62002CC0102_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. De tolkningsfrågor som har ställts av Verwaltungsgericht (förvaltningsdomstol i första instans) i Stuttgart rör de generella ordningar för erkännande av examensbevis som föreskrivs i direktiven 89/48/EEG(2) och 92/51/EEG.(3)
2. De sex frågorna har sin grund i en tvist angående verkan av ett examensbevis från Österrike, som ger rätt att utöva yrkesverksamhet som grundskolelärare, i delstaten Baden-Württemberg i Förbundsrepubliken Tyskland.
I – Bakgrund och målet vid den nationella domstolen
3. Den österrikiska medborgaren Ingeborg Beuttenmüller genomgick(4) efter sin studentexamen en utbildning på fyra terminer som ledde till en examen som grundskolelärare.
4. Under tiden 1978–1988 arbetade hon som grundskolelärare i statliga skolor i delstaten Niederösterreich. Från år 1991 till år 1993 var hon anställd i Baden-Württemberg som lärare vid en religiös institution för unga invandrare. Den 6 december 1993 började hon, efter att ha ingått ett privaträttsligt anställningsavtal, undervisa vid statliga skolor i nämnda delstat i Förbundsrepubliken Tyskland.
5. Hon placerades dock i en lägre yrkeskategori än lärare som har den utbildning som krävs i Baden-Württemberg och hennes lön är lägre än deras.(5) Med anledning av detta begärde hon genom en skrivelse av den 16 mars 1998 hos Oberschulamt Stuttgart (det behöriga förvaltningsorganet för utbildningsfrågor), med hänvisning till direktiven 89/48 och 92/51, att hennes österrikiska examensbevis skulle jämställas med examensbevis som erhålls i den delstat där hon arbetar, samt att hon skulle flyttas upp i lönegrad.(6)
6. Under förvaltningsförfarandet ingav klaganden en skrivelse från Stadtschulrat i Wien av den 8 april 1999, i vilken det förklaras att hon på grund av den fyra terminer långa utbildningen i Österrike skulle få en anställning som lärare i grundskolan, förutsatt att det fanns lediga tjänster. Personer som har genomgått denna utbildning placeras dock i en lägre kategori av lärare (7) än personer som har genomgått en utbildning som omfattar sex terminer, (8) om de inte genomgår en vidareutbildning och avlägger en examen i moderna språk och pedagogik för förskolebarn eller allmän pedagogik för elever med särskilda behov i ämnen som omfattas av läroplanen. Vad gäller erhållande av en anställning anses dock båda utbildningarna vara likvärdiga.(9)
7. Oberschulamt Stuttgart avslog Ingeborg Beuttenmüllers begäran genom ett beslut av den 26 augusti 1999 och meddelade att hennes utbildning inte kunde jämställas med den utbildning som krävs för att få arbeta som lärare i grundskolan och på gymnasiet i Baden-Württemberg. Detta beslut fastställdes genom ett beslut av den 21 november 2000.
8. Den 20 december 2000 väckte Ingeborg Beuttenmüller talan vid förvaltningsdomstolen Verwaltungsgericht Stuttgart. Hon yrkade att de två ifrågasatta förvaltningsbesluten skulle upphävas och att svarandemyndigheten skulle förpliktas att jämställa hennes österrikiska examensbevis från lärarutbildningen med det examensbevis som innehades av grundskole- och gymnasielärare i Baden-Württemberg eller, i andra hand, att hon skall ges möjlighet att erhålla erkännandet genom lämpliga kompensationsåtgärder.
II – Tolkningsfrågorna
9. Verwaltungsgericht Stuttgart har mot bakgrund av att klagandens yrkanden grundas på en direkt tillämpning av direktiven 89/48 och 92/51 och de olika påståenden som har framförts under förfarandet beslutat att ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1. Är artikel 3 jämförd med artikel 4 i rådets direktiv 89/48/EEG av den 21 december 1988 om en generell ordning för erkännande av examensbevis över behörighetsgivande högre utbildning som omfattar minst tre års studier direkt tillämplig på så sätt att en unionsmedborgare, i en situation där införlivandet med nationell rätt inte har skett i enlighet med direktivet, direkt kan åberopa bestämmelserna i direktivet?
2. Är artikel 3 jämförd med artikel 4 i rådets direktiv 92/51/EEG av den 18 juni 1992 om en andra generell ordning för erkännande av behörighetsgivande högre utbildning, en ordning som kompletterar den som föreskrivs i direktiv 89/48/EEG, direkt tillämplig på så sätt att en medborgare i en medlemsstat, i en situation där lämpliga åtgärder för genomförande inte har vidtagits inom den föreskrivna fristen, kan göra gällande bestämmelserna i detta direktiv gentemot samtliga nationella bestämmelser som inte är förenliga med direktivet?
Om fråga 1 och/eller fråga 2 besvaras jakande:
3. Utgör rådets direktiv 89/48/EEG ... eller rådets direktiv 92/51/EEG ... hinder för nationell lagstiftning (i förevarande fall den förordning som utbildningsministeriet i delstaten Baden-Württemberg utfärdade den 15 augusti 1996 för att, med avseende på läraryrket, genomföra rådets direktiv 89/48/EEG ...) enligt vilken
a) erkännandet av en lärarexamen som erhållits eller erkänts i en annan medlemsstat i Europeiska unionen undantagslöst görs beroende av att vederbörande har en minst treårig högskoleutbildning,
b) det krävs att examensbeviset i fråga avser minst två ämnen som i Baden-Württemberg föreskrivs för utövandet av läraryrket i fråga?
För det fall att den första frågan besvaras jakande:
4. Skall artikel 1 a andra stycket i direktiv 89/48/EEG tolkas på så sätt att det examensbevis som har erhållits i Österrike och som avser den gamla tvååriga grundskolelärarutbildningen skall jämställas med ett examensbevis, i den mening som avses i artikel 1 a första stycket i direktiv 89/48/EEG, om den behöriga myndigheten i Österrike intygar att det behörighetsbevis som förvärvats efter den tvååriga utbildningen med avseende på tillämpningen av artikel 1 a andra stycket i direktiv 89/48/EEG erkänns som likvärdig med det examensbevis som för närvarande erhålls efter tre års studier och som i Österrike ger innehavaren samma rättigheter beträffande tillgång till och utövande av yrket som grundskolelärare?
För det fall att den andra frågan besvaras jakande:
5. Skall artikel 3 andra stycket i direktiv 92/51/EEG med avseende på erkännande av examensbevis över lärarutbildning tolkas på så sätt att den där angivna förutsättningen ’mer än fyra års postgymnasiala studier’ enbart avser den föreskrivna utbildningen vid högskola (högskolestudier), eller avses även praktikperioder (förberedande tjänstgöring)?
6. Om artikel 3 första stycket i direktiv 92/51/EEG skall tillämpas på de examensbevis över en lärarutbildning som har erhållits efter enbart två års utbildning (vid högskola) i Österrike:
Medför artikel 3 första stycket a i direktiv 92/51/EEG, i en situation där direktiv 92/51/EEG inte har genomförts inom den i artikel 17 i direktivet föreskrivna fristen, en rätt att få den i en medlemsstat förvärvade lärarexamen jämställd med motsvarande behörighetsbevis i värdmedlemsstaten, utan att den sistnämnda medlemsstaten först kan kräva kompensationsåtgärder enligt artikel 4 i direktiv 92/51/EEG när förutsättningarna för detta föreligger?”
III – Förfarandet vid domstolen
10. Parterna i målet vid den nationella domstolen, kommissionen och den österrikiska regeringen har inom den frist som föreskrivs i artikel 20 i stadgan för domstolen inkommit med skriftliga yttranden.
11. Då ingen av parterna har begärt att få yttra sig muntligen har domstolen själv i enlighet med bestämmelserna i artikel 104.4 i rättegångsreglerna för domstolen beslutat att inte hålla muntlig förhandling.
IV – Erkännandet av examensbevis över behörighetsgivande utbildning enligt gemenskapsrätten
A – Primärrätten
12. I artikel 3.1 c EG anges att ett av instrumenten för att uppnå de mål för gemenskapen som anges i artikel 2 EG är inrättandet av ”en inre marknad som kännetecknas av att hindren för fri rörlighet för varor, personer, tjänster och kapital avskaffas mellan medlemsstaterna”.(10)
13. Instrumentet skall användas utan diskriminering på grund av nationalitet, vilket föreskrivs i artikel 12 första stycket EG (tidigare artikel 6 i EG-fördraget) och bekräftas i artikel 43 EG (tidigare artikel 52 i EG-fördraget). Enligt dess första stycke skall inskränkningar för medborgare i en medlemsstat att fritt etablera sig på en annan medlemsstats territorium förbjudas.(11) Genom artikel 43 EG garanteras således att den ovannämnda allmänna principen genomförs inom det etableringsrättsliga området.(12)
14. Vissa hinder som artikel 3 just syftar till att undanröja uppstår genom att medlemsstaterna genom sina bestämmelser eller sin administrativa praxis kräver att den som önskar utöva viss yrkesverksamhet måste inneha ett examensbevis som utfärdats av medlemsstatens egna myndigheter. På detta indirekta sätt begränsas den fria rörligheten orättmätigen för många europeiska medborgare som måste anses vara utsatta för diskriminering på grund av nationalitet, eftersom de examensbevis som gemenskapens medlemsstater kräver härrör från deras egna utbildningssystem.
