Laikina versija
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
2026 m. balandžio 30 d.(*)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė – Teismų bendradarbiavimas baudžiamosiose bylose – Direktyva (ES) 2016/343 – 3 ir 4 straipsniai – Nekaltumo prezumpcija – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 48 straipsnio 1 dalis – Nutartis nutraukti bylą – Teismo sprendimas, kuriame kaltės klausimas nesprendžiamas – Panaikinimas ir bylos grąžinimas žemesnės instancijos teismui – Aukštesnės instancijos teismo išvados dėl nusikalstamos veikos sudėties požymių buvimo – Žemesnės instancijos teismo pareiga atsižvelgti į aukštesnės instancijos teismo vertinimus – Tinkamos priemonės, pažeidus nekaltumo prezumpciją “
Byloje C‑748/24 (Kotaňák)(i)
dėl Mestský súd Bratislava I (Bratislavos I-osios apylinkės teismas, Slovakija) 2024 m. balandžio 25 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2024 m. spalio 29 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą baudžiamojoje byloje prieš
AC,
dalyvaujant
Okresná prokuratúra Bratislava III,
LZ,
TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. Lycourgos (pranešėjas), teisėjai O. Spineanu-Matei, S. Rodin, N. Fenger ir A. Kornezov,
generalinis advokatas D. Spielmann,
posėdžio sekretorius I. Illéssy, administratorius,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2025 m. spalio 16 d. posėdžiui,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–        AC, atstovaujamo advokáti M. Mandzák, P. Pechanec ir M. Pohovej,
–        Slovakijos vyriausybės, atstovaujamos savo atstovų,
–        Vengrijos vyriausybės, atstovaujamos Zs. Biró-Tóth ir M. Z. Fehér,
–        Europos Komisijos, atstovaujamos R. Lindenthal ir M. Wasmeier,
susipažinęs su 2026 m. sausio 15 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį
Sprendimą
1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2016 m. kovo 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2016/343 dėl tam tikrų nekaltumo prezumpcijos ir teisės dalyvauti nagrinėjant baudžiamąją bylą teisme aspektų užtikrinimo (OL L 65, 2016, p. 1) 4 ir 6 straipsnių, Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 48 straipsnio, taip pat veiksmingumo ir Sąjungos teisės viršenybės principų išaiškinimo.
2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant baudžiamąją bylą, iškeltą AC dėl šmeižto.
Teisinis pagrindas
Direktyva 2016/343
3        Direktyvos 2016/343 16 ir 48 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(16)      nekaltumo prezumpcija būtų pažeidžiama, jeigu tol, kol įstatymų nustatyta tvarka neįrodyta įtariamojo arba kaltinamojo kaltė, viešuose valdžios institucijų daromuose pareiškimuose arba teismo sprendimuose, išskyrus tuos, kuriais tas asmuo pripažįstamas kaltu, įtariamasis arba kaltinamasis būtų apibūdinamas kaip kaltas. Tokiuose pareiškimuose ir teismo sprendimuose neturėtų būti teigiama, kad tas asmuo yra kaltas. Ši nuostata neturėtų daryti poveikio baudžiamojo persekiojimo veiksmams, kuriais siekiama įrodyti įtariamojo arba kaltinamojo kaltę, kaip antai kaltinamojo akto surašymui, ir neturėtų daryti poveikio teismo sprendimams, kuriuos priėmus atidedamas nuosprendžio vykdymas, jei užtikrinamos teisės į gynybą. Ši nuostata taip pat neturėtų daryti poveikio preliminariems procesinio pobūdžio sprendimams, kuriuos priima teisminės ar kitos kompetentingos valdžios institucijos ir kurie grindžiami įtarimu ar apkaltinamųjų įrodymų elementais, kaip antai sprendimams dėl kardomojo kalinimo, jei tokiuose sprendimuose nenurodoma, kad įtariamasis ar kaltinamasis yra kaltas. Prieš priimdama preliminarų procesinio pobūdžio sprendimą kompetentinga valdžios institucija pirmiausiai gali turėti patikrinti, ar pakanka apkaltinamųjų įrodymų elementų prieš įtariamąjį ar kaltinamąjį, pagrindžiančių atitinkamą sprendimą, ir ar sprendime galima nurodyti tuos elementus.
