61992TJ0070_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
Faktiske omstaendigheder
A - De beroerte parter
VBA
1 Cooeperative Vereniging De Verenigde Bloemenveilingen Aalsmeer BA (herefter »VBA«) er en kooperativ forening af blomster- og prydplanteproducenter. Den repraesenterer over 3 000 virksomheder, hvoraf langt den stoerste del er nederlandske og et lille mindretal belgiske.
2 VBA afholder paa sin ejendom i Aalsmeer auktioner over blomsterprodukter, navnlig afskaarne blomster, stue- og haveplanter. Disse produkter er omfattet af bestemmelserne i Raadets forordning (EOEF) nr. 234/68 af 27. februar 1968 om oprettelse af en faelles markedsordning for levende planter og blomsterdyrkningens produkter (EFT 1968 I, s. 26).
3 VBA er en af verdens stoerste virksomheder af den paagaeldende art med en samlet omsaetning paa lidt over 2,2 mia. HFL i 1991. De varer og tjenesteydelser, foreningen tilbyder, er eksportorienterede, idet ca. 90% af de afskaarne blomster og ca. 77% af samtlige blomsterprodukter eksporteres.
4 VBA's faciliteter i Aalsmeer tjener i foerste raekke til afviklingen af selve auktionsaktiviteterne (indlevering, auktion, udlevering), men en del af omraadet benyttes til udlejning af »forretningslokaler« beregnet til engroshandel med blomsterprodukter, navnlig til sortering og emballering af produkterne. Ifoelge VBA udlejer foreningen 285 000 m2 som forretningslokaler (inklusive adgangsvejene) til ca. 320 lejere. Lejerne er foerst og fremmest engroshandlere i afskaarne blomster og i mindre grad forhandlere af stueplanter. Disse koeberes tilstedevaerelse paa omraadet har stor betydning for hurtigheden af VBA's leverancer, navnlig i betragtning af, at auktionerne er eksportorienterede, og produkternes forgaengelighed.
Florimex
5 Florimex BV (herefter »Florimex«) er en blomsterhandelsvirksomhed med hjemsted i Aalsmeer i naerheden af VBA's bygninger. Den importerer blomsterprodukter fra EF-medlemsstater (f.eks. Italien og Spanien) og tredjelande (navnlig Kenya) og videresaelger i det vaesentlige produkterne til grossister i Nederlandene. Florimex-koncernen er en af de stoerste virksomheder inden for den paagaeldende sektor og opererer paa internationalt plan.
VGB
6 Vereniging van Groothandelaren in Bloemkwekerijprodukten (herefter »VGB«) er en forening af et stort antal nederlandske engroshandlere i blomsterprodukter, herunder Florimex, og af engroshandlere, der er etableret paa VBA's omraade. Den har bl.a. til formaal at fremme engroshandelens interesser paa omraadet for blomsterprodukter i Nederlandene og at virke som mellemled i forhold til offentlige myndigheder og auktionsvirksomheder.
B - Levering til VBA's auktioner
7 I henhold til artikel 17 i VBA's vedtaegter har medlemmerne pligt til at saelge alle deres »forbrugsegnede« produkter gennem VBA. Medlemmerne afkraeves et gebyr eller en provision (»auktionsgebyr«) for de tjenesteydelser, der praesteres af VBA. I 1991 udgjorde dette gebyr 5,7% af salgsprovenuet. Visse andre leverandoerer af nederlandske og udenlandske produkter kan ogsaa saelge deres varer paa VBA's auktioner i overensstemmelse med VBA's regler mod betaling af forskellige gebyrer, der normalt ligger mellem 7,2% og 8,7% af salgsprovenuet, alt efter hvilken kategori af leverandoerer der er tale om. Naar der ses bort fra de produkter, der leveres af de enkelte belgiske medlemmer af VBA, kan der imidlertid kun saelges produkter af anden end nederlandsk oprindelse gennem VBA, hvis leverandoeren med VBA i en »rammeaftale« noeje har aftalt de paagaeldende sorter, maengder og indleveringsplan for en given importperiode. VBA indgaar kun »rammeaftaler« om sorter og maengder, som udgoer et »interessant« supplement til det nederlandske udbud.
C - Direkte levering til handlende etableret paa VBA's auktionsomraade: situationen foer den 1. maj 1988
8 Indtil den 1. maj 1988 indeholdt VBA's auktionsreglement bestemmelser, der forhindrede, at foreningens lokaler blev benyttet til leveringer, koeb og salg af blomsterprodukter uden om foreningens auktioner. Bl.a. gjaldt foelgende:
1) I henhold til reglementets artikel 5, stk. 10, kunne produkter, der ikke var indkoebt gennem VBA, kun opbevares paa VBA's omraade og i foreningens bygninger mod betaling af et gebyr.
2) I henhold til artikel 5, stk. 11, maatte produkter, der ikke var koebt gennem VBA, ikke forhandles og/eller leveres paa foreningens omraade eller i dens bygninger uden direktionens tilladelse.
9 I praksis gav VBA kun tilladelse til handel med produkter paa foreningens omraade uden om dens auktioner inden for rammerne af bestemte standardkontrakter benaevnt »handelsovereenkomsten« (handelsaftaler) eller mod betaling af et gebyr paa 10%.
Handelsaftalerne
10 Gennem de saakaldte handelsaftaler af »type A-E« gav VBA bestemte forhandlere mulighed for at saelge og levere bestemte blomsterprodukter, der var indkoebt paa andre nederlandske auktioner, til autoriserede koebere mod betaling af et gebyr paa 2,5% af koebsprisen.
11 Desuden gav VBA gennem handelsaftaler af type F bestemte forhandlere mulighed for at saelge afskaarne blomster af udenlandsk oprindelse til andre autoriserede koebere mod betaling af et gebyr paa 5%. Disse aftaler indeholdt noejagtige angivelser af maengder, sorter og salgsperioder. De indeholdt ligeledes bestemmelser om, at lejeren selv skulle indfoere produkterne.
12 Hvis en paa VBA's omraade etableret forhandler selv indfoerte produkter af udenlandsk oprindelse, som ikke faldt inden for anvendelsesomraadet for handelsaftalen af type F, havde han endvidere mulighed for mod erlaeggelse af et gebyr paa 0,25 HFL pr. kolli at modtage varerne paa VBA's omraade (herefter »0,25 HFL-reglen«), men paa den betingelse, at varerne ikke blev videresolgt til andre VBA-koebere.
Gebyret paa 10%
13 Naar der ses bort fra de ovennaevnte undtagelser, fulgte det af artikel 5, stk. 10 og 11, i auktionsreglementet (jf. ovenfor, praemis 8), at der paa VBA's omraade kun kunne handles med produkter, der var erhvervet gennem VBA.
14 VBA kunne imidlertid give tilladelse til, at en forhandler, der var etableret paa foreningens omraade, kunne koebe produkter, der ikke var erhvervet gennem VBA, mod betaling af et gebyr paa 10% af varens vaerdi, som skulle »forhindre anden benyttelse af VBA's anlaeg end den foreskrevne«. Dette gebyr (herefter »10%-reglen«) skulle erlaegges af koeberen.
D - 1988-beslutningen
15 I 1982 indgav Florimex i overensstemmelse med artikel 3, stk. 1, i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81, herefter »forordning nr. 17«) en begaering til Kommissionen om at faa fastslaaet, at VBA havde overtraadt EOEF-traktatens artikel 85 og 86, saerlig for saa vidt angaar den direkte levering til handlende etableret paa VBA's omraade.
16 Den 5. november 1984 anmodede VBA Kommissionen om en negativattest i henhold til artikel 2 i forordning nr. 17 eller om en positiv beslutning i henhold til artikel 2 i Raadets forordning nr. 26 af 4. april 1962 om anvendelse af visse konkurrenceregler inden for produktion og handel med landbrugsvarer (EFT 1959-1962, s. 120, herefter »forordning nr. 26«), subsidiaert om en fritagelse i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3, bl.a. for saa vidt angaar foreningens vedtaegter, auktionsreglementet, handelsaftalerne af type A-F, de generelle lejebetingelser for forretningslokaler og gebyrordningen.
17 Den 26. juli 1988 vedtog Kommissionen beslutning 88/491/EOEF om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/31.379 - Bloemenveilingen Aalsmeer) (EFT L 262, s. 27, herefter »1988-beslutningen«). 1988-beslutningen drejede sig udelukkende om artikel 5, stk. 10 og 11, i auktionsreglementet, handelsaftalerne og gebyrordningen for ikke-forskriftsmaessig brug af VBA's faciliteter, dvs. 0,25 HFL-reglen og 10%-reglen, saaledes som de var gaeldende indtil den 1. maj 1988 (jf. 3. og 21. betragtning til beslutningen). I beslutningen fastslog Kommissionen bl.a.,
1) at foelgende bestemmelser begraensede konkurrencen i traktatens artikel 85, stk. 1's forstand:
- artikel 5, stk. 10 og 11, i auktionsreglementet (betragtning 101-111)
- 10%-reglen (betragtning 112-118)
- handelsaftalerne (betragtning 119-122)
- 0,25 HFL-reglen (betragtning 123)
2) at disse bestemmelser begraensede konkurrencen og paavirkede handelen mellem medlemsstater maerkbart (betragtning 124-134)
3) at artikel 2 i forordning nr. 26 ikke kunne finde anvendelse (betragtning 135-153)
4) at betingelserne i artikel 85, stk. 3, ikke var opfyldt (betragtning 156-159)
5) at forbuddet mod de omhandlede bestemmelser ikke udgjorde en ekspropriation (betragtning 160-163).
18 Kommissionen fastslog herefter i 1988-beslutningens dispositive del:
»1. De aftaler, som VBA har indgaaet og anmeldt til Kommissionen, indebaerer en overtraedelse af EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1, idet de med hensyn til blomsterprodukter, der ikke er indkoebt gennem VBA, medfoerer, at forhandlere, der er etableret inden for VBA's omraade, samt deres leverandoerer, i hvert fald indtil den 1. maj 1988 har vaeret forpligtede til
a) kun med VBA's samtykke og paa de af VBA fastsatte betingelser at forhandle og/eller levere saadanne blomsterprodukter paa VBA's omraade
b) kun mod erlaeggelse af et af VBA fastsat gebyr at opbevare saadanne blomsterprodukter.
De gebyrer, VBA paalaegger forhandlere, der er etableret paa VBA's omraade, for at forhindre anden benyttelse af VBA's anlaeg end den foreskrevne (gebyr paa 10% og 0,25 HFL), samt de handelsaftaler, VBA har indgaaet med disse forhandlere, indebaerer ligeledes, i den form, hvori de er anmeldt til Kommissionen, en overtraedelse af EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1.
2. Der kan ikke indroemmes fritagelse i henhold til EOEF-traktatens artikel 85, stk. 3, for de i artikel 1 naevnte aftaler.
3. VBA undlader at traeffe foranstaltninger, der tjener samme formaal eller har samme virkning som de i artikel 1 omhandlede.
...«
E - VBA's nye regler om direkte levering til handlende etableret paa foreningens omraade
19 Med virkning fra den 1. maj 1988 ophaevede VBA formelt de koebsforpligtelser og begraensninger i handlefriheden, der fulgte af artikel 5, stk. 10 og 11, i auktionsreglementet, og af 10%- og 0,25 HFL-reglerne, idet der samtidig blev indfoert et »brugsgebyr« (»facilitaire heffing«). VBA indfoerte endvidere nogle aendrede udgaver af handelsaftalerne.
Brugsgebyret
20 Ifoelge det nugaeldende auktionsreglements artikel 4, stk. 15, kan der kraeves et brugsgebyr ved levering af produkter paa auktionsomraadet. I henhold til den naevnte bestemmelse vedtog VBA med virkning fra den 1. maj 1988 en brugsgebyrsordning, som siden er blevet aendret i september 1988 og februar 1990 efter droeftelser med Kommissionen. Ordningen gaelder for direkte levering til de handlende, der er etableret paa VBA's omraade, dvs. levering uden brug af tjenesteydelser praesteret af VBA.
21 Ordningen omfatter foelgende bestemmelser i den i 1991 gaeldende udgave:
a) Gebyret skal erlaegges af leverandoeren, dvs. den person, der selv bringer produkterne til auktionsomraadet, eller den virksomhed, paa hvis vegne dette sker. Leveringen kontrolleres ved indgangen til omraadet. Leverandoeren har pligt til at oplyse de leverede produkters antal og art, men ikke deres bestemmelse.
b) Gebyret beregnes paa grundlag af antal leverede stilke (afskaarne blomster) eller planter.
c) Med virkning fra den 1. maj 1991 blev gebyret, som revideres hvert aar, for perioden fra den 1. juli 1991 til den 30. juni 1992 fastsat til foelgende beloeb:
- 0,3 cent for importeret loevvaerk og foraedlede narcisser uden blade
- 1,3 cent pr. stilk for afskaarne blomster (1,8 cent for bestemte blomster)
- 3,5 cent pr. plante (11,5 cent for bestemte planter)
- 14,2 cent pr. gren for Cymbidium - 62,5 cent pr. plante i potter over stoerrelse 20.
d) De ovennaevnte gebyrer fastsaettes af VBA paa grundlag af gennemsnitspriserne i det foregaaende aar for de paagaeldende kategorier. Ifoelge VBA anvendes der en koefficient paa ca. 4,3% af det paagaeldende aars gennemsnitspris for den paagaeldende kategori.
e) I henhold til de »naermere regler om brugsgebyret«, som VBA indfoerte med virkning fra februar 1990 (jf. nedenfor, praemis 34), kan leverandoererne betale et gebyr paa 5% i stedet for det gebyr, der foelger af reglerne i punkt b), c) og d). Dette gebyr omfatter desuden inddrivelse af fordringer fra VBA's side.
f) VBA har over for Kommissionen forpligtet sig til kun at benytte de herved indhentede oplysninger i administrativt oejemed.
g) En lejer af forretningslokaler, som indleverer varer paa VBA's omraade, fritages for brugsgebyret, hvis han har koebt de paagaeldende produkter paa en anden blomsterauktion i Faellesskabet eller importeret dem til Nederlandene for egen regning, naar han ikke videresaelger dem til forhandlere inden for auktionsomraadet.
