Preliminär utgåva
Hol
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
NICHOLAS EMILIOU
föredraget den 23 april 2026(1)(i)
Mål C-683/24
Spielerschutz Sigma Prozessfinanzierungs GmbH
mot
Geissler Heilbock Hopf Ferox Legal Partnerschaft von Rechtsanwälten mbB
(begäran om förhandsavgörande från Handelsgericht Wien (Österrike))
” Begäran om förhandsavgörande – Domstolens behörighet – Tillåtligheten av begäran om förhandsavgörande – Domarna i målen Foglia I och Foglia II – Verklig tvist – Nödvändigheten av ett svar på tolkningsfrågorna – Rättsligt samarbete på privaträttens område – Erkännande och verkställighet av domar som meddelats i medlemsstaterna – Förordning (EU) nr 1215/2012 – Artikel 45 och 46 – Grund för vägran av erkännande och verkställighet – Bestämmelse om grunderna för rättsordningen ”
I.      Inledning
1.        Förevarande begäran om förhandsavgörande, ingiven av Handelsgericht Wien (Handelsdomstolen i Wien, Österrike), är ett av flera mål(2) avseende civilrättslig talan som väckts av konsumenter inför domstolarna i (bland annat) Österrike och Tyskland mot onlinebaserade speloperatörer som är etablerade i Malta. I huvudsak vill konsumenterna återfå – med stöd av reglerna om obehörig vinst eller reglerna om skadestånd – de insatser som de satsat hos aktörerna, på grund av att aktörerna agerat i strid med de lokala spelföreskrifterna.
2.        Denna begäran avser specifikt de svårigheter fordringsägare ställs inför när de försöker få domar som fastställer sådana anspråk i Malta verkställda. Med sin fråga vill den hänskjutande domstolen framförallt veta om en föreskrift i maltesisk rätt, enligt vilken en sådan dom inte ska erkännas eller anses vara verkställbar i den staten, är förenlig med reglerna om erkännande och verkställighet av domar enligt förordning (EU) nr 1215/2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område(3) (nedan kallad Bryssel Ia-förordningen).
3.        Men dessa frågor har inte formulerats av en maltesisk domstol i samband med förfarandena beträffande verkställigheten av en sådan dom, utan av en österrikisk domstol, som ska avgöra ansvaret för en jurist som, på vägnarna av ett företag som finansierar sådana anspråk, har utarbetat ett utlåtande i denna fråga om förenlighet. Detta något ovanliga sammanhang aktualiserar den prejudiciella frågan om huruvida förevarande begäran om förhandsavgörande är tillåtlig.
II.    Tillämpliga bestämmelser
A.      Unionsrätten
4.        Enligt artikel 36.1 i Bryssel Ia-förordningen ska ”en dom som har meddelats i en medlemsstat erkännas i övriga medlemsstater utan att något särskilt förfarande behöver användas”.
5.        I artikel 39 i denna förordning föreskrivs att ”en dom som har meddelats i en medlemsstat och som är verkställbar i den medlemsstaten ska vara verkställbar i andra medlemsstater utan att det krävs någon verkställbarhetsförklaring”.
6.        I artikel 45.1 a i samma förordning stipuleras att ”[v]id ansökan från en berörd part ska erkännande av en dom vägras om ... ett sådant erkännande uppenbart strider mot grunderna för rättsordningen (ordre public) i den anmodade medlemsstaten”.
7.        I artikel 46 i Bryssel Ia-förordningen föreskrivs att ”[p]å ansökan av den person mot vilken verkställighet begärs ska verkställighet av en dom vägras om någon av de grunder som avses i artikel 45 föreligger”.
8.        Enligt artikel 48 i denna förordning ska ”[d]omstolen ... utan dröjsmål fatta beslut med anledning av en ansökan om vägran av verkställighet”.
9.        Enligt artikel 52 i samma förordning får ”[e]n dom som har meddelats i en medlemsstat ... aldrig omprövas i sak i den anmodade medlemsstaten”.
B.      Nationell rätt
1.      Österrikisk rätt
10.      I 1299 § i Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch (allmän civillag, Österrike, nedan kallad ABGB) anges följande:
”Den som offentligt utövar ett ämbete eller ägnar sig åt en konst, ett yrke eller ett hantverk eller som frivilligt tar på sig att genomföra ett uppdrag som kräver egen konstnärlig erfarenhet eller ovanlig fallenhet därför, visar därigenom att han anser sig uppfylla dessa krav på erfarenhet eller ovanlig fallenhet; denne ansvarar således för brister på detta område. Om uppdragsgivaren kände till hans oerfarenhet eller genom normal uppmärksamhet borde ha upptäckt den, är uppdragsgivaren ansvarig för uppdragstagarens brister.”
11.      I 1300 § ABGB stadgas följande:
”En sakkunnig är ansvarig också när han mot betalning i ärenden på området för konstens och vetenskapens frihet, av misstag ger ett felaktigt råd. Förutom i dessa fall är en rådgivare enbart ansvarig för skada som han eller hon medvetet har orsakat den andre genom rådgivning.” (4)
2.      Maltesisk rätt
12.      Artikel 56 A i Att dwar il-Logħob (spellagen)(5) (nedan kallad den maltesiska spellagen), införd genom lagen Att tal-2023 li jemenda l-Att dwar il-Logħob ((lagen om ändring av) spellagen))(6) föreskriver följande:
”Utan att det påverkar någon bestämmelse i lagen om organisation och civilmål eller någon annan lag får, i en fråga som rör rättsordningen:
(a)      talan inte väckas mot en licensinnehavare, nuvarande eller tidigare anställd och/eller chefstjänsteman hos licensinnehavaren i frågor som rör tillhandahållandet av speltjänster eller mot en spelare för erhållande av sådana speltjänster om en sådan talan:
(i)      begränsar eller undergräver lagenligheten av tillhandahållandet av speltjänster i eller från Malta under en licens som utfärdats av de offentliga myndigheterna eller lagenligheten av varje lagstadgad bindande eller naturlig skyldighet som följer av tillhandahållandet av sådana speltjänster och
(ii)      avser en laglig godkänd aktivitet som omfattas av nationell lag eller andra tillämpliga nationella regleringsinstrument.
(b)      Domstolen ska vägra att erkänna och/eller verkställa varje utländsk dom eller skadestånd som tillerkänts genom en talan av det slag som anges i punkt a.”
III. Bakgrund, förfarandet och tolkningsfrågorna
13.      Spielerschutz Sigma Prozessfinanzierungs GmbH (nedan kallat Spielerschutz Sigma), käranden i det nationella målet, är ett företag som är specialiserat på finansiering av rättsprocesser. Som en del av sin verksamhet finansierar företaget bland annat talan som väcks av spelare med hemvist i Österrike mot de aktörer med maltesiska licenser som har tillhandahållit speltjänster i den medlemsstaten utan att ha den licens som krävs enligt österrikisk rätt (nedan kallat det aktuella rättsliga förfarandet).
14.      Efter införandet av artikel 56 A i den maltesiska spellagen gav Spielerschutz Sigma, som försökte bedöma vilka risker denna ändring i maltesisk rätt skulle kunna medföra för dess affärsmodell, instruktionen till Geissler Heilbock Hopf Ferox Legal Partnerschaft von Rechtsanwälten mbB (nedan kallad den juridiska rådgivaren), svaranden i det nationella målet, att lägga fram ett expertutlåtande om bestämmelsens förenlighet med unionsrätten.
15.      Den juridiska rådgivaren nådde i sak två slutsatser i det rättsliga utlåtandet av den 5 juli 2023: i) Artikel 56 A i den maltesiska spellagen gick uppenbart emot unionsrätten, och de maltesiska domstolarnas kunde inte tillämpa bestämmelsen, och ii) i enlighet med artikel 48 i Bryssel Ia-förordningen bör rättsprocesser i Malta i första instans slutföras inom sex månader.
16.      Spielerschutz Sigma förlitade sig på detta utlåtande och fortsatte finansiera det aktuella rättsliga förfarandet i Österrike. Så skedde fram till den 1 augusti 2023 då en maltesisk domstol, i motsats till den juridiska rådgivarens råd, på grundval av artikel 56 A i den maltesiska spellagen, vägrade erkännande och verkställighet enligt Bryssel Ia-förordningen i förfaranden som finansierats av detta företag.
17.      Efter detta beslut väckte Spielerschutz Sigma talan inför Handelsgericht Wien (Handelsdomstolen i Wien, Österrike) och yrkade om återbetalning av de avgifter företaget erlagt för ett, enligt vederbörande, felaktigt rättsligt utlåtande. Företaget yrkade också att domstolen skulle förklara den juridiska rådgivaren ansvarig för alla framtida förluster till följd av finansieringen av det aktuella rättsliga förfarandet mellan den 5 juli 2023 (datumet för utlåtandet) och den 1 augusti 2023 (datumet för den maltesiska domstolens beslut om att vägra erkännande och verkställighet).
18.      Den hänskjutande domstolen hyser tvivel om tolkningen av de EU-bestämmelser som parterna åberopat i det nationella målet och beslutade därför att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”(1)      Ska artikel 1.1 och 1.2 i [Bryssel Ia-förordningen], jämförd med artiklarna 45.1 a, 46 och 52 i samma förordning, tolkas så, att dessa bestämmelser utgör hinder för en nationell bestämmelse som – med stöd av en motsvarande rättsordningsprincip som är stadgad i nationell rätt – utesluter erkännande och verkställighet av domar från domstolar i andra medlemsstater i samtliga förfaranden mot licensinnehavare och personer som ingår eller har ingått i licensinnehavares ledning samt nyckelpersoner i licensinnehavare avseende frågor som har samband med tillhandahållandet av en speltjänst, om en sådan talan begränsar eller undergräver det lagenliga tillhandahållandet av speltjänster i eller från Malta i kraft av ett av myndighet beviljat tillstånd, eller om en sådan talan begränsar eller undergräver lagenligheten av en rättslig eller faktisk skyldighet som tillhandahållandet av en sådan speltjänst medför, vilken hänför sig till en tillåten verksamhet som är laglig i den mening som avses i denna nationella lag eller andra tillämpliga nationella regleringsinstrument?
(2)      Ska artiklarna 45.1 och 46 i [Bryssel Ia-förordningen] tolkas så, att de utgör hinder för en nationell bestämmelse som – oberoende av huruvida den förpliktade gjort en ansökan till den erkännande/verkställande domstolen och oberoende av huruvida vederbörande har uttömt alla rättsmedel i den medlemsstaten där domstolen i första instans är belägen och utan att den domstol där erkännande eller verkställighet söks
gjort någon prövning – utesluter erkännande (artikel 45 i [Bryssel Ia-förordningen]) och verkställighet (artikel 46 i Bryssel Ia-förordningen]) av domar från domstolar i andra medlemsstater i samtliga förfaranden mot licensinnehavare och personer som ingår eller har ingått i licensinnehavares ledning samt nyckelpersoner i licensinnehavare avseende frågor som har samband med tillhandahållandet av en speltjänst, om en sådan talan begränsar eller undergräver det lagenliga tillhandahållandet av speltjänster i eller från Malta i kraft av ett av myndighet beviljat tillstånd, eller om en sådan talan begränsar eller undergräver lagenligheten av en rättslig eller faktisk skyldighet som tillhandahållandet av en sådan speltjänst medför, vilken hänför sig till en tillåten verksamhet som är laglig i den mening som avses i denna nationella lag eller andra tillämpliga nationella regleringsinstrument?
(3.a.)      Ska artiklarna 45.1 a och 46 i [Bryssel Ia-förordningen] tolkas så, att dessa bestämmelser utgör hinder för en nationell bestämmelse i vilken det föreskrivs att erkännande och verkställighet av domar från domstolar i andra medlemsstater strider mot rättsordningen (ordre public) uteslutande för det ändamålet att, mot bakgrund av statens främjande av den privata sektorn i enlighet med vad som anges i konstitutionen, skydda innehavare av licenser för onlinespel mot erkännande och verkställighet av domstolsavgöranden som meddelats mot dem i andra medlemsstater?
(3.b.)      Ska artiklarna 45.1 a och 46 i [Bryssel Ia-förordningen] tolkas så, att de utgör hinder för att domstolen i den verkställande medlemsstaten vägrar erkännande och verkställighet med hänvisning till grunderna för rättsordningen, om denna vägran uteslutande baseras på att det skulle strida mot den anmodade medlemsstatens ekonomiska och finansiella intressen att erkänna en sådan dom, eftersom spelbolagen lämnar ett väsentligt bidrag till denna medlemsstats ekonomi och intäkter?
