62019CC0649
GENERALINIO ADVOKATO
PRIIT PIKAMÄE IŠVADA,
pateikta 2020 m. rugsėjo 30 d. (
1
)
Byla C‑649/19
Spetsializirana prokuratura
Baudžiamasis procesas
prieš
IR
(Spetsializiran nakazatelen sad (Specializuotas baudžiamųjų bylų teismas, Bulgarija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teismų bendradarbiavimas baudžiamosiose bylose – Teisė į informaciją baudžiamajame procese – Direktyva 2012/13/ES – 3–7 straipsniai – Raštiškas pranešimas apie teises suėmimo metu – Teisė būti informuotam apie pareikštus kaltinimus – Teisė susipažinti su bylos medžiaga – Vykdant Europos arešto orderį suimtas asmuo – Sprendimo išduoti Europos arešto orderį apskundimas – Pagrindų sprendimo 2002/584/TVR galiojimas – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija – 6, 47 ir 48 straipsniai“
I. Įžanga
1.
Nuo 2010 m. Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas priėmė kelias direktyvas, kurios skirtos teismų bendradarbiavimui baudžiamosiose bylose pagerinti ir kurių pagrindinis tikslas – sustiprinti atitinkamų asmenų teises baudžiamajame procese.
2.
Pirmasis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimas susijęs su tokio sustiprinimo apimtimi ratione personae ir, konkrečiau kalbant, su įvairių procesinių teisių, numatytų 2012 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2012/13/ES dėl teisės į informaciją baudžiamajame procese (
2
), pripažinimu asmenims, suimtiems vykdant Europos arešto orderį. Minėtas teismas sieja šių teisių įgyvendinimą su galimybe veiksmingai apskųsti sprendimą dėl tokio orderio išdavimo ir, jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai, kelia klausimą dėl paties 2002 m. birželio 13 d. Tarybos pagrindų sprendimo 2002/584/TVR dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos (
3
) galiojimo atsižvelgiant į Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 6 ir 47 straipsnius.
3.
Taigi šioje byloje Teisingumo Teismas turi galimybę patikslinti Direktyvos 2012/13 ir Pagrindų sprendimo 2002/584 tarpusavio sąsają bei Europos arešto orderio sistemai taikomus pagrindinių teisių apsaugos reikalavimus.
II. Teisinis pagrindas
A.
Direktyva 2012/13
4.
Šios direktyvos 39 konstatuojamoji dalis suformuluota taip:
„[B]e to, šioje direktyvoje numatyta teisė į rašytinę informaciją apie teises sulaikymo metu [taip pat] mutatis mutandis turėtų būti taikoma asmenims, suimtiems Europos arešto orderio vykdymo tikslu pagal [Pagrindų sprendimą 2002/584]. Siekiant padėti valstybėms narėms parengti pranešimą apie teises tokiems asmenims, II priede pateikiamas pranešimo apie teises pavyzdys. Tas pavyzdys yra orientacinis ir jis gali būti peržiūrimas atsižvelgiant į Komisijos ataskaitą dėl šios direktyvos įgyvendinimo ir įsigaliojus visoms Veiksmų plano priemonėms.“
5.
Minėtos direktyvos 1 straipsnyje nustatyta:
„Šia direktyva nustatomos taisyklės, susijusios su įtariamųjų ar kaltinamųjų teise į informaciją apie jų teises baudžiamajame procese ir apie jiems pareikštus kaltinimus. Ja taip pat nustatomos taisyklės, susijusios su asmenų, kuriems taikomas Europos arešto orderis, teise į informaciją apie jų teises“.
6.
Tos pačios direktyvos 3 straipsnyje numatyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad įtariamiesiems arba kaltinamiesiems nedelsiant būtų pateikta informacija bent apie šias pagal nacionalinę teisę taikomas procesines teises, kad tomis teisėmis būtų galima veiksmingai pasinaudoti:
a)
teisę turėti advokatą;
b)
teisę gauti nemokamas teisines konsultacijas ir tokių konsultacijų gavimo sąlygas;
c)
teisę būti informuotam apie kaltinimus pagal 6 straipsnį;
d)
teisę į vertimą žodžiu ir raštu;
e)
teisę tylėti.
2.   Valstybės narės užtikrina, kad informacija, nurodyta 1 dalyje, būtų teikiama žodžiu arba raštu paprasta ir lengvai suprantama kalba, atsižvelgiant į specialius pažeidžiamų įtariamųjų arba kaltinamųjų poreikius.“
7.
Direktyvos 2012/13 4 straipsnyje nustatyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad įtariamieji arba kaltinamieji, kurie yra suimti arba sulaikyti, nedelsiant gautų raštišką pranešimą apie teises. Jiems suteikiama galimybė perskaityti pranešimą apie teises ir leidžiama jį pasilikti visą jų laisvės apribojimo laikotarpį.
2.   Be 3 straipsnyje nustatytos informacijos, į šio straipsnio 1 dalyje nurodytą pranešimą apie teises turi būti įtraukiama informacija ir apie šias pagal nacionalinę teisę taikomas teises:
a)
teisę susipažinti su bylos medžiaga;
b)
teisę informuoti konsulines įstaigas ir vieną asmenį;
c)
teisę gauti skubią medicininę pagalbą ir
d)
apie tai, kiek maksimaliai valandų (dienų) gali būti ribojama įtariamojo ar kaltinamojo laisvė iki bylos nagrinėjimo teisminėje institucijoje pradžios.
3.   Pranešime apie teises taip pat pateikiama pagrindinė informacija apie galimybę pagal nacionalinę teisę užginčyti suėmimo teisėtumą, pasiekti, kad sprendimas dėl sulaikymo būtų peržiūrėtas, ar prašyti sąlyginio paleidimo.
4.   Pranešimas apie teises parengiamas paprasta ir lengvai suprantama kalba. I priede pateikiamas orientacinis pranešimo apie teises pavyzdys.
5.   Valstybės narės užtikrina, kad įtariamasis arba kaltinamasis pranešimą apie teises gautų raštu jam suprantama kalba. Jei pranešimas apie teises nėra parengtas atitinkama kalba, įtariamasis arba kaltinamasis apie savo teises informuojamas žodžiu jam suprantama kalba. Pranešimas apie teises jo suprantama kalba jam įteikiamas nedelsiant.“
8.
Šios direktyvos 5 straipsnyje numatyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad asmenys, kurie yra suimti Europos arešto orderio vykdymo tikslu, nedelsiant gautų atitinkamą pranešimą apie teises, kuriame pateikiama informacija apie jų teises pagal nacionalinę teisę, kuria vykdančioje valstybėje narėje įgyvendinamas Pagrindų sprendimas [2002/584].
2.   Pranešimas apie teises parengiamas paprasta ir lengvai suprantama kalba. II priede pateikiamas orientacinis pranešimo apie teises pavyzdys.“
9.
Minėtos direktyvos 6 straipsnyje nurodyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad įtariamiesiems arba kaltinamiesiems būtų pateikta informacija apie nusikalstamą veiką, kurios įvykdymu jie yra įtariami arba kaltinami. Ta informacija suteikiama nedelsiant ir yra tiek išsami, kiek tai yra būtina užtikrinti teisingą procesą ir veiksmingą naudojimąsi teise į gynybą.
2.   Valstybės narės užtikrina, kad įtariamieji arba kaltinamieji, kurie yra suimti arba sulaikyti, būtų informuoti apie jų suėmimo arba sulaikymo priežastis, įskaitant nusikalstamą veiką, kurios įvykdymu jie yra įtariami ar jiems pareikšti kaltinimai dėl jos įvykdymo.
3.   Valstybės narės užtikrina, kad ne vėliau kaip iki kaltinimų esmės perdavimo teismui [iki kaltinimų perdavimo teismui nagrinėti iš esmės] būtų suteikta išsami informacija apie kaltinimą, įskaitant nusikalstamos veikos pobūdį ir teisinį kvalifikavimą bei kaltinamųjų dalyvavimo vykdant tą nusikalstamą veiką pobūdį.
4.   Valstybės narės užtikrina, kad įtariamieji arba kaltinamieji būtų nedelsiant informuoti apie bet kokius informacijos, pateiktos pagal šį straipsnį, pasikeitimus, kai tai yra būtina užtikrinti teisingą procesą.“
10.
Tos pačios direktyvos 7 straipsnyje nustatyta:
„1.   Tais atvejais, kai asmuo yra suimamas ir sulaikomas bet kuriuo baudžiamojo proceso etapu, valstybės narės užtikrina, kad suimtiesiems arba sulaikytiesiems, arba jų advokatams būtų pateikti su konkrečia byla susiję kompetentingų valdžios institucijų turimi dokumentai, kurie yra svarbūs siekiant veiksmingai apskųsti pagal nacionalinę teisę suėmimo ar sulaikymo teisėtumą.
2.   Valstybės narės užtikrina, kad įtariamiesiems arba kaltinamiesiems, arba jų advokatui būtų suteikta teisė susipažinti bent su visais kompetentingų valdžios institucijų turimais įtariamuosius arba kaltinamuosius kaltinančiais ar išteisinančiais daiktiniais įrodymais, kad būtų užtikrintas teisingas procesas ir pasirengta gynybai.
3.   Nedarant poveikio 1 daliai, galimybė susipažinti su 2 dalyje nurodyta medžiaga turi būti suteikta laiku, kad būtų galima veiksmingai pasinaudoti teise į gynybą, ir ji suteikiama ne vėliau kaip iki kaltinimų esmės perdavimo teismui [iki kaltinimų perdavimo teismui nagrinėti iš esmės]. Jei kompetentingos valdžios institucijos gauna papildomų daiktinių įrodymų, laiku suteikiama teisė susipažinti su ta medžiaga, kad į ją būtų galima atsižvelgti.
4.   Nukrypstant nuo 2 ir 3 dalių, jei tai nepažeidžia teisės į teisingą bylos nagrinėjimą, teisė susipažinti su tam tikra medžiaga gali būti nesuteikta, jei dėl tokio susipažinimo gali kilti didelė grėsmė kito asmens gyvybei arba pagrindinėms teisėms, arba jei tai yra griežtai būtina siekiant apsaugoti svarbų viešąjį interesą, pavyzdžiui, tais atvejais, kai kyla pavojus sutrukdyti vykdomam tyrimui, arba jei tai gali rimtai pažeisti valstybės narės, kurioje vyksta baudžiamasis teismo procesas, nacionalinį saugumą. Valstybės narės užtikrina, kad pagal nacionalinėje teisėje numatytą tvarką sprendimą neatskleisti tam tikros medžiagos vadovaujantis šia dalimi priimtų teismas arba sprendimui bent būtų taikoma teisminė peržiūra.
