Laikina versija
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
2026 m. kovo 26 d.(*)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė – Teismų bendradarbiavimas baudžiamosiose bylose – SESV 82 straipsnio 2 dalis – Sąjungos teisėkūros kompetencija – Direktyva 2012/29/ES – Būtiniausi nusikaltimų aukų teisių, paramos joms ir jų apsaugos standartai – 2 straipsnio 1 dalies a punktas – „Aukos“ sąvoka – Valstybės narės baudžiamųjų teismų ekstrateritorinė jurisdikcija – Šios direktyvos netaikymas “
Byloje C‑239/24 (Aurnois)(i)
dėl Cour d’appel de Bruxelles (Briuselio apeliacinis teismas, Belgija) 2023 m. gruodžio 12 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2024 m. balandžio 2 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje, pradėtoje:
FP,
LD,
dalyvaujant
Procureur fédéral,
TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. Lycourgos, teisėjai O. Spineanu-Matei, S. Rodin, N. Piçarra (pranešėjas) ir N. Fenger,
generalinė advokatė J. Kokott,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–        `FP ir LD, atstovaujamų avocate M. Alié,
–        Procureur fédéral, atstovaujamo magistrat fédéral A. d’Oultremont,
–        Čekijos vyriausybės, atstovaujamos A. Pagáčová, M. Smolek ir J. Vláčil,
–        Italijos vyriausybės, atstovaujamos S. Fiorentino, padedamo avvocato dello Stato L. Fiandaca,
–        Europos Komisijos, atstovaujamos J. Hottiaux ir J. Vondung,
atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
priima šį
Sprendimą
1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2012 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2012/29/ES, kuria nustatomi būtiniausi nusikaltimų aukų teisių, paramos joms ir jų apsaugos standartai ir kuria pakeičiamas Tarybos pamatinis sprendimas 2001/220/TVR (OL L 315, 2012, p. 57), 2 straipsnio 1 dalies a punkto i papunkčio išaiškinimo.
2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą, kurią Belgijoje pradėjo FP ir LD prieš kelis Saudo Arabijos Karalystės vadovus dėl nusikaltimų žmoniškumui, įvykdytų prieš jų seserį SX, Saudo Arabijos pilietę ir kovotoją už moterų teises.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Pirminė teisė
3        SESV 82 straipsnio 2 dalyje numatyta:
„Europos Parlamentas ir Taryba, priimdami direktyvas pagal įprastą teisėkūros procedūrą, gali nustatyti tokias minimalias taisykles, kokių reikia nuosprendžių ir teismo sprendimų tarpusavio pripažinimui bei policijos ir teisminiam bendradarbiavimui tarpvalstybinio pobūdžio baudžiamosiose bylose palengvinti. Šiose minimaliose taisyklėse atsižvelgiama į skirtingas valstybių narių teisines tradicijas ir sistemas.
Jos yra susijusios su:
a)      valstybių narių tarpusavio įrodymų leistinumu;
b)      asmenų teisėmis baudžiamajame procese;
c)      nusikaltimų aukų teisėmis;
d)      bet kuriais kitais konkrečiais baudžiamojo proceso aspektais, kuriuos sprendimu Taryba yra nustačiusi iš anksto; šį sprendimą, gavusi Europos Parlamento pritarimą, Taryba priima vieningai.
