61983CJ0240_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved dom af 23 . marts 1983, indgaaet til Domstolen den 24 . oktober s.aa ., har Tribunal de grande instance de Créteil i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelagt to praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen og gyldigheden af Raadets direktiv 75/439 af 16 . juni 1975 om bortskaffelse af olieaffald ( EFT L 194, s . 31 ) for at kunne afgoere, om det franske dekret nr . 79-981 af 21 . november 1979 om genvinding af olieaffald ( JORF af 23 . november 1979, s . 2900 ) og de hertil udstedte gennemfoerelsesbestemmelser er forenelige med faellesskabets regler under hensyn til, at de franske bestemmelser indeholder et forbud mod at anvende olieaffald som braendstof .
2 I henhold til de naevnte franske bestemmelser har anklagemyndigheden ved Tribunal de grande instance de Créteil nedlagt paastand om oploesning af foreningen »Association de défense des brûleurs d ' huiles usagées« ( herefter benaevnt ADBHU ) under henvisning til, at dens hovedformaal er lovstridigt . Dens formaal ifoelge vedtaegterne er saaledes at forsvare interesserne hos fabrikanter, handlende og andre brugere af varmeovne og varmeanlaeg, der kan drives saavel ved braendselsolie som ved affaldsolie, hvilket sidste er forbudt efter de franske bestemmelser .
3 Ifoelge artiklerne 2-4 i direktiv 75/439 skal medlemsstaterne traeffe de noedvendige foranstaltninger for at sikre indsamling og bortskaffelse af olieaffald uden skade lige virkninger, for saa vidt muligt ved genbrug . Direktivets artikel 5 bestemmer, at »saafremt de i artiklerne 2, 3 og 4 fastsatte maal ikke kan naas paa anden vis, traeffer medlemsstaterne de foranstaltninger, der er noedvendige, for at én eller flere virksomheder foretager indsamling og/eller bortskaffelse af det olieaffald, som de faar tilbudt fra indehavere, eventuelt i det omraade, som i givet fald tildeles dem af den kompetente myndighed« . Efter artikel 6, stk . 1, boer »alle virksomheder, som bortskaffer olieaffald, opnaa tilladelse« hertil . Endelig bestemmer artiklerne 13 og 14, at der i.h.t . princippet om, at »forureneren betaler«, kan ydes en godtgoerelse til de virksomheder, som foretager indsamling og/eller bortskaffelse af olieaffald til gengaeld for de forpligtelser, medlemsstaterne paalaegger disse virksomheder i henhold til direktivets artikel 5 ; godtgoerelsen maa dog ikke overstige de aarlige, faktiske konstaterede omkostninger .
4 Med henblik paa gennemfoerelsen af dette direktiv har den franske regering den 21 . november 1979 udstedt ovennaevnte dekret nr . 79-981 om genvinding af olieaffald med tilhoerende gennemfoerelsesbestemmelser af samme dato . I medfoer heraf er det franske territorium opdelt geografisk, og der er blevet indfoert en ordning, der kraever godkendelse saavel af de virksomheder, der indsamler, som de virksomheder, der bortskaffer olieaffald . Ifoelge artikel 3 i dekret nr . 79-981 skal indehavere af olieaffald enten overgive olieaffaldet til indsamlingsvirksomheder, der er godkendt i medfoer af samme dekrets artikel 4, eller direkte overgive det til en bortskaffelsesvirksomhed, som har opnaaet godkendelse dertil i henhold til dekretets artikel 8, eller forestaa bortskaffelsen paa egen haand, saafremt de selv er indehavere af en saadan godkendelse . Ifoelge dekretets artikel 6 er indsamlingsvirksomhederne forpligtet til at overgive det indsamlede olieaffald til de godkendte bortskaffelsesvirksomheder . Artikel 7 bestemmer, at »bortskaffelse af olieaffald kan kun ske enten ved recirkulation eller regenerering paa oekonomisk rimelige betingelser eller ved at anvende olieaffaldet som braendstof inden for industrien« . Det sidste er naermere praeciseret i artikel 2, stk . 2, i den bekendtgoerelse til gennemfoerelse af dekretet, der indeholder naermere regler vedroerende bortskaffelsen af olieaffald, og hvori det hedder, at bortskaffelsen ved afbraending skal ske i »anlaeg, som er godkendt i miljoebeskyttelsesmaessig henseende« .
