62017CJ0556_RES
Věc C‑556/17
Alexej Torubarov
v.
Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Pécsi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (soud pro správní a pracovněprávní věci v Pětikostelí, Maďarsko)]
Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 29. července 2019
„Řízení o předběžné otázce – Společná politika v oblasti azylu a doplňkové ochrany – Společná řízení pro přiznávání statusu mezinárodní ochrany – Směrnice 2013/32/EU – Článek 46 odst. 3 – Úplné a ex nunc posouzení – Článek 47 Listiny základních práv Evropské unie – Právo na účinnou právní ochranu – Rozsah pravomocí soudu prvního stupně – Neexistence pravomoci změnit rozhodnutí – Odmítnutí příslušného správního nebo kvazisoudního orgánu vyhovět rozhodnutí uvedeného soudu“
Kontroly na hranicích, azyl a přistěhovalectví – Azylová politika – Řízení pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany – Směrnice 2013/32 – Působnost ratione temporis – Žádost o mezinárodní ochranu podaná do 20. července 2015 – Uplatnění vnitrostátní právní úpravy, která provádí směrnici, vnitrostátním soudem na probíhající řízení týkající se takové žádosti – Přípustnost
(Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/32, čl. 52 první pododstavec)
(viz body 39–46)
Kontroly na hranicích, azyl a přistěhovalectví – Azylová politika – Postavení uprchlíka nebo status doplňkové ochrany – Směrnice 2011/95 – Řízení pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany – Směrnice 2013/32 – Opravný prostředek proti rozhodnutí týkajícímu se žádosti o mezinárodní ochranu – Právo na účinný opravný prostředek – Povinnost posoudit skutkové a právní okolnosti – Rozsah
(Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/95 a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/32, čl. 46 odst. 1 a 3)
(viz body 51–53)
Kontroly na hranicích, azyl a přistěhovalectví – Azylová politika – Řízení pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany – Směrnice 2013/32 – Opravný prostředek proti rozhodnutí týkajícímu se žádosti o mezinárodní ochranu – Právo na účinný opravný prostředek – Zrušení původního rozhodnutí – Odmítnutí příslušného vnitrostátního orgánu vyhovět rozhodnutí soudu, kterému byl spor předložen – Povinnost uvedeného soudu změnit zamítavé rozhodnutí – Neuplatnění vnitrostátní právní úpravy, která takovou změnu zakazuje
(Listina základních práv Evropské unie, článek 47; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/95, články 13, 14, 18 a 19, a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/32, čl. 46 odst. 3)
(viz body 54–59, 64–66, 69, 72–82 a výrok)
Shrnutí
Velký senát Soudního dvora se v rozsudku ze dne 29. července 2019, Torubarov (C‑556/17), zabýval výkladem ustanovení směrnice 2013/32 (
1
), které vymezuje rozsah práva na účinný opravný prostředek, které musí mít žadatelé o mezinárodní ochranu (postavení uprchlíka nebo doplňkovou ochranu) zejména proti rozhodnutím o zamítnutí jejich žádosti (
2
). Soudní dvůr rozhodl, že v případě, kdy soud po provedení úplného a ex nunc posouzení všech relevantních skutkových a právních okolností předložených žadatelem o mezinárodní ochranu konstatoval, že na základě kritérií stanovených ve směrnici 2011/95/EU (
3
) musí být tomuto žadateli taková ochrana přiznána z důvodu, kterého se dovolává na podporu své žádosti, ale kdy správní nebo kvazisoudní orgán následně přijme protichůdné rozhodnutí, aniž za tímto účelem prokáže, že nastaly nové okolnosti odůvodňující nové posouzení potřeby mezinárodní ochrany uvedeného žadatele, musí uvedený soud změnit toto rozhodnutí, které není v souladu s jeho předchozím rozsudkem, a nahradit jej svým vlastním rozhodnutím o žádosti o mezinárodní ochranu, přičemž podle potřeby nepoužije vnitrostátní právní úpravu, která by mu takový postup zakazovala.
