Soud: Nejvyšší soud
Datum rozhodnutí: 03/29/2012
Spisová značka: 33 Cdo 2905/2011
ECLI: ECLI:CZ:NS:2012:33.CDO.2905.2011.1
Typ rozhodnutí: USNESENÍ
Heslo: Pravomoc soudu
Dotčené předpisy: čl. 103 o. s. ř.
čl. 104 odst. 1 o. s. ř.
čl. 3 odst. 1 Nařízení (ES) č. 44/2001
čl. 5 Nařízení (ES) č. 44/2001
Kategorie rozhodnutí: D EU
33 Cdo 2905/2011
U S N E S E N Í
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Václava Dudy a 
soudců JUDr. Pavla Krbka a JUDr. Blanky Moudré ve věci žalobkyně LINVESTA, a. s., se 
sídlem v Rožmberku nad Vltavou 7, zastoupené Mgr. Janem Valihrachem, advokátem se sídlem v 
Jihlavě, Farní 4, proti žalovaným 1) H. W. B. a 2) B. B.-R., zastoupeným Mgr. Petrem Wölflem, 
advokátem se sídlem v Českých Budějovicích, Radniční 133/1, o zaplacení 1.082,74 EUR s 
příslušenstvím, vedené u Okresního soudu v Českém Krumlově pod sp. zn. 5 C 244/2010, o 
dovolání žalobkyně proti usnesení Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 29. dubna 
2011, č. j. 5 Co 670/2011-49, takto:
I. Dovolání se zamítá.
II. Žalobkyně je povinna zaplatit žalovaným oprávněným společně a nerozdílně na náhradě 
nákladů dovolacího řízení 18.120,- Kč do tří dnů od právní moci tohoto usnesení k rukám Mgr. 
Petra Wölfla, advokáta se sídlem v Českých Budějovicích, Radniční 133/1.
O d ů v o d n ě n í :
Okresní soud v Českém Krumlově (dále „soud prvního stupně“) usnesením ze dne 14. února 
2011, č. j. 5 C 244/2010-41, prohlásil, že není ve věci příslušný a řízení o zaplacení 1.082,74 EUR 
zastavil; současně rozhodl o vrácení soudního poplatku z návrhu na zahájení řízení a o nákladech 
řízení. Se zřetelem k tomu, že předmětem řízení bylo zaplacení doplatku kupní ceny za 
spoluvlastnický podíl k nemovitostem, který žalovaní získali, a úplaty za zřízení věcného břemene 
k blíže specifikovaným pozemkům, dále k tomu, že žalovaní mají bydliště na území jiného 
členského státu Evropské unie (k přechodnému pobytu na území ČR byli přihlášeni do 5. 9. 2006, 
přičemž žaloba byla podána 12. 11. 2010) a že bez vyjádření k meritu namítli nedostatek 
příslušnosti soudů České republiky, soud prvního stupně s odkazem na čl. 3 odst. 1, čl. 22 odst. 1 
a čl. 5 odst. 1 písm. a) nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000, o příslušnosti a 
uznání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále jen „Nařízení 
Brusel I.“ nebo „Nařízení“) dovodil, že není dána příslušnost soudů České republiky; v souladu s 
čl. 26 odst. 1 Nařízení Brusel I. prohlásil, že není k projednání věci příslušný a řízení podle § 103 
a § 104 odst. 1 o. s. ř. zastavil. Soud prvního stupně uzavřel, že na danou věc nařízení dopadá, že 
ve věci nejde o otázku věcných práv k nemovitostem, ale o zaplacení peněžité částky. Zdůraznil, 
že si účastníci ve smlouvě nedohodli místo plnění závazku kupujících, a v takovém případe nutno 
užít § 567 odst. 1 věta druhá občanského zákoníku („obč. zák.“).
