62022CC0337
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
T. ĆAPETA
fremsat den 10. april 2025 (
1
)
Sag C-337/22 P
Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)
mod
Nowhere Co. Ltd
»Appel – EU-varemærker – forordning (EF) nr. 207/2009 – indsigelsessag – artikel 8, stk. 4 – ældre rettigheder – relativ registreringshindring – ansøgning om registrering af figurmærket APE TEES – Det Forenede Kongeriges udtræden af Den Europæiske Union – bortfald af ældre rettighed ved overgangsperiodens udløb – færdigbehandling af en indsigelse udelukkende støttet på den dato, hvor afgørelsen blev truffet«
I. Indledning
1.
Den foreliggende sag vedrører en appel til prøvelse af Rettens dom af 16. marts 2022 i sagen Nowhere mod EUIPO – Ye (APE TEES) (T-281/21, herefter »den appellerede dom«, EU:T:2022:139). Retten annullerede herved afgørelsen vedtaget af Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) om »alene af denne grund« (
2
) at forkaste en indsigelse, der var støttet på ældre britiske rettigheder, som ugrundet, eftersom sådanne rettigheder efter udløbet af overgangsperioden efter Det Forenede Kongeriges udtræden af Den Europæiske Union ikke længere kunne danne grundlag for en indsigelse mod registreringen af et EU-varemærke – selv om den nævnte sag var blevet indledt, mens Det Forenede Kongerige stadig var medlem af Den Europæiske Union.
2.
EUIPO har iværksat appel til prøvelse af denne afgørelse. Med et enkelt retligt anbringende har kontoret gjort gældende, at Retten herved begik en fejl ved fortolkningen af artikel 8, stk. 4, i Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 (
3
) (herefter »EU-varemærkeforordningen af 2009«). Det er jeg uenig i.
II. Baggrunden for den foreliggende sag
A.
Indsigelsessagen ved EUIPO
3.
Baggrunden for det søgsmål, der ligger til grund, er beskrevet i den appellerede doms præmis 1-15. Det er af hensyn til den foreliggende bedømmelse relevant at gentage følgende.
4.
Den 30. juni 2015 ansøgte Junguo Ye om registrering som varemærke af følgende figurtegn (herefter »det omtvistede varemærke«):
5.
Den 8. marts 2016 rejste Nowhere Co. Ltd (herefter »Nowhere«), sagsøger i første instans, indsigelse mod registreringen af dette varemærke i henhold til artikel 41 i EU-varemærkeforordningen af 2009 bl.a. på grundlag af følgende tre ikke-registrerede ældre figurmærker, der blev anvendt erhvervsmæssigt i bl.a. Det Forenede Kongerige:
6.
Indsigelsesafdelingen og Andet Appelkammer ved EUIPO forkastede sagsøgerens indsigelse i henholdsvis november 2017 og oktober 2018.
7.
Efter et annullationssøgsmål anlagt ved Retten til prøvelse af Andet Appelkammers afgørelse af oktober 2018 tilbagekaldte dette appelkammer den 17. juli 2019 sin første afgørelse. Retten besluttede derfor, at det var ufornødent at træffe afgørelse i sagen (
4
).
8.
Den 31. december 2020 ved midnat udløb den overgangsperiode, der er fastsat i udtrædelsesaftalens (
5
) artikel 126.
9.
Ved afgørelse af 10. februar 2021 forkastede Andet Appelkammer Nowheres klage. I den relevante del af den omtvistede afgørelse forklares følgende:
»24
Efter Det Forenede Kongeriges udtræden af [Den Europæiske Union] og efter udtrædelsesaftalens udløb den 31. december 2020 udgør de rettigheder, der kunne eksistere i Det Forenede Kongerige, ikke et retsgrundlag i overensstemmelse med artikel 8, stk. 2, i [EU-varemærkeforordningen af 2009] med hensyn til procedurer baseret på relative hindringer, f.eks. artikel 8, stk. 1, litra b), og artikel 8, stk. 4 og 5, i [EU-varemærkeforordningen af 2009].
25
Det følger heraf, at international registrering nr. 996157, hvor Det Forenede Kongerige er designeret, og international registrering nr. 871962, hvor det [Det Forenede Kongerige] er designeret, ikke kan påberåbes i henhold til artikel 8, stk. 1, litra b), og artikel 8, stk. 5, i [EU-varemærkeforordningen af 2009].
26
Indsigeren kan ikke påberåbe sig utilbørlig udnyttelse i henhold til engelsk ret for så vidt angår artikel 8, stk. 4, i [EU-varemærkeforordningen af 2009].
27
For så vidt angår disse påberåbte ældre rettigheder skal indsigelsen alene af denne grund ikke tages til følge.«
B.