15. Mot bakgrund av detta och för att göra det lättare att utöva yrkesverksamhet som egenföretagare ålades rådet genom fördraget att utfärda ”direktiv som syftar till ömsesidigt erkännande av examens-, utbildnings- och andra behörighetsbevis” (artikel 47.1 EG, tidigare artikel 57.1 i EG-fördraget).(13)
16. Etableringsfriheten utan diskriminering på grund av nationalitet har dock full verkan även om sådana direktiv inte har antagits. Detta slogs fast av domstolen i domen i det ovannämnda målet Reyners. (14) I den situationen är medlemsstaterna i princip fortfarande behöriga att reglera användningen av examensbevis avseende yrkesutbildningar inom de egna territorierna. Behörigheten är dock inte obegränsad, eftersom dess tillämpning inte får utgöra ett hinder för en effektiv utövning av etableringsfriheten, (15) som begränsas på ett oberättigat sätt om en medlemsstat nekar en europeisk medborgare att utöva ett visst yrke trots att denne har ett examensbevis som har erkänts och som dessutom uppfyller de särskilda krav som enligt dess rättsordning ställs på utbildningen, enbart därför att denne saknar motsvarande nationella examensbevis. (16)
17. Ovan sagda följer av medlemsstaternas skyldighet enligt artikel 10 EG (tidigare artikel 5 i EG-fördraget) att vidta alla lämpliga åtgärder, både allmänna och särskilda, för att säkerställa att de skyldigheter som följer av fördraget fullgörs och att avstå från alla åtgärder som kan äventyra att fördragets mål uppnås.(17) Härav följer att när en medlemsstat har att ta ställning till en ansökan om tillstånd att utöva ett yrke vilket enligt den nationella lagstiftningen förutsätter innehav av ett examensbevis eller yrkesmässiga kvalifikationer, är den, utan att sektorsdirektiv behövs, skyldig att ta hänsyn till de examensbevis, utbildningsbevis och andra behörighetsbevis som personen i fråga har förvärvat i syfte att utöva samma yrke i en annan medlemsstat och att avgöra om den kompetens som intygas genom dessa handlingar motsvarar de kunskaper och kvalifikationer som krävs enligt de nationella reglerna.(18)
18. Under alla omständigheter lämnar situationen mycket i övrigt att önska när direktiv om erkännande av examensbevis saknas, eftersom det är mycket komplicerat att jämföra olika utbildningssystem med olika sätt att pröva kvalifikationer, som regleras och organiseras av olika medlemsstater.(19)
B – Sekundärrätten
1. Sektorsdirektiven
19. För att övervinna dessa svårigheter och underlätta en effektiv utövning av etableringsfriheten antogs under årtiondet 1975–1985 särskilda direktiv avseende bestämda yrkesverksamheter. Genom detta system, vilket betecknas som ”sektoriellt och vertikalt”, (20) infördes en skyldighet att anta två regleringar för varje yrke: en i syfte att samordna och harmonisera utbildningen i medlemsstaterna och en annan för att reglera det automatiska erkännandet av examensbevisen.
20. På så sätt reglerades yrkesverksamheten för läkare,(21) sjuksköterskor,(22) tandläkare,(23) veterinärer,(24) barnmorskor,(25) arkitekter,(26) och farmaceuter.(27)
2. De generella direktiven
21. Det gick långsamt att anta de sju ”sektorsdirektiven” och deras praktiska konsekvenser var begränsade. Detta föranledde Europeiska rådet att vid ett möte i Fontainebleau den 25 och 26 juni 1984 föreslå införandet av en ”generell ordning för ekvivalering av universitetsexamina för att genomföra etableringsfriheten inom gemenskapen”.(28)
22. Detta var utgångspunkten för direktiv 89/48 genom vilket en generell ordning med horisontell struktur(29) grundad på principen om ömsesidigt förtroende(30) infördes. Principen innebär att man kan utgå från att de utbildningar som krävs för ett visst yrke i de olika medlemsstaterna är jämförbara.
a) Direktiv 89/48
23. Syftet med direktivet är således att underlätta den fria rörligheten för personer och tjänster genom att göra det möjligt för gemenskapsmedborgare som har förvärvat sin yrkesbehörighet i en medlemsstat att utöva yrket i en annan medlemsstat.
24. Det är således tillämpligt på varje medborgare i en medlemsstat som är innehavare av ett examensbevis och vill utöva ett reglerat yrke i en annan medlemsstat i självständig verksamhet eller som anställd, med undantag för yrken som omfattas av ett separat direktiv om erkännande av examensbevis, på vilka specialregleringen är tillämplig (artikel 2).
25. Med ”examensbevis” avses i direktivet varje handling(31) som har utfärdats av en behörig myndighet i en medlemsstat och som utvisar att innehavaren med godkänt resultat avslutat en postgymnasial utbildning om minst tre år vid ett universitet eller en högre läroanstalt eller annan institution på motsvarande nivå, och där så är lämpligt, att han med godkänt resultat avslutat den utbildning som krävs utöver den postgymnasiala utbildningen, och som utvisar att innehavaren har de yrkesmässiga kvalifikationer som krävs för att utöva ett reglerat yrke i denna medlemsstat (artikel 1 a första stycket).
26. I artikel 1 a andra stycket jämställs med ovannämnda examensbevis varje bevis eller annat bevismaterial om det utfärdats efter en med godkänt resultat genomförd utbildning i gemenskapen och är erkänt av en behörig myndighet i denna medlemsstat såsom likvärdigt, och om det ger samma rättigheter när det gäller att utöva ett reglerat yrke.(32)
27. Ett yrke är reglerat i en medlemsstat när den reglerade yrkesverksamheten eller den samlade verksamhet som representerar detta yrke direkt eller indirekt, på grund av lagar och andra författningar, är villkorat av innehav av ett examensbevis (artikel 1 c och 1 d), eller när det annorlunda uttryckt i rättsordningen fastställs regler som leder till att denna yrkesutövning förbehålls dem som uppfyller särskilda krav och att de som inte uppfyller dessa kan vägras tillträde till densamma(33) eller om det finns bestämmelser i lag som indirekt rör tillträde till och utövande av detta yrke.(34)
28. I artikel 3, som är ett uttryck för den nämnda principen om ömsesidigt förtroende, fastslås således presumtionen för att utbildningar som har genomgåtts i olika medlemsstater i syfte att erhålla ett examensbevis som ger rätt att utöva ett och samma yrke är jämställbara genom att följande föreskrivs:
”När det i en värdmedlemsstat krävs ett examensbevis för att utöva ett reglerat yrke, får den behöriga myndigheten inte under hänvisning till otillräckliga kvalifikationer vägra att ge en medborgare i en medlemsstat tillstånd att utöva detta yrke på samma villkor som gäller för dess egna medborgare
a) om den sökande innehar det examensbevis som krävs i en annan medlemsstat för att påbörja eller utöva yrket i fråga i landet, och detta examensbevis erhållits i en medlemsstat, eller
b) om den sökande har utövat yrket i fråga på heltid under två år under de närmast föregående tio åren i en medlemsstat som inte reglerar detta yrke enligt innebörden i artikel 1 c och det första stycket i artikel 1 d och har intyg om en eller flera kvalifikationer – som har utfärdats av en behörig myndighet i en medlemsstat och som är utformat i enlighet med denna stats lagar och andra författningar,
– som visar att innehavaren med godkänt resultat slutfört en postgymnasial utbildning av minst tre års omfattning eller på deltid under motsvarande längre tid vid ett universitet eller en högskola eller annan institution på liknande nivå i en medlemsstat, och i tillämpliga fall, att han med godkänt resultat avslutat den utbildning som krävs utöver den postgymnasiala utbildningen, och
– som har förberett innehavaren för utövandet av hans yrke.
Det följande skall behandlas på samma sätt som det bevis på formella kvalifikationsbevis som åsyftas i det första stycket: alla formella kvalifikationsbevis eller samtliga sådana kvalifikationsbevis som utfärdats av en behörig myndighet i en medlemsstat, om de utfärdats efter en med godkänt resultat avslutad utbildning inom gemenskapen och erkänns som likvärdig av denna medlemsstat, förutsatt att de andra medlemsstaterna och kommissionen har underrättats om detta.”
29. Nämnda presumtion är dock inte absolut, den kan brytas. Det kan tänkas att den utbildning som sökanden har genomgått i ursprungsmedlemsstaten för att erhålla examensbeviset är kortare än den som krävs i värdmedlemsstaten eller att det föreligger väsentliga skillnader i fråga om de kurser som följs i olika medlemsstater eller yrkets verksamhetsområden. I dessa situationer ges värdmedlemsstaten genom artikel 4 i direktivet rätt att beroende på omständigheterna tillämpa tre kompensationsåtgärder.(35)
30. Den första består i att den berörde åläggs att styrka en kompletterande yrkeserfarenhet för att kompensera en skillnad i utbildningens längd på minst ett år. Den tid som krävs är beroende av en rad parametrar, men den får inte i något fall överstiga fyra år. Med yrkeserfarenhet avses ”det faktiska och lagliga utövandet av ifrågavarande yrke i en medlemsstat”.(36)
31. De andra två kompensationsåtgärderna består i att den berörde åläggs att slutföra en anpassningstid eller att avlägga ett lämplighetsprov. De tillämpas endast för att kompensera väsentliga skillnader i fråga om utbildningen eller yrkets verksamhetsområde. Anpassningstiden, som inte i något fall får överstiga tre år, består i att yrket utövas i värdmedlemsstaten under en kvalificerad fackmans ansvar.(37) Lämplighetsprovet skall omfatta ämnen i vilka kunskap är oumbärlig för att kunna utöva yrket i nämnda medlemsstat och som inte omfattas av det examensbevis sökanden har.(38)
32. Valet mellan dessa två kompensationsåtgärder ankommer på den migrerande arbetstagaren, om det inte är fråga om verksamheter vars utövning kräver en exakt kunskap om nationell rätt eller som kräver ett beslut av värdmedlemsstaten på grundval av artikel 10 i direktivet, då den staten har rätt att välja åtgärd (artikel 4.1 sista stycket).