V projednávané věci se na předkládající soud obrátil – již potřetí v rámci téže věci – ruský státní příslušník, který je v zemi svého původu trestně stíhaný a v Maďarsku podal žádost o mezinárodní ochranu, neboť se obával, že bude v Rusku pronásledován pro své politické názory nebo zde utrpí vážnou újmu. Maďarský orgán příslušný k posouzení této žádosti ji totiž třikrát zamítl, a to navzdory skutečnosti, že předkládající soud dvakrát zrušil jeho zamítavá rozhodnutí a že při rozhodování o druhé žalobě dotyčného dospěl po posouzení všech skutečností ve spise k závěru, že jeho žádost o mezinárodní ochranu je opodstatněná. Za těchto okolností dotyčný v rámci třetí žaloby žádal předkládající soud, aby sporná rozhodnutí nahradil svým vlastním rozhodnutím, pokud jde o mezinárodní ochranu, která mu musí být přiznána. Zákon z roku 2015 o řízení hromadného přistěhovalectví však zrušil pravomoc soudů změnit správní rozhodnutí týkající se přiznání mezinárodní ochrany.
Soudní dvůr s odvoláním na rozsudek Alheto (
4
) nejprve připomněl, že účelem směrnice 2013/32 není sjednotit procesní pravidla, která mají být uplatněna v členských státech při přijímání nového rozhodnutí o žádosti o mezinárodní ochranu po zrušení původního správního rozhodnutí, kterým byla taková žádost zamítnuta. Z cíle této směrnice, kterým je zajistit co nejrychlejší vyřízení žádostí této povahy, z povinnosti zajistit užitečný účinek výše uvedeného ustanovení dané směrnice, jakož i z potřeby zajistit účinnost opravného prostředku, která plyne z článku 47 Listiny základních práv Evropské unie, však vyplývá, že každý členský stát musí upravit vnitrostátní právo takovým způsobem, aby po zrušení tohoto původního rozhodnutí a v případě vrácení věci kvazisoudnímu nebo správnímu orgánu, který je příslušný k posouzení uvedené žádosti, bylo nové rozhodnutí přijato v krátké lhůtě a bylo v souladu s posouzením obsaženým ve zrušujícím rozsudku.
Soudní dvůr především zdůraznil, že unijní normotvůrce tím, že stanovil, že soud, který je příslušný rozhodovat o opravném prostředku proti rozhodnutí o zamítnutí žádosti o mezinárodní ochranu, je povinen případně zkoumat „potřebu mezinárodní ochrany“ žadatele, zamýšlel svěřit uvedenému soudu – má-li daný soud za to, že disponuje všemi skutkovými a právními okolnostmi nezbytnými v tomto ohledu – pravomoc, aby po provedení úplného a ex nunc posouzení, tedy posouzení vyčerpávajícího a aktualizovaného, těchto okolností závazně rozhodl o otázce, zda uvedený žadatel splňuje podmínky stanovené ve směrnici 2011/95 k tomu, aby mu byla přiznána mezinárodní ochrana. Pokud v takovém případě uvedený soud nabude přesvědčení, že by mělo být vyhověno žádosti o mezinárodní ochranu, a zruší rozhodnutí o zamítnutí uvedené žádosti, které přijal příslušný vnitrostátní orgán, před tím, než mu věc vrátí, uvedený orgán s výhradou toho, že nastanou skutkové nebo právní okolností objektivně vyžadující nové aktualizované posouzení, již nemá diskreční pravomoc, pokud jde o rozhodnutí přiznat či nepřiznat požadovanou ochranu ve světle důvodů, které se shodují s důvody předloženými dotyčnému soudu.
Vnitrostátní právní předpisy, které vedou k situaci, kdy vnitrostátní soud nemá žádný prostředek, kterým by mohl zajistit vyhovění svému rozsudku, by tedy ve skutečnosti mohly zbavit žadatele o mezinárodní ochranu účinného opravného prostředku, neboť pravomocné a závazné soudní rozhodnutí, které se ho týká, by mohlo zůstat neúčinné.
(
1
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/32/EU ze dne 26. června 2013 o společných řízeních pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany (Úř. věst. 2013, L 180, s. 60).
(
2
) – Článek 46 odst. 3.
(
3
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/95/EU ze dne 13. prosince 2011 o normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli požívat mezinárodní ochrany, o jednotném statusu pro uprchlíky nebo osoby, které mají nárok na doplňkovou ochranu, a o obsahu poskytnuté ochrany (Úř. věst. 2011, L 337, s. 9).
(
4
) – Rozsudek ze dne 25. července 2018, Alheto (C‑585/16, EU:C:2018:584).