62023CJ0432_RES
Sag C-432/23
F SCSogOrdre des avocats du barreau de Luxembourg
mod
Administration des contributions directes
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour administrative (Luxembourg))
Domstolens dom (Anden Afdeling) af 26. september 2024
»Præjudiciel forelæggelse – administrativt samarbejde på beskatningsområdet – direktiv 2011/16/EU – udveksling af oplysninger efter anmodning – påbud til en advokat om at meddele oplysninger – advokaters tavshedspligt – artikel 7 og artikel 52, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder
Grundlæggende rettigheder – respekt for privatliv og familieliv – sikret ved både chartret om grundlæggende rettigheder og den europæiske menneskerettighedskonvention – et ved chartret sikret beskyttelsesniveau, som ikke tilsidesætter det, der er sikret ved nævnte konvention
(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 7 og art. 52, stk. 3)
(jf. præmis 47 og 48)
Grundlæggende rettigheder – respekt for privatliv og familieliv – artikel 7 i chartret om grundlæggende rettigheder – anvendelsesområde – advokatbistand vedrørende selskabsret – omfattet – påbud til en advokat om at fremlægge al dokumentation og alle oplysninger vedrørende advokatens relationer med en klient – indgreb i retten til respekt for kommunikationen mellem en advokat og dennes klient
(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 7; Rådets direktiv 2011/16)
(jf. præmis 49-52 og domskonkl. 1)
Tilnærmelse af lovgivningerne – administrativt samarbejde på beskatningsområdet – direktiv 2011/16 – udveksling af oplysninger efter anmodning – omfang – ingen bestemmelser om beskyttelse af fortroligheden af kommunikationen mellem en advokat og dennes klient – tilsidesættelse af retten til respekt for privatliv og familieliv – foreligger ikke
(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 7, art. 51, stk. 1, og art. 52, stk. 1; Rådets direktiv 2011/16)
(jf. præmis 59-61 og domskonkl. 2)
Tilnærmelse af lovgivningerne – administrativt samarbejde på beskatningsområdet – direktiv 2011/16 – udveksling af oplysninger efter anmodning – advokaters oplysningspligt og pligt til at samarbejde – national lovgivning, der undtager indholdet af skatterådgivning fra tavshedspligten – påbud til en advokat om at fremlægge al dokumentation og alle oplysninger vedrørende advokatens relationer med en klient – afvisning fra realitetsbehandling – indgreb i det væsentligste indhold af retten til respekt for kommunikationen mellem advokater og deres klienter
(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 7 og art. 52, stk. 1; direktiv 2011/16)
(jf. præmis 67 og 70-74 samt domskonkl. 3)
Resumé
I forbindelse med en præjudiciel forelæggelse fastslog Domstolen, at det påbud til en advokat om at give forvaltningen al dokumentation og alle oplysninger om advokatens forhold til sin klient vedrørende selskabsretlig rådgivning tilsidesætter den grundlæggende ret til respekt for kommunikationen mellem en advokat og dennes klient.
Efter at have modtaget en anmodning fra de spanske skattemyndigheder på grundlag af direktiv 2011/16 (
1
) fremsendte skatteforvaltningen (Luxembourg) i løbet af 2022 afgørelser til F SCS, et advokatfirma, der er oprettet som kommanditselskab i Luxembourg, der pålagde F at fremlægge alle tilgængelige dokumenter og oplysninger vedrørende de tjenesteydelser, som F havde leveret til K, der er et spansk selskab, i forbindelse med at dette selskab erhvervede en virksomhed og en majoritetsandel i et selskab. F svarede, at firmaet ikke var i besiddelse af oplysninger, der ikke var omfattet af tavshedspligt. F præciserede også, at firmaets fuldmagt i forbindelse med de omhandlede sagsakter ikke var af skattemæssig karakter, men udelukkende vedrørte selskabsretten (
2
). Forvaltningen pålagde F en skattebøde for ikke at have efterkommet den sidste afgørelse om påbud. F anlagde derefter et annullationssøgsmål til prøvelse af denne afgørelse om påbud.
Cour administrative (Luxembourg) (appeldomstol i forvaltningsretlige sager i Luxembourg), for hvilken der verserede en appel til prøvelse af dom afsagt af Tribunal administratif (Luxembourg) (forvaltningsdomstolen i Luxembourg), hvorved F’s søgsmål var blevet afvist, besluttede at forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål om, for det første, hvorvidt artikel 7 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«) finder anvendelse i forhold til juridisk rådgivning fra en advokat på det selskabsretlige område, for det andet, gyldigheden af direktiv 2011/16, set i lyset af chartrets artikel 7 og artikel 52, stk. 1, henset til fraværet af bestemmelser om beskyttelse af fortroligheden i kommunikationen mellem en advokat og dennes klient, og, for det tredje, foreneligheden af et påbud som det, der var blevet tilsendt F (herefter »det omtvistede påbud«) med chartrets artikel 7 og artikel 52, stk. 1.
Domstolens bemærkninger
Hvad for det første angår anvendelsesområdet for den skærpede beskyttelse, som sikres ved chartrets artikel 7, fastslog Domstolen, at i lighed med artikel 8, stk. 1, i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder (
3
) sikrer chartrets artikel 7 også fortroligheden af juridisk rådgivning, både med hensyn til indholdet heraf og med hensyn til dens eksistens. Den særlige beskyttelse, som disse to artikler yder med hensyn til advokaters tavshedspligt, er begrundet i det forhold, at advokater er betroet en grundlæggende opgave i et demokratisk samfund, nemlig forsvaret af borgerne. Denne grundlæggende opgave er forbundet med dels kravet om, at alle skal have adgang til frit at henvende sig til en advokat, dels det tilsvarende krav om advokatens loyalitet over for sin klient. Det følger heraf, at juridisk rådgivning fra advokater, uanset hvilket retsområde den vedrører, er omfattet af den skærpede beskyttelse, som chartrets artikel 7 sikrer kommunikationen mellem en advokat og dennes klient. Det følger heraf, at en afgørelse, der pålægger en advokat at give forvaltningen den fulde dokumentation og information vedrørende den pågældendes forhold til sin klient i forbindelse med juridisk rådgivning på det selskabsretlige område, udgør et indgreb i den ret til respekt for kommunikationen mellem en advokat og dennes klient, som er sikret ved denne artikel.
