62025CJ0202
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (osmého senátu)
26. března 2026 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Prostor svobody, bezpečnosti a práva – Společné normy a postupy v členských státech při navracení neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí – Směrnice 2008/115/ES – Odnětí statusu doplňkové ochrany – Veřejný pořádek – Zásada nenavracení – Možnost přijetí rozhodnutí o navrácení“
Ve věci C‑202/25 [Tadmur] (
i
),
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Soud prvního stupně v Haagu, zasedající v Roermondu, Nizozemsko) ze dne 12. března 2025, došlým Soudnímu dvoru téhož dne, v řízení
HG
proti
Minister van Asiel en Migratie,
SOUDNÍ DVŮR (osmý senát),
ve složení: O. Spineanu-Matei, předsedkyně senátu, C. Lycourgos (zpravodaj), předseda třetího senátu, vykonávající funkci soudce osmého senátu, a N. Piçarra, soudce,
generální advokát: A. Rantos,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za HG: J. P. van Mulken, advocaat,
–
za nizozemskou vládu: E. M. M. Besselink a J. Langer, jako zmocněnci,
–
za dánskou vládu: M. P. Brøchner Jespersen, jakož i C. A.-S. Maertens a J. Sandvik Loft, jako zmocněnci,
–
za švýcarskou vládu: R. Adam a L. Lanzrein, jako zmocněnci,
–
za Evropskou komisi: F. Blanc, M. Debieuvre, A. Katsimerou, a F. van Schaik, jako zmocněnkyně,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 3, 5, 6, 8 a 9 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/115/ES ze dne 16. prosince 2008 o společných normách a postupech v členských státech při navracení neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí (Úř. věst. 2008, L 348, s. 98), jakož i článků 17 a 19 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/95/EU ze dne 13. prosince 2011 o normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli požívat mezinárodní ochrany, o jednotném statusu pro uprchlíky nebo osoby, které mají nárok na doplňkovou ochranu, a o obsahu poskytnuté ochrany (Úř. věst. 2011, L 337, s. 9).
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi HG, státním příslušníkem třetí země, a minister van Asiel en Migratie (ministr pro azyl a migraci, Nizozemsko) (dále jen „ministr“) ve věci legality rozhodnutí, kterým byl odňat status doplňkové ochrany přiznaný HG a kterým se mu nařizuje opustit území Nizozemska.
Právní rámec
Směrnice 2008/115
3
Článek 2 směrnice 2008/115 stanoví:
„1.   Tato směrnice se vztahuje na státní příslušníky třetích zemí neoprávněně pobývající na území členského státu.
2.   Členské státy mohou rozhodnout, že tuto směrnici nepoužijí na státní příslušníky třetích zemí,
a)
jimž byl odepřen vstup […] nebo kteří byli zadrženi nebo zastaveni příslušnými orgány v souvislosti s neoprávněným překročením vnější hranice členského státu po zemi, po moři nebo vzduchem a následně neobdrželi v tomto členském státě povolení k pobytu či oprávnění k pobytu;
b)
jejichž návrat je trestněprávní sankcí nebo důsledkem trestněprávní sankce podle vnitrostátního práva nebo kterých se týká vydávací řízení.
