62019TJ0017_RES
Věc T-17/19
Giulia Moi
v.
Evropský parlament
Rozsudek Tribunálu (čtvrtého rozšířeného senátu) ze dne 3. února 2021
„Institucionální právo – Parlament – Psychické obtěžování – Rozhodnutí předsedy Parlamentu, v nichž byl učiněn závěr, že došlo k obtěžování dvou akreditovaných parlamentních asistentů a v nichž byla poslanci uložena sankce spočívající ve ztrátě nároku na příspěvek na pobyt na dobu dvanácti dnů – Články 11 a 166 jednacího řádu Parlamentu – Vnitřní odvolání – Rozhodnutí předsednictva Parlamentu potvrzující sankci – Článek 167 jednacího řádu Parlamentu – Žaloba na neplatnost – Lhůta k podání žaloby – Přípustnost – Právo na obhajobu – Mimosmluvní odpovědnost“
Evropský parlament – Členové – Disciplinární režim – Sankce – Rozhodnutí předsedy Parlamentu – Stížnost – Fakultativní povaha – Předložení věci unijnímu soudu – Přípustnost – Počátek běhu lhůty k podání žaloby na neplatnost – Neoddělitelná povaha rozhodnutí o situaci obtěžování a rozhodnutí o sankci
(Článek 263 SFEU; Listina základních práv Evropské unie, článek 47; jednací řád Evropského parlamentu, článek 167)
(viz body 43-47, 49-52 a 77)
Žaloby úředníků – Předcházející správní stížnost – Shoda mezi stížností a žalobou – Nepoužitelnost na spor mezi poslancem a Evropským parlamentem v rámci žaloby na neplatnost
(Články 263 a 270 SFEU; služební řád úředníků, články 90 a 91)
(viz body 84-90)
Právo Evropské unie – Zásady – Právo na obhajobu – Uplatnění v každém řízení vedeném vůči osobě, které může vést k aktu nepříznivě zasahujícímu do jejího právního postavení – Zásada, která musí být zajištěna, i když neexistuje žádná právní úprava upravující dotčené řízení – Dosah – Řízení, jehož cílem je prokázat existenci obtěžování členem Evropského parlamentu – Povinné seznámení osoby obviněné z obtěžování se všemi písemnostmi ve spise, který se týká obtěžování – Porušení zásady dodržování práva na obhajobu – Důsledky
(Listina základních práv Evropské unie, čl. 41 odst. 2)
(viz body 91-105, 107-110, 112, 114-120, 122-125, 127 a 132-134)
Mimosmluvní odpovědnost – Podmínky – Skutečná a určitá škoda způsobená protiprávním aktem – Zrušení napadeného protiprávního aktu – Přiměřená náhrada nemajetkové újmy
(Článek 340 druhý pododstavec SFEU)
(viz body 143 a 144)
Shrnutí
Žalobkyně byla poslankyní Evropského parlamentu v letech 2014 až 2019. V listopadu 2017 podali dva její akreditovaní parlamentní asistenti žádost o pomoc (
1
), přičemž se dovolávali obtížné pracovní situace, a následně podali stížnost z důvodu obtěžování u poradního výboru Parlamentu pověřeného touto problematikou (
2
).
Dvěma samostatnými dopisy ze dne 2. října 2018 předseda Parlamentu poté, co prozkoumal stanovisko poradního výboru a vyjádření žalobkyně, přijal jednak rozhodnutí, v němž byl učiněn závěr, že existuje situace psychického obtěžování obou stěžovatelů, a jednak rozhodnutí, v němž byla žalobkyni uložena jakožto sankce za její chování vůči oběma stěžovatelům ztráta jejího nároku na příspěvek na pobyt na dobu dvanácti dnů.
Dne 16. října 2018 podala žalobkyně k předsednictvu Parlamentu vnitřní odvolání (
3
) proti rozhodnutí předsedy o sankci. Rozhodnutím ze dne 12. listopadu 2018, vyhlášeným dne 14. listopadu 2018 na plenárním zasedání a oznámeným téhož dne, předsednictvo Parlamentu potvrdilo rozhodnutí předsedy o sankci. Žalobkyně tedy dne 11. ledna 2019 podala žalobu na neplatnost rozhodnutí předsedy jak o situaci obtěžování, tak o sankci a rozhodnutí předsednictva Parlamentu, jakož i žalobu na náhradu škody.
