62009CJ0506
DOMSTOLENS DOM (första avdelningen)
den 22 mars 2012 (
*1
)
”Överklagande — Tullunion — Förordningarna (EEG) nr 2913/92 och (EEG) nr 2454/93 — Befrielse från importtullar — Försändelser av tobak och etanol till tredjeland — Bedrägeri som en anställd i det betalningsskyldiga bolaget har gjort sig skyldig till”
I mål C-506/09 P,
angående ett överklagande enligt artikel 56 i stadgan för Europeiska unionens domstol, som ingavs den 4 december 2009,
Republiken Portugal, företrädd av L. Inez Fernandes, i egenskap av ombud,
klagande,
med stöd av
Konungariket Spanien, företrätt av M. Muñoz Pérez, i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,
intervenient i överklagandet,
i vilket de andra parterna är:
Transnáutica – Transportes e Navegação SA, Matosinhos (Portugal), företrätt av C. Fernández Vicién, abogada, D. Ortigão Ramos, advogado, I. Moreno-Tapia Rivas, abogada, P. Vidal Matos, advogado och M. López Garrido, abogada,
sökande i första instans,
Europeiska kommissionen, företrädd av R. Lyal och L. Bouyon, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,
svarande i första instans,
meddelar
DOMSTOLEN (första avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden A. Tizzano samt domarna A. Borg Barthet (referent), M. Ilešič, J.-J. Kasel och M. Berger,
generaladvokat: J. Mazák,
justitiesekreterare: A. Calot Escobar,
efter det skriftliga förfarandet,
med hänsyn till beslutet, efter att ha hört generaladvokaten, att avgöra målet utan förslag till avgörande,
följande
Dom
1
Republiken Portugal har yrkat att domstolen ska upphäva den dom som meddelades av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt den 23 september 2009 i mål T-385/05, Transnáutica mot kommissionen (nedan kallad den överklagade domen). Genom denna dom ogiltigförklarade förstainstansrätten kommissionens beslut REM 05/2004 av den 6 juli 2005 om att neka Transnáutica – Transportes e Navegação SA återbetalning och eftergift av vissa importtullar (nedan kallat det omtvistade beslutet).
Tillämpliga bestämmelser
Förfarandet för extern gemenskapstransitering
2
Enligt artiklarna 37, 91 och 92 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (EGT L 302, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 4) (nedan kallad tullkodexen), kan icke-gemenskapsvaror som införs till Europeiska gemenskapen – och som i stället för att omedelbart beläggas med importtullar, hänförs till förfarandet för extern transitering – befordras, under tullövervakning, på gemenskapens tullområde och inte övergå till fri omsättning förrän vid tullkontoret i varornas bestämmelseort.
3
Enligt tullkodexen är den ”huvudansvarige” ansvarig i fråga om förfarandet för extern gemenskapstransitering. Som sådan är denne ansvarig för att varorna företes i oförändrat skick vid bestämmelsetullkontoret inom föreskriven tid och för att bestämmelserna beträffande detta förfarande iakttas (artikel 96 i tullkodexen). Dessa skyldigheter upphör när varorna och tillhörande dokument företes för bestämmelsetullkontoret (artikel 92 i tullkodexen).
4
Enligt artiklarna 341, 346, 348, 350, 356 och 358 i kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning nr 2913/92 (EGT L 253, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 10, s. 1) (nedan kallad tillämpningsförordningen), ska varorna i fråga först företes vid avgångskontoret tillsammans med en T 1-deklaration. Avgångskontoret fastställer den tidsfrist inom vilken varorna ska företes för bestämmelsetullkontoret, antecknar denna i T 1-dokumentet, behåller det exemplar som är avsett för avgångskontoret och överlämnar övriga exemplar av T 1-dokumentet till den huvudansvarige. Varorna ska transporteras åtföljda av T 1-dokumentet. Sedan varorna uppvisats ska bestämmelsekontoret anteckna uppgifter om genomförda kontroller på de överlämnade exemplaren av T 1-dokumentet och genast översända ett kvitto. Artikel 361 och följande artiklar i tillämpningsförordningen, i den lydelse som är tillämplig i förevarande fall, anger att ett kvitto – som utfärdas av bestämmelsekontoret på begäran av den som företer exemplaren av deklarationen för transitering, kallade ”exemplar 4 och 5” – ska sändas till avgångskontoret genom en central organisations försorg.
5
Den tullövervakning, som varor som befordras inom ramen för förfarandet för extern gemenskapstransitering är underkastade, avslutas bland annat när varorna övergår till fri omsättning, särskilt genom betalning av importtullarna (artiklarna 37.2 och 79 i tullkodexen). Om varorna undandras denna övervakning, uppkommer tullskulden för import omedelbart (artikel 203.1 och 203.2 i tullkodexen). Gäldenär är, förutom den som undandrog varorna från tullövervakning, bland annat den person som ska uppfylla de förpliktelser som är förenade med det tullförfarande som varorna har hänförts till (artiklarna 203.3 och 213 i tullkodexen), det vill säga den huvudansvarige.
6
Om en sändning inte har visats upp vid bestämmelsekontoret och den plats där överträdelsen eller oegentligheten begicks inte kan fastställas, ska avgångskontoret, enligt artikel 379.1 i tillämpningsförordningen, underrätta den huvudansvarige om detta så snart som möjligt och i varje fall före slutet av den elfte månaden efter den dag då deklarationen för gemenskapstransitering registrerades.
Samlad säkerhet för tullskulden
7
Enligt artikel 94.1 i tullkodexen ska den huvudansvarige ställa säkerhet för att säkerställa betalning av tullskulden och andra avgifter som kan uppkomma för varorna. Artikel 191 i tullkodexen anger i detta avseende att tullmyndigheterna, på begäran av gäldenären eller den som kan bli gäldenär, ska tillåta att en samlad säkerhet ställs för att täcka två eller flera tullärenden genom vilka en tullskuld har uppstått eller kan komma att uppstå.
