62021CJ0061_RES
C‑61/21. sz. ügy
JP
kontra
Ministre de la Transition écologique
és
Premier ministre
(a Cour administrative d’appel de Versailles [Franciaország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
A Bíróság ítélete (nagytanács), 2022. december 22.
„Előzetes döntéshozatal – Környezet – A 80/779/EGK, a 85/203/EGK, a 96/62/EK, az 1999/30/EK és a 2008/50/EK irányelv – Levegőminőség – A PM10 mikrorészecskékre és a nitrogén‑dioxidra (NO2) vonatkozó határértékek – Túllépés – Levegőminőségi tervek – A levegőnek az e határértékek túllépéséből eredő romlása által a valamely magánszemélynek állítólagosan okozott károk – Az érintett tagállam felelőssége – Az e felelősség megállapításának feltételei – Az a követelmény, hogy a megsértett uniós jogszabály arra irányuljon, hogy jogokat keletkeztessen a sérelmet elszenvedő magánszemélyek számára – Hiány”
Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések – A Bíróság hatásköre – Az uniós jog releváns rendelkezéseinek azonosítása – A kérdések átfogalmazása
(EUMSZ 267. cikk)
(lásd: 34. pont)
Uniós jog – Magánszemélyek számára keletkeztetett jogok – Tagállam általi megsértés – A magánszemélynek okozott kár megtérítésére vonatkozó kötelezettség – Feltételek – A magánszemélyek számára jogokat keletkeztető jogszabály – Fogalom – Az egyrészről a környezeti levegőben lévő szennyező anyagok határértékeinek tagállamok általi tiszteletben tartását, másrészről pedig az ezen értékek túllépése esetén megfelelő intézkedések elfogadását előíró irányelvek – Kizártság – A közvetlenül érintett magánszemélyek azon lehetősége, hogy a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságoknál elérjék a megfelelő intézkedések elfogadását – Hatás hiánya
(2008/50 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 13. cikk, (1) bekezdés, és 23. cikk, (1) bekezdés, 80/779 tanácsi irányelv, 3. és 7. cikk; 85/203 tanácsi irányelv, 3. és 7. cikk; 96/62 tanácsi irányelv, 7. és 8. cikk; 1999/30 tanácsi irányelv, 4. cikk, (1) bekezdés és 5. cikk, (1) bekezdés)
(lásd: 43–62., 65. pont és a rendelkező rész)
Összefoglalás
A tribunal administratif de Cergy‑Pontoise‑hoz (cergy‑pontoise‑i közigazgatási bíróság, Franciaország) benyújtott kereset keretében a párizsi agglomerációban lakóhellyel rendelkező JP többek között azt kérte, hogy a Francia Köztársaság térítse meg az egészségi állapotának romlásával összefüggő kárt, amelyet az ezen agglomerációban a környezeti levegő minőségének romlása okozott neki. Egészségi állapotának romlása a nitrogén‑dioxid (NO2) és a mikrorészecskék (PM10) koncentrációja a környezeti levegő minőségéről szóló 2008/50 irányelvben (
1
) meghatározott határértékeinek túllépése miatt következett be, amennyiben a francia hatóságok nem teljesítették az ezen irányelv 13. cikkéből (
2
) és 23. cikkéből (
3
) eredő kötelezettségeiket.
Mivel JP keresetét lényegében azzal az indokkal utasították el, hogy a környezeti levegő minőségéről szóló 2008/50 irányelv általa hivatkozott rendelkezései nem jogosítják fel a magánszemélyeket arra, hogy a levegőminőség romlása miatt elszenvedett esetleges károk miatt kártérítést kapjanak, JP fellebbezést nyújtott be az ítélettel szemben a cour administrative d’appel de Versailles‑hoz (versailles‑i közigazgatási fellebbviteli bíróság, Franciaország).
Az ezen utóbbi bíróság által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem alapján, nagytanácsban eljáró Bíróság pontosítja a környezeti levegőben lévő szennyező anyagok határértékeinek túllépéséből eredő levegőromlás által valamely magánszemélynek okozott károkért fennálló tagállami felelősség megállapításának feltételeit.
