62015CP0455
STÄLLNINGSTAGANDE AV GENERALADVOKAT
MELCHIOR WATHELET
föredraget den 29 oktober 2015 (
1
)
Mål C‑455/15 PPU
P
mot
Q
(begäran om förhandsavgörande från Varbergs tingsrätt (Sverige))
”Område med frihet, säkerhet och rättvisa — Civilrättsligt samarbete — Domstols behörighet samt erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar — Förordning (EG) nr 2201/2003 — Principen om ömsesidigt erkännande av domstolsavgöranden — Skäl för att vägra erkännande av domar om föräldraansvar — Artikel 23 a — Dom som uppenbart strider mot ordre public i den medlemsstat där domen görs gällande — Artikel 24 — Förbud mot att ompröva behörigheten för domstolen i ursprungsmedlemsstaten”
I – Inledning
1.
Den aktuella begäran om förhandsavgörande av den 25 augusti 2015 kom in till domstolen den 28 augusti 2015 och syftar till att domstolen ska pröva tillämpningsområdet för artiklarna 23 a och 24 i rådets förordning (EG) nr 2201/2003 av den 27 november 2003 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar samt om upphävande av förordning (EG) nr 1347/2000. (
2
)
2.
Begäran har framställts i ett mål mellan P och Q angående vårdnaden om den ena av deras två döttrar.
II – Tillämpliga bestämmelser
A – Unionsrätt
3.
Artikel 2 i förordning nr 2201/2003 har rubriken ”Definitioner”. Där föreskrivs följande:
”I denna förordning används följande beteckningar med de betydelser som här anges:
…
9.
vårdnad: de rättigheter och skyldigheter som hänför sig till omvårdnaden om barnets person, särskilt rätten att bestämma var barnet skall bo.
…”
4.
Artikel 8 i förordning nr 2201/2003 har rubriken ”Allmän behörighet”. Där föreskrivs följande:
”1.   Domstolarna i en medlemsstat skall vara behöriga i mål om föräldraansvar för ett barn som har hemvist i den medlemsstaten vid den tidpunkt då talan väcks.
2.   Punkt 1 skall tillämpas med förbehåll för artiklarna 9, 10 och 12.”
5.
Artikel 15 i denna förordning har rubriken ”Överföring till en domstol som är bättre lämpad att pröva målet”. Där föreskrivs följande:
”1.   I undantagsfall får de domstolar i en medlemsstat som är behöriga att pröva målet i sak, om de anser att en domstol i en annan medlemsstat, som barnet har en särskild anknytning till, är bättre lämpad att pröva målet eller en specifik del av målet och om det är till barnets bästa,
a)
låta handläggningen av målet eller den aktuella delen av målet vila och ge parterna tillfälle att väcka talan vid domstolen i den andra medlemsstaten, i enlighet med punkt 4, eller
b)
anmoda domstolen i den andra medlemsstaten att utöva sin behörighet i enlighet med punkt 5.
2.   Punkt 1 skall tillämpas
a)
på begäran av någon av parterna, eller
b)
på initiativ av domstolen, eller
c)
på begäran av en domstol i en annan medlemsstat till vilken barnet har en särskild anknytning, i enlighet med punkt 3.
Överföring på initiativ av domstolen eller på begäran av en domstol i en annan medlemsstat får emellertid inte ske om det inte godtas av åtminstone en av parterna.
3.   Barnet skall anses ha en särskild anknytning till en medlemsstat, enligt punkt 1, om
a)
barnet, efter det att talan väckts vid den domstol som avses i punkt 1, har fått hemvist i den medlemsstaten, eller
b)
barnet har haft hemvist i den medlemsstaten, eller
c)
barnet är medborgare i den medlemsstaten, eller
d)
någon av personerna med föräldraansvar har hemvist i den medlemsstaten, eller
e)
tvisten rör åtgärder till skydd för barnet i samband med förvaltning eller bevarande av eller förfogande över egendom som tillhör barnet och som finns i den medlemsstaten.
4.   Den domstol i en medlemsstat som är behörig att pröva målet i sak skall föreskriva en tid inom vilken talan måste väckas vid domstol i den andra medlemsstaten enligt punkt 1.
Om talan inte har väckts inom denna tid skall den domstol vid vilken talan väckts fortsätta att utöva behörighet, i enlighet med artiklarna 8–14.
5.   Domstolarna i den andra medlemsstaten får, om det på grund av särskilda omständigheter i målet är till barnets bästa, förklara sig behöriga inom sex veckor från det att talan väcks på grundval av punkt 1 a eller 1 b. I så fall skall den domstol där talan först har väckts förklara att den inte är behörig. I annat fall skall den domstol där talan först har väckts fortsätta att utöva sin behörighet i enlighet med artiklarna 8–14.
6.   Domstolarna skall samarbeta vid tillämpningen av denna artikel, antingen direkt eller via de centralmyndigheter som har utsetts i enlighet med artikel 53.”
6.
Artikel 20 i nämnda förordning har rubriken ”Interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder”. Där föreskrivs följande:
”1.   Bestämmelserna i denna förordning skall inte hindra att domstolarna i en medlemsstat i brådskande fall vidtar interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder, avseende personer eller tillgångar i den staten i enlighet med medlemsstatens lagstiftning, även om en domstol i en annan medlemsstat är behörig att pröva målet i sak enligt denna förordning.
2.   De åtgärder som vidtas enligt punkt 1 skall upphöra att gälla när den domstol i medlemsstaten som enligt denna förordning är behörig att pröva målet i sak har vidtagit de åtgärder den anser lämpliga.”
7.
Artikel 21.1 i förordning nr 2201/2003 har rubriken ”Erkännande av en dom”. Där föreskrivs följande:
”En dom som har meddelats i en medlemsstat skall erkännas i de andra medlemsstaterna utan att något särskilt förfarande behöver anlitas.”
8.
Artikel 23 i förordning nr 2201/2003 har rubriken ”Skäl för att vägra erkännande av domar om föräldraansvar”. Där föreskrivs följande:
”En dom om föräldraansvar skall inte erkännas
a)
om ett erkännande uppenbart skulle strida mot grunderna för rättsordningen i den medlemsstat där domen görs gällande (ordre public), med hänsyn tagen till barnets bästa,
…”
9.
Artikel 24 i denna förordning har rubriken ”Förbud mot omprövning av ursprungsdomstolens behörighet”. Där föreskrivs följande:
”Behörigheten för domstolen i ursprungsmedlemsstaten får inte omprövas. En prövning av huruvida en dom strider mot grunderna för rättsordningen (ordre public) enligt … artikel 23 a får inte avse behörighetsreglerna i artiklarna 3–14.”
10.
Artikel 26 i nämnda förordning har rubriken ”Förbud mot omprövning i sak”. Där föreskrivs följande:
”En dom får aldrig omprövas i sak.”
11.
Artikel 27 i samma förordning har rubriken ”Vilandeförklaring av mål”. Där föreskrivs följande:
”1.   Om det vid domstol i en medlemsstat görs gällande att en dom som har meddelats i en annan medlemsstat skall erkännas, får domstolen låta handläggningen av målet vila om ändring i domen har sökts genom anlitande av ordinära rättsmedel.
…”
B – 1980 års Haagkonvention
12.
Artikel 13 i konventionen om de civila aspekterna på internationella bortföranden av barn, som undertecknades den 25 oktober 1980 i Haag (nedan kallad 1980 års Haagkonvention) har följande lydelse:
”Utan hinder av bestämmelserna i föregående artikel är den judiciella eller administrativa myndigheten i den stat där återlämnande har begärts inte förpliktad att besluta om barnets återlämnande, då den person eller institution eller det organ av annat slag som motsätter sig återlämnandet visar att:
a)
den person eller institution eller det organ av annat slag som hade vård om barnets person faktiskt inte utövade vårdnadsrätten vid den tid då bortförandet eller kvarhållandet ägde rum eller hade samtyckt till eller i efterhand godtagit bortförandet eller kvarhållandet, eller
b)
det finns en allvarlig risk för att barnets återlämnande skulle utsätta det för fysisk eller psykisk skada eller på annat sätt försätta det i en situation som inte är godtagbar.