5.   Šiame straipsnyje nurodyta teisė susipažinti su informacija suteikiama nemokamai.“
B.
Pagrindų sprendimas 2002/584
11.
Šio pagrindų sprendimo 1 straipsnyje nustatyta:
„1.   Europos arešto orderis yra teisminis sprendimas, kurį išduoda valstybė narė, kad kita valstybė narė areštuotų [suimtų] ir perduotų prašomą perduoti asmenį, siekiant patraukti baudžiamojon atsakomybėn arba vykdyti laisvės atėmimo bausmę [siekiant vykdyti baudžiamąjį persekiojimą arba laisvės atėmimo bausmę], arba sprendimą dėl įkalinimo.
2.   Valstybės narės vykdo Europos arešto orderį, remdamosi tarpusavio pripažinimo principu ir vadovaudamosi šio pagrindų sprendimo nuostatomis.
3.   Šis pagrindų sprendimas nekeičia pareigos gerbti pagrindines teises ir pagrindinius teisinius principus, įtvirtintus [ESS] 6 straipsnyje.“
12.
Minėto pagrindų sprendimo 8 straipsnyje numatyta:
„1.   Europos arešto orderyje nurodoma ši informacija, kuri pateikiama forma, nustatyta priede [laikantis priede nurodytos formos]:
a)
prašomo perduoti asmens tapatybė ir pilietybė;
b)
išduodančiosios teisminės institucijos pavadinimas, adresas, telefono ir fakso numeriai bei elektroninio pašto adresas;
c)
vykdytino teismo sprendimo įrodymas [vykdytinas teismo sprendimas], arešto orderis arba kitas tokį pat poveikį turintis vykdytinas teismo sprendimas, kuriam taikomi 1 ir 2 straipsniai;
d)
nusikalstamos veikos pobūdis ir teisinė kvalifikacija, ypač atsižvelgiant į 2 straipsnį;
e)
aplinkybių, kuriomis nusikalstama veika buvo padaryta, aprašymas, ypač laikas, vieta, prašomo perduoti asmens dalyvavimo padarant nusikalstamą veiką laipsnis;
f)
skirta bausmė, jei yra priimtas galutinis teismo sprendimas, arba pagal išduodančiosios valstybės narės teisę skirtinų už tokią nusikalstamą veiką bausmių ribos;
g)
jei įmanoma, kitos nusikalstamos veikos aplinkybės.
2.   Europos arešto orderis turi būti išverstas į vykdančiosios valstybės narės valstybinę kalbą arba vieną iš vykdančiosios valstybės narės valstybinių kalbų. Kiekviena valstybė narė, priimdama šį pamatinį [pagrindų] sprendimą, arba vėliau kuriuo nors metu Tarybos Generaliniam sekretoriatui deponuojamame pareiškime gali pareikšti, kad ji priima vertimus į vieną ar kelias kitas Europos Bendrijų institucijų oficialiąsias kalbas.“
13.
To paties pagrindų sprendimo 11 straipsnyje nurodyta:
„1.   Kai prašomas perduoti asmuo areštuojamas [suimamas], vykdančioji kompetentinga teisminė institucija pagal savo šalies įstatymus informuoja tą asmenį apie Europos arešto orderį, apie jo turinį, taip pat apie galimybę sutikti būti perduotu išduodančiajai teisminei institucijai.
2.   Prašomas perduoti asmuo, kuris yra areštuojamas [suimamas] vykdant Europos arešto orderį, turi teisę, kad pagal vykdančiosios valstybės narės nacionalinę teisę jam padėtų advokatas ir vertėjas.“
14.
Pagrindų sprendimo 2002/854 12 straipsnis suformuluotas taip:
„Kai asmuo areštuojamas [suimamas] pagal Europos arešto orderį, vykdančioji teisminė institucija pagal vykdančiosios valstybės narės teisę nusprendžia, ar prašomą perduoti asmenį reikėtų laikyti laisvės atėmimo vietoje. Asmuo pagal vykdančiosios valstybės narės vidaus teisę gali būti bet kuriuo metu laikinai paleistas, jei minėtos valstybės narės kompetentinga institucija imasi visų, jos nuomone, reikalingų priemonių užtikrinti, kad asmuo nepasislėptų.“
III. Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
15.
Spetsializirana prokuratura (Specializuota prokuratūra, Bulgarija) pradėjo IR, kaltinamo dalyvavimu organizuotoje nusikalstamoje grupėje siekiant padaryti mokesčių teisės pažeidimus, baudžiamąjį persekiojimą. Vykstant dėl IR pradėto baudžiamojo proceso ikiteisminei stadijai, per kurią jis naudojosi dviejų pasirinktų advokatais paslaugomis, IR buvo informuotas tik apie kai kurias jo, kaip kaltinamojo asmens, teises.
16.
2017 m. vasario 24 d., prasidėjus IR iškeltos baudžiamosios bylos teisminio nagrinėjimo etapui, jis išvyko iš savo gyvenamosios vietos ir jo buvimo vietos nustatyti nepavyko. Abu advokatai, kurie atstovavo IR ikiteisminėje baudžiamojo proceso stadijoje, pareiškė, kad jam nebeatstovauja. Šiuo tikslu jam buvo paskirtas naujas advokatas.
17.
2017 m. balandžio 10 d. nutartimi, kuri 2017 m. balandžio 19 d. buvo patvirtinta apeliacine tvarka, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas skyrė IR kardomojo kalinimo priemonę, kuri atitinka nacionalinę nutartį skirti suėmimą (toliau – nacionalinis arešto orderis). IR procese nedalyvavo ir jį gynė paskirtas advokatas.
18.
2017 m. gegužės 25 d. dėl IR, kuris vis dar nebuvo rastas, buvo išduotas Europos arešto orderis. Advokatą, kuris jam buvo paskirtas, pakeitė naujas, taip pat paskirtas.
19.
Atsižvelgdamas į Sprendimą OG ir PI (Liubeko ir Cvikau prokuratūros) (
4
) ir Sprendimą PF (Lietuvos generalinis prokuroras) (
5
), taip pat į generalinio advokato Y. Bot išvadą byloje Gavanozov (
6
), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nusprendė panaikinti šį arešto orderį, nes nebuvo tikras dėl jo atitikties Sąjungos teisei, kadangi minėtu orderiu neužtikrinama IR teisė į veiksmingą teisinę gynybą, t. y. jis negalėtų iš karto po jo suėmimo vykdančiojoje valstybėje narėje, prašyti panaikinti nacionalinį arešto orderį ir Europos arešto orderį.
20.
Minėtas teismas pabrėžia, jog tam, kad galėtų išduoti naują, Sąjungos teisę atitinkantį Europos arešto orderį dėl IR, jam reikalingi patikslinimai dėl minėto orderio turinio arba galimybės prie jo pridėti dokumentus, kad būtų užtikrintas pagal Direktyvą 2012/13 suteiktų teisių paisymas.
21.
Pirma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad remiantis šios direktyvos tekstu neaišku, ar tam tikros nuostatos, kaip antai jos 4 straipsnio 3 dalis, 6 straipsnio 2 dalis ir 7 straipsnio 1 dalis, negali būti taikomos asmeniui, suimtam kitos valstybės narės teritorijoje pagal Europos arešto orderį. Reikia išsiaiškinti, ar šis asmuo gali remtis šiose nuostatose numatytomis teisėmis kartu su teisėmis, aiškiai nurodytomis Direktyvos 2012/13 5 straipsnyje ir II priede.
22.
Antra, jei reikėtų laikyti, jog vykdančiojoje valstybėje narėje pagal Europos arešto orderį suimtas asmuo gali naudotis visomis teisėmis, kurios jam būtų suteiktos, jei būtų suimtas orderį išdavusios valstybės narės teritorijoje, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar Pagrindų sprendimo 2002/584 8 straipsnį reikia aiškinti taip, kad Europos arešto orderio turinys gali būti pakeistas, siekiant į jį įtraukti minėtose Direktyvos 2012/13 nuostatose numatytas teises.
23.
Trečia, jeigu reikėtų laikyti, kad Pagrindų sprendimo 2002/584 formoje pateikta informacija negali būti papildyta, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, kokios kitos priemonės gali užtikrinti realų ir veiksmingą IR teisių, jam suteiktų pagal Direktyvą 2012/13, įgyvendinimą iš karto po jo suėmimo kitoje valstybėje narėje pagal Europos arešto orderį. Šiuo tikslu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuris yra Europos arešto orderį išdavęs teismas, sužinojęs apie minėto asmens suėmimą, galėtų jam išsiųsti pranešimą apie suimto asmens teises, nacionalinio arešto orderio kopiją ir atitinkamus įrodymus, taip pat jo atstovo kontaktinius duomenis ir, jei suimtas asmuo to prašo, kitų su juo susijusios bylos dokumentų kopijas.
24.
Ketvirta, jeigu nėra privalomos teisinės priemonės, kuri užtikrintų suimtam asmeniui naudojimąsi teisėmis, suteiktomis pagal Direktyvos 2012/13 4 straipsnio 3 dalį, 6 straipsnio 2 dalį ir 7 straipsnio 1 dalį, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas dėl Pagrindų sprendimo 2002/584 galiojimo atsižvelgiant į būtinybę gerbti pagrindines teises, kaip nurodyta minėto pagrindų sprendimo 12 konstatuojamojoje dalyje ir 1 straipsnio 3 dalyje, ir, kalbant konkrečiau, – Chartijos 6 ir 47 straipsniuose įtvirtintas teises.
25.
Šiomis aplinkybėmis Spetsializiran nakazatelen sad (Specializuotas baudžiamųjų bylų teismas, Bulgarija) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Direktyvos [2012/13] 4 straipsnyje (visų pirma 4 straipsnio 3 dalyje), 6 straipsnio 2 dalyje ir 7 straipsnio 1 dalyje numatytos kaltinamojo teisės suteikiamos pagal Europos arešto orderį suimtam kaltinamajam?
2.
Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai: ar Pagrindų sprendimo [2002/584] 8 straipsnį reikia aiškinti taip, kad pagal jį nedraudžiama daryti Europos arešto orderio turinio pakeitimo, susijusio su priede nustatyta forma, konkrečiai į šią formą įterpti naują tekstą dėl prašomo perduoti asmens teisės apskųsti nacionalinį arešto orderį ir Europos arešto orderį išduodančiosios valstybės narės teisminėms institucijoms?
3.
Jei į antrąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai: ar su Pagrindų sprendimo [2002/584] 12 konstatuojamąja dalimi ir 1 straipsnio 3 dalimi, Direktyvos [2012/13] 4 straipsniu, 6 straipsnio 2 dalimi ir 7 straipsnio 1 dalimi bei Chartijos 6 ir 47 straipsniais suderinama tai, kad Europos arešto orderis išduodamas tiksliai laikantis priede nustatytos formos reikalavimų (t. y. prašomo perduoti asmens neinformuojant apie teises, kuriomis jis gali remtis išduodančiojoje teisminėje institucijoje), o išduodančioji teisminė institucija, sužinojusi apie asmens suėmimą, nedelsdama jį informuoja apie jo teises ir jam atsiunčia atitinkamus dokumentus?
4.
Ar tuo atveju, jei nėra jokios kitos teisinės priemonės užtikrinti pagal Europos arešto orderį suimto asmens teises pagal Direktyvos 2012/13 <…> 4 straipsnį, visų pirma 4 straipsnio 3 dalį, 6 straipsnio 2 dalį ir 7 straipsnio 1 dalį, Pagrindų sprendimas [2002/584] yra galiojantis?“
IV. Procesas Teisingumo Teisme
26.
Čekijos, Vokietijos, Vengrijos ir Austrijos vyriausybės bei Europos Komisija pateikė rašytines pastabas per Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnyje nustatytą terminą.
V. Analizė
27.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismui uždavė keturis klausimus, kurie iš dalies sutampa ir, mano nuomone, gali būti suformuluoti kaip du klausimai.
28.
Pirmuoju prejudiciniu klausimu minėtas teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyvos 2012/13 4 straipsnio 3 dalis, 6 straipsnio 2 dalis ir 7 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinamos taip, kad šiose nuostatose nurodytos teisės taikytinos asmenims, suimtiems vykdant Europos arešto orderį. Jei į šį klausimą būtų atsakyta teigiamai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar galima pakeisti vienodos Europos arešto orderio formos turinį, kaip antai nustatytą Pagrindų sprendimo 2002/584 8 straipsnyje, ir įtraukti minėtas teises, arba, to nepadarius, ar galima išsiųsti suimtam asmeniui dokumentus, kuriais jam pranešama apie jo teises pagal minėtas Direktyvos 2012/13 nuostatas.
29.
Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai, antruoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti dėl Pagrindų sprendimo 2002/584 atitikties reikalavimams, kylantiems iš Chartijos 6 straipsnyje numatytos teisės į laisvę bei Chartijos 47 straipsnyje įtvirtintos teisės į veiksmingą teisinę gynybą ir į teisingą bylos nagrinėjimą, nes šiuo pagrindų sprendimu pagal Europos arešto orderį suimtam ir vykdančiojoje valstybėje narėje įkalintam asmeniui neužtikrinama minėtuose Direktyvos 2012/13 straipsniuose numatyta teisė į informaciją, kad jis galėtų veiksmingai, nedelsiant po jo sulaikymo šioje valstybėje, užginčyti nacionalinį arešto orderį ir Europos arešto orderį juos išdavusioje teisminėje institucijoje ir prašyti juos panaikinti.
A.
Dėl priimtinumo
30.
Vokietijos vyriausybė išreiškė abejonių dėl pateiktų klausimų priimtinumo, nes jie panašūs į prašymą pateikti teisinę nuomonę, nesusijusią su nagrinėjamu ginču, o tai prieštarauja pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą esmei ir tikslui.
31.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją, šiam teismui ir nacionaliniams teismams bendradarbiaujant, kaip numatyta SESV 267 straipsnyje, tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į bylos aplinkybes turi įvertinti tiek tai, ar jo sprendimui priimti būtinas prejudicinis sprendimas, tiek Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Todėl Teisingumo Teismas iš principo turi priimti sprendimą tuo atveju, kai pateikti klausimai yra susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu. Taigi, darytina išvada, kad nacionalinio teismo pateiktiems klausimams dėl Sąjungos teisės aiškinimo, atsižvelgiant į jo paties nurodytas faktines aplinkybes ir teisinius pagrindus, kurių Teisingumo Teismas neprivalo tikrinti, taikoma svarbos prezumpcija. Teisingumo Teismas gali atmesti nacionalinio teismo pateiktą prašymą tik jeigu akivaizdu, kad prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos aplinkybėmis ar dalyku, jeigu problema hipotetinė arba Teisingumo Teismas neturi informacijos apie faktines ir teisines aplinkybes, būtinos tam, kad naudingai atsakytų į jam pateiktus klausimus (
7
).
32.
Nagrinėjamu atveju iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos akivaizdžiai nematyti, kad nagrinėjama situacija atitinka vieną iš šių prielaidų. Iš tiesų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme šiuo metu dėl IR vyksta baudžiamasis procesas už akių, per kurį šis teismas skyrė IR kardomojo kalinimo priemonę, kuri atitinka nacionalinį arešto orderį, o vėliau, 2017 m. gegužės 27 d., išdavė Europos arešto orderį. Taigi, šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su šiuo procesu. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, jog kreipėsi į Teisingumo Teismą tam, kad, atsižvelgdamas į atsakymus į jo pateiktus klausimus, išduotų naują Europos arešto orderį dėl IR, nes iš pradžių išduotas orderis buvo panaikintas dėl minėtam teismui kilusių abejonių dėl jo atitikties Sąjungos teisei. Todėl negalima teigti, nei kad pateikti klausimai nėra susiję su prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamos bylos aplinkybėmis ar dalyku, nei kad problema yra hipotetinė (
8
).
33.
Be to, svarbu pabrėžti, kad išdavus Europos arešto orderį prašomas perduoti asmuo gali būti suimtas, todėl orderio išdavimas kelia grėsmę jo asmeninei laisvei. Tačiau, kiek tai susiję su Europos arešto orderio vykdymo procedūra, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad pagrindines teises pirmiausia turi užtikrinti orderį išdavusi valstybė narė. Todėl siekiant užtikrinti šias teises – o tai gali paskatinti teisminę instituciją priimti sprendimą atšaukti jos išduotą Europos arešto orderį – svarbu, kad tokia institucija turėtų galimybę kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą, kad būtų nustatytos naujo Europos arešto orderio išdavimo atitikties Sąjungos teisei sąlygos, visų pirma kiek tai susiję su atitinkamo asmens procesinių teisių paisymu, taigi ir su Direktyvos 2012/13 4 straipsnio 3 dalies, 6 straipsnio 2 dalies ir 7 straipsnio 1 dalies taikymu asmenims, suimtiems vykdant Europos arešto orderį (
9
).
34.
Manau, kad šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas.
B.
Dėl pirmojo prejudicinio kausimo
35.
Man atrodo, pirmiausia reikia pabrėžti tai, kad yra akivaizdu, jog Direktyva 2012/13 taikoma asmenims, dėl kurių išduotas Europos arešto orderis, o prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimas yra susijęs su šio taikymo apimtimi ir, konkrečiai kalbant, su Direktyvos 2012/13 4 straipsnio 3 dalyje, 6 straipsnio 2 dalyje ir 7 straipsnio 1 dalyje numatytų teisių pripažinimu šiems asmenims.
36.
Pagal suformuotą jurisprudenciją aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos formuluotę, bet taip pat į kontekstą ir teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus (
10
).
1. Dėl Direktyvos 2012/13 4 straipsnio 3 dalies, 6 straipsnio 2 dalies ir 7 straipsnio 1 dalies aiškinimo atsižvelgiant į šių nuostatų kontekstą ir jų formuluotę
37.
Direktyvos 2012/13 bendros struktūros analizė, mano nuomone, yra esminė siekiant nustatyti šios direktyvos 4 straipsnio 3 dalies, 6 straipsnio 2 dalies ir 7 straipsnio 1 dalies taikymo sritį ir išspręsti klausimą dėl šiose nuostatose numatytų teisių pripažinimo asmenims, suimtiems vykdant Europos arešto orderį.
38.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad tik Direktyvos 2012/13 39 konstatuojamojoje dalyje, pirmą ir vienintelį kartą preambulėje, yra paminėta pirma nurodytų asmenų situacija, nes visos pirmesnės konstatuojamosios dalys skirtos minimalioms taisyklėms, kurios turi būti taikomos informacijos suteikimui „įtariamiesiems arba kaltinamiesiems“ baudžiamajame procese. 39 konstatuojamosios dalies formuluotė patvirtina tai, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas atskiria šias situacijas, nes joje nurodyta, kad teisė į rašytinę informaciją apie teises sulaikymo metu „[taip pat] mutatis mutandis“ turėtų būti taikoma asmenims, suimtiems vykdant Europos arešto orderį. Ši lotynų kalbos sąvoka, kurią galima išversti „atlikus būtinus pakeitimus“, paprastai vartojama lyginant situacijas, kurias norima apibūdinti tik kaip panašias.
39.
Direktyvos 2012/13 1 straipsnis yra dar aiškesnis, nes jame dviejuose atskiruose sakiniuose apibrėžtas dvejopas jos tikslas, t. y. nustatyti taisykles, susijusias su teise į informaciją, kurią turi dviejų kategorijų asmenys, pirma, įtariamieji ir kaltinamieji baudžiamajame procese ir, antra, asmenys, dėl kurių išduotas Europos arešto orderis. Taip vartojama terminija tiksliai pakartota 2–8 straipsniuose ir tik šios direktyvos 5 straipsnyje, t. y. nuostatose, kurios nenurodytos prašyme priimti prejudicinį sprendimą, aiškiai daroma nuoroda į šią antrąją kategoriją. Direktyvos 2012/13 2 straipsnyje savo ruožtu nurodyta, kad ši direktyva taikytina ratione materiae tik tiek, kiek tai atitinka baudžiamojo proceso sąvokos apibrėžtį, ir šiuo atveju šis procesas suvokiamas plačiai, nuo pirmųjų įtarimų iki galutinio sprendimo dėl atitinkamo asmens kaltės priėmimo. Ši apibrėžtis taip pat parodo Direktyvos 2012/13 5 straipsnyje įtvirtintų nuostatų, susijusių su asmenimis, dėl kurių išduotas Europos arešto orderis, išskirtinumą ir tam tikra prasme papildomą pobūdį.
