62003CJ0522_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje C‑522/03
dėl Oberlandesgericht München
(Vokietija) 2003 m. spalio 31 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2003 m. gruodžio 15 d., pagal 1971 m. birželio 3 d. protokolą dėl Teisingumo Teismo įgaliojimų aiškinti 1968 m. rugsėjo 27 d. Konvenciją dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo, pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
Scania Finance France SA
prieš
Rockinger Spezialfabrik für Anhängerkupplungen GmbH & Co.,
TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann (pranešėjas), teisėjai K. Schiemann, K. Lenaerts, E. Juhász ir M. Ilešič,
generalinis advokatas L. A. Geelhoed,
kancleris R. Grass,
atsižvelgęs į pastabas, pateiktas:
– Scania Finance France SA, atstovaujamos Rechtsanwalt
W. Hildmann,
– Rockinger Spezialfabrik für Anhängerkupplungen GmbH & Co., atstovaujamos Rechtsanwalt
A. Vigier,
– Vokietijos Federacinės Respublikos, atstovaujamos R. Wagner,
– Prancūzijos Respublikos, atstovaujamos A. Bodard‑Hermant, A. L. Hare bei G. de Bergues,
– Austrijos Respublikos, atstovaujamos E. Riedl,
– Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos A.‑M. Rouchaud‑Joët ir S. Grünheid,
susipažinęs su 2005 m. kovo 17 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį
Sprendimą
Sprendimo motyvai
1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL L 299, 1972_p. 32), iš dalies pakeistos 1978 m. spalio 9 d. Konvencija dėl Danijos Karalystės, Airijos ir Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės prisijungimo (OL L 304, p. 1 ir ? pakeistas tekstas ? p. 77), 1982 m. spalio 25 d. Konvencija dėl Graikijos Respublikos prisijungimo (OL L 388, p. 1), 1989 m. gegužės 26 d. Konvencija dėl Ispanijos Karalystės ir Portugalijos Respublikos prisijungimo (OL L 285, p. 1) ir 1996 m. lapkričio 29 d. Konvencija dėl Austrijos Respublikos, Suomijos Respublikos ir Švedijos Karalystės prisijungimo (OL 1997, C 15, p. 1, toliau – Briuselio konvencija), 27 straipsnio 2 dalies bei šios konvencijos protokolo IV straipsnio aiškinimu.
2. Šis prašymas buvo pateiktas byloje tarp Scania Finance France SA
(toliau – Scania ), įsteigtos Angers (Prancūzija), ir Rockinger Spezialfabrik für Anhängerkupplungen GmbH & Co
(toliau ? Rockinger ), įsteigtos Miunchene (Vokietija), dėl Amieno (Prancūzija) apeliacinio teismo sprendimo, įpareigojančio Rockinger
sumokėti Scania
615 566,72 FRF, vykdymo Vokietijoje.
Teisės aktai
Briuselio konvencija
3. Briuselio konvencijos II antraštinėje dalyje „Jurisdikcija“ esantis 20 straipsnis numato:
__Jeigu atsakovas, turintis nuolatinę gyvenamąją vietą vienoje Susitariančiojoje Valstybėje, paduodamas į teismą kitoje Susitariančioje Valstybėje, apie savo pasirengimą gintis šiam teismui nepraneša, pats teismas pareiškia, kad jis neturi jurisdikcijos, jeigu jis jos neįgyja pagal šios konvencijos nuostatas.
Teismas sustabdo bylą, jeigu jis negauna patvirtinimo, kad atsakovas pranešimą apie jam pareikštą ieškinį ar lygiavertį dokumentą galėjo gauti pakankamai iš anksto, kad galėtų pasirengti gynybai, arba kad buvo imtasi visų veiksmų, kurių dėl to reikia imtis.