8
Enligt artikel 198 i tullkodexen ska tullmyndigheterna, om de konstaterar att den ställda säkerheten inte säkerställer eller inte längre säkert eller i tillräcklig omfattning säkerställer betalning av tullskulden inom föreskriven tid, kräva att gäldenären eller den som kan bli gäldenär efter eget val ställer ytterligare säkerhet eller ersätter den ursprungliga säkerheten med en ny säkerhet.
9
Enligt artikel 361 i tillämpningsförordningen ska beloppet för säkerheten fastställas till minst 30 procent av de tullar och andra avgifter som ska betalas. Den samlade säkerheten ska fastställas till ett belopp som är lika med det totala beloppet av de tullar och andra avgifter som ska betalas, när säkerheten är avsedd att täcka externa gemenskapstransiteringar av, bland annat, varor som finns angivna i förteckningen i bilaga 53, bland vilka återfinns cigaretter och alkohol. För sådana fall föreskriver denna artikel att tullmyndigheterna får fastställa beloppet för den samlade säkerheten till 50 procent av de tullar och andra avgifter som ska betalas.
10
En samlad säkerhet ska lämnas till ett säkerhetskontor, som ska bestämma beloppet för säkerheten, ta emot borgensmannens förbindelse och utfärda ett tillstånd till den huvudansvarige att inom gränserna för säkerheten utföra alla gemenskapstransiteringar, oberoende av avgångskontor. För detta ändamål ska varje person som har fått ett tillstånd erhålla ett säkerhetsintyg (artikel 362 i tillämpningsförordningen). Vid utfärdandet av säkerhetsintyget eller vid någon annan tidpunkt under dess giltighet ska den huvudansvarige på eget ansvar på intygets baksida ange de personer som är bemyndigade att underteckna deklarationer för gemenskapstransitering för dennes räkning. Den huvudansvarige får när som helst stryka namnet på en bemyndigad person (artikel 363 i tillämpningsförordningen). Enligt artikel 364 i tillämpningsförordningen ska varje person som finns angiven på baksidan av ett säkerhetsintyg som uppvisas vid ett avgångskontor anses som den huvudansvariges representant.
Befrielse från importtullar
11
Eftersom ansökan om befrielse från importtullar gavs in den 27 september 2004, är det bestämmelserna i kapitel 3 i avdelning IV i del IV i tillämpningsförordningen, som innehåller särskilda bestämmelser om tillämpningen av artikel 239 i tullkodexen, som ska tillämpas i den lydelse som var tillämplig vid den tidpunkten.
12
Artikel 239 i tullkodexen har följande lydelse:
”1.   Import- eller exporttullar får återbetalas eller efterges i andra fall än de som avses i artiklarna 236–238 och vilka
—
bestäms enligt kommittéförfarandet,
—
följer av omständigheter vid vilka varken oriktigheter eller uppenbar vårdslöshet kan tillskrivas den person det gäller. De fall vid vilka denna bestämmelse får tillämpas och de närmare reglerna för förfarandet fastställs enligt kommittéförfarandet. Återbetalning eller eftergift får underkastas särskilda villkor.
2.   Återbetalning eller eftergift av tullar av de skäl som anges i punkt 1 skall beviljas efter ingivande av ansökan till vederbörande tullkontor ...”
Bakgrund till tvisten
13
Transnáutica – Transportes e Navegação SA (nedan kallat Transnáutica) är ett portugisiskt transportbolag som hade ställning som godkänd mottagare under den period de omtvistade tullavgiftspliktiga transporterna genomfördes inom ramen för förfarandet för extern gemenskapstransitering.
14
Mellan den 14 april och den 12 oktober 1994 utfärdade tullkontoret Xabregas (Portugal), i egenskap av avgångstullkontor, 68 transiteringsdeklarationer (i vilka Transnáutica angavs som huvudansvarig) för befordran på unionens tullområde av 64 försändelser av tobak och fyra försändelser av odenaturerad etanol, enligt förfarandet för extern gemenskapstransitering. Vissa av ”exemplar 5” av de 68 T1-transiteringsdeklarationerna återsändes aldrig till avgångstullkontoret, medan andra anlände till det med stämplar och underskrifter som senare visade sig vara förfalskade.
15
Från och med augusti 1994 har de portugisiska myndigheterna fått instruktioner om att övervaka vissa lastbilar och förflyttningen av den last som de transporterar, för att upptäcka ursprunget till de falska stämplarna på vissa ”exemplar 5” av T1-deklarationerna.
16
Mellan januari 1995 och januari 1996 översände de portugisiska myndigheterna kopior av T1-deklarationerna till Transnáutica och bad det att dels ge in bevis för att bolaget hade handlat korrekt och lagligt under förfarandet för extern gemenskapstransitering, dels betala motsvarande tullskulder, eftersom Transnáutica hade utsetts till huvudansvarig för de omtvistade deklarationerna för extern transitering. Dessutom var det i detta bolags namn som säkerhetsintyget hade utfärdats.
17
I sin skrivelse av den 23 mars 1995 uppgav Transnáutica att bolaget inte hade någon kännedom om de transiteringar av cigaretter och etanol som gjorts för bolagets räkning. Det var sålunda först efter en intern utredning som bolaget upptäckte att en av bolagets anställda hade handlat bedrägligt genom att utan bolagets vetskap underteckna T1-deklarationer för smugglingsverksamhet.