Handelsaftalerne
22 Ved rundskrivelse af 29. april 1988 ophaevede VBA med virkning fra den 1. maj 1988 de begraensninger, der indtil da var fastsat i handelsaftalerne, bl.a. vedroerende forsyningskilderne. Senere blev de bestemmelser i handelsaftalerne, som indtil da fastsatte to forskellige satser paa henholdsvis 2,5% (type A-E) og 5% (type F) af varernes vaerdi, harmoniseret paa grundlag af en ensartet sats paa 3% med virkning fra den 1. januar 1989.
23 Der findes herefter tre typer handelsaftaler - I, II og III - som daekker lidt forskellige situationer (afhaengigt af, om leverandoeren lejer et forretningslokale af VBA, eller af om han allerede havde indgaaet en tidligere handelsaftale), men hvis vilkaar i oevrigt er naermest identiske. I henhold til alle aftalerne skal der betales et gebyr paa 3% af bruttovaerdien af de varer, der leveres til kunderne paa VBA's omraade (herefter »3%-reglen«). Der er ifoelge VBA for en stor dels vedkommende tale om produkter, der ikke dyrkes tilstraekkeligt i Nederlandene, saasom orkidéer, proteaser og liljer. VBA yder en indkasseringsservice.
F - Aftalerne vedroerende grossistcentret Cultra
24 VBA bestraeber sig paa at foroege de enkelte auktionspartiers gennemsnitsstoerrelse, hvorfor mindre forhandlere (normalt detailhandlere) i praksis er udelukket fra auktionerne. Disse mindre forhandlere har imidlertid mulighed for at foretage deres indkoeb i grossistcentret Cultra, som er etableret paa VBA's auktionsomraade og bestaar af seks »cash and carry«-forretninger, nemlig to grossister i afskaarne og toerrede blomster, to grossister i stueplanter, en grossist i haveplanter og en grossist i vandplanter. Bortset fra den virksomhed, der saelger vandplanter, er disse grossister kontraktligt forpligtet til at koebe deres varer gennem VBA.
G - Den administrative procedures forloeb fra 1988-beslutningen til skrivelsen af 4. marts 1991
25 Den 19. juli 1988 anmeldte VBA til Kommissionen de aendringer af reglementet, der var vedtaget med virkning fra den 1. maj 1988 (jf. ovenfor, praemis 19), bl.a. det nye brugsgebyr, men ikke de nye handelsaftaler. Anmeldelsen blev registreret under nr. IV/32.750 - Bloemenveilingen Aalsmeer II.
26 Ved en skrivelse fra slutningen af juli 1988 meddelte konkurrencekommissaeren VBA, at foreningens reglement ville kunne opnaa en fritagelse i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3, saafremt der blev indgivet en formel anmeldelse af bestemte yderligere aendringer, som VBA tidligere havde foreslaaet.
27 Den 15. august 1988 blev nogle yderligere aendringer af VBA's reglement anmeldt til Kommissionen inden for rammerne af sag IV/32.750 - Bloemenveilingen Aalsmeer II.
28 Aftalerne vedroerende grossistcentret Cultra (herefter »Cultra-aftalerne«) blev ligeledes anmeldt til Kommissionen den 15. august 1988. Denne sag er registreret under nr. IV/32.835 - Cultra.
29 Ved skrivelser af 18. maj, 11. oktober og 29. november 1988 indgav Florimex en formel klage, registreret under nr. IV/32.751, til Kommissionen over brugsgebyret, idet selskabet bl.a. gjorde gaeldende, at gebyret havde samme formaal eller virkning som 10%-reglen, som Kommissionen havde forbudt ved 1988-beslutningen, og at brugsgebyret for visse produkters vedkommende endog var hoejere.
30 VGB indgav en lignende klage ved skrivelse af 15. november 1988, registreret under nr. IV/32.990.
31 Ved skrivelser af 21. december 1988 meddelte Kommissionen Florimex og VGB, at den havde indledt procedurerne i sagerne IV/32.750 - Bloemenveilingen Aalsmeer II og IV/32.835 - Cultra, med de retsvirkninger, der fremgaar af artikel 9, stk. 3, i forordning nr. 17. I skrivelserne gav Kommissionen bl.a. ogsaa udtryk for den opfattelse, at brugsgebyret ikke var diskriminerende i forhold til de gebyrer, der skulle betales af medlemmerne og de andre leverandoerer, der saelger varer paa VBA's auktioner. For saa vidt angaar Cultra-aftalerne fandt Kommissionen, at disse hverken paavirkede konkurrencen eller handelen mellem medlemsstater maerkbart.
32 Den 4. april 1989 offentliggjorde Kommissionen meddelelse 89/C 83/03 i henhold til artikel 19, stk. 3, i Raadets forordning nr. 17 og artikel 2 i Raadets forordning nr. 26 om sag IV/32.750 - Bloemenveilingen Aalsmeer II og sag IV/32.835 - Cultra (EFT C 83, s. 3, herefter »meddelelsen af 4. april 1989«). I meddelelsen tilkendegav Kommissionen, at den havde til hensigt at anlaegge en positiv vurdering af VBA's reglement for saa vidt angaar: i) levering til auktion fra VBA's medlemmer og andre leverandoerer; ii) auktionsbetingelserne, herunder visse regler om kvalitetsnormer og mindstepriser; iii) brugsgebyret i forbindelse med direkte levering til handlende etableret paa VBA's auktionsomraade; iv) Cultra-aftalerne.
33 Ved skrivelser af 3. maj 1989 fremsatte Florimex og VGB deres bemaerkninger til meddelelsen af 4. april 1989, idet de samtidig besvarede Kommissionens skrivelser af 21. december 1988. I deres skrivelser gjorde sagsoegerne indsigelse mod Kommissionens hensigt om at traeffe en positiv beslutning vedroerende brugsgebyret og Cultra-aftalerne, og de indgav formelle klager for saa vidt angaar handelsaftalerne. Florimex uddybede senere sine klager ved skrivelser af 23. maj og 14. juni 1989 til Kommissionen.
34 Den 7. februar 1990 anmeldte VBA til Kommissionen sit supplerende reglement med de »naermere regler om brugsgebyret«, som giver mulighed for, at en leverandoer kan erlaegge brugsgebyret ved at betale en fast sats paa 5% af produkternes vaerdi, idet indkasseringen foretages af VBA [jf. ovenfor, praemis 21, punkt e)]. Samme dag anmeldte VBA de nye handelsaftaler til Kommissionen. Disse anmeldelser blev registreret under nr. IV/33.624 - Bloemenveilingen Aalsmeer III.
35 Ved skrivelse af 24. oktober 1990 meddelte Kommissionen sagsoegerne, at den havde til hensigt at traeffe en for VBA positiv beslutning i sag IV/32.750 - Bloemenveilingen Aalsmeer II, bl.a. for saa vidt angaar VBA's medlemmers pligt til at saelge paa auktion og brugsgebyret. Den tilkendegav endvidere, at sag IV/32.835 vedroerende Cultra-aftalerne dermed ville blive afsluttet uden formel beslutning. Kommissionen gav ogsaa udtryk for, at den havde til hensigt at afslutte sagen vedroerende de nye handelsaftaler og de »naermere regler om brugsgebyret«, der var anmeldt den 7. februar 1990 (IV/33.624,) uden at traeffe nogen formel beslutning, for saa vidt angaar de sidstnaevnte regler dog paa den betingelse, at VBA forpligtede sig til udelukkende at anvende de indhentede oplysninger i forbindelse med den regnskabsmaessige behandling af de tjenesteydelser, foreningen leverer, og under ingen omstaendigheder i egentligt kommercielt oejemed.
36 Sagsoegerne gentog deres argumenter ved skrivelser af 26. november og 17. december 1990 og under et moede med Kommissionens ansvarlige tjenestegrene den 27. november 1990. Klagerne kraevede bl.a., at Kommissionen behandlede de modtagne klager formelt.
H - Skrivelsen i henhold til artikel 6 af 4. marts 1991 og den omtvistede beslutning af 2. juli 1992
37 Ved skrivelse af 4. marts 1991 (herefter »skrivelsen i henhold til artikel 6«) meddelte Kommissionen i overensstemmelse med artikel 6 i Kommissionens forordning nr. 99/63/EOEF af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2, i Raadets forordning nr. 17 (EFT 1963-1964, s. 42) klagerne, at de tilvejebragte oplysninger ikke gav Kommissionen grundlag for at tage deres klager over det af VBA kraevede brugsgebyr til foelge.
38 De faktiske og retlige betragtninger, der fik Kommissionen til at drage denne konklusion, er angivet udfoerligt i et dokument, som var vedlagt skrivelsen i henhold til artikel 6. Kommissionen sendte ogsaa dette dokument til VBA den 4. marts 1991, idet den praeciserede, at der var tale om et foreloebigt udkast til en beslutning, som den havde til hensigt at traeffe i henhold til artikel 2, stk. 1, foerste punktum, i forordning nr. 26.
39 I afsnittet »retlig vurdering« i det paagaeldende dokument fastslog Kommissionen for det foerste, at bestemmelserne om levering til auktion og reglerne om direkte levering til handlende etableret paa VBA's omraade indgaar i en helhed af vedtagelser og aftaler vedroerende udbud af blomsterprodukter paa VBA's omraade, som falder ind under traktatens artikel 85, stk. 1. Den fastslog for det andet, at disse vedtagelser og aftaler er noedvendige for at naa de i traktatens artikel 39 angivne maal, som omhandlet i artikel 2, stk. 1, foerste punktum, i forordning nr. 26.
40 For saa vidt angaar anvendelsen af artikel 2, stk. 1, foerste punktum, i forordning nr. 26 med hensyn til levering til auktion fastslog Kommissionen bl.a. i punkt II.2 a) i det dokument, der var vedlagt som bilag til skrivelsen af 4. marts 1991:
»Det centrale princip i reglerne om levering til auktion er den pligt til at saelge paa auktion, der paalaegges VBA's medlemmer i henhold til vedtaegternes artikel 17. Denne pligt til at saelge paa auktion er et vaesentligt element i VBA's form som en kooperativ forening, som er noedvendigt for at naa de i artikel 39 angivne maal for den faelles landbrugspolitik.
Den betydning, producentsammenslutninger og foreninger af saadanne har inden for rammerne af den faelles landbrugspolitik, fremgaar af Raadets forordning (EOEF) nr. 1360/78 af 19. juni 1978. De i artikel 39, stk. 1, angivne maal kan ikke naas, hvis man ikke fjerner de strukturelle svagheder, der paavirker produktionen af landbrugsprodukter og navnlig det foerste led i afsaetningen af disse produkter. Denne situation kan afhjaelpes gennem sammenslutninger af selvstaendige landbrugere paa kooperativt grundlag med henblik paa at gribe ind i den oekonomiske proces gennem forskellige former for faelles indsats bl.a. med sigte paa at koncentrere udbuddet (femte og sjette betragtning til forordning (EOEF) nr. 1360/78).
Dette generelle princip maa ogsaa finde konkret anvendelse i det foreliggende tilfaelde. Hvis man ser paa sammensaetningen af VBA's medlemmer, fremgaar det nemlig, at en lille gruppe ganske vist i sig selv har en betydelig oekonomisk vaegt, men at det store flertal af producenter inden for VBA er landbrugsproducenter, der kun gennem en koncentration af udbuddet kan deltage i den oekonomiske proces paa et stoerre plan end det regionale.
De kooperative foreninger kan i princippet kun opfylde deres maalsaetning om at forbedre handelsstrukturerne, hvis alle medlemmernes udbud samles. De regler, Faellesskabet har indfoert for at fremme oprettelsen af kooperative strukturer, bestemmer saaledes, at sammenslutningernes vedtaegter dels skal indeholde ensartede regler om indskud og markedsfoering, dels skal foreskrive, at hele den del af produktionen, der er bestemt til afsaetning, skal markedsfoeres af sammenslutningen [artikel 6, stk. 1, litra c), i forordning (EOEF) nr. 1360/78 og artikel 13 i forordning (EOEF) nr. 1035/72].«
41 For saa vidt angaar anvendelsen af artikel 2, stk. 1, foerste punktum, i forordning nr. 26 med hensyn til direkte levering til handlende etableret paa VBA's omraade fastslog Kommissionen i dokumentets punkt II.2.b):
»Brugsgebyrerne udgoer et afgoerende element i VBA's salgssystem, uden hvilket foreningens konkurrenceevne og dermed ogsaa dens eksistens ville blive bragt i fare. De er derfor ogsaa noedvendige for at naa de i artikel 39 angivne maal.
Hvis VBA, som har specialiseret sig i eksport, skal kunne opfylde sin maalsaetning som virksomhed, eller med andre ord hvis den skal kunne udvikle sig og fortsat vaere en vaesentlig forsyningskilde for den internationale blomsterhandel, er det saaledes paa grund af de forhandlede produkters ('blomsterprodukter') forgaengelighed og skroebelighed noedvendigt, at forhandlerne ved eksporten befinder sig taet ved foreningen i geografisk henseende. Den geografiske koncentration af efterspoergslen paa VBA's omraade, som foreningen forsoeger at opnaa i egen interesse, skyldes ikke blot, at der dér findes et komplet udbud af produkter, men ogsaa og navnlig at forhandlerne dér kan disponere over tjenesteydelser og faciliteter, som fremmer deres handel.
Den geografiske koncentration af udbuddet og efterspoergslen paa VBA's omraade udgoer en oekonomisk fordel, som er resultatet af en betydelig materiel og immateriel indsats fra VBA's side.
