61986CC0085_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
1 . Domstolen skal her tage stilling til en sag anlagt den 19 . marts 1986 af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber mod Styrelsesraadet for Den Europaeiske Investeringsbank ( herefter benaevnt "Banken "). Der er nedlagt paastand om annullation af den af Styrelsesraadet den 30 . december 1985 trufne beslutning om "postering af den skat, som Banken indeholder i personalets vederlag og pensioner", der indebaerer, at det paagaeldende skatteprovenu ikke overfoeres til Faellesskabernes budget, hvorved Styrelsesraadet bekraefter en praksis, der med visse aendringer gaar tilbage til regnskabsaaret 1962 . Kommissionen har gjort gaeldende, at den manglende overfoersel af skatteprovenuet er en overtraedelse af EOEF-Traktaten og dens gennemfoerelsesbestemmelser .
Tvisten - hvor retsmidlet i Traktatens artikel 180, litra b ), anvendes for foerste gang - har saerlig interesse, dels fordi provenuet af den i femogtyve aar indeholdte skat er betydeligt, dels fordi parternes argumenter stoettes paa diametralt modsatte opfattelser af Bankens juridiske status, hvorfor der maa foretages en dybtgaaende analyse af den stilling, dette vigtige organ indtager inden for det i Traktaten fastlagte institutionelle system . Som begge parter har anfoert, er dette problem saerlig vanskeligt, da der bestaar risiko for, at det gaar ud over rammerne for, hvad Domstolen er anmodet om at tage stilling til . Med andre ord kan dommen faa virkninger for Revisionsrettens og Europa-Parlamentets oenske om, henholdsvis regnskabsmaessigt og politisk, at kontrollere de forretninger, Banken gennemfoerer med midler, der stammer fra Faellesskabernes budget .
2 . For bedre at kunne afgraense sagens genstand finder jeg det hensigtsmaessigt - om end kun i hovedtraek og for saa vidt angaar navnlig Bankens situation - at gennemgaa den historiske baggrund for den faellesskabsskat, som indeholdes i de udbetalte vederlag .
Som bekendt blev der ikke under EKSF-ordningen opkraevet skat af de vederlag, der blev udbetalt til tjenestemaend og oevrige ansatte . Artikel 11, litra b ), i protokollen vedroerende privilegier og immuniteter, som var bilagt Paris-traktaten, bestemte, at medlemmerne af Den Hoeje Myndighed og Faellesskabets tjenestemaend uanset deres nationalitet var fritaget for at betale skat af deres loen paa de seks medlemsstaters omraade . Det samme gjaldt Domstolens medlemmer og personale ifoelge artiklerne 3, 14 og 16 i Domstolens statut . Denne begunstigelse - der bl.a . er i strid med den praksis, som foelges af andre internationale organisationer ( jfr . Bedjaoui, Fonction publique internationale et influences nationales, London, 1958, s . 249 til 276 ) - viste sig imidlertid uforenelig med princippet om ligebehandling af borgerne i skattemaessig henseende og fremkaldte straks voldsom kritik, som navnlig Michel Debré gjorde sig til talsmand for, hvilket fremgaar af de "skriftlige spoergsmaal", som han rettede dels til Den Hoeje Myndighed ( det foerste i Europa-Parlamentets historie, JO 1953, nr . 2, s . 7 ), dels til den franske udenrigsminister ( JORF, Débats, Conseil de la République, 23.3.1956, s . 528 ).
Forfatterne af Rom-traktaten, der saaledes maatte tage spoergsmaalet op til fornyet overvejelse, besluttede herefter at opkraeve en faellesskabsskat heraf, fritage for national beskatning, saaledes at der ikke kunne tales om et privilegium . Denne loesning understreges af affattelsen af protokol vedroerende De Europaeiske Faellesskabers privilegier og immuniteter, navnlig artikel 12 . Stk . 1 bestemmer, at "loen, vederlag og honorarer, som Faellesskabet udbetaler sine tjenestemaend og oevrige ansatte, beskattes til fordel for Faellesskabet paa de betingelser og efter den fremgangsmaade, som fastsaettes af Raadet ..."; stk . 2 bestemmer yderligere, at tjenestemaendene og de oevrige ansatte fritages "for national beskatning af loen, vederlag og honorarer, som de modtager fra Faellesskabet ."
I henhold til artiklerne 19 og 20 blev ordningen udvidet til medlemmerne af Kommissionen og Domstolen . Artikel 21 vedroerte derimod Banken . I henhold til denne bestemmelse finder protokollerne som helhed ogsaa anvendelse paa Banken, "paa medlemmerne af dens organer, paa dens personale og paa de repraesentanter for medlemsstaterne, der deltager i dens arbejde, dog med forbehold af bestemmelserne i protokollen om Bankens vedtaegter ". Det bestemtes yderligere i artikel 21, at "Den Europaeiske Investeringsbank er ... fritaget for alle skatter og lignende afgifter i anledning af dens oprettelse og udvidelser af dens kapital, saavel som for de forskellige formaliteter, som maatte vaere forbundet hermed i det land, hvor den har sit saede . Tilsvarende skal dens oploesning og likvidation ikke give anledning til nogen skatteopkraevning . Endelig skal Bankens og dens organers arbejde, for saa vidt det udoeves under de i vedtaegterne fastlagte betingelser, ikke medfoere paalaeggelse af omsaetningsafgifter ".
Ifoelge artikel 12 skulle Raadet fastsaette betingelserne for og stoerrelsen af skatten paa grundlag af "forslag, som Kommissionen fremsaetter inden et aar efter Traktatens ikrafttraeden ". Denne frist viste sig imidlertid for kort . Kommissionerne for EOEF og Euratom fremsatte deres foerste forslag den 22 . december 1958, og foerst den 18 . december 1961 blev ordningen enstemmigt vedtaget af de to raad (( forordning nr . 32//61/EOEF og nr . 12/61/Euratom om fastsaettelse af betingelserne for og fremgangsmaaden ved opkraevning af skat til fordel for Faellesskabet til gennemfoerelse af artikel 12, stk . 1, i protokol om privilegier og immuniteter ( JO 1962, 45, s . 1461 ) )). Det fremgaar af de dokumenter, som Kommissionen fik tilladelse til at fremlaegge efter afslutningen af skriftvekslingen, at opkraevningen af skat af det vederlag, Banken udbetaler sit personale, under forhandlingerne i forbindelse med vedtagelsen af denne retsakt, var genstand for en indviklet og undertiden voldsom diskussion .
Jeg skal nu gennemgaa udviklingen af denne diskussion, som er af vaesentlig betydning for forstaaelsen af de argumenter, parterne har fremfoert under denne sag . Ved skrivelse af 6 . september 1960 meddelte Banken formanden for De Faste Repraesentanters Komité ( herefter benaevnt "Coreper ") direktionens standpunkt . Denne fortolkede de relevante regler i ovennaevnte protokol saaledes, at den kompetence, der i henhold til artikel 12 tillaegges Raadet og Kommissionen i deres egenskab af EOEF-organer, for saa vidt angaar Den Europaeiske Investeringsbank, burde vaere tillagt Bankens tilsvarende organer, nemlig Styrelsesraadet og Bestyrelsen . Det tilkom i saa fald Styrelsesraadet at vedtage en ordning og bestemme, hvortil den af Bankens tjenestemaend opkraevne skat skulle anvendes . For saa vidt det var muligt - dvs . under hensyntagen til Bankens saerlige karakteristika - ville man imidlertid bestraebe sig paa at fastsaette denne ordning saaledes, at den svarede til den af Raadet vedtagne .
Denne fortolkning der stoettes paa princippet om "analog anvendelse" (" entsprechende" eller, "sinngemaesse Anwendung "), blev behandlet af Coreper under et moede den 20 . september 1960 . Den tyske delegation anfaegtede denne fortolkning og anfoerte, at retten til at opkraeve skat ifoelge artikel 12 hoerer under territorialhoejheden, og at medlemsstaterne har overdraget denne ret til Faellesskabet, hvorfor det er udelukket, at skatten kan anvendes alene til fordel for Faellesskabets institutioner og organer . Paa forslag af den nederlandske og den luxembourgske delegation gav Coreper imidlertid Banken tilladelse til at fremfoere sine argumenter ( jfr . den af Banken den 20 . oktober 1960 fremsendte skrivelse ) og, uden af den grund at give afkald paa selv at tage stilling, paalagde Coreper de to formaend at indlede forhandlinger og opfordrede dem til at foere disse forhandlinger under uformelle moeder .
Under moedet den 1 . december 1960 blev det paalagt Raadets sekretariat at praecisere Coreper' s opfattelse naermere, hvilket skete ved et dokument ( doc . 1254/60 af 6.12.1960 ), hvori Bankens argumentation blev tilbagevist punkt for punkt . Ifoelge dette dokument anerkendtes en vis "overensstemmelse" mellem Bankens og EOEF' s organer, men udelukkende for saa vidt de varetager opgaver, der faktisk svarer til hinanden, og under den forudsaetning, at trinhoejere principper ikke er i strid hermed . Opkraevning af skat kan imidlertid kun reguleres ved lov, hvorfor det synes logisk, at kompetencen paa dette omraade udoeves af de institutioner - Faellesskabernes Raad og Kommission - som ifoelge Traktaten har faaet tillagt den lovgivende myndighed . Hertil kommer, at Banken, skoent den har selvstaendig status som juridisk person, i virkeligheden ikke staar uden for Faellesskaberne . Tvaertimod er oprettelsen af Banken udtrykkelig foreskrevet i den retsakt, som danner grundlaget for EOEF, og som foelge heraf indgaar den i Faellesskabernes opbygning .