Den judiciella eller administrativa myndigheten kan också vägra att besluta om barnets återlämnande, om den finner att barnet motsätter sig att bli återlämnat och att barnet har uppnått en ålder och mognad vid vilken det är skäligt att ta hänsyn till dess åsikt.
Vid övervägande av de omständigheter som avses i denna artikel skall de judiciella och administrativa myndigheterna ta hänsyn till de upplysningar om barnets sociala bakgrund som tillhandahållits av Centralmyndigheten eller annan behörig myndighet i den stat där barnet har sitt hemvist.”
III – Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
13.
P och Q har två barn tillsammans. Det första barnet, V, är fött år 2000 och det andra barnet, S, är fött år 2009.
14.
Paret träffades år 1997. Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė tingsrätt, Litauen) upplöste äktenskapet mellan P och Q den 6 februari 2006 (
3
) och beslutade att barnet V skulle bo hos modern, men att föräldrarna skulle ha gemensam vårdnad om henne.
15.
Familjen flyttade emellertid från Litauen till Sverige redan år 2005 och föräldrarna och barnet folkbokfördes i Sverige under år 2006. S föddes i Sverige år 2009. Båda barnen talar svenska och har gått i skola i Falkenberg i Sverige, samt hade merparten av sitt sociala umgänge där.
16.
Den 27 november 2013 upptäckte P att Q och de båda barnen var försvunna. Q hade tagit kontakt med Socialförvaltningen vid Falkenberg kommun som hade inlett en utredning med anledning av att Q påstått att hon och barnen utsatts för brott av P. Händelserna polisanmäldes och Q och barnen placerades i ett skyddat boende. Några månader senare lades förundersökningen mot P ner. P förbjöds dock att ta kontakt med barnen.
17.
Den 29 mars 2014 bortförde Q de två barnen till Litauen. Föräldrarna hade då gemensam vårdnad om båda barnen, (
4
) vilka den 31 mars 2014 folkbokfördes i Šilutė kommun i Litauen.
18.
Den 8 april 2014 väckte Q talan mot P vid Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė tingsrätt) samt yrkade att den skulle fatta ett interimistiskt beslut om var S skulle bo (
5
) och om att hon skulle tillerkännas ensam vårdnad om S. Q yrkade dessutom att P skulle förpliktas att betala underhållsbidrag till henne för de båda barnen.
19.
Den 11 april 2014 väckte P talan mot Q vid Varbergs tingsrätt och yrkade interimistiskt att han skulle tillerkännas ensam vårdnad om båda barnen.
20.
Samma dag beslutade Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė tingsrätt) interimistiskt att S skulle bo hos sin mor.
21.
I juni 2014 lämnade P in en ansökan om återlämnande av barn enligt 1980 års Haagkonvention till Konungariket Sveriges utrikesdepartement.
22.
Den 30 juli 2014 väckte P talan vid Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė tingsrätt) och yrkade bland annat att han skulle tillerkännas ensam vårdnad om V. (
6
) Målet förenades med det mål som hade anhängiggjorts av Q den 8 april 2014.
23.
Den 2 september 2014 yrkade Q att P:s talan skulle ogillas. Yrkandet framställdes i det svaromål som hon avgav med anledning av P:s stämningsansökan. Av svaromålet framgick att V hade vårdats vid en sjukvårdsinrättning i Klaipėda (Litauen) på grund av posttraumatisk stress och att det av de medicinska rapporterna framgick att barnet uppvisade en negativ reaktion vid all kontakt med fadern P.
24.
Den 29 september 2014 framställde P ett yrkande till samma domstol om att den skulle avvisa Q:s talan om att tillerkännas vårdnaden av S, då denna domstol enligt P inte var behörig att pröva talan.
25.
Den 1 augusti 2014 lämnade P in en ansökan till Vilniaus apygardos teismas (Vilnius regionala domstol, Litauen) om återlämnande av S till barnets hemviststat, det vill säga till Sverige, Den 18 augusti 2014 inkom Q till samma domstol med ett yttrande över denna ansökan, i vilket hon bestred att S utresa till Litauen var olaglig. Hon framhöll dessutom faderns oacceptabla beteende gentemot de underåriga barnen och yrkade att domstolen skulle avslå P:s ansökan.
26.
I beslut av den 4 september 2014 avslog Vilniaus apygardos teismas (Vilnius regionala domstol) P:s ansökan om återlämnande av barn, och beslutet fastställdes den 21 oktober 2014 av Lietuvos apeliacinis teismas (Litauens appellationsdomstol, Litauen). Beslutet motiverades med artikel 13 i 1980 års Haagkonvention.
27.
Efter det att sistnämnda avgörande meddelats översändes handlingar till Varbergs tingsrätt i enlighet med artikel 11.6 i förordning nr 2201/2003 via den svenska centralmyndigheten, det vill säga Utrikesdepartementet. (
7
)
28.
Den 18 oktober 2014, efter det att muntlig förberedelse hållits utan Q:s medverkan, beslutade Varbergs tingsrätt interimistiskt att P skulle ha ensam vårdnad om S.
29.
Den 18 februari 2015 beslutade Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė tingsrätt) att S skulle bo hos Q samt att P var skyldig att betala underhållsbidrag till de båda barnen (nedan kallat den omtvistade domen). Av denna dom framgår att P återkallat sin talan om att han skulle tillerkännas vårdnaden om V, vilken han hade väckt den 30 juli 2014.
30.
Varbergs tingsrätt anser att den är behörig enligt artikel 8.1 i förordning nr 2201/2003, eftersom de två barnen såväl när talan väcktes vid Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė tingsrätt) den 8 april 2014 som när talan väcktes vid Varbergs tingsrätt den 11 april 2014 hade sin hemvist i Sverige i den mening som avses i denna bestämmelse.
31.
P har i målet vid Varbergs tingsrätt, till stöd för att tingsrätten ska fortsätta handlägga målet, gjort gällande att Šilutės rajono apylinkės teismas’ (Šilutė tingsrätts) dom av den 18 februari 2015 inte ska erkännas. Som grund för att inte erkänna denna dom har P åberopat artikel 23 a i förordning nr 2201/2003. P har vitsordat att artikel 24 i denna förordning innebär att behörigheten för domstolen i ursprungsmedlemsstaten som huvudregel inte får omprövas. Denna artikel gäller enligt P emellertid inte artikel 15 i förordningen, som Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė tingsrätt) har grundat sin behörighet på. Sistnämnda domstol har enligt P brutit mot artikel 15 genom att självständigt besluta att den är behörig att ta upp talan till prövning.
32.
Enligt P har Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė tingsrätt) utöver detta dragit slutsatsen att eftersom en litauisk domstol har vägrat att återlämna barnet, med stöd av artikel 13 i 1980 års Haagkonvention, har dess hemvist nu övergått till Litauen. Detta strider enligt P mot vad EU-domstolen slog fast i punkt 44 i domen Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400), nämligen att ”[d]et olovliga bortförandet av ett barn [inte] bör … få till följd att den behörighet som tillkommer domstolarna i den medlemsstat där barnet hade hemvist omedelbart innan det bortfördes överförs till den medlemsstat dit barnet har förts. Detta gäller även om barnet efter bortförandet har fått hemvist i sistnämnda stat”.
33.
P har vitsordat att bestämmelsen om ordre public ska tillämpas restriktivt, men anser att det finns ett visst utrymme för tillämpning när allvarliga fel begåtts vid den utländska domstolen. Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė tingsrätt) har enligt honom begått ett sådant allvarligt fel när den medvetet eller av okunskap brutit mot inte bara artikel 15 i förordning nr 2201/2003 utan också mot den grundläggande principen om att det är domstolarna i barnets ursprungliga hemvistland som ska ha sista ordet vid bortföranden av barn.
34.