33. De ”examensbevis och dokument som utfärdats av de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna och som den berörda personen skall framlägga som stöd för sin ansökan ...” tjänar som bevis för att de villkor som anges i artiklarna 3 och 4 i direktivet är uppfyllda (artikel 8.1).
b) Direktiv 92/51
34. Den generella ordning som införts genom direktiv 89/48 tillämpas som jag nämnt endast på examensbevis över postgymnasiala studier av minst tre års omfattning. Det blev nödvändigt att tillämpa samma metod på yrken för vilka ingen högre utbildning krävs, men som endast får utövas i medlemsstaterna av den som innehar ett visst examensbevis.
35. Tomrummet fylldes genom direktiv 92/51, som även det syftar till att gemenskapsmedborgarna skall kunna utöva ett av dessa yrken i en annan medlemsstat än den där de förvärvat sina yrkesmässiga kvalifikationer,(39) genom att den medlemsstaten gjordes skyldig att ta hänsyn till kvalifikationer som förvärvats i en annan medlemsstat och avgöra om dessa kvalifikationer motsvarar de kvalifikationer som krävs enligt dess rättsordning.(40)
36. För det ändamålet skapas genom direktiv 92/51 en allmän ordning för erkännande av examensbevis som grundas på samma principer och som innehåller samma regler som direktiv 89/48/EEG, till vilket det utgör ett komplement.(41)
37. Direktiv 92/51 är tillämpligt på samma personkrets som det föregående direktivet. Dess materiella tillämpningsområde omfattar, för såvitt är av relevans i förevarande fall, samma typ av handlingar som avses i det föregående direktivet när dessa styrker att innehavaren av handlingen med godkänt resultat har slutfört en postgymnasial utbildning som är kortare än tre år och längre än ett år (i tillämpliga fall kompletterande yrkesutbildning) och att denne innehar de kvalifikationer som krävs för tillträde till ett reglerat yrke i den medlemsstat som har utfärdat handlingarna. Ett absolut krav är att utbildningen genomförs efter det att en sådan gymnasial utbildning som fordras för inträde till universitet eller annan högre läroanstalt avslutats (artikel 1 a i direktiv 92/51, jämförd med artikel 1 a andra strecksatsen i direktiv 89/48).
38. Enligt direktiv 92/51 skall ett bevis som har utfärdats av myndigheterna i en medlemsstat jämställas med ett examensbevis om det förstnämnda beviset har utfärdats efter ”en med godkänt resultat genom förd ut bildning i gemenskapen och har erkänts av en behörig myndighet i denna medlemsstat såsom avseende utbildning på likvärdig nivå och om det där ger samma rättigheter att utöva ett reglerat yrke” (artikel 1 a sista stycket).
39. I artikel 3 stadgas följande:
”När det i en värdmedlemsstat för att utöva ett reglerat yrke krävs examensbevis på postgymnasial eller akademisk ut bildning får den behöriga myndigheten inte under hänvisning till otillräckliga kvalifikationer vägra att ge en medborgare i en medlemsstat tillstånd att utöva yrket på samma villkor som de som gäller för dess egna medborgare,
a) om den sökande innehar det examensbevis som krävs i en annan medlemsstat för att påbörja eller utöva yrket i fråga i landet och detta examensbevis erhållits i en medlemsstat,
eller
b) om den sökande har utövat yrket i fråga på heltid under två år under de närmast föregående tio åren eller på deltid under motsvarande tid i en medlemsstat som inte reglerar detta yrke enligt innebörden i artikel 1 e och i artikel 1 f första stycket i detta direktiv eller artikel 1 c och i artikel 1 d första stycket i direktiv 89/48/EEG och innehar utbildningsbevis
– som har utfärdats av en behörig myndighet i en medlemsstat utsedd enligt den statens lagar och andra författningar, och
– som antingen visar att innehavaren med godkänt resultat slutfört en postgymnasial utbildning som är av annat slag än den som avses i artikel 1 a andra strecksatsen i direktiv 89/48/EEG, som omfattar studier på heltid under minst ett år eller på deltid under motsvarande längre tid och som i allmänhet har såsom ett inträdeskrav att eleven skall ha med godkänt resultat avslutat sådan gymnasial utbildning som fordras för inträde till universitet eller annan högre läroanstalt jämte den yrkespraktik som i vissa fall ingår i denna postgymnasiala utbildning,
eller
– som visar att innehavaren genomgått reglerad utbildning av det slag som avses i bilaga D,
och
– som har förberett innehavaren för utövandet av hans yrke.
Ovan nämnda två års yrkeserfarenhet får dock inte krävas när utbildningsbeviset utfärdats efter reglerad utbildning och praktik.
Med sådant bevis på utbildningsbevis som åsyftas i första stycket i denna punkt skall jämställas varje utbildningsbevis eller samling utbildningsbevis som en behörig myndighet i en medlemsstat har utfärdat efter det att den studerande med godkänt resultat avslutat utbildning inom gemenskapen och som erkänns som likvärdig av denna medlemsstat, förutsatt att de andra medlemsstaterna och kommissionen har underrättats om detta erkännande.
Trots bestämmelserna i första stycket i denna artikel behöver värdmedlemsstaten inte tillämpa denna artikel i fråga om ett reglerat yrke som i landet får utövas endast av den som innehar examensbevis som avses i direktiv 89/48/EEG vars utfärdande bl.a. förutsätter mer än fyra års postgymnasiala studier.”
40. I direktivet anges i artikel 4 samma katalog över kompensationsåtgärder som i 1989 års direktiv i händelse av skillnader i studiernas längd, liksom väsentliga skillnader i fråga om utbildningen eller yrkesverksamheterna. Bestämmelserna överensstämmer i de två fallen, med undantag för tv å punkter.
41. Det första undantaget består i att yrkeserfarenhet inte får krävas av den som har examensbevis som visar att han har genomgått sådan postgymnasial kurs som avses i artikel 1 a andra strecksatsen eller som har sådant examensbevis som definierats i artikel 1 a i direktiv 89/48 och som önskar utöva sitt yrke i en värdmedlemsstat som kräver bevis på att sökanden har genomgått någon av de kurser som avses i bilaga C och D (artikel 4.1 a sista stycket).
42. Den andra punkten gäller valet av kompensationsåtgärd. Den allmänna regeln är att den som ansöker om erkännande skall ges rätt att välja mellan en anpassningstid och ett lämplighetsprov (artikel 4.1 b, andra stycket). Trots detta får värdmedlemsstaten förbehålla sig rätten att välja mellan anpassningstid och lämplighetsprov eller ett behörighetsbevis om följande två villkor är uppfyllda: 1) denna stat ställer som krav för yrkesutövningen att personen i fråga innehar ett examensbevis på akademisk utbildning som avses i nämnda direktiv som bland annat förutsätter minst treårig postgymnasial utbildning och 2) sökanden innehar examensbevis enligt 1992 års direktivs definition (artikel 4.1 b tredje stycket, andra strecksatsen).
43. Artikel 12.1 i direktiv 92/51 har sin motsvarighet i artikel 8.1 i direktiv 89/48.(42)
V – Tillämpliga tyska bestämmelser
44. I Tyskland ankommer regleringen av läraryrkena på förbundsstaterna.
45. I Baden-Württemberg kan behörighet att utöva läraryrket erhållas i enlighet med direktiven 89/48 och 92/51, vilket föreskrivs i Landesbeamtengesestz (lag om tjänstemän i delstaten Baden-Württemberg), i dess lydelse av den 19 mars 1996,(43) i artikel 28a som bär titeln ”Behörighet enligt Europarättsliga bestämmelser”. Enligt denna bestämmelse ankommer det på ministerierna att inom ramen för sina respektive ansvarsområden anta närmare regler om genomförandet av de två direktiven.
46. Med stöd av nämnda bestämmelse antog kulturministeriet den 15 augusti 1996 en förordning för att i fråga om läraryrkena anpassa den nationella rätten till direktiv 89/48.(44) Artikel 1 i förordningen, som har rubriken ”Erkännande”, har följande lydelse:
”1) Ett examensbevis för att utöva läraryrket som efter minst tre års studier har förvärvats eller erkänts i en EU- eller EES-medlemsstat och som utgör ett examensbevis, i den mening som avses i rådets direktiv 89/48/EEG ..., skall efter ansökan erkännas som lärarexamen för att kunna utöva yrket vid statliga skolor i Baden-Württemberg, förutsatt att
1. sökanden är medborgare i en EU- eller EES-medlemsstat,
2. behörighetsbeviset i fråga avser minst två ämnen som i Baden-Württemberg krävs för att få inneha lärartjänsten i fråga,
3. sökanden förfogar över de språkkunskaper i tyska, såväl muntligen som skriftligen, som krävs för att kunna undervisa i Baden-Württemberg,
4. den utbildning som krävs för sökandens examensbevis, i den mening som avses i artikel 3 första meningen a i direktiv 89/48/EEG, inte uppvisar några väsentliga brister jämfört med utbildningen i Baden-Württemberg, avseende ämneskunskaper, didaktik och pedagogik samt kunskaper rörande skolverksamheten och
5. utbildningstiden för att erhålla examensbeviset, i den mening som avses i artikel 3 första meningen a i direktiv 89/48/EEG, inte underskrider motsvarande utbildningstid i Baden-Württemberg med mer än ett år.
2) Uppfyller inte utbildningsinnehållet kraven enligt punkt (1) 4., kan sökanden åläggas att slutföra en anpassningstid eller att avlägga ett lämplighetsprov.