(4)      Ska artikel 52 i [Bryssel Ia-förordningen] tolkas så, att denna bestämmelse utgör hinder för en nationell bestämmelse som utesluter erkännande och/eller verkställighet av en dom från en domstol i en annan medlemsstat mot licensinnehavare och personer som ingår eller har ingått i en licensinnehavares ledning och nyckelpersoner i licensinnehavare avseende frågor som har samband med tillhandahållandet av en speltjänst, eftersom spelbolagets verksamhet är tillåten vid en bedömning enligt maltesisk rätt?
(5)      Ska artikel 48 i [Bryssel Ia-förordningen] tolkas så, att den skyldighet som föreskrivs där att utan dröjsmål fatta beslut inte har iakttagits om en domstol i första instans inte har fattat beslut med anledning av en ansökan om erkännande inom sex månader, utan att detta kan hänföras till omständigheter eller förseningar från parterna eller tredje part i det konkreta erkännandeförfarandet?
19.      Sökanden och svaranden i det nationella målet, den belgiska, den tjeckiska, den tyska, den grekiska, den maltesiska och den österrikiska regeringen samt Europeiska kommissionen har inkommit med skriftliga yttranden.
IV.    Bedömning
20.      Enligt min uppfattning kan förevarande begäran om förhandsavgörande inte tas upp till prövning, eftersom ett svar på tolkningsfrågorna inte förefaller nödvändigt för att lösa tvisten i det nationella målet vid den hänskjutande domstolen. Därför ska jag i den första delen av mitt förslag till avgörande i detalj undersöka de förfarandefrågor som aktualiserats av förevarande mål (A). Därefter, och enbart för fullständighets skull, ska jag behandla innehållet i tolkningsfrågorna (B).
A.      Förfarandefrågor
21.      I förevarande mål uttrycker den tyska och den maltesiska regeringen tvivel om huruvida domstolen har behörighet att besvara tolkningsfrågorna och/eller huruvida begäran om förhandsavgörande kan tas upp till prövning. Enligt deras uppfattning ger vissa särdrag i tvisten i det nationella målet upphov till tvivel om huruvida det är en verklig tvist.
22.      De menar även att svaret på tolkningsfrågorna inte är nödvändigt för att den hänskjutande domstolen ska kunna avgöra målet. Även om EU-domstolen skulle göra en annan tolkning av bestämmelserna i unionsrätten än den som gjorts i det berörda rättsliga utlåtandet räcker inte det i sig för att fastställa den juridiska rådgivarens ansvar enligt nationell rätt.
23.      I ljuset av dessa argument är det meningsfullt att börja med några inledande kommentarer om (de distinkta, om än kompletterande) begreppen ”behörighet” och ”upptagande till prövning”.
1.      Domstolens behörighet
24.      Begreppet behörighet avser väsentligen omfattningen av de befogenheter som Europeiska unionens domstol har tilldelats genom fördragen för att den ska kunna fullgöra sin uppgift att ”säkerställa att lag och rätt följs vid tolkning och tillämpning av fördragen” (artikel 19.1 FEU). Liksom varje annan institution i Europeiska unionen ska EU-domstolen ”handla inom ramen för de befogenheter som den har tilldelats genom fördragen, i enlighet med de förfaranden, villkor och mål som anges där” (artikel 13.2 FEU).(7)
25.      Enligt första stycket i artikel 267 FEUF är Europeiska unionens domstol ”behörig att meddela förhandsavgöranden angående tolkningen av fördragen samt om tolkningen och giltigheten av de rättsakter som antagits av Europeiska unionens institutioner, organ eller byråer”. Det innebär att EU-domstolen inte är behörig att tolka bland annat nationell lagstiftning eller internationella avtal som Europeiska unionen inte är part i. Den får inte heller bli anmodad att tillämpa unionsrätt på sakförhållanden i ett specifikt mål.(8)
26.      Om en fråga avser tolkningen av bestämmelser i unionsrätten – som i vid mening förstås som bestämmelser i akter inom primärrätten eller akter som antagits av EU-institutioner eller EU-organ och som har rättsverkningar – har EU-domstolen behörighet och är i princip skyldig att besvara den,(9) såvida inte dess behörighet uttryckligen utesluts genom bestämmelser i fördragen.(10)
27.      EU-domstolen har inte desto mindre klargjort att ”EU-domstolen i samband med en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF enbart får tolka unionsrätten inom gränserna för den behörighet den tilldelats”.(11) På grundval härav har den förklarat sig sakna behörighet i fall då bestämmelser i unionsrätten, vilkas tolkning begärts, inte haft något avseende på tvisten i det nationella målet eftersom de uppenbart inte var tillämpliga med avseende på det materiella tillämpningsområdet, tillämpningen i tid, tillämpningen med avseende på person eller plats.(12) Med ”uppenbart” avses att det var självklart och bortom diskussion att bestämmelserna inte var tillämpliga. Samtidigt behåller EU-domstolen tvivelsutan sin behörighet att tolka räckvidden av EU-bestämmelser just för att kunna avgöra om de är tillämpliga i ett specifikt fall.
28.      I sådana fall, då kopplingen mellan unionsrätten och situationen i det nationella målet saknas, har EU-domstolen slagit fast att fallet hamnar utanför unionsrättens räckvidd. Däremot kan frågan ställas om det inte vore lämpligare att betrakta dessa fall som situationer med mål som inte kan tas upp till prövning.(13)
29.      Hursomhelst begär den hänskjutande domstolen i förevarande mål en tolkning av ett antal bestämmelser i Bryssel Ia-förordningen. Sådana frågor ligger klart och tydligt inom EU-domstolens behörighet. Det kan inte heller hävdas att unionsbestämmelserna i fråga uppenbart inte har något avseende på tvisten i det nationella målet. Artikel 56 A i den maltesiska spellagen – den nationella åtgärd som parterna i målet tvistar om – avser för det första samma sakförhållande som regleras av bestämmelserna i Bryssel Ia-förordningen: erkännandet och verkställigheten av utländska domar. För det andra verkar tvisten ha sin grund i, eller åtminstone ha något att göra med, de svårigheter som möter vissa EU-medborgare som försöker få domar meddelade av domstolar i andra medlemsstater
verkställda i Malta. Av det ovan anförda följer att domstolen är behörig att ta ställning till tolkningsfrågorna.
2.      Tillåtlighet för begäran om förhandsavgörande
30.      Begreppet ”upptagande till prövning” avser tvärtom fullgörandet av de (främst processuella) villkor som gör det möjligt för EU-domstolen att fullgöra sina uppgifter enligt artikel 267 FEUF. Sådana villkor kan vara strukturella, såsom kravet att begäran ska komma från ”en domstol i en medlemsstat”, eller vara situationsbetingade, såsom kravet att svaret på tolkningsfrågorna måste göra det möjligt för den hänskjutande domstolen att avkunna en dom eller att begäran är förenlig med formkraven enligt artikel 94 i rättegångsreglerna för EU-domstolen.
31.      I förevarande mål har två möjliga grunder för att ett ärende inte kan tas upp till prövning tagits upp: för det första tvistens påstått konstruerade karaktär (a) och för det andra tolkningsfrågornas påstådda avsaknad av relevans för att lösa tvisten (b). Jag ska behandla antagandena var för sig.
a)      Tvistens konstruerade karaktär
32.      Några av de parter som gett in skriftliga inlagor i förevarande förfarande framför argumentet att tvisten i det nationella målet är ”konstruerad” genom att den utgör ett ”processrättsligt påhitt av parten” utformat för att ifrågasätta förenligheten av artikel 56 A i den maltesiska spellagen med unionsrätten. De åberopar i det hänseendet EU-domstolens domar i målen Foglia I och Foglia II.(14)
33.      I mitt förslag till avgörande i målet European Lotto (15) varnade jag för att förlita sig för mycket på Foglia-rättspraxis för att förklara att en begäran om förhandsavgörande inte kan tas upp till prövning på den grunden att tvisten i det nationella målet inte är verklig.
34.      Det finns ingen anledning att upprepa hela resonemanget bakom den slutsatsen här. Det räcker med två punkter.
35.      För det första aktualiserar begreppet ”verklig” tvist både begreppsmässiga och praktiska svårigheter. Det finns ingen inneboende olämplighet i att en part väcker talan för att göra sina rättigheter gällande, även när parterna på det stora hela är överens i de rättsliga frågeställningarna. Det går inte heller att göra invändningen i sig mot att parter önskar klargöra sina respektive rättigheter och skyldigheter genom att väcka en prejudicerande talan och, för att i detta syfte, väcka en prejudicerande talan inför en domstol som de bedömer ha behörighet.
36.      Bedömningen av parternas verkliga avsikter är också i praktiken ofta en känslig – om inte omöjlig – uppgift. I fall där den hänskjutande domstolen enligt nationell rätt ska avgöra tvisten och EU-domstolen skulle vägra besvara dess tolkningsfrågor skulle denna hänskjutande domstol förmås att tolka och tillämpa unionsrätten trots sina tvivel. Ett sådant resultat skulle knappast främja den enhetliga tillämpningen av unionsrätten och dess konsekvens.
37.      För det andra är det även värt att nämna att sedan domarna i målen Foglia I och Foglia II har EU-domstolen enligt mitt förmenande inte förklarat att en begäran inte kan tas upp till prövning bara på den grunden att tvisten inte varit verklig, inte ens i fall då ett sådant drag har kunnat misstänkas. Denna ansats förefaller ligga i linje med den kritik i målet Foglia som framförts av rättsvetare.(16)
38.      Under sådana omständigheter kan man med fog fråga sig om denna rättspraxis outtalat har förkastats eller om den åtminstone borde ses över.
39.      Trots detta anser jag inte att den bakomliggande logiken i dessa domar helt ska lämnas utan avseende. Om man förstår dem på rätt sätt och de endast tillämpas under exceptionella omständigheter kan de fortfarande fylla ett syfte.
40.      Enligt fast rättspraxis får unionsrätten inte missbrukas eller åberopas i bedrägligt syfte.(17) Utövandet av en rättighet som tilldelats genom unionsrätten kan utgöra missbruk om målet med dessa regler, trots att de relevanta villkoren formellt sett har uppfyllts, inte har uppnåtts och parternas verkliga avsikt är att erhålla en otillbörlig förmån genom att på ett konstlat sätt skapa de omständigheter som krävs.(18)
41.      Mot bakgrund av detta kan Foglia-rättspraxis förstås som att den tar upp situationer med processuellt missbruk, nämligen då det finns tydliga, objektiva och konsekventa indikationer på att tvisten har skapats på ett konstlat sätt för att erhålla en dom från EU-domstolen.
42.      I vissa rättssystem, även de i flera EU-medlemsstater, beskrivs sådana allmänt som ”rättegångsmissbruk”.(19) Det begreppet avser i sak en felaktig användning av rättegång, där förfarandet inte har inletts för att göra materiella rättigheter gällande, genom tillgripande av ett effektivt rättsskydd, utan snarare för att säkra en otillbörlig fördel genom att utnyttja rättsprocessen. Det kan uppstå till exempel då förfaranden inleds i syfte att hota eller trakassera en svagare part (för att tvinga den parten att agera på ett visst sätt eller till och med driva parten i konkurs), att avsiktligt fördröja rättvisans gång eller på ett olämpligt sätt kringgå tillämpningen av unionens eller nationella regler som annars skulle reglera situationen.
43.      Missbruk av rättegång handlar vanligen om anspråk som är oseriösa, väcks genom okynne eller är uppenbart ogrundade. För att motverka sådant beteende tillhandahåller rättssystem i allmänhet domstolar specifika metodverktyg eller principer som gör det möjligt för dem att anta lämpliga åtgärder, både för att skydda den part eller de parter som har ärligt uppsåt, i förekommande fall, och skydda rättssystemets integritet och en god rättslig förvaltning. Sådana åtgärder kan bland annat handla om summariskt avvisande av talan och utdömande av ekonomiska påföljder eller att förplikta den part som agerar i ond tro att betala kostnader eller skadestånd.
