62024CJ0665
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (seitsemäs jaosto)
11 päivänä joulukuuta 2025 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Direktiivi 2014/40/EU – 2 artiklan 40 alakohta – Markkinoille saattamisen käsite – 23 artiklan 2 ja 3 kohta – Direktiivin 2014/40 täytäntöönpanon valvonta – Terveyden suojelun korkean tason varmistamista koskeva tavoite – Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Tupakkatuotteiden valmistaminen, esittämistapa ja myynti – Tupakkatuotteiden ja niihin liittyvien tuotteiden jakelijan vähittäismyyntiliikkeelle toimittamat sähkösavukkeiden täyttösäiliöt, joiden pakkauksessa on ilmoitettu virheellinen nikotiinipitoisuus – Jakelijalle määrätty seuraamusmaksu – Nulla poena sine culpa ‑periaate – Seuraamusmaksun oikeasuhteisuus
Asiassa C‑665/24,
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka College van Beroep voor het bedrijfsleven (taloudellis-hallinnollisten asioiden ylioikeus, Alankomaat) on esittänyt 8.10.2024 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 11.10.2024, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
Staatssecretaris Jeugd, Preventie en Sport
vastaan
Diamond Flavours BV ja
UEG Holland BV,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (seitsemäs jaosto),
toimien kokoonpanossa: toisen jaoston puheenjohtaja K. Jürimäe (esittelevä tuomari), joka hoitaa seitsemännen jaoston puheenjohtajan tehtäviä, sekä tuomarit M. Gavalec ja Z. Csehi,
julkisasiamies: M. Szpunar,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
UEG Holland BV ja Diamond Flavours BV, edustajanaan J. A. Jacobs, advocaat,
–
Alankomaiden hallitus, asiamiehinään M. K. Bulterman ja P. P. Huurnink,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään E. E. Schmidt ja F. van Schaik,
päätettyään julkisasiamiestä kuultuaan ratkaista asian ilman ratkaisuehdotusta,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyyntö koskee tupakkatuotteiden ja vastaavien tuotteiden valmistamista, esittämistapaa ja myyntiä koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä sekä direktiivin 2001/37/EY kumoamisesta 3.4.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/40/EU (EUVL 2014, L 127, s. 1) 23 artiklan 2 kohdan, luettuna yhdessä direktiivin 2014/40 2 artiklan 40 alakohdan sekä 20 artiklan 2 kohdan ja 4 kohdan b alakohdan i alakohdan kanssa, tulkintaa.
2
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä kaksi, muun muassa sähkösavukkeiden täyttösäiliöiden, jakelijaa Diamond Flavours BV ja UEG Holland BV ja toisaalta Staatssecretaris Jeugd, Preventie en Sport (nuorisosta, ennaltaehkäisystä ja urheilusta vastaava valtiosihteeri, Alankomaat; jäljempänä valtiosihteeri) ja jossa on kyse viimeksi mainitun Diamond Flavoursille ja UEG Hollandille määräämästä hallinnollisesta seuraamusmaksusta, joka perustuu siihen, että ne ovat saattaneet markkinoille sähkösavukkeiden täyttösäiliöitä, joiden vähittäismyyntipakkauksissa on ilmoitettu virheelliset nikotiinipitoisuudet.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivi 2014/40
3
Direktiivin 2014/40 johdanto-osan 8, 13 ja 59 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(8)
[SEUT] 114 artiklan 3 kohdan mukaisesti terveyttä koskevien lainsäädäntöehdotusten olisi perustuttava suojelun korkeaan tasoon niin, että otetaan erityisesti huomioon kaikki tieteelliseen tietoon perustuva uusi kehitys. Tupakkatuotteet eivät ole tavallisia hyödykkeitä, ja kun otetaan huomioon tupakan erityisen haitalliset vaikutukset ihmisten terveydelle, terveyden suojelulle olisi annettava suuri merkitys, erityisesti pyrkimällä vähentämään tupakointia nuorten keskuudessa.
– –
(13)
Voidakseen harjoittaa sääntelytehtäväänsä jäsenvaltiot ja komissio tarvitsevat kattavat tiedot tupakkatuotteiden ainesosista ja päästöistä tupakkatuotteiden houkuttelevuuden, riippuvuutta aiheuttavien vaikutusten ja toksisuuden sekä näiden tuotteiden kulutukseen liittyvien terveysriskien arviointia varten. Tätä varten olisi tiukennettava ainesosia ja päästöjä koskevia nykyisiä ilmoitusvelvollisuuksia. Tiukemmat ilmoitusvelvollisuudet olisi säädettävä tärkeimpien ainesosien luetteloon sisällytettäville lisäaineille muun muassa niiden toksisuuden, riippuvuutta aiheuttavien vaikutusten sekä karsinogeenisten, mutageenisten ja lisääntymistoksisten ominaisuuksien – – arvioimiseksi myös poltetussa muodossa käytettynä. Pk-yrityksille näistä tiukemmista ilmoitusvelvollisuuksista koituvia rasitteita olisi rajoitettava mahdollisuuksien mukaan. Tällaiset tiukennetut ilmoitusvelvollisuudet ovat johdonmukaisia sen kanssa, että unionilla on velvollisuus varmistaa ihmisten terveyden suojelun korkea taso.