Retsforhandlingerne for Retten
10.
Ved stævning af 21. maj 2021 anlagde Nowhere sag ved Retten i henhold til artikel 263 TEUF.
11.
Retten har ved den appellerede dom annulleret den omtvistede afgørelse. Retten tog den første påstand støttet på det eneste annullationsanbringende om tilsidesættelse af artikel 8, stk. 4, i EU-varemærkeforordningen af 2009 til følge og forkastede den anden påstand om ændring af den omtvistede afgørelse (
6
).
C.
Retsforhandlingerne for Domstolen
12.
Ved kendelse af 16. november 2022 admitterede Domstolen appellen. Den konstaterede, at EUIPO’s anmodning herom i tilstrækkelig grad godtgør, at appellen rejser et vigtigt spørgsmål for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng og udvikling (
7
).
13.
Ved afgørelse truffet af Domstolens præsident den 21. marts 2023 fik Forbundsrepublikken Tyskland tilladelse til at intervenere til støtte for EUIPO.
14.
Ved kendelse afsagt af Domstolens præsident den 27. april 2023 fik International Trademark Association (herefter »INTA«) tilladelse til at intervenere til støtte for EUIPO (
8
).
15.
EUIPO har i appelskriftet af 23. maj 2022 nedlagt påstand om, at den appellerede dom ophæves, at sagsøgte i første instans frifindes, og at Nowhere tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
16.
Nowhere har i sit svarskrift indleveret den 21. januar 2023 nedlagt påstand om, at appellen forkastes, og at EUIPO tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
17.
Ved anmodning af 2. juli 2024 opfordrede Domstolen parterne til at tage stilling til virkningerne af dom af 20. juni 2024, EUIPO mod Indo European Foods (C-801/21 P, EU:C:2024:528) (herefter »dommen i sagen EUIPO mod Indo European Foods«). Nowhere og EUIPO har i deres respektive svarskrifter i det væsentlige gjort gældende, at denne dom ikke vedrører det materielle spørgsmål, der er omhandlet i de foreliggende appeller, men udelukkende spørgsmålet om søgsmålsinteresse.
III. Bedømmelse
A.
Forståelse af den appellerede dom
18.
Den appellerede dom skal læses i lyset af tidslinjen for den foreliggende sag.
19.
Det erindres, at Junguo Yes ansøgning om registrering af det omtvistede varemærke blev indgivet den 30. juni 2015. Kort tid efter rejste Nowhere indsigelse på grundlag af artikel 8, stk. 4, i EU-varemærkeforordningen af 2009: tilstedeværelsen af en ældre rettighed, der ville give anledning til en konflikt med det varemærke, der søges registreret. I indsigelsen gjorde Nowhere gældende, at selskabet var indehaver af et ikke-registreret erhvervsmæssigt anvendt varemærke, som ikke kun har lokal betydning i Det Forenede Kongerige.
20.
Virkningen af indsigelsen mod registreringen er, at registreringen af et varemærke forsinkes, indtil EUIPO har truffet afgørelse om indsigelsen.
21.
Når EUIPO imidlertid endeligt har færdigbehandlet en indsigelse (
9
), sker registreringen af varemærket med tilbagevirkende kraft fra datoen for indgivelsen af ansøgningen (
10
).
22.
Da EUIPO den 10. februar 2021 færdigbehandlede Nowheres indsigelse i den omtvistede afgørelse, var der gået næsten syv år siden datoen for registreringsansøgningen (
11
).
23.
Det i den foreliggende sag omtvistede varemærke blev således registreret med tilbagevirkende kraft fra den 30. juni 2015, som var den oprindelige dato for registreringsansøgningen (
12
).
24.
Som led i sin afgørelse af 21. februar 2021 konstaterede EUIPO, at der ikke kunne opstå nogen konflikt i perioden fra den 30. juni 2015 til den 31. december 2020, eftersom alle ældre rettigheder i Det Forenede Kongerige fra overgangsperiodens udløb (dvs. den 31.12.2020 ved midnat) var ophørt med at være EU-rettigheder, der kunne danne grundlag for en indsigelse i forbindelse med en EU-varemærkesag.
25.
I den appellerede dom forkastede Retten denne logik. Retten har i det væsentlige argumenteret som følger.
26.
For det første forklarede Retten, at eksistensen af en relativ registreringshindring »skal vurderes på tidspunktet for indgivelsen af den ansøgning om registrering af et EU-varemærke, som indsigelsen er rejst imod« (
13
).
27.