3.   Tato směrnice se nevztahuje na osoby požívající práva Společenství na volný pohyb […]“
4
Článek 3 této směrnice stanoví:
„Pro účely této směrnice se rozumí
[…]
3)
‚navrácením‘ proces navrácení státního příslušníka třetí země, jako dobrovolné splnění povinnosti návratu nebo jako nucený návrat,
–
do země jeho původu, nebo
–
do země tranzitu v souladu s dohodami o zpětném přebírání osob či jinými ujednáními uzavřenými na úrovni Společenství nebo dvoustranně, nebo
–
do jiné třetí země, do níž se dotčený státní příslušník třetí země dobrovolně rozhodne vrátit a jež ho přijme;
4)
‚rozhodnutím o navrácení‘ správní nebo soudní rozhodnutí nebo akt, kterým se rozhoduje nebo prohlašuje, že pobyt státního příslušníka třetí země je neoprávněný, a kterým se ukládá nebo prohlašuje povinnost návratu;
[…]“
5
Článek 4 odst. 3 uvedené směrnice stanoví:
„Touto směrnicí není dotčeno právo členských států přijmout nebo zachovat ustanovení příznivější pro osoby, na něž se vztahují, za předpokladu, že jsou slučitelná s touto směrnicí.“
6
Článek 5 téže směrnice zní takto:
„Při provádění této směrnice členské státy náležitě zohlední
a)
nejvlastnější zájem dítěte,
b)
rodinný život a
c)
zdravotní stav dotčeného státního příslušníka třetí země
a dodržují zásadu nenavracení.“
7
Článek 6 odst. 1 směrnice 2008/115 uvádí:
„Členské státy vydají rozhodnutí o navrácení každému státnímu příslušníkovi třetí země, který pobývá neoprávněně na jejich území, aniž jsou dotčeny výjimky uvedené v odstavcích 2 až 5.“
8
Článek 8 této směrnice v odstavci 1 stanoví:
„Členské státy přijmou veškerá opatření nezbytná k výkonu rozhodnutí o navrácení, jestliže nebyla poskytnuta lhůta k dobrovolnému opuštění území […] nebo jestliže povinnost návratu nebyla během lhůty pro dobrovolné opuštění území […] splněna.“
9
Článek 9 odst. 1 písm. a) uvedené směrnice stanoví:
„Členské státy vyhoštění odloží,
a)
pokud by jím byla porušena zásada nenavracení […]“
10
Článek 11 téže směrnice definuje režim použitelný na uložení zákazu vstupu.
11
Článek 14 odst. 1 směrnice 2008/115 stanoví záruky pro případ neukončeného návratu.
Směrnice 2011/95
12
Článek 17 odst. 1 písm. b) a d) směrnice 2011/95 stanoví:
„Státní příslušník třetí země nebo osoba bez státní příslušnosti nemají nárok na doplňkovou ochranu, existují-li vážné důvody se domnívat, že
[…]
b)
se dopustili vážného zločinu;
[…]
d)
představují nebezpečí pro společnost nebo pro bezpečnost členského státu, ve kterém se nachází.“
13
Článek 19 odst. 3 písm. a) této směrnice stanoví:
„Členské státy odejmou, ukončí nebo zamítnou prodloužení platnosti statusu doplňkové ochrany státnímu příslušníkovi třetí země nebo osobě bez státní příslušnosti, jestliže
a)
se po přiznání statusu doplňkové ochrany zjistí, že dotyčná osoba měla být nebo je vyloučena z možnosti získat doplňkovou ochranu podle čl. 17 odst. 1 a 2“.
Spor v původním řízení a předběžná otázka
14
HG přicestoval do Nizozemska dne 7. ledna 2016 a nizozemské orgány mu dne 23. března 2017 přiznaly status doplňkové ochrany a udělily mu povolení k přechodnému pobytu platné do 7. ledna 2021. Rozhodnutím ze dne 5. ledna 2021 byla prodloužena doba platnosti tohoto povolení k pobytu až do 7. ledna 2026.
15
Dne 1. února 2022 odsoudil rechtbank Limburg (Soud prvního stupně v Limburgu, Nizozemsko) HG k trestu odnětí svobody v délce čtyř let, z toho jeden rok s podmíněným odkladem, za skutky spáchané ve dnech 21. a 27. června 2021, které byly kvalifikovány jako pokus o zabití, veřejné násilí vůči osobám páchané ve spolčení a vyhrožování trestným činem namířeným proti životu.
16
Rozhodnutím ze dne 23. května 2024 ministr konstatoval, že HG představuje hrozbu pro veřejný pořádek, a proto mu s účinností od 27. června 2021 odňal status doplňkové ochrany. V tomto rozhodnutí ministr rovněž dospěl k závěru, že HG nemůže být přiznáno právo pobytu v Nizozemsku z jiného důvodu, a upřesnil, že za účelem zajištění dodržení zásady nenavracení nebude vůči němu vydáno žádné rozhodnutí o navrácení ani zákaz pobytu na základě směrnice 2008/115. Kromě toho rozhodnutím ze dne 23. května 2024 uložil ministr HG na základě nizozemského práva povinnost opustit území Nizozemska.
17
HG nebyl přiznán odklad povinnost opustit území a byl o něm po dobu deseti let učiněn záznam v informačních systémech nizozemských donucovacích orgánů a dále v Schengenském informačním systému (SIS).
18
Dne 18. června 2024 podal HG proti rozhodnutí ze dne 23. května 2024 žalobu k rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Soud prvního stupně v Haagu, zasedající v Roermondu, Nizozemsko), který je předkládajícím soudem.
