62023CJ0460_RES
Byla C‑460/23 (Kinsa) (
i
)
OB
prieš
Procura della Repubblica
(Tribunale di Bologna prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
2025 m. birželio 3 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė – Sienų kontrolė, prieglobstis ir imigracija – Direktyva 2002/90 /EB – Bendrasis pažeidimas, kurį sudaro padėjimas neteisėtai atvykti, vykti tranzitu ir apsigyventi – 1 straipsnio 1 dalies a punktas – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartiją atitinkantis aiškinimas – 7 straipsnis – Privataus ir šeimos gyvenimo gerbimas – 24 straipsnis – Vaiko teisės – 52 straipsnio 1 dalis – Pagrindinių teisių esmės pažeidimas – 18 straipsnis – Teisė į prieglobstį – Asmuo, kuris įveža į valstybės narės teritoriją jį lydinčius nepilnamečius trečiųjų šalių piliečius, kuriuos faktiškai globoja“
Sienų kontrolė, prieglobstis ir imigracija – Imigracijos politika – Baudimas už pagalbą neteisėtai atvykti, vykti tranzitu ir apsigyventi – Bendrasis pažeidimas, kurį sudaro padėjimas neteisėtai atvykti – Sąvoka – Asmuo, kuris įveža į valstybės narės teritoriją nepilnamečius trečiųjų šalių piliečius, kuriuos faktiškai globoja – Neįtraukimas – Nacionalinės teisės aktai, nustatantys baudžiamąją atsakomybę už šiuos veiksmus – Neleistinumas – Teisė į pagarbą šeimos gyvenimui – Pareiga pirmiausia atsižvelgti į vaiko interesus
(Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 7, 18, 24 straipsniai ir 52 straipsnio 1 dalis; Tarybos direktyvos 2002/90 1 straipsnio 1 dalies a punktas)
(žr. 43–73 punktus ir rezoliucinę dalį)
Santrauka
Gavęs Tribunale di Bologna (Bolonijos teismas, Italija) prašymą priimti prejudicinį sprendimą, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija), patikslino, kad, pirma, Direktyvos 2002/90 (
1
) 1 straipsnio 1 dalies a punktą aiškinant taip, kad jis atitiktų Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 7 ir 24 straipsnius, į pažeidimo, kurį sudaro padėjimas neteisėtai atvykti, kaip tai suprantama pagal pirmąją nuostatą, taikymo sritį nepatenka tokie veiksmai, kai asmuo, pažeisdamas asmenų judėjimą per sienas reglamentuojančias taisykles, į valstybės narės teritoriją įveža jį lydinčius nepilnamečius trečiųjų šalių piliečius, kuriuos faktiškai globoja. Teisingumo Teismas, antra, mano, kad pagal šiuos straipsnius draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias tokie veiksmai laikomi nusikalstama veika.
2019 m. rugpjūčio 27 d. skrydžiu iš trečiosios šalies OB atvyko į Bolonijos (Italija) oro uostą lydima dviejų nepilnamečių tos pačios trečiosios šalies piliečių ir pateikė suklastotus pasus. Tie vaikai buvo jos dukra ir dukterėčia, kurios globa jai patikėta mirus šios motinai.
2019 m. rugpjūčio 28 d. OB buvo laikinai sulaikyta, o abu vaikai apgyvendinti globos namuose. Tribunale di Bologna (Bolonijos teismas) OB buvo iškelta byla dėl Teisės akto dėl imigracijos (
2
) 12 straipsnio 1 dalyje, kuria į Italijos teisės sistemą perkeltas Direktyvos 2002/90 (
3
) 1 straipsnio 1 dalies a punktas, numatytos nusikalstamos veikos, kurią sudaro padėjimas neteisėtai atvykti trečiųjų šalių piliečiams, ir dėl Baudžiamajame kodekse numatytos nusikalstamos veikos – suklastotų asmens tapatybės dokumentų turėjimo. Tačiau nėra vykdomas OB baudžiamasis persekiojimas dėl neteisėto atvykimo į Italijos teritoriją.
2019 m. rugpjūčio 29 d. per teismo posėdį dėl laikinojo sulaikymo patvirtinimo OB Tribunale di Bologna (Bolonijos teismas) baudžiamosios bylos tyrimui vadovaujančiam teisėjui pareiškė bėgusi iš savo kilmės šalies, kad išvengtų buvusio partnerio grasinimų mirtimi ir nerimaudama dėl ją lydinčių nepilnamečių fizinės neliečiamybės.
