JJuuddiikkaattuurraa  NNeejjvvyyššššííhhoo  ssoouudduu
Spisová zna čka: 30 Cdo 4402/2017 
Typ 
rozhodnutí:
USNESENÍ 
Kategorie 
rozhodnutí:
B   EU 
Aplikovaná 
norma:
čl. 20 odst. 1 Na řízení (EU) č. 1215/2012 
čl. 21 odst. 1 Na řízení (EU) č. 1215/2012 
čl. 7 odst. 2 Na řízení (EU) č. 1215/2012  
Heslo: Dovolání 
Příslušnost soudu mezinárodní  
ECLI: ECLI:CZ:NS:2019:30.CDO.4402.2017.1 
Právní v ěta: Nárok za zaplacení úroku z prodlení z pozd ě vyplacené náhrady 
škody na zdraví zam ěstnancem zam ěstnavateli je nárokem z 
individuální pracovní smlouvy ve smyslu čl. 20 odst. 1 
na řízení Brusel I bis, a to i v p řípad ě, kdy je žalobou 
uplatn ěn samostatn ě.
Datum 
rozhodnutí:
20.06.2019 
30 Cdo 4402/2017-104 
USNESENÍ 
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senát ě složeném z p ředsedy JUDr . Pavla 
Simona a soudc ů Mgr. Víta Bi čáka a JUDr. Bohumila Dvo řáka v právní v ěci žalobce S. P., 
nar. XY, bytem XY, zastoupeného JUDr. Milanem Sz őll őssym, advokátem se sídlem v 
Košicích, Mlynská 899/28, Slovenská republika, proti žalované Elektrizácia železníc Kysak, 
a. s., zahrani ční spole čnost zapsaná v p říslušné evidenci pod č. 31693733, se sídlem v Žilin ě, 
Rosinská cesta 1/8223, zastoupené JUDr. Tomášem Kalabusem, advokátem se sídlem v Brn ě, 
Pražákova 1008/69, za ú časti vedlejší ú častnice Kooperativy pojiš ťovny, a. s., Vienna 
Insurance Group, I ČO 47116617, se sídlem v Praze 8, Pob řežní 665/21, o zaplacení 329 
452,31 Kč s p říslušenstvím, vedené u Okresního soudu v B řeclavi pod sp. zn. 10 C 236/2015, 
o dovolání žalobce proti usnesení Krajského soudu v  Brn ě ze dne 18. 4. 2017, č. j. 20 Co 
135/2017-78, takto:
Usnesení Krajského soudu v Brn ě ze dne 18. 4. 2017, č. j. 20 Co 135/2017-78, a 
usnesení Okresního soudu v B řeclavi ze dne 6. 2. 2017, č. j. 10 C 236/2015-66, se zrušují a 
věc se vrací  Okresnímu soudu v B řeclavi k dalšímu řízení.
Od ůvodn ění:
I. Dosavadní pr ůběh řízení 
1. Žalobce se žalobou, která byla soudu doru čena dne 23. 11. 2015, domáhá vydání 
rozhodnutí, jímž by soud uložil žalované povinnost zaplatit mu částku ve výši  329 452,31 K č 
jako úrok z prodlení z pozd ě vyplacené částky  3 030 000 Kč, představující náhradu za ztížení 
spole čenského uplatn ění, které bylo žalobci p řiznáno rozsudkem Okresního soudu v B řeclavi 
ze dne 25. 11. 2013, č. j. 6 C 92/2010-332.
2. Krajský soud v Brn ě jako soud odvolací usnesením ze dne 18. 4. 2017, č. j. 20 Co 
135/2017-78, potvrdil usnesení Okresního soudu v B řeclavi jako soudu prvního stupn ě ze dne 
6. 2. 2017, č. j. 10 C 236/2015-66, kterým soud zastavil řízení a uložil žalobci zaplatit 
žalované na nákladech řízení částku 19 840 K č (výrok I usnesení odvolacího soudu), a dále 
rozhodl, že žádný z ú častník ů nemá právo na náhradu náklad ů odvolacího řízení (výrok II 
usnesení odvolacího soudu). 