Q har i målet vid Varbergs tingsrätt anfört följande: Artikel 24 i förordning nr 2201/2003 fastslår ett förbud mot att granska behörigheten för en domstol i en medlemsstat. Den enda grunden för att vägra erkänna den omtvistade domen skulle vara att den strider mot ordre public. Denna dom strider emellertid inte mot ordre public, eftersom det av utredningen tydligt framgår att P inte fullföljer sina faderliga skyldigheter på ett korrekt sätt och att S därför ska stanna kvar hos sin mor. Detta har konstaterats i fyra olika mål. Barnen går i skola i Litauen och det föreligger inte någon fara för deras hälsa eller utveckling. Det har inte heller förekommit några regelbrott. Vilniaus apygardos teismas (Vilnius regionala domstol) och Lietuvos apeliacinis teismas (Litauens appellationsdomstol) har bedömt att de två barnen lagligt har förts till Litauen av sin mor. Varbergs tingsrätt har ingen anledning att tvivla på den bedömning som myndigheterna (däribland enheten för skydd för barns rättigheter vid den lokala myndigheten i Šilutė distrikt (Šilutės rajono savivaldybės administracijos vaiko teisių apsaugos skyrius) och domstolarna i Litauen har gjort.
35.
Q har även anfört att P, fram till dess att den omtvistade domen meddelades, aktivt har deltagit i de processer som förts vid litauiska domstolar samt haft alla möjligheter att överklaga de avgöranden som meddelats. P har dessutom på eget bevåg dragit tillbaka sin ansökan om fastställelse av att V ska bo hos honom, vilket innebär ett accepterande av att detta barn ska bo hos sin mor i Litauen. P:s ansökan om vårdnaden av S strider därför mot båda barnens rättigheter och är oförenlig med deras rättfärdiga intressen.
36.
Mot denna bakgrund beslutade Varbergs tingsrätt att vilandeförklara målet och ställa följande fråga till domstolen:
IV – Förfarandet för brådskande mål och förfarandet vid domstolen
37.
Varbergs tingsrätt har ansökt om att begäran om förhandsavgörande ska handläggas enligt det förfarande för brådskande mål som avses i artikel 107 i domstolens rättegångsregler. Tingsrätten har hänvisat till domen Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810) och som skäl för denna ansökan uppgett följande: P har inte haft någon möjlighet att träffa barnet i fråga sedan barnet bortfördes (detta är det uttryck som används av tingsrätten) den 29 mars 2014. Ett än mer utdraget förfarande skulle strida mot barnets bästa och påverka dess relation till sin far. För att den rådande rättsosäkerheten inte ska bestå är det nödvändigt att EU-domstolen ingriper skyndsamt så att tvisten kan prövas slutligt.
38.
Domstolens fjärde avdelning har, efter att ha hört mig, den 9 september 2015 beslutat att bifalla Varbergs tingsrätts ansökan om att begäran om förhandsavgörande ska handläggas enligt förfarandet för brådskande mål. Samma avdelning har vidare beslutat att med tillämpning av artikel 109.3 i rättegångsreglerna uppmana Republiken Litauen att skriftligen lämna de närmare uppgifter som bedöms nödvändiga i målet. Domstolens fjärde avdelning har även uppmanat parterna i det nationella målet, Konungariket Sverige och Republiken Litauen att besvara ett antal frågor, helst skriftligen men annars vid den muntliga förhandlingen.
39.
P, Konungariket Sverige, (
8
) Republiken Litauen och Europeiska kommissionen har inkommit med skriftliga yttranden. P, Q, Konungariket Spanien, Republiken Litauen och kommissionen har yttrat sig muntligen vid förhandlingen den 27 oktober 2015.
V – Prövning av tolkningsfrågan
A – Parternas yttranden
40.
P har anfört att det speciella med det aktuella målet är att den omtvistade domen om vårdnaden om S har meddelats efter det att ett beslut om att inte återlämna S har meddelats, men innan domstolen i ursprungsmedlemsstaten hunnit avgöra frågan om barnet ska återlämnas eller inte.
41.
P anser att det finns grund för att vägra att erkänna den omtvistade domen på grund av att Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė tingsrätt) handlat i strid mot de principer som utgör grundvalen för systemet vid olovliga bortföranden av barn och förklarat sig vara behörig, trots att frågan om huruvida barnet skall återlämnas eller inte var föremål för prövning vid en domstol i ursprungsmedlemsstaten. P har på nytt citerat det avsnitt ur domen Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, punkt 44) som han åberopat i målet vid den hänskjutande domstolen. (
9
)
42.
P har anfört att det i Šilutės rajono apylinkės teismas’ (Šilutė tingsrätts) dom inte klart anges vad den domstolen grundar sin behörighet på. Enligt P har Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė tingsrätt) ansett sig vara behörig utifrån ett allmänt resonemang om barnets bästa, alternativt en fullständig feltolkning av artikel 15 i förordning nr 2201/2003. P har i detta samanhang anfört följande: ”När det i artikel 24 stadgas att en prövning av huruvida en dom strider mot grunderna för rättsordningen (ordre public) inte får avse behörighetsreglerna, hänvisas till artiklarna 3–14. Invändningen här avser ju inte den bedömning som den litauiska domstolen har gjort avseende hur någon av dessa artiklar ska tillämpas utan att den självsvåldigt, i strid med kravet på samtycke från Varbergs tingsrätt, har tagit sig behörighet enligt artikel 15 alternativt fullständigt har ignorerat förordningens regler.”
43.
P anser att principen, att det är domstolen i den medlemsstat där barnet har sitt ursprung som slutligt skall avgöra frågor om vårdnad och eventuellt återlämnande av barnet, är av grundläggande betydelse i regelverket om olovliga bortföranden i förordning nr 2201/2003. Om det inte vore möjligt att i ett fall som detta vägra att erkänna domen från Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė tingsrätt) vore det, enligt P, mycket enkelt att sätta själva grundvalen för systemet vid olovliga bortföranden av barn i förordning nr 2201/2003 ur spel.
44.
Republiken Litauen anser att den omtvistade domen ska erkännas i Sverige med tillämpning av artikel 21 i förordning nr 2201/2003. Medlemsstaten har anfört att det i artikel 23 i samma förordning finns en uttömmande förteckning över skäl för att vägra att erkänna domar om föräldraansvar. Ett av dessa skäl är att ett erkännande uppenbart skulle strida mot ordre public i den stat där domen görs gällande. Vid bedömningen av huruvida så är fallet ska hänsyn tas till barnets bästa enligt nämnda artikel 23. Enligt artikel 24 i förordning nr 2201/2003 är det emellertid inte möjligt att stödja sig på bestämmelsen om ordre public i syfte att kontrollera behörigheten för domstolarna i ursprungsmedlemsstaten, i förevarande fall de litauiska domstolarna. Därtill kommer att det i artikel 26 i förordningen bland annat föreskrivs att en dom aldrig får omprövas i sak.
45.
Oaktat detta anser Republiken Litauen att Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė tingsrätt) i den omtvistade domen beaktat dels det beslut om avslag på ansökan om återlämnande av S som meddelats av Vilniaus apygardos teismas (Vilnius regionala domstol) och beslutet av Lietuvos apeliacinis teismas (Litauens appellationsdomstol), dels ordalydelsen i artikel 15.3 i förordning nr 2201/2003, ”enligt vilken det ska anses att barnet har en särskild anknytning till en medlemsstat om barnet är medborgare i den medlemsstaten (båda barnen är medborgare i Republiken Litauen)”.
46.
Vad gäller beslutet att avslå ansökan om återlämnande av S, har Republiken Litauen framhållit att Vilniaus apygardos teismas (Vilnius regionala domstol) och Lietuvos apeliacinis teismas (Litauens appellationsdomstol) konstaterat att det inte förelåg något olovligt bortförande av S.
47.
Republiken Litauen anser följaktligen att det, med hänsyn till att barnets avresa var rättsenlig, att det gått nästan ett år sedan avresan, att barnen går i skolan och att det finns andra tecken på integration, var ”korrekt av [Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė tingsrätt)] att hänvisa till dessa omständigheter och förklara sig behörig och besluta att den var den domstol som var bäst lämpad att pröva målet”.
48.