– –
(59)
Tällä direktiivillä ei muuteta velvoitetta kunnioittaa Euroopan unionin perusoikeuskirjassa vahvistettuja perusoikeuksia ja oikeusperiaatteita. Tämä direktiivi koskee useita perusoikeuksia. Sen vuoksi on varmistettava, että tupakkatuotteiden ja vastaavien tuotteiden valmistajille, tuojille ja jakelijoille asetettujen velvoitteiden avulla taataan terveyden suojelun ja kuluttajansuojan korkea taso ja sen lisäksi kaikkien muiden perusoikeuksien suojelu ja että kyseiset velvoitteet ovat oikeasuhteisia sisämarkkinoiden toiminnan kannalta. Tämän direktiivin soveltamisessa olisi noudatettava unionin lainsäädäntöä ja asiaan liittyviä kansainvälisiä velvoitteita.”
4
Kyseisen direktiivin 1 artiklassa, jonka otsikko on ”Kohde”, säädetään seuraavaa:
Tämän direktiivin tarkoituksena on lähentää jäsenvaltioiden lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä, jotka koskevat seuraavia:
– –
f)
tiettyjen tupakkatuotteita vastaavien tuotteiden, kuten sähkösavukkeiden ja täyttösäiliöiden sekä poltettavaksi tarkoitettujen kasviperäisten tuotteiden, markkinoille saattaminen ja pakkausmerkinnät,
jotta helpotetaan tupakkatuotteiden ja vastaavien tuotteiden sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa pitäen lähtökohtana varsinkin nuorten terveyden suojelun korkeaa tasoa, ja täytetään tupakoinnin torjuntaa koskevan [Maailman terveysjärjestön (WHO)] puitesopimuksen, jäljempänä ’puitesopimus’, mukaiset unionin velvoitteet.”
5
Mainitun direktiivin 2 artiklan, jonka otsikko on ”Määritelmät”, mukaan direktiivissä tarkoitetaan:
”– –
16)
’sähkösavukkeella’ tuotetta, jonka avulla voidaan kuluttaa nikotiinipitoista höyryä suukappaleen kautta, tai kyseisen tuotteen komponenttia, mukaan lukien patruunat, säiliö ja patruunaton tai säiliötön osa. Sähkösavukkeet voivat olla joko kertakäyttöisiä taikka täyttösäiliöllä ja säiliöllä täytettäviä tai kertakäyttöisillä patruunoilla uudelleentäytettäviä;
17)
’täyttösäiliöllä’ nikotiinipitoista nestettä sisältävää astiaa, jota voidaan käyttää sähkösavukkeen täyttämiseen;
– –
30)
’vähittäismyyntipakkauksella’ tupakkatuotteen tai vastaavan tuotteen pienintä yksittäispakkausta, joka on saatettu markkinoille;
– –
37)
’valmistajalla’ luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka valmistaa taikka suunnitteluttaa tai valmistuttaa tuotetta ja markkinoi sitä omalla nimellään tai tavaramerkillä;
– –
39)
’tupakkatuotteiden tai vastaavien tuotteiden maahantuojalla’ omistajaa tai henkilöä, jolla on määräämisoikeus tupakkatuotteisiin tai vastaaviin tuotteisiin, jotka on tuotu unionin alueelle;
40)
’markkinoille saattamisella’ tuotteiden asettamista unionissa sijaitsevien kuluttajien saataville, niiden valmistuspaikasta riippumatta, maksusta tai ilman maksua, mukaan luettuna etämyynnin kautta. Rajatylittävän etämyynnin tapauksessa katsotaan, että tuote on saatettu markkinoille siinä jäsenvaltiossa, jossa kuluttaja sijaitsee;
41)
’vähittäismyyntiliikkeellä’ liikettä, jossa tupakkatuotteet saatetaan markkinoille, mukaan luettuna luonnollisen henkilön toimesta.”
6
Kyseisen direktiivin 20 artiklassa, jonka otsikko on ”Sähkösavukkeet”, säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on varmistettava, että sähkösavukkeita ja täyttösäiliöitä saatetaan markkinoille ainoastaan, jos ne ovat tämän direktiivin ja kaiken muun asiaankuuluvan unionin lainsäädännön mukaisia.
Tätä direktiiviä ei sovelleta sähkösavukkeisiin ja täyttösäiliöihin, joita koskevat [ihmisille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön säännöistä 6.11.2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston] direktiivin 2001/83/EY [(EYVL 2001, L 311, s. 67)] mukainen lupavaatimus tai [lääkinnällisistä laitteista 14.6.1993 annetussa neuvoston] direktiivissä 93/42/ETY [(EYVL 1993, L 169, s. 1)] säädetyt vaatimukset.
2.   Sähkösavukkeiden ja täyttösäiliöiden valmistajien ja maahantuojien on ilmoitettava jäsenvaltioiden toimivaltaisille viranomaisille kaikista tuotteista, joita ne aikovat saattaa markkinoille. Ilmoitus on toimitettava sähköisessä muodossa kuusi kuukautta ennen aiottua markkinoille saattamista. – – Tuotteen kustakin merkittävästä muutoksesta on toimitettava uusi ilmoitus.
Riippuen siitä, onko tuote sähkösavuke vai täyttösäiliö, ilmoituksessa on annettava seuraavat tiedot:
– –
b)
luettelo kaikista tuotteen sisältämistä ainesosista ja sen käytöstä aiheutuvista päästöistä tuotemerkin ja ‑tyypin mukaan, mukaan lukien ainesosien ja päästöjen määrät;
– –
4.   Jäsenvaltioiden on varmistettava, että:
– –
b)
sähkösavukkeiden ja täyttösäiliöiden vähittäismyyntipakkauksissa ja mahdollisissa myyntipäällysteissä
i)
on luettelo kaikista tuotteen sisältämistä ainesosista alenevassa painojärjestyksessä, maininta tuotteen nikotiinipitoisuudesta ja annostuksesta, valmistajan eränumero sekä suositus tuotteen pitämisestä lasten ulottumattomissa;
– –”
7
Direktiivin 2014/40 23 artiklan, jonka otsikko on ”Yhteistyö ja täytäntöönpano”, 2 ja 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”2.   Jäsenvaltioiden on varmistettava, että tämän direktiivin, sen mukaiset täytäntöönpano- ja delegoidut säädökset mukaan lukien, vastaisia tupakkatuotteita ja vastaavia tuotteita ei saateta markkinoille. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että tupakkatuotteita ja vastaavia tuotteita ei saateta markkinoille, ellei tässä direktiivissä säädettyjä ilmoitusvelvollisuuksia ole noudatettu.
