62023CJ0436
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (kuudes jaosto)
12 päivänä joulukuuta 2024 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Välitön verotus – SEUT 49 artikla – Sijoittautumisvapaus – Yhtiöiden voitoista kannettava vero – Kansallinen lainsäädäntö, jossa säädetään oikeudenmukaisuusverosta – Kansallinen päätös, jolla kyseinen lainsäädäntö kumotaan – Vaikutusten pitäminen voimassa – Vero, jota ulkomainen yhtiö, jolla on kiinteä toimipaikka jäsenvaltiossa, ei ole velvollinen maksamaan – Vero, jonka ulkomaisen yhtiön tytäryhtiö on velvollinen maksamaan – Oikeudellisen muodon valinta – Tilanteiden rinnastettavuus
Asiassa C‑436/23,
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka hof van beroep te Gent (Gentin ylioikeus, Belgia) on esittänyt 13.6.2023 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 13.7.2023, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
Belgian valtio / Federale Overheidsdienst Financiën
vastaan
Volvo Group Belgium NV,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (kuudes jaosto),
toimien kokoonpanossa: varapresidentti T. von Danwitz, joka hoitaa kuudennen jaoston puheenjohtajan tehtäviä, sekä tuomarit A. Kumin ja I. Ziemele (esittelevä tuomari),
julkisasiamies: N. Emiliou,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
Volvo Group Belgium NV, edustajanaan T. Lauwers, advocaat,
–
Belgian hallitus, asiamiehinään S. Baeyens, A. De Brouwer ja C. Pochet, avustajinaan T. Bricout ja C. Decordier, advocaten,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään A. Ferrand ja W. Roels,
päätettyään julkisasiamiestä kuultuaan ratkaista asian ilman ratkaisuehdotusta,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyyntö koskee SEUT 49 artiklan tulkintaa.
2
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Belgian valtio ja erityisesti Federale Overheidsdienst Financiën (liittovaltion verohallinto) ja erään ulkomaisen yhtiön Belgiaan sijoittautunut tytäryhtiö Volvo Group Belgium NV ja joka koskee Volvo Group Belgiumille sellaisesta kansallisesta lainsäädännöstä, jolla ulkomaisten yhtiöiden kotimaiset tytäryhtiöt velvoitetaan maksamaan oikeudenmukaisuusveroa, aiheutuvia seurauksia.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
3
SEUT 49 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Jäljempänä olevien määräysten mukaisesti kielletään rajoitukset, jotka koskevat jäsenvaltion kansalaisen vapautta sijoittautua toisen jäsenvaltion alueelle. Myös kielletään rajoitukset, jotka estävät jäsenvaltion alueelle sijoittautuneita jäsenvaltion kansalaisia perustamasta kauppaedustajan liikkeitä, sivuliikkeitä ja tytäryhtiöitä.
Jollei pääomia koskevan luvun määräyksistä muuta johdu, sijoittautumisvapauteen kuuluu oikeus ryhtyä harjoittamaan ja harjoittaa itsenäistä ammattia sekä oikeus perustaa ja johtaa yrityksiä, erityisesti 54 artiklan toisessa kohdassa tarkoitettuja yhtiöitä, niillä edellytyksillä, jotka sijoittautumisvaltion lainsäädännön mukaan koskevat sen kansalaisia.”
Belgian oikeus
4
Vuoden 1992 tuloverolakia (wetboek van de inkomstenbelastingen 1992) muutettiin erinäisistä säännöksistä 30.7.2013 annetulla lailla (wet houdende diverse bepaligen; Belgisch Staatsblad, 1.8.2013). Kyseisen lain 15 osasto sisältää 2 jakson, jonka 1 alajakson otsikko on ”Oikeudenmukaisuusvero”. Kyseinen alajakso koostuu mainitun lain 43–51 §:stä, joilla muutetaan vuoden 1992 tuloverolain 198, 207, 218, 219 ter, 233, 246, 275 ja 463 bis §:ää.
