Laikina versija
GENERALINĖS ADVOKATĖS
TAMARA ĆAPETA IŠVADA,
pateikta 2025 m. birželio 26 d.(1)
Byla C‑767/23 (Remling)(i)
A. M.
prieš
Staatssecretaris van Justitie Veiligheid
(Raad van State (Valstybės Taryba, Nyderlandai) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – SESV 267 straipsnis – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnis – Nacionalinių galutinės instancijos teismų pareigos motyvuoti, kodėl nepateikė prašymo priimti prejudicinį sprendimą, apimtis – Nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos galutinės instancijos teismas gali spręsdamas bylas pateikti sutrumpintus motyvus“
I.      Įžanga
1.        Sprendimo Consorzio(2) 51 punkte Teisingumo Teismas nurodė, kad nacionaliniai galutinės instancijos teismai(3), nusprendę nepateikti klausimo dėl Sąjungos teisės aiškinimo pagal SESV 267 straipsnio trečią pastraipą, privalo, atsižvelgdami į Sprendime CILFIT išnagrinėtas situacijas(4), nurodyti motyvus, kuriais remdamiesi jie nepateikė prašymo priimti prejudicinį sprendimą.
2.        Šioje byloje Teisingumo Teismo prašoma išsamiau paaiškinti šią pareigą – jo klausiama, ar nacionalinis galutinės instancijos teismas visada turi aiškiai nurodyti tokius prašymo priimti prejudicinį sprendimą nepateikimo motyvus, net jei pagal nacionalinę teisę gali išspręsti tokio pobūdžio bylą, kokia nagrinėjama šiuo atveju, remdamasis sutrumpintais motyvais.
II.    Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
3.        A. M. yra trečiosios šalies (Maroko) pilietis. Jo sutuoktinė ir du jų nepilnamečiai vaikai turi Nyderlandų pilietybę.
4.        A. M. pateikė kompetentingoms valdžios institucijoms prašymą išduoti dokumentą, patvirtinantį, kad jis teisėtai gyvena Nyderlanduose. Jis manė, kad turi SESV 20 straipsniu grindžiamą išvestinę teisę gyventi šalyje, pripažintą Teisingumo Teismo jurisprudencijoje, be kita ko, Sprendime Chavez-Vilchez(5).
5.        2019 m. spalio 8 d. nutarimu Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Teisingumo ir saugumo valstybės sekretorius, Nyderlandai; toliau – Valstybės sekretorius) netenkino A. M. prašymo. A. M. apskundė šį nutarimą.
6.        2020 m. gegužės 19 d. nutarimu Valstybės sekretorius netenkino A. M. skundo.
7.        A. M. apskundė šį nutarimą Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Utrecht (Utrechte posėdžiaujantis Hagos apylinkės teismas, Nyderlandai).
8.        2021 m. kovo 5 d. sprendimu(6) šis teismas atmetė A. M. skundą kaip nepagrįstą. Konkrečiai kalbant, remdamasis Teisingumo Teismo jurisprudencija, jis nusprendė, kad Valstybės sekretorius turi teisę manyti, jog A. M. neturi išvestinės teisės gyventi šalyje, nes turi leidimą gyventi Ispanijoje, o jo vaikai neverčiami išvykti iš Sąjungos teritorijos.
9.        Dėl šio sprendimo A. M. pateikė apeliacinį skundą Raad van State (Valstybės Taryba, Nyderlandai), kuri yra galutinės instancijos teismas ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą šioje byloje pateikęs teismas.
10.      Kaip nurodyta nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, A. M. teigia, kad žemesnės instancijos teismas padarė klaidą, nes nenagrinėjo jo argumento, kad teismas turėjo kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą, ir prašo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateikti tokį prašymą. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad taikytina jo pareigos pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą išimtis, nes atsakymą į A. M. klausimą dėl taikytinos Sąjungos teisės išaiškinimo galima rasti Teisingumo Teismo jurisprudencijoje, taigi tai yra acte éclairé.
11.      Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori atmesti A. M. apeliacinį skundą Vreemdelingenwet 2000 (2000 m. Užsieniečių įstatymas; toliau – Vw 2000) 91 straipsnio 2 dalyje nurodytu sprendimu su sutrumpintais motyvais. Pagal šią teisės nuostatą jis galėtų nemotyvuoti, kodėl Teisingumo Teismui neteikia prejudicinių klausimų. Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar ši teisės nuostata neprieštarauja jo pareigai nurodyti motyvus, kuriais remdamasis jis nepateikė prašymo priimti prejudicinį sprendimą pagal Sąjungos teisę.
12.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paaiškina, kad pagal Vw 2000 91 straipsnio 2 dalį Raad van State
(Valstybės Taryba) suteikta teisė sprendime tiesiog nurodyti, kad žemesnės instancijos teismo sprendimas negali būti panaikintas remiantis pateiktu skundu, nepateikiant jokių papildomų motyvų. Šioje nuostatoje numatyta:
„Jeigu [Raad van State (Valstybės Taryba), priimdama sprendimą dėl apeliacinio skundo] mano, kad remiantis pareikštu prieštaravimu apskųstas sprendimas negali būti panaikintas, ji gali savo sprendimo motyvuose nurodyti tik šį vertinimą“.
13.      Dėl to prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad įgyvendindama Vw 2000 91 straipsnio 2 dalyje numatytus įgaliojimus Raad van State (Valstybės Taryba) savo sprendime iš esmės nurodo tokią standartinę formuluotę:
„Apeliacinio skundo padavimas nepanaikina teismo sprendimo. Šios išvados nereikia papildomai motyvuoti.
Apeliaciniame skunde nėra jokių klausimų, į kuriuos reikia atsakyti siekiant užtikrinti teisės vientisumą, teisės raidą ar teisminę apsaugą apskritai (Vw 2000 91 straipsnio 2 dalis).“
14.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad įstatymų leidėjas numatė galimybę apskųsti imigracijos bylose priimtus sprendimus Raad van State (Valstybės Taryba) tuo pat metu, kai šiam teismui buvo suteikti įgaliojimai spręsti tokias bylas remiantis sutrumpintais motyvais. Raad van State (Valstybės Taryba)yra įpareigota spręsti klausimus, į kuriuos reikia atsakyti bendrai, siekiant užtikrinti teisės vientisumą bei raidą ir teisminės apsaugos interesus. Teisė pateikti sutrumpintus motyvus tais atvejais, kai tokie klausimai nekeliami, užtikrina šios sistemos kokybę ir tinkamą veikimą, nes leidžia Raad van State (Valstybės Taryba) veiksmingai nagrinėti daug apeliacinių skundų.
15.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, be kita ko, pažymi, kad tokie sutrumpinti motyvai pateikiami tik tuo atveju, jei nėra pagrindo panaikinti skundžiamą sprendimą ir nėra klausimų, dėl kurių reikėtų pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą. Be to, jis pažymi, kad sutrumpintai motyvuojant sprendimą nedaroma poveikio atitinkamo užsieniečio teisminei apsaugai, nes pirmojoje instancijoje pateikiami išsamūs motyvai, o Raad van State (Valstybės Taryba) sprendimas grindžiamas visapusiu apeliacinio skundo įvertinimu, net jei šis įvertinimas neišdėstytas pateikiant sutrumpintus motyvus.
16.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad teisė pateikti sutrumpintus motyvus pagal Vw 2000 91 straipsnio 2 dalį atitinka pareigą motyvuoti, numatytą Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 straipsnyje ir Europos žmogaus teisių konvencijos (toliau – EŽTK) 6 straipsnio 1 dalyje(7). Visų pirma, šio teismo nuomone, iš Europos Žmogaus Teisių Teismo (toliau – EŽTT) jurisprudencijos išplaukia, kad jei įstatymas leidžia teismui priimti sprendimą jo papildomai nemotyvuojant, prašymo priimti prejudicinį sprendimą vertinimas yra visos bylos vertinimo dalis ir teismas neprivalo atskirai motyvuoti, kodėl nepateikė prašymo priimti prejudicinį sprendimą(8).