Krajský soud v Českých Budějovicích usnesením ze dne 29. dubna 2011, č. j. 5 Co 670/2011-49, 
potvrdil rozhodnutí soudu prvního stupně. Zopakoval, že účastníky řízení jsou česká právnická 
osoba a občané Nizozemského království s místem bydliště tamtéž. Je nepochybné, že v jejich 
případě jde o občanskoprávní vztah podléhající režimu Nařízení Brusel I. S přihlédnutím k čl. 249 
Smlouvy o založení Evropského společenství je vyloučeno aplikovat § 37 zákona č. 97/1963 Sb., 
o mezinárodním právu soukromém a procesním, ve spojení s § 86 odst. 2 o. s. ř. Výkladem 
odvolací soud vyloučil aplikaci ustanovení čl. 22, čl. 24, čl. 6 odst. 4 citovaného nařízení, naopak 
uzavřel, že mají-li žalovaní (dlužníci), a i v době uzavírání smlouvy měli, bydliště v 
Nizozemském království, je zjevné, že v tomto státě je místo plnění ve smyslu § 567 odst. 1 obč. 
zák. a čl. 5 odst. 1 písm. a) Nařízení Brusel I., neboť jiné místo plnění si účastníci smlouvy 
nedohodli a rozhodným právem je podle jejich dohody (viz čl. XI. odst. 3 smlouvy ze dne 7. 10. 
2006) právo České republiky [srovnej čl. 3 bod 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 
593/2008 zde dne 17. 6. 2008, o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Řím I)]. Za 
tohoto stavu se ztotožnil se závěrem soudu prvního stupně o nedostatku mezinárodní příslušnosti 
českých soudů a důvodech pro zastavení řízení.
V dovolání, jehož příslušnost žalobkyně (dále též „dovolatelka“) dovozuje ze znění § 239 odst. 2 
písm. a) o. s. ř., uplatňujíc dovolací důvody uvedené v § 241a odst. 2 písm. a) a b) o. s. ř. 
odvolacímu soudu vytýká, že řízení zatížil vadou, která mohla mít za následek nesprávné 
rozhodnutí ve věci, neboť neprovedl jí navržené důkazy k prokázání existence neformální dohody 
o místu plnění podle smlouvy ze dne 7. 10. 2006. Prostřednictvím dovolacího důvodu podle § 
241a odst. 2 písm. b) o. s. ř., jímž lze namítat, že jeho rozhodnutí spočívá na nesprávném právním 
posouzení věci, odvolacímu soudu vytýkají nesprávný závěr o nedostatku příslušnosti soudů 
České republiky. Žalovaní totiž mají na území České republiky povolen pobyt, jsou zde členy 
společenství vlastníků bytových jednotek a mají zde jiný nemovitý majetek. Bez zřetele ke shora 
uvedenému považuje za určující, že závazek žalovaných měl být podle dohody účastníků splněn 
na území České republiky, kteroužto skutečnost soudy obou stupňů pominuly. Citujíc čl. 5 odst. 1 
písm. a) a b) Nařízení Brusel I. dovozuje, že nacházejí-li se nemovitosti, k nimž se váže úhrada 
plnění, na území České republiky, mělo být o této sporné platbě rozhodnuto zdejším soudem; v té 
souvislosti nemovitosti, k nimž se váže úhrada za poskytnuté plnění, považuje za zboží ve smyslu 
čl. 5 odst. 1 písm. b) Nařízení Brusel I. Soudy zcela pominuly, že v daném případě jde o 
synallagmatický závazek podle § 560 obč. zák. a že tudíž by se mělo shodovat místo plnění s 
místem, kde došlo k právním účinkům vzniku věcných práv, za něž je kupní cena hrazena. S tímto 
odůvodněním žalobkyně navrhla zrušit rozhodnutí soudů obou stupňů a věc vrátit soudu prvního 
stupně k dalšímu řízení.
Žalovaní navrhli dovolání odmítnout, příp. je jako nedůvodné zamítnout. 
Dovolání, přípustné podle § 239 odst. 2 písm. a) zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního 
řádu ve znění pozdějších předpisů (dále jen o. s. ř.), není důvodné.