A Bíróság álláspontja
A Bíróság mindenekelőtt rámutat, hogy a JP által hivatkozott, a környezeti levegő minőségéről szóló 2008/50 irányelv 2008. június 11‑én lépett hatályba, azaz részben a 2003‑ban kezdődő, állítólagosan neki okozott egészségügyi károk bekövetkezése után. Így a Francia Köztársaság szóban forgó károkért fennálló esetleges felelősségének vizsgálata céljából a Bíróság úgy véli, hogy nemcsak az ezen irányelv releváns rendelkezéseit kell figyelembe venni, hanem az azt megelőző (
4
) és hasonló követelményeket előíró irányelvek rendelkezéseit is.
A Bíróság ezután emlékeztet arra, hogy valamely állam felelősségének a magánszemélyek általi megállapíttatásához három kumulatív feltétel fennállása szükséges, azaz hogy a megsértett uniós jogi szabály célja, hogy a magánszemélyek számára jogokat keletkeztessen, hogy e szabály megsértése kellően súlyos, valamint hogy fennáll a közvetlen okozati összefüggés e jogsértés és a magánszemélyek kára között.
Ami az első feltételt illeti, amely arra vonatkozik, hogy a megsértett szabály célja, hogy magánszemélyek számára jogokat keletkeztessen, e jogok nemcsak akkor keletkeznek, amikor az uniós jogi rendelkezések azokat kifejezetten előírják, hanem azokból a pozitív vagy negatív kötelezettségekből eredően is, amelyeket az uniós jogi rendelkezések egyértelműen rögzítenek mind a magánszemélyek, mind pedig a tagállamok és az uniós intézmények számára. Az ilyen kötelezettségek valamely tagállam általi megsértése ugyanis veszélyeztetheti azon jogok gyakorlását, amelyeket a magánszemélyek számára a szóban forgó uniós jogi rendelkezések hallgatólagosan keletkeztettek, ekként pedig módosíthatja azt a jogi helyzetet, amelyeket e rendelkezések a magánszemélyek számára meg akarnak teremteni. Ezért van az, hogy e normák teljes érvényesülése, valamint az általuk biztosított jogok védelme megköveteli, hogy a magánszemélyek kártérítést követelhessenek, mégpedig attól függetlenül, hogy az érintett rendelkezések közvetlen hatállyal bírnak‑e, amennyiben ez a minőség nem szükséges és önmagában nem is elegendő ahhoz, hogy ez az első feltétel teljesüljön.
A jelen ügyben a környezeti levegő minőségéről szóló 2008/50 irányelv 13. cikkének (1) bekezdése és 23. cikkének (1) bekezdése – a korábbi irányelvek ilyen rendelkezéseihez hasonlóan – lényegében egyrészről az annak biztosítására irányuló kötelezettséget írják elő a tagállamokra nézve, hogy többek között az NO2 és a PM10 szintje ne haladja meg területükön és bizonyos időpontoktól kezdődve az ezen irányelvekben meghatározott határértékeket, másrészről pedig azt a kötelezettséget, hogy többek között a levegőminőséggel kapcsolatos tervek keretében megfelelő intézkedéseket írjanak elő az esetleges túllépések orvoslására. Ebből következik, hogy ezek a rendelkezések meglehetősen világos és pontos kötelezettségeket állapítanak meg a tagállamok által biztosítandó eredményre vonatkozóan. E kötelezettségek azonban az emberi egészségnek és a környezet egészének védelmére irányuló általános célkitűzés elérésére irányulnak, és nem teszik lehetővé annak megállapítását, hogy hogy azok a magánszemélyek számára hallgatólagosan olyan jogokat keletkeztetnek, amelyek megsértése miatt meg lehetne állapítani a tagállam magánszemélyeknek okozott károkért fennálló felelősségét. Ennélfogva az állam felelősségének megállapításához szükséges három kumulatív feltétel közül az első nem teljesül.