Pirmesnės pastraipos nuostatos pakeičiamos 1965 m. lapkričio 15 d. Hagos konvencijos dėl teisminių ir neteisminių dokumentų civilinėse ar komercinėse bylose įteikimo užsienyje 15 straipsnio nuostatomis, jeigu pranešimas apie pareikštą ieškinį ar lygiavertis dokumentas turėjo būti perduotas užsienyje pagal tą konvenciją.“
4. Remiantis Briuselio konvencijos III antraštinėje dalyje „Pripažinimas ir vykdymas“ esančio 26 straipsnio 1 dalies nuostatomis:
__Vienoje iš Susitariančiųjų Valstybių priimtas teismo sprendimas pripažįstamas kitose Susitariančiosiose Valstybėse nereikalaujant jokios specialios procedūros.“
5. Vis dėlto šios konvencijos 27 straipsnio 2 dalis numato, kad vienoje Susitariančiojoje Valstybėje priimti sprendimai nepripažįstami kitose Susitariančiosiose Valstybėse, „jeigu atsakovui nebuvo tinkamai įteiktas pranešimas apie keliamą bylą arba lygiavertis dokumentas pakankamai iš anksto, kad jis galėtų pasirengti gynybai“.
6. Briuselio konvencijos protokolo, kuris pagal šios konvencijos 64 straipsnį yra jos sudedamoji dalis (toliau – protokolas), IV straipsnis numato:
__Vienoje iš Susitariančiųjų Valstybių parengti teisminiai ir neteisminiai dokumentai, kurie turi būti įteikti asmenims kitoje Susitariančiojoje Valstybėje, siunčiami Susitariančiųjų Valstybių sudarytose konvencijose ir sutartyse nustatyta tvarka.
Jeigu valstybė, kurioje dokumentai turi būti įteikti Europos Bendrijų Tarybos Generaliniam Sekretoriui adresuotu pareiškimu neprieštarauja, valstybės, kurioje dokumentas buvo parengtas, pareigūnai tokius dokumentus taip pat gali tiesiogiai siųsti atitinkamiems valstybės, kurioje galima rasti adresatą, pareigūnams. Šiuo atveju valstybės, kurioje dokumentas buvo parengtas, pareigūnas siunčia dokumento kopiją valstybės, į kurią kreipiamasi, pareigūnui, turinčiam įgaliojimus persiųsti dokumentą adresatui. Dokumentas siunčiamas valstybės, į kurią kreipiamasi, įstatymų nustatyta tvarka. Siuntimas įforminamas pažyma, kuri tiesiai siunčiama dokumentą parengusios valstybės pareigūnui.“
1965 m. lapkričio 15 d. Hagos konvencija dėl teisminių ir neteisminių dokumentų civilinėse arba komercinėse bylose įteikimo užsienyje (toliau – Hagos konvencija)
7. Remiantis Hagos konvencijos 1 straipsniu, ji taikoma nagrinėjant visas civilines ir komercines bylas, kai yra pagrindas perduoti teisminį arba neteisminį dokumentą, kad šis būtų įteiktas užsienyje.
8. Šios konvencijos 15 straipsnis numato:
__Jei šaukimas į teismą arba lygiavertis dokumentas turėjo būti perduotas į užsienį įteikti pagal šios konvencijos nuostatas, o atsakovas neatvyko į teismo posėdį, teismo sprendimas nepriimamas tol, kol nenustatoma, kad:
a) dokumentas buvo įteiktas valstybės, į kurią buvo kreiptasi, vidaus teise nustatytu būdu, skirtu įteikti dokumentus civilinėse bylose šalies viduje asmenims, esantiems jos teritorijoje, arba
b) dokumentas iš tikrųjų buvo pristatytas atsakovui arba į jo gyvenamąją vietą kitu šioje konvencijoje numatytu būdu,
ir kad abiem šiais atvejais dokumentai buvo įteikti pakankamai iš anksto, jog atsakovas galėtų gintis.
< … > “
Nacionalinės teisės aktai
9. Pagal Prancūzijos teisę, būtent jos naujojo Civilinio proceso kodekso 684 straipsnį užsienyje nuolat gyvenantiems asmenims skirtus dokumentus įteikia prokuratūra. Pagal šio kodekso 685 straipsnį tai daroma teismo antstoliui prokurorui pateikiant dvi dokumento kopijas. Pastarasis ant originalo uždeda antspaudą ir dokumento kopijas persiunčia į Teisingumo ministeriją tolesniam perdavimui. Pagal šio kodekso 686 straipsnį tą pačią dieną ar vėliausiai kitą darbo dieną teismo antstolis turi patvirtintą dokumento kopiją kartu su prašymu gauti pristatymo šaknelę registruotu paštu išsiųsti adresatui. Pagal šio kodekso 683 straipsnį šios nuostatos nekliudo taikyti sutarčių, numatančių kitus įteikimo būdus.
