62015TJ0624(01)_EXT
TRIBUNALENS DOM (andra avdelningen i utökad sammansättning)
den 2 oktober 2024 (
*1
)
”Statligt stöd – Artiklarna 107 och 108 FEUF – Bilateralt investeringsskyddsavtal – Skiljedomsklausul – Rumänien – Anslutning till Europeiska unionen – Upphävande av en skatteincitamentordning före anslutningen – Skiljedom i vilken skadestånd beviljas efter anslutningen – Beslut i vilket stödet förklaras vara oförenligt med den inre marknaden och enligt vilket stödet ska återbetalas – Artikel 351 första stycket FEUF – Motiveringsskyldighet – Begreppet statligt stöd – Fördel – Selektiv karaktär – Huruvida stödet kan tillskrivas staten – Förenlighet med den inre marknaden – Stöd som avser att främja den ekonomiska utvecklingen i missgynnade regioner – Återkrav – Begreppet ekonomisk enhet – Berättigade förväntningar – Rätten att yttra sig”
I målen T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV och T‑704/15 RENV,
European Food SA, Păntășești (Rumänien),
Starmill SRL, Păntăşeşti,
Multipack SRL, Păntăşeşti,
Scandic Distilleries SA, Păntăşeşti,
företrädda av advokaterna N. Forwood, Barrister-at-Law, G. Forwood och W. De Catelle,
sökande i mål T‑624/15 RENV,
Ioan Micula, Oradea (Rumänien), företrädd av N. Forwood, G. Forwood och W. De Catelle,
sökande i mål T‑694/15 RENV,
Viorel Micula, Oradea,
European Drinks SA, Ştei (Rumänien),
Rieni Drinks SA, Rieni (Rumänien),
Transilvania General Import-Export SRL, Oradea,
West Leasing SRL, tidigare West Leasing International SRL, Păntăşeşti,
företrädda av advokaterna J. Derenne, D. Vallindas, A. Álvarez Vidal, R. Chiriţă och O. Chiriţă,
sökande i mål T‑704/15 RENV,
mot
Europeiska
kommissionen, företrädd av T. Maxian Rusche och P.-J. Loewenthal, båda i egenskap av ombud,
svarande,
med stöd av
Förbundsrepubliken Tyskland, företrädd av R. Kanitz, J. Möller och N. Scheffel, samtliga i egenskap av ombud,
och
Konungariket Spanien, företrätt av M. J. Ruiz Sánchez, i egenskap av ombud,
och
Republiken Lettland, företrädd av K. Pommere, i egenskap av ombud,
och
Ungern, företrädd av M. Fehér och G. Koós, båda i egenskap av ombud,
och
Republiken Polen, företrädd av D. Lutostańska, B. Majczyna och M. Rzotkiewicz, samtliga i egenskap av ombud,
intervenienter,
meddelar
TRIBUNALEN (andra avdelningen i utökad sammansättning),
sammansatt av ordföranden A. Marcoulli och domarna V. Tomljenović, N. Półtorak, R. Norkus (referent) och W. Valasidis,
justitiesekreterare: handläggaren A. Marghelis,
efter den skriftliga delen av förfarandet,
efter domen av den 25 januari 2022, kommissionen/European Food m.fl. (C‑638/19 P, EU:C:2022:50),
efter förhandlingen den 4 och den 5 mars 2024,
följande
Dom (
1
)
1
Sökandena, European Food SA, Starmill SRL, Multipack SRL och Scandic Distilleries SA, i mål T‑624/15, Ioan Micula, i mål T‑694/15, Viorel Micula, European Drinks SA, Rieni Drinks SA, Transilvania General Import-Export SRL och West Leasing International SRL, i mål T‑704/15, har med stöd av artikel 263 FEUF yrkat att kommissionens beslut (EU) 2015/1470 av den 30 mars 2015 om det statliga stöd SA.38517 (2014/C) (f.d. 2014/NN) som Rumänien har genomfört – Skiljedomen Micula mot Rumänien av den 11 december 2013 (EGT L 232, 2015, s. 43) (nedan kallat det angripna beslutet) ska ogiltigförklaras.
I. Bakgrund
2
Sökandena har i det angripna beslutet betecknats som mottagare av det skadestånd som beviljades genom en skiljedom som meddelades den 11 december 2013 i målet ARB/05/20, Micula m.fl. mot Rumänien (nedan kallad skiljedomen) av en skiljedomstol (nedan kallad skiljedomstolen) som upprättats under överinseende av Internationella centrumet för biläggande av investeringstvister (ICSID).
3
Ioan och Viorel Micula, som är svenska medborgare med hemvist i Rumänien, är majoritetsägare i European Food and Drinks Group (EFDG), vars verksamhet består i framställning av livsmedel och drycker i regionen Ștei-Nucet i Bihor-distriktet i Rumänien. EFDG äger European Food, Starmill, Multipack, Scandic Distilleries, European Drinks, Rieni Drinks, Transilvania General Import-Export och West Leasing.
4
Den 2 oktober 1998 antog de rumänska myndigheterna regeringens undantagsförordning nr 24/1998 som gav vissa investerare i missgynnade regioner en rad skatteincitament, bland annat lättnader såsom befrielse från tullar och mervärdesskatt för maskiner och återbetalning av tullar på råvaror samt befrielse från bolagsskatt så länge investeringsområdet betecknades som en missgynnad region.
5
Genom beslut av den 25 mars 1999 förklarade regeringen att gruvområdet Ștei-Nucet skulle betecknas som en missgynnad region i tio år från och med den 1 april 1999.
6
Genom regeringens undantagsförordning nr 75/2000 ändrades den 1 juli år 2000 undantagsförordning 24/1998 på så sätt att de aktuella skatteincitamenten bibehölls (nedan tillsammans kallade den aktuella skatteincitamentordningen).
7
European Food, Starmill och Multipack gjorde med stöd av permanenta investerarcertifikat som beviljades European Food den 1 juni 2000 och Starmill och Multipack den 17 maj 2002 vissa investeringar i gruvområdet Ștei-Nucet.
8
I februari år 2000 inleddes förhandlingarna om Rumäniens anslutning till Europeiska unionen. I detta sammanhang fastställdes i EU:s gemensamma ståndpunkt av den 21 november 2001 att det i Rumänien fanns ”ett antal befintliga och nya stödordningar [som] inte hade bringats i överensstämmelse med regelverket”, bland annat ”de förmåner som beviljades enligt [den aktuella skatteincitamentordningen]”.
9
Den 29 maj 2002 ingicks ett bilateralt investeringsskyddsavtal mellan Sveriges regering och Rumäniens regering om främjande och ömsesidigt skydd av investeringar (nedan kallat investeringsskyddsavtalet). Avtalet, som trädde i kraft den 1 juli 2003, omfattade vissa skyddsåtgärder för investerare från båda länderna (även för investeringar som gjorts innan avtalet trädde i kraft) när investerare från ett av länderna investerade i det andra landet.
10
I artikel 2.3 i det bilaterala investeringsskyddsavtalet föreskrivs bland annat att ”[v]ardera avtalsparten skall säkerställa att investeringar som gjorts av investerare från den andra avtalsparten alltid får en skälig och rättvis behandling och skall inte hindra förvaltning, underhåll, utnyttjande, åtnjutande eller avyttring därav och inte heller förvärv av varor och tjänster eller försäljning av produktionen genom oskäliga eller diskriminerande åtgärder.” I artikel 7 i investeringsskyddsavtalet föreskrivs dessutom att tvister mellan investerare och avtalsparter ska regleras i en skiljedomstol under överinseende av Internationella centrumet för biläggande av investeringstvister. Enligt artikel 54.1 i Konventionen om biläggande av investeringstvister mellan stat och medborgare i annan stat av den 18 mars 1965 (nedan kallad ICSID-konventionen), ska varje avtalsslutande stat erkänna skiljedom som meddelats i enlighet med denna konvention. Skiljedomen ska vara bindande för parterna och parterna ska enligt artikel 53.1 i samma konvention verkställa den i enlighet med dess ordalydelse.
11
Den 26 augusti 2004 upphävde Rumänien alla åtgärder som beviljats genom den aktuella skatteincitamentordningen, med undantag för befrielsen från bolagsskatt, och preciserade att ”[f]ör att uppfylla de kriterier som anges i gemenskapsreglerna om statligt stöd och slutföra förhandlingarna om kapitel 6 (Konkurrenspolitik) är det nödvändigt att undanröja alla former av statligt stöd som föreskrivs i den nationella lagstiftningen och som är oförenliga med gemenskapens regelverk på området”. Upphävandet skedde den 22 februari 2005.
12
Den 28 juli 2005 begärde Ioan och Viorel Micula, European Food, Starmill och Multipack (nedan kallade skiljedomssökandena) att en skiljedomstol skulle bildas i enlighet med artikel 7 i investeringsskyddsavtalet för att erhålla ersättning för den skada som orsakats av upphävandet av den aktuella skatteincitamentordningen.
13
Rumänien anslöt sig till unionen den 1 januari 2007.
14
Genom beslut av den 24 september 2008 förklarade skiljedomstolen att yrkandet om skiljedom kunde tas upp till sakprövning.
15
Skiljedomstolen fann i skiljedomen att Rumänien, genom att upphäva den aktuella skatteincitamentordningen före den 1 april 2009, hade åsidosatt skiljedomssökandenas berättigade förväntningar på att dessa incitament skulle finnas tillgängliga, huvudsakligen i samma form, till och med den 31 mars 2009, inte hade agerat på ett öppet sätt, eftersom de inte hade underrättat sökandena i rätt tid, och inte hade säkerställt en rättvis och skälig behandling av de investeringar som sökandena gjort, i den mening som avses i artikel 2.3 i investeringsskyddsavtalet. Skiljedomstolen förpliktade därför Rumänien att utge skadestånd till dem om 791882452 rumänska lei (RON) (cirka 178 miljoner euro). Beloppet fastställdes med beaktande huvudsakligen av den skada som sökandena påstod sig ha lidit under perioden från den 22 februari 2005 till den 31 mars 2009.
[utelämnas]
19
Den 1 oktober 2014 underrättade kommissionen Rumänien om sitt beslut att inleda det formella granskningsförfarandet enligt artikel 108.2 FEUF med hänsyn till att Rumänien delvis hade verkställt skiljedomen i början av 2014 och med avseende på ett fortsatt genomförande eller verkställighet av skiljedomen (nedan kallat beslutet att inleda granskningsförfarandet). I det beslutet, som offentliggjordes i Europeiska unionens officiella tidning den 7 november 2014, uppmanade kommissionen berörda parter att inkomma med synpunkter.
[utelämnas]
25
Den 30 mars 2015 antog kommissionen det angripna beslutet. I artikel 1 i beslutet fastställs att betalningen av det skadestånd som genom skiljedomen tillerkänns den enda ekonomiska enheten bestående av Ioan och Viorel Micula, European Food, Starmill, Multipack, European Drinks, Rieni Drinks, Scandic Distilleries, Transilvania General Import-Export och West Leasing utgör ett ”statligt stöd” i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF som är oförenligt med den inre marknaden. Enligt artikel 2.1 i beslutet får Rumänien inte betala ut sådant oförenligt statligt stöd som avses i artikel 1 i beslutet och ska återkräva sådant oförenligt stöd som redan har betalats ut till någon av de enheter som den enda ekonomiska enheten utgörs av liksom allt stöd som inte anmälts till kommissionen enligt artikel 108.3 FEUF eller som betalats ut efter tidpunkten för beslutet. I andra stycket i denna artikel anges att sökandena är solidariskt ansvariga för återbetalningen av det statliga stöd som de har mottagit. I enlighet med tredje och fjärde styckena i samma artikel är de belopp som ska återkrävas de som härrör från genomförandet eller verkställigheten av nämnda skiljedom och som löper med ränta från och med den dag då de ställdes till stödmottagarnas förfogande.
II. Tidigare förfarande vid tribunalen och domstolen
[utelämnas]
28
Genom dom av den 18 juni 2019, European Food m.fl./kommissionen (T‑624/15, T‑694/15 och T‑704/15, EU:T:2019:423) (nedan kallad den ursprungliga domen), ogiltigförklarade tribunalen det angripna beslutet. Tribunalen biföll sökandenas yrkanden och biföll talan såvitt avsåg den första grundens första del i mål T‑704/15 och den första delen av den andra grunden i målen T‑624/15 och T‑694/15, i den del sökandena genom de argument som hade anförts till stöd för deras yrkanden bestred att kommissionen var behörig att anta nämnda beslut. Tribunalen biföll dessutom talan såvitt avsåg den andra grundens andra del i målen T‑624/15 och T‑694/15 och såvitt avsåg den andra grundens första del i mål T‑704/15, vilka i huvudsak avsåg en felaktig rättslig kvalificering av skiljedomen mot bakgrund av begreppen fördel och stöd, i den mening som avses i artikel 107 FEUF.
[utelämnas]
32
Genom dom av den 25 januari 2022, kommissionen/European Food m.fl. (C‑638/19 P) (nedan kallad domen i målet om överklagande) upphävde domstolen den ursprungliga domen, förklarade att det saknades anledning att pröva anslutningsöverklagandet, återförvisade målet till tribunalen för att denna skulle pröva de grunder och argument som åberopats vid tribunalen och som domstolen inte hade avgjort, samt beslutade att frågan om rättegångskostnaderna skulle anstå.
III. Parternas yrkanden efter återförvisning
33
Förbundsrepubliken Tyskland, Republiken Lettland, Ungern och Republiken Polen har inte inkommit med några skriftliga yttranden angående konsekvenserna av domen i målet om överklagande enligt artikel 217 i tribunalens rättegångsregler.
34
Sökandena i målen T‑624/15 och T‑694/15 har yrkat att tribunalen ska
–
ogiltigförklara det angripna beslutet,
–
i andra hand ogiltigförklara det angripna beslutet i den del det
–
avser var och en av sökandena i dessa båda mål,
–
hindrar Rumänien från att verkställa skiljedomen,
–
förpliktar Rumänien att kräva tillbaka allt oförenligt stöd,
–
förpliktar dem att solidariskt betala tillbaka det statliga stöd som någon av de enheter som avses med artikel 2.2 i beslutet har erhållit, och
–
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna dels i förfarandena vid tribunalen, dels i målet om överklagande vid domstolen.
35
Sökandena i mål T‑704/15 RENV har yrkat att tribunalen ska
–
ogiltigförklara det angripna beslutet,
–
i andra hand ogiltigförklara det angripna beslutet i den del det
–
kvalificerar Viorel Micula som ett företag och som en del av den ekonomiska enhet som är mottagare av stödet,
–
fastställer att stödmottagaren utgör en ekonomisk enhet bestående av Viorel och Ioan Micula, European Food, Starmill, Multipack, European Drinks, Rieni Drinks, Scandic Distilleries, Transilvania General Import-Export och West Leasing,
–
i artikel 2.2 fastställer att Viorel och Ioan Micula, European Food, Starmill, Multipack, European Drinks, Rieni Drinks, Scandic Distilleries, Transilvania General Import-Export och West Leasing vara solidariskt ansvariga för återbetalningen av det statliga stöd som någon av dem har mottagit, och
–
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna, dels i målet vid tribunalen, del i målet om överklagande vid domstolen.
36
I målen T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV och T‑704/15 RENV har kommissionen yrkat att tribunalen ska
–
ogilla talan, och
–
förplikta sökandena att ersätta rättegångskostnaderna, inbegripet kostnaderna för målet om överklagande vid domstolen.
37
Konungariket Spanien har i målen T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV och T‑704/15 RENV yrkat att tribunalen ska
–
ogilla talan, och
–
förplikta sökandena att ersätta rättegångskostnaderna.
IV. Rättslig bedömning
[utelämnas]
A. Huruvida talan i målen kan upptas till sakprövning
42
Kommissionen har, med stöd av Konungariket Spanien, gjort gällande att talan ska avvisas på grund av att sökandena saknar berättigat intresse av att få saken prövad.
43
Enligt kommissionen medgav domstolen, med stöd av domen av den 6 mars 2018, Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158), i domen i målet om överklagande att den skiljedom som låg till grund för det aktuella skadeståndet var oförenlig med unionsrätten. Enligt beslutet av den 21 september 2022, Romatsa m.fl., (C‑333/19, ej publicerat, EU:C:2022:749), är unionsdomstolarna vidare skyldiga att underlåta att ge verkan åt nämnda skiljedom och kan under alla omständigheter inte förordna om verkställighet av den. Under dessa omständigheter har sökandena inte något ”berättigat” intresse av att få det angripna beslutet ogiltigförklarat.