3. Soud prvního stupn 
ě vyšel ze zjišt ění, že podáním ze dne 26. 1. 2017 namítla 
žalovaná nedostatek mezinárodní p říslušnosti soud ů České republiky k projednání a 
rozhodnutí této v ěci, nebo ť m ěla za to, že je v p ředm ětném sporu dána mezinárodní 
příslušnost soud ů Slovenské republiky. Soud prvního stupn ě postupoval podle Na řízení 
Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. 12. 2012 o p říslušnosti a 
uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v ob čanských a obchodních v ěcech (dále jen 
„na řízení“ nebo „na řízení Brusel I bis“) a dosp ěl k záv ěru, že námitka žalované je d ůvodná. V 
od ůvodn ění svého rozhodnutí soud prvního stupn ě uvedl, že v p ředm ětném sporu je dán 
mezinárodní prvek týkající se ú častník ů řízení, kdy žalovaná je právnickou osobou se sídlem 
na území Slovenské republiky a žalobce je ob čanem Slovenské republiky s bydlišt ěm rovn ěž 
na území Slovenské republiky. Jedná se o nárok žalo bce na zaplacení zákonných úrok ů z 
prodlení z pozd ě uhrazené náhrady za ztížení spole čenského uplatn ění, který lze pod řadit pod 
pojem „věci ob čanské a obchodní“ ve smyslu na řízení Brusel I bis. Spln ěna je podle soudu 
prvního stupn ě rovn ěž p ůsobnost osobní a místní, nebo ť p ředm ětné řízení probíhá u soudu 
členského státu Evropské unie, i p ůsobnost časová, když řízení bylo zahájeno po nabytí 
účinnosti na řízení Brusel I bis. Jelikož daný p řípad nelze pod řadit pod žádné z ustanovení 
na řízení Brusel I bis o zvláštní, speciální a výlu čné p říslušnosti a mezi stranami nebyla ani 
sjednána proroga čnídohoda podle čl. 25 na řízení Brusel I bis, ur čí se mezinárodní p říslušnost 
podle obecného pravidla obsaženého v čl. 5 odst. 1 na řízení Brusel I bis, na jehož základ ě je 
dána mezinárodní p říslušnost soud ů Slovenské republiky, na jejímž území se nachází sí dlo 
žalované. Soud prvního stupn ě uzav řel, že v p ředm ětném sporu není dána mezinárodní 
příslušnost soud ů České republiky k projednání a rozhodnutí p ředm ětného sporu, a jelikož se 
jedná o neodstranitelný nedostatek podmínky řízení , soud prvního stupn ě v souladu s § 104 
ob čanského soudního řádu řízení zastavil.