Tribunál rozhodující v rozšířeném senátu ve svém rozsudku všechna tři výše uvedená rozhodnutí zrušil a ve zbývající části žalobu žalobkyně zamítl, zejména její žalobu na náhradu škody. Objasnil tak judikaturu, pokud jde jednak o vztahy mezi právem být vyslechnut a právem na obhajobu, a jednak o skutečnosti, které musí být prokázány za účelem dosažení zrušení poté, co bylo konstatováno porušení práva na obhajobu. Kromě toho Tribunál poskytl upřesnění týkající se mezí pro použití pravidla tzv. „shody“ (
4
) mezi stížností a žalobou.
Závěry Tribunálu
Tribunál měl za to, když přezkoumal zaprvé přípustnost návrhu na zrušení v rozsahu, v němž se týká rozhodnutí předsedy o sankci, že přijetí rozhodnutí předsednictva Parlamentu nebrání žalobkyni v tom, aby podala žalobu proti rozhodnutí předsedy o sankci, třebaže proti posledně uvedenému rozhodnutí bylo podáno vnitřní odvolání na základě článku 167 jednacího řádu (
5
). Kromě toho měl Tribunál za to, že žalobkyně může podat návrh na zrušení rozhodnutí předsedy o sankci nejpozději dne, kdy uplynula lhůta pro podání žaloby vypočtená od oznámení rozhodnutí předsednictva Parlamentu. V projednaném případě měl Tribunál za to, že návrh nelze považovat za opožděný, a je tedy přípustný.
Tribunál, který následně přezkoumal přípustnost návrhu na zrušení v rozsahu, v němž se týká rozhodnutí předsedy o situaci obtěžování, měl za to, že právo na účinný procesní prostředek a zásada řádného výkonu spravedlnosti společně vyžadují, aby byla unijnímu soudu předložena zároveň otázka týkající se legality rozhodnutí představujících jeden a tentýž spor, a sice v projednané věci rozhodnutí konstatujícího existenci obtěžování a rozhodnutí, které na něm závisí a jímž byl vysloven závěr o sankci, kterou takové skutečnosti vyžadují. Vzhledem k tomu, že je tak rozhodnutí předsedy o situaci obtěžování neoddělitelně spjato s rozhodnutím o sankci, lhůta k podání žaloby na neplatnost proti prvně uvedenému rozhodnutí začala běžet, stejně jako v případě druhého rozhodnutí, až od oznámení rozhodnutí předsednictva Parlamentu přijatého v návaznosti na vnitřní odvolání. Stejně tak měl Tribunál za to, že tento návrh nelze považovat za opožděný, a je tedy rovněž přípustný.
Pokud jde o přípustnost prvního žalobního důvodu vycházejícího z porušení zásady dodržování práva na obhajobu, Tribunál napřed připomněl, že žaloba žalobkyně je založena na článku 263 SFEU, a nikoli na článku 270 SFEU, který se týká všech sporů mezi Unií a jejími zaměstnanci. Pravidlo shody přitom bylo stanoveno v rámci sporů zahájených na základě posledně uvedeného ustanovení a ohledně povinné předchozí stížnosti zavedené služebním řádem, aniž by bylo v této fázi Soudním dvorem nebo Tribunálem rozšířeno na žaloby, kterým vzhledem k tomu, že byly podány na základě článku 263 SFEU, předchází správní či administrativní fáze. Tribunál měl tedy za to, že pravidlo shody není použitelné na takový spor, jako je spor, který žalobkyně předložila k Tribunálu, a že v důsledku toho nemůže být první žalobní důvod prohlášen za nepřípustný z důvodu, že porušení zásady dodržování práva na obhajobu nebylo uplatněno před předsednictvem Parlamentu v rámci vnitřního odvolání.