3) Uppfyller inte utbildningstiden kraven enligt punkt (1) 5., kan sökanden avkrävas intyg på yrkeserfarenhet.
4) Endast en av punkterna (2) och (3) kan tillämpas på sökanden. Om det föreligger såväl en innehållsmässig brist, enligt punkt (1) 4., som en tidsmässig brist, enligt punkt (1) 5., kan sökanden endast åläggas att kompensera för den innehållsmässiga bristen enligt punkt (2).”
VI – Bedömning av tolkningsfrågorna
A – Inledning
47. De frågor som har ställts av Verwaltungsgericht Stuttgart är oklart och ostrukturerat formulerade. De bör därför, som kommissionen helt riktigt har påpekat, omformuleras.
48. Diskussionen kretsar kring tolkningen av artiklarna 3 och 4 i de båda direktiven och, närmare bestämt, huruvida de utgör hinder för en nationell bestämmelse enligt vilken ett examensbevis för lärare endast erkänns om det avser en högre utbildning omfattande minst tre år och ger innehavaren rätt att undervisa i två ämnen (den tredje frågan).
49. För att besvara dessa frågor måste det först undersökas om de examensbevis för lärare som erhållits i Österrike efter en tvåårig utbildning är examensbevis i den mening som avses i direktiv 89/48, med tillämpning av artikel 1 a andra stycket (den fjärde frågan).
50. Sedan detta klargjorts skall det utredas om artiklarna 3 och 4 i de två direktiven är direkt tillämpliga och, följaktligen, kan åberopas av medborgare i medlemsstaterna om de inte införlivats med den nationella rätten eller om detta har skett på ett inadekvat sätt (den första och andra frågan).
51. Om artiklarna kan åberopas och om värdmedlemsstaten inte har anpassat sin lagstiftning efter direktiv 92/51 skall det klargöras om artikel 3 första stycket a ger rätt till ett erkännande av examensbeviset utan att de kompensationsåtgärder som anges i artikel 4 kan krävas (den sjätte frågan).
52. Det skall även klargöras om de ”mer än fyra års postgymnasiala studier”, som nämns i artikel 3 andra stycket i direktiv 92/51 och som befriar värdmedlemsstaten från erkännandeskyldigheten, inbegriper lärares praktikperioder (den femte frågan).
53. Innan de olika tolkningsfrågorna granskas är det dock lämpligt att beskriva hur de generella ordningarna för erkännande som har inrättats genom de två direktiven fungerar.
B – Hur de generella ordningarna för erkännande i direktiven 89/48 och 92/51 fungerar
54. I förevarande mål skall man skilja mellan två typer av yrkesutbildningar som behandlas i två olika direktiv:
1) Postgymnasial utbildning om minst tre år som styrks genom ett examensbevis som har utfärdats av en behörig myndighet och som utvisar att innehavaren har de yrkesmässiga kvalifikationer som krävs för att utöva ett reglerat yrke i den medlemsstat som utfärdat examensbeviset.(45) Med denna typ av examensbevis jämställs bevis över utbildningar som genomgåtts på alternativa sätt under förutsättning att den medlemsstat som utfärdat dem erkänner dem såsom likvärdiga, och om de ger samma rättigheter när det gäller att utöva ett reglerat yrke.(46)
2) Postgymnasial utbildning om minst ett och högst tre år som uppfyller liknande villkor i fråga om utfärdande och kvalifikationer,(47) med vilka utbildningar som erhållits på annat sätt jämställs om samma villkor är uppfyllda.(48)
55. En person som är behörig att utöva ett yrke i ursprungsstaten har rätt att få sitt examensbevis erkänt för att utöva yrkesverksamheten i värdmedlemsstaten.(49) Denna princip bygger på likheten mellan den utbildning som krävs i den medlemsstat där den berörde erhöll sitt examensbevis och den som krävs för att utöva samma verksamhet i den andra medlemsstaten.
56. Med utgångspunkt från det förhållande som är för handen i tvisten vid den nationella domstolen, nämligen att yrket är reglerat i båda staterna kan en rad situationer uppkomma:
1) Om båda staterna kräver ett examensbevis i den mening som avses i direktiv 89/48 skall värdmedlemsstaten erkänna den andra statens examensbevis, eventuellt efter att ha tillämpat de kompensationsåtgärder som anges i artikel 4 i samma direktiv.
2) Om värdmedlemsstaten kräver ett sådant examensbevis som definieras i direktiv 92/51 av den som vill utöva yrket, medan ursprungsstaten kräver ett examensbevis som styrker en utbildning som omfattar minst tre år, är erkännandet automatiskt.
3) Om båda medlemsstaterna kräver ett examensbevis som anges i det andra av direktiven är erkännandet likaså automatiskt, med förbehåll för eventuella tillämpliga kompensationsåtgärder.
4) Slutligen kan det vara så att den mottagande gemenskapsstaten kräver ett examensbevis som omfattas av direktiv 89/48 och sökanden har ett examensbevis som omfattas av direktiv 92/51. Även i detta fall är erkännandet, sedan kompensationsåtgärder vidtagits, obligatoriskt med undantag för det fall att det erforderliga examensbeviset förutsätter mer än fyra års postgymnasiala studier.
57. I den andra och fjärde situationen är det, som kommissionen har påpekat i sitt skriftliga yttrande, möjligt att binda samman de två direktiven, genom ”jämställandemöjligheterna”. (50)
58. Trots att de argument som har förts fram av dem som yttrat sig i det förevarande förfarandet om begäran om förhandsavgörande till stor del har handlat om vilken typ av examensbevis det är som Ingeborg Beuttenmüller innehar, saknar denna fråga intresse. Mekanismen för erkännande inträder oberoende av om det rör sig om ett examensbevis i den mening som avses i det första eller i det andra direktivet, utan att det påverkar tillämpningen av kompensationsåtgärderna eller de undantag som föreskrivs i direktiven.
59. När detta klargjorts är det lämpligt att pröva de olika tolkningsfrågor som har ställts i förevarande mål i den ovan angivna ordningen.
C – Den fjärde tolkningsfrågan
60. Verwaltungsgericht Stuttgart vill få klarhet i om de gamla examensbevis som erhölls i Österrike efter en utbildning om fyra terminer är examensbevis i den mening som avses i direktiv 89/48.
61. Enligt artikel 1 a första stycket i detta direktiv är examensbevis handlingar som styrker en postgymnasial utbildning om minst tre år och de skall i enlighet med artikel 3 första stycket a i princip erkännas automatiskt. Man får dock inte glömma bort de alternativa utbildningar som avses i artikel 1 a andra stycket vilka jämställs med de examensbevis som anges i samma artikels första stycke.
62. De alternativa utbildningsvägarna kan utgöras av utbildningar som ges parallellt med huvudutbildningen eller så kan det vara fråga om utbildningar av äldre datum;(51) när ett utbildnings-, examens-, eller annat behörighetsbevis som styrker en utbildning som inte omfattas av artikel 1 a första stycket i direktivet ersätts med ett annat som anges i detta stycke, har innehavarna av det gamla examensbeviset rätt att stödja sig på det andra stycket i samma bestämmelse, under förutsättning att den nationella rättsordningen uttryckligen erkänner studierna som likvärdiga och om de ger samma rättigheter när det gäller att utöva yrket.(52) Om detta inte vore fallet skulle det över huvud taget inte vara möjligt att förändra, utveckla och anpassa de nationella utbildningssystemen efter nya omständigheter.
63. Med andra ord jämställs de alternativa utbildningsvägar som anges i artikel 1 a andra stycket med de examensbevis som nämns i första stycket och de ger, i enlighet med artikel 3 första stycket a, rätt till automatiskt erkännande.(53)
64. Således omfattas de berörda examensbevisen av tillämpningsområdet för direktiv 89/48, om de har erkänts som likvärdiga och ger samma rätt att utöva yrket. Det ankommer på den nationella domstolen att mot bakgrund av de faktiska och rättsliga omständigheter den förfogar över i varje enskilt fall avgöra om båda villkoren är uppfyllda.(54)
D – Den tredje tolkningsfrågan
65. Den tyska förvaltningsdomstolen vill även få klarhet i om artiklarna 3 och 4 i båda direktiven utgör hinder för en nationell bestämmelse enligt vilken det krävs att följande två villkor är uppfyllda för att ett examensbevis skall erkännas för yrkesmässiga ändamål: 1) att det styrker en högre utbildning som omfattar minst tre år; och 2) att det ger innehavaren behörighet i åtminstone två av de ämnen som krävs i värdmedlemsstaten för att utöva läraryrket.
1. Minst tre års utbildning
66. Ovanstående överväganden visar, utan att mer ingående resonemang krävs, att det första av dessa två krav inte är tillåtet enligt direktiv 92/51. Värdmedlemsstaten är skyldig att erkänna examensbevis som styrker en utbildning som är längre än ett år men kortare än tre år, även när det enligt denna stats rättsordning krävs ett examensbevis över en högre utbildning som omfattar tre–fyra år för att få utöva yrket i fråga,(55) vilket inte förhindrar att kompensationsåtgärderna i artikel 4 tillämpas.
67. Med avseende på direktiv 89/48 måste svaret, efter bedömningen av den fjärde tolkningsfrågan, bli detsamma. Om det finns utbildningar som trots att de är kortare än tre år kan leda till examensbevis i den mening som avses i direktivet ter det sig uppenbart att även detta direktiv utgör hinder för en nationell bestämmelse som gör erkännandet av examensbeviset beroende av att det styrker en utbildning på minst tre år. Denna slutsats framgår för övrigt av jämställandemöjligheterna i direktiv 92/51 som i princip ålägger värdmedlemsstaten att erkänna examensbevis som avser en utbildning som är kortare än tre år, trots att dess rättsordning kräver ett examensbevis som erhållits efter en studieperiod om minst tre år.