19
Předkládající soud má v rámci předběžného posouzení za to, že žalobní důvody HG směřující proti rozhodnutí o odnětí statusu doplňkové ochrany nemohou obstát. Naproti tomu má pochybnosti o důsledcích, které je třeba z tohoto odnětí vyvodit, jelikož z něj vyplývá, že HG pobývá v Nizozemsku neoprávněně, ačkoli HG nemůže být vyhoštěn do země svého původu, aniž by došlo k porušení zásady nenavracení.
20
Předkládající soud uvádí, že Soudní dvůr v rozsudku ze dne 6. července 2023, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Uprchlík, který spáchal vážný zločin) (C‑663/21, EU:C:2023:540), rozhodl, že rozhodnutí o navrácení nemůže být přijato, pokud je prokázáno, že vyhoštění dotyčného státního příslušníka třetí země do země, do níž má být navrácen, je na základě zásady nenavracení vyloučeno na dobu neurčitou.
21
Má však za to, že takový státní příslušník třetí země by mohl být nucen opustit území Unie, přičemž by sám ověřil, zda může být přijat do jiné třetí země, než je země jeho původu, neboť jeho setrvání na tomto území představuje hrozbu pro veřejný pořádek dostatečnou k odůvodnění odnětí mezinárodní ochrany, které požíval. Vyloučení přijetí rozhodnutí o navrácení v situaci v původním řízení by mělo za následek, že by se na HG vztahoval určitý mezistatus, jelikož by na území členského státu pobýval neoprávněně, aniž by byl povinen toto území opustit.
22
V této souvislosti má předkládající soud za to, že výklad článku 5 směrnice 2008/115, který Soudní dvůr podává, by mohl být odlišný, pokud by byl tento článek vykládán ve spojení s články 3, 6, 8 a 9 této směrnice a s větším ohledem na její systematiku, ratio legis důvodů odnětí mezinárodní ochrany stanovených ve směrnici 2011/95, jakož i účel aktů upravujících SIS.
23
V tomto ohledu tento soud konkrétně poukazuje na to, že článek 6 směrnice 2008/115 stanoví povinnost přijmout rozhodnutí o navrácení neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí, aniž zavádí výjimky týkající se těch státních příslušníků třetích zemí, kteří nemohou být vyhoštěni na základě zásady nenavracení.
24
Uvedený soud rovněž uvádí, že povinnost pozastavit vyhoštění vyplývající v takovém případě z čl. 9 odst. 1 písm. a) této směrnice postačuje k zajištění dodržení této zásady, zejména pokud příslušný orgán písemně potvrdí odklad vyhoštění. Jinak by tomu bylo pouze ve zvláštních případech, kdy zájmy výslovně uvedené v článku 5 uvedené směrnice by zcela bránily splnění povinnosti návratu.
25
Tentýž soud má mimo jiné pochybnosti o nezbytnosti určit cílovou zemi za účelem dobrovolného výkonu povinnosti návratu v situaci, kdy je jakékoli vyhoštění vyloučeno.
26
Předkládající soud má za to, že opačný výklad, než jaký navrhuje, by měl závažné důsledky. Takový výklad by konkrétně umožnil dotyčným osobám nadále se dovolávat práv stanovených v Listině základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) a v čl. 14 odst. 1 směrnice 2008/115, oslabil by důvody pro odnětí mezinárodní ochrany uvedené ve směrnici 2011/95, zejména tím, že by nevedl k tomu, aby osoby, které představují hrozbu pro veřejný pořádek, opustily území Unie, a bránil by vložení záznamu o těchto osobách do SIS.
27
Kromě toho pro případ, že by Soudní dvůr zachoval výklad článku 5 směrnice 2008/115, který přijal, si předkládající soud klade otázku, zda do procesní autonomie členských států spadá možnost uložit státním příslušníkům třetích zemí, kteří se nacházejí v takové situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, povinnost opustit jejich území na základě vnitrostátní právní úpravy.
