62009CJ0074_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje C‑74/09
dėl Cour de cassation
(Belgija) 2009 m. sausio 22 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2009 m. vasario 18 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
Bâtiments et Ponts Construction SA,
WISAG Produktionsservice GmbH, buvusi ThyssenKrupp Industrieservice GmbH,
prieš
Berlaymont 2000 SA,
TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai R. Silva de Lapuerta, E. Juhász (pranešėjas), G. Arestis ir J. Malenovský,
generalinė advokatė J. Kokott,
posėdžio sekretorius N. Nanchev, administratorius,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. kovo 4 d. posėdžiui,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
– Bâtiments et Ponts Construction SA
bei WISAG Produktionsservice GmbH, buvusios ThyssenKrupp Industrieservice GmbH, atstovaujamų advokatų D. Lagasse ir E. van Nuffel,
– Berlaymont 2000 SA, atstovaujamos advokatų X. Dieux, J.‑P. Gunther, J.‑Q. De Cuyper, C. Breuvart ir S. Bartholomeeusen,
– Belgijos vyriausybės, atstovaujamos J.‑C. Halleux ir C. Pochet,
– Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek,
– Europos Komisijos, atstovaujamos M. Konstantinidis ir J.‑B. Laignelot,
susipažinęs su 2010 m. balandžio 15 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
priima šį
Sprendimą
Sprendimo motyvai
1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB 49 ir 50 straipsnių bei susijusių nuostatų, visų pirma 1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyvos 93/37/EEB dėl viešojo darbų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 1993, p. 54; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 2 t., p. 163) 24 straipsnio, išaiškinimu.
2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp pagal Belgijos teisę įsteigtos bendrovės Bâtiments et Ponts Construction SA
(toliau – BPC) bei pagal Vokietijos teisę įsteigtos bendrovės WISAG Produktionsservice GmbH
(toliau – WIG), buvusios WIG Industrieistandhaltung GmbH, paskui Thyssen Krupp Industrieservice GmbH, ir pagal Belgijos teisę įsteigtos bendrovės Berlaymont 2000 SA
(toliau – Berlaymont 2000 ) dėl šios, kaip perkančiosios organizacijos, sprendimo neleisti dalyvauti viešajame darbų pirkime šiuo tikslu pirmųjų dviejų bendrovių sukurtam konsorciumui.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisės aktai
3. Su pagrindine byla susijusios Direktyvos 93/37, pakeistos 2004 m. kovo 31 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2004/18/EB dėl viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 2004, p. 114; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 7 t., p. 132), nuostatos yra šios direktyvos 6 straipsnis bei jos IV antraštinės dalies, visų pirma šios antraštinės dalies 2 skyriaus „Kvalifikacinės atrankos kriterijai“, apimančio 24–29 straipsnius, nuostatos.
4. Pagal Direktyvos 93/37 6 straipsnio 6 dalį:
„Perkančiosios organizacijos užtikrina, kad rangovai nebūtų diskriminuojami.“
5. Pagal Direktyvos 93/37 24 straipsnį:
„Rangovui gali būti neleista dalyvauti konkurse, jeigu:
a) jis yra bankrutavęs arba likviduojamas ir jo reikalus tvarko teismas, jeigu jis pradėjo vykdyti susitarimą su kreditoriais, jeigu jis laikinai sustabdė savo verslą arba jo padėtis pagal nacionalinių įstatymų ir kitų teisės aktų nustatytą tvarką yra analogiška;
b) jam yra iškelta bankroto byla arba siekiama priverstinio likvidavimo procedūros ar teisminio valdymo, arba siekiama susitarimo su kreditoriais, arba jeigu iškelta kita panaši byla pagal nacionalinius įstatymus ar kitus teisės aktus;
c) jis pripažintas kaltas padaręs nusikaltimą, susijusį su jo profesine veikla, kai nuosprendis turi res judicata galią;
d) priemonėmis, kurias gali pateisinti perkančioji organizacija, buvo įrodyta, kad jis netinkamai atliko profesines pareigas;
e) jis neįvykdė įsipareigojimų, susijusių su socialinio draudimo įmokų mokėjimu pagal šalies, kurioje jis įsisteigęs, arba perkančiosios organizacijos šalies įstatymus;
f) jis neįvykdė įsipareigojimų, susijusių su mokesčių mokėjimu pagal šalies, kurioje jis įsisteigęs, ar perkančiosios organizacijos šalies įstatymus;
g) jis, pateikdamas šiame skyriuje nustatytą informaciją, pranešė melagingas žinias.
Jeigu perkančioji organizacija reikalauja, kad rangovas pateiktų įrodymų, jog jam netinka nė vienas atvejis iš išvardytų a, b, c, e arba f punktuose, pakankamais įrodymais ji pripažįsta:
– dėl a, b ar c punktų – išrašą iš teismo protokolo arba, jeigu jo nėra, jam tolygų kilmės šalies kompetentingos teisminės ar valdymo institucijos išduotą dokumentą, kuris rodo, kad rangovas atitinka nurodytus reikalavimus,
– dėl e ir f punktų – susijusios valstybės narės kompetentingos valdžios institucijos išduotą pažymą.
Jeigu atitinkama šalis tokių dokumentų ar pažymų neišduoda, juos galima pakeisti pareiškimu prisiekus, o valstybėse narėse, kuriose tokia tvarka nenumatyta, to asmens oficialiu pareiškimu teismo ar administracinėje institucijoje, pas notarą ar kompetentingoje profesinėje ar verslo organizacijoje kilmės šalyje arba šalyje, iš kurios jis atvyko.
