62023CJ0537_RES
Byla C‑537/23
Società Italiana Lastre SpA (SIL)
prieš
Agora SARL
(Cour de cassation (Kasacinis Teismas, Prancūzija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
2025 m. vasario 27 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teismų bendradarbiavimas civilinėse ir komercinėse bylose – Reglamentas (ES) Nr. 1215/2012 – 25 straipsnio 1 dalis – Susitarimas dėl jurisdikcijos – Susitarimo galiojimo vertinimas – Netikslus ir nesubalansuotas pobūdis – Taikytina teisė – Sąvoka „niekinis turinio galiojimo atžvilgiu“
Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose – Jurisdikcija ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymas – Reglamentas Nr. 1215/2012 – Jurisdikcijos prorogacija – Susitarimas dėl jurisdikcijos – Susitarimo galiojimo vertinimas – Priekaištai dėl netikslaus ir nesubalansuoto pobūdžio – Vertinimo kriterijai – Iš reglamento 25 straipsnio išplaukiantys savarankiški kriterijai – Leistinumas – Kriterijai, susiję su „niekinio turinio galiojimo atžvilgiu“ priežastimis – Neleistinumas
(Europos Parlamento ir Tarybos reglamento Nr. 1215/2012 25 straipsnio 1 dalis)
(žr. 32–54 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose – Jurisdikcija ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymas – Reglamentas Nr. 1215/2012 – Jurisdikcijos prorogacija – Susitarimas dėl jurisdikcijos, kuriuo vienai šaliai suteikiama daugiau teisių nei kitai – Galiojimas – Sąlygos
(Europos Parlamento ir Tarybos reglamento Nr. 1215/2012 25 straipsnio 1 ir 4 dalys)
(žr. 56–68 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
Santrauka
Gavęs Cour de cassation (Kasacinis Teismas, Prancūzija) prašymą priimti prejudicinį sprendimą, Teisingumo Teismas išaiškino Reglamento Nr. 1215/2012 (
1
) 25 straipsnio 1 ir 4 dalis ir patikslino kriterijus, į kuriuos atsižvelgiant turi būti vertinamas susitarimo dėl jurisdikcijos galiojimas, kai pateikiami prieštaravimai dėl netikslaus ar nesubalansuoto šio susitarimo pobūdžio, ir tokio susitarimo, pagal kurį viena iš jo šalių gali kreiptis tik į jame nurodytą teismą, o kita šalis gali kreiptis į bet kurį kitą kompetentingą teismą, galiojimo sąlygos.
Agora SARL, pagal Prancūzijos teisę įsteigta bendrovė, tam, kad atliktų fizinių asmenų užsakytą darbą, sudarė su Società Italiana Lastre SpA (SIL), pagal Italijos teisę įsteigta bendrove, sutartį dėl apdailos plokščių tiekimo. Toje sutartyje buvo susitarimas dėl jurisdikcijos (toliau – aptariamas susitarimas dėl jurisdikcijos); jame buvo nustatyta, kad visi ginčai, kylantys iš šios sutarties arba susiję su ja, priskirti Brešos teismo (Italija) jurisdikcijai. Tačiau SIL pasiliko teisę iškelti bylą pirkėjui „kitame jurisdikciją turinčiame Italijos ar užsienio teisme“.
Konstatavę, kad vykdant aptariamą užsakymą buvo padaryta pažeidimų, užsakovai Tribunal de Grande Instance de Rennes (Reno apygardos teismas, Prancūzija) pareiškė Agora ir SIL ieškinius dėl atsakomybės ir žalos atlyginimo. Agora kreipėsi į SIL kaip garantą, tačiau pastaroji, remdamasi aptariamu susitarimu dėl jurisdikcijos, nesutiko su šiuo garantijos reikalavimu ir nurodė Prancūzijos teismo tarptautinės jurisdikcijos nebuvimu grindžiamą prieštaravimą. Kadangi šis prieštaravimas buvo atmestas pirmosios instancijos teismo sprendimu ir patvirtintas apeliacinėje instancijoje, SIL pateikė kasacinį skundą Cour de cassation (Kasacinis Teismas, Prancūzija), t. y. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
Šis teismas, abejodamas dėl dviejų klausimų, susijusių su susitarimo dėl jurisdikcijos galiojimu, nusprendė kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą.
