61997CC0272_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
I - Indledning
1 I medfoer af EF-traktatens artikel 169 har Kommissionen anlagt sag ved Domstolen med paastand om, at det fastslaas, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Raadets direktiv 90/605/EOEF af 8. november 1990 om aendring af direktiv 78/660/EOEF og 83/349/EOEF om henholdsvis aarsregnskaber og konsoliderede regnskaber, for saa vidt angaar deres anvendelsesomraade (1), idet den ikke har truffet de foranstaltninger, der er noedvendige for at efterkomme dette direktiv.
II - Faktiske omstaendigheder og retsforhandlingerne
2 Det er i artikel 3, stk. 1, i direktiv 90/605 fastsat, at medlemsstaterne skal saette de noedvendige love og administrative bestemmelser i kraft inden den 1. januar 1993 for at efterkomme dette direktiv, og at de straks skal underrette Kommissionen herom.
3 Da Kommissionen ved udloebet af denne frist hverken havde modtaget underretning eller andre oplysninger om de gennemfoerelsesforanstaltninger, som de tyske myndigheder havde truffet, sendte Kommissionen den 12. marts 1993 den tyske regering en aabningsskrivelse. I sit svar af 2. juni 1993 underrettede denne Kommissionen om, at en procedure til gennemfoerelse af direktiv 90/605 var blevet ivaerksat. Da Kommissionen ikke havde modtaget klare oplysninger, sendte den den tyske regering en begrundet udtalelse, hvori regering blev opfordret til inden for en frist paa to maaneder at traeffe de foranstaltninger, der er noedvendige for at efterkomme forpligtelserne i henhold til dette direktiv. Da fristen udloeb, uden at den tyske regering havde svaret paa den begrundede udtalelse, anlagde Kommissionen sag ved Domstolen. I staevningen har Kommissionen nedlagt paastand om, at det fastslaas, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EF-traktaten, idet den ikke inden for den fastsatte frist har truffet de foranstaltninger, der er noedvendige for at efterkomme Raadets direktiv 90/605, og at Tyskland betaler sagens omkostninger. Den tyske regering har principalt nedlagt paastand om, at sagen afvises, subsidiaert om frifindelse, og at Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
III - Formaliteten
4 Den tyske regering er af den opfattelse, at sagen maa afvises, fordi den begrundede udtalelse af 13. juni 1994 er blevet udarbejdet under tilsidesaettelse af kollegialitetsprincippet, der er fastsat i EF-traktatens artikel 163 og i artikel 16 i Kommissionens forretningsorden (2). Det kan ikke udelukkes, at den begrundede udtalelse kan vaere truffet ved bemyndigelse. I dette tilfaelde vil den trufne beslutning vaere behaeftet med to mangler: For det foerste er fremgangsmaaden og de offentliggoerelsesbetingelser, der er fastsat for bemyndigelse, ikke blevet overholdt; for det andet vil den begrundede udtalelse, da den er en principiel beslutning, under ingen omstaendigheder kunne vedtages paa grundlag af en bemyndigelse, men udelukkende af Kommissionen i sin helhed. Ifoelge den tyske regering kraeves det i henhold til kollegialitetsprincippet, at beslutningerne droeftes i faellesskab, hvilket forudsaetter, at kollegiets medlemmer - i dette tilfaelde Kommissionen - under moedet har kendskab baade til den dispositive del af beslutningen og til beslutningens begrundelse. De faktiske omstaendigheder, der fremkom under procedurerne i sagerne C-191/95 og C-186/97, foerer den tyske regering til den konklusion, at det forslag til en begrundet udtalelse, der blev forelagt Kommissionens medlemmer, i det vaesentlige var et administrativt dokument, der alene indeholdt det anfaegtede direktivs nummer, navnet paa den paagaeldende stat og et beslutningsforslag, der i realiteten var sammenfattet til et enkelt ord. Kommissaererne havde ikke indholdet af den begrundede udtalelse og begrundelsen herfor til deres raadighed og kunne derfor ikke kollektivt traeffe en fuldstaendig afgoerelse under det paagaeldende moede. Den fulde tekst til denne retsakt blev foerst udarbejdet efter kommissaerernes moede. Ifoelge det af den tyske regering anfoerte, udgoer den saaledes fulgte fremgangsmaade en direkte overtraedelse af artikel 16 i Kommissionens forretningsorden. Selv om denne bestemmelse muligvis udelukkende henviser til retsakterne, der er naevnt i EF-traktatens artikel 189, vil det ikke desto mindre vaere mere korrekt at antage, at en begrundet udtalelse paa grund af dens saerlige betydning ligeledes henhoerer under anvendelsesomraadet for denne artikel. Foelgelig maa de vaesentlige formelle mangler, som den begrundede udtalelse er behaeftet med, noedvendigvis medfoere, at sagen afvises.