Valstybės narės paskiria valdžios institucijas ir įstaigas, kompetentingas išduoti tuos dokumentus, ir apie tai nedelsdamos praneša kitoms valstybėms narėms bei Komisijai.“
6. Minėtos direktyvos 25 straipsnio pirmoje ir trečioje įtraukose numatyta:
„Iš kiekvieno viešojo darbų pirkimo sutartyje norinčio dalyvauti rangovo gali būti pareikalauta, kad šis įrodytų, jog jis įrašytas į profesinį ar verslo registrą pagal tos valstybės narės, kurioje jis yra įsisteigęs, įstatymų nustatytas sąlygas:
– Belgijoje – į „Registre du commerce – Handelsregister“,
< ... >
– Vokietijoje – į „Handelsregiste“ ir „Handwerksrolle.“
7. Šios direktyvos 26 straipsnyje numatyta:
„1. Paprastai rangovo finansinę ir ekonominę būklę gali įrodyti bent vienas iš šių dokumentų:
a) atitinkamos bankų ataskaitos;
b) įmonės buhalterinis balansas ar ištraukos iš jo, kai šalies, kurioje rangovas įsisteigęs, įstatymai reikalauja tokį dokumentą paskelbti;
c) pastarųjų trejų finansinių metų firmos bendros apyvartos ataskaita ir statybos darbų apyvartos ataskaita.
2. Perkančiosios organizacijos pranešime apie konkursą arba kvietime dalyvauti konkurse nurodo, kurį ar kuriuos dokumentus jos pasirinko ir kokius dar dokumentus, be a, b ir c punktuose nurodytųjų, reikia pateikti.
3. Jeigu rangovas dėl pateisinamų priežasčių negali pateikti perkančiųjų organizacijų prašomų dokumentų, savo ekonominę ir finansinę būklę jis gali įrodyti bet kokiais kitais perkančiosioms organizacijoms tinkančiais dokumentais.“
8. Direktyvos 93/37 27 straipsnis suformuluotas taip:
„1. Rangovo techninį pajėgumą gali įrodyti:
a) rangovo ir (arba) įmonės vadovaujančių darbuotojų, ypač už darbų atlikimą atsakingų asmenų išsilavinimas ir profesinė kvalifikacija;
b) per pastaruosius penkerius metus atliktų darbų sąrašas kartu su pažymomis apie tai, kad svarbiausi darbai atlikti tinkamai. Šiose pažymose turi būti nurodyta darbų vertė, data bei vieta ir smulkiai apibūdinta, ar jie atlikti pagal nustatytas taisykles ir tinkamai užbaigti. Prireikus kompetentinga institucija šias pažymas pateikia tiesiogiai perkančiajai organizacijai;
c) pažyma apie tai, kokius darbams atlikti reikalingus įrankius ir techninę įrangą turi rangovas;
d) pažyma apie įmonės vidutinį metinį darbo jėgos dydį ir vadovaujančių darbuotojų skaičių pastaruosius trejus metus;
e) pažyma apie tai, į kokius technikus ar technines organizacijas gali kreiptis rangovas, prašydamas atlikti darbus, nepaisant to, ar jie priklauso įmonei, ar ne.
2. Kvietime dalyvauti konkurse perkančiosios organizacijos nurodo, kokius iš šių dokumentų reikia pateikti.“
9. Pagal šios direktyvos 28 straipsnį:
„Neviršydama 24–27 straipsniuose nustatytų reikalavimų, perkančioji organizacija gali paprašyti rangovą pateikti papildomą medžiagą ar paaiškinti pateiktas pažymas ir dokumentus.“
10. Tos pačios direktyvos 29 straipsnyje numatyta:
„1. Valstybės narės, kurios turi oficialius pripažintų rangovų sąrašus, turi juos patikslinti, kad jie atitiktų 24 straipsnio a–d ir g punktų bei 25, 26 ir 27 straipsnių nuostatas.
2. Oficialiuose sąrašuose registruoti rangovai dėl kiekvienos rangos sutarties gali pateikti perkančiajai organizacijai kompetentingos institucijos išduotą registravimo pažymą. Šioje pažymoje nurodoma, kokiais dokumentais remiantis rangovai registruoti sąraše, ir šiame sąraše jiems duota klasifikacija.
3. Kompetentingų institucijų patvirtinta registracija oficialiuose sąrašuose kitų valstybių narių perkančiosioms organizacijoms suteikia pagrindą manyti, kad rangovas tinka jo klasifikaciją atitinkantiems darbams tik pagal tai, kas nurodyta 24 straipsnio a–d ir g punktuose, 25 straipsnyje, 26 straipsnio b ir c punktuose ir 27 straipsnio b ir d punktuose.
Negalima abejoti oficialiuose sąrašuose pateikta registracijos informacija. Tačiau dėl socialinio draudimo išmokų mokėjimo siūlant sutartį kiekvieno registruoto rangovo gali būti pareikalauta pateikti papildomą pažymą.
Kitų valstybių narių perkančiosios organizacijos šias nuostatas taiko tik oficialų sąrašą turinčioje šalyje įsisteigusių rangovų naudai.
4. Registruojant kitų valstybių narių rangovus oficialiame sąraše, negalima reikalauti jokių kitų įrodymų ir pažymų, išskyrus tuos, kurių reikalaujama šalies piliečių, ir tai gali būti tik 24–27 straipsniuose nurodyti dokumentai.