17.      Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar tokie sutrumpinti motyvai atitinka SESV 267 straipsnio trečią pastraipą, siejamą su Chartijos 47 straipsniu, ar, remdamasis Teisingumo Teismo sprendimo Consorzio 51 punktu, jis privalo nurodyti išsamesnius motyvus, patvirtinančius, kad jis neprivalo pateikti prašymo priimti prejudicinį sprendimą, ir, be kita ko, ar jis turi paaiškinti, kokia pareigos pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą išimtis taikoma ir kodėl. Šis teismas mano, kad jo praktikos pateikti sutrumpintus motyvus pakanka, nes ji reiškia, jog numatyta tokia išimtis.
18.      Tokiomis aplinkybėmis Raad van State (Valstybės Taryba) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar [SESV] 267 straipsnio trečia pastraipa, siejama su [Chartijos] 47 straipsnio antra pastraipa, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiama nacionalinės teisės norma, tokia kaip [Vw 2000] 91 straipsnio 2 dalis, pagal kurią Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (Valstybės Tarybos Administracinių bylų skyrius), kaip nacionalinis teismas, kurio sprendimai negali būti skundžiami teismine tvarka, sprendime dėl iškelto Sąjungos teisės aiškinimo klausimo, kai kartu galbūt buvo pateiktas aiškus prašymas pateikti prejudicinius klausimus, gali pateikti sutrumpintus motyvus ir nenurodyti, kuri iš trijų pareigos pateikti prejudicinius klausimus išimčių taikoma?“
III. Procesas Teisingumo Teisme
19.      Rašytines pastabas Teisingumo Teismui pateikė A. M., Nyderlandų ir Suomijos vyriausybės, taip pat Europos Komisija.
20.      2024 m. liepos 24 d. Teisingumo Teismo pirmininko sprendimu šios bylos nagrinėjimas buvo sustabdytas, kol bus priimtas Teisingumo Teismo sprendimas KUBERA(9). Bylos nagrinėjimas Teisingumo Teisme buvo atnaujintas 2024 m. spalio 18 d.
21.      2025 m. kovo 4 d. įvyko teismo posėdis, per kurį buvo išklausytos visos minėtos suinteresuotosios šalys, taip pat Vokietijos ir Italijos vyriausybės.
IV.    Analizė
22.      Šioje byloje Teisingumo Teismo prašoma patikslinti, kokios apimties yra nacionaliniams galutinės instancijos teismams tenkanti pareiga motyvuoti savo sprendimą nepateikti Teisingumo Teismui klausimo dėl byloje taikomos Sąjungos teisės aiškinimo.
23.      Kadangi Teisingumo Teismas tik gana neseniai konstatavo, kad tokia pareiga numatyta Sąjungos teisėje, analizę pradėsiu trumpai paaiškindama iki šiol Teisingumo Teismo suformuotos su tuo susijusios jurisprudencijos raidą ir pagrindinius ypatumus (A skirsnis). Paskui aptarsiu pareigos motyvuoti loginį pagrindą, kiek tai susiję su SESV 267 straipsniu ir Chartijos 47 straipsniu (B skirsnis). Tuo remdamasi išnagrinėsiu šioje byloje pateiktą klausimą (C skirsnis).
A.      Europos Sąjungos Teisingumo Teismo jurisprudencija
24.      Pradėčiau nuo to, kad nuo pat Europos Sąjungos įkūrimo(10) nacionaliniai galutinės instancijos teismai privalo kreiptis į Teisingumo Teismą su klausimais dėl Sąjungos teisės aiškinimo ir galiojimo, kai juose kyla tokių klausimų, kaip šiuo metu nustatyta SESV 267 straipsnio trečioje pastraipoje.
25.      Ši pareiga kyla iš Sutarčių rengėjų pasirinkimo, kaip užtikrinti Sąjungos teisės vienodumą. Sąjungos teisę taiko įvairūs šiuo metu 27 valstybių narių teismai, kurie veikia kaip Europos teismai(11). Taip kyla didelė grėsmė, kad skirtingi teisėjai tai pačiai Sąjungos taisyklei suteiks skirtingą reikšmę. Panaši grėsmė kyla ir kiekvienos valstybės narės vidaus teisės sistemoje, kai skirtingi teismai taiko vidaus teisės nuostatas. Taigi prieš įstodamos į Europos Sąjungą valstybės narės jau turėjo būdų užtikrinti teisės vienodumą savo teisės sistemose – ši užduotis vienaip ar kitaip teko jų aukščiausiosios instancijos teismams(12). SESV 267 straipsnyje nustačius tokių galutinės instancijos teismų pareigą prašyti Teisingumo Teismo išaiškinti Sąjungos teisę, nacionaliniai galutinės instancijos teismai buvo įtraukti į Sąjungos teisės vienodumo užtikrinimo veiklą.
26.      Teisingumo Teismas yra pripažinęs, kad SESV 267 straipsnio trečioje pastraipoje numatyta pareiga nustatyta visų pirma siekiant neleisti kurioje nors valstybėje narėje susiformuoti Sąjungos teisės normų neatitinkančiai nacionalinei jurisprudencijai(13).
27.      Vis dėlto nuo pat pradžių galutinės instancijos teismai pagal Sutartis turėjo pareigą pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą ne visais atvejais, o tik tada, kai juose „iškyla“ su Sąjungos teisės aiškinimu susijęs klausimas. Klausimas „iškyla“, jeigu teismas mano, kad jis yra reikšmingas ir jį reikia išaiškinti. Taigi, net jei bylos šalis iškėlė Sąjungos teisės klausimą, tai nereiškia, kad toks klausimas „iškilo“, kaip tai suprantama pagal SESV 267 straipsnio trečią pastraipą(14).
28.      Iš pradžių Sprendime CILFIT Teisingumo Teismas paaiškino, kokiais atvejais nacionalinis teismas, net ir spręsdamas tam tikrą bylą kaip paskutinė instancija, neprivalo pateikti prašymo priimti prejudicinį sprendimą(15). Nors ši jurisprudencija dažnai apibūdinama taip, tarsi Teisingumo Teismas būtų nustatęs tam tikras „išimtis“ iš kitais požiūriais besąlygiškos pareigos pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą(16), mano nuomone, šios „išimtys“ iš tiesų yra ne kas kita, kaip reikalavimo „iškelti“ Sąjungos teisės klausimą nacionaliniame teisme tam, kad jį būtų galima pateikti Teisingumo Teismui, prasmės patikslinimas. Taigi nurodant šias „išimtis“ tiesiog paaiškintos situacijos, kai nacionalinis galutinės instancijos teismas gali nuspręsti, kad jame nebuvo „iškilęs“ Sąjungos teisės klausimas.
29.      Sprendime Consorzio Teisingumo Teismas taip apibendrino šias Sprendime CILFIT nurodytas situacijas: „Pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją nacionalinis teismas, kurio sprendimai pagal nacionalinę teisę negali būti skundžiami teismine tvarka, gali būti atleistas nuo šios pareigos [pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą] tik tuo atveju, jei konstatavo, kad iškeltas klausimas nereikšmingas ar kad atitinkamą Sąjungos teisės nuostatą Teisingumo Teismas jau yra išaiškinęs arba teisingas Sąjungos teisės aiškinimas yra toks akivaizdus, jog nelieka jokių pagrįstų abejonių“(17).
30.      Pirmoji iš šių situacijų nuo kitų dviejų skiriasi tuo, kad nacionalinis galutinės instancijos teismas ne tik atleidžiamas nuo pareigos pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, bet iš esmės apskritai negali jo pateikti, jeigu atsakymas į klausimą neturi reikšmės sprendžiant jo nagrinėjamą bylą. Iš tiesų, kaip žinoma, Teisingumo Teismas gali priimti prejudicinį sprendimą tik jeigu prašymą jį priimti pateikęs teismas gali panaudoti atsakymą jame nagrinėjamam ginčui išspręsti(18). Taigi, jeigu Sąjungos teisė neturi reikšmės sprendžiant ginčą, Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos jos aiškinti. Nacionalinio galutinės instancijos teismo požiūriu, vertinant, ar jis privalo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, kai šalis iškelia Sąjungos teisės klausimą, tačiau teismas mano, kad jis neturi reikšmės sprendžiant ginčą, šis klausimas nėra „iškeltas“, kaip tai suprantama pagal SESV 267 straipsnio trečią pastraipą.
