62009CC0335_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šioje byloje Teisingumo Teismas nagrinėja apeliacinį skundą dėl sprendimo, kuriuo Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismas (dabar – Bendrasis Teismas)(2) Lenkijos Respublikos pareikštą ieškinį dėl panaikinimo pripažino iš dalies nepriimtinu dėl vėlavimo ir iš dalies nepagrįstu.
2. Kadangi šioje byloje kylantis klausimas dėl priimtinumo yra identiškas klausimui, kurį Teisingumo Teismas nagrinėja kitame apeliaciniame skunde, tuo pat metu pateiktame dabar Teisingumo Teismo nagrinėjamoje byloje Lenkija prieš Komisiją (C-336/09 P)(3), raginu Teisingumo Teismą tą klausimą nagrinėti remiantis toje byloje mano pateiktoje išvadoje atlikta analize.
3. Tačiau dėl esmės visų pirma reikia pažymėti, kad šį kartą nagrinėjami du reglamentai. Ieškiniu Bendrajame Teisme (buvęs Pirmosios instancijos teismas) Lenkijos Respublika prašė panaikinti 2003 m. lapkričio 10 d. Komisijos reglamentą (EB) Nr. 1972/2003(4) su pakeitimais, padarytais 2004 m. vasario 10 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 230/2004(5) ir 2004 m. balandžio 20 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 735/2004(6) . Kaip pamatysime, Bendrasis Teismas skundžiamu sprendimu pripažino ieškinį nepriimtinu tiek, kiek jis pareikštas dėl Reglamento Nr. 1972/2003. Tačiau jis pripažino ieškinį primitinu tiek, kiek jis pareikštas dėl Reglamento Nr. 735/2004, kuriuo iš dalies keičiamas Reglamentas Nr. 1972/2003.
4. Taigi Bendrasis Teismas iš esmės išnagrinėjo Reglamento Nr. 2004/735 teisėtumą ir, taikydamas Teisingumo Teismo praktiką(7), pagrindinių Reglamento Nr. 1972/2003 nuostatų teisėtumą tiek, kiek pirmojo reglamento nuostatos galėjo būti laikomos kaip sudarančios vieną visumą kartu su antrojo reglamento nuostatomis.
5. Šia byla Teisingumo Teismui suteikiama galimybė praturtinti ir taip jau pakankamai įvairią teismo praktiką stengiantis išspręsti apskritai dėl naujųjų valstybių narių stojimo į Europos Sąjungą ir konkrečiai dėl pereinamuoju laikotarpiu joms taikomų teisės nuostatų kylančias problemas(8) .
I – Teisinis pagrindas
6. Ši byla iškelta dėl to, kad Europos Komisija, taikydama 2004 m. dešimties naujųjų valstybių narių Stojimo sutartį(9) ir aktą(10), priėmė būtent naujųjų valstybių ūkio subjektams taikomas laikinąsias priemones bendrosios žemės ūkio politikos srityje, šiuo atveju – Reglamentą Nr. 1972/2003.
7. Tai, kad Sąjungos institucijos priėmė tokias pereinamojo laikotarpio priemones, savaime nėra kažkas ypatinga. Reglamento Nr. 1972/2003 nuostatoms lygiavertės nuostatos buvo priimtos ir per ankstesnius plėtros etapus(11), nes jos buvo numatytos įvairiose Stojimo sutartyse ir (arba) aktuose.
8. Remiantis Stojimo sutarties 2 straipsnio 3 dalimi ir Stojimo akto 41 straipsnio pirma pastraipa, Reglamentas Nr. 1972/2003 buvo priimtas ir paskelbtas iki minėtos sutarties ir Stojimo akto įsigaliojimo.
9. Stojimo sutarties 2 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad Sąjungos institucijos, nukrypdamos nuo šio sutarties 2 straipsnio 2 dalies(12), iki įstojimo gali priimti tam tikrose konkrečiai nurodytose nuostatose, taip pat Stojimo akto 41 straipsnyje, nurodytas priemones, ir paaiškinta, kad šios priemonės įsigalioja tik tuo atveju, jei įsigalioja ta sutartis ir tik nuo jos įsigaliojimo datos. Ta dalis išdėstyta taip:
„Nepaisant 2 dalies, Sąjungos institucijos prieš stojimą gali patvirtinti Stojimo akto 6 straipsnio 2 dalies antrojoje pastraipoje, 6 straipsnio 6 dalies antrojoje pastraipoje, 6 straipsnio 7 dalies antrojoje ir trečiojoje pastraipose, 6 straipsnio 8 dalies antrojoje ir trečiojoje pastraipose, 6 straipsnio 9 dalies trečiojoje pastraipoje, 21, 23 straipsniuose, 28 straipsnio 1 dalyje, 32 straipsnio 5 dalyje, 33 straipsnio 1, 4 ir 5 dalyse, 38, 39, 41, 42 ir 55–57 straipsniuose, to Akto III–XIV prieduose, prie jo pridėtame 2 protokole, 3 protokolo 6 straipsnyje, 4 protokolo 2 straipsnio 2 dalyje, 8 protokole ir 10 protokolo 1, 2 bei 4 straipsniuose nurodytas priemones. Šios priemonės įsigalioja tik tuo atveju, jei įsigalioja ši Sutartis, ir tik nuo jos įsigaliojimo dienos.“
10. Stojimo akto 41 straipsnio, kuris aiškiai nurodytas Stojimo sutarties 2 straipsnio 3 dalyje, pirma pastraipa Komisijai suteikiami įgaliojimai laikantis tam tikros tvarkos priimti pereinamojo laikotarpio priemones, „būtinas perėjimui nuo esamo režimo naujosiose valstybėse prie režimo, kuris atsiranda dėl bendros žemės ūkio politikos taikymo pagal [Stojimo] akte išdėstytus reikalavimus palengvinti“. Šių pereinamojo laikotarpio priemonių galima imtis trejų metų laikotarpiu nuo įstojimo dienos, ir jos taikomos tik tuo laikotarpiu, ir nurodyta, kad Europos Sąjungos Taryba, remdamasi Komisijos pasiūlymu ir pasikonsultavusi su Europos Parlamentu, gali vieningai pratęsti šį laikotarpį. Ta pastraipa išdėstyta taip:
„Jei pereinamojo laikotarpio priemonės yra būtinos perėjimui nuo esamo režimo naujosiose valstybėse prie režimo, kuris atsiranda dėl bendros žemės ūkio politikos taikymo pagal šiame Akte išdėstytus reikalavimus, palengvinti, Komisija tokias priemones priima pagal [2001 m. birželio 19 d.] Tarybos reglamento (EB) Nr. 1260/2001 dėl bendro cukraus sektoriaus rinkų organizavimo [OL L 178, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 33 t., p. 17] 42 straipsnio 2 dalį ar prireikus atitinkamuose kitų reglamentų dėl bendro žemės ūkio rinkų organizavimo straipsniuose nustatyta tvarka ar pagal atitinkamo komiteto [komitologijos] procedūrą, nustatytą taikytinuose teisės aktuose. Šiame straipsnyje nurodytų pereinamojo laikotarpio priemonių galima imtis trejų metų laikotarpiu nuo įstojimo dienos, ir jos taikomos tik tuo laikotarpiu. Taryba, remdamasi Komisijos pasiūlymu ir pasikonsultavusi su Europos Parlamentu, gali vieningai pratęsti šį laikotarpį.“
11. Remiantis būtent šiomis dviem nuostatomis buvo priimtas Reglamentas Nr. 1972/2003(13), dėl kurio Bendrajame Teisme buvo pareikštas ieškinys ir kurio pagrindinių nuostatų galiojimas netiesiogiai nagrinėtas aiškinant Reglamento Nr. 735/2004 galiojimą.
12. Reglamento Nr. 1972/2003 trečioje konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„Prekybos srautų nukreipimai, galintys dezorganizuoti rinkos organizacijas [sutrikdyti bendrą rinkų organizavimą], dažnai apima produktus, kurie vežami specialiai plėtros dingstimi ir nėra įprastų atitinkamos valstybės atsargų dalis. Atsargų perteklius [taip pat] gali susidaryti dėl nacionalinės gamybos. Todėl turėtų būti numatyti atgrasinantys mokesčiai, imtini už atsargų perteklių naujosiose valstybėse narėse“.
13. Reglamento Nr. 1972/2003 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad naujosios valstybės narės privalo apmokestinti 2004 m. gegužės 1 d., t. y. Stojimo sutarties ir Stojimo akto įsigaliojimo dieną, laisvoje apyvartoje esančių žemės ūkio produktų atsargų pertekliaus turėtojus.
14. To reglamento 4 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad šis mokestis nustatomas pagal importo muito normą, erga omnes
taikomą 2004 m. gegužės 1 d.
15. To reglamento 4 straipsnio 1–3 dalys išdėstytos taip:
„1. Nepažeidžiant Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus ir tais atvejais, jei nacionaliniu lygiu nėra taikoma griežtesnių teisės aktų, naujosios valstybės narės apmokestina atsargų pertekliaus 2004 m. gegužės 1 d. turėtojų produktus laisvoje apyvartoje [2004 m. gegužės 1 d. laisvoje apyvartoje esančių žemės ūkio produktų atsargų pertekliaus turėtojus].
2. Nustatydamos kiekvieno turėtojo atsargų perteklių, [naujosios] valstybės narės visų pirma atsižvelgia į:
a) vidutines atsargas, turėtas iki įstojimo;
b) prekybos modelius [srautus] iki įstojimo;
c) atsargų sukaupimo aplinkybes.
Atsargų pertekliaus sąvoka taikoma produktams, importuojamiems į naująsias valstybes nares arba kurių kilmės šalis yra naujosios valstybės narės. Atsargų pertekliaus sąvoka taip pat taikoma produktams, skirtiems naujųjų valstybių narių rinkoms.
Tokių atsargų registravimas vykdomas remiantis 2004 m. gegužės 1 d. taikoma Kombinuotąja nomenklatūra.
3. Mokesčio, minimo 1 dalyje, dydis nustatomas pagal erga omnes
importo muito normą, taikomą 2004 m. gegužės 1 d. Pajamos iš mokesčio, kurį surenka nacionalinės institucijos, skiriamos į naujųjų valstybių narių nacionalinį biudžetą.“
16. Reglamento Nr. 1972/2003 4 straipsnio 5 dalyje kiekvienai valstybei narei atskirai išvardyti įvairių žemės ūkio produktų, kuriems taikomas tas reglamentas, Kombinuotosios nomenklatūros kodai.
17. Galiausiai Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnyje, kurio 1 dalyje nustatyta, kad jis taikomas nukrypstant nuo Stojimo akto IV priedo 5 skyriaus, be kita ko, nustatyta, kad tas mokestis taip pat taikomas žemės ūkio produktams, kuriems įstojimo datą taikomas ribojamasis režimas, neatsižvelgiant į tai, ar iki šios datos jie buvo išleisti į penkiolikos valstybių narių Europos bendrijos, ar į naujosios valstybės narės laisvą apyvartą (3 straipsnio 2 dalis), ar jų kilmės šalis yra trečiosios valstybės (3 straipsnio 3 dalis). Jis išdėstytas taip:
„1. Šis straipsnis taikomas nukrypstant nuo Stojimo akto IV priedo 5 skyriaus ir nuo 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą(14), 20 ir 214 straipsnių.
2. 4 straipsnio 5 dalyje išvardyti produktai, kurie iki 2004 m. gegužės 1 d. buvo laisvoje penkiolikos narių Bendrijos arba naujosios valstybės narės apyvartoje, o 2004 m. gegužės 1 d. yra išplėstoje Bendrijoje laikinai sandėliuojami arba laikomi taikant kurią nors muitinės tvarką arba procedūras, minimas Reglamento (EEB) Nr. 2913/92 4 straipsnio 15 punkto b papunktyje ir 16 punkto b–g papunkčiuose, arba kurie yra vežami atlikus eksporto formalumus išplėstoje Bendrijoje, apmokestinami taikant erga omnes
importo muito normą, taikomą jų išleidimo į laisvą apyvartą dieną.
Pirma pastraipa netaikoma produktams, eksportuojamiems iš penkiolikos narių Bendrijos, jei importuotojas pateikia įrodymą, kad nebuvo kreiptasi dėl grąžinamosios eksporto išmokos už eksportuojančios šalies produktus. Importuotojui paprašius eksportuotojas imasi priemonių, kad eksporto deklaracijoje kompetentinga institucija įrašytų, jog dėl grąžinamųjų eksporto kompensacijų už eksportuojančios šalies produktus nebuvo kreiptasi.
3. Iš trečiųjų šalių vežami 4 straipsnio 5 dalyje išvardyti produktai, kurie 2004 m. gegužės 1 dieną naujojoje valstybėje narėje yra vadovaujantis laikinuoju įvežimu perdirbti, minimu Reglamento (EEB) Nr. 2913/92 4 straipsnio 16 punkto d papunktyje, arba laikinuoju įvežimu, minimu to paties punkto f papunktyje, ir kurie į laisvą apyvartą išleidžiami iki tos datos arba vėliau, apmokestinami importo muitu, taikomu išleidimo į apyvartą dieną produktams iš trečiųjų šalių.“
18. Reglamento Nr. 735/2004 1 straipsniu keičiama, be kita ko, Lenkijos Respublikai taikoma Reglamento Nr. 1972/2003 4 straipsnio 5 dalies aštunta įtrauka ir iš produktų, kuriems taikomas tas reglamentas, sąrašo, pirma, išbraukiami ir, antra, įtraukiami tam tikri produktai.
II – Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
19. 2004 m. birželio 28 d. Bendrajam Teismui pateiktu ieškiniu Lenkijos Respublika paprašė panaikinti Reglamento Nr. 1972/2003 su pakeitimais, padarytais Reglamentu Nr. 735/2004, 3 straipsnį, 4 straipsnio 3 dalį ir 5 dalies aštuntą įtrauką.