40.
Kalbant konkrečiau apie Direktyvos 2012/13 4, 6 ir 7 straipsniuose numatytų teisių apimtį, pažymėtina, kad šias nuostatas reikia aiškinti kartu su šios direktyvos 3 straipsniu, atsižvelgiant į atitinkamas aiškias nuorodas, pateiktas vienoje ar kitoje iš šių nuostatų.
41.
Pagal Direktyvos 2012/13 4 straipsnį valstybės narės įpareigojamos užtikrinti, kad suimti arba sulaikyti įtariamieji arba kaltinamieji gautų raštišką pranešimą, kuriame pateikiama informacija, pirma, apie šios direktyvos 3 straipsnyje nurodytas procesines teises, įskaitant teisę būti informuotam apie pareikštus kaltinimus, kuri patikslinta to paties teisės akto 6 straipsnyje, ir, antra, apie keturias papildomas teises, nurodytas minėtos direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje, įskaitant teisę susipažinti su bylos medžiaga, kuri detalizuota tos pačios direktyvos 7 straipsnyje. Be to, Direktyvos 2012/13 4 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad šiame pranešime apie teises taip pat pateikiama pagrindinė informacija apie visas galimybes pagal nacionalinę teisę užginčyti suėmimo teisėtumą, pasiekti, kad sprendimas dėl sulaikymo būtų peržiūrėtas, ar prašyti sąlyginio paleidimo.
42.
Kaip patikslinta Direktyvos 2012/13 22 konstatuojamojoje dalyje ir numatyta jos 4 straipsnio 4 dalyje, siekiant padėti valstybėms narėms parengti šį pranešimą apie teises, minėtos direktyvos I priede pateikiamas orientacinis pavyzdys, kuriame yra aštuonios dalys: A. advokato pagalba, teisė gauti teisinę pagalbą; B. informacija apie atitinkamam asmeniui pareikštus kaltinimus; C. vertimas žodžiu ir raštu; D. teisė tylėti; E. galimybė susipažinti su dokumentais; F. teisė informuoti kitą asmenį apie suėmimą ar sulaikymą arba teisė informuoti atitinkamo asmens konsulines įstaigas arba ambasadą; G. skubi medicinos pagalba; H. laisvės atėmimo trukmė. Iš to matyti, kad B, E ir H dalys atitinka teises, numatytas atitinkamai Direktyvos 2012/13 6 straipsnio 2 dalyje, 7 straipsnio 1 dalyje ir 4 straipsnio 3 dalyje.
43.
Direktyvos 2012/13 5 straipsnyje, siejamame su jos 39 konstatuojamąja dalimi, nustatyta, kad asmenys, kurie yra suimti, siekiant vykdyti Europos arešto orderį, taip pat turi gauti „atitinkamą“ pranešimą apie teises, ir padaryta nuoroda į šios direktyvos II priede pateiktą orientacinį pavyzdį, kurio turinys skiriasi nuo I priede pateikto pavyzdžio turinio. Iš tiesų II priedo orientaciniame pavyzdyje nėra dalių, susijusių su Direktyvos 2012/13 6 straipsnio 2 dalyje, 7 straipsnio 1 dalyje ir 4 straipsnio 3 dalyje numatytomis teisėmis, taigi jos netaikomos asmenims, suimtiems siekiant vykdyti Europos arešto orderį (
11
).
44.
Kaip savo pastabose teisingai pažymi Čekijos vyriausybė, nė viena Direktyvos 2012/13 nuostata nenumato ir neleidžia manyti, kad asmenys, suimti remiantis Europos arešto orderiu, turi gauti raštišką pranešimą, kuriame būtų pateikta informacija, esanti abiejuose šios direktyvos I ir II prieduose nurodytuose orientaciniuose pavyzdžiuose. Atvirkščiai, Direktyvos 2012/13 39 konstatuojamojoje dalyje labai aiškiai pažymėta, kad „tokiems asmenims“ skirto pranešimo apie teises pavyzdys – tai tik šios direktyvos II priedas. Taigi iš Direktyvos 2012/13 4 ir 5 straipsnių, siejamų su jos 22 ir 39 konstatuojamosiomis dalimis, teksto matyti, kad jei taikomas vienas iš šiuose dviejuose prieduose pateiktų pranešimo apie teises pavyzdžių, kitas pavyzdys netaikytinas (
12
).
45.
Išvadą, kad Direktyvos 2012/13 4 straipsnio 3 dalis, 6 straipsnio 2 dalis ir 7 straipsnio 1 dalis netaikomos vykdant Europos arešto orderį suimtiems asmenims, patvirtina ir kiti du dalykai.
46.
Pirma, man atrodo svarbu atsižvelgti į įtariamųjų ir kaltinamųjų „suėmimo“ ar „sulaikymo“ sąvokų, vartojamų Direktyvos 2012/13 4, 6 ir 7 straipsniuose, apimtį. Šiuo klausimu Direktyvos 2012/13 21 konstatuojamojoje dalyje patikslinta, kad „nuorodos šioje direktyvoje į suimtus ar sulaikytus įtariamuosius arba kaltinamuosius turėtų būti suprantamos kaip bet kuris atvejis, kai baudžiamojo proceso metu įtariamiesiems arba kaltinamiesiems atimama laisvė [1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK)] 5 straipsnio 1 dalies c punkto prasme, kaip jis yra išaiškintas Europos Žmogaus Teisių Teismo praktikoje“.
47.
Pastaroji nuostata susijusi su situacija, kai asmuo „teisėtai sulaikomas ar suimamas, kad būtų pristatytas kompetentingai teismo institucijai, pagrįstai įtariant jį padarius nusikaltimą, ar kai pagrįstai manoma, jog būtina neleisti padaryti nusikaltimo, arba manoma, jog jis, padaręs tokį nusikaltimą, gali pabėgti“. Tačiau tokia situacija skiriasi nuo nurodytosios EŽTK 5 straipsnio 1 dalies f punkte, t. y. teisėto asmens suėmimo ar sulaikymo, kad jis negalėtų be leidimo įvažiuoti į šalį, arba kai yra pradėtas jo „deportavimo ar išdavimo kitai valstybei procesas“, o pastarasis atvejis atitinka Europos arešto orderio mechanizmą, įtvirtintą Pagrindų sprendime 2002/584.
48.
Antra, iš Direktyvos 2012/13 3 ir 4 straipsnių matyti, kad įtariamiesiems ir kaltinamiesiems pripažįstamos įvairios teisės, kaip antai pagal atitinkamos valstybės narės „nacionalinę teisę taikom[os] teis[ės]“, įskaitant teisę būti informuotam apie kaltinimus ir teisę susipažinti su bylos medžiaga, kurios patikslintos atitinkamai šios direktyvos 6 ir 7 straipsniuose. Ši aiški nuoroda į „nacionalinę teisę“ nesuderinama su atveju, kai reikia atsižvelgti į asmenų, suimtų vykdant Europos arešto orderį, situaciją, nes šiuo atveju neišvengiamai turi būti daroma nuoroda į išduodančiosios arba vykdančiosios valstybės narės teisę, ir tai patvirtina minėtos direktyvos 5 straipsnio formuluotė.
2. Dėl teleologinio aiškinimo
49.
Pirmiausia pažymiu, kad, atsižvelgiant į pateikto prejudicinio klausimo pobūdį, norint atlikti teleologinį aiškinimą, reikia kartu išnagrinėti Direktyvos 2012/13 ir Pagrindų sprendimo 2002/584 tikslus.
50.
Siekiant suprasti Sąjungos teisės aktų leidėjo valią ir atitinkamai šių teisės aktų tikslus, reikia atsižvelgti į laisvės, saugumo ir teisingumo erdvės kūrimo Sąjungoje, visų pirma teismų bendradarbiavimo baudžiamosiose bylose, dinamiką.
51.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad Pagrindų sprendimas 2002/584, kaip matyti iš jo 6 konstatuojamosios dalies, baudžiamosios teisės srityje yra pirmoji konkreti priemonė, įgyvendinanti nuosprendžių ir teismo sprendimų tarpusavio pripažinimo principą, įtvirtintą SESV 82 straipsnio, pakeitusio ESS 31 straipsnį, kuriuo remiantis buvo priimtas šis pagrindų sprendimas, 1 dalyje. Nuo to laiko teismams bendradarbiaujant baudžiamosiose bylose laipsniškai daugėjo teisinių priemonių, kurių suderintu taikymu siekiama sustiprinti valstybių narių pasitikėjimą atitinkamomis nacionalinės teisės sistemomis ir užtikrinti nuosprendžių baudžiamosiose bylose pripažinimą ir vykdymą Sąjungoje tam, kad nusikaltimus padarę asmenys neliktų nenubausti (
13
).
52.
Direktyva 2012/13, kaip nurodyta jos 11, 12 ir 14 konstatuojamosiose dalyse, yra viena iš šių teisinių priemonių, sukonkretinančių 2009 m. Tarybos patvirtintą veiksmų planą, skirtą asmenų teisėms baudžiamuosiuose procesuose stiprinti, kurį Europos Vadovų Taryba palankiai įvertino ir pripažino Stokholmo programos sudėtine dalimi (
14
). Iš šios chronologijos aiškiai matyti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė stiprinti teismų bendradarbiavimą baudžiamosiose bylose ir neapsiriboti jau sukurtu Europos arešto orderio mechanizmu, kad apimtų visą baudžiamąjį procesą. Kaip paminėta 2009 m. lapkričio 30 d. rezoliucijoje dėl minėto veiksmų plano, „baudžiam[ieji] proces[ai] <…> šioje rezoliucijoje apima ikiteisminį ir teisminio nagrinėjimo etapus“.
53.
Tarp šių priemonių taip pat yra:
–
2010 m. spalio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2010/64/ES dėl teisės į vertimo žodžiu ir raštu paslaugas baudžiamajame procese (
15
),
–
2013 m. spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2013/48/ES dėl teisės turėti advokatą vykstant baudžiamajam procesui ir Europos arešto orderio vykdymo procedūroms ir dėl teisės reikalauti, kad po laisvės atėmimo būtų informuota trečioji šalis, ir teisės susisiekti su trečiaisiais asmenimis ir konsulinėmis įstaigomis laisvės atėmimo metu (
16
),
–
2016 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2016/800 dėl procesinių garantijų vaikams, kurie baudžiamajame procese yra įtariamieji ar kaltinamieji (
17
),
–
2016 m. spalio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2016/1919 dėl teisinės pagalbos įtariamiesiems ir kaltinamiesiems vykstant baudžiamajam procesui ir prašomiems perduoti asmenims vykstant Europos arešto orderio vykdymo procedūroms (
18
).