18
Den anställde i fråga har sagts upp och senare dömts för trolöshet mot huvudman genom en dom från Tribunal Criminal de Lisboa (brottmålsdomstol i Lissabon, Portugal) som meddelades i december 1999. När det gäller Transnáutica lades förundersökningen ned i september 2005, med motiveringen att bolaget inte kände till den anställdes handlande och att bolagets representanter inte var inblandade i det aktuella bedrägeriet.
19
Den 17 november 2003 begärde Transnáutica, av de portugisiska myndigheterna, återbetalning och befrielse från tullskulderna. I enlighet med artikel 906 och följande artiklar i tillämpningsförordningen översände den portugisiska regeringen genom skrivelse av den 27 september 2004 denna begäran till Europeiska gemenskapernas kommission, som genom skrivelse av den 23 december 2004 informerade Transnáutica om att den hade för avsikt att avslå begäran efter en inledande granskning av akten. Transnáutica kunde ta del av akten vid kommissionen den 19 januari 2005. Genom skrivelse samma dag lämnade Transnáutica synpunkter på kommissionens avsikt att avslå begäran.
20
I enlighet med artikel 907 i tillämpningsförordningen antog kommissionen den 6 juli 2005 det omtvistade beslutet – som delgavs Transnáutica den 12 augusti 2005 genom skrivelse från det portugisiska finans- och administrationsministeriet – i vilket kommissionen avslog nämnda ansökan och uttalade att det inte fanns skäl för befrielse och återbetalning av tullskulden, eftersom detta bolag inte befann sig i en särskild situation som omfattades av artikel 239 i tullkodexen.
Förfarandet vid förstainstansrätten och den överklagade domen
21
Genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 21 oktober 2005 väckte Transnáutica talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet och yrkade att kommissionen skulle förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
22
Till stöd för sin talan åberopade Transnáutica fem grunder. Den första grunden avsåg åsidosättande av väsentliga formföreskrifter. Den andra avsåg en uppenbart oriktig bedömning vid tillämpningen av artikel 239 i tullkodexen. Den tredje avsåg en otillräcklig motivering i strid med artikel 253 EG. Den fjärde avsåg åsidosättande av principerna om god förvaltningssed och rätten till försvar. Den femte avsåg åsidosättande av proportionalitetsprincipen.
23
Domstolen påpekar inledningsvis att förstainstansrätten endast prövade den tredje delen av den andra grunden. I denna delgrund gjorde Transnáutica gällande att de portugisiska tullmyndigheterna inte hade iakttagit sina skyldigheter avseende den samlade säkerhet som Transnáutica hade ställt för sina transiteringar.
24
Genom den överklagade domen ogiltigförklarade förstainstansrätten det omtvistade beslutet och förpliktade kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
25
I punkt 44 i den överklagade domen fastslog förstainstansrätten att tullmyndigheterna enligt artiklarna 191 och 198 i tullkodexen – om de konstaterar att den ställda säkerheten inte säkerställer eller inte längre säkert och i tillräcklig omfattning säkerställer betalning av skulden – ska kräva att den huvudansvarige ställer ytterligare säkerhet eller ersätter den ursprungliga säkerheten med en ny säkerhet.
26
I detta hänseende uttalade förstainstansrätten följande i punkt 45 i den överklagade domen:
”De behöriga nationella tullmyndigheternas handlande och kontroll är av stor betydelse, inte bara när säkerhetsintyget utfärdas, utan också varje gång en samlad säkerhet, som är avsedd att täcka flera tullförfaranden, används för att utföra och täcka dessa.”
27
I punkterna 46–48 i den överklagade domen prövade förstainstansrätten de omständigheter i det aktuella fallet som rör den samlade säkerheten som Transnáutica hade tillhandahållit och konstaterade att tullmyndigheterna hade godtagit en otillräcklig säkerhet för de 68 T1-deklarationerna i fråga. I punkt 48 uttalade förstainstansrätten följande:
”Förstainstansrätten konstaterar att de portugisiska tullmyndigheterna godtog en otillräcklig säkerhet för de 68 T1-deklarationerna i fråga. Såsom [Transnáutica] gjort gällande vid förhandlingen, utan att bli motsagd av kommissionen, har den samlade säkerheten, med beaktande av samtliga T1-deklarationer som utfärdats samma dag, aldrig täckt mer än 7,29 procent av tullarna och avgifterna. Om varje deklaration granskas för sig framgår att säkerhetsintyget endast täcker alla tullar som ska betalas avseende tre deklarationer. Domstolen konstaterar emellertid att andra T1-deklarationer hade utfärdats samma dag utan säkerhet med tillräcklig täckning.”
28
Förstainstansrätten uttalade följande i punkt 49 i den överklagade domen:
”Om de portugisiska tullmyndigheterna, vid utfärdandet av T1-deklarationerna, hade kontrollerat att de tullar och avgifter som kunde uppkomma för varje last täcktes av den samlade säkerhet som ställts av sökanden, skulle de 68 T1-deklarationerna inte ha kunnat utfärdas.”
29
I punkt 50 i den överklagade domen underkände förstainstansrätten kommissionens argument att det inte fanns något orsakssamband mellan tullskuldens uppkomst och mottagandet av ett intyg avseende en samlad säkerhet som är ogiltig på grund av sitt låga belopp. I samma punkt konstaterade förstainstansrätten att ”mottagandet, när T1-deklarationerna utfärdas, av en undermålig säkerhet vars belopp uppenbarligen inte kan täcka samtliga tullar och andra avgifter som ska betalas, utgör ett fel i förfarandet för utfärdande av T1-deklarationer”.
30
I punkterna 51 och 52 i den överklagade domen bekräftade förstainstansrätten betydelsen av den samlade säkerheten för att förfarandet för extern gemenskapstransitering ska fungera väl. Förstainstansrätten uttalade att de behöriga nationella tullmyndigheternas ingripande vid utfärdandet av T1-deklarationer utgör ett viktigt steg i förfarandet som gör det möjligt att upptäcka eventuella oegentligheter.