Nem módosíthatja ezt a megállapítást a magánszemélyek számára a Bíróság ítélkezési gyakorlata által elismert azon lehetőség, hogy a nemzeti hatóságoknál – adott esetben a hatáskörrel rendelkező bíróság előtti keresetindítással – elérjék, hogy e hatóságok levegőminőségi tervet fogadjanak el a 2008/50 irányelvben és a korábbi irányelvekben említett határértékek túllépése esetén. Ez a többek között az uniós jog tényleges érvényesülésének elvéből eredő lehetőség – amely tényleges érvényesüléshez az érintett magánszemélyek a sajátos helyzetük miatt közigazgatási vagy bírósági eljárás megindításával járulhatnak hozzá – nem jelenti azt, hogy a 2008/50 irányelv 13. cikkének (1) bekezdéséből és 23. cikkének (1) bekezdéséből, valamint a korábbi irányelvek hasonló rendelkezéseiből eredő kötelezettségek arra irányultak, hogy a fent említett három feltétel közül az első értelmében vett egyéni jogokat keletkeztessenek az érintett személyek számára.
E megfontolások összességére figyelemmel a Bíróság arra a következtetésre jut, hogy a környezeti levegő minőségéről szóló 2008/50 irányelv 13. cikkének (1) bekezdését és 23. cikkének (1) bekezdését, valamint a korábbi irányelvek hasonló rendelkezéseit akként kell értelmezni, hogy azoknak nem célja, hogy olyan egyéni jogokat keletkeztessenek a magánszemélyek számára, amelyek valamely tagállammal szemben kártérítési követelést alapozhatnak meg az állam – uniós jog neki betudható megsértése által a magánszemélyeknek okozott károkért fennálló – felelősségének elve alapján.
(
1
)	A környezeti levegő minőségéről és a Tisztább levegőt Európának elnevezésű programról szóló, 2008. május 21‑i 2008/50/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2008. L 152., 1. o.; helyesbítés: HL 2014. L 346., 62. o.).
(
2
)	Ezen irányelv 13. cikkének (1) bekezdése értelmében „[a] tagállamok biztosítják, hogy zónáikban és agglomerációikban a környezeti levegőben lévő kén‑dioxid, PM10, ólom és szén‑monoxid szintje nem lépi túl a XI. mellékletben meghatározott határértékeket”, valamint „[a] nitrogén‑dioxid és a benzol tekintetében a XI. mellékletben meghatározott határértékeket az ott meghatározott időponttól kezdődően nem lehet túllépni”.
(
3
)	Ugyanezen irányelv 23. cikkének (1) bekezdése értelmében „[a] XI. és XIV. mellékletben meghatározott határérték vagy célérték teljesítése céljából a tagállamok biztosítják az olyan zónákra és agglomerációkra vonatkozó levegőminőségi tervek kidolgozását, ahol a környezeti levegőben lévő szennyező anyagok szintje túllép bármilyen határértéket vagy célértéket, valamint az ezekhez kapcsolódó bármilyen megfelelő tűréshatárt”.
(
4
)	Azaz a kén‑dioxidra és a lebegő porra vonatkozó levegőminőségi határértékekről és irányértékekről szóló, 1980. július 15‑i 80/779/EGK tanácsi irányelv (HL 1980. L 229., 30. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 142. o.) 3. és 7. cikke, a nitrogén‑dioxidra vonatkozó levegőminőségi előírásokról szóló, 1985. március 7‑i 85/203/EGK tanácsi irányelv (HL 1985. L 87., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 239. o.) 3. és 7. cikke, a környezeti levegő minőségének vizsgálatáról és ellenőrzéséről szóló, 1996. szeptember 27‑i 96/62/EK tanácsi irányelv (HL 1996. L 296., 55. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 3. kötet, 95. o.) 7. és 8. cikke, valamint a környezeti levegőben lévő kén‑dioxidra, nitrogén‑dioxidra és nitrogén‑oxidokra, valamint porra és ólomra vonatkozó határértékekről szóló, 1999. április 22‑i 1999/30/EK tanácsi irányelv (HL 1999. L 163., 41. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 4. kötet, 164. o.) 4. cikkének (1) bekezdése és 5. cikkének (1) bekezdése.