Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
RIMVYDO NORKAUS IŠVADA,
pateikta 2026 m. kovo 5 d.(1)
Byla C‑716/24 (Ponner)(i)
EJ
(Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Frankfurto prie Maino aukštesnysis apygardos teismas, Vokietija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose – Reglamentas (ES) Nr. 655/2014 – Europinio sąskaitos blokavimo įsakymo procedūra – 2 straipsnio 2 dalies c punktas – 8 konstatuojamoji dalis – Taikymo sritis – Nemokumo bylos iškėlimas trečiojoje valstybėje – Neįtraukimas “
I.      Įvadas
1.        Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas nagrinėjant pagrindinę bylą, kurioje apeliantė (kartu ir ieškovė), gyvenanti Vokietijoje, prašo, pirma, pateikti informaciją apie banko sąskaitas, kurias Kipre gali turėti pagal Kiurasao teisę įsteigta ir azartinių lošimų organizavimu besiverčianti bendrovė, ir, antra, jas blokuoti pagal Reglamentą (ES) Nr. 655/2014(2) tam, kad būtų įvykdytas teismo sprendimas, kuriuo įpareigojama atlyginti jos dėl šių lošimų internetu patirtus nuostolius. Vykstant šiam procesui, apeliantė pagrindinėje byloje, be kita ko, nurodė, kad, šios trečiosios valstybės įmonių registro duomenimis, dėl šios bendrovės turto buvo iškelta nemokumo byla.
2.        Šiomis aplinkybėmis Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Frankfurto prie Maino aukštesnysis apygardos teismas, Vokietija) pateiktame prašyme priimti prejudicinį sprendimą keliamas teisinis klausimas, kuriuo siekiama išsiaiškinti, koks yra bendrovei skolininkei trečiojoje valstybėje iškeltos nemokumo bylos pripažinimo teisinis poveikis ESBĮ reglamento taikymo sričiai(3). Iš ESBĮ reglamento 2 straipsnio 2 dalies c punkto matyti, kad į jo taikymo sritį nepatenka reikalavimai skolininkui, kurio atžvilgiu buvo pradėtos nemokumo procedūros(4). Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo konkrečiai klausia, ar šioje nuostatoje minimos nemokumo bylos yra tik valstybėje narėje iškeltos nemokumo bylos, patenkančios į Nemokumo reglamento II taikymo sritį, o gal ši nuostata taip pat apima skolininkui trečiojoje valstybėje iškeltas ir valstybės narėje pripažintas nemokumo bylas. Kadangi pastaruoju atveju pripažįstama ne pagal Sąjungos, o pagal valstybių narių nacionalinę teisę, šios bylos sudėtingumą visų pirma lemia klausimas, ar būtina užtikrinti, kad nebūtų nacionalinės teisės lemiamos
ESBĮ reglamento taikymo srities fragmentacijos, ir šį reikalavimą derinti su sprendimų dėl nemokumo bylos trečiojoje valstybėje iškėlimo pripažinimu pagal valstybės narės nacionalinę teisę.
3.        Atsižvelgiant į Teisingumo Teismo prašymą, šioje išvadoje bus nagrinėjamas tik pirmasis iš dviejų prejudicinių klausimų; juo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar nemokumo bylos trečiojoje valstybėje iškėlimas, pripažįstamas
pagal Sąjungos valstybės narės nacionalinę teisę, šiuo atveju – pagal Vokietijos teisę, užkerta kelią šioje valstybėje narėje priimti sąskaitos blokavimo įsakymą (toliau – blokavimo įsakymas arba įsakymas). Taigi, šis klausimas keliamas dėl to, kaip reikia aiškinti ESBĮ reglamento 2 straipsnio 2 dalies c punktą, siejamą su jo 8 konstatuojamąja dalimi, ir atitinkamai dėl šio reglamento bei Nemokumo reglamento II
tarpusavio sąsajos ribų.
II.    Teisinis pagrindas
A.      Sąjungos teisė
4.        Šioje byloje reikšmingos ne tik ESBĮ reglamento 2 straipsnio 1 dalies ir 2 dalies c punkto, 4 straipsnio 6 punkto, 46 straipsnio 1 ir 2 dalių, 7 straipsnio 1 dalies, taip pat 5 ir 8 konstatuojamųjų dalių nuostatos, bet ir Nemokumo reglamento II
1 straipsnio 1 dalies trečia pastraipa, 2 straipsnio 4 ir 6 punktai, 19 straipsnio 1 dalis, 20 straipsnio 1 dalis ir 5, 9, 22, 23, 63 ir 65 konstatuojamosios dalys.
B.      Vokietijos teisė
5.        1994 m. spalio 5 d.
Insolvenzordnung (Nemokumo įstatymas) (BGBl. I, p. 2866) 343 straipsnio „Pripažinimas“, iš dalies pakeisto 2003 m. kovo 14 d. Įstatymu (BGBl. I, p. 345), 1 dalyje numatyta:
„Pripažįstamas nemokumo bylos iškėlimas užsienyje. Ši nuostata netaikoma, jeigu
1.      valstybės, kurioje iškelta byla, teismai neturi jurisdikcijos pagal Vokietijos teisę;
2.      jeigu pripažinimas yra akivaizdžiai nesuderinamas su pagrindiniais Vokietijos teisės principais, visų pirma su pagrindinėmis teisėmis.“
C.      Kiurasao teisė
6.        Faillissementsbesluit 1931 (1931 m. Dekretas dėl bankroto) 29 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad nemokumo bylos iškėlimas reiškia, kad bet koks teisminis vykdymas iš karto nutraukiamas ir nuo šio momento teismo sprendimas negali būti priverstinai vykdomas.
III. Pagrindinė byla, pirmasis prejudicinis klausimas ir procesas Teisingumo Teisme
7.        DX NV yra pagal Kiurasao teisę įsteigta ribotos atsakomybės bendrovė, kuri verčiasi azartinių lošimų organizavimu. EJ, apeliantė pagrindinėje byloje, gyvena Vokietijoje. Ji pasiekė, kad Landgericht Frankfurt am Main (Frankfurto prie Maino apygardos teismas, Vokietija) už akių priimtų galutinį ir vykdytiną sprendimą, kuriuo DX įpareigota jai atlyginti dėl internetinių lošimų patirtus nuostolius, iš viso 57 364 EUR
su bylinėjimosi išlaidomis ir palūkanomis.
8.        2024 m. gegužės 29 d. raštu EJ, naudodamasi ESBĮ reglamento formomis, pagal šio reglamento 14 straipsnį pateikė prašymą gauti informaciją apie, kaip ji mano, DX turimas banko sąskaitas Kipre ir prašymą jas blokuoti pagal minėto reglamento 7 straipsnį. Grįsdama savo prašymus EJ nurodė, pirma, kad turi priežasčių manyti, jog DX turi vieną ar kelias sąskaitas Kipre, nes lažybų statymų sumos šiai bendrovei perduodamos per Kipro bendroves, ir, antra, kad minėta bendrovė neturi turto, kuris galėtų būti areštuotas Kiurasao, nes ji yra fiktyvus subjektas.
9.        2024 m. birželio 5 d. nutartimi Landgericht Frankfurt am Main (Frankfurto prie Maino apygardos teismas) atmetė prašymą suteikti informaciją apie DX banko sąskaitas. Jis nurodė, kad aplinkybė, jog ši bendrovė gavo mokėjimus per Kipro įmones, nėra pagrindas daryti išvadą, kad ji turi ir sąskaitą Kipre. Tuo pačiu metu 2024 m. birželio 5 d. raštu šis teismas informavo EJ, kad prašymas dėl minėtos bendrovės banko sąskaitų blokavimo turi būti atmestas, nes, pirma, nebuvo pateikta jokių įrodymų, patvirtinančių, jog ji neturi areštuotino turto
Kiurasao, ir, antra, nebuvo nurodyta jokia blokuotina banko sąskaita.