20. 2006 m. liepos 11 d. nutartimi Bendrojo Teismo trečiosios kolegijos pirmininkas, remdamasi Teisingumo Teismo statuto 54 straipsnio trečia pastraipa ir Bendrojo Teismo procedūros reglamento 77 straipsnio a punktu bei 78 straipsniu, nusprendė sustabdyti bylą, kol bus priimtas Teisingumo Teismo sprendimas byloje C-273/04.
21. 2007 m. spalio 23 d. Teisingumo Teismas priėmė sprendimą byloje C-273/04(15), kuriame tiesiogiai išnagrinėjo bylą iš esmės, taigi – nespręsdamas dėl ieškinio priimtinumo. Skundžiamu sprendimu Bendrasis Teismas Lenkijos Respublikos ieškinį atmetė iš dalies kaip nepriimtiną dėl naikinamojo termino ir iš dalies kaip nepagrįstą.
A – Dėl priimtinumo
22. Bendrasis Teismas konstatavo, kad Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
Reglamentas Nr. 1972/2003 buvo paskelbtas 2003 m. lapkričio 11 d. ir kad todėl terminas ieškiniui dėl jo pareikšti baigėsi 2004 m. vasario 4 d. Kadangi Lenkijos Respublikos ieškinį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2004 m. birželio 28 d., Bendrasis Teismas pripažino, kad jis pateiktas pavėluotai, kiek tai susiję su Reglamentu Nr. 1972/2003(16) .
23. Kaip ir byloje, kurioje priimta minėta Nutartis Lenkija prieš Komisiją, Bendrasis Teismas, remdamasis griežtu EB 230 straipsnio penktos pastraipos nuostatų taikymu, pripažino pagrįstu Komisijos pareikštą nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą.
24. Jis konstatavo, kad ieškinys dėl Reglamento Nr. 1972/2003 buvo pateiktas pasibaigus toje nuostatoje įtvirtintam dviejų mėnesių terminui, kuris skaičiuojamas nuo jo paskelbimo, ir padaręs išvadą, kad Lenkijos Respublika dėl naikinamojo termino neteko teisės pareikšti ieškinį(17), atmetė įvairius valstybės narės pateiktus argumentus.
25. Taigi, argumentai, susiję su tuo, kad minėtas reglamentas nebuvo paskelbtas dvidešimčia oficialiųjų Sąjungos kalbų(18), kad jis turėjo įsigalioti tik tuo atveju, jei įsigalios Stojimo sutartis(19) ir kad jis buvo skirtas visoms valstybėms narėms, įskaitant būsimas valstybes nares(20), buvo atmesti, kaip negalintys paneigti šios išvados.
26. Tada Bendrasis Teismas siekė įrodyti, kad toks griežtas procesinių terminų taikymas nuo Reglamento Nr. 60/2004 paskelbimo datos nepažeidė Lenkijos Respublikos teisės į veiksmingą teisminę apsaugą(21) .
27. Nagrinėdamas ieškinio priimtinumą Bendrasis Teismas taip pat priminė, kad nuo griežto Bendrijos taisyklių dėl procesinių terminų taikymo galima nukrypti tik susidarius visiškai išskirtinėms aplinkybėms, nenumatytais arba force majeure
atvejais(22) . Vis dėlto dėl šio aspekto jis nusprendė, kad Lenkijos Respublika nepaaiškino, kuo aptariamos aplinkybės yra išskirtinės jos atžvilgiu, kad būtų galima nukrypti nuo griežto procesinių terminų taikymo principo ir taip pažeisti teisinio saugumo principą.
28. Tuo remdamasis skundžiamo sprendimo 63 punkte jis padarė išvadą, kad ieškinys, kiek jis susijęs su pačiu Reglamentu Nr. 1972/2003, yra pavėluotas ir turi būti atmestas kaip nepriimtinas.
29. Tačiau jis sutiko analizuoti Lenkijos Respublikos papildomai pateiktą argumentą, kad bet kuriuo atveju ieškinys yra priimtinas tiek, kiek jis susijęs su produktais, kurie į Reglamento Nr. 1972/2003 4 straipsnio 5 dalies aštuntoje įtraukoje pateiktą produktų sąrašą buvo įtraukti Reglamentu Nr. 735/2004 (skundžiamo sprendimo 64–73 punktai).
30. Remdamasis Teisingumo Teismo praktika(23) Bendrasis Teismas nusprendė, kad ieškinys yra priimtinas „tiek, kiek jį galima laikyti prašymu panaikinti Reglamentą Nr. 735/2004“ (24), ir kad taip turi būti aiškinami jos pateikti pagrindai bei argumentai dėl ginčijamų Reglamento Nr. 1972/2003 nuostatų.
B – Dėl esmės
31. Iš esmės Bendrasis Teismas išnagrinėjo įvairius Lenkijos Respublikos pateiktus pagrindus ir argumentus, kuriais, nors jie formaliai buvo pateikti dėl Reglamento Nr. 735/2004 nuostatų, pirma, buvo ginčijamas Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnio (pirmoji dalis, skundžiamo sprendimo 161–249 punktai) ir 4 straipsnio (antroji ir trečioji dalys, atitinkamai skundžiamo sprendimo 80–136 ir 137–160 punktai) teisėtumas ir, antra, buvo skundžiamasi dėl piktnaudžiavimo įgaliojimais (ketvirtoji dalis, skundžiamo sprendimo 250–254 punktai).
1. Dėl Reglamento Nr. 1972/2003 4 straipsnio
32. Pirma, Lenkijos Respublika pateikė tu pagrindus, kuriais siekiama panaikinti Reglamentą Nr. 735/2004 tiek, kiek pagal jį septyniems naujiems produktams taikoma Reglamento Nr. 1972/2003 4 straipsnio 3 dalyje nustatyta priemonė; pirmasis pagrindas susijęs su Stojimo akto 41 straipsnio ir proporcingumo principo pažeidimu, o antrasis – su nediskriminavimo principo pažeidimu.
33. Skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas visų pirma iš eilės išnagrinėjo ir rūpestingai atskyrė (skundžiamo sprendimo 95 punktas) argumentus dėl Reglamento Nr. 1972/2003 4 straipsnio 3 dalimi padaryto, pirma, Stojimo akto 41 straipsnio ir, antra, proporcingumo principo pažeidimo.
34. Remdamasis analogija su minėtu Teisingumo Teismo sprendimu Weidacher (25), jis visų pirma nusprendė (skundžiamo sprendimo 96–102 punktuose), kad siekiu užkirsti kelią atsargoms kaupti spekuliaciniais tikslais ir panaikinti atsargų perteklių mažomis kainomis sukaupusių ūkio subjektų ekonominį pranašumą Komisija galėjo pateisinti sprendimą priimti priemonę pagal Stojimo akto 41 straipsnio pirmą pastraipą.
35. Konstatavęs, kad Lenkijos Respublika ginčija ne apmokestinimo principą, o tik ginčijamo mokesčio dydį (skundžiamo sprendimo 103 punktas), Bendrasis Teismas išnagrinėjo to mokesčio dydžio proporcingumą (to sprendimo 104–121 punktai) ir nusprendė, kad Lenkijos Respublikai nepavyko įrodyti, jog mokesčio dydžio nustatymas yra akivaizdžiai netinkamas ar neproporcingas.
36. Remdamasis Reglamento Nr. 1972/2003 trečia konstatuojamąja dalimi, dėl šio aspekto Bendrasis Teismas konstatavo (skundžiamo sprendimo 111 punktas), kad „tikslas, kurio siekia Komisija nustatydama ginčijamą mokestį, yra ne tik užkirsti kelią kaupti aptariamų produktų atsargas spekuliaciniais su prekyba susijusiais tikslais, bet paprasčiausiai užkirsti kelią kaupti atsargų perteklių, t. y. atsargas, kurios nėra naujųjų valstybių narių įprastų rezervų dalis“.
37. Vėliau jis išnagrinėjo, ar Lenkijos Respublikai pavyko įrodyti, kad ginčijamo mokesčio dydžio nustatymas „akivaizdžiai viršija tai, kas yra būtina atsargų pertekliaus kaupimui išvengti, nepaisant jų kilmės“.
38. Jis nusprendė, pirma, kad nors mokestis, kurio dydis nustatytas pagal muitą, atitinkantį Lenkijos ir Bendrijos muitų skirtumą, „gali būti naudingas siekiant užkirsti kelią kaupti atsargų perteklių importuojant, visiškai neakivaizdu, kad jis būtų pakankamas siekiant užkirsti kelią kaupti atsargų perteklių iš nacionalinės gamybos“ (skundžiamo sprendimo 114 punktas). Jis teigia, kad tam tikromis aplinkybėmis toks mokestis negali daryti jokio atgrasomojo poveikio atsargų pertekliaus kaupimui iš nacionalinės gamybos.
39. Kita vertus, argumentą, kad dėl produktų, kuriems taikomas Reglamentas Nr. 735/2004, gamybos ciklų šis reglamentas netinkamas įgyvendinti Reglamentu Nr. 1972/2003 siekiamus tikslus, Bendrasis Teismas (skundžiamo sprendimo 117–120 punktuose) atmetė neišnagrinėjęs jo pagrįstumo. Dėl šio aspekto jis pažymėjo, jog Lenkijos Respublika neįrodė, kad produktų, kuriems taikomas Reglamentas Nr. 735/2004, atsargų perteklius nebuvo sukauptas iki jo priėmimo. Jis taip pat pažymėjo, kad Reglamento Nr. 1972/2003 4 straipsnio 2 dalimi naujosioms valstybėms narėms buvo palikta tam tikra diskrecija nustatyti, ar aptariamų produktų atsargos atsirado dėl įprastais veiksmais grindžiamos veiklos, ir dėl to atsargų savininkų apmokestinimą taikyti tik tais atvejais, kai jų kaupimas kelia rinkų sutrikdymo pavojų, taip sustiprinant Reglamento Nr. 1972/2003 4 straipsnio 3 dalyje nustatytos priemonės proporcingumą.
40. Taip pat pagrindą, susijusį su nediskriminavimo principo pažeidimu, Bendrasis Teismas atmetė kaip nepagrįstą (skundžiamo sprendimo 127–136 punktai). Dėl šio aspekto jis konstatavo, pirma, kad Lenkijos ir iki 2004 m. gegužės 1 d. Bendrijoje įsisteigusių ūkio subjektų padėties negalima laikyti panašia (to sprendimo 129 ir 130 punktai). Antra, jis nusprendė, kad negalima teigti, jog Lenkijos Respublika buvo diskriminuojama, palyginti su valstybėmis narėmis, kurios į Sąjungą įstojo 1995 m. (minėto sprendimo 131–134 punktai).
41. Antra, Lenkijos Respublika pateikė vienintelį pagrindą pagrįsti prašymui panaikinti Reglamentą Nr. 735/2004 dėl to, kad juo į Reglamento Nr. 1972/2003 4 straipsnio 5 dalies aštuntoje įtraukoje pateiktą produktų sąrašą įtraukti septyni nauji produktai, ir suformulavo tris pagrindinius kaltinimus, kuriuos Bendrasis Teismas atmetė kaip nepagrįstus (skundžiamo sprendimo 143–160 punktai).
2. Dėl Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnio
42. Lenkijos Respublika pateikė penkis pagrindus dėl Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnio, kurių pirmasis susijęs su laisvo prekių judėjimo principo pažeidimu, antrasis – su Komisijos kompetencijos nebuvimu ir Stojimo akto 22 ir 41 straipsnių pažeidimu, trečiasis – su nediskriminavimo dėl nacionalinės priklausomybės principo pažeidimu, ketvirtasis – su nepakankamu motyvavimu ar jo nepateikimu, o paskutinis penktasis – su teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimu.
43. Bendrasis Teismas atmetė visus Lenkijos Respublikos nurodytus pagrindus ir argumentus.
44. Bendrasis Teismas nusprendė atmesti pirmąjį pagrindą, susijusį su laisvo prekių judėjimo principo pažeidimu, ir kaip pagrindinę priežastį nurodė, kad Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnyje nustatyto mokesčio rinkimas neprieštarauja EB 25 straipsnyje nustatytam draudimui taikyti muitus ir lygiaverčio poveikio mokesčius, jeigu jis yra ne vienašališkai kurios nors valstybės narės nustatyta rinkliava, o pereinamuoju laikotarpiu taikoma Bendrijos priemonė, skirta apsaugoti bendrąją žemės ūkio politiką nuo tam tikrų sunkumų, kylančių dėl dešimties naujųjų valstybių narių įstojimo į Sąjungą (skundžiamo sprendimo 179 punktas).
45. Atsakydamas į Lenkijos Respublikos pateiktą antrąjį pagrindą, kuris formaliai susijęs su Komisijos kompetencijos priimti Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnio nuostatas nebuvimu ir su Stojimo akto 22 ir 41 straipsnių bei IV priedo 5 skyriaus pažeidimu, Bendrasis Teismas iš esmės nusprendė (skundžiamo sprendimo 186–194 punktai), kad Reglamento Nr. 1972/2003 4 straipsnyje numatyta 2004 m. gegužės 1 d. laisvoje apyvartoje esančių produktų atsargų pertekliaus apmokestinimo sistema yra pereinamojo laikotarpio priemonė, kuri gali būti priimta remiantis Stojimo akto 41 straipsnio pirma pastraipa (to sprendimo 187 punktas), ir kad šios apmokestinimo sistemos veiksmingumui apsaugoti reikalingoms priemonėms taip pat turi būti taikoma pastaroji nuostata (minėto sprendimo 188 punktas). Taigi, vėliau jis išnagrinėjo, ar galima teigti, kad Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnio nuostatos, pagal kurias produktai, kuriems taikomas ribojamasis režimas arba kurie transportuojami, apmokestinami tuo pačiu muitu, yra būtinos siekiant užtikrinti to paties reglamento 4 straipsnio veiksmingumą (to paties sprendimo 189–193 punktai).
