dommen, naevnt ovenfor i note 31, praemis 31; Murri-dommen, s.st ., praemis 35; Développement SA og Clémessy-dommen, s.st ., praemis 16-17 .
( 33 ) Sagsoegeren har ikke gjort det klart, paa hvilken maade disse omstaendigheder skulle kunne vaere ansvarspaadragende for Kommissionen, og heller ikke hvilke disse dokumenter de "saerligt forkastelige omstaendigheder" skulle ( kunne ) fremgaa af .
( 34 ) For en forklaring af dette udtryk, se artikel 11 i de almindelige betingelser, som er naevnt ovenfor . Aftalen med sagsoegeren var en i denne artikel 11 defineret aftale paa grundlag af enhedspriser .
( 35 ) Jeg forstaar sagsoegerens argument paa dette punkt saaledes : Rwandas beslutning om at haeve kontrakten med sagsoegeren er angiveligt baseret paa Kommissionens tilsagn om, at projektet vil blive afsluttet af en anden virksomhed og vil blive finansieret af Faellesskabet, idet hverken tilsagnet eller finansieringsmaaden er i overensstemmelse med gaeldende regler . Sagsoegeren har dog ikke foert noget bevis herfor . I oevrigt har Kommissionen under retsmoedet anfoert, at overdragelsen til Colas skete efter en licitationsprocedure .
( 36 ) Se retsmoederapporten, afsnit I.B in fine .
( 37 ) I denne forbindelse henviser sagsoegeren til dokument nr . 33 i de af Kommissionen fremlagte dokumenter . Se omtalen af dette og andre dokumenter senere i teksten .
( 38 ) Til stoette herfor har sagsoegeren henvist til dokument nr . 21 i de af Kommissionen fremlagte dokumenter . Se omtalen af dette og andre dokumenter senere i teksten .
( 39 ) Jeg er klar over, at dokumenter, som er udarbejdet af Kommissionen eller dennes befuldmaegtigede, ikke har fuldstaendig beviskraft, med andre ord ikke kan paaberaabes, som de er, til gunst for Kommissionen . Alligevel maa det tages i betragtning, at sagsoegeren og Kommissionen under entreprisearbejdets gennemfoerelse ikke befandt sig i en tvist . Derfor kan dokumenter, som er udarbejdet af Kommissionens tjenestegrene paa ikke mistaenkelige tidspunkter og under ikke mistaenkelige omstaendigheder, efter min opfattelse umiddelbart betragtes som trovaerdige, i hvert fald med hensyn til spoergsmaalet om Kommissionens indstilling og optraeden paa tidspunktet for kontraktens ophaevelse .
( 40 ) Paa dette punkt vil jeg henvise til de maanedlige rapporter fra Kommissionens befuldmaegtigede, som indgaar i de af Kommissionen fremlagte dokumenter .
( 41 ) Det drejer sig om en skrivelse fra praesidenten og generaldirektoeren for Spie-Batignolles-Travaux publics til den assisterende generaldirektoer for EUF, som er bilag 76 til sagsoegerens replik . Nederst paa s . 3 i denne skrivelse anfoeres det, at Spie-Batignolles aldrig har villet sidestille Kommissionens stillingtagen med Rwandas, men blot henvender sig til Kommissionen i denne skrivelse, fordi denne som kreditgiver bedst er i stand til at etablere en dialog mellem den selv og de rwandiske myndigheder . Det er ikke fremgaaet af de oplysninger, der foreligger for Domstolen, at det standpunkt, som sagsoegeren indtog i denne skrivelse, var baseret paa urigtige faktiske forudsaetninger vedroerende Kommissionens rolle eller adfaerd .
( 42 ) Se dokumentets s . 2, andet afsnit .