44.      Begreppet ”rättegångsmissbruk” är inte okänt i unionsrätten. Ett antal uttryckliga eller underförstådda hänvisningar står i själva verket att finna i EU-domstolarnas rättspraxis,(20) även när det gäller användningen av förfarandet för förhandsavgörande.(21) Det är också värt att notera att unionslagstiftaren helt nyligen har infört en uttrycklig bestämmelse som ger uttryck för detta begrepp i direktiv (EU) 2024/1069 om strategiska rättsprocesser för att hindra offentlig debatt.(22) I detta direktiv eftersträvas skyddsåtgärder mot uppenbart ogrundade anspråk eller rättegångsmissbruk i civilrättsliga frågor som har gränsöverskridande följder och som inleds mot fysiska och juridiska personer med anledning av deras deltagande i den offentliga debatten. Artikel 4.3 innehåller en specifik definition av ”rättegångsmissbruk”.(23)
45.      Enligt min uppfattning tillhör den bakomliggande logiken i Foglia-rättspraxis väsentligen rättegångsmissbruk.(24) I dessa mål ansåg EU-domstolen att tvisten utgjorde ett konstlat förfarande utformat för att få en domstol i en medlemsstat att avgöra unionsrättens förenlighet med lagstiftningen i en annan medlemsstat. Parterna ansågs väsentligen ägna sig åt en otillåtlig form av forumshopping genom att styra bort tvisten från dess ”naturliga” forum.(25)
46.      Med det sagt är jag inte helt övertygad om att de förfaranden som föranledde domarna i Foglia I och Foglia II faktiskt inbegrep rättegångsmissbruk. Som jag förklarade i mitt förslag till avgörande i målet European Lotto(26) finns det inget att invända mot att parter väcker talan på privaträttens område vid en behörig domstol (till exempel en italiensk domstol) eller, i det sammanhanget, reser en fråga om unionsrättens förenlighet med en annan medlemsstats lagstiftning (exempelvis fransk rätt), i stället för att väcka talan vid de franska domstolarna. Den vidare logiken bakom rättegångsmissbruk som denna rättspraxis bygger på förefaller mig vara gångbar och fortsätta kunna äga relevans, om än enbart under exceptionella omständigheter. Sådana inbegriper situationer där EU-domstolen, på grundval av tydliga och konsekventa indicier, slår fast att tvisten i det nationella målet – eller anmodan om att den nationella domstolen begär förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF – utgör rättegångsmissbruk. I sådana fall kan EU-domstolen dra den legitima slutsatsen att tillhandahållandet av ett svar på tolkningsfrågorna kan underlätta uppnåendet av det bedrägliga syftet och därför förklara att begäran inte kan tas upp till prövning.
47.      Sådana situationer förblir dock undantagsfall. I frånvaron av övertygande bevis på missbruk ska EU-domstolen inte förhasta sig med att dra slutsatsen att tvisten inte är verklig.
48.      I förevarande mål, liksom i målet European Lotto,(27) finner jag inga tydliga, objektiva och konsekventa indikationer på ett sådant rättegångsmissbruk.
b)      Huruvida ett svar på tolkningsfrågan är nödvändigt
49.      Tvärtom håller jag med den tyska och den maltesiska regeringen om att förevarande begäran inte kan tas upp till prövning på den grunden att ett svar på tolkningsfrågorna inte är nödvändigt för att den hänskjutande domstolen ska kunna döma i det nationella målet.
50.      Som följer av artikel 267 FEUF ska det förhandsavgörande som begärs vara ”nödvändigt” så att den hänskjutande domstolen ska kunna ”döma i saken” i det mål som är anhängigt vid den. Syftet med förfarandet för förhandsavgörande är inte att tillhandahålla rådgivande yttranden i allmänna eller hypotetiska frågor, utan att bistå nationella domstolar med att lösa konkreta tvister.(28)
51.      EU-domstolen har traditionellt tolkat kravet på ”nödvändighet” i vid mening och följt den anda av samarbete som ligger till grund för artikel 267 FEUF.(29) Tolkningsfrågan behöver inte vara avgörande för tvistens utgång eller avse dess kärna. Det räcker att svaret är relevant för dess lösning.
52.      Även om EU-domstolens rättspraxis vid tillfällen hänvisat till relevans och nödvändighet som två olika krav för att tolkningsfrågor ska kunna tas upp till prövning är de i själva verket bara två uttryck för samma tanke. Som generaladvokat Bobek så lämpligt kommenterar är ”relevans och nödvändighet ... två sidor av samma mynt eftersom en fråga är relevant om svaret på denna fråga är nödvändigt för att den nationella domstolen ska kunna avgöra det nationella målet och vice versa”.(30) I EU-domstolens fasta rättspraxis talas mycket riktigt om presumtionen om relevans för tolkningsfrågor hänskjutna
i enlighet med artikel 267 FEUF,(31), medan det knappt finns något spår av en motsvarande självständig presumtion om nödvändighet.(32)
53.      Dessa överväganden aktualiserar förstås följande fråga: när ska ett svar på en tolkningsfråga betraktas som relevant för att lösa en tvist? I det avseendet verkar det avgörande kriteriet vara om det finns ett anhängiggjort mål vid den hänskjutande domstolen där denna inom ramen för detta mål ska meddela ett avgörande där förhandsavgörandet kan beaktas.  (33)
54.      EU-domstolens rättspraxis ger användbar vägledning i det hänseendet. Den klargör att det, för att fastställa ”nödvändighet” i den mening som avses i artikel 267 FEUF, måste finnas en anknytande faktor – tillräckligt direkt och inte enbart underordnad(34) – mellan den anhängiggjorda tvisten vid den hänskjutande domstolen och de bestämmelser i unionsrätten man önskar få en tolkning av, alltså att tolkningen objektivt sett krävs för att den hänskjutande domstolen ska kunna meddela ett avgörande. Enligt EU-domstolen kan en sådan anknytande faktor föreligga när: i) målet, åtminstone delvis, har en väsentlig anknytning till unionsrätten, ii) tolkningsfrågan rör tolkningen av processuella bestämmelser i unionsrätten som kan vara tillämpliga, eller iii) det svar som begärts förefaller kunna tillhandahålla den hänskjutande domstolen en tolkning av unionsrätten som gör det möjligt för den att lösa frågor enligt nationell processrätt innan den kan avgöra det aktuella målet i sak.(35)
55.      Enligt min uppfattning innebär det att frågor kan tas upp till prövning då den hänskjutande domstolen är i stånd att dra rättsligt bindande konsekvenser av de svar som EU-domstolen lämnat,(36) antingen av materiell eller processuell karaktär, till gagn för det nationella målet. Den påverkan måste vara konkret, specifik och förutsebar;(37) den kan inte vara rent hypotetisk, teoretisk eller blott spekulativ.(38) En begäran om förhandsavgörande där delar av unionsrättens tolkning, vilka bara är av icke-väsentligt intresse eller vilka den hänskjutande domstolen i slutändan skulle kunna lämna utan avseende och inte låta sitt beslut påverkas av, ska därför förklaras otillåtliga.(39)
56.      Det är mot denna bakgrund som man ska pröva om tolkningsfrågorna i förevarande mål kan tas upp till prövning.
57.      I förevarande mål verkar det vara helt uppenbart att situationen inte faller inom den andra eller den tredje kategorin som identifierats ovan i punkt 54. Begäran om förhandsavgörande ska i princip prövas mot bakgrund av den första kategorin ovan i den mån den hänskjutande domstolen önskar tolkning av flera materiella bestämmelser i unionsrätten, närmare bestämt artiklarna 1, 45, 46, 48 och 52 i Bryssel Ia-förordningen.
58.      I enlighet med detta är den centrala frågeställningen om det finns en tillräckligt direkt materiell koppling mellan dessa bestämmelser och den tvist som anhängiggjorts vid den hänskjutande domstolen.
59.      Enligt mitt förmenande finns ingen sådan direkt koppling.
60.      Tvisten i det nationella målet handlar om den påstådda avsaknaden av omsorg från den juridiska rådgivarens sida i utarbetandet av det rättsliga utlåtandet om förenligheten mellan artikel 56 A i den maltesiska spellagen och unionsrätten. Den centrala frågeställningen är därför inte huruvida artikel 56 A i den maltesiska spellagen i själva verket är förenlig med unionsrätten, utan snarare om den juridiska rådgivaren varit omsorgsfull i bedömningen då den gjordes.
61.      Den bedömningen omfattas av nationell rätt och inbegriper i typfallet en jämförelse med det beteende som kan förväntas av en jurist som är välinformerad och iakttar tillbörlig aktsamhet. Det som spelar roll i det sammanhanget är inte om utlåtandet i slutändan visar sig vara korrekt, utan om det rimligen var försvarbart mot bakgrund av den rättsliga ramen och den information som var tillgänglig vid den relevanta tidpunkten.
62.      En sådan bedömning hamnar utanför räckvidden av EU-domstolens behörighet enligt artikel 267 FEUF. EU-domstolen får tolka unionsrätten, men kan inte avgöra om ett specifikt rättsligt utlåtande var rimligt och utarbetat med tillräcklig omsorg.
63.      Svaren från EU-domstolen kan faktiskt vara av visst intresse för den hänskjutande domstolen. Men de skulle inte göra det möjligt för den att dra bindande rättsliga slutsatser i syfte att lösa tvisten. I bästa fall skulle de utgöra faktorer som den domstolen skulle kunna ta i beaktande enligt eget skön.
64.      Under dessa omständigheter är kopplingen mellan bestämmelserna i unionsrätten i fråga och tvisten i det nationella målet alltför osäkra och indirekta för att uppfylla kravet på nödvändighet.
65.      Att godta motsatsen skulle riskera att utöka räckvidden för förhandsavgörandet bortom dess rimliga gränser. Man kan enkelt föreställa sig analoga situationer – tvister om akademiska bedömningar eller omtvistad konkurrerande domstolsbehörighet (under antagandet att de behandlas av en nationell domstol) – i vilka frågor om unionsrätten kan uppstå av en händelse, utan att vara verkligt nödvändiga för att lösa tvisten.
66.      Sådana situationer motiverar enligt min uppfattning inte att man tillämpar artikel 267 FEUF.
67.      Den slutsatsen stöds av EU-domstolens beslut i målet Horn,(40) som avsåg en jämförbar situation med en tvist mellan en jurist och en av dennes klienter. Juristen hade gett klienten rådet att inte väcka talan vid en tysk domstol mot Förbundsrepubliken Tyskland med ett yrkande om ersättning för skada som i framtiden skulle kunna uppstå genom den påstått olagliga karaktären för de diplomatiska åtgärder som antogs på EU-nivå mot Österrike år 2000.(41) Den nationella domstol som prövade tvisten ansåg det inte desto mindre nödvändigt att för sin prövning hänskjuta ett antal frågor till EU-domstolen om dessa åtgärders förenlighet med diverse unionsrättsliga föreskrifter.
68.      I ett kortfattat beslut förklarade EU-domstolen att det var uppenbart att begäran om förhandsavgörande inte kunde tas upp till prövning. Den kommenterade särskilt att det blotta faktum att juristens råd ”avsåg chanserna att lyckas med ett skadeståndsanspråk mot Förbundsrepubliken Tyskland till följd av åtgärderna som antagits mot Republiken Österrike av de andra medlemsstaterna innebär inte att förtjänsterna med talan om betalning av avgifter beror på giltigheten av nämnda åtgärder”. EU-domstolen fortsatte med att betona att ”lagligheten och det lämpliga fullgörandet av de ömsesidiga skyldigheterna för parterna avseende den omtvistade juridiska rådgivningen i det nationella målet är oavhängiga av giltigheten av de rättsliga handlingar och sakförhållanden som utgör saken”.(42) Enligt min uppfattning är dessa överväganden lika tillämpliga på förevarande begäran om förhandsavgörande.
69.      Med beaktande av det ovan anförda föreslår jag att domstolen avvisar denna begäran om förhandsavgörande.
70.      Om EU-domstolen hursomhelst intar en annan ståndpunkt ska jag ändå för fullständighets skull nu ta upp huvudfrågorna i sak som dessa frågor reser.
B.      Prövning i sak
1.      (O)förenligheten av artikel 56 A i den maltesiska spellagen med reglerna i Bryssel Ia-förordningen (frågorna 1 till 4)
71.      Med sina fyra första frågor vill den hänskjutande domstolen i sak veta om artiklarna 36, 39 och 52 i Bryssel Ia-förordningen utgör hinder för en medlemsstat att anta en bestämmelse, såsom artikel 56 A i den maltesiska spellagen, enligt vilken en dom på privaträttens område som meddelats mot en onlinebaserad speloperatör med licens i den staten, av en domstol i en annan medlemsstat, varken erkänns eller verkställs med hänvisning till grunderna för rättsordningen, om denna dom behandlar de tjänster som tillhandahålls av denna aktör som olagliga i den senare medlemsstaten, trots att dessa tjänster är lagliga enligt lagstiftningen i den förra medlemsstaten.