5
Vuoden 1992 tuloverolain, sellaisena kuin se on muutettuna erinäisistä säännöksistä 30.7.2013 annetulla lailla, 198 §:n 1 momentin 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Elinkeinotoiminnan kuluina ei pidetä
1° yhteisöveroa, mukaan lukien 219 bis ja 219 ter §:n nojalla suoritetut erilliset verot, yhteisöveron lyhennyksenä suoritetut määrät ja irtaimen omaisuuden tuotosta maksettava vero, jonka pidätyksen tekijä pidättää tulosta edunsaajan puolesta 261 §:n vastaisesti, mutta lukuun ottamatta 219 §:n nojalla maksettavaa erillistä veroa.”
6
Vuoden 1992 tuloverolain 207 §:n 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”Mitään näistä vähennyksistä tai kuittaamista verokauden tappiolla ei saada toteuttaa tuloksen siitä osasta, joka on peräisin 79 §:ssä tarkoitetuista poikkeuksellisista tai vastikkeettomista eduista, veroeduista tai 53 §:n 24 kohdassa mainitun kaltaisista kaikenlaisista eduista, muille menoille tai eduille, jotka eivät ole perusteltuja 198 §:n mukaisesti, vahvistetusta erityisen erillisveron laskentaperusteesta, siitä osasta voittoa, joka kohdistuu 198 §:n 1 momentin 9 ja 12 kohdassa tarkoitettuihin menoihin, siitä osasta voittoa, joka on peräisin 194 quater §:n 2 momentin 4 kohdan noudattamatta jättämisestä ja 194 quater §:n 4 momentin soveltamisesta, 217 §:n 3 kohdassa tarkoitetuista arvonnousuista eikä 219 ter §:ssä tarkoitetuista voitto-osuuksista.”
7
Mainitun lain 219 ter §:ssä säädetään seuraavaa:
”§ 1.   Verokauden, jona voitto-osuuksia jaetaan edellä 18 §:n 1 momentin 1–2 bis kohdassa tarkoitetulla tavalla, osalta otetaan käyttöön erillinen vero, joka lasketaan jäljempänä olevien säännösten mukaisesti.
Kyseinen erillinen vero on riippumaton tämän lain muiden säännösten nojalla tai mahdollisesti erityissäännösten täytäntöönpanon yhteydessä maksettavista muista veroista, ja se täydentää niitä soveltuvin osin.
§ 2.   Kyseisen erillisen veron perusteena on yhtäältä verokaudella jaettujen bruttomääräisten voittojen ja toisaalta lopullisen verotettavan tuloksen, johon 215 ja 216 §:ssä tarkoitettua yhteisöveron verokantaa tosiasiallisesti sovelletaan, välinen positiivinen erotus.
§ 3.   Näin vahvistetusta veron perusteesta vähennetään se osa jaetusta voitosta, joka on peräisin aiempana ajankohtana ja viimeistään vuoden 2014 verotuskaudella verotetusta rahastoidusta ylijäämästä. Kyseistä vähennystä sovellettaessa jo verotettu rahastoitu ylijäämä otetaan huomioon ennen viimeisimpiä rahastoituja määriä.
Vuoden 2014 verotuskauden osalta samana verovuonna jaettua voittoa ei voida milloinkaan ottaa huomioon saman verovuoden verotettuna rahastoituna ylijäämänä.
§ 4.   Näin saatu saldo rajataan tämän jälkeen sellaisen prosenttimäärän mukaan, jossa
–
osoittajana on siirrettyjen tappioiden vähennys ja riskipääoman vähennys sellaisina kuin niitä on tosiasiallisesti sovellettu verokaudella
–
nimittäjänä on verokauden verotuksellinen tulos, pois lukien verosta vapautetut arvonlaskut, varaukset ja arvonnousut.
§ 5.   Edellä olevien momenttien mukaisesti määritettyä veron perustetta ei voida rajata tai vähentää millään muulla tavalla.
§ 6.   Erillinen vero on 5 prosenttiyksikköä näin lasketusta määrästä.