Pirmasis klausimas buvo susijęs su tuo, ar susitarimo dėl jurisdikcijos, kuris ginčijamas dėl tariamai netikslaus ar nesubalansuoto pobūdžio, galiojimas turi būti vertinamas atsižvelgiant į kriterijus, susijusius su tokio susitarimo buvimo „niekini[u] turinio galiojimo atžvilgiu“ pagrindais, apibrėžtais valstybių narių teisėje pagal reglamento „Briuselis Ia“ 25 straipsnio 1 dalį, ar vis dėlto atsižvelgiant į savarankiškus kriterijus, išplaukiančius iš šio straipsnio. Jei reikėtų vertinti atsižvelgiant į savarankiškus kriterijus, tas teismas klausė, ar susitarimas dėl jurisdikcijos šiuo atveju galioja atsižvelgiant į minėtą straipsnį.
Teisingumo Teismo vertinimas
Kiek tai susiję su pirmuoju klausimu dėl kriterijų, kuriais remiantis turi būti nagrinėjami priekaištai dėl tariamai netikslaus ar nesubalansuoto susitarimo dėl jurisdikcijos, pobūdžio, Teisingumo Teismas visų pirma priminė, kad reglamente „Briuselis Ia“ neapibrėžta sąvoka „niekinis turinio galiojimo atžvilgiu“ ir jame nėra daroma nuoroda į valstybių narių teisę šiai sąvokai apibrėžti. Taigi ši sąvoka turi būti aiškinama autonomiškai ir vienodai remiantis jos įprasta reikšme bendrinėje kalboje, kartu atsižvelgiant į jos vartojimo kontekstą ir teisės aktu, kuriame ji įtvirtinta, siekiamus tikslus.
Šiuo klausimu jis pabrėžė, kad, pirma, pagal įprastą reikšmę bendrinėje kalboje žodžių junginys „turinio atžvilgiu [iš esmės]“ sprendimuose ir procesiniuose dokumentuose vartojamas siekiant pranešti, kad, išnagrinėjęs jurisdikcijos, formos ir priimtinumo klausimus, teismas imasi nagrinėti klausimus, susijusius su pačiu proceso dalyku, t. y. fakto ar teisės klausimus, kuriuos teismas turi išspręsti šalių prašymu. Taigi, kiek reglamento „Briuselis Ia“ 25 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje numatyta, kad teismai, dėl kurių šalys yra susitarusios, turi jurisdikciją, „išskyrus atvejus“, kai susitarimas dėl jurisdikcijos yra „niekinis turinio galiojimo atžvilgiu“ pagal tos valstybės narės, kurios teismai nurodyti, teisę, šioje nuostatoje tik patikslinama, kuri nacionalinė teisė taikytina sprendžiant klausimą, ar, nepaisant to, kad įvykdytos visos šiame straipsnyje numatytos galiojimo sąlygos, toks susitarimas negalioja dėl kitų su šia nacionaline teise susijusių pagrindų.
Antra, kalbant apie teisės akto kontekstą, pažymėtina, kad, be nuorodos į sąvoką „niekinis turinio galiojimo atžvilgiu“, reglamento „Briuselis Ia“ 25 straipsnio 1 dalies pirmame ir trečiame sakiniuose numatytos specifinės susitarimų dėl jurisdikcijos galiojimo materialinės sąlygos ir formos reikalavimai. Taigi ši sąvoka apima bendruosius sutarties negaliojimo pagrindus, t. y. visų pirma šalies sutikimo trūkumus, kaip antai klaida, apgaulė ar prievarta, negalėjimas sudaryti sutarties (neveiksnumas), – tai reiškia pagrindus, kurie, skirtingai nuo susitarimams dėl jurisdikcijos būdingų galiojimo sąlygų, reglamentuojami ne reglamentu „Briuselis Ia“, o valstybės narės, kurios teismai yra pasirinkti, teise.