72.      I det följande ska jag börja med att åskådliggöra logiken bakom artikel 56 A i den maltesiska spellagen (a) innan jag undersöker om den är förenlig med Bryssel Ia-förordningen (b).
a)      Logiken i artikel 56 A i den maltesiska spellagen
73.      I ett skede antog de maltesiska myndigheterna en ekonomisk politik som syftade till att positionera Malta som ett europeiskt ”nav” för den snabbt växande onlinespelbranschen. För detta inrättade de (bland annat) ett regelverk och en rättslig ram som var jämförelsevis liberala, däribland ett licenssystem som nu regleras genom den maltesiska spellagen.
74.      Som den maltesiska regeringen förklarar var den maltesiska spellicensen uttänkt som ett tillstånd för en ”leveranspunkt” som gjorde det möjligt för aktörer att tillhandahålla speltjänster inte bara i Malta, utan också från Malta till andra medlemsstater, så länge dessa aktörer följer maltesisk rätt och det finns ett ”motiverbart rättsligt skäl” för att verka i de staterna.(43) I vidare mening har de maltesiska myndigheter konsekvent intagit ståndpunkten att tillsammans med artikel 56 FEUF tillåter denna licens speloperatörer, så länge de följer maltesisk rätt, att erbjuda sina tjänster på hela inre marknaden – eller åtminstone i de medlemsstater vilkas ”rättsliga ram är omotiverat restriktiv” enligt denna bestämmelse.(44) Ett betydande antal onlinebaserade speloperatörer har faktiskt valt att etablera sig i Malta för att erhålla en sådan licens i syfte att tillhandahålla sina tjänster främst utomlands.
75.      Mot denna bakgrund började Maltalicensierade aktörer, särskilt, rikta in sig på marknader som Österrike och Tyskland (genom marknadsföring, etablering av webbsidor på tyska och så vidare) och erbjuda onlinespeltjänster där utan att följa de nationella regler som är tillämpliga i nämnda stater. Enligt den maltesiska regeringen agerade dessa aktörer under den ”rimliga presumtionen” att de på basis av sin maltesiska licens och artikel 56 FEUF hade rätt att göra det, medan de nationella regelverken enligt deras uppfattning var ”omotiverat restriktiva”.
76.      På senare år har ett betydande antal konsumenter i dessa medlemsstater väckt talan i tvistemål vid sina nationella domstolar för att försöka få ersättning för de insatser de förlorat genom att använda sådana tjänster.(45) Dessa anspråk bygger vanligen på argumentet att de spelavtal som ingås med de maltesiska speloperatörerna är ogiltiga enligt nationell rätt, eftersom tjänsterna tillhandahållits i strid med lokala lagkrav och sålunda är olagliga i de berörda medlemsstaterna, oavsett det faktum att aktörerna följer maltesisk rätt. Därför ska dessa aktörer vara tvungna att återbetala insatserna enligt reglerna om obehörig vinst.(46) Det visar sig att tusentals sådana anspråk har framställts eller för närvarande är anhängiggjorda vid bland annat domstolar i Österrike och Tyskland.(47)
77.      Även om de berörda aktörerna argumenterade för att de tjänster som tillhandahållits i dessa målmedlemsstater i själva verket var lagliga (särskilt eftersom de lokala spelbestämmelserna var oförenliga med artikel 56 FEUF och därför inte ska tillämpas),(48) avvisade domstolarna i de berörda medlemsstaterna dessa argument och fastställde restitutionsanspråken.
78.      När de ställdes inför ett ökande antal domar intervenerade den maltesiska lagstiftaren. Med ståndpunkten att dessa beslut, genom att behandla de tjänster som tillhandahålls av aktörer med stöd av giltiga maltesiska spellicenser som olagliga, utgjorde ”ogrundade ifrågasättanden”(49) av det maltesiska regelverket och den rättsliga ramen antog den genom lag 55 artikel 56 A som infördes i den maltesiska spellagen.
79.      Enligt nämnda bestämmelse ska, ”utan att det påverkar någon bestämmelse i lagen om organisation och civilmål eller någon annan lag”, i en fråga som rör rättsordningen, maltesiska domstolar ”vägra erkänna och/eller verkställa i Malta” varje utländsk dom som, i sak, (i) fastställer ett anspråk mot en maltesisk-licensierad speloperatör (ii) på grundval av att av de tjänster som tillhandahålls av den aktören i en medlemsstat är olagliga (i allmänhet eller när det gäller ett specifikt hasardspel), även om (iii) dessa tjänster var lagliga enligt maltesisk rätt.(50)
80.      Som ett resultat kan domar av det slag som beskrivs – vilka särskilt inbegriper domar som fastställer restitutionsanspråk från spelare, vilket diskuterats i föregående punkter – inte verkställas i Malta, varigenom fordringsägarnas åtkomst till de maltesiska speloperatörernas tillgångar i Malta nekas. Det betyder att det praktiskt taget är omöjligt för personer med sådana anspråk att erhålla betalning.(51)
b)      Bristerna i artikel 56 A i den maltesiska spellagen
81.      I mitt förslag till avgörande i målet European Lotto förklarade jag att även om domstolarna i en medlemsstat har behörighet i tvister mellan enskilda att bedöma unionsrättens förenlighet med lagstiftningen i andra medlemsstater (däribland den hänskjutande domstolen när det gäller artikel 56 A i den maltesiska spellagen, i tvisten mellan Spielerschutz Sigma och den juridiska rådgivaren) ska de utöva denna behörighet med ett visst mått av återhållsamhet. Detta är särskilt fallet då unionsrätten lämnar utrymme för de nationella myndigheternas eget skön (såsom i förevarande fall, se punkt 89 nedan). För att skingra tvivel beträffande legitimiteten i att sådana domstolar prövar beslut som en annan medlemsstat har haft ensamrätt att fatta bör de rikta kritik mot lagstiftningen i en annan medlemsstat endast i situationer med uppenbar oförenlighet – till exempel där EU-domstolens rättspraxis klart och konsekvent beskriver gränserna för medlemsstaternas eget skön på det berörda området.
82.      Förevarande mål är enligt mitt förmenande en sådan situation. Som alla berörda parter som gett in skriftliga inlagor till EU-domstolen vidhåller (med det uppenbara undantaget av den maltesiska regeringen) är en bestämmelse som artikel 56 A i den maltesiska spellagen uppenbart oförenlig med reglerna om erkännande och verkställighet som är fastlagda i kapitel III i Bryssel Ia-förordningen, i likhet med EU-domstolens konsekventa tolkningar.
83.      De domar som avses i artikel 56 A i den maltesiska spellagen omfattas, i den mån (i) de gäller ”privaträttens område” i den mening som avses i artikel 1.1 i Bryssel Ia-förordningen och (ii) har meddelats av domstolarna i andra medlemsstater, av de regler som är fastlagda i kapitel III i nämnda förordning.(52) Detta är – särskilt – fallet för domar som bland annat avkunnas av domstolarna i de olika medlemsstaterna, i vilka spelarnas restitutionsanspråk fastställs, vilket diskuterats i föregående avsnitt. I enlighet därmed regleras erkännandet och verkställigheten av sådana domar (exklusivt)(53) av dessa bestämmelser.
84.      Enligt artiklarna 36 och 39 i Bryssel Ia-förordningen ska sådana domar erkännas och verkställas(54) i alla andra medlemsstater utan ett särskilt förfarande eller en verkställbarhetsförklaring. Dessa bestämmelser ger uttryck för det grundläggande målet med instrumentet, nämligen den ”fria rörligheten för domar” inom Europeiska unionen – ett mål som i sin tur bidrar till att den inre marknaden fungerar väl och att rätten till tillgången till rättslig prövning inom densamma skyddas som den ska.(55) En nationell föreskrift om att erkännandet eller verkställigheten av dessa domar ska vägras strider därför direkt mot dessa regler.
85.      Det stämmer att Bryssel Ia-förordningen medger begränsade avvikelser från principerna i artiklarna 36 och 39 i denna. Enligt artikel 45.1 kan erkännandet av en dom som meddelats av en domstol i en medlemsstat vägras, efter en ansökan av en berörd part, i den anmodade medlemsstaten (endast) om en av de grunder för icke-erkännande som räknats upp på ett uttömmande sätt i densamma föreligger.(56) Enligt artikel 46 ska verkställigheten av en sådan dom också vägras, på begäran av den person mot vilken verkställighet söks, i den anmodade medlemsstaten (endast) på samma grunder. En sådan grund, som anges i artikel 45.1 a, föreligger om erkännandet (eller verkställigheten) av den berörda domen i den anmodade medlemsstaten ”uppenbart strider mot grunderna för rättsordningen (ordre public)” i den staten.
86.      I förevarande mål förlitar sig den maltesiska regeringen på denna avvikelse. Enligt den maltesiska regeringen utgör artikel 56 A i den maltesiska spellagen en ”förklarande bestämmelse” avsedd att ”bistå Maltas domstolar” vid tillämpningen av bestämmelsen om grunderna för ”rättsordningen” i artikel 45.1 a i Bryssel Ia-förordningen.(57) Sagda bestämmelse blott ”klargör”(58) (eller bekräftar(59)) att domarna i fråga inte ska erkännas eller verkställas i Malta på grundval av artikel 45.1 a och 46 i förordningen i de fall då ett sådant erkännande eller en sådan verkställighet uppenbart skulle strida mot Maltas rättsordning.
87.      I det avseendet framhåller den maltesiska regeringen att restitutionsanspråken mot de maltesisk-licensierade aktörerna är opportunistiska, utgör ett missbruk av friheten att erhålla tjänster som säkerställs genom artikel 56 FEUF(60) och baserar sig på nationella spellagar som enligt dess uppfattning är ”omotiverat restriktiva” i den mening som avses i den bestämmelsen. Genom att fastställa sådana anspråk och behandla de tjänster som tillhandahållits av dessa aktörer som olagliga i deras respektive medlemsstater menar den maltesiska regeringen att de österrikiska och tyska domstolarna ”underlåter att vidta åtgärder mot och ta itu med ett nationellt restriktivt systems tillkortakommanden och oberättigade karaktär” mot bakgrund av artikel 56 FEUF. Dessutom bortser dessa domstolar från att de berörda aktörerna hade en giltig maltesisk licens och agerade i enlighet med Maltas rättsliga ram och regelverk. Erkännandet eller verkställigheten av sådana domar i Malta skulle därför medföra en uppenbar överträdelse av artikel 56 FEUF – som utgör en del av Maltas ”rättsordning” – och skulle dessutom undergräva detta regelverks ”integritet”, särskilt genom ifrågasättandet av giltigheten av sådana licenser, och därmed försvaga den rättsliga förutsebarheten, vilken är avsedd att utgöra en garanti för dessa aktörer inom den inre marknaden.
88.      Jag finner inte detta resonemang övertygande. I själva verket är det uppenbart att artikel 45.1 a och 46 i Bryssel Ia-förordningen inte innehåller en bestämmelse som artikel 56 A i den maltesiska spellagen.
89.      Samtidigt står det, som den maltesiska regeringen påpekar, varje medlemsstat i princip fritt att definiera innehållet i sin rättsordning, och detta skön är inte begränsat. EU-domstolen har konsekvent gjort gällande att artikel 45.1 a, som ett undantag från de generella reglerna om erkännande och verkställighet i artiklarna 36 och 39 i Bryssel Ia-förordningen, måste tolkas ”strikt”, och att bestämmelsen om grunderna för ”rättsordningen” ”endast skall tillämpas i extraordinära fall” om inte målet med den fria rörligheten för domar som eftersträvas med detta instrument ska undergrävas. I enlighet därmed är det både EU-domstolens rättighet, och i själva verket även ”uppgift”, att ”kontrollera gränserna inom vilka domaren i en [medlems]stat kan tillämpa detta begrepp för att inte erkänna en dom som har meddelats av en domstol i en annan [medlems]stat”.(61) En bestämmelse som artikel 56 A i den maltesiska spellagen överträder uppenbart dessa gränser.
90.      För det första, när det mer specifikt gäller domarnas påstådda felaktighet som artikel 56 A i den maltesiska spellagen riktar in sig på, ska man komma ihåg att domstolarna, i allmänna termer, i en medlemsstat inte kan vägra erkännande eller verkställighet av en dom som avkunnats i en annan medlemsstat på grundval av bestämmelsen om grunderna för rättsordningen, enbart för att de anser att unionsrätten – även artikel 56 FEUF – har tillämpats felaktigt i den domen.(62)
91.      Om en dom som meddelats av en domstol i en medlemsstat – till exempel i ett förfarande om restitutionskrav som rests av spelare mot en maltesisk speloperatör – behäftats med en felaktig tillämpning av artikel 56 FEUF ankommer det på den berörda operatören att överklaga den domen i ursprungsstaten genom att ta del av de rättsmedel som finns att tillgå enligt den statens rättssystem. Det systemet, tillsammans med förhandsavgörandemekanismen i artikel 267 FEUF, erbjuder individer tillräckliga garantier i det avseendet.