Republiken Litauen har även anfört att Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė tingsrätt) uppmärksammat innehållet i artikel 15 i förordning nr 2201/2003, endast i det att den innehåller ett av de kriterier enligt vilka det kan avgöras vilken domstol som är bäst lämpad att pröva ett mål och att den inte förklarat sig behörig förrän efter det att den konstaterat att barnets avresa till Sverige var rättsenlig och efter det att den ansett sig vara den domstol där barnet har hemvist, vilket medförde att den var behörig enligt artikel 8 i förordning nr 2201/2003.
49.
Konungariket Spanien har vid förhandlingen den 27 oktober 2015 anfört att även om det inte i sig är tillräckligt att en behörighetsregel har åsidosatts för att man ska kunna vägra att erkänna ett avgörande med stöd av artiklarna 23 a och 24 i förordning nr 2201/2003, är det enligt denna medlemsstat likväl möjligt att vägra att erkänna ett avgörande för det fall att åsidosättandet av behörighetsreglerna är uppenbart och att en sådan vägran är till barnets bästa.
50.
Kommissionen anser att begreppet ordre public måste tolkas restriktivt eftersom det utgör ett hinder för en av förordningens grundläggande målsättningar, nämligen den fria rörligheten för domar, och att det endast kan åberopas i extraordinära fall. (
10
) Enligt kommissionen är det inte heller möjligt att vägra att erkänna ett domstolsavgörande med stöd av artikel 23 a i förordning nr 2201/2003 enbart på den grunden att avgörandet uppenbart strider mot ordre public, eftersom det enligt denna bestämmelse är nödvändigt att ta hänsyn till barnets bästa.
51.
Kommissionen har vidare erinrat om att det i artikel 24 i förordning nr 2201/2003 anges att en prövning av huruvida en dom strider mot ordre public enligt artikel 23 a inte får avse behörighetsreglerna i artiklarna 3–14 i förordningen. Kommissionen anser följaktligen att förordningen innebär ett förbud mot all omprövning av behörigheten för domstolen i ursprungsmedlemsstaten. Det faktum att artikel 15 i förordningen inte nämns i artikel 24 i densamma kan, enligt kommissionen, förklaras med att det inte fanns någon anledning att nämna den artikeln, då den generella utgångspunkten är att ingen omprövning ska ske rörande behörigheten för domstolen i ursprungsmedlemsstaten.
52.
Kommissionen anser att även om medlemsstaten där domen görs gällande inte har rätt att kontrollera behörigheten för domstolen i ursprungsmedlemsstaten, har denna medlemsstat dock rätt att genomföra en allmän kontroll avseende ordre public.
53.
Kommissionen har anfört att det verkar som om Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė tingsrätt) fastslagit att barnen förvärvade hemvist i Litauen till följd av beslutet att avslå ansökan om återlämnande. Denna slutsats är enligt kommissionen tvivelaktig, eftersom den omständigheten, att en medlemsstat vägrar att återlämna barnen, enligt domen Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, punkt 44) inte innebär att behörigheten överförs till den medlemsstatens domstolar.
54.
Även om man skulle anse att barnen hade hemvist i Litauen, grundade, enligt kommissionen, Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė tingsrätt) sin behörighet på artikel 15 i förordning nr 2201/2003. Kommissionen anser att det är svårt att förstå skälen till detta. Om tingsrätten verkligen ansåg att barnen hade sin hemvist i Litauen, borde den ha grundat sin behörighet på artikel 8 i förordning nr 2201/2003. Dessutom har tingsrätten tillämpat artikel 15 i förordning nr 2201/2003 utan att rekvisiten i lagrummet var uppfyllda och utan att följa det förfarande som föreskrivs däri.
55.
En av de grundläggande principerna för hela unionens område med rättvisa, inklusive i Sverige och i Litauen, är enligt kommissionen principen om ömsesidigt förtroende, vilken baseras på ett lojalt samarbete mellan domstolarna. Ett uppenbart åsidosättande och missbruk av reglerna i unionens område med rättvisa kan, enligt kommissionen, utgöra ett brott mot en rättsregel som anses vara grundläggande inom unionens rättsordning och därigenom även inom den svenska rättsordningen.
56.
Enligt kommissionen ska det även beaktas att P hade möjlighet att överklaga den omtvistade domen i ursprungsmedlemsstaten och att han borde ha använt sig av den möjligheten. Detta är enligt kommissionen i linje med den allmänna utgångspunkten för förordning nr 2201/2003, enligt vilken en felaktig tillämpning av reglerna ska bestridas inför ursprungsmedlemsstatens domstolar. Kommissionen har slutligen erinrat om att det ska bedömas huruvida det är till barnets bästa att vägra att erkänna en dom med tillämpning av bestämmelsen om ordre public.
57.
Det är enligt kommissionen den nationella domstolen som ska avgöra huruvida överträdelsen av unionsrätten i förevarande fall utgör ett fel som rimligtvis hade kunnat avhjälpas genom de tillgängliga överprövningsmedlen i ursprungsmedlemsstaten (i kombination med de rättsmedel som finns enligt förordning nr 2201/2003) eller om det förelåg ett uppbenbart åsidosättande och missbruk av rättsreglerna i denna förordning i strid med den unionsrättsliga principen om ömsesidigt förtroende och lojalt samarbete.
B – Inledande synpunkter
58.
Varbergs tingsrätt har ställt tolkningsfrågan för att få klarhet i huruvida den, oaktat förbudet i artikel 24 i förordning nr 2201/2003 mot att ompröva behörigheten för domstolen i ursprungsmedlemsstaten, med stöd av artikel 23 a i denna förordning får vägra att erkänna den omtvistade domen, genom vilken det beslutats att S ska bo hos sin mor. (
11
)
59.
Det ska inledningsvis påpekas att den omständigheten att det i tolkningsfrågan hänvisas till artikel 24 i förordning nr 2201/2003 förefaller tyda på att Varbergs tingsrätt endast vill få klarhet i huruvida det är möjligt att vägra att erkänna den omtvistade domen på grund av att Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė tingsrätt) har åsidosatt behörighetsreglerna.
60.
I tolkningsfrågan nämns visserligen artikel 23 a i förordning nr 2201/2003, i vilken det föreskrivs att ett skäl för att vägra att erkänna en dom angående föräldraansvar om ett erkännande uppenbart skulle strida mot ordre public. Varbergs tingsrätt har emellertid inte lämnat någon som helst uppgift om på vilket sätt erkännandet av den omtvistade domen på ett icke godtagbart sätt skulle innebära en konflikt med ordre public i den medlemsstat där domen görs gällande eller med ordre public i Europeiska unionen.
61.
Det är endast av P:s argument i målet vid Varbergs tingsrätt, vilka har återgetts i begäran om förhandsavgörande, som det kan utläsas på vilket sätt ett erkännande skulle kunna strida mot ordre public. (
12
) P har i det nationella målet gjort gällande att det uppenbart skulle strida mot ordre public att erkänna den omtvistade domen, eftersom Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė tingsrätt) har begått ett allvarligt fel när den medvetet eller av okunskap brutit mot dels artikel 15 i förordning nr 2201/2003, dels bestämmelserna om förfarandet för återlämnande av barn som föreskrivs i denna förordning och i synnerhet den grundläggande principen om att det är domstolarna i barnets ursprungliga hemvistland som ska ha sista ordet vid bortföranden enligt artikel 11.8 i förordningen. (
13
)
62.
Jag kommer nedan att i tur och ordning behandla dessa två frågeställningar.
C – Det påstådda åsidosättandet av behörighetsreglerna i förordning nr 2201/2003 samt undantaget avseende ordre public i artikel 23 a i samma förordning
63.
P har gjort gällande att det i den omtvistade domen inte klart anges vad Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė tingsrätt) grundar sin behörighet på. Han anser även att den omtvistade domen skulle kunna betraktas som ett interimistiskt beslut enligt artikel 20 i nämnda förordning, varvid den enligt domen Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437) skulle sakna verkan utanför litauiskt territorium.
64.