Za tzv. jinou vadu řízení, která mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, je třeba 
považovat takový postup soudu, kdy nebyl proveden účastníkem navržený důkaz k prokázání 
skutečnosti, jež byla pro řešení daného sporu podstatná (srov. k tomu rozsudek odvolacího soudu 
z 30. ledna 2001, sp. zn. 33 Cdo 748/2000, publikovaný v Souboru rozhodnutí Nejvyššího soudu, 
vydávaném nakladatelstvím C. H. Beck, Svazek 1, pod C 76).
Ze spisu se podává, že dovolatelka navrhla důkaz výslechem svědka S. proto, aby prokázala 
existenci neformální, tj. nikoli písemné, dohody o tom, že místo plnění žalovaných se mělo 
nacházet na území České republiky. Odvolací soud shodně se soudem prvního stupně navrhovaný 
důkaz výslechem svědka neprovedl, neboť dospěl k závěru, že účastníci smlouvy se nedohodli na 
místě plnění žalovaných, přičemž byl-li vlastní závazkový vztah založen (obligatorně) písemnou
smlouvou, nelze jej změnit jen ústně, nýbrž musí mít nutně podle § 40 odst. 2 obč. zák. písemnou 
formu; takové tvrzení žalobkyně v průběhu řízení nikdy nepřednesla. Nejvyšší soud je proto 
přesvědčen, že nevyslechl-li odvolací soud navrženého svědka, stalo se tak za situace, kdy jeho 
výslech byl nadbytečný. Rozhodnutí odvolacího soudu tedy nebylo vydáno v řízení, které bylo 
postiženo jinou vadou, jež mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, a je z hlediska 
uplatněného dovolacího důvodu podle § 241 a odst. 2 písm. a) o. s. ř. správné.
Podle § 241a odst. 2 písm. b) o. s. ř. lze dovolání podat z důvodu, že rozhodnutí spočívá na 
nesprávném právním posouzení věci. Nesprávným právním posouzením je omyl soudu při 
aplikaci práva na zjištěný skutkový stav. O mylnou aplikaci právních předpisů se jedná, jestliže 
soud použil jiný právní předpis, než který měl správně použít, nebo sice aplikoval správný právní 
předpis, ale nesprávně jej vyložil, popřípadě ze skutkových zjištění vyvodil nesprávné právní 
závěry.
Ze skutkových zjištění soudů obou stupňů v návaznosti na obsah spisu vyplývá, že žalobkyně 
uzavřela s žalovanými dne 7. 10. 2006 kupní smlouvu, podle které na ně převedla spoluvlastnický 
podíl v rozsahu 10454/132149 k pozemkům parc. č. 55/18, 55/55 a 55/59 v k. ú. L. n. V. za kupní 
cenu 3.554,40 EUR. Současně téhož dne jako výlučný vlastník pozemků parc. č. 55/47, 55/49, 
55/50 a 55/60 zapsaných v k. ú. L. n. V., zřídila za částku 900,- EUR věcné břemeno práva cesty a 
jízdy, vedení, oprav a údržby vodovodu, kanalizace, rozvodu elektrické energie, plynu, 
telekomunikací, pozemních komunikací a chodníků „k tíži těchto pozemků“. Kupní cenu a úplatu 
za zřízení věcného břemene co do částky 4.545,40 EUR vyúčtovala žalobkyně žalovaným 
fakturou č. 2008002. Podle záhlaví kupní smlouvy uzavřené dne 7. 10. 2006 ji uzavřeli společnost 
Riviera Lipno, s. r. o., jako výlučný vlastník bytové jednotky č 503/12 v domě č. 503 na parcele č. 
55/18 v obci a k. ú. L. n. V. a odpovídajícímu spoluvlastnickému podílu na společných částech 
téhož domu, dále žalobkyně jako podílový spoluvlastník pozemků parc. č. 55/18, 55/55 a 55/59 v 
k. ú. L. n. V. Žalobkyně kupní smlouvou převedla svůj spoluvlastnický podíl k uvedeným 
pozemkům žalovaným za částku 3.554,40 EUR, s tím, že byla dohodnuta platba ve dvou 
splátkách (čl. II odst. 5 smlouvy). Podle čl. XI. odst. 3 smlouvy se smluvní strany dohodly na tom, 
že právní vztahy mezi účastníky výslovně neupravené v této smlouvě se řídí zákonem č. 72/1994 
Sb. a občanským zákoníkem.