5 Da de franske bestemmelser er vedtaget til gennemfoerelse af direktiv 75/439, har ADBHU rejst det spoergsmaal ved den nationale ret, om direktivet indeholder hjemmel til at forbyde afbraending af olieaffald . Endvidere er der blevet udtrykt tvivl om, hvorvidt direktivet er i strid med visse af faellesskabsrettens almindelige retsgrundsaetninger .
6 Dette har foranlediget Tribunal de grande instance de Créteil til at udsaette sagen og anmode Domstolen om at traeffe en praejudiciel afgoerelse vedroerende fortolkningen og gyldigheden af direktiv 75/439/EOEF, herunder navnlig praecisere :
», om direktivet strider mod de ved EOEF-traktaten indfoerte principper om handelsfrihed, frie varebevaegelser, fri konkurrence, dels under hensyn til, at direktivets artikel 5 og 6 giver medlemsstaternes kompetente myndigheder befoejelse til at fastlaegge de geografiske omraader, inden for hvilke myndighederne kan godkende én eller flere virksomheder til at indsamle og bortskaffe olieaffald, dels under hensyn til, at direktivets artikler 13 og 14 indeholder hjemmel til ydelse af stoette ;
‚om direktivet i oevrigt indeholder hjemmel til at forbyde afbraending af olieaffald.«
Direktivets gyldighed
7 Formuleringen af det foerste praejudicielle spoergsmaal rejser tvivl om direktivets gyldighed som helhed, idet der dog navnlig sigtes til de bestemmelser, der eventuelt giver hjemmel til at give virksomheder eneret til at indsamle olieaffald inden for et bestemt geografisk omraade, paalaegger forpligtelse til forudgaaende godkendelse af bortskaffelsesvirksomhederne, og som giver mulighed for at yde godtgoerelse til de virksomheder, der foretager indsamling og bortskaffelse af olieaffald .
8 Det er derfor paakraevet at foretage en gennemgang dels af direktivets bestemmelser om ordningen med inddeling i geografiske omraader ( artikel 5 ) og forudgaaende godkendelse af bortskaffelsesvirksomhederne ( artikel 6 ), dels af bestemmelserne vedroerende ydelse af godtgoerelse ( artiklerne 13 og 14 ).
Direktivets artikler 5 og 6
9 Den nationale ret har spurgt, hvorvidt godkendelsesordningen er i strid med principperne om fri erhvervsudoevelse, frie varebevaegelser og fri konkurrence, uden yderligere at uddybe dette spoergsmaal . Det skal herved bemaerkes, at principperne om frie varebevaegelser og den fri konkurrence samt om den fri erhvervsudoevelse alle er grundrettigheder, der som saadanne udgoer generelle retsprincipper i faellesskabsretten, som det paahviler Domstolen at vaerne om . De naevnte bestemmelser i direktivet skal derfor undersoeges paa baggrund af disse principper .
10 Hvad angaar spoergsmaalet om, hvorvidt ordningen m.h.t . godkendelse af virksomheder til indsamling af olieaffald inden for bestemte geografiske omraader er i strid med princippet om de frie varebevaegelser, har Kommissionen, Raadet og den italienske regering i deres indlaeg ved Domstolen fremhaevet, for det foerste, at direktivets artikel 5 kun undtagelsesvis giver hjemmel til at oprette geografiske omraader, nemlig i det tilfaelde, hvor det ikke i praksis er muligt at etablere en mindre restriktiv ordning . For det andet goer de gaeldende, at direktivet, saaledes som det kraeves efter traktaten, ikke som helhed hindrer den frie bevaegelighed for olieaffald .
11 Raadet og Kommissionen har paa den ene side erkendt, at en godkendelsesordning principielt har en restriktiv virkning paa den fri erhvervsudoevelse, men paa den anden side gjort gaeldende, at den ved direktivets artikel 6 hjemlede ordning forfoelger et formaal i almenhedens interesse, som skal sikre, at bortskaffelsen af olieaffaldet ikke skader miljoeet .