92.      När en dom väl vunnit laga kraft i ursprungsstaten, eventuellt efter att alla tillgängliga rättsmedel uttömts i ursprungsmedlemsstaten, måste parterna i princip godta alla dess slutsatser.(63) Till exempel kan materiella frågeställningar i unionsrätten inte omprövas i erkännande- och verkställighetsskedet vid den anmodade medlemsstatens domstolar. I artikel 52 i Bryssel Ia-förordningen utesluts i princip alla sådana omprövningar med formuleringen att ”[e]n dom som har meddelats i en medlemsstat får aldrig omprövas i sak i den anmodade medlemsstaten”. Detta förbud hindrar den anmodade domstolen bland annat från att på nytt pröva alla faktiska eller rättsliga omständigheter som domstolen i ursprungsmedlemsstaten konstaterat. Som en princip ska därför domar som avkunnats i medlemsstaterna erkännas och verkställas i de andra medlemsstaterna oaktat någon (påstådd) villfarelse i unionsrätten som de kan innehålla.(64)
93.      För det andra har EU-domstolen mot bakgrund av övervägandena ovan konsekvent fasthållit att tillämpningen av bestämmelsen om grunderna för rättsordningen i artikel 45.1 a i Bryssel Ia-förordningen endast är möjlig i ”extraordinära fall” om erkännandet eller verkställigheten i den anmodade medlemsstaten ”på ett icke godtagbart sätt skulle innebära en konflikt med rättsordningen i [den staten]”, eftersom det skulle ”innebära ett uppenbart åsidosättande av en rättsregel som anses vara av grundläggande betydelse i rättsordningen i [den staten] eller av en rättighet som anses vara en grundläggande rättighet i denna rättsordning”.(65) Den tröskeln är särskilt hög.
94.      Jag godtar helt och hållet att det scenario som beskrivs i föregående punkt kan inbegripa scenariot med erkännandet eller verkställigheten av en utländsk dom som innebär ett ”uppenbart åsidosättande av en rättsregel som anses vara av grundläggande betydelse” i unionsrätten,(66) eftersom dessa utgör en integrerad del av rättsordningen i den staten. Jag är också beredd att godta att artikel 56 FEUF utgör en sådan ”regel”.(67) Men tillämpningen av bestämmelsen om grunderna för rättsordningen måste även förbli förbehållen extraordinära fall när det handlar om en överträdelse av en materiell regel som artikel 56 FEUF. Som jag erinrar om ovan bör den bestämmelsen endast användas då erkännandet eller verkställigheten av en utländsk dom på ett icke godtagbart sätt skulle innebära en konflikt med EU:s rättsordning.(68) Det kan bara vara fallet då erkännandet eller verkställigheten av en sådan dom – som avkunnats efter det att aktören har uttömt de tillgängliga rättsmedlen i ursprungsstaten – skulle ge upphov till det mest oerhörda åsidosättande av friheten att tillhandahålla tjänster, såsom direkt diskriminering på grund av nationalitet, som inte går att motivera med några som helst argument.(69)
95.      I förevarande mål kunde den maltesiska lagstiftaren inte på ett abstrakt och generellt sätt, som artikel 56 A gör, legitimt förutsätta att alla domar på privaträttens område som behandlar de tjänster som tillhandahålls av en maltesisk-licensierad aktör som olagliga i en medlemsstat – även om dessa tjänster är lagliga enligt maltesisk rätt – nödvändigtvis är oförenliga med artikel 56 FEUF, och än mindre förutsätta att erkännandet eller verkställigheten av en sådan dom skulle ge upphov till den mest oerhörda, ”oacceptabla” form av överträdelse som dryftas i föregående punkt.
96.      En sådan generell bedömning går stick i stäv med den princip som ligger till grund för reglerna om erkännande och verkställighet enligt Bryssel Ia-förordningen, nämligen principen om ”ömsesidigt förtroende”, vilken kräver att medlemsstaterna visar förtroende för varandras rättssystem och rättsliga institutioner.(70) På denna grundval kan inte de maltesiska myndigheterna, i syfte att rättfärdiga antagandet av en åtgärd som artikel 56 A i den maltesiska spellagen, förutsätta att domstolarna i andra medlemsstater ”systematiskt” och ”blint” (för att använda den maltesiska regeringens egna ord) tillämpar nationell spellagstiftning i strid med artikel 56 FEUF eller visar ”påtaglig eftergivenhet” gentemot spelares restitutionsanspråk,(71) särskilt genom att inte rikta lämpliga begäranden om förhandsavgörande i frågan till EU-domstolen.(72)
97.      Dessutom vilar artikel 56 A i den maltesiska spellagen uppenbarligen på en synnerligen vid tolkning av artikel 56 FEUF, vilket nämns i punkt 74 ovan,(73) enligt vilken aktörer med en maltesisk spellicens i kraft av artikel 56 FEUF skulle ha rätt att tillhandahålla sina tjänster fritt och lagligt i hela unionen, så länge de följer maltesisk rätt.
98.      Denna tolkning av friheten att tillhandahålla tjänster på spelområdet har emellertid konsekvent avvisats av EU-domstolen. Denna har upprepade tillfällen understrukit att eftersom hasardspel – särskild sådana som erbjuds online – medför betydande samhällsrisker (inräknat beroende, ekonomisk skada, penningtvätt) och med tanke på att det föreligger ”avsevärda moraliska, religiösa och kulturella skiljaktigheter mellan medlemsstaterna” på området åtnjuter dessa stater ett stort utrymme för skönsmässig bedömning när de reglerar de speltjänster som tillhandahålls på deras territorium enligt deras respektive lagstiftning.(74)
99.      Medlemsstaterna får i princip också tillämpa sin respektive spellagstiftning även på aktörer som erbjuder tjänster till konsumenter inom deras territorium från en annan medlemsstat, exempelvis Malta.(75) I det avseendet tillämpas inte principen om ”ursprungsland” på området onlinespel, enligt vilken endast etableringsmedlemsstaten är behörig att reglera de berörda tjänsterna.(76)
100. I frånvaron av harmonisering på EU-nivå när det gäller licensvillkoren har medlemsstaterna inte heller någon skyldighet att erkänna spellicenser som utfärdats av andra medlemsstater, alltså att tillåta aktörer med sådana licenser att tillhandahålla tjänster inom deras territorium bara på denna grund.(77) Enligt gällande unionsrätt är en maltesisk spellicens i principen endast giltig inom Maltas territorium och, där så är lämpligt, i de medlemsstater som väljer att erkänna sådana licenser.(78)
101. Det argument som tidigare framförts av den maltesiska regeringen,(79) att det skulle vara ”onödigt” (och sålunda oproportionerligt enligt artikel 56 FEUF) att tillämpa de restriktiva kraven i spellagstiftningen i värdmedlemsstaten på aktörer med licenser i Malta – på den grunden att maltesisk rätt, i kombination med tillsyn som utövas av de maltesiska myndigheterna, redan garanterar en hög standard för skydd mot spelberoende, slöseri eller penningtvätt – har också konsekvent avvisats av EU-domstolen. På spelområdet behöver proportionaliteten i nationella regleringsåtgärder endast bedömas utifrån den moraliska, religiösa och kulturella kontext som råder i den berörda medlemsstaten, liksom den skyddsnivå som den staten försöker säkerställa inom sitt territorium. Medan Malta har valt att reglera spel på ett speciellt sätt, utifrån dess egna särdrag, står det alltså andra medlemsstater fritt att anta andra, även mer restriktiva, regler som återspeglar deras respektive samhälle och bedöma de risker som finns i sammanhanget. Sådana regler kan därför endast av det skälet inte betraktas som ”onödiga” med avseende på maltesiska aktörer. Vad beträffar den tillsyn som utövas av den maltesiska spelmyndigheten räcker det att erinra om att det följer av EU-domstolens fasta rättspraxis att en medlemsstat inte är tvungen att ”förlita sig på de kontroller som utförts av myndigheterna i en annan medlemsstat genom [regleringssystem] som den ifrågavarande medlemsstaten själv inte [har kontroll över]”. (80)
102. Sammanfattningsvis har andra medlemsstater rätt att tillämpa sina respektive spellagar på aktörer som är licensierade i Malta. De kan kräva att dessa aktörer följer nationella regler för, vilket kan vara fallet, monopol, licensieringskrav och andra regleringsmässiga begränsningar. De kan också välja att förbjuda vissa hasardspel helt och hållet eller reglera dem på ett sätt som avviker starkt från den ansats som antagits i Malta.(81) Härav följer att situationer lär uppstå där de tjänster som tillhandahålls av en speloperatör med en maltesisk licens, eller ett särskilt spel som denna erbjuder, är olagliga i en medlemsstat samtidigt som de är lagliga enligt maltesisk rätt – utan att denna skiljaktighet i sig går stick i stäv med artikel 56 FEUF.(82) Att onlinebaserade speloperatörer som har licens i Malta måste följa inte bara maltesisk rätt, utan även lagstiftningen i den andra medlemsstaten eller de andra medlemsstaterna som deras tjänster riktar in sig på – och underlåtenheten att göra det kan få följdverkningar enligt lokal civilrätt, som att spelavtal som ingåtts med lokala konsumenter är ogiltiga – är en enkel konsekvens av att det finns olika nationella regelsystem samtidigt. I detta sammanhang måste juridiska beslut om sådana civilrättsliga följdverkningar i princip erkännas och verkställas i hela Europeiska unionen, även i de medlemsstater där de berörda tjänsterna är lagliga enligt det landets egna spellagar.
103. Det ska tillstås att några av de domar som artikel 56 A i den maltesiska spellagen riktar in sig på kan utgöra ett genomförande
av en nationell spellagstiftning som, åtminstone delvis, är svår att få att stämma överens med artikel 56 FEUF. EU-domstolen har för övrigt redan haft tillfälle att ta ställning till sådana spänningar.(83) Även för det fall sådan lagstiftning i princip är förenlig med artikel 56 FEUF kan det också finnas situationer där det visar sig oproportionerligt att rikta restitutionsanspråk mot maltesisk-licensierade aktörer, vilket därför går stick i stäv med den bestämmelsen.(84) Jag är ändå inte övertygad om att erkännandet och verkställigheten av de specifika domarna som regel skulle passera den höga tröskel för att vara ”oacceptabelt” som definieras i punkt 94 ovan. Hursomhelst kan den bedömningen bara göras av de maltesiska domstolarna från fall till fall.
104. För det tredje, vad beträffar argumentet att erkännandet och verkställigheten i Malta av domar som åsyftas med artikel 56 A i den maltesiska spellagen skulle ”undergräva” den liberala maltesiska rättsliga ram som reglerar spel, giltigheten av maltesiska licenser, eller åtminstone den ”rättsliga förutsebarhet” som dessa licenser syftar till att ge sina innehavare och, som sådan, den maltesiska statens skyldighet att ”uppmuntra privat företagsamhet” enligt artikel 18 i Maltas konstitution, vill jag göra följande iakttagelser.
105. Även under antagandet att artikel 18 i Maltas konstitution ger uttryck för en ”grundläggande regel” i den maltesiska rättsordningen ser jag inte hur erkännandet eller verkställigheten av de berörda domarna skulle ”undergräva” den maltesiska statens skyldighet att ”uppmuntra privat företagsamhet”. Ingenting i dessa domar hindrar den staten från att göra det på spelområdet genom att anta och upprätthålla en liberal rättslig ram på sitt territorium. I de nämnda domarna ifrågasätts bara de extraterritoriella effekter som de maltesiska myndigheterna avser att knyta till denna ram. Om något, så visar dessa domar gränserna för ett upplägg som går ut på att efterlevnad av den berörda ramen skulle ge maltesiska licensinnehavare rätt att fritt tillhandahålla sina tjänster i hela Europeiska unionen.