2. Utbildning som omfattar minst två av de ämnen som krävs i medlemsstaten
68. Vid bedömningen av det andra villkoret skall de särdrag som examensbevis för lärare uppvisar när det gäller erkännande uppmärksammas.
69. Utbildningen av personer som ansvarar för undervisning har inte harmoniserats genom gemenskapsrätten. Medlemsstaterna har således kvar rätten att fastställa en miniminivå för de kvalifikationer som krävs för att arbeta som lärare inom deras territorium,(56) men detta påverkar inte deras skyldighet att erkänna examensbevis som utfärdats i andra medlemsstater avseende utövningen av denna yrkesverksamhet. Frågan om detta yrke är dock mycket känslig eftersom det påverkar utbildningen av de generationer som skall styra samhället i framtiden. Detta utgör ett tillräckligt skäl för de behöriga myndigheterna att vidta nödvändiga åtgärder för att upprätthålla kvalifikationsnivån hos landets lärare. Målsättningen är till syvende och sist fri rörlighet för kvalificerade arbetstagare.(57)
70. Åtgärderna får dock inte vara ett sätt att kringgå tillämpningen av direktiven om erkännande av examensbevis, som vilar på principen om ömsesidigt förtroende och på presumtionen att studier som en person har fullgjort i en medlemsstat i syfte att utöva ett reglerat yrke är jämställbara med dem som krävs i andra medlemsstater för att utöva samma yrkesverksamhet, utan att det påverkar möjligheten att vidta ytterligare kompensationsåtgärder om det föreligger väsentliga skillnader antingen i fråga om utbildningens längd eller innehåll eller i fråga om det berörda verksamhetsområdet.
71. Varje medlemsstat i Europeiska unionen kan således organisera möjligheten att utöva läraryrket som den vill och, såsom de tyska förbundsstaterna,(58) ge lärarna nödvändig utbildning för att undervisa i minst två ämnen. En unionsmedborgare som i en medlemsstat har erhållit ett examensbevis för att utöva verksamheten i fråga i endast ett ämne och som tänker utöva denna i en annan medlemsstat, kan således inte nekas erkännande av sitt examensbevis med hänvisning till att bevisen avser olika yrken, vilket är det enda skäl som kan ligga till grund för ett avslag. Det enda som skulle kunna hända är att kompensationsåtgärderna tillämpas på den berörda personen på grund av väsentliga skillnader i fråga om den berörda utbildningen eller verksamhetsområdet.
72. Jag anser på grund av det ovan sagda att det generella kravet, som inte tar hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet, att en lärare från en annan medlemsstat skall inneha ett examensbevis som ger behörighet att undervisa i två ämnen varken överensstämmer med direktivens anda eller lydelse och att det dessutom inte står i förhållande till syftet att vidmakthålla en adekvat utbildningsnivå för de personer som har till uppgift att utbilda kommande generationer.
73. Faktum är att jag delar kommissionens åsikt(59) att det inte kan vara förenligt med det eftersträvade syftet med direktiven att exempelvis hindra en person som är behörig att undervisa i matematik i Österrike från att göra detsamma i Tyskland, med motiveringen att den utbildning som personen genomgått, vilken styrks av ett examensbevis, inte garanterar att personen i fråga likaså är behörig att undervisa i musik.
74. Sammanfattningsvis föreslår jag att domstolen skall besvara den tredje tolkningsfrågan från Verwaltungsgericht Stuttgart jakande.
E – Den första och andra tolkningsfrågan
75. Dessa två frågor gäller den direkta tillämpningen av artiklarna 3 och 4 i direktiven och, således, om de kan åberopas av medborgare i medlemsstaterna.
76. Av domstolens fasta rättspraxis följer att när det i ett direktiv föreskrivs rättigheter som enskilda kan göra gällande gentemot staten och dessa bestämmelser till sitt innehåll framstår som ovillkorliga och tillräckligt precisa, kan de åberopas gentemot alla nationella bestämmelser som inte överensstämmer med direktivet, om genomförandeåtgärder inte har vidtagits i tid eller om det skett på ett felaktigt sätt.(60)
77. Det råder ingen tvekan om att båda direktiven, och särskilt artikel 3 i dessa båda, tillerkänner medlemsstaternas medborgare rättigheter. Detta har uttryckligen fastslagits av domstolen i fråga om det första direktivet.(61) Det kan inte heller ifrågasättas att detta tillerkännande är ovillkorligt och precist, eftersom texten klart visar att innehavaren av ett utbildnings-, examens-, eller annat behörighetsbevis som erhållits i en medlemsstat inte kan nekas rätt att utöva det yrke för vilket handlingen ger behörighet, under förutsättning att övriga krav är uppfyllda som även de noggrant anges i bestämmelsen, utan att det påverkar tillämpningen av de kompensationsåtgärder som anges i artikel 4 i respektive direktiv. Sammanfattningsvis anges i artikel 3 i de båda direktiven ovillkorliga skyldigheter för medlemsstaterna och båda bestämmelserna är tillräckligt precisa för att kunna åberopas av en enskild och tillämpas av de nationella domstolarna.(62)
78. Frågan saknar betydelse avseende artikel 4 eftersom enskilda inte tillerkänns rättigheter genom denna bestämmelse. Däremot ges medlemsstaterna rätt att under vissa omständigheter göra de rättigheter som anges i respektive artikel 3 beroende av att vissa tilläggskrav uppfylls; de ges med andra ord rätt att begränsa dem.
79. Rättspraxis om möjligheten att åberopa direktiven, som är en av domstolens mest nyskapande och djärva konstruktioner, går tillbaka till år 1970 och domen i målet Franz Grad,(63) och grundar sig på den direkta effekten hos andra sekundära gemenskapsrättsakter än förordningar. Grunden för möjligheten att åberopa dessa bestämmelser står att finna i den så kallade sanktionseffekten, som i brittiskt språkbruk kallas för estoppel . Den är snarare hänförlig till det faktum att medlemsstaten inte har fullgjort sin skyldighet att genomföra direktiven på ett tillfredsställande sätt, än till effekten av rättsakternas innehåll. Konsekvensen av denna tanke är i princip att direktiven endast kan åberopas mot den stat som är skyldig till att inte ha genomfört dem eller som inte har genomfört dem korrekt.(64)
Trots att, såsom jag för länge sedan har påpekat,(65) den princip om direktivens exklusiva vertikala effekt som införts av domstolen saknar en övertygande grund och det finns starka skäl som talar för en kursändring,(66) kan man med utgångspunkt från rättspraxis nuvarande läge inte skönja någon ändring av den rådande situationen som skulle medge att en medlemsstat, som inte i tid har införlivat bestämmelserna i ett direktiv eller som har gjort detta felaktigt, åberopar rättigheter gentemot en enskild med stöd av den bestämmelsen.
80. Sammanfattningsvis kan inte artikel 4 i något av de två direktiven (89/48 och 92/51) tillerkännas direkt effekt av det enkla skälet att den första förutsättningen som krävs härvidlag enligt domstolens rättspraxis inte föreligger: tillerkännandet av rättigheter för enskilda gentemot staten.
81. Man får dock inte bortse från att artiklarna 3 och 4 i de två direktiven utgör en oupplöslig enhet. Artiklarna 3 innehåller en rättighet och artiklarna 4 innehåller en möjlighet för medlemsstaterna att under vissa förutsättningar uppställa ett suspensivt villkor för erkännandet: fullgörandet av någon av kompensationsåtgärderna. Bestämmelserna i de två artiklarna 4 är en reaktion på avsaknaden av harmonisering i fråga om de utbildningar som genomgås i de olika nationella systemen, antingen i fråga om varaktighet eller lärostoff, eller mellan de faktiska verksamhetsområdena. De syftar till att överbrygga de eventuella bristerna i den utbildning som den migrerande arbetstagaren följt i ursprungsstaten.
82. Den direkta effekten och möjligheten att åberopa artikel 3 i båda direktiven inom den nationella rättsordningen gör inte att alla examensbevis som nämns i bestämmelsen, som utfärdats och erkänts av myndigheterna i en annan medlemsstat, automatiskt ger rätt att utöva yrket i den staten, med bortseende från övriga omständigheter, om värdmedlemsstaten har underlåtit att införliva direktivet korrekt. Det betyder under dessa omständigheter endast att en medborgare i Europeiska unionen kan göra bestämmelsen gällande gentemot de nationella myndigheterna, inklusive domstolarna, för att erhålla ett beslut som ger möjlighet att utöva yrket.
F – Den sjätte tolkningsfrågan
83. Ett sådant examensbevis som det som innehas av sökanden i målet vid den nationella domstolen är att anse som ett examensbevis i den mening som avses i direktiv 89/48, med tillämpning av artikel 1 a andra stycket i detta, under förutsättning att den medlemsstat som utfärdat examensbeviset erkänner det såsom likvärdigt med sådana examensbevis som avses i första stycket, och om det ger samma rättigheter när det gäller att utöva ett reglerat yrke. Givetvis kan det betecknas som ett examensbevis i den mening som avses i artikel 1 a i direktiv 92/51.
84. Följaktligen omfattas det av artikel 3 första stycket i det andra direktivet och kan erkännas, utan att det påverkar tillämpningen av de kompensationsinstrument som anges i artikel 4.
85. Om direktivet inte har genomförts inom den frist som anges i artikel 17(67) kan man fråga sig om erkännandet skall ske automatiskt, utan möjlighet att vidta kompensationsåtgärderna. Detta leder fram till den sjätte av Verwaltungsgericht Stuttgarts frågor.