Domstolen slog i punkterna 76–78 i domen Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437) fast att varje avgörande av vilket det inte framgår att det meddelats i enlighet med behörighetsreglerna i förordning nr 2201/2003 omfattas av artikel 20 i denna förordning, om det uppfyller de villkor som ställs upp i denna bestämmelse. Domstolen fann i punkt 83 i den domen att det system för erkännande och verkställighet som följer av förordning nr 2201/2003 inte var tillämpligt på åtgärder som omfattas av artikel 20 i förordningen.
65.
Jag anser inte att den regel som domstolen slog fast i nämnda dom är tillämplig på omständigheterna i det nationella målet.
66.
I motsats till vad P anfört (
14
) framgår det nämligen av den omtvistade domen att Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė tingsrätt) grundat sin behörighet på behörighetsreglerna i förordning nr 2201/2003. I domen nämns inte bara artikel 15 (
15
) i förordningen, utan även (
16
) artiklarna 8 och 9 i densamma. (
17
)
67.
Eftersom den omtvistade domen innehåller tillräckliga uppgifter som visar att Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė tingsrätt) grundat sin behörighet på de regler som föreskrivs i förordning nr 2201/2003, kan detta avgörande således inte anses vara ett interimistiskt beslut i den mening som avses i artikel 20 i förordningen. Domen ska (
18
) därmed erkännas av Varbergs tingsrätt i enlighet med principen om ömsesidigt erkännande (
19
) av domstolsavgöranden i artikel 21.1 i förordningen, såvida inte ett av de skäl för att vägra att erkänna domar om föräldraansvar som anges i artikel 23 i förordningen föreligger. (
20
)
68.
Mot bakgrund av de nyss nämnda målen med förordning nr 2201/2003 och ordalydelsen i artikel 23 a i denna förordning, enligt vilken en dom inte ska erkännas om ett erkännande ”uppenbart skulle strida mot grunderna för rättsordningen i den medlemsstat där domen görs gällande (ordre public), med hänsyn tagen till barnets bästa”, anser jag att bestämmelsen om ordre public i artikel 23 a i förordningen endast ska tillämpas i undantagsfall. (
21
) Bestämmelsen om detta skäl för att vägra erkänna en dom om föräldraansvar utgör ett undantag från principen om erkännande av domstolsavgöranden, som grundas på ett ömsesidigt förtroende, och den kan således utgöra ett hinder för förverkligandet av ett av de grundläggande målen med förordning nr 2201/2003. (
22
) Den ska därför tolkas restriktivt. (
23
)
69.
Det kan, utöver det förhållandet att tillämpningsområdet för undantaget i artikel 23 a i förordning nr 2201/2003 är mycket begränsat, även nämnas att första meningen i artikel 24 i förordningen bekräftar att domstolarna i andra medlemsstater inte får ompröva den första domstolens bedömning av dess behörighet. Denna grundläggande princip (
24
) förstärks även genom förtydligandet i andra meningen i denna bestämmelse att ”[e]n prövning av huruvida en dom strider mot grunderna för rättsordningen (ordre public) enligt … artikel 23 a … inte [får] avse behörighetsreglerna i artiklarna 3–14”.
70.
Den omständigheten att det i artikel 24 i förordning nr 2201/2003 inte hänvisas till artikel 15 i förordningen kan inte medföra en inskränkning av tillämpningsområdet för den grundläggande principen i artikel 24, enligt vilken ordre public i den stat där domen görs gällande inte kan utgöra hinder mot att erkänna eller verkställa en dom som har meddelats i en annan medlemsstat av det enda skälet att domstolen i ursprungsmedlemsstaten inte har beaktat behörighetsreglerna. (
25
)
71.
Denna grundläggande princip, som grundas på ett ömsesidigt förtroende, säkerställer den fria rörligheten för domar inom unionen och gäller oberoende av hur allvarligt det påstådda åsidosättandet av behörighetsreglerna är.
72.
Av detta följer att även om det skulle visa sig att Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė tingsrätt), som P och kommissionen (
26
) har hävdat, har åsidosatt behörighetsreglerna i förordning nr 2201/2003, eller artikel 15 i förordningen (vilket inte är fallet enligt min mening), kan detta inte medföra att Varbergs tingsrätt ska eller får vägra att erkänna den omtvistade domen.
73.
I artikel 26 i förordning nr 2201/2003 stadgas dessutom att en dom aldrig får omprövas i sak. (
27
) Av detta följer att domstolen i den stat där domen görs gällande inte, utan att undergräva syftet med förordning nr 2201/2003, kan vägra att erkänna en dom som har meddelats i en annan medlemsstat enbart av det skälet att den anser att den nationella rätten eller unionsrätten har tillämpats felaktigt i denna dom. (
28
)
74.
Enskilda ges i sådana fall tvärtom ett tillräckligt skydd genom det system med rättsmedel som tillhandahålls i varje medlemsstat, kompletterat med möjligheten att begära förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF. (
29
)
75.
Republiken Litauen har vid förhandlingen den 27 oktober 2015 bekräftat att den omtvistade domen kunde överklagas i flera instanser. P har för sin del, vid samma förhandling, uppgett att han inte överklagat den omtvistade domen till litauisk domstol. Han har således inte utnyttjat de rättsmedel som stod honom till buds enligt litauisk rätt, och detta trots att han aktivt deltagit i flera förfaranden vid de litauiska domstolarna angående föräldraansvaret och frågan om återlämnande av barnen. (
30
) Han har således inte utnyttjat sin möjlighet att ifrågasätta Šilutės rajono apylinkės teismas’ (Šilutė tingsrätts) behörighet att meddela den omtvistade domen.
76.
Mot bakgrund av vad som anförts ovan anser jag att artiklarna 23 a och 24 i förordning nr 2201/2003 innebär att ordre public i den medlemsstat där domen görs gällande inte kan åberopas som hinder mot att erkänna eller verkställa en dom som har meddelats i en annan medlemsstat av det enda skälet att domstolen i ursprungsmedlemsstaten inte har beaktat behörighetsreglerna i förordning nr 2201/2003.
77.
Jag vill dessutom tillägga att även om ordre public i den medlemsstat där domen görs gällande kunde åberopas med tillämpning av artikel 23 a i förordning nr 2201/2003, har inget argument anförts för att visa på vilket sätt som denna ordre public skulle ha åsidosatts, förutom det fruktlösa argument som grundas på att behörighetsreglerna i denna förordning skulle ha åsidosatts, vilket jag har avfärdat ovan.
D – Artikel 11 i förordning nr 2201/2003 och förfarandet för återlämnande av barn
78.
Av begäran om förhandsavgörande och lydelsen av den tolkningsfråga som Varbergs tingsrätt ställt framgår att saken (
31
) i det vid den domstolen anhängiga målet enbart rör vårdnaden om ett barn i den mening som avses i artikel 2 led 9 i förordning nr 2201/2003.
79.
Även P (
32
), Konungariket Sverige och Republiken Litauen har, i sina svar på en skriftlig fråga från domstolen, uppgett att saken i målet vid Varbergs tingsrätt sammanfaller med saken i det mål vid Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė tingsrätt) som gav upphov till den omtvistade domen. Q har vid förhandlingen den 27 oktober 2015 förklarat sig vara av samma uppfattning. (
33
)
80.
Konungariket Sverige har i sitt skriftliga yttrande emellertid anfört följande: ”Sedan [Lietuvos apeliacinis teismas (Litauens appellationsdomstol)] den 21 oktober 2014 avslagit P:s ansökan om återförande av barn har handlingarna enligt artikel 11.6 i [förordning nr 2201/2003] lämnats över till den svenska centralmyndigheten, det vill säga Utrikesdepartementet, som därefter har lämnat dem till Varbergs tingsrätt. P har begärt att ansökan ska införas i det pågående vårdnadsmålet. Enligt artikel 11.8 i [förordning nr 2201/2003] ska, utan hinder av ett beslut om att inte återlämna ett barn enligt artikel 13 i 1980 års Haagkonvention, en senare dom som kräver att barnet återlämnas och som har meddelats av en domstol som är behörig enligt [nämnda förordning] vara verkställbar.”