54.
Visomis šiomis antrinės teisės normomis, įskaitant Direktyvą 2012/13, siekiama sustiprinti įtariamųjų ar kaltinamųjų procesines teises baudžiamajame procese, tačiau jos visos taip pat įtvirtina specialias nuostatas, susijusias su asmenų, suimtų vykdant Europos arešto orderį, situacija, todėl šiems asmenims tampa taikytinos tam tikros iš minėtų teisių, pritaikant jas prie šios situacijos. Manau, kad prašyme priimti prejudicinį sprendimą nurodytų nuostatų aiškinimas neatsiejamas nuo šio specialaus norminio konteksto, kuriam būdingas toks teisėkūros būdas, kai naudojamos dvejopą dalyką turinčios teisinės priemonės ir kai siekiant suprasti pagal Europos arešto orderį suimtų asmenų teises nebepakanka paties pagrindinio teksto, t. y. Pagrindų sprendimo 2002/584, iš dalies pakeisto 2009 m. vasario 26 d. Tarybos pamatiniu sprendimu 2009/299/TVR (
19
).
55.
Kalbant konkrečiai apie Direktyvą 2012/13, pažymėtina, jog galutiniame tekste nebeliko įvairių 2010 m. liepos 20 d. Komisijos pateiktame direktyvos pasiūlyme (
20
) vartojamų formuluočių, kurios galėjo atrodyti gana dviprasmiškos, kiek tai susiję su šiame teisės akte numatytų teisių apimtimi.
56.
Pavyzdžiui, 25 konstatuojamojoje dalyje buvo paminėta, jog „šioje direktyvoje numatytos teisės“mutatis mutandis turėtų būti taikomos Europos arešto orderio vykdymo procedūroms – ši bendra formuluotė Direktyvos 2012/13 39 konstatuojamojoje dalyje buvo pakeista nurodant tik teisę į rašytinę informaciją apie teises sulaikymo metu ir darant aiškią nuorodą į pranešimo apie teises pavyzdį, pateiktą II priede.
57.
Direktyvos pasiūlymo 2 straipsnio, susijusio su taikymo sritimi, 1 dalyje jau buvo pateikta identiška ratione temporis taikymo apibrėžtis, t. y. nuo pirmųjų įtarimų iki galutinio sprendimo dėl kaltės priėmimo. 2 dalis buvo suformuluota taip: „Ši direktyva taikoma Europos arešto orderio vykdymo procedūroms“. Reikia konstatuoti, kad Direktyvos 2012/13 2 straipsnyje šios procedūros net nepaminėtos.
58.
Reikia pažymėti, priešingai, kad direktyvos pasiūlymo aiškinamajame memorandume dėl 5 straipsnio buvo aiškiai nurodyta, kad „[a]smenys, dėl kurių išduotas Europos arešto orderis, turi kitas teises“, todėl šios nuostatos redakcija yra artima galutiniam dabartiniam tekstui.
59.
Taigi atrodo, kad Direktyva 2012/13 pirmiausia iš esmės siekiama nustatyti bendras minimalias taisykles, reglamentuojančias įtariamųjų ir kaltinamųjų teisę į informaciją nacionalinėse baudžiamosiose bylose, kad būtų sustiprintas valstybių narių tarpusavio pasitikėjimas jų baudžiamosios justicijos sistemomis (
21
). Kaip nurodyta Direktyvos 2012/13 19, 22, 27, 28 konstatuojamosiose dalyse ir jos 3, 4, 6 ir 7 straipsniuose, šiais straipsniais konkrečiai siekiama užtikrinti veiksmingą naudojimąsi teise į gynybą ir teisingą minėtų bylų nagrinėjimą (
22
), o šios teisės įgyvendinamos pagal atitinkamos valstybės narės nacionalinę teisę.
60.
Papildomai, antra, ja siekiama patikslinti, kaip teisė į informaciją turi būti taikoma asmenims, suimtiems vykdant Europos arešto orderį, taigi, Direktyvos 2012/13 5 straipsniu ir jos II priedu papildomas Pagrindų sprendimas 2002/584.
61.
Nors šie du tikslai neginčijamai susiję arba gali būti apibūdinti kaip lygiagretūs, nes Europos arešto orderis neišvengiamai išduodamas vykstant nacionaliniam baudžiamajam procesui, vis dėlto jie nesutampa. Suėmus prašomą perduoti asmenį automatiškai vykdoma speciali procedūra, kuriai dėl jos tarpvalstybinio pobūdžio taikomas lex specialis.
62.
Šiuo klausimu primintina, jog Pagrindų sprendimu 2002/584 nustačius naują, paprastesnę ir veiksmingesnę nuteistų ar įtariamų pažeidus baudžiamąjį įstatymą asmenų perdavimo sistemą, siekiama palengvinti ir paspartinti teismų bendradarbiavimą ir taip norima prisidėti prie Sąjungos siekio tapti laisvės, saugumo ir teisingumo erdve remiantis tarp valstybių narių turinčiu egzistuoti dideliu tarpusavio pasitikėjimo laipsniu. Europos arešto orderio sistema, kaip matyti iš minėto pagrindų sprendimo 5 konstatuojamosios dalies, leidžia išvengti iki to sprendimo priėmimo taikytų sudėtingų ekstradicijos procedūrų ir joms būdingo vilkinimo. Pagal šio pagrindų sprendimo 1 straipsnio 1 dalį Europos arešto orderio mechanizmo dalykas – suimti ir perduoti prašomą perduoti asmenį, kad, atsižvelgiant į šiuo pagrindų sprendimu siekiamą tikslą, padaryta nusikalstama veikla neliktų nebaudžiama ir kad būtų vykdomas to asmens baudžiamasis persekiojimas arba atliktų jam paskirtą laisvės atėmimo bausmę (
23
).
63.
Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad vykdančiosios teisminės institucijos sprendimu tik leidžiama perduoti atitinkamą asmenį pagal Pagrindų sprendimo 2002/584 nuostatas, o baudžiamojo persekiojimo procesas arba laisvės atėmimo bausmės ar sprendimo dėl įkalinimo vykdymas, kaip ir baudžiamasis procesas dėl bylos esmės, nepatenka į minėto sprendimo taikymo sritį (
24
).
64.
Pagal Europos arešto orderį suimto asmens procesinių teisių nustatymas neatsiejamas nuo Sąjungos teisės aktų leidėjo valios, išreikštos kuriant minėtą orderį. Jis buvo sumanytas kaip teisminis greito ir efektyvaus prašomų perduoti asmenų perdavimo tarp valstybių narių mechanizmas, pakeičiant nelanksčią ir nuo politinės diskrecijos priklausančią ekstradicijos sistemą, ir nėra skirtas atsižvelgti į visus atitinkamo asmens padėties per baudžiamąjį procesą aspektus. Taigi, kaip teisingai pabrėžia Čekijos vyriausybė, logiška, jog asmens teisės vykstant su Europos arešto orderiu susijusiai procedūrai yra sutelktos į perdavimo kitai valstybei narėje aspektą ir neapima visų teisių, kurias asmuo turi vykstant baudžiamajam procesui pagal nacionalinę teisę, įvairovės (
25
).
65.
Šiomis aplinkybėmis man atrodo, kad bet koks Direktyvos 2012/13 aiškinimas, pagal kurį būtų išplėstas jos ratione personae taikymas (
26
) ir remiamasi glaudžia abiejų nagrinėjamų antrinės teisės normų tarpusavio sąveika, yra nesuderinamas su sąmoningai apribotu Pagrindų sprendimo 2002/584 dalyku ir tikslu paspartinti teismų bendradarbiavimą, nes šio sprendimo 17 straipsnio 1 dalyje aiškiai numatyta, kad Europos arešto orderis turi būti nagrinėjamas ir vykdomas skubos tvarka (
27
). Taigi, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo jau išreikštą valią, svarbu vengti, kad Europos arešto orderių poveikis nesusilpnėtų dėl vilkinimo praktikos, kuria siekiama sudaryti šių orderių vykdymo kliūčių (
28
).
66.
Atsižvelgiant į išdėstytus argumentus, į pirmąjį prejudicinį klausimą reikia atsakyti, jog Direktyvos 2012/13 4 straipsnio 3 dalis, 6 straipsnio 2 dalis ir 7 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinamos taip, kad šiose nuostatose nurodytos teisės netaikytinos asmenims, suimtiems vykdant Europos arešto orderį (
29
). Šiomis aplinkybėmis nereikia nagrinėti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytos galimybės pakeisti vienodos Europos arešto orderio formos turinį, kaip antai nustatytas Pagrindų sprendimo 2002/584 8 straipsnyje, ir įtraukti minėtas teises, arba, to nepadarius, galimybės išsiųsti suimtam asmeniui dokumentus, kuriais jam pranešama apie jo teises pagal minėtas Direktyvos 2012/13 nuostatas.
67.
Dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo argumento – kad jei asmenims, suimtiems vykdant Europos arešto orderį būtų nepripažintos minėtose Direktyvos 2012/13 nuostatose įtvirtintos teisės, būtų pažeista pareiga gerbti pagrindines teises, kaip antai numatyta Pagrindų sprendimo 2002/584 12 konstatuojamojoje dalyje ir 1 straipsnio 3 dalyje, ir, konkrečiau iš Chartijos 6 ir 47 straipsnių kylantys reikalavimai, – svarbu pabrėžti, kad tokiu argumentu iš tikrųjų keliamas klausimas dėl Pagrindų sprendimo 2002/584 atitikties Sąjungos teisės sistemoje saugomoms pagrindinėms teisėms, o tai yra antrojo klausimo dalykas (
30
).
C.
Dėl antrojo prejudicinio klausimo
68.
Antruoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo klausia dėl Pagrindų sprendimo 2002/584 galiojimo atsižvelgiant į Chartijos 6 ir 47 straipsnius, nes pagal Europos arešto orderį suimtiems asmenims neužtikrinamos teisės, numatytos nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodytose Direktyvos 2012/13 nuostatose, todėl tiems asmenims tampa neįmanoma arba pernelyg sudėtinga ginčyti nacionalinį arešto orderį ir Europos arešto orderį, net jei jie laikomi suimti vykdančiojoje valstybėje narėje remiantis Europos arešto orderiu.