5. Oficialų sąrašą turinčios valstybės narės praneša kitoms valstybėms narėms įstaigos, į kurią galima kreiptis su prašymu įregistruoti sąraše, adresą.“
Nacionalinės teisės aktai
11. Pagrindinėje byloje nagrinėjamas viešasis pirkimas buvo reglamentuojamas 1977 m. balandžio 22 d. Karaliaus dekretu dėl viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo ( Moniteur belge, 1977 m. liepos 26 d., p. 9539). Šio Karaliaus dekreto 2 skirsnio „Pasiūlymo teikimas“ 15 straipsnyje inumatyta:
„ < ... >
3. Belgijos dalyvio, samdančio darbuotojus, kuriems taikomas 1969 m. birželio 27 d. įstatymas, iš dalies keičiantis 1944 m. gruodžio 28 d. Dekretą įstatymą dėl darbuotojų socialinės apsaugos, pasiūlymas laikomas atitinkančiu įstatymų reikalavimus, jeigu jis kartu su pasiūlymu pateikia Nacionalinio socialinės apsaugos biuro ( Office national de sécurité sociale ) liudijimą, patvirtinantį, kad yra įvykdęs visas su socialinio draudimo įmokomis susijusias pareigas, arba jei dalyvis šį liudijimą pateikia iki vokų su pasiūlymais atplėšimo procedūros < ... >
4. Užsienio dalyvio pasiūlymas laikomas atitinkančiu įstatymų reikalavimus, jeigu jis kartu su pasiūlymu arba atskirai iki vokų su pasiūlymais atplėšimo procedūros administracijai pateikia:
a) kompetentingos valdžios įstaigos išduotą liudijimą, patvirtinantį, kad jis yra įvykdęs visas su socialinio draudimo įmokomis susijusias pareigas, kaip tai numatyta pagal jo įsisteigimo vietos šalies teisės aktus < … >
< ... >
7. Dalyvio pasiūlymas laikomas atitinkančiu įstatymų reikalavimus tik tada, jei dalyvis yra įregistruotas kaip rangovas pagal Pajamų mokesčių kodekso 299bis straipsnį ir 1969 m. birželio 27 d. įstatymo, iš dalies keičiančio 1944 m. gruodžio 28 d. Dekretą įstatymą dėl darbuotojų socialinės apsaugos, 30bis straipsnį.“
12. Konkrečios šio registracijos reikalavimo sąlygos išdėstytos 1978 m. spalio 5 d. Karaliaus dekrete ( Moniteur belge, 1978 m. spalio 7 d., p. 11707, toliau – 1978 m. Karaliaus dekretas).
13. Į šio Karaliaus dekreto 1 skirsnį „Sąlygos, kurias privalo atitikti registruojamas rangovas“ patenkančio 2 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Kaip rangovai gali būti registruojami < ... > tik šias sąlygas atitinkantys rangovai:
< ... >
2) jie turi būti įregistruoti įmonių arba profesijų registre, kaip to reikalauja valstybės narės, kurioje jie įsisteigę, teisės aktai, dėl 1 straipsnyje nurodytos veiklos;
< ... >
7) bendrovės atveju asmenys, kurie yra jos valdybos nariai, vadovai arba kiti asmenys, galintys įmonės vardu prisiimti įpareigojimus, negali patekti į kategoriją asmenų, kuriems pagal 6 punkte nurodytą 1934 m. spalio 24 d. Karaliaus dekretą Nr. 22 draudžiama vykdyti tokias funkcijas;
< ... >
10) per pastaruosius penkerius metus iki registracijos paraiškos pateikimo dienos negalima būti padarius pakartotinių arba sunkių mokestinių prievolių pažeidimų < ... > ;
11) registracijos paraiškos pateikimo momentu negalima turėti mokestinės skolos ar socialinio draudimo įmokų skolos nacionaliniam socialinės apsaugos biurui arba įmokų skolos sektoriniams socialinės apsaugos fondams; < ... >
12) privaloma turėti pakankamai finansinių, administracinių ir techninių išteklių, kad būtų galima vykdyti savo mokestines ir socialines pareigas.“
14. Pagal 1978 m. Karaliaus dekreto 8 straipsnį registruojamas rangovas turi pateikti registracijos paraišką provincijos, kurioje yra paraiškos teikėjo pagrindinė buveinė, Registracijos komisijos pirmininkui. Ne Belgijoje įsisteigusių rangovų paraiškas priima tos provincijos, kurioje yra atitinkamas statybos objektas, komisija.
15. Pagal to paties dekreto 10 straipsnį:
„1. Kad paraiška būtų priimtina, prie jos turi būti pridedami tokie dokumentai:
< ... >
3) kiekvienas rangovas pateikia išrašą iš profesijų registro pagal savo įsisteigimo vietos valstybės teisės aktų reikalavimus < ... > ;
< ... >
5) (užsienio) rangovas pateikia valstybės narės kompetentingos valdžios įstaigos liudijimą, nurodantį ir patvirtinantį, kad rangovas toje valstybėje narėje yra sumokėjęs visus mokesčius ir socialinio draudimo įmokas.
< ... >
2. Registracijos komisija, kaip nustatyta IV skirsnyje, gali paraiškos teikėjo pareikalauti pateikti papildomų dokumentų arba duomenų, kurie, jos manymu, yra reikalingi vertinant, ar įvykdytos 2 straipsnio 1 dalyje nustatytos sąlygos.
< ... > “
16. Į 1978 m. Karaliaus dekreto 1 skirsnį „Registracijos komisija“ patenkančiame 16 straipsnyje numatyta:
„1. Kiekvieną registracijos komisiją sudaro devyni nariai, skiriami atsižvelgiant į šiuos reikalavimus:
1) trys komisijos nariai, valstybės tarnautojai, skiriami atitinkamo ministro teikimu:
a) socialinių reikalų ministro;
b) finansų ministro;
c) darbo ir užimtumo ministro;
2) trys nariai skiriami statybos sektoriaus darbdaviams atstovaujančių organizacijų siūlymu;
3) trys nariai skiriami statybos sektoriaus darbuotojams atstovaujančių organizacijų siūlymu; < ... >
2. Kiekvienai komisijai pirmininkauja vienas iš valstybės tarnautojų, kaip numatyta 1 dalies 1 punkto a ir b papunkčiuose, kuris skiriamas juose nurodytų abiejų ministrų teikimu < ... > “
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
17. Régie des Bâtiments, pagal Belgijos teisę įsteigtas juridinis asmuo, ir trys kredito įstaigos 1990 m. rugsėjo 18 d. įsteigė Berlaymont 2000 . Berlaymont 2000
tikslas buvo renovuoti Berlaymont pastatą bei parengti su šia renovacija susijusias specifikacijas, darbų programą ir nustatyti renovacijai atlikti reikalingų darbų biudžetą. Šis pastatas buvo pastatytas žemės sklype, kurį Belgijos valstybė įsigijo 1960 m., ir nuo to laiko iki 1991 m. šiame pastate buvo įsikūrusios Komisijos tarnybos. Po 2004 m. baigtos renovacijos jame vėl įsikūrė Komisijos tarnybos.