4. Odvolací soud shrnul, že p ředm ětem žaloby je deliktní závazek žalované v ůč i žalobci. 
Odvolací soud se pln ě ztotožnil se záv ěry soudu prvního stupn ě a nepotvrdil názor žalobce, 
že by tento deliktní závazek m ěl sdílet bez dalšího osud p ůvodní pohledávky a m ěl by tak 
založil mezinárodní p říslušnost soud ů České republiky. K tomu odvolací soud zd ůraznil, že 
jak žalobce , tak i žalovaná jsou osobami se sídlem a obvyklým pobytem na území Slovenské 
republiky. Sídlo vedlejší ú častnice Kooperativy pojiš ťovny, a. s., v daných souvislostech není 
pro právní posouzení v ěci rozhodující. Dále nelze opomíjet, že jde o nárok  samostatný, 
nikoliv o nárok, který je kumulován s nárokem jiným  (s nárokem na náhradu škody z 
pracovního úrazu či nemoci z povolání) a mezinárodní p říslušnost soudu České republiky tak
může být p řezkoumána toliko samostatn ě, nikoliv s ohledem na další okolnosti, jichž se  
žalobce dovolává. Dovození mezinárodní p říslušnosti soud ů Slovenské republiky, na jejímž 
území se nachází sídlo žalované, není podle odvolac ího soudu v rozporu s na řízením Brusel I 
bis, ani se zásadami evropského práva soukromého, k teré jsou závazné v celém rozsahu a 
přímo použitelné ve všech členských státech. Podle odvolacího soudu se z obsah u spisu 
nepodává, ani není možné dovodit, že nárok na tvrze né pln ění (úroky z prodlení) vznikl na 
území České republiky, p řípadn ě že by tento nárok m ěl k České republice jinou, z hlediska 
ustanovení evropského práva soukromého významnou, v azbu. Odvolací soud zd ůraznil, že 
skute čnost, že pro řízení ve v ěci samé, tedy pro řízení o nároku na náhradu škody, byla dána 
mezinárodní p říslušnost soud ů České republiky, není v dané v ěci relevantní, nebo ť skutkové 
vymezení tohoto nároku a nároku nyní uplatn ěného je pon ěkud odlišné. Konsekvence dané 
věci s právem evropským pak stojí na zásad ě ochrany strany žalované. Soud je tedy p ři svém 
rozhodování povinen posílit právní jistotu a p ředejít tomu, aby byla žalovaná žalována v 
řízení p řed soudem členského státu, jehož p říslušnost nemohla rozumn ě p ředpokládat . 
Takovýto stav svým rozhodnutím odvolací soud nezalo žil, ba práv ě naopak, žalovaná má být 
v souvislosti s touto kauzou žalována u soudu státu  sídla právnické osoby žalované, čímž 
nem ůže být stran ě žalované zp ůsobena jakákoliv újma. Navíc odvolací soud považuje za  
nutné zd ůraznit, že daná v ěc se ne řídí oddílem 5 na řízení Brusel I bis, nebo ť zde je upravena 
příslušnost pro individuální pracovní smlouvy, což ne p ředstavuje skutkový základ 
uplatn ěného nároku. Na základ ě výše uvedeného tedy odvolací soud usnesení soudu p rvního  
stupn ě potvrdil.
II. Dovolání a vyjád ření k n ěmu 
5. Usnesení odvolacího soudu napadl žalobce v celém rozsahu dovoláním, ve kterém 
uplatnil následující dovolací d ůvody.
6. Napadené usnesení závisí na vy řešení otázky procesního práva , zda je dána 
mezinárodní p říslušnost soudu České republiky na projednání nároku žalobce na p říslušenství 
náhrady škody na zdraví zp ůsobené p ři pracovním úrazu. Uvedená otázka nebyla podle 
žalobce dosud v rozhodovací praxi dovolacího soudu vy řešena. Žalobce p řitom zd ůraznil, že 
příslušenství pohledávky p ředstavuje část, která neodmysliteln ě pat ří k samotné pohledávce a 
nem ůže existovat samostatn ě. Z tohoto d ůvodu musí p říslušenství následovat právní režim 
pohledávky, a to v četn ě p říslušnosti soud ů, p řičemž má ve v ěci p říslušenství pohledávky 
rozhodovat ten soud, který je p říslušný rozhodovat i ve v ěci samotné pohledávky. Tou byl 
nárok žalobce na náhradu škody na zdraví utrp ěné jím p ři pracovním úrazu na území České 
republiky. Podle žalobce se tak jeho nárok na zapla cení úroku z prodlení odvíjí od 
mimosmluvní odpov ědnosti žalované a mezinárodní p říslušnost českých soud ů plyne z čl. 7 
odst. 2 na řízení Brusel I bis. Vedle toho je podle žalobce mož no dovodit mezinárodní 
příslušnost i z čl. 21 odst. 1 písm. b) sublit. i) na řízení Brusel I bis, a to podle místa, kde 
žalobce vykonával naposledy svoji práci pro žalovan ou na základ ě individuální pracovní 
smlouvy. Tímto místem byla železni ční stanice B řeclav – přednádraží, ve které také došlo k 
pracovnímu úrazu žalobce. 