10.      Dėl 2024 m. birželio 5 d. nutarties EJ 2024 m. birželio 20 d. pateikė atskirąjį skundą („sofortige Beschwerde“) Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Frankfurto prie Maino aukštesnysis apygardos teismas). Grįsdama savo skundą, EJ nurodo, kad, Kiurasao įmonių registro duomenimis, 2024 m. birželio 10 d. DX buvo iškelta nemokumo byla, todėl jau dabar kyla pavojus, kad atsiras ilgalaikių kliūčių skolos išieškojimui arba jis taps daug sudėtingesnis, kaip tai suprantama pagal ESBĮ reglamento 7 straipsnio 1 dalį. EJ mano, kad ši nemokumo byla turėtų būti pripažinta pagal Vokietijos teisę. Be to, ji teigia, kad, remiantis vieno Kiurasao teismo antstolio pateikta informacija, šioje saloje įsisteigę lošimų organizatoriai paprastai yra fiktyvūs subjektai, neturintys turto Kiurasao.
IV.    Prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
11.      Tokiomis aplinkybėmis 2024 m. spalio 10 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2024 m. spalio 22 d., Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Frankfurto prie Maino aukštesnysis apygardos teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar [ESBĮ] reglamento 2 straipsnio [2 dalies] c punktas, siejamas su [jo 8 konstatuojamąja dalimi], turi būti aiškinamas taip, kad dėl trečiojoje valstybėje iškeltos nemokumo bylos, kuriai netaikomas [Nemokumo reglamentas II],
pagal jį draudžiama išduoti sąskaitos blokavimo įsakymą vadovaujantis [ESBĮ] reglamento 7 straipsnio 1 dalimi ir perduoti prašymą pateikti informaciją apie sąskaitą vadovaujantis [ESBĮ] reglamento 14 straipsnio 3 dalimi, jeigu
pagal valstybės narės, kompetentingos išduoti sąskaitos blokavimo įsakymą, nacionalinę teisę pripažįstama atitinkamoje trečiojoje valstybėje iškelta nemokumo byla?
2.      Ar [ESBĮ] reglamento 14 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa ir 3 punktas, t. y. aplinkybė, kad kreditorius turi nurodyti, kad „pagrįstai mano, kad skolininkas tam tikros valstybės narės banke turi vieną ar kelias sąskaitas“ ir kad „kreditoriaus prašymas yra tinkamai pagrįstas“, turi būti aiškinami taip, kad reikia atsižvelgti ir į faktines aplinkybes, kurios konkrečiai nerodo, kad sąskaita yra atitinkamoje valstybėje narėje, bet iš esmės leidžia manyti, kad skolininką su atitinkama valstybe nare sieja glaudūs ekonominiai ryšiai, pavyzdžiui, mokėjimai skolininkui per atitinkamoje valstybėje narėje įsisteigusį mokėjimo paslaugų teikėją, kuris yra skolininko patronuojamoji įmonė arba šioje valstybėje narėje įsteigta skolininko atstovybė ar filialas?“
12.      Rašytines pastabas pateikė tik Europos Komisija. Ji vienintelė dalyvavo 2025 m. gruodžio 3 d. teismo posėdyje.
V.      Pirmojo prejudicinio klausimo nagrinėjimas
13.      Pirmuoju klausimu – tik jis bus nagrinėjamas šioje išvadoje, kaip to paprašė
Teisingumo Teismas, – prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar ESBĮ reglamento 2 straipsnio 2 dalies c punktas, siejamas su jo 8 konstatuojamąja dalimi, turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiama išduoti blokavimo įsakymą vadovaujantis šio reglamento 7 straipsnio 1 dalimi ir perduoti prašymą suteikti informaciją apie banko sąskaitas vadovaujantis minėto reglamento 14 straipsnio 3 dalimi, jeigu pagal valstybės narės, kompetentingos išduoti blokavimo įsakymą, nacionalinę teisę pripažįstama aptariamoje trečiojoje valstybėje nagrinėjama nemokumo byla.
14.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad, viena vertus, pagal ESBĮ reglamento 2 straipsnio 2 dalies c punktą, siejamą su šio reglamento 8 konstatuojamąja dalimi, skolininko atžvilgiu negalima išduoti jokio blokavimo įsakymo, jeigu jam buvo iškeltos
nemokumo
bylos, kaip antai apibrėžtos Nemokumo reglamente (pakeistame Nemokumo reglamentu II). Jis nurodo, kad Nemokumo reglamentas II šiuo atveju netaikomas, nes tam, kad jis būtų taikomas, nemokumo byla turėjo būti iškelta valstybėje narėje. Kiurasao atveju taip nėra, nes pagal Sąjungos teisę tai yra trečioji valstybė.
15.      Kita vertus, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad taikytina Vokietijos nemokumo proceso teisė. Jis priduria, kad pagal Nemokumo įstatymo 343 straipsnio 1 dalį nemokumo bylos iškėlimas užsienyje pripažįstamas tokiu atveju, jei šia byla iš esmės siekiama tų pačių tikslų kaip nemokumo byla pagal Vokietijos teisę(5). Šis teismas mano, kad taip yra nagrinėjamu atveju, nes Kiurasao teisėje numatyta nemokumo byla iš esmės atitinka numatytąją Nyderlandų teisės sistemoje ir
pripažintą pagal Nemokumo
reglamentą II.
16.      Šiuo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat siekia išsiaiškinti, ar pagal ESBĮ reglamento 46 straipsnio 1 dalį valstybės narės turi nuspręsti, ar ir kaip jos pripažįsta nemokumo bylą, nepatenkančią į Nemokumo reglamento II
taikymo sritį, ir ar trečiojoje valstybėje iškelta nemokumo byla gali lemti ESBĮ reglamento netaikymą.
17.      Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad aiški nuoroda į Nemokumo reglamentą II ESBĮ reglamento 8 konstatuojamojoje dalyje yra argumentas, kuris
neleidžia teigti, kad pagal šį reglamentą pripažįstamos trečiosiose valstybėse iškeltos nemokumo bylos. Vis dėlto jis pažymi, kad tai, jog ESBĮ reglamento 46 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad procesinius klausimus, kurie konkrečiai neaptarti šiame reglamente, reglamentuoja valstybės narės, kurioje vykdoma procedūra, teisė, yra argumentas, leidžiantis pritarti trečiojoje valstybėje iškeltų nemokumo bylų pripažinimui, kai jos pripažįstamos pagal tos valstybės narės teisę.
18.      Komisija ESBĮ reglamento 2 straipsnio 2 dalies c punktą aiškina plačiai. Šiuo klausimu ji rašytinėse pastabose pirmiausia pažymi, kad neįtraukiant reikalavimų skolininkui, kuriam iškelta nemokumo byla, siekiama, kad blokavimo įsakymas
nesudarytų kliūčių
sklandžiai tokios bylos eigai. Komisija dar atsižvelgia į nemokumo bylos tikslus ir nurodo, jog reikia laikytis principo, kad visi kreditoriai turi būti vertinami vienodai. Ji, be kita ko, nurodo, kad, nors Nemokumo reglamento II
II skyriuje numatyta valstybėse narėse iškeltų nemokumo bylų pripažinimo tvarka, ji vis dėlto netaikoma trečiosiose valstybėse iškeltų bylų pripažinimui, kurį ir toliau reglamentuoja nacionalinės teisės nuostatos. Galiausiai, Komisija laikosi nuomonės, kad atrodo pagrįsta ESBĮ reglamento 2 straipsnio 2 dalies c punktą aiškinti taip, kad jis apima ir trečiosiose valstybėse iškeltas nemokumo
bylas, kai jos pripažįstamos valstybėje narėje, kurioje prašoma blokuoti banko sąskaitas. Vis dėlto, jei nemokumo bylos iškėlimas šioje valstybėje narėje nepripažįstamas, nėra jokios pagrįstos priežasties atsisakyti išduoti blokavimo įsakymą.
19.      Norint atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo keliamus klausimus, iš esmės reikia nustatyti, ar ESBĮ reglamento 2 straipsnio 2 dalies c punktas taikomas tik valstybėse narėse iškeltoms nemokumo byloms, todėl
neužkerta kelio
išduoti blokavimo įsakymą
valstybėje narėje, kurios nacionalinėje teisėje pripažįstama trečiojoje valstybėje iškelta nemokumo byla, o gal šią nuostatą reikia aiškinti taip, kad trečiojoje valstybėje iškeltos ir pagal valstybės narės nacionalinę teisę pripažintos nemokumo bylos
atveju pastarojoje (kilmės valstybėje narėje) negalima išduoti tokio blokavimo įsakymo.
