62025TJ0195
RETTENS DOM (Femte Afdeling)
11. marts 2026 (
*1
)
»Personalesager – tjenestemænd – meddelelse om en ledig stilling – stilling som direktør – afslag på ansøgning – akt, der går en person imod – formaliteten – manglende kompetence hos aktens ophavsmand – kriterier for at komme i betragtning – begrebet mellemlederstilling – retlig fejl«
I sag T-195/25,
Friedrich Erlbacher, Bruxelles (Belgien), ved advokat L. Levi,
sagsøger,
mod
Europa-Kommissionen ved J.-F. Brakeland og S. Chantre, som befuldmægtigede,
sagsøgt,
har
RETTEN (Femte Afdeling),
sammensat under rådslagningen af afdelingsformanden, J. Svenningsen, og dommerne J. Martín y Pérez de Nanclares (refererende dommer) og M. Stancu,
justitssekretær: fuldmægtig L. Ramette,
på grundlag af den skriftlige forhandling og navnlig
–
Kommissionens formalitetsindsigelse indleveret ved særskilt dokument til Rettens Justitskontor den 2. juni 2025,
–
sagsøgerens bemærkninger til formalitetsindsigelsen indleveret til Rettens Justitskontor den 20. juni 2025,
–
beslutningen af 4. juli 2025 om at henskyde formalitetsindsigelsen til afgørelse i forbindelse med sagens realitet,
–
foranstaltningerne med henblik på sagens tilrettelæggelse af 7. juli 2025 og Kommissionens svar indleveret til Rettens Justitskontor den 18. juli 2025,
og efter retsmødet den 17. december 2025,
afsagt følgende
Dom
1
Sagsøgeren, Friedrich Erlbacher, har med sit søgsmål i henhold til artikel 270 TEUF nedlagt påstand om annullation af den afgørelse, der fremgik af e-mail af 11. juni 2024 fra Europa-Kommissionens Generaldirektoratet for Menneskelige Ressourcer og Sikkerhed (GD HR), om afslag på hans ansøgning til stillingen som direktør (AD 14/AD 15) i Kommissionens Generaldirektorat for Landbrug og Udvikling af Landdistrikter (GD AGRI) (herefter »den omhandlede stilling«).
Tvistens baggrund
2
Sagsøgeren har været ansat som tjenestemand i Kommissionen siden den 1. januar 1996.
3
Fra den 1. januar 1996 til den 31. oktober 1998 var sagsøgeren ansat ved GD for Konkurrence, hvorefter han i tjenestens interesse blev udstationeret ved Den Europæiske Unions Domstol indtil den 30. september 2004. Siden den 1. oktober 2004 har han været ansat i Kommissionen i Juridisk Tjeneste (herefter »den juridiske tjeneste«). Den 1. marts 2014 blev han udnævnt til »Konsulent med ansvar for juridiske anliggender« i denne tjeneste. Siden er han blevet forfremmet til lønklasse AD 14. Endelig blev han den 1. november 2021 udnævnt til næstkommanderende for den ledende konsulent med ansvar for juridiske anliggender, som er chef for den juridiske tjenestes INST-gruppe (institutioner).
4
Den 14. maj 2024 blev der offentliggjort en meddelelse om en ledig stilling som direktør (lønklasse AD 14/AD 15) for direktorat G »Internationale forbindelser« i GD AGRI (meddelelse COM/2024/1108) (herefter »stillingsopslaget«) i henhold til artikel 29, stk. 1, litra a), nr. i) og iii), i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »vedtægten«).
5
Udvælgelsesproceduren var under overskriften »Ansættelsespolitik« beskrevet som følger:
»[…] Ansøgere, der indkaldes til samtale med Det Rådgivende Udvalg for Udnævnelser, skal forud for denne samtale deltage i en assessmentcenterdag, der ledes af eksterne konsulenter, medmindre de i løbet af de to år, der går forud for datoen for samtalen med [Det Rådgivende Udvalg for Udnævnelser], allerede er blevet bedømt i et assessmentcenter på anmodning af GD [Menneskelige Ressourcer og Sikkerhed] med henblik på en stilling på samme niveau som den, de for øjeblikket ansøger om […]«
6
Stillingsopslaget indeholdt i øvrigt et link til en side på Kommissionens intranet med overskriften »Ledere: betingelser for at komme i betragtning«. For så vidt angår de funktioner, der hører til en direktørstilling, anføres det, at tjenestemænd i bl.a. »lønklasse AD 14, som har (eller har haft) en mellemlederstilling i en periode på mindst [to] år«, kan komme i betragtning (herefter »den omtvistede betingelse«).
7
Den 27. maj 2024 indgav sagsøgeren sin ansøgning til den omhandlede stilling.
8
Ved e-mail af 11. juni 2024 meddelte en medarbejder i kontor »HR.02 – Executive staff« i Kommissionens GD HR sagsøgeren, at hans ansøgning ikke kunne komme i betragtning, fordi han ikke opfyldte samtlige betingelser herfor, herunder den omtvistede betingelse.
9
Ved e-mail af 13. juni 2024 blev sagsøgeren indkaldt til samtale den 25. juni 2024 med forhåndsudvælgelsesudvalget i GD AGRI med henblik på udvælgelsesprocedure COM/2024/1108.
10
Ved e-mail af 14. juni 2024 meddelte en medarbejder i kontor »R.5 – People & Organisation« i GD AGRI sagsøgeren, at idet GD HR ikke anså hans ansøgning for at kunne komme i betragtning, bortfaldt den i præmis 9 ovenfor nævnte indkaldelse.
11
Den 22. august 2024 indgav sagsøgeren i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2 en klage over e-mailen af 11. juni 2024.
12
Den 30. oktober 2024 besluttede Kommissionen på sit 2505. møde – efter forslag fra Kommissionens medlem med ansvar for budget og administration, efter aftale med Kommissionens formand og efter samråd med Kommissionens medlem med ansvar for landbrug og udvikling af landdistrikter – at udnævne en tredjemand til den omhandlede stilling (herefter »udnævnelsesafgørelsen«).
13
Udnævnelsesafgørelsen blev offentliggjort i en pressemeddelelse samme dag.
14
Den 11. december 2024 modtog sagsøgeren meddelelse om, at ansættelsesmyndigheden havde besluttet at afslå hans klage (herefter »afgørelsen om afslag på klagen«).
Parternes påstande
15
Sagsøgeren har i det væsentlige nedlagt følgende påstande:
–
E-mailen af 11. juni 2024 annulleres.