18. 1994 m. Berlaymont 2000
paskelbė kvietimą teikti pasiūlymus dėl šių renovacijos darbų, kurių vertė siekė maždaug 1 400 000 000 Belgijos frankų. Buvo sudarytos šio konkurso specifikacijos ir 1994 m. gruodžio 23 d. į Europos Bendrijų oficialųjį leidinį
įdėtas skelbimas apie pirkimą. Šių konkurso specifikacijų 1.G straipsnyje numatyta: „kiek tai susiję su perkamais darbais, rangovas turi būti įregistruotas Belgijoje“.
19. 1995 m. vasario 16 d. Europos Bendrijų oficialiame leidinyje
buvo paskelbtas Berlaymont 2000
skelbimo klaidų ištaisymas, kuriame nurodyti papildomi duomenys dėl rangovų registracijos reikalavimo.
20. Šiame skelbime buvo nurodyta:
„Kiek tai susiję su perkamais darbais, rangovas turi pateikti įrodymą, kad jis yra įvykdęs visas su socialine apsauga, mokesčiais ir PVM susijusias prievoles; šis įrodymas turi būti registruojamas.
Registracijos paraiška pateikiama pagal 1978 m. spalio 5 d. Karaliaus dekretą.
Kad pasiūlymas (jį pateikiant) būtų laikomas atitinkančiu įstatymų reikalavimus, pakanka, kad prie jo būtų pridėta registracijos paraiškos kopija. Sprendimas sudaryti sutartį nepriimamas tol, kol kompetentinga institucija nepriima sprendimo dėl registracijos paraiškos.“
21. Konkurso specifikacijos taip pat buvo pakeistos ir jose nurodyta, kad „jei dalyvis savo pasiūlyme nepatvirtina atsižvelgęs į šį skelbimo klaidų ištaisymą Nr. 1, jo pasiūlymas laikomas negaliojančiu“.
22. Siekdamos dalyvauti konkurse, BPC ir WIG įsteigė konsorciumą BPC‑WIG (toliau – BPC‑WIG). 1995 m. kovo 16 d. šis konsorciumas pateikė pasiūlymą, susijusį su nagrinėjamu pirkimu. Prie šio pasiūlymo WIG pridėjo du 1994 m. rugpjūčio 4 d. ir 1995 m. vasario 3 d. Vokietijos mokesčių ir socialinių reikalų administracijos liudijimus, pagal kuriuos „mokesčių administratorius neprieštarauja, kad WIG dalyvautų viešojo pirkimo konkurse“ ir kad „WIG visas socialinio draudimo įmokas visada mokėjo laiku“. Vis dėlto WIG ar BPC‑WIG prie pasiūlymo nepridėjo nei jų registraciją, nei registracijos paraišką pagal Belgijos teisę patvirtinančio dokumento. Paraiškos dėl registracijos Belgijoje buvo pateiktos jau pasibaigus terminui teikti pasiūlymus, t. y. BPC‑WIG paraišką pateikė 1995 m. balandžio 28 d., o WIG – 1995 m. gegužės 3 d. ir jos buvo įregistruotos 1995 m. liepos mėn., t. y. jau sudarius darbų atlikimo sutartį. BPC, kaip pagal Belgijos teisę įsteigta bendrovė, jau buvo įregistruota Belgijoje.
23. 1995 m. birželio 20 d. Berlaymont 2000
administracijos taryba nusprendė sutartį sudaryti su kitu konsorciumu.
24. BPC ir WIG Belgijos Conseil d’État
pateikė skundą dėl šio sprendimo panaikinimo. 1999 m. kovo 10 d. bylą nagrinėjusi Conseil d’État kolegija jų skundą atmetė, motyvuodama tuo, kad WIG pasiūlymo pateikimo momentu nebuvo įregistruota Belgijoje kaip rangovė pagal 1977 m. Karaliaus dekreto 15 traipsnio 7 dalį, ir nusprendė, kad su pareiškėjais nuo pat pradžių negalėjo būti sudaryta minėta sutartis.
25. Per tą laiką 1996 m. birželio 18 d. BPC ir WIG pateikė Tribunal de première instance de Bruxelles civilinį ieškinį dėl žalos, patirtos jas pašalinus iš konkurso, atlyginimo. 2002 m. lapkričio 5 d. sprendimu šis teismas jų ieškinį atmetė kaip nepriimtiną. 2003 m. balandžio 15 d. ieškovės dėl šio sprendimo pateikė Cour d’appel de Bruxelles
apeliacinį skundą. 2007 m. kovo 14 d. sprendimu Cour d’appel de Bruxelles
paliko galioti pirmosios instancijos teismo sprendimą.
26. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo sprendime nurodė Cour d’appel de Bruxelles
sprendimo motyvus. Jis nurodė, jog šis teismas konstatavo, kad ieškovės prie savo pasiūlymo nepridėjo registracijos paraiškų, kurios WIG ir BPC‑WIG atveju buvo būtinos. Prie WIG ir BPC‑WIG pasiūlymo pridėti Vokietijos kompetentingų socialinio draudimo bei mokesčių institucijų išduoti liudijimai neturėjo registracijos galios ir jais buvo įvykdyta kita, taip pat registracijai reikalinga, pareiga. Kadangi dėl to ieškovės neįvykdė pagal Belgijos teisę nustatyto esminio procedūros reikalavimo, jų pasiūlymas buvo niekinis, ir tai pateisina jų automatinį pašalinimą iš konkurso iš pat pradžių.
27. Dėl papildomos registracijos pareigos nurodoma, kad Cour d’appel
pripažino, jog Direktyvos 93/37 24 straipsnio pirmoje pastraipoje registracijos nebuvimas nenurodomas kaip sąlyga, dėl kurios gali būti neleista dalyvauti viešojo pirkimo konkurse. Ji taip pat pripažįsta, kad pagal tos pačios direktyvos 24 straipsnio antrą pastraipą, jeigu perkančioji organizacija reikalauja, kad rangovas pateiktų įrodymų, jog jam netinka nė vienas atvejis, kurie išvardyti e arba f punktuose, kaip pakankamus įrodymus ji pripažįsta atitinkamos valstybės narės kompetentingos institucijos išduotus liudijimus. Vis dėlto šis teismas mano, kad pagal kitas Direktyvos 93/37 nuostatas galima būtų manyti, jog ši registracijos pareiga kaip sąlyga, dėl kurios gali būti neleista dalyvauti viešojo pirkimo konkurse, nėra draudžiama.