20.      Paskesniuose punktuose pateiksiu keletą bendrųjų pastabų, pirmiausia – dėl trečiojoje valstybėje priimto sprendimo iškelti nemokumo bylą pripažinimo neuniversalaus pobūdžio ir dėl tokio pripažinimo (kuris reglamentuojamas nacionalinės teisės nuostatomis) poveikio specifiškumo, palyginti su Nemokumo reglamento II
A priede nurodytos nemokumo bylos iškėlimo poveikiu (A skirsnis). Toliau išnagrinėsiu, kokiu mastu į dalykinę ESBĮ reglamento taikymo sritį nepatenka reikalavimai skolininkui, kuriam buvo iškelta nemokumo byla. Šiuo tikslu išaiškinsiu šio reglamento 2 straipsnio 2 dalies c punkte vartojamus terminus, jo kontekstą ir tikslus, siekdamas nustatyti, ar šią nuostatą galima (arba negalima) aiškinti taip, kad šis reglamentas netaikomas
reikalavimui skolininkui, kuriam trečiojoje valstybėje iškelta nemokumo byla, pripažinta pagal valstybės narės nacionalinę teisę (B skirsnis). Galiausiai, trečia, savo analizę užbaigsiu pateikdamas galutines pastabas (C skyrius).
A.      Bendrosios nuostatos
21.      Pirmiausia pažymiu, kad iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, jog DX įsteigta Kiurasao. Tai viena iš „šalių ir teritorijų“, kurioms pagal SESV II priedą taikomas
SESV 198 ir paskesniuose straipsniuose numatytas asociacijos režimas(6). Vis dėlto šios teritorijos laikomos trečiosiomis valstybėmis Europos Sąjungos atžvilgiu, nes pagal SESV 355 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą jos nepatenka į Sutarčių taikymo sritį(7). Be to, reikia priminti, kad su šiuo asociacijos režimu susijusios taisyklės ir procedūros nustatytos Tarybos sprendime (ES) 2021/1764(8). Nei Sutartyse, nei šiame sprendime nenumatyta, kad ESBĮ reglamentas ir Nemokumo reglamentas II, kuriuo buvo pakeistas ESBĮ reglamento 8 konstatuojamojoje dalyje minimas Nemokumo reglamentas, taikomi užjūrio teritorijoms.
1.      Dėl trečiojoje valstybėje iškeltos nemokumo bylos pripažinimo pagal valstybės narės nacionalinę teisę neuniversalaus pobūdžio
22.      Reikia priminti, kad Nemokumo reglamentas II, kaip ir jo pirmtakas, t. y. Nemokumo reglamentas, pagrįstas ne nemokumo bylų universalumo principu, bet mažesnio arba iš dalies koreguoto
universalumo modeliu. Kaip matyti iš šio reglamento 23 konstatuojamosios dalies, pagal jį galima pagrindinę nemokumo bylą iškelti valstybėje narėje, kurioje yra skolininko pagrindinių interesų vieta(9), tokia byla sukelia visuotines pasekmes ir apima visą skolininko turtą(10). Vis dėlto, siekiant apsaugoti skirtingus interesus, pagal Nemokumo reglamentą II leidžiama vienu metu su pagrindinėmis nemokumo bylomis valstybėje narėje, kurioje yra skolininko įsisteigimo vieta, inicijuoti šalutines nemokumo bylas(11). Be to, kaip nurodyta šio reglamento 22 konstatuojamojoje dalyje, „esant dideliems materialinės teisės skirtumams, nustatyti universalų nemokumo bylų procesą visoje Sąjungoje yra nepraktiška“. Taigi minėtame reglamente remiamasi tam tikru visuotiniu modeliu, pagrįstu valstybės, kurioje iškelta nemokumo byla, teisės taikymu šiai bylai ir jos pasekmėms(12), kartu numatant tam tikras specialias taisykles, kurios veikia kaip išimtys ir pagal kurias jo universalumas koreguojamas arba yra mažesnis(13).
23.      Visų pirma, siekiant užtikrinti, kad
pagrindinės nemokumo bylos, patenkančios į Nemokumo reglamento II
taikymo sritį, būtų tikrai universalios, jame numatytas „tiesioginis “ arba „automatiškas“ sprendimų dėl šių bylos
iškėlimo, eigos ir užbaigimo, taip pat sprendimų, kurie yra tiesiogiai susiję su minėtomis bylomis, pripažinimas(14). Šis automatiškas pripažinimas reiškia, kad „pagal valstybės narės, kurioje buvo iškelta byla, teisę kylančios [tokios] bylos nagrinėjimo pasekmės turės tokią pačią teisinę galią visose kitose valstybėse narėse. Valstybių narių teismų priimti sprendimai turėtų būti pagrįsti tarpusavio pasitikėjimo principu(15). Pagal šio reglamento 19 straipsnio „Principas“ 1 dalį „bet kuris sprendimas iškelti nemokumo bylą, kurį priima jurisdikciją turintis valstybės narės teismas, kaip numatyta 3 straipsnyje, pripažįstamas visose kitose valstybėse narėse nuo to momento, kai sprendimas įsiteisėja valstybėje, kurioje iškelta byla“. Šio reglamento 20 straipsnio „Pripažinimo pasekmės“ 1 dalyje nurodyta: „[j]ei šiame reglamente nenumatyta kitaip, 3 straipsnio 1 dalyje nurodytas teismo sprendimas iškelti nemokumo bylą be tolesnių formalumų bet kurioje kitoje valstybėje narėje turės tokias pat pasekmes kaip ir bylą iškėlusioje valstybėje tol, kol toje kitoje valstybėje narėje neiškeliama 3 straipsnio 2 dalyje nurodyta byla“(16). Kaip matyti iš Virgós ir Schmit pranešimo, automatiško pripažinimo sistema ir poveikio išplėtimo modelis sustiprina pagrindinės bylos universalumą. Nuo valstybės, kurioje iškelta byla, teisės aktuose (lex concursus) nustatyto momento sprendimas iškelti bylą turi „tokį patį poveikį visose valstybėse [narėse]“(17).
24.      Tačiau nemokumo bylos iškėlimas trečiojoje valstybėje automatiškai nepripažįstamas, nes netaikomas tarpusavio pasitikėjimo principas – vienas iš principų, kuriuo grindžiamas Nemokumo reglamentas II(18). Konkrečiau kalbant, šiuo reglamentu nereglamentuota nei tokia pripažinimo procedūra, nei sąlygos, kuriomis toks pripažinimas gali būti vykdomas, todėl, kaip matyti iš galiojančių Sąjungos teisės aktų, joms taikomos nacionalinės teisės ir (arba) valstybėse narėse galiojančios tarptautinės privatinės teisės nuostatos(19).
25.      Iš tikrųjų nė vienas sprendimas iškelti nemokumo bylą trečiojoje valstybėje negali būti laikomas pagal Nemokumo reglamentą II priimtu sprendimu. Taip pat nė vienas trečiosios valstybės teismas negali būti laikomas teismu, kaip jis suprantamas pagal šį reglamentą(20). Minėtas reglamentas tokiems sprendimams tiesiogiai netaikomas dėl to, kad jie nepatenka į jo taikymo sritį, kuri apima tik valstybėse narėse iškeltas nemokumo bylas, nurodytas Nemokumo reglamento II
A priede(21). Kitaip tariant, trečiosios valstybės teismo priimtas sprendimas iškelti nemokumo bylą neatitinka sąlygos, kad jį turi „priimti jurisdikciją turintis valstybės narės teismas“, todėl negali būti pripažintas kitose valstybėse narėse pagal šio reglamento 19 straipsnio 1 dalį.
26.      Manau, kad, atsižvelgiant į šias bendrąsias pastabas, taip pat svarbu trumpai aptarti Teisingumo Teismo jurisprudenciją, susijusią su dvigubo pripažinimo ir (arba) dvigubos egzekvatūros draudimu.
2.      Dėl dvigubo pripažinimo draudimo ir jo pasekmių trečiojoje valstybėje priimto sprendimo iškelti nemokumo bylą pripažinimui
27.      Pirmiausia reikia pažymėti, kad, aiškindamas 1968 m. Briuselio konvenciją dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo(22), generalinis advokatas C. Lenz savo išvadoje byloje Owens Bank  pažymėjo, kad,
„leidus „dvigubą egzekvatūrą“, kiltų pavojus, jog kreditorius gali apeiti Susitariančiosios valstybės nustatytas atitinkamoje trečiojoje valstybėje priimtų sprendimų pripažinimo sąlygas“, ir išreiškė nuomonę, jog ši konvencija „nebuvo sukurta siekiant sudaryti sąlygas tokiam palankesnės teisinės padėties ieškojimui“(23).