§ 7.   Mainittua veroa ei sovelleta yhtiöihin, joita pidetään yhteisölain 15 §:n perusteella pieninä yhtiöinä sillä verotuskaudella, johon verokausi, jonka aikana voitto on jaettu, liittyy.”
8
Saman lain 233 §:n 3 momentissa säädetään seuraavaa:
”Lisäksi erillinen vero otetaan käyttöön 219 ter §:n säännösten mukaisesti. Veroa sovellettaessa Belgiassa sijaitsevien toimipaikkojen osalta ’jaetulla voitolla’ tarkoitetaan sitä osaa yhtiön jakamasta bruttomääräisestä voitosta, joka vastaa Belgian toimipaikan positiivisen kirjanpidollisen tuloksen osuutta yhtiön kirjanpidollisesta kokonaistuloksesta.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
9
Volvo Group Belgiumilta kannettiin vuosina 2015 ja 2016 yhteisöveroa; vuoden 2015 verotuskaudelta 1056466,18 euroa, josta 1052467,14 euroa oli oikeudenmukaisuusveroa, ja vuoden 2016 verotuskaudelta 773573,17 euroa, josta 769881,87 euroa oli oikeudenmukaisuusveroa.
10
Yhtiö teki vuonna 2016 oikaisuvaatimukset päätöksistä, joilla kyseiset verot oli määrätty, ja väitti, että oikeudenmukaisuusvero oli unionin oikeussääntöjen, kaksinkertaisen verotuksen estämiseksi tehtyjen sopimusten ja Belgian perustuslain vastainen. Se huomautti tältä osin, että Grondwettelijk Hofissa (perustuslakituomioistuin, Belgia) oli tuolloin vireillä kumoamiskanne ja että kyseinen tuomioistuin oli esittänyt unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisukysymyksiä oikeudenmukaisuusverosta ja sen yhteensopivuudesta SEUT 49 artiklassa vahvistetun sijoittautumisvapauden kanssa.
11
Oikeudenmukaisuusveroa koskevat säännökset eli erinäisistä säännöksistä 30.7.2013 annetun lain 43–49 § sekä 51 §:n 1 ja 2 momentti kumottiin Grondwettelijk Hofin 1.3.2018 antamalla tuomiolla. Volvo Group Belgiumin tekemät oikaisuvaatimukset hylättiin kyseisen tuomion johdosta perusteettomina 9.12.2019 tehdyillä päätöksillä, koska Grondwettelijk Hof oli päättänyt pitää kumottujen säännösten vaikutukset voimassa vuosien 2014–2018 verotuskausien osalta.
12
Volvo Group Belgium nosti 12.2.2020 kanteen rechtbank van eerste aanleg Oost-Vlaanderen, afdeling Gentissä (Itä-Flanderin alioikeus, Gentin osasto, Belgia), joka kumosi 4.2.2022 antamallaan tuomiolla päätökset, joilla määrättiin yhteisövero vuosien 2015 ja 2016 verotuskausilta, siltä osin kuin niissä määrättiin Volvo Group Belgiumille oikeudenmukaisuusvero.
13
Belgian liittovaltion verohallinto valitti kyseisestä tuomiosta hof van beroep te Gentiin (Gentin ylioikeus, Belgia), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin.
14
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii, loukataanko Grondwettelijk Hofin ratkaisulla, jolla pysytetään sillä kumottujen erinäisistä säännöksistä 30.7.2013 annetun lain säännösten vaikutukset, SEUT 49 artiklassa vahvistettua sijoittautumisvapautta siksi, että kyseistä ratkaisua sovelletaan ainoastaan ulkomaisten yhtiöiden tytäryhtiöihin, kun vaikutusten voimassa pitäminen ei koske ulkomaisia yhtiöitä, joilla on kiinteä toimipaikka Belgiassa, eivätkä ne siten ole velvollisia maksamaan oikeudenmukaisuusveroa.