–
Om fornødent annulleres afgørelsen om afslag på klagen.
–
Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne under alle omstændigheder.
16
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–
Afvisning eller under alle omstændigheder frifindelse.
–
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Retlige bemærkninger
Formaliteten vedrørende søgsmålet
17
Kommissionen har bestridt, at søgsmålet kan antages til realitetsbehandling, for så vidt som e-mailen af 11. juni 2024 ikke er en akt, der går en person imod.
18
For det første kan søgsmålet ikke antages til realitetsbehandling, eftersom e-mailen af 11. juni 2024 er afsendt af en medarbejder i GD HR og ikke den ansættelsesmyndighed, der i overensstemmelse med vedtægtens artikel 29, stk. 1, litra a), nr. i) og iii), har ansvaret for proceduren for besættelse af den omhandlede stilling, nemlig kommissionsmedlemmernes kollegium.
19
For det andet er e-mailen af 11. juni 2024 ikke en akt, der går en person imod, men en mellemkommende retsakt, der er led i ansættelsesproceduren. Det fremgår nemlig af stillingsopslaget og den side på Kommissionens intranet, hvortil der i opslaget henvises, at den omhandlede udvælgelsesprocedure er en procedure i flere faser fra offentliggørelsen af stillingsopslaget til udnævnelsesafgørelsen, som træffes af kommissionsmedlemmernes kollegium. Det er således den akt, der udstedes af ansættelsesmyndigheden, dvs. udnævnelsesafgørelsen, der går den pågældende imod.
20
For det tredje indebærer e-mailen af 11. juni 2024 ikke, at sagsøgeren endeligt udelukkes fra proceduren, eller at ansættelsesmyndigheden er bundet heraf. Således som det fremgår af protokollen af 28. november 2024 fra det 2505. møde i kommissionsmedlemmernes kollegium (herefter »protokollen fra mødet i kommissionsmedlemmernes kollegium«), fik ansættelsesmyndigheden forelagt den fulde fortegnelse over de personer, der havde indgivet ansøgning til den omhandlede stilling. Ansættelsesmyndigheden traf således sin endelige afgørelse med kendskab til den fuldstændige ansøgerliste.
21
Sagsøgeren har bestridt Kommissionens argumenter.
22
I henhold til vedtægtens artikel 90 og 91 skal der foreligge en akt, der går en person imod, for at et annullationssøgsmål i en personalesag kan antages til realitetsbehandling.
23
Det fremgår af Domstolens praksis, at kun de akter eller foranstaltninger, der har retligt bindende virkninger, og som kan berøre sagsøgerens interesser direkte og umiddelbart gennem en væsentlig ændring af vedkommendes retsstilling, udgør akter, der går vedkommende imod som omhandlet i vedtægtens artikel 90, stk. 2 (jf. dom af 15.12.2022, Picard mod Kommissionen, C-366/21 P, EU:C:2022:984, præmis 95 og den deri nævnte retspraksis).
24
Ved afgørelsen af, om en retsakt har sådanne virkninger, skal vægten lægges på denne retsakts indhold, og disse virkninger skal vurderes ud fra objektive kriterier, såsom den nævnte retsakts indhold, i givet fald under hensyn til baggrunden for dens vedtagelse samt til den udstedende institutions beføjelser (jf. dom af 15.12.2022, Picard mod Kommissionen, C-366/21 P, EU:C:2022:984, præmis 96 og den deri nævnte retspraksis).
25
Spørgsmålet, om en retsakt kan have direkte indvirkning på en fysisk eller juridisk persons retsstilling, kan således ikke vurderes alene på grundlag af den omstændighed, at retsakten har form af en e-mail, for så vidt som dette ville indebære, at formen af den retsakt, der er genstand for søgsmålet, ville blive tillagt større vægt end selve indholdet af den nævnte retsakt (jf. dom af 15.12.2022, Picard mod Kommissionen, C-366/21 P, EU:C:2022:984, præmis 97 og den deri nævnte retspraksis).
26
Endvidere kan retsakter eller afgørelser, hvis tilblivelse omfatter flere stadier, navnlig sådanne, som afslutter en intern procedure, principielt kun anfægtes, hvis det drejer sig om foranstaltninger, som endeligt fastlægger institutionens standpunkt som afslutning på denne procedure, og ikke mellemliggende foranstaltninger, som alene skal forberede den endelige afgørelse (dom af 2.2.2022, LU mod EIB, T-536/20, ikke trykt i Sml., EU:T:2022:40, præmis 38; jf. ligeledes i denne retning kendelse af 16.11.2018, OT mod Kommissionen, T-552/16, ikke trykt i Sml., EU:T:2018:807, præmis 43 og den deri nævnte retspraksis).
27
Endelig kan tjenestemændene og de øvrige ansatte ved Den Europæiske Unions institutioner ifølge vedtægtens artikel 90 og 91 alene forelægge Retten akter til prøvelse, som er udstedt af ansættelsesmyndigheden eller den myndighed, der har beføjelse til at indgå ansættelseskontrakter (jf. kendelse 16.11.2018, OT mod Kommissionen, T-552/16, ikke trykt i Sml., EU:T:2018:807, præmis 46 og den deri nævnte retspraksis).
28
I den foreliggende sag har Kommissionen i sin formalitetsindsigelse nærmere bestemt gjort gældende, at kun udnævnelsesafgørelsen udgør en akt, der går en person imod, for så vidt som den blev udstedt af ansættelsesmyndigheden, nemlig kommissionsmedlemmernes kollegium, som fik forelagt den fulde fortegnelse over de personer, der havde indgivet ansøgning til den omhandlede stilling. Sagsøgeren er derimod af den opfattelse, at ansættelsesmyndigheden før vedtagelsen af denne afgørelse, som i øvrigt ikke blev meddelt ham, alene tog de ansøgninger i betragtning, som var foreslået af Det Rådgivende Udvalg for Udnævnelser (herefter »CCA«), og ikke hans ansøgning, som allerede inden forhåndsudvælgelsesfasen var blevet afvist på grund af manglende opfyldelse af betingelser, hvorfor e-mailen af 11. juni 2024 udgjorde et endeligt afslag på hans ansøgning og således den akt, der gik ham imod.
29
I denne henseende skal det bemærkes, at de nærmere bestemmelser om proceduren for rekruttering af seniormanagere er fastsat i oversigtsdokumentet om politikken for seniormanagere (SEK(2004) 1352/2) af 26. oktober 2004, som Kommissionen har godkendt (herefter »oversigtsdokumentet«). Ifølge dette dokuments punkt 5.2 beskrives denne procedure som bestående af flere faser, der i den foreliggende sag er blevet indledt med stillingsopslaget.
