62005CO0177_SV
Parter
Domskäl
Domslut
Parter
I mål C-177/05,
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 234 EG, som framställts av Juzgado de lo Social Único de Algeciras (Spanien), genom beslut av den 30 mars 2005 som inkom till domstolen den 20 april 2005, i målet
María Cristina Guerrero Pecino
mot
Fondo de Garantía Salarial (Fogasa),
meddelar
DOMSTOLEN (fjärde avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden K. Schiemann samt domarna N. Colneric (referent) och E. Juhász,
generaladvokat: A. Tizzano,
justitiesekreterare: R. Grass,
som avser att avgöra målet genom motiverat beslut i enlighet med artikel 104.3 första stycket i domstolens rättegångsregler,
och efter att ha hört generaladvokaten,
följande
Beslut
Domskäl
1. Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av rådets direktiv 80/987/EEG av den 20 oktober 1980 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens (EGT L 283, s. 23; svensk specialutgåva, område 5, volym 2, s. 121), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/74/EG av den 23 september 2002 (EGT L 270, s. 10) (nedan kallat direktivet).
2. Begäran har framställts i ett mål mellan María Cristina Guerrero Pecino och Fondo de Garantía Salarial (lönegarantifonden, nedan kallad Fogasa) angående denna sistnämndas vägran att uppfylla sin subsidiära skyldighet att betala den ersättning till María Cristina Guerrero Pecino på grund av att hon rättsstridigt uppsagts som överenskommits i det förlikningsavtal som ingåtts inför rätta mellan henne och hennes arbetsgivare.
Tillämpliga bestämmelser
De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
3. I artikel 1.1 i direktivet föreskrivs att ”[d]etta direktiv skall tillämpas på fordringar som arbetstagare på grund av anställningsavtal eller anställningsförhållanden har gentemot arbetsgivare som är att anse som insolventa enligt artikel 2.1”.
4. I artikel 2.2 i direktivet anges att direktivet inte påverkar den definition som följer av nationell rätt beträffande termerna arbetstagare, arbetsgivare, lön, omedelbar rätt till och framtida rätt till.
5. I artikel 3 första stycket i direktivet föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna skall, om inte annat följer av artikel 4, vidta nödvändiga åtgärder för att tillförsäkra att garantiinstitutionerna säkerställer betalning av arbetstagarnas utestående fordringar som grundar sig på anställningsavtal eller anställningsförhållanden, inbegripet betalning av avgångsvederlag, förutsatt att nationell lagstiftning föreskriver det, när anställningsförhållandet upphör.”
6. Enligt artikel 4 i direktivet kan medlemsstaterna välja att begränsa garantiinstitutionernas betalningsansvar enligt artikel 3 i direktivet, genom att fastställa den period för vilken garantiinstitutionen skall betala utestående fordringar eller genom att sätta övre gränser för garantiinstitutionens utbetalningar.
7. Enligt dess artikel 10 a skall direktivet ”inte påverka medlemsstaternas möjligheter att ... vidta åtgärder för att förhindra missbruk”.
Den spanska lagstiftningen
8. Artikel 33.1 och 33.2 i kungligt lagdekret nr 1/1995 av den 24 mars 1995 om godkännande av ändringarna i lagen om arbetstagare (Estatuto de los Trabajadores, BOE nr 75 av den 29 mars 1995, s. 9654), i dess lydelse enligt lag nr 60/1997 av den 19 december 1997 (BOE nr 304 av den 20 december 1997, s. 37453, nedan kallad lagen om arbetstagare) har följande lydelse:
”1. Lönegarantifonden, som är ett autonomt organ under arbetsmarknads- och socialministeriet och en juridisk person med kapacitet att själv agera för att uppnå sina syften, skall utge ersättning för utebliven lön i händelse av arbetsgivarens insolvens, inställda betalningar, konkurs eller vid rekonstruktion av företag.
Vid tillämpning av föregående stycke skall med lön förstås vad som erkänts som lön i ett förlikningsavtal eller i domstolsavgörande avseende samtliga fordringar som avses i artikel 26.1, och även den tilläggsersättning i form av ’salarios de tramitacíon’ [lön som utges under den tid tvisten pågår] som i förekommande fall beslutats av behörig domstol, med förbehåll för att fonden aldrig skall utge ett högre belopp än den för alla yrken gemensamma dubbla dagliga minimilönen multiplicerad med det antal dagar som lön inte har utbetalats, upp till maximalt etthundratjugo dagar.