12 Herom bemaerkes for det foerste, at princippet om den fri erhvervsudoevelse ikke gaelder ubetinget, men er underkastet visse begraensninger, der er begrundet i de hensyn, Faellesskabet forfoelger i almenhedens interesse, forudsat at selve det vaesentlige indhold i dette princip ikke beroeres heraf .
13 Der findes intet holdepunkt for at antage, at disse begraensninger er overskredet med udstedelsen af direktivet . Direktivet udgoer nemlig et led i miljoebeskyttelsen, som er et af Faellesskabets grundlaeggende formaal . Det fremgaar navnlig af den tredje og ottende betragtning til direktivet, at enhver ordning om bortskaffelse af olieaffald boer have som formaal at beskytte miljoeet mod de skadelige virkninger som foelge af udtoemning, opbevaring og behandling af olieaffald . Det fremgaar endvidere, naar man sammenholder alle direktivets bestemmelser, at der ved direktivet er draget omsorg for at sikre overholdelsen af proportionalitetsprincippet og forbudet mod forskelsbehandling i de tilfaelde, hvor visse restriktioner har vist sig noedvendige . Saaledes giver navnlig direktivets artikel 5 hjemmel til at indfoere en ordning med opdeling i geografiske omraader »saafremt de i artiklerne 2, 3 og 4 fastsatte maal ikke kan naas paa anden vis« .
14 Hvad for det andet angaar princippet om de frie varebevaegelser bemaerkes, at direktivets bestemmelser maa fortolkes paa baggrund af den syvende betragtning til direktivet, ifoelge hvilken ordningen for behandlingen af olieaffaldet ikke maa haemme samhandelen inden for Faellesskabet . Saaledes som Domstolen allerede tidligere i sin dom af 10 . marts 1983 ( sag 172/82, Inter-Huiles, Sml . s . 555 ) har fastslaaet vedroerende denne ordning med opdeling i geografiske omraader, indebaerer en saadan eneret ikke uden videre en bemyndigelse for medlemsstaternes regeringer til at stille hindringer i vejen for eksporten . En saadan afskaermning af markederne er nemlig ikke hjemlet i Raadets direktiv og er i strid med direktivets maalsaetninger .
15 Af det anfoerte foelger, at de ved direktivet fastsatte foranstaltninger ikke maa hindre samhandelen inden for Faellesskabet, men hvor de ikke desto mindre kan have en restriktiv virkning paa den fri erhvervsudoevelse og den fri konkurrence, maa de ikke vaere af diskriminerende art og maa kun indebaere saadanne absolut uundgaaelige restriktioner, som er begrundet i det almene hensyn, som miljoebeskyttelsen udgoer . Direktivets artikler 5 og 6 kan derfor ikke anses for at vaere i strid med de naevnte grundlaeggende principper i faellesskabsretten .
Direktivets artikler 13 og 14
16 De naevnte artikler indeholder hjemmel til at yde de virksomheder, der indsamler og/eller bortskaffer olieaffald, godtgoerelse for de erlagte tjenesteydelser .
17 Det fremgaar af forelaeggelsesdommen, at spoergsmaalet er, hvorvidt denne godtgoerelse er i strid med de krav, der foelger af konkurrencefriheden, navnlig hvorvidt den er i strid med traktatens artikler 92-94, som forbyder statsstoette .
18 Herom har Kommissionen og Raadet i deres indlaeg med rette gjort gaeldende, at der ikke er tale om statsstoette i den betydning, der er forudsat i EOEF-traktatens artikler 92 ff ., men om et beloeb, der udgoer et vederlag for indsamlings- eller bortskaffelsesvirksomhedernes ydelse .
19 Endvidere boer det understreges, at det fremgaar af direktivets artikel 13, stk . 2, at » ... naevnte godtgoerelse ikke maa skabe betydelige fordrejninger af konkurrencevilkaarene eller kunstige handelsmoenstre for produkter« .
20 De naevnte bestemmelser i direktivet kan derfor ikke anses for at vaere i strid med princippet om den frie konkurrence .
21 Det foerste praejudicielle spoergsmaal maa herefter besvares saaledes, at gennemgangen af artiklerne 5, 6, 13 og 14 i Raadets direktiv 75/439 af 16 . juni 1975 intet har frembragt, der kan rejse tvivl om direktivets gyldighed .