30
Ifølge denne procedure udarbejdes et udkast til stillingsopslaget i det GD, der har ansættelsesansvaret, efter aftale med proceduresekretæren, hvorefter dette stillingsopslag offentliggøres, når ansættelsesmyndigheden har godkendt det (første fase). Dernæst opstiller forhåndsudvælgelsesudvalget en fortegnelse over de bedst egnede ansøgere til den omhandlede stilling, henset til de offentliggjorte kriterier (anden fase). På grundlag af dette udvalgs rapport udvælger CCA de bedst egnede ansøgere til en samtale og vedtager sin foreløbige udtalelse (tredje fase). Efter samtalerne med de udvalgte ansøgere vedtager CCA sin udtalelse og udfærdiger reservelisten ledsaget af et evalueringsblad for hver enkelt ansøger (fjerde fase). De ansøgere, der optræder på den af CCA udarbejdede reserveliste, skal gennem samtaler med en eller flere af kommissionsmedlemmerne i kollegiet, som derefter udnævner den udvalgte ansøger til den omhandlede stilling (femte og sidste fase).
31
Det følger heraf, at kommissionsmedlemmernes kollegium er den kompetente ansættelsesmyndighed for så vidt angår udnævnelsen af seniormanagere, og at udnævnelsesafgørelsen træffes efter afslutning af en udvælgelsesprocedure i flere faser, hvorunder der udarbejdes forberedende retsakter. I princippet og i overensstemmelse med den retspraksis, der er henvist til i præmis 26 og 27 ovenfor, er det således kun udnævnelsesafgørelsen, der er den akt, som går sagsøgeren imod.
32
I retspraksis er det imidlertid tidligere blevet anerkendt, at en afgørelse truffet efter afslutning af en af faserne i udvælgelsesproceduren kunne udgøre en akt, der går den pågældende imod, eftersom den fratog vedkommende muligheden for at deltage i en senere fase af den nævnte procedure og følgelig enhver mulighed for at blive udnævnt i forbindelse med stillingsopslaget (jf. i denne retning kendelse af 22.4.2015, ED mod ENISA, F-105/14, EU:F:2015:33, præmis 31 og 32).
33
I den foreliggende sag var det således efter GD HR’s vurdering af betingelserne for at komme i betragtning, at forhåndsudvælgelsesudvalget annullerede den oprindeligt fastsatte samtale med ansøgeren. Således som det er påpeget i præmis 10 ovenfor, skulle indkaldelsen til samtale nemlig betragtes som bortfaldet, fordi GD HR havde vurderet, at sagsøgeren bl.a. ikke opfyldte den omtvistede betingelse.
34
Det må således konstateres, at sagsøgeren efter afsendelsen af e-mailen af 11. juni 2024 blev udelukket fra resten af udvælgelsesprocedurens faser, hvorved denne e-mail gik ham imod.
35
I retsmødet gjorde Kommissionen ikke desto mindre gældende, at selv om GD HR foretog en indledende undersøgelse af betingelserne for at komme i betragtning, var den eneste ansættelsesmyndighed, der havde kompetence til at træffe en endelig afgørelse, kommissionsmedlemmernes kollegium.
36
Ifølge Kommissionen kunne de myndigheder, der medvirkede senere end GD HR, have analyseret betingelserne for at komme i betragtning og være kommet til en anden konklusion end det nævnte GD. Med andre ord havde forhåndsudvælgelsesudvalget, CCA og for så vidt også kommissionsmedlemmernes kollegium mulighed for at vurdere, at sagsøgerens ansøgning kunne komme i betragtning, hvorfor e-mailen af 11. juni 2024 ikke var en akt, der gik ham imod.
37
Under de særlige omstændigheder i den foreliggende sag lægger Retten til grund, at henvisningen til denne mulighed alene ikke kan udgøre et tilstrækkeligt argument for at se bort fra den bebyrdende karakter af e-mailen af 11. juni 2024. Henset til de faktiske følger for sagsøgerens situation og til de oplysninger, som han modtog, skal Kommissionen nemlig anføre indicier, der godtgør, at disse forskellige instanser, der medvirkede i udvælgelsesproceduren og i det mindste i forhåndsudvælgelsesfasen faktisk modtog hans ansøgning og bedømte hans betingelser for at komme i betragtning. I mangel af fremlæggelsen af sådanne indicier må det konkluderes, at GD HR synes at have taget endelig stilling til sagsøgerens opfyldelse af betingelserne for at komme i betragtning.
38
Hvad for det første angår forhåndsudvælgelsesudvalget udelukker den formulering, der er anvendt i e-mailen af 14. juni 2024, jf. præmis 10 ovenfor, at dette udvalg foretog en analyse af sagsøgerens ansøgning med hensyn til betingelserne for at komme i betragtning, ligesom den heller ikke angiver, at det nævnte udvalg anså sig for at være bundet af den vurdering, som GD HR havde foretaget.
39
Hvad for det andet angår CCA begærede Retten fremlæggelse af de dokumenter, der var forsynet med henvisningen PERS (2024) 65/2 og PERS (2024) 65/3, for at efterprøve, om CCA og siden kommissionsmedlemmernes kollegium, således som Kommissionen har gjort gældende, rådede over den fuldstændige fortegnelse over ansøgningerne til den omhandlede stilling, hvilket er en nødvendig betingelse for at bedømme disse ansøgningers opfyldelse af betingelserne for at komme i betragtning. Kommissionen fremlagde som svar herpå tre dokumenter:
–
notat af 11. juni 2024 fra generaldirektøren for GD HR fremsendt til kommissionens medlem med ansvar for budget og administration (herefter »notatet af 11. juni 2024«)
–
CCA’s foreløbige udtalelse af 22. august 2024
–
CCA’s udtalelse af 3. oktober 2024.
40
Det fremgår af notatet af 11. juni 2024, at blandt de syv forelagte ansøgninger var det kun sagsøgerens, der ikke kunne komme i betragtning og ikke blev fremsendt til kommissionens medlem med ansvar for budget og administration, hvilket denne bekræftede i retsmødet. Det kommissionsmedlem, hvis forslag blev fremlagt for kommissionsmedlemmernes kollegium (jf. præmis 12 ovenfor), havde således ikke modtaget sagsøgerens ansøgning.