5 Kommissionen har bekraeftet, at den begrundede udtalelse er blevet vedtaget af kommissaerkollegiet. De har truffet afgoerelse uden at have den fulde tekst af det endelige forslag til en begrundet udtalelse til deres raadighed, men paa grundlag af en oversigt over overtraedelsen, dvs. et skema, der indeholdt alle de noedvendige oplysninger samt begrundelsen for den beslutning, der blev foreslaaet. Kommissaererne har saaledes kollegialt vedtaget »en principiel beslutning«, som efterfoelgende er blevet gennemfoert af de kompetente tjenestegrene under ansvar og tilsyn af den kommissaer, der er ansvarlig for dette omraade. Den administrative gennemfoerelse af den principielle beslutning kan hverken sidestilles med en bemyndigelse af et medlem af Kommissionen i henhold til forretningsordnens artikel 11, stk. 1, eller med en bemyndigelse af en enkelt kommissaer til at vedtage den endelige tekst i henhold til forretningsordnens artikel 11, stk. 2. Ifoelge Kommissionen er den fulgte fremgangsmaade begrundet i arbejdsbyrden og dens skoensbefoejelser.
6 Desuden har sagsoegeren gjort gaeldende, at de begrundede udtalelser kun er forberedende retsakter uden bindende juridisk virkning. Foelgelig kan Domstolens praksis om vedtagelse af retsakter, der har bindende virkning, ikke overfoeres til vedtagelsesproceduren for begrundede udtalelser, og forretningsordnens artikel 16, stk. 1, kan ikke finde anvendelse paa denne type retsakter. Kommissionen er ligeledes af den opfattelse, at selv om der var begaaet en procedurefejl ved udarbejdelsen af den begrundede udtalelse, ville denne fejl ikke noedvendigvis medfoere, at sagen skal afvises. Saafremt Domstolen maatte finde, at sagen skal afvises af de grunde, som den tyske regering har paaberaabt sig, har Kommissionen nedlagt paastand om, at virkningerne af dommen begraenses i tid, saaledes at det for det foerste udelukkes at genoptage en sag, naar en retslig afgoerelse, der har fastslaaet et traktatbrud, allerede er offentliggjort, og at det for det andet undgaas at aendre proceduren i igangvaerende sager, naar det ikke er blevet gjort gaeldende, at sagen skal afvises, med samme ordlyd som den, Forbundsrepublikken Tyskland har benyttet i naervaerende sag.
IV - Min stillingtagen til formaliteten
7 De synspunkter, som baade den tyske regering og Kommissionen har fremsat, er allerede blevet behandlet i sagen C-191/95, som Domstolen for nylig har truffet afgoerelse i (3). I denne sag har jeg to gange skullet fremsaette forslag til afgoerelse (4), hvis hovedpunkter gentages nedenfor.