44
Efter att ha anmodats att precisera sitt argument vid förhandlingen gjorde kommissionen i huvudsak gällande att ett berättigat intresse av att få saken prövad är legitimt när det inte strider mot ett grundläggande intresse avseende unionens allmänna ordning.
45
Sökandena har i sina kompletterande yttranden om följderna av domen i målet om överklagande hävdat att talan kan tas upp till sakprövning.
46
I detta avseende erinrar tribunalen om att en talan om ogiltigförklaring som väckts av en fysisk eller juridisk person endast kan prövas i den mån som personen har ett berättigat intresse av att den angripna rättsakten ogiltigförklaras. Ett sådant intresse förutsätter att själva ogiltigförklaringen av rättsakten kan få rättsverkningar och att talan således kan medföra en fördel för den person som har väckt den (dom av den 27 februari 2014, Stichting Woonpunt m.fl./kommissionen, C‑132/12 P, EU:C:2014:100, punkt 67). Ett berättigat intresse av att få saken prövad utgör det väsentliga och främsta villkoret för varje talan vid domstol (dom av den 15 juni 2023, Schindler m.fl./rådet, C‑501/21 P, EU:C:2023:480, punkt 63).
47
Ett berättigat intresse av att få saken prövad saknas däremot när ett bifall till talan inte under några förhållanden kan innebära att sökanden uppnår det eftersträvade resultatet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 juni 2011, Evropaïki Dynamiki/ECB, C‑401/09 P, EU:C:2011:370, punkt 49, och dom av den 23 november 2017, Bionorica och Diapharm/kommissionen, C‑596/15 P och C‑597/15 P, EU:C:2017:886, punkt 85).
48
Huruvida en sökande har ett berättigat intresse av att få saken prövad är för övrigt inte beroende av huruvida talan är välgrundad (se, för ett liknande resonemang, dom av den 4 juli 2017, European Dynamics Luxembourg m.fl./Europeiska unionens järnvägsbyrå, T‑392/15, EU:T:2017:462, punkt 41).
49
I förevarande fall ska det erinras om att kommissionen, genom det angripna beslutet, kvalificerade utbetalningen av de omtvistade beloppen som statligt stöd som var oförenligt med den inre marknaden och ålade Rumänien att återkräva de belopp som redan hade betalats ut till sökandena, det vill säga skiljedomssökandena och fem andra bolag, med motiveringen att de tillsammans utgjorde en ekonomisk enhet. Det är uppenbart att ett sådant beslut går sökandena emot, eftersom Rumänien åläggs att från dem återkräva de utbetalda beloppen samt den ränta som de har genererat fram till den dag då de har återkrävts. Enligt kommissionen har de rumänska myndigheterna, såsom framgår av skäl 42 i nämnda beslut, verkställt skiljedomen fullt ut.
50
Den omständigheten att domstolen har slagit fast att skiljedomen, sedan Rumäniens anslutning till unionen, har varit oförenlig med unionsrätten, särskilt artiklarna 267 och 344 FEUF, och att den därför inte kan ha någon verkan (beslut av den 21 september 2022, Romatsa m.fl., C‑333/19, ej publicerat, EU:C:2022:749, punkterna 42 och 43), kan inte frånta sökandena deras berättigade intresse av att få saken prövad.
51
Såsom sökandena har påpekat är nämligen den omständigheten att en domstol i en medlemsstat, i enlighet med beslutet av den 21 september 2022, Romatsa m.fl. (C‑333/19, ej publicerat, EU:C:2022:749, punkt 44), inte i något fall får verkställa skiljedomen oberoende av frågan huruvida det angripna beslutet, som antagits av kommissionen, är förenligt med unionsrätten och, i synnerhet, huruvida den åtgärd som avses i skiljedomen i materiellt hänseende uppfyller de villkor som anges i artikel 107.1 FEUF för att kvalificeras som statligt stöd i den mening som avses i nämnda bestämmelse och därmed vara föremål för en återkravsskyldighet för Rumänien.
52
Den omständigheten att utbetalningen av de omtvistade beloppen enligt kommissionen ledde till ”verkställighet av en skiljedom som strider mot de grundläggande principerna i unionsrätten” kan inte heller medföra att sökandena, oberoende av huruvida deras talan är välgrundad, fråntas sin rätt att bestrida lagenligheten av en rättsakt som går dem emot.
53
Det ska vidare påpekas att domstolen, genom att i punkterna 154 och 155 i domen i målet om överklagande slå fast att målet, vad gäller argumenten, delgrunderna och grunderna avseende huruvida det angripna beslutet var välgrundat, inte var färdigt för avgörande, även om den redan då hade möjlighet att bedöma huruvida det kunde tas upp till sakprövning, och att målet därför skulle återförvisas till tribunalen för avgörande, underförstått men med nödvändighet ansåg att förevarande tvist kunde tas upp till sakprövning.
54
Under dessa omständigheter ska kommissionens invändning om rättegångshinder på grund av att sökandena saknar berättigat intresse av att få saken prövad ogillas.
B. Huruvida respektive talan är välgrundad
[utelämnas]
1.
Den första grunden: Maktmissbruk samt åsidosättande av artikel 351 FEUF och allmänna rättsprinciper
[utelämnas]
b)
Den andra delgrunden: Åsidosättande av artikel 351 FEUF och allmänna rättsprinciper
65
Sökandena har i huvudsak gjort gällande att Rumänien var skyldigt att iaktta de skyldigheter som landet hade åtagit sig före inträdet i unionen på grundval av investeringsskyddsavtalet och ICSID-konventionen, särskilt artiklarna 53 och 54 i nämnda konvention, enligt vilka Rumänien var skyldigt att verkställa skiljedomen, även för det fall utbetalningen av de omtvistade beloppen skulle ha utgjort statligt stöd i den mening som avses i unionsrätten.
66
Enligt sökandena är Rumänien skyldigt att iaktta ICSID-konventionen i förhållande till samtliga stater som undertecknat konventionen, vilket innebär att varje tredjeland kan åberopa denna konvention utan att behöva åberopa ett särskilt intresse av utgången av tvisten.
67
Sökandena har särskilt hänvisat till den dom som Supreme Court of the United Kingdom (Förenade kungarikets högsta domstol) meddelade den 19 februari 2020 i målet Micula m.fl. mot Rumänien, i vilken det slogs fast att ”de skyldigheter som åligger konventionsstaterna [till ICSID-konventionen till följd av] artiklarna 53, 54 och 69 har uttryckts i absoluta ordalag utan någon begränsning vad gäller vilka personer som är berättigade till dem”.
68
Under dessa omständigheter anser sökandena att även om investeringsskyddsavtalet inte omfattas av tillämpningsområdet för artikel 351 FEUF, påverkar denna omständighet inte Rumäniens skyldighet att verkställa skiljedomen enligt ICSID-konventionen, även efter landets anslutning till unionen. Rumäniens samtycke till skiljeförfarandet fortsätter således att vara bindande för landet på grundval av artikel 25.1 i nämnda konvention, i vilken det föreskrivs att när en konventionsstat har samtyckt till skiljeförfarandet, kan den inte längre ensidigt återkalla sitt samtycke.
69
Sökandena har i detta avseende, i målen T‑624/15 RENV och T‑694/15 RENV, tillagt att om Rumänien underlät att uppfylla sina skyldigheter, skulle varje fördragsslutande stat, inbegripet varje fördragsslutande stat som inte är medlem i unionen, kunna väcka talan mot Rumänien vid Internationella domstolen med stöd av artikel 64 i ICSID-konventionen.
70
Genom att det angripna beslutet förordnar om återkrav av den aktuella stödåtgärden, hindrar det följaktligen Rumänien från att uppfylla sådana skyldigheter och strider således mot artikel 351 första stycket FEUF, enligt vilken de rättigheter och skyldigheter som följer av ett avtal som ingåtts mellan en medlemsstat före dess anslutning och tredjeländer inte påverkas av fördragen.
71
Det angripna beslutet strider även mot den allmänna unionsrättsliga principen pacta sunt servanda, som kommer till uttryck i artikel 351 första stycket FEUF. Den strider dessutom mot den allmänna skyldigheten till lojalt samarbete mellan unionen och medlemsstaterna, vars ömsesidiga karaktär understryks i artikel 4.3 FEU och som ”återspeglas” i artikel 351 FEUF.
72
Kommissionen har med stöd av Konungariket Spanien bestridit sökandenas argument.
73
I artikel 351 första stycket FEUF föreskrivs att ”[d]e rättigheter och förpliktelser som följer av avtal som ingåtts före den 1 januari 1958 eller, för stater som senare ansluter sig, före tidpunkten för deras anslutning mellan å ena sidan en eller flera medlemsstater och å andra sidan ett eller flera tredjeländer ska inte påverkas av bestämmelserna i fördragen”.
74
Syftet med artikel 351 första stycket FEUF är enligt fast rättspraxis att, i överensstämmelse med folkrättsliga grundsatser såsom de framgår av bland annat artikel 30.4 b i Wienkonventionen om traktaträtten av den 23 maj 1969 (Recueil des traités des Nations unies, volym._1155, s. 331) precisera att EUF‑fördragets tillämpning inte påverkar den berörda medlemsstatens åtaganden att respektera tredjelands rättigheter enligt tidigare avtal och fullgöra motsvarande förpliktelser (se dom av den 15 september 2011, kommissionen/Slovakien, C‑264/09, EU:C:2011:580, punkt 41 och där angiven rättspraxis).
75
Artikel 351 första stycket FEUF har allmän giltighet, i den meningen att den är tillämplig på alla internationella avtal, oavsett deras föremål, som kan inverka på unionsfördragen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 2 augusti 1993, Levy, C‑158/91, EU:C:1993:332, punkt 11).
76
Artikel 351 första stycket FEUF har således till syfte att värna tredjeländers rättigheter (dom av den 13 juli 1966, Consten och Grundig/kommissionen, 56/64 och 58/64, EU:C:1966:41, s. 500), genom att göra det möjligt för berörda medlemsstater att fullgöra sina åtaganden enligt en tidigare internationell konvention (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 december 2011, Air Transport Association of America m.fl., C‑366/10, EU:C:2011:864, punkt 61).
77
Artikel 351 första stycket FEUF ger däremot inte medlemsstaterna rätt att göra gällande rättigheter som följer av sådana konventioner i sina unionsinterna förbindelser (se, för ett liknande resonemang, dom av den 2 juli 1996, kommissionen/Luxemburg, C‑473/93, EU:C:1996:263, punkt 40, och dom av den av den 7 juli 2005, kommissionen/Österrike, C‑147/03, EU:C:2005:427, punkt 58).
78
Av detta följer att uttrycket ”rättigheter och förpliktelser” i artikel 351 första stycket FEUF, vad gäller ”rättigheter”, avser tredjeländers rättigheter och vad gäller ”förpliktelser” avser medlemsstaternas förpliktelser (dom av den 2 augusti 1993, Levy, C‑158/91, EU:C:1993:332, punkt 12).
79
För att avgöra huruvida en unionsregel ska träda tillbaka för en tidigare internationell konvention, ska det prövas huruvida konventionen medför förpliktelser för den berörda medlemsstaten, som de tredjeländer som är parter i konventionen kan kräva fullgörande av (dom av den 2 augusti 1993, Levy, C‑158/91, EU:C:1993:332, punkt 13, och dom av den 15 september 2011, kommissionen/Slovakien, C‑264/09, EU:C:2011:580, punkt 42).
80
Om en unionsregel enligt artikel 351 första stycket FEUF således ska kunna träda tillbaka för en internationell konvention, förutsätter detta att två villkor är uppfyllda: Det ska vara fråga om en konvention som ingåtts före ikraftträdandet av unionsfördragen i den berörda medlemsstaten och konventionen ska ge det berörda tredjelandet rättigheter som det kan kräva att denna medlemsstat respekterar (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 mars 1998, T. Port, C‑364/95 och C‑365/95, EU:C:1998:95, punkt 61).
81
Artikel 351 första stycket FEUF ska således, i den mån den utgör en rättsregel som kan medge undantag från tillämpningen av unionsrätten, inbegripet primärrätten, tolkas restriktivt, så att de allmänna bestämmelserna i unionsfördragen inte urholkas (dom av den 14 mars 2024, kommissionen/Förenade kungariket, (Dom från Supreme Court), C‑516/22, EU:C:2024:231, punkterna 78 och 81).
82
I artikel 25.1 i ICSID-konventionen, som trädde i kraft för Rumänien den 12 oktober 1975, föreskrivs följande:
”Centralorganets jurisdiktion omfattar varje rättslig tvist, som har direkt samband med en investering, mellan en avtalsslutande stat (eller delstat eller organ i avtalsslutande stat, som denna särskilt anmält hos centralorganet) och en medborgare i en annan avtalsslutande stat, om parterna i tvisten skriftligen samtyckt till att hänskjuta denna till centralorganet. Sedan parterna angivit sådant samtycke, får ingen av dem ensidigt återkalla detta.”
83
Artikel 53.1 i ICSID-konventionen har följande lydelse:
”Skiljedomen är bindande för parterna och får icke bli föremål för överklagande eller annat rättsmedel vid sidan av dem som bestämts i denna konvention. Part skall åtlyda och uppfylla föreskrifterna i skiljedomen...”
84
I artikel 54.1 i ICSID-konventionen föreskrivs följande:
”Avtalsslutande stat skall erkänna skiljedom, som meddelats i enlighet med denna konvention, som bindande och inom sitt område verkställa penningförpliktelser, som ålagts i skiljedomen, som om den vore en laga kraft ägande dom, meddelad av en domstol i den staten. …”
85
I artikel 64 i ICSID-konventionen anges att ”[u]ppkommer tvist mellan avtalsslutande stater om tolkningen av denna konvention och bilägges tvisten icke genom förhandling, skall den hänskjutas till Internationella domstolen genom framställning från part i tvisten, om ej berörda stater överenskomma om annat sätt att bilägga tvisten”.
86
I artikel 7 i investeringsskyddsavtalet föreskrivs att tvister mellan investerare och signatärstater bland annat ska lösas av en skiljedomstol som tillämpar ICSID-konventionen.
87
I förevarande fall angav kommissionen, i skälen 126 och 127 i det angripna beslutet, att de rättigheter och skyldigheter som skiljedomssökandena hade åberopat följde av tillämpningen av investeringsskyddsavtalet. Efter att ha konstaterat att detta fördrag hade ingåtts mellan två medlemsstater, och inte mellan en eller flera medlemsstater och ett eller flera tredjeländer, drog kommissionen slutsatsen att artikel 351 FEUF inte var tillämplig i förevarande fall. Kommissionen drog härav slutsatsen att tillämpningen av reglerna om statligt stöd, under de aktuella omständigheterna, inte påverkade de rättigheter och skyldigheter som föreskrivs i artikel 351 i EUF-fördraget.
88
Kommissionen tillade, i skäl 129 i det angripna beslutet, att eftersom inget tredjeland som var part i ICSID-konventionen var part i det investeringsskyddsavtal som hade varit föremål för skiljeförfarandet, var artikel 351 FEUF inte relevant i förevarande fall.
89
Med beaktande av sökandenas argument och motiveringen i det angripna beslutet på denna punkt, leder bedömningen av denna delgrund till att det först ska prövas huruvida de skyldigheter som Rumänien har åtagit sig på grundval av investeringsskyddsavtalet, å ena sidan, och ICSID-konventionen, å andra sidan, i förevarande fall omfattas av tillämpningsområdet för artikel 351 FEUF.
1) Huruvida Rumänien har åtagit sig förpliktelser, i den mening som avses i artikel 351 FEUF, på grundval av investeringsskyddsavtalet
90
Artikel 351 FEUF avser, såsom framgår av punkterna 74 och 78 ovan, tredjeländers rättigheter och motsvarande skyldigheter för medlemsstaterna. Rumäniens skyldigheter som avtalats före dess anslutning på grundval av investeringsskyddsavtalet motsvarar de rättigheter som Konungariket Sverige har på samma grund.
91
Vid tidpunkten för undertecknandet av investeringsskyddsavtalet var Konungariket Sverige en medlemsstat och inte ett tredjeland i förhållande till unionen. Ett sådant bilateralt fördrag måste därför, sedan Rumäniens anslutning till unionen, betraktas som ett fördrag som avser två medlemsstater (dom av den 14 mars 2024, kommissionen/Förenade kungariket, (Dom från Supreme Court), C‑516/22, EU:C:2024:231, punkt 72).
92
Artikel 351 FEUF är inte tillämplig på ett bilateralt avtal som ingåtts mellan två medlemsstater, eftersom inget tredjeland är part i avtalet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 8 september 2009, Budějovický Budvar, C‑478/07, EU:C:2009:521, punkt 99).