Hvis forhandlerne gratis kunne benytte sig af denne fordel, ville VBA's eksistens blive bragt i fare, fordi den forskelsbehandling af de til VBA knyttede leverandoerer, som dette vil medfoere, ville forhindre VBA i at afholde uundgaaelige udgifter og at faa daekket de loebende driftsudgifter.«
42 Hvad dernaest angaar spoergsmaalet om, hvorvidt VBA gennem brugsgebyret giver sig selv en uberettiget fordel, som begraenser konkurrencen, fandt Kommissionen, at det ikke var noedvendigt at beregne gebyrsatserne med en matematisk noejagtighed paa grundlag af en fordeling af de forskellige omkostninger under hensyntagen til virksomhedens interne opbygning, men at det var tilstraekkeligt at sammenligne de gebyrer, der blev afkraevet de respektive leverandoerer [punkt II.2.b), femte og sjette afsnit, i det dokument, der var vedlagt som bilag til skrivelsen af 4.3.1991]. Kommissionen konkluderede:
»En sammenligning af auktionsgebyrerne og brugsgebyrerne viser, at der i vid udstraekning er sikret ligebehandling af leverandoererne. Der er ganske vist en del af auktionsgebyrerne, der ikke kan fastlaegges noejagtigt, nemlig det beloeb, der skal betales som modydelse for den ved auktionen leverede tjenesteydelse, men for saa vidt som der i det foreliggende tilfaelde kan foretages en sammenligning med brugsgebyrerne med hensyn til de anvendte satser, er modydelsen for denne tjenesteydelse nogle leveringsforpligtelser. De forhandlere, der har indgaaet handelsaftaler med VBA, har ogsaa paataget sig disse leveringsforpligtelser. Reglerne om brugsgebyret har derfor ingen virkninger, der ikke er forenelige med faellesmarkedet« [a.st., punkt II.2.b), syvende afsnit].
43 Endelig anfoerte Kommissionen, at brugsgebyret har samme virkning som mindsteprisen ved auktion. Det hedder i dokumentet: »Jo lavere den faktisk opnaaede pris er, desto stoerre er gebyret. Dette medfoerer en tilskyndelse til ikke at levere i perioder, hvor udbuddet er for stort, hvilket bestemt er oenskeligt« [a.st., punkt II.2.b), sjette afsnit].
44 Ved skrivelse af 17. april 1991 besvarede sagsoegerne skrivelsen i henhold til artikel 6, idet de fastholdt deres klager for saa vidt angaar brugsgebyret, Cultra-aftalerne og handelsaftalerne. De gjorde endvidere gaeldende, at den naevnte skrivelse hverken behandlede Cultra-aftalerne eller de nye handelsaftaler, hvorfor der ikke var fremsendt nogen skrivelse i henhold til artikel 6 i forordning nr. 99/63 i saa henseende.
45 Den 2. juli 1992 sendte Kommissionen sagsoegernes advokat et rekommanderet brev med modtagelsesbevis under nr. SG(92) D/87/82, hvori den meddelte, at deres klager over brugsgebyret blev endeligt afvist. Brevet blev afhentet paa det postkontor, der er ansvarligt for sagsoegernes advokats postboks, den 13. juli 1992.
46 I denne skrivelse af 2. juli 1992 (herefter »den omtvistede beslutning«) understreger Kommissionen, at den deri angivne begrundelse udgoer et supplement til og en klargoerelse af den, der er indeholdt skrivelsen i henhold til artikel 6, hvortil Kommissionen henviser. Kommissionen anfoerer videre:
»Grundlaget for den vurdering, Kommissionen har foretaget i forhold til konkurrenceretten, er samtlige vedtagelser og aftaler vedroerende udbuddet af blomsterprodukter paa VBA's omraade. Reglerne om direkte levering til handlende, der er etableret paa dette omraade, er kun en del af denne helhed. Efter Kommissionens opfattelse er alle de paagaeldende vedtagelser og aftaler i princippet noedvendige med henblik paa opfyldelsen af de maalsaetninger, der er angivet i EOEF-traktatens artikel 39. Den omstaendighed, at Kommissionen hidtil endnu ikke har fastslaaet dette i en formel beslutning i henhold til artikel 2 i forordning nr. 26/62, aendrer ikke noget ved den positive vurdering, Kommissionen har anlagt i saa henseende.«
47 Efter at have behandlet visse yderligere argumenter fra sagsoegerne konkluderer Kommissionen:
»Kommissionen bestrider ikke, at der kan udformes andre regler om direkte levering til handlende, der er etableret paa et auktionsomraade. Westland-auktionens reglement er et godt eksempel herpaa. Det tilkommer imidlertid ikke Kommissionen at sammenligne de forskellige fordele og ulemper ved saadanne regler. De beroerte handlende maa selv vaere de foerste til at drage de noedvendige forretningsmaessige konklusioner af de bestaaende forskelle.«
G - Korrespondancen efter den omtvistede beslutning
48 Ved skrivelse af 5. august 1992 meddelte Kommissionen sagsoegerne, at den havde afsluttet behandlingen af sagerne om handelsaftalerne og Cultra-aftalerne, idet den anmodede dem om inden for en frist paa fire uger at tilkendegive, om de oenskede at fastholde deres klager for saa vidt angaar handelsaftalerne og Cultra-aftalerne.
49 Den 22. december 1992 besvarede sagsoegernes advokat skrivelsen af 5. august 1992, idet han angav, at han paa grund af omstaendighederne havde vaeret forhindret i at reagere tidligere, og understregede, at sagsoegerne oenskede at fastholde deres klager.
50 Efter at der var indtraadt en alvorlig forvaerring af sagsoegernes advokats helbredstilstand, valgte sagsoegerne en ny advokat den 3. november 1993. Denne anmodede ved skrivelse af 9. december 1993 Kommissionen om at tage stilling til skrivelsen af 22. december 1992.
51 Ved skrivelse af 20. december 1993 besvarede Kommissionen skrivelsen af 9. december 1993, idet den bl.a. anfoerte, at en foreloebig gennemgang af skrivelsen af 22. december 1992, som Kommissionen havde foretaget af egen drift, ikke havde givet grundlag for en indgriben i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1, eller artikel 86. Denne skrivelse af 20. december 1993 er genstand for sag T-77/94, VGB m.fl. mod Kommissionen.
Retsforhandlinger
52 Florimex og VGB har den 21. september 1992 anlagt henholdsvis sag T-70/92 og sag T-71/92 til proevelse af den omtvistede beslutning.
53 Ved processkrift indleveret den 16. oktober 1992 i hver af de to sager har Kommissionen rejst en formalitetsindsigelse i henhold til procesreglementets artikel 114, stk. 1.
54 Ved kendelse afsagt den 14. juni 1993 af formanden for Rettens Foerste Afdeling er sagerne T-70/92 og T-71/92 blevet forenet med henblik paa den skriftlige forhandling, den mundtlige forhandling og domsafsigelsen.
55 Ved kendelse af 6. juli 1993 har Retten (Foerste Afdeling) henskudt formalitetsindsigelsen til afgoerelse i forbindelse med sagens realitet.
56 Ved kendelse af 13. juli 1993 har formanden for Rettens Foerste Afdeling tilladt VBA at intervenere i de forenede sager T-70/92 og T-71/92.
57 Ved Rettens beslutning af 19. september 1995, der har virkning fra den 1. oktober 1995, er den refererende dommer blevet knyttet til Anden Afdeling, som sagerne derfor er blevet henvist til.
58 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Anden Udvidede Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling. Med henblik paa sagens tilrettelaeggelse er Kommissionen blevet anmodet om at besvare bestemte spoergsmaal skriftligt inden retsmoedet. Den har indleveret sit svar den 3. april 1996.
59 Retsmoedet i naervaerende sager, som blev efterfulgt af retsmoedet i sag T-77/94, fandt sted den 5. juni 1996 for Retten sammensat af afdelingsformanden, H. Kirschner, og dommerne B. Vesterdorf, C.W. Bellamy, A. Kalogeropoulos og A. Potocki.
60 Efter at dommer H. Kirschner er afgaaet ved doeden den 6. februar 1997, har raadslagningen og afstemningen i overensstemmelse med procesreglementets artikel 32, stk. 1, fundet sted med deltagelse af de tre dommere, der har underskrevet dommen.
Parternes paastande
61 Sagsoegerne har i staevningerne nedlagt paastand om annullation af den omtvistede beslutning. I replikken har de nedlagt paastand om, at formalitetsindsigelsen ikke tages til foelge, og om at sagsoegte tilpligtes at betales sagens omkostninger.
62 Sagsoegte har nedlagt foelgende paastande:
- Principalt: Sagerne afvises.
- Subsidiaert: Frifindelse.
- Sagsoegerne tilpligtes in solidum at betale sagens omkostninger.
63 Intervenienten har stoettet sagsoegtes paastande og nedlagt paastand om, at sagsoegerne in solidum tilpligtes at betale sagens omkostninger, herunder intervenientens omkostninger.
64 I deres bemaerkninger til intervenientens indlaeg har sagsoegerne fastholdt deres paastande og endvidere paastaaet intervenienten doemt til at betale omkostningerne i forbindelse med interventionen.
Formaliteten
Sammenfatning af parternes argumenter
65 Det er ubestridt, at den omtvistede beslutning er indeholdt i et brev dateret den 2. juli 1992 med angivelsen »rekommanderet med modtagelsesbevis«, adresseret til sagsoegernes advokats postboks og stilet til advokaten. Der er i sagen fremlagt et dokument fra det postkontor, hvor brevet af 2. juli 1992 blev afhentet. Det indeholder paa forsiden en »ankomstmeddelelse«, der har foelgende ordlyd: »De kan afhente de nedenfor anfoerte postforsendelser inden for postkontorets aabningstid.« Under dette er der angivet en forsendelse fra Bruxelles og anbragt et stempel med datoen den 9. juli 1992. Dokumentet indeholder paa bagsiden bl.a. en erklaering om modtagelse og herunder en underskrift og et stempel med datoen den 13. juli 1992. Det er ubestridt, at postvaesenet lagde denne ankomstmeddelelse i sagsoegernes advokats postboks, og at den anfaegtede beslutning ved forevisning af denne meddelelse blev afhentet paa postkontoret mandag den 13. juli 1992.
66 Under disse omstaendigheder har sagsoegte gjort gaeldende, at sagerne, som er anlagt den 21. september 1992, er anlagt efter udloebet af den frist paa to maaneder, der er fastsat i traktatens artikel 173, stk. 5.
67 Denne frist begyndte at loebe fra det tidspunkt, hvor modtageren var i stand til at faa kendskab til beslutningen (Domstolens dom af 21.2.1973, sag 6/72, Europemballage og Continental Can mod Kommissionen, Sml. s. 215, praemis 10, og Rettens dom af 29.5.1991, sag T-12/90, Bayer mod Kommissionen, Sml. II, s. 219, praemis 19, stadfaestet paa dette punkt ved Domstolens dom af 15.12.1994, sag C-195/91 P, Bayer mod Kommissionen, Sml. I, s. 5619, praemis 21). Ifoelge sagsoegte var modtageren i det foreliggende tilfaelde »i stand til at faa kendskab« til den paagaeldende forsendelse torsdag den 9. juli 1992 eller senest fredag den 10. juli, dvs. dagen efter at ankomstmeddelelsen blev lagt i hans postboks, og staevningerne skulle dermed, under hensyn til afstanden, have vaeret indleveret inden midnat den 16. september 1992. Det maa kunne formodes, at meddelelsen blev lagt i postboksen samme dag, som den er dateret, dvs. torsdag den 9. juli 1992. Det er ikke urimeligt at forvente, at indehaveren af en postboks toemmer denne hver dag, ogsaa i ferien, og han baerer selv risikoen for enhver forsinkelse. Sagsoegte har tilfoejet, at hvis sagsoegernes argumentation tiltraedes, vil man kunne omgaa soegsmaalsfristen og samtidig goere sig bekendt med retsaktens indhold paa anden vis.
68 Sagsoegte har endvidere anfoert, at meddelelsen af beslutningen til sagsoegernes advokat, som skete efter samme fremgangsmaade som den, der blev anvendt ved enhver korrespondance med sagsoegerne, udgjorde en behoerig meddelelse, idet metoden er i overensstemmelse med Kommissionens faste praksis. Det er ogsaa korrekt at sende en skrivelse til adressatens postboks og ikke til hans kontor.
69 Intervenienten har stoettet sagsoegtes argumenter.
70 Ifoelge sagsoegerne begyndte soegsmaalsfristen tidligst at loebe mandag den 13. juli 1992, dvs. den dag, hvor deres advokats medarbejder afhentede forsendelsen paa postkontoret og underskrev modtagelsesbeviset. Der er i oevrigt ikke foert bevis for, at ankomstmeddelelsen blev lagt i postboksen torsdag den 9. juli 1992, men alene at postforsendelsen ankom til Amsterdam denne dag. Den eneste dato, der er vished om, som foelge af underskriften paa modtagelsesbeviset, er datoen for afhentelsen af forsendelsen mandag den 13. juli 1992. Sagsoegerne har i oevrigt anfoert, at en behoerig meddelelse altid skal ske ved fremsendelse til den paagaeldende virksomheds hjemsted (jf. Domstolens dom af 26.11.1985, sag 42/85, Cockerill-Sambre mod Kommissionen, Sml. s. 3749) og ikke til dens advokat. Det er saaledes alene relevant, hvornaar sagsoegerne selv fik kendskab til beslutningen, hvilket ikke kan vaere sket foer den 15. juli 1992.
Rettens bemaerkninger
71 Traktatens artikel 173, stk. 5, lyder saaledes: »De i denne artikel omhandlede klager skal indgives inden to maaneder, efter at retsakten, alt efter sin art, er offentliggjort eller meddelt klageren, eller i mangel heraf senest to maaneder efter, at klageren har faaet kendskab til den.«
72 I henhold til bilag II til Domstolens procesreglement og artikel 102, stk. 2, i Rettens procesreglement (herefter »procesreglementet«) forlaenges den frist paa to maaneder, der er fastsat i traktatens artikel 173, stk. 5, med seks dage for en part, der har sit saedvanlige opholdssted i Nederlandene. Saafremt fristen ville udloebe paa en loerdag eller en soendag, udloeber den foerst ved udgangen af den foelgende hverdag (procesreglementets artikel 101, stk. 2). Fristerne begynder at loebe dagen efter meddelelsesdatoen [procesreglementets artikel 102, stk. 1, og artikel 101, stk. 1, litra a)]
73 Staevningerne blev indleveret mandag den 21. september 1992. De kan saaledes antages til realitetsbehandling, hvis soegsmaalsfristen enten udloeb denne dag eller soendag den 20. eller loerdag den 19. september 1992. For at dette kan vaere tilfaeldet, maa den begivenhed, der fik fristen til at loebe, saaledes tidligst vaere indtruffet den 13. juli 1992.
74 Det fremgaar af fast retspraksis, at det paahviler den part, der goer gaeldende, at en sag er anlagt for sent, at foere bevis for, hvornaar beslutningen blev meddelt (Rettens dom af 9.6.1994, sag T-94/92, X mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 481, praemis 22).