8 Efter min opfattelse forudsaetter en god tilgang til det rejste spoergsmaal en god forstaaelse for den plads, som princippet om, at Kommissionen handler som kollegial enhed, indtager i Faellesskabets retssystem, og betydningen af den begrundede udtalelse i ordningen i EF-traktatens artikel 169. For saa vidt angaar princippet om, at Kommissionen handler som kollegial enhed, skal det understreges, at gennemfoerelsen ikke kun er af betydning for beslutningens adressater, der faar paavirket deres retsstilling af beslutningens direkte virkninger, men ogsaa for Kommissionens tilfredsstillende funktion som faellesskabsinstitution. Dermed vedroerer det ikke kun de eksigible forvaltningsakter, men alle afgoerelser, der udtrykker denne institutions endelige politiske og juridiske vilje (5). Den begrundede udtalelse er en saadan afgoerelse. Dens retsvirkninger beror ikke paa de direkte konsekvenser, som udtalelsen har for adressaten for meddelelsen, men paa de retlige konsekvenser, udtalelsen har inden for rammerne af proceduren efter artikel 169 som foelge af, at udtalelsen binder Kommissionen hvad angaar indholdet og omfanget af de klagepunkter, som den kan goere gaeldende under en retssag, og dermed indskraenker domstolsproevelsens omfang. Med andre ord er afgivelsen af den begrundede udtalelse for saa vidt angaar politisk betydning og retsvirkninger den vigtigste handling, som Kommissionen foretager inden for rammerne af proceduren efter artikel 169. Derfor medfoerer det forhold, at den begrundede udtalelse ikke udgoer en eksigibel forvaltningsakt, ikke, at udtalelsen automatisk henhoerer under kategorien »foranstaltninger af forvaltningsmaessig eller administrativ art«, for hvilken det er begrundet at afstaa fra den strenge formalisme, der karakteriserer Kommissionens virke (6).
9 For saa vidt angaar funktionen som kollegium har jeg navnlig forfaegtet forpligtelsen til overholdelsen af kollegialitetsprincippet: Kommissionen er som et kollegialt organ bundet af saerlige procedureregler, der foelger af dette princip og har til formaal at sikre dets overholdelse. Beviset for denne overholdelse skal kunne fremlaegges uden videre og paa sikker maade. Den eneste sikre maade, hvorpaa det kan bevises, er at inkorporere indholdet af den beslutning, der er blevet truffet, i en tekst, der gengiver det resultat, man er naaet frem til ved den samlede Kommissions droeftelse af sagen, og som fastlaegger omfanget af de deltagende kommissaerers kollektive ansvar. Med andre ord er princippet om, at Kommissionen handler som kollegial enhed, der er en del af grundlaget for det faellesskabsretlige system, uloeseligt forbundet med princippet om nedfaeldelse af kommissaerkollegiets virkelige vilje i en tekst, der indeholder beslutningens vigtige punkter, dens begrundelse og dens dispositive del (7).
10 Det er af denne grund, at jeg har gjort gaeldende og fastholder, at Kommissionens praksis, hvorefter en beslutning om at afgive en begrundet udtalelse alene traeffes kollektivt i form af en »grundbeslutning«, der i realiteten sammenfattes til et enkelt ord, idet det overlades til administrationen at udarbejde teksten til denne udtalelse, er i strid med den ovenfor naevnte forpligtelse til at inkorporere indholdet af beslutningen i en tekst og desuden en overtraedelse af bestemmelsen, der paalaegger organet med beslutningsbefoejelse (i dette tilfaelde kommissaerkollegiet) samtidig at vedtage en faellesskabsretsakts dispositive del og dens begrundelse.
11 Domstolen har imidlertid ikke fuldt dette raesonnement og har fundet, at Kommissionens ovenfor beskrevne fremgangsmaade for udarbejdelse af begrundede udtalelser er fuldstaendig i overensstemmelse med kollegialitetsprincippet og med faellesskabsretten generelt. Domstolen kan derfor atter antage det resultat, som den fulgte i sag C-191/95 (8) og antage naervaerende sag til realitetsbehandling. Jeg henholder mig til det fremsatte synspunkt i sag C-191/95.
V - Realiteten
A - Faellesskabslovgivningen
12 Direktiv 90/605 (9) udvider anvendelsesomraadet for fjerde direktiv 78/660/EOEF (10) og for syvende direktiv 83/349/EOEF (11). Inden den sidste retsaendring fandt direktiv 78/660 og 83/349 kun anvendelse i Forbundsrepublikken Tyskland paa foelgende selskabsformer: Aktiengesellschaft (aktieselskab), Kommanditgesellschaft auf Aktien (kommanditaktieselskab) og Gesellschaft mit beschraenkter Haftung (anpartsselskab). I henhold til artikel 1 og 2 i direktiv 90/605 finder de samordningsforanstaltninger, som direktiv 78/660 og 83/349 foreskriver, ligeledes anvendelse paa medlemsstaternes love eller administrative bestemmelser om foelgende selskabsformer: Offene Handelsgesellschaft (interessentskab) og Kommanditgesellschaft (kommanditselskab). Direktiv 90/605 finder kun anvendelse, hvis alle deres personligt haeftende selskabsdeltagere selv er organiseret i en af de kapitalselskabsformer, der er naevnt i direktiv 78/660 og 83/349 (12) eller er selskaber, der ikke henhoerer under en medlemsstats lovgivning, men som har en retlig form, der svarer til de i direktiv 68/151/EOEF omhandlede (13).