93
Under dessa omständigheter ska investeringsskyddsavtalet, vid den tidpunkt då stödet beviljades, vilken är avgörande för bedömningen av huruvida artikel 351 FEUF är tillämplig, i förevarande fall den dag då skiljedomen meddelades (se punkt 62 ovan), inte anses utgöra ett avtal av vilket det, i den mening som avses i nämnda artikel, följer rättigheter för tredjeländer och skyldigheter för denna medlemsstat som kan påverkas av genomförandet, med tillämpning av det angripna beslutet, av artiklarna 107 och 108 FEUF.
94
Den omständigheten att den skadevållande händelsen, det vill säga upphävandet, som påstås strida mot investeringsskyddsavtalet, av den aktuella skatteincitamentordningen, för vilken ersättning beviljades genom skiljedomen, ägde rum före Rumäniens anslutning till unionen påverkar inte denna tolkning.
95
Detsamma gäller den omständigheten att de omständigheter som ligger till grund för Rumäniens ansvar åtminstone delvis ägde rum innan landet anslöt sig till unionen, när denna stat fortfarande var ett tredjeland i den mening som avses i artikel 351 FEUF.
96
Såsom domstolen påpekade i domen i målet om överklagande kan det visserligen inte uteslutas att en rätt till skadestånd, enligt de principer som följer av nationell rätt på området för civilrättsligt ansvar, uppkommer vid den tidpunkt då det aktuella skatteincitamentsystemet upphävs, vilket är en omständighet som anses ha orsakat skadan (domen i målet om överklagande, punkterna 117 och 118). Denna rätt till skadestånd skiljer sig däremot från rätten att erhålla det skadestånd som beviljats genom skiljedomen, vilket innebär att den aktuella stödåtgärden inte beviljades vid tidpunkten för nämnda upphävande (domen i målet om överklagande, punkterna 119–127).
97
Mot bakgrund av det ovan anförda kan slutsatsen dras att Rumäniens skyldigheter som avtalats på grundval av investeringsskyddsavtalet och som prövats i förevarande mål inte omfattades av bestämmelserna i artikel 351 FEUF.
98
Sökandena kan således inte hävda att kommissionen genom det angripna beslutet åsidosatte artikel 351 FEUF genom att hindra Rumänien från att fullgöra sina skyldigheter enligt investeringsskyddsavtalet.
2) Huruvida Rumänien har åtagit sig förpliktelser, i den mening som avses i artikel 351 FEUF, på grundval av ICSID-konventionen
99
I enlighet med domen i målet om överklagande ersatte det system med rättsmedel inför domstol som föreskrivs i EU- och EUF-fördragen det skiljeförfarande som föreskrivs i investeringsskyddsavtalet från och med Rumäniens anslutning till unionen, det vill säga från och med den 1 januari 2007 (domen i målet om överklagande, punkt 145).
100
Det är utrett att skiljedomstolen, som tillämpar ICSID-konventionen och till vilken tvisten mellan skiljedomssökandena och Rumänien har hänskjutits, inte ingår i unionens domstolssystem (domen i målet om överklagande, punkt 141).
101
Skiljedomen, som meddelades av skiljedomstolen den 11 december 2013, det vill säga efter Rumäniens anslutning till unionen, kan således inte ha någon verkan och kan således inte verkställas för att betala ut den ersättning som beviljats genom den (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 21 september 2022, Romatsa m.fl., C‑333/19, ej publicerat, EU:C:2022:749, punkt 43).
102
En domstol i en medlemsstat som har att pröva verkställigheten av denna skiljedom är följaktligen skyldig att inte ge någon verkan åt den och får inte i något fall förordna om verkställighet av den i syfte att de vinnande parterna i skiljedomen får det skadestånd utbetalat som de utdömts (beslut av den 21 september 2022, Romatsa m.fl., C‑333/19, ej publicerat, EU:C:2022:749, punkt 44). Detta konstaterande gäller Rumänien i egenskap av medlemsstat.
103
Rumänien var således inte skyldigt att genomföra skiljedomen och än mindre att verkställa den, oberoende av eventuell verkställighet med tvång.
104
Artikel 53 i ICSID-konventionen, enligt vilken varje part som är bunden av skiljedomen ska genomföra skiljedomen i enlighet med dess lydelse, såsom det har erinrats om i punkt 83 ovan, har således i förevarande fall inte skapat några skyldigheter gentemot Rumänien som omfattas av tillämpningsområdet för artikel 351 FEUF.
105
Följaktligen ska det anses att artikel 54 i ICSID-konventionen, enligt vilken ”[a]vtalsslutande stat skall erkänna skiljedom, som meddelats i enlighet med denna konvention, som bindande och inom sitt område verkställa penningförpliktelser, som ålagts i skiljedomen”, såsom har preciserats i punkt 84 ovan, inte kan ha skapat rättigheter till förmån för tredjeland som motsvaras av förpliktelser som Rumänien har, vilka förpliktelser i förevarande fall inte existerar.
106
Såsom domstolen har slagit fast har ICSID-konventionen dessutom, trots sin multilaterala karaktär, till syfte att reglera bilaterala förbindelser mellan de avtalsslutande parterna på ett liknande sätt som ett bilateralt avtal. Även om sökandena har gjort gällande att de tredjeländer som ingått ICSID-konventionen skulle kunna ha ett intresse av att Rumänien uppfyller sina förpliktelser gentemot en annan medlemsstat genom att, i enlighet med denna konvention, verkställa en skiljedom som omfattas av konventionens tillämpningsområde, kan ett sådant rent sakligt intresse emellertid inte likställas med en ”rättighet”, i den mening som avses i artikel 351 första stycket FEUF, som kan motivera tillämpningen av den bestämmelsen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 mars 2024, kommissionen/Förenade kungariket, (Dom från Supreme Court), C‑516/22, EU:C:2024:231, punkterna 75 och 76).
107
Artiklarna 53 och 54 i ICSID-konventionen kan således inte tolkas så, att de har skapat ”rättigheter” för tredjeländer som undertecknat denna konvention i den mening som avses i artikel 351 första stycket FEUF, vilka svarat mot Rumäniens skyldigheter att verkställa skiljedomen.
108
Under dessa omständigheter, och utan att det är nödvändigt att uttala sig om den av sökandena påstådda påverkan av artikel 25.1 och artikel 64 i ICSID-konventionen på Rumäniens skyldighet att verkställa skiljedomen enligt samma konvention, kan det angripna beslutet, genom att det förordnar om återkrav av stödet, inte ha hindrat denna medlemsstat från att uppfylla skyldigheter som omfattas av tillämpningsområdet för artikel 351 FEUF. Ett sådant beslut strider följaktligen inte mot sistnämnda artikel, enligt vilken de rättigheter och skyldigheter som följer av ett avtal som ingåtts mellan en medlemsstat före dess anslutning och tredjeland inte ska påverkas av fördragens bestämmelser.
109
Kommissionen kunde således utan att göra sig skyldig till felaktig rättstillämpning anse att ”tillämpningen av reglerna för statligt stöd påverkar inte de rättigheter och skyldigheter som avses i artikel 351 FEUF”.
110
Invändningen om åsidosättande av artikel 351 första stycket FEUF kan således inte godtas. Följaktligen kan talan inte vinna bifall såvitt avser invändningen att principen pacta sunt servanda, som kommer till uttryck i denna artikel, har åsidosatts.
111
Detsamma gäller invändningen om åsidosättande av principen om lojalt samarbete i den del den genomförs genom artikel 351 första stycket FEUF.
112
Mot bakgrund av det ovan anförda kan talan inte vinna bifall såvitt avser denna delgrund och följaktligen inte såvitt avser någon del av den första grunden.
2.
Den andra grunden: Åsidosättande av artikel 107.1 FEUF
113
Sökandena har gjort gällande att kommissionen inte har visat att villkoren i artikel 107.1 FEUF var uppfyllda i förevarande fall. De har delat upp grunden i tre delgrunder.
114
Kommissionen har med stöd av Konungariket Spanien bestridit sökandenas argument.
115
I artikel 107.1 FEUF anges att ”stöd, av vilket slag det än är, som ges av en medlemsstat eller med hjälp av statliga medel och som snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen genom att gynna vissa företag eller viss produktion, [är] oförenligt med den inre marknaden i den mån det påverkar handeln mellan medlemsstaterna”.
116
Enligt fast rättspraxis ska samtliga villkor i artikel 107.1 FEUF vara uppfyllda för att en åtgärd ska anses utgöra statligt stöd enligt nämnda bestämmelse. För att en åtgärd ska anses utgöra statligt stöd måste det således för det första röra sig om en statlig åtgärd eller en åtgärd som vidtas med hjälp av statliga medel. För det andra måste denna åtgärd kunna påverka handeln mellan medlemsstaterna (se dom av den 12 november 2013, MOL/kommissionen (T‑499/10, EU:T:2013:592, punkt 51 och där angiven rättspraxis).
a)
Den första delen, avseende avsaknad av ekonomisk fördel
117
Sökandena har gjort gällande att stödåtgärden i fråga inte ger dem någon ekonomisk fördel. De har framfört tre huvudsakliga invändningar.
118
Sökandena har för det första gjort gällande att skiljedomen, i motsats till vad kommissionen ansåg, inte ersatte skiljedomssökandena för följderna av upphävandet av den aktuella skatteincitamentordningen, utan beviljade dem skadestånd som ersättning för den skada som de lidit till följd av Rumäniens underlåtenhet att säkerställa en rättvis och skälig behandling av dem, i strid med artikel 2.3 i investeringsskyddsavtalet. Om det antas att kommissionens tolkning av nämnda dom är korrekt, kan kompensation för de indirekta följderna av upphävandet, såsom utebliven vinst eller förlorade möjligheter att erövra nya marknader, åtminstone inte anses utgöra en fördel i den mening som avses i reglerna om statligt stöd.
119
För det andra har sökandena gjort gällande att den ersättning som beviljades genom skiljedomen, med tillämpning av den rättspraxis som följer av domen av den 27 september 1988, Asteris m.fl. (106/87 à 120/87, EU:C:1988:457, punkterna 23 och 24), inte utgjorde en fördel i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF.
120
För det tredje och slutligen, även om det antas att skiljedomen kunde utgöra en fördel, identifierades den aktuella stödåtgärden felaktigt i det angripna beslutet som utbetalningen av de omtvistade beloppen och inte som nämnda dom. Betalningen utgjorde nämligen, enligt sökandena, en del av det ”normala förfarandet” vid genomförandet eller verkställigheten av domen, varför betalningen av ersättning, i form av ett beslut mot Rumänien, inte kan utgöra en fördel som skiljer sig från den som påstås ha beviljats genom samma dom.
121
Det ska påpekas att åtgärder, av vilket slag de än är, som direkt eller indirekt kan gynna företag, liksom åtgärder som kan anses ge det mottagande företaget en ekonomisk fördel som det inte skulle ha erhållit under normala marknadsmässiga villkor, anses utgöra statligt stöd (se dom av den 15 maj 2019, Achema m.fl., C‑706/17, EU:C:2019:407, punkt 83 och där angiven rättspraxis, och dom av den 17 september 2020, Compagnie des pêches de Saint-Malo, C‑212/19, EU:C:2020:726, punkt 39 och där angiven rättspraxis).
122
För att bedöma om en medlemsstat har gett ett visst företag en fördel bör företagets ekonomiska situation efter införandet av åtgärden jämföras med den ekonomiska situation som företaget skulle ha befunnit sig i om åtgärden inte hade vidtagits. Bland annat ska åtgärder som på olika sätt minskar de kostnader som normalt belastar ett företags budget anses utgöra stöd. Det är således fråga om en fördel om stödmottagarens finansiella nettosituation förbättras till följd av åtgärden och utan att detta motiveras av det berörda systemets art eller struktur (se, för ett liknande resonemang, dom av den 17 september 2020, Compagnie des pêches de Saint-Malo, C‑212/19, EU:C:2020:726, punkt 40).
123
Tribunalen anser att det är lämpligt att först pröva den tredje invändningen, avseende en felaktig identifiering av den aktuella stödåtgärden, innan den prövar den första och den andra invändningen, vilka grundar sig på premissen att beviljandet av det skadestånd som beviljats genom skiljedomen utgör nämnda åtgärd.
1) Den tredje invändningen: Felaktig identifiering av den aktuella stödåtgärden
124
Sökandena har i huvudsak gjort gällande, såsom det har erinrats om i punkt 120 ovan, att den aktuella stödåtgärden inte utgörs av utbetalningen av de omtvistade beloppen, utan av skiljedomen. Kommissionen gjorde sig således skyldig till felaktig rättstillämpning i det angripna beslutet när den identifierade den åtgärd som var föremål för dess prövning på ett felaktigt sätt, varför den inte utan att göra en oriktig bedömning kunde kvalificera utbetalningen som en fördel i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF.
125
I förevarande fall identifieras den aktuella stödåtgärden på följande sätt i skäl 39 i det angripna beslutet: ”[å]tgärden som ska bedömas är utbetalningen [av de omtvistade beloppen] genom verkställande eller genomförande av skiljedomen, plus ränta som har löpt sedan skiljedomen meddelades”.
126
Det framgår otvetydigt av skäl 39 i det angripna beslutet, som avser ”Beskrivning av åtgärden” och ingår i del 3 i detta beslut, med rubriken ”Beskrivning av åtgärden och skäl till att förfarandet inleds”, att den åtgärd som avses i nämnda beslut är utbetalningen av de omtvistade beloppen och inte skiljedomen.
127
Att kommissionen identifierade den aktuella stödåtgärden som motsvarande utbetalningen av de omtvistade beloppen bekräftas i skäl 123 i det angripna beslutet, där det anges att ”[nämnda utbetalning] av ersättning till de [skiljedomssökande], antingen det är genom att genomföra eller verkställa skiljedomen, skulle förbättra deras konkurrensposition”.
128
Detta konstaterande påverkas inte av sökandenas argument som grundar sig på punkt 124 i domen i målet om överklagande, enligt vilken ”rätten till ersättning för den skada som skiljedomssökandena påstår sig ha lidit på grund av att den aktuella skatteincitamentordningen har upphävts, vilket påstås strida mot investeringsskyddsavtalet, enbart beviljades genom skiljedomen”.
129
Det ska påpekas att tribunalen härigenom endast prövade kommissionens behörighet i tiden (rationae temporis) att anta det angripna beslutet enligt artikel 108 FEUF. Domstolen uttalade sig således, i punkt 124 i domen i målet om överklagande, endast om den tidpunkt då sökandena beviljades rätt till ersättning och inte om kvalificeringen av utbetalningen av de omtvistade beloppen som statligt stöd i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF, såsom den prövades i nämnda beslut.
130
Frågan huruvida skiljedomen, oberoende av de granskade utbetalningarna, i sig utgör en fördel som kan kvalificeras som statligt stöd i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF, saknar betydelse för identifieringen av den aktuella stödåtgärden som utbetalningen av de omtvistade beloppen.
131
Domstolen konstaterade för övrigt uttryckligen, i punkt 135 i domen i målet om överklagande, att kommissionen i det angripna beslutet, mot bakgrund av EUF-fördragets bestämmelser om statligt stöd, hade prövat utbetalningen av de omtvistade beloppen för att verkställa skiljedomen.
132
Kommissionen kan för övrigt inte anmoda tribunalen att fortsättningsvis anse att, såsom framgår av deras kompletterande inlagor och av diskussionerna vid förhandlingen, den åtgärd som varit föremål för dess prövning ska betraktas som den enda åtgärd som utgörs av skiljedomen och dess verkställighet. Det följer nämligen av fast rättspraxis att tribunalen inom ramen för en talan om ogiltigförklaring inte kan ersätta den motivering som upphovsmannen till den angripna rättsakten lämnat med en egen motivering (se dom av den 26 oktober 2016, PT Musim Mas/rådet (C‑468/15 P, EU:T:2016:803, punkt 64 och där angiven rättspraxis).
133
Även om sökandena även har hävdat att betalningen av skadestånd endast är en ”automatisk följd” av skiljedomen, har de genom detta påstående endast konstaterat att denna skiljedom är orsaken till Rumäniens utbetalning av de omtvistade beloppen och kan inte, genom ett sådant konstaterande, med framgång göra gällande att nämnda utbetalning inte utgjorde en separat fördel i förhållande till skiljedomen.
134
I artikel 107.1 FEUF görs nämligen inte någon åtskillnad mellan statliga åtgärder med hänsyn till deras orsaker, utan de definieras, såsom kommissionen erinrade om i skäl 80 i det angripna beslutet, med utgångspunkt i vilka verkningar de har (dom av den 4 mars 2021, kommissionen/Fútbol Club Barcelona, C‑362/19 P, EU:C:2021:169, punkt 61, och domen i målet om överklagande, punkt 122).