3.   Jäsenvaltioiden on säädettävä seuraamuksista, joita sovelletaan tämän direktiivin nojalla annettujen kansallisten säännösten rikkomiseen, ja toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet näiden seuraamusten täytäntöönpanon varmistamiseksi. Säädettyjen seuraamusten on oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia. Tahalliseen rikkomiseen sovellettavat määrättävät taloudelliset hallinnolliset seuraamukset voivat olla sellaisia, että ne vastaavat rikkomisella tavoiteltua taloudellista hyötyä.”
Asetus (EU) 2019/1020
8
Markkinavalvonnasta ja tuotteiden vaatimustenmukaisuudesta sekä direktiivin 2004/42/EY ja asetusten (EY) N:o 765/2008 ja (EU) N:o 305/2011 muuttamisesta 20.6.2019 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2019/1020 (EUVL 2019, L 169, s. 1) 2 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tätä asetusta sovelletaan tuotteisiin, joihin sovelletaan liitteessä I lueteltua unionin yhdenmukaistamislainsäädäntöä, jäljempänä ’unionin yhdenmukaistamislainsäädäntö’, siltä osin kuin unionin yhdenmukaistamislainsäädännössä ei ole samaan tavoitteeseen tähtääviä erityissäännöksiä, joilla säännellään tarkemmin joitakin tiettyjä markkinavalvontaan ja täytäntöönpanon valvontaan liittyviä seikkoja.”
9
Asetuksen 2019/1020 liitteessä I, jonka otsikko on ”Luettelo unionin yhdenmukaistamislainsäädännöstä”, luetellaan unionin säädökset, jotka kuuluvat kyseisen asetuksen 2 artiklassa tarkoitetun unionin yhdenmukaistamislainsäädännön soveltamisalaan. Näihin säädöksiin kuuluu kyseisen liitteen 55 kohdassa direktiivi 2014/40.
Alankomaiden oikeus
10
Direktiivi 2014/40 on saatettu osaksi Alankomaiden oikeusjärjestystä tupakasta ja tupakkatuotteista 10.3.1988 annetulla lailla (Tabaks- en rookwarenwet; Stb. 1988, nro 342; jäljempänä tupakkatuotelaki), tupakasta ja tupakkatuotteista 14.10.2015 annetulla päätöksellä (Tabaks- en rookwarenbesluit; Stb. 2015, nro 398) ja tupakasta ja tupakkatuotteista 10.5.2016 annetulla ministeriön asetuksella (Tabaks- en rookwarenregeling; Stcrt. 2016, nro 25446).
11
Tupakkatuotelain 1 §:n 1 momentista ilmenee, että ”markkinoille saattamisella” tarkoitetaan tuotteiden asettamista kuluttajien saataville. Käsite ”tupakkatuotteiden tai vastaavien tuotteiden maahantuoja” määritellään Alankomaiden oikeudessa siten, että sillä tarkoitetaan omistajaa tai henkilöä, jolla on määräämisoikeus tupakkatuotteisiin tai vastaaviin tuotteisiin, jotka on tuotu Alankomaiden alueelle.
12
Tupakkatuotelain 3 §:n 1 momentin, luettuna yhdessä kyseisen lain 2 §:n 2 momentin a kohdan, tupakasta ja tupakkatuotteista annetun päätöksen 3.3 §:n ja tupakasta ja tupakkatuotteista annetun ministerin asetuksen 3.10 §:n 1 momentin kanssa, mukaan on kiellettyä saattaa markkinoille vähittäismyyntipakkauksia, joissa ei ilmoiteta täyttösäiliöiden nikotiinipitoisuutta. Jos tätä kieltoa rikotaan, ministeri voi määrätä kyseisen lain 11b §:n 1 momentin nojalla hallinnollisen seuraamusmaksun.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
13
Nederlandse Voedsel- en Warenautoriteitin (elintarvikkeiden ja kulutustavaroiden turvallisuudesta vastaava Alankomaiden viranomainen, Alankomaat) tarkastaja otti näytteet viidestä sähkösavukkeiden täyttösäiliöstä, jotka oli ostettu eri vähittäismyyntiliikkeiden internetsivustoilta. Näytteenoton jälkeen kyseinen tarkastaja totesi, että näiden täyttösäiliöiden nikotiinipitoisuus oli pienempi kuin kyseisten säiliöiden vähittäismyyntipakkauksessa mainittu määrä.
14
Vähittäismyyntiliikkeet olivat hankkineet tarkastetut täyttösäiliöt kahdelta eri jakelijalta. Kyseiset jakelijat olivat itse hankkineet kyseiset täyttösäiliöt – ennen kuin ne toivat ne Alankomaihin – Ranskaan sijoittautuneelta valmistajalta, Irlantiin sijoittautuneelta maahantuojalta ja Unkariin sijoittautuneelta maahantuojalta.
15
Valtiosihteeri määräsi 18.10.2019 ja 25.10.2019 tekemillään päätöksillä mainituille jakelijoille viisi hallinnollista seuraamusmaksua, kukin määrältään 450 euroa, koska ne olivat saattaneet markkinoille sähkösavukkeiden täyttösäiliöitä, joiden vähittäismyyntipakkauksessa oli ilmoitettu väärä nikotiinipitoisuus.