Pagrindinė byla ir prejudicine tvarka pateikti klausimai
10. Amieno ūkiniame teisme Scania
pareiškė ieškinį Rockinger . Šaukimas į teismą buvo įteiktas remise au parquet
būdu.
11. Vokietijos teismo pareigūnui buvo paskirta šį šaukimą perduoti Rockinger . Rockinger
su tokiu perdavimu nesutiko motyvuodama, be kita ko, tuo, kad dokumentas nebuvo išverstas į vokiečių kalbą. Vėliau Rockinger
tą patį šaukimą gavo paštu, tačiau ir vėl neišverstą.
12. 2000 m. rugsėjo 8 d. Sprendimu Amieno apeliacinis teismas nusprendė, kad į posėdį neatvykusi Rockinger
turi Scania
sumokėti 615 566,72 FRF.
13. Scania
prašymu Landgericht München I a
pripažino Amieno apeliacinio teismo sprendimą. Gavęs Rockinger
apeliacinį skundą, Oberlandesgericht München
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui prejudicine tvarka pateikti šiuos klausimus:
__1. Ar (Briuselio) konvencijos 27 straipsnio 2 dalį ir < … > protokolo IV straipsnio 1 dalį reikia suprasti taip, kad įteikti dokumentą atsakovui, kurio nuolatinė gyvenamoji vieta yra kitoje susitariančioje valstybėje narėje negu bylą nagrinėjantis teismas, galima tik pagal tarp konvencijos šalių sudarytų konvencijų ir susitarimų nuostatas?
2. Jei atsakymas į pirmą klausimą būtų neigiamas, ar EB 12 straipsnis reiškia, kad negalioja tokios nacionalinės taisyklės, kuriomis remiantis teisminio dokumento įteikimas atsakovui, kuris įteikimo metu nuolat gyvena kitoje valstybėje narėje, laikomas vidiniu fiktyviu įteikimu, kai teismo antstolis pranešimą apie keliamą bylą pateikia prokurorui, jog šis dokumentus perduotų arba diplomatiniais kanalais, arba tarptautinėse konvencijose numatytais būdais, ir kai teismo antstolis užsienyje esančiai šaliai registruotu laišku su pašto pristatymo šaknele praneša apie atliktą įteikimą?“
Dėl prejudicine tvarka pateiktų klausimų
Dėl pirmo klausimo
14. Pirmu klausimu nacionalinis teismas iš esmės teiraujasi, ar Briuselio konvencijos 27 straipsnio 2 dalį ir protokolo IV straipsnio 1 dalį reikia suprasti taip, kad kai nagrinėjamoje srityje tarp valstybės, kurioje dokumentas buvo parengtas, ir valstybės, į kurią kreipiamasi, yra taikoma tarptautinė konvencija, pranešimo apie keliamą bylą įteikimo atsakovui, priimant sprendimą už akių, tinkamumas turi būti vertinamas atsižvelgiant tik į šioje konvencijoje numatytas taisykles, ar galima atsižvelgti ir į dokumento parengimo valstybėje galiojusias nacionalines taisykles tuo atveju, kai ši konvencija nedraudžia jas taikyti.
15. Visų pirma, reikia priminti, kad nors Briuselio konvencija, remiantis jos preambule, turi būti siekiama supaprastinti teismo sprendimų abipusio pripažinimo ir vykdymo formalumus, tačiau, kaip išplaukia iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos, šis tikslas negali būti pasiekiamas kaip nors apribojant teisę į gynybą (1985 m. birželio 11 d. Sprendimo Debaecker ir Plouvier, 49/84, Rink. p. 1779, 10 punktas; 1990 m. liepos 3 d. Sprendimo Lancray, C‑305/88, Rink. p. I‑2725, 21 punktas ir 2000 m. kovo 28 d. Sprendimo Krombach, C‑7/98, Rink. p. I‑1935, 43 punktas).
16. Dėl šio tikslo Briuselio konvencijos 27 straipsnio 2 dalimi siekiama užtikrinti, kad sprendimas nebūtų pripažintas ar vykdomas pagal konvenciją, jei atsakovas neturėjo galimybės gintis pirmame teisme (1981 m. birželio 16 d. Sprendimo Klomps, 166/80, Rink. p. 1593, 9 punktas).
17. Šiuo atžvilgiu minėta 27 straipsnio 2 dalis numato, kad kitoje Susitariančiojoje Valstybėje priimti sprendimai nepripažįstami, jeigu pranešimas apie keliamą bylą atsakovui nebuvo įteiktas „tinkamai“ ir „pakankamai iš anksto“.