28
Za těchto podmínek se rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Soud prvního stupně v Haagu, zasedající v Roermondu), rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být článek 6 směrnice 2008/115 ve spojení s jejími články 3, 5, 8 a čl. 9 odst. 1 písm. a), jakož i s článkem 17 a čl. 19 odst. 2 a 3 písm. a) směrnice 2011/95 vykládán v tom smyslu, že členský stát je s výhradou výjimek uvedených v čl. 6 odst. 2 až 5 směrnice 2008/115 povinen vydat rozhodnutí o navrácení vůči státnímu příslušníkovi třetí země, který pobývá neoprávněně na jeho území a nevztahuje se na něj doplňková ochrana a v tom smyslu, že není-li vyhoštění do cílové země slučitelné se zásadou nenavracení, musí členský stát současně s vydáním rozhodnutí o navrácení písemně potvrdit odklad vyhoštění tohoto státního příslušníka třetí země?“
K předběžné otázce
29
Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda článek 6 směrnice 2008/115 ve spojení s články 3, 5, 8 a 9 této směrnice, jakož i s čl. 17 odst. 1 a čl. 19 odst. 3 písm. a) směrnice 2011/95 musí být vykládán v tom smyslu, že brání přijetí rozhodnutí o navrácení vůči státnímu příslušníkovi třetí země, jemuž byl odňat status doplňkové ochrany, pokud je prokázáno, že vyhoštění tohoto státního příslušníka třetí země do cílové země je na základě zásady nenavracení vyloučeno. Kromě toho pro případ, že by měl Soudní dvůr za to, že rozhodnutí o navrácení může být v takovém případě přijato, se předkládající soud táže, zda tato ustanovení musí být vykládána v tom smyslu, že dotyčnému členskému státu ukládají, aby při přijímání tohoto rozhodnutí písemně potvrdil odklad vyhoštění uvedeného státního příslušníka třetí země.
30
S výhradou výjimek stanovených v čl. 2 odst. 2 směrnice 2008/115 se tato směrnice vztahuje na každého státního příslušníka třetí země, který pobývá neoprávněně na území členského státu. Dále jakmile státní příslušník třetí země spadá do působnosti této směrnice, musí být vůči němu v zásadě uplatněny společné normy a postupy, které tato směrnice upravuje za účelem jeho navrácení, a to dokud nebude neoprávněnost jeho pobytu případně zhojena [rozsudky ze dne 22. listopadu 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Vyhoštění – konopí pro léčebné použití), C‑69/21, EU:C:2022:913, bod 52, a ze dne 6. července 2023, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Uprchlík, který spáchal vážný zločin), C‑663/21, EU:C:2023:540, bod 45].
31
Z tohoto hlediska z čl. 6 odst. 1 směrnice 2008/115 vyplývá, že po prokázání neoprávněnosti pobytu musí být každému státnímu příslušníkovi třetí země, aniž jsou dotčeny výjimky stanovené v odstavcích 2 až 5 tohoto článku a při striktním dodržení požadavků stanovených v článku 5 této směrnice, vydáno rozhodnutí o navrácení, které musí mezi třetími zeměmi uvedenými v čl. 3 bodě 3 směrnice 2008/115 určit zemi, do níž má být vyhoštěn [rozsudky ze dne 22. listopadu 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Vyhoštění – konopí pro léčebné použití), C‑69/21, EU:C:2022:913, bod 53, a ze dne 6. července 2023, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Uprchlík, který spáchal vážný zločin), C‑663/21, EU:C:2023:540, bod 46].
32
V tomto ohledu Soudní dvůr upřesnil, že státní příslušník třetí země, kterému bylo odňato postavení uprchlíka, musí být považován za neoprávněně pobývající osobu, pokud mu členský stát, v němž se nachází, neudělil povolení k pobytu na jiném základě [rozsudek ze dne 6. července 2023, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Uprchlík, který spáchal vážný zločin), C‑663/21, EU:C:2023:540, bod 47].
33
Totéž platí pro státního příslušníka třetí země, jako je státní příslušník dotčený ve věci v původním řízení, jehož status doplňkové ochrany byl odňat na základě čl. 19 odst. 3 písm. a) směrnice 2011/95 ve spojení s jejím čl. 17 odst. 1, aniž tomuto státnímu příslušníkovi třetí země udělil členský stát, na jehož území se nachází, povolení k pobytu z jiného důvodu.
34
Jak však bylo připomenuto v bodě 31 tohoto rozsudku, řízení o navrácení takového státního příslušníka třetí země musí být vedeno při striktním dodržení požadavků stanovených v článku 5 směrnice 2008/115.