31
I punkterna 54 och 55 i den överklagade domen konstaterade förstainstansrätten att Transnáutica hade vidtagit tillräckliga försiktighetsåtgärder för att förhindra att transiteringar med ett betydande värde skulle äga rum med användande av den samlade säkerheten samt att frånvaron av kontroll av tullmyndigheterna på ett inledande och viktigt stadium i förfarandet för extern gemenskapstransitering hade möjliggjort såväl utfärdandet av 68 T1-deklarationer som inte täcktes av säkerhetsintyget som genomförandet av bedrägliga handlingar utan bolagets vetskap, trots att detta hade infört alla erforderliga mekanismer för att förebygga missbruk vid användandet av säkerheten.
32
I punkterna 56 och 57 i den överklagade domen prövade förstainstansrätten de skyldigheter som tullmyndigheterna har när det gäller bedömningen av säkerhetens belopp. Förstainstansrätten gjorde bedömningen att kännedomen om den ekonomiska aktören och det faktum att Transnáutica aldrig tidigare hade befattat sig med känsliga varor, såsom tobak eller etanol, är omständigheter som borde ha gjort myndigheterna mer uppmärksamma och inte, som kommissionen gjort gällande, motiverar mindre ingående kontroller. Det är i detta sammanhang som förstainstansrätten uttalade följande i punkt 58 i den nämnda domen:
”... det [skulle] strida mot syftet med skälighetsklausulen, som ligger till grund för artikel 905 i tillämpningsförordningen, att låta [Transnáutica] betala en tullskuld som är resultatet av denna myndighets val, som i förevarande fall avser brottsbekämpning, eftersom [Transnáutica] befann sig i en särskild situation som inte omfattades av den normala kommersiella risken för denna verksamhet (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom [av den 7 september 1999 i mål C-61/98,] De Haan, [REG 1999, s. I-5003, punkt 53] och av den 18 oktober 2007 i mål C-62/05 P, Nordspedizionieri di Danielis Livio m.fl. mot kommissionen, REG 2007, s. I-8647, punkt 51, samt [förstainstansrättens dom av den 11 juli 2002 i mål T-205/99,] Hyper mot kommissionen [REG 2002, s. II-3141, punkt 95]).”
33
På grundval av dessa överväganden uttalade förstainstansrätten följande i punkterna 59–61 i den överklagade domen:
”59
Förstainstansrätten konstaterar således att de portugisiska tullmyndigheternas bristande omsorg vid den kontroll som de ska utföra före utfärdandet av T1-deklarationer, bland annat när det gäller fastställande och kontroll av den samlade säkerhetens belopp, har skadat det kontrollsystem som tullkodexen och tillämpningsförordningen föreskriver för förfarandet för extern gemenskapstransitering. Myndigheterna har därigenom fråntagit [Transnáutica] en konkret möjlighet att upptäcka bedrägeriet innan det genomfördes.
60
Denna bristande omsorg omfattas av de portugisiska tullmyndigheternas ansvar och försätter [Transnáutica] i en särskild situation som inte omfattas av den kommersiella risk som är normal för denna verksamhet.
61
Av det anförda följer att kommissionen har gjort en uppenbart oriktig bedömning genom att fastslå att [Transnáutica] inte befinner sig i en särskild situation när det gäller åsidosättandet av de portugisiska tullmyndigheternas skyldighet att kontrollera den samlade säkerhetens giltighet och belopp.”
Det parallella förfarandet och parternas yrkanden
34
Samtidigt som Republiken Portugal gav in detta överklagande gav den till tribunalen in en ansökan om tredjemanstalan avseende den överklagade domen i enlighet med artikel 123 i tribunalens rättegångsregler. Republiken Portugal yrkade också att domstolen skulle vilandeförklara detta mål till dess tribunalen hade prövat ansökan om tredjemanstalan.
35
Genom beslut av den 29 april 2010 biföll domstolen yrkandet om vilandeförklaring. Tribunalen avvisade tredjemanstalan genom beslut av den 6 september 2010 i mål T-385/05 TO, Portugal mot Transnáutica och kommissionen.
36
Republiken Portugal har yrkat att domstolen ska
—
upphäva den överklagade domen, och
—
förplikta Transnáutica att ersätta rättegångskostnaderna.
37
Transnáutica har yrkat att domstolen ska
—
i första hand, avvisa överklagandet, eftersom det är uppenbart att det inte kan prövas i sak,
—
i andra hand, ogilla överklagandet som uppenbart ogrundat, och
—
förplikta Republiken Portugal att ersätta rättegångskostnaderna.
38
Konungariket Spanien ansökte genom handling som inkom till domstolens kansli den 23 april 2010 om att få intervenera i målet till stöd för Republiken Portugals yrkanden. Ordföranden vid domstolens femte avdelning biföll genom beslut av den 20 september 2010 denna ansökan.
Överklagandet
Parternas argument
39
Till stöd för sin talan har Republiken Portugal åberopat en enda grund. Republiken Portugal har gjort gällande att förstainstansrätten åsidosatte artikel 239 i tullkodexen genom att den felaktigt konstaterade att det förelåg en särskild situation som uppfyllde villkoren för återbetalning i den artikeln. Denna grund är uppdelad i tre delgrunder genom vilka Republiken Portugal har gjort gällande att förstainstansrätten
—
åsidosatte unionsrätten när den fastslog att de portugisiska tullmyndigheterna hade gjort sig skyldiga till fel vid fastställandet och den påföljande kontrollen av den samlade säkerhet som hade ställts för transiteringarna i fråga,
—
felaktigt fastslog att det förelåg ett orsakssamband mellan felen och tullskuldens senare uppkomst på grund av att varorna undandrogs från tullövervakning, och
—
felaktigt fastslog att Transnáutica hade vidtagit nödvändiga försiktighetsåtgärder för att undvika att den samlade säkerheten användes vid transiteringar avseende stora belopp.