Paa grundlag af hele denne diskussion fastslog Coreper, at den af Raadet indfoerte skat "til fordel for Faellesskabet" ligeledes skulle opkraeves af Bankens personale, selv om der maatte fastsaettes saerlige vilkaar under hensyn til dette organs saerlige karakteristika; det fremgaar af referatet af det moede, som de faste repraesentanter holdt den 9 . og 10 . februar 1961, at de to formaend omsider var naaet til enighed om denne loesning . Bankens formand, som ganske vist oenskede en saerlig garanti til fordel for Bankens tjenestemaend, for saa vidt angaar pension, var enig med Coreper' s formand om, at Bankens personale var omfattet af det almindelige skattesystem, og at provenuet af den saaledes indeholdte skat skulle indtaegtsfoeres paa Faellesskabets budget ( doc . 111/60, ( RP/CRS 6 ), s . 11, punkt 9 a ).
Ovennaevnte forordning nr . 32/61/EOEF og nr . 12/61/Euratom afspejler Bankens tilslutning til Raadets synspunkt . Artikel 9 bestemmer nemlig, at "skatteprovenuet opfoeres som indtaegt paa Faellesskabernes budgetter", mens det i artikel 12 praeciseres, at forordningen, "hvad angaar loen, vederlag og honorarer samt invalidepension, almindelig pension og efterladtepension, som Den Europaeiske Investeringsbank udbetaler, (( finder )) anvendelse paa medlemmerne af Den Europaeiske Investeringsbanks organer samt paa Bankens personale og de personer, der faar udbetalt pensioner af den, saafremt disse hoerer til de kategorier, der er fastlagt af Raadet under anvendelse af artikel 15, stk . 1, i protokollen vedroerende privilegier og immuniteter ".
De saaledes fastlagte principper opretholdtes paa trods af de lovaendringer, som fandt sted paa dette omraade de foelgende aar . Som bekendt blev den naevnte retsakt aendret foerste gang ved forordning nr . 32/65/EOEF og nr . 6/65/Euratom af 16 . marts 1965 ( JO 47, s . 709 ) og dernaest ved forordning nr . 4/66/Euratom og nr . 53/66/EOEF af 5 . maj 1966 ( JO 87, s . 1362 ), inden forordningen endelig traadte ud af kraft ved fusionstraktatens ikrafttraeden ( den 1 . juli 1967 ), hvorved protokol vedroerende privilegier og immuniteter, som var bilagt Rom-traktaterne, ophaevedes . Artiklerne 13 og 22 i den nye protokol - der traadte i kraft med virkning fra 1 . juli 1967, selv om den blev vedtaget den 8 . april 1965 ( den citeres i oevrigt normalt med denne dato ) - blev i vidt omfang affattet efter samme moenster som artiklerne 12 og 21 i de tidligere bestemmelser . Artikel 12 bestemte saaledes, at "loen, vederlag og honorarer, som Faellesskaberne udbetaler sine tjenestemaend og oevrige ansatte, beskattes til fordel for Faellesskaberne paa de betingelser og efter den fremgangsmaade, som fastsaettes af Raadet paa grundlag af forslag fra Kommissionen", og artikel 21, stk . 1, bestemte, at "denne protokol finder ligeledes anvendelse paa Den Europaeiske Investeringsbank, paa medlemmer af dens organer, paa dens personale og paa de repraesentanter for medlemsstaterne, der deltager i dens arbejde, dog med forbehold at bestemmelserne i Protokollen om Bankens vedtaegter ".
I henhold til artikel 13 vedtog Raadet forordning nr . 260/68 af 29 . februar 1968 om fastlaeggelse af betingelserne for og fremgangsmaaden ved opkraevning af skat til De Europaeiske Faellesskaber ( EFT 1968 ( I ), s . 37 ). Selv denne forordning gengiver blot med en raekke ( formelle ) smaaaendringer, der var noedvendiggjorte som foelge af fusionstraktaten, bestemmelserne i forordning nr . 32/61/EOEF og nr . 12/61/Euratom . F.eks . er artiklerne 9 og 12 naesten ord for ord identiske med de tilsvarende bestemmelser i den foregaaende retsakt, og de er heller ikke paavirket af det store antal aendringer i henhold til en raekke senere retsakter - senest Raadets forordning nr . 3580/85 af 17 . december 1985 ( EFT L 343, s . 1 ) - af den nye ordning ( for saa vidt angaar en grundig gennemgang af grundforordningen, henvises til : Peters, "L' impôt communautaire sur les rémunérations des fonctionnaires et des agents des Communautés européennes", Revue internationale des sciences administratives, 1968, s . 255 til 267, og Drucker, Financing the European Communities, Leyden, 1975, s . 135 til 137 og 248 til 251 ).
3 . Med virkning fra 1 . januar 1962 - altsaa fra ikrafttraedelsestidspunktet for forordning nr . 32/61/EOEF og nr . 12/61/Euratom - indeholdt Banken i de af den udbetalte vederlag og pensioner en skat, som blev beregnet paa tilsvarende maade som efter den ordning, jeg lige har gennemgaaet; men i stedet for at overfoere skatteprovenuet til Faellesskabernes budget, opfoerte Banken det hvert aar paa statusopgoerelsen under posten "andre passiver", saaledes at det samlede beloeb pr . 31 . december 1984 androg 34 mio ecu .
Som det fremgaar af sagens dokumenter og som gentaget under den mundtlige forhandling, var denne praksis "undgaaet Kommissionens opmaerksomhed" paa grund af ikke naermere praeciseret "administrativ efterladenhed ". Paradoksalt nok rives Kommissionen foerst ud af denne uforklarlige sloevhedstilstand paa grundlag af de bemaerkninger, som Bankens Revisionsudvalg i 1979 fremsatte i forbindelse med fremlaeggelsen af Bankens regnskaber; foerst da traadte Kommissionens tjenestegrene i aktion ved at tage en raekke initiativer, der efterhaanden forstaerkedes . Det skal saerlig naevnes, at Kommissionsmedlem Ortoli den 16 . december 1981 opfordrede formanden for Bankens Styrelsesraad til at aendre en praksis, der var i strid med Traktaten, og samtidig meddelte ham, at ogsaa Europa-Parlamentets Budgetkontroludvalg oenskede en hurtig loesning af problemet . Skrivelser, der i det vaesentlige var identiske, blev fremsendt til Bankens Styrelsesraad af Kommissionens naestformand, Tugendhat, ( 23 . november 1984 ) hhv . Kommissionens formand, Delors, ( 21 . november 1985 ), som i sin skrivelse naevnte muligheden af at indbringe spoergsmaalet for Domstolen . Det fremgaar imidlertid ikke af sagen, om Banken besvarede disse skrivelser .
Sideloebende hermed foreslog Kommissionen i de foreloebige budgetforslag for 1983, 1984, 1985 og 1986 Raadet at indfoeje et nyt kapitel 49, artikel 490, pro memoria, forbeholdt provenuet af den skat, Banken indeholder i sine ansattes vederlag, "indtil Styrelsesraadet traeffer afgoerelse" om anvendelsen af skatten ( jfr ., for saa vidt angaar budgettet for 1985, dok . COM(84 ) 200, kapitel 7-A, 1986, s . 6 "sjette aendring af kontoplan "). Raadet afviste imidlertid forslagene, idet det bemaerkede, at Bankens indtaegter og udgifter maatte anses for ikke at vaere omfattet af Faellesskabernes budget; lige saa uventet tilsluttede Parlamentet sig dette standpunkt, idet det afviste at foreslaa indfoerelse af ovennaevnte artikel .
Beslutningen af 30 . december 1985, som Kommissionen paastaar annulleret, udgoer saaledes et led i en flere aar gammel strid, som i mange henseender frembyder visse aspekter, som efter min opfattelse i det mindste maa betegnes som ejendommelige . Styrelsesraadets beslutning vedroerer artiklerne 12 og 21 i protokollen af 17 . april 1957, artiklerne 13 og 22 i protokollen af 8 . april 1965 og artikel 9, stk . 3, litra f ), i Bankens vedtaegter . Beslutningens punkt 1 lyder laaledes : "Provenuet af den skat, som Banken har indeholdt i de loenninger, vederlag, pensioner og honorarer af enhver art, som den har udbetalt mellem 1962 og udgangen af 1985, og som indgaar i posten 'andre passiver' paa Bankens statusopgoerelse, overfoeres til reserverne ". I punkt 2 tilfoejes : "Fra og med regnskabsaaret 1986 foeres den skat, som Banken indeholder i de udbetalte loenninger, vederlag, pensioner og honorarer af enhver art, hver maaned til indtaegt for Banken som "andre indtaegter", hvorunder den ogsaa opfoeres paa driftsregnskabet ".
4 . Jeg skal her omtale en formalitetsindsigelse, der blev rejst i begyndelsen af sagen . Under paaberaabelse af procesreglementets artikel 91 paastod Banken sagen afvist, idet den gjorde gaeldende, at sagen ikke var anlagt mod rette sagsoegte, og at staevningen derfor ikke opfyldte en af de vaesentlige betingelser i procesreglementets artikel 38, stk . 1 . Ifoelge Banken anfoerte Kommissionen "Investeringsbanken" som sagsoegt i staevningen, skoent sagen burde vaere anlagt mod "Styrelsesraadet ". Banken og Faellesskabet befinder sig i samme situation . Ganske vist har ogsaa Faellesskabet status som juridisk person, men ikke desto mindre er det noedvendigt ved sagsanlaeg at angive den sagsoegte institution .