For det andet konstaterede Retten, at den omstændighed, at disse ældre rettigheder i Det Forenede Kongerige kunne miste deres status som varemærke, der er registreret i en medlemsstat efter indgivelsen af ansøgningen om registrering af EU-varemærket, i princippet var irrelevant. Det afgørende var, at ansøgningen om registrering af det pågældende varemærke var blevet indgivet inden udløbet af overgangsperioden, således at de ældre britiske rettigheder kunne danne grundlag for en indsigelse (
14
). Af denne grund burde appelkammeret have taget hensyn til disse ældre rettigheder i sin vurdering og ikke have undladt at gøre det »alene med den begrundelse, at overgangsperioden var udløbet på tidspunktet for vedtagelsen af den [omtvistede] afgørelse« (
15
).
28.
For det tredje fastslog Retten, at eftersom registreringen af et EU-varemærke er gyldig fra datoen for indgivelsen af ansøgningen og ikke kun fra datoen for den endelige forkastelse af en indsigelse, »[kunne en konflikt] [...] have foreligget i perioden mellem datoen for indgivelsen af EU-varemærkeansøgningen og udløbet af overgangsperioden« (
16
). I den foreliggende sag er der tale om perioden fra den 30. juni 2015 til den 31. december 2020 – som jeg i diagrammet ovenfor betegner som en »periode med potentiel konflikt«.
29.
Henset til denne overlapning forklarede Retten, at »[d]et […] imidlertid [er] vanskeligt at forstå, hvorfor sagsøgeren ligeledes i denne periode skulle nægtes beskyttelse af sine ældre ikke-registrerede varemærker, der anvendes erhvervsmæssigt i Det Forenede Kongerige, bl.a. for så vidt angår den potentielle brug af det ansøgte varemærke, som sagsøgeren anser for at være i konflikt med de ældre varemærker. Det må derfor ligeledes anerkendes, at sagsøgeren har en berettiget interesse i at få medhold i sin indsigelse for så vidt angår denne periode« (
17
).
30.
Jeg er uforstående over for, hvorfor Retten skulle have begået en fejl i denne argumentation.
31.
Selv om EUIPO ikke har taget stilling til dette spørgsmål, er det muligt, at Nowhere på det tidspunkt, hvor der blev ansøgt om EU-varemærket, havde ældre britiske rettigheder.
32.
Da sådanne rettigheder anses for at være genstand for ejendomsret og således udgør en del af ordningen med loyal konkurrence (
18
), giver opnåelsen af en beskyttelse inden for rammerne af EU-varemærkesystemet indehaveren visse enerettigheder (
19
).
33.
En af disse rettigheder består i at monopolisere dette tegn for visse varer og tjenesteydelser (
20
).
34.
Gennem de relative hindringer for registrering giver artikel 8 i EU-varemærkeforordningen af 2009 indehaveren af et EU-varemærke ret til at beskytte dette varemærke mod ansøgte varemærker i forbindelse med en indsigelsessag (
21
).
35.
I den foreliggende sag forelå der, henset til den potentielle eksistens af en ældre rettighed, ligeledes et potentiale for sameksistens og dermed en konflikt mellem en eksisterende rettighed (tilhørende Nowhere) og et ansøgt varemærke (det, som Junguo Ye havde ansøgt om), hvis registreringen var blevet foretaget den 30. juni 2015.
36.
Som Retten fastslog, fortsatte denne mulighed for sameksistens og konflikt indtil overgangsperiodens udløb, dvs. den 31. december 2020 (
22
), hvilket EUIPO ikke har bestridt.
37.
Som EUIPO selv har forklaret, var det først fra denne dato, at Nowheres ældre britiske rettigheder ophørte med at have virkninger inden for Den Europæiske Union (
23
).
38.
Den omstændighed, at Nowheres ældre rettigheder i Det Forenede Kongerige på det tidspunkt, hvor EUIPO færdigbehandlede indsigelsen ved den omtvistede afgørelse, ikke længere var i stand til at opfylde deres væsentligste funktion (
24
) – nemlig at skelne dette selskabs varer fra varer med en anden oprindelse – er uden relevans for perioden forud for den 31. december 2020 (
25
).
39.
Uanset bortfaldet af de ældre britiske rettigheder i perioden forud for den 31. december 2020 forholder det sig ikke desto mindre således, at hvis de var blevet registreret, ville en betydelig periode med konflikt have været mulig, henset til den uafklarede potentielle sameksistens mellem to tegn, der er beskyttet i Den Europæiske Union.
40.
Dette spørgsmål om potentiel konflikt er langt fra teoretisk. Som jeg har forklaret, og som Retten med rette har bemærket (
26
), regnes registreringen af et EU-varemærke fra datoen for indgivelsen af ansøgningen.
41.