Podle § 103 o. s. ř. přihlíží soud kdykoli za řízení k tomu, zda jsou splněny podmínky, za nichž 
může rozhodnout ve věci samé (podmínky řízení). 
Podle § 104 odst. 1 věty prvé o. s. ř. jde-li o takový nedostatek podmínky řízení, který nelze 
odstranit, soud řízení zastaví.
Podle čl. 2 bodu 1. Nařízení Brusel I, nestanoví-li toto nařízení jinak, mohou být osoby, které mají 
bydliště na území některého členského státu, bez ohledu na svou státní příslušnost žalovány u 
soudů tohoto členského státu.
Podle čl. 3 bodu 1. Nařízení Brusel I, osoby, které mají bydliště na území některého členského 
státu, mohou být u soudů jiného členského státu žalovány pouze na základě pravidel stanovených 
v oddílech 2 až 7 této kapitoly. 
Podle čl. 5 Nařízení Brusel I, osoba, která má bydliště na území některého členského státu, může 
být v jiném členském státě žalována,
1. a) pokud předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy, u soudu místa, kde závazek, o 
nějž se jedná, byl nebo měl být splněn; 
b) pro účely tohoto ustanovení, a pokud nebylo dohodnuto jinak, je místem plnění zmíněného 
závazku:
— v případě prodeje zboží místo na území členského
státu, kam podle smlouvy zboží bylo nebo mělo být
dodáno,
— v případě poskytování služeb místo na území členského
státu, kde služby podle smlouvy byly nebo měly
být poskytovány,
c) nepoužije-li se písmeno b), použije se písmeno a);
Prostřednictvím dovolacího důvodu podle § 241a odst. 2 písm. b) o. s. ř. žalobkyně zpochybňuje 
závěr odvolacího soudu o nedostatku příslušnosti soudů České republiky (a tedy nedostatku 
podmínky řízení), neboť má zato, že na věc dopadá čl. 5 odst. 1 písm. b) odrážka prvá Nařízení 
Brusel I; je přesvědčena, že „nemovitosti, k nimž se váže úhrada plnění, jehož se v tomto případě 
domáhá, jsou právě tím zbožím, které bylo a je prokazatelně na území České republiky“.
V prvé řadě nelze souhlasit s námitkou dovolatelky, že pravomoc soudů České republiky je v 
projednávané věci dána, neboť žalovaní jsou na území České republiky členy společenství 
vlastníků bytových jednotek a mají zde nemovitý majetek. Základními principy aplikace 
komunitárního práva jsou přímý účinek a aplikační přednost. Dopadají-li norma vnitrostátní a 
komunitární na tentýž vztah a jejich úprava je různá, pak se aplikuje norma komunitární. Ve 
vztahu k českému právu se jedná o vztah Nařízení Brusel I a zákona č. 97/1963 Sb. (srov. např. 
Rozehnalová, N.: Evropský justiční prostor ve věcech civilních, část I., Právní fórum, č. 2, 2005, 
str. 44). Článek 3 odst. 1 Nařízení Brusel I potvrzuje univerzální použití pravidel soudní 
příslušnosti obsažených v tomto nařízení pro žaloby proti osobám s bydlištěm (sídlem) v 
některém členském státě. Ustanovení § 86 odst. 2 o. s. ř. ve spojení s § 37 odst. 1 zákona č. 