7. Žalovaná ve vyjád 
ření k dovolání uvedla, že se pln ě ztotož ňuje s názorem soud ů obou 
stup ňů  uvedených v od ůvodn ění p ředm ětných usnesení. Žalovaná uvádí, že žalobou nebyl 
uplatn ěn nárok na náhradu škody na zdraví, ale uplatn ěná byla pouze sankce za prodlení se 
zaplacením pen ěžité částky jako samostatný nárok, a nelze ho tudíž pod řadit pod žádný 
článek kapitoly II na řízení Brusel I bis, jak správn ě dovodily i soudy obou stup ňů . Žalovaná
je tak p řesv ědčena , že Okresní soud v B řeclavi není soudem mezinárodn ě p říslušným, a 
postrádá tak pravomoc k projednání a rozhodnutí spo ru zahájeného žalobou ze dne 23. 11. 
2015.
III. Zastoupení, včasnost a náležitosti dovolání 
8. Nejvyšší soud v dovolacím řízení postupoval a o dovolání rozhodl podle zákona č. 
99/1963 Sb., ob čanský soudní řád, ve zn ění ú činném od 1. 1. 2014 do 29. 9. 2017 (viz čl. II 
bod 2 zákona č. 293/2013 Sb. a  čl. II bod 2 zákona č. 296/2017 Sb.), dále jen „o. s. ř.“.
9. Dovolání bylo podáno v čas, osobou k tomu oprávn ěnou, za spln ění podmínky § 241 
odst. 1 o. s. ř. a obsahovalo náležitosti vyžadované ustanovením §  241a odst. 2 o. s. ř. 
Nejvyšší soud se proto dále zabýval p řípustností dovolání .
IV. Přípustnost dovolání 
10. Podle § 236 odst. 1 o. s. ř. lze dovoláním napadnout pravomocná rozhodnutí 
odvolacího soudu, jestliže to zákon p řipouští .
11. Podle § 237 o. s. ř. není-li stanoveno jinak, je dovolání p řípustné proti každému  
rozhodnutí odvolacího soudu, kterým se odvolací řízení kon čí, jestliže napadené rozhodnutí  
závisí na vy řešení otázky hmotného nebo procesního práva, při jejímž řešení se odvolací soud 
odchýlil od ustálené rozhodovací praxe dovolacího s oudu nebo která v rozhodování 
dovolacího soudu dosud nebyla vy řešena nebo je dovolacím soudem rozhodována rozdíln ě 
anebo má-li být dovolacím soudem vy řešená právní otázka posouzena jinak.
12. Dovolání je p řípustné pro posouzení otázky, zda je ustanovení článku 21 na řízení 
Brusel I bis použitelné i na samostatn ě uplatn ěný nárok na zaplacení úroku z prodlení z 
pohledávky na náhradu újmy na zdraví, vzniklé žalob ci jako zam ěstnanci žalované p ři 
výkonu práce, nebo ť jde o otázku, která dosud nebyla v judikatu ře Nejvyššího soudu 
vy řešena. Dovolání je rovn ěž p řípustné pro posouzení otázky použitelnosti ustanove ní článku 
7 odst. 2 na řízení Brusel I bis na posouzení otázky mezinárodní p říslušnosti v týchž 
okolnostech, nebo ť ani tato otázka nebyla dosud v judikatu ře Nejvyššího soudu vy řešena.
V. Důvodnost dovolání a právní úvahy dovolacího soudu 
13. Dovolání je d ůvodné.
14. Podle článku 20 odst. 1 na řízení Brusel I bis ve v ěcech týkajících se individuálních 
pracovních smluv se p říslušnost ur čuje podle tohoto oddílu, aniž jsou dot čeny čl. 6, čl. 7 bod 
5 a, v p řípad ě žalob podaných proti zam ěstnavateli, čl. 8 bod 1.