2. Lönegarantifonden skall, i de fall som anges i föregående punkt, betala ut ersättning som har fastställts i dom eller förvaltningsbeslut till förmån för arbetstagare vars avtal har sagts upp eller upphört att gälla i enlighet med artiklarna 50, 51 och 52 c i denna lag, med maximalt ett årsbelopp, med förbehåll för att den dagslön som ligger till grund för beräkningen inte kan vara högre än det belopp som erhålls om den för alla yrken gemensamma minimilönen dubbleras.
Ersättningen skall, uteslutande i de fall den utges av lönegarantifonden när avtal har sagts upp eller upphört att gälla i enlighet med artikel 50 i denna lag, beräknas på grundval av 25 dagar per anställningsår, inom den gräns som fastställs i föregående stycke.”
9. I artikel 56.1 i lagen om arbetstagare föreskrivs följande:
”1. När en uppsägning förklaras rättsstridig har arbetsgivaren möjlighet att inom fem dagar från delgivning av domen välja mellan att återinsätta arbetstagaren i tjänst och då betala denne ’salarios de tramitacíon’ enligt b nedan, eller att inte återinsätta arbetstagaren i tjänst, och då betala denne enligt följande, vilka belopp skall fastställas i dom:
a) Ersättning motsvarande 45 dagars lön per år som arbetstagaren varit anställd, varvid ersättning för kortare perioder än ett år skall utgå proportionerligt per månad upp till 42 månader.
b) Ett belopp motsvarande förfallen lön från uppsägningen fram till delgivning av den dom i vilken det fastställts att uppsägningen var rättsstridig eller tills arbetstagaren funnit annan anställning, om detta inträffar innan dom meddelas och arbetsgivaren visar hur mycket arbetstagaren erhållit på grund av denna anställning och som skall dras av från ’salarios de tramitacíon’.
Arbetsgivaren skall betala sociala avgifter för arbetstagaren för den period som anges under b.”
10. I artikel 84 i lagdekret nr 2/1995 av den 7 april 1995 om godkännande av ändringarna i lagen om förfarandet i arbetsrättsliga tvister (Ley de Procedimiento laboral, BOE nr 86 av den 11 april 1995, s. 10695, nedan kallad LPL) föreskrivs en skyldighet att, om den medling inför ett förvaltningsorgan som först skall genomföras enligt artikel 63 i dekretet har avslutats utan att överenskommelse har kunnat träffas, ytterligare medling skall ske vid behörig domstol.
Tvisten vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
11. María Cristina Guerrero Pecino, kärande i målet vid den nationella domstolen, var anställd vid bolaget Camisas Leica SL (nedan kallat Camisas Leica) under perioden från den 9 juli 1990 till den 27 december 2001, då hon sades upp av bolaget.
12. Inom ramen för ett förfarande vid den nationella domstolen ingick María Cristina Guerrero Pecino och Camisas Leica den 13 maj 2002 ett förlikningsavtal, enligt vilket Camisas Leica medgav att käranden i målet vid den nationella domstolen uppsagts rättsstridigt och uttryckligen valde att ersätta henne enligt de tillämpliga rättsliga bestämmelserna, det vill säga genom att betala henne en ersättning motsvarande 45 dagars lön för varje år hon varit anställd och ”salarios de tramitación”.
13. Med åberopande av ett interimistiskt beslut, meddelat av den nationella domstolen den 5 mars 2003 på yrkande av María Cristina Guerrero Pecino, i vilket Camisas Leica förklarades vara insolvent, ingav María Cristina Guerrero Pecino en ansökan till Fogasa om utbetalning av ett belopp motsvarande denna ersättning och ”salarios de tramitación”, som hennes tidigare arbetsgivare inte hade betalat till henne.
14. Fogasa accepterade att betala 3 338,88 euro till käranden i målet vid den nationella domstolen avseende ”salarios de tramitación” men ansåg att María Cristina Guerrero Pecino inte hade rätt till det belopp om 8 622,42 euro hon begärt i form av ersättning för uppsägningen, eftersom denna ersättning inte hade fastställts i en dom eller ett annat domstolsavgörande.