97/1963 Sb., podle nichž lze proti tomu, kdo nemá jiný příslušný soud v České republice uplatnit 
majetková práva u soudu, v jehož obvodu má majetek, je v rámci působnosti Nařízení Brusel I 
nahrazováno v něm obsaženou sjednocující úpravou pravidel příslušnosti. Článek 3 odst. 1 
Nařízení Brusel I vylučuje použití nejen pravidel příslušnosti uvedených v § 86 o. s. ř., ale všech 
pravidel příslušnosti podle národního práva, jež by byla v rozporu s pravidly příslušnosti podle 
Nařízení Brusel I., tedy i použití pravidel příslušnosti místní podle § 84 až 89a o. s. ř. ve spojení s 
§ 37 odst. 1 zákona č. 97/1963 Sb. Vnitrostátní úprava obsažená v zákoně č. 97/1963 Sb., v § 37, 
tak zůstává pouze pro mezinárodně či unijně neupravené otázky, tudíž na danou situaci 
aplikovatelná není (srov. shodně Simon, P. in : Drápal, L., Bureš, J. a kol. Občanský soudní řád I, 
II Komentář. 1. vydání. Praha : C. H. Beck, 2009, s. 2889 nebo Šuk, P. in : David, L., Ištvánek, F., 
Javůrková, N., Kasíková, M., Lavický, P. a kol. Občanský soudní řád. Komentář. II. díl. Praha : 
Wolters Kluwer ČR, a.s., 2009, s. 1780).
Cílem nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000, o příslušnosti a uznání a výkonu 
soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, je sjednotit pravidla pro určení 
příslušnosti v občanských a obchodních věcech v mezinárodním ohledu a zjednodušit formality s 
ohledem na rychlé a jednoduché uznávání a výkon rozhodnutí členskými státy, pro které je toto 
nařízení závazné (viz druhý bod odůvodnění). Pravidla pro určení příslušnosti musí být vysoce 
předvídatelná a založená na zásadě, podle které je příslušnost obecně založena na místě bydliště 
žalovaného, a musí být na tomto základě vždy určitelná, kromě několika přesně určených případů, 
kdy předmět sporu nebo smluvní volnost stran opravňuje k použití odlišného určujícího hlediska 
(bod jedenáctý věta prvá odůvodnění). Kromě místa bydliště žalovaného by měla existovat i jiná 
kritéria pro určení příslušnosti, založená na úzké vazbě mezi soudem a právním sporem nebo 
usnadňující řádný výkon spravedlnosti (bod dvanáctý odůvodnění).
Článek 5 odstavec 1 Nařízení upravuje tzv. alternativní příslušnost pro nároky ze smlouvy. V 
případě určování této příslušnosti se primárně postupuje podle článku 5 odst. 1 písm. b) a teprve 
není-li možno příslušnost podle tohoto ustanovení určit (zejména protože nejde ani o prodej zboží 
ve smyslu první odrážky, ani o poskytování služeb ve smyslu druhé odrážky), postupuje se podle 
písmene a) [srovnej čl. 5 odst. 1 písm. c)]. Při určení příslušnosti podle tohoto ustanovení je 
nejprve nutno identifikovat závazek ze smluvního vztahu (ve smyslu shora uvedeném), který je 
předmětem sporu. Pokud závazek splněn nebyl, je nutno podle kolizních norem státu fóra (tj. v 
případě České republiky zejména podle příslušných ustanovení zákona o mezinárodním právu 
soukromém a procesním, Římské úmluvy nebo nařízení Řím I) určit rozhodné právo, jímž se daný 
vztah řídí, a podle příslušných pravidel tohoto rozhodného práva pak určit místo, kde měl být 
předmětný závazek splněn. Příslušným je soud, v jehož obvodu se tak mělo stát. 
V souzené věci jde o nárok ze smlouvy, který nebyl splněn, přičemž smluvní strany se dohodly na 
tom, že jejich právní vztah se bude řídit právními předpisy České republiky, konkrétně zákonem 
č. 72/1994 Sb. a občanským zákoníkem (tj. zákonem č. 40/1964 Sb.). Se zřetelem k tomu, jak je 
pojem zboží chápán v rámci práva Evropských společenství (srovnej čl. 26 bod 2, čl. 28 čl. 37 bod 
1., čl. 59 bod 2., čl. 95, čl. 200 bod 1. a čl. 207 bod 4. 1 Smlouvy o fungování Evropské unie), s 
přihlédnutím k tomu, že i nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 ze dne 17. 