16
Kyseiset jakelijat nostivat näistä seuraamusmaksuista kanteen rechtbank Rotterdamissa (Rotterdamin alioikeus, Alankomaat). Kyseinen tuomioistuin totesi 7.4.2021 antamassaan tuomiossa jakelijoiden nostamat kanteet perustelluiksi ja kumosi mainitut hallinnolliset seuraamusmaksut sillä perusteella, että kyseessä olevat jakelijat eivät olleet asettaneet kyseisiä täyttösäiliöitä kuluttajien saataville, joten kyseiset jakelijat eivät olleet ”saattaneet niitä markkinoille” sovellettavassa lainsäädännössä tarkoitetulla tavalla.
17
Valtiosihteeri valitti tästä tuomiosta College van Beroep voor het bedrijfsleveniin (taloudellis-hallinnollisten asioiden ylioikeus, Alankomaat), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin.
18
Kyseinen tuomioistuin toteaa ensinnäkin todenneensa aiemmin 9.9.2022 antamassaan tuomiossa (ECLI:NL:CBB:2022:510), että direktiivissä 2014/40 ei sallita sellaisen tupakkatuotteen markkinoille saattamista, jonka nikotiinipitoisuutta ei ole ilmoitettu pakkauksessa. Mainittu tuomioistuin lisää, että viranomaisilla ei ole tältä osin mitään harkintavaltaa eivätkä ne voi ottaa huomioon kansanterveydelle aiheutuvia riskejä, kun täyttösäiliössä oleva nikotiinipitoisuus poikkeaa säiliön vähittäismyyntipakkauksessa ilmoitetusta nikotiinipitoisuudesta.
19
Se korostaa kuitenkin, että kyseinen oikeustapaus koski vähittäismyyntiliikettä, joka myi sähkösavukkeiden täyttösäiliöitä kuluttajille omalla internetsivustollaan. Kyseessä oli siis sovellettavassa kansallisessa lainsäädännössä tarkoitettu ”markkinoille saattaminen”, ja vähittäismyyntiliikettä voitiin pitää rikkojana.
20
Sen sijaan pääasiassa on kyse täyttösäiliöiden tarjoamisesta kyseisessä lainsäädännössä tarkoitetun maahantuojan eli Alankomaihin tuotujen tupakkatuotteiden tai vastaavien tuotteiden omistajan tai henkilön, jolla on oikeus määrätä niistä, toimesta vähittäismyyntiliikkeelle, ei kuluttajille. Tällaisessa tilanteessa on siis epävarmaa, miten on tulkittava markkinoille saattamisen käsitettä, joka on edellytyksenä jäsenvaltioiden direktiivin 2014/40 23 artiklan 2 kohdan mukaiselle velvollisuudelle varmistaa, että tupakkatuotteita ja vastaavia tuotteita, jotka ovat kyseisen direktiivin vastaisia, ei saateta markkinoille.
21
Toiseksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa, että valtiosihteeri on määrännyt asianomaisille jakelijoille luonteeltaan rikosoikeudellisia hallinnollisia seuraamuksia. Tästä seuraa, että perusoikeuskirjan 48 artiklan 1 kohdan ja siten nulla poena sine culpa ‑periaatteen (ei rangaistusta ilman syyllisyyttä) soveltamisedellytykset täyttyvät. Tämä periaate edellyttää kuitenkin syyllisyyttä ja siten vastuuta kyseisen rikkomisen tekemisestä. Näin ollen herää kysymys, ovatko nämä jakelijat vastuussa siitä, että ne ovat saattaneet markkinoille sähkösavukkeiden täyttösäiliöitä, joiden vähittäismyyntipakkauksessa on ilmoitettu virheellinen maininta niiden nikotiinipitoisuudesta, erityisesti sen vuoksi, että kyseisten tuotteiden näytteenotosta voi seurata mahdollisesti kohtuuton rasite kyseisille jakelijoille.
22
Näissä olosuhteissa College van Beroep voor het bedrijfsleven on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko [direktiivin 2014/40] 23 artiklan 2 kohtaa, luettuna yhdessä [kyseisen direktiivin] 2 artiklan 40 alakohdan ja 20 artiklan 4 kohdan b alakohdan i alakohdan kanssa, tulkittava siten, että jäsenvaltioiden velvollisuus varmistaa, että täyttösäiliöitä, joiden vähittäismyyntipakkauksissa ei ilmoiteta asianmukaisesti niiden nikotiinipitoisuutta, ei saateta markkinoille, ei koske ainoastaan näiden täyttösäiliöiden myyntiä vähittäismyyntiliikkeen tiloissa tai tämän toimesta vaan myös niiden toimittamista vähittäismyyntiliikkeelle?
2)
Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, voidaanko käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, jossa on määrätty hallinnollinen seuraamusmaksu, markkinatoimijan, joka on ostanut täyttösäiliöitä direktiivissä 2014/40 tarkoitetulta valmistajalta tai maahantuojalta, katsoa olevan vastuussa ja voidaanko se siten saattaa vastuuseen siitä, että se on saattanut markkinoille täyttösäiliöitä, joiden vähittäismyyntipakkauksissa ilmoitetaan virheellinen nikotiinipitoisuus, vaikka vähittäismyyntipakkauksessa ilmoitettu nikotiinipitoisuus vastaa [kyseisen direktiivin] 20 artiklan 2 kohdassa tarkoitetussa ilmoituksessa ilmoitettua kyseisen täyttösäiliön nikotiinipitoisuutta?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen kysymys
23
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään lähinnä, onko direktiivin 2014/40 23 artiklan 2 kohtaa, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin 2 artiklan 40 alakohdan ja 20 artiklan 4 kohdan b alakohdan i alakohdan kanssa, tulkittava siten, että jäsenvaltioille asetettu velvollisuus varmistaa, että sähkösavukkeiden täyttösäiliöitä, joiden vähittäismyyntipakkauksissa on ilmoitettu virheellinen nikotiinipitoisuus, ei saateta markkinoille, rajoittuu vaiheeseen, jossa vähittäismyyntiliike toimittaa kyseiset täyttösäiliöt kuluttajalle.