15. Podle článku 21 odst. 1 na řízení Brusel I bis zam ěstnavatel, který má bydlišt ě v 
některém členském stát ě, může být žalován:
a) u soud ů členského státu, v n ěmž má bydlišt ě, nebo 
b) v jiném členském stát ě:
i) u soudu místa, kde nebo odkud zam ěstnanec obvykle vykonává svou 
práci, nebo u soudu místa, kde svou práci obvykle v ykonával
naposledy, nebo 
ii) 
jestliže zam ěstnanec obvykle nevykonává nebo nevykonával svou  
práci v jediné zemi, u soudu místa, kde se nachází nebo nacházela 
provozovna, která zam ěstnance p řijala do zam ěstnání.
16. Podle čl. 7 odst. 2 na řízení Brusel I bis osoba, která má bydlišt ě v n ěkterém členském 
stát ě, m ůže být v jiném členském stát ě žalována ve v ěcech týkajících se deliktní nebo 
kvazideliktní odpov ědnosti u soudu místa, kde došlo nebo m ůže dojít ke škodné události.
17. Podle čl. 12 Na řízení Evropského parlamentu a Rady  (ES) č. 593/2008 ze dne 17. 
6.2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (dále jen „na řízení Řím I“) právem 
rozhodným pro smlouvu se podle tohoto na řízení řídí zejména: a) výklad; b) pln ění závazk ů 
vyplývajících ze smlouvy; c) d ůsledky úplného nebo částe čného porušení t ěchto závazk ů 
včetn ě stanovení škody, jsou -li stanoveny právem, a to v rámci pravomocí p řiznaných soudu 
příslušným procesním právem; d) r ůzné zp ůsoby zániku závazku, v četn ě proml čení a zániku 
práv v d ůsledku uplynutí doby; e) důsledky neplatnosti smlouvy.
18. V p ředm ětné v ěci není sporné, že p ůvodní nárok žalobce na náhradu újmy na zdraví 
vůč i žalované byl založen na existenci pracovn ěprávního vztahu mezi nimi, když d ůvodem 
vzniku nároku byl pracovní úraz žalobce. Není proto ani sporu o tom , že p ůvodní nárok 
žalobce vyplýval z individuální pracovní smlouvy ve  smyslu čl. 20 odst. 1 na řízení Brusel I 
bis.
19. S ohledem na námitku žalobce, podle které je mož né mezinárodní p 
říslušnost českých 
soud ů dovodit kumulativn ě z článku 7 odst. 2 i článku 21 odst. 1 písm. b) na řízení Brusel I 
bis, p řipomíná Nejvyšší soud, že úprava mezinárodní p říslušnosti v kapitole II, oddílu V 
na řízení Brusel I bis, do kterého spadají články 20 až 23 tohoto na řízení, je úpravou  
komplexní a taxativní. To plyne ze zn ění čl. 20 odst. 1 na řízení Brusel I bis, který p řipouští 
výjimku z aplikace v daném oddílu uvedených pravide l jen ve vztahu k článk ům 6 (u 
žalovaného s bydlišt ěm mimo Evropskou unii, pokud nejde o výjimku dle článku 20 odst. 2), 
čl. 7 bod 5 ( jedná -li se o spor vyplývající z provozování pobo čky, zastoupení nebo jiné 
provozovny) a v p řípad ě žalob podaných proti zam ěstnavateli čl. 8 bod 1 (je -li žalováno více 
osob spole čně, pro p řípad žaloby o záruku nebo interven ční žaloby, vzájemné žaloby a ve 
věcech týkajících se smlouvy nebo nároku ze smlouvy, kde žaloba m ůže být spojena s 
žalobou týkající se v ěcných práv k nemovitostem proti témuž žalovanému). Týž záv ěr pak 
potvrzuje i judikatura Soudního dvora Evropské unie  (dále též „SDEU“) (srov. rozsudek 
SDEU ze dne 22. 5. 2008, ve v ěci C-462/06, Glaxosmithkline a Laboratoires 
Glaxosmithkline proti Jean-Pierre Rouard , bod 18). 