35
Tento článek 5, který představuje obecné pravidlo závazné pro členské státy, jakmile tuto směrnici provedou, ukládá zejména příslušnému vnitrostátnímu orgánu povinnost, aby ve všech fázích řízení o navrácení dodržoval zásadu nenavracení, zaručenou jakožto základní právo v článku 18 Listiny ve spojení s článkem 33 Úmluvy o právním postavení uprchlíků, podepsané v Ženevě dne 28. července 1951 [Recueil des traités des Nations unies, sv. 189, s. 150, č. 2545 (1954)], jakož i v čl. 19 odst. 2 Listiny. Tak je tomu zejména v případě, kdy tento orgán hodlá po vyslechnutí dotyčné osoby přijmout rozhodnutí o jejím navrácení [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 22. listopadu 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Vyhoštění – konopí pro léčebné použití), C‑69/21, EU:C:2022:913, bod 55, a ze dne 6. července 2023, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Uprchlík, který spáchal vážný zločin), C‑663/21, EU:C:2023:540, bod 49].
36
Článek 5 směrnice 2008/115 tedy brání tomu, aby vůči státnímu příslušníkovi třetí země bylo vydáno rozhodnutí o navrácení, pokud se toto rozhodnutí týká země, do které má být navrácen, která je zemí, ve vztahu k níž existují závažné důvody se domnívat, že by v případě vykonání uvedeného rozhodnutí byl tento státní příslušník vystaven skutečnému riziku zacházení odporujícímu článku 18 nebo čl. 19 odst. 2 Listiny [rozsudky ze dne 22. listopadu 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Vyhoštění – konopí pro léčebné použití), C‑69/21, EU:C:2022:913, bod 56, a ze dne 6. července 2023, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Uprchlík, který spáchal vážný zločin), C‑663/21, EU:C:2023:540, bod 50].
37
Tak je tomu právě v takové situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, kdy je sice jedinou možnou cílovou zemi určenou příslušným orgánem země původu dotyčného státního příslušníka třetí země, avšak tento orgán již konstatoval, že zásada nenavracení brání navrácení tohoto státního příslušníka třetí země do země jeho původu.
38
V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že toto řešení bylo přijato Soudním dvorem mimo jiné v rozsudku ze dne 6. července 2023, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Uprchlík, který spáchal vážný zločin) (C‑663/21, EU:C:2023:540), a to v kontextu, kdy příslušný orgán již výslovně vyloučil vyhoštění dotyčného státního příslušníka třetí země do země jeho původu.
39
Povinnost zohlednit zásadu nenavracení ve fázi, kdy příslušný orgán rozhoduje o přijetí rozhodnutí o navrácení, se tedy liší od povinnosti stanovené v čl. 9 odst. 1 písm. a) směrnice 2008/115 odložit vyhoštění, pokud by jím byla porušena zásada nenavracení.
40
Z tohoto důvodu není článek 8 této směrnice, který definuje pravidla týkající se vyhoštění, pro zodpovězení položené otázky relevantní.
41
Kromě toho s ohledem na otázky předkládajícího soudu v odůvodnění jeho žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce je třeba ještě v první řadě uvést, že příslušný orgán nemůže v takové situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, přijmout rozhodnutí o navrácení bez určení země, do které má být dotyčný státní příslušník třetí země navrácen, aby se vypořádal s okolností, že je jeho návrat do země jeho původu vyloučen.
42
Ze samotného znění uvedeného článku 3 bodu 4 směrnice 2008/115 totiž vyplývá, že uložení nebo prohlášení povinnosti návratu je jedním ze dvou základních znaků rozhodnutí o navrácení, přičemž taková povinnost není s ohledem na bod 3 tohoto článku myslitelná bez stanovení místa určení, kterým musí být jedna ze zemí uvedených v tomto bodě 3 (rozsudek ze dne 14. května 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU a C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, bod 115).
43
Z toho zejména vyplývá, že je právně nemožné, aby příslušný orgán přijal rozhodnutí o navrácení, aniž by identifikoval cílovou zemi, do níž lze navrácení provést v souladu se zásadou nenavracení [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. února 2021, M a další (Přemístění do členského státu), C‑673/19, EU:C:2021:127, body 38 až 42].