13 Desuden udvider direktiv 90/605 anvendelsesomraadet for direktiv 78/660 og 83/349 til interessentskaber og kommanditselskaber, naar alle de personligt haeftende selskabsdeltagere er selskaber, hvis juridiske form er fastsat i artikel 1, stk. 1, i direktiv 78/660, som aendret ved direktiv 90/605. Med andre ord er anvendelsesomraadet for Raadets direktiv 78/660 og 83/349 blevet udvidet til interessentskaber eller kommanditselskaber, naar alle de personligt haeftende selskabsdeltagere er andre interessentskaber eller kommanditselskaber, der selv kun har aktieselskaber, anpartsselskaber eller kommanditaktieselskaber som personligt haeftende selskabsdeltagere.
VI - Min stillingtagen til soegsmaalet
14 Jeg er af den opfattelse, at Forbundsrepublikken Tyskland ikke har efterkommet bestemmelserne i direktiv 90/605.
15 Som Kommissionen med rette har bemaerket, har den tyske regering ikke - i det mindste delvis - bestridt overtraedelsen. Indroemmelsen af den manglende gennemfoerelse af direktivets bestemmelser fremgaar af tre forhold: For det foerste, selv om den tyske regering har erkendt, at den ikke har truffet saerlige foranstaltninger med henblik paa at gennemfoere direktiv 90/605, har den imidlertid gjort gaeldende, at den tyske lovgivning opfylder alle de vigtige dele af det paagaeldende direktiv. Modsaetningsvis foelger, at lovgivningen ikke opfylder hele direktivet. For det andet har Forbundsrepublikken Tyskland anfoert, at den vil soerge for gennemfoerelsen i national ret, saa snart Domstolens dom i sag C-191/95 er blevet offentliggjort. Desuden har den paaberaabt sig vanskelighederne ved gennemfoerelsen af direktivet paa grund af, at de kompetente myndigheder og beroerte institutioner endnu ikke er blevet enige om, hvilke nationale gennemfoerelsesforanstaltninger der er noedvendige og egnede til at bringe national ret i overensstemmelse med indholdet af direktiv 90/605.
16 Disse paastande kan sidestilles med en indirekte indroemmelse af den paastaaede overtraedelse. Det foelger af fast praksis, at medlemsstaterne, til hvem et direktiv er rettet, i medfoer af EF-traktatens artikel 189, stk. 3, og artikel 5, stk. 1, inden for den fastsatte frist skal gennemfoere de maal, saaledes at bestemmelserne har direkte virkning ved udloebet af gennemfoerelsesfristen. Anbringendet om, at den nationale lovgivning opfylder en stor del af de faellesskabsmaal, der er naevnt i direktivet, skal afvises som vaerende irrelevant (14). En medlemsstats paastande, hvorefter gennemfoerelsen af et direktiv retmaessigt kan udskydes, indtil Domstolen har fortolket en anden bestemmelse i det samme direktiv i en anden traktatbrudssag mod den samme stat, skal ligeledes afvises. En medlemsstat kan ikke paaberaabe sig et traktatbrud, den haevdes at have begaaet og derfor er blevet indklaget for Domstolen, til berettigelse for, at gennemfoerelsen af andre lignende faellesskabsbestemmelser er forsinket. Endelig er det uden relevans, at gennemfoerelsen af et direktiv paa national lovgivningsniveau er blevet forsinket paa grund af, at der er forskellige opfattelser med hensyn til noedvendigheden og egnetheden af de nationale gennemfoerelsesforanstaltninger. Det er allerede blevet fastslaaet (15), at en medlemsstat ikke kan paaberaabe sig bestemmelser, fremgangsmaader eller forhold i sin nationale retsorden til stoette for, at forpligtelser og frister, der foelger af et direktiv, ikke overholdes.