40
Enligt Republiken Portugal bör den samlade säkerheten i förevarande fall anses ha ställts 1993, det vill säga vid en tidpunkt då tullkodexens tillämpningsbestämmelser ännu inte var tillämpliga, vilket framgår av artikel 915 andra stycket i tillämpningsförordningen. Vid den tidpunkten skulle den samlade säkerhetens belopp ha bedömts enligt bestämmelserna i artikel 34 ter i kommissionens förordning (EEG) nr 1214/92 av den 21 april 1992 om tillämpningsföreskrifter och förenklingsbestämmelser för systemet för gemenskapstransitering (EGT L 132, s. 1), i dess ändrade lydelse enligt kommissionens förordning (EEG) nr 3712/92 av den 21 december 1992 (EGT L 378, s. 15).
41
När det gäller kontrollen av den samlade säkerheten har Republiken Portugal gjort gällande att förstainstansrätten bröt mot unionsrätten genom att fastslå att tullmyndigheterna var skyldiga att kontrollera att den företedda samlade säkerheten täckte summan av de importtullar som skulle betalas. Republiken Portugal har dessutom ifrågasatt förstainstansrättens slutsats att tullmyndigheterna efter denna kontroll borde ha krävt att Transnáutica förstärkte säkerheten med anledning av den tullskuld som kunde uppkomma, vilket skulle ha föranlett detta bolag att upptäcka den anställdes bedrägliga handlande.
42
Republiken Portugal har gjort gällande att artikel 198 i tullkodexen endast ålägger tullmyndigheterna att kontrollera om summan av de importtullar som eventuellt ska betalas överstiger beloppet för den säkerhet som ställts. Enligt Republiken Portugal åsidosatte förstainstansrätten unionsrätten genom att fastslå att denna artikel ålade avgångskontoret att vid transiteringen kontrollera att den företedda samlade säkerheten täckte inte bara summan av nämnda tullar utan också de andra avgifter som bolaget senare kan bli skyldigt att betala.
43
Av samma skäl har Republiken Portugal i den tredje delgrunden gjort gällande att det är riktigt att fastslå att de åtgärder som Transnáutica vidtagit inte skulle ha hindrat att den anställde kunde ställa ytterligare säkerhet genom ett kontantbelopp som täckte summan av de aktuella importtullarna och följaktligen genomföra de deklarerade transiteringarna som gett upphov till denna tvist.
44
I sin svarsskrivelse har Transnáutica för det första gjort gällande att Republiken Portugals överklagande inte kan tas upp till sakprövning såvitt avser någon av grunderna.
45
Enligt Transnáutica kan Republiken Portugals argument av flera skäl inte godtas. För det första har Republiken Portugal inte visat att förstainstansrätten gjorde något fel som innebar en materiell oriktighet eller missuppfattning av de faktiska omständigheterna. För det andra åligger det inte domstolen att åter pröva de omständigheter som redan prövats av förstainstansrätten eller att döma i ett mål på grundval av hypotetiska fakta eller omständigheter som inte inträffat. Dessutom aktualiserar överklagandet inte någon rättsfråga.
46
I andra hand har Transnáutica gjort gällande att Republiken Portugals överklagande i vilket fall som helst måste ogillas som uppenbart ogrundat, även om domstolen skulle komma fram till att det inte är uppenbart att överklagandet inte kan prövas i sak.
47
När det gäller de frågor som avser fastställandet av den samlade säkerhetens belopp har Transnáutica, till skillnad från Republiken Portugal, gjort gällande att tillämpningsförordningen omfattade de T1-transitdeklarationer som utfärdades mellan den 14 april och den 12 oktober 1994, eftersom den är tillämplig från den 1 januari 1994.
48
Dessutom har Transnáutica gjort gällande att Republiken Portugals argument, att förstainstansrätten grundade sitt beslut på den omständigheten att säkerheten till 100 procent borde ha motsvarat tullskulden, måste anses vara uppenbart ogrundat, eftersom utgången i målet – med hänsyn till det belopp som faktiskt godtogs av de portugisiska myndigheterna – inte hade blivit en annan, även om förordning nr 1214/92, i sin lydelse enligt förordning nr 3712/92, hade varit tillämplig. Enligt Transnáutica kan de portugisiska myndigheternas oaktsamhet inte ifrågasättas på denna punkt.
49
När det gäller kontrollen av den samlade säkerheten har Transnáutica ifrågasatt Republiken Portugals tolkning enligt vilken skyldigheten att kontrollera en sådan säkerhet ”helt saknar rättslig grund”.
50
I detta hänseende har Transnáutica gjort gällande att den samlade säkerheten är avsedd att säkerställa betalning av tullskulden och andra avgifter som kan uppkomma för varorna som transiteras, vilket innebär att den måste täcka tullskuldens belopp och inte varornas värde. Det är därför inte nödvändigt med en särskild rättslig bestämmelse som ålägger de nationella tullmyndigheterna att kontrollera den samlade säkerheten. Enligt Transnáutica åligger det tullmyndigheterna att säkerställa att det ställs en säkerhet som täcker betalningen av skulden, i syfte att förhindra oegentligheter.