28.      Sprendime Owens Bank (24) Teisingumo Teismas, tiesiogiai nesiremdamas dvigubos egzekvatūros klausimu, be kita ko, nusprendė, kad minėta konvencija, visų pirma jos 21, 22 ir 23 straipsniai(25), netaikomi nei valstybėse narėse nagrinėjamoms byloms
dėl trečiosiose valstybėse priimtų sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo, nei jose kylančioms problemoms(26). Nuo tada, kai buvo priimtas šis sprendimas, doktrinoje dažniausiai pripažįstamas principas „egzekvatūros egzekvatūra negalioja“(27), pagal kurį pripažįstami ir (arba) vykdomi tik sprendimai, tiesiogiai susiję su šalių teisių ir pareigų esme(28).
29.      Tenka pripažinti, kad, kiek tai susiję su reglamento „Briuselis Ia“ 2 straipsnio a punkto ir 39 straipsnio aiškinimu, Sprendime H Limited (29) Teisingumo Teismas, prieštaraudamas generalinio advokato išvadai toje byloje(30), konstatavo, kad jokia šio reglamento nuostata ir jokiu šiuo reglamentu siekiamu tikslu neužkertamas kelias tam, kad valstybės narės teismo remiantis trečiojoje valstybėje priimtais galutiniais teismo sprendimais išduotas mokėjimo įsakymas patektų į minėto reglamento taikymo sritį(31). Vis dėlto doktrinoje ši išvada buvo labai kritikuojama. Kai kurie autoriai pažymi, kad tarpusavio pasitikėjimo principas reiškia elementarų sutarimą dėl nacionalinių teismų sistemų struktūros ir teisminių dokumentų tarpusavio pakeičiamumo. Taigi, šių autorių manymu, jei valstybėms narėms būtų leidžiama nuspręsti, kokius teisminius aktus jos nori įtraukti į teismų sprendimų laisvo judėjimo sistemą, tai iš tikrųjų prieštarautų pamatinei teisėtų lūkesčių principo sąlygai(32). Šiuo klausimu laikausi nuomonės, kad Sprendimo H Limited negalima suprasti taip, kad juo kvestionuojamas dvigubos egzekvatūros draudimo principas pagal Sąjungos teisę, ir jis turi būti aiškinamas atsižvelgiant į konkrečias bylos, kurioje priimtas tas sprendimas, sąlygas ir aplinkybes(33).
30.      Nors nemokumo bylos nepatenka į reglamento „Briuselis Ia“ taikymo sritį(34), neįžvelgiu priežasčių, dėl kurių negalima būtų taikyti dvigubo pripažinimo draudimo, kai pagal valstybės narės nacionalinę teisę pripažįstamos trečiojoje valstybėje iškeltos nemokumo bylos. Tai iš principo rodo, kad kitose valstybėse narėse nesukuriamas joks ekstrateritorinis poveikis, susijęs su trečiojoje valstybėje iškeltos nemokumo bylos pripažinimu valstybėje narėje. Vadinasi, trečiojoje valstybėje priimto sprendimo iškelti nemokumo bylą pripažinimas nesukelia pasekmių už jį pripažinusios valstybės narės ribų. Dėl šios priežasties visiškai įmanoma, kad sprendimas iškelti nemokumo bylą būtų pripažintas ir sukeltų tokių pasekmių tik kai kuriose valstybėse narėse.
31.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, išnagrinėsiu ESBĮ reglamento 2 straipsnio 2 dalies c punkte numatytos išimties taikymo sritį.
B.      Dėl reikalavimų skolininkui, kuriam iškelta nemokumo byla, nepatekimo į ESBĮ reglamento dalykinę taikymo sritį apimties
32.      Pirmiausia reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos tekstą, bet ir į kontekstą bei teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus(35).
33.      Siekiant nustatyti, ar pagal ESBĮ reglamento 2 straipsnio 2 dalies c punktą leidžiama šio reglamento netaikyti
reikalavimams skolininkui, kuriam nemokumo byla iškelta trečiojoje valstybėje, reikia išaiškinti šią nuostatą.
1.      Tekstas ir kontekstas
34.      Pirmiausia reikia priminti, kad pagal ESBĮ reglamento 2 straipsnio 2 dalies c punktą „[šis] reglamentas netaikomas reikalavimams skolininkui, kurio atžvilgiu buvo pradėtos bankroto procedūros, nemokių bendrovių ar kitų juridinių asmenų likvidavimo procedūros, procedūros dėl taikos sutarčių, susitarimų su kreditoriais ar panašios procedūros“. Atkreiptinas dėmesys į tai, kad šioje nuostatoje nenurodyta, ar sąvokos „bankroto procedūr[a], nemokių bendrovių ar kitų juridinių asmenų likvidavimo procedūr[a], procedūr[a] dėl taikos sutarčių, susitarimų su kreditoriais ar [kita] panaš[i] [procedūr[a]“ apima ir atitinkamas procedūras, vykdomas trečiosiose valstybėse.
35.      Antra, dėl vidaus ar sisteminio konteksto, kuriame taikoma ši nuostata, norėčiau visų pirma pažymėti, kad ESBĮ reglamento 8 konstatuojamojoje dalyje aiškiai daroma nuoroda į Nemokumo reglamentą II. Šioje konstatuojamojoje dalyje teigiama, kad šis reglamentas „neturėtų būti taikomas reikalavimams skolininkui bankroto [nemokumo] bylos atveju“ ir kad „[t]ai turėtų reikšti, kad skolininko atžvilgiu blokavimo įsakymas negali būti išduotas, kai jam iškelta bankroto [nemokumo] byla, kaip apibrėžta [Nemokumo reglamente]“. Iš tikrųjų Nemokumo reglamento II
1 straipsnio „Taikymo sritis“ 1 dalies trečioje pastraipoje nustatyta, kad „[š]ioje dalyje nurodytos bylos yra išvardytos A priede“. Be to, šio reglamento 2 straipsnio 4 punkte „nemokumo bylos“ apibrėžtos kaip „A priede išvardytos bylos“, o šiame priede pagal valstybę narę išvardytos nemokumo bylos, nurodytos pastarojoje nuostatoje. Tuo remiantis, darytina išvada, kad trečiojoje valstybėje iškelta nemokumo byla, pripažinta pagal valstybės narės nacionalinę teisę, nepatenka į Nemokumo reglamento II
taikymo sritį ir neturi įtakos ESBĮ reglamento taikymo sričiai.
36.      Taip pat primenu, kad iš ESBĮ reglamento 1 konstatuojamosios dalies matyti, jog šis reglamentas atitinka Sąjungos tikslą „puoselėti ir plėtoti laisvės, saugumo ir teisingumo erdvę, kurioje užtikrinamas laisvas asmenų judėjimas“, ir kad, „[s]iekdama palaipsniui kurti tokią erdvę, Sąjunga turi patvirtinti priemones, susijusias su teisminiu bendradarbiavimu tarpvalstybinio pobūdžio civilinėse bylose, ypač kai jos yra būtinos tinkamam vidaus rinkos veikimui“.
37.      Šiuo klausimu ESBĮ reglamento 1 straipsnyje „Dalykas“ nurodyta, kad šiuo reglamentu nustatoma Sąjungos procedūra, kuria kreditoriui sudaromos galimybės siekti, kad būtų išduotas europinis sąskaitos blokavimo įsakymas (toliau – blokavimo įsakymas) arba įsakymas, kuriuo, neviršijant įsakyme nurodytos sumos, užkertamas kelias tam, kad kiltų pavojus vėlesniam kreditoriaus reikalavimo įvykdymui dėl lėšų, kurias turi skolininkas ar kurios turimos skolininko vardu valstybėje narėje esančioje banko sąskaitoje, pervedimo ar išėmimo. Kaip matyti iš šio reglamento 5 konstatuojamosios dalies, juo siekiama nustatyti privalomas ir tiesiogiai taikomas nuostatas, kuriomis būtų sukurta bendra europinė banko sąskaitų blokavimo procedūra, sudaranti galimybę tarpvalstybiniais atvejais veiksmingai ir greitai blokuoti banko sąskaitose laikomas lėšas(36).