106. Som den tyska regeringen med rätta anför kan en medlemsstat dock inte, enligt sin egen konstitution, ha anspråk på att reglera och liberalisera en ekonomisk verksamhet utanför dess eget territorium, i andra stater. På samma sätt kan inte en medlemsstat med legitimitet vägra att erkänna en dom som avkunnats i en annan medlemsstat som går ut på att en viss aktörs aktiviteter är olagliga på dess territorium, enligt sin spellagstiftning, endast för att dessa aktiviteter skulle vara lagliga enligt den anmodade statens mer liberala spellagstiftning. En sådan ansats skulle i själva verket förkasta medlemsstaternas behörighet att reglera spelaktiviteter inom deras eget territorium enligt vad som är tillåtet med stöd av artikel 56 FEUF.
107. För det fjärde,
och såsom alla berörda parter – förutom den maltesiska regeringen – har gjort gällande, ger artikel 56 A i den maltesiska spellagen, bortom den konstitutionella ”skepnad” som lagts över den, i sin kärna uttryck för ett skyddande syfte. Den är utformad för att avskärma en bransch, som den maltesiska regeringen själv beskriver som ”grundläggande” för den nationella ekonomin,(85) från de potentiellt betydande ekonomiska konsekvenser som skulle följa om aktörerna vore ålagda att tillmötesgå spelarnas anspråk. Dessa anspråk kan även få mer vittgående följdverkningar för branschen och i slutändan inverka på sysselsättningen och statsinkomsterna i den medlemsstaten. De kan rentav till viss grad påverka de maltesiska myndigheternas ekonomiska politik som går ut på att göra Malta till det europeiska ”navet” för onlinespelsbranschen.
108. Men som EU-domstolens fasta rättspraxis visar rättfärdigar inte det faktum att verkställigheten av vissa utländska domar kan medföra allvarliga ekonomiska konsekvenser för en nationell aktör, bransch eller för den delen den anmodade medlemsstaten att man tillämpar bestämmelsen om grunderna för rättsordningen i artikel 45.1 a i Bryssel Ia-förordningen.(86) Mer allmänt kan inte en medlemsstat, för att främja sina egna ekonomiska intressen – låt vara i termer av konkurrenskraft, bruttonationalprodukt, sysselsättning eller skatteintäkter – skärma av sin bransch från det civilrättsliga ansvar som följer av dess (eventuellt olagliga) aktiviteter i andra medlemsstater. En sådan strategi skulle inte bara beröva eventuellt legitima nationella regelverk deras ändamålsenliga verkan, utan också snedvrida konkurrensen och skapa olika spelregler inom den inre marknaden.
109. Jag ska komma med en sista anmärkning. Om de maltesiska myndigheterna verkligen intar ståndpunkten att vissa medlemsstater, med deras nationella domstolars bistånd, upprätthåller spellagar som är oförenliga med artikel 56 FEUF till förfång för maltesisk-licensierade aktörer och, indirekt, den maltesiska ekonomin, kan antagandet av en bestämmelse som artikel 56 A i den maltesiska spellagen inte betraktas som ett lämpligt svar. Medlemsstater har inte rätt att tillgripa unilaterala retorsionsåtgärder som en reaktion på påstådda överträdelser av unionsrätten som begåtts av andra medlemsstater.(87) Det lämpliga handlingsalternativet vore att inleda ett överträdelseförfarande enligt artikel 259 FEUF.
110. Mot bakgrund av ovanstående resonemang föreslår jag att svaret på de fyra första tolkningsfrågorna är att artiklarna 36, 39 och 52 i Bryssel Ia-förordningen utgör hinder för en medlemsstat att anta en bestämmelse, såsom artikel 56 A i den maltesiska spellagen, enligt vilken en dom på privaträttens område som meddelats mot en onlinebaserad speloperatör med licens i den staten, av en domstol i en annan medlemsstat, varken erkänns eller verkställs med hänvisning till grunderna för rättsordningen, om denna dom behandlar de tjänster som tillhandahålls av denna aktör som olagliga i den senare medlemsstaten, trots att dessa tjänster är lagliga enligt lagstiftningen i den förra medlemsstaten. Den avvikelse som kan göras enligt artikel 45.1 a och artikel 46 i denna förordning innehåller ingen sådan bestämmelse.
2.      De påstådda dröjsmålen i de maltesiska domstolarna (fråga 5)
111. Med sin femte fråga vill den hänskjutande domstolen i sak veta om artikel 48 i Bryssel Ia-förordningen ska tolkas som att skyldigheten för domstolarna som behandlar en ansökan om vägran av verkställighet av en dom som meddelats i en annan medlemsstat att fatta beslut om ansökan ”utan dröjsmål” har åsidosatts om nämnda domstolar inte har fattat ett beslut i frågan i första instans inom sex månader och detta dröjsmål inte kan hänföras till parterna eller tredje part i förfarandet.
112. Denna frågar härrör från Spielerschutz Sigmas anklagelser om att det i förfaranden vid de maltesiska domstolarna avseende verkställigheten av utländska domar som fastställer spelares restitutionsanspråk kan ta månader, eller till och med åratal, innan ett beslut meddelas i första instans, utan någon förklaring till dessa dröjsmål.
113. I artikel 48 i Bryssel Ia-förordningen stipuleras att om en person mot vilken verkställigheten av en dom söks ger in en ansökan om vägran av verkställighet enligt artikel 46 i densamma ska domstolarna i den anmodade medlemsstaten ”utan dröjsmål fatta beslut med anledning av [denna] ansökan”.
114. Den bestämmelsen ålägger alltså dessa domstolar skyldigheten att behandla sådana ansökningar skyndsamt. Den skyldigheten ska säkerställa ”att domar som meddelats i en medlemsstat kan erkännas och verkställas enkelt och snabbt”,(88) och därmed bidra både till att den inre marknaden fungerar väl och att det ges tillgång till rättslig prövning på ett effektivt sätt inom Europeiska unionen.
115. Mot denna bakgrund innebär den faktiska ordalydelsen i artikel 48 i Bryssel Ia-förordningen att det inte föreskrivs någon tidsgräns. Därför kan, som kommissionen påpekar, inte det faktum att domstolarna i den anmodade medlemsstaten inte har fattat beslut om en ansökan om vägran av verkställighet inom sex månader efter att den gavs in i sig ses som ett åsidosättande av den bestämmelsen. Efterlevnaden av skyldigheten att agera skyndsamt måste bedömas från fall till fall med hänsyn tagen till alla relevanta omständigheter. Det inbegriper inte bara beteendet hos parterna och tredje part i förfarandet, utan även fallets komplexitet.(89) Man kan inte utesluta att scenariot med en ansökan om vägran av verkställighet aktualiserar känsliga frågor som kan erfordra ett flertal utbyten av skrivelser och, sammantaget, mer än sex månader av medling, oavsett deras beteende.
116. Mot bakgrund av de kommentarer som getts in av de berörda parterna när det gäller situationen i Malta är det lämpligt att understryka följande. Som jag förklarat i föregående avsnitt ska, i enlighet med artikel 52 i Bryssel Ia-förordningen, domstolarna i den anmodade medlemsstaten, när de behandlar en ansökan om vägran av verkställighet, inte pröva de faktiska eller rättsliga omständigheter som domstolen i ursprungsmedlemsstaten konstaterat, utan enbart förvissa sig om att ett av skälen till vägran i artikel 45.1 i samma förordning föreligger. Det innebär att domstolarna i den anmodade staten inte kan motivera dröjsmål med beslut om sådana ansökningar med att de ägnar sig åt en obefogad sakprövning av den berörda domen.
117. Dessa domstolars beteende är också relevant vid fastställandet av om skyldigheten i artikel 48 i Bryssel Ia-förordningen har blivit åsidosatt i ett givet fall. I det avseendet kan en förlängd period av inaktivitet, som det inte ges någon förklaring till, inte stämma överens med den skyldigheten.(90) Sådana oförklarade dröjsmål kan i praktiken utgöra en ”konstruerad” vägran av erkännande eller verkställighet i den mån de på ett överdrivet sätt kan fördröja – eller rentav skjuta upp på obestämd tid – verkställigheten av den berörda domen i den anmodade medlemsstaten. Om sådana dröjsmål är systematiska kan de också uppmuntra till ett förhalande beteende hos gäldenärer som kan lockas att lättsinnigt ge in ansökningar om vägran av verkställighet i bara det syftet. Till syvende och sist riskerar sådana situationer att ta ifrån verkställbarhetsprincipen, som är etablerad i artikel 39 i sagda förordning, dess ändamålsenliga verkan.
118. I ljuset av resonemanget ovan föreslår jag att svaret på den femte frågan är att artikel 48 i Bryssel Ia-förordningen ska tolkas som att skyldigheten för domstolarna som behandlar en ansökan om vägran av verkställighet av en dom som meddelats i en annan medlemsstat att fatta beslut om ansökan ”utan dröjsmål” inte har åsidosatts om nämnda domstolar inte har fattat ett beslut i frågan i första instans inom sex månader och detta dröjsmål inte kan hänföras till parterna eller tredje part i förfarandet. Huruvida den skyldigheten har åsidosatts måste fastställas från fall till fall mot bakgrund av alla relevanta omständigheter, däribland beteendet hos parterna och tredje part i förfarandet, fallets komplexitet och beteendet hos domstolarna i de anmodade medlemsstaterna.
V.      Förslag till avgörande
119. Mot bakgrund av samtliga ovanstående överväganden föreslår jag att EU-domstolen förklarar att tolkningsfrågorna från Handelsgericht Wien (Handelsdomstolen i Wien, Österrike) inte kan tas upp till prövning.
1      Original language: English.
i      Lydelsen i punkt 118 i detta dokument har ändrats sedan det lades upp på internet för första gången.
2      Se mitt förslag till avgörande i mål Wunner (C-77/24, nedan kallat mitt förslag till avgörande i målet
Wunner, EU:C:2025:432, punkt 19 till 22), mål European Lotto and Betting och Deutsche Lotto- und Sportwetten (C-440/23, nedan kallat mitt förslag till avgörande i målet European Lotto, EU:C:2025:668, punkt 16 till 18), mål Mr Green (C-198/24, EU:C:2025:852, punkt 1 till 5) och mål Tipico (C-530/24, nedan kallat mitt förslag till avgörande i målet
Tipico, EU:C:2026:230, punkt 1).
3      Europaparlamentets och rådets förordning av den 12 december 2012 (EUT L 351, 2012, s. 1). I mitt förslag till avgörande ska jag redogöra för detta med avseende inte bara på detta instrument, utan även dess föregångare, närmare bestämt rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EGT L 12, 2001, s. 1) och konventionen om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område, undertecknad i Bryssel den 27 september 1968 (EGT L 304, 1978, s. 36). EU-domstolens tolkning av föreskrifterna i Brysselkonventionen och Bryssel I-förordningen kan införlivas i Bryssel Ia-förordningen om de berörda föreskrifterna bedöms vara likvärdiga (se särskilt dom av den 15 juni 2017, Kareda, C-249/16, EU:C:2017:472, punkt 27). Detta är fallet för de föreskrifter som är relevanta i förevarande mål.
4      Den hänskjutande domstolens svar på EU-domstolens begäran om information innebär att österrikisk rätt inte föreskriver ett särskilt ansvarssystem för jurister. Enligt relevant rättspraxis ska jurister betraktas som experter i den mening som avses i 1299 och 1300 §§ ABGB, med följden att deras ansvar regleras av dessa föreskrifter. Även om Rechtsanwaltsordnung (lagen om jurister) innehåller regler om juristers yrkesmässiga skyldigheter anser de nationella domstolarna inte att dessa föreskrifter innebär en överföring av verkställbara rättigheter till individer som ansöker om ersättning för åsidosättande av desamma, utan bara att de återger den norm om omsorg som redan är ett krav enligt 1299 § ABGB.
5      Tillägg till The Malta Government Gazette nr 19,991 av den 15 maj 2018, avsnitt A, s. 509.
6      Tillägg till The Malta Government Gazette nr 21,071 av den 16 juni 2023, avsnitt A, s. 473.
7      Se, analogt, förslag till avgörande av generaladvokat Wahl i mål Gullotta och Farmacia di Gullotta Davide & C. (C‑497/12, EU:C:2015:168).
8      Se, exempelvis, dom av den 16 juni 2022, DuoDecad (C‑596/20, EU:C:2022:474, punkterna 34 och 37).
9      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 29 juli 2024, Valančius A (C‑119/23, EU:C:2024:653, punkterna 31 och 33).
10      Se särskilt artikel 24.1 andra stycket FEU och artikel 275 första stycket FEUF.
11      Se, exempelvis, dom av den 15 november 2016, Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874, punkt 40 och där angiven rättspraxis).