Selv hvis det uafhaengigt af ovenstaaende antoges, at den tyske regering har bestridt det af Kommissionen haevdede traktatbrud i sin helhed, ville de fremsatte anbringender om, at den nationale lovgivning er en fuldstaendig gennemfoerelse af direktivet, vaere ukorrekte. Den tyske regering har henvist til § 6, stk. 1, i Handelsgesetzbuch (den tyske handelslov, herefter »HGB«), der kvalificerer interessentskaber og kommanditselskaber som erhvervsdrivende og dermed undergiver dem anvendelsesomraadet for bestemmelserne i III. Bog, I. Afdeling, i HGB (§ 238-261). Disse bestemmelser udgoer en gennemfoerelse af bestemmelserne i direktiv 78/660. Den tyske regering har vedlagt en udfoerlig oversigt over direktivets bestemmelser, der efter dennes opfattelse er blevet indarbejdet i de tilsvarende bestemmelser i III. Bog, I. Afdeling, i HGB.
17 De nationale bestemmelser i III. Bog, I. Afdeling, i HGB, der vedroerer udarbejdelsen af regnskaber og forretningsmaessige oplysninger, synes at vaere i overensstemmelse med bestemmelserne i direktiv 78/660. De udgoer dog ikke en gennemfoerelse af direktivets bestemmelser i national ret. Som Kommissionen med rette har gjort gaeldende, blev der ved vedtagelsen af det anfaegtede direktiv fastsat visse forudgaaende, strenge krav til opstillingen og indholdet af aarsregnskaber, aarsrapporter, vaerdiansaettelsesmetoder og til offentliggoerelsen af oplysninger, navnlig for kapitalselskaber. Direktiv 83/349, der saerligt vedroerer konsoliderede regnskaber, omfatter de samme selskaber. Faellesskabets handelsret begraenser sig ikke til udstedelsen af en raekke spredte bestemmelser om regnskaber, men indfoerer et sammenhaengende og udfoerligt saet af krav og betingelser for kapitalselskabers virksomhed, dvs. der skabes et selvstaendigt regelsaet. Dette regelsaet er inkorporeret paa en saerlig maade i tysk ret, nemlig i III. Bog, II. Afdeling, i HGB, der er en saerskilt del af den nationale lovgivning, og som udtrykkeligt omfatter kapitalselskaber. Denne del af HGB bestaar af seks afsnit, hvoraf det foerste vedroerer kapitalselskabers aarsregnskab og aarsberetning, det andet konsoliderede regnskaber, det fjerde offentlighedsregler og det sjette sanktioner, der finder anvendelse, saafremt disse bestemmelser ikke overholdes. Jeg vil ikke beskaeftige mig med spoergsmaalet om, hvorvidt III. Bog, II. Afdeling, i HGB er en korrekt gennemfoerelse af direktiv 78/660 og 83/349, da det ikke er genstand for naervaerende sag. Gennemfoerelsen af de anfaegtede direktiver skal imidlertid findes i III. Bog, II. Afdeling, i HGB og ikke i I. Afdeling. Det forhold, at III. Bog, I. Afdeling, i HGB synes at indeholde bestemmelser, der er i overensstemmelse med kravene i disse direktiver, betyder paa ingen maade, at denne del af den tyske lovgivning udgoer en gennemfoerelse af direktiverne. For det foerste indeholder direktiverne ikke bare et vist antal fragmentariske bestemmelser, men indfoerer et sammenhaengende regelsaet. For det andet daekkes de paagaeldende direktivers anvendelsesomraade ratione materiae af en anden del af den tyske lovgivning.
Jeg kommer nu til behandlingen af det saerlige retsgrundlag for naervaerende sag. Direktiv 90/605 har til formaal at udvide anvendelsesomraadet for direktiv 78/660 og 83/349 til selskaber, der egentlig ikke bestaar af fysiske personer, selv om det maatte forekomme saaledes, men af andre kapitalselskaber. I det mindste for saa vidt angaar direktiv 90/605 drejer det sig foelgelig om selskaber, »der kan sammenlignes med kapitalselskaber«. Den eneste maade, hvorpaa gennemfoerelsen af direktiv 90/605 i den tyske retsorden kan accepteres, er ved at udvide anvendelsesomraadet for III. Bog, II. Afdeling, i HGB, der i dag finder anvendelse paa kapitalselskaber, til selskaber, »der kan sammenlignes med kapitalselskaber«, saaledes som det bestemmes i direktiv 90/605 (16).