69.
Visų pirma reikia priminti, kad pagal ESS 6 straipsnio 1 dalį Sąjunga pripažįsta teises, laisves ir principus, įtvirtintus Chartijoje, kuri turi tokią pačią teisinę galią kaip ir Sutartys (
31
).
70.
Pirma, svarbu pabrėžti, jog Europos arešto orderio mechanizmas, nustatytas Pagrindų sprendimu 2002/584, kuriuo nereglamentuojama galimybė apskųsti sprendimą išduoti minėtą orderį, grindžiamas prezumpcija, kad paisoma Chartijoje įtvirtintų pagrindinių teisių, kurių sudedamoji dalis yra Chartijos 6 straipsnyje numatyta teisė į laisvę ir teisė į gynybą, išplaukianti iš Chartijos 47 ir 48 straipsniuose įtvirtintos teisės į teisingą bylos nagrinėjimą.
71.
Iš esmės tarpusavio pripažinimo principas, kuriuo pagrįsta Europos arešto orderio sistema, savo ruožtu grindžiamas valstybių narių abipusio pasitikėjimo principu, kad jų atitinkamos nacionalinės teisės sistemos gali užtikrinti lygiavertę ir veiksmingą pagrindinių teisių, pripažįstamų Sąjungos lygiu, visų pirma Chartijoje, apsaugą. Tarpusavio pasitikėjimo principas, be kita ko, reikalauja, kad, kiek tai susiję su laisvės, saugumo ir teisingumo erdve, kiekviena valstybė manytų, jog, išskyrus atvejus, kai yra išimtinių aplinkybių, visos kitos valstybės narės paiso Sąjungos teisės ir ypač šioje teisėje įtvirtintų pagrindinių teisių (
32
).
72.
Kalbant konkrečiau, Pagrindų sprendimas 2002/584 grindžiamas principu, kad su Europos arešto orderiu susijusiems sprendimams galioja visos teismo sprendimams taikomos garantijos, be kita ko, kylančios iš pagrindinių teisių ir pagrindinių teisės principų, kaip numatyta minėto pagrindų sprendimo 1 straipsnio 3 dalyje, o tai reiškia, kad visa Pagrindų sprendime 2002/584 įtvirtinta perdavimo tarp valstybių narių procedūra vykdoma kontroliuojant teismui. Darytina išvada, kad pagrindų sprendimo nuostatose numatyta procedūra savaime atitinka Chartijos 47 straipsnio reikalavimus, neatsižvelgiant į valstybių narių pasirinktą pagrindų sprendimo įgyvendinimo tvarką (
33
).
73.
Dėl su Europos arešto orderiu susijusios procedūros Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog asmens, kurį prašoma perduoti, teisių paisymą pirmiausia turi užtikrinti orderį išdavusi valstybė narė, ir reikia preziumuoti, kad ji paiso Sąjungos teisės ir ypač jos pripažintų pagrindinių teisių (
34
). Šiuo klausimu pažymėtina, kad Europos arešto orderio sistemoje numatyta dviejų lygių procesinių ir pagrindinių teisių, kuriomis asmeniui, kurį prašoma perduoti, turi būti suteikta galimybė pasinaudoti, gynyba; be pirmo lygio teisminės gynybos, numatytos priimant nacionalinį sprendimą, pavyzdžiui, priimant nacionalinį arešto orderį, yra ir antro lygio teisminė gynyba, kurią reikia užtikrinti išduodant Europos arešto orderį; tam tikromis aplinkybėmis orderis gali būti išduotas praėjus trumpam laikotarpiui po nacionalinio teismo orderio priėmimo (
35
).
74.
Taigi, kalbant apie tokią priemonę, kaip Europos arešto orderio išdavimas, kuri gali pažeisti atitinkamo asmens teisę į laisvę, pažymėtina, jog ši gynyba reiškia, kad sprendimas, atitinkantis veiksmingos teisminės gynybos reikalavimus, turėtų būti priimtas bent vienu iš dviejų minėtos gynybos lygių. Konkrečiai kalbant, antrasis atitinkamo asmens teisių gynybos lygis reiškia, kad orderį išdavusi teisminė institucija kontroliuoja, ar laikomasi būtinų tokio išdavimo sąlygų, ir, atsižvelgdama į visus kaltę patvirtinančius ir ją paneigiančius įrodymus, taip pat nerizikuodama, kad jai gali būti duoti nurodymai iš išorės, be kita ko, iš vykdomosios valdžios, objektyviai nagrinėja, ar toks išdavimas proporcingas (
36
).
75.
Taigi valstybės narės turi pasirūpinti, kad jų teisės sistemose būtų veiksmingai užtikrintas pagal Pagrindų sprendimą 2002/584 reikalaujamas teisminės gynybos lygis, ir numatyti savo procesines taisykles, kurios gali skirtis skirtingose sistemose, tačiau turi neprieštarauti šio pagrindų sprendimo tikslui ir iš jo kylantiems reikalavimams. Šiuo klausimu pažymėtina, kad siekiant įvykdyti veiksmingos teisminės gynybos reikalavimus gali būti numatyta atskira teisė pateikti skundą dėl kitos teisminės institucijos nei teismas priimto sprendimo išduoti Europos arešto orderį (
37
). Atsižvelgiant į prašymo priimti prejudicinį sprendimą formuluotę įdomu pažymėti, kad nacionalinė sistema, pagal kurią teisė apskųsti sprendimą išduoti Europos arešto orderį baudžiamojo persekiojimo tikslais gali būti įgyvendinama po faktinio prašomo perduoti asmens perdavimo, atitinka veiksmingos teisminės gynybos reikalavimą (
38
).
76.
Taip pat svarbu pabrėžti, kad nors pagal Pagrindų sprendimo 2002/584 1 straipsnio 2 dalį valstybės narės vykdo Europos arešto orderį, remdamosi tarpusavio pripažinimo principu ir vadovaudamosi šio pagrindų sprendimo nuostatomis, šis pripažinimas vis dėlto nereiškia absoliučios pareigos vykdyti išduotą arešto orderį (
39
). Prieš priimdama sprendimą perduoti prašomą perduoti asmenį baudžiamojo persekiojimo tikslais vykdančioji teisminė institucija turi atlikti tam tikrą Europos arešto orderio kontrolę ir įsitikinti, kad paisoma šio asmens pagrindinių teisių, kaip aiškiai nurodyta Pagrindų sprendimo 2002/584 1 straipsnio 3 dalyje. Ši institucija negali toleruoti šių teisių pažeidimo ir tokiu atveju turi galimybę atsisakyti vykdyti Europos arešto orderį (
40
).
77.
Galiausiai pažymiu, kad pirma šioje išvadoje priminta Teisingumo Teismo jurisprudencija pagrįstai galėjo būti kvalifikuojama kaip tarpusavio pasitikėjimo principo „procedūrinis reglamentavimas“ įgyvendinant Europos arešto orderį, kuriuo siekiama kompensuoti beveik automatišką šio orderio vykdymą nustatant procedūrinius reikalavimus, užtikrinančius atitinkamų asmenų teises (
41
).
78.
Antra, reikia nurodyti, kad pagal Pagrindų sprendimą 2002/584 asmeniui, suimtam remiantis Europos arešto orderiu vykdančiojoje valstybėje narėje, yra numatytos tam tikros procesinės teisės, be kita ko, teisė į informaciją. Pagal Pagrindų sprendimo 2002/584 11 straipsnį vykdančioji kompetentinga teisminė institucija turi informuoti minėtą asmenį, kai jis suimamas, apie Europos arešto orderį ir jo turinį, apie galimybę sutikti su perdavimu orderį išdavusiai teisminei institucijai arba prieštarauti šiam perdavimui, taip pat apie teisę į advokato ir vertėjo pagalbą. Šios teisės, išskyrus teisę būti išklausytam, kai šis asmuo nesutinka būti perduotas pagal minėto pagrindų sprendimo 14 straipsnį, atitinka tas, kurios nurodytos Direktyvos 2012/13 5 straipsnyje numatytame raštiškame pranešime, kuris turi būti nedelsiant įteiktas asmeniui, suimtam siekiant vykdyti Europos arešto orderį.
79.
Kai minėtam asmeniui pranešama apie arešto orderio turinį, jis turi gauti informaciją, kurią reikalaujama pateikti pagal vienodą Europos arešto orderio formą, pridėtą prie Pagrindų sprendimo 2002/584, ir kurią išduodančiosios teisminės institucijos turi užpildyti, kad būtų supaprastinta ir pagreitinta perdavimo procedūra laikantis Pagrindų sprendimo 2002/584 17 straipsnyje nustatytų terminų. Pagal šio sprendimo 8 straipsnį ši informacija akivaizdžiai susijusi su vykdytinu teismo sprendimu, arešto orderiu arba kitu tokį patį poveikį turinčiu vykdytinu teismo sprendimu, kuriam taikomi šio pagrindų sprendimo 1 ir 2 straipsniai, taip pat su nusikalstamos veikos pobūdžiu ir teisine kvalifikacija, aplinkybių, kuriomis nusikalstama veika buvo padaryta, apibūdinimu, įskaitant laiką, vietą ir prašomo perduoti asmens dalyvavimo darant nusikalstamą veiką laipsnį (
42
). Įdomu pažymėti, kad informacija dėl dviejų pastarųjų aspektų panaši į Direktyvos 2012/13 6 straipsnyje nurodytą informaciją.
80.
Taigi matyti, kad pagal Pagrindų sprendimo 2002/584 11 straipsnį ir Direktyvos 2012/13 5 straipsnį siekiant vykdyti Europos arešto orderį suimtas asmuo gauna tikslią, tinkamą ir suprantamą informaciją apie savo teises, pateiktą ankstyvoje perdavimo procedūros stadijoje, kad galėtų veiksmingai pasinaudoti šioms teisėmis specifiniame minėtos procedūros kontekste.
81.