135
Även om det antas att skiljedomen inte kan avskiljas från sin verkställighet, kvarstår det faktum att betalningen av de omtvistade beloppen, för att genomföra eller verkställa nämnda skiljedom, utgjorde den åtgärd som kommissionen i det angripna beslutet hade att bedöma.
136
Under dessa omständigheter gjorde kommissionen, i motsats till vad sökandena har gjort gällande, en riktig bedömning när den definierade den aktuella stödåtgärden som utbetalningen av de omtvistade beloppen för att, inom ramen för sin bedömning av huruvida det förelåg ett statligt stöd i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF, kontrollera huruvida en sådan utbetalning utgjorde en ekonomisk fördel som sökandena inte skulle ha fått under normala marknadsvillkor.
137
Av det ovan anförda följer att förevarande invändning inte kan godtas.
2) Den första invändningen: Den aktuella stödåtgärden kan inte utgöra en fördel som betalats ut som kompensation för följderna av att den aktuella skatteincitamentordningen har upphävts
138
Som framgår av punkt 118 ovan grundas denna invändning på två huvudargument.
i) Det första argumentet: Kommissionen gjorde en felaktig bedömning när den fann att skiljedomen ersatte skiljedomssökandena för följderna av upphävandet av den aktuella skatteincitamentordningen
139
Det framgår av punkt 131 ovan att kommissionen prövade utbetalningen av de omtvistade beloppen mot bakgrund av EUF-fördragets bestämmelser om statligt stöd, men inte den aktuella skatteincitamentordningen, vilken hade upphävts före Rumäniens anslutning till unionen och för övrigt inte längre var i kraft när det angripna beslutet antogs (domen i målet om överklagande, punkt 135).
140
Såsom framgår av skäl 93 i det angripna beslutet undersökte kommissionen de omständigheter som skiljedomstolen grundade sin bedömning på för att beskriva det stöd som den hade beviljat skiljedomssökandena och beskrivningen av den påstådda skadan.
141
Det framgår av skäl 94 i det angripna beslutet att kommissionen för det första ansåg att skiljedomstolen hade ersatt den skada som uppkommit till följd av det förtida upphävandet av den aktuella skatteincitamentordningen. Kommissionen ansåg vidare att Rumäniens genomförande eller verkställighet av skiljedomen, såsom framgår av skäl 95 i nämnda beslut, gav skiljedomssökandena ett belopp som motsvarade de fördelar som de skulle ha erhållit inom ramen för ordningen för perioden mellan tidpunkten för dess upphävande, den 22 februari 2005, och det planerade datumet för dess utgång, den 1 april 2009. Slutligen konstaterade kommissionen att skadebeloppet i huvudsak motsvarade dels återbetalning av de tullar som tagits ut på socker och andra råvaror som skiljedomssökandena skulle ha undvikit om nämnda upphävande inte hade ägt rum, dels den uteblivna vinsten från försäljningen av färdiga produkter till följd av upphävandet.
142
Kommissionen kvalificerade följaktligen, i skäl 96 i det angripna beslutet, utbetalningen av de omtvistade beloppen som en ekonomisk fördel som sökandena inte hade kunnat erhålla under normala marknadsvillkor, med motiveringen att denna utbetalning var avsedd att ersätta dem för den skada som de lidit till följd av upphävandet av den aktuella skatteincitamentordningen.
143
För att bestrida kommissionens tolkning av skiljedomen har sökandena gjort gällande att skiljedomstolen beviljade skiljedomssökandena skadestånd för den skada som de lidit, såsom det har erinrats om i punkt 118 ovan, på grund av Rumäniens underlåtenhet att säkerställa en rättvis och skälig behandling av deras investeringar, i strid med artikel 2.3 i investeringsskyddsavtalet. De har i detta avseende preciserat att Rumänien har åsidosatt en sådan artikel genom att dels ha upphävt de viktigaste fördelarna med den aktuella skatteincitamentordningen samtidigt som de därmed sammanhängande skyldigheterna bibehölls, dels ha brustit i öppenhet genom att inte i god tid ha underrättat skiljedomssökandena om att nämnda ordning hade upphävts.
144
Sökandena har tillagt att även om skiljedomstolen hänvisade till den aktuella skatteincitamentordningen för att kvantifiera den skada som lidits, kan denna omständighet inte i sig innebära att nämnda ordning återinfördes genom skiljedomen.
145
I förevarande fall framgår det av punkt 872 i skiljedomen, såsom den återges i punkt 27 i domen i målet om överklagande och i skäl 26 i det angripna beslutet, att skiljedomstolen ansåg att Rumänien, genom att upphäva den aktuella skatteincitamentordningen före den 1 april 2009, för det första, hade åsidosatt de berättigade förväntningarna hos skiljedomssökandena, som ansåg att dessa incitament skulle vara tillgängliga, i huvudsak i samma form, fram till och med den 31 mars 2009. För det andra ansåg skiljedomstolen att Rumänien inte hade agerat på ett öppet sätt genom att inte underrätta sökandena i tid. För det tredje hade Rumänien följaktligen inte säkerställt en rättvis och skälig behandling av dessa sökandens investeringar i den mening som avses i artikel 2.3 i investeringsskyddsavtalet. Nämnda domstol förpliktade följaktligen Rumänien att betala skadestånd till dem med ett belopp som i huvudsak fastställdes med beaktande av den skada som klagandena påstod sig ha lidit under perioden från den 22 februari 2005 till den 31 mars 2009.
146
Det ska emellertid för det första påpekas att de skador som ersätts genom skiljedomen, såsom de identifierats i domslutet i skiljedomen, och såsom de sammanfattas i skäl 27 i det angripna beslutet, avser följande skador: ökade kostnader för socker (för importen som de sökande måste betala tull för efter upphävandet av råvarufaciliteten), ökade råvarukostnader för annat än socker och vissa typer av polyetentereftalat (PET, för vilka yrkandet om skadestånd jämte ränta hade ogillats av skiljedomstolen med motiveringen att sökandena aldrig hade tagit del av faciliteten för råvaror avseende import) att inte längre kunna lägga upp sockerlager till lägre priser (vars belopp var beräknat på basis av debiterade tullavgifter på importerat socker som skulle kunna ha undvikits om de sökande hade haft möjligheten att lägga upp sockerlager före den 1 april 2009) och utebliven vinst från försäljningen av färdiga produkter (avseende förlorade marknadsandelar för perioden 2004–2008 för läsk och andra varor som innehåller socker, vars prishöjning ledde till en prishöjning på dessa varor, vilket i sin tur ledde till en minskad försäljning av samma varor).
147
På de belopp som utbetalades som ersättning för de skador som på detta sätt hade fastställts löpte ränta från och med den 1 mars 2007 med hänsyn till ökade kostnader för socker och andra råvaror från och med den 1 november 2009, med hänsyn till att de skiljedomssökande inte längre kunde lägga upp sockerlager, och från och med den 1 maj 2008 med hänsyn till utebliven vinst.
148
För det andra ska det erinras om att den aktuella skatteincitamentsordningen, såsom framgår av det angripna beslutet, beviljade vissa investerare i regioner som den rumänska regeringen ansåg vara missgynnade befrielse från tull för råvaror som var nödvändiga för den investering som gjordes i den missgynnade regionen i fråga. Befrielsen från tullar ersatte, efter en ändring av ordningen, den återbetalning av dessa tullar som ursprungligen föreskrevs.
149
Såsom har påpekats i punkt 7 ovan åtnjöt skiljedomssökandena, i egenskap av investerare i gruvområdet Ștei-Nucet, som ansågs vara missgynnat, från början av 2000-talet befrielser från tullar på råvaror enligt den aktuella skatteincitamentsordningen till dess att den upphävdes den 22 februari 2005.
150
För det tredje ska det tilläggas att även om sökandena har bestritt de slutsatser som kan dras av den beräkningsmetod för ersättningen som skiljedomstolen använde, har de däremot inte bestritt att skadeståndet fastställdes med beaktande av den aktuella skatteincitamentsordningen.
151
Det framgår av punkterna 944 och 945 i skiljedomen att den metod som skiljedomstolen använde för att beräkna skadan föreslogs av skiljedomssökandena och bestod i att kvantifiera den kostnadsökning och den uteblivna vinst som skiljedomssökandena lidit på grund av att de inte kunnat utveckla sitt företag såsom de hade förutsett, genom att genomföra ytterligare investeringar och sälja sockerbaserade varor.
152
Skiljedomstolen angav i punkt 917 i skiljedomen, vilken återges i skäl 94 i det angripna beslutet, att skadestånd skulle beviljas på grundval av principen att ”sökanden ska placeras i den position den ‘med all sannolikhet’ skulle ha varit i om det inte varit för den internationella oförrätten”. Skiljedomstolen fann även, såsom framgår av punkt 928 i nämnda skiljedom, att endast de förluster som orsakats av den handling som utgör brottet på internationell nivå kunde kompenseras genom skadestånd och att ”alla överträdelser av det bilaterala investeringsskyddsavtalet som görs gällande av [skiljedomssökandena] härrör från samma omständighet, dvs. det förtidiga upphävandet av [de incitament som föreskrivs i den aktuella skatteincitamentsordningen], eller står i direkt samband med detta upphävande”.
153
Under dessa omständigheter bedömde skiljedomstolen, såsom kommissionen påpekade i skäl 94 i det angripna beslutet, när den fastställde skadeståndsbeloppet till sökandena, huruvida förlusterna verkligen hade uppkommit och om de hade ett direkt samband med upphävandet av den aktuella skatteincitamentordningen, såsom särskilt framgår av punkt 953 i skiljedomen, vad gäller beviljandet av skadestånd för höjningen av priset på socker, av punkt 971 i nämnda dom, vad gäller beviljandet av skadestånd för höjningen av priset på andra råvaror än socker och PET, av punkterna 982–985 i skiljedomen, vad gäller beviljandet av skadestånd för förlusten av lagringskapacitet för socker, och av punkterna 1016–1020 i samma skiljedom, vad gäller beviljande av skadestånd för utebliven vinst vid försäljning av färdiga varor.
154
För det fjärde och sista påpekade domstolen i punkt 117 i domen i målet om överklagande att det skadestånd som beviljades genom skiljedomen, eftersom det syftade till att ersätta den skada som skiljedomssökandena påstod sig ha lidit till följd av Rumäniens upphävande av den aktuella skatteincitamentordningen, som påstås ha skett i strid med investeringsskyddsavtalet, har sitt ursprung i detta upphävande, som utgör den skadevållande händelsen för vilken detta skadestånd beviljades av skiljedomstolen.
155
Det framgår av punkterna 146–154 ovan att skiljedomstolen, genom att anse att Rumänien, såsom det har erinrats om i punkt 145 ovan, inte hade säkerställt en rättvis och skälig behandling av de investeringar som gjorts av skiljedomssökandena, i den mening som avses i artikel 2.3 i investeringsskyddsavtalet, avsåg att ersätta dem för de ekonomiska konsekvenserna av upphävandet av den aktuella skatteincitamentordningen.
156
Såsom kommissionen påpekade vid förhandlingen har skiljedomstolen för övrigt varken beskrivit eller kvantifierat dels den skada som skulle ha uppkommit till följd av att de skyldigheter som ålades mottagarna av den aktuella skatteincitamentsordningen bibehölls, oaktat att de förmåner som tidigare var förbundna därmed hade upphävts, dels den skada som skulle ha uppkommit till följd av Rumäniens icke transparenta beteende vad gäller att Rumänien inte på ett adekvat sätt underrättade investerarna om att denna ordning skulle upphöra före det datum för utgång som hade meddelats.
157
Sökandena har således inte fog för att hävda att skiljedomen inte ersatte skiljedomssökandena för följderna av upphävandet av den aktuella skatteincitamentordningen, utan beviljade dem skadestånd för den skada de lidit till följd av Rumäniens agerande dels för att ha bibehållit de skyldigheter som är knutna till de förmåner som införts genom nämnda ordning trots att denna ordning upphävts, dels för att inte i god tid ha underrättat dem om upphävandet, i strid med dess skyldighet att säkerställa en rättvis och skälig behandling av investerarnas investeringar i enlighet med artikel 2.3 i investeringsskyddsavtalet.
ii) Det andra argumentet: Kompensationen för de indirekta följderna av upphävandet av den ifrågavarande skatteincitamentsordningen inte kan anses utgöra en fördel i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF
158
Sökandena har tillagt, såsom angetts i punkt 118 ovan, att för det fall tribunalen skulle anse att skiljedomen ersatte skiljedomssökandena för följderna av upphävandet av den aktuella skatteincitamentordningen, kan kompensationen för de indirekta konsekvenserna av detta upphävande, såsom utebliven vinst eller förlust av möjligheten att erövra nya marknader, i vart fall inte kvalificeras som en fördel i den mening som avses i bestämmelserna om statligt stöd.
159
Sökandena har i detta avseende påpekat att de omtvistade beloppen inte motsvarar de belopp som de skulle ha erhållit om den aktuella skatteincitamentordningen inte hade upphävts. Enligt sökandena kompenserar den ersättning som skiljedomstolen beviljade enligt skiljedomen de indirekta följderna av att nämnda ordning upphävdes, det vill säga de ökade kostnaderna på grund av att de inte kunde lagra sockret före det planerade datumet för utgången av detta system och den minskade vinsten på grund av förlusten av marknadsandelar till följd av ökningen av kostnaderna för de importerade råvarorna, på grund av betalningen av tullarna.
160
Även om det antas att utbetalningen av de omtvistade beloppen innebar ersättning för återkallandet av ett olagligt eller oförenligt stöd som den aktuella skatteincitamentordningen utgjorde, har sökandena i mål T‑704/15 RENV påpekat att de belopp som skiljedomstolen beviljat som kompensation för utebliven vinst eller förlorad möjlighet till följd av upphävandet av denna ordning under alla omständigheter inte, i enlighet med relevant rättspraxis, kan utgöra ”fördelar” i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF.
161
Att ett rättsstridigt stöd krävs tillbaka för att återskapa en tidigare situation innebär vidare enligt den rättspraxis som sökandena har åberopat inte att en annan situation återställs med hänsyn till hypotetiska element, och innebär endast att den fördel som stödet gav stödmottagaren ska återställas, inte den eventuella ekonomiska nytta som stödet inneburit genom stödmottagarens utnyttjande av denna fördel (dom av den 21 december 2016, kommissionen/Aer Lingus och Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P och C‑165/15 P, EU:C:2016:990, punkterna 91 och 92).
162
Det ska för det första påpekas att det saknar betydelse för kvalificeringen av den ersättning som skiljedomstolen beviljade enligt skiljedomen att den omständigheten, oavsett om den fastställts eller ej, att detta skadestånd motsvarade kompensationen för återkallandet av ett olagligt eller oförenligt stöd, och att det enda som är relevant i detta avseende är huruvida det beviljade skadeståndet kunde utgöra statligt stöd i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF. Den omständigheten att återkravet av ett rättsstridigt stöd, i enlighet med den rättspraxis som sökandena har åberopat, endast innebär att den fördel som stödet medfört ska återbetalas, saknar dessutom betydelse för den kvalificering kommissionen ska göra av det skadestånd som beviljats genom nämnda skiljedom med hänsyn till denna bestämmelse
163
Det ska vidare påpekas att den rättspraxis som hänvisas till i punkt 161 ovan utgör hinder för att återkravet av ett rättsstridigt stöd avser återbetalning av den eventuella ekonomiska fördel som mottagaren av det olagliga stödet har fått genom att utnyttja det olagliga stödet. Hur som helst föreskrivs i det angripna beslutet att utbetalningen av de omtvistade beloppen ska återkrävas och inte att en hypotetisk fördel som mottagaren skulle ha fått av stödet ska återkrävas.
164
Den fördel som sökandena har åtnjutit i förevarande mål är nämligen utbetalningen av det skadestånd som beviljats enligt skiljedomen.
165
Dessutom kan en sådan skadeståndstalan som den som skiljedomssökandena har väckt vid skiljedomstolen inte leda till ett kringgående av den faktiska tillämpningen av bestämmelserna om statligt stöd. (se, för ett liknande resonemang, dom av den 11 november 2015, Klausner Holz Niedersachsen, C‑505/14, EU:C:2015:742, punkterna 42–44). Skadestånd som betalas som kompensation för förlust av marknadsandelar eller som kompensation för förluster vid lagring av råvaror eller, slutligen, för skada som uppkommit till följd av att en stödordning upphävts, kan således inte undgå att kvalificeras som statligt stöd, eftersom sådant skadestånd motsvarar definitionen av en ekonomisk fördel i den mening som avses i nämnda regler.