Šioje dalyje nurodytų minimalių taisyklių priėmimas neužkerta kelio valstybėms narėms išlaikyti arba įvesti aukštesnio lygio asmenų apsaugą.“
Direktyva 2012/29
4        Direktyvos 2012/29 3, 4, 13 ir 50 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(3)      pagal [SESV] 82 straipsnio 2 dalį numatyta nustatyti valstybėse narėse taikytinas minimalias taisykles, kokių reikia nuosprendžių ir teismo sprendimų tarpusavio pripažinimui bei policijos ir teisminiam bendradarbiavimui[, peržengiančiam sienas] baudžiamosiose bylose palengvinti, visų pirma dėl nusikaltimų aukų teisių;
(4)      <...> šia direktyva siekiama peržiūrėti ir papildyti [2001 m. kovo 15 d. Tarybos pamatiniame sprendime 2001/220/TVR [dėl nukentėjusiųjų padėties baudžiamosiose bylose (OL L 82, 2001, p.1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 72)] nustatytus principus ir gerokai padidinti aukų apsaugą visoje Sąjungoje, visų pirma baudžiamojo proceso metu;
<...>
(13)      ši direktyva taikoma Sąjungoje padarytoms nusikalstamoms veikoms ir Sąjungoje vykstantiems baudžiamiesiems procesams. Nusikalstamų veikų, padarytų ne Sąjungoje, aukoms ja suteikiamos teisės, kurios yra susijusios tik su Sąjungoje vykstančiu baudžiamuoju procesu. Skundai ne Sąjungoje esančioms kompetentingoms valdžios institucijoms, pavyzdžiui, ambasadoms, nėra susiję su šioje direktyvoje nustatytomis prievolėmis;
<...>
(50)      šioje direktyvoje nustatyta pareiga perduoti skundus neturėtų būti daromas poveikis valstybių narių kompetencijai iškelti bylą ir poveikis jurisdikcijos įgyvendinimo kolizijai taikomoms teisės normoms, kaip nustatyta 2009 m. lapkričio 30 d. Tarybos pamatiniame sprendime 2009/948/TVR dėl jurisdikcijos įgyvendinimo kolizijų baudžiamuosiuose procesuose prevencijos ir sprendimo [OL L328, 2009, p. 42]“.
5        Šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje nurodytas jos tikslas – užtikrinti, kad nusikaltimų aukos gautų tinkamą informaciją, paramą ir apsaugą, taip pat galėtų dalyvauti baudžiamajame procese.
6        Tos pačios direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje pateikiamos šios apibrėžtys:
„a)      auka –
i)      fizinis asmuo, kuris tiesiogiai dėl nusikalstamos veikos patyrė žalą, įskaitant fizinę, psichinę ar emocinę žalą arba ekonominius nuostolius;
ii)      asmens, kurio mirtis tiesiogiai susijusi su nusikalstama veika, šeimos nariai, kurie patyrė žalą dėl to asmens mirties;
b)      šeimos nariai – aukos sutuoktinis, nuolat ir nepertraukiamai su auka gyvenantis bei vedantis bendrą namų ūkį ir su ja susietas artimais įsipareigojančiais ryšiais asmuo, aukos tiesiosios linijos giminaičiai, broliai ir seserys bei išlaikytiniai.“
Belgijos teisė
7        Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos Loi du 17 avril 1878 contenant le titre préliminaire du code de procédure pénale (1878 m. balandžio 17 d. įstatymas, kuriame įtvirtintas Baudžiamojo proceso kodekso įvadinis skyrius) (Moniteur belge, 1878 m. balandžio 25 d., p. 1265; toliau – TPCPP) 10 straipsnyje nustatyta:
„Išskyrus 6 straipsnyje ir 7 straipsnio 1 dalyje nurodytus atvejus, Belgijoje gali būti persekiojamas užsienietis, kuris už Karalystės teritorijos ribų padarė:
<...>
1 a            sunkų tarptautinės humanitarinės teisės pažeidimą, nurodytą Baudžiamojo kodekso II knygos Ia antraštinėje dalyje, prieš asmenį, kuris faktinių aplinkybių metu yra Belgijos pilietis arba Belgijoje pripažintas pabėgėlis ir turi joje nuolatinę gyvenamąją vietą, kaip tai suprantama pagal [1951 m. liepos 28 d. Ženevoje pasirašytą Konvenciją dėl pabėgėlių statuso (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 189 t., p. 150, Nr. 2545 (1954 m.), įsigaliojusią 1954 m. balandžio 22 d. ir papildytą 1967 m. sausio 31 d. Niujorke pasirašytu Protokolu dėl pabėgėlių statuso, įsigaliojusiu 1967 m. spalio 4 d.], arba prieš asmenį, kuris ne mažiau kaip trejus metus faktiškai, nuolat ir teisėtai gyvena Belgijoje.