31.      Kitas dvi situacijas galima suprasti kaip atvejus, kai Sąjungos teisė yra svarbi sprendžiant nacionalinio galutinės instancijos teismo nagrinėjamą ginčą, tačiau nekyla jokių pagrįstų abejonių dėl tinkamo Sąjungos teisės taikymo, taigi nereikia pateikti prašymo priimti prejudicinį sprendimą. Pirmuoju atveju Teisingumo Teismas jau galėjo būti pakankamai išaiškinęs atitinkamą taikytiną Sąjungos teisės nuostatą, kad neliktų jokių abejonių dėl jos taikymo galutinės instancijos teisme nagrinėjamai situacijai. Paprastai tai vadinama acte éclairé situacija(19). Antruoju atveju, net jeigu Teisingumo Teismas dar nėra pateikęs atitinkamo taikytinos Sąjungos teisės nuostatos išaiškinimo, pati nuostata gali būti tokia aiški, kad neliktų jokių pagrįstų abejonių dėl to, kaip ją teisingai aiškinti. Tai paprastai vadinama acte clair situacija(20).
32.      Praktinių sunkumų kyla dėl to, kad vertinimas, ar nelieka jokių pagrįstų abejonių dėl taikytinos Sąjungos teisės (nesvarbu, ar ji jau išaiškinta Teisingumo Teismo jurisprudencijoje) tinkamo taikymo konkrečioms faktinėms aplinkybėms, nėra mokslinė užduotis, kurią galima atlikti tiksliai laikantis tam tikrų taisyklių. Sprendime CILFIT Teisingumo Teismas paaiškino, kad galutinės instancijos teismas, prieš nuspręsdamas, kad nėra jokių pagrįstų abejonių dėl tinkamo nuostatos aiškinimo ir taikymo nagrinėjamoje byloje, turi būti įsitikinęs, jog tai būtų lygiai taip pat akivaizdu ir kitų valstybių narių galutinės instancijos teismams, ir Teisingumo Teismui(21).
33.      Kriterijaus, kurį turi taikyti galutinės instancijos teismai, esmė yra ta, kad jie turi įsitikinti, jog ta pati Sąjungos taisyklė negali būti aiškinama kitaip kitose valstybėse narėse arba Teisingumo Teisme. Tokiu atveju Sąjungos teisės vienodumui jokios grėsmės nekyla. Mano nuomone, šis kriterijus turi būti taikomas ir acte éclairé, ir acte clair atvejais. Pirmuoju atveju galutinės instancijos teismas turi būti įsitikinęs, kad kitų valstybių narių galutinės instancijos teismai iš tikrųjų taip pat taikytų esamą jurisprudenciją susiklosčius konkrečiai nagrinėjamai situacijai. Konkrečiai kalbant, nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų savęs paklausti, ar vienintelis galimas Sprendime Chavez‑Vilchez suformuotos jurisprudencijos aiškinimas yra toks, kad A. M. neturi išvestinės teisės gyventi šalyje, nes turi leidimą gyventi Ispanijoje, ir dėl to jo vaikai nėra verčiami išvykti iš Sąjungos teritorijos, net jeigu jie turėtų išvykti iš Nyderlandų.
34.      Kiek tai susiję su acte clair situacija, Sprendime CILFIT Teisingumo Teismas detaliai aptarė kelis kriterijus, į kuriuos turi atsižvelgti nacionaliniai galutinės instancijos teismai(22). Nuo tada, kai šis sprendimas buvo priimtas prieš daugiau kaip 40 metų, šie kriterijai buvo dažnai kritikuojami(23).
35.      Net jeigu būtų galima sutikti su tuo, kad tiesiogiai taikant Sprendime CILFIT nustatytus kriterijus „susidurti su „tikra“ acte clair padėtimi galimybių būtų tiek pat, kiek sutikti vienaragį“(24), šie kriterijai buvo suformuluoti būtent siekiant akcentuoti, kad nacionaliniai galutinės instancijos teismai, prieš nuspręsdami nepateikti prejudicinių klausimų, turi atkreipti dėmesį į tam tikrus aspektus. Dėl to Teisingumo Teismas paaiškino, kad galutinės instancijos teismai „turi patys savarankiškai ir atidžiai įvertinti, ar jų nagrinėjamoje byloje yra vienas iš atvejų, kai galima nepateikti Teisingumo Teismui joje iškelto Sąjungos teisės aiškinimo klausimo“(25).
36.      Sprendime Consorzio Teisingumo Teismas patvirtino, kad nacionalinis galutinės instancijos teismas gali išvengti pareigos pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą tik vienu iš trijų Sprendime CILFIT nurodytų atvejų(26). Teisingumo Teismas taip pat pakartojo, kad pareiga nuspręsti, jog Sąjungos teisės aiškinimo klausimas nebuvo „iškeltas“ galutinės instancijos teisme, galiausiai gali tekti tik pačiam teismui, kartu turinčiam visiškai suvokti pasekmes, kurių gali kilti vienodam Sąjungos teisės aiškinimui visoje Sąjungoje(27).
37.      Sprendime Consorzio įtvirtinta naujovė yra ta, kad šio sprendimo 51 punkte Teisingumo Teismas nurodė dar vieną nacionalinių galutinės instancijos teismų pareigą, kuri nebuvo paminėta Sprendime CILFIT
ar juo grindžiamuose paskesniuose sprendimuose – tokiems teismams tenkančią pareigą motyvuoti, kodėl jie mano, kad dėl vienos iš Sprendime CILFIT nurodytų situacijų jie yra atleisti nuo pareigos pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą (toliau – pareiga motyvuoti)(28).
38.      Kadangi šioje byloje iš tiesų reikia išaiškinti pareigos motyvuoti apimtį, tikslinga pacituoti šį Sprendimo Consorzio punktą: „Iš sistemos, nustatytos pagal SESV 267 straipsnį, siejamą su Chartijos 47 straipsnio antra pastraipa, matyti, kad jeigu nacionalinis teismas, kurio sprendimai pagal nacionalinę teisę negali būti skundžiami teismine tvarka, mano, kad yra atleistas nuo SESV 267 straipsnio trečioje pastraipoje numatytos pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą, nes jo nagrinėjamoje byloje yra viena iš trijų [Sprendime CILFIT] nurodytų situacijų, jis savo sprendime turi nurodyti motyvus, patvirtinančius, kad arba iškeltas Sąjungos teisės aiškinimo klausimas neturi reikšmės sprendžiant ginčą, arba atitinkamos Sąjungos teisės nuostatos aiškinimas grindžiamas Teisingumo Teismo jurisprudencija, arba, jei nėra tokios jurisprudencijos, Sąjungos teisės aiškinimas nacionaliniam galutinės instancijos teismui yra toks akivaizdus, kad nelieka jokių pagrįstų abejonių.“(29)
39.      Byloje, kurioje priimtas Sprendimas KUBERA, Teisingumo Teismo pirmą kartą nuo Sprendimo Consorzio priėmimo buvo prašoma išaiškinti pareigą motyvuoti. Nusprendęs, kad tam tikros rūšies leidimas pateikti kasacinį skundą neatleidžia nacionalinio galutinės instancijos teismo nuo pareigos įvertinti, ar jis privalo pateikti prejudicinį klausimą, Teisingumo Teismas patvirtino Sprendimo Consorzio 51 punkte nustatytą pareigą motyvuoti.  Vis dėlto Teisingumo Teismas išsamiau neaptarė šios pareigos apimties(30).
40.      Taigi pagal šiuo metu suformuotą jurisprudenciją nacionaliniai galutinės instancijos teismai
privalo, atsižvelgdami į Sprendime CILFIT nurodytas situacijas, nurodyti motyvus, kuriais remdamiesi nusprendžia nesikreipti į Teisingumo Teismą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo. Mano nuomone, norint nurodyti tokius motyvus, reikia iš esmės paaiškinti, kodėl Sąjungos teisė neturi reikšmės tam tikroje byloje, kodėl nagrinėjamą bylą galima išspręsti atsižvelgiant į Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją arba kodėl galutinės instancijos teismas mano, kad kitų valstybių narių teismai negalėtų pateikti kitokio aiškinimo. Kitaip tariant, nepakanka tik nurodyti vienos iš trijų Sprendime CILFIT aptartų situacijų – teismas veikiau turi paaiškinti, kodėl taip yra.