Hvad for det andet angår gyldigheden af direktiv 2011/16, henset til chartrets artikel 7 og artikel 52, stk. 1, bemærkede Domstolen, at EU-lovgiver med henblik på den udveksling af oplysninger efter anmodning, der er fastsat i direktiv 2011/16 (
4
), alene har fastsat de forpligtelser, som medlemsstaterne har over for hinanden, samtidig med at den har givet dem mulighed for at undlade at efterkomme en anmodning om oplysninger, hvis gennemførelsen af de undersøgelser, der anmodes om, eller indsamlingen af de omhandlede oplysninger er i strid med deres lovgivning. EU-lovgiver har således bl.a. overladt det til medlemsstaterne at sikre, at deres nationale procedurer for indsamling af oplysninger med henblik på denne udveksling er i overensstemmelse med chartret, navnlig dets artikel 7. Det følger heraf, at den omstændighed, at den ordning for udveksling af oplysninger efter anmodning, der er fastsat ved direktiv 2011/16, ikke indeholder bestemmelser om beskyttelse af fortroligheden i kommunikationen mellem en advokat og dennes klient i forbindelse med den indsamling af oplysninger, som påhviler den bistandssøgte medlemsstat, ikke indebærer, at dette direktiv tilsidesætter chartrets artikel 7 og artikel 52, stk. 1.
Hvad endelig for det tredje angår foreneligheden af et påbud som det i hovedsagen omhandlede med chartrets artikel 7 og artikel 52, stk. 1, bemærkede Domstolen, at chartrets artikel 7 sikrer fortroligheden af juridisk rådgivning fra en advokat for så vidt angår dens eksistens og indhold. Personer, der konsulterer en advokat, kan således med rimelighed forvente, at deres kommunikation forbliver privat og fortrolig, og, bortset fra særlige tilfælde, have tillid til, at deres advokat ikke uden deres samtykke vil afsløre over for nogen, at de rådfører sig med advokaten. Når dette er sagt, er de rettigheder, der er sikret ved chartrets artikel 7, ikke absolutte rettigheder, men skal ses i sammenhæng med deres funktion i samfundet. Som det fremgår af chartrets artikel 52, stk. 1, tillader chartret nemlig begrænsninger i udøvelsen af disse rettigheder, for så vidt som disse begrænsninger bl.a. respekterer de nævnte rettigheders væsentligste indhold.
I den foreliggende sag var det omtvistede påbud støttet på en national lovgivning, hvorefter en advokats rådgivning og repræsentation på skatteområdet ikke, medmindre der er risiko for strafferetlig forfølgning af klienten, er omfattet af den skærpede beskyttelse af kommunikationen mellem en advokat og dennes klient, som er sikret ved chartrets artikel 7. Denne lovgivning medførte imidlertid – idet den næsten fuldstændigt undtog indholdet af advokaternes konsultationer ydet på skatteområdet, dvs. et helt retsområde, inden for hvilken advokater kan rådgive deres klienter, fra denne beskyttelse – at denne beskyttelse blev tømt for sit væsentligste indhold inden for dette retsområde. Det omtvistede påbud, som vedrørte samtlige sagsakter i en sag, der ikke vedrørte skatteområdet, udvidede yderligere omfanget af indgrebet i det væsentligste indhold af den rettighed, der er beskyttet ved chartrets artikel 7. Under disse omstændigheder måtte det fastslås, at en sådan national lovgivning, ligesom den anvendelse, der var gjort deraf i den foreliggende sag i form af det omtvistede påbud, på ingen måde begrænsede sig til særlige situationer, men på grund af selve omfanget af den undtagelse fra advokatens tavshedspligt, som lovgivningen og dens anvendelse tillod for så vidt angår kommunikationen mellem advokaten og dennes klient, udgjorde et indgreb i det væsentligste indhold af den rettighed, der er sikret ved chartrets artikel 7. Det fulgte heraf, at et påbud som det i hovedsagen omhandlede indebar et indgreb i det væsentligste indhold af retten til respekt for kommunikationen mellem en advokat og dennes klient og dermed et indgreb, som ikke kunne begrundes.
(
1
) – Rådets direktiv 2011/16/EU af 15.2.2011 om administrativt samarbejde på beskatningsområdet og om ophævelse af direktiv 77/799/EØF (EUT 2011, L 64, s. 1).
(
2
) – § 177, stk. 2, i loi générale des impôts du 22 mai 1931 (den almindelige skattelov af 22.5.1931, herefter »den luxembourgske skattelov«) (Mémorial A 1931, nr. 900), forbyder en advokat, der er omfattet af en anmodning om meddelelse af oplysninger til myndighederne, at nægte adgang til det, som den pågældende er blevet betroet under udøvelsen af sit erhverv, for så vidt som der er tale om forhold, som vedkommende har fået kendskab til i forbindelse med sin rådgivning eller repræsentation i skattesager, og medmindre der er tale om spørgsmål, hvis besvarelse ville udsætte klienten for en risiko for strafferetlig forfølgning.
(
3
) – Undertegnet i Rom den 4.11.1950.
(
4
) – Afdeling I i kapitel II i direktiv 2011/16.