46. Jis nusprendė, kad taip teigti galima. Iš tiesų, jei nebūtų Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnyje nustatytų priemonių, naujosiose valstybėse narėse įsisteigę ūkio subjektai būtų galėję dirbtinai sumažinti atsargų perteklių jam taikydami ribojamąjį režimą vienoje ar keliose senosiose ar naujosiose valstybėse narėse (skundžiamo sprendimo 191 punktas) ir dėl to būtų galėję tuos produktus išleisti į laisvą apyvartą išplėstoje Bendrijoje po 2004 m. gegužės 1 d. nemokėdami ginčijamo mokesčio, todėl Reglamento Nr. 1972/2003 4 straipsnis būtų netekęs prasmės.
47. Trečiame pagrinde, susijusiame su nediskriminavimo principo pažeidimu, Lenkijos Respublika iš esmės teigė, kad, priešingai nei iš Lenkijos eksportuojamų produktų atveju, iš penkiolikos valstybių narių Bendrijos eksportuojamiems produktams, remiantis Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnio 2 dalimi, galėjo būti netaikomas erga omnes
importo muitas, jei pateiktas įrodymas, kad už tuos produktus nebuvo prašyta skirti grąžinamąją eksporto išmoką.
48. Bendrasis Teismas atmetė pagrindą kaip nepagrįstą (skundžiamo sprendimo 199–207 punktai) ir nusprendė, kad paprasčiausia taikant skirtingas normas naujųjų ir senųjų valstybių narių ūkio subjektams jie negali būti diskriminuojami (to sprendimo 200 punktas). Jis nusprendė, kad Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnio 2 dalies nuostatomis siekiama skirtingų tikslų atsižvelgiant į tai, ar tos nuostatos taikomos produktams iš naujųjų valstybių narių, ar produktams iš senųjų valstybių narių. Iš esmės šiomis nuostatomis buvo siekiama, kiek tai susiję su produktais iš senųjų valstybių narių, kuriems netaikomas Reglamento Nr. 1972/2003 4 straipsnyje nustatytas mokestis, išvengti, kad už produktus, už kuriuos eksporto grąžinamosios išmokos buvo išmokėtos iki 2004 m. gegužės 1 d., jos nebūtų mokamos antrą kartą jas reeksportuojant į trečiąją valstybę po 2004 m. balandžio 30 d., kaip nustatyta to reglamento ketvirtoje konstatuojamojoje dalyje (to sprendimo 203 punktas). Tačiau šių nuostatų tikslas, kiek tai susiję su produktais iš naujųjų valstybių narių, buvo neleisti ūkio subjektams pasinaudojant ribojamuoju režimu dirbtinai sumažinti iki 2004 m. gegužes 1 d. sukauptas atsargas tam, kad po šios datos būtų galima jas išleisti į laisvą apyvartą kaip importo muitais neapmokestintus produktus (to paties sprendimo 201 punktas).
49. Ketvirtąjį pagrindą, susijusį su EB 253 straipsnio pažeidimu, Bendrasis Teismas taip pat atmetė kaip nepagrįstą. Priminęs reikšmingą teismo praktiką dėl institucijų teisės aktų motyvavimo (skundžiamo sprendimo 214–218 punktai), jis visų pirma konstatavo, kad esminiai Reglamento Nr. 1972/2003 motyvai išdėstyti jo pirmoje–šeštoje konstatuojamosiose dalyse. Išanalizavęs tas konstatuojamąsias dalis (to sprendimo 220–223 punktai), jis konstatavo (minėto sprendimo 224 punktas), kad nė vienoje jų aiškiai nepasakyta, dėl kokių konkrečių priežasčių Komisija priėmė to reglamento 3 straipsnį. Vis dėlto jis nusprendė, kad Reglamentas Nr. 1972/2003 dėl to nėra nepakankamai motyvuotas. Atsižvelgęs į šios nuostatos kontekstą ir išanalizavęs to reglamento pagrindinius tikslus, jis iš esmės nusprendė, kad jo 3 straipsnis yra Komisijos techninis sprendimas papildyti 4 straipsnyje nustatytą apmokestinimo sistemą ir užtikrinti pastarosios nuostatos veiksmingumą. Kadangi „Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnyje nustatytų priemonių reikalingumas apmokestinimo sistemai galutinai sukurti“ yra „akivaizdus“ (to paties sprendimo 232 punktas), Komisija neprivalėjo „jo motyvuoti konkrečiau“ (skundžiamo sprendimo 234 punktas).
50. Galiausiai penktąjį pagrindą, susijusį su teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimu, Bendrasis Teismas atmetė kaip nepagrįstą ir nurodė, pirma, kad Bendrija nesuteikė jokios progos suinteresuotiesiems asmenims suprasti, kad nepriims pereinamojo laikotarpio priemonių, kaip antai nustatytos Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnyje, ir, antra, kad nuo Stojimo akto paskelbimo visi įprastai rūpestingi ūkio subjektai turėjo žinoti, kad Komisija, remdamasi to akto 41 straipsniu, gali imtis tokių priemonių.
3. Dėl piktnaudžiavimo įgaliojimais
51. Paskutiniame pagrinde Lenkijos Respublika teigė, ka d Reglamente Nr. 1972/2003 nustatytų įvairių priemonių taikymas septyniems naujiems produktams, numatytas Reglamente Nr. 735/2004, yra piktnaudžiavimas įgaliojimais, nes šiomis priemonėms siekiama ne sudaryti palankesnes sąlygas Lenkijos Respublikai pereiti prie sistemos, sukurtos įgyvendinant bendrąją žemės ūkio politiką, bet apsaugoti penkiolikos valstybių narių Bendriją nuo konkurencijos, susijusios su žemės ūkio produktų antplūdžiu iš naujųjų valstybių narių.
52. Šį pagrindą Bendrasis Teismas atmetė nusprendęs, kad jis nėra savarankiškas, palyginti su kituose pagrinduose išdėstytais kaltinimais.
53. Todėl Bendrasis Teismas atmetė visą Lenkijos Respublikos ieškinį.
III – Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai
54. 2009 m. rugpjūčio 24 d. Lenkijos Respublika pateikė šį apeliacinį skundą Teisingumo Teismo kanceliarijoje. Dokumentuose ji paprašė, kad jos apeliacinį skundą nagrinėtų didžioji kolegija.
55. Kadangi šalys nepateikė jokio prašymo šiuo klausimu, Teisingumo Teismas nusprendė nerengti posėdžio.
56. Lenkijos Respublika Teisingumo Teismo prašo:
– panaikinti skundžiamą sprendimą,
– panaikinti Reglamento Nr. 1972/2003, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 230/2004 ir Reglamentu Nr. 735/2004, 3 straipsnį, 4 straipsnio 3 dalį ir 5 dalies aštuntą įtrauką ir
– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
57. Komisija Teisingumo Teismo prašo:
– atmesti apeliacinį skundą kaip nepagrįstą ir
– priteisti iš Lenkijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
IV – Dėl apeliacinio skundo
58. Apeliaciniame skunde Lenkijos Respublika ginčija, pirma, Bendrojo Teismo atliktą jos ieškinio dėl Reglamento Nr. 1972/2003 priimtinumo vertinimą(26) ir, antra, jos ieškinio nagrinėjimą iš esmės tiek, kiek jis susijęs su Reglamentu Nr. 735/2004, kuriuo buvo iš dalies keičiamas Reglamentas Nr. 1972/2003(27) .
A – Dėl Teisingumo Teismo atlikto priimtinumo vertinimo
59. Visi apeliacinio skundo pagrindai ir argumentai, kuriais Lenkijos Respublika ginčija Bendrojo Teismo atliktą jos ieškinio dėl Reglamento Nr. 1972/2003 priimtinumo vertinimą, iš esmės yra tokie patys kaip ir pagrindai bei argumentai, kuriuos ji pateikė byloje C-336/09 P.
60. Esminį jų panašumą, žinoma, lemia tai, kad iš esmės yra panašūs motyvai, kuriais remdamasis Bendrasis Teismas minėta Nutartimi Lenkija prieš Komisiją
kaip nepriimtiną atmetė jos ieškinį dėl 2004 m. sausio 14 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 60/2004 dėl cukraus sektoriui skirtų pereinamojo laikotarpio priemonių, kurios turi būti patvirtintos dėl Čekijos Respublikos, Estijos, Kipro, Latvijos, Lietuvos, Vengrijos, Maltos, Lenkijos, Slovėnijos ir Slovakijos įstojimo(28), o šiuo apeliaciniu skundu skundžiamu sprendimu – ieškinį dėl Reglamento Nr. 1972/2003.
61. Todėl norėčiau padaryti nuorodą į įvairių pagrindų ir argumentų analizę, kurią pateikiau išvados byloje C-336/09 P 19–43 punktuose ir kurią baigęs priėjau prie išvados, kad EB 230 straipsnio aiškinimas taip, kad Lenkijos Respublikos ieškinys turi būti paskelbtas nepriimtinu tik dėl to, kad jis buvo pateiktas pasibaigus dviejų mėnesių terminui po ginčijamo reglamento paskelbimo datos, turi būti laikomas prieštaraujančiu teisinės valstybės vertybei ir valstybių narių lygybės prieš Sutartis principui.
62. Dėl tos priežasties Teisingumo Teismui siūlau priimti(29) Lenkijos Respublikos argumentus dėl jos ieškinio priimtinumo ir panaikinti skundžiamą sprendimą tiek, kiek juo prašymas panaikinti Reglamentą Nr. 1972/2003 atmetamas kaip nepriimtinas.
63. Reikia pridurti, kad jei Teisingumo Teismas turėtų padaryti išvadą, kaip siūlau toliau, kad ieškinys dėl Reglamento Nr. 1972/2003 yra savaime priimtinas, ir nuspręsti priimti galutinį sprendimą šioje byloje, jis privalėtų išnagrinėti pagrindus ir argumentus, kuriuos Lenkijos Respublika pateikė per procesą pirmojoje instancijoje dėl Reglamento Nr. 1972/2003 ir kurių Bendrasis Teismas per procesą pirmojoje instancijoje nenagrinėjo. Tačiau ši ypatybė neturi jokios įtakos nagrinėjamos bylos aplinkybėms, nes Bendrasis Teismas, nagrinėdamas Reglamento Nr. 735/2004 galiojimą, atliko išsamią minėtų pagrindų ir argumentų analizę.
B – Dėl Bendrojo Teismo atlikto nagrinėjimo iš esmės
64. Dėl esmės Lenkijos Respublika pateikia iš viso aštuonis apeliacinio skundo pagrindus, kuriuos išdėsto formuluodama kaltinimus dėl Bendrojo Teismo atlikto jos pateiktų pagrindų ir argumentų, susijusių atitinkamai su, pirma, Reglamento Nr. 1972/2003 4 straipsnio 3 dalies(30), vėliau – 4 straipsnio 5 dalies aštuntos įtraukos(31) ir galiausiai 3 straipsnio(32) galiojimu, vertinimo.
65. Pirmiausia nagrinėsiu Bendrojo Teismo atliktą Reglamento Nr. 1972/2003 4 straipsnio 3 ir 5 dalių, vėliau 3 straipsnio teisėtumo vertinimą.
1. Dėl kaltinimų, pateiktų dėl Reglamento Nr. 1972/2003 4 straipsnio
66. Siekiant išvengti prekybos srautų nukreipimo rizikos, kylančios dėl dešimties naujųjų valstybių narių įstojimo, kuri kenkia bendram žemės ūkio rinkų organizavimui, 2004 m. gegužės 1 d. laisvoje apyvartoje esančių produktų pertekliaus turėtojams Reglamento Nr. 1972/2003 4 straipsniu nustatytas mokestis, kurio dydis, kaip nurodyta to straipsnio 3 dalyje, nustatytas pagal 2004 m. gegužės 1 d. erga omnes
taikomą importo muitą. Produktų, kuriems taikomas tas mokestis, Kombinuotosios nomenklatūros kodai išvardyti, kiek tai susiję būtent su Lenkijos Respublika, Reglamento Nr. 1972/2003 4 straipsnio 5 dalies aštuntoje įtraukoje.
67. Lenkijos Respublika pateikia du pagrindus, kuriais ginčija Bendrojo Teismo atliktą Reglamento Nr. 1972/2003 4 straipsnio 3 dalyje nustatyto mokesčio galiojimo vertinimą, iš kurių pirmasis susijęs su Stojimo akto 41 straipsnio ir proporcingumo principo pažeidimu, o antrasis – su nediskriminavimo principo pažeidimu. Ji taip pat pateikia pagrindą, kuriuo ginčija Bendrojo Teismo atliktą Reglamento Nr. 1972/2003 su pakeitimais, padarytais Reglamentu Nr. 735/2004, 4 straipsnio 5 dalies aštuntos įtraukos galiojimo vertinimą.
a) Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su Stojimo akto 41 straipsnio ir proporcingumo principo pažeidimu
i) Šalių argumentai
68. Lenkijos Respublika teigia, jog nesilaikydamas Stojimo akto 41 straipsnio ir proporcingumo principo Bendrasis Teismas nusprendė, kad Reglamento Nr. 1972/2003 4 straipsnio 3 dalimi nustatyto mokesčio dydis yra reikalingas ir proporcingas siekiant įgyvendinti tuo reglamentu siekiamą tikslą užkirsti kelią sukaupti atsargas spekuliaciniais tikslais.
69. Šiuo tikslu ji pateikia tris skirtingus kaltinimus.