75 Det er i det foreliggende tilfaelde godtgjort, at sagsoegernes advokats medarbejder den 13. juli 1992 fandt ankomstmeddelelsen om en forsendelse »fra Bruxelles« i sin arbejdsgivers postboks, foreviste denne meddelelse paa postkontoret og fik udleveret Kommissionens skrivelse af 2. juli 1992.
76 Retten maa derimod konstatere, at der ikke er foert nogen form for bevis for, hvornaar ankomstmeddelelsen blev lagt i sagsoegernes advokats postboks. Da sagsoegte saaledes ikke er i stand til at foere bevis for det faktiske grundlag for sin argumentation om, at soegsmaalsfristen begyndte at loebe den 9. eller 10. juli 1992, er det ufornoedent at undersoege de retlige konsekvenser, sagsoegte vil drage heraf.
77 Sagerne boer herefter antages til realitetsbehandling.
Realiteten
78 Sagsoegerne har fremfoert en raekke anbringender om en procedurefejl, om mangler ved begrundelsen, om en retlig fejl og/eller om en aabenbar fejlvurdering. Anbringenderne kan inddeles i foelgende fire kategorier: 1) anbringenderne om en procedurefejl, for saa vidt som brugsgebyret med urette blev behandlet saerskilt; 2) anbringenderne om en tilsidesaettelse af artikel 19 i forordning nr. 17 og om en manglende formel beslutning i henhold til artikel 2 i forordning nr. 26; 3) anbringenderne om, at artikel 2, stk. 1, foerste punktum, i forordning nr. 26 er uanvendelig, og om mangler ved begrundelsen i saa henseende; 4) anbringenderne om forskelsbehandling af de uafhaengige leverandoerer og de leverandoerer, med hvem der er indgaaet handelsaftaler, for saa vidt angaar satserne for brugsgebyret og det i handelsaftalerne fastsatte gebyr.
1. Anbringenderne om en procedurefejl, for saa vidt som brugsgebyret med urette blev behandlet saerskilt
Sammenfatning af parternes argumenter
79 Sagsoegerne har gjort gaeldende, at Kommissionen har begaaet en procedurefejl til skade for sagsoegerne ved ikke at traeffe en samlet beslutning vedroerende alle deres klager. Denne fejl fra Kommissionens side har i oevrigt resulteret i mangler ved begrundelsen og/eller en fejlvurdering.
80 Sagsoegerne har understreget, at de ikke alene har indgivet klager over brugsgebyret, men ogsaa over handelsaftalerne og Cultra-aftalerne, bl.a. i deres skrivelser af 3. maj 1989. I oevrigt samlede Kommissionen de forskellige klager i en enkelt sag, og den lovede at afslutte proceduren ved en formel beslutning, saaledes at sagsoegerne kunne anlaegge sag ved Retten. Desuden gjorde sagsoegerne under hele den administrative procedure gaeldende, at de forskellige elementer i VBA's reglement skulle undersoeges under hensyntagen til deres indbyrdes sammenhaeng, saaledes som Kommissionen havde gjort det i 1988-beslutningen.
81 Paa trods heraf omhandler skrivelsen i henhold til artikel 6 udelukkende brugsgebyret, men hverken handelsaftalerne eller Cultra-aftalerne. Sagsoegerne finder, at deres proceduremaessige rettigheder herved er blevet tilsidesat, for saa vidt som deres muligheder for at anlaegge sag ved Retten begraenses ved, at den omtvistede beslutning kun vedroerer en del af deres klagepunkter. Sagsoegerne har endvidere anfoert, at de vil vaere noedsaget til at anlaegge endnu en sag ved Retten i tilfaelde af en formel afvisning af de andre elementer i deres klager.
82 Desuden har Kommissionen ifoelge sagsoegerne gjort sig skyldig i en fejlvurdering, for saa vidt som den ikke vurderede brugsgebyrets forenelighed med traktatens artikel 85, stk. 1, i sammenhaeng med VBA's andre regler, herunder handelsaftalerne og Cultra-aftalerne, og den har ikke givet nogen begrundelse for sin beslutning om at undersoege brugsgebyret saerskilt og ikke i sammenhaeng med handelsaftalerne og Cultra-aftalerne.
83 Kommissionen har gjort gaeldende, at den ikke havde pligt til at behandle alle klagerne samtidig inden for rammerne af en enkelt procedure (jf. Domstolens dom af 29.10.1980, forenede sager 209/78-215/78 og 218/78, Van Landewyck mod Kommissionen, Sml. s. 3125, praemis 31 ff.), saa meget mere som Kommissionen i det foreliggende tilfaelde paa én gang modtog en anmeldelse og en klage, der begge oven i koebet blev aendret eller udvidet gentagne gange.
84 Kommissionen har navnlig understreget, at klagen over handelsaftalerne blev indgivet efter klagen over brugsgebyret, og at de naevnte aftaler foerst blev anmeldt den 7. februar 1990, dvs. efter offentliggoerelsen af meddelelsen af 4. april 1989. Kommissionen ville ikke foretage en endelig vurdering af handelsaftalerne i forbindelse med behandlingen af klagen, saa laenge den ikke havde foretaget en endelig vurdering af dem i forbindelse med anmeldelsesproceduren. Den tilkendegav i sin skrivelse af 24. oktober 1990, at den agtede at henlaegge sagen for saa vidt angaar handelsaftalerne, mens brugsgebyret ville blive behandlet i forbindelse med en formel beslutning vedroerende andre elementer i VBA's regler.
85 Med hensyn til den saerskilte behandling af klagen over brugsgebyret i forhold til klagen over Cultra-aftalerne har Kommissionen gjort gaeldende, at der ikke er nogen sammenhaeng mellem indholdet af de to klager, idet anmeldelsen af brugsgebyret bl.a. skal vurderes i henhold til forordning nr. 26 og anmeldelsen af Cultra-aftalerne i henhold til forordning nr. 17. I Kommissionens skrivelse af 24. oktober 1990 blev det naevnt, at de to klager ville blive behandlet saerskilt ud fra et proceduremaessigt synspunkt.
86 Da det viste sig, at det endnu ikke var muligt at traeffe en endelig beslutning i henhold til artikel 2 i forordning nr. 26, sendte Kommissionen den 4. marts 1991 skrivelsen i henhold til artikel 6, som alene vedroerte brugsgebyret. Efter at sagsoegerne i deres skrivelse af 17. april 1991 havde insisteret paa, at deres andre klager blev behandlet, valgte Kommissionen at behandle klagen over brugsgebyret endeligt i stedet for at afvente, at proceduren vedroerende klagerne over Cultra-aftalerne og handelsaftalerne naaede frem til det endelige stadium. Hvis Kommissionen ikke havde handlet saaledes, havde sagsoegerne ikke i juli 1992 kunnet opnaa en endelig beslutning vedroerende brugsgebyret.
87 Under alle omstaendigheder har sagsoegernes argumenter om, at Kommissionen ved at undersoege brugsgebyret saerskilt har givet en mangelfuld begrundelse og/eller foretaget en aabenbar fejlvurdering, ingen stoette i de faktiske forhold, saaledes som det fremgaar af det dokument, der var vedlagt som bilag til skrivelsen i henhold til artikel 6.
88 Intervenienten har stoettet Kommissionens standpunkt.
Rettens bemaerkninger
89 Det bemaerkes, at Kommissionen saa sig i stand til at fremkomme med en foerste stillingtagen til alle sagsoegernes forskellige klager i sin skrivelse af 24. oktober 1990. Skrivelsen i henhold artikel 6 af 4. marts 1991 og den omtvistede beslutning af 2. juli 1992 vedroerer imidlertid kun brugsgebyret. I oevrigt havde den omstaendighed, at Kommissionen foerst sendte skrivelsen af 5. august 1992 vedroerende handelsaftalerne og Cultra-aftalerne efter skrivelsen af 2. juli 1992, den uundgaaelige foelge, at sagsoegerne blev noedsaget til at anlaegge to forskellige sager under hensyn til de frister, der er fastsat i traktatens artikel 173, stk. 5.
90 Den maade, hvorpaa den administrative procedure blev afviklet, har saaledes medfoert forsinkelser og ulemper. Retten finder dog ikke, at disse omstaendigheder kan begrunde en annullation af den omtvistede beslutning.
91 Den omtvistede beslutning drejer sig nemlig udelukkende om lovligheden af brugsgebyret, navnlig spoergsmaalet om, hvorvidt det er »noedvendigt for at naa de i traktatens artikel 39 angivne maal«, som omhandlet i artikel 2, stk. 1, foerste punktum, i forordning nr. 26. Kommissionen har derimod ikke paaberaabt sig denne bestemmelse for saa vidt angaar handelsaftalerne og Cultra-aftalerne. Det foelger heraf, at det forhold, at der ikke er truffet nogen beslutning vedroerende disse andre klager, kun kan vaere afgoerende for naervaerende sags udfald, i det omfang Kommissionen i den omtvistede beslutning ikke har taget hensyn til elementer i handelsaftalerne eller Cultra-aftalerne, der kan paavirke lovligheden af brugsgebyret i forhold til artikel 2, stk. 1, foerste punktum, i forordning nr. 26.
92 For saa vidt angaar handelsaftalerne er det eneste element, som sagsoegerne har paaberaabt sig, der kan paavirke lovligheden af brugsgebyret i forhold til artikel 2, stk. 1, foerste punktum, i forordning nr. 26, deres paastand om, at det for de naevnte handelsaftaler fastsatte gebyr paa 3% foerer til en diskriminering af de leverandoerer, der skal betale det hoejere brugsgebyr (jf. nedenfor, praemis 188 ff.). Kommissionen har imidlertid beskaeftiget sig med dette element i den retlige vurdering, der er indeholdt i det dokument, som var vedlagt som bilag til skrivelsen i henhold til artikel 6, jf. punkt II.2.b), syvende afsnit, idet den har fastslaaet, at de leverandoerer, der har indgaaet handelsaftaler med VBA, ogsaa har paataget sig leveringsforpligtelser, hvorfor der ikke er tale om forskelsbehandling (jf. ovenfor, praemis 42).
93 Kommissionen har saaledes ikke undladt at tage hensyn til sagsoegernes argumentation vedroerende sammenhaengen mellem handelsaftalerne og brugsgebyret i den omtvistede beslutning, og sagsoegerne har kunnet goere deres synspunkt i saa henseende gaeldende under naervaerende sag (jf. nedenfor, praemis 188 ff.).
94 For saa vidt angaar Cultra-aftalerne giver sagens akter intet grundlag for at antage, at Kommissionens vurdering af lovligheden af brugsgebyret i forhold til artikel 2, stk. 1, foerste punktum, i forordning nr. 26 kunne vaere blevet paavirket vaesentligt af disse aftaler, som vedroerer et andet element i VBA's virksomhed (jf. ovenfor, praemis 24). I oevrigt har Florimex selv i staevningen (s. 3) gjort gaeldende, at ordningen med Cultra-aftalerne kun har marginal betydning for naervaerende sag.
95 Anbringendet om, at der er begaaet en procedurefejl, for saa vidt som brugsgebyret med urette blev behandlet saerskilt, maa herefter forkastes.
2. Anbringendet om en tilsidesaettelse af artikel 19 i forordning nr. 17 og om en manglende formel beslutning i henhold til artikel 2 i forordning nr. 26
Sammenfatning af parternes argumenter
96 Sagsoegerne har gjort gaeldende, at meddelelsen af 4. april 1989 hverken vedroerte VBA's supplerende reglement med de naermere regler om brugsgebyret eller de nye handelsaftaler, som foerst blev anmeldt i februar 1990. Kommissionen har dermed truffet en positiv beslutning vedroerende elementer i VBA's regler, i forbindelse med hvilke den ikke har opfordret tredjemand til at udtale sig i overensstemmelse med artikel 19 i forordning nr. 17. Sagsoegerne har under retsmoedet tillige understreget, at Kommissionen under de foreliggende omstaendigheder havde pligt til at traeffe en formel beslutning i henhold til artikel 2 i forordning nr. 26.
97 Sagsoegte har anfoert, at meddelelsen i henhold til artikel 19 er en del af den administrative procedure efter en anmeldelse og ikke af proceduren for afvisning af en klage. Sagsoegte finder i oevrigt, at det ikke var noedvendigt at traeffe en formel beslutning i henhold til artikel 2 i forordning nr. 26 i det foreliggende tilfaelde.
98 Intervenienten har ikke fremsat bemaerkninger til denne del af sagen.
Rettens bemaerkninger
99 Artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17 lyder saaledes:
»Naar Kommissionen paataenker at udstede en negativattest i henhold til artikel 2 eller at traeffe en beslutning i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3, offentliggoer den begaeringens eller anmeldelsens indhold i hovedtraek tillige med en opfordring til enhver interesseret tredjemand om at fremkomme med bemaerkninger hertil inden en bestemt frist, der fastsaettes til mindst en maaned. ...«
100 Artikel 2, stk. 2, i forordning nr. 26 bestemmer, at Kommissionen skal traeffe de i artikel 2, stk. 1, omhandlede beslutninger »efter at have ... hoert de paagaeldende virksomheder eller sammenslutninger af virksomheder, saavel som enhver anden fysisk eller juridisk person, som Kommissionen skoenner det noedvendigt at hoere«. Ifoelge den skrivelse, Kommissionen sendte til VBA i henhold til artikel 6, fortolker Kommissionen denne bestemmelse saaledes, at den paalaegger den en pligt til at foretage en offentliggoerelse svarende til den, der er foreskrevet i artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17.
101 Det fremgaar af selve ordlyden af bestemmelserne, at hverken artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17 eller artikel 2, stk. 2, i forordning nr. 26 stiller krav om en forudgaaende offentliggoerelse, saafremt Kommissionen paataenker at afvise en klage, der er indgivet i henhold til artikel 3, stk. 2, litra b), i forordning nr. 17.
102 Selv hvis det laegges til grund, at den omtvistede beslutning udgjorde en positiv beslutning truffet i medfoer af artikel 2 i forordning nr. 26 paa baggrund af den af VBA foretagne anmeldelse, bl.a. i betragtning af, at det i det dokument, der var vedlagt som bilag til skrivelsen i henhold til artikel 6, praeciseres, at »genstanden for proceduren er vedtagelser, der er anmeldt til Kommissionen ... og som drejer sig om direkte levering til handlende etableret paa VBA's omraade«, maa det konstateres, at det vaesentlige i reglerne om brugsgebyret blev offentliggjort i EF-Tidende i meddelelsen af 4. april 1989 (jf. ovenfor, praemis 32).