Baudžiamąjį persekiojimą, įskaitant ikiteisminį tyrimą, galima pradėti tik federalinio prokuroro, kuris vertina galimus pareiškimus, prašymu.
Gavęs pareiškimą pagal pirmesnes pastraipas, federalinis prokuroras prašo ikiteisminio tyrimo teisėjo ištirti pareiškimą, nebent:
1º      pareiškimas yra akivaizdžiai nepagrįstas; arba
2º      pareiškime nurodytos faktinės aplinkybės neatitinka Baudžiamojo kodekso II knygos Ia antraštinėje dalyje nurodytų nusikalstamų veikų sudėties požymių; arba
3º      pagal šį pareiškimą negali būti pradėtas baudžiamasis persekiojimas; arba
<...>
Jeigu federalinis prokuroras mano, kad yra įvykdyta viena ar kelios 3 dalies 1°, 2° ir 3° punktuose nurodytos sąlygos, jis Briuselio apeliacinio teismo kaltinimų skyriaus prašo, priklausomai nuo atvejo, pripažinti, kad nėra pagrindo baudžiamajam persekiojimui arba kad baudžiamasis persekiojimas negalimas. Išklausomas tik federalinis prokuroras.
<...>“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
8        2021 m. gruodžio 2 d. FP ir LD (toliau – pareiškėjos) federaliniam prokurorui pateikė pareiškimą prieš kelis Saudo Arabijos Karalystės vadovus dėl Belgijos baudžiamajame kodekse numatytų nusikaltimų žmoniškumui, įvykdytų prieš jų seserį SX, Saudo Arabijos pilietę ir kovotoją už moterų teises. Pareiškėjos pasmerkė Saudo Arabijos režimo vykdomas represijas ne tik prieš savo seserį, bet ir prieš daugelį kitų asmenų, kurie, kaip teigiama, buvo savavališkai ir neteisėtai suimti ir laikomi sulaikyti, kankinami, su jais nežmoniškai elgiamasi, prievarta dingę ir nužudyti.
9        Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad, pareiškėjų tvirtinimu, jos yra ne tik netiesioginės, bet taip pat tiesioginės sunkių tarptautinės humanitarinės teisės pažeidimų, padarytų jų seseriai, aukos. Būdamos asmens, paveikto tokių pažeidimų, artimosios, jos gali patirti žalą savo psichinei ar emocinei neliečiamybei dėl šių pažeidimų sukeltų psichologinių padarinių ir traumos, taip pat materialinių nuostolių, pavyzdžiui, dėl tokios traumos nulemto nedarbingumo.
10      Todėl pareiškėjos teigia, kad jos yra „aukos“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2012/29 2 straipsnio 1 dalies a punkto i papunktį, ir tvirtina, kad šią sąvoką apima iš TPCPP 10 straipsnio pirmos pastraipos 1a punkto išplaukianti sąvoka „asmuo, prieš kurį padarytas sunkus tarptautinės humanitarinės teisės pažeidimas“. Be to, nurodytos faktinės aplinkybės susiklostė laikotarpiu nuo 2018 m. iki 2021 m., t. y. po to, kai pareiškėjos buvo registruotos Belgijoje kaip rezidentės, taip pat jos atitinka šioje nuostatoje įtvirtintus kriterijus, kad Belgijoje būtų galima vykdyti kito asmens nei šalies pilietis baudžiamąjį persekiojimą už veikas, padarytas už nacionalinės teritorijos ribų.