Fortolkning af direktivet
22 Det fremgaar af forelaeggelsesdommen og sagens akter i oevrigt, at den franske ordning indeholder et forbud mod enhver anden form for afbraending af olieaffald end den afbraending, der foretages paa industrielle anlaeg .
23 Det andet led i den forelaeggende rets praejudicielle spoergsmaal, er, om direktiv 75/439, som de franske bestemmelser er vedtaget til gennemfoerelse af, indeholder hjemmel til at udstede et forbud mod afbraending af olieaffald .
24 De tyske, franske og italienske regeringer samt Kommissionen har gjort gaeldende, at spoergsmaalet maa besvares bekraeftende, og har til stoette herfor anfoert, at en ukontrolleret afbraending af olieaffald udgoer en vaesentlig aarsag til luftforurening og at forbudet mod at afbraende olieaffald i anlaeg, som ikke yder de noedvendige garantier, er i overensstemmelse med direktiv 75/439 ' s maalsaetninger . Den italienske regering har tilfoejet, at bortskaffelsen af olieaffald ved forbraending boer reguleres og kontrolleres gennem godkendelsen af de personer, der autoriseres dertil .
25 Som ovenfor anfoert er direktivets hovedformaal at sikre bortskaffelse af olieaffald uden skadelige virkninger for miljoeet, saaledes som direktivets artikel 2 paalaegger medlemsstaterne .
26 Direktivet bestemmer navnlig i artikel 3, at »medlemsstaterne traeffer de noedvendige foranstaltninger for, at bortskaffelse af olieaffald saa vidt muligt sker ved genanvendelse ( regenerering og/eller forbraending med andre formaal end tilintetgoerelse)«, og i artikel 4, at medlemsstaterne forbyder enhver opbevaring, udtoemning eller behandling af olieaffald, der medfoerer skadelige virkninger for vand, jord og luft .
27 Med henblik paa at sikre overholdelsen heraf bestemmer direktivets artikel 6, at alle virksomheder, som bortskaffer olieaffald, skal opnaa en tilladelse hertil, som udstedes af den kompetente nationale myndighed, om fornoedent efter at der er foretaget en undersoegelse af virksomhedens anlaeg, der skal danne grundlag for fastsaettelsen af kravene som foelge af den tekniske udvikling .
28 Udover en saadan forebyggende kontrol er der foreskrevet en raekke efterfoelgende kontrolforanstaltninger i direktivets artikler 11 og 12, hvorefter virksomhederne skal meddele en raekke oplysninger vedroerende bortskaffelsen og oplagringen af olieaffaldet eller dettes reststoffer, og hvorefter der skal udoeves en regelmaessigt tilbagevendende kontrol med virksomhederne, navnlig med hensyn til overholdelsen af de betingelser, der er fastsat i tilladelsen .
29 Det fremgaar af de naevnte bestemmelser i direktivet, at det paalaegger medlemsstaterne at forbyde enhver form for bortskaffelse af olieaffald, der kan skade miljoeet, og at det er i dette oejemed, direktivet paalaegger medlemsstaterne at indfoere en ordning med forudgaaende godkendelse og en efterfoelgende og effektiv kontrol hermed .
30 Det andet spoergsmaal maa herefter besvares saaledes, at et forbud mod at afbraende olieaffald paa anden maade end foreskrevet i en ordning som den franske, ikke er i strid med direktiv 75/439 .
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
31 De udgifter, der er afholdt af den tyske, franske og den italienske regering samt af Kommissionen og Raadet for De europaeiske Faellesskaber, der har afgivet indlaeg ved Domstolen, kan ikke godtgoeres . Da sagens behandling i forhold til parterne i hovedsagen udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger .
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
vedroerende de spoergsmaal, som er forelagt af Tribunal de grande instance de Créteil ved dom af 23 . marts 1983, for ret :
1 ) Gennemgangen af artiklerne 5, 6, 13 og 14 i Raadets direktiv 75/439 af 16 . juni 1975 har intet frembragt, der kan rejse tvivl om direktivets gyldighed .
2 ) Et forbud mod at afbraende olieaffald paa anden maade end foreskrevet i en ordning som den franske, er ikke i strid med direktiv 75/439 .