70. Pirma, ji teigia, kad Bendrasis Teismas(33) nepagrįstai neatsižvelgė į aiškias sąlygas, kuriomis tokio mokesčio dydis gali būti nustatytas ir kurias, jos teigimu, Teisingumo Teismas išdėstė Sprendime Weidacher (34) . Iš esmės ji teigia, kad tik mokestis, kurio dydis panaikina spekuliacinį pelną, t. y. dydis, lygus Bendrijoje taikomo importo muito ir įstojimo dieną naujojoje valstybėje narėje taikomo importo muito skirtumui, gali sudaryti sąlygas įgyvendinti siekiamą tikslą laikantis proporcingumo principo. Dėl savo dydžio ginčijamas mokestis būtų, palyginti su Sprendimu Weidacher, papildoma sankcija, dėl kurios ūkio subjektai, kuriems tas mokestis taikomas, atsidurtų nepalankesnėje konkurencinėje padėtyje, palyginti su penkiolikos valstybių narių Bendrijos ūkio subjektais.
71. Antra, Lenkijos Respublika teigia, kad Bendrasis Teismas nesirėmė jos pateiktais vis dėlto labai svarbiais argumentais, įrodančiais, kad mokesčio, kurio dydis panaikintų spekuliacinį pelną, būtų visiškai užtekę, kad būtų įgyvendintas siekiamas prevencijos tikslas. Dėl šio aspekto ji pažymi, jog Bendrasis Teismas nusprendė, kad pagrindinė priežastis, kuria grindžiamas mokesčio dydis, buvo poreikis užkirsti kelią atsargų pertekliui sudaryti iš nacionalinės gamybos ir nuo to atgrasyti (skundžiamo sprendimo 114–118 punktai). Tačiau negalėjo būti laikoma, kad Reglamente Nr. 735/2004 nurodytų produktų apmokestinimas, atsižvelgiant į minėto reglamento priėmimo datą, t. y. likus tik kelioms dienoms iki Stojimo sutarties ir Stojimo akto įsigaliojimo, yra tinkamas užkirsti kelią pavojui, kad bus sukauptas atsargų perteklius, ypač perteklius iš nacionalinės gamybos, dėl to jis negalėjo pasitarnauti įgyvendinant reglamentais Nr. 1972/2003 ir Nr. 735/2004 siekiamus prevencijos ir atgrasymo tikslus. Todėl šios bylos aplinkybėmis ginčijamo mokesčio dydžio nebuvo galima pagrįsti poreikiu užkirsti kelią atsargų pertekliaus kaupimui ir nuo to atgrasyti.
72. Trečia, ji mano, kad net jei būtų galima pripažinti, jog šis mokestis galėjo turėti atgrasomąjį poveikį, bet kuriuo atveju reikėtų, kad būtų ryšys tarp jo dydžio ir spekuliavimo pavojaus, su kuriuo juo ketinta kovoti, tačiau šiuo atveju tokio ryšio nėra. Pripažindamas Reglamento Nr. 1972/2003 4 straipsnio 3 dalyje nustatytą tvarką ir neatkreipdamas dėmesio, kad tokio ryšio nėra, Bendrasis Teismas pažeidė proporcingumo principą.
73. Pabrėždama, kad Lenkijos Respublika tikriausiai siekia, kad jos ieškinys būtų nagrinėjamas iš naujo, Komisija mano, kad šie argumentai bet kuriuo atveju yra nepagrįsti.
ii) Analizė
74. Ką tik išdėstytais trimis Lenkijos Respublikos kaltinimais ginčijami įvairūs Bendrojo Teismo pateikto Reglamento Nr. 1972/2003 4 straipsnio 3 dalyje konkrečiai Reglamente Nr. 735/2004 nurodytiems produktams nustatyto mokesčio dydžio proporcingumo vertinimo aspektai ir jo teisėtumas atsižvelgiant į Stojimo akto 41 straipsnį. Ji taip pat, veikiau papildomai, teigia, kad Bendrasis Teismas nesilaikė pareigos motyvuoti, nes nenurodė motyvų, dėl kurių nesilaikė Sprendime Weidacher nustatytos teismo praktikos.
75. Visų pirma negalima teigti, priešingai, nei, panašu, tai daro Komisija, kad šiuose argumentuose tik pakartojami per procesą pirmojoje instancijoje išdėstyti argumentai ir kad Teisingumo Teismo prašoma Bendrojo Teismo vertinimą pakeisti savuoju. Atvirkščiai, Lenkijos Respublika prašo Teisingumo Teismo patikrinti aplinkybes, kuriomis Bendrasis Teismas šioje byloje aiškino ir taikė proporcingumo principą.
76. Šiuo klausimu, kaip Bendrasis Teismas priminė skundžiamame sprendime (104–106 punktai), Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, kad, remiantis proporcingumo principu, priemonių, kuriomis nustatomi mokesčiai ūkio subjektams, teisėtumas priklauso nuo to, ar tos priemonės yra tinkamos ir būtinos aptariamais teisės aktais teisėtai siekiamiems tikslams įgyvendinti su sąlyga, kad jei galima rinktis iš kelių tinkamų priemonių, reikia rinktis mažiausiai ribojančią, ir siekti, kad nustatyti mokesčiai nebūtų per dideli siekiamų tikslų atžvilgiu(35) .
77. Atliekant šių sąlygų laikymosi teisminę kontrolę vis dėlto reikia atsižvelgti į tai, kad Komisija, įgyvendindama Tarybos ar net Stojimo akto autorių jai suteiktą kompetenciją bendros žemės ūkio politikos srityje jos nustatytoms taisyklėms įgyvendinti, gali būti priversta pasinaudoti didele diskrecija, todėl vien šioje srityje priimtos priemonės akivaizdžiai netinkamas, palyginti su kompetentingos institucijos ketinamu siekti tikslu, pobūdis gali daryti įtaką tokios priemonės teisėtumui(36) .
78. Šiuo atveju Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 111 punkte teisingai nustatė tikslą, kurio Komisija ketino siekti priimdama Reglamentą Nr. 1972/2003.
79. Reglamento Nr. 1972/2003 trečioje konstatuojamojoje dalyje aiškiai nustatyta, kad juo buvo siekiama numatyti atgrasančius mokesčius, imtinus už produktų, kuriems jis taikomas, atsargų perteklių naujosiose valstybėse narėse. Iš tiesų, kaip nustatyta šioje konstatuojamojoje dalyje, į laisvą apyvartą išleidus produktų atsargų perteklių, t. y. naujosiose valstybėse narėse sukauptas produktų atsargas, kurios nėra įprastų valstybės atsargų dalis, neatsižvelgiant į tai, ar tos atsargos sukauptos produktus dirbtinai perkeliant dėl įstojimo, dėl kurio nukreipiami srautai, ar dėl nacionalinės gamybos, galėjo būti sutrikdytas bendras tų produktų rinkų organizavimas.
80. Todėl Bendrasis Teismas galėjo padaryti teisingą išvadą, kad šio reglamento tikslas buvo ne tik užkirsti kelią spekuliaciniais tikslais sukaupti nurodytų produktų atsargas iš prekybos, bet paprasčiausia neleisti kaupti atsargų pertekliaus, kuris nėra įprastų naujosiose valstybėse narėse esančių rezervų dalis, galinčio sutrikdyti bendrą rinkų organizavimą Stojimo akto įsigaliojimo dieną.
81. Be to, šiuo klausimu Bendrasis Teismas teisingai pažymi (skundžiamo sprendimo 112 punktas), kad Komisijos požiūris dera su Stojimo akto autorių suvokimu apie atsargų perteklių, nes minėto akto IV priedo 4 skyriumi naujosioms valstybėms narėms nustatyta pareiga pašalinti atsargų perteklių savo lėšomis(37) .
82. Todėl, pirma, Reglamento Nr. 1972/2003 4 straipsnio 3 dalyje nustatyto mokesčio proporcingumas ir, antra, naujų produktų įtraukimas į produktų, kuriems taikomas tas mokestis, sąrašą Reglamentu Nr. 735/2004, turėjo būti nagrinėjamas atsižvelgiant būtent į taip apibrėžtą atsargų p ertekliaus kaupimo prevencijos ir atgrasymo tikslą.
83. Šiuo atveju, nors galima nesunkiai konstatuoti, kad Bendrasis Teismas galėjo šiuo klausimu nepadarydamas akivaizdžios klaidos nuspręsti, kad Lenkijos Respublikai nepavyko įrodyti, jog ginčijamo mokesčio dydžio nustatymas atsižvelgiant į 2004 m. gegužės 1 d. erga omnes taikomą muito mokestį akivaizdžiai viršijo tai, kas būtina išvengti bet kokios kilmės atsargų pertekliaus (skundžiamo sprendimo 113–116 punktai), padėtis yra šiek tiek sudėtingesnė, kiek tai susiję su naujų produktų įtraukimu Reglamentu Nr. 735/2004.
84. Mano nuomone, skundžiamo sprendimo 114 punkte Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, kad nors mokestis, kurio dydis nustatytas atsižvelgiant į muitą, atitinkantį 2004 m. balandžio 30 d. taikytų Lenkijos ir Bendrijos importo muitų skirtumą, buvo tinkamas siekiant užkirsti kelią kaupti atsargų perteklių importuojant, visiškai neakivaizdu, kad jo būtų pakakę siekiant užkirsti kelią kaupti atsargų perteklių iš nacionalinės gamybos.
85. Bendrasis Teismas pridūrė, kad Reglamento Nr. 1972/2003 4 straipsnio 2 dalimi naujosioms valstybėms narėms suteikiama tam tikra diskrecija nustatyti atsargų perteklių, o tai joms suteikia galimybę atsargų pertekliaus savininkų apmokestinimą taikyti tik tais atvejais, kai jų kaupimas kelia rinkų sutrikdymo pavojų, ir taip sustiprinti priemonės proporcingumą (skundžiamo sprendimo 120 punktas). Nors šį vertinimą vertėtų patikslinti, vis dėlto reikia konstatuoti, kad įvairūs veiksniai, į kuriuos valstybės narės nustatydamos atsargų pertekliaus kiekį turėjo atsižvelgti pagal Reglamento Nr. 1972/2003 4 straipsnio 2 dalies a–c punktus, ir būtent aplinkybės, kurios lėmė tų atsargų susidarymą, neginčijamai sudarė sąlygas atsargų pertekliaus turėtojus apmokestinti iš tikrųjų individualiai ir dėl tos priežasties – proporcingai.
86. Palyginimu su Teisingumo Teismo nagrinėta situacija minėtame Sprendime Weidacher negalima paneigti šio vertinimo, nes toje byloje nagrinėtu reglamentu buvo siekiama iš esmės tokių pačių, tačiau akivaizdžiai labiau apibrėžtų tikslų. Priešingai nei Reglamente Nr. 1972/2003, byloje, kurioje priimtas minėtas Sprendimas Weidacher, nagrinėtu Reglamentu Nr. 3108/94 nebuvo siekiama jokio atgrasymo tikslo.
87. Nors Reglamento Nr. 1972/2003 konstatuojamosiose dalyse iš tikrųjų nėra aiškiai ir tiksliai išdėstyti siekiami atgrasymo tikslai, vis dėlto negalima teigti, kad Komisija, laikydamasi institucijoms nustatytos pareigos motyvuoti, privalėjo konkrečiai nurodyti, kaip ir dėl kokios priežasties ji ketino nukrypti nuo praktikos, kurios laikėsi per ankstesnį stojimo etapą.
88. Tačiau tam tikrų abejonių gali kelti samprotavimas, kuriuo remdamasis Bendrasis Teismas atmetė Lenkijos Respublikos argumentą, dėl kurio pagrįstumo nepriėmė sprendimo, kad Reglamentu Nr. 735/2004, atsižvelgiant į jo priėmimo datą, nebuvo galima įgyvendinti Reglamentu Nr. 1972/2003 siekiamo prevencijos ir atgrasymo tikslo (skundžiamo sprendimo 118 ir 119 punktai).
89. Iš tiesų palyginti akivaizdu, kad Reglamentas Nr. 735/2004, atsižvelgiant į žemės ūkio produktų gamybos ciklus, negalėjo būti pagrįstai laikomas sudarančiu galimybę įgyvendinti Reglamentu Nr. 1972/2003 siekiamą atsargų pertekliaus kaupimo iš nacionalinės gamybos prevencijos ar atgrasymo tikslą.
90. Tai patikslinus tampa aišku, jog minėtas reglamentas, kurio pirmoje konstatuojamojoje dalyje teigiama, kad, atsižvelgiant į rizikos, susijusios su Reglamento Nr. 1927/2003 4 straipsnio 5 dalyje išvardytais produktais, nuolatinį vertinimą, reikėjo jį pakeisti įtraukiant tam tikrus produktus(38), buvo skirtas taikyti ne tik iš nacionalinės gamybos sukauptam atsargų pertekliui, bet apskritai visam atsargų pertekliui, neatsižvelgiant į jo kilmę.
91. Tačiau, be viso to, skundžiamo sprendimo 118 punkte Bendrasis Teismas aiškiai pažymėjo, kad naujosiose valstybėse narėse įsisteigę ūkio subjektai, sužinoję tikslią įstojimo datą, gali būti suinteresuoti riboti pardavimą ir kaupti tam tikrų produktų atsargas, kad jas vėliau realizuotų išplėstoje Bendrijos rinkoje.