103 Det forhold, at denne meddelelse ikke naevnte de »naermere regler«, der blev vedtaget efter offentliggoerelsen af meddelelsen (jf. ovenfor, praemis 34), er uden betydning, da disse regler ikke aendrede substansen i de paagaeldende bestemmelser, men blot indebar visse aendringer, bl.a. indfoerelsen af en fast sats paa 5%, som reaktion paa bemaerkninger fra tredjemand.
104 Det forhold, at meddelelsen ikke omhandlede handelsaftalerne, er ligeledes helt uden betydning, eftersom den omtvistede beslutning vedroerer sagsoegernes klager over brugsgebyret og ikke klagerne over handelsaftalerne, som er genstand for skrivelsen af 5. august 1992 (jf. ovenfor, praemis 48).
105 Der er herefter under alle omstaendigheder ikke tale om en manglende offentliggoerelse, der kan skade sagsoegernes interesser i forbindelse med naervaerende sag.
106 Endelig finder Retten ikke, at Kommissionen kun kunne afvise sagsoegernes klager over brugsgebyret ved en formel beslutning i henhold til artikel 2 i forordning nr. 26 vedroerende samtlige VBA's regler. Ved afvisningen af en klage, der er indgivet i medfoer af artikel 3, stk. 2, litra b), i forordning nr. 17, skal Kommissionen angive grundene til, at den omhyggelige undersoegelse af de faktiske og retlige omstaendigheder, som den klagende part har fremfoert, ikke har foert til, at den har indledt en procedure til konstatering af en overtraedelse af traktatens artikel 85. I den forbindelse kan Kommissionen paa omraadet for de landbrugsprodukter, der er omhandlet i bilag II til traktaten, anfoere grundene til, at den finder, at bestemmelserne i artikel 2 i forordning nr. 26 finder anvendelse, og at den derfor ikke antager, at den omhyggelige undersoegelse af klagen boer foere til, at den tager klagerens anmodning til foelge. Kommissionens pligt til at begrunde afvisningen af en klage over for den klagende part indebaerer imidlertid ikke, at den noedvendigvis har pligt til at traeffe en formel beslutning i henhold til artikel 2 i forordning nr. 26 rettet til den klagende part (jf. analogien af Rettens dom af 9.1.1996, sag T-575/93, Koelman mod Kommissionen, Sml. II, s. 1, praemis 38-44).
107 Anbringendet maa herefter forkastes.
3. Anbringenderne om, at artikel 2, stk. 1, foerste punktum, i forordning nr. 26 er uanvendelig, og om mangler ved begrundelsen i saa henseende
Parternes argumenter
108 Sagsoegernes argumenter vedroerer baade begrundelsen og rigtigheden af den vurdering, der er indeholdt i den omtvistede beslutning, hvorefter brugsgebyret er et vaesentligt element i en helhed af aftaler, der er noedvendige for at naa de i traktaten angivne maal, som omhandlet i artikel 2, stk. 1, foerste punktum, i forordning nr. 26.
109 Sagsoegerne har for det foerste gjort gaeldende, at Kommissionen ikke har givet nogen behoerigt begrundet forklaring paa, hvori forskellen mellem brugsgebyret og 10%-reglen, som blev forbudt ved 1988-beslutningen, bestaar. Ifoelge sagsoegerne havde 10%-reglen til formaal at begraense valgfriheden for de forhandlere, der var etableret paa VBA's omraade, og brugsgebyret har samme formaal og samme virkning, idet de aendringer, der er foretaget siden 1988, er uden betydning. Dette gaelder saa meget mere, som brugsgebyret i forbindelse med visse produkter med mange stilke, saasom xerophyllum tenax og narcisser, er langt hoejere end det tidligere gebyr paa 10%. Sagsoegerne har under retsmoedet tilfoejet, at eftersom avancen inden for blomsterhandelen er ca. 1%, kan et gebyr paa 5% forhindre, at uafhaengige leverandoerers produktion leveres til koebere, der er etableret paa VBA's omraade.
110 Sagsoegerne finder endvidere, at Kommissionen ikke har givet en behoerig begrundelse for sin konstatering af, at opkraevningen af brugsgebyret er noedvendig for at naa de i traktatens artikel 39 angivne maal, som omhandlet i artikel 2, stk. 1, foerste punktum, i forordning nr. 26. De har bl.a. anfoert, at det standpunkt, Kommissionen indtager i den omtvistede beslutning, er det modsatte af det, der blev fulgt i 1988-beslutningen (betragtning 135-152), og at VBA er den eneste auktionsvirksomhed, der kraever et saadant gebyr.
111 En saadan aendret opfattelse kan kun vaere berettiget, hvis aftalen var noedvendig for at naa alle maalene for den faelles landbrugspolitik (Domstolens dom af 15.5.1975, sag 71/74, Frubo mod Kommissionen, Sml. s. 563), og hvis en anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 1, medfoerte fare for virkeliggoerelsen af maalene (betragtningerne til forordning nr. 26). Den omtvistede beslutning forklarer imidlertid ikke, hvorledes hvert enkelt af de i artikel 39, stk. 1, litra a)-e), angivne maal naas.
112 Sagsoegerne har naermere anfoert, at anbringendet om, at brugsgebyret er noedvendigt med henblik paa at naa alle de i traktatens artikel 39 angivne maal, bl.a. at sikre landbrugernes levestandard, en stabilisering af markederne og rimelige priser for forbrugerne, hverken er underbygget eller sandsynlig, og at Kommissionen ikke indtog dette standpunkt i 1988-beslutningen.
113 Under alle omstaendigheder finder sagsoegerne, at brugsgebyret fordrejer konkurrencen, da det ikke er en reel modydelse for brugen af faciliteterne. Eksterne virksomheder som Florimex maa nemlig selv varetage en stor del af de funktioner (indkassering, emballering, udpakning, sortering osv.), som VBA udfoerer for sine medlemmer, og »brugs«-afgiften svarer saaledes ikke til betegnelsen, idet sagsoegerne udelukkende bruger VBA's faciliteter til at bringe de blomsterprodukter til VBA's omraade, som de saelger til de handlende, der er etableret der.
114 Brugsgebyret kan ifoelge sagsoegerne ikke begrundes med, at der sker en koncentration af efterspoergslen. De logistiske og tekniske hjaelpemidler, lejerne har fordel af, omfatter intet andet end en indretning, der goer det muligt for en lastvogn at koere frem til de lokaler, de raader over, hvilket maa siges at vaere en service, som de er berettiget til at forvente som modydelse for deres hoeje leje. Det af VBA anfoerte om foreningens kommercielle, finansielle og intellektuelle indsats er i hvert fald ikke underbygget, og de paastaaede ydelser er ikke identificeret. VBA's »saerlige salgssystem« er sammenligneligt med mange andre auktionsvirksomheders systemer.
115 VBA's eksistens vil ikke vaere truet uden gebyret, og dette medfoerer snarere en forskelsbehandling end en ligebehandling af VBA's medlemmer og de andre leverandoerer. Den af Kommissionen foretagne sammenligning mellem brugsgebyret og de gebyrer, der betales af VBA's medlemmer, holder ikke, fordi de andre gebyrer er en modydelse for de tjenesteydelser, VBA leverer.
116 Endvidere har Kommissionen ikke i den omtvistede beslutning givet nogen tilstraekkelig forklaring paa, hvorfor enkelte elementer i brugsgebyret, som der bl.a. henvises til i sagsoegernes skrivelse af 17. april 1991, nemlig dets anvendelse paa a) produkter, der ikke er dyrket inden for Det Europaeiske Faellesskab, b) produkter med saa mange stilke, at gebyret ikke kan beregnes, eller c) produkter, der i praksis ikke saelges gennem VBA, er i overensstemmelse med de i traktatens artikel 39 angivne maal.
117 Det er i oevrigt ikke berettiget at paalaegge importerede produkter et gebyr, der har samme virkning som mindsteprisen ved auktion, idet der ikke er tale om varer, der saelges gennem VBA, og da de allerede er forbundet med betydelige importomkostninger.
118 Kommissionen har foerst understreget, at grundene til, at den ikke greb ind over for brugsgebyret, klart er angivet i skrivelsen i henhold til artikel 6 og i den omtvistede beslutning. Reglerne om gebyret er en integrerende del af VBA's samlede regler om direkte leveringer. Disse falder ganske vist ind under traktatens artikel 85, stk. 1, men opfylder ligeledes betingelserne i artikel 2, stk. 1, foerste punktum, i forordning nr. 26, hvorfor artikel 85, stk. 1, ikke finder anvendelse.
119 Over for paastanden om ubegrundede uoverensstemmelser mellem 1988-beslutningen og den omtvistede beslutning har Kommissionen anfoert, at der er vaesentlige forskelle mellem brugsgebyret og den tidligere 10%-regel, idet denne bl.a. var forbundet med en eksklusiv koebsforpligtelse for de paa VBA's omraade etablerede lejere, som nu er ophaevet. 1988-beslutningen drejede sig om den vertikale integration af VBA's lejere inden for VBA's salgssystem, og de nuvaerende oekonomiske og retlige rammer er fuldstaendig anderledes. Sagsoegerne har heller ikke godtgjort, at brugsgebyret har skabt en situation, der kan sidestilles med en eksklusiv koebsforpligtelse, idet leverandoererne og koeberne frit kan vende deres opmaerksomhed mod andre kunder eller andre forsyningskilder, hvis de vilkaar, VBA tilbyder, ikke er interessante. Desuden har sagsoegerne nu mulighed for at betale et fast gebyr paa 5%.
120 Hvad angaar spoergsmaalet om, hvorvidt betingelserne i artikel 2 i forordning nr. 26 er opfyldt, er Kommissionen af den opfattelse, at der er givet en tilstraekkelig begrundelse paa dette punkt i det dokument, der var vedlagt som bilag til skrivelsen i henhold til artikel 6. Kommissionens holdning til de »enkelte elementer«, som sagsoegerne henviser til, er ligeledes tilstraekkeligt begrundet i den omtvistede beslutning. Under alle omstaendigheder har Kommissionen ikke pligt til at tage stilling til samtlige argumenter, naar den afviser en klage (jf. Rettens dom af 29.6.1993, sag T-7/92, Asia Motor France m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 669, praemis 31).
121 Kommissionen finder bl.a., at brugsgebyret blot skal sikre, at selve VBA's eksistens ikke bringes i fare ved, at leverandoererne gratis drager fordel af foreningens arbejde. Det har samme virkning som mindsteprisen ved auktion og medfoerer saaledes en ensartet behandling af alle leverandoerer. Betingelserne i artikel 2, stk. 1, foerste punktum, i forordning nr. 26 er derfor opfyldt.
122 Kommissionen har i duplikken anfoert, at de i artikel 39 angivne maal goer det noedvendigt, at alle leverandoererne bidrager til VBA's investeringer, for hvis udgifterne kun blev vaeltet over paa medlemmerne, ville disse kunne blive tilskyndet til at opgive deres medlemskab. Kommissionen har under retsmoedet tilfoejet, at VBA for at kunne vaere effektiv som kooperativ forening har brug for et oekonomisk grundlag. Hvis der ikke blev opkraevet noget gebyr, ville der vaere risiko for, at visse medlemmer, navnlig de stoerste, ville forlade foreningen og levere direkte til de grossister, der er etableret paa VBA's omraade, uden at betale provision og uden at anvende auktionen.
123 Brugsgebyret skal saaledes beskytte den kooperative forening som saadan og auktionens rolle i forbindelse med prisdannelsen. Det er normalt, at importoererne ogsaa bidrager til at daekke VBA's omkostninger, da koncentrationen af efterspoergslen paa VBA's omraade giver dem mulighed for betydelige stordriftsfordele. I oevrigt kan prisen for den betydelige oekonomiske fordel, som koncentrationen af efterspoergslen giver, ikke anses for indeholdt i den leje, lejerne betaler, og den maa derfor betales saerskilt af de leverandoerer, der ikke er lejere.
124 Kommissionen har afvist, at Florimex rammes haardere end andre leverandoerer, og understreget, at selskabet kan vaelge betale et fast gebyr paa 5% for produkter med mange stilke. Den har ligeledes afvist, at gebyret fordrejer konkurrencen til fordel for VBA og til skade for VGB's medlemmer. Formaalet med at fastsaette det naevnte gebyr pr. stilk var at beskytte prishemmeligheden, og VBA har under alle omstaendigheder forpligtet sig til kun at benytte de indhentede oplysninger i administrativt oejemed.
125 Det afgoerende er i oevrigt ikke den oekonomiske byrde, som brugsgebyret repraesenterer for bestemte kategorier af blomsterprodukter, saasom pyntegroent, men at afgoere, om bidraget til finansieringen af investeringerne fordeles ligeligt mellem de forskellige leverandoerer. Kommissionen finder, at dette er tilfaeldet.
126 Intervenienten har for det foerste understreget, at brugsgebyret i modsaetning til den ordning, der blev forbudt ved 1988-beslutningen, har givet de virksomheder, der er etableret paa VBA's omraade, mulighed for at handle med produkter, der ikke er blevet leveret gennem VBA. Det er siden september 1988 kun blevet opkraevet hos leverandoererne, idet koeberne ikke laengere skal give oplysninger i saa henseende. Da leverandoererne heller ikke laengere skal angive produkternes bestemmelsessted, kan VBA saaledes ikke laengere komme i besiddelse af oplysninger, der er fortrolige ud fra et konkurrencemaessigt synspunkt, og foreningen har i oevrigt udtrykkeligt over for Kommissionen forpligtet sig til ikke at benytte de indhentede oplysninger i kommercielt oejemed. Desuden kan leverandoeren nu vaelge mellem gebyret pr. enhed og et fast gebyr paa 5% af produkternes vaerdi.