På dette tidspunkt eksisterede Nowheres varemærke imidlertid muligvis stadig og kunne derfor potentielt være i konflikt med det omtvistede varemærke.
42.
Selv om det i henhold til artikel 8, stk. 4, i EU-varemærkeforordningen af 2009 kræves, at der foretages en vurdering af potentialet for konflikt på det tidspunkt, hvor EUIPO afgør, om alle betingelserne for indsigelse er opfyldt (
27
), hvilket i den foreliggende sag var den 10. februar 2021, betyder dette således ikke, at EUIPO frit kan se bort fra den omstændighed, at der – før denne dato, men mellem datoen for ansøgningen om registrering af et EU-varemærke og den dato, hvor EUIPO færdigbehandler en indsigelse mod registreringen – kunne have foreligget en konflikt, som ville have forhindret registreringen af det nævnte varemærke, hvis EUIPO havde truffet sin afgørelse på dette tidspunkt (
28
).
43.
Af ovenstående grunde var det med rette, at Retten konkluderede, at EUIPO ikke kunne nøjes med at færdigbehandle en indsigelse, hvis betingelser kunne have været opfyldt i en periode på over fem år, alene af den grund, at de omhandlede rettigheder var bortfaldet på det tidspunkt, hvor EUIPO traf sin endelige afgørelse vedrørende den pågældende indsigelse.
44.
En sådan tilgang ville nemlig bevirke, at et beskyttet tegn bliver frataget beskyttelsen i en periode, hvor tegnet kan opfylde sin grundlæggende funktion, som er at skelne en indehavers varer eller tjenesteydelser fra dem, der har en anden oprindelse – selv om det nævnte tegn senere har mistet denne funktion.
45.
Hvis man derimod ser på argumentet i yderste konsekvens, vil det betyde, at en konflikt mellem to tegn kunne foreligge i hele perioden mellem ansøgningen om registrering af et EU-varemærke og EUIPO’s endelige afgørelse og stadig ikke føre til, at der gives medhold i en indsigelse, såfremt det ældre tegn bortfalder dagen før denne afgørelse træffes. Jeg finder det vanskeligt at forene denne logik med de monopoliseringsrettigheder, der tillægges ved EU-varemærkeforordningen af 2009.
46.
Dette betyder ikke, at EUIPO ikke automatisk kunne have færdigbehandlet denne indsigelse for perioden efter overgangsperiodens udløb, dvs. fra den 1. januar 2021.
47.
Som jeg har søgt at fremhæve i diagrammet i begyndelsen af dette afsnit, kunne der for denne periode ikke være opstået nogen konflikt på grund af territorialitetsprincippet, selv om EUIPO havde godtgjort, at der tidligere havde foreligget en konflikt mellem det omtvistede varemærke og Nowheres varemærke.
48.
Uden at undersøge perioden forud for den 31. december 2020 var EUIPO derfor kun i stand til at træffe afgørelse om status for indsigelsen for perioden fra den 1. januar 2021. Med andre ord kan Junguo Yes varemærke registreres fra denne dato, uden at det er nødvendigt, at EUIPO tager hensyn til perioden forud for denne dato.
49.
Henset til artikel 51 og 52 i EU-varemærkeforordningen af 2017 synes det imidlertid ikke muligt at »ændre« det tidspunkt, hvor registreringen af et varemærke finder sted, når EUIPO har forkastet indsigelsen.
50.
Det fremgår således af disse bestemmelser, at EUIPO reelt skal tage en indsigelse til følge og afslå registrering af et ansøgt varemærke, når kontoret konstaterer, at der er opstået en konflikt i en periode, hvor to beskyttede tegn sameksisterer. I den foreliggende sag ville dette betyde, at EUIPO burde have afslået at registrere Junguo Yes varemærke, hvis kontoret havde konstateret, at varemærket var i konflikt med Nowheres ældre rettighed i perioden fra den 30. juni 2015 til den 31. december 2020.
51.
Som Retten har redegjort for i den appellerede doms præmis 43, »stod det den anden part i sagen for appelkammeret frit for at indgive en ny ansøgning om registrering af det ansøgte varemærke fra udløbet af overgangsperioden, som under alle omstændigheder ikke længere var i konflikt med de ældre ikke-registrerede varemærker, for så vidt som de var blevet anvendt erhvervsmæssigt i Det Forenede Kongerige«.
52.
Det følger heraf, at EUIPO kun kunne have forkastet Nowheres indsigelse og registreret Junguo Yes varemærke fra den 30. juni 2015, hvor han indgav sin ansøgning om registrering af et EU-varemærke, hvis kontoret havde godtgjort, at der ikke forelå en risiko for konflikt forud for den 31. december 2020.