38.      Galiausiai, ESBĮ reglamento 2 straipsnio „Taikymo sritis“ 1 dalyje nustatyta, kad „[š]is reglamentas taikomas piniginiams reikalavimams tarpvalstybinėse civilinėse ir komercinėse bylose, kaip apibrėžta 3 straipsnyje, neatsižvelgiant į atitinkamo teismo pobūdį“(37). Taigi, vertinant iš reglamento dalykinės taikymo srities perspektyvos, jis taikomas „visoms civilinėms ir komercinėms byloms, išskyrus tam tikro aiškiai nustatyto pobūdžio bylas“, nurodytas jo 2 straipsnio 2 dalyje(38). Kaip jau nurodžiau, iš šios nuostatos c punkto formuluotės matyti, kad į šio reglamento taikymo sritį nepatenka reikalavimai skolininkui, kuriam iškelta nemokumo byla.
39.      Vis dėlto noriu trumpai priminti, kad pagal ESBĮ reglamento 2 straipsnio 2 dalies c punktą sąskaitų blokavimo įsakymą, susijusį su nemokumo byla,
draudžiama išduoti ne visais atvejais. Iš šio reglamento 8 konstatuojamosios dalies matyti, kad „išimtimi turėtų būti leidžiama pasitelkti blokavimo įsakymą siekiant užtikrinti nuostolingų <...> skolininko mokėjimų trečiosioms šalims išieškojimą“(39).
40.      Be to, situacijoms, kai blokavimo įsakymas išduotas prieš iškeliant skolininkui nemokumo bylą, iš principo taikomas ESBĮ reglamentas. Tokiais atvejais šio reglamento 46 straipsnio „Santykis su nacionaline proceso teise“ 2 dalyje nustatyta, kad pasekmės, kurias nemokumo bylos iškėlimas sukelia atskiriems vykdymo veiksmams, pavyzdžiui, blokavimo įsakymo vykdymui, turi būti nustatytos valstybės narės, kurioje iškelta nemokumo byla, teisėje (lex concursus). Vis dėlto valstybės narės, kurioje iškelta nemokumo byla, teisės nuostatomis gali būti reglamentuojamas, be kita ko, šio įsakymo vykdymo sustabdymas arba atšaukimas(40). Iš šios nuostatos formuluotės matyti, kad joje kalbama tik apie valstybėje narėje iškeltas nemokumo bylas, kurios, atsižvelgiant į tai, patenka į Nemokumo reglamento II
taikymo sritį.
41.      Be to, ESBĮ reglamento 46 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad „[v]isus procesinius klausimus, kurie konkrečiai neaptarti šiame reglamente, reglamentuoja valstybės narės, kurioje vykdoma [blokavimo įsakymo išdavimo] procedūra, teisė“ (lex fori). Šiuo klausimu svarbu pažymėti, kad nemokumo bylos iškėlimo trečiojoje valstybėje pripažinimas yra ne vien procesinis klausimas ir kad šioje nuostatoje nereglamentuotos nemokumo bylos iškėlimo trečiojoje valstybėje pasekmės. Iš tiesų, ir tai svarbu šiai bylai, minėta nuostata nesiekiama apskritai apibrėžti minėto reglamento taikymo srities. Kitaip tariant, ESBĮ reglamento 46 straipsnio 1 dalis tiesiogiai taikytina tik į šio reglamento taikymo sritį patenkančioms situacijoms. Taigi negaliu pritarti Komisijos per posėdį išdėstytam pasiūlymui, kad ši nuostata nagrinėjamu atveju „taikytina netiesiogiai“.
42.      Taip pat noriu pažymėti, kad ESBĮ reglamento 2 straipsnio 2 dalies c punkto formuluotė labai artima formuluotei, vartojamai reglamente „Briuselis Ia“, kurio 1 straipsnio 2 dalies b punkte nurodyta, kad jis netaikomas „bankrotui, su nemokių bendrovių arba kitų juridinių asmenų likvidavimu susijusiems procesams ir panašioms byloms“ (41). Šią išimtį Teisingumo Teismas visada aiškino siedamas su Nemokumo reglamentu II, kad būtų išvengta ne tik šiuose teisės aktuose įtvirtintų teisės normų sutapimo, bet ir teisės spragų(42).
43.      Vadinasi, iš ESBĮ reglamento 2 straipsnio 2 dalies c punkto vidaus ar sisteminio konteksto matyti, kad ši teisinė priemonė taikoma tik valstybėse narėse iškeltoms nemokumo byloms ir kad trečiojoje valstybėje iškeltos nemokumo bylos pripažinimas valstybėje narėje negali lemti šio reglamento netaikymo.
44.      Galiausiai, trečia, dėl
išorinio konteksto, t. y. parengiamųjų darbų, trumpai pridursiu, kad, kaip Komisija patvirtino atsakydama į Teisingumo Teismo pateiktą klausimą, nėra teisėkūros proceso elementų, kuriais remiantis būtų galima pritarti kitokiam aiškinimui.
45.      Man atrodo, kad tokio aiškinimo nepaneigia ir šios nuostatos tikslas.
2.      Tikslas
46.      Kalbant apie ESBĮ reglamento 2 straipsnio 2 dalies c punkto, siejamo su to paties reglamento 8 konstatuojamąja dalimi, tikslą, reikia priminti, jog šia nuostata siekiama, kad blokavimo įsakymas nesudarytų kliūčių sklandžiai nemokumo bylos, kaip ji apibrėžta
Nemokumo reglamente II, eigai.
47.      Kadangi šis reglamentas grindžiamas automatišku bet kokio sprendimo iškelti nemokumo bylą pripažinimu(43), taigi ir lex concursus poveikiu
visose valstybėse narėse, išdavus blokavimo įsakymą, susijusį su reikalavimu skolininkui, kuriam iškelta į šio reglamento taikymo sritį patenkanti nemokumo byla, kiltų rizika, kad būtų galimas individualus šio reikalavimo
vykdymas. Toks vykdymas pakenktų vienodam požiūriui į kreditorius(44) ir neišvengiamai sudarytų kliūčių sklandžiai nemokumo bylos eigai. Primenu, kad, neatsižvelgiant į valstybę narę, kurioje iškelta tokia byla, šios bylos iškėlimo pasekmės pagal Nemokumo reglamentą II lemia tai, kad blokavimo įsakymo negalima vykdyti jokioje kitoje Sąjungos valstybėje narėje, jei toks vykdymas neleidžiamas pagal lex concursus(45).
48.      Atsižvelgdama į šį tikslą, kad blokavimo įsakymas nesudarytų kliūčių sklandžiai nemokumo bylos eigai, Komisija savo rašytinėse pastabose, taip pat jas išsakydama
žodžiu, nurodė: kadangi Vokietijos teisė grindžiama vienodo požiūrio į kreditorius principu, tokio įsakymo išdavimas pripažinus trečiojoje valstybėje iškeltą nemokumo bylą gali neatitikti šio principo.
49.      Tikrai pritariu Komisijos nuomonei dėl būtinybės užtikrinti vienodą požiūrį į kreditorius valstybėje narėje, pripažinusioje trečiojoje valstybėje iškeltą nemokumo bylą, nes tai netgi yra tokio pripažinimo egzistavimo priežastis. Dėl to draudimas imtis individualių veiksmų ar procedūrų ir individualių vykdymo priemonių skolininko turto atžvilgiu sustabdymas yra neišvengiama šio pripažinimo pasekmė(46).
50.      Vis dėlto reikia išsiaiškinti, pirma, ar tie patys padariniai turėtų būti siejami su europinio sąskaitų blokavimo įsakymo procedūra, kurios paskirtis daugeliu atvejų, kaip ir šiuo, – vykdyti
šį įsakymą kitoje valstybėje narėje(47), ir, antra, ar, ESBĮ reglamento netaikant reikalavimams skolininkui, kuriam trečiojoje valstybėje iškelta nemokumo byla, šis tikslas iš tikrųjų būtų pasiektas(48). Galiausiai reikia palyginti šį tikslą su nepatogumais, kurių atsirastų dėl galimos ESBĮ reglamento taikymo srities fragmentacijos, atsižvelgiant į tai, ar trečiojoje valstybėje iškelta nemokumo byla pripažįstama pagal valstybės narės nacionalinę teisę, ar nepripažįstama.