20. Z uvedeného plyne, že pokud by nárok žalobce byl  nárokem z individuální pracovní 
smlouvy, nemohla by být mezinárodní p říslušnost českých soud ů posouzena podle čl. 7 odst. 
2 na řízení Brusel I bis.
21. Rozhodnutí odvolacího soudu stojí na názoru, pod le kterého nárok na úrok z prodlení 
v d ůsledku pozdního vyplacení náhrady újmy na zdraví za m ěstnavatelem zam ěstnanci není 
nárokem ve v ěci týkající se individuální pracovní smlouvy ve smy slu čl. 20 odst. 1 na řízení 
Brusel I bis.
22.
Článek 20 odst. 1 na řízení Brusel I bis není jediným ustanovením tohoto na řízení, 
které s pojmem „věci týkající se smlouvy“ pracuje. Zejména čl. 7 odst. 1 na řízení Brusel I bis 
zakládá pravidlo p říslušnosti pro p řípad, kdy p ředm ět sporu tvo ří smlouva nebo nároky ze 
smlouvy. Není p řitom d ůvod pro to , aby byl pojem „v ěci týkající se smlouvy“ v čl. 20 odst.
1na řízení vykládán úžeji, než pojem „nároky ze smlouvy“  v čl. 7 odst. 1 na řízení, a to 
zejména s ohledem na ú čel čl. 20 a násl. na řízení, kterým je ochrana zam ěstnance jako slabší 
strany. V této souvislosti nelze p řehlédnout, že v režimu Úmluvy ze dne 27. 9. 1968 o 
příslušnosti a výkonu rozhodnutí v ob čanských a obchodních v ěcech (dále jen „Bruselská 
úmluva“), absentovala speciální úprava mezinárodní p říslušnosti pro spory z individuálních 
pracovních smluv a i tyto spory podléhaly p říslušnosti na výb ěr dané podle čl. 5 odst. 1 
Bruselské úmluvy (dnes čl. 7 odst. 1 na řízení Brusel I bis). 
23. Je proto z řejmé, že m ělo-li mít zavedení speciálních jurisdik čních pravidel ve vztahu 
ke spor ům z individuálních pracovních smluv za cíl posílení ochrany zam ěstnance jako slabší 
strany, musí být pojem „věci týkající se smlouvy“ vykládán p řinejmenším stejn ě široce, jak je  
vykládán tentýž pojem v čl. 7 odst. 1 na řízení Brusel I bis.
24. K tomu lze odkázat na záv ěr rozsudku SDEU ze dne 19. 7. 2012, ve v ěci C-154/11, 
Ahmed Mahamdia proti Alžírské demokratické a lidové  republice , podle kterého z judikatury 
SDEU týkající se pravidel pro ur čení p říslušnosti ve v ěcech pracovních smluv obsažených v 
Bruselské úmluv ě (viz rozsudky SDEU ze dne 26. 5. 1982, ve v ěci C-133/81, Ivenel , Recueil, 
s. 1891, bod 14; ze dne 13. 7. 1993, ve v ěci C-125/92, Mulox IBC ,  Recueil, s. I-4075, bod 
18; ze dne 9. 1. 1997, ve v ěci C-383/95, Rutten , Recueil, s. I-57, bod 22, a ze dne 10. 4. 2003, 
ve v ěci C-437/00,  Pugliese , Recueil, s. I-3573, bod 18) vyplývá, že ustanoven í oddílu 5 
kapitoly II na řízení č. 44/2001 musí být vykládána s ohledem na snahu o z ajišt ění 
odpovídající ochrany zam ěstnance jakožto slabší smluvní strany. Odkazovaná j udikatura 
SDEU je p řitom ve svých záv ěrech použitelná i pro pom ěry kapitoly II, oddílu V na řízení 
Brusel I bis, a to s ohledem na kontinuitu dané prá vní úpravy (srov. rozsudek SDEU ze dne 
18. 7. 2013, ve v ěci C-147/12, ÖFAB , bod 28). 