44
Ve druhé řadě je třeba uvést, že v situaci, kdy povinnost dodržení zásady nenavracení, která je stanovena v článku 5 směrnice 2008/115, brání přijetí rozhodnutí o navrácení, nemůže příslušný orgán přijmout ani takové rozhodnutí, jako je rozhodnutí dotčené ve věci v původním řízení, které je založeno na vnitrostátním právu a nařizuje dotyčnému státnímu příslušníkovi třetí země opustit území dotčeného členského státu, aniž povolí jeho vyhoštění nebo určí cílovou zemi.
45
Jak totiž bylo připomenuto v bodě 30 tohoto rozsudku, s výhradou výjimek stanovených v čl. 2 odst. 2 směrnice 2008/115 spadá každý státní příslušník třetí země neoprávněně pobývající na území členského státu do působnosti této směrnice a musí v zásadě podléhat společným normám a postupům, které tato směrnice stanoví.
46
V tomto kontextu tato směrnice provádí harmonizaci norem a postupů pro přijímání rozhodnutí o navrácení těchto státních příslušníků třetích zemí a pro výkon těchto rozhodnutí [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. února 2021, M a další (Přemístění do členského státu), C‑673/19, EU:C:2021:127, bod 43 a citovaná judikatura], od níž se členské státy mohou odchýlit pouze přijetím příznivějších ustanovení za podmínek stanovených v čl. 4 odst. 3 uvedené směrnice.
47
Z toho vyplývá, že okolnost, že takové rozhodnutí, jako je rozhodnutí dotčené ve věci v původním řízení, ukládá dotyčnému státnímu příslušníkovi třetí země povinnost odebrat se buď na území třetí země, nebo na území jiného členského státu, nemůže vést k jeho vynětí z působnosti téže směrnice.
48
Vzhledem k tomu, že povinnost uvedená v tomto rozhodnutí může být splněna zejména tím, že se dotyčná osoba odebere na území třetí země, a dále, že z čl. 3 bodu 3 směrnice 2008/115 vyplývá, že pojem „navrácení“ ve smyslu této směrnice zahrnuje nejen nucené přemístění do třetí země, ale i přemístění do třetí země prostřednictvím dobrovolného splnění povinnosti, je třeba mít za to, že takové rozhodnutí ukládá povinnost navrácení ve smyslu uvedené směrnice. Taková povinnost navrácení tudíž nemůže být uložena bez určení cílové země, aniž by byly porušeny požadavky připomenuté v bodech 41 až 43 tohoto rozsudku.
49
Jak vyplývá z bodů 34 až 39 tohoto rozsudku, pokud je v okamžiku, kdy se zvažuje přijetí rozhodnutí o navrácení, konstatováno, že zásada nenavracení brání vyhoštění dotyčného státního příslušníka třetí země do dané cílové země, brání článek 5 směrnice 2008/115 nejen tomuto vyhoštění, ale rovněž tomu, aby byla tomuto státnímu příslušníkovi třetí země uložena povinnost navrácení do této cílové země. Pouhá okolnost, že rozhodnutí ukládající takovou povinnost neumožňuje vyhoštění dotyčné osoby, tudíž nestačí k tomu, aby toto rozhodnutí mohlo být považováno za slučitelné s tímto článkem 5.
50
I když čl. 4 odst. 3 směrnice 2008/115 upřesňuje, že touto směrnicí není dotčeno právo členských států přijmout nebo zachovat ustanovení příznivější pro osoby, na něž se vztahují, za předpokladu, že jsou slučitelná s uvedenou směrnicí, stačí konstatovat, že vnitrostátní právní úprava umožňující přijmout takové rozhodnutí, jako je rozhodnutí uvedené v bodě 44 tohoto rozsudku, nepředstavuje pro tyto osoby příznivější ustanovení.
51
Ve třetí řadě je třeba zdůraznit, že v takové situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, vyloučení přijetí rozhodnutí o navrácení, které určuje zemi původu dotyčné osoby jako cílovou zemi nebo žádnou cílovou zemi neurčuje, nemůže zbavit odnětí přiznaného statusu doplňkové ochrany na základě článku 19 směrnice 2011/95 užitečného účinku.
52
Podle unijního práva může být příslušný orgán zajisté oprávněn odejmout na základě článku 19 směrnice 2011/95 status doplňkové ochrany přiznaný státnímu příslušníkovi třetí země, avšak není nutně oprávněn jej vyhostit do země původu [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. července 2023, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Uprchlík, který spáchal vážný zločin), C‑663/21, EU:C:2023:540, bod 39].