92. Todėl reikia daryti išvadą, kad dėl skundžiamo sprendimo Lenkijos Respublikos pateiktas pirmasis apeliacinio skundo pagrindas dėl esmės, kuris susijęs su Stojimo akto 41 straipsnio ir proporcingumo principo pažeidimu, turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
b) Dėl antrojo pagrindo, susijusio su nediskriminavimo principo pažeidimu
i) Šalių argumentai
93. Lenkijos Respublika kaltina Bendrąjį Teismą, kad jis, nesilaikydamas nediskriminavimo principo, nusprendė, kad Reglamento Nr. 1972/2003 4 straipsnio 3 dalyje nurodytas mokestis buvo nustatytas remiantis objektyviais diferenciacijos kriterijais.
94. Pabrėžusi, jog neginčija skundžiamo sprendimo 129 punkte išdėstyto Bendrojo Teismo teiginio, kad „žemės ūkio padėtis naujosiose valstybėse narėse iš esmės skyrėsi nuo padėties senosiose valstybėse narėse“, Lenkijos Respublika teigia, kad paprastas konstatavimas, jog padėtis skiriasi, neatleidžia Komisijos nuo pareigos priimti priemones, grindžiamas objektyviais diferenciacijos kriterijais. Tačiau, jos teigimu, žemės ūkio padėties naujosiose ir senosiose valstybėse narėse skirtumu galima objektyviai pagrįsti ne patį mokestį, o jo dydį, tačiau Bendrasis Teismas šio argumento nenagrinėjo.
95. Lenkijos Respublika priduria, kad jos kaltinimo, jog mokesčio dydis yra neteisėtas ir objektyviai nepagrįstas, reikšmingumą sustiprina du aspektai, kuriuos Bendrasis Teismas nurodė atitinkamai skundžiamo sprendimo 132, 133 ir 134 punktuose. Pirma, neginčijama, kad ji buvo vertinama kitaip nei valstybės, kurios į Sąjungą įstojo anksčiau arba vėliau ir kurioms iš tikrųjų taip pat buvo taikomas mokestis už atsargų perteklių, tačiau jis buvo skaičiuojamas pagal importo muitų skirtumą, o ne vien remiantis Bendrijos importo muitu. Antra, nustatant mokesčio dydį turėjo būti atsižvelgta į skirtingą naujųjų valstybių narių žemės ūkio padėtį, kuria pagrįstas kiekvienai valstybei nustatytas skirtingas produktų, kuriems taikomas mokestis, sąrašas.
96. Komisija pabrėžia, kad panašu, jog Lenkijos Respublikos argumentuose nediskriminavimo principo pažeidimas painiojamas su proporcingumo principo pažeidimu, ir mano, kad Bendrasis Teismas, nusprendęs atmesti argumentą, susijusį su nediskriminavimo principo pažeidimu, pagrįstai konstatavo tik žemės ūkio padėties skirtumą senosiose ir naujosiose valstybėse narėse.
ii) Analizė
97. Pagrindinis Lenkijos Respublikos suformuluotas kaltinimas, kad Bendrasis Teismas nepriėmė sprendimo dėl jos ieškinio pagrindo, susijusio su nediskriminavimo principo pažeidimu, yra nepagrįstas.
98. Skundžiamo sprendimo 129 punkte Bendrasis Teismas iš tikrųjų konstatavo, kad žemės ūkio padėtis naujosiose valstybėse narėse iš esmės skyrėsi nuo padėties senosiose valstybėse narėse, ir dėl šio klausimo pateikė nuorodą į tokią pačią išvadą, prie kurios Teisingumo Teismas priėjo minėtame Sprendime Lenkija prieš Tarybą (39) . Tuo atveju minėtame sprendime Teisingumo Teismas konstatavo, jog neginčijama, kad žemės ūkio padėtis naujosiose valstybėse narėse iš esmės skiriasi nuo padėties senosiose valstybėse narėse, o tai jam suteikė galimybę atmesti kaltinimą, susijusį su nediskriminavimo principo pažeidimu. Tuo remdamasis Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 130 punkte teisingai nusprendė, kaip teigia Komisija, kad padėtis abiem atvejais buvo skirtinga.
99. Todėl Lenkijos Respublikos pateikti papildomi argumentai turi būti atmesti tiek, kiek jie pateikti pagrindiniam kaltinimui sustiprinti.
100. Taigi dėl skundžiamo sprendimo Lenkijos Respublikos pateiktas antrasis pagrindas dėl esmės, susijęs su nediskriminavimo principo pažeidimu, taip pat turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
c) Dėl kaltinimų, susijusių su Reglamento Nr. 1972/2003 4 straipsnio 5 dalies aštunta įtrauka
101. Lenkijos Respublika pateikia vienintelį pagrindą, kuriame kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad jis, nesilaikydamas Stojimo akto 41 straipsnio ir proporcingumo principo, nusprendė, jog remiantis Reglamento Nr. 735/2004 1 straipsnio 8 punktu į produktų, kuriems taikomas Reglamento Nr. 1972/2003 4 straipsnio 5 dalies aštuntoje įtraukoje nustatytas mokestis, sąrašą reikėjo įtraukti septynis naujus produktus, kad būtų galima įgyvendinti Reglamentu Nr. 1972/2003 siekiamus tikslus.
102. Konkrečiau kalbant, ji teigia, kad atsižvelgiant į tai, jog Reglamentu Nr. 1972/2003 buvo siekiama užkirsti kelią kaupti atsargų perteklių iš nacionalinės gamybos, produktams, kuriems nustatytas importo muitas Lenkijoje buvo didesnis už Bendrijos importo muitą, taikyti mokesčio nebuvo prasmės. Be to, atsižvelgiant į Reglamento Nr. 735/2004 priėmimo datą, t. y. likus vienuolikai dienų iki Stojimo sutarties įsigaliojimo, juo negalėjo būti sudaryta galimybė įgyvendinti Reglamentu Nr. 1972/2003 siekiamą tikslą užkirsti kelią kaupti atsargų perteklių iš nacionalinės gamybos.
103. Taigi Lenkijos Respublika aiškiai ginčija skundžiamo sprendimo 158 ir 159 punktuose pateiktą Bendrojo Teismo atsakymą į jos argumentą, kad tam tikriems produktams buvo taikytas ginčijamas mokestis, nors 2004 m. balandžio 30 d. Lenkijoje šiems produktams taikyti importo muitai buvo didesni už Bendrijos importo muitus.
104. Bendrasis Teismas nusprendė (skundžiamo sprendimo 158 punktas), kad Lenkijos Respublika nenurodė jokios priežasties, kuria remiantis būtų galima daryti išvadą, jog pagrindinė priežastis spekuliaciniais tikslais kaupti žemės ūkio produktus yra galimas penkiolikos valstybių narių Bendrijos ir naujųjų valstybių narių importo muitų skirtumas. Jis pridūrė (to paties sprendimo 159 punktas), kad bet kuriuo atveju Reglamentu Nr. 1972/2003 buvo siekiama ne tik užkirsti kelią kaupti atsargas spekuliaciniais tikslais, bet ir kaupti atsargų perteklių iš nacionalinės gamybos.
105. Kadangi didelė dalis Lenkijos Respublikos argumentų sutampa su jos argumentais, pateiktais apeliacinio skundo pirmajame pagrinde, susijusiame su Reglamento Nr. 1972/2003 4 straipsnio 3 dalimi, remiantis tais pačiais motyvais, jie turi būti atmesti kaip nepagrįsti.
2. Dėl kaltinimų, susijusių su Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsniu
106. Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnio „Ribojantysis režimas“, kurio 1 dalyje pažymėta, kad jis taikomas nukrypstant nuo Stojimo akto IV priedo 5 skyriaus ir nuo Reglamento Nr. 2913/92 20 ir 214 straipsnių, 2 dalyje nustatyta, kad to reglamento 4 straipsnio 5 dalyje nurodyti produktai, kurie iki 2004 m. gegužės 1 d. buvo laisvoje apyvartoje, tačiau kurie 2004 m. gegužės 1 d. laikomi taikant kurią nors muitinės tvarką arba procedūras, išskyrus laisvą apyvartą, yra apmokestinami erga omnes
importo muitu, taikomu jų išleidimo į laisvą apyvartą dieną.
a) Lenkijos Respublikos pateiktų pagrindų santrauka
107. Lenkijos Respublika kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad jis atmetė jos argumentus dėl Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnio, ir vėl pateikia penkis pagrindus.
i) Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su klaidingu Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnio aiškinimu
108. Šiame pagrinde Lenkijos Respublika teigia, jog Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė, kad Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnis yra būtinas užtikrinti to reglamento 4 straipsnio veiksmingumą ir kad dėl tos priežasties jis galėjo būti priimtas remiantis Stojimo akto 41 straipsniu. Konkrečiau kalbant, ji pateikia skirtingus trijų rūšių argumentus.
109. Pirma, ji kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad jis skundžiamo sprendimo 194 punkte nusprendė, jog ji ginčijo tik „pačią Komisijos kompetenciją įpareigoti valstybes nares apmokestinti produktus, kuriems taikomas ribojamasis režimas ir kurie yra jų teritorijoje 2004 m. gegužės 1 d.“, o ne „tokio apmokestinimo būdus ar proporcingumą“, nors jos pateiktas pagrindas buvo formaliai susijęs su Komisijos kompetencijos nebuvimu ir Stojimo akto 22 ir 41 straipsnių pažeidimu. Taigi Bendrasis Teismas neišnagrinėjo Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnyje nustatyto mokesčio proporcingumo ir konkrečių jį reglamentuojančių normų. Dėl šio aspekto Lenkijos Respublika teigia, kad Stojimo akto 41 straipsnyje pasakyta, jog pereinamojo laikotarpio priemonės priimamos tik tuo atveju, jei yra „būtinos perėjimui nuo esamo režimo naujosiose valstybėse prie režimo, kuris atsiranda dėl bendros žemės ūkio politikos taikymo, palengvinti“. Todėl šių reikalavimų neatitinkanti priemonė yra nesuderinama nei su Stojimo akto 41 straipsniu, nei su toje nuostatoje nurodytu proporcingumo principu, taigi nebuvo būtina konkrečiai remtis proporcingumo principo pažeidimu.
110. Antra, ji teigia, kad skundžiamo sprendimo 189–193 punktuose Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė, jog Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnis buvo reikalingas to reglamento 4 straipsnio veiksmingumui užtikrinti. Dėl šio aspekto ji primena, jog dublike pirmojoje instancijoje ji pažymėjo, kad Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnyje numatyti muitai galėtų užkirsti kelią spekuliuoti žemės ūkio produktais ir taip papildyti minėto 4 straipsnio nuostatas, taikomas žemės ūkio produktų atsargų pertekliui, skirtam spekuliuoti, jeigu jie taip pat būtų taikomi pertekliniam kiekiui. Kadangi Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnyje numatyti muitai taikomi visam produktų kiekiui, nėra jokio loginio ryšio tarp minėtų muitų ir siekiamo kovos su spekuliavimu tikslo.
111. Galiausiai, trečia, Lenkijos Respublika teigia, kad skundžiamo sprendimo 186 punkte Bendrasis Teismas, nesilaikydamas normų hierarchijos, nusprendė, kad Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnis galėjo būti priimtas remiantis Stojimo akto 41 straipsniu. Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnis, kuriuo nukrypstama nuo Stojimo akto IV priedo 5 skyriaus, iš tikrųjų yra vienašališkas ir neteisėtas stojimo sąlygų pakeitimas. Tačiau nors Stojimo akto 41 straipsniu Komisijai leidžiama priimti visas priemones, būtinas perėjimui nuo esamo režimo naujosiose valstybėse prie režimo, kuris atsiranda dėl bendros žemės ūkio politikos taikymo, palengvinti, pagal jį jai neleidžiama keisti Stojimo akto turinio.
ii) Dėl antrojo pagrindo, susijusio su EB 253 straipsnio pažeidimu
112. Lenkijos Respublika teigia, kad atmetęs jos ieškinio pagrindą, susijusį su Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnio nepakankamu motyvavimu, Bendrasis Teismas nesilaikė ir EB 253 straipsnio nuostatų, ir Teisingumo Teismo praktikos, kurioje ši nuostata aiškinama. Šiuo klausimu ji pažymi, kad skundžiamo sprendimo 224 punkte Bendrasis Teismas pripažino, jog nė vienoje Reglamento Nr. 1972/2003 konstatuojamojoje dalyje akivaizdžiai nepaaiškinti konkretūs motyvai, kuriais remdamasi Komisija priėmė to reglamento 3 straipsnio nuostatas, ir kad dėl tos priežasties jis pasistengė atkurti trūkstamą motyvavimą (skundžiamo sprendimo 229–234 punktai). Todėl, remdamasis neteisinga prielaida, kad Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnio vaidmuo buvo skirtas tik papildyti minėto reglamento 4 straipsnio nuostatas ir užtikrinti jo veiksmingumą (to sprendimo 231–233 punktai), Bendrasis Teismas padarė klaidingą išvadą, kad minėtam 3 straipsniui yra taikomi 4 straipsnio motyvai, todėl jo nereikia atskirai motyvuoti (to paties sprendimo 234 punktas).
113. Lenkijos Respublika priduria, kad pareiga motyvuoti Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnį taip pat turėjo būti vertinama atsižvelgiant į ūkio subjektų, kuriems tenka juo nustatyta finansinė našta, interesus. Darydama nuorodą į skundžiamo sprendimo 235 punktą, šiuo klausimu ji teigia, kad Lenkijos vyriausybės ir Komisijos susirašinėjimas, kuris apskritai nebuvo susijęs su priežastimis, dėl kurių priimta ši nuostata, negalėjo pakeisti šios pareigos.
iii) Dėl trečiojo pagrindo, susijusio su laisvo prekių judėjimo principo pažeidimu (EB 25 straipsnis)
114. Lenkijos Respublika teigia, kad nusprendęs, jog remiantis Stojimo akto 41 straipsniu priimtoms pereinamojo laikotarpio priemonėms netaikomas EB 25 straipsnis, Bendrasis Teismas pažeidė laisvo prekių judėjimo principą (skundžiamo sprendimo 179–181 punktai).