127 Ifoelge intervenienten indebar 1988-beslutningen ikke et forbud mod enhver form for gebyrer paa de leverede produkter, og et saadant forbud foelger ikke af traktatens artikel 85, stk. 1. Det anerkendes tvaertimod i 1988-beslutningen - samtidig med at det fastslaas, at gebyret paa 10% var for hoejt - at der kan opkraeves et gebyr som modydelse for en brugsret, som VBA overdrager, og fordi de virksomheder, der er etableret paa VBA's omraade, deltager i et salgssystem, som i princippet er oenskvaerdigt (betragtning 148 og 163).
128 For saa vidt angaar begrundelsen for brugsgebyret har intervenienten anfoert, at det salgssystem, som enhver saelger drager fordel af, raekker ud over logistisk og teknisk bistand og omfatter hele VBA's kommercielle, intellektuelle og finansielle indsats. Kommissionen anerkendte i 1988-beslutningen, at det i princippet er berettiget at opkraeve et gebyr for at beskytte auktionens rolle i forbindelse med prisdannelsen (betragtning 147 og 148) og VBA's oekonomiske interesser og dens oprettelse af et saerligt salgssystem (betragtning 163). Intervenienten har understreget, at brugsgebyret ikke alene opkraeves hos eksterne leverandoerer, men ogsaa hos saelgere, der er etableret paa VBA's omraade og leverer produkter, der ikke er gaaet gennem foreningens system.
129 Under retsmoedet har intervenienten bl.a. paapeget, at en afskaffelse af gebyret ville udgoere en trussel mod foreningens eksistens, fordi visse medlemmer ville kunne overveje at levere produkter paa VBA's omraade uden at anvende auktionen. Eftersom 20% af medlemmerne staar bag 80% af overdragelserne af produkter paa VBA's omraade, er systemets effektivitet afhaengig af de stoerste medlemmers vilje til fortsat at deltage heri. Over for bemaerkningen om, at andre auktionsvirksomheder ikke kraever et saadant gebyr, har intervenienten under retsmoedet givet udtryk for, at foreningens situation er anderledes, fordi dens omraade er placeret taet ved Schiphol-lufthavnen, hvilket goer det attraktivt for tredjemand. Desuden udlejer VBA et langt stoerre areal.
130 Med hensyn til satsen for brugsgebyret har intervenienten anfoert, at den nugaeldende sats gennemsnitligt ligger paa ca. 4,5% af vaerdien i hver enkelt produktkategori, idet brugsgebyret dog for visse produkters vedkommende varierer ud fra saesonen og markedsprisen. Der er fastsat en saerlig lav sats for de specielle produkter, sagsoegeren har henvist til (xerophyllum tenax og narcisbuketter), og det er muligt at vaelge en fast sats paa 5%. Reglerne er saaledes saa objektive som muligt, og deres forenelighed med faellesskabsretten kan ikke vurderes paa grundlag af deres virkninger for disse specifikke produkter, som inden for disse rammer kun saelges af en enkelt virksomhed.
131 En sammenligning med de gebyrer, der betales af medlemmerne og andre leverandoerer, der saelger paa auktionen, viser, at brugsgebyret ikke er urimeligt hoejt, og at intervenienten ikke tiltager sig en konkurrencemaessig fordel til skade for konkurrerende leverandoerer. Foreningen er under ingen omstaendigheder forpligtet til at tillade leverancer fra konkurrenter, der drager fordel af de tjenesteydelser, foreningen »tilbyder« i ordets videste forstand, bl.a. stordriftsfordele med hensyn til transportomkostninger, i kraft af koncentrationen af efterspoergslen, uden at kraeve et rimeligt vederlag med henblik paa at beskytte sine egne interesser og auktionens rolle i forbindelse med prisdannelsen.
132 Endelig har intervenienten under retsmoedet paaberaabt sig Domstolens dom af 15. december 1994 (sag C-250/92, DLG, Sml. I, s. 5641, praemis 35) og af 12. december 1995 (sag C-399/93, Oude Luttikhuis m.fl., Sml. I, s. 4515, praemis 14) og gjort gaeldende, at brugsgebyret udgoer en begraensning, der er noedvendig for at sikre en tilfredsstillende drift af foreningen og derfor ikke falder ind under traktatens artikel 85, stk. 1. Foreningen har tillige gjort gaeldende, at artikel 2, stk. 1, andet punktum, i forordning nr. 26, i overensstemmelse med den fortolkning, Domstolen anlagde heraf i Oude Luttikhuis-dommen, finder anvendelse i det foreliggende tilfaelde.
Rettens bemaerkninger
Retlig baggrund
133 Traktatens artikel 85, stk. 1, bestemmer foelgende:
»Alle aftaler mellem virksomheder, alle vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder og alle former for samordnet praksis, der kan paavirke handelen mellem medlemsstater, og som har til formaal eller til foelge at hindre, begraense eller fordreje konkurrencen inden for faellesmarkedet, er uforenelige med faellesmarkedet og er forbudt.«
PRAEMISSERNE FORTSAETTES UNDER DOKNUM: 692A0070.1
134 I henhold til artikel 1 i forordning nr. 26 gaelder artikel 85, stk. 1, for alle aftaler, vedtagelser og former for praksis, der er omhandlet i bestemmelsen, og som vedroerer produktionen af eller handelen med de i traktatens bilag II anfoerte varer, med forbehold af bestemmelserne i artikel 2.
135 Artikel 2, stk. 1, foerste punktum, i forordning nr. 26 bestemmer foelgende:
»Artikel 85, stk. 1, i traktaten gaelder ikke for de ... aftaler, vedtagelser og former for praksis ... som er noedvendige for at naa de i traktatens artikel 39 angivne maal.«
136 Traktatens artikel 39, stk. 1, lyder saaledes:
»1. Den faelles landbrugspolitik har til formaal:
a) at foroege landbrugets produktivitet ved fremme af den tekniske udvikling, ved rationalisering af landbrugsproduktionen og ved den bedst mulige anvendelse af produktionsfaktorerne, isaer arbejdskraften
b) herigennem at sikre landbrugsbefolkningen en rimelig levestandard, isaer ved en forhoejelse af de individuelle indkomster for de i landbruget beskaeftigede personer
c) at stabilisere markederne
d) at sikre forsyningerne
e) at sikre forbrugerne rimelige priser paa landbrugsvarer.«
137 Det er ubestridt - og det er blevet bekraeftet af Kommissionen under retsmoedet - at Kommissionen i det dokument, der var vedlagt som bilag til skrivelsen i henhold til artikel 6, som er en integrerende del af begrundelsen for den omtvistede beslutning, fastslog, at brugsgebyret ikke falder ind under traktatens artikel 85, stk. 1, alene fordi det udgoer »et afgoerende element i VBA's salgssystem«, som ifoelge Kommissionen er »noedvendigt for at naa de i traktatens artikel 39 angivne maal«, som omhandlet i artikel 2, stk. 1, foerste punktum, i forordning nr. 26.
138 Retten skal derfor ikke tage stilling til de argumenter, intervenienten har fremfoert under retsmoedet, om, at traktatens artikel 85, stk. 1, ikke finder anvendelse, eller om en eventuel anvendelse af artikel 2, stk. 1, andet punktum, i forordning nr. 26, men udelukkende til lovligheden af den konklusion, Kommissionen naaede frem til i den omtvistede beslutning, hvorefter brugsgebyret falder ind under artikel 2, stk. 1, foerste punktum, i forordning nr. 26.
Begrundelsen for den omtvistede beslutning
a) Indledende bemaerkninger
139 Efter fast retspraksis kraeves det ikke, at Kommissionen behandler alle de faktiske og retlige spoergsmaal, der er fremfoert af de paagaeldende virksomheder, men begrundelsen for enhver bebyrdende beslutning skal goere det muligt for Retten at udoeve sin legalitetskontrol og give saavel medlemsstaterne som de beroerte borgere oplysning om, hvorledes Kommissionen har anvendt traktaten (jf. f.eks. Domstolens dom af 17.1.1995, sag C-360/92 P, Publishers Association mod Kommissionen, Sml. I, s. 23, praemis 39).
140 Sagsoegerne goer for det foerste gaeldende, at brugsgebyret udgoer en gentagelse - i en anden form - af det tidligere gebyr paa 10%, som ikke opfyldte betingelserne i artikel 2, stk. 1, foerste punktum, i forordning nr. 26, saaledes som det blev fastslaaet af Kommissionen i betragtning 137-153 til 1988-beslutningen. Begrundelsen for den omtvistede beslutning er derfor efter sagsoegernes opfattelse mangelfuld, for saa vidt som Kommissionen ikke har forklaret, hvorfor den ikke maatte drage samme konklusion i det foreliggende tilfaelde.
141 Det bemaerkes i denne forbindelse, at det tidligere gebyr paa 10% blev afkraevet de forhandlere, der var etableret paa VBA's omraade, inden for rammerne af VBA's samlede dagaeldende reglement, som forboed disse forhandlere at modtage leveringer fra uafhaengige leverandoerer uden VBA's forhaandstilladelse, og gebyret skulle »forhindre anden benyttelse af VBA's anlaeg end den foreskrevne« (jf. ovenfor, praemis 13 og 14, og 1988-beslutningen, betragtning 48, 49, 56 og 112 ff.). Den tidligere 10%-regel var saaledes knyttet til en eksklusiv koebsforpligtelse for de forhandlere, der var etableret paa VBA's omraade. Desuden gav proceduren for opkraevningen af gebyret VBA mulighed for at faa detaljerede oplysninger om lejernes eksterne forsyningskilder (jf. betragtning 118 til 1988-beslutningen).
142 Det i denne sag omhandlede brugsgebyr er derimod ikke forbundet med en eksklusiv koebsforpligtelse for de forhandlere, der er etableret paa VBA's omraade, idet denne forpligtelse blev afskaffet efter 1988-beslutningen (jf. ovenfor, praemis 19). Desuden er det nu den uafhaengige leverandoer og ikke koeberen, der skal betale brugsgebyret, som beregnes efter en metode, der adskiller sig vaesentligt fra den, der blev benyttet i forbindelse med den tidligere 10%-regel. Endelig har VBA forpligtet sig til fremover kun at benytte de indhentede oplysninger i administrativt oejemed (jf. ovenfor, praemis 21).
143 Det foelger heraf, at den omstaendighed, at Kommissionen i 1988-beslutningen konkluderede, at den tidligere 10%-regel ikke opfyldte betingelserne i artikel 2, stk. 1, foerste punktum, i forordning nr. 26, ikke i sig selv begrunder samme konklusion med hensyn til brugsgebyret.
144 Dette bekraeftes i oevrigt af betragtning 148 til 1988-beslutningen, hvori Kommissionen understregede, at beslutningen ikke tog sigte paa »at give VBA's lejere fuldstaendig handlefrihed med hensyn til leverancer«, og at Kommissionen »ikke [underkender], at VBA's lejere deltager i et saerligt salgssystem, som i princippet er oenskvaerdigt«.
145 Begrundelsen for den omtvistede beslutning er saaledes ikke mangelfuld, blot fordi Kommissionen i beslutningen ikke udtrykkeligt har forklaret forskellen mellem brugsgebyret og den tidligere 10%-regel.
146 Selv om de faktiske og retlige rammer for brugsgebyret ikke er de samme som for den tidligere 10%-regel, maa det dog konstateres, at naervaerende sag drejer sig om en kooperativ landbrugsforenings regler, hvorefter der opkraeves et gebyr i forbindelse med handler mellem to kategorier af udenforstaaende, nemlig dels uafhaengige grossister, der er etableret paa VBA's omraade, dels leverandoerer, der oensker at levere enten produkter fra andre landbrugsproducenter inden for Faellesskabet eller produkter fra tredjelande, der er bragt i fri omsaetning inden for Faellesskabet, til de naevnte koebere. Et saadant gebyr raekker ud over det interne forhold mellem medlemmerne af den kooperative forening og skader efter sin karakter handelen mellem uafhaengige grossister og blomsterhandlere, der ikke er medlemmer af foreningen.
147 Kommissionen har endnu aldrig fastslaaet, at en aftale mellem medlemmer af en kooperativ forening, som paavirker ikke-medlemmers frie adgang til landbrugsproducenternes afsaetningskanaler, er noedvendig for at naa de i traktatens artikel 39 angivne maal.
148 I oevrigt har Kommissionen i sin tidligere beslutningspraksis i almindelighed fastslaaet, at de aftaler, som ikke er anfoert blandt de midler til gennemfoerelsen af de i artikel 39 angivne maal i den forordning, hvorved den faelles ordning oprettes, ikke er noedvendige, som omhandlet i artikel 2, stk. 1, foerste punktum, i forordning nr. 26, jf. generaladvokat Tesauro's forslag til afgoerelse i sagen Oude Luttikhuis m.fl. (Sml. 1995 I, s. 4480).
149 Den faelles markedsordning for levende planter og blomsterdyrkningens produkter, der er oprettet ved forordning nr. 234/68 af 27. februar 1968, jf. ovenfor, giver imidlertid ikke hjemmel til, at kooperative landbrugsforeninger kraever et saadant gebyr af udenforstaaende. Det samme er tilfaeldet for saa vidt angaar de faellesskabsbestemmelser for andre landbrugssektorer, som er paaberaabt i det dokument, der var vedlagt som bilag til skrivelsen i henhold til artikel 6 (jf. ovenfor, praemis 40). Hverken Raadets forordning (EOEF) nr. 1035/72 af 18. maj 1972 om den faelles markedsordning for frugt og groentsager (EFT 1972 II, s. 423) eller Raadets forordning (EOEF) nr. 1360/78 af 19. juni 1978 om producentsammenslutninger og foreninger af saadanne (EFT L 166, s. 1) giver hjemmel til en gebyrordning som den her omhandlede.
150 Endvidere har Kommissionen som svar paa et spoergsmaal fra Retten bekraeftet, at den ikke er bekendt med, at der findes et gebyr svarende til brugsgebyret i andre landbrugssektorer, det vaere sig i Nederlandene eller inden for Faellesskabet.
151 Under disse omstaendigheder finder Retten, at Kommissionen havde pligt til at give en saerlig udfoerlig begrundelse, da beslutningen gaar vaesentligt laengere end de forudgaaende beslutninger (Domstolens dom af 26.11.1975, sag 73/74, Papiers Peints mod Kommissionen, Sml. s. 1491, praemis 31, 32 og 33).