Ved kendelse af 3 . juli 1986 ( Sml . s . 2215 ) bestemte Domstolen, at sagen antages til realitetsbehandling, og bekraeftede saaledes sin praksis, hvorefter formelle fejl ved angivelsen af sagsoegte efterfoelgende kan berigtiges, endog efter sagsanlaegget, og, senest, i selve dommen ( jfr . dom af 2 . marts 1977 i sag 44/76, Milch -, Fett - und EierKontor, Sml . s . 393, praemis 1 ). I den foreliggende sag bemaerkede Domstolen, at selv om staevningen fejlagtigt angiver Banken som sagsoegt, henvises der ikke desto mindre udtrykkeligt til Traktatens artikel 180, litra b ), hvorefter Kommissionen har kompetence til at anlaegge sag til proevelse af afgoerelser truffet af Bankens Styrelsesraad; yderligere er sagens genstand entydigt angivet i staevningen . Disse forhold var tilstraekkelige til at fastslaa, at staevningen opfylder kravene efter procesreglementets artikel 38, stk . 1, hvorfor sagen kan anses for mod Bankens oeverste organ og ikke mod Banken selv .
5 . Banken har imidlertid ikke kun fremsat den saaledes afviste indsigelse . I svarskriftet har den rejst tre andre formalitetsindsigelser af langt mere sammensat art . Jeg skal herefter gennemgaa dem en for en .
Banken har for det foerste gjort gaeldende, at sagen er anlagt til proevelse af en retsakt, som ikke har retsvirkninger for tredjemand, og som under alle omstaendigheder ikke er bebyrdende . Den omtvistede beslutning, der er fremkaldt af en intern begivenhed - Revisionsudvalgets allerede omtalte bemaerkning - fremtraeder faktisk som en ligeledes intern foranstaltning, som kun paavirker Bankens regnskaber derved, at skatteprovenuet overfoeres fra posten "andre passiver" til reserverne . Det er derfor indlysende, at beslutningen ikke kan vanskeliggoere, og da slet ikke hindre, overfoerslen af skatteprovenuet til Faellesskabernes budget . Banken har tilfoejet, at henlaeggelsen af de indtil udgangen af 1985 indeholdte beloeb til reserverne tjener som sikkerhed over for Bankens kreditorer, hvilket er til gavn for Faellesskabet som en helhed .
I den anden indsigelse laegges vaegt paa det forhold, at budgettet ikke indeholder artikler eller poster vedroerende skatteprovenuet, hvorfor Kommissionen som organ med den opgave at gennemfoere Faellesskabernes budget ikke kan goere krav paa en indtaegt, der hverken er forudset eller bevilget paa grundlag af de relevante bestemmelser i finansforordningen af 21 . december 1977 (( artikel 4 henholdsvis artikel 1 ( EFT L 356, s . 1 ) )). Ifoelge et grundlaeggende budgetprincip er det forbudt at oppebaere indtaegter eller afholde udgifter uden hjemmel i en artikel eller en post i budgettet . Da Banken paa den anden side maa anses for "tredjemand" i forhold til Faellesskabet, kan den med foeje paaberaabe sig dette forhold og derfor paa sin egen konto opfoere de beloeb, der er indeholdt i skat siden 1962 .
Den tredje indsigelse er endnu mere vidtgaaende . Banken har her gjort gaeldende, at sagens rette genstand er en afgoerelse truffet af Raadet . Ved at afvise Kommissionens forslag undlod Raadet nemlig at indtaegtsfoere provenuet af den skat, Banken indeholder i sine ansattes vederlag, paa budgettet . Da Styrelsesraadet blot har draget konsekvensen af denne afgoerelse, burde Kommissionen derfor snarere have anlagt sag mod Raadet . Paa den anden side kan Banken - stadig paa grund af sin status som "tredjemand" i forhold til EOEF - ikke holdes juridisk ansvarlig for en eventuel tilsidesaettelse af de bestemmelser, der regulerer skatten, begaaet af budgetmyndigheden i forbindelse med budgettets vedtagelse . Til stoette herfor kan henvises til Domstolens dom af 13 . februar 1979 ( sag 101/78, Granaria BV, Sml . s . 623 ), hvori Domstolen fastslog, at en medlemsstat ikke kan goeres ansvarlig for at have anvendt en faellesskabsforordning, som endnu ikke var kendt ugyldig .
6 . Efter min opfattelse boer ingen af disse argumenter laegges til grund . For saa vidt angaar vurderingen af disse argumenter, skal jeg imidlertid ikke her tage stilling til spoergsmaalene vedroerende Bankens juridiske status, og jeg skal navnlig ikke forsoege at fastslaa, om Banken virkelig maa betragtes som "tredjemand" i forhold til Faellesskabet . Disse to spoergsmaal er ganske vist af afgoerende betydning, men jeg mener ikke, det er absolut noedvendigt at behandle dem paa dette trin, da jeg finder det mere hensigtsmaessigt at behandle dem sammen med realiteten .
Ved at aendre raekkefoelge af de af Banken rejste formalitetsindsigelser undlader jeg helt at beskaeftige mig med dem, som vedroerer forskellige principper paa budgetomraadet, saasom opfoerelsen af en ny budgetpost og de eventuelle foelger heraf . Jeg skal her for det foerste bemaerke, at med hensyn til indtaegter maa budgettet i det vaesentlige betragtes som et overslag . Det skal herefter understreges, at man risikerer at naa til selvmodsigende resultater, hvis man ikke tager behoerigt hensyn til det saakaldte "double exécution"-princip ( nemlig princippet om det budgetmaessige aspekt paa den ene side og det lovgivningsmaessige og administrative aspekt paa den anden side ).
Saafremt man anerkender, at Kommissionens ret til at indbringe en afgoerelse om at indtaegtsfoere ( eller undlade at indtaegtsfoere ) et beloeb paa budgettet indebaerer, at retten til at anlaegge sag med paastand om tilsidesaettelse af en retsakt - in casu forordning nr . 260/88 - bortfalder, anerkender man i virkeligheden i praksis, at faellesskabslovgivningen underordnes budgetmyndighedens afgoerelser . En saadan konklusion er imidlertid, bevidst eller ubevidst, meningsloes . Kommissionen har under den mundtlige forhandling anfoert, at hvis de af lovgiveren fastsatte retsregler, billedlig talt, skulle tilpasses de to organers luner, som er ansvarlig for udarbejdelsen af budgettet, ville det vaere umuligt at administrere systemet; saa meget mere som disse luner optraeder hyppigt og i det fleste tilfaelde beror paa modstridende interesser .
Kommissionen giver ganske vist gode raad, men daarlige eksempler . Den modsiger f.eks . sig selv, naar den paaberaaber sig Raadets ubeslutsomhed - som bekendt afviste Raadet fire gange ( regnskabsaarene 1983 til 1986 ) at opfoere den skat, Banken indeholder i sit personales vederlag, under artikel 400, hvad det dog omsider gjorde for 1987-budgettets vedkommende, dvs . efter anlaegget af den foreliggende sag - som stoette for sit anbringende om, at de paagaeldende beloeb allerede var opfoert paa de foregaaende budgetter; men det er ikke det afgoerende . Det jeg hidtil har sagt er ganske vist korrekt, men problemet bestaar i at anerkende, at spoergsmaalet, om en skat er opfoert paa et budget eller ikke, er uden betydning for, om man kan paaberaabe sig de her omhandlede rettigheder . Om der bestaar saadanne rettigheder, kan nemlig kun afgoeres i lyset af de regler, som gaelder paa dette omraade, nemlig bestemmelserne i protokollen af 8 . april 1965 og i forordning nr . 260/88 .
Lad os imidlertid antage, at Bankens opfattelse til en vis grad er rigtig; det forpligter os dog ikke til at godtage de konklusioner, den uddrager heraf . Banken glemmer nemlig, at der i EOEF-Traktatens artikel 200, stk . 1, tales om "andre indtaegter", og at dette begreb er tilstraekkelig rummeligt til ogsaa at omfatte provenuet af den skat, der indeholdes i personalets vederlag; det kan ikke her goeres gaeldende, at denne bestemmelse ikke laengere gaelder efter afgoerelsen vedroerende Bankens egne indtaegter . Som anfoert af de mest anerkendte forfattere ophaevede Traktaterne af 21 . april 1970 og 22 . juli 1975 ikke afgoerelsen formelt, saaledes at den fortsat kan have visse virkninger, herunder utvivlsomt netop den, som har betydning for den foreliggende sag ( Sacchettini, Dispositions financières, bind AA.VV ., Le droit de la Communauté économique européenne, Bruxelles, 1982, bind XI s . 12 ff .).
Jeg skal herefter tage stilling til anbringendet om, at den anfaegtede foranstaltning ikke kan have retsvirkninger for tredjemand, og, mere generelt, om der er tale om en bebyrdende retsakt . For saa vidt angaar det sidste punkt, har sagsoegeren fremfoert et argument, som jeg finder saerdeles overbevisende : i ingen af traktatbestemmelserne - hverken artikel 180 eller artikel 173, som foerstnaevnte bestemmelse udtrykkeligt henviser til - stilles der krav om, at en retsakt, for at kunne anfaegtes, skal eller kan vaere bebyrdende . Med hensyn til det foerste punkt bemaerkes blot, at Styrelsesraadets beslutning laest i lyset af de forudgaaende forhandlinger mellem Kommissionen og Banken ( se ovenfor under punkt 3 ) maa anses for en endelig afvisning af Kommissionens henstillinger . Der kan saaledes ikke herske tvivl om, at den anfaegtede beslutning, ud over de interne virkninger inden for Banken, ligeledes har virkninger udadtil, idet den paavirker faellesskabsbudgettets indtaegter i negativ retning .
7 . Jeg skal herefter gaa over til sagens realitet og foerst gennemgaa parternes argumenter . Som vi skal se, svarer argumenterne til den opfattelse, som Banken og Coreper gjorde sig til talsmaend for i begyndelsen af 60' erne i forbindelse med de forberedende arbejder til den foerste faellesskabsforordning vedroerende skatten opkraevet "til fordel for Faellesskabet", idet argumenterne nu dog er mere nuancerede og mere dybtgaaende .