115. Ji taip pat pažymi, kad, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo praktiką, pagal kurią Sąjungos institucijos, kaip ir valstybės narės, privalo laikytis draudimo taikyti muitus ir kitus lygiavertį poveikį turinčius mokesčius, kaip tai suprantama pagal EB 25 straipsnį, Bendrasis Teismas negalėjo nuspręsti, kaip padarė skundžiamo sprendimo 181 punkte, kad „Lenkijos Respublika negali pagrįstai remtis laisvo prekių judėjimo principo ir ypač EB 25 straipsnio pažeidimu ginčydama Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsniu nustatytų mokesčių teisėtumą“.
iv) Dėl ketvirtojo pagrindo, susijusio su nediskriminavimo principo pažeidimu
116. Lenkijos Respublika teigia, kad nusprendęs, jog Lenkijos Respublikos ir senųjų valstybių narių ūkio subjektams taikomas skirtingas požiūris yra objektyviai pagrįstas, Bendrasis Teismas pažeidė nediskriminavimo principą. Šio skirtumo esmė yra aplinkybė, kad erga omnes
importo muitas taikomas produktams, kurie Lenkijoje buvo išleisti į laisvą apyvartą iki įstojimo, tačiau kuriems buvo taikytas ribojamasis režimas įstojimo dieną, nors tas mokestis netaikomas tiems patiems produktams, kurie buvo išleisti į laisvą apyvartą penkiolikos valstybių narių Bendrijoje iki įstojimo ir už kuriuos nebuvo prašyta jokios grąžinamosios išmokos.
117. Ji pažymi, kad ginčija ne patį skirtingų normų taikymą senųjų ir naujųjų valstybių narių ūkio subjektams, o skirtingų normų taikymą nesant priežasčių, kuriomis būtų galimą objektyviai pagrįsti tokį skirtumą. Pirma, Komisija visiškai neįrodė, kad spekuliavimo pavojus iš esmės kyla dėl prekių srauto iš Lenkijos. Antra, nei jei toks pavojus būtų kilęs, siekiant užkirsti jam kelią būtų pakakę pereinamuoju laikotarpiu toliau taikyti muitus pagal Lenkijos Respublikai iki įstojimo taikytą lengvatinį režimą, o ne nustatyti didesnius erga omnes taikomus muitus.
v) Dėl penktojo pagrindo, susijusio su teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimu
118. Lenkijos Respublika teigia, kad skundžiamo sprendimo 246 punkte nusprendęs, jog Bendrija nesukūrė situacijos, suteikiančios teisėtus lūkesčius jai arba Lenkijos ūkio subjektams, Bendrasis Teismas pažeidė teisėtų lūkesčių apsaugos principą. Ji teigia, kad Stojimo akto 41 straipsnio pagrindu nebuvo įmanoma priimti išimčių iš Stojimo akto IV priedo 5 skyriaus nuostatų, iš kurių kyla teisėti lūkesčiai. Todėl įprastai rūpestingi ūkio subjektai negalėjo suponuoti, kad tokios išimtys galėtų būti grindžiamos Stojimo akto 41 straipsniu.
b) Analizė
119. Kad būtų galima pateikti tinkamą atsakymą į visus Lenkijos Respublikos pagrindus ir kaltinimus, susijusius su Bendrojo Teismo atliktu Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnio teisėtumo vertinimu, reikia turėti galvoje, kad šie pagrindai ir kaltinimai apskritai susiję su Stojimo akto 41 straipsnyje numatytų įgaliojimų apimties klausimu. Dėstydama argumentus Lenkijos Respublika formaliai teigia, kad nesilaikydamas „normų hierarchijos“ Bendrasis Teismas nusprendė, jog minėtas 3 straipsnis yra teisėtas. Kad būtų galima suvokti šių argumentų apimtį, iš pradžių reikia priminti aptariamų nuostatų turinį.
120. Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnio 1 ir 2 dalyse iš esmės numatytas to reglamento 4 straipsnyje nustatyto mokesčio taikymo išplėtimas žemės ūkio produktams, kurie buvo išleisti į laisvą apyvartą penkiolikos valstybių narių Bendrijoje arba naujojoje valstybėje narėje iki įstojimo datos ir kuriems įstojimo dieną taikomas ribojamasis režimas, taip, be kita ko, darant išimtį iš Stojimo akto IV priedo 5 skyriaus. Stojimo akto 41 straipsniu Komisija įgaliojama per tris metus nuo įstojimo datos priimti priemones, būtinas perėjimui nuo esamo režimo naujosiose valstybėse prie režimo, kuris atsiranda dėl bendros žemės ūkio politikos taikymo, palengvinti.
121. Todėl Lenkijos Respublika iš esmės ginčija Bendrojo Teismo pateiktą Stojimo akto 41 straipsnyje nustatytų įgaliojimų apimties vertinimą. Priimdama Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnį Komisija viršijo minėtu 41 straipsniu(40) jai suteiktus įgaliojimus ir taip pažeidė šią nuostatą (normų hierarchija). Todėl Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė, kad remiantis šia nuostata galima daryti minėtame 3 straipsnyje nustatytą Stojimo akto nuostatų išimtį.
122. Galiausiai būtent tokiomis aplinkybėmis Lenkijos Respublika formuluoja kitus pagrindus, ypač tuos, kurie susiję su Bendrojo Teismo padarytomis klaidomis vertinant jos argumentus, susijusius su Komisijos padarytu savo kompetencijos pažeidimu(41) ir laisvo prekių judėjimo principo pažeidimu. Pirma, siekdama padaryti daugiau, nei leidžiama Stojimo akto 41 straipsniu jai suteiktais įgaliojimais, Komisija viršijo jai suteiktą kompetenciją. Be to, antra, šiuo 41 straipsniu Komisijai nėra įgaliojama priimti nuostatas, kuriomis pažeidžiamas laisvo prekių judėjimo principas.
123. Kaltinimai dėl Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnio ir Bendrojo Teismo pateikto jo galiojimo vertinimo galiausiai papildyti pagrindu, susijusiu su pažeidžiant EB 253 straipsnį nepateiktais tiesiogiai su jais susijusiais motyvais. Lenkijos Respublika iš esmės teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai nusprendė, kad Reglamentas Nr. 1972/2003 yra pakankamai motyvuotas, nors nė vienoje jo konstatuojamojoje dalyje nenurodytos priežastys, pateisinančios to reglamento 3 straipsnio priėmimą, nepaisant Stojimo akto IV priedo 5 skyriaus nuostatų.
124. Todėl manau, kad į šiame apeliaciniame skunde pateiktus Lenkijos Respublikos pagrindus ir argumentus reikia atsakyti visų pirma nagrinėjant Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnio suderinamumą su Stojimo akto 41 straipsnio nuostatomis ir to nagrinėjimo pasekmes kitiems kaltinimams, į jį įterpiant kaltinimo, susijusio su pareigos motyvuoti nesilaikymu, analizę.
125. Šiuo požiūriu Lenkijos Respublikos pateikti argumentai kelia dvi pagrindines problemas, kurias reikia paeiliui išnagrinėti. Visų pirma, ar Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnis tikrai yra Stojimo akto išimtis, ir, jei taip, tai kiek? Paskui, jei iš tikrųjų taip ir yra, ar Komisija buvo įgaliota priimti antrinės teisės nuostatą, nukrypstančią nuo priminės teisės nuostatos? Konkrečiau kalbant, ar Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnį tikrai buvo galima priimti remiantis Stojimo akto 41 straipsniu? Nagrinėdamas šias dvi problemas savaime išnagrinėsiu antrąjį pagrindą, susijusį su pareigos motyvuoti nesilaikymu.
i) Ar Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsniu nukrypstama nuo pirminės teisės?
126. Visų pirma reikia konstatuoti, jog Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnio 1 dalyje aiškiai nurodyta, kad jis taikomas „nukrypstant“ nuo Stojimo akto IV priedo 5 skyriaus ir nuo Reglamento Nr. 2913/92 20 ir 214 straipsnių.
127. Taip pat svarbu atkreipti dėmesį, kad Komisija, visiškai neginčydama šio teiginio, priešingai, teigia, kad Stojimo akto 41 straipsniu ji buvo įgaliota priimti tokią nukrypstančią nuostatą.
128. Galiausiai verta pažymėti, kad būtent tokią išvadą galima daryti remiantis aptariamų nuostatų analize. Stojimo akto IV priedo 5 skyriuje iš tiesų buvo numatyta, kad visos senųjų valstybių narių kilmės arba iki įstojimo datos į tas valstybes nares importuotos ir jose į laisvą apyvartą išleistos prekės(42), kurioms įstojimo dieną taikomas vienas iš keturių išvardytų režimų, t. y. laikinasis prekių saugojimas sandėliuose, įvežimas į laisvąją zoną ar padėjimas į laisvąjį sandėlį, vienos iš muitinės ribojamųjų procedūrų, nurodytų Reglamento Nr. 2913/92 4 straipsnio 16 dalies b–g punktuose, taikymas arba transportavimas, išleidžiamos į laisvą apyvartą neapmokestintos jokiais muito mokesčiais. Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnio 2 dalyje nustatyta priešingai – kad tam tikriems šio reglamento 4 straipsnio 5 dalyje išvardytiems produktams jų išleidimo į laisvą apyvartą dieną taikomas erga omnes importo muitas. Jis taikomas iki įstojimo datos į laisvą apyvartą išleistiems produktams senosiose ir naujosiose valstybėse narėse, kuriems įstojimo dieną taikomas vienas iš keturių pirma nurodytų režimų(43) .
129. Todėl tuo remiantis reikia daryti išvadą, kad Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsniu iš tiesų nukrypstama nuo Stojimo akto IV priedo 5 skyriaus nuostatų(44) .
130. Šiuo klausimu pritaręs Komisijos argumentams, Bendrasis Teismas vis dėlto nusprendė, kad Stojimo akto 41 straipsnis yra tinkamas ir pakankamas teisinis pagrindas, kuriuo Komisija įgaliojama priimti ginčijamą nuostatą, t. y. šiuo atveju – antrinės teisės nuostatą, tiesiogiai prieštaraujančią pirminės teisės akto nuostatoms.
ii) Ar Stojimo akto 41 straipsnis yra pakankamas teisinis pagrindas nukrypti nuo pirminės teisės?
131. Be abejonės, antrinės teisės aktu Komisija negali neigti to, ką nusprendė Stojimo akto autoriai(45), išskyrus atvejį, kai ji įgaliota tai padaryti nuostata, kuri įtraukta į tą aktą. Kadangi Reglamentas Nr. 1972/2003 buvo priimtas remiantis dvigubu pagrindu, t. y. Stojimo sutarties 2 straipsnio 3 dalimi ir Stojimo akto 41 straipsniu, reikia išnagrinėti, ar šiomis nuostatomis Komisija tikrai įgaliota priimti priemones, kaip antai nustatytos minėto reglamento 3 straipsnyje.
132. Stojimo akto 41 straipsnis yra viena iš Stojimo sutarties 2 straipsnio 3 dalyje aiškiai išvardytų nuostatų; tai nuostata, kurioje Sąjungos institucijoms numatyta galimybė nukrypstant nuo minėtos sutarties 2 straipsnio 2 dalies, taigi iki jos įsigaliojimo, priimti tose nuostatose nurodytas priemones.
133. Taigi Komisija buvo tikrai įgaliota iki įstojimo priimti Stojimo akto 41 straipsnyje nurodytas priemones. Tokiu atveju iš karto kyla klausimas, kokios gali būti tos priemonės.
134. Stojimo akto 41 straipsnyje nustatyta, kad per trejų metų laikotarpį nuo įstojimo datos Komisija gali priimti „pereinamojo laikotarpio priemones, [ kurios] yra būtinos perėjimui nuo esamo režimo naujosiose valstybėse prie režimo, kuris atsiranda dėl bendros žemės ūkio politikos taikymo, palengvinti“ „pagal [Stojimo akte] išdėstytus reikalavimus“, taigi įskaitant jo IV priedo 5 skyriuje išdėstytas sąlygas.
135. Tad šia nuostata Komisijai labai bendrai suteikiami įgaliojimai priimti priemones, kurios iš esmės apibrėžtos jų tikslu ir kitaip nesukonkretintos (priemonės < … > būtinos). Ar šis įgaliojimas gali būti laikomas pakankamai plačiu, kad apimtų nuo pirminės teisės nukrypstančių priemonių priėmimą?
136. Visų pirma reikia pabrėžti, kad bendra nuostata, kuria institucija įgaliojama priimti konkrečiai nenurodytas nuo pirminės teisės nukrypstančias nuostatas, yra išimtinė atsižvelgiant į materialią termino reikšmę. Remiantis šiuo požiūriu galima teisėtai kelti klausimą, ar taip, kaip Stojimo akto 41 straipsnis, suformuluota nuostata gali būti aiškinama kaip įgaliojimus suteikianti nuostata. Vis dėlto laikausi nuomonės, kad šio klausimo nereikia spręsti radikaliai ir galutinai. Kad būtų išspręsta šioje byloje iškelta problema, pakanka nurodyti, kad bet kokia išimtis iš pirminės teisės, grindžiama, kaip ir šiuo atveju, nekonkrečiu leidimu, kaip antai nustatytas Stojimo akto 41 straipsnyje, remiantis Teisingumo Teismo praktika, turi būti aiškinama siaurai, atsižvelgiant į jos formuluotę, tikslą ir aplinkybes, kuriomis priimtos ją nustatančios nuostatos(46) .
137. Būtent šioje stadijoje paaiškėja, kad labai svarbus yra institucijos pateiktas konkretus motyvavimas Stojimo akto 41 straipsnio pagrindu priimtame teisės akte išdėstytų priemonių priėmimui pagrįsti, kitaip tariant, motyvai, kuriuose nurodytas jų tikslas, konkrečiai kalbant, jų būtinumas ir galiausiai – proporcingumas.