166
I detta hänseende konstaterade kommissionen följande i punkt 96 i det angripna beslutet:
”Ersättningen som beviljas för förlorad vinst för att de [skiljedoms]sökande har varit tvungna att bära sina egna kostnader utgör på samma sätt en ekonomisk fördel som utan skiljedomen inte skulle finnas på marknaden. Under normala marknadsförhållanden skulle företaget ha varit tvunget att själv bära kostnaderna för sin ekonomiska verksamhet och därför inte redovisat dessa vinster. Att betala ränta till de [skiljedoms]sökande på belopp som påstås ha förfallit till betalning men som måste anses ge dem en fördel, utgör en separat och ytterligare fördel.”
167
Tribunalen konstaterar att sökandena inte har anfört något argument som kan ifrågasätta kommissionens slutsatser i skäl 96 i det angripna beslutet, enligt vilka den ersättning som beviljats av skiljedomstolen utgjorde en ekonomisk fördel i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF, efter att ha analyserat de fördelar som sökandena skulle ha beviljats inom ramen för den aktuella skatteincitamentordningen för perioden mellan tidpunkten för dess upphävande och det planerade datumet för dess upphörande.
168
Mot bakgrund av det ovan anförda har sökandena inte visat att kommissionen gjorde en felaktig bedömning när den fann att den aktuella stödåtgärden utgjorde en ekonomisk fördel i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF som betalades ut till skiljedomssökandena som kompensation för följderna av att den aktuella skatteincitamentordningen upphävdes.
169
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser någon del av denna invändning.
3) Den andra invändningen: Åsidosättande av domen av den 27 september 1988, Asteris m.fl. (106/87–120/87)
170
Denna invändning grundar sig, såsom framgår av punkt 119 ovan, på antagandet att skiljedomen har haft rättsverkningar i förhållande till sökandena genom att tillerkänna dem skadestånd för den skada de lidit till följd av det påstådda åsidosättandet av investeringsskyddsavtalet, som är orsaken till deras rätt till skadestånd enligt nämnda skiljedom. Utbetalningen av skadestånd enligt nämnda skiljedom kan således inte kvalificeras som statligt stöd med tillämpning av domen av den 27 september 1988, Asteris m.fl. (106/87–120/87, EU:C:1988:457, punkterna 23 och 24).
171
Det ska erinras om att statligt stöd, som utgör åtgärder genom vilka en myndighet gynnar vissa företag eller vissa produkter, är av en helt annan rättslig natur än det skadestånd som de nationella myndigheterna eventuellt förpliktas att betala till enskilda som ersättning för en skada som de har vållat dem. Dessutom utgör inte skadestånd statligt stöd, i den mening som avses i unionsrätten (se, för ett liknande resonemang, dom av den 27 september 1988, Asteris m.fl., 106/87–120/87, EU:C:1988:457, punkterna 23 och 24).
172
Enligt fast rättspraxis ska det dessutom göras åtskillnad mellan yrkanden om ersättning för en skada som följer av en rättsstridighet och en talan om betalning av belopp som ska betalas enligt bestämmelser (se, för ett liknande resonemang, dom av den 27 september 1988, Asteris m.fl., 106/87–120/87, EU:C:1988:457, punkterna 25 och 26 och där angiven rättspraxis).
173
För det fall de belopp som yrkats vid domstol, även formellt på ersättningsområdet, motsvarar betalning av en förmån som sökanden har begärt med tillämpning av en lagstiftning, syftar talan inte till att ersätta en skada som skiljer sig från den som består i att den fördel som sökanden anser sig ha rätt till enligt samma lagstiftning inte fullständigt har utgetts (se, för ett liknande resonemang, dom av den 12 januari 2023, DOBELES HES, C‑702/20 och C‑17/21, EU:C:2023:1, punkterna 61 och 62).
174
När det genom en nationell lagstiftning har införts ett statligt stöd, i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF, utgör således även betalningen av ett belopp som begärs vid domstol enligt denna lagstiftning statligt stöd (dom av den 12 januari 2023, DOBELES HES, C‑702/20 och C‑17/21, EU:C:2023:1, punkt 65).
175
Mottagaren av ett stöd kan således inte, såsom det har erinrats om i punkt 165 ovan, kringgå en effektiv tillämpning av reglerna om statligt stöd genom att – utan att åberopa unionsrätten på området för statligt stöd – erhålla en fastställelsedom vars verkningar i slutändan gör det möjligt för mottagaren att fortsätta genomföra det aktuella stödet under flera år (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 11 november 2015, Klausner Holz Niedersachsen, C‑505/14, EU:C:2015:742, punkterna 42–44).
176
I förevarande fall har, såsom framgår av punkterna 99–101 ovan, unionens domstolssystem, i vilket skiljedomstolen inte ingår (domen i målet om överklagande, punkt 141), ersatt det skiljeförfarande som föreskrivs i investeringsskyddsavtalet från och med Rumäniens anslutning till unionen, det vill säga från och med den 1 januari 2007, vilket innebär att skiljedomen, som meddelades av skiljedomstolen efter nämnda anslutning, inte kan ha några verkningar i förhållande till sökandena (beslut av den 21 september 2022, Romatsa m.fl. C‑333/19, ej publicerat, EU:C:2022:749, punkterna 40–43).
177
I detta sammanhang, och under alla omständigheter, är kvalificeringen i skiljedomen inte avgörande för bedömningen av huruvida det föreligger statligt stöd. Betalningen av de omtvistade beloppen för att verkställa nämnda skiljedom kan således inte rättsligt kvalificeras som skadestånd i den mening som avses i unionsrätten enbart av det skälet att en sådan kvalificering följer av skiljedomen.
178
Kommissionen gjorde således rätt när den, såsom den gjorde i det angripna beslutet, bedömde huruvida det förelåg ett statligt stöd oberoende av skiljedomstolens rättsliga kvalificering.
179
Såsom framgår av prövningen av den första invändningen i den andra grundens första del drog kommissionen slutsatsen, utan att sökandena hade lyckats ifrågasätta en sådan bedömning, att den aktuella stödåtgärden utgjorde en ekonomisk fördel som utbetalats till skiljedomssökandena som kompensation för följderna av att den aktuella skatteincitamentordningen upphävdes och inte för den skada som de lidit till följd av Rumäniens agerande att dels bibehålla skyldigheterna avseende de fördelar som införts genom nämnda ordning trots att den upphävts, dels inte ha underrättat dem om upphävandet i god tid.
180
Eftersom det inte har visats att utbetalningen av de omtvistade beloppen har medfört ersättning för en skada som följer av Rumäniens påstått felaktiga handlande, såsom angetts i punkt 157 ovan, kan sökandena inte med framgång hävda att den aktuella stödåtgärden inte kan kvalificeras som statligt stöd med tillämpning av domen av den 27 september 1988, Asteris m.fl. (106/87–120/87, EU:C:1988:457, punkterna 23 och 24).
181
Sökandena har emellertid tillagt att skiljedomen inte heller kan ha ersatt dem för återkallandet av ett olagligt eller oförenligt stöd som den aktuella skatteincitamentordningen utgjorde. Sökandena har i huvudsak anfört att så är fallet på grund av att denna stödordning, som genomfördes före Rumäniens anslutning till unionen, aldrig har omfattats av unionslagstiftningen om statligt stöd eller av kommissionens befogenhet.
182
Det ska inledningsvis erinras om den rättspraxis som följer av domen av den 27 september 1988, Asteris m.fl. vars åsidosättande sökandena har gjort gällande, endast rör kvalificeringen som statligt stöd, eftersom det i denna dom endast föreskrivs att offentliga stöd har en rättslig karaktär som i grunden skiljer sig från skadeståndet.
183
Såsom framgår av punkterna 139–157 ovan gjorde kommissionen en riktig bedömning när den fann att den fördel som skiljedomssökandena erhöll inte utgjorde ersättning för en skada som uppkommit till följd av en rättsstridighet i den mening som avses i den 27 september 1988, m.fl. (106/87–120/87, EU:C:1988:457, punkterna 23 och 24). De argument som sökandena har anfört för att ifrågasätta den kompletterande motiveringen i det angripna beslutet avseende stödets rättsstridighet, vilken kommissionen har anfört för att utesluta tillämpningen av domen av den 27 september 1988, Asteris m.fl. (106/87–120/87, EU:C:1988:457), kan således inte påverka bedömningen av huruvida nämnda beslut är välgrundat i detta avseende.
184
Det kan under alla omständigheter och för fullständighetens skull erinras om att enligt artikel 64.1 iii) i Europaavtalet om upprättande av en associering mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater, å ena sidan, och Rumänien, å andra sidan, vilket ingicks och godkändes på gemenskapens vägnar genom rådets och kommissionens beslut 94/907/CECA/EG, Euratom av den 19 december 1994 (EGT L 1994, 357, s. 2) (nedan kallat Europaavtalet), är allt offentligt stöd som snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen genom att gynna vissa företag eller viss varuproduktion i den utsträckning att det kan påverka handeln mellan Europeiska gemenskaperna och Rumänien oförenligt med en korrekt tillämpning av detta avtal. Enligt artikel 64.2 i avtalet ska alla förfaranden som strider mot den artikeln ”utvärderas på grundval av de kriterier som utformas genom tillämpning av bestämmelserna i artiklarna 85, 86 och 92 i [EEG‑fördraget, nu artiklarna 101, 102 och 107 FEUF]”.
185
År 1999 antog Rumänien, för att uppfylla denna anpassningsskyldighet enligt Europaavtalet, lege nr. 143/1999 privind ajutorul de stat (lag nr 143/1999 om statligt stöd). I denna lag fanns samma definition av statligt stöd som i artikel 64 i Europaavtalet och i unionsrätten. Genom denna lag utsågs Consiliul Concurenţei (rumänska konkurrensnämnden) och Oficiul Concurenței (rumänska konkurrensmyndigheten) till landets tillsynsmyndigheter som har befogenhet att bedöma förenligheten i det statliga stöd som Rumänien beviljar företag.
186
I förevarande fall har kommissionen preciserat att förevarande tvist inte omfattades av den rättspraxis som följer av domen av den 27 september 1988, Asteris m.fl. (106/87–120/87, EU:C:1988:457, punkterna 23 och 24), av det skälet, såsom framgår av skäl 103 i det angripna beslutet, att eftersom den aktuella skatteincitamentordningen, ledde till att ett olagligt statligt stöd beviljades, utgjorde det skadestånd som beviljades skiljedomssökandena, vars belopp motsvarade de skatteincitament som de hade berövats till följd av upphävandet av denna ordning, i sig ett olagligt statligt stöd.
187
Det framgår av handlingarna i målet att den rumänska konkurrensnämnden i ett beslut av den 15 maj 2000 fann att ”[e]n befrielse från tullar på råvaror [skulle anses utgöra] statligt stöd för driftändamål” och det beslutet har varken ifrågasatts eller upphävts.
188
Under dessa omständigheter innebär inte enbart den omständigheten, som åberopats till stöd för deras argument som det erinrats om i punkt 181 ovan, att den aktuella skatteincitamentordningen infördes före Rumäniens anslutning till unionen att denna ordning inte har prövats mot bakgrund av de regler som är tillämpliga i unionen på området för statligt stöd. Det saknar i detta avseende betydelse att kommissionen inte var behörig att göra en sådan bedömning, eftersom denna bedömning gjordes av en myndighet vars behörighet inte har ifrågasatts i förevarande mål.
189
Sökandena kan således inte enbart av detta skäl med framgång göra gällande att kommissionen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den, såsom framgår av skäl 103 i det angripna beslutet, fann att det skadestånd som beviljats genom skiljedomen fick till följd att skiljedomssökandena fick ersättning för återkallandet av ett olagligt eller oförenligt stöd som den aktuella skatteincitamentordningen skulle ha utgjort, i enlighet med de principer i rättspraxis som det erinrats om i punkterna 172–174 ovan.
190
Mot bakgrund av det ovan anförda kan denna invändning inte godtas och följaktligen kan talan inte vinna bifall såvitt avser någon del av förevarande delgrund.
[utelämnas]
b)
Den tredje delgrunden: Den aktuella stödåtgärden kan inte tillskrivas Rumänien
201
Sökandena har i huvudsak gjort gällande att Rumäniens genomförande eller verkställighet av skiljedomen, i enlighet med artiklarna 53 och 54 i ICSID-konventionen, är en ofrivillig och automatisk följd av Rumäniens rättsliga skyldigheter gentemot övriga parter som undertecknat denna konvention. Eftersom Rumänien är skyldigt att genomföra eller verkställa nämnda skiljedom, är utbetalningen av de omtvistade beloppen således inte ett ensidigt och självständigt beslut från denna medlemsstat. Följaktligen kan det påstådda stödet inte tillskrivas Rumänien för att anses utgöra statligt stöd i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF.
202
Till stöd för sitt resonemang har sökandena åberopat den rättspraxis som följer av domen av den 5 april 2006, Deutsche Bahn/kommissionen (T‑351/02, EU:T:2006:104, punkterna 100–102), enligt vilken de åtgärder som medlemsstaterna är skyldiga att vidta enligt unionsrätten och för vilka de inte har något utrymme för skönsmässig bedömning inte kan tillskrivas dem. De har gjort gällande att detsamma borde gälla för de åtgärder som föreskrivs i internationell rätt.
203
Skiljedomen är dessutom, i enlighet med ICSID-konventionen, verkställbar i alla fördragsslutande länder, även utanför unionen. Eftersom skiljedomssökandena således har rätt att tvångsverkställa den avseende de tillgångar som Rumänien innehar i utlandet, kan verkställigheten inte nödvändigtvis beslutas av en rumänsk domstol, vilket innebär att det påstådda stödet även av detta skäl inte kan tillskrivas Rumänien.
204
I sina skriftliga yttranden över de slutsatser som ska dras av domen i målet om överklagande har sökandena tillagt att skiljedomen under alla omständigheter inte i sig kan tillskrivas Rumänien. Skiljedomen meddelades nämligen av en oavhängig domstol, eftersom Rumänien inte utövar någon kontroll över dess beslut, som inte kan överklagas till rumänska domstolar. Av detta skäl kan skiljedomen inte tillskrivas denna medlemsstat.
205
Kommissionen har med stöd av Konungariket Spanien bestridit sökandenas argument.
206
För att förmåner ska anses vara stöd i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF krävs enligt fast rättspraxis att de kan tillskrivas staten (se dom av den 13 september 2017, ENEA, C‑329/15, EU:C:2017:671, punkt 20 och där angiven rättspraxis). Det ska härvidlag påpekas att när en fördel beviljas av en offentlig myndighet kan den per definition tillskrivas staten (se dom av den 15 december 2021, Oltchim/kommissionen, T‑565/19, EU:T:2021:904, punkt 160 och där angiven rättspraxis).
207
I förevarande fall har kommissionen, i skäl 43 femte strecksatsen i det angripna beslutet, erinrat om att den i beslutet att inleda granskningsförfarandet ansåg att beslutet att bevilja fördelen kunde tillskrivas Rumänien, oavsett om skiljedomen verkställdes frivilligt eller på anmodan av en domstol.
208
I skälen 118–120 i det angripna beslutet påpekade kommissionen inledningsvis att Rumäniens frivilliga beslut att ingå investeringsskyddsavtalet skapade gynnsamma villkor för den selektiva fördelen.
209
Kommissionen har vidare preciserat att betalningen av den del av det skadestånd som hade beviljats skiljedomssökandena enligt skiljedomen genom kvittning mot skatter som en av de sökande var skyldig de rumänska myndigheterna samt betalningen av det återstående av dessa myndigheter kunde tillskrivas denna medlemsstat, eftersom dessa åtgärder hade vidtagits frivilligt inom ramen för genomförandet av nämnda skiljedom.
210
Kommissionen anser dessutom att även den del av skadeståndet som Rumänien betalade ut till följd av de åtgärder som vidtagits av de nationella domstolarna och de exekutorer och utmätningsmän som utsetts av domstolarna på begäran av skiljedomssökandena kan tillskrivas denna medlemsstat, eftersom sådana åtgärder kan tillskrivas den rumänska statens offentliga myndigheter.
211
Kommissionen påpekade att Rumänien inte var skyldigt enligt unionslagstiftningen att verkställa skiljedomen och drog slutsatsen att ”[a]lla beslut om att genomföra eller verkställa skiljedomen, oavsett om de fattats av den rumänska regeringen eller Rumäniens nationella domstolar_... således [kunde] tillskrivas den rumänska staten”.
212
Sökandena har, för att bestrida kommissionens bedömning att den aktuella stödåtgärden kan tillskrivas Rumänien, i huvudsak grundat sina argument på antagandet att Rumäniens genomförande eller verkställande av skiljedomen utgjorde en skyldighet för denna medlemsstat gentemot övriga parter som undertecknat ICSID-konventionen.