For at tage Kommissionen foerst, har denne indledningsvis gjort gaeldende, at protokollens artikel 22 som et led i den retsakt, der danner grundlag for ordningen, ved at udvide ordningen til at omfatte Banken ikke betegner denne som en af Faellesskabet uafhaengig enhed, men blot bestemmer, at den ( samt dens medlemmer og dens personale ) indroemmes en raekke immuniteter og privilegier; det er saaledes udelukket, at bestemmelsen giver Banken ret til selv at raade over provenuet af den skat, den indeholder i sit personales vederlag . At det forholder sig saaledes, bekraeftes i oevrigt af adskillige forhold, foerst og fremmest af selve ordlyden af artikel 13, hvori der tales om "Faellesskaberne" uden henvisning til Banken . Det kan haevdes, at denne undladelse ikke beviser noget; hvis man imidlertid taenker paa den omhu, hvormed forfatterne af Rom-traktaterne ( artikel 129 ) eller af fusionstraktaten ( artikel 28 ) og af de dertil knyttede protokoller har sondret mellem Faellesskaberne og Banken, kan det dog ikke benaegtes, at denne undladelse har stor fortolkningsvaerdi .
Men ikke nok med det . I henhold til artikel 13 skal tjenestemaendene betale den omtvistede skat "paa de betingelser og efter den fremgangsmaade, som fastsaettes af Raadet paa grundlag af forslag fra Kommissionen ". Hvis skatten skulle opkraeves til fordel for Banken, er det imidlertid vanskeligt at forklare, hvorfor der alene henvises til faellesskabslovgiveren . Medmindre man i stedet for de to oeverste faellesskabsinstitutioner indsaetter "Styrelsesraadet", henholdsvis "bestyrelsen ". Raekkevidden af den bestemmelse, som jeg netop har gennemgaaet, er imidlertidig i strid med en saadan opfattelse . Inden vedtagelsen af denne bestemmelse overdrog medlemsstaterne nemlig til Faellesskabet denne vaesentlige bestanddel af deres overhoejhed, nemlig skatteprivilegiet; og det er utaenkeligt, at de dermed oenskede at yde et tilsvarende offer til fordel for Banken; hvor betydningsfuld denne end maatte vaere, har den dog langt fra samme institutionelle og politiske status som Faellesskabet .
Kommissionen har yderligere anfoert, at det af Banken forfulgte maal paa den anden side hverken direkte eller indirekte kan stoettes paa de bestemmelser - saasom protokollen vedroerende Bankens vedtaegter bilagt Rom-traktaten - som regulerer Banken og dens funktion . Det kan heller ikke haevdes, at Banken, hvis den omtvistede skat ikke opkraeves til dens fordel, mister sin finansielle og kommercielle selvstaendighed . Det samlede skatteprovenu siden 1962 andrager ganske vist et betydeligt beloeb ( 34 mio ecu ), men er kun en draabe i havet i forhold til balancen paa statusopgoerelsen ( 25 000 mio ecu ). Bankens kreditorer er givet vidende om, at adskillige af Bankens forretninger sikres via faellesskabsbudgettet, hvilket forhold mere end noget andet maa anses for tilstraekkelig garanti .
Endelig kan forordning nr . 260/68 goeres gaeldende over for Bankens praksis . De forhandlinger, der foerte til vedtagelsen af denne retsakt, er oplysende; det afgoerende forhold er imidlertid, at artikel 9 klart og utvetydigt fastslaar, at skatteprovenuet "opfoeres som indtaegt paa Faellesskabernes budget ". Det bemaerkes yderligere, at Banken ikke har noget budget i den i denne bestemmelse fastsatte betydning - dvs . et overslag i form af en retsakt, der indebaerer en forhaandsbevilling - men snarere et regnskabsdokument, der afspejler Bankens finansielle situation paa opgoerelsestidspunktet . Det viser yderligere, at princippet om analog anvendelse, selv om det er fremherskende i det retssystem, der her undersoeges, ikke kan straekke saa vidt, at Banken kan betragtes som et organ uden for Faellesskabet og foelgelig som "tredjemand" i forhold til dette .
8 . Sagsoegte har fremfoert en raekke argumenter, der er endnu mere nuancerede og mindst lige saa opfindsomme . Som det kunne forventes, stoettes argumenterne paa to grundpiller : den klare sondring og den absolutte lighed mellem Banken og Faellesskabet, som fastslaas i en raekke bestemmelser i den primaere faellesskabsret .
Ved at give Banken en selvstaendig juridisk status indfoerer Rom-traktatens artikel 129 en sondring mellem de to selvstaendige organisationer; praeamblen til protokollen af 8 . april 1965 og protokollens artikel 22 samt fusionstraktatens artikel 28 ligestiller ogsaa Banken og Faellesskabet, idet der herved indroemmes Banken immuniteter og privilegier ikke som en afledt eller accessorisk ret - som det ville vaere tilfaeldet, hvis Banken var underlagt Faellesskabet - men som en originaer ret . Banken og Faellesskabet er saaledes to forskellige juridiske personer i henhold til international ret oprettet ved Rom-traktaten og i alle henseender ligestillede, ogsaa for saa vidt angaar kompetencen til at indgaa aftaler med tredjelande ( eksempelvis aftalen af 24 . marts 1972 indgaaet mellem Banken og Schweiz ). Dette forhold afspejles yderligere i Bankens interne opbygning . Bankens struktur, der kun afviger ubetydeligt fra Faellesskabets, bevirker, at den ogsaa udgoer en selvstaendig organisation, der, oeverst i hierarkiet, omfatter et organ, der, ligesom EOEF-Raadet, er sammensat af ministre fra medlemsstaterne .
Alt dette er naturligvis til hinder for, at Banken kan sammenlignes med organisationer som Det Europaeiske Institut til Forbedring af Livs - og Arbejdsvilkaarene eller Det Europaeiske Center for Udvikling af Erhvervsuddannelse, som ganske vist har status som selvstaendige juridiske personer, men som, for saa vidt angaar organer og finansiering, er underordnet Faellesskabet . Derimod er det klart, at :
a ) sammensaetningen af Bankens organer er fastlagt i en retsakt - Bankens vedtaegter - vedtaget af medlemsstaterne, saaledes at den kan sidestilles med Traktaten, og
b ) Banken ikke figurerer i faellesskabsbudgettet, men arbejder med egne midler, der navnlig bestaar af den af staterne indbetalte kapital og af overskuddet fra Bankens forretninger .
Kommissionens opfattelse, hvorefter artikel 22 i protokollen af 8 . april 1965 alene udvider privilegierne i henhold til protokollen til ogsaa at omfatte Banken samt dens medlemmer og personale, hviler saaledes paa et mangelfuldt grundlag . I virkeligheden har udvidelsen af protokollens anvendelsesomraade i henhold til denne bestemmelse foerst og fremmest til formaal at definere den selvstaendige indehaver af de saaledes fastlagte fordele . Det kan derfor haevdes, at Banken paa lige fod med Faellesskabet fik tildelt en kompetence til at opkraeve skat . Det samme princip ligger i oevrigt til grund for artikel 13, idet det, hvis stk . 1 skal have nogen mening, er noedvendigt at indsaette begrebet "Banken" i stedet for begrebet "Faellesskaberne ". Kommissionen, som nok skal vare sig for at foretage en saadan aendring, medmindre det tjener dens interesser, anlaegger nemlig en selvmodsigende fortolkning af bestemmelsen, nemlig at Faellesskabernes tjenestemaend og oevrige ansatte ( herunder Bankens personale ) til fordel for Faellesskaberne ( og naturligvis ikke for Banken ) skal betale skat af loen, vederlag og honorarer, som Faellesskaberne udbetaler ( dvs . Faellesskaberne, altsaa ogsaa Banken, skoent det ikke er Faellesskaberne, der udbetaler vederlag til Bankens personale ).
Yderligere bekraefter arten af skatten paa vederlag, at princippet om den analoge anvendelse skal fortolkes udvidende . At opfatte en saadan skat som et saerligt praerogativ, der ikke kan overdrages til Banken som foelge af dennes beskedne politiske status, eller at haevde, at medlemsstaterne ved at indfoere skatten havde til hensigt at skabe nye indtaegter til fordel for Faellesskabets budget, er helt vildledende . Ligesom tilsvarende skatter, der opkraeves af andre internationale organisationer, skal den her omhandlede skat blot sikre, at tjenestemaend og oevrige ansatte ved de europaeiske organisationer - Faellesskaberne henholdsvis Banken - behandles ens i skattemaessig henseende uanset statsborgerskab eller arbejdssted . At kraeve, at den af banken indeholdte skat skal overfoeres til Faellesskabets budget, er imidlertid en tilsidesaettelse af dette formaal og indebaerer, at skatten aendres til en "ekstern" skat, hvorved ligebehandlingsprincippet tilsidesaettes, for saa vidt angaar disse to enheder . Det kan ikke heroverfor goeres gaeldende, at Banken ikke goer indsigelse imod, at et "eksternt" organ in casu Raadet for De Europaeiske Faellesskaber, fastsaetter skatteprocenten . I oejeblikket er dette forhold neutralt; dette vil derimod ikke laengere vaere tilfaeldet, hvis Banken mistede kontrollen med skatten, da en eventuel forhoejelse af skatteprocenten i saa fald ville have foert til en stigning i Faellesskabets indtaegter, men helt klart ikke af Bankens .
Kommissionen tilsidesaetter midlertid ikke blot formaalet med skatten, naar den naegter Banken ret til selv at raade over den af personalet betalte skat . Den tilsidesaetter herved ligeledes det forhold, at den protokol, hvorefter skatten blev indfoert, stammer fra 17 . april 1957, mens Bankens vedtaegter, hvori dens indtaegter opregnes, er dateret samtidig som Rom-traktaten, nemlig den 25 . marts 1957 . Yderligere tager Kommissionen intet hensyn til den forskelsbehandling og de tab, som Banken ville udsaettes for, hvis den ikke kunne raade over disse beloeb .