Trečia, toks aiškinimas atitinka reglamentu „Briuselis Ia“ siekiamus tikslus, visų pirma tikslą, susijusį su teisiniu saugumu, pagal kurį nacionalinis teismas, į kurį kreiptasi, galėtų lengvai priimti sprendimą dėl savo paties jurisdikcijos, neprivalėdamas atlikti išsamaus bylos tyrimo.
Ketvirta, minėtas aiškinimas atitinka reglamento „Briuselis Ia“ 25 straipsnio 1 dalies genezę.
Nagrinėjamu atveju, kiek tai susiję su vertinimu, ar susitarimas dėl jurisdikcijos yra pakankamai tikslus, Teisingumo Teismas pažymėjo, kad pagal reglamento „Briuselis Ia“ 25 straipsnio 1 dalies pirmą sakinį tam, kad toks susitarimas galiotų, turi būti pakankamai tiksliai nurodytos objektyvios aplinkybės, dėl kurių šalys susitarė pasirinkti teismą arba teismus, kuriuose jos ketina spręsti tarp jų kilusius arba galinčius kilti ginčus. Be to, tikslumo reikalavimo nustatymas neišvengiamai padeda siekti nuspėjamumo, skaidrumo ir teisinio saugumo tikslų, nurodytų šiame reglamente. Taigi šis tikslumo reikalavimas turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant į savarankiškus kriterijus, kylančius iš šios nuostatos, kaip ją yra išaiškinęs Teisingumo Teismas.
Galiausiai dėl vertinimo, ar susitarimas dėl jurisdikcijos tariamai yra nesubalansuoto pobūdžio, pažymėtina, kad pagal reglamento „Briuselis Ia“ 25 straipsnio 4 dalį tokie susitarimai negalioja, visų pirma, jei jie neatitinka šio reglamento 15, 19 ar 23 straipsniuose nustatytų galiojimo sąlygų. Pagal pastaruosius straipsnius ir toliau galioja susitarimas dėl jurisdikcijos, leidžiantis silpnesniajai draudimo, vartotojų ar darbo sutarties šaliai kreiptis į kitus teismus nei tie, kurie iš principo turi jurisdikciją pagal minėto reglamento II skyriaus 3–5 skirsnių nuostatas. Vis dėlto pagal minėto 25 straipsnio 4 dalį toks susitarimas yra niekinis, jei jame numatyta išimtis dėl jurisdikcijos draudiko, vartotojo kontrahento ar darbdavio naudai. Taigi, ar susitarimas dėl jurisdikcijos yra tariamai nesubalansuoto pobūdžio, reikia vertinti pagal savarankiškus kriterijus, kylančius iš šio 25 straipsnio, kaip jį yra išaiškinęs Teisingumo Teismas.
Tuo remdamasis Teisingumo Teismas priėjo prie išvados, kad, vertinant susitarimo dėl jurisdikcijos galiojimą, priekaištai, susiję su tariamai netiksliu ir nesubalansuotu šio susitarimo pobūdžiu, turi būti nagrinėjami atsižvelgiant ne į kriterijus, susijusius su šio susitarimo buvimo „niekini[u] turinio galiojimo atžvilgiu“ pagrindais, apibrėžtais valstybių narių teisėje, bet į savarankiškus kriterijus, kylančius iš reglamento „Briuselis Ia“ 25 straipsnio 1 dalies.
Dėl antrojo klausimo, susijusio su susitarimo dėl jurisdikcijos, pagal kurį vienai šaliai leidžiama kreiptis tik į jame nurodytą teismą, nors pagal jį kita šalis gali kreiptis ne tik į šį teismą, bet ir į bet kurį kitą kompetentingą teismą, galiojimu, Teisingumo Teismas pirmiausia pažymėjo, kad reglamento „Briuselis Ia“ 25 straipsnio 1 dalies pirmasis sakinys negali būti aiškinamas taip, kad šalys būtinai turi nurodyti vienos ir tos pačios valstybės narės teismus. Iš tiesų tokio apribojimo nustatymas prieštarautų šalių valios autonomijai.