86. Mina överväganden i avsnitt VI.E i detta förslag till avgörande är till hjälp för att besvara denna fråga.
87. En medlemsstat som inte har fullgjort skyldigheten att i tid och i vederbörlig ordning införliva direktivets bestämmelser med sin rättsordning kan inte neka gemenskapsmedborgare att utöva den rätt de tillerkänns genom detta direktiv. Den har inte heller rätt att kräva att de skall fullgöra de skyldigheter eller ålägga dem de begränsningar som följer av den gemenskapsbestämmelse som inte integrerats i den nationella rätten. Den felande medlemsstaten får inte kunna dra fördel av sin bristande disciplin.
88. Den har således inte rätt att vägra att erkänna ett examensbevis för yrkesmässiga ändamål som, då det uppfyller alla krav som ställs i direktivet, omfattas av tillämpningsområdet för artikel 3, med hänvisning till att någon av jämställandebestämmelserna i artikel 4 först skall tillämpas.
89. Samma slutsats nås från en annan utgångspunkt: reglerna i sistnämnda bestämmelse är inte tvingande, de ger endast medlemsstaterna rätt att i fall där det föreligger skillnader i utbildningen eller det faktiska området för yrkesutövningen kompensera skillnaden genom ett lämplighetsprov eller en anpassningsperiod eller genom att begära att en viss yrkeserfarenhet skall styrkas. Det finns inget hinder för att medlemsstaterna, trots dessa skillnader, medger ett erkännande utan att kräva någon föregående åtgärd för att överbrygga skillnaden och skapa jämvikt. Det ter sig således rimligt att anta att om en medlemsstat inte har införlivat direktivet i sin nationella rätt inom den angivna fristen är det därför att den inte anser att det är nödvändigt att vidta åtgärder i syfte att jämställa utbildningarna och yrkesverksamheten som egen företagare eller som anställd.
G – Den femte tolkningsfrågan
90. Jag har redan framhållit att när värdmedlemsstaten kräver ett examensbevis som omfattas av direktiv 89/48 för utövningen av ett yrke och sökanden har ett examensbevis som omfattas av direktiv 92/51, är medlemsstaten skyldig att efter eventuella kompensationsåtgärder erkänna examensbeviset. Undantaget är om ett krav för att erhålla det förstnämnda examensbeviset är att minst fyra års postgymnasiala studier fullgjorts (artikel 3 sista stycket i 1991 års direktiv).
91. Den hänskjutande tyska domstolen vill få klarhet i om endast studietiden i strikt bemärkelse, eller även lärares praktikperiod, kan beaktas vid beräkningen av utbildningens längd.
92. Svaret på denna fråga underlättas av en systematisk tolkning av själva artikel 3.
93. När yrket regleras i båda medlemsstaterna är erkännandet obligatoriskt, under förutsättning att sökanden innehar ett av de examensbevis som anges i något av de två direktiven (artikel 3 första stycket a).
94. När yrket inte är reglerat i ursprungsstaten gäller samma skyldighet för värdmedlemsstaten under förutsättning att den berörde har utövat yrket i den första staten under två år under de senaste tio åren och innehar ett eller flera utbildningsbevis som har utfärdats av en behörig myndighet i en medlemsstat som visar att innehavaren med godkänt resultat slutfört en postgymnasial utbildning som omfattar minst ett år, som har förberett innehavaren för utövandet av hans yrke och som har såsom ett inträdeskrav att eleven skall ha med godkänt resultat avslutat sådan gymnasial utbildning som fordras för inträde till universitet eller annan högre läroanstalt, jämte den yrkespraktik som i vissa fall ingår i denna postgymnasiala utbildning.(68) Yrkeserfarenhet får dock inte krävas när utbildningsbeviset utfärdats efter en reglerad utbildning (första stycket b).
95. En reglerad utbildning är en utbildning som särskilt utformats för visst yrke, och omfattar en eller flera kurser, som vid behov kompletteras genom praktik
eller yrkeserfarenhet och som har den utformning och den nivå som medlemsstatens lagar och andra författningar bestämmer eller som övervakas eller godkänts av den för ändamålet utsedda myndigheten.(69)
96. Undantagsvis är erkännandet inte obligatoriskt om det reglerade yrket i värdmedlemsstaten endast får utövas av den som innehar examensbevis som avses i direktiv 89/48/EEG, vars utfärdande bland annat förutsätter mer än fyra års postgymnasiala studier (artikel 3, sista stycket).
97. Mot bakgrund av bestämmelsens uppbyggnad skall Verwaltungsgericht Stuttgarts fråga besvaras nekande: vid beräkningen av de berörda fyra åren av postgymnasiala studier inbegrips inte praktikperioderna.
98. I bestämmelsens första stycke nämns examensbevis som täcker erforderliga utbildningsperioder och yrkesutbildningar, men på intet sätt praktikperioder, vilka om de förekommer utgör undantag och leder till att kravet på erfarenhet undanröjs om yrket inte är reglerat i ursprungsstaten.(70) När värdmedlemsstaten genom artikel 3 sista stycket befrias från skyldigheten att erkänna examensbevis enligt 1989 års direktiv som avser mer än fyra års postgymnasiala studier, bör man för att inte skada bestämmelsens balans och överensstämmelsen mellan begreppen tolka det så att den avser själva studieperioden och den yrkesutbildning som eventuellt krävs, men inte praktikperioder.
99. Praktikperioden kan endast undantagsvis beaktas. Det gäller sådana utbildningar med särskild uppläggning som anges i bilaga C och som avses i artikel 1 a andra strecksatsen punkt ii i direktiv 92/51 i definitionen av begreppet ”examensbevis”, eftersom vissa av dessa omfattar praktikperioder. Ingen av dem avser dock läraryrket.
100. Således föreslår jag att domstolen skall besvara den sista f rågan genom att slå fast att med avseende på erkännandet av examensbevis för lärare skall lärarnas praktikperioder vid beräkningen av de fyra åren av postgymnasiala studier inte beaktas.
VII – Förslag till avgörande
101. Mot bakgrund av ovanstående överväganden föreslår jag att domstolen skall besvara de tolkningsfrågor som har ställts av Verwaltungsgericht Stuttgart på följande sätt:
1) De examensbevis som erhållits i Österrike som styrker den lärarexamen för grundskolan som förvärvats efter den gamla tvååriga utbildningen i Österrike utgör examensbevis i den mening som avses i rådets direktiv 89/48/EEG av den 21 december 1988 om en generell ordning för erkännande av examensbevis över behörighetsgivande högre utbildning som omfattar minst tre års studier, om de har erkänts som likvärdiga och ger samma rätt att utöva yrket som de examensbevis som för närvarande utfärdas efter en utbildning av minst tre års omfattning. Det ankommer på den nationella domstolen att mot bakgrund av de faktiska och rättsliga omständigheter den förfogar över i varje fall avgöra om båda villkoren är uppfyllda.
2) Artiklarna 3 och 4 i rådets direktiv 89/48/EEG av den 21 december 1988 om en generell ordning för erkännande av examensbevis över behörighetsgivande högre utbildning som omfattar minst tre års studier och i rådets direktiv 92/51/EEG av den 18 juni 1992 om en andra generell ordning för erkännande av behörighetsgivande högre utbildning, en ordning som kompletterar den som föreskrivs i direktiv 89/48/EEG utgör hinder för en nationell bestämmelse som i likhet med förordningen av utbildningsministeriet i delstaten Baden-Württemberg av den 15 augusti 1996 innehåller följande två villkor för erkännandet av lärares examensbevis: 1) att examensbeviset styrker en högre utbildning som omfattar minst tre år, och 2) att det ger innehavaren behörighet att undervisa i åtminstone två av de ämnen som krävs i värdmedlemsstaten för att utöva läraryrket.
3) Artikel 3 i båda direktiven har direkt effekt och kan åberopas av medlemsstaternas medborgare, även när bestämmelserna inte har införlivats med den nationella rätten eller när de inte har införlivats korrekt.
4) En medlemsstat som har underlåtit att fullgöra skyldigheten att i tid och i vederbörlig ordning införliva bestämmelserna i direktiv 92/51 med sin rättsordning kan inte neka gemenskapsmedborgare den rätt som de tillerkänns genom artikel 3 och har inte rätt att kräva att de först skall underkasta sig de kompensationsåtgärder som anges i artikel 4.
5) I samband med erkännandet av lärares examensbevis skall lärarnas praktikperioder inte beaktas vid beräkningen av huruvida det föreligger postgymnasiala studier omfattande minst fyra år i enlighet med artikel 3 sista stycket i direktiv 92/51.
(1) .
(2)  –	Rådets direktiv 89/48/EEG av den 21 december 1988 om en generell ordning för erkännande av examensbevis över behörighetsgivande högre utbildning som omfattar minst tre års studier (EGT L 19, s. 16; svensk specialutgåva, område 6, volym 2, s. 192).
(3)  –	Rådets direktiv 92/51/EEG av den 18 juni 1992 om en andra generell ordning för erkännande av behörighetsgivande högre utbildning, en ordning som kompletterar den som föreskrivs i direktiv 89/48/EEG (EGT L 209, s. 25).
(4)  –	Vid Pädagogische Akademie der Erzdiözese i Wien.
(5)  –	Enligt de riktlinjer om avlöning av lärare, på vilka det federala kollektivavtalet för anställda inom den offentliga sektorn – ”BAT” (EingrRL/Lehrer) – är tillämpligt, som utfärdats av finansministeriet i Baden-Württemberg, var Ingeborg Beuttenmüller fram till den 29 juli 1996 placerad i lönegrad V b BAT och efter den tidpunkten i lönegrad IV b BAT.