51
Transnáutica har gjort gällande att artikel 198 i tullkodexen ska tolkas mot bakgrund av principen om lojalt samarbete enligt vilken medlemsstaterna ska vidta alla lämpliga åtgärder, både allmänna och särskilda, för att säkerställa att de skyldigheter fullgörs som följer av fördragen eller av Europeiska unionens institutioners akter. Följaktligen ska de nationella tullmyndigheterna kontrollera den samlade säkerheten även om det inte finns någon bestämmelse som uttryckligen föreskriver en skyldighet att kontrollera den. Om en sådan kontroll inte gjordes, skulle genomförandet av nämnda artikel inte säkerställas och principen om samarbete kringgås.
52
Transnáutica har gjort gällande att bifall till Republiken Portugals talan skulle innebära att medlemsstaterna endast vore skyldiga att tillämpa unionsrätten när en bestämmelse uttryckligen föreskriver det. En sådan tolkning skulle påverka kompetensfördelningen inom unionen. Detta är ett tillräckligt skäl för att ogilla överklagandet såsom uppenbart ogrundat.
53
När det slutligen gäller den tredje delgrunden har Transnáutica gjort gällande att frågan om vilka nationella tullmyndigheter som är ansvariga för den bristande omsorgen vid fastställandet och kontrollen av säkerheten – det vill säga de portugisiska eller spanska tullmyndigheterna eller rentav en annan medlemsstats – inte på något sätt rör Transnáuticas ansvar. Överklagandet ska således ogillas såsom uppenbart ogrundat såvitt avser den delgrunden.
54
Intervenienten Konungariket Spanien har gjort gällande att förstainstansrätten gjorde en felaktig rättstillämpning genom att omvandla en administrativ behörighet – som föreskrivs i artiklarna 6 och 198 i tullkodexen och vars utövande lämnats till tullmyndigheternas fria bedömning – till en skyldighet för tullmyndigheterna som har betydelse för uppkomsten av tullskulden. Konungariket Spanien har gjort gällande att denna tolkning är möjlig endast i de fall bestämmelsen uttryckligen föreskriver det och anger vilken rättslig betydelse det har för den berördes skyldigheter.
55
Enligt Konungariket Spanien skulle ett omvandlande av myndigheternas behörighet att kontrollera till en skyldighet som har betydelse för uppkomsten av tullskulden innebära att utövandet av de behörigheter som tillfaller tullmyndigheterna grundar sig på principen om förhandstillstånd för varje transaktion. Detta skulle strida mot den allmänna princip som gäller i moderna stater, nämligen principen om så lite inblandning som möjligt med anledning av presumtionen att de skattskyldiga utför sina transaktioner lagenligt.
56
Med hänsyn till att alla transaktioner som genomförs med tillämpning av tullagstiftningen kräver att den berörda personen först lämnar in en ansökan, skulle dessutom tillämpningen av den överklagade domen leda till slutsatsen att alla bedrägerier – utom i undantagsfall, såsom när varorna har införts på tullområdet utan tulldeklaration – skulle förhindras genom att tullmyndigheterna utövade den kontrollbehörighet som tilldelats dem. Om ett bedrägeri ägde rum skulle följaktligen myndigheterna anses vara ansvariga, medan gärningsmannen skulle vara fri från ansvar.
57
För att bedöma om det omtvistade beslutet är förenligt med artikel 905 och följande artiklar i tillämpningsförordningen är det, enligt Konungariket Spanien, av grundläggande betydelse att granska den skattskyldiges beteende i förhållande till omständigheterna kring den skattepliktiga handling som gav upphov till tullskulden.
58
I sin svarsskrivelse har kommissionen angett att den för tydlighetens skull önskar lämna synpunkter angående vissa argument som framförts vid domstolen. Kommissionen har dock angett att den inte önskar ta ställning till Republiken Portugals överklagande, eftersom kommissionen inte har överklagat förstainstansrättens dom.
Domstolens bedömning
Upptagande till sakprövning
59
Transnáutica har anfört en invändning om rättegångshinder och därvid gjort gällande att Republiken Portugal, genom att ge in exakt samma text till stöd för ansökan om tredjemanstalan som till stöd för överklagandet, i praktiken har begärt att domstolen ska ompröva sakomständigheter och inte rättsfrågor, vilket strider mot artikel 256 FEUF.
60
Även om det stämmer att Republiken Portugal till stöd för överklagandet anfört samma argument som i sin ansökan om tredjemanstalan som den ingett till tribunalen, är denna omständighet inte i sig tillräcklig för att komma till slutsatsen att överklagandet inte kan tas upp till sakprövning utan att frånta denna medlemsstat en rättmätig möjlighet till domstolsprövning. Detta gäller i särskilt stor utsträckning i förevarande fall, eftersom tribunalen inte biföll tredjemanstalan och inte heller prövade de argument som Republiken Portugal anförde till stöd för den talan.
61
I motsats till vad Transnáutica har gjort gällande, avser inte Republiken Portugals överklagande den prövning av sakomständigheterna som gjorts av förstainstansrätten, utan förstainstansrättens bedömning att de rättsliga villkoren för tillämpningen av artikel 239 i tullkodexen är uppfyllda i en situation såsom den som gett upphov till denna tvist. Denna förstainstansrättens bedömning kan prövas av domstolen inom ramen för ett överklagande (se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 juli 2008 i mål C-204/07 P, C.A.S. mot kommissionen, REG 2008, s. I-6135, punkt 83).
62
Transnáuticas invändning om rättegångshinder kan följaktligen inte godtas.
Prövning i sak
63
I sitt överklagande har Republiken Portugal ifrågasatt förstainstansrättens slutsats att det föreligger en särskild situation, som omfattas av artikel 239 i tullkodexen, när en medlemsstats tullmyndigheter gör sig skyldiga till fel vid fastställandet och den påföljande kontrollen av beloppet för den samlade säkerhet som måste ställas avseende en bestämd grupp transaktioner.