28. Šiuo klausimu ji pažymi, kad registracijos procedūra Belgijos administracijai leido įsitikinti, jog rangovas turėjo pakankamai finansinių, administracinių ir techninių priemonių, kad užtikrintų savo mokesčių ir socialinės apsaugos pareigų įgyvendinimą. Todėl Vokietijos institucijų išduotų liudijimų nepakako tokiai garantijai suteikti. Cour d’appel
šiuo klausimu nurodo Direktyvos 93/37 26 ir 27 straipsnius ir 29 straipsnio 4 dalį, pagal kuriuos leidžiama, kad perkančioji organizacija paprašytų rangovo pateikti papildomos medžiagos ar papildomai paaiškinti. Todėl šis teismas manė, kad nėra prasmės Teisingumo Teimui pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą.
29. Kadangi BPC ir WIG apeliacinis skundas buvo atmestas, 2007 m. rugsėjo 28 d. jos Belgijos Cour de cassation
pateikė kasacinį skundą.
30. Abejodamas dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamų teisės aktų nuostatų atitikties EB sutarties nuostatoms, susijusiomis su laisvų paslaugų judėjimu, ir Direktyvos 93/37 24 straipsniui, Cour de cassation
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti šiuos klausimus:
„1. Ar tokia pareiga įsiregistruoti siekiant, kad būtų skirta viešojo pirkimo sutartis Belgijoje, kokia numatyta nagrinėjamoje byloje taikomų konkurso specifikacijų I.G straipsnyje, neprieštarauja judėjimo laisvės Europos Sąjungoje principui ir < ... > Direktyvos 93/37/EEB < ... > 24 straipsnio antrai pastraipai, jeigu ji turėtų būti aiškinama kaip suteikianti teisę perkančiajai organizacijai neleisti dalyvauti konkurse užsienio rangovui, kuris nėra įsiregistravęs, tačiau pateikė lygiaverčius savo nacionalinių administracijų liudijimus?
2. Ar judėjimo laisvės Europos Sąjungoje principui ir < ... > Direktyvos 93/37/EEB < ... > 24 straipsnio antrai pastraipai neprieštarauja tai, kad Belgijos perkančiajai organizacijai pripažįstama kompetencija įpareigoti užsienio dalyvius pateikti Belgijos valdžios institucijoms (rangovų registracijos komisijai) išnagrinėti savo valstybių mokesčių ir socialinės apsaugos valdžios institucijų išduotų liudijimų, patvirtinančių, kad jie yra įvykdę mokesčių ir socialinės apsaugos pareigas, teisėtumą?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo
31. Komisija išreiškia abejones dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo, nes sprendime pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą jį pateikęs teismas nurodo tik Cour d’appel
sprendimo motyvus, pakankamai neapibrėždamas ginčo pagrindinėje byloje teisinių ir faktinių aplinkybių bei nepateikdamas pakankamai paaiškinimų dėl priežasčių, dėl kurių pasirinko tam tikras Sąjungos teisės normas, kurias prašo išaiškinti.
32. Šios abejonės nepagrįstos.
33. Visų pirma prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui negalima priekaištauti, kad savo sprendime jis pakartoja Cour d’appel
sprendimą, dėl kurio buvo pareikštas jo nagrinėjamas kasacinis skundas. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip išreiškia savo abejones dėl tame sprendime padarytų išvadų atitikties susijusioms Sąjungos teisės nuostatoms, t. y. Sutarties nuostatoms dėl laisvo paslaugų judėjimo ir Direktyvos 93/37 24 straipsnio nuostatoms.
34. Be to, reikia konstatuoti, kad, kaip pažymi generalinė advokatė savo išvados 33 punkte, iš minėto sprendimo galima pakankamai suprasti pagrindinės bylos dalyką ir pateiktų prejudicinių klausimų teisinį ir faktinį kontekstą, kuris, beje, suinteresuotiesiems asmenims Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnio antros pastraipos prasme leido veiksmingai pateikti savo pastabas.
35. Galiausiai taip apibūdinto ginčo pagrindinėje byloje konteksto ir prašomų išaiškinti Sąjugos teisės nuostatų ryšys aiškiai matyti iš bylos dokumentų ir specialūs paaiškinimai nereikalingi.
36. Todėl pateiktos informacijos pakanka, kad būtų tenkinami nusistovėjusioje Teisingumo Teismo praktikoje įtvirtinti reikalavimai (šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Liga Portuguesa de Futebol Profissional ir Baw International, C‑42/07, Rink. p. I‑0000, 40 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką) ir jis galėtų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikti naudingą atsakymą. Vadinasi, prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas.
Dėl pirmojo klausimo
37. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar bendrieji Sąjungos teisės principai viešųjų pirkimų srityje ir Direktyvos 93/37 antra pastraipa turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiami tokie nacionalinės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, pagal kuriuos kitoje valstybėje narėje įsisteigusiam rangovui nustatoma pareiga įsiregistruoti perkančiosios organizacijos valstybėje narėje siekiant, kad su juo šioje valstybėje narėje būtų sudaryta sutartis, nepaisant to, kad šis rangovas pateikė savo valstybės narės įstaigų išduotus liudijimus, kuriuose visų pirma patvirtinama, jog šioje valstybėje jis yra įvykdęs visas prievoles, susijusias su socialinio draudimo įmokų bei mokesčių ir rinkliavų mokėjimu.
38. Visų pirma svarbu pažymėti, kad registracija, dėl kurios kyla klausimų pagrindinėje byloje, Direktyvos 93/37 25 ar 29 straipsnių nuostatomis nereglamentuojama.
39. Iš tiesų iš Teisingumo Teismui pateiktų bylos dokumentų matyti, kad šios pareigos tikslas – patikrinti rangovų profesines savybes Direktyvos 93/37 24 straipsnio pirmos pastraipos prasme, konkrečiai kalbant, jų padėtį socialinio draudimo ir mokesčių bei rinkliavų mokėjimo srityje.