18. Briuselio konvencija nederina skirtingų Susitariančiosiose Valstybėse galiojančių teisminių dokumentų įteikimo užsienyje sistemų (1982 m. liepos 15 d. Sprendimo Pendy Plastic, 228/81, Rink. p. 2723, 13 punktas ir nurodyto sprendimo Lancray
28 punktas). Vis dėlto protokolo IV straipsnio 1 dalis numato, kad vienoje iš Susitariančiųjų Valstybių parengti teisminiai dokumentai, kurie turi būti įteikti kitoje Susitariančiojoje Valstybėje, siunčiami šių valstybių sudarytose konvencijose nustatyta tvarka.
19. Iš šios nuostatos formuluotės išplaukia, kad tuo atveju, kai tarp valstybės, kurioje dokumentas buvo parengtas, ir valstybės, į kurią kreipiamasi, yra sudaryta konvencija dėl teisminių dokumentų įteikimo, dokumento apie keliamą bylą įteikimo tinkamumas turi būti tikrinamas atsižvelgiant į šios konvencijos nuostatas.
20. Ir Scania, ir Vokietijos vyriausybė tvirtino, kad protokolo IV straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama kaip taip pat nukreipianti į visus kitus atitinkamų valstybių nacionalinės teisės numatytus įteikimo būdus, nes tarp šių valstybių pasirašytos konvencijos neatmeta jų naudojimo galimybės.
21. Su šiuo aiškinimu negalima sutikti.
22. Iš tiesų abi protokolo IV straipsnio dalys numato du dokumentų perdavimo būdus: pirma, remiantis Susitariančiųjų Valstybių sudarytose konvencijose ir sutartyse nustatyta tvarka ir, antra, jeigu valstybė, kurioje dokumentai turi būti įteikti, oficialiai neprieštarauja, – tiesiogiai tarp ministerijų pareigūnų. Iš protokolo IV straipsnio 2 pastraipos žodžių „taip pat gali“ yra aišku, jog yra galimi tik šie du perdavimo būdai, ir valstybės, kurioje dokumentas buvo parengtas, teismas nacionalinę teisę perdavimui gali taikyti tik tada, kai nė viena iš šių dviejų galimybių negalima pasinaudoti.
23. Protokolo IV straipsnio nuostatų baigtinį pobūdį patvirtina faktas, kad siekiant užtikrinti veiksmingą atsakovo teisę į gynybą Briuselio konvencija dokumento apie keliamą bylą įteikimo tinkamumo kontrolę pripažinimo ir vykdymo stadijoje patiki ne tik valstybės, į kurią kreipiamasi, teismui, tačiau jurisdikcijos klausimo nagrinėjimo stadijoje – taip pat ir valstybės, kurioje dokumentas parengtas, teismui, kuriam pagal šios konvencijos 20 straipsnį siūloma tai patikrinti (nurodyto sprendimo Pendy Plastic
13 punktas ir nurodyto sprendimo Lancray
28 punktas).
24. Šiuo atžvilgiu Briuselio konvencijos 20 straipsnio antra dalis numato, kad jeigu atsakovas, turintis nuolatinę gyvenamąją vietą vienoje Susitariančiojoje Valstybėje, paduodamas į teismą kitoje Susitariančioje Valstybėje ir neatvyksta į posėdį, teismas turi sustabdyti bylą, kol bus nustatyta, kad atsakovas pranešimą apie iškeltą bylą galėjo gauti pakankamai iš anksto, jog galėtų pasirengti gynybai. Pagal šio 20 straipsnio trečią dalį šias nuostatas pakeičia Hagos konvencijos 15 straipsnio nuostatos, jei pranešimas apie keliamą bylą turėjo būti perduotas pagal šią konvenciją.
25. Taip pat kaip ir Briuselio konvencijos 20 straipsnio antrojoje pastraipoje, tačiau gerokai išsamiau ir tiksliau, Hagos konvencijos 15 straipsnis nurodo, kokios sąlygos turi būti įvykdytos, kad pranešimas apie keliamą bylą galėtų būti laikomas įteiktu ar pristatytu atsakovui, kuris turi nuolatinę gyvenamąją vietą užsienyje ir neatvyko į teismo posėdį (nurodyto sprendimo Pendy Plastic
12 punktas).