Šios teisės buvo dar patikslintos ir papildytos direktyvų 2010/64, 2013/48 ir 2016/1919 nuostatomis. Taigi Teisingumo Teismas pabrėžė, kad Pagrindų sprendimas 2002/584 yra viena iš bendros su veiksminga teismine gynyba susijusių garantijų sistemos dalių; tos garantijos numatytos kituose Sąjungos teisės aktuose, kurie priimti teismų bendradarbiavimo baudžiamosiose bylose srityje ir kuriais siekiama palengvinti remiantis Europos arešto orderiu prašomo perduoti asmens teisių įgyvendinimą dar iki jo perdavimo orderį išdavusiai valstybei narei. Konkrečiai kalbant, pagal Direktyvos 2013/48 10 straipsnį vykdančiosios valstybės narės kompetentinga institucija yra įpareigojama nepagrįstai nedelsiant po išduoti prašomų asmenų laisvės atėmimo informuoti šiuos asmenis apie tai, kad jie turi teisę reikalauti, kad orderį išdavusioje valstybėje narėje jiems būtų paskirtas advokatas (
43
). Vis dėlto reikia patikslinti, pirma, kad to advokato užduotis – padėti advokatui vykdančiojoje valstybėje narėje (pateikiant jam informaciją ir jį konsultuojant), kad minėtiems asmenims būtų užtikrinta galimybė veiksmingai pasinaudoti teisėmis „pagal Pagrindų sprendimą 2002/584/TVR“, ir, antra, kad minėta teisė turi būti įgyvendinama nepažeidžiant Pagrindų sprendime 2002/584 nustatytų terminų ar vykdančiosios teisminės institucijos pareigos – laikantis šiame pagrindų sprendime nustatytų terminų ir sąlygų – nuspręsti, ar asmuo turi būti perduotas.
82.
Trečia, kalbant apie suimto prašomo perduoti asmens padėtį, kurią prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas sieja su klausimu dėl galimybės apskųsti nacionalinį arešto orderį ir Europos arešto orderį, svarbu pažymėti, kad pagal Pagrindų sprendimo 2002/584 12 straipsnį vykdančioji teisminė institucija po prašomo perduoti asmens suėmimo turi nuspręsti, ar jis turi būti laikomas suimtas, ar paleistas į laisvę, kol bus priimtas sprendimas dėl Europos arešto orderio vykdymo. Taigi asmuo nebūtinai turi būti laikomas suimtas ir gali būti laikinai paleistas bet kuriuo momentu pagal vykdančiosios valstybės narės vidaus teisę.
83.
Šios pastabos atitinka tą aplinkybę, jog Europos teisės aktų leidėjas, pirma, užtikrino teisę būti išklausytam vykdančiojoje valstybėje narėje, kaip matyti, be kita ko, iš Pagrindų sprendimo 2002/584 14 ir 18 straipsnių, o tai leidžia atitinkamam asmeniui veiksmingai ginčyti tolesnį kalinimą, ir, antra, nustatė griežtus sprendimų dėl Europos arešto orderio priėmimo terminus, kad būtų pasiektas tikslas paspartinti teismų bendradarbiavimą.
84.
Kaip minėta, kiek tai susiję su sprendimo dėl Europos arešto orderio vykdymo priėmimu, Pagrindų sprendimo 2002/584 17 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad šis sprendimas turi būti nagrinėjamas ir vykdomas skubos tvarka. Šio straipsnio 2 ir 3 dalyse nustatyti tikslūs terminai, kurių turi laikytis valstybės narės – atitinkamai 10 ar 60 dienų terminas galutiniam sprendimui dėl minėto orderio vykdymo priimti, atsižvelgiant į tai, ar prašomas perduoti asmuo sutinka būti perduotas, o šio straipsnio 4 dalyje numatyta galimybė pratęsti terminą 30 dienų. Taigi tai, per kiek laiko bus įgyvendintas Europos arešto orderio mechanizmas, didžiąja dalimi priklauso nuo minėto asmens išreikštos valios.
85.
Nurodęs, kad Pagrindų sprendimo 2002/584 17 straipsnyje nustatyti terminai, atsižvelgiant, be kita ko, į esminę tarpusavio pripažinimo principo svarbą pagrindų sprendime nustatytoje sistemoje, iš principo yra pakankami, kad vykdančioji teisminė institucija atliktų išankstinę Europos arešto orderio vykdymo kontrolę ir priimtų sprendimą dėl tokio orderio vykdymo, Teisingumo Teismas nusprendė, kad ši institucija privalo priimti šį sprendimą pasibaigus minėtiems terminams ir kad tokiu atveju pagal Pagrindų sprendimo 12 straipsnį, siejamą su šio sprendimo 17 straipsniu, vykdančiajai teisminei institucijai iš principo nedraudžiama laikyti prašomo perduoti asmens įkalinto pagal vykdančiosios valstybės narės teisę, net jeigu visas šio asmens įkalinimo laikas ilgesnis už šiuos terminus (
44
).
86.
Man atrodo svarbu tai, kad aiškindamas atitinkamas nuostatas taip, kad jos atitiktų Chartijos 6 straipsnį, kurio aiškinimuose daroma nuoroda į EŽTK 5 straipsnį ir nagrinėjamu atveju – į šio dokumento 5 straipsnio 1 dalies f punktą, susijusį su ekstradicijos procedūromis, Teisingumo Teismas aiškiai apribojo tokią galimybę ir patikslino, jog atsižvelgiant į tai kad Europos arešto orderio išdavimas savaime negali pateisinti prašomo perduoti asmens įkalinimo laikotarpio, kuris yra ilgesnis už laiką, reikalingą, kad būtų įvykdytas šis orderis, vykdančioji teisminė institucija gali nuspręsti laikyti šį asmenį toliau įkalintą tik tuomet, jei Europos arešto orderio vykdymo procedūra buvo vykdoma pakankamai rūpestingai ir dėl to įkalinimo trukmė nėra pernelyg ilga. Siekdama tuo įsitikinti vykdančioji teisminė institucija turėtų atlikti konkrečią nagrinėjamos situacijos kontrolę, atsižvelgdama į visus reikšmingus elementus, kad įvertintų procedūros trukmės pagrįstumą (
45
).
87.
Man atrodo, kad reikia priminti dar dvi Pagrindų sprendimo 2002/584 nuostatas, kalbant apie asmens, suimto vykdant Europos arešto orderį, padėtį, kurią prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė, grįsdamas savo abejones dėl šio teisės akto galiojimo tuo atveju, jei netaikytinos įvairios teisės į informaciją pagal Direktyvą 2012/13, nurodytos prašyme priimti prejudicinį sprendimą.
88.
Pirma, Pagrindų sprendimo 2002/584 23 straipsnio 5 dalyje numatyta, kad pasibaigus terminams, per kuriuos prašomas perduoti asmuo turi būti perduotas po sprendimo dėl Europos arešto orderio vykdymo priėmimo, šis asmuo paleidžiamas, jei vis dar yra laikomas įkalintas.
89.
Antra, Pagrindų sprendimo 2002/584 26 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad orderį išdavusi valstybė narė išskaičiuoja visus dėl Europos arešto orderio vykdymo buvusius laisvės atėmimo laikotarpius iš visos laisvės atėmimo bausmės, kuri turės bus atlikta orderį išdavusioje valstybėje narėje, taip užtikrindama, kad vykdant laisvės atėmimo bausmę šioje valstybėje narėje bus tinkamai atsižvelgta į visus įkalinimo laikotarpius, net jeigu jie susiję su galimu įkalinimu pasibaigus pagrindų sprendimo 17 straipsnyje nustatytiems terminams (
46
).
90.
Šiomis aplinkybėmis man atrodo, jog išvada dėl Direktyvos 2012/13 4 straipsnio 3 dalies, 6 straipsnio 2 dalies ir 7 straipsnio 1 dalies netaikymo asmenims, suimtiems vykdant Europos arešto orderį, nereiškia, kiek tai susiję su galimybe apskųsti nacionalinį arešto orderį ir sprendimą išduoti Europos arešto orderį ir su šių asmenų padėtimi vykstant perdavimo procedūrai, kad Pagrindų sprendimu 2002/584 kaip nors pažeisti iš Chartijos 6, 47 ir 48 straipsnių kylantys reikalavimai.
91.
Mano nuomone, Pagrindų sprendimu 2002/584, kaip antai patikslintu ir papildytu, be kita ko, Direktyvos 2012/13 5 straipsniu ir išaiškintu Teisingumo Teismo, užtikrinamos atitinkamų asmenų teisės, laikantis minėtų reikalavimų, ir kartu – veiksmingas šių asmenų perdavimo mechanizmas ir veiksminga valstybių narių teismų bendradarbiavimo sistema, kurios vienas iš esminių elementų yra Europos arešto orderis.
92.
Atsižvelgiant į visa, kas išdėstyta, reikia atsakyti, kad išnagrinėjus pateiktus klausimus nenustatyta nieko, kas galėtų turėti įtakos Pagrindų sprendimo 2002/584 galiojimui.
VI. Išvada
93.
Atsižvelgdamas į išdėstytus argumentus siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Spetsializiran nakazatelen sad (Specializuotas baudžiamųjų bylų teismas, Bulgarija) klausimus:
–
2012 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2012/13/ES dėl teisės į informaciją baudžiamajame procese 4 straipsnio 3 dalis, 6 straipsnio 2 dalis ir 7 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinamos taip, kad šiose nuostatose nurodytos teisės netaikytinos asmenims, suimtiems vykdant Europos arešto orderį.
–
Išnagrinėjus pateiktus klausimus nenustatyta nieko, kas galėtų turėti įtakos 2002 m. birželio 13 d. Tarybos pagrindų sprendimo 2002/584/TVR dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos galiojimui.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	OL L 142, 2012, p. 1.
(
3
)	OL L 190, 2002, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 34.
(
4
)	Žr. 2019 m. gegužės 27 d. Sprendimą OG ir PI (Liubeko ir Cvikau prokuratūros) (C‑508/18 ir C-82/19 PPU, EU:C:2019:456).
(
5
)	Žr. 2019 m. gegužės 27 d. Sprendimą PF (Lietuvos generalinis prokuroras) (C‑509/18, EU:C:2019:457).
(
6
)	Žr. generalinio advokato Y. Bot išvadą byloje Gavanozov (C‑324/17, EU:C:2019:312).
(
7
)	Be kita ko, žr. 2017 m. spalio 12 d. Sprendimą Sleutjes (C‑278/16, EU:C:2017:757, 21 ir 22 punktai ir nurodyta jurisprudencija)
(
8
)	Šiuo klausimu žr. 2018 m. liepos 25 d. Sprendimą AY (Arešto orderis – Liudytojas) (C‑268/17, EU:C:2018:602, 26 ir 27 punktai).