Už baudžiamąjį tyrimą atsakingas teisėjas patvirtino OB laikinąjį sulaikymą, bet atmetė prokuratūros prašymą skirti jai kardomąjį kalinimą.
2019 m. spalio 9 d. OB pateikė tarptautinės apsaugos prašymą.
Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo išvadų matyti, kad už šias nepilnametes OB buvo „atsakinga“ ir jas „globojo“. Šis teismas mano, kad OB veiksmai iš esmės atitinka Teisės akto dėl imigracijos 12 straipsnio 1 dalyje nurodytą nusikalstamą veiką, ir jų neapima šio straipsnio 2 dalyje numatyta išimtis (
4
). Jam kyla klausimas, ar tokie veiksmai vis dėlto gali būti kvalifikuojami kaip veika, kuria siekiama suteikti „humanitarinę pagalbą“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2002/90 1 straipsnio 2 dalį (
5
), ir nepatekti į šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalies a punkto taikymo sritį, nes jais siekiama palengvinti atitinkamų nepilnamečių naudojimąsi Chartijoje joms garantuojamomis teisėmis (
6
).
Pažymėjęs, kad Direktyvoje 2002/90 tik numatyta valstybių narių teisė, bet ne pareiga, nelaikyti nusikalstama veika veiksmų, kuriais padedama neteisėtai atvykti į jų teritoriją, kai jais siekiama suteikti „humanitarinę pagalbą“, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, be kita ko, kilo klausimas dėl jos 1 straipsnio galiojimo atsižvelgiant į Chartiją ir dėl jos aiškinimo, siekiant nustatyti, ar pagal ją draudžiamos perkėlimo į nacionalinę teisę nuostatos.
Teisingumo Teismo vertinimas
Teisingumo Teismas priminė, kad Europos Sąjungos teisės aktas turi būti aiškinamas kiek įmanoma laikantis visos pirminės teisės, be kita ko, Chartijos, nuostatų. Atsižvelgiant į pagrindinės bylos faktines aplinkybes, atsakant į pateiktus klausimus lemiamą reikšmę turi Chartijos 7, 18 ir 24 straipsniai (
7
). Be to, pateikti klausimai grindžiami prielaida, kad nagrinėjami veiksmai patenka į bendrojo pažeidimo, kurį sudaro padėjimas neteisėtai atvykti, kaip antai apibrėžto Direktyvos 2002/90 1 straipsnio 1 dalies a punkte, apibrėžtį.
Taigi Teisingumo Teismas nagrinėjo, ar Direktyvos 2002/90 1 straipsnio 1 dalies a punktas, siejamas su Chartijos 7, 18 ir 24 straipsniais, turi būti aiškinamas taip, kad bendrasis pažeidimas, kurį sudaro padėjimas neteisėtai atvykti, neapima veiksmų, kai asmuo, pažeisdamas asmenų judėjimą per sienas reglamentuojančias taisykles, į valstybės narės teritoriją įveža jį lydinčius nepilnamečius trečiųjų šalių piliečius, kuriuos faktiškai globoja (
8
).
Atsižvelgiant į plačią minėtos Direktyvos 2002/90 nuostatos formuluotę, ji gali būti aiškinama įvairiai. Nors šioje nuostatoje nėra aiškiai nurodyti pagrindinėje byloje nagrinėjami veiksmai, joje nėra ir aiškaus draudimo aiškinti taip, kad tokius veiksmus apima joje numatytas bendrasis pažeidimas.
Vis dėlto su pastaruoju aiškinimu negalima sutikti.
Pirma, jis prieštarauja Direktyvos 2002/90 tikslams. Iš tiesų tokie veiksmai, kaip OB, sudaro ne padėjimą nelegaliai imigruoti, bet reiškia tai, kad tas asmuo prisiima asmeninę atsakomybę, susijusią su tų nepilnamečių globa.
Antra, atsižvelgiant į Chartijos 7 ir 24 straipsnius, pagal kuriuos turi būti aiškinamas Direktyvos 2002/90 1 straipsnio 1 dalies a punktas, bendrasis pažeidimas, kurį sudaro padėjimas neteisėtai atvykti, negali apimti nagrinėjamų veiksmų net ir tada, kai tas asmuo pats neteisėtai atvyko į šią teritoriją.
Bet koks kitas minėtos nuostatos aiškinimas lemtų itin didelį teisės į šeimos gyvenimo gerbimą ir vaiko teisių, įtvirtintų minėtuose Chartijos straipsniuose, suvaržymą ir taip pažeistų šių pagrindinių teisių esmę, kaip tai suprantama pagal Chartijos 52 straipsnio 1 dalį.