64
Till stöd för sin talan har Republiken Portugal åberopat en enda grund, som är uppdelad i tre delgrunder. För det första har Republiken Portugal gjort gällande att förstainstansrätten tolkade unionsrätten felaktigt när den fastslog att de portugisiska tullmyndigheterna hade gjort sig skyldiga till fel vid fastställandet och den påföljande kontrollen av den samlade säkerheten. För det andra har Republiken Portugal gjort gällande att förstainstansrätten felaktigt fastslog att det förelåg ett orsakssamband mellan felen och tullskuldens senare uppkomst när varorna undandrogs från tullövervakning. Slutligen har denna medlemsstat gjort gällande att förstainstansrätten felaktigt fastslog att Transnáutica hade vidtagit alla nödvändiga försiktighetsåtgärder för att undvika att den samlade säkerheten användes vid transiteringar avseende stora belopp.
65
Enligt artikel 905 i tillämpningsförordningen ska kommissionen anmodas av den medlemsstat som tullmyndigheten tillhör att, med utgångspunkt i de uppgifter som tillhandahållits den, pröva förekomsten av en särskild situation som motiverar befrielse från tullar. Domstolen erinrar om att denna artikel innehåller en allmän skälighetsklausul som är avsedd att omfatta en undantagssituation i vilken deklaranten befinner sig jämfört med övriga näringsidkare som bedriver samma verksamhet, när tullmyndigheterna med hänsyn till de framförda grunderna inte själva har kunnat fatta ett beslut om eftergift av tullar (se domstolens dom av den 25 februari 1999 i mål C-86/97, Trans-Ex-Import, REG 1999, s. I-1041, punkterna 18–21, och av den 7 september 1999 i det ovannämnda målet De Haan, punkt 52).
66
Efter det att detta konstaterats påpekar domstolen att de invändningar som framförts av Republiken Portugal avseende förstainstansrättens resonemang rör de olika faktiska och rättsliga stegen i den prövning av förstainstansrätten som ledde till slutsatsen att det förelåg en särskild situation som omfattades av artikel 239 i tullkodexen. För att pröva om detta resonemang var välgrundat är det nödvändigt att pröva varje steg i resonemanget i tur och ordning.
67
Inledningsvis erinrar domstolen, liksom förstainstansrätten gjorde i punkt 43 i den överklagade domen, om att artikel 94 i tullkodexen ålägger den huvudansvarige att ställa säkerhet för att säkerställa betalning av tullskulden och andra avgifter som kan uppkomma för varorna. Det framgår också av artiklarna 191 och 198 i tullkodexen att det åligger tullmyndigheterna att fastställa en tillräcklig samlad säkerhet och kontrollera att denna ställs.
68
Såsom förstainstansrätten med rätta påpekade i punkt 45 i den överklagade domen är emellertid de behöriga nationella tullmyndigheternas handlande och kontroll av stor betydelse, inte bara när säkerhetsintyget upprättas, utan också varje gång en samlad säkerhet, som är avsedd att täcka flera transiteringar, ställs för att utföra och täcka dessa. Trots att artikel 198 i tullkodexen inte innehåller någon formell skyldighet att kontrollera att den samlade säkerheten är tillräcklig, åligger det ändå de behöriga tullmyndigheterna att vidta alla nödvändiga åtgärder när de upptäcker att det föreligger en skillnad mellan den ställda säkerhetens belopp och summan av de tullar som ska betalas för en bestämd grupp av transiteringar.
69
Republiken Portugal har ifrågasatt räckvidden av den skyldighet som artikel 198 i tullkodexen ålägger och gjort gällande att förstainstansrätten har tolkat denna bestämmelse för snävt genom att ställa höga krav på tullmyndigheternas omsorg när de kontrollerar om den samlade säkerheten är tillräcklig. Republiken Portugal har också ifrågasatt förstainstansrättens slutsatser när det gäller vilka bestämmelser som är tillämpliga för en beräkning av den samlade säkerheten.
70
Domstolen påpekar att Republiken Portugal och kommissionen i sina yttranden vid domstolen har lämnat motstridiga synpunkter på vilken version av bestämmelserna som är tillämplig i detta mål. Den andel av de tullar som ska betalas som den samlade säkerheten måste täcka beror på vilken version av bestämmelserna som tillämpas. I detta fall rör det sig om antingen 30 procent eller 50 procent.
71
När det gäller detta påpekar domstolen att tullmyndigheternas omsorgsskyldighet inte påverkas av vilken andel av tullarna som säkerheten måste täcka enligt de bestämmelser som är tillämpliga i detta mål. Domstolen erinrar också om att förstainstansrätten, i punkt 48 i den överklagade domen, påpekade att ”[s]åsom [Transnáutica] gjort gällande vid förhandlingen, utan att bli motsagd av kommissionen, har den samlade säkerheten, med beaktande av samtliga T1-deklarationer som utfärdats samma dag, aldrig täckt mer än 7,29 procent av tullarna och avgifterna”.
72
Oberoende av svaret på frågan om de tillämpliga bestämmelserna kräver en samlad säkerhet som täcker 30 procent eller 50 procent av de tullar som ska betalas, kan det således konstateras att förstainstansrättens slutsats – att den säkerhet som fordrades av tullmyndigheterna var otillräcklig – är välgrundad. Den omständigheten att den samlade säkerheten som faktiskt ställdes aldrig täckte mer än 7,29 procent av tullarna, trots att den borde ha täckt minst 30 procent av dem, motiverar förstainstansrättens konstaterande, i punkt 55 i den överklagade domen, att ”frånvaron av kontroll av tullmyndigheterna på ett inledande och viktigt stadium i förfarandet för extern gemenskapstransitering möjliggjort utfärdandet av 68 T1-deklarationer som inte täcktes av säkerhetsintyget”.