15. María Cristina Guerrero Pecino har väckt talan vid Juzgado de lo Social Único de Algeciras och ifrågasatt Fogasas vägran att betala henne nämnda ersättning.
16. Den nationella domstolen har påpekat att direktiv 2002/74, om ändring av direktiv 80/987, redan var i kraft då den fastställde att Camisas Leica var insolvent.
17. Den nationella domstolen har uppgett att det av intern spansk rätt klart följer, av artikel 33.2 i lagen om arbetstagare, att Fogasa skall betala ut ersättning på grund av att anställningsförhållandet har upphört, dock enbart i de fall då detta ”har fastställts i dom eller förvaltningsbeslut till förmån för arbetstagare vars avtal har sagts upp”. Tribunal Supremo har tolkat denna bestämmelse så att den inte avser sådan uppsägningsersättning som skall betalas på grund av en förlikning inför rätta som ingåtts enligt lagen om arbetstagare.
18. Den nationella domstolen har ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida det, oavsett nämnda bestämmelses lydelse, finns godtagbara skäl, enligt en tolkning i enlighet med gemenskapsrätten, för att även en sådan uppsägningsersättning som med stöd av ett förlikningsavtal skall betalas till en arbetstagare när anställningsförhållandet upphör skall anses omfattas av tillämpningsområdet för denna bestämmelse.
19. Det är under dessa omständigheter som Juzgado de lo Social Único de Algeciras har beslutat att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfråga till domstolen:
”Skall det, mot bakgrund av den allmänna principen om likabehandling och icke-diskriminering, anses att det finns sakliga skäl för den särbehandling som följer av artikel 33.2 i lagen om arbetstagare och av Tribunal Supremos tolkning av denna bestämmelse, och innebär detta i så fall att [direktivet] inte skall tillämpas på sådan ersättning som vid uppsägning betalas ut till arbetstagare med stöd av en förlikning inför rätta,
eller skall, mot bakgrund av den allmänna principen om likabehandling och icke-diskriminering, den särbehandling som följer av artikel 33.2 i lagen om arbetstagare och av Tribunal Supremos tolkning av denna bestämmelse, inte anses vara sakligt motiverad, och innebär detta i så fall att [direktivet] skall tillämpas på sådan ersättning som vid uppsägning betalas ut till arbetstagare med stöd av en förlikning inför rätta?”
Bedömning av tolkningsfrågan
20. På grund av att svaret på den fråga som ställts klart kan utläsas av domstolens rättspraxis, bland annat av dom av den 16 december 2004 i mål C‑520/03, Olaso Valero (REG 2004, s. I‑12065), kan domstolen, i enlighet med artikel 104.3 första stycket i domstolens rättegångsregler avgöra målet genom motiverat beslut.
21. Den nationella domstolen har ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida gemenskapsrätten utgör hinder för att behandla ersättning som vid uppsägning skall betalas till en arbetstagare med stöd av en dom eller ett förvaltningsbeslut och ersättning som skall betalas på grund av en förlikning inför rätta på olika sätt.
22. Den nationella domstolen har genom sin fråga begärt att domstolen skall tolka direktiv 2002/74. Domstolen påpekar i detta avseende att direktivet, enligt artikel 3 i detta, trädde i kraft samma dag som det offentliggjordes i Europeiska gemenskapernas officiella tidning, det vill säga den 8 oktober 2002, och att medlemsstaterna, enligt artikel 2.1 första stycket, ”skall sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv före den 8 oktober 2005”. Enligt artikel 2.1 andra stycket i direktivet skall medlemsstaterna ”tillämpa de bestämmelser som avses i första stycket på alla former av insolvens som drabbar en arbetsgivare efter den dag då dessa bestämmelser har trätt i kraft.”
23. Följande överväganden gäller endast för det fall direktiv 2002/74 redan hade införlivats med nationell rätt vid den relevanta tidpunkten, vilket ankommer på den nationella domstolen att kontrollera. Om så ännu inte hade skett skall målet vid den nationella domstolen avgöras i enlighet med vad domstolen slog fast i domen i det ovannämnda målet Olaso Valero.