152 Dette gaelder saa meget mere, som artikel 2 i forordning nr. 26 skal fortolkes indskraenkende, da der er tale om en fravigelse af den almindelige regel i traktatens artikel 85, stk. 1 (dommen i sagen Oude Luttikhuis m.fl., praemis 23 ff.).
153 Endelig fremgaar det, som anfoert af sagsoegerne, af fast retspraksis, at artikel 2, stk. 1, foerste punktum, i forordning nr. 26 kun finder anvendelse, hvis den paagaeldende aftale er fordelagtig med henblik paa at naa alle de i artikel 39 angivne maal (jf. dommen i sagen Frubo mod Kommissionen, praemis 22-27, og dommen i sagen Oude Luttikhuis m.fl., praemis 25). Det skal saaledes fremgaa af Kommissionens begrundelse, hvorledes aftalen opfylder hver enkelt af maalsaetningerne i artikel 39. Hvis der opstaar en konflikt mellem disse til tider forskellige maalsaetninger, skal det i det mindste fremgaa af Kommissionens begrundelse, hvorledes den har kunnet forene dem, saaledes at artikel 2, stk. 1, foerste punktum, i forordning nr. 26 kan finde anvendelse.
154 Retten skal paa baggrund af disse indledende bemaerkninger undersoege begrundelsen for den omtvistede beslutning for saa vidt angaar de tre hovedargumenter, der er fremfoert for at begrunde brugsgebyret i forhold til artikel 2, stk. 1, foerste punktum, i forordning nr. 26, nemlig at det er noedvendigt for at sikre VBA's eksistens, at der findes en modydelse for brugsgebyret, og at brugsgebyret har samme virkning som en mindstepris ved auktion.
b) Begrundelsen for den omtvistede beslutning for saa vidt angaar spoergsmaalet om VBA's eksistens
155 Med henblik paa at godtgoere, at VBA's ordning, herunder brugsgebyret, er noedvendig for at naa de i traktatens artikel 39 angivne maal, goer Kommissionen i foerste raekke gaeldende, at VBA's eksistens ville blive bragt i fare uden brugsgebyret. Kommissionen finder for det foerste, at VBA's organisationsform som kooperativ forening, der er baseret paa medlemmernes pligt til at saelge paa auktionen, er noedvendig for at naa de i traktatens artikel 39 angivne maal, idet den koncentration af udbuddet, der foelger heraf, goer det muligt at saelge de forgaengelige blomsterprodukter under hensigtsmaessige betingelser. For det andet er brugsgebyret efter Kommissionens opfattelse et afgoerende element i VBA's salgssystem, uden hvilket visse medlemmer - navnlig medlemmer, som paa grund af deres stoerrelse udgoer en vaesentlig del af foreningens oekonomiske grundlag - ville blive fristet til at traede ud af foreningen for at levere deres produkter direkte til de koebere, der er etableret paa VBA's omraade, uden at anvende auktionen og uden at betale gebyrer. Det vil i saa fald vaere umuligt for VBA at foretage de noedvendige investeringer og at faa daekket sine loebende udgifter, hvilket vil bringe selve foreningens eksistens og dermed virkeliggoerelsen af maalsaetningerne i artikel 39 i fare.
156 Hvad angaar det foerste af disse argumenter, har sagsoegerne ikke bestridt, at den af VBA valgte form som kooperativ forening som udgangspunkt er i overensstemmelse med de i traktatens artikel 39 angivne maal, bl.a. fordi den muliggoer en koncentration af medlemmernes udbud og et hensigtsmaessigt salg af deres produkter, som ofte er yderst forgaengelige, ved auktion. I oevrigt er den retlige form en kooperativ forening godkendt af saavel den nationale lovgiver som faellesskabsmyndighederne som en faktor i moderniseringen og rationaliseringen af landbrugssektoren og virksomhedernes effektivitet (dommen i sagen Oude Luttikhuis m.fl., praemis 12).
157 Sagsoegerne bestrider derimod Kommissionens andet argument, idet de goer gaeldende, at VBA's eksistens ikke afhaenger af brugsgebyret, og at et salgssystem, som er afhaengigt af brugsgebyret, ikke opfylder alle maalsaetningerne i traktatens artikel 39, som kraevet i henhold til Domstolens praksis.
158 For saa vidt angaar det foerste af de saaledes rejste spoergsmaal, nemlig spoergsmaalet om, hvorvidt VBA's eksistens ville vaere truet uden brugsgebyret, bemaerkes, at der i det konkrete tilfaelde er tale om en kooperativ forening med en betydelig oekonomisk vaegt, som i 1992 stod bag ca. 44% af auktionssalgene af blomsterprodukter i Nederlandene med en omsaetning paa 2,2 mia. HFL. Det bemaerkes endvidere, at der hverken i begrundelsen for den omtvistede beslutning eller i Kommissionens eller intervenientens indlaeg er henvist til konkrete forhold, der kan godtgoere, at den paastaaede trussel er reel.
159 Da der imidlertid er tale om et postulat, som efter sin karakter ikke umiddelbart kan bevises, er Retten i relation til naervaerende dom indstillet paa at anerkende, at det uden brugsgebyret ville vaere interessant for visse nuvaerende medlemmer af VBA at traede ud af foreningen for at saelge deres produkter direkte til de koebere, der er etableret paa VBA's omraade, uden at anvende auktionen. Retten er ligeledes i relation til naervaerende dom indstillet paa at anerkende, at en saadan udvikling indebaerer en risiko for, at der skabes tvivl om, hvorvidt VBA's system i dets nuvaerende form er levedygtigt.
160 Retten finder imidlertid, at selv hvis det laegges til grund, at VBA's system i dets nuvaerende form kun kan opretholdes ved hjaelp af brugsgebyret, er dette ikke uden videre ensbetydende med, at brugsgebyret eller et auktionssystem, der kraever et saadant gebyr, opfylder alle betingelserne i traktatens artikel 39 i overensstemmelse med Domstolens praksis.
161 Den af VBA skabte koncentration af udbuddet bidrager ganske vist til en forbedring af handelsstrukturerne, idet den goer det muligt for et stort antal mindre producenter at deltage i den oekonomiske proces paa et stoerre plan end det regionale, og saaledes opfylder visse af maalsaetningerne i artikel 39, saaledes som det fastslaas i den omtvistede beslutning (jf. ovenfor, praemis 40), men dette aendrer ikke noget ved, at brugsgebyret kan have negative virkninger for andre landbrugsproducenter inden for Faellesskabet, som ikke er medlemmer af VBA, men hvis interesser der ogsaa sigtes til i traktatens artikel 39.
162 Et gebyr, der opkraeves af en kooperativ landbrugsforening, naar producenter, der ikke er medlemmer, leverer til uafhaengige koebere, medfoerer normalt en forhoejelse af priserne i forbindelse med saadanne handler og udgoer i det mindste en vaesentlig hindring for de oevrige landbrugsproducenters frie adgang til at saelge gennem de paagaeldende afsaetningskanaler. Denne hindring er saerlig vaesentlig i det foreliggende tilfaelde, fordi der blandt de grossister, der er etableret paa VBA's omraade, er flere af de stoerste nederlandske eksportoerer, som indtager en fremtraedende stilling i handelen med blomsterprodukter inden for Faellesskabet (betragtning 131 og 132 til 1988-beslutningen). Disse grossister er et vigtigt led i afsaetningen af blomsterprodukter inden for Faellesskabet, og de oevrige landbrugsproducenter i Faellesskabet, ogsaa i de andre medlemsstater, har en interesse i at faa adgang hertil.
163 Det foelger heraf, at selv om VBA's system opfylder visse af maalsaetningerne i traktatens artikel 39, kan brugsgebyret i visse henseender vaere i strid med disse maalsaetninger, idet det bl.a. forhindrer en forhoejelse af de individuelle indkomster for de producenter, der ikke er medlemmer af VBA [artikel 39, stk. 1, litra b)], forhindrer en sikring af forsyningerne fra disse producenter [artikel 39, stk. 1, litra d)], og forhindrer en gunstig prisudvikling ud fra forbrugernes synspunkt [artikel 39, stk. 1, litra e)]. Dette kan bl.a. vaere tilfaeldet, naar brugsgebyret opkraeves i forbindelse med produkter, der ikke dyrkes af VBA's medlemmer eller ikke i praksis saelges paa auktion, eller som saelges i perioder, hvor det nederlandske udbud endnu ikke er disponibelt.
164 I oevrigt fremgaar det implicit af Kommissionens argumentation, at brugsgebyret efter Kommissionens opfattelse er et vigtigt middel til at afskraekke medlemmerne, navnlig de stoerste medlemmer, fra at traede ud af VBA for at saelge direkte til de koebere, der er etableret paa foreningens omraade, uden at benytte auktionen og de mange hermed forbundne tjenesteydelser, foreningen tilbyder. Hvis saadanne salg direkte til de paagaeldende koebere var forbundet med faerre omkostninger eller mere effektive end VBA's nuvaerende system, ville brugsgebyret imidlertid ogsaa under denne synsvinkel kunne have negative virkninger for rationaliseringen af landbruget [artikel 39, stk. 1, litra a)], forhoejelsen af landbrugsproducenternes individuelle indkomster [artikel 39, stk. 1, litra b)] og priserne for forbrugerne [artikel 39, stk. 1, litra e)]. En bestemmelse, der i for hoej grad medfoerer en begraensning af den fri adgang for et medlem af en kooperativ landbrugsforening til at traede ud af foreningen, er saaledes vanskeligt forenelig med maalsaetningerne i traktatens artikel 39 (jf. analogien af dommen i sagen Oude Luttikhuis m.fl., praemis 15 og 16).
165 Dette viser, at Kommissionen i det foreliggende tilfaelde var stillet over for en vanskelig situation under hensyntagen til de modstridende interesser hos VBA's smaa og store medlemmer, de andre landbrugsproducenter inden for Faellesskabet og de beroerte mellemmaend. Retten finder under disse omstaendigheder, at Kommissionens begrundelse ikke kunne begraenses til bemaerkningen om, at VBA's eksistens i foreningens nuvaerende form ville vaere truet uden brugsgebyret - selv om dette maatte kunne laegges til grund. Der burde i begrundelsen ogsaa vaere taget hensyn til brugsgebyrets virkninger for de andre producenter inden for Faellesskabet og Faellesskabets interesse i at opretholde en fair konkurrence.
166 Det maa imidlertid konstateres, at den omtvistede beslutning ikke indeholder en afvejning af brugsgebyrets positive virkninger, for saa vidt som det er med til at sikre VBA's fortsatte eksistens i foreningens nuvaerende form, og dets negative virkninger for de andre beroerte producenter og for den frie konkurrence, navnlig inden for engroshandelen med blomsterprodukter.
167 Det bemaerkes navnlig, at den omtvistede beslutning ikke indeholder nogen begrundelse med hensyn til brugsgebyrets indflydelse paa konkurrencen for saa vidt angaar engroshandelen mellem VBA's medlemmer og de oevrige producenter.
168 Den omtvistede beslutning indeholder heller ikke nogen udtrykkelig begrundelse med hensyn til spoergsmaalet om, hvorledes brugsgebyret - eller et auktionssystem, der ikke kan overleve uden et saadant gebyr - opfylder hver enkelt af de forskellige maalsaetninger, der er angivet i traktatens artikel 39, stk. 1, litra a)-e), naar henses til ovenstaaende betragtninger, eller med hensyn til spoergsmaalet om, hvorledes Kommissionen har forenet disse forskellige maalsaetninger, saaledes at brugsgebyret kan betragtes som »noedvendigt« for at naa dem, som omhandlet i artikel 2, stk. 1, foerste punktum, i forordning nr. 26.
169 Det foelger af det saaledes anfoerte, at begrundelsen for den omtvistede beslutning, saaledes som den er blevet praeciseret under sagen, for saa vidt angaar spoergsmaalet om VBA's fortsatte eksistens i foreningens nuvaerende form, ikke i sig selv udgoer en tilstraekkelig begrundelse for, at brugsgebyret er noedvendigt for at naa de i traktatens artikel 39 angivne maal, som omhandlet i artikel 2, stk. 1, foerste punktum i forordning nr. 26.
c) Spoergsmaalet om, hvorvidt brugsgebyret er berettiget, fordi der findes en reel og passende modydelse
170 Retten finder endvidere, at det i relation til artikel 2, stk. 1, foerste punktum, i forordning nr. 26 maa antages, at faellesskabsinteressen i at sikre VBA's eksistens, hvor betydelig denne interesse end maatte vaere, kun kan forenes med den ligeledes legitime faellesskabsinteresse i at sikre de oevrige landbrugsproducenters adgang til afsaetningskanalerne, hvis brugsgebyret opkraeves som en passende modydelse for en tjenesteydelse eller en anden fordel, hvis vaerdi kan berettige gebyrets stoerrelse.
171 Hvis brugsgebyret ikke var begrundet i en saadan reel modydelse, eller hvis dets stoerrelse oversteg vaerdien af den saaledes praesterede modydelse, ville det medfoere, at bestemte landbrugsproducenter forfordeles til fordel for VBA's medlemmer, og udgoere en skjult konkurrencebegraensning, der ikke er tilstraekkeligt objektivt begrundet. Da artikel 2, stk. 1, foerste punktum, skal fortolkes indskraenkende (jf. ovenfor, praemis 152), kan et gebyr, der har saadanne virkninger, ikke betragtes som »noedvendigt« for at naa de i traktatens artikel 39 angivne maal, som omhandlet i bestemmelsen.
172 I henhold til den omtvistede beslutning er brugsgebyret berettiget som modydelse for den geografiske koncentration af udbuddet og efterspoergslen paa VBA's omraade, som ifoelge Kommissionen skaber »en oekonomisk fordel, som er resultatet af en betydelig materiel og immateriel indsats fra VBA's side«. Det ville ifoelge Kommissionen udgoere en diskriminering af VBA's medlemmer at tillade, at udenforstaaende gratis benytter sig heraf (jf. ovenfor, praemis 41).
173 Det skal herefter undersoeges, om begrundelsen for den omtvistede beslutning er tilstraekkelig til at godtgoere, at brugsgebyret er berettiget, fordi der foreligger en reel og passende modydelse, som udenforstaaende, der leverer til koebere, som er etableret paa VBA's omraade, drager fordel af.