12      Se dom av den 27 mars 2014, Torralbo Marcos (C‑265/13, EU:C:2014:187, punkt30), dom av den 27 juni 2018, Varna Holideis (C‑364/17, EU:C:2018:500, punkterna 17 och 18), dom av den 3 juni 2021, Servicio Aragonés de Salud (C‑942/19, EU:C:2021:440, punkterna 36 och 37) respektive dom av den 19 oktober 2017, Solar Electric Martinique (C‑303/16, EU:C:2017:773, punkterna 23 och 24).
13      Rättspraxis har mycket riktigt inte alltid varit konsekvent på denna punkt. Se, bland annat, Wahl, N., m.fl., ”The Gatekeepers of Article 267 TFEU: On Jurisdiction and Admissibility of References for Preliminary Rulings”, Common Market Law Review, Vol. 55(2), 2018, s. 513 till 516 och and Iannuccelli, P., ”L’indépendance du juge national et la recevabilité de la question préjudicielle concernant sa propre qualité de «juridiction»”, Il Diritto dell'Unione Europea, 2021, s. 828 till 831.
14      Dom av den 11 mars 1980, Foglia (104/79, nedan kallad domen i målet Foglia I, EU:C:1980:73) och dom av den 16 december 1981, Foglia II (244/80, nedan kallad domen i målet Foglia II, EU:C:1981:302) (tillsammans kallade Foglia-rättspraxis).
15      Punkterna 78 till 89 i detsamma.
16      Se mitt förslag till avgörande i målet European Lotto, fotnot 67.
17      Se, bland annat, dom av den 13 mars 2014, SICES m.fl. (C‑155/13, EU:C:2014:145, punkt 29 och där angiven rättspraxis).
18      Se, bland annat, dom av den 17 juli 2014, Torresi (C‑58/13 and C‑59/13, EU:C:2014:2088, punkterna 44 till 46). Om förbudet mot rättsmissbruk i unionsrätten, se även dom av den 21 december 2023, BMW Bank m.fl. (C‑38/21, C‑47/21 och C‑232/21, EU:C:2023:1014, punkterna 281–283).
19      Se, exempelvis, Taruffo, M. (utg.), Abuse of Procedural Rights: Comparative Standards of Procedural Fairness, Kluwer, 1999.
20      Se, bland annat, dom av den 5 mars 1980, Simmenthal mot kommissionen (243/78, EU:C:1980:65, punkt11), dom av den 14 februari 1989, Bossi mot kommissionen (346/87, EU:C:1989:59, punkterna 31 till 35), dom av den 14 november 2012, Nexans France och Nexans mot kommissionen (T‑135/09, EU:T:2012:596, punkt 108) och dom av den 10 juli 2025, Chmieka (C‑99/24, EU:C:2025:563, punkt 72 och där angiven rättspraxis).
21      Se, exempelvis, dom av den 8 november 1990, Gmurzynska-Bscher (C‑231/89, EU:C:1990:386, punkt 23) och dom av den 7 mars 1996, Associazione Italiana per il WWF m.fl. (C‑118/94, EU:C:1996:86, punkt 15).
22      Europaparlamentets och rådets direktiv av den 11 april 2024 om skydd för personer som deltar i den offentliga debatten mot uppenbart ogrundade anspråk eller rättegångsmissbruk (EUT L, 2024/1069).
23      Definitionen vilar för det första på syftet med domstolsförfarandet: talan som inte väcks ”för att verkligen hävda eller utöva en rättighet, utan vars huvudsakliga ändamål är att förhindra, begränsa eller bestraffa deltagande i den offentliga debatten, varvid en obalans i maktförhållandet mellan parterna ofta utnyttjas, och i vilken ogrundade anspråk framställs”. Denna definition åtföljs av en uppsättning indikationer på ett sådant syfte, till exempel att ”anspråket helt eller delvis är oproportionellt, orimligt eller oskäligt …”, ”käranden, eller parter som är närstående käranden, har inlett flera förfaranden i liknande frågor”, ”käranden eller kärandens företrädare använder sig av skrämseltaktik, trakasserier eller hot …”, ”processtaktik, såsom förhalning av förfarandet, bedräglig eller otillbörlig forumshopping, används i ond tro eller att mål avbryts i ett senare skede av förfarandet i ond tro”.
24      Se, i detta avseende, Mancini. F., Short note on abuse of procedure
in Community law i Taruffo, M. (utg.), fotnot 20, tidigare angivet, s. 234 och 235.
25      Se, i detta avseende, exempelvis Lipstein, K., ”Foglia v. Novello – Some Unexplored Aspects”, i Capotorti, F., m.fl. (utg.), ”Du droit international au droit de l’integration”. Festschrift Liber Amicorum Pierre Pescatore, Nomos, 1987, s. 382 och 383 samt Ginés Martín, D., ”The Court of Justice in the Archives Project – Analysis of the Foglia case (244/80)”, Academy of European Law, Working Paper 2021/03, s. 25 till 27.
26      Punkterna 40 till 67.
27      Se, i tillämpliga delar, punkterna 86 till 89 i mitt förslag till avgörande.
28      Se dom av den 9 januari 2024, G. m.fl. (Utnämning av domare vid allmänna domstolar i Polen) (C‑181/21 och C‑269/21, EU:C:2024:1, punkterna 62 och 63 samt där angiven rättspraxis).
29      Se dom av den 20 april 2023, Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (Comune de Ginosa) (C‑348/22, EU:C:2023:301, punkt 81 och där angiven rättspraxis).
30      Förslag till avgörande i de förenade målen Prokuratura Rejonowa w Mińsku Mazowieckim m.fl. (C‑748/19-C-754/19, EU:C:2021:403, punkt 77). Denna syn är också i linje med hur rättsvetare förstår EU-domstolens rättspraxis. Se, exempelvis, Broberg, M. och Fenger, N., Broberg and Fenger on Preliminary References to the European Court of Justice, 3rd ed., Oxford University Press, 2021, s. 142 och Lenaerts, K., Gutman, K. och Nowak, J.T., EU Procedural Law, Oxford University Press, 2023, s. 92.
31      Se, bland många andra, dom av den 2 december 2025, Stichting Right to Consumer Justice and Stichting App Stores Claims (C‑34/24, EU:C:2025:936, punkt 39).
32      I hela domstolens rättspraxis kunde jag bara hitta ett enda ställe där domstolen hänvisat till frågorna ”presumeras ... vara nödvändiga och relevanta”: dom av den 19 oktober 2017, Paper Consult (C‑101/16, EU:C:2017:775, punkt 29).
33      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 januari 2024, G. m.fl. (Utnämning av domare vid allmänna domstolar i Polen) (C‑181/21 och C‑269/21, EU:C:2024:1, punkt 64 och där angiven rättspraxis).
34      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 juli 1992, Meilicke (C‑83/91, EU:C:1992:332, punkt 28) och dom av den 22 mars 2022, Prokurator Generalny (Avdelningen för disciplinära mål vid Högsta domstolen – Tillsättning) (C‑508/19, EU:C:2022:201, punkt 71). Se även förslag till avgörande av generaladvokat Tesauro i målet Meilicke (C‑83/91, EU:C:1992:178, punkt 7).
35      Se dom av den 26 mars 2020, Miasto Łowicz och Prokurator Generalny (C‑558/18 och C‑563/18, EU:C:2020:234, punkterna 48–51 och där angiven rättspraxis).
36      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 17 juli 1997, Leur-Bloem (C‑28/95, EU:C:1997:369, punkt 29) och dom av den 16 juni 2015, Gauweiler m.fl. (C‑62/14, EU:C:2015:400, punkt 12 och där angiven rättspraxis). Se även yttrande 1/91 (Europeiska unionens anslutning till Europakonventionen) av den 14 december 1991 (EU:C:1991:490; punkt 61).
37      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 juni 2015, Gauweiler m.fl. (C‑62/14, EU:C:2015:400, punkt 14).
38      Se, analogt, förslag till avgörande av generaladvokat Bobek i de förenade målen Prokuratura Rejonowa w Mińsku Mazowieckim m.fl. (C‑748/19-C-754/19, EU:C:2021:403, punkt 106). Se även dom av den 16 juli 1992, Meilicke (C‑83/91, EU:C:1992:332, punkterna 30– 33).
39      Se, för ett liknande resonemang, beslut av den 16 maj 1994, Monin Automobiles (C‑428/93, EU:C:1994:192, punkterna 12–16) och förslag till avgörande av generaladvokat Tesauro i målet Meilicke (C‑83/91, EU:C:1992:178, punkt 5), förslag till avgörande av generaladvokat Léger i målet der Weduwe (C‑153/00, EU:C:2002:247, punkt 51) och förslag till avgörande av generaladvokat Tizzano i mål Bacardi-Martini och Cellier des Dauphins (C‑318/00, EU:C:2002:544, punkt 35).
40      Beslut av den 24 juli 2003 (C‑44/03, EU:C:2003:419).
41      Dessa var bilaterala åtgärder som antogs av de andra 14 medlemsstaterna efter det högerextrema Frihetspartiets (FPÖ), under ledning av Jörg Haider, inträde i den österrikiska koalitionsregeringen. Se uttalandet av det portugisiska ordförandeskapet i Europeiska unionen på XIV medlemsstaters vägnar (31 januari 2000), tillgängligt på internet.
42      Beslut av den 24 juli 2003, Horn (C‑44/03, EU:C:2003:419, punkt 15).
43      Se den maltesiska spelmyndigheten (Maltese Gaming Authority, MGA), ”Amendments to the Gaming Act introduced through Bill 55”, 21 juni 2023 (https://www.mga.org.mt/amendments-to-the-gaming-act-introduced-through-bill-55/).
44      Som den maltesiska regeringen förklarar måste speloperatörer med licens i Malta ”genomföra en bedömning av den inre marknadens principer och EU-domstolens relevanta rättspraxis” innan de börjar erbjuda sina tjänster i en given medlemsstat.
45      Dessa domstolars behörighet kan härledas från regeln att domstolen där konsumenten har sin hemvist är behörig, vilken är inskriven i artikel 18.1 i Bryssel Ia-förordningen. Det visar sig också att dessa fall av talan många gånger finansieras av företag som är specialiserade på finansiering av rättsprocesser i utbyte mot en andel av den restitution eller det skadestånd som spelarna i slutändan tilldelas. Spielerschutz Sigma är ett sådant företag.
46      I vissa fall försöker spelare alternativt återvinna sina förluster genom skadeståndsrätten med argumentet att tillhandahållandet av speltjänster i strid med de lokala reglerna för spel utgör en olaglig handling som medför ansvar (se mitt förslag till avgörande i målet Wunner (punkterna 12 och 21) och i målet Tipico (punkterna 25 och 29)).
47      Se Pena, P., Schumann, H. och Peigné, M., ”EU citizens lose out as Malta regulatory ’sledgehammer’ protects gambling giants”, Investigate Europe, den 6 mars 2025. Liknande fall av talan verkar ha anhängiggjorts vid nederländska domstolar (se de Graef, M., ”The House Doesn’t Always Win: Gambling Providers Must Pay”, Solv. Blog.
48      Se mitt förslag till avgörande i målet Tipico (punkterna 26 och 48).
49      Se, i detta avseende, MGA, fotnot 43, tidigare angivet.
50      I motiveringen till lag 55 anges att syftet med bestämmelsen är att ”kodifiera i lag Maltas långvariga rättsordning om att uppmuntra etablerandet av speloperatörer i Malta som erbjuder lokalt och gränsöverskridande tillhandahållande av sina tjänster på ett sätt som är förenligt med lokal lagstiftning i ett försök att uppmuntra privat företagsamhet i överensstämmelse med artikel 18 i Maltas konstitution”.
51      Av just det skälet inledde kommissionen ett överträdelseförfarande den 18 juni 2025 mot Malta med inställningen att artikel 56 A i den maltesiska spellagen strider mot reglerna i Bryssel Ia-förordningen (INNFR(2025)2100).
52      Se artikel 2 a i Bryssel Ia-förordningen. Däremot faller domar, även om de omfattas av artikel 56 A i den maltesiska spellagen, som inte gäller ”privaträttens område” och/eller har meddelats av domar i tredjeländer, utanför Bryssel Ia-förordningens tillämpningsområde.
53      I de fall då bestämmelserna i kapitel III i Bryssel Ia-förordningen är tillämpliga utesluter de mycket riktigt de interna bestämmelserna om erkännande och verkställighet av utländska domar som meddelats i den anmodade medlemsstaten (se dom av den 9 december 2003, Gasser, C-116/02, EU:C:2003:657, punkt 72).