Pokud jde o opodstatněnost prvního žalobního důvodu, Tribunál připomněl, že právo na obhajobu zahrnuje právo být vyslechnut a právo na přístup ke spisu a patří mezi základní práva, která jsou nedílnou součástí unijního právního řádu a jsou zakotvena v Listině základních práv Evropské unie. Tribunál tak zdůraznil, že se obecná zásada dodržování práva na obhajobu v projednaném případě použije, jelikož řízení zahájené proti žalobkyni může vést a vedlo k uložení sankce členovi Parlamentu za obtěžování. V řízení, jehož cílem je prokázat existenci obtěžování, tato zásada znamená, že při dodržení případných požadavků důvěrnosti jsou osobě označené jako původce obtěžování před přijetím rozhodnutí nepříznivě zasahujícího do jejího právního postavení předány všechny písemnosti ve spise, a to v její neprospěch i ve prospěch, týkající se uvedeného obtěžování, a je v souvislosti s těmito písemnostmi vyslechnuta. Tribunál v projednané věci uvedl, že třebaže byla žalobkyně během řízení, které vedlo ke konstatování situace obtěžování a k uložení sankce, informována o obsahu stížností dvou akreditovaných parlamentních asistentů, neměla přístup k prohlášením, která tito asistenti učinili před poradním výborem, ani k písemnostem ve spise, zvláště k celému obsahu elektronické pošty a textových zpráv, ačkoli tyto různé informace byly zohledněny pro učinění závěru o existenci obtěžování a potrestání žalobkyně. V důsledku toho měl Tribunál za to, že obecná zásada dodržování práva žalobkyně na obhajobu byla v projednaném případě porušena.
Tribunál, který se zabýval důsledky porušení této zásady, připomněl, že porušení práva na obhajobu vede ke zrušení rozhodnutí přijatého na konci řízení pouze tehdy, když toto řízení mohlo bez této vady dospět k jinému výsledku (
6
). Tento požadavek je splněn, jestliže se žalobkyně, která neměla přístup k písemnostem, které jí měly být předány na základě dodržování práva na obhajobu, nemohla užitečně vyjádřit, a byla tak zbavena šance, byť jakkoliv omezené, lépe si zajistit obhajobu. V takovém případě je totiž skutečností, že nebyly předány písemnosti ve spise, z nichž administrativa vycházela, dotčena nevyhnutelně – s ohledem na ochranu práva na obhajobu – řádnost aktů přijatých na konci řízení, které se může žalobkyně nepříznivě dotknout. Tribunál měl v projednané věci za to, že vzhledem k tomu, že žalobkyně neměla přístup k celému obsahu spisu, byla zbavena šance lépe si zajistit obhajobu a tímto pochybením byl nevyhnutelně dotčen obsah rozhodnutí přijatých ohledně existence obtěžování a sankce.
V důsledku toho měl Tribunál za to, že všechna tři dotčená rozhodnutí musí být zrušena z důvodu porušení obecné zásady dodržování práva na obhajobu.
(
1
) – Na základě článku 24 služebního řádu úředníků Evropské unie (dále jen „služební řád“).
(
2
) – Výbor zabývající se obtěžováním a jeho prevencí na pracovišti, který vyřizuje stížnosti mezi akreditovanými parlamentními asistenty a poslanci Parlamentu, byl zřízen čl. 1 odst. 1 vnitřních pravidel Parlamentu v dané oblasti ze dne 14. dubna 2014, ve znění změn ze dne 6. července 2015.
(
3
) – Na základě článku 167 jednacího řádu Evropského parlamentu.
(
4
) – Toto pravidlo pod sankcí nepřípustnosti vyžaduje, aby žalobní důvod nebo vytýkaná skutečnost předložené u unijního soudu byly předloženy již v rámci postupu před zahájením soudního řízení nebo aby úzce souvisely s kritikou vznesenou v tomtéž rámci.
(
5
) – Rozsudky ze dne 21. února 2018, LL v. Parlament (C-326/16 P, EU:C:2018:83, body 34 až 37), a ze dne 19. září 2018, Selimovic v. Parlament (T-61/17, nezveřejněný, EU:T:2018:565, bod 45).
(
6
) – Rozsudky ze dne 4. dubna 2019, OZ v. EIB (C-558/17 P, EU:C:2019:289, body 76 až 78) a ze dne 25. června 2020, HF v. Parlament (C-570/18 P, EU:C:2020:490, bod 73).