73
Förstainstansrätten fastslog med rätta i punkt 51 i den överklagade domen att ”det för att detta förfarande ska fungera är nödvändigt att den samlade säkerhetens belopp är tillräckligt för att täcka den tullskuld som kan uppkomma. Beroende på vilken typ av varor som transporteras ska beloppet täcka 30, 50 eller 100 procent av den tullskuld som kan uppkomma. Ett fel vid kontrollen av säkerheten, vid utfärdandet av T1-deklarationer, har en betydande påverkan på den huvudansvariges möjligheter att säkerställa betalningen av den tullskuld som kan uppkomma”.
74
Det är mot bakgrund av det ovanstående som de två andra delgrunder som åberopats av Republiken Portugal ska prövas. För det första har Republiken Portugal ifrågasatt förstainstansrättens resonemang avseende orsakssambandet mellan det fel som tullmyndigheterna gjorde sig skyldiga till när det gäller fastställandet av den samlade säkerheten, och uppkomsten av en tullskuld på grund av att varorna undandrogs från tullmyndigheternas övervakning.
75
I punkt 49 i den överklagade domen fastslog förstainstansrätten nämligen att ”[o]m de portugisiska tullmyndigheterna, vid utfärdandet av T1-deklarationerna, hade kontrollerat att de tullar och avgifter som kunde uppkomma för varje last täcktes av den samlade säkerheten som ställdes av sökanden, skulle de 68 T1-deklarationerna inte ha kunnat utfärdas”. Detta resonemang grundar sig på den omständigheten att, om myndigheterna hade fullgjort sina skyldigheter när det gäller beräkningen av beloppet i den samlade säkerhet som skulle ställas, detta skulle ha lett till att ingen av de transaktioner som senare konstaterades vara bedrägliga hade kunnat genomföras.
76
Det orsakssamband som förstainstansrätten redogjorde för avser inte den felaktiga beräkningen av den samlade säkerhetens belopp och uppkomsten av tullskulden, utan snarare sambandet mellan, å ena sidan, myndigheternas brist på omsorg, som ledde till att transiteringarna undkom alla kontrollåtgärder som föreskrivs i de tillämpliga bestämmelserna, och, å andra sidan, förekomsten av en särskild situation. I stället för att avgöra om det föreligger ett orsakssamband mellan den felaktiga beräkningen av den samlade säkerhetens belopp och uppkomsten av tullskulden, prövade förstainstansrätten om de aktuella omständigheterna var ägnade att ge upphov till en ”särskild situation” som omfattas av artikel 239 i tullkodexen.
77
Det är också mot bakgrund av denna bedömning som domstolen för det andra ska pröva den tredje delgrunden som Republiken Portugal har åberopat. I denna sista delgrund har Republiken Portugal ifrågasatt förstainstansrättens konstaterande att om tullmyndigheterna hade beräknat en tillräcklig samlad säkerhet och kontrollerat att denna ställts skulle de interna åtgärder som Transnáutica vidtagit ha gjort det möjligt att hindra den bedrägliga transiteringen och följaktligen uppkomsten av tullskulden.
78
I detta hänseende är det tillräckligt att påpeka att Republiken Portugal inte på något sätt har visat att det var fel av förstainstansrätten att, i punkt 52 i den överklagade domen, uttala att ”[o]m de portugisiska tullmyndigheterna hade underkänt säkerheten på grund av dess otillräckliga belopp och begärt ytterligare säkerhet, skulle det inte bara ha lett till att T1-deklarationerna inte hade utfärdats, utan [Transnáutica] påpekar med rätta att det hade kunnat upptäcka den anställdes bedrägliga handlande”.
79
Förstainstansrätten gjorde således inte någon felaktig rättstillämpning, och missuppfattade inte heller den bevisning som förebringades vid den, när den i punkt 60 i den överklagade domen fastställde att ”[d] enna bristande omsorg omfattas av de portugisiska tullmyndigheternas ansvar och försätter [Transnáutica] i en särskild situation som inte omfattas av den kommersiella risk som är normal för denna verksamhet”.
80
När det gäller Republiken Portugals argument till stöd för den tredje delgrunden, som rör de handlingar som Transnáuticas anställde skulle ha kunnat genomföra om de portugisiska tullmyndigheterna hade bett honom att ställa en ytterligare säkerhet, påpekar domstolen att ett sådant argument är av rent hypotetisk karaktär.
81
På grund av det anförda konstaterar domstolen, med beaktande av omständigheterna i det aktuella fallet, att förstainstansrätten hade skäl att – på grundval av vad som anförts vid den och utan att missuppfatta bevisningen eller göra en felaktig rättstillämpning – fastställa att myndigheternas bristande omsorg, som gjorde att de kontrollförfaranden som Transnáutica infört inte blev verkningsfulla, gav upphov till en särskild situation som omfattas av artikel 239 i tullkodexen.
82
Överklagandet ska ogillas, eftersom det inte kan vinna bifall på någon av de tre delgrunderna i den enda grund som Republiken Portugal åberopat som stöd för sitt överklagande.
Rättegångskostnader
83
Enligt artikel 69.2 första stycket i domstolens rättegångsregler, som enligt artikel 118 i dessa regler ska tillämpas i mål om överklagande, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. I artikel 69.4 i rättegångsreglerna föreskrivs i första stycket att medlemsstater och institutioner som har intervenerat ska bära sina rättegångskostnader.
84
Transnáutica har yrkat att Republiken Portugal ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Republiken Portugal har tappat målet, ska Transnáuticas yrkande bifallas. Konungariket Spanien, som har intervenerat i målet, ska bära sina rättegångskostnader.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (första avdelningen) följande:
1)
Överklagandet ogillas.
2)
Republiken Portugal ska ersätta rättegångskostnaderna.
3)
Konungariket Spanien ska bära sina rättegångskostnader.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.