213
Det ska i detta sammanhang erinras om att sedan Rumäniens anslutning till unionen har det system för rättsmedel som föreskrivs i EU- och EUF-fördragen ersatt det skiljedomsförfarande som föreskrivs i investeringsskyddsavtalet (punkt 145 i den domen i målet om överklagande), vilket innebär att skiljedomen, som meddelades efter denna anslutning, inte fått några verkningar i förhållande till Rumänien och inte kan verkställas (beslut av den 21 september 2022, Romatsa m.fl., C‑333/19, ej publicerat, EU:C:2022:749, punkt 43).
214
Under dessa omständigheter var Rumänien skyldigt att underlåta att ge verkan åt skiljedomen (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 21 september 2022, Romatsa m.fl., C‑333/19, ej publicerat, EU:C:2022:749, punkt 44). Följaktligen, och i synnerhet, har sökandena inte fog för att hävda att Rumänien var skyldigt att genomföra eller verkställa denna skiljedom (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 21 september 2022, Romatsa m.fl., C‑333/19, ej publicerat, EU:C:2022:749, punkt 43).
215
Under alla omständigheter kan ICSID-konventionen i förevarande fall, vad gäller verkställigheten av skiljedomen, inte ålägga Rumänien skyldigheter för Rumänien gentemot tredjeländer som dessa skulle ha rätt att åberopa gentemot Rumänien. Såsom har angetts i punkt 106 ovan kan ett rent faktiskt intresse för ett tredjeland som ingått ICSID-konventionen av att en sådan skiljedom verkställs inte likställas med en ”rättighet” i förhållande till detta tredjeland som ger upphov till en skyldighet för Rumänien att verkställa skiljedomen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 mars 2024, kommissionen/Förenade kungariket, (Dom från Supreme Court), C‑516/22, EU:C:2024:231, punkt 76).
216
Eftersom det antagande som sökandena har gjort till stöd för denna delgrund är felaktigt, saknar de argument som denna grund bygger på betydelse för det angripna beslutets lagenlighet.
217
Genom att begränsa sig till att åberopa rättspraxis avseende unionsrätten har sökandena för övrigt inte anfört någon omständighet som kan visa att, såsom de har hävdat, en rättsakt som följer av skyldigheter utanför en medlemsstats interna rättsordning inte kan anses vara ett beslut som kan tillskrivas denna stat vid tillämpningen av artikel 107.1 FEUF. Såsom kommissionen har påpekat skulle ett godkännande av sökandenas resonemang i själva verket innebära att alla medlemsstater tilläts undandra sig kontrollen av statligt stöd genom att ingå en internationell förpliktelse enligt vilken de måste bevilja en viss statlig stödåtgärd.
218
Den omständigheten att Rumänien försökte motsätta sig verkställigheten av skiljedomen eller att kommissionen inte kunde grunda sin bedömning av huruvida åtgärden kunde tillskrivas staten på den frivilliga arten av Rumäniens anslutning till investeringsskyddsavtalet, såsom sökandena har hävdat, kan inte heller betyda att genomförandet eller verkställigheten av nämnda skiljedom inte kunde tillskrivas Rumänien av de andra skäl som kommissionen angav i det angripna beslutet. Det är nämligen utrett, såsom framgår av skäl 120 i nämnda beslut, vilket återges i punkt 210 ovan, att myndigheterna i denna medlemsstat faktiskt betalade ut skadeståndet, vilket innebär att de har varit inblandade i genomförandet eller verkställigheten av skiljedomen. (se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 maj 2019, Achema m.fl.C‑706/17, EU:C:2019:407, punkt 48 och där angiven rättspraxis).
219
Vad vidare gäller den av sökandena åberopade omständigheten att tvångsverkställigheten av skiljedomen till följd av ett domstolsavgörande som meddelats av en domstol i ett tredjeland skulle ta sig uttryck i en utmätning av Rumäniens tillgångar i utlandet, räcker det att konstatera att en sådan verkställighet inte hade ägt rum vid tidpunkten för antagandet av det angripna beslutet, vilket innebär att ett sådant argument saknar relevans i förevarande mål.
220
Slutligen saknar den omständigheten att skiljedomen har meddelats av en oberoende domstol betydelse för bedömningen av huruvida den aktuella stödåtgärden kan tillskrivas staten. Såsom framgår av punkterna 125–136 ovan är den åtgärd som är föremål för det angripna beslutet nämligen inte nämnda skiljedom, utan betalningen av de omtvistade beloppen för att verkställa eller genomföra denna skiljedom.
221
Mot bakgrund av det ovan anförda kan talan inte vinna bifall såvitt avser denna delgrund och följaktligen inte såvitt avser någon del av den andra grunden.
[utelämnas]
c)
Den femte grunden: Felaktigt fastställande av mottagarna av det aktuella stödet samt bristande motivering
284
Sökandena har gjort gällande att kommissionens bedömning av mottagarna av det aktuella stödet var uppenbart felaktig och bristfälligt motiverad. Detta för det första eftersom den fann att Ioan och Viorel Micula, i egenskap av fysiska personer, ingick i en enda ekonomisk enhet tillsammans med de andra sökandena, utan att visa att dessa personer själva utövade en ekonomisk verksamhet för att betraktas som företag i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF. För det andra fann kommissionen felaktigt att samtliga dessa enheter utgjorde en enda ekonomisk enhet. För det tredje ansåg kommissionen att de sökandeföretag som inte var parter i skiljeförfarandet var mottagare av den aktuella stödåtgärden.
285
Kommissionen har bestritt sökandens argument.
286
Med hänsyn till intresset av en god rättskipning ska den andra delen av förevarande grund, avseende bristande motivering av det angripna beslutet, prövas före det att tribunalen prövar den första delen av denna grund, som avser huruvida nämnda beslut är välgrundat.
287
Med hänsyn till de argument som anförts till stöd för denna grund är det även lämpligt att pröva varje del av denna grund, dels avseende Ioan och Viorel Micula, dels vad gäller de sökandeföretag som inte var parter i skiljeförfarandet.
d)
Den andra delen: Bristande motivering
288
Det ska erinras om att den motivering som krävs enligt artikel 296 FEUF, i vilken det föreskrivs att rättsakter ska motiveras, utgör en väsentlig formföreskrift (dom av den 18 juni 2015, Ipatu/rådet, C‑535/14 P, EU:C:2015:407, punkt 37) och ska vara anpassad till rättsaktens beskaffenhet. Av motiveringen ska klart och tydligt framgå hur den institution som har antagit rättsakten har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och så att den behöriga domstolen ges möjlighet att utöva sin prövningsrätt. Frågan huruvida kravet på motivering är uppfyllt ska således bedömas med hänsyn till omständigheterna i det enskilda målet, rättsaktens innehåll, de anförda skälen och det intresse av att få förklaringar som de till vilka rättsakten är riktad, eller andra personer som berörs av den, i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket FEUF, kan ha. Det krävs inte att alla relevanta faktiska och rättsliga omständigheter anges i motiveringen, eftersom bedömningen av om motiveringen av en rättsakt uppfyller kraven i artikel 296 FEUF inte ska ske endast utifrån motiveringens lydelse, utan även utifrån det sammanhang i vilket den ingår och samtliga rättsregler på det aktuella området (dom av den 2 april 1998, kommissionen/Sytraval och Brink’s France, C‑367/95 P, EU:C:1998:154, punkt 63, och dom av den 15 april 2008, Nuova Agricast, C‑390/06, EU:C:2008:224, punkt 79).
289
Det ska i detta hänseende inledningsvis påpekas att kommissionen, i motsats till vad sökandena har påstått, utan att ändra motiveringen i det angripna beslutet, kunde åberopa omständigheter som hämtats från skiljedomen, vilka sökandena själva har bifogat ansökan men som inte har återgetts i motiveringen till nämnda beslut, för att bemöta de argument som sökandena framfört under förfarandet vid tribunalen.
290
Såsom det har erinrats om i punkt 288 ovan ska motiveringen av en rättsakt nämligen inte enbart bedömas mot bakgrund av innehållet i själva den angripna rättsakten, utan även mot bakgrund av det sammanhang i vilket den ingår, vilket i förevarande fall utgörs av skiljeförfarandet och den skiljedom som följde därav.
291
Skiljedomssökandena, till vilka skiljedomen var riktad, kände för övrigt till dessa omständigheter. De sökandeföretag som inte var parter i skiljeförfarandet kunde dessutom få kännedom om sådana uppgifter indirekt via Ioan och Viorel Micula, det vill säga deras majoritetsägare (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 12 september 2007, Olympiaki Aeroporia Ypiresies/kommissionen, T‑68/03, EU:T:2007:253, punkt 45).
292
Under dessa omständigheter kan sökandena inte med framgång göra gällande att kommissionen, genom att besvara de argument som de hade utvecklat i ansökan och repliken, kompletterade motiveringen i det angripna beslutet genom att hänvisa till innehållet i skiljedomen.
293
I förevarande fall drog kommissionen följande slutsats, såsom framgår av skäl 91 i det ifrågasatta beslutet:
”[B]röderna Micula och de tre [företag som var skiljedomssökande] [utgör] tillsammans... en enda ekonomisk enhet som bildar ett företag för tillämpningen av artikel 107.1 [FEUF]. Även de andra EFDG-bolagen vars påstådda förluster bröderna Micula fick ersättningen för i skiljedomen (European Drinks SA, Rieni Drinks SA, Scandic Distilleries SA, Transilvania General Import-Export SRL, och West Leasing S.R.L) ingår i denna enda ekonomiska enhet. Den slutliga mottagaren av stödåtgärden är denna enda ekonomiska enhet som består av de fem [skiljedomssökandena] och EFDG-bolagen.”
1) Motiveringen av det angripna beslutet i den del Ioan och Viorel Micula i detta beslut betecknas som mottagare av den aktuella stödåtgärden
294
Efter att i skäl 85 i det angripna beslutet ha angett att de tre skiljedomssökandena samt Ioan och Viorel Micula tillsammans utgjorde en enda ekonomisk enhet vid tillämpningen av reglerna om statligt stöd, drog kommissionen slutsatsen att denna enda ekonomiska enhet skulle betraktas som det aktuella företaget och angav i skälen 85–89 i beslutet skälen till att den ansåg att de fem skiljedomssökandena utgjorde en enda ekonomisk enhet. Kommissionen påpekade särskilt att Ioan och Viorel Micula direkt eller indirekt innehade nästan alla sökandeföretag, vilket innebar att de, med stöd av sin ”nästan exklusiva” äganderätt, utövade ”fullständig kontroll” över samma företag. I skäl 88 i det beslutet tillade kommissionen att de företag som ansökt om skiljeförfarande hade kommit överens om att de aktuella beloppen skulle betalas till Ioan och Viorel Micula och drog slutsatsen att ett sådant agerande bevisade att de företag som ansökt om skiljeförfarande inte var självständiga i förhållande till dessa personer.
295
Slutligen har kommissionen, som svar på sökandenas argument, i förevarande mål hänvisat till skiljedomen genom att framföra sina egna vittnesmål av vilka det framgår att de utgjorde ett och samma företag tillsammans med de företag som var sökande i skiljeförfarandet. Kommissionen påpekade således att skiljedomssökandena under skiljeförfarandet hade kvalificerat sin entreprenörsorganisation som en ”integrerad företagsmodell”, som ”familjeföretag vars beslut fattades muntligen och som inte brukade fungera på grundval av skriftliga planer” eller som ”ett integrerat system för produktionsföretag”.
296
Under dessa omständigheter är det angripna beslutet tillräckligt motiverat för att Ioan och Viorel Micula ska kunna få kännedom om skälen till att kommissionen ansåg att de tillsammans med sökandebolagen i skiljeförfarandet skulle anses utgöra en enda ekonomisk enhet vid tillämpningen av bestämmelserna om statligt stöd, vilket innebar att de skulle anses vara mottagare av den aktuella stödåtgärden. Motiveringen till detta beslut var desto mer tillräcklig med beaktande av att det fattades i ett sammanhang som sökandena var väl förtrogna med (se, för ett liknande resonemang, dom av den 13 december 2017, Grekland/kommissionen, T‑314/15, ej publicerad, EU:T:2017:903, punkt 110 och där angiven rättspraxis).
297
Den första invändningen i förevarande delgrund kan således inte godtas.
2) Motiveringen till det angripna beslutet i den del de sökandeföretag som inte var parter i skiljeförfarandet betecknas som mottagare av den aktuella stödåtgärden
298
Såsom framgår av det angripna beslutet angav kommissionen, efter att i skälen 81 och 82 i nämnda beslut ha erinrat om definitionen av ett företag i den mening som avses i rättspraxis och villkoren för att anse att juridiska enheter, fysiska eller juridiska, tillsammans kunde utgöra en enda ekonomisk enhet vad gäller tillämpningen av reglerna om statligt stöd, varför den ansåg att samtliga sökande, inbegripet de sökandeföretag som inte var parter i skiljeförfarandet, utgjorde en enda ekonomisk enhet.
299
Vad gäller frågan huruvida de sökandeföretag som inte var parter i skiljeförfarandet ingick i en enda ekonomisk enhet, påpekade kommissionen, efter att ha påpekat att företagen ingick i en större företagskoncern, nämligen EFDG, i skäl 87 i det angripna beslutet att skiljedomssökandena under förfarandets gång hade yrkat skadestånd för de sökandeföretag som inte var parter i skiljeförfarandet och kvantifierade storleken på det begärda skadeståndet för de förluster som hela koncernen påstods ha lidit. I samma skäl angav kommissionen också att skiljedomstolen hade fastställt att Ioan och Viorel Micula ägde minst 99,96 procent av deras kapital och betonade att sökandenas agerande i skiljeförfarandet och skiljedomstolens bedömningar av ersättningen visade att ”bröderna Micula och de tre [skiljedoms]sökande bolagen, liksom... bolagen som ingår i EFDG, [vilka inte var parter i skiljeförfarandet] [utgjorde] en enda ekonomisk enhet med ett enda ekonomiskt intresse”. I skäl 89 i nämnda beslut preciserade kommissionen att Ioan och Viorel Micula i kraft av sin äganderätt faktiskt utövade en ”fullständig kontroll” över de företag som inte var parter i skiljeförfarandet. Under dessa omständigheter drog kommissionen, såsom angetts i punkt 293 ovan, slutsatsen att ”den slutliga mottagaren av stödåtgärden [var] denna enda ekonomiska enhet som består av de fem [skiljedomssökandena] och EFDG-bolagen”.
300
Som svar på de argument som framförts av sökandena i förevarande instans ansåg kommissionen dessutom, med hänvisning till de vittnesmål som sökandena hade ingett under skiljeförfarandet, att EFDG-koncernens utveckling hade följt en enda integrerad affärsplan, ”[eftersom] de nya företagen och de nya investeringarna hade integrerats i befintliga företag och investeringar, så att alla företag [hade] samarbetat för att skapa, tillverka, förpacka och distribuera produkterna på ett effektivt sätt”.
301
Det framgår av motiveringen till det angripna beslutet, och av det sammanhang i vilket det antogs, att de sökandeföretag som inte var parter i skiljeförfarandet kunde förstå skälen till att kommissionen ansåg att även de skulle betraktas som mottagare av den aktuella stödåtgärden.
302
Sökandenas argument att det angripna beslutet inte innehåller någon motivering till påståendet att de företag som inte är skiljedomssökande ”faktiskt kommit i åtnjutande” av den aktuella stödåtgärden är dessutom verkningslöst, eftersom kommissionen inte någonstans i nämnda beslut grundade sin bedömning på begreppet ”faktiskt komma i åtnjutande” för att identifiera mottagarna av denna åtgärd.
303
Mot bakgrund av det ovan anförda kan talan inte vinna bifall såvitt avser den andra invändningen i denna delgrund och följaktligen inte såvitt avser någon del av den grunden.
e)
Den första delgrunden: Uppenbart oriktig bedömning
304
Sökandena har anfört att kommissionen inte har styrkt att Ioan och Viorel Micula, på grund av sitt aktieinnehav i företagen i EFDG och på grund av de band som förenar dem med nämnda företag, utöver utövandet av sina rättigheter i egenskap av aktieägare i dessa företag hade möjlighet att faktiskt ingripa i den konkreta förvaltningen av företagen i EFDG, för att tillsammans med dessa företag bilda en enda ekonomisk enhet.