11      Gavęs šio sprendimo 8 punkte nurodytą pareiškimą, federalinis prokuroras pasiūlė Cour d’appel de Bruxelles (Briuselio apeliacinis teismas, Belgija), kuris yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kaltinimų skyriui pagal TPCPP 10 straipsnio ketvirtą pastraipą pripažinti Belgijos teismus neturinčiais jurisdikcijos, o baudžiamąjį persekiojimą procesiškai nepriimtinu. Jo teigimu, šio straipsnio pirmoje pastraipoje reikalaujamos sąlygos nėra įvykdytos, nes nusikalstamos veikos buvo padarytos Saudo Arabijoje prieš pareiškėjų seserį. Taigi Federalinis prokuroras atsisakė pripažinti jas „asmenimis, prieš kuriuos padarytas sunkus tarptautinės humanitarinės teisės pažeidimas“, kaip tai suprantama pagal TPCPP 10 straipsnio pirmos pastraipos
1 a punktą.
12      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paaiškina, kad pagal TPCPP 10 straipsnio pirmos pastraipos 1 a punktą Belgijos teismų pasyvioji ratione personae jurisdikcija dėl nusikaltimų, už nacionalinės teritorijos ribų padarytų asmens, kuris nėra tos valstybės pilietis, yra pripažįstama, jeigu, pirma, nurodytos veikos yra sunkus tarptautinės humanitarinės teisės pažeidimas ir, antra, šis pažeidimas padarytas prieš asmenį, kuris yra Belgijos pilietis, turi pabėgėlio statusą Belgijoje arba gyvena šioje valstybėje ne mažiau kaip trejus metus.
13      Šis teismas konstatuoja, kad pareiškėjų sesuo SX buvo nusikaltimų, kurie prima facie gali būti laikomi sunkiais tarptautinės humanitarinės teisės pažeidimais, auka, tačiau nusikaltimų padarymo metu ji nebuvo Belgijos pilietė, neturėjo pabėgėlio statuso Belgijoje ir negyveno šios valstybės teritorijoje. Esant tokioms aplinkybėms, pagal TPCPP 10 straipsnio pirmos pastraipos 1 a punktą Belgijos teismų ekstrateritorinė jurisdikcija neturi būti taikoma.
14      Tas teismas, pažymi, kad, siekiant pagrįsti Belgijos teismų ekstrateritorinę jurisdikciją, šio 10 straipsnio pirmos pastraipos 1 a punkte daroma nuoroda ne į tiesioginės ar netiesioginės „aukos“ sąvoką, bet į „asmenį, prieš kurį padarytas sunkus tarptautinės humanitarinės teisės nusikaltimas“ ir „kuris faktinių aplinkybių metu yra Belgijos pilietis arba Belgijoje pripažintas pabėgėlis ir turi joje nuolatinę gyvenamąją vietą“. Jis patikslina, kad pagal tą sąvoką reikalaujama glaudaus ryšio su Belgija siekiant užkirsti kelią asmenims, kurie įsikuria nacionalinėje teritorijoje vien tam, kad galėtų kreiptis į šios valstybės teismus dėl nusikalstamų veikų, dėl kurių, kaip patys teigia, nukentėjo už šios teritorijos ribų.
15      Kadangi pareiškėjos tvirtina, kad, pirma, jos turi būti laikomos „aukomis“ pagal Direktyvos 2012/29 2 straipsnio 1 dalies a punktą, ir, antra, šią sąvoką reikia aiškinti kaip patenkančią į sąvoką „asmuo, prieš kurį padarytas sunkus tarptautinės humanitarinės teisės pažeidimas“, kaip tai suprantama pagal TPCPP 10 straipsnio pirmos pastraipos 1 a punktą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad, siekiant nustatyti šio 2 straipsnio 1 dalies a punkto sąvokos apimtį ir atitinkamai nuspręsti, ar nagrinėjamu atveju įvykdytos sąlygos Belgijoje baudžiamajam persekiojimui pradėti, būtinas šios nuostatos išaiškinimas.