Be to, „Briuselis Ia“ II skyriaus nuostatos, pagal kurias numatyti jurisdikciją turintys teismai, patvirtina, kad tam tikrais atvejais šalys gali kreiptis į kelių valstybių narių teismus, kaip antai į atsakovo nuolatinės gyvenamosios vietos, prievolės įvykdymo vietos ar vietos, kur įvyko žalą sukėlęs įvykis, teismą.
Antra, nagrinėjamu atveju pasirinkti valstybių narių arba Konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (
2
) susitariančiųjų šalių teismai, t. y. pirma, konkretus teismas ir, antra, kiti teismai, turintys jurisdikciją pagal reglamento „Briuselis Ia“ II skyriaus 1 ir 2 skirsnių ir šios konvencijos II antraštinės dalies 1 ir 2 skirsnių nuostatas. Susitarimas dėl jurisdikcijos, kuriame pakankamai tiksliai nurodyti šie teismai, atitinka iš šio reglamento 25 straipsnio 1 dalies kylantį tikslumo reikalavimą ir minėto reglamento 15 ir 16 konstatuojamosiose dalyse nustatytus nuspėjamumo, skaidrumo ir teisinio saugumo tikslus. Iš tikrųjų tai yra nuoroda į bendrąsias jurisdikcijos taisykles, numatytas tame pačiame reglamente ir minėtoje konvencijoje.
Vadinasi, jeigu aptariamas susitarimas dėl jurisdikcijos tiek, kiek jame numatyta „kitame jurisdikciją turinčiame <…> užsienio teisme“, turėtų būti aiškinamas taip, kad juo taip pat nurodomas vienos ar kelių valstybių, kurios nėra nei Sąjungos narės, nei Lugano II konvencijos susitariančiosios šalys, teismas ar teismai, tokiu atveju jis prieštarautų reglamentui „Briuselis Ia“, nes juo būtų nepaisoma šių tikslų.
Trečia, kiek tai susiję su susitarimo dėl jurisdikcijos, suteikiančio daugiau teisių vienai šaliai nei kitai, galiojimu, konstatuotina, kad tokio susitarimo nesubalansuotas pobūdis nėra toks, jog būtų galima abejoti jo galiojimu remiantis reglamento „Briuselis Ia“ 25 straipsnyje nustatytais reikalavimais, išskyrus šiuo reglamentu aiškiai draudžiamus atvejus. Iš tiesų šis straipsnis grindžiamas šalių autonomijos principu, kuriam pirmenybę teikia Sąjungos teisės aktų leidėjas. Be to, minėto reglamento 15, 19 ir 23 straipsniai, į kuriuos daroma nuoroda šio 25 straipsnio 4 dalyje, aiškiai leidžia sudaryti nesubalansuoto pobūdžio susitarimus dėl jurisdikcijos atitinkamai silpnesniosios draudimo, vartojimo ar darbo sutarties šalies naudai. Taigi dėl nesubalansuoto tokio susitarimo pobūdžio jis netampa neteisėtas, jei šalys laisva valia su juo sutiko.
Tuo remdamasis Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad tokiomis aplinkybėmis susitarimas dėl jurisdikcijos, kaip antai nagrinėjamas šioje byloje, yra galiojantis, jeigu, pirma, jame nurodomi vienos ar kelių valstybių, kurios yra Sąjungos narės arba Lugano II konvencijos susitariančiosios šalys, teismai, antra, jame nurodytos pakankamai tikslios objektyvios aplinkybės, kuriomis remdamasis teismas, į kurį kreiptasi, galėtų nustatyti, ar jis turi jurisdikciją, ir, trečia, jis neprieštarauja šio reglamento 15, 19 ar 23 straipsnių nuostatoms ir juo nenukrypstama nuo išimtinės jurisdikcijos pagal jo 24 straipsnį.
(
1
)	2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (ES) Nr. 1215/2012 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 351, 2012, p. 1; toliau – reglamentas „Briuselis Ia“).
(
2
)	2007 m. spalio 30 d. pasirašyta Konvencija dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (toliau – Lugano II konvencija), Europos Bendrijos vardu patvirtinta 2008 m. lapkričio 27 d. Tarybos sprendimu 2009/430/EB (OL L 147, 2009, p. 1).