41.      Šioje byloje kyla klausimas, ar taip aiškiai motyvuoti būtina ir tais atvejais, kai pagal nacionalinę teisę teismams leidžiama sprendimus tam tikrų rūšių bylose pagrįsti sutrumpintais motyvais.
42.      Manau, kad, siekiant atsakyti į šį klausimą, būtina išnagrinėti nacionaliniams galutinės instancijos teismams tenkančios pareigos motyvuoti pagrindimą.
B.      Pareigos motyvuoti loginis pagrindas
1.      Pagrindimas pagal SESV 267 straipsnį
43.      Primenu, kad SESV 267 straipsniu, įpareigojančiu nacionalinius galutinės instancijos teismus pateikti Teisingumo Teismui Sąjungos teisės aiškinimo klausimus, siekiama įgyvendinti tikslą užtikrinti Sąjungos teisės vienodumą visose valstybėse narėse(31).
44.      Taigi SESV 267 straipsnio trečioje pastraipoje nacionaliniams galutinės instancijos teismams nustatyta pareiga pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą dėl viešojo intereso. Štai kodėl ši Sutarties nuostata nesuteikia privatiems asmenims atitinkamos teisės reikalauti, kad galutinės instancijos teismas pateiktų prašymą priimti prejudicinį sprendimą(32). Teisingumo Teismas yra ne kartą nurodęs, kad bylos šalys neturi teisės išsireikalauti, kad jų klausimas būtų pateiktas(33).
45.      Kadangi pagal SESV 267 straipsnį asmenys neturi teisės išsireikalauti, kad jų klausimas būtų pateiktas, pareiga motyvuoti negali būti grindžiama šiais pagrindais(34).
46.      Šiuo atžvilgiu Vokietijos vyriausybė teigia, kad prašymo priimti prejudicinį sprendimą nepateikimo motyvavimu siekiama dviejų tikslų. Pirma, juo siekiama užtikrinti, kad nacionaliniai galutinės instancijos teismai laikytųsi jiems pagal SESV 267 straipsnio trečią pastraipą tenkančios pareigos pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą; tai – visiškai objektyvi pareiga, nesuteikianti subjektinės teisės į prejudicinį sprendimą. Antra, jis leidžia šalims suprasti, kodėl nacionalinis teismas nesikreipė į Teisingumo Teismą; vis dėlto tai neišplaukia iš SESV 267 straipsnio, o veikiau yra teisės į teisingą bylos nagrinėjimą išraiška.
47.      Sutinku su šia nuomone. Taigi, vadovaujantis viešojo intereso logika, kuri gali būti siejama su SESV 267 straipsniu, pareiga motyvuoti grindžiama tuo, kad ji užtikrina, jog nacionalinis galutinės instancijos teismas atidžiai ir tinkamai išnagrinėtų pagrindus, kuriais remdamasis gali būti atleistas nuo pareigos pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą.
48.      Taigi, mano nuomone, nacionaliniams galutinės instancijos teismams Sprendime Consorzio nustatyta nauja (arba bent jau nauja pagal Sąjungos teisę)(35) pareiga motyvuoti yra tinkama priemonė siekiant užtikrinti, kad šie teismai tinkamai įvertintų būtinybę pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą ir taip prisidėtų prie Sąjungos teisės vienodumo.
49.      Tokia pareiga motyvuoti kompensuoja sunkumus nustatant paprastas taisykles, nurodančias, kada nacionaliniai galutinės instancijos teismai atleidžiami nuo pareigos pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą. Turbūt nėra teisininko, nesusidūrusio su situacija, kai aiškindamas kitiems, kaip, jo manymu, turi būti teisingai suprantama teisė, jis dažnai patikslina savo paties argumentus, o kartais net juos pakeičia. Panašiai ir nacionaliniai galutinės instancijos teismai, turėdami išdėstyti prašymo priimti prejudicinį sprendimą nepateikimo priežastis, susiduria su būtinybe patvirtinti arba pakeisti savo poziciją dėl tinkamo Sąjungos teisės taikymo nagrinėjamoje byloje.
50.      Žinoma, vertinimo klaidų vis dar gali pasitaikyti. Vis dėlto, mano nuomone, jeigu nacionalinis galutinės instancijos teismas pakankamai paaiškina priežastis, dėl kurių nebuvo pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, jis gali būti atleistas nuo atsakomybės, įskaitant Sprendime Köbler išnagrinėtą atsakomybę(36).
51.      Apibendrinant pažymėtina, kad pareiga motyvuoti, kiek tai susiję su SESV 267 straipsnio trečia pastraipa, nustatyta siekiant užtikrinti, kad nacionalinis galutinės instancijos teismas rimtai išnagrinėtų, ar byloje kyla Sąjungos teisės aiškinimo sunkumų, ir taip prisidėti prie Sąjungos teisės vienodumo.
2.      Pagrindimas pagal Chartijos 47 straipsnį
52.      Chartijos 47 straipsnio antroje pastraipoje užtikrinta pagrindinė teisė į teisingą bylos nagrinėjimą. Pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją šios teisės paisymas, be kita ko, reikalauja, kad visi teismo sprendimai būtų motyvuoti. Taip šaliai suteikiama galimybė suprasti, kodėl buvo priimtas sprendimas, ir pasinaudoti tinkama teisių gynimo priemone(37).
53.      Kaip matyti iš Chartijos išaiškinimų, Chartijos 47 straipsnio antra pastraipa atitinka EŽTK 6 straipsnio 1 dalį. Šiuo klausimu pažymėtina, kad EŽTT jurisprudencija, kuria suinteresuotosios šalys remiasi šioje byloje, yra svarbi siekiant suprasti pareigos motyvuoti loginį pagrindą, kiek tai susiję su Chartijos 47 straipsniu.
54.      Jurisprudencijoje dėl EŽTK 6 straipsnio 1 dalies EŽTT suprantamai išaiškino, kad teisė į motyvuotą sprendimą apsaugo asmenį nuo savivalės – tai pasiekiama sudarant galimybę šalims suprasti priimtą teismo sprendimą. Be to, motyvavimo tikslas – parodyti šalims, kad jos buvo išklausytos, ir taip prisidėti prie to, kad jos noriau priimtų sprendimą(38). Kadangi nacionaliniai galutinės instancijos teismai gali atsisakyti pateikti Teisingumo Teismui klausimus dėl Sąjungos teisės išaiškinimo tik esant Sprendime CILFIT nurodytoms situacijoms, EŽTT nusprendė, kad šie teismai turi nurodyti motyvus, kuriais remdamiesi nusprendė, kad nebūtina pateikti prašymo priimti prejudicinį sprendimą, atsižvelgdami būtent į šias situacijas(39).
55.      Panašiai kaip EŽTK 6 straipsnio 1 dalies atveju, pagal Chartijos 47 straipsnio antrą pastraipą nacionalinių galutinės instancijos teismų pareiga, atsižvelgiant į Sprendime CILFIT nurodytas situacijas, motyvuoti savo sprendimus neteikti prašymo priimti prejudicinį sprendimą atitinka šalies subjektinę teisę, kurią iš esmės sudaro teisė suprasti, kodėl įstatymas byloje buvo taikomas tam tikru būdu nepateikus prašymo priimti prejudicinį sprendimą.
56.      Svarbu pažymėti, kad turi būti laikoma, jog tokia teisė suprasti motyvus, kuriais grindžiamas sprendimas neteikti prašymo priimti prejudicinį sprendimą atsižvelgiant į Sprendime CILFIT nurodytas situacijas, atsiranda visais atvejais, kai gali būti taikoma Sąjungos teisė, nepaisant to, ar šalis prašė kreiptis dėl prejudicinio sprendimo. Ši teisė skiriasi nuo teisės pateikti prejudicinį klausimą, kurios šalis neturi nei pagal SESV 267 straipsnį, nei pagal Chartijos 47 straipsnį. Veikiau pagal Chartijos 47 straipsnį šalis turi teisę gauti paaiškinimą, kodėl nuspręsta nepateikti prašymo priimti prejudicinį sprendimą.
57.      EŽTT jurisprudencija dėl EŽTK 6 straipsnio 1 dalies iki šiol buvo susijusi su bylomis, kuriose šalis prašė pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą. Vis dėlto tai, kad šios bylos buvo išnagrinėtos esant tokioms aplinkybėms, nereiškia, kad ši jurisprudencija negali būti taikoma situacijoms, kai bylai buvo taikoma Sąjungos teisė, tačiau šalis neprašė pateikti prašymo priimti prejudicinį sprendimą.