15
Tässä tilanteessa Hof van beroep te Gent on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko [SEUT] 49 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, joka on riitautettu ennakkoratkaisua pyytävässä tuomioistuimessa (eli joka on kumottu Grondwettelijk Hofissa mutta jonka vaikutukset on pidetty voimassa, vaikka ne loukkaavat sijoittautumisvapautta, minkä takia voimassa pidettyä kansallista lainsäädäntöä jätetään soveltamatta toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneiden yhtiöiden, joilla on Belgiassa kiinteä toimipaikka, jakamiin voittoihin) ja jonka mukaan
–
veroa on maksettava jaetuista voitoista, joita ei ole sisällytetty sellaisen kotimaisen yhtiön lopulliseen verotettavaan tulokseen, jonka johtamiseen toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneella yhtiöllä on sellainen vaikutusvalta, että se voi määrätä sen toiminnasta,
–
mutta kyseistä veroa ei ole maksettava asianomaisista voitoista, jos toiseen jäsenvaltioon sijoittautunut yhtiö harjoittaa toimintaansa Belgiassa kiinteän toimipaikan tai sivuliikkeen välityksellä?”
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
16
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ennakkoratkaisukysymyksellään lähinnä, onko SEUT 49 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka nojalla ulkomaisen yhtiön kotimainen tytäryhtiö on velvollinen maksamaan niin sanottua oikeudenmukaisuusveroa, kun se jakaa sellaisia voittoja, jotka eivät tiettyjen kansallisessa verojärjestelmässä säädettyjen veroetujen käyttämisen vuoksi sisälly kyseisen tytäryhtiön lopulliseen verotettavaan tulokseen, kun taas ulkomainen yhtiö, joka harjoittaa taloudellista toimintaa kyseisessä jäsenvaltiossa kiinteän toimipaikan tai sivuliikkeen välityksellä, ei ole velvollinen maksamaan kyseistä veroa.
17
Aluksi on huomautettava, että Belgian hallitus mainitsee kirjallisissa huomautuksissaan, että toisin kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää, Grondwettelijk Hofin päättämä oikeudenmukaisuusveron vaikutusten voimassa pitäminen voi koskea ulkomaisten yhtiöiden tytäryhtiöiden lisäksi myös niiden kiinteitä toimipaikkoja. Belgian hallituksen mukaan kyseinen tuomioistuin nimittäin piti oikeudenmukaisuusveron vaikutukset voimassa yleisesti vuosien 2014–2018 verotuskausien osalta, ainoana poikkeuksena tilanne, jossa ulkomainen tytäryhtiö jakaa voittoja sellaiselle belgialaiselle emoyhtiölle, joka kuuluu eri jäsenvaltioissa sijaitseviin emo- ja tytäryhtiöihin sovellettavasta yhteisestä verojärjestelmästä 30.11.2011 annetun neuvoston direktiivin 2011/96/EU (EUVL 2011, L 345, s. 8) soveltamisalaan.
18
Tältä osin on mainittava, että Grondwettelijk Hofin päättämän oikeudenmukaisuusveron vaikutusten voimassa pitämisen ulottuvuuden tarkistaminen kuuluu ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtäviin. SEUT 267 artiklalla käyttöön otetussa tuomioistuinten yhteistyötä koskevassa järjestelmässä unionin tuomioistuimen tehtävänä ei ole tarkistaa tai kyseenalaistaa sitä, onko kansallinen tuomioistuin tulkinnut kansallista oikeutta oikein, koska tämä tulkinta kuuluu kansallisen tuomioistuimen yksinomaiseen toimivaltaan. Unionin tuomioistuimen, jolle kansallinen tuomioistuin on esittänyt ennakkoratkaisupyynnön, on näin ollen pitäydyttävä siinä kansallisen oikeuden tulkinnassa, jonka kyseinen tuomioistuin on sille esittänyt (ks. vastaavasti tuomio 27.10.2022, Instituto do Cinema e do Audiovisual, C‑411/21, EU:C:2022:836, 16 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
19
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelun yhteydessä on siis lähdettävä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämän tulkinnan mukaisesti siitä, että oikeudenmukaisuusveron vaikutusten voimassa pitäminen ei koske ulkomaisten yhtiöiden kiinteitä toimipaikkoja vaan ainoastaan tällaisten yhtiöiden tytäryhtiöitä, kuten Volvo Group Belgiumia.