16      Vis dėlto šis teismas pažymi, kad Cour de cassation (Kasacinis Teismas, Belgija) 2003 m. gruodžio 17 d. sprendime konstatavo, kad nėra jokios tarptautinės teisės normos, pagal kurią Belgijos Karalystė būtų įpareigota įgyvendinti universaliąją jurisdikciją dėl nusikaltimų žmoniškumui, taip pat pripažino, kad tiek 1984 m. gruodžio 10 d. Konvencijos prieš kankinimą ir kitokį žiaurų, nežmonišką ar žeminantį elgesį ir baudimą (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 1465 t., p. 85, Nr. 24841 (1987)) 5 straipsnyje, tiek 2006 m. gruodžio 20 d. Tarptautinės konvencijos dėl visų asmenų apsaugos nuo priverstinio dingimo (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 2716 t., p. 3, Nr. 48088 (2010)) 9 straipsnyje valstybėms narėms numatyta galimybė nustatyti savo pasyviąją jurisdikciją tik „jei jos mano, kad tai tikslinga“.
17      Šiomis aplinkybėmis Cour d’appel de Bruxelles (Briuselio apeliacinis teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar [Direktyvos 2012/29] 2 straipsnio 1 dalies a punkto i papunktis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį, atsižvelgiant į [2006 m. gruodžio 20 d.] Tarptautinę konvenciją dėl asmenų apsaugos nuo priverstinio dingimo ir [1984 m. gruodžio 10 d.] Jungtinių Tautų konvenciją prieš kankinimą, asmens, kuris dėl sunkaus tarptautinės humanitarinės teisės pažeidimo buvo priverstinai dingęs arba kankinamas, artimieji šeimos nariai patenka į sąvoką „auka“ ir gali naudotis [šioje] direktyvoje apibrėžtomis teisėmis?
2.      Ar [Direktyvos 2012/29] 2 straipsnio 1 dalies a punkto i papunktis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį žalą psichinei ar emocinei neliečiamybei arba materialinius nuostolius, tiesiogiai patirtus dėl sunkaus tarptautinės humanitarinės teisės pažeidimo, tiesiogiai nukreipto prieš artimąjį asmens šeimos narį, patyrę šeimos nariai patenka į sąvoką „auka“ ir gali naudotis šioje direktyvoje apibrėžtomis teisėmis?“
Dėl proceso Teisingumo Teisme
18      2024 m. gegužės 29 d. prašymu pateikti informaciją Teismas paprašė nacionalinio teismo paprašė patikslinti priežastis, dėl kurių mano, kad egzistuoja ryšys tarp ginčo pagrindinėje byloje, susijusio su Belgijos teisėje numatyta ekstrateritorine jurisdikcija dėl nusikaltimų žmoniškumui, ir Direktyvos 2012/29 nuostatų.
19      2024 m. liepos 11 d. Teisingumo Teismo kanceliarijos gautu raštu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas informavo Teisingumo Teismą, kad 2024 m. lapkričio 12 d. numatė posėdį, per kurį šis Teisingumo Teismo klausimas bus pateiktas pagrindinės bylos šalims, ir nurodė, kad į šį prašymą pateikti informacijos galės atsakyti tik po to posėdžio.
20      2024 m. liepos 12 d. Teisingumo Teismo pirmininkas, išklausęs generalinę advokatę ir teisėją pranešėją, nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą, kol bus gautas nacionalinio teismo atsakymas į minėtą prašymą pateikti informacijos.
21      2025 m. sausio 29 d., atsakydamas į tą patį prašymą pateikti informacijos, tas teismas perdavė Teisingumo Teismui pareiškėjų ir federalinio prokuroro jam pateiktas rašytines pastabas.
22      2025 m. vasario 5 d. Teisingumo Teismo pirmininkas, išklausęs generalinę advokatę ir teisėją pranešėją, nusprendė prie bylos medžiagos pridėti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo perduotus dokumentus, apie juos pranešti šalims ir suinteresuotiesiems asmenims kartu su prašymu pateikti informacijos ir atnaujinti procesą.
Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo
23      Federalinis prokuroras teigia, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą nepriimtinas. Komisija taip pat abejoja dėl šio prašymo priimtinumo.
24      Federalinio prokuroro teigimu, jokia Direktyvos 2012/29 nuostata nesiekiama reglamentuoti baudžiamojo persekiojimo inicijavimo nacionaliniuose teismuose dėl nusikaltimų, padarytų už nacionalinės teritorijos ribų, sąlygų, todėl šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies a punkto i papunktis, dėl kurio pateikti prejudiciniai klausimai, pagrindinėje byloje netaikytinas. Tokiomis aplinkybėmis klausimas, ar šią nuostatą reikia aiškinti taip, kad asmens, kuris nukentėjo nuo sunkaus tarptautinės humanitarinės teisės pažeidimo, artimas šeimos narys taip pat gali būti pripažintas „auka“, todėl naudotis minėtoje direktyvoje apibrėžtomis teisėmis, nėra svarbus sprendžiant šį ginčą.
25      Komisija pažymi, kad Direktyvoje 2012/29 nėra jokios nuostatos dėl valstybių narių teismų jurisdikcijos baudžiamosiose bylose nustatymo ir kad ji taikoma tik baudžiamosioms byloms, kuriose tokia jurisdikcija jau nustatyta. Apskritai Sąjungos teisėje nėra jokios taisyklės, reikšmingos aiškinant nacionalinės teisės nuostatą, reglamentuojančią ekstrateritorinės jurisdikcijos vykdymą baudžiamosiose bylose, kaip antai nagrinėjamą pagrindinėje byloje.
26      Be to, Komisija savo abejones dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo grindžia tuo, kad atsakydamas į šio sprendimo 18 punkte nurodytą prašymą pateikti informacijos prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas aiškiai neišdėstė priežasčių, dėl kurių mano egzistuojant ryšį tarp ginčo pagrindinėje byloje ir šios direktyvos nuostatų, o tik perdavė pareiškėjų ir federalinio prokuroro rašytines pastabas šiuo klausimu.
27      Pagal suformuotą jurisprudenciją nacionalinio teismo klausimams dėl Sąjungos teisės išaiškinimo, pateiktiems atsižvelgus į jo paties nurodytas teisines ir faktines aplinkybes, kurių tikslumo Teisingumo Teismas neprivalo tikrinti, taikoma svarbos prezumpcija. Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą, tik jeigu akivaizdu, kad prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinėje byloje nagrinėjamo ginčo aplinkybėmis ar dalyku, jeigu problema hipotetinė arba Teisingumo Teismas neturi informacijos apie faktines ir teisines aplinkybes, būtinos tam, kad naudingai atsakytų į jam pateiktus klausimus (2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimo Alace ir Canpelli, C‑758/24 ir C‑759/24, EU:C:2025:591, 38 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
28      Nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui iš esmės kyla klausimas, ar sąvoka „asmuo, prieš kurį buvo padarytas sunkus tarptautinės humanitarinės teisės pažeidimas“, kaip ji suprantama pagal TPCPP 10 straipsnio pirmos pastraipos 1 a punktą, turi būti suprantama kaip apimanti Direktyvos 2012/29 2 straipsnio 1 dalies a punkte apibrėžtą sąvoką „auka“, kurią jis prašo išaiškinti, kad nuspręstų, ar įvykdytos sąlygos baudžiamajam persekiojimui Belgijoje. Jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, kad ši direktyva taikytina ginčui pagrindinėje byloje, „aukos“ sąvokos aiškinimas turėtų įtakos šio ginčo sprendimui.