58.      Bet kuriuo atveju SESV 267 straipsnyje nustatyta pareiga pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą nepriklauso nuo šalies prašymo jį pateikti. Taigi pagal Chartijos 47 straipsnį galutinės instancijos teismai privalo šalims paaiškinti, kodėl nepateikė prašymo priimti prejudicinį sprendimą, net jeigu nė viena šalis jų neprašė jį pateikti(40).
59.      Apibendrinant pažymėtina, kad pareiga motyvuoti, kiek tai susiję su Chartijos 47 straipsnio antra pastraipa, taikoma siekiant sudaryti galimybes bylos šalims suprasti sprendimo, įskaitant sprendimą neteikti prašymo priimti prejudicinį sprendimą, motyvus, taip užtikrinant jų teisę į teisingą bylos nagrinėjimą.
60.      Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad galutinės instancijos teismams nustatytos pareigos motyvuoti pagrindimas skiriasi pagal SESV 267 straipsnį ir Chartijos 47 straipsnį. Kitaip nei loginis pagrindas pagal SESV 267 straipsnį, siejamas su objektyviomis aplinkybėmis, kuriomis siekiama užtikrinti viešą interesą, kad Sąjungos teisė būtų vienoda, loginis pagrindas pagal Chartijos 47 straipsnį siejamas su subjektyviais argumentais, kuriais siekiama užtikrinti proceso šalies subjektinę teisę.
61.      Atsižvelgiant į skirtingus loginius pagrindus, galima padaryti skirtingas išvadas dėl reikalaujamos motyvavimo apimties.
C.      Pareiga motyvuoti ir sutrumpinti motyvai
62.      Primintina, kad sprendimai Consorzio ir KUBERA patvirtina, jog galutinės instancijos teismai privalo paaiškinti, kodėl nepateikė prašymo priimti prejudicinį sprendimą. Toks paaiškinimas turi padėti suprasti, kokia, teismų nuomone, yra susiklosčiusi Sprendime CILFIT nurodyta situacija ir kodėl.
63.      Ar šie motyvai visada turi būti aiškiai išdėstyti, ar gali būti pateikti sutrumpinti motyvai?
64.      Nacionalinėje teisėje numatyta galimybė teismams priimti sprendimus bylose pateikiant sutrumpintus motyvus taip pat yra pagrįsta. Kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir Nyderlandų vyriausybė, sutrumpintas motyvavimas tokiais atvejais, koks nagrinėjamasis šioje byloje, yra būtinas kompromisas, kad būtų galima teikti skundus imigracijos bylose. Reikalavimas išsamiai motyvuoti pažeistų pusiausvyrą, kurią nacionalinės teisės aktų leidėjas užtikrino šioje sistemoje, suteikdamas teisinę apsaugą privatiems asmenims, pirma, sudarydamas galimybę teikti skundus imigracijos bylose ir, antra, numatydamas sutrumpintą motyvavimą, kad būtų išvengta pernelyg didelio teisės sistemos apkrovimo(41).
65.      Taigi atsakant į šioje byloje iškeltą klausimą pažymėtina, kad būtina užtikrinti interesų turėti galimybę taikyti tokį sutrumpintą motyvavimą nacionalinėse teisės sistemose ir Sąjungos teise grindžiamų interesų, kad nacionaliniai galutinės instancijos teismai motyvuotų savo sprendimus neteikti Teisingumo Teismui prašymo priimti prejudicinį sprendimą, pusiausvyrą.
66.      B skirsnyje paaiškinau, kad pareigos motyvuoti loginis pagrindas pagal SESV 267 straipsnį ir Chartijos 47 straipsnį skiriasi. Jeigu ant vienos svarstyklių lėkštės padėtume sutrumpinto motyvavimo pagrindimą, o ant kitos – pareigos motyvuoti pagal SESV 267 straipsnį pagrindimą, mėgindami užtikrinti jų pusiausvyrą galėtume gauti kitokį rezultatą, priklausomai nuo to, ar ši pareiga motyvuoti būtų pagrįsta SESV 267 straipsniu ar Chartijos 47 straipsniu.
67.      Šiuo atžvilgiu viešasis interesas užtikrinti Sąjungos teisės vienodumą, kuriuo grindžiama pareiga motyvuoti pagal SESV 267 straipsnį, galėtų būti patenkintas, jeigu nacionalinis galutinės instancijos teismas atsižvelgia į Sprendime CILFIT nurodytas situacijas, tačiau nemotyvuoja savo sprendimo nepateikti prašymo priimti prejudicinį sprendimą. Siekiant patenkinti šį viešąjį interesą svarbu, kad teismas rimtai apsvarstytų Sprendime CILFIT nurodytas situacijas, o ne kad bylos šalys suprastų šio teismo požiūrį. Taigi pagal SESV 267 straipsnį nedraudžiama pateikti sutrumpintų motyvų.
68.      O jeigu motyvai, kuriais remiantis nebuvo pateikta prašymo priimti prejudicinį sprendimą, nėra bent jau numanomi iš nacionalinio galutinės instancijos teismo sprendimo pakankamai, kad bylos šalys suprastų sprendimo rezultatą, interesas, kuriuo grindžiama pareiga motyvuoti pagal Chartijos 47 straipsnį, nebūtų patenkintas.
69.      Taigi, atsižvelgiant į Chartijos 47 straipsnio antrą pastraipą, turi būti pateikta tam tikrų motyvų, net jeigu jie yra tik numanomi. Tai savaime nereiškia, kad negalima pateikti sutrumpintų motyvų, jeigu jų pakanka tam, kad šalys suprastų, kodėl teismas nepateikė prašymo priimti prejudicinį sprendimą.
70.      Kokie sutrumpinti motyvai reiškia, kad motyvuota pakankamai, kaip tai suprantama pagal Chartijos 47 straipsnį?
71.      Iš Teisingumo Teismo ir EŽTT jurisprudencijos matyti, kad motyvų pakankamumo vertinimas priklauso nuo konkrečios bylos aplinkybių.
72.      Teisingumo Teismo nuomone, pareigos motyvuoti apimtis gali skirtis, nelygu aptariamo teismo sprendimo pobūdis, ir turi būti analizuojama atsižvelgiant į visą procesą bei visas reikšmingas aplinkybes(42).
73.      Tokia išvada išplaukia ir iš EŽTT jurisprudencijos(43). Tas teismas yra nusprendęs, kad, nelygu aplinkybės, pagal EŽTK 6 straipsnio 1 dalį gali būti priimtina, jog galutinės instancijos teismas sprendime pateiktų sutrumpintus motyvus tais atvejais, kai, pavyzdžiui, prašymo pateikti prejudicinius klausimus atmetimo motyvai yra numanomi arba juos galima nustatyti iš kitų sprendimo dalių(44).
74.      Be kita ko, Sprendime Baydar(45) EŽTT konstatavo, kad Hoge Raad der Nederlanden
(Nyderlandų Aukščiausiasis Teismas), pateikdamas sutrumpintus motyvus, nepažeidė EŽTK 6 straipsnio 1 dalies. EŽTT nusprendė, kad taikant toje byloje išnagrinėtas Nyderlandų teisės nuostatose numatytas pagreitintas procedūras(46), nekyla jokio principinio klausimo pagal EŽTK 6 straipsnio 1 dalį, kai kasacinis skundas atmetamas pateikiant sutrumpintus motyvus, jeigu iš bylos aplinkybių aišku, kad sprendimas nebuvo savavališkas arba kitaip akivaizdžiai nepagrįstas. EŽTT nusprendė, kad ginčijamas sprendimas nėra nei savavališkas, nei nepagrįstas, nes Hoge Raad der Nederlanden (Nyderlandų Aukščiausiasis Teismas) tinkamai išnagrinėjo pareiškėjo raštu pateiktus kasacinio skundo pagrindus ir generalinio advokato konsultacinę išvadą bei pareiškėjo rašytinį atsiliepimą į ją.