( 43 ) Se f.eks . de af Kommissionen fremlagte dokumenter, dokument nr . 26, et telex af 10 . februar 1981, navnlig sidste afsnit, og bilag I til dokument nr . 33 i samme dokumenter, en ( intern ) skrivelse fra Kommissionens tjenestegrene af 12 . maj 1981, udarbejdet til forberedelse af et ( sidste ) maeglingsmoede, som blev afholdt paa Kommissionens initiativ . Af denne skrivelse fremgaar det klart, at Kommissionen ikke valgte side og heller ikke ville anbefale Rwanda en bestemt valgmulighed; den ville kun belyse de forskellige muligheder for bilaeggelse af konflikten mellem sagsoegeren og de rwandiske myndigheder .
( 44 ) Dette fremgaar f.eks . klart af dokument nr . 33 i de af Kommissionen fremlagte dokumenter, en skrivelse af 2 . juni 1981 fra en assisterende generaldirektoer i EUF til Kommissionens befuldmaegtigede i Rwanda . Se ogsaa bilag V til denne skrivelse, et telex mellem samme personer af 20 . maj 1981, navnlig de sidste fem linjer .
( 45 ) Se f.eks . bilag IV og bilag V til det allerede naevnte dokument nr . 33 i de af Kommissionen fremlagte dokumenter .
( 46 ) Saaledes har sagsoegeren under retsmoedet f.eks . henvist til en skreven paategning ( maaske paafoert af en tjenestemand i EUF ) paa en skrivelse af 18 . november 1980 fra Kommissionens befuldmaegtigede til EUF' s kompetente tjenestemand i Bruxelles ( dokument nr . 21 i de af Kommissionen fremlagte dokumenter ).
( 47 ) Artikel 29 i foernaevnte protokol nr . 2 til Lomé I-konventionen .
( 48 ) Se bilag 51 til sagsoegerens replik med hensyn til voldgiftskendelsens ordlyd .
( 49 ) Se artikel 31, stk . 6, sammenholdt med artikel 29, stk . 1, i foernaevnte protokol nr . 2 til Lomé I-konventionen .
( 50 ) STS-dommen, naevnt ovenfor i note 31, praemis 15 . Denne passus i dommen var ganske vist en praemis for den opfattelse, at virksomheder efter Lomé-konventionens regler ikke kunne vaere "umiddelbart beroert" af Kommissionens handlinger ( som omhandlet i Traktatens artikel 173 og ikke i artikel 215 ). Alligevel foelger det af denne og de senere domme, at der af de gaeldende bestemmelser ikke kan udledes noget solidarisk ansvar for Kommissionen og den paagaeldende AVS-stat .
( 51 ) Se i staevningens bilag 39 en kopi af den skrivelse, hvori anmodningen blev fremsat .
( 52 ) Se staevningens bilag 40, referatets s . 2, afsnit 3 . c ).
( 53 ) Se staevningens bilag 41, referatets s . 1, afsnit B . 2 .
( 54 ) Se staevningens bilag 42, referatets s . 5, punkt 3 . e ).
( 55 ) Se staevningens bilag 43, nederst s . 5 og s . 1, pkt . B . I . d ).
( 56 ) I staevningen har sagsoegeren anfoert, at Kommissionen skal have "paalagt" denne aendring . Dette er aabenbart urigtigt, da det i moedereferatet naevnes, at de rwandiske myndigheder besluttede aendringen paa sagsoegerens forslag .
( 57 ) Se note 41 .
( 58 ) Se artikel 27 i foernaevnte protokol nr . 2 til Lomé I-konventionen .
( 59 ) Se artikel 30, stk . 2, i foernaevnte protokol nr . 2 til Lomé I-konventionen .
( 60 ) Se replikkens bilag 51, s . 33 og 34 .
( 61 ) Det drejer sig om firmaet RRI . Se note 28 .
( 62 ) Se ovenfor, afsnit 21 og den i note 31 naevnte retspraksis .
( 63 ) Se staevningen, s . 2-6 .
( 64 ) Replikkens bilag 51 .
( 65 ) Se Kommissionens delegationsleders referat, dokument nr . 30 i de af Kommissionen fremlagte dokumenter .
( 66 ) Se navnlig dokument nr . 32 i de af Kommissionen fremlagte dokumenter .
( 67 ) Se dokument nr . 33 ( med bilag ) i de af Kommissionen fremlagte dokumenter .