51.      Visų pirma, kaip ką tik nurodžiau, tiesa, kad sklandžios nemokumo bylos eigos paskirtis in fine
yra išvengti individualaus reikalavimų vykdymo, užtikrinant vienodą požiūrį į kreditorius pagal šiai bylai taikytiną teisę (lex concursus). Vis dėlto primenu, kad situacija, kai nemokumo byla buvo iškelta trečiojoje valstybėje ir pripažinta valstybėje narėje, nepatenka į Nemokumo reglamento II
taikymo sritį. Kadangi trečiojoje valstybėje iškeltų nemokumo bylų pripažinimas priklauso nuo atitinkamos nacionalinės teisės, vienoje valstybėje narėje tokia nemokumo byla gali būti pripažinta, o kitoje – nepripažinta.
52.      Šiomis konkrečiomis aplinkybėmis neįžvelgiu, kaip blokavimo įsakymo neišdavimas kilmės valstybėje narėje (šiuo atveju – Vokietijoje) dėl trečiojoje valstybėje iškeltos nemokumo bylos galėtų padėti užtikrinti vienodo požiūrio principo laikymąsi vykdymo valstybėje narėje (galbūt Kipre), kurioje šios nemokumo bylos iškėlimo pasekmės gali būti nepripažįstamos. Iš tikrųjų, nesant pripažinimo, individualus reikalavimų vykdymas iš trečiojoje valstybėje nemokiu pripažinto skolininko turto realiai būtų galimas valstybėse narėse, nepripažįstančiose nemokumo bylos iškėlimo ir
Europos kreditoriui(49) nebūtų suteikta galimybė
pasinaudoti europinio blokavimo įsakymo procedūra, sukurta siekiant palengvinti tarpvalstybinį skolų išieškojimą. Tokiomis aplinkybėmis vienodo požiūrio į kreditorius apsauga būtų visiškai hipotetinė ir neturėtų jokio apčiuopiamo poveikio, taip pat veiktų tarpvalstybinio kreditoriaus nenaudai.
53.      Nagrinėjamu atveju tai, kad pagal ESBĮ reglamentą išduotu blokavimo įsakymu gali būti panaikintos tam tikros
Kiurasao iškeltos nemokumo bylos pasekmės, persikeliančios į Vokietiją
dėl šios iškeltos bylos pripažinimo(50), yra tik logiška ESBĮ reglamento ir Nemokumo reglamento II
sąsaja grindžiamos sistemos, kuri neapima trečiojoje valstybėje iškeltų nemokumo bylų, pasekmė. Nors blokavimo įsakymas, išduotas pagal nacionalinę teisę, ir blokavimo įsakymas, išduotas pagal ESBĮ reglamentą, turi atitikti vienodo požiūrio į kreditorius principą pagal atitinkamą tiems įsakymams taikomą tvarką, šių dviejų rūšių procedūros taikomos ne toms pačioms situacijoms. Aplinkybė, kad pagal šį reglamentą išduotas blokavimo įsakymas yra nacionalinėje teisėje numatytų apsaugos priemonių alternatyva(51), nereiškia, kad jų išdavimo sąlygos turi būti identiškos. Tai rodo šio įsakymo taikymo sritis(52) ir jo išdavimo sąlygos(53), kurios apibrėžiamos savarankiškai ir neatsižvelgiant į valstybių narių teisę.
54.      Antra, reikia priminti, kad ESBĮ reglamentu siekiama nustatyti privalomas ir tiesiogiai taikomas nuostatas, kuriomis būtų sukurta bendra europinė sąskaitos blokavimo procedūra, sudaranti galimybę tarpvalstybiniais atvejais veiksmingai ir greitai blokuoti banko sąskaitose laikomas lėšas(54). Vadinasi, aiškinant ESBĮ reglamento 2 straipsnio 2 dalies c punkto tikslą, reikia atsižvelgti į teisės aktų leidėjo daromą nuorodą į nemokumo bylas, apibrėžtas Nemokumo reglamente II, ir taip apriboti ESBĮ reglamento taikymo sritį(55).
55.      Šiomis aplinkybėmis tokia nuoroda užtikrinamas vienodas pastarojo reglamento taikymas visose valstybėse narėse, išvengiant jo taikymo srities fragmentacijos, priklausomai nuo to, ar bylos iškėlimas trečiojoje valstybėje buvo pripažintas skirtingose valstybėse narėse, ar nepripažintas. Iš tikrųjų, tai reikštų, kad blokavimo įsakymą būtų galima gauti valstybėje narėje, kuri nepripažįsta užsienyje iškeltos bylos, bet ne valstybėje, kuri ją pripažįsta(56).
56.      Kaip nurodžiau, iš ESBĮ reglamento 2 straipsnio 2 dalies c punkto teksto, konteksto ir tikslo matyti, kad šis straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį nedraudžiama valstybėje narėje išduoti blokavimo įsakymo, jei pagal valstybės narės, kompetentingos išduoti blokavimo įsakymą, nacionalinę teisę pripažįstama trečiojoje valstybėje nagrinėjama nemokumo byla.
C.      Galutinės pastabos
57.      Išsamumo sumetimais norėčiau atkreipti dėmesį į dar vieną aspektą.
58.      Kaip nurodžiau(57), pritariu Komisijos nuomonei, kad būtina užtikrinti vienodą požiūrį į kreditorius valstybėje narėje, pripažinusioje trečiojoje valstybėje iškeltą nemokumo bylą.
59.      Vis dėlto manau, kad vienodo požiūrio į kreditorius apsauga galėtų būti pakankamai užtikrinta toje stadijoje, kai blokavimo įsakymas vykdomas jo vykdymo valstybėje narėje(58), nei tada, kai jis
išduodamas(59), o tai kartu padėtų išvengti ESBĮ reglamento taikymo srities fragmentacijos.
60.      Kaip paaiškinau(60), ESBĮ reglamento 46 straipsnio 2 dalyje reglamentuota blokavimo įsakymo vykdymo stadija ir tam vykdymui
taikoma lex concursus tais atvejais, kai blokavimo įsakymas buvo išduotas prieš iškeliant nemokumo bylą
skolininkui. Nepaisydamas šio laiko aspekto ir formuluotės, kurioje daroma nuoroda į valstybės narės, kurioje iškelta nemokumo byla, teisę, pritariu Komisijos per teismo posėdį išreikštai nuomonei, kad tokios pat pasekmės turėtų kilti ir tuo atveju, kai pripažįstama trečiojoje valstybėje iškelta nemokumo byla. Iš tikrųjų, nesant galimybės atsižvelgti į lex concursus, įskaitant galimą blokavimo įsakymo individualaus vykdymo sustabdymą valstybėje narėje, pripažinusioje nemokumo bylos iškėlimą trečiojoje valstybėje, bet koks šios bylos pripažinimas prarastų prasmę. Kitaip nei blokavimo įsakymo išdavimo kilmės valstybėje narėje stadijos atveju, vienodo požiūrio į kreditorius pažeidimai būtų konkretūs ir akivaizdūs(61).
61.      Šie svarstymai bet kuriuo atveju nedaro įtakos aplinkybei, kad ESBĮ reglamento 2 straipsnio 2 dalies c punkto tikslas susijęs
tik
su Nemokumo reglamente II nustatyta sistema. Akivaizdu, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas nenumatė, kad trečiojoje valstybėje iškeltos nemokumo bylos pripažinimas galėtų būti laikomas vienu iš atvejų, kai apribojama ESBĮ reglamento taikymo sritis.
62.      Problema, kuri kyla siekiant atsakyti į
klausimą dėl blokavimo įsakymo trikdžių
sklandžiai nemokumo bylos eigai ir būtinybės užtikrinti tokio pripažinimo veiksmingumą vykdymo valstybėje narėje, jeigu
pagal šios valstybės narės nacionalinę teisę pripažįstama trečiojoje valstybėje iškelta nemokumo byla, galėtų būti sprendžiama aiškinant ESBĮ reglamento 46 straipsnio 2 dalį. Be abejo, šią problemą prireikus
galėtų išsamiau išnagrinėti ir Sąjungos teisės aktų leidėjas, jeigu
pageidautų, kad trečiojoje valstybėje iškeltoms ir valstybėje narėje pripažintoms nemokumo byloms būtų taikomas vienas iš Sąjungos teisės aktų.