75.      Sprendime Harisch(47) EŽTT konstatavo, kad Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija) pateikus sutrumpintus motyvus nebuvo pažeista EŽTK 6 straipsnio 1 dalis. EŽTT nusprendė: kadangi žemesnės instancijos teismas pateikė išsamius atsisakymo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą motyvus, pareiškėjas galėjo suprasti Bundesgerichtshof
(Aukščiausiasis Federalinis Teismas) sprendimą. Taigi, atsižvelgdamas į EŽTK 6 straipsnyje numatytos pareigos motyvuoti tikslą ir išnagrinėjęs visas bylos aplinkybes, EŽTT nusprendė, kad, atsižvelgiant į tos bylos aplinkybes, atsisakymas pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą buvo pakankamai motyvuotas.
76.      Galiausiai iš minėtos EŽTT jurisprudencijos dėl EŽTK 6 straipsnio 1 dalies matyti, kad ne visada reikalaujama galutinės instancijos teismo sprendime aiškiai ir konkrečiai motyvuoti, kodėl nebuvo pateikta prašymo priimti prejudicinį sprendimą. Iš tokių sprendimų kaip Baydar ir Harisch matyti, kad šioje jurisprudencijoje pripažinta galimybė galutinės instancijos teismams pateikti sutrumpintus motyvus. Pateikti tokius motyvus galima, jeigu esant nagrinėjamos bylos aplinkybėms šalys yra įsitikinusios, kad buvo išklausytos, ir gali suprasti priežastis, dėl kurių jų prašymas priimti prejudicinį sprendimą buvo atmestas.
77.      Mano nuomone, šiais argumentais galima remtis ir aiškinant Chartijos 47 straipsnį. Kaip nurodė Suomijos vyriausybė, pagal šią nuostatą reikalaujamų pateikti motyvų apimtis negali būti nurodyta iš anksto, nes kiekvienas atvejis skiriasi(48).
78.      Dėl to pažymėtina, kad pagal nacionalinę teisę negali būti reikalaujama pateikti sutrumpintų motyvų, bet gali būti leidžiama nacionaliniams teismams remtis tokiais motyvais. Nacionalinis galutinės instancijos teismas turi turėti įgaliojimus įvertinti, ar konkrečioje byloje pakanka sutrumpintų motyvų.
79.      Atrodo, kad nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos atitinka tokius reikalavimus. Taigi galutinės instancijos teismas kiekvienu atveju turi įvertinti, ar imigracijos bylose taikomos standartinės sutrumpintų motyvų formuluotės pakanka, ar reikia išsamesnių motyvų tam, kad bylos šalis, atsižvelgdama į visas reikšmingas aplinkybes, galėtų suprasti, kodėl šis teismas nepateikė prašymo priimti prejudicinį sprendimą.
80.      Jeigu, pavyzdžiui, nacionalinis galutinės instancijos teismas vadovaujasi žemesnės instancijos teismo sprendimu ir motyvais, gali pakakti sutrumpintų motyvų, pateiktų taikant standartinę formuluotę, kaip antai vartojamą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimuose. Taip yra tuo atveju, jei ši formuluotė reiškia, kad žemesnės instancijos teismo sprendime pakankamai paaiškinta, kodėl Sąjungos teisė neturi reikšmės sprendžiant nagrinėjamą bylą arba kaip Teisingumo Teismo jurisprudencijoje išaiškinta Sąjungos teisė, arba kodėl, nesant tokios jurisprudencijos, tinkamas Sąjungos teisės taikymas nekelia jokių pagrįstų abejonių.
81.      Vis dėlto, jeigu nacionalinis galutinės instancijos teismas sutiktų su bylos baigtimi, bet ne su žemesnės instancijos teismo nurodytais motyvais arba jeigu nebūtų pateikta jokių motyvų, kuriais remiantis būtų galima suprasti galimas atsisakymo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą priežastis, galutinės instancijos teismas negalėtų remtis tokia standartine formuluote ir turėtų suprantamai paaiškinti savo poziciją.
82.      Papildomas klausimas, kurį per procesą Teisingumo Teisme iškėlė suinteresuotosios šalys, buvo tas, ar pakaktų, kad galutinės instancijos teismas tiesiog nurodytų vieną iš trijų Sprendime CILFIT išnagrinėtų situacijų.
83.      Iš pirmiau išdėstytų argumentų matyti, kad vien nurodyti, kuria iš tų situacijų teismas rėmėsi nuspręsdamas nepateikti prašymo priimti prejudicinį sprendimą, savaime nepakanka. Bylos šalis turi galėti suprasti, kodėl buvo manoma, kad ta situacija galima remtis. Vis dėlto visiškai nebūtina aiškiai nurodyti, kurią iš Sprendime CILFIT nurodytų situacijų teismas taiko, jeigu tai galima lengvai suprasti iš motyvavimo.
84.      Apibendrinant pažymėtina, kad pagal SESV 267 straipsnį, siejamą su Chartijos 47 straipsniu, nedraudžiama pateikti sutrumpintų motyvų, jeigu šalys supranta, kodėl galutinės instancijos teismas nusprendė nepateikti prašymo priimti prejudicinį sprendimą remdamasis Sprendime CILFIT nurodytomis situacijomis.
85.      Galutinės instancijos teismas, įskaitant šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą, turi įvertinti, ar pakanka sutrumpintų motyvų, ar konkrečios bylos aplinkybėmis vis dėlto reikia pateikti papildomų motyvų.
V.      Išvada
86.      Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Raad van State (Valstybės Taryba, Nyderlandai) pateiktą prejudicinį klausimą:
Pagal SESV 267 straipsnio trečią pastraipą, siejamą su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnio antra pastraipa,
nedraudžiama nacionalinės teisės nuostata, kaip antai Vreemdelingenwet 2000
(2000 m. Užsieniečių įstatymas) 91 straipsnio 2 dalis, pagal kurią Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (Valstybės Tarybos Administracinių bylų skyrius), kaip nacionalinis teismas, kurio sprendimai negali būti skundžiami teismine tvarka, sprendime dėl iškelto Sąjungos teisės aiškinimo klausimo, kai kartu galbūt buvo pateiktas aiškus prašymas pateikti prejudicinius klausimus, gali pateikti sutrumpintus motyvus ir nenurodyti, kuri iš trijų pareigos pateikti tokį
prašymą išimčių taikoma, su sąlyga, kad iš tokių sutrumpintų motyvų šalys gali suprasti, kodėl tas teismas nusprendė nepateikti Teisingumo Teismui klausimo dėl Sąjungos teisės aiškinimo.
1      Originalo kalba: anglų.
i      Šios bylos pavadinimas išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.
2      2021 m. spalio 6 d. Sprendimas Consorzio Italian Management ir Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799; toliau – Sprendimas Consorzio).
3      Vartoju žodžius „(nacionaliniai) galutinės instancijos teismai“ ir „galutinės instancijos teismai“ valstybių narių teismams, kuriems skirta SESV 267 straipsnio trečia pastraipa, apibūdinti. Šioje nuostatoje kalbama apie „valstybės narės teism[ą], kurio sprendimas pagal nacionalinę teisę negali būti toliau apskundžiamas teismine tvarka“.
4      Žr. 1982 m. spalio 6 d. Sprendimą Cilfit ir kt. (283/81, EU:C:1982:335, visų pirma jo 9–21 punktai; toliau – Sprendimas CILFIT). Taip pat žr. šios išvados 28–35 punktus, ypač jos 29 punktą.
5      2017 m. gegužės 10 d. Sprendimas Chavez‑Vilchez ir kt. (C‑133/15, EU:C:2017:354; toliau – Sprendimas Chavez‑Vilchez).
6      NL:RBDHA:2021:15503 (perskaitytas naudojant automatinį vertimą).
7      Šiuo atžvilgiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo savo 2015 m. kovo 5 d. sprendimą (NL:RVS:2015:785), kuriame konstatavo, kad Vw 2000 91 straipsnio 2 dalis neprieštarauja Chartijos 47 straipsniui ir EŽTK 6 straipsnio 1 daliai, siejamoms su EŽTK 13 straipsniu, taip pat savo 2019 m. balandžio 3 d. sprendimą (NL:RVS:2019:1060), kuriame patvirtino tą ankstesnį sprendimą ir dar išsamiau išnagrinėjo Vw 2000 91 straipsnio 2 dalį.