B.
Appelsagen
53.
Den materielle del af EUIPO’s appel er støttet på et enkelt anbringende om tilsidesættelse af artikel 8, stk. 4, i EU-varemærkeforordningen af 2009.
54.
EUIPO har nærmere bestemt gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 25-31 og 33-46 har fortolket denne bestemmelse således, at den alene pålægger EUIPO at tage hensyn til, om der foreligger en relativ registreringshindring på datoen for indgivelsen af en EU-varemærkeansøgning. Herved har Retten angiveligt blandet de datoer, der vedrører den materielle ret, der finder anvendelse, sammen med de datoer, der vedrører eksistensen af en relativ registreringshindring. Ved at kræve, at EUIPO i den omhandlede anmodning om indsigelse tog hensyn til en eventuel periode med sameksistens, ville Retten desuden have set bort fra konsekvenserne af Det Forenede Kongeriges udtræden af Den Europæiske Union og overgangsperiodens udløb, hvilket er i strid med territorialitetsprincippet.
55.
Nowhere har i det væsentlige bestridt disse argumenter.
56.
Det er min opfattelse, at EUIPO har anlagt en grundlæggende urigtig fortolkning af den appellerede dom.
57.
For det første har Retten i ingen af de præmisser, som EUIPO har gjort gældende, fortolket artikel 8, stk. 4, i EU-varemærkeforordningen af 2009 således, at den alene kræver, at indgivelsesdatoen skal tages i betragtning. Ud fra disse præmisser ser jeg heller ikke nogen »ny generel regel af retlig karakter«, således som EUIPO har gjort gældende, hvorefter faktiske omstændigheder, der forekommer efter indgivelsesdatoen, skal anses for at være uden relevans for udfaldet af en indsigelse.
58.
I den appellerede doms præmis 28 og 29 har Retten netop blot forklaret, at såvel den materielle ret, der finder anvendelse på en relativ registreringshindring, som tilstedeværelsen af et varemærke i konflikt principalt skal vurderes fra indgivelsesdatoen. Herved har Retten imidlertid kun identificeret den lovgivning, der finder anvendelse på de omhandlede særlige faktiske omstændigheder (
29
), og måden, hvorpå prioriteringen mellem de varemærker, der er i konflikt, skal fastlægges (
30
).
59.
Retten begik derfor heller ikke en fejl i den appellerede doms præmis 30 og 31, da den drog de nødvendige konsekvenser af disse parametre for at fastslå, at det principielt var uden relevans, at den omtvistede afgørelse var blevet truffet efter udløbet af overgangsperioden, hvis de ældre britiske rettigheder, der var gjort gældende til støtte for indsigelsen, faktisk var blevet anvendt erhvervsmæssigt i Det Forenede Kongerige før dette tidspunkt.
60.
I modsætning til hvad EUIPO har gjort gældende, indeholder den appellerede doms præmis 32-42 og 46 desuden ikke en fortolkning af artikel 8, stk. 4, i EU-varemærkeforordningen af 2009, som pålægger dette kontor udelukkende at tage hensyn til datoen for indgivelsen af en indsigelse mod ansøgningen om registrering af et EU-varemærke. I stedet forkastede Retten i disse præmisser blot EUIPO’s argumenter om, at ordlyden af artikel 8, stk. 4, i EU-varemærkeforordningen af 2009, den sammenhæng, hvori denne bestemmelse indgår og formålet hermed faktisk ville gøre det muligt for EUIPO at påvirke resultatet af en ellers gyldig indsigelse ved at formulere sin endelige afgørelse om den nævnte indsigelse på et tidspunkt, hvor den påberåbte ældre rettighed ikke længere kunne forhindre registreringen af et ansøgt varemærke. Som jeg har forklaret i afsnit III.A i dette forslag til afgørelse, var Rettens fortolkning af denne forordnings artikel 8, stk. 4, i betragtning af de konsekvenser, som EUIPO’s fortolkning ville have medført, fuldt ud berettiget.
61.
Hvad for det andet angår den angivelige tilsidesættelse af territorialitetsprincippet skal det fastslås, at Retten i den appellerede doms præmis 25-27 blot har forklaret, at udtrædelsesaftalen ikke indeholdt nogen ordninger til regulering af udfaldet af en indsigelse, der var rejst inden overgangsperiodens udløb, men hvor afgørelsen herom blev truffet efterfølgende (
31
). Denne betragtning alene er ikke i strid med territorialitetsprincippet.
62.