(6)  –	Hon har begärt att placeras i lönegrad III BAT. Under föregående år hade hon redan vid flera tillfällen vid förvaltningsmyndigheterna i Baden-Württemberg begärt att hennes utbildning skulle jämställas med lärarutbildningen för Grundschulen och Hauptschulen (grundskolor och gymnasieskolor som ger tillträde till yrkesskolor).
(7)  –	L2a1.
(8)  –	L2a2.
(9)  –	Se den österrikiska regeringens svar på domstolens frågor, särskilt punkterna 1.2.1, 1.2.2 och 1.4.
(10)  –	Den fria rörligheten och den därav följande rätten att fritt välja bosättningsort inom medlemsstaternas territorium upphöjdes senare genom Maastrichtfördraget till en rättighet knuten till unionsmedborgarskapet (artikel 8a.1 och artikel 8.1 i Fördraget om Europeiska unionen samt artikel 18.1 EG och artikel 17.1 EG). Nu ingår de i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (artikel 45.1, EGT C 364, s. 1) och behandlas i utkastet till fördrag om inrättande av en konstitution för Europa (artikel 8.2, första strecksatsen, CONV 820/03, 797/1/03 REV 1).
(11)  –	I artiklarna 39.2 EG och 49 första stycket EG fastställs samma princip avseende den fria rörligheten för arbetstagare och tillhandahållande av tjänster.
(12)  –	Se domstolens dom av den 21 juni 1974 i mål 2/74, Reyners (REG 1974, s. 631; svensk specialutgåva, volym 2, s. 309), punkt 17.
(13)  –	Detta jämställande av examensbevis av yrkesrelaterade skäl kompletteras genom artikel 149.2 andra strecksatsen EG (tidigare artikel 126.2 andra strecksatsen i EEG-fördraget) som behandlar ”akademiskt erkännande”. Angående distinktionen mellan dessa typer av ekvivalering och deras inbördes förhållande, se Pertek, J., ”Une dynamique de la reconnaissance des diplômes à des fins professionnelles et à des fins académiques: réalisations et nouvelles réflexions”, i La reconnaissance des qualifications dans un espace européen des formations et des professions, Bruylant, Bryssel, 1998, s. 119–204. Se även, av samma författare, ”La reconnaissance mutuelle des diplômes d’enseignement supérieur (Commentaire de la directive du Conseil du 21 décembre 1988)”, i Revue trimestrielle de droit européen, 1989, nr 4, s. 623–646, särskilt s. 624. Crayencour, J.–P., har likaså berört denna distinktion i en redan åldrad text med titeln ”La reconnaissance mutuelle des diplômes dans le Traité de Rome”, i Revue du Marché Commun, 1970, nr 137, s. 447–461, särskilt s. 452.
(14)  –	Punkt 1 i domslutet. Domstolen förde ett liknande resonemang i dom av den 28 juni 1977 i mål 11/77, Patrick (REG 1977, s. 1199; svensk specialutgåva, volym 3, s. 395), punkt 17, och av den 15 oktober 1987 i mål 222/86, Unectef mot Georges Heylens (REG 1987, s. 4097; svensk specialutgåva, volym 9, s. 223), punkt 11.
(15)  –	Dom av den 31 mars 1993 i mål C-19/92, Graus (REG 1993, s. I-1663; svensk specialutgåva, volym 14, s. I-167), punkterna 27 och 28.
(16)  –	Dom av den 28 april 1977 i mål 71/76, Thieffry (REG 1977, s. 765; svensk specialutgåva, volym 4, s. 453), punkt 19.
(17)  –	Dom av den 15 oktober 1987, punkt 12, i det ovannämnda målet Heylens.
(18)  –	Dom av den 7 maj 1991 i mål C-340/89, Vlassopoulou (REG 1991, s. I-2357; svensk specialutgåva, volym 11, s. I-189), punkt 16. Se även dom av den 7 maj 1992 i mål C-104/91, Aguirre Borrel m.fl. (REG 1992, s. I-3003), punkt 11.
(19)  –	Se Pertek, J., ”La reconnaissance des diplômes, un acquis original à développer”, i Journal des tribunaux. Droit européen, nr 62 (1999), s. 177–183, särskilt s. 178 och 179.
(20)  –	Se Alvargonzález Figaredo, M., ”El sistema general de reconocimiento de los diplomas de enseñanza superior. La libre circulación de personas y servicios y el ejer cicio de las profesiones liberales”, i Noticias C.E.E., år VIII/1992, nr 90, s. 35–45, särskilt, s. 39, och Favret J.-M., ”Le système general de reconnaissance des diplômes et des formations professionnelles en droit communautaire; l’esprit et la méthode (Règles actuelles et développements futurs)”, i Revue trimestrielle de droit européen, nr 2 (1990), s. 259–280, särskilt s. 259 och 260.
(21)  –	Rådets direktiv 75/362/CEE av den 16 juni 1975 om ömsesidigt erkännande av utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis för läkare inklusive åtgärder för att underlätta det faktiska utövandet av etableringsrätten och friheten att tillhandahålla tjänster (EGT L 167, s. 1) och direktiv 75/363/EEG av den 16 juni 1975 om samordning av bestämmelserna i lagar och andra författningar om verksamhet som läkare (EGT L 167, s. 14). Båda ersattes med rådets direktiv 93/16/EEG av den 5 april 1993 om underlättande av läkares fria rörlighet och ömsesidigt erkännande av deras utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis (EGT L 165, s. 1; svensk specialutgåva, område 6, volym 4, s. 102).
(22)  –	Rådets direktiv 77/452/EEG av den 27 juni 1977 om ömsesidigt erkännande av utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis för sjuksköterskor med ansvar för allmän hälso- och sjukvård samt åtgärder för att underlätta det faktiska utövandet av etableringsrätten och friheten att tillhandahålla tjänster (EGT L 176, s. 1; svensk specialutgåva, område 6, volym 1, s. 198) och rådets direktiv 77/453/EEG av den 27 juni 1977 om samordning av bestämmelserna i lagar och andra författningar om verksamhet som sjuksköterska med ansvar för allmän hälso- och sjukvård (EGT L 176, s. 8; svensk specialutgåva, område 6, volym 1, s. 204).
(23)  –	Rådets direktiv 78/686/EEG av den 25 juli 1978 om ömsesidigt erkännande av utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis för tandläkare inklusive åtgärder för att underlätta det faktiska utövandet av etableringsrätten och friheten att tillhandahålla tjänster (EGT L 233, s. 1; svensk specialutgåva, område 16, volym 1, s. 33) och, av samma datum, rådets direktiv 78/687/EEG om samordning av bestämmelserna i lagar och andra författningar om verksamhet som tandläkare (EGT L 233, s. 10; svensk specialutgåva, område 6, volym 2, s. 6).
(24)  –	Rådets direktiv 78/1026/EEG av den 18 december 1978 om ömsesidigt erkännande av utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis för veterinärer inklusive åtgärder för att underlätta det faktiska utövandet av etableringsrätten och friheten att tillhandahålla tjänster (EGT L 362, s. 1; svensk specialutgåva, område 6, volym 2, s. 11) och rådets direktiv 78/1027/EEG av den 18 december 1978 om samordning av bestämmelserna i lagar och andra författningar om verksamhet som veterinär (EGT L 362, s. 7; svensk specialutgåva, område 6, volym 2, s. 17).
(25)  –	Rådets direktiv 80/154/EEG av den 21 januari 1980 om ömsesidigt erkännande av utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis för barnmorskor inklusive åtgärder för att underlätta det faktiska utövandet av etableringsrätten och friheten att tillhandahålla tjänster (EGT L 33, s. 1; svensk specialutgåva, område 6, volym 2, s. 45) och rådets direktiv 80/155/EEG av den 21 januari 1980 om samordning av bestämmelserna i lagar och andra författningar om rätten att påbörja och utöva verksamhet som barnmorska (EGT L 33, s. 8; svensk specialutgåva, område 6, volym 2, s. 51).
(26)  –	Rådets direktiv 85/384/EEG av den 10 juni 1985 om det ömsesidiga erkännandet av utbildnings, examens- och andra behörighetsbevis på arkitekturområdet, däribland åtgärder för att underlätta ett effektivt utnyttjande av etableringsrätten och friheten att tillhandahålla tjänster (EGT L 223, s. 15; svensk specialutgåva, område 6, volym 2, s. 99). Arkitekterna var inte föremål för ett harmoniseringsdirektiv.
(27)  –	Rådets direktiv 85/432/EEG av den 16 september 1985 om samordning av bestämmelserna i lagar och andra författningar om viss farmaceutisk verksamhet (EGT L 253, s. 34; svensk specialutgåva, område 6, volym 2, s. 111) och rådets direktiv 85/433/EEG av den 16 september 1985 om ömsesidigt erkännande av utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis i farmaci inklusive åtgärder för att underlätta det faktiska utövandet av etableringsrätten när det gäller viss farmaceutisk verksamhet (EGT L 253, s. 37; svensk specialutgåva, område 16, volym 1, s. 82).
(28)  –	Punkt I.i i Lägesrapport till Europaparlamentet och rådet om tillämpningen av den generella ordningen för erkännande av examensbevis över behörighetsgivande högre utbildning av den 15 februari 1996 (KOM(96) 46 slutlig). Skillnaden mellan de två systemen (”sektorsdirektiv” och ”allmänna direktiv”) framhölls nyligen av domstolen i dom av den 19 juni 2003 i mål C-110/01, Tennah-Durez (REG 2003, s. I-0000), punkterna 30–34 och 65.
(29)  –	Se Favret, J.–M., a.a.
(30)  –	Se inledningen till kommissionens ovannämnda rapport.