Tutkittavaksi ottaminen
24
Pääasiassa kyseessä olevat kaksi jakelijaa katsovat kirjallisissa huomautuksissaan, että ensimmäinen kysymys on jätettävä tutkimatta, koska se ei vastaa sitä seikkaa, josta ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on lausuttava pääasiassa. Alankomaiden viranomaiset eivät nimittäin ole säätäneet mahdollisuudesta määrätä hallinnollisista seuraamuksista jakelijoille siinä tapauksessa, jos sähkösavukkeiden täyttösäiliössä olevan nesteen nikotiinipitoisuus on pienempi kuin pakkauksessa ilmoitettu pitoisuus ja jos täyttösäiliö on vähittäismyyntiliikkeen hallussa.
25
Tältä osin on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklalla käyttöön otetussa unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisessä yhteistyössä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Kun esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimella on näin ollen periaatteessa velvollisuus antaa ennakkoratkaisu (ks. vastaavasti tuomio 16.12.1981, Foglia, 244/80, EU:C:1981:302, 15 kohta; tuomio 8.11.1990, Gmurzynska-Bscher, C‑231/89, EU:C:1990:386, 19 ja 20 kohta ja tuomio 15.7.2021, The Department for Communities in Northern Ireland, C‑709/20, EU:C:2021:602, 54 kohta).
26
Unionin tuomioistuin voi kieltäytyä vastaamasta kansallisen tuomioistuimen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen vain, jos on ilmeistä, että unionin oikeuden tulkitsemisella, jota kansallinen tuomioistuin on pyytänyt, ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen tai jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (tuomio 15.12.1995, Bosman, C‑415/93, EU:C:1995:463, 61 kohta ja tuomio 15.7.2021, The Department for Communities in Northern Ireland, C‑709/20, EU:C:2021:602, 55 kohta).
27
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii kuitenkin ensimmäisellä kysymyksellään nimenomaan tulkitsemaan direktiivin 2014/40 23 artiklan 2 kohdassa olevaa markkinoille saattamisen käsitettä sen määrittämiseksi, onko mahdollista määrätä seuraamus sähkösavukkeiden täyttösäiliöiden jakelijalle sillä perusteella, että se on myynyt vähittäismyyntiliikkeelle eikä kuluttajalle tuotteen, joka ei ole jonkin kyseisen direktiivin velvoitteen mukainen.
28
Näin ollen on katsottava, että ensimmäinen kysymys voidaan ottaa tutkittavaksi.
Asiakysymys
29
Kun Verwaltungsgerichtshof (ylin hallintotuomioistuin, Itävalta) tiedusteli äskettäin direktiivin 2014/40 23 artiklan 2 kohdassa olevasta markkinoille saattamisen käsitteestä, unionin tuomioistuin totesi, että direktiivin 2014/40 23 artiklan 2 kohtaa, luettuna yhdessä sen 2 artiklan 40 alakohdan kanssa, on tulkittava siten, että jäsenvaltioille asetettu velvoite varmistaa, että tupakkatuotteita, joiden vähittäismyyntipakkauksen pakkausmerkinnät ovat näiden tuotteiden esittämistapaa koskevien säännösten vastaisia, ei saateta markkinoille, ei rajoitu ainoastaan siihen vaiheeseen, kun vähittäismyyntiliike luovuttaa näitä tuotteita kuluttajalle (tuomio 15.5.2025, Bundesminister für Gesundheit, C‑717/23, EU:C:2025:351, 52 kohta).
30
Direktiivin 2014/40 23 artiklan 2 kohdalla on laaja ulottuvuus, koska sen päämääränä on, että kyseisen direktiivin vastaisia tupakkatuotteita ja vastaavia tuotteita ei saateta markkinoille (ks. vastaavasti tuomio 15.5.2025, Bundesminister für Gesundheit, C‑717/23, EU:C:2025:351, 39 kohta).
31
Kyseisen säännöksen tehokkuuden takaamiseksi kyseisen direktiivin 23 artiklan 3 kohdassa velvoitetaan jäsenvaltiot määrittämään mainitun direktiivin nojalla annettujen kansallisten säännösten rikkomiseen sovellettavien seuraamusten järjestelmä ja toteuttamaan kaikki tarvittavat toimenpiteet näiden seuraamusten täytäntöönpanon varmistamiseksi. Kyseisen seuraamusjärjestelmän käyttöönotto koskee kaikkia direktiivin 2014/40 säännöksiä riippumatta siitä, mihin toimitusketjun vaiheeseen niitä sovelletaan, eikä sitä siis ole rajattu vaiheeseen, jossa vähittäismyyntiliike luovuttaa kuluttajille vaatimustenvastaisia tupakkatuotteita (tuomio 15.5.2025, Bundesminister für Gesundheit, C‑717/23, EU:C:2025:351, 40 kohta).