41
For så vidt angår CCA’s foreløbige udtalelse af 22. august 2024 omfattede denne på listen over ansøgninger, der kunne komme i betragtning, ikke alene sagsøgerens ansøgning, men også ansøgningen fra en person, som havde trukket sin ansøgning tilbage allerede inden forhåndsudvælgelsesfase. Der var således otte og ikke seks ansøgninger, der kunne komme i betragtning. På spørgsmålet om denne forskel i antal erkendte Kommissionen i retsmødet, at denne diskrepans kunne vække undren, uden dog at forklare sig nærmere.
42
Kommissionen gjorde således ikke gældende, at denne forskel skyldtes den omstændighed, at CCA havde analyseret alle ansøgningerne med hensyn til betingelserne for at komme i betragtning og var nået til en anden konklusion end GD HR.
43
Under alle omstændigheder må det konstateres, at Kommissionen ikke har været i stand til at fremføre konkrete oplysninger, der gør det muligt at bekræfte, at CCA faktisk havde modtaget sagsøgerens ansøgning – i modsætning til kommissionens medlem med ansvar for budget og administration – eller reelt havde undersøgt, om denne ansøgning kunne komme i betragtning.
44
Endvidere henvises der i CCA’s foreløbige udtalelse af 22. august 2024 kun udtrykkeligt til gennemgangen af den personlige aktmappe for de to ansøgere, der var blevet indkaldt til assessmentcenterdagen og til samtale, og dermed ikke sagsøgerens.
45
De af Kommissionen fremlagte dokumenter og afgivne forklaringer gør det derfor hverken muligt at konkludere, at CCA faktisk havde modtaget alle ansøgningerne, eller at dette udvalg havde foretaget en ny vurdering af betingelserne for at komme i betragtning, eller mere specifikt, at det nævnte udvalg havde bedømt sagsøgerens ansøgning med hensyn til disse betingelser.
46
Den liste, der blev præsenteret i CCA’s foreløbige udtalelse af 22. august 2024, forekommer således at være en simpel opsummerende fortegnelse over navnene på alle ansøgere, uanset om deres ansøgninger opfyldte betingelserne for at komme i betragtning eller ej, hvorfor beskrivelsen »kan komme i betragtning« i fravær af overbevisende forklaringer fra Kommissionens side må anses for en skrivefejl.
47
Kommissionen har derfor ikke ført bevis for, at CCA havde vurderet sagsøgerens ansøgning og konkluderet, at den kunne komme i betragtning, i modsætning til den konklusion, som GD HR var nået til, og som oven i købet blev accepteret af forhåndsudvælgelsesudvalget uden undersøgelse.
48
Denne bevisførelse var så meget desto mere nødvendig, som det for det første ikke fremgår af oversigtsdokumentet, at det forventes af CCA, at det undersøger ansøgningerne med hensyn til betingelserne for at komme i betragtning, og det for det andet var usandsynligt – eftersom sagsøgerens samtale med forhåndsudvælgelsesudvalget var blevet annulleret – at CCA ville vurdere fortjenesterne hos en ansøger, for hvem udvalget manglede vigtige elementer at bedømme ham på.
49
Hvad for det tredje angår kommissionsmedlemmernes kollegium udgør den måde, hvorpå udvælgelsesproceduren blev afviklet, nemlig først den manglende fremsendelse af sagsøgerens ansøgning til kommissionens medlem med ansvar for budget og administration, dernæst forhåndsudvælgelsesudvalgets accept af GD HR’s konklusion og sidst det manglende bevis for, at CCA havde undersøgt sagsøgerens ansøgning, et helt sæt af indicier, som kan så rimelig tvivl om, hvorvidt kommissionsmedlemmernes kollegium havde modtaget sagsøgerens ansøgning og undersøgt den med hensyn til betingelserne for at komme i betragtning. Desuden fremgår det, jf. hvad der i præmis 48 ovenfor blev konstateret vedrørende CCA, for det første ikke af oversigtsdokumentet, at kommissionsmedlemmernes kollegium foranlediges til at efterprøve ansøgningernes opfyldelse af betingelserne for at komme i betragtning, og da hverken forhåndsudvælgelsesudvalget eller CCA havde haft sagsøgeren til samtale, var det for det andet usandsynligt, at det nævnte kollegium ville undersøge fortjenesterne hos en ansøger, for hvem det manglede vigtige elementer at bedømme ham på.
50
Det må imidlertid konstateres, at Kommissionen ikke har fremlagt bevis for det modsatte, med forbehold af protokollen fra mødet i kommissionsmedlemmernes kollegium.
51
Den omstændighed, at det i protokollen fra mødet i kommissionsmedlemmernes kollegium er nævnt, at dette kollegium modtog fortegnelsen over ansøgningerne, er ikke desto mindre utilstrækkeligt til at godtgøre, at sagsøgerens ansøgning faktisk blev modtaget og undersøgt af det nævnte kollegium med hensyn til betingelserne for at komme i betragtning. Fremsendelsen af en liste er nemlig ikke nødvendigvis det samme som den faktiske fremsendelse af ansøgningerne, hvilket bekræftes af notatet af 11. juni 2024, som opstillede fortegnelsen over ansøgningerne, men som kun viderebragte de ansøgninger, der kunne komme i betragtning, til kommissionens medlem med ansvar for budget og administration.
52
Det skal i øvrigt bemærkes, at e-mailen af 11. juni 2024 blev sendt til sagsøgeren samme dag kl. 16.56, dvs. ca. en time efter den elektroniske signatur kl. 15.49 af notatet af 11. juni 2024, hvilket bekræfter hensigten om at oplyse sagsøgeren om den afgørelse, der var truffet over for ham og fremsendt stort set samtidig til det kompetente medlem af Kommissionen.
53
Under de foreliggende omstændigheder skal det derfor lægges til grund, at idet e-mailen af 11. juni 2024 fik til følge, at sagsøgerens ansøgning blev udelukket inden forhåndsudvælgelsesfasen, udgjorde denne e-mail afslutningen på udvælgelsesproceduren for hans vedkommende og er således et endeligt afslag på hans ansøgning og følgelig den akt, der går ham imod (herefter den »anfægtede afgørelse«), hvorfor hans søgsmål kan antages til realitetsbehandling.
Søgsmålets genstand
54
Med den tredje påstand har sagsøgeren nedlagt påstand om annullation om fornødent af afgørelsen om afslag på klagen.