(31)  –	I direktivet används formuleringen ”utbildnings-, examens- eller annat behörighetsbevis, eller varje samling av sådana bevis eller annat bevismaterial”.
(32)  –	I den spanska versionen av direktiven används uttrycken ”diploma” och ”título” utan åtskillnad, varför de kan användas som synonymer.
(33)  –	Se dom av den 1 februari 1996 i mål C-164/94, Aranitis (REG 1996, s. I-135), punkt 19, och av den 8 juli 1999 i mål C-234/97, Fernández de Boadilla (REG 1999, s. I-4773), punkt 17.
(34)  –	Jämför dom av den 11 juli 2002 i mål C-294/00, Gräbner (REG 2002, s. I-6515), punkt 32, in fine.
(35)  –	Angående kompensationsåtgärderna, se de ovannämnda texterna av Pertek, J. och Favret, J.-M.
(36)  –	Artikel 1 e i direktivet.
(37)  –	Artikel 1 f i direktivet.
(38)  –	Artikel 1 g i direktivet.
(39)  –	Första skälet, in fine.
(40)  –	Andra skälet, in fine.
(41)  –	Se fjärde och femte skälen i direktivet.
(42)  –	De två direktiven har ändrats genom Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/19/EG (EGT L 206, s. 1), genom vilket begreppet ”reglerad utbildning”, som infördes genom rådets direktiv 92/51, utvidgas till att omfatta den första generella ordningen för erkännande (direktiv 89/48) för att erfarenhet som förvärvats efter det att examensbeviset erhållits även den skall beaktas med avseende på erkännandet av detta.
(43)  –	BGBl., s. 286.
(44)  –	Verordnung des Baden-Württembergischen Kulturministeriums zur Umsetzung der Richtlinie 89/48/EWG des Rates vom 21. Dezember 1988 über eine allgemeine Regelung zur Anerkennung der Hochschuldiplome, die eine mindestens dreijährige Berufsausbildung abschließen, für Lehrerberufe vom 15.8.1996 (BGBl., s. 564).
(45)  – Artikel 1 a första stycket i direktiv 89/48.
(46)  – Artikel 1 a andra stycket i samma direktiv. Denna bestämmelse infördes för att ta hänsyn till personer som inte genomgått tre års högre studier, men har kvalifikationer som ger dem samma yrkesmässiga rättigheter. Sådana situationer förekommer ibland annat medlemsstaterna, Förenade kungariket, Irland och Belgien (se punkt III, artikel 1 a, punkt v) och vi) i den ovannämnda rapporten från kommissionen).
(47)  – Artikel 1 a första stycket i direktiv 92/51.
(48)  – Andra stycket i nämnda bestämmelse.
(49)  –	Artikel 3 första stycket a i båda direktiven.
(50)  –	Se Favret, J.–M., a.a. s. 267. Se även ”Rapport från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om tillämpningen av direktiv 92/51/EEG enligt artikel 18 i direktiv 92/51/EEG” (KOM(2000) 17 slutlig), punkterna 201 och 202.
(51)  –	Se punkt 53 i kommissionens rapport KOM(2000) 17 slutlig.
(52)  –	Se punkt III, artikel 1 a, punkt vi) i kommissionens rapport, KOM (1996) 46 slutlig.
(53)  –	Kommissionen anser i sitt skriftliga yttrande att erkännandet sker med stöd av artikel 3 andra stycket och inte artikel 3 första stycket. Jag tror att kommissionen har fel och att misstaget kan ha föranletts av den terminologiska förvirring som återfinns i några versioner av direktivet. Till exempel innehåller artikel 3 första stycket a och b termerna ”título” och ”títulos de formación”?, och den förstnämnda termen återkommer i andra stycket. Det gör att formuleringen i andra stycket skall behandlas på samma sätt som det bevis på formella kvalifikationsbevis [ título i den spanska versionen] som åsyftas i det första stycket? kan tolkas som att både punkt a och punkt b avses. I andra språkversioner används dock olika termer och det andra stycket innehåller den term som används i punkt b, vilket klart visar att hänvisningen i andra stycket endast avser de examensbevis som anges i punkt b. De franska, engelska och tyska versionerna utgör exempel på detta. I den franska versionen används i artikel 3 första stycket a termen diplôme och i punkt b titres de formation, som återkommer i andra stycket. I den engelska språkversionen används på samma sätt termerna diploma (artikel 3 första stycket a) och evidence of formal qualifications (artikel 3 första stycket b och artikel 3 andra stycket). Detsamma är fallet i den tyska versionen med orden Diplom (artikel 3 första stycket a) och Ausbildungsnachweis (artikel 3 första stycket b och artikel 3 andra stycket). Nämnda institution har dock i skrivelsen med svar på domstolens frågor medgivit att den tolkning jag föreslår är tänkbar.
(54)  –	Svaranden i målet vid den nationella domstolen misstar i sitt svar på domstolens frågor genom sitt påstående att sökandens lärarexamen inte kan betraktas som ett sådant examensbevis som avses i direktiv 89/48 eftersom yrket är reglerat i Österrike och eftersom hon inte har fullföljt minst tre års studier. Svarandens misstag består i att diskutera ett erkännande med stöd av artikel 3 första stycket b i detta direktiv, trots att erkännandet såsom jag nyss nämnt skall ske med stöd av punkt a i samma bestämmelse, jämförd med artikel 1 a andra stycket.
(55)  –	Se artikel 3 första stycket a och artikel 3 andra stycket i direktiv 92/51.
(56)  –	Se femte skälet i direktiv 89/48.
(57)  –	Se Crayencour, J.-P., a.a. s. 448 och 449.
(58)  –	Fallet i målet vid den nationella domstolen är inte anekdotiskt. De tyska förbundsstaternas krav på att lärare som har för avsikt att etablera sig inom deras territorium företer ett examensbevis som ger dem behörighet att undervisa i två olika ämnen är vanligt förekommande och detta har sedan lång tid tillbaka orsakat kommissionen bekymmer. Kommissionen tog upp frågan i rapporten av den 15 februari 1996 (punkt IV, ”lärare”, v) och ett förfarande om fördragsbrott har inletts mot Förbundsrepubliken Tyskland i detta avseende (se punkterna 68–70 i dess skriftliga yttrande). Frågan diskuterades vid de seminarier som hölls åren 1990 och 1991, vars protokoll har publicerats under rubriken ”Reconnaissance générale des diplômes et libre circulation des professionnels”, Maastricht, 1992. Parking, N., ”La Directive 89/48/CEE: progrès sur la voie de la mise en oeuvre”, nämner det tyska systemets särdrag i sin text, s. 50.
(59)  –	Punkt 71 i kommissionens skriftliga yttrande.
(60)  –	Se dom av den 19 januari 1982 i mål 8/81, Becker (REG 1982, s. 53; svensk specialutgåva, volym 6, s. 285), punkt 25, av den 26 februari 1986 i mål 152/84, Marshall (REG 1986, s. 723; svensk specialutgåva, volym 8, s. 457), punkt 46, och av den 22 juni 1989 i mål 103/88, Fratelli Costanzo (REG 1989, s. 1839; svensk specialutgåva, volym 10, s. 83), punkt 29 och följande punkter. Bland nyligen avkunnade domar, se dom av den 20 maj 2003 i de förenade målen C‑465/00, C-138/01 och C-139/01, Rechnungshof m.fl. (REG 2003, s. I-0000), punkt 98; av den 22 maj 2003 i mål C-462/99, Connect Austria m.fl. (REG 2003, s. I-0000), punkt 114.
(61)  –	Se dom av den 23 mars 1995 i mål C-365/93, kommissionen mot Grekland (REG 1995, s. I‑499), punkt 9, in fine.
(62)  –	Denna ståndpunkt beträffande direktiv 89/48 intogs av förstainstansrätten i domen av den 11 februari 1992 i mål T-16/90, Panagiotopoulou mot Europaparlamentet (REG 1992, II-89), punkt 44, och uttrycktes av kommissionen i nämnda rapport från år 1996 (punkt II.iv).
(63)  –	Dom av den 6 oktober 1970 i mål 9/70, Franz Grad mot Finanzamt Traunstein (REG 1987, s. 825; svensk specialutgåva, volym I, s. 485).
(64)  –	Se punkt 48 i domen i det ovannämnda målet Marshall.
(65)  – Ruiz-Jarabo, D., ”El juez nacional como juez comunitario”, Civitas, Madrid, 1993, s. 143 och 144.
(66)  – Se förslag till avgörande av den 9 februari 1994 av generaladvokaten Lenz i mål C-91/92 där dom meddelades den 14 juli 1994, Faccini Dori (REG 1994, s. I-3325), punkt 43 och följande punkter.
(67)  –	Fristen löpte ut den 18 juni 1994.
(68)  –	Eller som styrker de utbildningar med särskild uppläggning som anges i bilaga D till direktivet.
(69)  –	Se artikel 1 g i direktiv 92/51.
(70)  –	Detta undantag infördes i direktiv 89/48 artikel 3 första stycket b in fine genom direktiv 2001/19. I dom av den 9 februari 1994 i mål C-319/92, Haim (REG 1994, s. I-425; svensk specialutgåva, volym 15, s. I-23), punkt 28, och av den 14 september 2000 i mål C‑238/98, Hocsman (REG 2000, s. I-6623), punkt 22, slog domstolen fast att de behöriga nationella myndigheterna när de undersöker om skyldigheten att genomföra den praktiktjänstgöring som föreskrivs i den nationella lagstiftningen har fullgjorts, skall ta hänsyn till den yrkeserfarenhet som sökanden har, inklusive den som han har förvärvat i en annan medlemsstat.