32
Tätä tulkintaa, jonka mukaan jäsenvaltioille asetettu velvollisuus koskee kaikkia toimitusketjun vaiheita eikä rajoitu siihen vaiheeseen, jossa vähittäismyyntiliike toimittaa tupakkatuotteita kuluttajille, tukee myös direktiivin 2014/40 ja erityisesti asetuksen 2019/1020, jota sovelletaan kyseisen asetuksen 2 artiklan ja liitteessä I olevan 55 kohdan mukaan direktiivin 2014/40 soveltamisalaan kuuluviin tuotteisiin, laajempi sääntelykehys (ks. vastaavasti tuomio 15.5.2025, Bundesminister für Gesundheit, C‑717/23, EU:C:2025:351, 42–46 kohta).
33
Lisäksi kyseisen direktiivin 1 artiklassa, luettuna yhdessä mainitun direktiivin johdanto-osan 8 ja 59 perustelukappaleen kanssa, ilmaistun terveyden ja kuluttajien suojelun korkean tason takaamista koskevan tavoitteen saavuttamiseksi tämä valvontavelvollisuus edellyttää toimitusketjun eri vaiheissa valvontaa siten, että varmistetaan, että jäsenvaltiot valvovat kunkin sellaisen toimen osalta, joka lopulta johtaa tuotteen saattamiseen kuluttajien saataville, direktiivin 2014/40 vaatimusten noudattamista (tuomio 15.5.2025, Bundesminister für Gesundheit, C‑717/23, EU:C:2025:351, 51 kohta).
34
Se, että pääasia koskee sähkösavukkeiden täyttösäiliöiden myyntiä, ei ole omiaan vaikuttamaan tämän tuomion 29 kohdassa esitettyyn direktiivin 2014/40 23 artiklan 2 kohdan tulkintaan. Kyseisen direktiivin 20 artiklan, joka koskee yksinomaan sähkösavukkeita, 1 kohdassa päinvastoin korostetaan nimenomaisesti jäsenvaltioiden velvollisuutta varmistaa, että ”sähkösavukkeita ja täyttösäiliöitä saatetaan markkinoille ainoastaan, jos ne ovat [kyseisen] direktiivin ja kaiken muun asiaankuuluvan unionin lainsäädännön mukaisia”.
35
Edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2014/40 23 artiklan 2 kohtaa, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin 2 artiklan 40 alakohdan ja 20 artiklan 4 kohdan b alakohdan i alakohdan kanssa, on tulkittava siten, että jäsenvaltioille asetettu velvollisuus varmistaa, että sähkösavukkeiden täyttösäiliöitä, joiden vähittäismyyntipakkauksissa on ilmoitettu virheellinen nikotiinipitoisuus, ei saateta markkinoille, ei rajoitu vaiheeseen, jossa vähittäismyyntiliike toimittaa kyseiset täyttösäiliöt kuluttajalle.
Toinen kysymys
36
Aluksi on huomautettava, että sellaisena kuin se on esitetty, ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen toinen kysymys ei koske mitään unionin oikeuden säännöstä.
37
Kuitenkin kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen välille SEUT 267 artiklalla luodussa yhteistyömenettelyssä unionin tuomioistuimen tehtävänä on antaa kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllinen vastaus, jonka perusteella kansallinen tuomioistuin voi ratkaista siinä vireillä olevan asian. Täten unionin tuomioistuin saattaa myös joutua ottamaan huomioon sellaisia unionin oikeussääntöjä, joihin kansallinen tuomioistuin ei ole ennakkoratkaisukysymyksessään viitannut (ks. vastaavasti tuomio 20.3.1986, Tissier, 35/85, EU:C:1986:143, 9 kohta ja tuomio 4.10.2024, Confédération paysanne (Länsi-Saharan melonit ja tomaatit), C‑399/22, EU:C:2024:839, 40 kohta).
38
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että pääasiassa kyseessä olevat seuraamukset kuuluvat seuraamusjärjestelmään, joka jäsenvaltioiden on otettava käyttöön direktiivin 2014/40 23 artiklan 3 kohdan perusteella.
39
Näissä olosuhteissa on katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään lähinnä, onko direktiivin 2014/40 23 artiklan 3 kohtaa tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa säädetään luonteeltaan rikosoikeudellisesta hallinnollisesta seuraamuksesta sellaisen talouden toimijan rankaisemiseksi, joka on saattanut markkinoille sähkösavukkeiden täyttösäiliöitä, joiden vähittäismyyntipakkauksissa on ilmoitettu virheellisiä tietoja nikotiinipitoisuudesta, vaikka kyseiset tiedot vastaavat valmistajan tai maahantuojan, jolta kyseinen toimija on hankkinut kyseiset säiliöt, kyseisen direktiivin 20 artiklan 2 kohdan nojalla tekemää ilmoitusta.
40
Direktiivin 2014/40 23 artiklan 3 kohdan sanamuodosta ilmenee ensinnäkin, että jäsenvaltioiden on säädettävä seuraamuksista, joita sovelletaan kyseisen direktiivin nojalla annettujen kansallisten säännösten rikkomiseen, toiseksi, että säädettyjen seuraamusten on oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia, ja kolmanneksi, että tahalliseen rikkomiseen sovellettavat määrättävät taloudelliset hallinnolliset seuraamukset voivat olla sellaisia, että ne vastaavat rikkomisella tavoiteltua taloudellista hyötyä.
41
Tämän viimeisen täsmennyksen lisäksi, joka asettaa rikkomuksesta saadun taloudellisen edun kumoamisen riippuvaiseksi rikkomuksen tahallisuudesta, direktiivissä 2014/40 ei ole muita sääntöjä sovellettavien seuraamusjärjestelmien vahvistamisesta kuin se, että seuraamusten on oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia. Kyseisen direktiivin 23 artiklan 3 kohdan sanamuodosta voidaan siten päätellä, että jäsenvaltiot säilyttävät itsemääräämisoikeutensa kyseisen järjestelmän määrittämisessä, kunhan tätä vaatimusta noudatetaan.