Forskelsbehandlingen er aabenbar . Det fremgaar af faellesskabsbudgettet, at for Raadets, Kommissionens, Domstolens og Parlamentets vedkommende indgaar den af deres respektive tjenestemaend indbetalte skat i indtaegterne, og at de fire institutioner anvender provenuet heraf til delvis daekning af deres administrationsudgifter; en saadan kompensationsordning gaelder derimod ikke for banken, saaledes at dens personale beskattes alene til fordel for Faellesskabet som saadant . Det er ikke mindre uheldigt, at Bankens egne driftsudgifter vil stige, saafremt den fratages raadigheden over skatteprovenuet . En saadan stigning foerer nemlig til et fald i Bankens kapital - som medlemsstaterne, som allerede naevnt, har eneret til - og som foelge heraf kan medlemsstaterne blive noedsaget til at genoprette Bankens kapital .
Det forhold, at Banken ikke kan raade over skatten, kan yderligere skade dens image som selvstaendigt organ i juridisk og finansiel henseende og saaledes begraense dens evne til at optage laan og skaffe midler paa det internationale marked . For Banken er det klart, at der er en saadan sammenhaeng . Bankens uafhaengige status - der isaer fremgaar af det forhold, at den hverken er underlagt Raadets kompetence paa skatteomraadet eller Revisionsrettens kontrol - danner grundlaget for den prestige, som den nyder, og derved for de saerlig gunstige betingelser, den tilbydes . Hvis Banken mister sin selvstaendighed, vil den ogsaa saette sin prestige over styr, hvilket beviser, at Chief Justice Marchall' s aforisme i sagen McCulloch mod Maryland - "the power to tax involves the power to destroy" - stadig er aktuel . Og ikke nok med det . I dag tiltraekker Bankens deltagelse i finansieringen af et projekt andre laangivere, da de ved, at Banken deltager paa grundlag af objektive kriterier og ikke - som det ofte sker for Faellesskabets vedkommende - paa grundlag af overvejende politiske betragtninger . Hvis Bankens autonomi begraenses, ville dens udlaansvirksomhed ligeledes blive skadet .
Endelig finder Banken, at Kommissionens argumenter, som stoettes paa forordning nr . 260/68, er saerdeles spinkle . Banken har herved understreget, at Raadet ikke blot var afskaaret fra at udtale sig om anvendelsen af den af Banken i henhold til protokollen indeholdte skat, men heller ikke var befoejet til at fastsaette betingelserne for skattens opkraevning; denne kompetence tilkommer nemlig Styrelsesraadet, som endnu ikke har udoevet den, alene fordi det fandt det hensigtsmaessigt, at der bestod en ensartet ordning . Herefter er forarbejderne til ovennaevnte forordning irrelevante, om ikke for andet saa fordi samtlige dokumenter desangaaende stammer fra samme kilde, nemlig Raadets sekretariat eller Coreper . Det kan yderligere taenkes, at formanden for Coreper ikke var klar over den noejagtige raekkevidde af den tilslutning, som Styrelsesraadets formand gav Coreper' s opfattelse; under alle omstaendigheder havde Styrelsesraadets formand ikke kompetence til at forpligte Banken, idet der var tale om et problem, der vedroerte medlemsstaternes rettigheder .
Dette er dog ikke alt . Det er helt klart, at forordningens artikel 12 udvider dennes retsvirkninger alene til Bankens personale . Ved at bestemme, at skatteprovenuet indtaegtsfoeres paa Faellesskabernes budget, henviser artikel 9 saaledes ikke til Banken; denne pligt gaelder nemlig ikke Styrelsesraadet, men Faellesskabernes kompetente budgetmyndighed .
9 . Jeg skal straks gennemgaa de her sammenfattede argumenter . Forinden vil jeg imidlertid understrege, at den opfattelse, som Banken har lagt til grund for sine argumenter, i hoej grad stoettes af den juridiske litteratur og af praksis, som jeg nu vil se naermere paa .
I nogle tilfaelde laegges vaegten paa Traktaten, herunder navnlig artiklerne 4, 129 og 180 . For artikel 4' s vedkommende fordi denne bestemmelse ikke opregner banken blandt Faellesskabets institutioner og stoetteorganer ( Revisionsretten, Det OEkonomiske og Sociale Udvalg ); artikel 129, fordi bestemmelsen giver Banken status som juridisk person, som ogsaa gaelder i international sammenhaeng ( jfr . navnlig Moeller-Borle, Handbuch des Europaeischen Rechts, Baden-Baden, 1984, bind XI, fascicule IA 58, s . 27, og Kaeser, "The European Investment Bank : its Role and Place within the European Community system", Yearbook of European Law, 1984, s . 320 ); artikel 180, fordi bestemmelsen ved at henvise til artikel 169 tillaegger Styrelsesraadet samme befoejelser som Kommissionen i tilfaelde af, at medlemsstaterne undlader at opfylde deres forpligtelser . Den omstaendighed, at denne regel giver Kommissionen kompetence til at anfaegte de af Bankens organer trufne afgoerelser, kan ikke anfoeres til stoette for den opfattelse, at der bestaar et underordnelsesforhold mellem Banken og Faellesskabet; det kan hoejst vaere udtryk for, at Banken i forholdet til Faellesskabet virker som et instrument ( Mosconi, La Banca europea degli investimenti . Aspetti giuridici, Padove, 1976, s . 18 ).
Andre argumenter hviler paa heterogene kriterier . F.eks . den store lighed mellem Bankens organer og faellesskabsinstitutionerne ( ifoelge Leanza har Styrelsesraadet i virkeligheden samme funktion som Raadet i Bruxelles, der er kun navnet til forskel - jfr . Leanza, Commento all' articolo 129, AA.VV ., Commentario del trattato CEE, Milano, 1965, bind II, s . 999 ). Desuden det forhold, at Banken dagligt optraeder som mandatar for Faellesskabet, og at den herved adskiller sig fra dette ( Mosconi, op . cit ., s . 15, og Henrion, "La Banque européenne d' investissement", AA.VV ., Les nouvelles, Droit des Communautés européennes, Bruxelles, 1969, s . 968 ); endelig de ufravigelige krav, der er en forudsaetning for Bankens virke . Ved at oprette Banken anerkendte Traktatens forfattere med andre ord behovet for et uafhaengigt organ, som de forskellige regeringer ikke havde indflydelse paa, som ledes efter de regler, der gaelder for finansielle institutioner, og som kan skabe tillid paa det internationale kapitalmarked ( Licari, "The European Investment Bank", Journal of Common Market Studies, 1969-1970, s . 194; Moeller-Borle, op . cit .; L . J . Constantinesco, "Das Recht der Europaeischen Gemeinschaften", Das institutionelle Recht, Baden-Baden, 1977, bind I, s . 441 ff .; Mosconi, "La Banque européenne d' investissement", AA.VV ., Le droit de la Communauté économique européenne, Bruxelles, 1979, bind VIII, s . 20 ).
Som allerede naevnt gaar praksis i tilsvarende retning, for saa vidt faellesskabsorganerne, medlemsstaterne og mindst et tredjeland har bestraebt sig paa at undgaa en sammenblanding af Banken og Faellesskaberne . Kommissionen har f.eks . erindret om, at Bankens udoevende organer "kun (( er )) ansvarlige over for Banken" ( svar paa skriftlig forespoergsel nr . 288/73 fra parlamentsmedlem Cousté, EFT 1973 C 106, s . 14 ); i forbindelse hermed kan det naevnes, at den schweiziske regering i en meddelelse til forbundsforsamlingen den 11 . august 1972 udtalte, at "aftalen med Den Europaeiske Investeringsbank, der er en offentligretlig institution uafhaengig af De Europaeiske Faellesskaber, ved sin egenart og i institutionel henseende adskiller sig fra den frihandelsaftale, der er indgaaet mellem Schweiz og EOEF ".
10 . Det er i denne forbindelse forstaaeligt, at en af de kendteste italienske jurister har henfoert Banken til kategorien "internationale selskaber med status som organisation", dvs . det antal organisationer, som staterne opretter paa grundlag af aftaler for saaledes at sikre produktionen eller distributionen af goder eller tjenesteydelser, hvadenten det sker for vindings skyld eller ikke ( Conforti, "Le imprese internazionali", Rivista di diritto internazionale privato e processuale, 1970, s . 243 ); det er heller ikke overraskende, at en lige saa anerkendt tysk undersoegelse har defineret Banken som "Glied" ( medlem ) af Faellesskaberne, idet dette udtryk dog blev udvidet med saa selvmodsigende adjektiver og substantiver - saasom "weitgehend unabhaengig" og "Zwitterstellung" - at udtrykket i praksis mister enhver mening ( Hilf, Die Organisationsstruktur der Europaeischen Gemeinschaften, Berlin, Heidelberg, New York, 1982, s . 31 ff .). Jeg er imidlertid overbevist om, at en undersoegelse, der ikke stoettes paa formelle kriterier, men hvor man ser paa traktatfaedrenes sammensatte projekt under ét og tager hensyn til de mange interesser, der er knyttet hertil, vil vaelte teorien om en uafhaengig investeringsbank, der som saadan maa betragtes som "tredjemand" i forhold til Faellesskaberne .