40. Visų pirma pažymėtina, kad vien aplinkybės, jog kitoje valstybėje narėje įsisteigęs rangovas pateikia šios valstybės kompetentingų institucijų išduotus liudijimus, nepakanka, kad būtų neabejotinai patvirtinta, jog jis yra įvykdęs pareigas šioje srityje. Iš tikrųjų, viena vertus, Direktyvos 93/37 24 straipsnio pirmos pastraipos e ir f punktuose numatyta, kad rangovas turi būti įvykdęs socialinias ir mokestines prievoles taip pat ir perkančiosios organizacijos valstybėje narėje. Kita vertus, pagal 24 straipsnio antros pastraipos antrą įtrauką, nurodant atitinkamos valstybės narės kompetentingų institucijų išduotus liudijimus, leidžiama atskirai patikrinti tokį rangovą valstybėje narėje, kurioje organizuojami viešieji pirkimai.
41. Iš tikrųjų gali būti, kad toks rangovas perkančiosios organizacijos valstybėje narėje galėtų vykdyti ekonominę veiklą, dėl kurios turėtų mokestinių ar socialinių įsiskolinimų šioje valstybėje narėje. Tokie įsiskolinimai gali atsirasti ne vien dėl ekonominės veiklos, vykdomos įgyvendinant viešuosius pirkimus, bet ir dėl už jų ribų išeinančios veiklos. Be to, net jei šis rangovas perkančiosios organizacijos valstybėje narėje nevykdė jokios ekonominės veiklos, visiškai teisėta, kad šios valstybės narės institucijos siekia tuo įsitikinti.
42. Todėl nacionalinės teisės aktų negalima laikyti prieštaraujančiais Sąjungos taisyklėms vien todėl, kad juose numatyta registracijos pareiga, leidžianti šiuo atžvilgiu patikrinti ir kitoje nei ta, kurioje organizuojami viešieji pirkimai, valstybėje narėje įsisteigusį rangovą.
43. Antra, reikia pažymėti, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką Direktyvos 93/37 24 straipsnio pirmoje pastraipoje išsamiai išvardijami pagrindai, galintys pateisinti rangovo nepriėmimą dalyvauti pirkime dėl objektyviai pagrįstų priežasčių, susijusių tik su jo profesinėmis savybėmis. Be kita ko, Teisingumo Teismas taip pat pažymėjo, kad valstybės narės, be nurodytoje nuostatoje išsamiai išvardytų neleidimo dalyvauti pagrindų, turi teisę papildomai numatyti neleidimo dalyvauti pagrindus, skirtus užtikrinti, kad būtų laikomasi visų dalyvių vienodo vertinimo ir skaidrumo principų (šiuo klausimu žr. 2008 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Michaniki, C‑213/07, Rink. p. I‑9999, 43, 44 ir 47 punktus bei 2009 m. gegužės 19 d. Sprendimo Assitur, C‑538/07, Rink. p. I‑4219, 20 ir 21 punktus).
44. Tokia registracijos pareiga, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, negali būti laikoma Direktyvos 93/37 24 straipsnio pirmoje pastraipoje išsamiai išvardytų neleidimo dalyvauti pagrindų papildomu pagrindu, jeigu ji suformuluota kaip šios nuostatos įgyvendinimo būdas, kuriuo siekiama vien patikrinti, ar viešuosiuose pirkimuose siekiančiam dalyvauti rangovui negali būti taikomas vienas iš neleidimo dalyvauti pagrindų, būtent pagrindas, susijęs su socialinio draudimo įmokų ir mokesčių ar rinkliavų mokėjimu.
45. Nagrinėjamu atveju siekdamas įsiregistruoti (bylos dokumentuose taip vadinama „registracija mokesčių tikslais“) suinteresuotas rangovas turi šiuo klausimu kompetentingai institucijai pateikti paraišką kartu su Direktyvos 93/37 24 straipsnio antroje pastraipoje numatytais bei pagal nacionalinės teisės aktus, numatančius atitinkamus neleidimo dalyvauti pagrindus, reikalaujamais liudijimais.
46. Vadinasi, kitoje valstybėje narėje įsisteigęs rangovas turi minėtai institucijai pateikti įsisteigimo valsybės narės institucijų išduotus liudijimus, kuriuos pagal minėtas Direktyvos 93/37 nuostatas paprastai jis turėtų pateikti atitinkamai perkančiajai organizacijai. Be to, jei šis rangovas jau vykdė ekonominę veiklą perkančiosios organizacijos valstybėje narėje, jis turėtų galėti pateikti šios valstybės kompetentingų institucijų išduotus liudijimus arba, jei tokios veiklos nebuvo, – patvirtinti šią aplinkybę. Todėl ši institucija savo ruožtu patvirtina, kad nėra neleidimo dalyvauti pagrindų, ir išduoda registracijos liudijimą, kuris vėliau siekiant dalyvauti tam tikrame viešajame pirkime turės būti pateikiamas perkančiajai organizacijai.
47. Pagal Direktyvos 93/37 24 straipsnio antrą pastraipą, jei perkančioji organizacija prašo rangovo pateikti įrodymą, kad jam netinka nė vienas atvejis iš išvardytų šios nuostatos e arba f punktuose, kaip pakankamą įrodymą ji pripažįsta atitinkamos valstybės narės kompetentingų institucijų išduotą liudijimą.
48. Šia nuostata nepašalinama galimybė, kad rangovo pateikti liudijimai arba apskritai neleidimo dalyvauti pagrindų nebuvimas gali būti patikrinti iki vokų su pasiūlymais atplėšimo procedūros.
49. Vis dėlto turi būti tikrinamos vien rangovų profesinės savybės Direktyvos 93/37 24 straipsnio pirmos pastraipos prasme, būtent kiek jos susijusios su įsipareigojimų, susijusių su socialinio draudimo įmokų, mokesčių ar rinkliavų mokėjimu, įvykdymu. Be to, kaip pažymi generalinė advokatė išvados 52 punkte, šis tikrinimas negali apsunkinti ar vilkinti suinteresuotų rangovų dalyvavimo viešojo pirkimo procedūroje ir negali jiems sukelti per didelių administracinių sunkumų.
50. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, ar registracijos reikalavimas pagrindinėje byloje atitinka šiuos kriterijus.
51. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas būtent turi išnagrinėti, ar tenkinami 1978 m. Karaliaus dekreto 2 straipsnio 1 dalies 7 punkte, pagal kurį bendrovei neleidžiama dalyvauti viešajame pirkime, jei asmenys, kurie yra jos valdybos nariai, direktoriai arba kiti asmenys, galintys įmonės vardu prisiimti įpareigojimus, patenka į kategoriją asmenų, kuriems pagal nacionalinę teisę draudžiama vykdyti tokias funkcijas, ir 1978 m. Karaliaus dekreto 2 straipsnio 1 dalies 12 punkte, pagal kurį rangovui neleidžiama dalyvauti viešųjų pirkimų konkurse, jeigu jis neturi pakankamai „finansinių, administracinių ir techninių išteklių, kad galėtų vykdyti savo mokestines ir socialines pareigas“, numatyti reikalavimai, kurių negalima įvertinti atsižvelgiant į bylos dokumentuose pateikiamą informaciją, bet jie gali būti leidžiami pagal Direktyvos 93/37 24 straipsnio pirmą pastraipą.
52. Vis dėlto iš bylos dokumentų matyti, jog paprastas registracijos paraiškos kartu su pasiūlymu pateikimas perkančiajai organizacijai pagrindinėje byloje buvo pakankamas formalumas, kad suinteresuotiems rangovams būtų leista dalyvauti ginčijamame pirkime, nes sprendimas sudaryti sutartį negalėjo būti priimtas nepasibaigus registracijos procedūrai.
53. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Sąjungos teisė turi būti aiškinama taip, kad pagal ją nedraudžiami nacionalinės teisės aktai pagal kuriuos siekiant, kad perkančiosios organizacijos valstybėje narėje būtų sudaryta viešojo pirkimo sutartis su kitoje valstybėje narėje įsisteigusiu rangovu, nustatoma pareiga įsiregistruoti pirmojoje valstybėje narėje, susijusi su Direktyvos 93/37 24 straipsnio pirmoje pastraipoje išvardytų neleidimo dalyvauti pagrindų nebuvimu, su sąlyga, kad tokia pareiga neapsunkina ar nevilkina rangovo dalyvavimo nagrinėjamame viešajame pirkime bei nesukelia jam per didelių administracinių sunkumų, o ja siekiama vien patikrinti suinteresuotojo asmens profesines savybes šios nuostatos prasme.
Dėl antrojo klausimo
54. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar bendrieji Sąjungos teisės principai viešųjų pirkimų srityje ir Direktyvos 93/37 24 straipsnio antra pastraipa turi būti aiškinami taip, kad pagal juos nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriuose numatoma, jog tokia institucija, kokia aptariama pagrindinėje byloje, tikrina kitų valstybių narių kompetentingų mokesčių ir socialinės apsaugos valdžios institucijų išduotus liudijimus, patvirtinančius, kad šiose valstybėse narėse įsisteigę rangovai yra įvykdę įsipareigojimus šiose srityse.
55. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad pagal Direktyvos 93/37 nuostatas iš principo nedraudžiama, jog pagal nacionalinę teisę tai, ar nėra neleidimo dalyvauti konkurse pagrindų šios direktyvos 24 straipsnio pirmos pastraipos prasme, tikrintų ne perkančioji organizacija, o kita institucija.
56. Kaip pažymėjo generalinė advokatė savo išvados 69 punkte, toks patikrinimas iki vokų su pasiūlymais atplėšimo procedūros gali būti tikslingas siekiant, kad viešasis pirkimas būtų gerai atliekamas. Iš tikrųjų, atsižvelgiant į kai kurių perkančiųjų organizacijų, kaip antai mažų savivaldybių arba nedidelės apimties organizacijų, turimas nepakankamas technines žinias ir ribotas organizacines galimybes, gali būti naudinga specializuotai nacionalinei ar vietinei kompetentingai institucijai pripažinti kompetenciją administracine tvarka nagrinėti ir centralizuotai tikrinti įvairių viešųjų pirkimų konkursų dalyvių profesinės kvalifikacijos įrodymus.
57. Reikia pridurti, kad Teisingumo Teismas minėtame Sprendime Michaniki
jau pripažino, kad tam tikromis griežtai apibrėžtomis sąlygomis yra galimybė, kad ne perkančioji organizacija, o kita institucija priimtų sprendimą neleisti rangovui dalyvauti viešojo darbų pirkimo sutarties sudarymo procedūroje. Šiuo klausimu nesvarbi aplinkybė, kad bylos, kurioje buvo priimtas šis sprendimas, dalykas buvo ne Direktyvoje 93/37 numatytas neleidimo dalyvauti pagrindas, o šia direktyva nustatytus neleidimo dalyvauti pagrindus papildantis pagrindas, skirtas užtikrinti vienodo vertinimo ir skaidrumo principus.
58. Dar reikia išnagrinėti, ar institucijos, kuriai pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamus nacionalinės teisės aktus suteikta teisė atlikti šį patikrinimą, sudėtis ir kompetencija atitinka Sąjungos teisę viešųjų pirkimų srityje.
59. Šiuo klausimu akivaizdu, kad, viena vertus, iš bylos dokumentų matyti, jog pagal šiuos teisės aktus kompetentingos registracijos institucijos, vadinamosios „registracijos komisijos“, sudaromos provincijose trišaliu pagrindu. Pagal 1978 m. Karaliaus dekreto 16 straipsnį jos sudarytos iš trijų viešosios valdžios institucijų paskirtų tarnautojų, iš kurių vienas skiriamas pirmininku, bei šešių asmenų, kurie po lygiai skiriami atitinkamos provincijos statybos sektoriaus darbdavių ir darbuotojų organizacijų siūlymu.