81.
Jag anser följaktligen att det inte med säkerhet kan avgöras huruvida det verkligen har lämnats in en ansökan om återlämnande av barn enligt artikel 11.8 i förordning nr 2201/2003 till Varbergs tingsrätt.
82.
Jag vill tillägga att även om P faktiskt har gjort gällande att barnet bortförts olovligt, (
34
) framgår det av sidan 4 i den omtvistade domen att Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė tingsrätt) ansett att den aktuella resan till Litauen var rättsenlig. Därtill kommer att enligt Lietuvos apeliacinis teismas (Litauens appellationsdomstol) har Vilniaus apygardos teismas (Vilnius regionala domstol) ”framhållit att [P] vid S avresa hade förbjudits att närma sig [Q] och döttrarna samt att söka kontakta dem, och deras identiteter och bostadsort hölls hemliga, vilket i huvudsak utgör en inskränkning i faderns vårdnad. [Vilniaus apygardos teismas (Vilnius regionala domstol)] konstaterade mot bakgrund av dessa omständigheter att det inte fanns skäl att anse att S avresa var olovlig i den mening som avses i [1980 års Haagkonvention] och i … förordning (EG) nr 2201/2003”. Om S avresa till och eventuella kvarhållande i Litauen skulle anses rättsenliga, är emellertid punkt 44 i domen Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400) inte tillämplig. (
35
)
83.
Av handlingarna i målet framgår även att det inte har meddelats något senare avgörande om att barnet ska återlämnas enligt artikel 11.8 i förordning nr 2201/2003 (
36
), efter det att Vilniaus apygardos teismas (Vilnius regionala domstol) meddelade sitt beslut den 4 september 2014 om avslag på P:s ansökan om återlämnande av barn, vilket fastställdes den 21 oktober 2014 genom beslut av Lietuvos apeliacinis teismas (Litauens appellationsdomstol) (
37
), trots att en kopia av dessa beslut om att barnet inte skulle återlämnas översändes till Varbergs tingsrätt den 28 november 2014 i enlighet med artikel 11.6 i förordning nr 2201/2003. Konungariket Sverige har nämligen i sitt skriftliga yttrande uppgett att ”[ä]rendet vid den svenska centralmyndigheten … alltjämt [är] öppet”.
84.
En talan som avser föräldraansvaret i sak kan inte anses röra samma sak som en talan som syftar till att ett barn som olovligen har bortförts till eller kvarhållits i en annan medlemsstat ska återlämnas till ursprungsmedlemsstaten. (
38
)
85.
Domstolen har slagit fast att trots att verkställigheten av ett avgörande om återlämnande av ett barn enligt artikel 11.8 i förordning nr 2201/2003, som meddelas efter ett avgörande enligt artikel 11.6 i förordning nr 2201/2003 om att barnet inte ska återlämnas, i sig har kopplingar till andra områden som regleras i förordning nr 2201/2003, bland annat vårdnad, är den processuellt autonom för att förhindra dröjsmål med att återlämna ett barn som olovligen bortförts. (
39
)
86.
Mot bakgrund av det ovan anförda, och med hänsyn till tolkningsfrågans ordalydelse, de skilda syftena med domar avseende vårdnaden om barn och avgöranden om återlämnande av barn samt den totala avsaknaden av uppgifter i handlingarna i målet om huruvida en svensk domstol har meddelat ett avgörande om återlämnande av barn enligt artikel 11.8 i förordning nr 2201/2003 (
40
) – trots att det gått flera månader sedan Lietuvos apeliacinis teismas (Litauens appellationsdomstol) den 21 oktober 2014 beslutade att barnet inte skulle återlämnas (
41
) – anser jag att vad P anfört beträffande förfarandet för återlämnande av barn inte är relevant för svaret på den fråga som Varbergs tingsrätt har ställt.
VI – Förslag till avgörande
87.
Mot bakgrund av ovanstående överväganden föreslår jag att domstolen ska besvara den fråga som Varbergs tingsrätt har ställt enligt följande.
Artiklarna 23 a och 24 i rådets förordning (EG) nr 2201/2003 av den 27 november 2003 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar samt om upphävande av förordning (EG) nr 1347/2000 ska tolkas så, att ordre
public i den medlemsstat där domen görs gällande inte kan åberopas som hinder mot att erkänna eller verkställa en dom som har meddelats i en annan medlemsstat av det enda skälet att domstolen i ursprungsmedlemsstaten inte har beaktat behörighetsreglerna i förordning nr 2201/2003.
(
1
)   Originalspråk: franska.
(
2
)   EUT L 338, s. 1.
(
3
)   Av Šilutės rajono apylinkės teismas’ (Šilutė tingsrätts) dom av den 18 februari 2015 framgår emellertid att P:s och Q:s äktenskap upplöstes den 9 mars 2006 (se punkt 29 nedan).
(
4
)   Av handlingarna i målet framgår emellertid att Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė tingsrätt) den 6 februari 2006 (den 9 mars 2006) hade beslutat att barnet V skulle bo hos Q, vilket det dock ankommer på den hänskjutande domstolen att pröva.
(
5
)   Q yrkade att tingsrätten skulle besluta att S skulle bo hos henne.
(
6
)   P yrkade att tingsrätten skulle besluta att V skulle bo hos honom.
(
7
)   Se artikel 53 i förordning nr 2201/2003.
(
8
)   Konungariket Sverige har dock i sitt yttrande endast behandlat de frågor som domstolen ställt till denna stat.
(
9
)   Se punkt 32 ovan.
(
10
)   Se, analogt, dom Solo Kleinmotoren (C‑414/92, EU:C:1994:221, punkt 20), dom Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, punkt 21), och dom Renault (C‑38/98, EU:C:2000:225, punkt 26).
(
11
)   Jag vill i detta sammanhang erinra om att vårdnad enligt artikel 2 led 9 i förordning nr 2201/2003 innefattar rätten att bestämma var barnet ska bo. Se även dom C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, punkt 63).
(
12
)   Se punkterna 32 och 33 ovan.
(
13
)   Det finns skäl att understryka att det i begäran om förhandsavgörande helt saknas hänvisning till ordre
public i Sverige. Det är endast unionsbestämmelser som aktualiseras i ansökan, nämligen artikel 15 i förordning nr 2201/2003 och bestämmelserna om återlämnande av barn enligt förordningen, i synnerhet artikel 11.8 i förordningen. Även om artikel 23 a i förordning nr 2201/2003 endast gäller ordre
public”i den medlemsstat där domen görs gällande”, anser jag likväl att denna bestämmelse även är tillämplig när erkännandet av en dom uppenbart strider mot ordre
public i unionsrätten. Se, för ett liknande resonemang, dom Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, punkt 48).
(
14
)   Se punkt 42 ovan.
(
15
)   Det finns flera tänkbara förklaringar till varför det hänvisats till artikel 15 i förordning nr 2201/2003 i den omtvistade domen. Det är tänkbart att Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė tingsrätt) helt enkelt har återgett de bestämmelser som parterna åberopat i sina anföranden, vilket Republiken Litauen har hävdat, eller att den har ansett att det med hänsyn till barnets bästa inte var lämpligt att överföra målet till svensk domstol.
(
16
)   Se Republiken Litauens yttrande (punkt 48 ovan).
(
17
)   Även om den hänskjutande domstolen enligt artikel 24 i förordning nr 2201/2003 inte har rätt att ompröva den bedömning som Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė tingsrätt) gjort av huruvida den domstolen är behörig, anser jag likväl att det av principen om ömsesidigt förtroende följer att den domstol i en medlemsstat som mottagit en begäran om att inleda ett förfarande om föräldraansvar ska pröva sin behörighet enligt artiklarna 8–14 i förordning nr 2201/2003. Det ska även framgå tydligt av domstolens beslut antingen att domstolen ämnar följa de direkt tillämpliga behörighetsreglerna i förordningen eller att den har meddelat sitt beslut i enlighet med dessa bestämmelser. I gengäld, såsom anges i artikel 24 i förordningen, kan inte domstolarna i de andra medlemsstaterna pröva den första domstolens bedömning av dess egen behörighet. Detta förbud hindrar inte en domstol, vilken har att bedöma ett beslut som inte innehåller ett otvetydigt angivande av grunden för den materiella behörigheten för domstolen i ursprungsmedlemsstaten, från att kontrollera huruvida det framgår av detta beslut att ursprungsdomstolen har ämnat använda en av bestämmelserna i denna förordning som grund för sin behörighet. En dylik kontroll utgör nämligen inte en omprövning av behörigheten för domstolen i ursprungsmedlemsstaten, utan utförs endast i syfte att utröna på vilken grund den domstolen ansåg sig vara behörig. Se, för ett liknande resonemang, dom Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, punkterna 73–75).