24. Direktivets tillämpningsområde framgår av artikel 1 i detsamma. Av artikel 1.1 jämförd med artikel 3 första stycket i direktivet framgår att detta avser fordringar som arbetstagare har på grund av anställningsavtal eller anställningsförhållanden, inbegripet fordringar på avgångsvederlag, förutsatt att nationell lagstiftning föreskriver det, när anställningsförhållandet upphör.
25. Vilka ersättningar som omfattas av direktivets tillämpningsområde regleras således av nationell rätt. Enligt spansk rätt, såsom den tolkats av Tribunal Supremo, är Fogasa endast skyldig att i händelse av arbetsgivarens insolvens betala sådana ersättningar vid uppsägning som fastställts i dom eller förvaltningsbeslut.
26. Domstolen har emellertid uttalat att befogenheten att i nationell lagstiftning reglera vilka ersättningar som skall omfattas av garantiinstitutionernas ansvar måste utövas i enlighet med de grundläggande rättigheterna, däribland den allmänna likabehandlingsprincipen och förbudet mot diskriminering. Denna princip innebär att lika situationer inte utan sakliga skäl får behandlas olika (domen i det ovannämnda målet Olaso Valero, punkt 34).
27. Domstolen har vidare funnit att rättsstridigt uppsagda arbetstagare befinner sig i en likadan situation i den mån som de har rätt till ersättning om de inte återinsätts i tjänst (domen i det ovannämnda målet Olaso Valero, punkt 35).
28. Efter en prövning av huruvida det fanns sakliga skäl för att i spansk lagstiftning särbehandla dessa arbetstagare uttalade domstolen att handlingarna i de mål som gav upphov till dom av den 12 december 2002 i mål C‑442/00, Rodríguez Caballero (REG 2002, s. I‑11915), och domen i det ovannämnda målet Olaso Valero inte innehöll några uppgifter till stöd för att det fanns sakliga skäl för att behandla fordringar avseende ersättning för rättsstridig uppsägning som fastställts genom dom eller förvaltningsbeslut på ett annat sätt än fordringar avseende ersättning för rättsstridig uppsägning som fastställts under ett förlikningsförfarande (domen i det ovannämnda målet Olaso Valero, punkterna 36 och 37).
29. Vad beträffar förevarande mål har den nationella domstolen i huvudsak gått igenom rättspraxis från Tribunal Supremo, men har inte redogjort för något nytt argument som inte redan varit föremål för domstolens prövning.
30. Den fråga som har ställts skall således besvaras på så sätt att då det i den berörda nationella lagstiftningen föreskrivs att ersättning för rättsstridig uppsägning som fastställts genom dom eller förvaltningsbeslut enligt nationell rätt skall betraktas som ett sådant avgångsvederlag som utgår när anställningsförhållandet upphör, som avses i artikel 3 första stycket i direktivet, skall även ersättning av samma art, som fastställts genom en sådan förlikning inför rätta som är i fråga i målet vid den nationella domstolen, betraktas som avgångsvederlag i den mening som avses i denna bestämmelse. Den nationella domstolen skall underlåta att tillämpa en lagstiftning som strider mot likhetsprincipen genom att den utesluter dessa sistnämnda ersättningar från begreppet avgångsvederlag i nämnda lagstiftning.
Rättegångskostnader
31. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
Domslut
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (fjärde avdelningen) följande:
Då det i den berörda nationella lagstiftningen föreskrivs att ersättning för rättsstridig uppsägning som fastställts genom dom eller förvaltningsbeslut enligt nationell rätt skall betraktas som ett sådant avgångsvederlag som utgår när anställningsförhållandet upphör, som avses i artikel 3 första stycket i rådets direktiv 80/987/EEG av den 20 oktober 1980 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/74/EG av den 23 september 2002, skall även ersättning av samma art, som fastställts genom en sådan förlikning inför rätta som är i fråga i målet vid den nationella domstolen, betraktas som avgångsvederlag i den mening som avses i denna bestämmelse. Den nationella domstolen skall underlåta att tillämpa en lagstiftning som strider mot likhetsprincipen genom att den utesluter dessa sistnämnda ersättningar från begreppet avgångsvederlag i nämnda lagstiftning.