20
Sijoittautumisvapaus, joka SEUT 49 artiklassa tunnustetaan Euroopan unionin kansalaisille, sisältää kyseisten kansalaisten oikeuden ryhtyä harjoittamaan ja harjoittaa itsenäistä ammattia sekä oikeuden perustaa ja johtaa yrityksiä samoin edellytyksin, jotka sijoittautumisjäsenvaltion lainsäädännön mukaan koskevat sen omia kansalaisia. Se sisältää SEUT 54 artiklan mukaan niiden jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti perustettujen yhtiöiden, joiden sääntömääräinen kotipaikka, keskushallinto tai päätoimipaikka on unionin alueella, oikeuden harjoittaa toimintaansa kyseisessä jäsenvaltiossa tytäryhtiön, sivuliikkeen tai kauppaedustajan liikkeen välityksellä (tuomio 17.5.2017, X, C‑68/15, EU:C:2017:379, 39 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
21
SEUT 54 artiklassa tarkoitetusta yhtiön kotipaikasta on todettava, että sen avulla voidaan luonnollisten henkilöiden kansalaisuuden tavoin määrittää kyseessä olevan yhtiön yhteys tietyn valtion oikeusjärjestykseen. Niinpä pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen kansallisen verolainsäädännön soveltamisessa yhtäältä kotimaiseen yhtiöön – mukaan luettuna ulkomaisen yhtiön kotimainen tytäryhtiö – on kyse kotimaisen yhtiön verokohtelusta ja toisaalta saman verolainsäädännön soveltamisessa ulkomaisen yhtiön sivuliikkeeseen tai kiinteään toimipaikkaan on kyse ulkomaisen yhtiön verokohtelusta (ks. vastaavasti tuomio 21.12.2023, Cofidis, C‑340/22, EU:C:2023:1019, 36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
22
Kuten SEUT 49 artiklan ensimmäisen kohdan toisesta virkkeestä ilmenee, talouden toimijoille on nimenomaisesti annettu mahdollisuus vapaasti valita sopiva oikeudellinen muoto toimintansa harjoittamiseen toisessa jäsenvaltiossa. Tätä valinnan vapautta ei voida rajoittaa syrjivillä verosäännöksillä (tuomio 21.12.2023, Cofidis, C‑340/22, EU:C:2023:1019, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
23
Vapaudella valita sopiva oikeudellinen muoto toiminnan harjoittamiseksi toisessa jäsenvaltiossa on tarkoitus mahdollistaa muun muassa se, että yhtiöt, joiden kotipaikka on jäsenvaltiossa, voivat avata sivuliikkeen toisessa jäsenvaltiossa harjoittaakseen siellä toimintaansa edellytyksin, jotka ovat samat kuin tytäryhtiöihin sovellettavat edellytykset (tuomio 23.2.2006, CLT-UFA, C‑253/03, EU:C:2006:129, 15 kohta; tuomio 6.9.2012, Philips Electronics UK, C‑18/11, EU:C:2012:532, 14 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 21.12.2023, Cofidis, C‑340/22, EU:C:2023:1019, 39 kohta).