42
Kun unionin lainsäädäntöä ei ole yhdenmukaistettu niiden seuraamusten osalta, joita sovelletaan unionin lainsäädännössä vahvistetussa järjestelmässä säädettyjen edellytysten noudattamatta jättämisen vuoksi, jäsenvaltiot ovat toimivaltaisia valitsemaan niistä asianmukaisilta vaikuttavat seuraamukset. Niiden on kuitenkin käytettävä toimivaltaansa unionin oikeuden ja sen yleisten periaatteiden ja näin ollen suhteellisuusperiaatteen mukaisesti (tuomio 9.2.2012, Urbán, C‑210/10, EU:C:2012:64, 23 kohta; tuomio 22.3.2017, Euro-Team ja Spirál-Gép, C‑497/15 ja C‑498/15, EU:C:2017:229, 39 kohta ja tuomio 21.11.2024, Еkоstroy, C‑61/23, EU:C:2024:974, 41 kohta).
43
Kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, toisen kysymyksen taustalla on kysymys objektiivisen vastuun järjestelmän yhteensopivuudesta direktiivin 2014/40 23 artiklan 3 kohdassa asetetun vaatimuksen ja erityisesti suhteellisuusperiaatteen noudattamisen kanssa.
44
Tämän periaatteen osalta on muistutettava, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että tällainen järjestelmä ei sellaisenaan ole ristiriidassa unionin oikeuden kanssa (ks. vastaavasti tuomio 10.7.1990, Hansen, C‑326/88, EU:C:1990:291, 19 kohta; tuomio 27.2.1997, Ebony Maritime ja Loten Navigation, C‑177/95, EU:C:1997:89, 36 kohta; tuomio 11.7.2002, Käserei Champignon Hofmeister, C‑210/00, EU:C:2002:440, 47 kohta ja tuomio 9.2.2012, Urbán, C‑210/10, EU:C:2012:64, 47 kohta).
45
Objektiivisen vastuun järjestelmä ei nimittäin ole suhteeton, jos se kannustaa asianomaisia henkilöitä noudattamaan unionin toimen säännöksiä ja jos tavoitellut päämäärät palvelevat sellaista yleistä etua, joka voi oikeuttaa tällaisen järjestelmän käyttöönoton (ks. vastaavasti tuomio 10.7.1990, Hansen, C‑326/88, EU:C:1990:291, 19 kohta ja tuomio 9.2.2012, Urbán, C‑210/10, EU:C:2012:64, 48 kohta).
46
Nyt käsiteltävässä asiassa on yhtäältä niin, kuten tämän tuomion 33 kohdassa on muistutettu, että direktiivin 2014/40 tavoitteena on sen 1 artiklan mukaan terveyden suojelun korkean tason takaaminen erityisesti nuorten osalta.
47
Tällainen tavoite on tämän tuomion 45 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetun yleisen edun mukainen (ks. vastaavasti tuomio 6.9.2012, Deutsches Weintor, C‑544/10, EU:C:2012:526, 49 kohta ja tuomio 29.4.2015, Léger, C‑528/13, EU:C:2015:288, 57 kohta), ja tämä yleinen etu voi oikeuttaa sen, että jäsenvaltiot ottavat käyttöön objektiivisen vastuun järjestelmän. Tällainen järjestelmä on lisäksi omiaan kannustamaan asianomaisia henkilöitä noudattamaan direktiivistä 2014/40 johtuvia velvoitteita.
48
Lisäksi siitä erityisestä seikasta, että nikotiinipitoisuudet, jotka ovat johtaneet pääasiassa kyseessä olevien seuraamusten määräämiseen, vastaavat riidanalaisten tuotteiden valmistajan ja maahantuojien kyseisen direktiivin 20 artiklan 2 kohdan nojalla ilmoittamia nikotiinipitoisuuksia, on todettava, että tämän ilmoituksen tarkoituksena on mainitun direktiivin johdanto-osan 13 perustelukappaleen mukaan helpottaa jäsenvaltioiden ja komission sääntelytehtävää eikä antaa myöhemmin toimiville taloudellisille toimijoille mahdollisuutta vapautua vastuustaan.
49
Toisaalta kyseessä olevat seuraamukset eivät näytä vastaavan rikkomisella tavoiteltua taloudellista hyötyä, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava. Tällaisessa tilanteessa mainitut seuraamukset eivät edellytä näyttöä tahallisuudesta direktiivin 2014/40 23 artiklan 3 kohdan perusteella.
50
Tällaisissa olosuhteissa jäsenvaltiot voivat siis antaa kansallista lainsäädäntöä, jossa säädetään luonteeltaan rikosoikeudellisesta hallinnollisesta seuraamusmaksusta sellaisen talouden toimijan rankaisemiseksi, joka on saattanut markkinoille sähkösavukkeiden täyttösäiliöitä, joiden vähittäismyyntipakkauksissa on ilmoitettu virheellisiä tietoja nikotiinipitoisuudesta, vaikka kyseiset tiedot vastaavat valmistajan tai maahantuojan, jolta kyseinen toimija on hankkinut kyseiset säiliöt, direktiivin 2014/40 20 artiklan 2 kohdan nojalla tekemän ilmoituksen tietoja.
51
On kuitenkin niin, että vaikka suhteellisuusperiaate velvoittaa jäsenvaltioita, kun ne määrittävät rikkomisen tunnusmerkistöä, näin on myös silloin, kun kyse on rahamääräisten seuraamusten määrän vahvistamisen kannalta merkityksellisten seikkojen arvioinnista (ks. vastaavasti tuomio 9.2.2012, Urbán, C‑210/10, EU:C:2012:64, 54 kohta; tuomio 22.3.2017, Euro-Team ja Spirál-Gép, C‑497/15 ja C‑498/15, EU:C:2017:229, 43 kohta ja tuomio 21.11.2024, Еkоstroy, C‑61/23, EU:C:2024:974, 46 kohta).