VI.    Išvada
63.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Frankfurto prie Maino aukštesnysis apygardos teismas, Vokietija) pateiktą prejudicinį klausimą atsakyti taip:
2014 m. gegužės 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 655/2014, kuriuo nustatoma europinio sąskaitos blokavimo įsakymo procedūra, siekiant palengvinti tarpvalstybinį skolų išieškojimą civilinėse ir komercinėse bylose, 2 straipsnio 2 dalies c punktas, siejamas su šio reglamento 8 konstatuojamąja dalimi,
turi būti aiškinamas taip:
pagal jį nedraudžiama išduoti sąskaitos blokavimo įsakymą vadovaujantis šio reglamento 7 straipsnio 1 dalimi ir perduoti prašymą pateikti informaciją apie banko sąskaitas vadovaujantis minėto reglamento 14 straipsnio 3 dalimi, jeigu pagal valstybės narės, kompetentingos išduoti blokavimo įsakymą, nacionalinę teisę pripažįstama atitinkamoje trečiojoje valstybėje nagrinėjama nemokumo byla.
1      Originalo kalba: prancūzų.
i      Šios bylos pavadinimas yra išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.
2      2014 m. gegužės 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas, kuriuo nustatoma europinio sąskaitos blokavimo įsakymo procedūra, siekiant palengvinti tarpvalstybinį skolų išieškojimą civilinėse ir komercinėse bylose (OL L 189, 2014, p. 59; toliau – ESBĮ reglamentas).
3      Šiuo reglamentu Sąjungos teisės aktų leidėjas įsteigė europinį sąskaitos blokavimo įsakymą (ESBĮ), kurio paskirtis – palengvinti tarpvalstybinį skolų išieškojimą civilinėse ir komercinėse bylose. Šio reglamento 8 konstatuojamojoje dalyje daroma nuoroda į nemokumo bylas, „kaip apibrėžta“ 2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamente (EB) Nr. 1346/2000 dėl bankroto bylų (OL L 160, 2000, p. 1, 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 1 t., p. 191; toliau – Nemokumo reglamentas). Tas reglamentas buvo panaikintas 2015 m. gegužės 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) 2015/848 dėl nemokumo bylų 91 straipsniu (OL L 141, 2015, p. 19, toliau – Nemokumo reglamentas II). Pagal šią nuostatą, „[n]uorodos į panaikintą reglamentą laikomos nuorodomis į [Nemokumo reglamentą II]“. Pastarajame reglamente terminas „nemokumo byla“ reiškia bylas, apibrėžtas jo 1 straipsnio 1 dalyje ir nurodytas jo A priede.
4      ESBĮ reglamento 4 straipsnio 7 punkte sąvoka „skolininkas“ apibrėžta kaip „fizinis ar juridinis asmuo arba bet koks kitas subjektas, turintis teisę būti ieškovu ar atsakovu pagal valstybės narės teisę, kurio atžvilgiu kreditorius siekia, kad būtų išduotas blokavimo įsakymas, susijęs su reikalavimu, arba kurio atžvilgiu toks blokavimo įsakymas jau yra išduotas“.
5      Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Kiurasao iškeltos nemokumo bylos pasekmės persikelia į
Vokietiją
dėl pripažįstamo nemokumo bylos iškėlimo
Kiurasao, todėl šios pasekmės turi būti vertinamos vadovaujantis Faillissementsbesluit 1931 (1931 m. Dekretas dėl bankroto), kuriuo buvo kodifikuota Kiurasao nemokumo teisė, 29 straipsniu. Pagal tą nuostatą nemokumo bylos iškėlimo pasekmė yra ta, kad bet koks teisminis vykdymas iš karto nutraukiamas ir nuo šio momento teismo sprendimas nebegali būti priverstinai vykdomas.
6      SESV 198 straipsnio pirmoje pastraipoje nustatyta, kad „valstybės narės susitaria dėl Sąjungos asociacijos su ne Europos šalimis ir teritorijomis, kurios palaiko ypatingus santykius su Danija, Prancūzija, Nyderlandais ir Jungtine Karalyste. Šios šalys ir teritorijos (toliau – šalys ir teritorijos) išvardijamos II priede.“
7      SESV 355 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje nustatyta, kad „[u]žjūrio šalims ir teritorijoms, išvardytoms II priede, taikomi specialūs susitarimai dėl asociacijos, išdėstyti ketvirtojoje dalyje“.
8      2021 m. spalio 5 d. Tarybos sprendimas dėl užjūrio šalių bei teritorijų ir Europos Sąjungos asociacijos, įskaitant Europos Sąjungos ir Grenlandijos bei Danijos Karalystės santykius (Sprendimas dėl užjūrio asociacijos, įskaitant Grenlandiją) (OL L 355, 2021, p. 6).
9      Žr. Nemokumo reglamento II 3 ir 4 straipsnius, pavadintus atitinkamai „Tarptautinė jurisdikcija“ ir „Jurisdikcijos tikrinimas“.
10      Šiuo klausimu žr., be kita ko, 2012 m. lapkričio 22 d. Sprendimą Bank Handlowy ir Adamiak (C‑116/11, EU:C:2012:739, 40 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
11      Šiuo klausimu žr. 1996 m. liepos 8 d. M. Virgós ir E. Schmit aiškinamąjį pranešimą dėl 1996 m. gegužės 3 d. Konvencijos dėl nemokumo bylų (toliau – Virgós ir Schmit pranešimas) (Europos Sąjungos Tarybos dokumentas, 6500/96, DRS 8 (CFC), 5 dalis).
12      Žr. Nemokumo reglamento II
7 straipsnį „Taikytina teisė“.
13      Žr. Nemokumo reglamento II
8–18 straipsnius.
14      Šiuo klausimu žr. 2012 m. lapkričio 22 d. Sprendimą Bank Handlowy ir Adamiak (C‑116/11, EU:C:2012:739, 41 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
15      Žr. Nemokumo reglamento II
65 konstatuojamąją dalį. Pasviruoju šriftu išskirta mano.
16      Turima omenyje šalutinė nemokumo byla. Pasviruoju šriftu išskirta mano.
17      Žr. Virgós ir Schmit pranešimo 154 punktą. Taip pat žr. Moss, G., Fletcher, I. F., Isaacs, S., The EU Regulation on Insolvency proceedings, 3 leidimas, Oxford University Press, Oksfordas, 2016, p. 128–130.
18      Žr. Nemokumo reglamento II 65 konstatuojamąją dalį. Taip pat žr. šios išvados 23 punktą.
19      Kai kurios valstybės narės (Graikija, Lenkija ir Rumunija) į savo nacionalinės teisės sistemas įtraukė 1997 m. gegužės 30 d. UNCITRAL pavyzdinį tarptautinio nemokumo įstatymą (Jungtinės Tautos, 2014 m. kovo mėn., galima rasti adresu https://uncitral.un.org/fr/texts/insolvency/modellaw/cross-border_insolvency). Kitos valstybės narės šį klausimą sprendžia remdamosi specialiosiomis nuostatomis dėl iškeltų nemokumo bylų pripažinimo (pvz., Vokietija) arba bendrosiomis civilinio proceso nuostatomis (taip yra Lietuvoje). Šiuo klausimu žr. INSOL Europe/Lexis PSL „Joint Project on « How EU Member States recognise insolvency and restructuring proceedings of a third country“, 2022 m. sausio mėn. Be to, kai kurios valstybės narės yra pasirašiusios tarptautines konvencijas su trečiosiomis valstybėmis nemokumo klausimais arba sudariusios susitarimus dėl savitarpio teisinės pagalbos civilinėse bylose, kurie apima ir nemokumo klausimus.
20      Nemokumo reglamento II
2 straipsnio „Terminų apibrėžtys“ 6 punkte minima „valstybės narės teisminė institucija“ (i papunktis) ir „valstybės narės teisminė institucija ar bet kuri kita kompetentinga institucija“ (ii papunktis).
21      Žr. Nemokumo reglamento II
straipsnio 1 dalies trečią pastraipą. Šiuo klausimu žr. šios išvados 35 punktą.
22      1968 m. rugsėjo 27 d. pasirašyta
Konvencija dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL L 299, 1972, p. 32; toliau – 1968 m. Briuselio konvencija).
23      C‑129/92, EU:C:1993:363, 22 punktas.
24      1994 m. sausio 20 d. sprendimas (C‑129/92, EU:C:1994:13).