června 2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Řím I) rozlišuje (při neexistenci 
volby práva) mezi smlouvami, jejichž předmětem je věcné právo k nemovitosti (rozuměj mimo 
jiné převod vlastnictví k nemovitosti) a smlouvami o koupi zboží [viz čl. 4 bod 1. písm. a) a c)], 
neprosadí se argument dovolatelky, že pro určení příslušnosti podle čl. 5 Nařízení Brusel I 
předmětem smlouvy ze dne 7. 10. 2006 byl prodej zboží. Obstojí pak závěr odvolacího soudu, že 
v důsledku volby práva mělo dojít ke splnění závazku žalovanými v souladu s § 567 odst. 1 větou 
druhou obč. zák. v místě jejich bydliště a že soudy České republiky nejsou příslušné podle čl. 5. 
bodu 1. písm. a) Nařízení Brusel I. Dovolací důvod podle § 241a odst. 2 písm. b) o. s. ř. tak nebyl 
dovolatelkou uplatněn důvodně.
Podle § 241a odst. 4 o. s. ř. v dovolání nelze uplatnit nové skutečnosti nebo důkazy ve věci samé.
V dovolacím řízení, jehož účelem je přezkoumání správnosti rozhodnutí odvolacího soudu, se 
dokazování ve věci neprovádí. Proto v něm nelze ani úspěšně uplatňovat nové skutečnosti nebo 
nové důkazy, tj. takové skutečnosti či důkazy, které nebyly uvedeny v řízení před soudem prvního 
stupně ani soudem odvolacím (k tomu srovnej usnesení Vrchního soudu v Praze ze dne 15. 8. 
1995, sp. zn. 6 Cdo 114/94, publikované v časopisu Právní rozhledy 6/1996). Až v dovolacím 
řízení přišla žalobkyně s (novým) tvrzením, že žalovaní mají na území České republiky povolen 
pobyt. Dovolací soud k tomuto tvrzení nemohl přihlédnout, neboť - jak již bylo výše vyloženo -
nemůže při rozhodování o dovolání přihlížet k tvrzením či námitkám, jež mohla žalobkyně 
uplatnit v průběhu celého řízení před soudy obou stupňů, a přesto tak neučinila.
Protože se žalobkyni nepodařilo prostřednictvím uplatněných dovolacích důvodů a jejich 
obsahové konkretizace zpochybnit správnost napadeného rozhodnutí, dovolací soud její dovolání 
zamítl (§ 243b odst. 2 část věty před středníkem o. s. ř.).
O nákladech dovolacího řízení bylo rozhodnuto podle § 243b odst. 5 věty první, § 224 odst. 1 a § 
142 odst. 1 o. s. ř. Žalobkyni, která nebyla v dovolacím řízení úspěšná, byla uložena povinnost 
zaplatit žalovaným náklady vynaložené v souvislosti s vyjádřením jejich advokáta k dovolání. 
Tyto náklady sestávají z odměny advokáta ve výši 17.520,- Kč 2 odst. 1, § 3 odst. 1 bod 4., § 3 
odst. 6 ve spojení s § 10 odst. 3, § 18 odst. 1 a § 19a vyhlášky č. 484/2000 Sb., ve znění platném 
do 29. 2. 2012 – viz čl. II. vyhlášky č. 64/2012], z paušální částky náhrad hotových výdajů ve výši 
2x300,- Kč (§ 2 odst. 1 a § 13 odst. 1 a 3 vyhlášky č. 177/1996 Sb., v platném znění. Platební 
místo a lhůta ke splnění uložené povinnosti vyplývají z § 149 odst. 1 a § 160 odst. 1 o. s. ř.
Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.
Nesplní-li povinná dobrovolně, co jí ukládá vykonatelné rozhodnutí, mohou oprávnění podat 
návrh na soudní výkon rozhodnutí (exekuci).
V Brně dne 29. března 2012
JUDr. Václav Duda, v. r. 
předseda senátu