Ved at anerkende, at en indsigelse lovligt kunne støttes på ældre rettigheder i Det Forenede Kongerige i en periode forud for overgangsperiodens udløb, har Retten ikke, da dette ville have været forkert, fortolket artikel 8, stk. 4, i EU-varemærkeforordningen af 2009 således, at den kunne støtte rettigheder hidrørende fra et område uden for Unionen i strid med territorialitetsprincippet.
63.
Tværtimod har Retten i den appellerede doms præmis 31 og 42 blot anført, at EUIPO, henset til genstanden for indsigelsessagen, ikke – fra begyndelsen og uden en materiel vurdering – kunne forkaste Nowheres påstand om, at selskabets ældre rettigheder var i konflikt med Junguo Yes varemærke og således forhindrede registreringen af dette i perioden fra den 30. juni 2015 til den 31. december 2020, alene på grund af den dato, hvor den omtvistede afgørelse blev truffet.
64.
Det følger heraf, at jeg foreslår Domstolen at forkaste EUIPO’s eneste anbringende som ugrundet.
IV. Sagsomkostninger
65.
I henhold til artikel 138, stk. 1, i Domstolens procesreglement, der i medfør af samme reglements artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, såfremt der er nedlagt påstand herom. For så vidt som jeg foreslår, at EUIPO’s appel forkastes som ugrundet, bør EUIPO efter min opfattelse pålægges at bære sine egne omkostninger og betale de af Nowhere afholdte omkostninger såvel i første instans som i appelsagen.
66.
I henhold til procesreglementets artikel 140, stk. 1, og 3, der i medfør af samme reglements artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, bør den tyske regering og INTA hver bære deres egne omkostninger.
V. Forslag til afgørelse
67.
Jeg foreslår på baggrund af det ovenfor anførte Domstolen at træffe følgende afgørelse:
»1)
Appellen forkastes som ugrundet.
2)
Dom af 16. marts 2022, Nowhere mod EUIPO – Ye (APE TEES) (T-281/21, EU:T:2022:139), stadfæstes.
3)
Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret bærer dets egne omkostninger og betaler de af Nowhere Co. Ltd. afholdte omkostninger såvel i første instans som i appelsagen.
4)
Den tyske regering og International Trademark Association bærer hver deres egne omkostninger.«
(
1
) – Originalsprog: engelsk.
(
2
) – Jf. i denne retning afgørelse truffet den 10.2.2021 af Andet Appelkammer ved EUIPO (R 2474/2017-2, herefter »den omtvistede afgørelse«), punkt 27.
(
3
) – Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26.2.2009 om EF-varemærker (EUT 2009, L 78, s. 1).
(
4
) – Jf. kendelse af 18.12.2019, Nowhere mod EUIPO – Junguo Ye (APE TEES) (T-12/19, ikke trykt i Sml., EU:T:2019:907, konklusionen).
(
5
) – Aftale om Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands udtræden af Den Europæiske Union og Det Europæiske Atomenergifællesskab (EUT 2019, C 384 I, s. 1) (herefter »udtrædelsesaftalen«).
(
6
) – Den appellerede doms præmis 47-49.
(
7
) – Kendelse af 16.11.2022, EUIPO mod Nowhere (C-337/22 P, EU:C:2022:908).
(
8
) – Kendelse afsagt af Domstolens præsident den 27.4.2023, EUIPO mod Nowhere (C-337/22 P, EU:C:2023:409).
(
9
) – Jf. artikel 51, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1001 af 14.6.2017 om EU-varemærker (EUT 2017, L 154, s. 1) (herefter »EU-varemærkeforordningen af 2017«), som bestemmer, at registreringen af et varemærke sker, efter at indsigelsen er færdigbehandlet. Det skal bemærkes, at de processuelle elementer i denne sag, henset til datoen for den omtvistede afgørelse, er reguleret af EU-varemærkeforordningen af 2017, jf. ex multis dom af 8.11.2016, BSH mod EUIPO (C-43/15 P, EU:C:2016:837, præmis 2).
(
10
) – Artikel 52 i EU-varemærkeforordningen af 2017 har følgende ordlyd: »Registreringsperioden for EU-varemærket er ti år regnet fra den dag, ansøgningen blev indgivet. Registreringen kan fornyes [...] for ti år ad gangen.«
(
11
) – Jeg kan i denne henseende ikke undlade at bemærke, at Retten i den appellerede doms præmis 27 netop har fremhævet, at EUIPO’s administrative sagsakter »ikke indeholder noget dokument fra den periode på næsten 18 måneder, der forløb mellem meddelelsen til parterne i sagen for appelkammeret af afgørelsen af 22.8.2019 om tilbagekaldelse og vedtagelsen af den [omtvistede] afgørelse den 10.2.2021«.
(
12
) – Jf. i denne retning den appellerede doms præmis 41 og 42.