25      Žr. 2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 1215/2012 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 351, 2012, p. 1, toliau – reglamentas „Briuselis Ia“) 29–31 straipsnius.
26      1994 m. sausio 20 d. Sprendimas Owens Bank (C‑129/92, EU:C:1994:13, 37 punktas ir rezoliucinė dalis).
27      Šis posakis priskiriamas Gavalda, A., Clunet, 1935, p. 113. Šiuo klausimu žr. Malaurie, P., Clunet, 1970, p. 941, ir Kegel, G., „Exequatur sur exequatur ne vaut“, Albrecht Dieckmann ir kt. (leid.), Festschrift für Wolfram Müller Freienfels, 1 leidimas, Nomos, 1986, p. 377.
28      Žr., be kita ko, Merret, L., „Article 2“, Magnus, U., ir Mankowski, P., European Commentaries on Private International Law, Brussels Ibis Regulation, 2 leidimas, Otto Schmidt, Kelnas, 1 t., 2023, p. 86–102, visų pirma 12 punktą, ir Brosch, M., ir Mantovani, M., „Article 2“, Brussels I Bis : A Commentary on Regulation (EU) Nº 1215/2012, Requejo Isidro, M. (leid.), Cheltenham: Edward Elgar Publishing, 2022, p. 36–52, visų pirma p. 45, 2.29 punktą. Daugiau niuansų atskleista Muir Watt, H., „Reconnaissance sur reconnaissance vaut parfaitement“, Revue critique de droit international privé, Nr. 1, 2023, p. 135–152, ir Hay, P., Recognition of a Recognition Judgment under Bruxels I, Guest éditorial, https://conflictoflaws.net/2008/guest-editorial-hay-on-recognition-of-a-recognition-judgment-under-brussels-i/
29      2022 m. balandžio 7 d. sprendimas (C‑568/20, EU:C:2022:264).
30      Generalinio advokato P. Pikamäe išvada byloje H Limited (C‑568/20, EU:C:2021:1026, 32–36 punktai).
31      2022 m. balandžio 7 d. Sprendimas H Limited (C‑568/20, ECLI:EU:C:2022:264, 39 punktas).
32      Žr. Hess, B., „Exequatur sur exequatur (ne) vaut? Der EuGH erweitertet die Freizügigkeit von Drittstaatenurteilen nach Art. 39 ff. EuGVVO : zu EuGH, 7.4.2022, Rs. C‑568/20, J./H. Limited“, Praxis des internationalen Privat – und Verfahrensrechts, 2022, p. 349–351.
33      Teisingumo Teismas, be kita ko, atsižvelgė į tai, kad dėl tuo atveju pagrindinėje byloje nagrinėto High Court of Justice (England &
Wales) (Aukštasis Teisingumo Teismas (Anglija ir Velsas), Jungtinė Karalystė) išduoto mokėjimo įsakymo „kilmės valstybėje narėje vyko bent jau supaprastintas rungimosi principu grindžiamas tyrimas, todėl šis įsakymas yra teismo sprendimas, kaip tai suprantama pagal [reglamento „Briuselis Ia“] 2 straipsnio a punktą“. Žr. 2022 m. balandžio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimą H Limited (C‑568/20, EU:C:2022:264, 32 punktas).
34      Reglamento „Briuselis Ia“ 1 straipsnio 2 dalies b punktas.
35      Žr. 1983 m. lapkričio 17 d. Sprendimą Merck (292/82, EU:C:1983:335, 12 punktas) ir 2025 m. vasario 25 d. Sprendimą BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2025:108, 27 punktas).
36      Žr. 2019 m. lapkričio 7 d. Sprendimą K.H.K. (Sąskaitų blokavimas) (C‑555/18, EU:C:2019:937, 31 ir 32 punktai).
37      Kalbant apie ESBĮ reglamento teritorinę taikymo sritį, 3 straipsnio 1 dalyje „tarpvalstybinio pobūdžio byla“ apibrėžta kaip „byla, kurioje blokavimo įsakymu blokuotina banko sąskaita ar sąskaitos yra valstybėje narėje, kuri nėra: a) teismo, kuriam pagal 6 straipsnį pateiktas prašymas dėl blokavimo įsakymo, valstybė narė arba b) valstybė narė, kurioje yra kreditoriaus nuolatinė gyvenamoji vieta (buveinė)“.
38      Žr. ESBĮ reglamento 8 konstatuojamąją dalį.
39      Šiomis aplinkybėmis administratorius arba likvidatorius, be kita ko, gali prašyti priimti tokį įsakymą, atsižvelgdamas į visų kreditorių interesus, siekdamas susigrąžinti skolininko iki nemokumo bylos iškėlimo datos  atliktą mokėjimą, kad būtų sudarytos palankesnės sąlygos vykdyti nemokaus skolininko reikalavimus arba reikalavimus, kuriais saugomi kreditorių interesai. Be to, toks įsakymas taip pat gali būti išduotas nemokaus skolininko prašymu, jei, iškėlus nemokumo bylą, iš jo nebuvo atimtas turtas.
40      Taip pat žr. Nemokumo reglamento II
7 straipsnio 2 dalies f punktą.
41      Tai taip pat matyti iš tekstų, galiojusių iki reglamento „Briuselis Ia“, t. y. 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42) ir 1968 m. Briuselio konvencijos.
42      Žr., be kita ko, 2024 m. lapkričio 14 d. Sprendimą Oilchart International (C‑394/22, EU:C:2024:952, 32 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
43      Žr. šios išvados 23 punktą.
44      Primenu, kad šis principas pripažintas Nemokumo reglamento II
63 konstatuojamojoje dalyje.
45      Žr. Nemokumo reglamento II
7 straipsnio 2 dalies f punktą.
46      Žr., pavyzdžiui, UNCITRAL pavyzdinio tarptautinio nemokumo įstatymo 20 straipsnį.
47      Nors europinis sąskaitos blokavimo įsakymas gali būti vykdomas kilmės valstybėje narėje, jo pagrindinis tikslas – palengvinti reikalavimų vykdymą kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje yra teismas, kuriam pateiktas prašymas išduoti šį įsakymą.
48      Žr. šios išvados 46 punktą.
49      Primenu, kad ESBĮ reglamento 4 straipsnio 6 punkte sąvoka „kreditorius“ apibrėžta kaip „fizinis asmuo, kurio nuolatinė gyvenamoji vieta yra valstybėje narėje, arba juridinis asmuo, kurio buveinė yra valstybėje narėje, ar bet koks kitas subjektas, kurio buveinė yra valstybėje narėje, turintis teisę būti ieškovu ar atsakovu pagal valstybės narės teisę, kuris teikia prašymą dėl blokavimo įsakymo, susijusio su reikalavimu, arba kuriam toks blokavimo įsakymas jau yra išduotas“.
50      Žr. šios išvados 15 punktą.
51      Žr. ESBĮ reglamento 1 straipsnio 2 dalį.
52      Žr. ESBĮ reglamento 2 straipsnį.
53      Žr. ESBĮ reglamento 7 straipsnį.
54      Žr. ESBĮ reglamento 5 konstatuojamąją dalį. Šiuo klausimu žr. šios išvados 37 punktą.
55      Be to, reikia priminti, kad šioje ESBĮ reglamento nuostatoje numatyta išimtis yra šiuo reglamentu numatytos
tvarkos išimtis ir kaip nukrypti leidžianti nuostata turi būti aiškinama griežtai. Pagal analogiją žr. 2019 m. birželio 6 d. Sprendimą Weil (C‑361/18, EU:C:2019:473, 43 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
56      Tokia situacija net būtų tinkama palankesnės teisinės padėties ieškojimui, be kita ko, kai kreditorius ketintų prašyti išduoti blokavimo įsakymą prieš inicijuodamas bylą dėl esmės ir kai kelių valstybių narių teismai turėtų jurisdikciją spręsti šį ginčą.
57      Žr. šios išvados 49 punktą.
58      Priklausomai nuo to, ar trečiojoje valstybėje iškelta nemokumo byla pripažįstama, ar nepripažįstama.
59      Kai kilmės valstybė narė sutampa su vykdymo valstybe nare, nustatant trečiojoje valstybėje iškeltos nemokumo bylos pripažinimo pasekmes turėtų būti atsižvelgiama į šią aplinkybę.
60      Žr. šios išvados 40 punktą.
61      Žr. šios išvados 52 punktą.