305
Sökandena har särskilt gjort gällande att skälen i det angripna beslutet, avseende förekomsten av kontrollerande andelar, som för övrigt inte har styrkts, i kapitalet i de sökandeföretag som inte var parter i skiljeförfarandet, på grund av den omständigheten att Ioan och Viorel Micula under skiljeförfarandet tilläts att begära skadestånd för de förluster som de lidit genom dessa företag, och avseende den omständigheten att skiljedomstolen ”kollektivt” ersatte de fem skiljedomssökandena, inte räcker för att visa att Ioan och Viorel Micula hade kontroll över den påstådda ekonomiska enhet som de bildade tillsammans med företagen i EFDG.
306
Sökandena anser att eftersom ett statligt stöd inte kan gynna fysiska personer som inte själva är företag, har kommissionen i det angripna beslutet gjort en uppenbart oriktig bedömning genom att beteckna Ioan och Viorel Micula, som inte bedrev någon ekonomisk verksamhet, som mottagare av den aktuella stödåtgärden.
307
Sökandena har tillagt att även om Ioan och Viorel Micula har erhöll skadestånd genom skiljedomen för de skador som de lidit enbart i egenskap av aktieägare i sökandeföretagen som inte var parter i skiljeförfarandet, kan dessa företag, som inte har erhållit något belopp, inte heller anses vara mottagare av den aktuella stödåtgärden.
308
Den bedömning som skiljedomstolen gjorde i skiljedomen avsåg för övrigt perioden mellan åren 2000 och 2009, och inte den period som beaktades i det angripna beslutet.
309
Det ska erinras om att unionens konkurrenslagstiftning och, i synnerhet, förbudet i artikel 107.1 FEUF avser företagens verksamhet (dom av den 25 juli 2018, kommissionen/Spanien m.fl., C‑128/16 P, EU:C:2018:591, punkt 34).
310
Enligt fast rättspraxis omfattar inom konkurrensrätten begreppet företag varje enhet som bedriver ekonomisk verksamhet, oavsett enhetens rättsliga form och oavsett hur den finansieras (se dom av den 10 januari 2006, Cassa di Risparmio di Firenze m.fl., C‑222/04, EU:C:2006:8, punkt 107 och där angiven rättspraxis).
311
Ekonomisk verksamhet utgörs av all verksamhet som består i att erbjuda varor eller tjänster på en viss marknad (se, för ett liknande resonemang, dom av den 27 juni 2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania, C‑74/16, EU:C:2017:496, punkt 45 och där angiven rättspraxis).
312
Det avgörande kriteriet i unionens konkurrensrätt, som avser företagens verksamhet, är att det föreligger ett enhetligt beteende på marknaden, varvid den omständigheten att olika bolag formellt sett är åtskilda på grund av att de är fristående juridiska personer inte kan utgöra hinder för en sådan enhet vid tillämpningen av konkurrensreglerna (dom av den 27 juni 2024, Unichem Laboratories/kommissionen, C‑166/19 P, ej publicerad, EU:C:2024:548, punkt 52).
313
När fysiska eller juridiska personer som är separata i rättsligt hänseende utgör en ekonomisk enhet ska de således behandlas som ett enda företag med avseende på tillämpningen av unionens konkurrensregler. På området för statligt stöd uppkommer frågan huruvida en ekonomisk enhet föreligger när mottagaren av ett stöd ska identifieras (se dom av den 19 maj 2021, Ryanair/kommissionen (KLM; Covid-19), T‑643/20, EU:T:2021:286, punkt 46 och där angiven rättspraxis).
314
Bland de omständigheter som enligt rättspraxis ska beaktas vid bedömningen av huruvida det föreligger en ekonomisk enhet på området för statligt stöd ingår bland annat det berörda företagets deltagande i en koncern som direkt eller indirekt kontrolleras av ett av bolagen, att det utövas ekonomisk verksamhet som är identisk eller parallell, att de berörda bolagen saknar ekonomisk autonomi, att det bildas en enda koncern som kontrolleras av en enda enhet, att en enhet med kontrollerande innehav i ett annat bolag har möjlighet att utöva kontroll- eller styrningsfunktioner i förhållande till detta bolag samt att det finns organisatoriska och funktionella band mellan dessa bolag (se dom av den 19 maj 2021, Ryanair/kommissionen (KLM; Covid-19), T‑643/20, EU:T:2021:286, punkt 47 och där angiven rättspraxis).
315
Även om den ekonomiska verksamheten ofta utövas direkt på marknaden, kan det således inte uteslutas att det förekommer sådan verksamhet såväl när en aktör är i direkt kontakt med marknaden som när en annan enhet indirekt kontrollerar aktören inom ramen för den ekonomiska helhet som de bildar tillsammans (se dom av den 10 januari 2006, Cassa di Risparmio di Firenze m.fl., C‑222/04, EU:C:2006:8, punkterna 109 och 110).
316
Det ska dock betonas att det inte är tillräckligt att endast inneha andelar, inte ens ett kontrollerande innehav, för att den enhet som innehar andelarna ska anses bedriva ekonomisk verksamhet, när detta innehav endast föranleder ett utövande av en aktieägares eller delägares rättigheter såsom, som i förevarande fall, erhållande av utdelningar, vilka endast utgör avkastning från en tillgång (se dom av den 10 januari 2006, Cassa di Risparmio di Firenze m.fl., C‑222/04, EU:C:2006:8, punkt 111).
317
En enhet som har ett kontrollerande innehav i ett bolag och som i praktiken utövar denna kontroll genom att direkt eller indirekt utöva ett inflytande på förvaltningen av bolaget ska däremot anses delta i det kontrollerade företagets ekonomiska verksamhet. En sådan enhet ska följaktligen anses utgöra ett företag i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF (se dom av den 10 januari 2006, Cassa di Risparmio di Firenze m.fl., C‑222/04, EU:C:2006:8, punkterna 112 och 113).
318
Kommissionen har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning för att avgöra huruvida bolag som ingår i en koncern ska anses utgöra en ekonomisk enhet eller anses som rättsligt och ekonomiskt fristående bolag vid tillämpningen av bestämmelserna om statligt stöd (se dom av den 29 juni 2000, DSG/kommissionen (T‑234/95, EU:T:2000:174, punkt 124).
319
Utöver kontrollen av att rättegångsreglerna och motiveringsskyldigheten har iakttagits, är den prövning som unionsdomstolen gör begränsad till att avse att de faktiska omständigheterna är materiellt riktiga och att det inte har gjorts någon uppenbart oriktig bedömning eller förekommit något maktmissbruk. Unionsdomstolen ska inte bara pröva huruvida de bevis som åberopats är materiellt riktiga, tillförlitliga och samstämmiga, utan även pröva huruvida dessa bevis utgör samtliga relevanta uppgifter som ska beaktas för att bedöma en komplicerad situation och huruvida de kan ligga till grund för de slutsatser som dragits (se dom av den 19 maj 2021, Ryanair/kommissionen (KLM; Covid-19), T‑643/20, EU:T:2021:286, punkterna 69 och 70 och där angiven rättspraxis).
320
Lagenligheten av ett beslut avseende statligt stöd ska bedömas av unionsdomstolen mot bakgrund av de uppgifter som kommissionen hade tillgång till när den antog beslutet, vilka inbegriper de uppgifter som föreföll relevanta för den prövning som skulle göras och vilka kommissionen, om den begärt det, hade kunnat begära in under det administrativa förfarandet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 20 september 2017, kommissionen/Frucona Košice, C‑300/16, EU:C:2017:706, punkterna 70 och 71),
1) Den första invändningen: Uppenbart oriktig bedömning vad gäller betecknandet av Ioan och Viorel Micula som mottagare av den aktuella stödåtgärden
321
I förevarande fall är det ostridigt att de omtvistade beloppen har utbetalats till samtliga skiljedomssökande. Ioan och Viorel Micula har uttryckligen medgett att de varit mottagare av nämnda utbetalning i sina svar på de skriftliga frågor som tribunalen ställde till dem den 30 maj 2023 genom en åtgärd för processledning enligt artikel 89 i rättegångsreglerna (nedan kallad åtgärden för processledning av den 30 maj 2023).
322
Den omständigheten att en del av beloppen har ”spärrats” på ett konto som öppnats i de fem skiljedomssökandenas namn påverkar inte detta konstaterande. En faktisk överföring av statliga medel krävs nämligen inte om mottagaren har getts rätt att motta stödet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 19 december 2019, Arriva Italia m.fl., C‑385/18, EU:C:2019:1121, punkt 36).
323
Ioan och Viorel Micula har emellertid hävdat att de omtvistade beloppen i huvudsak endast kan ha gynnat dem i egenskap av aktieägare i EFDG-koncernens företag och inte i egenskap av enheter som bedriver ekonomisk verksamhet. Detta framgår särskilt av det resonemang som skiljedomstolen förde till stöd för skiljedomen.
324
För det första framgår det av handlingarna i målet, utan att sökandena har ifrågasatt de faktiska konstateranden som skiljedomstolen gjorde och som återgavs till stöd för det angripna beslutet, att Ioan och Viorel Micula under skiljeförfarandet, såsom framgår av de yttranden och vittnesmål som skiljedomssökandena ingav den 22 december 2009 och som upprepades till stöd för skiljedomen, efter det att deras ursprungliga investeringar hade vunnit framgång, utvidgade sin dryckesproduktionsverksamhet, såsom framgår av punkt 160 i nämnda dom, genom att konstruera vad som skulle bli ett integrerat produktionssystem. Skiljedomssökandena gjorde i detta avseende, såsom framgår av punkt 161 i denna dom, gällande att utvidgningen av deras produktionsverksamhet, genom bildandet av nya företag, hade planerats sammanfalla med utgången av de skatteincitament som föreskrivits för de tidigare företagen. De nya företagen och de nya investeringarna var således integrerade i befintliga företag och investeringar, så att alla företag samarbetade ”för att skapa, tillverka, förpacka och distribuera produkterna på ett effektivt sätt”. Det framgår särskilt av deras replik av den 22 december 2009, vilken återges i punkt 164 i samma dom, att skiljedomssökandena flyttade sitt destilleri, som senare blev bolaget Scandic Distillerie, till Bihor-distriktet för att komma i åtnjutande av det aktuella systemet med skatteincitament.
325
Även om Ioan och Viorel Micula ursprungligen hade för avsikt att lägga om sin verksamhet i gruvregionen Ștei-Nucet, beslutade de, såsom anges i punkt 554 i skiljedomen, att stanna kvar i Bihor-distriktet för att komma i åtnjutande av den aktuella skatteincitamentordningen. De förklarade i detta avseende att de sökande företagen European Food, Starmill och Multipack hade bildats, det första för att importera merparten av råvarorna, det andra för att skapa integrerade anläggningar för spannmålsmalning och det tredje för att förpacka och etikettera nästan alla produkter från bolagen i koncernen. De angav även, såsom framgår av deras vittnesmål av den 22 december 2009, att deras affärsstrategi, tack vare en vertikal integration av deras anläggningar, syftade till att uppnå långsiktig lönsamhet genom att dra nytta av nämnda system. Skiljedomssökandena var således tvungna att göra en initial investering för att dra nytta av incitamenten att utveckla en integrerad, konkurrenskraftig och effektiv verksamhet på lång sikt.
326
Det framgår även av skiljedomssökandenas yttranden av den 13 maj 2011, såsom de återges i punkt 555 i skiljedomen, att de definierade sig som ”familjeföretag” och att Ioan och Viorel Micula noggrant hade undersökt effekterna av den aktuella skatteincitamentsordningen och på vilket sätt de kunde dra nytta av den och, innan de fattade beslutet att investera, jämfört nackdelarna med att bedriva verksamhet i en missgynnad region, som saknade infrastruktur och kvalificerade arbetstagare, med de fördelar som detta system medförde.
327
Skiljedomssökandena hänvisade under skiljeförfarandet, såsom framgår av punkt 1067 i skiljedomen, även till sin ”övergripande ekonomiska modell” som bestod i att bygga en varaktig ”produktionsplattform” vid utgången av den aktuella skatteincitamentordningen.
328
Det framgår av vittnesmålet från en av deras intervenienter, som det hänvisas till i punkt 1072 i skiljedomen och som återges i punkt 1071 i nämnda dom, att denne i sin första förklaring inkluderade diagram som visade ”integreringen av de olika anläggningarna”, vilka i huvudsak gjorde det möjligt att understryka att EFDG:s inledande planering avseende uppdelningen av denna infrastruktur hade gjort det möjligt att göra betydande besparingar, vilka hade återinvesterats i ”företagets expansion och integration”.
329
Det framgår av vittnesmålen och de yttranden som skiljedomssökandena ingav under skiljeförfarandet att Ioan och Viorel Micula deltog i den ekonomiska verksamheten i de sökandeföretag som var parter i nämnda förfarande genom att direkt eller indirekt utöva inflytande på deras förvaltning.
330
För det andra ska det tilläggas att den kollektiva ersättning som beviljades genom skiljedomen och den omständigheten att de skiljedomssökande företagen vid skiljedomstolen yrkade att de omtvistade beloppen skulle betalas till Ioan och Viorel Micula, vilket de sistnämnda inte har bestritt, bekräftar att de företag som var sökande i skiljeförfarandet inte är självständiga i förhållande till de sistnämnda vare sig i funktionellt eller organisatoriskt hänseende.
331
För det tredje framgår det slutligen av punkt 1245 i skiljedomen, som kommissionen har åberopat, att skiljedomstolen inte hade ”för avsikt att pröva frågan huruvida aktieägarnas skadestånd [motsvarade] den skada som det underliggande bolaget lidit” och tillade att den var övertygad om att ”med hänsyn till omfattningen av deras aktieinnehav i bolagen [i EFDG, hade Ioan och Viorel Micula]... indirekt lidit åtminstone en stor del av, eller nästan hela, den skada som sökandebolagen lidit”. Under dessa omständigheter kan sökandena inte göra gällande att Ioan och Viorel Micula har erhållit ersättning uteslutande i egenskap av aktieägare i de aktuella företagen.
332
Sökandenas övriga argument kan inte heller med framgång åberopas till stöd för deras yrkanden.
333
Den omständigheten att varken Ioan Micula eller Viorel Micula ensamma innehar majoriteten av kapitalet i något av företagen i EFDG saknar betydelse för frågan huruvida dessa och nämnda företag utgör en enda ekonomisk enhet, eftersom dessa tillsammans är majoritetsägare i samma företag.
334
Sökandena har vidare gjort gällande att uppgifterna i skiljedomen endast avser perioden mellan åren 2000 och 2009 och således inte är relevanta för bedömningen av huruvida det förelåg en enda ekonomisk enhet när det angripna beslutet antogs.
335
Det ska i detta sammanhang påpekas att kommissionen, i sina svar på de skriftliga frågor som ställdes till den genom en åtgärd för processledning den 30 maj 2023, angav att ”sökandena under det formella granskningsförfarandet aldrig [hade] påstått att [de] [kontrollerande band] som Ioan och Viorel Micula hade till de bolag i EFDG avseende vilka skadestånd [hade] beviljats hade ändrats efter [den period som omfattas av ersättningen]”. Kommissionen tillade att frågan om förekomsten av en enda ekonomisk enhet hade tagits upp under det formella granskningsförfarandet, men att ”skiljedomssökandena inte [hade] lagt fram någon faktisk omständighet eller bevisning som vederlade kommissionens preliminära slutsats att Ioan och Viorel Micula kontrollerade de bolag för vars förluster skiljedomstolen tillerkände skadestånd, eller skälen till att [skiljedomstolen] även [hade] beviljat dessa fysiska personer skadestånd”.
336
Sökandena, som inte har bestritt dessa påståenden, har varken visat eller ens påstått att deras kapitalstruktur eller interna funktion har förändrats mellan slutet av den period för vilken de har erhållit ersättning och antagandet av det angripna beslutet.
337
Även om kommissionen inte, såsom den för övrigt själv har medgett, i det angripna beslutet ansåg att Ioan och Viorel Micula var för sig, i egenskap av fysiska personer, även skulle betraktas som företag vid tillämpningen av bestämmelserna om statligt stöd, saknar denna omständighet betydelse för kvalificeringen av mottagarna av den aktuella stödåtgärden, eftersom kommissionen i punkt 85 i nämnda beslut fann att de tillsammans med samtliga skiljedomssökande företag utgjorde en enda ekonomisk enhet, vilken utgjorde det aktuella företaget vad gäller tillämpningen av nämnda lagstiftning.
338
Ioan och Viorel Micula kan således inte med framgång göra gällande att de inte utövar någon ekonomisk verksamhet för att bestrida att de har mottagit en statlig stödåtgärd genom utbetalningen av de omtvistade beloppen.
339
Mot bakgrund av det ovan anförda och med hänsyn till kommissionens stora utrymme för skönsmässig bedömning kan den första invändningen i denna delgrund inte godtas.