Jeg skal begynde med en uafviselig bemaerkning : uden at overdrive betydningen af titlen paa og ( i paakommende tilfaelde ) praeamblen til en lovgivningsakt med henblik paa bestemmelse af dens mest karakteristiske anvendelsesomraader, er det et faktum, at Rom-traktaten betegnes "Traktat om Oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab", og at der endnu en gang i praeamblen henvises til et "Faellesskab", hvorimod Banken slet ikke omtales . Artiklerne 1-3 er dog nok saa vaesentlige . Som bekendt opstiller disse bestemmelser, efter ( med versaler ) at have fastslaaet oprettelsen af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab, en liste over maalene hermed og opregner i elleve punkter de handlinger, der skal foere disse maal ud i livet . Oprettelsen af "en Europaeisk Investeringsbank, der har til formaal at lette Faellesskabets oekonomiske ekspansion gennem skabelsen af nye ressourcer" figurerer imidlertid netop ( med smaa bogstaver ) i det tiende punkt (( litra j ) )). Skal Banken da betragtes som et instrument for EOEF? Det kunne synes saa; ogsaa fordi de andre regler vedroerende Banken ( artiklerne 129 og 130 ) henhoerer under Traktatens tredje del med overskriften "Faellesskabets politik", fordi de staar efter bestemmelserne vedroerende den oekonomiske politik og socialpolitikken, og fordi Banken, ud over det almindelige formaal fastlagt i ovennaevnte litra j ), skal bidrage til "en afbalanceret og gnidningsloes udvikling af faellesmarkedet ".
Sidstnaevnte formulering forekommer at vaere af saerlig betydning for sagen . Hvis man nemlig sammenligner den med artikel 2, hvorefter Faellesskabet bl.a . har til opgave at fremme en harmonisk udvikling af den oekonomiske virksomhed i Faellesskabet som helhed, en varig og afbalanceret ekspansion og en oeget stabilitet, kan man konstatere - hvilket bekraefter, hvad jeg allerede har sagt - at de i disse bestemmelser fastlagte formaal er fuldstaendig sammenfaldende . Den "saerlige karakter", som ofte tillaegges Banken, skyldes saaledes - om ikke udelukkende saa dog i det mindste i overvejende grad - de saerlige midler, hvorved den skal gennemfoere det naevnte maal, idet den nemlig ved ydelse af laan og garantier skal lette finansieringen af foelgende projekter inden for alle erhvervssektorer :
a ) projekter, som har ophjaelpning af mindre udviklede omraader for oeje,
b ) projekter, som tager sigte paa modernisering eller omstilling eller skabelse af nye beskaeftigelsesmuligheder, og som er foranlediget af Faellesmarkedets gradvise gennemfoerelse, og
c ) projekter af faelles interesse for flere medlemsstater ( artikel 130 ).
Det er imidlertid ikke de eneste bestemmelser i den primaere faellesskabsret, som kan paaberaabes til stoette for min opfattelse . Det er ubestrideligt af betydning, at Banken er sammensat af medlemsstaterne, og det i den grad, at selv den juridiske litteratur, der haelder til den modsatte teori, har anerkendt "det gensidigt afhaengige forhold" (" connessione biunivoca "), der bestaar som foelge af, at samme stat deltager i begge organer ( Mosconi, la Banca europea degli investimenti . As petti giuridici, op . cit ., s . 19 ff .). Artikel 129, stk . 2, skal nemlig fortolkes saaledes, at alle EOEF' s medlemsstater er medlemmer af Banken, og at alene disse stater kan vaere medlem . Til bevis herfor kan fremfoeres to forhold, nemlig paa den ene side at Bankens vedtaegter ikke indeholder regler om erhvervelse eller fortabelse af medlemsskab, der kunne taenkes at fravige bestemmelserne i artikel 237 vedroerende optagelse i EOEF; og, paa den anden side, at der ved de enkelte udvidelser af Faellesskabet altid har vaeret foert forhandlinger med de nye medlemsstater om saerlige protokoller vedroerende Bankens vedtaegter .
Og videre . Vi har set, at Banken og de jurister, der stoetter Bankens opfattelse, understreger den lighed, der bestaar mellem Faellesskabernes Raad og Bankens Styrelsesraad, for saa vidt angaar opbygning og opgaver . I sig selv forekommer dette argument mig i virkeligheden neutralt eller tveaegget; det stoetter imidlertid helt klart den opfattelse, der her forsvares, naar det tages i betragtning, at : a ) artikel 10 i Bankens vedtaegter bestemmer, at "afstemninger (( i Styrelsesraadet )) sker efter de i Traktatens artikel 148 naevnte regler", og b ) at medmindre andet er fastsat i vedtaegterne, finder de andre procedureregler, der er fastsat i Traktaten for Faellesskabets tilsvarende institution ogsaa anvendelse paa Styrelsesraadet ( i oevrigt henvises til Leanza, op . cit ., s . 999, Mosconi, op . cit ., s . 75 ).
Paa et tilstoedende plan skal det yderligere bemaerkes, at der er vaesentlige organisatoriske og funktionelle forbindelser mellem Kommissionen og Banken . For saa vidt angaar de organisatoriske forbindelser, udnaevnes et medlem og en suppleant af Bankens Styrelsesraad af Kommissionen ( vedtaegternes artikel 11, stk . 2 ); for saa vidt angaar de funktionelle forbindelser, bemaerkes, at Kommissionen har en hel raekke befoejelser i forbindelse med Bankens daglige ledelse; saaledes kan ansoegninger om laan eller garantier indsendes til Banken gennem Kommissionen eller, naar dette ikke sker, skal de forelaegges Kommissionen til udtalelse, idet Bestyrelsen, saafremt udtalelsen er negativ, skal traeffe afgoerelse ved enstemmighed, altsaa endnu en form for samarbejde . Jeg finder det ikke urimeligt heraf ( vedtaegternes artikel 21, stk . 1, 2 og 6 ) at udlede, at de interesser, Banken skal varetage, er identiske med Faellesskabets almindelige interesser .
11 . Men hvis det forholder sig saaledes, kan man stille spoergsmaalet, hvorfor den primaere faellesskabsret har tillagt Bankens status som juridisk person med finansiel autonomi . Det er ikke vanskeligt at besvare dette spoergsmaal . Valget stod mellem den mulighed, der blev fremfoert paa Messina-konferencen, nemlig at oprette en saerlig fond til fremme af investeringerne i Europa, og et forslag om at oprette en veritabel bank med dette formaal for oeje; af flere grunde foretrak man den sidste loesning, herunder stoerrelsen af midlerne fra de rige stater, som hovedsagelig skulle finansiere fonden, omfanget - langt stoerre end for EKSF' s vedkommende - af de opgaver, det nye Faellesskab skulle paatage sig, og oensket om at naa til en loesning svarende til internationale fortilfaelde ( man taenkte her paa Banken for Genopbygning og Udvikling ). Efter at valget var faldet paa oprettelsen af en bank, var det indlysende, og paa en vis maade noedvendigt, at give dette organ status som juridisk person, for at den nye bank i hvert fald kunne virke inden for de forskellige medlemsstater som en hvilken som helst anden finansiel institution .
Tilsvarende betragtninger goer sig gaeldende, for saa vidt angaar Bankens midler . Det var indlysende, at Banken maatte have en egenkapital; dette valg kan under alle omstaendigheder forklares ved de vanskeligheder, EKSF' s Hoeje Myndighed havde haft i forbindelse med garantistillelse for den finansielle aktivitet . Paa udtrykkelig opfordring fra laangiver - den amerikanske regering via Eximbank - maatte denne institution nemlig indgaa en aftale ( den saakaldte "Act of Pledge ") med Banken for Internationale Betalinger . I henhold til denne aftale samledes indtaegterne af de optagne laan, der endnu ikke var anvendt til ydelse af laan, indtaegterne fra de udlaante midler og de dertil svarende garantier i en saerlig portefoelje, der tjente som faelles sikkerhed for dette faellesskabsorgans laangivere, og som var beskyttet mod dets kreditorer ( Cervino, "Commento all' articolo 51", AA.VV ., Commentario CECA, Milano, 1970, bind II, s . 673 ff .).
Begrundelsen for disse regler, som er fastsat i Traktatens artikel 129, stk . 1, og i artikel 4 i Bankens vedtaegter, er saaledes foerst og fremmest af teknisk art . Med andre ord er de forhold, som danner grundlaget for disse bestemmelser, af langt ringere betydning end, hvad Banken forestiller sig og haevder . At stoette opfattelsen af Banken som "tredjemand" paa disse regler forekommer mig under alle omstaendigheder i det mindste at vaere behaeftet med stor usikkerhed . Som jeg senere skal vende tilbage til, tror jeg ikke, at Banken i teknisk henseende kan anses for et faellesskabsorgan . Men selv for den, som betragter Banken paa dette grundlag - der ganske vist er i direkte modstrid med den opfattelse, at den kan anses for "tredjemand" - giver det forhold, at Traktatens forfattere har tillagt Banken status som juridisk person, ingen grund til at aendre opfattelse . De mest anerkendte forfattere har laenge forfaegtet det standpunkt, at et organ tilhoerende en juridisk person selv kan have status af juridisk person med finansiel autonomi, og at en saadan status ogsaa kan have virkning uden for den struktur, hvori det indgaar ( Mortati, Istituzioni di diretto pubblico, ottende udgave, Padove, 1969, bind I, s . 196 ff; Giannini, Istituzioni di diritto amministrativo, Milano, 1981, s . 114 ff .; Vedel, Droit administratif, syvende udgave, Paris, 1980, s . 808 ff .).
12 . Det resultat, jeg er naaet til, bringer i det mindste delvis diskussionen vedroerende Bankens betegnelse i faellesskabssammenhaeng ned paa et rimeligt plan . Det er ikke desto mindre relevant og hensigtsmaessigt at tage stilling til dette punkt .