55
Da afgørelsen om afslag på klagen er uden selvstændigt indhold, for så vidt som den blot bekræfter den anfægtede afgørelse, skal det lægges til grund, at påstandene om annullation alene vedrører annullation af den anfægtede afgørelse, hvis lovlighed skal undersøges under hensyntagen til begrundelsen i denne afgørelse om afslag på klagen (jf. i denne retning dom af 17.1.1989, Vainker mod Parlamentet, 293/87, EU:C:1989:8, præmis 8, og af 6.7.2022, MZ mod Kommissionen, T-631/20, EU:T:2022:426, præmis 21).
Realiteten
56
Sagsøgeren har til støtte for sit søgsmål fremsat to anbringender vedrørende for det første et åbenbart urigtigt skøn og for det andet en ulovlighedsindsigelse mod stillingsopslaget og de bestemmelser, hvortil dette opslag henviser.
57
Endvidere har sagsøgeren i sine bemærkninger til formalitetsindsigelsen fremført et nyt anbringende vedrørende manglende kompetence hos aktens ophavsmand.
Det nye anbringende om manglende kompetence hos aktens ophavsmand
58
I sine bemærkninger til formalitetsindsigelsen har sagsøgeren anført, at såfremt Retten, i lighed med Kommissionen, skulle lægge til grund, at den person, som meddelte ham den anfægtede afgørelse, ikke havde beføjelse hertil, ville han fremføre et nyt annullationsanbringende vedrørende manglende kompetence hos aktens ophavsmand.
59
Kommissionen gjorde i retsmødet gældende, at hvis Retten skulle lægge til grund, at e-mailen af 11. juni 2024 var den akt, der gik sagsøgeren imod, burde den fastslå, at den myndighed, der havde truffet den deri oplyste afgørelse, var inkompetent.
60
I denne henseende må det påpeges, at anbringendet om, at ophavsmanden til en bebyrdende retsakt er inkompetent, er en ufravigelig procesforudsætning, som skal efterprøves af Unionens retsinstansers, i givet fald ex-officio (jf. dom af 8.7.2010, Kommissionen mod Putterie-De-Beukelaer, T-160/08 P, EU:T:2010:294, præmis 61 og den deri nævnte retspraksis), og at det kan fremsættes på ethvert trin under sagen (jf. dom af 26.6.2024, Paraskevaidis mod Rådet og Kommissionen, T-698/21, EU:T:2024:425, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis).
61
I den foreliggende sag blev den anfægtede afgørelse truffet af en medarbejder i kontor »HR.02 – Executive staff« i Kommissionens GD HR. Således som det er nævnt i præmis 31 ovenfor, er det imidlertid kommissionsmedlemmernes kollegium, der er den kompetente ansættelsesmyndighed for så vidt angår udnævnelsen af seniormanagere.
62
Det følger ganske vist af bedømmelsen af formaliteten vedrørende søgsmålet, at forhåndsudvælgelsesudvalget, CCA og kommissionsmedlemmernes kollegium i realiteten ikke vurderede ansøgningernes opfyldelse af betingelserne for at komme i betragtning, og at denne opgave var overladt til GD HR.
63
Desuden udgjorde den anfægtede afgørelse, således som det er konkluderet i præmis 53 ovenfor, afslutningen på udvælgelsesproceduren for sagsøgerens vedkommende.
64
Kommissionsmedlemmernes kollegium kunne således synes at have uddelegeret sin kompetence til GD HR for så vidt angår undersøgelsen af ansøgningernes opfyldelse af betingelserne for at komme i betragtning og afslaget på de nævnte ansøgninger i denne fase af udvælgelsesproceduren.
65
Det skal ikke desto mindre påpeges, at kompetencedelegation ifølge fast retspraksis ikke kan ske stiltiende, og den delegerende myndighed skal, selv om den er berettiget til at delegere sine beføjelser, træffe en udtrykkelig beslutning om at overføre dem (jf. i denne retning dom af 13.6.1958, Meroni mod Den Høje Myndighed_9/56, EU:C:1958:7, s. 71-73, 74 og 75), og delegationen kan alene omfatte gennemførelsesbeføjelser, der er nøjagtigt fastsat (jf. i denne retning dom af 26.5.2005, Tralli mod ECB, C-301/02 P, EU:C:2005:306, præmis 43).
66
Det må imidlertid konstateres, at dette ikke er tilfældet i den foreliggende sag.
67
I øvrigt skal det bemærkes, at den foreliggende sag adskiller sig fra den, der gav anledning til kendelsen af 22. april 2015, ED mod ENISA (F-105/14, EU:F:2015:33, præmis 31), som er nævnt i præmis 32 ovenfor. I sidstnævnte sag var den bebyrdende retsakt nemlig vedtaget af den kompetente myndighed, nemlig den myndighed, der har beføjelse til at indgå ansættelseskontrakter, eftersom den indeholdt dennes stillingtagen til afslaget i udvælgelsesprocedurens første fase på den pågældende sagsøgers ansøgning, hvilket skete efter udvælgelseskomitéens detaljerede gennemgang heraf.
68
På denne baggrund må det fastslås, at den anfægtede afgørelse blev truffet af en inkompetent myndighed, hvorfor den skal annulleres.
69
Hensynet til god retspleje kræver ikke desto mindre, at det første anbringende, som sagsøgeren har fremført, i overensstemmelse med artikel 266 TEUF også behandles for at fastslå den korrekte retlige ramme, inden for hvilken Kommissionen skal træffe de nødvendige foranstaltninger til at fuldbyrde denne dom.
Det første anbringende vedrørende et åbenbart urigtigt skøn og en retlig fejl
70
Sagsøgeren er af den opfattelse, at ansættelsesmyndigheden anlagde et åbenbart urigtigt skøn, da den tilsidesatte stillingsopslaget og de bestemmelser, som det henviser til. Ansættelsesmyndigheden burde nemlig have fortolket disse bestemmelser således, at den omtvistede betingelse ikke fandt anvendelse i et tilfælde som hans. Et sådant anbringende må anses for ligeledes at vedrøre en retlig fejl.
71
I denne henseende har sagsøgeren for det første anført, at Kommissionens afgørelse C(2016) 3288 final af 15. juni 2016 om mellemledere (herefter »afgørelsen om mellemledere«), som fastsætter kriterierne for at fastslå, at en stilling er en »mellemlederstilling«, ikke finder anvendelse på konsulenter, således som det fremgår af denne afgørelses artikel 2, stk. 3.
72
For det andet har sagsøgeren anført, at anvendelsesområdet for Kommissionens afgørelse C(2016) 3214 final af 7. juni 2016 om konsulenter (herefter »afgørelsen om konsulenter«) ifølge artikel 1 heri ikke omfatter juridiske konsulenter i den juridiske tjeneste.