8      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas visų pirma nurodo EŽTT 2018 m. balandžio 24 d. Sprendimą Baydar prieš Nyderlandus (CE:ECHR:2018:0424JUD005538514; toliau – Sprendimas Baydar) ir 2019 m. balandžio 11 d. Sprendimą Harisch prieš Vokietiją (CE:ECHR:2019:0411JUD005005316; toliau – Sprendimas Harisch).
9      2024 m. spalio 15 d. sprendimas (C‑144/23, EU:C:2024:881; toliau – Sprendimas KUBERA).
10      Žr. anksčiau galiojusią EEB sutarties 177 straipsnio trečią pastraipą ir anksčiau galiojusią EB sutarties 234 straipsnio trečią pastraipą; tačiau žr. EAPB sutarties 41 straipsnį, kuriame nebuvo taip pat reglamentuoti prejudiciniai sprendimai. Pagal EAEB sutarties 106a straipsnį šiai sutarčiai taikomas SESV 267 straipsnis.
11      Šiuo atžvilgiu žr. 2018 m. vasario 27 d. Sprendimą Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, 32 ir 33 punktai).
12      Šiuo atžvilgiu generalinis advokatas F. Capotorti išvadoje byloje Cilfit ir kt. (283/81, EU:C:1982:267, 1982 ECR 3423, visų pirma p. 3440) paaiškino, kad „galutinės instancijos teismai priima galutinius sprendimus, kurie negali būti pakeisti ir kurie gali daryti įtaką tendencijoms tos pačios šalies žemesnės instancijos teismuose. Kitaip tariant, nacionalinės jurisprudencijos „branduolį“ sudaro galutinės instancijos teismų priimti sprendimai“.
13      Žr., pavyzdžiui, 1977 m. gegužės 24 d. Sprendimą Hoffmann‑La Roche (107/76, EU:C:1977:89, 5 punktas), pakartotą daugelyje sprendimų, tarp jų – neseniai priimtame Sprendime KUBERA (35 punktas).
14      Teisingumo Teismas jau yra tai išaiškinęs Sprendimo CILFIT 9 punkte. Taip pat žr. 2006 m. sausio 10 d. Sprendimą IATA ir ELFAA (C‑344/04, EU:C:2006:10, 28 punktas) ir Sprendimą Consorzio (54 punktas).
15      Žr. Sprendimą CILFIT, visų pirma 10–21 punktus. Vis dėlto Teisingumo Teismas jau buvo nurodęs tam tikrus atvejus, kai nacionalinis galutinės instancijos teismas atleidžiamas nuo pareigos pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, 1963 m. kovo 27 d. Sprendime Da Costa ir kt. (28/62–30/62, EU:C:1963:6; 1963 ECR 31, visų pirma p. 38, toliau – Sprendimas
Da Costa), kuriame nusprendė, kad „Teisingumo Teismui jau pateikus išaiškinimą pagal 177 straipsnį (dabar – SESV 267 straipsnis) gali nebelikti pareigos [pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą] dalyko ir taip ji gali netekti prasmės“.
16      Pats Teisingumo Teismas kartais kalba apie „išimtis“. Žr., pavyzdžiui, 2016 m. balandžio 5 d. Sprendimą PFE (C‑689/13, EU:C:2016:199, 32 punktas) ir Sprendimo KUBERA 55–58, 63 ir 64 punktus. Vis dėlto Sprendime Consorzio Teisingumo Teismas kalbėjo apie „situacijas“, kai nacionalinis galutinės instancijos teismas gali nesikreipti su prašymu priimti prejudicinį sprendimą (žr. to sprendimo 39, 50, 51, 57 ir 58 punktus) ir jis vartoja šią formuluotę darydamas nuorodas į tą sprendimą (žr., pavyzdžiui, Sprendimą KUBERA (37, 38 ir 62 punktai)).
17      Sprendimo Consorzio 33 punktas.
18      Pavyzdžiui, žr. neseniai priimtą 2023 m. kovo 21 d. Sprendimą Mercedes‑Benz Group (Transporto priemonių su valdikliais gamintojų atsakomybė) (C‑100/21, EU:C:2023:229, visų pirma 53–55 punktai), kuriame Teisingumo Teismas konstatavo, kad klausimas nepriimtinas, nes prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepaaiškino priežasčių, dėl kurių prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas yra būtinas tam, kad jis galėtų išspręsti nagrinėjamą ginčą.
19      Žr. Sprendimą Consorzio (36 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Ši situacija atitinka tą, kurią Teisingumo Teismas pripažino jau 1963 m. priimtame Sprendime Da Costa (žr. šios išvados 15 išnašą).
20      Žr. Sprendimą Consorzio (39 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Šią situaciją Teisingumo Teismas pirmą kartą pripažino Sprendime CILFIT.
21      Žr. Sprendimą CILFIT (16 punktas). Nuoroda į kitų valstybių narių galutinės instancijos teismus, o ne tiesiog į jų teismus, buvo įtraukta Sprendime Consorzio (40 punktas).
22      Sprendime CILFIT Teisingumo Teismas išaiškino, kad prieš nuspręsdamas, jog dėl Sąjungos teisės nuostatos tinkamo taikymo nekyla jokių pagrįstų abejonių, nacionalinis galutinės instancijos teismas turi atsižvelgti į Sąjungos teisei būdingas savybes ir su jos aiškinimu susijusius tam tikrus sunkumus (pavyzdžiui, į tai, kad ji parengta daugeliu vienodai autentiškų kalbinių versijų arba kad joje vartojamų sąvokų reikšmė gali skirtis nuo tų pačių sąvokų, vartojamų nacionalinės teisės sistemose), taip pat kad šis teismas turi atkreipti dėmesį į jurisprudencijos Sąjungoje skirtumų atsiradimo pavojų. Žr. to sprendimo 16–21 punktus.
23      Tarp jų kritikų – keli generaliniai advokatai, kaip nurodyta generalinio advokato M. Bobek išvadoje byloje Consorzio Italian Management ir Catania Multiservizi
(C‑561/19, EU:C:2021:291, 100–103 punktai).
24      Kaip generalinis advokatas N. Wahl tai puikiai apibūdino išvadoje sujungtose bylose X ir van Dijk (C‑72/14 ir C‑197/14, EU:C:2015:319, 62 punktas).
25      Sprendimas Consorzio (50 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
26      Šis klausimas išsamiai aptartas, pavyzdžiui, Broberg, M. ir Fenger, N., „If you love somebody set them free: On the Court of Justice’s revision of the acte clair doctrine“, Common Market Law Review, Vol. 59(3), 2022, p. 711–738; Cecchetti, L. ir Gallo, D., „The unwritten exceptions to the duty to refer after Consorzio Italian Management II: “CILFIT Strategy” 2.0 and its loopholes“, Review of European Administrative Law, Vol. 15(3), 2022, p. 29–61; Maher, I., „The CILFIT criteria clarified and extended for national courts of last resort under Art. 267 TFEU“, European Papers, Vol. 7(1), 2022, p. 265–274; Millet, F.‑X., „Cilfit still fits – ECJ 6 October 2021, Case C‑561/19, Consorzio Italian Management“, European Constitutional Law Review, Vol. 18(3), 2022, p. 533–555; Petrić, D., „How to make a unicorn or ‘there never was an “acte clair” in EU law’: some remarks about Case C-561/19 Consorzio Italian Management“, Croatian Yearbook of European Law and Policy, Vol. 17, 2021, p. 307–328.
27      Dėl to, ar toks sprendimas yra arba turėtų būti subjektyvus nacionalinio teismo sprendimas, priimamas atsižvelgiant į tai, ko reikia sprendžiant konkrečią bylą, ar objektyvesnis sprendimas, priimamas atsižvelgiant į interesą vienodai taikyti Sąjungos teisę, žr. generalinio advokato M. Bobek išvadą byloje Consorzio Italian Management and Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, 69–87 punktai).
28      Net prieš priimant Sprendimą Consorzio generalinis advokatas Y. Bot nurodė, kad Sprendime CILFIT nustatyta pareiga motyvuoti tais atvejais, kai galutinės instancijos teismai nusprendžia nesikreipti į Teisingumo Teismą. Žr. jo išvadą byloje Ferreira da Silva e Brito ir kt. (C‑160/14, EU:C:2015:390, 90 ir 94 punktai).