(
13
) – Jf. den appellerede doms præmis 28.
(
14
) – Jf. i denne retning den appellerede doms præmis 29 og 31.
(
15
) – Jf. den appellerede doms præmis 31.
(
16
) – Jf. den appellerede doms præmis 42.
(
17
) – Jf. den appellerede doms præmis 42.
(
18
) – Jf. f.eks. dom af 17.10.1990, HAG GF (C-10/89, EU:C:1990:359, præmis 13) (hvori det forklares, at »retten til varemærker [...] er afgørende inden for rammerne af den ordning med loyal konkurrence, som skal gennemføres og opretholdes efter Traktaten. Under en sådan ordning må virksomhederne sættes i stand til på grundlag af kvaliteten af deres produkter eller tjenesteydelser at opbygge en fast kundekreds, hvilket kun er muligt, såfremt der findes særlige kendetegn, ved hjælp af hvilke disse produkter og tjenesteydelser kan identificeres. Betingelsen for, at et varemærke kan have denne funktion, er, at mærket for ethvert produkt, der er forsynet med det, udgør en garanti for, at produktet er blevet fremstillet under kontrol af én bestemt virksomhed, der er ansvarlig for produktets kvalitet«).
(
19
) – Jf. 9. og 11. betragtning til EU-varemærkeforordningen af 2009.
(
20
) – Jf. artikel 9, stk. 1, i EU-varemærkeforordningen af 2009 og ex multis i denne retning dom af 6.5.2003, Libertel (C-104/01, EU:C:2003:244, præmis 49) (om begrebet »monopolisering« af den deraf følgende ret), og af 25.7.2018, Mitsubishi Shoji Kaisha og Mitsubishi Caterpillar Forklift Europe (C-129/17, EU:C:2018:594, præmis 33) (hvori det forklares, at registreringen af et EU-varemærke »giver indehaveren ret til at forbyde tredjemand, der ikke har hans samtykke, at gøre erhvervsmæssig brug af et tegn, der er identisk med varemærket, for varer eller tjenesteydelser af samme art som dem, for hvilke varemærket er registreret, eller et tegn, der er identisk med eller ligner varemærket, når de varer eller tjenesteydelser, der er dækket af varemærket, er af samme eller lignende art som dem, der er dækket af det pågældende tegn, og der som følge heraf i offentlighedens bevidsthed er risiko for forveksling, herunder at der er en forbindelse mellem tegnet og varemærket«).
(
21
) – Jf. i denne retning ottende betragtning til EU-varemærkeforordningen af 2009. Jf. ligeledes analogt dom af 22.10.2015, BGW (C-20/14, EU:C:2015:714, præmis 26 og den deri nævnte retspraksis) [hvori det for så vidt angår artikel 4, stk. 1, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/95/EF af 22.10.2008 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker (EUT 2008, L 299, s. 25), der afspejler de relative hindringer for registrering i artikel 8, stk. 1, i EU-varemærkeforordningen af 2009, forklares, at denne bestemmelse »har [...] til formål at beskytte de individuelle interesser hos indehaverne af ældre varemærker, der kommer i konflikt med det ansøgte tegn, og garanterer dermed varemærkets funktion som angivelse af oprindelse i et tilfælde, hvor der foreligger risiko for forveksling«].
(
22
) – I denne henseende, og i modsætning til hvad EUIPO synes at antyde, fraveg Retten ikke sin praksis vedrørende nødvendigheden af, at to beskyttede tegn sameksisterer for at opfylde hovedformålet med artikel 8, stk. 4, i EU-varemærkeforordningen af 2009. Jf. i denne henseende dom af 13.9.2006, MIP Metro mod KHIM – Tesco Stores (METRO) (T-191/04, EU:T:2006:254, præmis 32) (om, at for så vidt angår »det tidsmæssige anvendelsesområde for [artikel 8 og artikel 41 i det, der nu er EU-varemærkeforordningen af 2009,] skal begge varemærker eksistere ved siden af hinanden i et bestemt tidsrum. Identifikationsfunktionen med hensyn til oprindelsen af et ældre varemærke kan ikke trues af et andet varemærke, der først registreres, efter at det ældre varemærke er udløbet. Hvis der ikke foreligger en periode, hvor de to varemærker eksisterer ved siden af hinanden, kan der ikke opstå en konflikt«).