29      Kadangi nėra akivaizdu, kad Direktyvos 2012/29 išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinėje byloje nagrinėjamo ginčo aplinkybėmis ar dalyku, šios direktyvos netaikymu grindžiamas prieštaravimas siejamas ne su prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumu, bet su pateiktų klausimų esme (šiuo klausimu žr. 2024 m. spalio 4 d. Sprendimo Bezirkshauptmannschaft Landeck (Bandymas prieiti prie mobiliajame telefone saugomų asmens duomenų), C‑548/21, EU:C:2024:830, 67 punktą ir 2024 m. spalio 17 d. Sprendimo FA.RO. di YK & C., C‑16/23, EU:C:2024:886, 48 punktą).
Dėl prejudicinių klausimų
30      Savo klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2012/29 2 straipsnio 1 dalies a punkto i papunktis turi būti aiškinamas taip, kad šioje nuostatoje vartojama sąvoka „auka“, apima artimus asmens, nukentėjusio nuo sunkaus tarptautinės humanitarinės teisės pažeidimo, šeimos narius ar bent jau tuos, kurie dėl šio pažeidimo tiesiogiai patyrė psichinę ar emocinę žalą arba materialinių nuostolių.
31      Kaip nurodyta šio sprendimo 28 punkte, šis teismas, nagrinėdamas jam pateiktą ginčą, turi išaiškinti nacionalinės teisės nuostatą, t. y. TPCPP 10 straipsnio pirmos pastraipos 1 a punktą, kuriame nustatyta nacionalinių teismų jurisdikcija nagrinėti sunkius tarptautinės humanitarinės teisės pažeidimus, padarytus už nacionalinės teritorijos ribų prieš asmenį, kuris yra Belgijos pilietis, turi pabėgėlio statusą Belgijoje arba gyvena šioje valstybėje ne mažiau kaip trejus metus. Šiuo tikslu minėtas teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar ši nuostata turi būti aiškinama pagal Direktyvos 2012/29 2 straipsnio 1 dalies a punkto i papunktį.
32      Tokiomis aplinkybėmis pirmiausia reikia išnagrinėti, ar Direktyva 2012/29 taikoma ginčui dėl valstybės narės baudžiamųjų teismų jurisdikcijos nagrinėti už jos teritorijos ribų padarytas veikas, nes tai gali turėti įtakos nacionalinės teisės nuostatų, kuriose numatyta tokia jurisdikcija, apimčiai.
33      Iš karto reikia priminti, kad ši direktyva buvo priimta remiantis SESV 82 straipsnio 2 dalimi. Kaip matyti iš minėtos direktyvos 3 konstatuojamosios dalies, šia nuostata Sąjungos teisės aktų leidėjui suteikiami įgaliojimai nustatyti valstybėse narėse tokias minimalias taisykles, kokių reikia nuosprendžių ir teismo sprendimų tarpusavio pripažinimui bei policijos ir teisminiam bendradarbiavimui tarpvalstybinio pobūdžio baudžiamosiose bylose palengvinti; kaip nurodyta šio 82 straipsnio 2 dalies a–c punktuose, tos taisyklės konkrečiai susijusios su nusikaltimų aukų teisėmis, taip pat asmenų teisėmis baudžiamajame procese ir valstybių narių tarpusavio įrodymų leistinumu.
34      Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Direktyvoje 2012/29, kaip matyti iš jos pavadinimo, nustatomi būtiniausi nusikaltimų aukų teisių, paramos joms ir jų apsaugos standartai. Šios direktyvos 4 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad ja siekiama peržiūrėti ir papildyti Pamatiniame sprendime 2001/220/TVR nustatytus principus ir gerokai padidinti aukų apsaugą visoje Sąjungoje, visų pirma vykstant baudžiamajam procesui.
35      Šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje skelbiama, kad Direktyvos 2012/29 tikslas – užtikrinti, kad nusikaltimų aukos gautų tinkamą informaciją, paramą, apsaugą ir galėtų dalyvauti baudžiamajame procese.