Iš tiesų pripažinus, kad asmuo gali būti baudžiamas vien už tai, kad padėjo nepilnamečiams, kuriuos faktiškai globoja, neteisėtai atvykti į valstybės narės teritoriją, būtų pažeista ši esmė.
Taip elgdamasis asmuo, kaip antai OB, iš esmės tik vykdo konkrečias su šia asmenine atsakomybe susijusias pareigas, pagrįstas šeimos santykiais su šiais nepilnamečiais, siekdamas užtikrinti jų gerovei ir vystymuisi būtiną apsaugą ir priežiūrą. Tokie šio asmens veiksmai yra konkreti jo bendros atsakomybės už tuos nepilnamečius išraiška.
Vadinasi, pagal Direktyvos 2002/90 1 straipsnio 1 dalies a punktą negali būti siekiama, kad tokie veiksmai, kaip OB, būtų kvalifikuojami kaip „padėjimas neteisėtai atvykti“ į šią teritoriją ir dėl to galėtų kilti baudžiamoji atsakomybė, nes priešingu atveju būtų pažeista Chartijos 7 ir 24 straipsniuose įtvirtintų teisių esmė.
Trečia, toks Direktyvos 2002/90 1 straipsnio 1 dalies a punkto aiškinimas taip pat turi būti taikomas atsižvelgiant į Chartijos 18 straipsnį (
9
), kuris yra svarbus, kai atitinkamas asmuo, kaip OB atveju, atvykęs į aptariamos valstybės narės teritoriją, pateikia tarptautinės apsaugos prašymą.
Šiuo klausimu turi būti pripažinta kiekvieno trečiosios šalies piliečio teisė pateikti tarptautinės apsaugos prašymą valstybės narės teritorijoje, įskaitant jos pasienį ar tranzito zonas, net jeigu jis šioje teritorijoje yra neteisėtai, nesvarbu, kokia tikimybė, kad toks prašymas bus patenkintas. Kai tik pateikiamas toks prašymas, prašytojas iš esmės negali būti laikomas neteisėtai esančiu atitinkamos valstybės narės teritorijoje, kol nėra priimta sprendimo dėl jo prašymo pirmojoje instancijoje, antraip būtų pakenkta Chartijos 18 straipsnyje garantuojamos teisės į prieglobstį veiksmingumui. Priemonės, dėl kurių be pagrįstos priežasties trečiosios šalies pilietis atgrasomas nuo tarptautinės apsaugos prašymo pateikimo kompetentingoms institucijoms, gali taip pat pakenkti Chartijos 18 straipsnyje garantuojamos teisės į prieglobstį veiksmingumui.
Nagrinėjamu atveju OB suteikiamos teisės, kurias ji įgyja dėl tokio prašymo pateikimo, todėl jai negali būti taikomos baudžiamosios sankcijos nei dėl to, kad ji pati neteisėtai atvyko į Italijos teritoriją, nei dėl to, kad ją lydėjo dukra ir dukterėčia, kurias ji faktiškai globoja.
Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas konstatavo, kad nereikia nei nagrinėti Direktyvos 2002/90 1 straipsnio galiojimo klausimo, nei aiškinti jo 2 dalies, susijusios su atleidimu nuo baudžiamosios atsakomybės tais atvejais, kai aptariamais veiksmais siekiama suteikti humanitarinę pagalbą atitinkamam asmeniui.
Be to, atsižvelgdamas į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus dėl nacionalinės teisės nuostatos, kuria, be kita ko, į Italijos teisės sistemą perkeltas Direktyvos 2002/90 1 straipsnio 1 dalies a punktas, atitikties Sąjungos teisei, Teisingumo Teismas priminė, kad, įgyvendindamos direktyvos perkėlimo priemones valstybių narių teismai turi ne tik aiškinti savo nacionalinę teisę taip, kad ji atitiktų šią direktyvą, bet ir nesivadovauti tokiu jos aiškinimu, kuris pažeistų Sąjungos teisės sistemos saugomas pagrindines teises arba kitus bendruosius šioje teisės sistemoje pripažintus principus.