138. Kadangi, kaip buvo minėta, Stojimo akto 41 straipsnyje nėra jokios bendros nuostatos, kuria Komisija būtų aiškiai ir konkrečiai įgaliota priimti antrinės teisės nuostatas, kuriomis nukrypstama nuo pirminės teisės nuostatų, mažų mažiausiai buvo būtina nuo pirminės teisės nukrypstančią priemonę, kaip antai nustatyta Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnyje, aiškiai ir įtikinamai motyvuoti, kad būtų patvirtinta, jog tokia išimtis yra ne tik reikalinga, bet ir būtina toje nuostatoje nustatytam tikslui pasiekti.
139. Teisingumo Teismas gali atlikti Stojimo akto 41 straipsnio pagrindu Komisijos priimto teisės akto nuostatų atitikties tuo aktu siekiamam tikslui kontrolę tik tuo atveju, jei minėta institucija to teisės akto motyvuose yra aiškiai išdėsčiusi priežastis, kuriomis grindžiamos tos nuostatos(47) . Iš tikrųjų tik Komisija, Teisingumo Teismui vykdant kontrolę, turėjo nustatyti, ar reikėjo priimti šioje byloje nagrinėjamas pereinamojo laikotarpio priemones perėjimui palengvinti, ir kiek.
iii) Ar Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnio priėmimas yra pakankamai motyvuotas?
140. Iš nusistovėjusios teismo praktikos, kurią Bendrasis Teismas iš tiesų puikiai apibendrino skundžiamo sprendimo 214–217 punktuose, matyti, kad EB 253 straipsniu reikalaujamas motyvavimas turi atitikti atitinkamo teisės akto pobūdį ir aiškiai bei nedviprasmiškai atskleisti institucijos, kuri priėmė aktą, argumentus, kad suinteresuotieji asmenys žinotų priemonės priėmimo priežastis, o Bendrijos teismas galėtų vykdyti kontrolę. Nereikalaujama, kad motyvuose būtų nurodytos visos reikšmingos faktinės ir teisinės aplinkybės, nes nustatant, ar akto motyvavimas atitinka EB 253 straipsnio reikalavimus, turi būti atsižvelgiama ne tik į to akto formuluotę, bet ir kontekstą bei visas nagrinėjamą klausimą reglamentuojančias teisės normas. Jei, kaip šioje byloje, aktas yra visuotinai taikomas, motyvuose pakanka nurodyti, pirma, jo priėmimą lėmusią bendrą situaciją ir, antra, juo siekiamus bendrus tikslus. Be to, jei visuotinio taikymo teisės akte nurodyta institucijos siekiamo tikslo esmė, reikalavimas nurodyti konkrečius skirtingų naudojamų techninių sprendimų motyvus būtų perteklinis(48) .
141. Šiuo atveju, kaip teisingai pastebėjo Lenkijos Respublika, Bendrasis Teismas nusprendė, kad Komisija neprivalėjo „konkrečiai“ motyvuoti Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnyje nustatytų priemonių būtinumo tiek, kiek tos priemonės buvo tik „techninis sprendimas“, skirtas užtikrinti šio reglamento 4 straipsnio veiksmingumą, nes minėto reglamento konstatuojamosiose dalyse buvo „aiškiai“ apibūdinta, pirma, bendra situacija, lėmusi to reglamento priėmimą, ir, antra, tikslas užkirsti kelią kaupti atsargų perteklių ir būtinybė sukurti tų atsargų apmokestinimo sistemą.
142. Lenkijos Respublikos argumentuose keliami du glaudžiai tarpusavyje susiję klausimai, iš kurių pirmasis susijęs su Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnyje nustatytų priemonių kvalifikavimu, o antrasis – su Komisijai tenkančios pareigos motyvuoti apimtimi. Iš tiesų, kaip pabrėžė Lenkijos Respublika, pagal Teisingumo Teismo praktiką konkretaus motyvavimo galima nepateikti tik tuo atveju, jei Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnyje nustatytų priemonių priėmimas iš tiesų buvo techninis sprendimas(49) .
143. Tačiau gali būti sunku pripažinti, kad antrinės teisės akto nuostatos, kuriomis nukrypstama nuo pirminės teisės nuostatų, gali būti aiškinamos kaip paprastas techninis sprendimas. Priešingai, reikia pripažinti, kad net jeigu tokiai situacijai gali būti taikoma kita pirminės teisės nuostata, tos nuostatos turi būti motyvuotos būtent konkrečiai, tiksliai ir išsamiai.
144. Todėl Komisija turėjo tiksliai nurodyti priežastis, dėl kurių nusprendė, kad būtina taikyti erga omnes muitą prekėms, kurios, kaip nustatyta Stojimo akte, turėjo būti išleistos į laisvą apyvartą netaikant jokių muitų, jei bus įvykdytos tam tikros jų kilmės įrodymo sąlygos. Taip turėjo būti juo labiau todėl, kad, pirma, šios nuostatos buvo priimtos labai nukrypstant nuo praktikos, kurios iki tol institucijos laikėsi panašiais atvejais(50), ir, antra, jos buvo priimtos ir paskelbtos, nors pagrindiniai jų adresatai buvo tuo metu Sąjungos narėmis dar nebuvusių valstybių ūkio subjektai.
145. Reikia priminti, kad Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, nors ir visiškai kitokiomis aplinkybėmis, kad sprendimas, kuriame pirmą kartą išdėstoma nauja ir svarbi politikos kryptis ir kuriuo labai nukrypstama nuo ankstesnės sprendimų priėmimo praktikos, turi būti išsamiai motyvuotas(51) .
146. Tačiau šiuo atveju Reglamento Nr. 1972/2003 konstatuojamosiose dalyse apie tai nėra nė menkiausios užuominos, o tik pateikiami motyvai, kurie, nors ir nėra visiškai identiški ankstesniuose panašiuose reglamentuose, priimtuose dėl minėtų ankstesnių plėtros etapų, pateiktiems motyvams, iš esmės yra tokie patys, nors minėtuose ankstesniuose reglamentuose nėra nuostatų, kurios būtų lygiavertės Reglamento Nr. 1972/2003 nuostatoms.
147. Ypač reikia pabrėžti, kad minėto reglamento trečioje konstatuojamojoje dalyje visiškai neminima būtinybė užtikrinti to paties reglamento 4 straipsnyje nurodyto mokesčio veiksmingumą, todėl Bendrasis Teismas nusprendė, kad ši aplinkybė yra lemiama atmetant Lenkijos Respublikos pateiktą ieškinio pirmojoje instancijoje pagrindą, susijusį su nepakankamu motyvavimu.
148. Remiantis šia analize darytina išvada, jog nusprendęs, kad Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnis, kuriuo nukrypstama nuo Stojimo akto IV priedo 5 skyriaus nuostatų, nėra negaliojantis, nepaisant to, kad minėto reglamento motyvuose aiškiai neišdėstytos priežastys, kuriomis būtų konkrečiai pagrįstas tokios išimties būtinumas, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą.
149.
Tokiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas negali atlikti taip priimtų priemonių atitikties Stojimo akto 41 straipsnio nuostatoms kontrolės ir dėl tos priežasties patikrinti, ar jos buvo priimtos laikantis ta nuostata Komisijai suteiktų įgaliojimų(52) .
150. Taip pat reikia pridurti, kad Bendrojo Teismo pateiktas Lenkijos Respublikos argumentų vertinimas, pagal kurį Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsniu nebuvo pažeistas laisvo prekių judėjimo principas, nusipelno tokios pačios kritikos.
151. Šiuo klausimu iš tiesų reikia pažymėti, kad pagal pasikartojančią teismo praktiką Sąjungos institucijos, kaip ir valstybės narės, privalo laikytis Sutarties nuostatų dėl laisvo prekių judėjimo, ypač EB 25 straipsnio(53) . Tačiau jeigu Stojimo akto 41 straipsnis galėtų būti aiškinamas taip, kad juo Komisijai suteikiamas leidimas priimti nuostatas, kuriomis pažeidžiamas laisvo prekių judėjimo principas, tos nuostatos bet kuriuo atveju negalėtų būti priimtos, jei nebūtų nurodyti aiškūs motyvai.
152. Tokiomis aplinkybėmis nereikia nagrinėti ketvirtojo ir penktojo Lenkijos Respublikos pateiktų pagrindų, susijusių atitinkamai su nediskriminavimo dėl nacionalinės priklausomybės ir teisėtų lūkesčių apsaugos principų pažeidimu.
V – Dėl ieškinio pirmojoje instancijoje nagrinėjimo
153. Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmoje pastraipoje nustatyta kad jei apeliacinis skundas pagrįstas, Teisingumo Teismas gali pats paskelbti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje tai galima daryti, arba grąžinti bylą Bendrajam Teismui.
154. Kaip bus matyti vėliau, Teisingumo Teismas turi reikiamos informacijos, kad galėtų priimti galutinį sprendimą tiek dėl per procesą Bendrajame Teisme Komisijos pareikšto nepriimtinumu grindžiamo prieštaravimo(54), tiek dėl Lenkijos Respublikos ieškinio esmės, nepaisant šios išvados įžangoje nurodytos procesinės ypatybės.
A – Dėl ieškinio dėl Reglamento Nr. 1972/2003 priimtinumo
155. Remiantis šioje išvadoje išdėstytais argumentais, darytina išvada, kad Lenkijos Respublikos ieškinys, kurį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2004 m. birželio 28 d., nebuvo pavėluotas, kad dėl tos priežasties Komisijos pareikštas nepriimtinumu grindžiamas prieštaravimas, kuriame ji nurodo tik naikinamąjį terminą, turi būti atmestas ir kad todėl Lenkijos Respublikos ieškinys turi būti pripažintas priimtinu tiek, kiek jis susijęs su Reglamentu Nr. 1972/2003.
B – Dėl ieškinio dėl Reglamento Nr. 1972/2003 su pakeitimais, padarytais Reglamentu Nr. 735/2004, esmės
156. Lenkijos Respublika Teisingumo Teismo prašo priimti galutinį sprendimą dėl esmės pagal Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnį ir panaikinti Reglamento Nr. 1972/2003 su pakeitimais, padarytais Reglamentu Nr. 735/2004, 3 straipsnį ir 4 straipsnio 3 dalį bei 5 dalies aštuntą įtrauką. Ji pažymi, kad tuo atveju, jeigu Teisingumo Teismas sutiktų priimti galutinį sprendimą, ji palaikytų visus ieškinyje ir dublike pirmojoje instancijoje pateiktus kaltinimus bei argumentus.
157. Kaip pažymėjau šios išvados įžangoje, ši byla ypatinga tuo, kad nagrinėdamas apeliacinį skundą Teisingumo Teismas susiduria su nauju atveju, nes Bendrasis Teismas, atmetęs ieškinį kaip nepriimtiną tiek, kiek jis susijęs su Reglamentu Nr. 1972/2003, vis dėlto išnagrinėjo jo pagrindinių nuostatų galiojimą remdamasis kaltinimais, pateiktais dėl jį iš dalies keičiančio Reglamento Nr. 735/2004, ir į juos atsižvelgdamas.
158. Ar tokiu atveju Teisingumo Teismas gali priimti galutinį sprendimą dėl įvairių Lenkijos Respublikos ieškinyje pirmojoje instancijoje pateiktų kaltinimų, susijusių su Reglamentu Nr. 1972/2003?
159. Iš tiesų toks klausimas galėtų kilti, jei tik dalis kaltinimų dėl Reglamento Nr. 1972/2003 būtų išnagrinėta nagrinėjant Reglamento Nr. 735/2004 galiojimą, ir tik dėl tos kaltinimų dalies, kuri liko nenagrinėta.
160. Vis dėlto remiantis skundžiamu sprendimu darytina išvada, kad Bendrasis Teismas išnagrinėjo visus kaltinimus, pateiktus dėl Reglamento Nr. 1972/2003. Tokiomis aplinkybėmis reikia pripažinti, kad šioje bylos stadijoje galutinį sprendimą galima priimti.
161. Šiuo atveju, remiantis apeliacinio skundo pagrindų analize, darytina išvada, kad Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnis turi būti panaikintas tiek, kiek jis priimtas nukrypstant nuo Stojimo akto IV priedo 5 skyriaus nuostatų, to reglamento motyvuose aiškiai nenurodžius priežasčių, konkrečiai pagrindžiančių tokios išimties būtinumą.
162. Tokiomis aplinkybėmis nereikia nagrinėti kitų Lenkijos Respublikos ieškinyje pirmojoje instancijoje pateiktų pagrindų dėl Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnio, kurie atitinkamai susiję su nediskriminavimo dėl nacionalinės priklausomybės ir teisėtų lūkesčių apsaugos principų pažeidimu. Taip pat nereikia nagrinėti pagrindo, susijusio su piktnaudžiavimu įgaliojimais, kurio Lenkijos Respublika aiškiai pripažino nekelianti apeliaciniame skunde, tačiau kuris liko tarp kitų pagrindų, pateiktų ieškinyje Bendrajame Teisme(55) .
VI – Išvada
163. Todėl siūlau Teisingumo Teismui nuspręsti:
„1. Panaikinti 2009 m. birželio 10 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą Lenkija prieš Komisiją (T-257/04).
2. Atmesti Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teisme Europos Komisijos pateiktą nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą.
3. Panaikinti 2003 m. lapkričio 10 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1972/2003 dėl prekybai žemės ūkio produktais skirtų pereinamojo laikotarpio priemonių, kurios turi būti patvirtintos dėl Čekijos Respublikos, Estijos, Kipro, Latvijos, Lietuvos, Vengrijos, Maltos, Lenkijos, Slovėnijos ir Slovakijos įstojimo, 3 straipsnį.