174 Det skal foerst bemaerkes, at de uafhaengige leverandoerer, som brugsgebyret opkraeves hos, ikke benytter sig af flere af de tjenesteydelser, VBA tilbyder, saasom auktionen, kontrol af produkterne, emballering, udpakning, sortering, indkassering og inddrivelse af fordringer. Tilsvarende er disse leverandoerers faktiske brug af VBA's faciliteter begraenset til brugen af adgangsvejene til omraadet for at levere til de paagaeldende grossisters forretningslokaler. Kommissionen har dog ikke anfoert denne brug af adgangsvejene som begrundelse for brugsgebyret.
175 Koncentrationen af udbuddet og efterspoergslen paa VBA's omraade er saaledes den eneste fordel, der anfoeres som modydelse for brugsgebyret.
176 I modsaetning til, hvad sagsoegerne goer gaeldende, kan det ikke paa grundlag af sagens akter udelukkes, at det forhold, at der paa VBA's omraade er skabt betydelige faciliteter med henblik paa et effektivt salg af blomsterprodukter, som ofte er yderst forgaengelige, og det forhold, at der paa dette omraade er samlet et stort antal koebere, herunder de stoerste nederlandske eksportoerer, indebaerer en oekonomisk fordel for de uafhaengige leverandoerer, der oensker at levere deres produkter til de paagaeldende koebere. Sagsoegerne har ikke benaegtet det af intervenienten anfoerte om, at muligheden for at levere blomsterprodukter til specialiserede koebere, der er samlet paa et enkelt omraade, giver stordriftsfordele, bl.a. med hensyn til transportomkostninger.
177 Som fastslaaet ovenfor (jf. praemis 171 og 172), kan et gebyr, der skal forhindre tredjemand i gratis at benytte sig af den oekonomiske fordel, der er forbundet med muligheden for at levere paa VBA's omraade, imidlertid kun anses for »noedvendigt« for at naa de i artikel 39 angivne maal, hvis gebyret er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet og saaledes ikke er hoejere end en passende betaling for den »mervaerdi«, VBA saaledes skaber.
178 Begrundelsen for den omtvistede beslutning skal saaledes give parterne og i givet fald Retten mulighed for at kontrollere, at det omhandlede gebyr ikke overstiger en passende betaling for den paaberaabte oekonomiske fordel. Muligheden for en saadan objektiv kontrol er saa meget vigtigere i det foreliggende tilfaelde, som et gebyr, der opkraeves af en kooperativ landbrugsforening, naar andre landbrugsproducenter leverer til uafhaengige koebere, kun under ganske saerlige omstaendigheder kan betragtes som »noedvendigt«, som omhandlet i artikel 2, stk. 1, foerste punktum, i forordning nr. 26 (jf. ogsaa ovenfor, praemis 146-153).
179 Den »oekonomiske fordel«, som koncentrationen af efterspoergslen udgoer, er imidlertid i den omtvistede beslutning kun beskrevet i meget generelle vendinger, idet det ikke naermere er angivet, hvorledes vaerdien af denne fordel og det brugsgebyr, der opkraeves som foelge heraf, kan beregnes og ansaettes konkret, eventuelt under hensyntagen til specifikke oekonomiske oplysninger om f.eks. VBA's indtaegter, avancer og omkostninger, de investeringer, foreningen har foretaget, og vaerdien af eventuelle stordriftsfordele, som maatte foelge heraf for udenforstaaende, samt i hvilket omfang den leje, der betales af de koebere, der er etableret paa omraadet, allerede afspejler den paaberaabte oekonomiske fordel.
180 Den eneste begrundelse for brugsgebyrets stoerrelse, som er angivet i den omtvistede beslutning, vedroerer det forhold, at de leverandoerer, der saelger paa auktionen, og de uafhaengige leverandoerer, der ikke benytter sig af auktionen, tilnaermelsesvis betaler samme gebyr. Ifoelge Kommissionen skaber denne ordning en ligebehandling af de paagaeldende leverandoerer, idet de leverandoerer, der saelger paa auktionen, ganske vist som modydelse for deres gebyr drager fordel af alle VBA's tjenesteydelser, men samtidig over for VBA indgaar en leveringsforpligtelse, som de andre leverandoerer ikke paatager sig (jf. ovenfor, praemis 42).
181 Dette kan ikke betragtes som en tilstraekkelig begrundelse for det omtvistede gebyrs stoerrelse. Selv hvis det antages, at det er muligt at foretage en sammenligning mellem auktionsgebyret og brugsgebyret, selv om foerstnaevnte beregnes i forhold til salgene og sidstnaevnte pr. stilk eller pr. potte, findes stoerrelsen af foerstnaevnte gebyr ikke at kunne danne udgangspunkt for beregningen af den »mervaerdi«, der skabes for de uafhaengige leverandoerer, ved at de faar mulighed for at levere paa VBA's omraade. Modydelsen for auktionsgebyret (paa ca. 5,7%) er nemlig de tjenesteydelser, VBA tilbyder, navnlig adgangen til auktionen, og de supplerende ydelser, saasom kvalitetskontrol, klargoering, emballering, udpakning, sortering og levering af produkterne samt indkassering og inddrivelse af fordringer. De leverandoerer, der leverer direkte til de handlende, der er etableret paa omraadet, drager imidlertid ikke fordel af nogen af disse ydelser. De skal tvaertimod selv afholde tilsvarende salgsomkostninger og herudover betale brugsgebyret, hvis faste sats er 5%.
182 Endvidere bemaerkes, at den leveringsforpligtelse, VBA's medlemmer paatager sig, heller ikke er tilstraekkelig til at begrunde, at brugsgebyret skal vaere det samme som auktionsgebyret. VBA's medlemmer paatager sig nemlig frivilligt leveringsforpligtelserne ud fra deres egne forretningsmaessige interesser under hensyn til de mange tjenesteydelser, de modtager, hvorimod brugsgebyret ensidigt paalaegges de paagaeldende uafhaengige leverandoerer, uden at de modtager samme ydelser.
183 Det maa herefter konkluderes, at det forhold, at den omtvistede beslutning ikke indeholder en tilstraekkelig begrundelse med hensyn til beregningen af brugsgebyrets stoerrelse, navnlig det forhold, at den ikke indeholder detaljerede beregninger af de forskellige omkostninger, der er forbundet med de forskellige leverandoerers benyttelse af VBA's tjenesteydelser og faciliteter, ikke giver Retten mulighed for at kontrollere, om brugsgebyret overstiger en passende betaling for denne fordel. Uden saadanne beregninger er Retten ikke i stand til at kontrollere, om den fastsatte sats er »noedvendig« for at naa de i traktatens artikel 39 angivne maal, naar henses til de modstridende interesser hos VBA's medlemmer og de andre blomsterproducenter, der oensker at faa adgang til afsaetningskanalerne.
d) Begrundelsen for beslutningen for saa vidt angaar bemaerkningen om, at brugsgebyret har samme virkning som en mindstepris ved auktion
184 I den omtvistede beslutning angiver Kommissionen tillige, at brugsgebyret er noedvendigt for at naa de i artikel 39 angivne maal, fordi det har samme virkning som en mindstepris (jf. ovenfor, praemis 43).
185 Denne betragtning findes ikke at udgoere en tilstraekkelig begrundelse for, at brugsgebyret er »noedvendigt« for at naa de i artikel 39 angivne maal, som omhandlet i artikel 2, stk. 1, foerste punktum, i forordning nr. 26.
186 Den paagaeldende begrundelse forudsaetter, at hensynet til at beskytte mindstepriserne for en kooperativ landbrugsforening baseret paa auktionssalg er vigtigere end den interesse, andre landbrugsproducenter, som ikke er medlemmer af foreningen, har i frit at kunne saelge deres produkter til uafhaengige forhandlere, men den omtvistede beslutning indeholder ingen begrundelse for, at en saadan antagelse er korrekt, eller for, at alle maalsaetningerne i traktatens artikel 39 saaledes er opfyldt. I oevrigt er prisdannelsesproceduren paa omraadet for den faelles landbrugspolitik normalt fastsat i den paagaeldende faelles markedsordning, som her er den foernaevnte forordning nr. 234/68 af 27. februar 1968. Naar den faelles markedsordning - som i det foreliggende tilfaelde - ikke indeholder nogen saerlige bestemmelser, maa der vaere en formodning for, at det har vaeret hensigten, at prisdannelsesmekanismen paa omraadet skal vaere den frie konkurrence, uden at denne mekanisme paavirkes af private aftaler, hvorved sammenslutninger laegger et gebyr paa handeler mellem andre landbrugsproducenter og uafhaengige forhandlere.
187 Ud fra alle disse betragtninger maa sagsoegernes anbringende om, at beslutningen er utilstraekkeligt begrundet for saa vidt angaar anvendelsen af artikel 2, stk. 1, foerste punktum, i forordning nr. 26, tiltraedes.
- Anbringendet om forskelsbehandling af de uafhaengige leverandoerer og de leverandoerer, med hvem der er indgaaet handelsaftaler, for saa vidt angaar satserne for brugsgebyret og det i handelsaftalerne fastsatte gebyr
Parternes argumenter
188 Sagsoegerne har anfoert, at det gebyr paa 3%, der er fastsat i handelsaftalerne, er diskriminerende, og at VBA desuden ensidigt og vilkaarligt vaelger, hvem foreningen indgaar saadanne aftaler med. Forskellen mellem dette gebyr og brugsgebyret indebaerer, at de uafhaengige importoerer indbyrdes er stillet meget forskelligt.
189 Kommissionen finder, at det lavere gebyr, der anvendes over for forhandlere, med hvem der er indgaaet handelsaftaler, er begrundet i de leveringsforpligtelser, som de paatager sig over for VBA.
190 Intervenienten har anfoert, at de leverandoerer, der leverer inden for rammerne af brugsgebyrordningen, ikke er i en situation, der kan sidestilles med situationen for de leverandoerer, der er bundet af handelsaftalerne, som indebaerer en forpligtelse til at levere et saerligt sortiment af produkter, hvilket begrunder den lettere reducerede sats (3% i stedet for 5%), som anvendes i forbindelse med aftalerne. Kommissionen har aldrig kritiseret princippet i disse handelsaftaler, som skal sikre et saerligt supplement til udbuddet. De elementer i aftalerne, som Kommissionen havde fremfoert indsigelser mod, blev afskaffet med virkning fra den 1. maj 1988.
Rettens bemaerkninger
191 Kommissionen begrunder forskellen mellem 3%-reglen og det hoejere brugsgebyr med, at »de forhandlere, der har indgaaet handelsaftaler med VBA ... ogsaa [har] paataget sig disse leveringsforpligtelser« (jf. ovenfor, praemis 42).
192 Handelsaftalerne, som der er fremlagt kopier af for Retten, fastsaetter imidlertid ingen saerlige leveringsforpligtelser. De forskellige handelsaftaler giver den handlende ret til at saelge og levere i VBA's lokaler, men der fastsaettes ingen konkrete forpligtelser i saa henseende. Ifoelge de forklaringer, der er givet af intervenientens repraesentant under retsmoedet, bestaar »forpligtelsen« i, at hvis den forhandler, med hvem der er indgaaet en handelsaftale, ikke saelger de af aftalen omfattede produkter til VBA's tilfredshed, bliver aftalen, som indgaas for en periode paa et aar, ganske enkelt ikke forlaenget.
193 Under disse omstaendigheder finder Retten, at der ikke er foert tilstraekkeligt bevis for, at der foreligger bestemte saerlige og noejagtige forpligtelser, som kan begrunde forskellen mellem det gebyr paa 3%, som bestemte uafhaengige leverandoerer skal betale, og det brugsgebyr, der betales af andre uafhaengige leverandoerer.
194 Det foelger heraf, at den omtvistede beslutning ikke indeholder nogen tilstraekkelig begrundelse, der goer det muligt for Retten at kontrollere rigtigheden af Kommissionens konstatering af, at den forskellige behandling af de paagaeldende to kategorier af leverandoerer er objektivt begrundet. Endvidere indeholder den omtvistede beslutning ikke nogen begrundelse, som tager stilling til sagsoegernes paastand om, at de forhandlere, med hvem der indgaas handelsaftaler, udvaelges vilkaarligt.
195 Sagsoegernes anbringende om forskelsbehandling af de uafhaengige leverandoerer og de leverandoerer, med hvem der er indgaaet handelsaftaler, for saa vidt angaar satserne for brugsgebyret og det i handelsaftalerne fastsatte gebyr maa saaledes tiltraedes.
196 Den omtvistede beslutning maa herefter annulleres, uden at det er fornoedent at undersoege sagsoegernes oevrige argumenter.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
197 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Sagsoegerne har nedlagt paastand om, at Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger, i deres indlaeg vedroerende formalitetsindsigelsen, i replikken og under retsmoedet. Ifoelge Domstolens og Rettens praksis er den omstaendighed, at den part, der har vundet sagen, foerst har nedlagt paastand vedroerende sagens omkostninger i retsmoedet, ikke til hinder for, at paastanden tages til foelge (jf. Domstolens dom af 29.3.1979, sag 113/77, NTN Toyo Bearing m.fl. mod Raadet, Sml. s. 1185, og generaladvokat Warner's forslag til afgoerelse paa s. 1274, samt Rettens dom af 10.7.1990, sag T-64/89, Automec mod Kommissionen, Sml. II, s. 367, praemis 79, og af 17.3.1993, sag T-13/92, Moat mod Kommissionen, Sml. II, s. 287, praemis 50). Dette gaelder saa meget desto mere, hvis paastanden vedroerende sagsomkostningerne er nedlagt i processkrifter, der er udvekslet under den skriftlige forhandling.
198 Kommissionen har tabt sagen og boer derfor paalaegges at betale sagens omkostninger. Da sagsoegerne endvidere i deres bemaerkninger til intervenientens indlaeg og under retsmoedet har nedlagt paastand om, at intervenienten tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse med interventionen, boer det paalaegges intervenienten at baere sine egne omkostninger og at betale sagsoegernes omkostninger i forbindelse med interventionen.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN
(Anden Udvidede Afdeling)
1) Kommissionens beslutning, som meddelt sagsoegerne ved skrivelse SG(92) D/8782 af 2. juli 1992, annulleres.
2) Kommissionen baerer sine egne omkostninger og betaler sagsoegernes omkostninger.
3) Intervenienten baerer sine egne omkostninger og betaler sagsoegernes omkostninger i forbindelse med interventionen.