29      Sprendimas Consorzio (51 punktas).
30      Teisingumo Teismas išnagrinėjo pareigą motyvuoti Sprendimo KUBERA 61–65 punktuose ir nusprendė, kad jeigu nacionalinis galutinės instancijos teismas nusprendžia atmesti prašymą leisti pateikti kasacinį skundą, kuriuo prašoma kreiptis į Teisingumo Teismą su prejudiciniu klausimu dėl Sąjungos teisės nuostatos išaiškinimo, toks sprendimas turi atitikti reikalavimą motyvuoti, nustatytą Sprendimo Consorzio 51 punkte.
31      Šiuo klausimu žr. šios išvados 13 išnašoje nurodytą jurisprudenciją.
32      Teisės neturėjimas nereiškia, kad privatūs asmenys, kurie yra proceso nacionaliniuose teismuose šalys, nėra suinteresuoti, kad būtų įvykdyta pareiga pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą. Kreipdamiesi į nacionalinį galutinės instancijos teismą jie gali turėti tam tikrų teisėtų lūkesčių, kad prašymas bus pateiktas būtent dėl to, kad nustatyta ši objektyviai motyvuota pareiga, ypač jei neatrodo, kad sprendimą turintis priimti teismas taip pat kaip jie supranta tai, kaip jų atveju turėtų būti taikoma konkreti Sąjungos taisyklė. Ši galimybė netiesiogiai daryti įtaką nacionaliniam galutinės instancijos teismui siekiant, kad jis bendradarbiautų su Teisingumo Teismu, iš tiesų galėtų juos paskatinti perduoti bylą nagrinėti vienu procesinės hierarchijos lygmeniu aukščiau.
33      Kaip yra nusprendęs Teisingumo Teismas, pagal SESV 267 straipsnį nustatyta sistema nėra šalių teisinės gynybos priemonė nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje. Žr., pavyzdžiui, Sprendimą CILFIT (9 punktas) ir Sprendimą Consorzio (54 punktas). Be to, tai, kad šalys pagrindinėje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme nenurodė Sąjungos teisės problemos, nedraudžia šiam teismui kreiptis į Teisingumo Teismą. Žr., pavyzdžiui, 1981 m. birželio 16 d. Sprendimą Salonia (126/80, EU:C:1981:136, 7 punktas) ir 2013 m. sausio 15 d. Sprendimą Križan ir kt. (C‑416/10, EU:C:2013:8, 65 punktas).
34      Kaip nurodo Nyderlandų, Vokietijos, Italijos ir Suomijos vyriausybės bei Komisija, pareiga motyvuoti kyla iš Chartijos 47 straipsnio, o ne iš SESV 267 straipsnio – jame privatiems asmenims nesuteikta teisių.
35      Reikalavimas motyvuoti, kodėl nebuvo pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą pagal SESV 267 straipsnio trečią pastraipą, jau buvo išplėtotas tų valstybių narių, kurios sukūrė pareigos pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą konstitucinę kontrolę, jurisprudencijoje kaip teisės į pagal įstatymą įsteigtą teismą arba teisės į teisingą bylos nagrinėjimą laikymosi kontrolės dalis. Tokia nacionalinės teisės sistemų raida aprašyta ir įvertinta, pavyzdžiui, Broberg, M. ir Fenger, N., Broberg and Fenger on Preliminary References to the European Court of Justice, 3 leid., Oxford University Press, Oxford, 2021, visų
pirma p. 235, 236, 241 ir 242; Lacchi, C., Preliminary References to the Court of Justice of the European Union and Effective Judicial Protection, Larcier, Brussels, 2020, visų pirma 3 skyrius; Wallerman Ghavanini, A. ir Rauchegger, C., „Effective judicial protection before national courts: Article 47 of the Charter, national constitutional remedies and the preliminary reference procedure“, leidinyje Bonelli, M., Eliantonio, M. ir Gentile, G. (red.), Article 47 of the EU Charter and Effective Judicial Protection, Volume 1: The Court of Justice’s Perspective, Hart, Oxford, 2022, p. 45–60, visų pirma p. 50–54. Šį reikalavimą taip pat nustatė EŽTT pagal EŽTK 6 straipsnį. Taip pat žr. šios išvados 54 ir 73–76 punktus.
36      2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimas Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513).
37      Žr., pavyzdžiui, 2012 m. rugsėjo 6 d. Sprendimą Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:531, 53 punktas) ir generalinės advokatės J. Kokott išvadą byloje Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:247, 84 ir 85 punktai). Šiuo klausimu taip pat žr. generalinio advokato M. Poiares Maduro išvadą sujungtose bylose Švedija ir API / Komisija ir Komisija / API (C‑514/07 P, C‑528/07 P ir C‑532/07 P, EU:C:2009:592, 32 punktas), kurioje jis nurodė, kad „[v]ienas svarbiausių teisės į motyvuotą teismo sprendimą tikslų – leisti visuomenei suvokti Teisingumo Teismo sprendimų motyvus ir šių sprendimų priėmimo procesą“.
38      Žr., pavyzdžiui, Sprendimą Baydar (39 punktas); Sprendimą Harisch (33 punktas) ir 2022 m. gruodžio 15 d. EŽTT sprendimą Rutar ir Rutar Marketing d.o.o. prieš Slovėniją (CE:ECHR:2022:1215JUD002116420, 62 punktas).
39      Žr., pavyzdžiui, 2011 m. rugsėjo 20 d. Sprendimą Ullens de Schooten ir Rezabek prieš Belgiją (CE:ECHR:2011:0920JUD000398907, 62 punktas); 2014 m. balandžio 8 d. Sprendimą Dhahbi prieš Italiją (CE:ECHR:2014:0408JUD001712009, 31 punktas) ir 2019 m. balandžio 30 d. Sprendimą Repcevirág Szövetkezet prieš Vengriją (CE:ECHR:2019:0430JUD007075014, 50 punktas).
40      Žr. šios išvados 26 išnašoje minėtą Broberg, M. ir Fenger, N., p. 725.
41      Nyderlandų vyriausybė per teismo posėdį nurodė, kad 2024 m. Raad van State (Valstybės Taryba) iš esmės išsprendė 4 200 imigracijos bylų, iš jų 2 200 bylose buvo pateikti sutrumpinti motyvai, maždaug 1 300 bylų buvo pateikti sutrumpinti motyvai su papildomais paaiškinimais, o 300 bylų buvo priimtas išsamiai motyvuotas sprendimas; likusiose maždaug 400 bylų skundai buvo atmesti kaip nepriimtini arba dėl procedūrinių klaidų. Ši vyriausybė teigia, kad yra dviejų rūšių sutrumpintas motyvavimas: šalia standartinės formuluotės, galima pateikti sutrumpintus motyvus, papildančius tą standartinę formuluotę; pavyzdžiui, tai gali būti teismo sprendimo motyvavimas, be kita ko, nurodant, kad konkrečiu atveju yra susiklosčiusi „acte éclairé“ situacija.
42      Žr., pavyzdžiui, 2012 m. rugsėjo 6 d. Sprendimą Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:531, 60 punktas).
43      Žr. Sprendimą Baydar (40 punktas), Sprendimą Harisch (34 punktas) ir 2022 m. gruodžio 15 d. EŽTT sprendimą Rutar ir Rutar Marketing  d.o.o. prieš Slovėniją (CE:ECHR:2022:1215JUD002116420, 58 punktas).
44      Žr., pavyzdžiui, Sprendimą Baydar (42 ir 43 punktai) ir EŽTT 2020 m. vasario 13 d. Sprendimą Sanofi Pasteur prieš Prancūziją (CE:ECHR:2020:0213JUD002513716, 71 punktas) bei 2021 m. liepos 13 d. Sprendimą Bio Farmland Betriebs S.R.L.
prieš Rumuniją (CE:ECHR:2021:0713JUD004363917, 51 punktas).
45      Žr. Sprendimą Baydar (45–53 punktai).
46      Tos teisės nuostatos nėra tapačios toms, pagal kurias leidžiama pateikti sutrumpintus motyvus nagrinėjamu atveju.
47      Žr. Sprendimą Harisch (37–43 punktai).
48      Panašiai byloje KUBERA generalinis advokatas N. Emiliou nurodė, kad pareigos motyvuoti apimtis skiriasi atsižvelgiant į reikšmingas aplinkybes: žr. jo išvadą byloje KUBERA (C‑144/23, EU:C:2024:522, 122–133 punktai).