2) Den andra invändningen: Uppenbart oriktig bedömning vad gäller betecknandet av de sökandeföretag som inte var parter i skiljeförfarandet som mottagare av den aktuella stödåtgärden
340
I förevarande fall framgår det för det första av det diagram över EFDG:s struktur som framlades under skiljeförfarandet av en av de experter som skiljedomssökandena hade anlitat och som återges i punkt 937 i den skiljedom som kommissionen hänvisat till i sitt svaromål, att Ioan och Viorel Micula innehar 95 procent av kapitalet i bolaget Transilvania General Import-Export, vilket innehar dels 20 procent av kapitalet i European Drinks, som till resterande 80 procent ägs direkt av bröderna Micula, dels 58 procent av aktiekapitalet i West Leasing, som till 42 procent även innehas direkt av dessa.
341
Dessutom visar diagrammet för ägarstrukturen i EFDG:s företag att Ioan och Viorel Micula innehar 99 procent av kapitalet i Rieni Drinks och 96 procent av kapitalet i företaget Scandic Distilleries.
342
Under skiljeförfarandet uppgav Ioan och Viorel Micula uttryckligen, vilket framgår av punkt 156 i skiljedomen, att de var majoritetsaktieägare i företagen i EFDG, vilket sökandena inte har bestritt.
343
Ioan och Viorel Micula, som varken har visat eller ens påstått att deras andel i företagen i EFDG har utvecklats sedan skiljedomen meddelades, såsom framgår av punkt 336 ovan, innehar således direkt och indirekt nästan alla sökandeföretag som inte var parter i skiljeförfarandet. Det har för övrigt inte bestritts att sökandena är företag genom att de faktiskt bedriver ekonomisk verksamhet eller att sådana företag tillhör koncernen, vilken bland annat är delaktig i industriell tillverkning av livsmedel, kvarnprodukter respektive plastförpackningar.
344
Under dessa omständigheter finner tribunalen, med hänsyn till deras äganderätt till samtliga sökandeföretag som inte var parter i skiljeförfarandet, att Ioan och Viorel Micula, genom att inneha hela eller nästan hela kapitalet i dessa företag, utövar kontroll- eller styrningsfunktioner i samtliga dessa företag, vilket innebär att de kan säkerställa exklusiv eller nästan exklusiv kontroll över dem.
345
Eftersom de bedriver identisk eller parallell ekonomisk verksamhet utgör de bolag som kontrolleras av Ioan och Viorel Micula dessutom en sammanhängande helhet, både finansiellt och industriellt, och bildar därmed en enda koncern som kontrolleras av dem.
346
För det andra framgår det av skiljedomssökandenas egna vittnesmål, som lades fram under skiljeförfarandet, att deras affärsstrategi syftade till en vertikal integration av deras anläggningar, att dessa definierades som ett ”familjeföretag” vars beslut fattades muntligen och att de inte brukade fungera på grundval av skriftliga planer och, slutligen, att deras ”övergripande ekonomiska modell” bestod i att bygga en hållbar produktionsplattform när det aktuella skatteincitamentsystemet löpte ut. Ioan och Viorel Micula var härvidlag direkt inblandade i beslutet att investera i nya anläggningar, genom att undersöka systemets inverkan, dess fördelar och nackdelar, såsom har angetts i punkterna 325–327 ovan.
347
De skiljedomssökandena har särskilt gjort gällande att de nya företagen och investeringarna, i samband med utvidgningen av deras produktionsverksamhet, såsom anges i punkt 324 ovan, integrerades i de befintliga företagen och investeringarna, vilket innebar att alla företag samarbetade ”för att skapa, tillverka, förpacka och distribuera produkterna på ett effektivt sätt”. Såsom har återgetts i punkt 328 ovan gjorde EFDG:s inledande planering avseende uppdelningen av de olika anläggningarna det möjligt att göra betydande besparingar, vilka återinvesterades i ”företagets expansion och integration”.
348
Det framgår således klart av analysen av den första invändningen i denna delgrund att handlingarna i målet, såsom framgår av punkterna 324–328 ovan, bekräftar att det finns ekonomiska och organisatoriska band som förenar sökandena, inklusive de sökande företag som inte var parter i skiljeförfarandet, på samma marknad och inom samma integrerade verksamhet, i syfte att vara konkurrenskraftiga och effektiva på lång sikt.
349
Även om sökandena har hävdat att Ioan och Viorel Micula inte deltog i den direkta förvaltningen av företagen i EFDG, har de i detta avseende endast hävdat att dessa agerade ”självständigt” genom att bestämma över sitt eget handlande på marknaden, och har inte lagt fram någon som helst konkret och dokumenterad omständighet till stöd för ett sådant påstående.
350
För det tredje kan det slutligen påpekas att den omständigheten att de sökandeföretag som inte var parter i skiljeförfarandet inte var ekonomiskt självständiga, i motsats till vad sökandena har hävdat, förstärks av den omständigheten att skiljedomssökandena under detta förfarande begärde att bedömningen av deras skada även skulle ta hänsyn till den skada som dessa företag hade lidit.
351
Under dessa omständigheter, och i enlighet med de principer i rättspraxis som det erinrats om i punkt 314 ovan, finner tribunalen att Ioan och Viorel Micula, tillsammans med de sökandeföretag som inte var parter i skiljeförfarandet, tillhör ett och samma företag för tillämpningen av bestämmelserna om statligt stöd.
352
Sökandena har emellertid tillagt att de sökandeföretag som inte var parter i skiljeförfarandet inte kan anses vara mottagare av den aktuella stödåtgärden, eftersom skiljedomstolen inte beviljade dem någon ersättning.
353
I detta avseende är det under alla omständigheter tillräckligt att påpeka att kommissionen inte ansåg att de företag som inte var parter i skiljeförfarandet var mottagare av den aktuella stödåtgärden av det skälet att de faktiskt hade erhållit de omtvistade beloppen. Kommissionen ansåg att dessa företag var mottagare av stödet av det enda skälet att de tillsammans med de övriga sökandena utgjorde en enda ekonomisk enhet som utgjorde det aktuella företaget vid tillämpningen av reglerna om statligt stöd, såsom framgår av skälen 85–91 i det angripna beslutet.
354
Det framgår emellertid av punkterna 340–351 ovan att kommissionen gjorde en riktig bedömning när den fann att de företag som inte var parter i skiljeförfarandet tillsammans med de andra sökandena utgjorde ett och samma företag vid tillämpningen av bestämmelserna om statligt stöd.
355
De belopp som betalats ut till skiljedomssökandena för att genomföra eller verkställa skiljedomen kunde således, direkt eller indirekt, gynna de företag som inte var parter i skiljeförfarandet. Så är bland annat fallet trots att Ioan och Viorel Micula, som utövade kontroll- eller styrningsfunktioner i samma företag, kunde anse det nödvändigt, för att på ett varaktigt sätt uppnå det ekonomiska mål som fastställts för företagen i EFDG, att investera hela eller delar av dessa belopp i den finansiella konsolideringen eller i den ekonomiska utvecklingen av dessa företag.
356
Den omständigheten att de sökandeföretag som inte var parter i skiljeförfarandet inte hade betecknats som mottagare av det skadestånd som skiljedomstolen beviljat i enlighet med skiljedomen saknar således betydelse för frågan huruvida dessa företag skulle betecknas som mottagare av den aktuella stödåtgärden.
357
Mot bakgrund av det ovan anförda kan talan inte vinna bifall såvitt avser den andra invändningen i denna delgrund och följaktligen inte såvitt avser någon del av den femte grunden.
6.
Den sjätte grunden: Felaktig rättstillämpning vid återkravet av stödet
[utelämnas]
360
Genom den andra delgrunden har sökandena gjort gällande att de omtvistade beloppen inte kan återkrävas från vissa enheter som avses i det angripna beslutet, nämligen, i mål T‑704/15, Viorel Micula, som inte kan betraktas som ett företag, och i de tre förenade målen de sökandeföretag som inte var parter i skiljeförfarandet, eftersom de inte betecknats som mottagare i skiljedomen.
361
Sökandena har i detta avseende tillagt att de omtvistade beloppen endast kan återkrävas bland de sökande som faktiskt har kommit i åtnjutande av dem, det vill säga endast vissa av eller alla skiljedomssökandena.
362
Enligt sökandena borde kommissionen således inte ha dragit slutsatsen att samtliga sökande var solidariskt ansvariga för återbetalningen, utan borde ha visat vilka av dem som faktiskt hade mottagit stödet.
363
Kommissionen har bestritt sökandens argument.
364
Tribunalen erinrar om att i enlighet med unionsrätten kan kommissionen, om den finner att ett stöd inte är förenligt med den inre marknaden, ålägga medlemsstaten att återkräva stödet från dess mottagare (dom av den 8 maj 2003, Italien och SIM 2 Multimedia/kommissionen, C‑328/99 och C‑399/00, EU:C:2003:252, punkt 65).
365
Upphävandet av ett olagligt stöd genom återkrav är en logisk följd av att det har slagits fast att stödet är olagligt och syftar till att återställa den tidigare rådande situationen. Detta syfte är uppnått när stödet i fråga, i förekommande fall jämte dröjsmålsränta, har återbetalats av mottagaren eller, med andra ord, av de företag som faktiskt har mottagit det (dom av den 21 december 2016, kommissionen/Aer Lingus och Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P och C‑165/15 P, EU:C:2016:990, punkterna 89 och 90, och dom av den 13 december 2018, Transavia Airlines/kommissionen, T‑591/15, EU:T:2018:946, punkt 299). Genom denna återbetalning förlorar mottagaren de fördelar den åtnjöt på marknaden i förhållande till sina konkurrenter och den situation som förelåg före utbetalningen av stödet är återställd (dom av den 1 oktober 2015, Electrabel och Dunamenti Erőmű/kommissionen, C‑357/14 P, EU:C:2015:642, punkt 110 och där angiven rättspraxis).
366
Det ska i detta hänseende erinras om att förekomsten av en ekonomisk enhet gör det möjligt att identifiera företaget, även om enheten i juridisk mening består av flera juridiska eller fysiska personer som är mottagare av det aktuella stödet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 17 mars 2015, Pollmeier Massivholz/kommissionen, T‑89/09, EU:T:2015:153, punkterna 122 och 123 (ej publicerade)).
367
Återkrav av stöd, i syfte att återställa den tidigare situationen, kan för övrigt i regel inte anses vara en oproportionerlig åtgärd i förhållande till målen för EUF-fördragets bestämmelser om statligt stöd (se dom av den 11 mars 2010, CELF och ministre de la Culture et de la Communication, C‑1/09, EU:C:2010:136, punkt 54 och där angiven rättspraxis, och dom av den 21 december 2016, kommissionen/Aer Lingus och Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P och C‑165/15 P, EU:C:2016:990, punkt 116 och där angiven rättspraxis).
368
Tribunalen anser att det är lämpligt att först pröva denna grunds andra del, avseende stödmottagarna, och därefter denna grunds första del, som avser stödets storlek.
a)
Den andra delgrunden: Felaktig rättstillämpning i det angripna beslutet i den del det däri förordnas att den aktuella stödåtgärden ska återkrävas från vissa sökande
369
Kommissionen angav i skäl 160 i det angripna beslutet att ”... måste alla utbetalningar av ersättningen som [skilje]domstolen beviljat de sökande återkrävas av Rumänien eftersom den utbetalningen [utgjorde] olagligt och oförenligt statligt stöd” och ansåg att [e]ftersom de fem [skiljedoms]sökande tillsammans med de andra berörda EFDG-bolagen [utgjorde] en enda ekonomisk enhet... [var] de... gemensamt ansvariga för återbetalningen till den rumänska staten av det statliga stödet som mottagits av någon av dem”.
370
Eftersom det till stöd för prövningen av den första invändningen i den femte grundens första del har slagits fast att Ioan och Viorel Micula ingick i en enda ekonomisk enhet, kan tribunalen inte godta argumentet att den aktuella stödåtgärden inte kunde återkrävas från Viorel Micula, såsom sökandena i mål T‑704/15 har hävdat, på grund av att han inte kunde betraktas som ett företag vid tillämpningen av bestämmelserna om statligt stöd.
371
Även om det olagliga stödet, i avsaknad av unionsbestämmelser på området, ska återkrävas enligt de förfaranden som föreskrivs i tillämplig nationell rätt (se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 mars 2019, Eesti Pagar, C‑349/17, EU:C:2019:172, punkt 108), kan sökandena i målen T‑624/15 RENV och T‑694/15 RENV däremot inte med framgång, för att bestrida det angripna beslutets lagenlighet, hävda att återkravet från Ioan Micula av ”[sökandebolagens] skulder på ett rättsstridigt sätt åsidosatte bestämmelserna om juridiska personer och den rumänska bolagslagstiftningen och strider mot den rumänska bolagslagstiftningen, vilken återspeglas i olika direktiv om aktieägares rättigheter”.
372
För att ifrågasätta kommissionens bedömning har sökandena dock i huvudsak hävdat att återkravet av de omtvistade beloppen endast hade kunnat ske från de företag som ”faktiskt kommit i åtnjutande av dem”, det vill säga endast skiljedomssökandena, vilka i skiljedomen betecknats som mottagare. De har gjort gällande att den omständigheten, om den antas vara riktig, att samtliga sökandeföretag tillhörde en enda ekonomisk enhet, saknar betydelse.
373
Sökandena har grundat sina argument på domen av den 11 maj 2005, Saxonia Edelmetalle och ZEMAG/kommissionen (T‑111/01 och T‑133/01, EU:T:2005:166, punkt 113), och domen av den 19 oktober 2005, Freistaat Thüringen/kommissionen (T‑318/00, EU:T:2005:363, punkt 324), vilka återger domstolens praxis, vilken det erinrats om i punkt 365 ovan.
374
I motsats till vad sökandena har hävdat kan de domar som anges i punkt 373 ovan emellertid inte utgöra hinder för att en stödåtgärd återkrävs från samtliga enheter som utgör en enda ekonomisk enhet.
375
De mål som gav upphov till de domar som nämns i punkt 373 ovan rör nämligen inte, såsom i förevarande fall, ekonomiska enheter som utgör ett och samma företag inom ramen för en enda ekonomisk enhet.
376
Vidare är, såsom tribunalen har erinrat om i punkt 312 ovan, det avgörande kriteriet i unionens konkurrensrätt, som avser företagens verksamhet, att det föreligger ett enhetligt beteende på marknaden, varvid den omständigheten att olika bolag formellt sett är åtskilda på grund av att de är fristående juridiska personer inte kan utgöra hinder för en sådan enhet vid tillämpningen av konkurrensreglerna.
377
Såsom framgår av bedömningen av den femte grunden, och särskilt av punkterna 344 och 355 ovan, kan Ioan och Viorel Micula, i avsaknad av självständiga beslut av samma företag, i förevarande fall direkt eller indirekt låta dessa företag dra fördel av den aktuella stödåtgärden, genom att de utövar kontroll- eller styrningsfunktioner i samtliga företag i EFDG. Genom återbetalningen av den aktuella stödåtgärden förlorar den ekonomiska enhet som sökandena tillsammans utgör den fördel som den åtnjöt på marknaden i förhållande till sina konkurrenter, och den situation som förelåg före utbetalningen av stödet är återställd.
378
Mot bakgrund av det ovan anförda kan talan inte vinna bifall såvitt avser denna delgrund.
[utelämnas]
Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (andra avdelningen i utökad sammansättning)
följande:
1)
Målen T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV och T‑704/15 RENV förenas vad gäller den slutliga domen.
2)
Talan i respektive mål ogillas.
3)
European Food SA, Starmill SRL, Multipack SRL, Scandic Distilleries SA, Ioan och Viorel Micula, European Drinks SA, Rieni Drinks SA, Transilvania General Import-Export SRL och West Leasing SRL, tidigare West Leasing International SRL, ska bära sina rättegångskostnader och ersätta kommissionens rättegångskostnader i målen T‑624/15, T‑694/15, T‑704/15, T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV och C‑638/19 P.
4)
Förbundsrepubliken Tyskland ska bära sina rättegångskostnader i målen T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV och C‑638/19 P.
5)
Konungariket Spanien ska bära sina rättegångskostnader i målen T‑624/15, T‑694/15, T‑704/15, T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV och C‑638/19 P.
6)
Republiken Lettland ska bära sina rättegångskostnader i målen T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV och C‑638/19 P.
7)
Ungern ska bära sina rättegångskostnader i målen T‑624/15, T‑694/15, T‑704/15, T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV och C‑638/19 P.
8)
Republiken Polen ska bära sina rättegångskostnader i målen T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV och C‑638/19 P.
Marcoulli
Tomljenović
Półtorak
Norkus
Valasidis
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 2 oktober 2024.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.
(
1
)	Nedan återges endast de punkter i denna dom som tribunalen anser bör publiceras.