26. Kaip tvirtino Komisija, kadangi Briuselio konvencija nustatyta sistema numato, kad abu ? ir valstybės, kurioje dokumentas buvo parengtas, ir valstybės, į kurią kreipiamasi, teismai ? tikrina pranešimo apie keliamą bylą įteikimo tinkamumą, šios sistemos tinkamam veikimui reikia, jog ši kontrolė būtų atliekama, jei galima, toje pačioje teisinėje sistemoje. Kadangi nebuvo pasinaudota protokolo IV straipsnio antroje dalyje numatyta galimybe, ir kadangi Hagos konvencija yra taikytina santykiams tarp valstybės, kurioje dokumentas buvo parengtas, ir valstybės, į kurią buvo kreiptasi, abiejų šių valstybių teismai pranešimo apie bylos iškėlimą įteikimo tinkamumą turi vertinti atsižvelgdami tik į Hagos konvencijos 15 straipsnio, į kurį nukreipia Briuselio konvencijos 20 straipsnio 3 dalis, nuostatas.
27. Pagrindinėje byloje nacionalinis teismas konstatavo, kad abi valstybės ? ir Prancūzijos Respublika, ir Vokietijos Federacinė Respublika ? nagrinėjamo įteikimo metu buvo Hagos konvencijos šalys.
28. Iš to išplaukia, kad tam, jog šis įteikimas būtų laikomas tinkamu Briuselio konvencijos 27 straipsnio 2 dalies prasme, jis turėjo būti atliktas pagal Hagos konvencijos taisykles.
29. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui priklauso dokumento parengimo valstybėje priimto teismo sprendimo pripažinimo ir vykdymo tikslais patikrinti, ar Hagos konvencijos 15 straipsnio nuostatų dėl pranešimo apie keliamą bylą įteikimo atsakovui buvo laikytasi procese valstybės, kurioje dokumentas buvo parengtas, teisme (nurodyto sprendimo Pendy Plastic
13 ir 14 punktai).
30. Iš visų šių aplinkybių išplaukia, kad į pirmą klausimą reikia atsakyti, jog Briuselio konvencijos 27 straipsnio 2 dalį ir protokolo IV straipsnio 1 dalį reikia suprasti taip, kad jei tarp valstybės, kurioje dokumentas buvo parengtas, ir valstybės, į kurią kreiptasi, šioje srityje yra taikoma tarptautinė konvencija, pranešimo apie keliamą bylą įteikimo atsakovui, priimant sprendimą už akių, tinkamumas turi būti vertinamas atsižvelgiant į šios konvencijos nuostatas, išskyrus protokolo IV straipsnio 2 dalyje numatytą perdavimo būdą tiesiogiai siunčiant tarp ministerijų pareigūnų, jeigu valstybė, kurioje dokumentai turi būti įteikti, tam oficialiai neprieštarauja.
Dėl antro klausimo
31. Atsižvelgiant į atsakymą į pirmą klausimą, į antrą klausimą atsakyti nėra būtina.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
32. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo su pakeitimais, padarytais 1978 m. spalio 9 d. Konvencija dėl Danijos Karalystės, Airijos ir Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės prisijungimo, 1982 m. spalio 25 d. Konvencija dėl Graikijos Respublikos prisijungimo, 1989 m. gegužės 26 d. Konvencija dėl Ispanijos Karalystės ir Portugalijos Respublikos prisijungimo ir 1996 m. lapkričio 29 d. Konvencija dėl Austrijos Respublikos, Suomijos Respublikos ir Švedijos Karalystės prisijungimo, 27 straipsnio 2 dalis bei šios konvencijos protokolo IV straipsnio pirma dalis turi būti aiškinamos taip, kad jei tarp valstybės, kurioje dokumentas buvo parengtas, ir valstybės, į kurią kreiptasi, šioje srityje yra taikoma tarptautinė konvencija, pranešimo apie keliamą bylą įteikimo atsakovui, priimant sprendimą už akių, tinkamumas turi būti vertinamas atsižvelgiant į šios konvencijos nuostatas, išskyrus protokolo IV straipsnio 2 dalyje numatytą perdavimo būdą tiesiogiai siunčiant tarp ministerijų pareigūnų, jeigu valstybė, kurioje dokumentai turi būti įteikti, tam oficialiai neprieštarauja.