(
18
)   Detta påverkar emellertid inte tillämpningen av bestämmelserna i kapitel III avsnitt 4 i förordning nr 2201/2003 som rör verkställbarhet av vissa domar, inklusive vissa domar om att barn ska återlämnas (se artikel 21.3). Domstolen slog i punkt 65 i domen Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406) fast följande: ”I artikel 21.3 i förordningen återfinns ett förbehåll som formulerats med orden ’[u]tan att det påverkar tillämpningen av avsnitt 4’ ... Syftet med detta förbehåll är att precisera att den möjlighet som ges i denna bestämmelse, och som varje berörd part har, att få fastställt att domen från en medlemsstat ska erkännas eller inte erkännas inte utesluter möjligheten, när villkoren härför är uppfyllda, att göra gällande regelverket i artiklarna 11.8, 40 och 42 i förordningen då ett återlämnande av ett barn följer på ett avgörande om att inte återlämna barnet. Regelverket i dessa artiklar har nämligen företräde framför regelverket i kapitel III avsnitten 1 och 2.”
(
19
)   Av skäl 2 i förordning nr 2201/2003 framgår att principen om ömsesidigt erkännande av domstolsavgöranden är en hörnsten i arbetet med att skapa ett verkligt rättsligt område. Enligt skäl 21 i förordningen bör detta erkännande bygga på principen om ömsesidigt förtroende. Dom Purrucker (C-256/09, EU:C:2010:437, punkterna 70 och 71). Se, analogt, Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, punkt 40). Som domstolen erinrat om i domen Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, punkt 72 och där angiven rättspraxis) är det detta ömsesidiga förtroende som gjort det möjligt att inrätta ett tvingande regelverk om behörighet, som alla domstolar inom tillämpningsområdet för förordning nr 2201/2003 ska iaktta. Domstolen erinrade i sistnämnda dom även om att detta förtroende likaså möjliggör för konventionsstaterna att avstå från sina interna bestämmelser om erkännande och exekvatur av utländska domar till förmån för ett förenklat förfarande för erkännande och verkställighet av beslut som fattats inom ramen för förfaranden om föräldraansvar.
(
20
)   I domen Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, punkt 50) erinrade domstolen om att skälen för att vägra erkännande bör begränsas till ett minimum i enlighet med principen om ömsesidigt förtroende. Se även dom Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, punkt 40). De skäl som får åberopas för att vägra att erkänna domar om föräldraansvar anges uttryckligen och uttömmande i artikel 23 i förordning nr 2201/2003. Se, för ett liknande resonemang, dom C (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, punkt 104).
(
21
)   Se, analogt, domen Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, punkt 41 och där angiven rättspraxis) som gällde artikel 34.1 i rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EGT L 12, 2001, s. 1), vilken är en bestämmelse som har stora likheter med artikel 23 a i förordning nr 2201/2003. Jag anser därför att domstolens rättspraxis rörande artikel 34.1 i förordning nr 44/2001 även kan tillämpas vid tolkningen av artikel 23 a i förordning nr 2201/2003, under förutsättning att hänsyn
tas
till
barnets
bästa i enlighet med sistnämnda bestämmelse. Se även artikel 45 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EUT L 351, s. 1), som ska tillämpas från och med den 10 januari 2015. I punkt 44 i nämnda dom slog domstolen fast följande: ”Ett åberopande av bestämmelsen om ordre
public i artikel 34 led 1 i förordning nr 44/2001 kommer i fråga endast i det fall då erkännandet eller verkställigheten av den dom som har meddelats i en annan medlemsstat på ett icke godtagbart sätt skulle innebära en konflikt med rättsordningen i den stat där domen görs gällande, genom att kränka en grundläggande princip. För att inte förbudet mot en omprövning i sak av den utländska domen ska åsidosättas måste kränkningen innebära ett uppenbart åsidosättande av en rättsregel som anses vara av grundläggande betydelse i rättsordningen i den stat där domen görs gällande eller av en rättighet som anses vara en grundläggande rättighet i denna rättsordning.”
(
22
)   Se, analogt, dom Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, punkterna 19 och 21) och dom Renault (C‑38/98, EU:C:2000:225, punkt 26) som rörde tolkningen av artikel 27 led 1 i konventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område (EGT L 299, 1972, s. 32; svensk utgåva, C 15, 1997, s. 30) i dess lydelse enligt konventionen av den 9 oktober 1978 om Konungariket Danmarks, Irlands och Förenade konungariket Storbritannien och Nordirlands tillträde (EGT L 304, s. 1 och, i dess ändrade lydelse, s. 77; svensk utgåva, C 15, 1997, s. 14) och enligt konventionen av den 25 oktober 1982 om Republiken Greklands tillträde (EGT L 388, s. 1, svensk utgåva, C 15, 1997, s. 26, nedan kallad Brysselkonventionen). I artikel 27 led 1 i Brysselkonventionen föreskrivs nämligen att ”[e]n dom [inte] skall erkännas … om ett erkännande skulle strida mot grunderna för rättsordningen (ordre
public) i den stat där domen görs gällande”. (Min kursivering.) I motsats till vad som är fallet i artikel 23 a i förordning nr 2201/2003 och i artikel 34.1 i förordning nr 44/2001 förekommer ordet ”uppenbart” inte i artikel 27 led 1 i Brysselkonventionen (vilket ger ytterligare stöd åt mitt resonemang). Jag anser emellertid att domstolens rättspraxis rörande sistnämnda bestämmelse är tillämplig vid tolkningen av artikel 23 a i förordning nr 2201/2003, under förutsättning att hänsyn tas till barnets bästa i enlighet med sistnämnda bestämmelse.
(
23
)   Se, analogt, dom flyLAL-Lithuanian Airlines (C‑302/13, EU:C:2014:2319 punkterna 46 och 47) som bland annat rörde artikel 34.1 i förordning nr 44/2001.
(
24
)   Se dom Purrucker (C-296/10, EU:C:2010:665, punkt 90). Se, analogt, dom Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, punkt 31).
(
25
)   Se, analogt, dom Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, punkt 32). Den domen rörde artikel 28 tredje stycket andra ledet i Brysselkonventionen, vars lydelse har stora likheter med den andra meningen i artikel 24 i förordning nr 2201/2003.
(
26
)   Kommissionens synpunkter framstår ibland som vaga och motsägelsefulla. Kommissionen anser å ena sidan att behörigheten för domstolen i ursprungsmedlemsstaten inte kan bli föremål för någon omprövning och å andra sidan att den medlemsstat där domen görs gällande trots allt kan genomföra en allmän kontroll avseende ordre
public, om det föreligger ett uppenbart åsidosättande och missbruk av behörighetsreglerna. Enligt min mening skulle ett sådant tillvägagångssätt riskera att allvarligt undergräva tillämpningen inte bara av förordning nr 2201/2003, utan även av det system med fri rörlighet för domar inom unionen som införts genom andra förordningar. På fråga härom vid förhandlingen nämnde kommissionen som exempel att domstolen i ursprungsmedlemsstaten bryter mot artikel 6 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som undertecknades i Rom den 4 november 1950. Detta skulle visserligen kunna stå i strid med ordre
public, men är inte något som över huvud taget omfattas av behörighetsreglerna. För det fall kommissionen skulle anse att det finns bevis på att vissa nationella domstolar avsiktligt bryter mot behörighetsreglerna i förordning nr 2201/2003, skulle denna institution dessutom kunna inleda ett fördragsbrottsförfarande. Se, analogt, dom Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, punkterna 53–55).