53
Článek 4 a čl. 19 odst. 2 Listiny totiž absolutně zakazují mučení a nelidské či ponižující zacházení a tresty bez ohledu na chování dotyčné osoby, jakož i vyhoštění do státu, v němž mu hrozí vážné nebezpečí, že by mohl být takovému zacházení vystaven. Členské státy tudíž nemohou cizince vystěhovat, vyhostit nebo ho vydat, existují-li závažné a potvrzené důvody se domnívat, že bude v cílové zemi vystaven skutečnému nebezpečí zacházení zakázaného článkem 4 a článkem 19 odst. 2 Listiny [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 14. května 2019, M a další (Odnětí postavení uprchlíka), C‑391/16, C‑77/17 a C‑78/17, EU:C:2019:403, bod 94, jakož i ze dne 6. července 2023, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Uprchlík, který spáchal vážný zločin), C‑663/21, EU:C:2023:540, bod 36].
54
Z toho však nelze vyvodit, že v případech, kdy je navrácení státního příslušníka třetí země, jemuž byl odňat status doplňkové ochrany, do země jeho původu vyloučeno, je použití článku 19 směrnice 2011/95 v praxi zbaveno účinku.
55
Konkrétně i v takových případech je přímým důsledkem odnětí statusu doplňkové ochrany, že dotyčný státní příslušník třetí země již nemá veškerá práva a výhody stanovené v kapitole VII směrnice 2011/95, jelikož tato práva a výhody jsou spojeny s mezinárodní ochranou stanovenou touto směrnicí.
56
Kromě toho je třeba připomenout, že směrnice 2008/115 umožňuje v souladu se svým čl. 3 bodem 3 uložit povinnost navrácení nejen do země původu dotyčného státního příslušníka třetí země, ale podle druhé a třetí odrážky tohoto bodu 3 rovněž do země tranzitu v souladu s dohodami nebo jinými ujednáními o zpětném přebírání osob či do jiné třetí země, do níž se tento státní příslušník třetí země dobrovolně rozhodne vrátit a jež ho přijme.
57
V takové situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, tudíž vyloučení přijetí rozhodnutí o navrácení, které určuje zemi původu dotyčné osoby jako cílovou zemi nebo neurčuje žádnou cílovou zemi, nijak nebrání možnosti příslušného orgánu přijmout rozhodnutí o navrácení určující cílovou zemi spadající pod druhou nebo třetí odrážku čl. 3 bodu 3 směrnice 2008/115, a v případě potřeby následně vyhostit dotyčného státního příslušníka třetí země, a zajistit tak odchod dotyčného státního příslušníka třetí země z území dotčeného členského státu při plném dodržení požadavků vyplývajících z článku 5 této směrnice a Listiny.
58
Takové rozhodnutí o navrácení může být navíc případně spojeno se zákazem vstupu v rámci vymezeném v článku 11 uvedené směrnice.
59
S ohledem na výše uvedené je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že článek 5 směrnice 2008/115 ve spojení s články 3 a 6 této směrnice, jakož i s čl. 17 odst. 1 a čl. 19 odst. 3 písm. a) směrnice 2011/95 musí být vykládán v tom smyslu, že brání přijetí rozhodnutí o navrácení vůči státnímu příslušníkovi třetí země, jemuž byl odňat status doplňkové ochrany, pokud je prokázáno, že vyhoštění tohoto státního příslušníka třetí země do cílové země je na základě zásady nenavracení vyloučeno.
K nákladům řízení
60
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (osmý senát) rozhodl takto:
Článek 5 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/115/ES ze dne 16. prosince 2008 o společných normách a postupech v členských státech při navracení neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí ve spojení s články 3 a 6 této směrnice, jakož i s čl. 17 odst. 1 a čl. 19 odst. 3 písm. a) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/95/EU ze dne 13. prosince 2011 o normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli požívat mezinárodní ochrany, o jednotném statusu pro uprchlíky nebo osoby, které mají nárok na doplňkovou ochranu, a o obsahu poskytnuté ochrany
musí být vykládán v tom smyslu, že
brání přijetí rozhodnutí o navrácení vůči státnímu příslušníkovi třetí země, jemuž byl odňat status doplňkové ochrany, pokud je prokázáno, že vyhoštění tohoto státního příslušníka třetí země do cílové země je na základě zásady nenavracení vyloučeno.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: nizozemština.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.