73
Sagsøgeren har heraf udledt to forskellige scenarier.
74
Ifølge det første scenarie bør det lægges til grund, at da afgørelsen om konsulenter ikke finder anvendelse på juridiske konsulenter i den juridiske tjeneste, er de omfattet af afgørelsen om mellemledere. I så fald bør de juridiske konsulenter, henset til den særlige struktur i den juridiske tjeneste, imidlertid betragtes som kontorchefer.
75
Eftersom ansættelsesmyndigheden ikke behandlede sagsøgeren, som er juridisk konsulent i den juridiske tjeneste, som en kontorchef, bør den anfægtede afgørelse annulleres med den begrundelse, at den tilsidesatte afgørelsen om mellemledere.
76
Ifølge det andet scenarie er de juridiske konsulenter i den juridiske tjeneste hverken omfattet af anvendelsesområdet for afgørelsen om mellemledere elle afgørelsen om konsulenter. Dette indebærer, at stillingen som juridisk konsulent i den juridiske tjeneste ikke er reguleret af en specifik tekst, hverken med hensyn til stillingens indhold eller muligheden for at deltage i udvælgelsesprocedurer til seniormanagerstillinger.
77
I så fald kunne den anfægtede afgørelse ikke træffes i henhold til afgørelsen om mellemledere, og ansættelsesmyndigheden havde været nødsaget til konkret at vurdere, om sagsøgeren havde de fornødne ledelsesmæssige kompetencer og erfaringer til at beklæde den omhandlede stilling.
78
Følgelig har ansættelsesmyndigheden tilsidesat stillingsopslaget og de bestemmelser, som det henviser til, idet den automatisk anvendte den omtvistede betingelse på sagsøgeren uden at efterprøve, om hans kompetencer og erfaringer kunne anses for svarende til dem, der kræves til mellemlederstillinger.
79
Kommissionen har bestridt sagsøgerens argumenter. Den har navnlig gjort gældende, at de juridiske konsulenter i den juridiske tjeneste ikke falder uden for afgørelsen om mellemledere, »for så vidt som« de ikke varetager ledelsesfunktioner, men »fordi« de ikke varetager sådanne funktioner. Denne fortolkning af artikel 2, stk. 3, i afgørelsen om mellemledere bekræftes af den engelske sprogversion af denne afgørelse, der benytter ordet »as«, og af den tyske sprogversion med ordet »da«.
80
Det er fast retspraksis, at formålet med et stillingsopslag dels er at informere de interesserede så præcist som muligt om betingelserne for at kunne bestride den stilling, der skal besættes, for at gøre det muligt for dem at bedømme, om det har noget formål for dem at indgive en ansøgning, dels at fastlægge den retlige ramme, i forhold til hvilken sammenligningen af ansøgernes fortjenester skal gennemføres. Dette andet formål indebærer, at der bekendtgøres krav, som er tilstrækkeligt præcise til, at den nævnte sammenligning kan gennemføres, og det trufne valg begrundes (jf. dom af 1.6.2022, OG mod EDA, T-632/20, ikke trykt i Sml., EU:T:2022:308, præmis 51 og den deri nævnte retspraksis). Ifølge retspraksis udgør såvel de generelle betingelser, der fremgår af indledningen til et stillingsopslag, som de specifikke betingelser for den pågældende stilling de betingelser, der skal opfyldes i henhold til stillingsopslaget (dom af 7.2.2019, Duym mod Rådet, T-549/17, ikke trykt i Sml., EU:T:2019:72, præmis 60).
81
Det er ligeledes fast retspraksis, at det vide skøn, som ansættelsesmyndigheden råder over ved udnævnelser, forudsætter en nøje undersøgelse af ansøgningerne og en omhyggelig iagttagelse af de i stillingsopslaget opstillede betingelser, således at den skal se bort fra enhver ansøger, der ikke opfylder disse betingelser. Stillingsopslaget udgør nemlig en retlig ramme, som ansættelsesmyndigheden pålægger sig selv, og som den nøje skal respektere (dom af 18.3.1993_Parlamentet mod Frederiksen, C-35/92 P, EU:C:1993:104, præmis 15 og 16, af 12.5.1998, Wenk mod Kommissionen, T-159/96, EU:T:1998:86, præmis 63, og af 9.7.2019, VY mod Kommissionen, T-253/18, ikke trykt i Sml., EU:T:2019:488, præmis 20).
82
I den foreliggende sag skal det bemærkes, at således som det nærmere bestemt fremgår af præmis 6 ovenfor, indeholdt stillingsopslaget en rubrik om kriterierne for at komme i betragtning, hvori der var indsat et link til en side på Kommissionens intranet med overskriften »Ledere: betingelser for at komme i betragtning«.
83
Den omtvistede betingelse er som nævnt i præmis 6 ovenfor tydeligt forklaret, nemlig at tjenestemænd i bl.a. »lønklasse AD 14, som har (eller har haft) en mellemlederstilling i en periode på mindst [to] år«, kan komme i betragtning.
84
Indledningsvis bemærkes, at selv om sagsøgeren har anfægtet det forhold, at hans ansøgning blev vurderet i lyset af den omtvistede betingelse, har han i virkeligheden foreholdt ansættelsesmyndigheden, at den ikke tog hensyn til hans særlige status som juridisk konsulent eller hans ledelsesmæssige kompetencer og erfaring med henblik på at bedømme, om han opfyldte den omtvistede betingelse.
85
Da den omtvistede betingelse indgik i den retlige ramme for stillingsopslaget, fandt den under alle omstændigheder anvendelse på sagsøgeren, for så vidt som han indgav ansøgning til den omhandlede stilling.
86
For så vidt angår den foreliggende sag bemærkes, at ansættelsesmyndigheden i afgørelsen om afslag på klagen indledningsvis lagde til grund, at de ansvarsområder, som sagsøgeren varetog i sin egenskab af næstkommanderende for den ledende juridiske konsulent, ikke kunne anses for svarende til faste og løbende ledelsesopgaver som omhandlet i afgørelsen om mellemledere, og dernæst, at afgørelsen om mellemledere udelukkede juridiske konsulenter fra sit anvendelsesområde. Endelig lagde den til grund, at trods sin omfattende faglige erfaring fra Kommissionen havde sagsøgeren ikke erhvervet de ledelsesmæssige erfaringer, som var nødvendige for at komme i betragtning til den omhandlede stilling.