(
27
)   Se dom C (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, punkt 103).
(
28
)   Domstolen i den stat där domen görs gällande får inte pröva om domstolen i ursprungsmedlemsstaten har gjort en riktig rättslig bedömning eller en riktig bedömning av de faktiska omständigheterna. Se, analogt, domen Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, punkt 43) som rörde artikel 36 i förordning nr 44/2001, vars lydelse har stora likheter med den i artikel 26 i förordning nr 2201/2003.
(
29
)   Se, analogt, dom Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, punkterna 49 och 63).
(
30
)   Utöver målet vid Varbergs tingsrätt finns det nämligen ett antal andra förfaranden som inletts vid de litauiska domstolarna, som varje gång har dömt till Q:s fördel. Republiken Litauen har vid förhandlingen den 27 oktober 2015 nämnt följande fyra förfaranden: Målet om vem som ska ha vårdnaden om S vid Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė tingsrätt), i vilket den omtvistade domen meddelades. Förfarandet angående ansökan om återlämnande av barn vid Vilniaus apygardos teismas (Vilnius regionala domstol) och överklagandet till Lietuvos apeliacinis teismas (Litauens appellationsdomstol). Förfarandet för fastställande av tillfälliga former för P:s kontakt med S, vid Vilniaus apygardos teismas (Vilnius regionala domstol) och Lietuvos apeliacinis teismas (Litauens appellationsdomstol). Förfarandet för prövning av huruvida de fastställda villkoren för P:s kontakt med S hade iakttagits, vid Klaipėdos apylinkės teismas (Klaipėda tingsrätt) och Klaipėdos apygardos teismas (Klaipėda regionala domstol). Enligt Republiken Litauen har åtminstone 16 domare i fyra olika förfaranden dömt till Q:s fördel med hänsyn till barnets bästa.
(
31
)   Se första sidan i begäran om förhandsavgörande.
(
32
)   P har i sitt skriftliga yttrande anfört att med hänsyn till ”de olika ländernas regler kring vårdnad och boende, samt då båda målen rör dottern S boende och föräldrarnas vårdnadsansvar avseende henne får målen i de olika länderna anses röra samma sak”. P har vidhållit denna uppfattning vid förhandlingen den 27 oktober 2015.
(
33
)   Med hänsyn till att saken i målet vid Varbergs tingsrätt (som anhängiggjordes den 11 april 2014) sammanfaller med saken i målet vid Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė tingsrätt) (som anhängiggjordes den 8 april 2014) i vilket den omtvistade domen meddelades, kan man ställa sig frågan varför Varbergs tingsrätt inte har vilandeförklarat målet med tillämpning av artikel 19.2 i förordning nr 2201/2003. I denna bestämmelse föreskrivs att ”[o]m talan om föräldraansvar för ett barn, rörande samma sak, väcks vid domstolar i olika medlemsstater skall, till dess att det har fastställts att den domstol vid vilken talan först har väckts är behörig, den domstol vid vilken talan har väckts senare självmant låta handläggningen av målet vila”. En sådan vilandeförklaring skulle ha förhindrat uppkomsten av parallella förfaranden vid domstolar i olika medlemsstater och de motstridiga avgöranden som detta skulle kunna leda till (se dom Purrucker, C‑296/10, EU:C:2010:665, punkt 64).
(
34
)   Se punkt 41 ovan.
(
35
)   Se punkterna 16 och 17 ovan (vad gäller de faktiska omständigheterna) och punkt 47 (vad gäller Republiken Litauens yttrande).
(
36
)   Lietuvos apeliacinis teismas (Litauens appellationsdomstol) ogillade P:s överklagande. Enligt den domstolen var det utrett att P hade gjort sig skyldig till ett ”omoraliskt eller oacceptabelt beteende i ett minderårigt barns närvaro som kan äventyra barnets normala utveckling, sociala välmående och rättsliga intressen”.I artikel 11.4–11.6 i förordning nr 2201/2003 föreskrivs att en domstol som erhållit en ansökan om återlämnande av ett barn med tillämpning av artikel 13 i 1980 års Haagkonvention får besluta, såsom skett i det nationella målet, att barnet inte ska återlämnas. Den domstol som är behörig enligt denna förordning kan emellertid, utan hinder av ett beslut om att inte återlämna barnet, med tillämpning av artikel 11.8 i nämnda förordning meddela ett senare avgörande enligt vilket barnet ska återlämnas, vilket ska erkännas som verkställbart i den medlemsstat där barnet uppehåller sig utan att myndigheterna i denna stat kan motsätta sig ett sådant erkännande.
(
37
)   I artikel 11.4–11.6 i förordning nr 2201/2003 föreskrivs att en domstol som erhållit en ansökan om återlämnande av ett barn med tillämpning av artikel 13 i 1980 års Haagkonvention får besluta, såsom skett i det nationella målet, att barnet inte ska återlämnas. Den domstol som är behörig enligt denna förordning kan emellertid, utan hinder av ett beslut om att inte återlämna barnet, med tillämpning av artikel 11.8 i nämnda förordning meddela ett senare avgörande enligt vilket barnet ska återlämnas, vilket ska erkännas som verkställbart i den medlemsstat där barnet uppehåller sig utan att myndigheterna i denna stat kan motsätta sig ett sådant erkännande.
(
38
)   Se, analogt, dom Purrucker (C‑296/10, EU:C:2010:665, punkt 68), dom C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, punkt 40) och artikel 19 i 1980 års Haagkonvention, enligt vilken ”[e]tt avgörande enligt denna konvention rörande barnets återlämnande … inte [ska] tolkas som ett avgörande i sak av någon fråga som rör vårdnaden”. I punkt 40 i domen C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268) fastställde domstolen att det ”således inte [kan] föreligga litispendens mellan målen”. Domstolen slog i punkt 46 i domen Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400) fast att en dom om vårdnad är ett slutgiltigt avgörande, som meddelas efter en fullständig bedömning av samtliga relevanta omständigheter, varigenom den behöriga domstolen prövar frågan om regleringen av vårdnaden om barnet, vilken inte längre är beroende av andra administrativa avgöranden eller domstolsavgöranden. Den omständigheten att regleringen av vårdnaden om barnet enligt detta avgörande ska granskas eller omprövas regelbundet, inom en viss frist eller beroende på vissa förhållanden, innebär inte att avgörandet inte ska anses slutgiltigt. I punkt 43 i samma dom påpekade domstolen emellertid att syftet med ett förfarande för återlämnande av barn med tillämpning av bland annat artikel 11 i förordning nr 2201/2003 är att förhindra bortförande av barn från en medlemsstat till en annan och möjliggöra att ett bortfört barn omedelbart återlämnas. I domen Aguirre Zarraga (C‑491/10 PPU, EU:C:2010:828, punkt 45) fann domstolen att nationella domstolar som erhållit en begäran om återlämnande av ett barn ska handlägga ärendet skyndsamt, med hänsyn till det krav på skyndsamhet som ligger till grund för det system med återlämnande av barn som föreskrivs i förordning nr 2201/2003.
(
39
)   Se dom Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, punkterna 59 och 60).
(
40
)   Innan ett avgörande om återlämnande av barn meddelas enligt artikel 11.8 i förordning nr 2201/2003 ska domstolen i fråga beakta de skäl och den bevisning som legat till grund för beslutet att inte återlämna barnet. Domstolen har slagit fast följande: ”Detta beaktande bidrar till att legitimera verkställigheten av en sådan dom, när den väl har meddelats, i enlighet med den princip om ömsesidigt förtroende som underbygger förordningen. … Detta system innebär därutöver en dubbel prövning av frågan om barnets återlämnande, vilket säkerställer en bättre grund för beslutet och ett utökat skydd för barnets intressen.” Se dom Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, punkterna 59 och 60).
(
41
)   Det ska även erinras om att ”fristen för att avgöra en ansökan om att inte återlämna barnet [är] mycket kort”. Se dom Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, punkt 66).