52
Tämä merkitsee sitä, että tapauksen yksilölliset olosuhteet on otettava huomioon rahamääräisen seuraamuksen määrää määritettäessä (ks. vastaavasti tuomio 4.10.2018, Link Logistik N&N, C‑384/17, EU:C:2018:810, 45 kohta ja tuomio 21.11.2024, Еkоstroy, C‑61/23, EU:C:2024:974, 47 kohta). Tästä seuraa, että kiinteämääräisen seuraamuksen soveltaminen kaikista tietyistä kansallisessa lainsäädännössä säädetyistä velvoitteiden rikkomuksista ilman, että seuraamuksen rahamäärässä on rikkomuksen vakavuudesta riippuvia eroja, ei vaikuta olevan oikeasuhteista unionin lainsäädännön mukaisten tavoitteiden kannalta (ks. vastaavasti tuomio 9.2.2012, Urbán, C‑210/10, EU:C:2012:64, 41 kohta ja tuomio 22.3.2017, Euro-Team ja Spirál-Gép, C‑497/15 ja C‑498/15, EU:C:2017:229, 50 kohta).
53
Jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toimivaltaan kuuluvista arvioinneista muuta johdu, käsiteltävässä asiassa kyseessä oleva kansallinen säännöstö ei näytä mahdollistavan kyseisten seuraamusten yksilöllistämistä. Ennakkoratkaisupyynnöstä ja unionin tuomioistuimelle esitetyistä huomautuksista nimittäin ilmenee, että kyseessä oleville kahdelle jakelijalle määrättyjen seuraamusten määrä ei riipu käsiteltävän asian yksilöllisistä olosuhteista ja muun muassa siitä, että ilmoitettu nikotiinipitoisuus, jota rikkominen koskee, on suurempi kuin markkinoille saatetuissa täyttösäiliöissä tosiasiallisesti oleva tieto.
54
Tästä seuraa, että kiinteämääräisen rahamääräisen seuraamuksen soveltaminen kaikkiin kansallisessa laissa direktiivin 2014/40 nojalla säädettyjen tiettyjen velvoitteiden noudattamatta jättämisiin ilman, että kyseisen taloudellisen seuraamuksen määrää mukautetaan rikkomisen vakavuuden mukaan, kuten pääasiassa kyseessä olevassa seuraamusjärjestelmässä näytetään säädetyn, on suhteetonta direktiivillä 2014/40 tavoiteltuun päämäärään, eli terveyden suojelun korkean tason takaamiseen erityisesti nuorten osalta, nähden (ks. analogisesti tuomio 22.3.2017, Euro-Team ja Spirál-Gép, C‑497/15 ja C‑498/15, EU:C:2017:229, 62–64 ja 66 kohta ja tuomio 21.11.2024, Еkоstroy, C‑61/23, EU:C:2024:974, 53 kohta).
55
Edellä esitetyn perusteella toiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2014/40 23 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa säädetään luonteeltaan rikosoikeudellisesta hallinnollisesta seuraamusmaksusta sellaisen talouden toimijan rankaisemiseksi, joka on saattanut markkinoille sähkösavukkeiden täyttösäiliöitä, joiden vähittäismyyntipakkauksissa on ilmoitettu virheellisiä tietoja nikotiinipitoisuudesta, vaikka kyseiset tiedot vastaavat valmistajan tai maahantuojan, jolta kyseinen toimija on hankkinut kyseiset säiliöt, kyseisen direktiivin 20 artiklan 2 kohdan nojalla tekemää ilmoitusta, kun tämän seuraamusmaksun määrää ei voida mukauttaa rikkomisen vakavuuden mukaan ottaen huomioon yksittäistapauksen yksilölliset olosuhteet.
Oikeudenkäyntikulut
56
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (seitsemäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Tupakkatuotteiden ja vastaavien tuotteiden valmistamista, esittämistapaa ja myyntiä koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä sekä direktiivin 2001/37/EY kumoamisesta 3.4.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/40/EU 23 artiklan 2 kohtaa, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin 2 artiklan 40 alakohdan ja 20 artiklan 4 kohdan b alakohdan i alakohdan kanssa,
on tulkittava siten, että
jäsenvaltioille asetettu velvollisuus varmistaa, että sähkösavukkeiden täyttösäiliöitä, joiden vähittäismyyntipakkauksissa on ilmoitettu virheellinen nikotiinipitoisuus, ei saateta markkinoille, ei rajoitu vaiheeseen, jossa vähittäismyyntiliike toimittaa kyseiset täyttösäiliöt kuluttajalle.
2)
Direktiivin 2014/40 23 artiklan 3 kohtaa
on tulkittava siten, että
se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa säädetään luonteeltaan rikosoikeudellisesta hallinnollisesta seuraamusmaksusta sellaisen talouden toimijan rankaisemiseksi, joka on saattanut markkinoille sähkösavukkeiden täyttösäiliöitä, joiden vähittäismyyntipakkauksissa on ilmoitettu virheellisiä tietoja nikotiinipitoisuudesta, vaikka kyseiset tiedot vastaavat valmistajan tai maahantuojan, jolta kyseinen toimija on hankkinut kyseiset säiliöt, kyseisen direktiivin 20 artiklan 2 kohdan nojalla tekemää ilmoitusta, kun tämän seuraamusmaksun määrää ei voida mukauttaa rikkomisen vakavuuden mukaan ottaen huomioon yksittäistapauksen yksilölliset olosuhteet.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: hollanti.