36      Šios direktyvos taikymo tikslais sąvoka „auka“ jos 2 straipsnio 1 dalies a punkto i papunktyje apibrėžiama kaip fizinis asmuo, kuris tiesiogiai dėl nusikalstamos veikos patyrė žalą, įskaitant fizinę, psichinę ar emocinę žalą arba ekonominius nuostolius. Pagal minėtos direktyvos 2 straipsnio 1 dalies a punkto ii papunktį ši sąvoka taip pat apima asmens, kurio mirtis tiesiogiai susijusi su nusikalstama veika, šeimos narius, patyrusius žalą dėl to asmens mirties. Be to, tos pačios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies b punkte „šeimos nariai“ apibrėžiami kaip aukos sutuoktinis, nuolat ir nepertraukiamai su auka gyvenantis, vedantis bendrą namų ūkį ir su ja artimais įsipareigojančiais ryšiais susijęs asmuo, taip pat aukos tiesiosios linijos giminaičiai, broliai, seserys ir išlaikytiniai.
37      Direktyvoje 2012/29 iš esmės nustatytos tam tikros teisės, kurios šiems nukentėjusiesiems turi būti suteiktos nacionaliniuose baudžiamuosiuose procesuose. Pirma, kiek tai susiję su informacija ir parama, šioje direktyvoje, be kita ko, nustatyta teisė suprasti ir būti suprastam, teisė gauti informaciją nuo pirmojo kontakto su kompetentinga institucija, taip pat turėti su byla susijusią informaciją. Antra, kalbant apie dalyvavimą baudžiamajame procese, minėtoje direktyvoje, be kita ko, numatyta teisė būti išklausytam ir teisė į teisinę pagalbą. Trečia, dėl aukų įskaitant turinčias specialių poreikių ir vaikus, apsaugos direktyvoje užtikrinama teisė išvengti bet kokio nukentėjusiojo ir nusikaltėlio kontakto ir teisė į privataus gyvenimo apsaugą.
38      Tik Direktyvos 2012/29 13 konstatuojamojoje dalyje minimos „nusikalstamų veikų, padarytų ne Sąjungoje, auko[s]“, patikslinant, kad pagal šią direktyvą joje nustatytos pareigos taikomos tik Sąjungoje vykstančiuose baudžiamuosiuose procesuose. Taigi teisių suteikimas šioms aukoms reiškia, kad valstybės narės pasinaudojo kompetencija pradėti baudžiamąjį persekiojimą. Kaip savo rašytinėse pastabose teisingai pažymėjo federalinis prokuroras ir Komisija, ši direktyva taikoma tik baudžiamuosiuose procesuose, kur tokia kompetencija buvo nustatyta iš anksto.
39      Tokią išvadą patvirtina tos pačios direktyvos 50 konstatuojamoji dalis, iš kurios matyti, kad ji nedaro poveikio valstybių narių kompetencijai pradėti baudžiamąjį persekiojimą ir neturi įtakos kolizijos normoms, taikomoms įgyvendinant jurisdikciją baudžiamuosiuose procesuose, kaip nustatyta Pamatiniame sprendime 2009/948/TVR.
40      Atsižvelgiant į visa, kas išdėstyta, Direktyva 2012/29 turi būti aiškinama taip, kad ji netaikoma ginčui dėl valstybės narės baudžiamųjų teismų jurisdikcijos nagrinėti už jos teritorijos ribų padarytas veikas ir negali turėti poveikio nacionalinės teisės nuostatų, numatančių tokią jurisdikciją, apimčiai.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
41      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
2012 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2012/29/ES, kuria nustatomi būtiniausi nusikaltimų aukų teisių, paramos joms ir jų apsaugos standartai ir kuria pakeičiamas Tarybos pamatinis sprendimas 2001/220/TVR,
turi būti aiškinama taip:
ji netaikoma ginčui dėl valstybės narės baudžiamųjų teismų jurisdikcijos nagrinėti už jos teritorijos ribų padarytas veikas ir negali turėti poveikio nacionalinės teisės nuostatų, numatančių tokią jurisdikciją, apimčiai.
Parašai.
*      Proceso kalba: prancūzų.
i      Šios bylos pavadinimas išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.