4. Atmesti likusią ieškinio dėl Reglamento Nr. 1972/2003 panaikinimo dalį.“
(1) .
(2)  –	2009 m. birželio 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Lenkija prieš Komisiją (T-257/04, Rink. p. II-1545, toliau – skundžiamas sprendimas).
(3)  –	Apeliacinis skundas dėl 2009 m. birželio 10 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Lenkija prieš Komisiją (T-258/04).
(4)  –	Reglamentas dėl prekybai žemės ūkio produktais skirtų pereinamojo laikotarpio priemonių, kurios turi būti patvirtintos dėl Čekijos, Estijos, Kipro, Latvijos, Lietuvos, Vengrijos, Maltos, Lenkijos, Slovėnijos ir Slovakijos įstojimo (OL L 293, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 40 t., p. 474).
(5)  –	OL L 39, p. 213; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 42 t., p. 443.
(6)  –	OL L 114, p. 13; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 44 t., p. 111.
(7)  –	2007 m. spalio 18 d. Sprendimas Komisija prieš Parlamentą ir Tarybą (C-299/05, Rink. p. I-8695, 29 ir 30 punktai).
(8)  –	Žr., pavyzdžiui, 1997 m. spalio 2 d. Sprendimą Parlamentas prieš Tarybą (C-259/95, Rink. p. I-5303); 1997 m. lapkričio 27 d. Sprendimą Danisco Sugar
(C-27/96, Rink. p. I-6653); 2002 m. sausio 15 d. Sprendimą Weidacher
(C-179/00, Rink. p. I-501); 2006 m. lapkričio 28 d. Sprendimą Parlamentas prieš Tarybą
(C-413/04, Rink. p. I-11221); 2007 m. gruodžio 11 d. Sprendimą Skoma-Lux
(C-161/06, Rink. p. I-10841); 2009 m. birželio 4 d. Sprendimą Balbiino
(C-560/07, Rink. p. I-4447); 2009 m. spalio 29 d. Sprendimą Rakvere Lihakombinaat
(C-140/08, Rink. p. I-10533) ir 2010 m. liepos 29 d. Sprendimą Pakora Pluss
(C-248/09, Rink. p. I-7701).
(9)  –	Belgijos Karalystės, Danijos Karalystės, Vokietijos Federacinės Respublikos, Graikijos Respublikos, Ispanijos Karalystės, Prancūzijos Respublikos, Airijos, Italijos Respublikos, Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės, Nyderlandų Karalystės, Austrijos Respublikos, Portugalijos Respublikos, Suomijos Respublikos, Švedijos Karalystės, Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės (Europos Sąjungos valstybių narių) ir Čekijos Respublikos, Estijos Respublikos, Kipro Respublikos, Latvijos Respublikos, Lietuvos Respublikos, Vengrijos Respublikos, Maltos Respublikos, Lenkijos Respublikos, Slovėnijos Respublikos, Slovakijos Respublikos sutartis dėl Čekijos Respublikos, Estijos Respublikos, Kipro Respublikos, Latvijos Respublikos, Lietuvos Respublikos, Vengrijos Respublikos, Maltos Respublikos, Lenkijos Respublikos, Slovėnijos Respublikos ir Slovakijos Respublikos stojimo į Europos Sąjungą (OL L 236, 2003, p. 17, toliau – Stojimo sutartis).
(10)  –	Aktas dėl Čekijos Respublikos, Estijos Respublikos, Kipro Respublikos, Latvijos Respublikos, Lietuvos Respublikos, Vengrijos Respublikos, Maltos Respublikos, Lenkijos Respublikos, Slovėnijos Respublikos ir Slovakijos Respublikos stojimo sąlygų ir Sutarčių, kuriomis yra grindžiama Europos Sąjunga, pritaikomųjų pataisų (OL L 236, 2003, p. 33, toliau – Stojimo aktas).
(11)  –	Žr., pavyzdžiui, 1981 m. sausio 1 d. Komisijos reglamentą (EEB) Nr. 57/81 dėl prekybai žemės ūkio produktais skirtų pereinamojo laikotarpio priemonių, kurių reikia imtis dėl Graikijos įstojimo (OL L 4, p. 43), nagrinėtą 1990 m. sausio 9 d. Sprendime SAFA
(C-337/88, Rink. p. I-1); 1986 m. vasario 24 d. Komisijos reglamentą (EEB) Nr. 410/86 dėl prekybai žemės ūkio produktais skirtų pereinamojo laikotarpio priemonių, kurių reikia imtis dėl Ispanijos ir Portugalijos įstojimo (OL L 46, p. 13); 1994 m. gruodžio 19 d. Komisijos reglamentą (EB) Nr. 3108/94 dėl prekybai žemės ūkio produktais skirtų pereinamojo laikotarpio priemonių, kurių reikia imtis dėl Austrijos, Suomijos ir Švedijos įstojimo (OL L 328, p. 42), nagrinėtą minėtame Sprendime Weidacher .
(12)  –	Stojimo sutarties 2 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje nustatyta, kad ji „įsigalioja nuo 2004 m. gegužės 1 d., jei iki tos datos bus deponuoti visi ratifikavimo dokumentai“.
(13)  –	Kurio 10 straipsnyje nustatyta, kad jis, remiantis Stojimo sutarties 2 straipsnio 3 dalimi, įsigalioja tik tuo atveju, jei įsigalioja Stojimo sutartis, ir tik nuo jos įsigaliojimo dienos, ir taikomas, remiantis Stojimo akto 41 straipsniu, iki 2007 m. balandžio 30 d.
(14)  – OL L 302, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk. 4 t., p. 307.
(15)  –	Sprendimas Lenkija prieš Tarybą (Rink. p. I-8925).
(16)  –	Skundžiamo sprendimo 34–38 punktai.
(17)  –	Skundžiamo sprendimo 38, 62 ir 63 punktai.
(18)  –	Skundžiamo sprendimo 40–42 punktai.
(19)  –	Skundžiamo sprendimo 43 ir 44 punktai.
(20)  –	Skundžiamo sprendimo 45–48 punktai.
(21)  –	Skundžiamo sprendimo 49–62 punktai.
(22)  –	Skundžiamo sprendimo 47 punktas.
(23)  –	Minėtas Sprendimas Komisija prieš Parlamentą ir Tarybą .
(24)  –	Skundžiamo sprendimo 73 punktas.
(25)  –	Minėtas pirma, 89 punktas.
(26)  –	Skundžiamo sprendimo 32–63 punktai.
(27)  –	Skundžiamo sprendimo 80–249 punktai.
(28)  –	OL L 9, p. 8; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 42 t., p. 125.
(29)  –	Dėl šio klausimo taip pat norėčiau pateikti nuorodą į mano išvados byloje C-336/09 P, 44–52 punktuose esančią analizę.
(30)  –	Skundžiamo sprendimo 80–136 punktai.
(31)  –	Skundžiamo sprendimo 137–160 punktai.
(32)  –	Skundžiamo sprendimo 161–249 punktai.
(33)  –	Skundžiamo sprendimo 108–110 punktai.
(34)  –	Minėtas pirma.
(35)  –	1989 m. liepos 11 d. Sprendimas Schräder HS Kraftfutter
(265/87, Rink. p. 2237, 21 punktas).
(36)  –	Šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Schräder HS Kraftfutter
22 punktą; 1998 m. gegužės 5 d. Sprendimą National Farmers’ Union ir kt.
(C-157/96, Rink. p. I-2211, 61 punktas) ir minėto Sprendimo Weidacher
26 punktą.
(37)  –	Šiuo atveju būtina pabrėžti, kaip tai padarė generalinis advokatas J. Mischo savo išvados byloje, kurioje priimtas minėtas Sprendimas Weidacher, 53 ir 54 punktuose, pirma, Reglamentu Nr. 1972/2003 nustatyto atsargų pertekliaus apmokestinimo ir, antra, Stojimo akto IV priedo 4 skyriuje nustatytos pareigos pašalinti neįprastas atsargas papildomą pobūdį. Kaip Lenkijos Respublika ir Komisija pabrėžė rašytinėse pastabose per procesą Bendrajame Teisme, šių dviejų mechanizmų skirtumas glūdi jų taikymo apimtyje. Iš tiesų neįprastos atsargos, kurios turi būti pašalintos, vertinamos valstybių narių mastu, t. y. makroekonominiu lygmeniu, o apmokestintinas atsargų perteklius apskaičiuojamas pas jo turėtojus, t. y. mikroekonominiu lygmeniu.
(38)  –	Reikia priminti, kad Reglamento Nr. 735/2004 1 straipsnio 8 dalies a punkte taip pat buvo numatyta išbraukti tam tikrus produktus.
(39)  –	87 punktas.
(40)  –	Lenkijos Respublika taip pat formaliai remiasi Stojimo akto 22 straipsnio pažeidimu, tačiau jos argumentai dėl to klausimo nėra savarankiški. Atsižvelgiant į šios nuostatos formuluotę, kurioje nustatyta, kad „[Stojimo akto] IV priede išvardytos priemonės taikomos tame priede nustatytomis sąlygomis“, Lenkijos Respublikos argumentuose teigiama, kad Stojimo akto 41 straipsnio pažeidimas ipso facto
reiškia to akto 22 straipsnio pažeidimą.
(41)  –	Reikia pažymėti, kad apeliaciniame skunde Lenkijos Respublika aiškiai pabrėžė, jog nebenori grįžti prie paskutinės skundžiamo sprendimo dalies (205–255 punktai), kurioje nagrinėjamas klausimas dėl Komisijos piktnaudžiavimo įgaliojimais.
(42)  –	Dėl šio aspekto žr. „Bendrijos prekių“ apibrėžtį, pateiktą Stojimo akto IV priedo 5 skyriaus 2 punkte.
(43)  –	Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad iš trečiųjų valstybių vežami produktai, kuriems taikomas arba laikinasis įvežimas perdirbti [Reglamento Nr. 2913/92 4 straipsnio 16 punkto d papunktis], arba laikinasis įvežimas [Reglamento Nr. 2913/92 4 straipsnio 16 punkto f papunktis], apmokestinami importo muitu, išleidimo į apyvartą dieną taikomu produktams iš trečiųjų valstybių.
(44)  –	Beje, Teisingumo Teismas jau yra konstatavęs, kiek tai susiję su prekėmis, kurios transportuojamos išplėstoje Bendrijoje įstojimo dieną, kad jei tenkinamos Stojimo akto IV priedo 5 skyriaus sąlygos, taikoma tame priede nustatyta procedūra, o ne kitos muitinės procedūros. Žr. minėto Sprendimo Pakora Pluss
28–32 punktus.
(45)  –	2003 m. rugsėjo 11 d. Sprendimas Austrija prieš Tarybą (C-445/00, Rink. p. I-8549, 62 punktas).
(46)  –	Žr., be kita ko, 2010 m. gegužės 20 d. Sprendimą Modehuis A. Zwijnenburg
(C-352/08, Rink. p. I-4303, 46 punktas).
(47)  –	Žr., pavyzdžiui, 1993 m. balandžio 1 d. Sprendimą Diversinte ir Iberlacta
(C-260/91 ir C-261/91, Rink. p. I-1885, 12 ir 13 punktai).
(48)  –	Žr., be kita ko, 2006 m. rugsėjo 7 d. Sprendimą Ispanija prieš Komisiją
(C-310/04, Rink. p. I-7285, 57–59 punktai).
(49)  –	2011 m. liepos 28 d. Sprendimas Agrana Zucker
(C-309/10, Rink. p. I-7333, 37–39 punktai).
(50)  –	Šiuo klausimu žr. reglamentus Nr. 57/81, Nr. 410/86 ir Nr. 3108/94, kuriuos pati Komisija paminėjo atsakydama į Bendrojo Teismo pateiktą prašymą nurodyti Reglamento Nr. 1972/2003 3 straipsnyje nustatytoms priemonėms analogiškas priemones.
(51)  –	2008 m. gruodžio 11 d. Sprendimas Komisija prieš Département du Loiret
(C-295/07 P, Rink. p. I-9363, 44–49 punktai); a contrario
2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimas Freistaat Sachsen ir kt. prieš Komisiją (C-57/00 P ir C-61/00 P, Rink. p. I-9975).
(52)  –	Žr., be kita ko, minėto Sprendimo Diversinte ir Iberlacta
13 punktą.
(53)  –	Žr. 1978 m. balandžio 20 d. Sprendimą Les Commissionnaires Réunis ir Les Fils de Henri Ramel
(80/77 ir 81/77, Rink. p. 927), 1983 m. gruodžio 13 d. Sprendimą Komisija prieš Tarybą
(218/82, Rink. p. 4063), 1984 m. vasario 29 d. Sprendimą Rewe-Zentrale
(37/83, Rink. p. 1229, 18 punktas) ir 1984 m. gegužės 17 d. Sprendimą Denkavit Nederland
(15/83, Rink. p. 2171, 15 punktas).
(54)  –	Žr., be kita ko, 2003 m. gegužės 15 d. Sprendimą Pitsiorlas prieš Tarybą ir ECB
(C-193/01 P, Rink. p. I-4837, 32 punktas), 2008 m. liepos 17 d. Sprendimą Athinaïki Techniki prieš Komisiją (C-521/06 P, Rink. p. I-5829, 66 punktas), 2009 m. liepos 9 d. Sprendimą 3F prieš Komisiją (C-319/07 P, Rink. p. I-5963, 99 punktas) ir 2010 m. lapkričio 18 d. Sprendimą NDSHT prieš Komisiją
(C-322/09 P, Rink. p. I-11911, 65 ir 66 punktai).
(55)  –	Žr. šios išvados 41 išnašą.