87
Sagsøgeren har principalt gjort gældende, at de juridiske konsulenter i den juridiske tjeneste skal behandles som kontorchefer, for så vidt som de ikke er udelukket fra afgørelsen om mellemledere. Subsidiært har han gjort gældende, at hvis det skulle blive lagt til grund, at de juridiske konsulenter i den juridiske tjeneste er udelukket fra afgørelsen om mellemledere, foreligger der et retligt tomrum for deres vedkommende, eftersom de heller ikke er omfattet af afgørelsen om konsulenter. I givet fald burde ansættelsesmyndigheden have foretaget en konkret vurdering af, om sagsøgeren havde de fornødne ledelsesmæssige kompetencer og erfaringer til at beklæde den omhandlede stilling.
88
Med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt de juridiske konsulenter i den juridiske tjeneste falder ind under anvendelsesområdet for afgørelsen om mellemledere, bemærkes det på den ene side, at artikel 1, stk. 1, i afgørelsen om mellemledere foreskriver, at »[d]en [nævnte] afgørelse finder anvendelse på alle Kommissionens afdelinger samt de administrativt tilknyttede afdelinger«. Følgelig finder den anvendelse på den juridiske tjeneste.
89
På den anden side fremgår det af artikel 2, stk. 3, i afgørelsen om mellemledere, at »[f]or så vidt som de varetager ledelsesfunktioner, er konsulenterne udelukket fra den [nævnte] afgørelse«.
90
I denne henseende har sagsøgeren nærmere bestemt gjort gældende, at der for det første ved »konsulenter« bør forstås de konsulenter, der er omhandlet af afgørelsen om konsulenter, hvilket udelukker de juridiske konsulenter i den juridiske tjeneste. For det andet er det kun de konsulenter, som ikke varetager ledelsesfunktioner, der er udelukket.
91
Kommissionen har ikke udtalt sig om relevansen af afgørelsen om konsulenter for at forstå begrebet »konsulent« som omhandlet i artikel 2, stk. 3, i afgørelsen om mellemledere. Den har imidlertid gjort gældende, at de juridiske konsulenter henhører under stillingstypen »konsulent eller tilsvarende«, og at konsulenterne, i lighed med de juridiske konsulenter, ikke varetager ledelsesfunktioner, hvorfor de er udelukket fra afgørelsen om mellemledere. Endvidere har Kommissionen udledt af forskellige tekster og af retspraksis, at det stod klart for kommissionsmedlemmernes kollegium, at en juridisk konsulent i den juridiske tjeneste ikke svarede til en kontorchef. Denne konstatering forklarer ifølge Kommissionen sammen med det lave antal juridiske konsulenter, at disse ikke er nævnt i afgørelsen om mellemledere.
92
I overensstemmelse med fast retspraksis skal der ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse ikke blot tages hensyn til dennes ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, og til de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af. En EU-retlig bestemmelses tilblivelse kan ligeledes give relevante elementer med henblik på dens fortolkning (dom af 2.9.2021, CRCAM, C-337/20, EU:C:2021:671, præmis 31, jf. ligeledes i denne retning dom af 10.3.2021, AM mod EIB, T-134/19, EU:T:2021:119, præmis 60).
93
Det må først konstateres, at artikel 2, stk. 3, i afgørelsen om mellemledere udelukker »konsulenter« fra anvendelsesområdet for den nævnte afgørelse og ikke »konsulenter eller tilsvarende«, som ellers er betegnelsen for denne stillingstype, således som det fremgår af bilag I til vedtægten og artikel 30 i bilag XIII til vedtægten, men også af bilaget til Kommissionens afgørelse C(2013) 8979 final af 16. december 2013 om stillingstyper og stillingsbetegnelser.
94
Dernæst henvises der i artikel 2, stk. 3, i afgørelsen om mellemledere ganske vist ikke udtrykkeligt til afgørelsen om konsulenter med henblik på definitionen af dette begreb. Baggrunden for vedtagelsen af disse to afgørelser gør det imidlertid muligt sammen med det mål, der forfølges med afgørelsen om konsulenter, at lægge til grund, at meningen med anvendelsen af ordet »konsulenter« i artikel 2, stk. 3, i afgørelsen om mellemledere var at henvise til konsulenter, således som de er omhandlet i afgørelsen om konsulenter.
95
Hvad for det første i denne forbindelse angår baggrunden for vedtagelsen af afgørelsen om mellemledere og afgørelsen om konsulenter bemærkes, at de blev vedtaget med en uges mellemrum, idet afgørelsen om konsulenter blev vedtaget den 7. juni 2016 og afgørelsen om mellemledere den 15. juni 2016, at de begge indgår i Kommissionens overordnede talentforvaltningsstrategi (jf. første betragtning til afgørelsen om mellemledere og anden betragtning til afgørelsen om konsulenter), og at de skulle tage hensyn til den reviderede vedtægt, som trådte i kraft den 1. januar 2014 (ottende betragtning til afgørelsen om mellemledere og første betragtning til afgørelsen om konsulenter).
96
Afgørelsen om konsulenter og afgørelsen om mellemledere udgør derfor et fælles regelsæt vedtaget af Kommissionen i personaleledelsesøjemed. Denne konstatering bekræftes af punkt 2 i retningslinjerne til gennemførelse af meddelelsen til Kommissionen C(2017) 5231 af 31. juli 2017 om organisationsdiagrammerne for GD’erne og Kommissionens tjenestegrene, hvori det præciseres, at vejledningen om ledelses- og konsulentstillingernes rolle og placering skal læses i sammenhæng med bestemmelserne i afgørelserne om mellemledere og om konsulenter.
97
Hvad for det andet angår det mål, der forfølges med afgørelsen om konsulenter, bemærkes, at det udtrykkeligt fremgår af anden betragtning hertil, at Kommissionens hensigt var at »anlægge en tydeligere karrieremæssig sondring mellem mellemledere og eksperter«.
98
Dette mål gentages i øvrigt i punkt 3.3 i meddelelsen til Kommissionen C(2017) 5231 final af 31. juli 2017 om organisationsdiagrammerne for GD’erne og Kommissionens tjenestegrene. Det fremgår nemlig heraf, at afgørelsen om konsulenter »moderniserede politikken for konsulenter i forbindelse med [Kommissionens] overordnede talentforvaltningsstrategi, idet den sondrede tydeligere mellem en kontorchef og en konsulent«.
99
Det fremgår af baggrunden for vedtagelsen af afgørelsen om mellemledere, herunder det mål, der forfølges med afgørelsen om konsulenter, at artikel 2, stk. 3, i afgørelsen om mellemledere skulle henvise til konsulenter, således som de er omhandlet i afgørelsen om konsulenter.