Taigi perkeldamos Direktyvos 2002/90 1 straipsnio 1 dalies a punktą, kuriuo siekiama pateikti tikslų pažeidimo, kurį sudaro padėjimas nelegaliai imigruoti, apibrėžimą, į nacionalinę teisę valstybės narės negali nacionalinėje teisėje įtvirtinti normų, kurios peržengtų šio pažeidimo, kaip jis apibrėžtas šioje nuostatoje, taikymo sritį, ir į ją įtraukti joje nenurodytus veiksmus, taip pažeisdamos Chartijos 7 ir 24 straipsnius, taip pat 52 straipsnio 1 dalį.
Be to, 7 ir 24 straipsniai yra pakankami patys savaime ir jų nereikia patikslinti Sąjungos ar nacionalinės teisės nuostatomis, kad asmenims būtų suteiktos teisės, kuriomis būtų galima remtis. Taigi, jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuotų, kad jo nacionalinės teisės negalima aiškinti taip, kad ji atitiktų Sąjungos teisę, jis privalėtų pagal savo jurisdikciją užtikrinti asmenims teisinę apsaugą, jiems suteiktą pagal šiuos straipsnius, ir garantuoti visišką šių straipsnių veiksmingumą, prireikus netaikydamas Teisės akto dėl imigracijos 12 straipsnio.
(
i
)	Šios bylos pavadinimas išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.
(
1
)	2002 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyva 2002/90/EB, apibrėžianti padėjimą neteisėtai atvykti, vykti tranzitu ir apsigyventi (OL L 328, 2002, p. 17; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 64). Šios direktyvos 1 straipsnio „Bendrasis pažeidimas“ 1 dalies a punkte numatyta, kad kiekviena valstybė narė nustato tinkamas baudžiamąsias sankcijas „tam, kas iš anksto apgalvotai padeda asmeniui, kuris nėra valstybės narės pilietis, atvykti į valstybės narės teritoriją arba per ją vykti tranzitu pažeidžiant tos valstybės įstatymus dėl užsieniečių atvykimo arba jų vykimo tranzitu“.
(
2
)	Pagrindinės bylos aplinkybėms taikytinos redakcijos 1998 m. liepos 25 d.Decreto legislativo n. 286 – Testo unico delle disposizioni concernenti la disciplina dell’immigrazione e norme sulla condizione dello straniero (Įstatyminio dekreto Nr. 286 suvestinė redakcija, kurioje išdėstytos nuostatos, susijusios su imigracijos ir užsieniečių statuso reglamentavimu) (GURI, Nr. 191, 1998 m. rugpjūčio 18 d., paprastasis priedas Nr. 139) (toliau – Teisės aktas dėl imigracijos).
(
3
)	Taip pat 2002 m. lapkričio 28 d. Tarybos pamatinio sprendimo 2002/946/TVR dėl bausmių sistemos stiprinimo siekiant užkirsti kelią padėjimui neteisėtai atvykti, vykti tranzitu ir apsigyventi (OL L 328, 2002, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 61) 1 straipsnio 1 dalis.
(
4
)	Šioje nuostatoje nurodyta, kad „Italijoje vykdoma gelbėjimo veikla ir teikiama humanitarinė pagalba užsieniečiams, kurių padėtis yra pažeidžiama ir kurie bet kuriuo atveju yra valstybės teritorijoje“, nelaikoma nusikalstama veika.
(
5
)	Ši nuostata suformuluota taip: „[k]iekviena valstybė narė, remdamasi savo nacionaline teise ir praktika, gali nuspręsti netaikyti sankcijų už [1 straipsnio] 1 dalies a punkte apibrėžtą veiką tais atvejais, kai ta veika yra siekiama suteikti tam asmeniui humanitarinę pagalbą“.
(
6
)	T. y. pirma, jų teise į gyvybę, fizinę neliečiamybę, laisvę ir saugumą, nes šioms teisėms gresia pavojus jų kilmės šalyje, antra, jų teise į šeimos gyvenimo gerbimą, atsižvelgiant į tėvų ir vaikų bei giminystės ryšius tarp OB ir šių nepilnamečių, ir, trečia, jų teise į prieglobstį, kiek tai susiję su OB prašymu suteikti tarptautinę apsaugą.
(
7
)	Juose atitinkamai įtvirtintos teisė į šeimos gyvenimo gerbimą, teisė į prieglobstį ir vaiko teisės.
(
8
)	Toliau – tokie veiksmai.
(
9
)	Šioje nuostatoje numatyta, kad teisė į prieglobstį garantuojama pagal Ženevos konvencijos bei ES sutarties ir SESV nuostatas. Valstybės narės, įgyvendindamos tiek Direktyvą 2002/90, tiek Pamatinį sprendimą 2002/946, privalo laikytis tokių nuostatų.