24
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sijoittautumisvapauteen kohdistuvina rajoituksina on pidettävä kaikkia toimenpiteitä, joilla kielletään SEUT 49 artiklassa taatun vapauden käyttäminen, haitataan sitä tai tehdään se vähemmän houkuttelevaksi (tuomio 7.9.2017, Eqiom ja Enka, C‑6/16, EU:C:2017:641, 54 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
25
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä on todettu tarkemmin verosäännösten osalta, että kaikkien jäsenvaltioiden asiana on järjestää voittojen verotusta koskeva verojärjestelmänsä unionin oikeutta noudattaen siltä osin kuin kyseiset voitot kuuluvat asianomaisen jäsenvaltion verotusvallan piiriin. Tästä seuraa, että vastaanottava jäsenvaltio on vapaa määrittämään verotettavan tapahtuman, veron perusteen ja verokannan, joita sovelletaan kyseisessä jäsenvaltiossa toimiviin erimuotoisiin yhtiöiden toimipaikkoihin, kunhan ulkomaisia yhtiöitä ei kohdella syrjivästi samankaltaisiin kotimaisiin toimipaikkoihin nähden (tuomio 17.5.2017, X, C‑68/15, EU:C:2017:379, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
26
Jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtäviin kuuluvasta tarkistuksesta muuta johdu, nyt käsiteltävässä asiassa päätös oikeudenmukaisuusveron vaikutusten voimassa pitämisestä vaikuttaa ulkomaisiin yhtiöihin, jos ne kiinteän toimipaikan tai sivuliikkeen välityksellä toimimisen sijaan harjoittavat taloudellista toimintaansa Belgiassa tytäryhtiön välityksellä. Näyttää siis siltä, että oikeudenmukaisuusveron vaikutusten voimassa pitämisen vuoksi ulkomaisten yhtiöiden tytäryhtiöt eivät voi harjoittaa toimintaansa samoilla edellytyksillä kuin ne, joita sovelletaan tällaisten yhtiöiden kiinteisiin toimipaikkoihin, joten ensimmäiset ovat kansallisen lainsäädännön kannalta jälkimmäisiä epäedullisemmassa asemassa.
27
Tässä tilanteessa tällainen voimassa pitämistä koskeva päätös on omiaan tekemään tytäryhtiön välityksellä tapahtuvan toiminnan harjoittamisen Belgiassa muissa jäsenvaltioissa asuville yhtiöille vähemmän houkuttelevaksi (ks. vastaavasti tuomio 7.9.2017, Eqiom ja Enka, C‑6/16, EU:C:2017:641, 55 ja 56 kohta).
28
Erilainen kohtelu, joka on omiaan rajoittamaan edellä 22 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitettua mahdollisuutta vapaasti valita sopiva oikeudellinen muoto toiminnan harjoittamiseksi toisessa jäsenvaltiossa, voi merkitä SEUT 49 ja SEUT 54 artiklassa taatun sijoittautumisvapauden rajoitusta (ks. vastaavasti tuomio 21.12.2023, Cofidis, C‑340/22, EU:C:2023:1019, 47 kohta).
29
Jotta tällainen erilainen kohtelu olisi sopusoinnussa sijoittautumisvapautta koskevien EUT-sopimuksen määräysten kanssa, sen on vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan koskettava tilanteita, jotka eivät ole objektiivisesti toisiinsa rinnastettavissa, tai sen on oltava oikeutettua yleistä etua koskevasta pakottavasta syystä (tuomio 21.12.2023, Cofidis, C‑340/22, EU:C:2023:1019, 48 kohta ja tuomio 2.9.2015, Groupe Steria, C‑386/14, EU:C:2015:524, 21 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
30
Tilanteiden objektiivisen rinnastettavuuden osalta unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että kyse on rajat ylittävän tilanteen vertaamisesta jäsenvaltion sisäiseen tilanteeseen. Rajat ylittävän tilanteen erottamiseksi jäsenvaltion sisäisestä tilanteesta on otettava huomioon kyseessä olevien yhtiöiden kotipaikka, jonka perusteella voidaan edellä 21 kohdassa mainitulla tavalla määrittää yhtiön yhteys tietyn valtion oikeusjärjestykseen. Tästä seuraa, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen kansallisen verolainsäädännön soveltamisessa ulkomaisen yhtiön kotimaiseen tytäryhtiöön on kyse kotimaisen yhtiön verokohtelusta ja saman verolainsäädännön soveltamisessa ulkomaisen yhtiön kotimaiseen kiinteään toimipaikkaan on kyse ulkomaisen yhtiön verokohtelusta (ks. vastaavasti tuomio 17.5.2017, X, C‑68/15, EU:C:2017:379, 35 ja 36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