(
9
)	Šiuo klausimu žr. 2018 m. liepos 25 d. Sprendimą AY (Arešto orderis – Liudytojas) (C‑268/17, EU:C:2018:602, 28 ir 29 punktai).
(
10
)	Žr. 2014 m. rugsėjo 10 d. Sprendimą Ben Alaya (C‑491/13, EU:C:2014:2187, 22 punktas ir nurodyta jurisprudencija).
(
11
)	II priede yra penkios dalys: A. informacija apie Europos arešto orderį; B. advokato pagalba; C. vertimas žodžiu ir raštu; D. galimybė pareikšti sutikimą; E. klausymas [posėdis]. Šios dalys atitinka prašomo perduoti asmens teises, kurios tiesiogiai užtikrinamos Pagrindų sprendime 2002/584, kaip matysime toliau.
(
12
)	Vis dėlto patikslinu, kad prašomas perduoti asmuo po to, kai yra perduodamas orderį išdavusiai teisminei institucijai, įgyja kaltinamojo statusą, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2012/13, todėl jam bus suteiktos visos su šiuo statusu susijusios teisės.
(
13
)	Žr. 2019 m. gruodžio 12 d. Sprendimą Parquet général du Grand-Duché de Luxembourg ir Openbaar Ministerie (Liono ir Tūro prokurorai) (C‑566/19 PPU ir C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, 43 punktas).
(
14
)	2009 m. lapkričio 30 d. Tarybos rezoliucija dėl veiksmų plano, skirto įtariamųjų ar kaltinamųjų baudžiamuosiuose procesuose procesinėms teisėms stiprinti (OL C 295, 2009, p. 1) ir „Stokholmo programa – Atvira ir saugi Europa piliečių labui ir saugumui“, 2.4 punktas (OL C 115, 2010, p. 1).
(
15
)	OL L 280, 2010, p. 1.
(
16
)	OL L 294, 2013, p. 1.
(
17
)	OL L 132, 2016, p. 1.
(
18
)	OL L 297, 2016, p. 1, klaidų ištaisymas OL L 91, 2017, p. 40.
(
19
)	OL L 81, 2009, p. 24.
(
20
)	COM(2010) 392 final.
(
21
)	Šiuo klausimu žr. 2019 m. birželio 13 d. Sprendimą Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, 34 punktas) ir 2019 m. rugsėjo 19 d. Sprendimą Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, 36 punktas). Pirmojo iš šių sprendimų 36 punkte Teisingumo Teismas taip pat patikslino, jog Direktyva 2012/13 prisidedama prie minimalaus baudžiamųjų procesų suderinimo Sąjungoje ir šioje direktyvoje nustatytos taisyklės taikomos valstybėje narėje, neatsižvelgiant į tai, ar toje valstybėje narėje nagrinėjama byla susijusi su tarpvalstybine situacija.
(
22
)	Šiuo klausimu žr. 2018 m. birželio 5 d. Sprendimą Kolev ir kt. (C‑612/15, EU:C:2018:392, 89 punktas).
(
23
)	Žr. 2018 m. gruodžio 6 d. Sprendimą IK (Papildomos bausmės vykdymas) (C‑551/18 PPU, EU:C:2018:991, 36–39 punktai) ir 2013 m. gegužės 30 d. Sprendimą F (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, 57 punktas).
(
24
)	Šiuo klausimu žr. 2018 m. gruodžio 6 d. Sprendimą IK (Papildomos bausmės vykdymas) (C‑551/18 PPU, EU:C:2018:991, 56 punktas) ir 2018 m. liepos 25 d. Sprendimą Minister for Justice and Equality (Teisminės sistemos trūkumai) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 57 punktas).
(
25
)	Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateiktu teiginiu, kad vykdant Europos orderį suimtų asmenų procesinė padėtis prilygintina Direktyvoje 2012/13 nurodytų įtariamųjų ar kaltinamųjų padėčiai, mano nuomone, paneigiamas tarpvalstybinės procedūros, per kurią vyksta atitinkamo asmens perdavimas tarp valstybių narių, ypatingumas.
(
26
)	Kad ir kaip būtų, Direktyvos 2012/13 4 straipsnio 3 dalies, 6 straipsnio 2 dalies ir 7 straipsnio 1 dalies taikymas asmenų, suimtų vykdant Europos arešto orderį, situacijai neturi prasmės, jei šis orderis buvo išduotas siekiant įvykdyti laisvės atėmimo bausmę.
(
27
)	Konkrečiau kalbant, galima kelti klausimą, kokių kiltų pasekmių, jei vykdant Europos arešto orderį suimtiems asmenims būtų pripažinta teisė susipažinti su bylos medžiaga, kaip antai numatyta Direktyvos 2012/13 7 straipsnio 1 dalyje ir patikslinta jos 30 konstatuojamojoje dalyje, t. y. dokumentų ir tam tikrais atvejais nuotraukų bei garso ir vaizdo įrašų, kurie yra būtini siekiant pagal nacionalinę teisę veiksmingai užginčyti įtariamojo arba kaltinamojo suėmimo arba sulaikymo teisėtumą, pateikimas atitinkamas asmeniui ir jo advokatui. Šis bylos medžiagos pateikimas leistų atitinkamam asmeniui ir jo advokatui paduoti prašymus dėl gautų įrodymų arba prašyti papildomo tyrimo, o tai neabejotinai turėtų įtakos perdavimo procedūros eigai.
(
28
)	2015 m. liepos 16 d. Sprendimas Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, 41 punktas).
(
29
)	Pažymiu, kad šiai nuomonei pritaria Komisija ir visos vyriausybės, pateikusios rašytines pastabas šiame procese.
(
30
)	Šiuo klausimu žr. 2013 m. vasario 26 d. Sprendimą Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, 45 punktas).
(
31
)	Žr. 2013 m. vasario 26 d. Sprendimą Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, 48 punktas).
(
32
)	Šiuo klausimu žr. 2016 m. balandžio 5 d. Sprendimą Aranyosi ir Căldăraru (C‑404/15 ir C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, 77 ir 78 punktai).
(
33
)	Šiuo klausimu žr. 2018 m. liepos 25 d. Sprendimą Minister for Justice and Equality (Teisminės sistemos trūkumai) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 56 punktas) ir 2013 m. gegužės 30 d. Sprendimą F (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, 46 ir 47 punktai).
(
34
)	Žr. 2018 m. sausio 23 d. Sprendimą Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, 50 punktas).
(
35
)	Žr. 2019 m. gegužės 27 d. Sprendimą OG ir PI (Liubeko ir Cvikau prokuratūros) (C‑508/18 ir C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456, 67 punktas ir nurodyta jurisprudencija).
(
36
)	Žr. 2019 m. gruodžio 12 d. Sprendimą Parquet général du Grand-Duché de Luxembourg ir Openbaar Ministerie (Liono ir Tūro prokurorai) (C‑566/19 PPU ir C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, 60 ir 61 punktai).
(
37
)	Šiuo klausimu žr. 2019 m. gruodžio 12 d. Sprendimą Parquet général du Grand-Duché de Luxembourg ir Openbaar Ministerie (Liono ir Tūro prokurorai) (C‑566/19 PPU ir C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, 64–66 punktai).
(
38
)	Žr. 2013 m. gegužės 30 d. Sprendimą F (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, 50 punktas), 2018 m. gruodžio 6 d. Sprendimą IK (Papildomos bausmės vykdymas) (C‑551/18 PPU, EU:C:2018:991, 67 punktas) ir 2019 m. gruodžio 12 d. Sprendimą Parquet général du Grand-Duché de Luxembourg ir Openbaar Ministerie (Liono ir Tūro prokurorai) (C‑566/19 PPU ir C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, 70 ir 71 punktai).
(
39
)	Šiuo klausimu žr. 2020 m. kovo 11 d. Sprendimą SF (Europos arešto orderis – Grąžinimo į vykdančiąją valstybę garantija) (C‑314/18, EU:C:2020:191, 39 ir 40 punktai).
(
40
)	Šiuo klausimu žr. 2013 m. sausio 29 d. Sprendimą Radu (C‑396/11, EU:C:2013:39, 41 punktas) ir 2017 m. rugpjūčio 10 d. Sprendimą Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:629, 103 ir 104 punktai). Pavyzdžiui, galima paminėti atvejus, kai vykdančioji teisminė institucija tikrina, ar nekyla nežmoniško ir žeminamo elgesio rizika dėl įkalinimo sąlygų orderį išdavusioje valstybėje (2016 m. balandžio 5 d. Sprendimas Aranyosi ir Căldăraru (C‑404/15 ir C-659/15 PPU, EU:C:2016:198)), ar orderį išdavusi įstaiga turi teisminės institucijos statusą (2016 m. lapkričio 10 d. Sprendimas Kovalkovas (C‑477/16 PPU, EU:C:2016:861)), ar buvo išduotas nacionalinis arešto orderis (2016 m. birželio 1 d. Sprendimas Bob-Dogi (C‑241/15, EU:C:2016:385)), ar laikomasi non bis in idem principo (2010 m. lapkričio 16 d. Sprendimas Mantello (C‑261/09, EU:C:2010:683)), ar šioje valstybėje vykdoma teisminė šio orderio išdavimo sąlygų ir, be kita ko, jo proporcingumo kontrolė (2019 m. gruodžio 12 d. Sprendimas Openbaar Ministerie (Švedijos prokuratūra) (C‑625/19 PPU, EU:C:2019:1078)).
(
41
)	Rizcallah, C., „La notion d’autorité judiciaire d’émission dans le cadre du mandat d’arrêt européen et la „procéduralisation“ du principe de confiance mutuelle“, L’Observateur de Bruxelles, Nr. 119, p. 36.
(
42
)	Šiuo klausimu žr. 2018 m. sausio 23 d. Sprendimą Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, 58 ir 59 punktai).
(
43
)	Žr. 2019 m. gruodžio 12 d. Sprendimą Parquet général du Grand-Duché de Luxembourg ir Openbaar Ministerie (Liono ir Tūro prokurorai) (C‑566/19 PPU ir C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, 72 ir 73 punktai).
(
44
)	Šiuo klausimu žr. 2015 m. liepos 16 d. Sprendimą Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, 42, 52, 60 ir 62 punktai).
(
45
)	Šiuo klausimu žr. 2015 m. liepos 16 d. Sprendimą Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, 53–59 punktai).
(
46
)	Žr. 2015 m. liepos 16 d. Sprendimą Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, 51 punktas).