25. Z  judikatury SDEU vyplývá, že pojem „smlouva ne bo nároky ze smlouvy“ ve smyslu 
čl. 7 bodu 1 na řízení Brusel I bis musí být vykládán autonomn ě za ú čelem zajišt ění jeho 
jednotného uplat ňování ve všech členských státech a dále , že k tomu, aby žalobcova žaloba 
spadala pod takový pojem, musí zpochyb ňovat právní závazek svobodn ě p řijatý jednou 
osobou v ůč i jiné osob ě (v tomto smyslu viz rozsudky SDEU ze dne 14. 3. 20 13, ve v ěci 
C-419/11, Česká spo řitelna , body 45 až 47, a ze dne 28. 1. 2015, ve v ěci C-375/13, Kolassa ,  
body 37 a 39). 
26. Hrani 
ční ur čovatele uvedené v čl. 7 bod ě 1 písm. b) na řízení Brusel I bis mají být 
použity na všechny nároky z téže smlouvy (v tomto s myslu viz rozsudek SDEU ze dne 9. 7. 
2009, ve v ěci C-204/08, Rehder , bod 33). 
27. Dále je t řeba mít za to, že pod pojem „smlouva nebo nároky ze  smlouvy“ spadají 
všechny závazky, které mají sv ůj p ůvod ve smlouv ě, jejíž nespln ění je tvrzeno na podporu  
žalobcovy žaloby (v tomto smyslu viz rozsudky SDEU ze dne 6. 10. 1976, ve v ěci C-14/76, 
De Bloos , body 16 a 17, a ze dne 8. 3. 1988, ve v ěci C-9/87, Arcado , bod 13). 
28. Pod pojem nároky ze smlouvy spadá i nárok na náh radu škody, jestliže je jejím  
základem porušení smluvní povinnosti (viz rozsudek SDEU ze dne 27. 9. 1988, ve v ěci 
C-189/87, Kalfelis ). 
29. Kone čně z judikatury SDEU plyne, že ustanovení na řízení Brusel I bis musí být sice 
vykládána ve sv ětle systému zavedeného tímto na řízením a cíl ů, jimiž je veden  (v tomto 
smyslu viz rozsudek SDEU ze dne 16. 1. 2014, ve v ěci C45/13, Kainz , bod 19), avšak je t řeba 
zohlednit cíl soudržnosti p ři používání zejména posledn ě uvedeného na řízení a na řízení Řím I 
(v tomto smyslu viz rozsudek SDEU ze dne 21. 1. 2016, ve v ěci C-359/14 a C-475/14, ERGO
Insurance a Gjensidige Baltic , bod 43). Podle čl. 12 písm. c) na řízení Řím I p řitom právem 
rozhodným pro smlouvu se podle tohoto na řízení řídí mj. d ůsledky úplného nebo částe čného 
porušení t ěchto závazk ů v četn ě stanovení škody, jsou -li stanoveny právem, a to v rámci 
pravomocí p řiznaných soudu p říslušným procesním právem.
30. Ze záv ěrů citované judikatury SDEU z řeteln ě plyne, že i nároky z porušení smlouvy, 
ať již jde o náhradu škody vzniklé v souvislosti se s mlouvou nebo o povinnost hradit úroky z 
prodlení vzniklé z d ůvodu opožd ěně poskytnutého pln ění, které má základ ve smlouv ě, je  
třeba kvalifikovat jako nároky ve v ěcech týkající se smlouvy ve smyslu na řízení Brusel I bis. 