31
Tässä objektiivisessa vertailussa otetaan huomioon kyseisellä kansallisella verolainsäädännöllä tavoiteltu päämäärä (ks. vastaavasti tuomio 17.5.2017, X, C‑68/15, EU:C:2017:379, 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
32
Tässä yhteydessä on mainittava, että unionin tuomioistuin on jo esittänyt tilanteiden rinnastettavuudesta ja oikeudenmukaisuusveroa koskevalla Belgian lainsäädännöllä tavoitellusta päämäärästä, sellaisena kuin se oli tuolloin voimassa, seuraavat toteamukset. Sellaisen vastaanottavan jäsenvaltion verolainsäädännön osalta, jolla pyritään välttämään se, että kyseisessä valtiossa toteutuneita voittoja jaettaisiin tiettyjen kansallisessa verotusjärjestelmässä säädettyjen veroetujen käyttämisen vuoksi niin, ettei voitoista ole kannettu veroa verovelvolliselta, sellaisen ulkomaisen verovelvollisen tilanne, joka harjoittaa taloudellista toimintaa mainitussa jäsenvaltiossa kiinteän toimipaikan välityksellä, voidaan rinnastaa kotimaisen verovelvollisen tilanteeseen. Kummassakin tapauksessa kyseisellä verolainsäädännöllä pyritään nimittäin siihen, että tuo sama jäsenvaltio voi käyttää verotusoikeuttaan sen verotusvaltaan kuuluviin voittoihin (tuomio 17.5.2017, X, C‑68/15, EU:C:2017:379, 52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
33
Pääasiassa oikeudenmukaisuusveroa ei kuitenkaan kanneta ulkomaisten yhtiöiden kiinteistä toimipaikoilta ja sivuliikkeiltä.
34
Tästä seuraa, että oikeudenmukaisuusveron vaikutusten voimassa pitämistä koskevan päätöksen yhteydessä – sellaisena kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on sitä tulkinnut – Belgian kuningaskunta ei enää käytä verotusoikeuttaan ulkomaisten yhtiöiden kiinteiden toimipaikkojen tai sivuliikkeiden voittoihin. Niinpä tällaisten ulkomaisten yhtiöiden tilanne ei ole rinnastettavissa ulkomaisen yhtiön tytäryhtiön kaltaisten kotimaisten yhtiöiden tilanteeseen.
35
Pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa ei siten voida todeta minkäänlaista SEUT 49 artiklassa taatun sijoittautumisvapauden rajoitusta.
36
Ennakkoratkaisukysymykseen on edellä esitetyn perusteella vastattava, että SEUT 49 artiklaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka nojalla ulkomaisen yhtiön kotimainen tytäryhtiö on velvollinen maksamaan niin sanottua oikeudenmukaisuusveroa, kun se jakaa sellaisia voittoja, jotka eivät tiettyjen kansallisessa verojärjestelmässä säädettyjen veroetujen käyttämisen vuoksi sisälly kyseisen tytäryhtiön lopulliseen verotettavaan tulokseen, kun taas ulkomainen yhtiö, joka harjoittaa taloudellista toimintaa kyseisessä jäsenvaltiossa kiinteän toimipaikan tai sivuliikkeen välityksellä, ei ole velvollinen maksamaan kyseistä veroa.
Oikeudenkäyntikulut
37
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kuudes jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
SEUT 49 artiklaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka nojalla ulkomaisen yhtiön kotimainen tytäryhtiö on velvollinen maksamaan niin sanottua oikeudenmukaisuusveroa, kun se jakaa sellaisia voittoja, jotka eivät tiettyjen kansallisessa verojärjestelmässä säädettyjen veroetujen käyttämisen vuoksi sisälly kyseisen tytäryhtiön lopulliseen verotettavaan tulokseen, kun taas ulkomainen yhtiö, joka harjoittaa taloudellista toimintaa kyseisessä jäsenvaltiossa kiinteän toimipaikan tai sivuliikkeen välityksellä, ei ole velvollinen maksamaan kyseistä veroa.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: hollanti.