(
23
) – Dette skyldes territorialitetsprincippet, som begrænser virkningerne af varemærkerettigheder til det område, hvor de er beskyttet. Jf. fjerde betragtning til EU-varemærkeforordningen af 2009 og dom af 29.3.2011, Anheuser-Busch mod Budějovický Budvar (C-96/09 P, EU:C:2011:189, præmis 114) (hvori territorialitetsprincippet omtales som »et grundlæggende princip for intellektuelle ejendomsrettigheder«). Jf. i denne henseende ligeledes generaladvokat Trstenjaks forslag til afgørelse Budějovický Budvar (C-482/09, EU:C:2011:46, punkt 50) og generaladvokat Jääskinens forslag til afgørelse Génesis (C-190/10, EU:C:2011:202, punkt 29).
(
24
) – Domstolen har tidligere fastslået, at »der ikke er en almen interesse i at yde fuld beskyttelse i medfør af [det, der nu er EU-varemærkeforordningen af 2009,] til et varemærke, der ikke opfylder varemærkets grundlæggende funktion, som er at garantere oprindelsen af den omhandlede vare eller tjenesteydelse over for forbrugeren eller den endelige bruger, som dermed sættes i stand til uden risiko for forveksling at adskille varen eller tjenesteydelsen fra varer eller tjenesteydelser med en anden oprindelse« (jf. dom af 29.4.2004, Henkel mod KHIM, C-456/01 P og C-457/01 P, EU:C:2004:258, præmis 48). Jf. ligeledes i samme retning dom af 12.6.2019, Hansson (C-705/17, EU:C:2019:481, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis).
(
25
) – Med forbehold for Domstolens holdning i sag C-751/22 P, Shopify mod EUIPO, forekommer den samme logik mig ligeledes at gælde i forbindelse med en ugyldighedssag baseret på artikel 53, stk. 1, litra c), i EU-varemærkeforordningen af 2009.
(
26
) – Den appellerede doms præmis 41.
(
27
) – Jf. dom af 29.3.2011, Anheuser-Busch mod Budějovický Budvar (C-96/09 P, EU:C:2011:189, præmis 94) (hvori det forklares, at »[f]or at en indsiger på grundlag af artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 40/94 kan hindre en registrering af et EF-varemærke, er det nødvendigt og tilstrækkeligt, at det på tidspunktet, hvor [EUIPO] efterprøver, at alle betingelserne for indsigelsen er opfyldt, godtgøres, at der foreligger en ældre rettighed, der ikke er blevet erklæret ugyldig ved en retsafgørelse, der er blevet endelig«).
(
28
) – I modsat fald ville risikoen nemlig være, at EUIPO ville få »carte blanche« til at se bort fra enhver udvikling efter indsigelsen vedrørende en EU-varemærkeansøgning på trods af de krav, der følger af regel 19, stk. 1 og 2, i Kommissionens forordning (EF) nr. 2868/95 af 13.12.1995 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 40/94 om EF-varemærker (EFT 1995, L 303, s. 1) og artikel 7, stk. 2, litra d), i Kommissionens delegerede forordning (EU) 2018/625 af 5.3.2018 om supplerende regler til forordning 2017/1001 og om ophævelse af delegeret forordning (EU) 2017/1430 (EUT 2018, L 104, s. 1).
(
29
) – Jf. ex multis dom af 8.5.2014, Bimbo mod KHIM (C-591/12 P, EU:C:2014:305, præmis 12), og af 18.6.2020, Primart mod EUIPO (C-702/18 P, EU:C:2020:489, præmis 2), hvortil Retten har henvist i den appellerede doms præmis 18 (idet den har konstateret, at indgivelsesdatoen er afgørende for, hvilken materiel ret der finder anvendelse, samt hvilke processuelle regler der finder anvendelse).
(
30
) – Jf. i denne retning dom af 29.3.2011, Anheuser-Busch mod Budějovický Budvar (C-96/09 P, EU:C:2011:189, præmis 166 og 167), af 22.3.2012, Génesis (C-190/10, EU:C:2012:157, præmis 50), og af 21.2.2013, Fédération Cynologique Internationale (C-561/11, EU:C:2013:91, præmis 40) (i alle disse konstateres det, at prioritetsdatoen er datoen for indgivelsen af en EU-varemærkeansøgning eller datoen for den prioritet, der påberåbes for det varemærke, der finder anvendelse).
(
31
) – For fuldstændighedens skyld kan det fremhæves, at udtrædelsesaftalens artikel 54, stk. 1, som i henhold til samme aftales artikel 185 regulerer EU-varemærkers rolle fra overgangsperiodens udløb, bestemmer, at indehaveren af et EU-varemærke fra dette tidspunkt automatisk bliver indehaver af en sammenlignelig rettighed, der er registreret og kan håndhæves i Det Forenede Kongerige. Der findes imidlertid ikke tilsvarende bestemmelser for ældre britiske rettigheder i Den Europæiske Union.