54      Under förutsättning att den är verkställbar i den medlemsstat som meddelade den.
55      Se skälen 1, 3, 4 och 6 i Bryssel Ia-förordningen.
56      Se skäl 30 i Bryssel Ia-förordningen och dom av den 23 oktober 2014, flyLAL-Lithuanian Airlines (C-302/13, EU:C:2014:2319, punkt 46).
57      Förbehållet ”utan att det påverkar ... någon annan lag” i inledningen till artikel 56 A i den maltesiska spellagen ska vara en implicit hänvisning till (bland annat) artikel 45.1 a och 46 i Bryssel Ia-förordningen. När maltesiska domstolar förvägrar sådana domar rättsverkan gör de enligt den maltesiska regeringen mycket riktigt det på grundval av dessa bestämmelser, jämförda med artikel 56 A.
58      Se MGA, fotnot 43, tidigare angivet.
59      Jag drar mig till minnes att det i motiveringen till lag 55 står att artikel 56 a endast ”kodifiera[r] i lag Maltas långvariga rättsordning” i frågan.
60      Enligt den maltesiska regeringens uppfattning har spelare utnyttjat denna frihet för att erhålla klanderfria gränsöverskridande tjänster, bara för att sedan hävda att de är olagliga enligt nationell rätt för att återvinna sina förluster. Se även mitt förslag till avgörande i målet European Lotto (punkterna 90 till 98).
61      Se, bland annat, dom av den 28 mars 2000, Krombach (C-7/98, EU:C:2000:164, punkterna 21–23), dom av den 16 juli 2015, Diageo Brands (C-681/13, EU:C:2015:471, punkterna 41 och 42) och dom av den 7 september 2023, Charles Taylor Adjusting (C-590/21, EU:C:2023:633, punkterna 32–34).
62      Se dom av den 11 maj 2000, Renault (C-38/98, EU:C:2000:225, punkt 33) och dom av den 16 juli 2015, Diageo Brands (C-681/13, EU:C:2015:471, punkt 49).
63      I det avseendet har EU-domstolen vid flera tillfällen betonat att med tanke på den betydelse som principen om rättskraft har för en stabil rättsordning och stabila rättsförhållanden, och för en god rättskipning, är en nationell domstol enligt unionsrätten i regel inte skyldig att upphäva en slutlig doms bindande verkan, även om den innehåller villfarelser i unionsrätten (se, bland annat, dom av den 2 april 2020, CRPNPAC och Vueling Airlines,  C-370/17 och C-37/18, EU:C:2020:260, punkterna 88 och 89 samt där angiven rättspraxis). Inte desto mindre kan den staten vara skyldig att ersätta skada om domstolarna i en medlemsstat har tillämpat unionsrätten på ett uppenbart felaktigt sätt (se, för ett liknande resonemang, dom av den 30 september 2003, Köbler, C-224/01, EU:C:2003:513, punkterna 50 och 59 och dom av den 16 juli 2015, Diageo Brands, C-681/13, EU:C:2015:471, punkt 66).
64      Se, bland annat, dom av den 28 mars 2000, Krombach (C-7/98, EU:C:2000:164, punkt 36), dom av den 16 juli 2015, Diageo Brands (C-681/13, EU:C:2015:471, punkt 43) och dom av den 4 oktober 2024, Real Madrid Club de Fútbol (C-633/22, EU:C:2024:843, punkt 36). Se förslag till avgörande av generaladvokat Alber i målet Renault (C-38/98, EU:C:1999:325, punkterna 60, 65 och 66).
65      Se, bland annat, dom av den 28 mars 2000, Krombach (C-7/98, EU:C:2000:164, punkt 37), dom av den 16 juli 2015, Diageo Brands (C-681/13, EU:C:2015:471, punkt 44) och dom av den 7 september 2023, Charles Taylor Adjusting (C-590/21, EU:C:2023:633, punkt 35).
66      Se, exempelvis, dom av den 7 september 2023, Charles Taylor Adjusting (C-590/21, EU:C:2023:633, punkterna 37–40).
67      Se, analogt, dom av den 1 juni 1999, Eco Swiss (C-126/97, EU:C:1999:269, punkt 36).
68      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 juli 2015, Diageo Brands (C-681/13, EU:C:2015:471, punkterna 48 och 50) och förslag till avgörande av generaladvokat Alber i målet Renault (C-38/98, EU:C:1999:325, punkt 67).
69      Se, om diskriminering på grund av nationalitet som den mest oacceptabla formen av begränsning i lagstiftningen om den inre marknaden, förslag till avgörande av generaladvokat i målet Österrike mot Tyskland (C-591/17, EU:C:2019:99, punkterna 1 and 2).
70      Se skäl 26 i Bryssel Ia-förordningen och dom av den 9 december 2003, Gasser (C-116/02, EU:C:2003:657, punkt 72) och dom av den 16 juli 2015, Diageo Brands (C-681/13, EU:C:2015:471, punkt 63).
71      Jag drar mig till minnes att generaladvokat Saugmandsgaard Øe i sitt förslag till avgörande i de förenade målen CRPNPAC och Vueling Airlines (C-370/17 och C-37/18, EU:C:2019:592, punkt 103) betonade att enligt principen om ömsesidigt förtroende kan ”[e]n nationell domstol ... inte misstänkas för att ha protektionistiska motiv, utan dess oberoende förutsätter att den vid avgörandet av en tvist är objektiv och inte tar hänsyn till något annat än en strikt tillämpning av den berörda rättsregeln”.
72      Ett antagande som för övrigt har visat sig felaktigt, eftersom ett flertal begäranden om förhandsavgörande beträffande förenligheten av nationella regler för spel och restitutionsanspråk har ingetts till EU-domstolen sedan artikel 56 A i den maltesiska spellagen antogs. Se, bland annat, begäranden om förhandsavgörande i de anhängiggjorda målen C-530/24 och C-9/25, Tipico.
73      Se även, exempelvis dom av den 15 september 2011, Dickinger och Ömer (C-347/09, EU:C:2011:582, punkterna 94–96).
74      Se, bland annat, dom av den 24 mars 1994, Schindler (C-275/92, EU:C:1994:119, punkt 60), dom av den 8 september 2009, Liga Portuguesa de Futebol Profissional och Bwin International (C-42/07, EU:C:2009:519, punkt 57) och dom av den 24 januari 2013, Stanleybet m.fl. (C-186/11 och C-209/11, EU:C:2013:33, punkt 24).
75      Den maltesiska regeringen presenterar ofta den ”gränsöverskridande karaktären” av de tjänster som tillhandahålls av aktörer med licens i Malta som ett skäl till varför dessa tjänster endast ska omfattas av maltesisk rätt och inte av lagstiftningen i de stater där mottagarna av dessa tjänster befinner sig. I det hänseendet vill jag betona att de tjänster som tillhandahålls av dessa aktörer – vanligen – inte bara är tillgängliga från dessa andra stater, utan någon särskild avsikt från aktörernas sida att göra affärer med konsumenterna i dessa stater. Snarare är de inriktade på dessa andra stater och deras konsumenter (via webbplatser på mållandets språk, användning av en toppdomän för det berörda landet, marknadsföring och så vidare). Det utgör ytterligare motiv för att tillämpa de berörda staternas spellagstiftning (se, analogt, mitt förslag till avgörande i målet Wunner (punkterna 63 till 66).
76      Framförallt har onlinespeltjänster uteslutits från räckvidden av Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/31/EG av den 8 juni 2000 om vissa rättsliga aspekter på informationssamhällets tjänster, särskilt elektronisk handel, på den inre marknaden (”Direktiv om elektronisk handel”) (EGT L 178, 2000, s. 1) (artikel 1.5 d) och av Europaparlamentets och rådets direktiv 2010/13/EU av den 10 mars 2010 om samordning av vissa bestämmelser som fastställs i medlemsstaternas lagar och andra författningar om tillhandahållande av audiovisuella medietjänster (direktiv om audiovisuella medietjänster) (EUT L 95, 2010, s. 1) (se skäl 22), vilka annars tillämpar principen ”ursprungsland”.
77      Se, bland annat dom av den 8 september 2010, Stoß m.fl. (C-316/07, C-358/07 till C-360/07, C-409/07 och C-410/07, EU:C:2010:504, punkterna 108–116) och dom av den 12 september 2013, Biasci m.fl. (C-660/11 och C-8/12, EU:C:2013:550, punkt 41). Se även mitt förslag till avgörande i målet Tipico, punkt 38.
78      Se mitt förslag till avgörande i målet Tipico (punkterna 55 och 56).
79      Se, exempelvis, dom av den 15 september 2011, Dickinger och Ömer (C-347/09, EU:C:2011:582, punkterna 94–96).
80      Se, bland annat, dom av den 12 september 2013, Biasci m.fl. (C-660/11 och C-8/12, EU:C:2013:550, punkt 42 och där angiven rättspraxis).
81      Se, för ett liknande resonemang, mitt förslag till avgörande i målet Tipico (punkterna 31, 32 och 37).
82      Se, bland annat, dom av den 22 juni 2017, Unibet International (C-49/16, EU:C:2017:491, punkt 37 och där angiven rättspraxis). Den maltesiska regeringen framför emellertid argumentet att enligt maltesisk rätt får aktörer med licens i Malta lagligen tillhandahålla tjänster enbart i medlemsstater, vilkas spelregelverk är ”omotiverat restriktiva” enligt artikel 56 FEUF. Den ståndpunkten kräver dock ett klargörande på två punkter. För det första förefaller det, som jag förklarat i punkt 101 ovan, som att utgångspunkten för den maltesiska regeringen är att varje spellagstiftning som begränsar möjligheten för en speloperatör med licens i Malta att tillhandahålla tjänster på en medlemsstats territorium i princip är ”omotiverat restriktiv” (eftersom det maltesiska regelverket redan erbjuder en tillräckligt hög grad av skydd oavsett vilket samhällsintresse det gäller). För det andra innebär inte detta, även om lokala regelverk inte befinns uppfylla artikel 56 FEUF, att maltesiska speloperatörer per automatik får rätt att tillhandahålla sina tjänster på den berörda medlemsstatens territorium. Enligt EU-domstolens fasta rättspraxis är en medlemsstat inte skyldig ”att avreglera marknaden för hasardspel om den anser att en sådan avreglering inte skulle stå i proportion till den skyddsnivå för konsumenterna och för ordningen i samhället som den vill upprätthålla” (se, bland annat, dom av den 24 januari 2013, Stanleybet m.fl., C-186/11 och C-209/11, EU:C:2013:33, punkt 46). Under sådana omständigheter har en medlemsstat ”möjlighet att göra ändringar” i sitt regelverk så att det blir förenligt med artikel 56 FEUF.
83      Se, exempelvis, när det gäller tillkortakommandena i det tyska monopolet för sportvadhållning, dom av den 8 september 2010, Stoß m.fl. (C-316/07, C-358/07 to C-360/07, C-409/07 och C-410/07, EU:C:2010:504) och dom av den 8 september 2010, Carmen Media Group (C-46/08, EU:C:2010:505).
84      Se, för ett liknande resonemang, mitt förslag till avgörande i målet Tipico (punkterna 75 till 86). Tvärtom har jag redan förklarat i mitt förslag till avgörande i målet European Lotto (punkterna 94 till 97) varför sådana anspråk, i motsats till vad den maltesiska regeringen anför, inte rimligen kan utgöra missbruk av friheten att erhålla tjänster. Principen om förbud mot missbruk av unionsrätten har mycket riktigt inte någon betydelse i detta sammanhang, eftersom sådana krav grundar sig helt och hållet på nationell rätt.
85      Den maltesiska regeringen uppger att spelsektorn år 2023 utgjorde omkring sju procent av landets ekonomi, medan den sysselsättning som sektorn skapar stod för omkring 5,2 procent av Maltas totala sysselsättning.
86      Se dom av den 23 oktober 2014, flyLAL-Lithuanian Airlines (C-302/13, EU:C:2014:2319, punkterna 56–58).
87      Se, bland annat, dom av den 23 maj 1996, Hedley Lomas (C-5/94, EU:C:1996:205, punkt 20 och där angiven rättspraxis).
88      Se skäl 4 i Bryssel Ia-förordningen.
89      Se, analogt, Europadomstolens dom av den 21 juli 2022, Bieliński mot Polen, CE:ECHR:2022:0721JUD004876219, punkt 42 och där angiven rättspraxis.
90      Se, analogt, Europadomstolens dom av den 24 november 1994, Beaumartin mot Frankrike, (CE:ECHR:1994:1124JUD001528789, punkt 33.