31. Odpov ěď  na uvedenou otázku je p řitom jasná ve sv ětle judikatury SDEU (acte 
éclairé) a Nejvyššímu soudu proto nevznikla povinno st podle čl. 267 Smlouvy o fungování 
Evropské unie se ohledn ě jejího zodpov ězení obrátit na SDEU (srov. rozsudek SDEU ze dne 
6. 10. 1982, ve v ěci C-283/81, COLFIT ). 
32. Záv ěr odvolacího soudu o tom, že nárok žalobce, který j e p ředm ětem tohoto řízení, 
není nárokem z individuální pracovní smlouvy ve smy slu čl. 20 odst. 1 na řízení Brusel I bis, 
je proto nesprávný . 
VI. Záv ěr
33. S ohledem na shora uvedené zrušil podle § 243e o dst. 1 o. s. ř. Nejvyšší soud  
napadené rozhodnutí v plném rozsahu a zrušil též v plném rozsahu p ředcházející rozhodnutí 
soudu prvního stupn ě podle § 243e odst. 2 o. s. ř., nebo ť d ůvody, pro které bylo zrušeno 
napadené rozhodnutí odvolacího soudu, se vztahují i na rozhodnutí soudu prvního stupn ě.
34. Skute čnost, že nárok žalobce lze posoudit jako nárok ve v ěci týkající se individuální 
pracovní smlouvy ve smyslu čl. 20 odst. 1 na řízení Brusel I bis ale ješt ě neznamená, že je 
dána mezinárodní p říslušnost českých soud ů pro projednání a rozhodnutí tohoto sporu. Nyní  
bude na soudu prvního stupn ě, aby zkoumal spln ění podmínek čl. 21 odst. 1 písm. b) na řízení 
Brusel I bis. Dovolává-li se žalobce toho, že soud prvního stupn ě je soudem, v jehož obvodu 
žalobce svou práci obvykle vykonával naposledy, bud e na soudu prvního stupn ě, aby na 
základ ě judikatury SDEU k výkladu daného ustanovení posoudil, zda tomu tak skute čně bylo.
35. SDEU k daném pojmu ve v ěci C-383/95, Rutten ,  uvedl: „... jde o místo , které má 
nebo m ěl zam ěstnanec jako reálnou základnu pro své pracovní činnosti a ve kterém (ze 
kterého) plní podstatnou část svých povinností ve vztahu k zam ěstnavateli.“ Stran kritérií, 
která je t řeba vzít p ři ur čení místa obvyklého výkonu práce do úvahy uvedl SDE U ve v ěci 
C-25/92, Mulox ,  následující: „Za ú čelem ur čení místa výkonu (práce) je t řeba vzít do úvahy , 
že práce sv ěř ená zam ěstnanci byla vykonávána z kancelá ře, která se nachází na území 
smluvního státu, v níž se zam ěstnanec usadil, v níž konal své pracovní úkoly a do  níž se 
vracel z každé pracovní cesty.“ Pojem obvyklého výk onu práce se pak váže k časovému 
hledisku a ozna čuje místo, kde s ohledem na pr ůběh pracovního vztahu konal zam ěstnanec 
práci nejdéle. Tento záv ěr plyne z rozhodnutí SDEU ve v ěci C-37/00, Weber (citováno dle 
DRÁPAL, L., BUREŠ, J. a kol., Ob čanský soudní řád I, II. 1. vydání, C. H. Beck, 2009, s. 
2942 – 2943). 
36. O náhrad ě náklad ů dovolacího řízení rozhodne soud prvního stupn ě v rozhodnutí, 
kterým se řízení kon čí.
Pou čení: Proti tomuto rozhodnutí není p řípustný opravný prost ředek.
V Brn ě dne 20. 6. 2019 
JUDr. Pavel Simon 
předseda senátu