100
Den omstændighed, som Kommissionen har gjort gældende, at det for kommissionsmedlemmernes kollegium stod klart, at stillingen som juridisk konsulent ikke svarede til en kontorchefstilling, ligesom der kun var få juridiske konsulenter i den juridiske tjeneste, kan, i modsætning til hvad Kommissionen har hævdet, ikke forklare, at de juridiske konsulenter ikke udtrykkeligt blev nævnt i afgørelsen om mellemledere.
101
For det første fremgår det nemlig både af Kommissionens afgørelse C(2013) 8979 final af 16. december 2013 om stillingstyper og stillingsbetegnelser og af dom af 16. juli 2015, EJ m.fl. mod Kommissionen (F-112/14, EU:F:2015:90, præmis 42 og 63), som er nævnt af Kommissionen til støtte for denne argumentation, at begrebet »konsulent« er begrænset til en bestemt type stilling, og at der findes en bredere kategori med betegnelsen »konsulenter eller tilsvarende«, hvor flere stillingstyper indgår, herunder stillingen som juridisk konsulent i den juridiske tjeneste.
102
For det andet var det velkendt, at de juridiske konsulenter i den juridiske tjeneste, hvor få de end var, havde en særlig karakter, eftersom de udtrykkeligt var udelukket fra afgørelsen om konsulenter i henhold til artikel 1 heri.
103
På tidspunktet for vedtagelsen af afgørelsen om mellemledere vidste Kommissionsmedlemmernes kollegium således eller kunne ikke undgå at vide, at begrebet »konsulent« ikke omfattede de juridiske konsulenter i den juridiske tjeneste, og at det var begrebet »konsulenter eller tilsvarende«, der skulle have været anvendt, for at de blev genstand for udelukkelsen i den nævnte afgørelses artikel 2, stk. 3.
104
I modsætning til hvad sagsøgeren heraf har udledt, betyder dette imidlertid ikke, at de juridiske konsulenter i den juridiske tjeneste automatisk skal behandles som kontorchefer.
105
De stillinger, der i princippet anses for at være mellemlederstillinger, er nemlig opregnet i artikel 2, stk. 1, i afgørelsen om mellemledere. Der er tale om stillingerne som kontorchef og afdelingschef, men også som chef for repræsentationen i medlemsstaterne og chef for taskforcen. Stillingen som juridisk konsulent er således ikke nævnt her.
106
Eftersom de ikke indgår i en af de kategorier, der er nævnt i artikel 2, stk. 1, i afgørelsen om mellemledere, skal de juridiske konsulenter i den juridiske tjeneste opfylde de to betingelser, der er opstillet i denne bestemmelse, for at blive anset for at varetage en stilling på mellemlederniveau.
107
Den omstændighed, som sagsøgeren har gjort gældende, at de juridiske konsulenter i den juridiske tjeneste er omfattet af en udvælgelsesprocedure, der svarer til proceduren for kontorchefer, hvilket i øvrigt er blevet bestridt af Kommissionen, kan ikke så tvivl om denne konklusion. Ifølge retspraksis indebærer det forhold alene, at en person er udnævnt til »juridisk konsulent« efter en udvælgelsesprocedure i henhold til vedtægtens artikel 4 og artikel 29, stk. 1, litra a), og i overensstemmelse med afgørelsen om mellemledere, ikke, at den pågældende faktisk har varetaget ledelsesfunktioner på mellemleder- eller seniormanagerniveau (jf. i denne retning og analogt dom af 16.7.2015, EJ m.fl. mod Kommissionen, F-112/14, EU:F:2015:90, præmis 20, 68 og 74).
108
Det, der endelig er det væsentlige, således som Kommissionen har anerkendt både i sit svarskrift og i retsmødet, er at efterprøve, om medarbejderen i Kommissionen faktisk varetager en mellemlederstilling som omhandlet i artikel 2, stk. 1, i afgørelsen om mellemledere.
109
Det bemærkes nemlig for det første, at det i artikel 2, stk. 1, i afgørelsen om mellemledere anføres, at »enhver, der er ansat i en stilling, som på samme tid opfylder disse to kriterier, hører til mellemlederne«, og således ikke kun de herefter nævnte kategorier, jf. præmis 105 ovenfor.
110
For det andet er det i punkt 3.1 i meddelelsen til Kommissionen C(2017) 5231 final af 31. juli 2017 om organisationsdiagrammerne for GD’erne og Kommissionens tjenestegrene bestemt, at en lederstilling i undtagelsestilfælde kan forefindes uden for et generaldirektorat, et direktorat eller et kontor.
111
På denne baggrund er der principielt intet til hinder for, at en person som f.eks. sagsøgeren søger at godtgøre, at vedkommende opfylder betingelserne i artikel 2, stk. 1, i afgørelsen om mellemledere.
112
Idet det lægges til grund, at de juridiske konsulenter i den juridiske tjeneste var udelukket fra afgørelsen om mellemledere på samme måde som de konsulenter, der er omfattet af afgørelsen om konsulenter, begik ansættelsesmyndigheden derfor en retlig fejl.
113
Da den anfægtede afgørelse blev truffet af en inkompetent myndighed, således som det er konstateret i præmis 68 ovenfor, er det derimod ikke fornødent at undersøge, om ansættelsesmyndigheden konkret vurderede, om sagsøgeren havde varetaget ledelsesfunktioner på mellemlederniveau, eller om den i forbindelse med denne vurdering anlagde et åbenbart urigtigt skøn.
114
På baggrund af det ovenstående gives sagsøgeren medhold.
Sagsomkostninger
115
Ifølge artikel 134, stk. 1, i Rettens procesreglement pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
116
Da Kommissionen i det foreliggende tilfælde har tabt sagen, bør den pålægges at bære sine egne omkostninger og at betale de af sagsøgeren afholdte omkostninger i overensstemmelse med dennes påstand herom.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Femte Afdeling):
1)
Den afgørelse, der fremgik af e-mail af 11. juni 2024 fra Europa-Kommissionens Generaldirektoratet for Menneskelige Ressourcer og Sikkerhed, om afslag på Friedrich Erlbachers ansøgning til stillingen som direktør (AD 14/AD 15) i Kommissionens Generaldirektorat for Landbrug og Udvikling af Landdistrikter annulleres.
2)
Kommissionen betaler sagsomkostningerne.
Svenningsen
Martín y Pérez de Nanclares
Stancu
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 11. marts 2026.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: fransk.