Jeg vil gaa frem i kronologisk orden : At Banken ikke er omfattet af de i artikel 4 naevnte institutioner, boer efter min opfattelse ikke tillaegges for stor vaegt . Hertil to bemaerkninger : For det foerste det forhold, at udtrykket ikke optraeder i Traktatens tyske version - her anvendes ordet "Organe" - medens udtrykket paa den anden side anvendes for Banken i mindst tre bestemmelser inden for den afledte faellesskabsret . Den foerste er artikel 1 i Domstolens procesreglement, der bestemmer, at "i dette reglement betegner udtrykket 'institutioner' De Europaeiske Faellesskabers institutioner samt Den Europaeiske Investeringsbank"; artikel 14, stk . 4, i den interne aftale vedroerende Lomé-konventionen (" Saafremt det under Kommissionens eller Bankens behandling af et projekt ... viser sig, at dette ikke vil kunne finansieres gennem en af de former for bistand, som forvaltes af vedkommende institution, fremsendes saadanne anmodninger til den anden institution "); artikel 5 i beslutningen af 8 . april 1965 truffet af repraesentanterne for medlemsstaternes regeringer vedroerende den midlertidige oprettelse af visse institutioner og visse tjenestegrene inden for Faellesskabet ( JO 1967 L 152, s . 18 ), hvoraf det utvetydigt fremgaar, at Banken betragtes som en institution og ikke som en tjenestegren .
Det er imidlertid den anden bemaerkning, der er afgoerende . Betegnelsen "institutioner", som Traktaten udelukkende forbeholder en raekke faellesskabsorganer, har ikke noget specifikt indhold og er derfor uanvendeligt paa det teoretiske plan . Naar det er fastslaaet, kan man roligt tilfoeje, at det ville vaere spild af tid at forsoege at finde en faellesnaevner for de forskellige institutioner for at kunne henfoere dem under et faelles begreb . Lad os forestille os, at vi allerede har foretaget et saadant forsoeg, og at vi nu skal anvende resultaterne paa organet x : Hvis det har de noedvendige karakteristika, men ikke i Traktaten defineres som en institution, kan organet ikke henfoeres under dette begreb, hvorimod en institution, selv om den mangler en eller flere af de noedvendige karakteristika, ikke af den grund falder uden for begrebet, saafremt den ifoelge faellesskabslovgivningen betragtes om institution .
Som allerede naevnt kan problemet dog heller ikke loeses ved at henfoere Banken under begrebet "organ" i faellesskabsretlig forstand, skoent den juridiske litteratur hyppigt anvender denne loesning ( Leanza, op . cit ., s . 997, Barre, "La Banque européenne d' investissement", Revue du Marhcé commun, 1961, s . 253 ), undertiden med tilfoejelse af betegnelsen "subsidiaire" ( Dupuy, "Le droit des relations entre organisations internationales", Recueil des cours, 1960, bind II, s . 575 ), "ausiliario" ( Monaco, "Commento all' articolo 3", AA.VV ., Commentario CEE, op . cit ., bind I, s . 45 ) eller "accessorio" ( Vignocchi, Le Comunità europee : gli organi comunitari et le loro funzioni, Milano, 1963, s . 90 ). Grunden hertil er naturligvis, at Banken mangler en for et "organ" vaesentlig egenskab, nemlig den, at dens handlinger umiddelbart kan tillaegges organisationen EOEF, som Banken ifoelge den netop fremstillede opfattelse antages at tilhoere ( Levi, "Sulla competenza della Corte di giustizia comunitaria nelle controversie tra la BEI e i suoi dipendenti", Rivista di diretto europeo, 1978, s . 235 ).
Banken er altsaa hverken institution eller organ i faellesskabsretlig forstand . Hvorledes kan man da komme til den konklusion, jeg her er naaet til, nemlig at Banken ikke kan anses for "tredjemand" i forhold til Faellesskabet? Jeg tror ikke, det er saa svaert at besvare . Faellesskabets forhold til Banken som retssubjekt er af funktionel art . Med andre ord et forhold, der svarer til det, der bestaar mellem offentlige selskaber, der udgoer, hvad man kunne kalde, statens "indirekte forvaltning", og selve staten . Denne opfattelse - der naeppe kan kaldes bemaerkelsesvaerdig, men som givet, mere end nogen anden, respekterer den juridiske virkelighed - stoettes yderligere af Domstolens praksis . Domstolen har udtrykkeligt antaget denne opfattelse og har samtidig overholdt princippet om, at dommeren "jubet, non docet ".
Jeg taenker her for det foerste paa de forenede sager 27 og 39/59, Campolongo mod Den Hoeje Myndighed ( Sml . 1954-1964, s . 193 ), som vedroerte behandlingen i oekonomisk henseende af en tjenestemand ved EKSF, der umiddelbart efter Rom-traktatens ikrafttraeden overgik til tjeneste ved Den Europaeiske Investeringsbank . Generaladvokat Roemer udtalte, at "Banken ikke kan handle i fuld selvstaendighed, da den er et instrument under EOEF", og at "oensket om at tillaegge Banken saerlig status paa grund af dens kommercielle aktiviteter ikke boer foere til en tilsidesaettelse af den afgoerende funktionelle tilknytning til EOEF ". Domstolen fulgte dette standpunkt . Domstolen anerkendte nemlig i dom af 15 . juli 1960 Domstolen "De Europaeiske Faellesskabers og de tilknyttede institutioners funktionelle enhed" og fastslog, at en ansat ved overgang fra et/en af disse "faellesskaber eller institutioner" til en anden/et andet ikke kan kumulere fratraedelsesgodtgoerelser og godtgoerelser ved tiltraedelse af tjenesten .
Jeg kan herefter naevne sag 110/75, John Mills mod Den Europaeiske Investeringsbank ( dom af 15 . juni 1976, Sml . s . 955 ), der drejede sig om Domstolens kompetence i forbindelse med sager anlagt af ansatte ved Banken mod deres arbejdsgiver . Som bekendt bestemmer Traktatens artikel 179, at "Domstolen har kompetence til at afgoere alle tvister mellem Faellesskabet og dets ansatte ". Domstolen skulle tage stilling til, om Banken kan betragtes som en del af Faellesskabet . Dette spoergsmaal besvarede Domstolen bekraeftende, idet den lagde vaegt paa det forhold, at artikel 22 i protokollen af 8 . april 1965 udvider de i denne retsakt fastlagte immuniteter til at omfatte bankens ansatte . Som foelge heraf, udtalte Domstolen, "har bankens ansatte en saerlig retsstilling, svarende til den, de ansatte ved Faellesskabets institutioner indtager", hvorefter Domstolen fastslog, at "artikel 179 ... ogsaa omfatter banken som et faellesskabsorgan, der er oprettet og tillagt status som juridisk person ved Traktaten" foernaevnte sag 110/75, praemis 13 og 14 ).
Endelig er dommen af 13 . maj 1982 af stor betydning, idet den stoetter det saaledes fastlagte princip ( 16/81 Alaimo mod Kommissionen, Sml . s . 1559 ). Endnu en gang var der tale om raekkevidden af artikel 179, men denne gang i forbindelse med en sag anlagt af en ansat ved Det Europaeiske Center for Udvikling af Erhvervsuddannelse . Kommissionen foreslog her, at man ved "ansatte ved Faellesskaberne" udelukkende skulle forstaa personalet ved de institutioner, der opregnes i Traktatens artikel 4, og de organer - Det OEkonomiske og Sociale Udvalg og Revisionsretten - som i henhold til tjenestemandsvedtaegtens artikel 1, stk . 2, ligestilles med institutionerne . Saaledes kunne tjenestemandsvedtaegten ikke finde anvendelse paa de organer, der har status som juridisk person, og som er uafhaengige af Faellesskabet, hvad enten disse organer direkte er naevnt i Traktaten ( som for Bankens vedkommende ) eller - som for det omhandlede centers vedkommende - er oprettet ved anvendelse af Traktaten .
Domstolen fandt, at en saadan udlaegning var formalistisk, og tog skarpt afstand fra den . Af saerlig betydning for det spoergsmaal, jeg her skal tage stilling til, kan naevnes de passager i dommen, hvor Domstolen til paavisning af centrets tilknytning til Faellesskabet fastslog, at ovennaevnte protokol fandt anvendelse paa centret og tilfoejede, at de deri fastsatte privilegier indroemmes Faellesskaberne, saaledes som det praeciseres i fusionstraktatens artikel 28, for (( udfoerelsen af deres opgave )). Disse rettigheder "kan ikke vedroere organer, som ikke beskaeftiger sig med denne opgave", og som ikke har "karakter af et faellesskabsorgan" ( praemis 8 og 9 ).
13 . Med udgangspunkt i de forhold, jeg har gennemgaaet under punkterne 10-12, og de konklusioner, der kan udledes heraf, mener jeg ikke, at der herefter kan naeres tvivl om Bankens status . Banken, som absolut ikke har karakter af en fra EOEF forskellig international organisation, og som derfor ikke kan ligestilles med organisationer som Den Europaeiske Patentmyndighed, Det Europaeiske Center for Middelfristede Vejrprognoser og Det Europaeiske Universitetsinstitut, maa anses for en specifik og autonom bestanddel af Faellesskaberne . Den kan saaledes ikke vaere befoejet til at raade over provenuet af den skat, der indeholdes i dens personales vederlag . For endelig at fastslaa dette resultat og drage de noedvendige konsekvenser heraf i forbindelse med den sag, Domstolen skal tage stilling til, er det imidlertid noedvendigt at paavise, at de mange af sagsoegte fremfoerte modstridende argumenter er ugrundede .
Jeg skal foerst tage stilling til Bankens fortolkning af protokollen om privilegier, herunder navnlig artiklerne 13 og 22 . Efter min opfattelse er den klart i strid med saavel protokollens artikel 18 som, navnlig, med den logiske konsekvens af artikel 28 i Traktaten af 8 . april 1965 ( eller 1 . juli 1967, se ovenfor under 2 ), jfr . ovennaevnte dom af 13 . maj 1982 . Protokollens artikel 13 bestemmer udtrykkeligt, at alle de i denne fastsatte fordele indroemmes de ansatte "i (( Faellesskabernes )) interesse", og, som jeg lige har paavist, udelukker ovennaevnte dom, at protokollen finder anvendelse paa organer, der ikke har "karakter af faellesskabsorgan ". Fordelene ( beskyttelse mod retsforfoelgning, begunstigelser i valuta - og kursmaessig henseende, fritagelse for told af personlige ejendele og bil, fritagelse for nationale skatter osv .) gaelder med modsat fortegn for situationer med tilsvarende ulemper, herunder bl.a . opkraevning af EF-skat .