Endelig, for saa vidt angaar spoergsmaalet om de krav til offentliggoerelse, som opstilles i fjerde og syvende direktiv, maa jeg afvise den tyske regerings anbringende om, at faellesskabsbestemmelserne maa anses for tilstraekkeligt gennemfoert i national ret ved de tilsvarende bestemmelser i Publizitaetsgesetz fra 1969 (17). Som Kommissionen har anfoert, er kredsen af selskaber, der er omfattet af Publizitaetsgesetz noget mere begraenset end den, som kravene til offentliggoerelser i faellesskabsretten finder anvendelse paa. Denne lov omfatter faktisk kun 1% af det samlede antal selskaber. Under disse omstaendigheder kan den paagaeldende nationale lovgivning ikke kvalificeres som en korrekt og fuldstaendig gennemfoerelse af de anfaegtede faellesskabsbestemmelser.
VII - Forslag til afgoerelse
Uden at der herved er taget stilling til mine forbehold over for sagens formalitet, foreslaar jeg foelgelig Domstolen:
»1) Kommissionen gives medhold, og det fastslaas, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Raadets direktiv 90/605/EOEF af 8. november 1990 om aendring af direktiv 78/660/EOEF og 83/349/EOEF om henholdsvis aarsregnskaber og konsoliderede regnskaber, for saa vidt angaar deres anvendelsesomraade, idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget alle de foranstaltninger, der er noedvendige for at efterkomme dette direktiv.
2) Forbundsrepublikken Tyskland tilpligtes at betale sagens omkostninger.«
(1) - EFT L 317, s. 60.
(2) - Der er tale om forretningsordnen af 17.2.1993 (EFT L 230, s. 15), der var gaeldende paa tidspunktet for den begrundede udtalelses vedtagelse.
(3) - Dom af 29.9.1998, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 5449.
(4) - Forslag til afgoerelse af 5.6.1997 og af 17.2.1998.
(5) - Punkt 18 i forslag til afgoerelse af 17.2.1998 i sagen Kommissionen mod Tyskland.
(6) - Jf. punkt 28 og 32 i forslaget til afgoerelse ovenfor.
(7) - Jf. punkt 17 og 21 i foernaevnte forslag til afgoerelse.
(8) - Dommen i sagen Kommissionen mod Tyskland.
(9) - Se fodnote 1.
(10) - Raadets fjerde direktiv 78/660/EOEF af 25.7.1978 paa grundlag af traktatens artikel 54, stk. 3, litra g), om aarsregnskaberne for visse selskabsformer (EFT L 222, s. 11).
(11) - Raadets syvende direktiv 83/349/EOEF af 13.6.1983 paa grundlag af traktatens artikel 54, stk. 3, litra g), om konsoliderede regnskaber (EFT L 193, s. 1).
(12) - Der er tale om de selskaber, der er opregnet i den indledende tekst i artikel 1 i direktiv 78/660 og i artikel 4 i direktiv 83/349.
(13) - Raadets foerste direktiv 68/151/EOEF af 9.3.1968 om samordning af de garantier, som kraeves i medlemsstaterne af de i traktatens artikel 58, stk. 2, naevnte selskaber til beskyttelse af saavel selskabsdeltagernes som tredjemands interesser, med det formaal at goere disse garantier lige byrdefulde (EFT 1968 I, s. 41).
(14) - Jf. dom af 28.5.1998, sag C-298/97, Kommissionen mod Spanien, Sml. I, s. 3301.
(15) - Jf. f.eks. dom af 2.10.1997, sag C-208/96, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 5375, praemis 9, og af 19.2.1998, sag C-8/97, Kommissionen mod Graekenland, Sml. I, s. 823, praemis 8.
(16) - Det er uden betydning, om denne del af den tyske lovgivning er en korrekt gennemfoerelse af bestemmelserne i fjerde og syvende direktiv.
(17) - Lov om offentliggoerelse af regnskaber: Gesetz ueber die Rechnungslegung von bestimmten Unternehmen und Konzernen, BGBl. I, 1969, s. 1189, og BGBl. I, 1970, s. 1113.