60. Konstatuotina, kad didžiąją šios institucijos dalį sudaro asmenys, atstovaujantys privatiems interesams, o iš bylos dokumentų nėra aišku, ar šių asmenų dalyvavimas minėtoje institucijoje yra vien patariamojo pobūdžio.
61. Tokia institucija, atsižvelgiant į jos sudėtį, negali būti laikoma nešališka ir neutrali. Iš tikrųjų ši didelė dalis privačių interesų atstovų gali lemti, jog šie atstovai kliudys kitiems ūkio subjektams patekti į atitinkamą rinką, ir bet kuriuo atveju, kadangi šių ūkio subjektų asmeninės ir profesinės savybės turi būti vertinamos potencialių konkurentų, nurodytoje institucijoje susidaro nevienoda padėtis konkurencijos sąlygų atžvilgiu ir joje trūksta objektyvumo ir nešališkumo, o tai pažeidžia pagal Sąjungos teisę numatytą neiškraipytos konkurencijos sistemą (pagal analogiją žr. 2008 m. liepos 1 d. Sprendimo MOTOE, C‑49/07, Rink. p. I‑4863, 51 ir 52 punktus bei jame nurodytą teismų praktiką ir 2009 m. kovo 10 d. Sprendimo Hartlauer, C‑169/07, Rink. p. I‑1721, 51 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
62. Reikia pažymėti, kad, kita vertus, kaip, atrodo, išplaukia iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimo, pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamus teisės aktus registracijos komisijai suteikiama teisė nagrinėti atitinkamos valstybės narės kompetentingų institucijų išduotų liudijimų dėl rangovų įsipareigojimų, susijusių su socialinio draudimo įmokų ir mokesčių mokėjimu, įvykdymo galiojimą.
63. Reikia pažymėti, kad 1978 m. Karaliaus dekrete nėra nuostatų, pagal kurias ši teisė būtų tiesiogiai suteikiama registracijos komisijoms, o šios teisės apimtis nėra aiškinama prašyme priimti prejudicinį sprendimą. Jei ši teisė turėtų apimti esminių, t. y. su atitinkamų valstybių narių kompetentingų institucijų liudijimų išdavimu susijusių, sąlygų kontrolę, ji akivaizdžiai būtų nesuderinama su tokio neleidimo dalyvauti pagrindo nenumatančia Direktyvos 93/37 24 straipsnio pirma pastraipa bei šio straipsnio antros pastraipos antrąja įtrauka, kurioje tiesiogiai reikalaujama šiuos liudijimus priimti kaip pakankamus įmonės įsipareigojimų, susijusių su socialinio draudimo įmokų ir mokesčių mokėjimu, įvykdymo įrodymus. Be to, šių liudijimų patikrinimu iš esmės grindžiamas neleidimo dalyvauti pagrindas nebūtų pateisinamas remiantis Teisingumo Teismo išvada, suformuluota minėtame Sprendime Michaniki .
64. Todėl, kaip pažymi generalinė advokatė savo išvados 82–84 punktuose, institucija, įgaliota nagrinėti šiuos liudijimus, neturi jokios jų esmės vertinimo diskrecijos ir gali tiesiog patikrinti formalius kriterijus. Taigi ji gali vien patikrinti, ar šie liudijimai yra autentiški, ar jie buvo išduoti pakankamai neseniai ir ar juos išdavusi institucija nebuvo akivaizdžiai nekompetentinga.
65. Atsižvelgiant į pateiktas aiškinimo gaires, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti kasatorių pagrindinėje byloje padėtį. Vis dėlto neatrodo, kad registracijos komisijos sudėtis ir jos atliekamos kontrolės apimtis galėtų šiai padėčiai daryti įtaką, nes, kaip matyti iš bylos dokumentų, kasatorės buvo įregistruotos. Pagrindinėje byloje ginčijamo sprendimo neleisti dalyvauti pirkime priežastis pagrįsta aplinkybe, kad jų atitinkamos registracijos paraiškos buvo pateiktos per vėlai, t. y. po termino, nustatyto pasiūlymams pateikti, vadinasi, tokiomis aplinkybėmis, kai pats registracijos reikalavimas nėra laikomas neatitinkančiu Sąjungos teisės.
66. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Sąjungos teisė turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos kitos valstybės narės mokesčių ir socialinių institucijų rangovui išduotų liudijimų tikrinimas patikėtas ne perkančiajai organizacijai, o kitai institucijai, jei:
– didžioji šios institucijos dalis sudaryta iš provincijos, kurioje organizuojamas aptariamas viešasis pirkimas, statybos sektoriaus darbdavių ir darbuotojų organizacijų paskirtų asmenų, ir
– ši teisė apima šių liudijimų galiojimo patikrinimą iš esmės.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
67. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
1. Sąjungos teisė turi būti aiškinama taip, kad pagal ją nedraudžiami nacionalinės teisės aktai pagal kuriuos siekiant, kad perkančiosios organizacijos valstybėje narėje būtų sudaryta viešojo pirkimo sutartis su kitoje valstybėje narėje įsisteigusiu rangovu, nustatoma pareiga įsiregistruoti pirmojoje valstybėje narėje, susijusi su 1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyvos 93/37/EEB dėl viešojo darbų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo 24 straipsnio pirmoje pastraipoje išvardytų neleidimo dalyvauti pagrindų nebuvimu, su sąlyga, kad tokia pareiga neapsunkina ar nevilkina rangovo dalyvavimo nagrinėjamame viešajame pirkime bei nesukelia jam per didelių administracinių sunkumų, o ja siekiama vien patikrinti suinteresuotojo asmens profesines savybes šios nuostatos prasme.
2. Sąjungos teisė turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos kitos valstybės narės mokesčių ir socialinių institucijų rangovui išduotų liudijimų tikrinimas patikėtas ne perkančiajai organizacijai, o kitai institucijai, jei:
– didžioji šios institucijos dalis sudaryta iš provincijos, kurioje organizuojamas aptariamas viešasis pirkimas, statybos sektoriaus darbdavių ir darbuotojų organizacijų skirtų asmenų, ir
– ši teisė apima šių liudijimų galiojimo patikrinimą iš esmės.