Dette gennemhuller sagsoegtes vaesentligste argument og den argumentation, der i saerlig grad er knyttet hertil, saasom henvisningen til virkningerne - som alene skulle vaere diskriminerende over for Banken - af en af Raadet gennemfoert forhoejelse af skatteprocenten . I denne forbindelse mener jeg, at det forhold, at protokollen er vedtaget senere end Bankens vedtaegter og altsaa efter den retsakt, som opregner Bankens midler, er sagen uvedkommende . Skatten figurerer netop ikke blandt disse midler; hvis denne lakune som antydet af sagsoegte skyldes en forsoemmelse, kunne medlemsstaterne nemt have raadet bod paa herpaa ved at aendre vedtaegterne i forbindelse med vedtagelsen af fusionstraktaten eller de tre udvidelser af Faellesskabet .
Det er heller ikke muligt at naa til en anden loesning under henvisning til den retlige karakter af den omhandlede skat . Det skal siges, at begge parter her har gjort sig skyld i uklarhed . Kommissionen tager fejl, naar den - noget nedladende - haevder, at Banken ikke kan have skatteprivilegier, alene fordi den ikke har den noedvendige institutionelle og politiske statur; men ogsaa Banken tager fejl, naar den af beskatningens interne karakter udleder, at den noedvendigvis boer have raadighed over skatteprovenuet, da der i modsat fald ville vaere tale om en "ekstern" beskatning . Det er rigtigt, at den her omhandlede skat utvivlsomt boer betragtes som intern . Medlemsstaterne har ved en international aftale givet afkald paa at beskatte en gruppe borgere og i henhold til samme aftale - eller med andre ord i kraft af den overhoejhed, som gav sig udtryk i forskellige interne ratifikations - og gennemfoerelsesforanstaltninger - indfoert en saerlig faelles skat til fordel for en international organisation oprettet af disse stater ( jfr . G . Tesauro, Il finanziamento delle organizzazioni internazionali, Napoli, 1969, s . 233 ff .). Men denne organisation - og dér ligger hunden begravet - er ikke Banken; paa grundlag af de af mig fremfoerte betragtninger kan det fastslaas, at denne organisation er Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab .
Jeg skal herefter gaa over til de argumenter, der stoettes dels :
a ) paa den forskelsbehandling, Banken udsaettes for, saafremt den ikke kan raade over skatten, i en situation, hvor den er afskaaret fra den kompensationsmekanisme, der gaelder for de andre faellesskabsinstitutioner, dels
b ) paa det oekonomiske tab, som Banken maa baere som foelge af de stigende driftsudgifter, fordi den gaar glip af skatten .
For at tilbagevise det foerste argument skal jeg blot henvise til, at faellesskabsretten anerkender princippet om, at midlerne ikke skal anvendes til et bestemt formaal, og at - hvilket er en naturlig foelge af dette princip - "indtaegterne uden forskel tjener til finansieringen af samtlige udgifter, der er optaget paa Faellesskabets budget" ( jfr . artikel 5 i afgoerelsen af 21 . april 1970 angaaende udskiftning af medlemsstaternes finansielle bidrag med Faellesskabets egne indtaegter, og Strasser, Les finances de l' Europe, Bruxelles-Luxembourg, 1979, s . 21 ff .). Skal jeg endelig vaere lige saa noejeregnende som Banken, skal jeg til det andet argument blot bemaerke, at Bankens tjenestemaend kan indbringe tvister vedroerende deres ansaettelsesforhold for Domstolen, som fuldt ud finansieres af faellesskabsmidler .
For saa vidt angaar de argumenter, der vedroerer det svaekkede image - fordi Banken ikke laengere kan raade over skatten - som skader Banken paa det internationale kapitalmarked, er disse ogsaa irrelevante . Jeg har for det foerste det indtryk, at Banken, naar den citerer Chief Justice Marshall' s beroemte maksime, forveksler den skattemaessige behandling af dens ansatte med behandlingen af dens finansielle forretninger . Sidstnaevnte er - hvilket paa ingen maade anfaegtes - fritaget for skat ( jfr . artikel 22 i protokollen af 8 . april 1965 ). Det er Bankens personale derimod ikke . Jeg kan imidlertid daarligt forestille mig, at overfoerslen til Faellesskabernes budget af den skat, Banken indeholder i sit personales vederlag, kan skade dens kreditvaerdighed og dermed dens mulighed for at optage laan .
Kommissionens generaldirektorat XVIII - laan og investering - opererer paa det samme marked ved udstedelse af obligationer . Det er imidlertid almindelig kendt, at denne tjenestegrens "rating" - nemlig dens kreditvaerdighed paa det internationale laanemarked - svarer til Bankens "rating" ( AAA ). Bankens personale betaler imidlertid en skat til fordel for Faellesskabets budget . Dette forhold i sig selv er efter min opfattelse tilstraekkeligt til at tilbagevise Bankens anbringende, hvorefter den opererer paa grundlag af objektive kriterier, mens Faellesskabet mere eller mindre aabenlyst driver politik . Jeg skal dog, af hensyn til skeptikerne, endnu en gang naevne, at Bankens oeverste organ har en sammensaetning - der i det vaesentlige er politisk bestemt - og traeffer afgoerelser med et stemmeflertal - der ligeledes er resultatet af politiske betragtninger - efter samme regler som de for Raadet for Faellesskaberne gaeldende ( som naevnt ovenfor under punkt 10 ).
Herefter skal jeg til slut tage stilling til Bankens anbringende om, at faellesskabslovgiver ved at udstede forordning nr . 260/68 og heri bestemme, at de fastsatte vilkaar gaelder for Banken, overtraadte sin kompetence . Jeg skal i denne forbindelse indledningsvis bemaerke, at sagen udelukkende vedroerer anvendelsen af skatten, og at Banken ikke benyttede lejligheden til i henhold til Traktatens artikel 184 at goere gaeldende, at forordningen ikke kan finde anvendelse . Det uholdbare i dette anbringende - og det dermed konnekse argument - hvorefter artikel 9 ikke finder anvendelse paa Banken, skyldes imidlertid et andet forhold, nemlig at anbringendet er snaevert knyttet til den helt uacceptable afvisning af at anerkende, at opkraevningen af skat af Bankens personale "til fordel for Faellesskaberne" er et grundlaeggende princip, der er fastsat i protokollens artikler 13 og 22 . Yderligere fremgaar det af protokollens artikel 16, at det tilkommer Raadet at bestemme, paa hvilke grupper af de ansatte de paagaeldende bestemmelser helt eller delvis finder anvendelse ( jfr . forordning nr . 594/69 af 25 . marts 1969, hvis artikel 4 vedroerer Bankens personale ).
Jeg skal slutte af med et par kommentarer til Bankens bemaerkninger under den mundtlige forhandling fremsat for at bagatellisere betydningen af de forberedende arbejder til forordning nr . 32/EOEF og nr . 12/61/Euratom . De organer, hvorfra de paagaeldende dokumenter stammer, samt disses ensidige karakter er ifoelge Banken uden betydning, hvilket er ukorrekt, naar man taenker paa Coreper' s rolle i forbindelse med Faellesskabets lovgivningsprocedure og tager i betragtning, at det ikke ifoelge bestemmelser i den primaere faellesskabsret kraeves, at ivaerksaettelsen af gennemfoerelsesregler forudsaetter en aftale mellem Raadet og Banken . Yderligere er det - i modsaetning til det af Banken anfoerte - givet, at Styrelsesraadets formand har kompetence til at repraesentere Banken udadtil, dels ved at indgaa aftaler paa national eller internationalt plan, dels i tilfaelde af tvistemaal ( vedtaegternes artikel 13, stk . 1 og 6 ).
14 . Paa grundlag af disse betragtninger skal jeg herefter foreslaa, at Domstolen giver Kommissionen medhold i den den 19 . marts 1986 anlagte sag og foelgelig annullerer den af Styrelsesraadet for Den Europaeiske Investeringsbank trufne beslutning af 13 . december 1985 om postering af provenuet af den skat, som Banken indeholder i personalets vederlag og pensioner .
Jeg foreslaar dog Domstolen at udoeve sine befoejelser i henhold til Traktatens artikel 174, stk . 2, til at begraense virkningerne af dommen . Det er rimeligt at fastslaa, at foelgende forhold goer sig gaeldende :
a ) De forelagte spoergsmaal er, som det fremgaar af den af mig anfoerte juridiske litteratur og praksis, yderst komplicerede . For saa vidt angaar Bankens retsstilling, har den fremfoert argumenter, som efter min mening boer tilbagevises, men som netop paa grund af deres ubestrideligt serioese karakter beviser bankens gode tro;
b ) Kommissionen har anerkendt, at den foerst i slutningen af 70' erne, paa grund af en uforklarlig skoedesloeshed, konstaterede, at skatteprovenuet ikke var overfoert til Faellesskabets budget;
c ) mellem den opfattelse, som Raadet fulgte under udarbejdelsen af forordning nr . 32/61/EOEF og nr . 12/61/Euratom, og som blev fulgt i aarene 1983-1985, og den der blev fulgt i 1986 er der ioejnefaldende og - hvis jeg maa udtrykke det saaledes - mystiske uoverensstemmelser .
Derfor finder jeg det rimeligt, at Banken udelukkende tilpligtes at overfoere den indeholdte skat, men derimod ikke den forhoejelse af beloebet, som skyldes kapitaliseringen af de renter, der er paaloebet siden 1 . januar 1962 .
Af samme grund skal jeg ligeledes foreslaa, at Domstolen ophaever sagens omkostninger .
(*) Oversat fra fransk .