<...>
(48)      šia direktyva nustatomos būtiniausios taisyklės, todėl valstybės narės turėtų galėti išplėsti šioje direktyvoje nustatytas teises, kad užtikrintų aukštesnio lygio apsaugą. Valstybių narių numatytas apsaugos lygis jokiais atvejais neturėtų būti žemesnis už Chartijoje arba [1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytoje Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijoje (toliau – EŽTK)] numatytus standartus, kaip išaiškinta Teisingumo Teismo ir Europos Žmogaus Teisių Teismo.“
4        Šios direktyvos 2 straipsnyje nustatyta:
„Ši direktyva taikoma įtariamiems arba kaltinamiems fiziniams asmenims baudžiamajame procese. Ji taikoma visuose baudžiamojo proceso etapuose nuo to momento, kai asmuo įtariamas arba kaltinamas padaręs nusikalstamą veiką ar įtariamą nusikalstamą veiką, iki tol, kol sprendimas, kuriuo galutinai nusprendžiama, ar tas asmuo padarė atitinkamą nusikalstamą veiką, tampa galutiniu.“
5        Minėtos direktyvos 3 straipsnyje nurodyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad įtariamieji ir kaltinamieji būtų laikomi nekaltais, kol jų kaltė neįrodyta įstatymų nustatyta tvarka.“
6        Tos pačios direktyvos 4 straipsnio „Vieši pareiškimai dėl kaltės“ 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1.      Valstybės narės imasi reikiamų priemonių siekdamos užtikrinti, kad, kol įstatymų nustatyta tvarka neįrodyta įtariamojo arba kaltinamojo kaltė, viešuose valdžios institucijų padarytuose pareiškimuose ir teismų sprendimuose, išskyrus tuos, kuriais asmuo pripažįstamas kaltu, tas asmuo nebūtų apibūdinamas kaip kaltas. Ši nuostata nedaro poveikio baudžiamojo persekiojimo veiksmams, kuriais siekiama įrodyti įtariamojo arba kaltinamojo kaltę, ir preliminariems procesinio pobūdžio sprendimams, kuriuos priima teisminės ar kitos kompetentingos valdžios institucijos ir kurie grindžiami įtarimais ar apkaltinamaisiais įrodymais.
2.      Valstybės narės užtikrina, kad, pažeidus šio straipsnio 1 dalyje nustatytą pareigą neapibūdinti įtariamųjų arba kaltinamųjų kaip kaltų, pagal šią direktyvą ir visų pirma pagal 10 straipsnį būtų galima pasinaudoti tinkamomis priemonėmis.“
7        Direktyvos 2016/343 6 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad įrodinėjimo našta nustatant įtariamųjų ir kaltinamųjų kaltę tektų baudžiamojo persekiojimo institucijai. Ši nuostata nedaro poveikio teisėjui ar kompetentingam teismui tenkančiai pareigai rinkti tiek apkaltinamuosius, tiek ir išteisinamuosius įrodymus, taip pat teisei į gynybą, kai pateikiami įrodymai pagal taikomą nacionalinę teisę.“
8        Šios direktyvos 10 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
„Valstybės narės užtikrina, kad įtariamieji ir kaltinamieji turėtų teisę pasinaudoti veiksmingomis teisių gynimo priemonėmis, jei pažeidžiamos šioje direktyvoje nustatytos jų teisės.“
Slovakijos teisė
9        Trestný zakon (Baudžiamasis kodeksas) 373 straipsnio 1 ir 2 dalyse, kuriose apibrėžiama nusikalstama veika „šmeižimas“, nustatyta:
„(1)      Tas, kas apie kitą asmenį paskleidė melagingą informaciją, galinčią smarkiai sumažinti jo autoritetą kitų asmenų tarpe, pakenkti asmens darbui ar kitai veiklai, šeimos santykiams ar padaryti jam kitokią didelę žalą, baudžiamas laisvės atėmimu iki dvejų metų.
(2)      Nusikalstamą veiką padaręs asmuo baudžiamas laisvės atėmimo nuo vienų iki penkerių metų bausme, jei 1 dalyje nurodytą veiklą padaro:
<...>
c)      viešai.“
10      Trestný poriadok (Baudžiamojo proceso kodeksas) 327 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Teismui, kuriam byla perduota nagrinėti iš naujo ir priimti naują sprendimą, apeliacinės instancijos teismo nutartyje išdėstyta teisinė nuomonė privaloma, ir jis turi atlikti apeliacinės instancijos teismo nurodytus veiksmus bei ištirti įrodymus.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
11      2020 m. lapkričio 18 d.
Okresná prokuratúra Bratislava III (Bratislavos III-osios apylinkės prokuratūra, Slovakija) pateikė Okresný súd Bratislava III (Bratislavos III-asis apylinkės teismas, Slovakija) kaltinamąjį aktą dėl AC, kuriame jis buvo kaltinamas šmeižtu, kaip tai suprantama pagal Baudžiamojo kodekso 373 straipsnio 1 dalį ir 2 dalies c punktą, t. y. nusikalstama veika, kurią jis kaltinamas padaręs internete paskelbdamas kelis vaizdo įrašus su melagingais teiginiais.
12      2021 m. lapkričio 8 d. nutartimi Okresný súd Bratislava III (Bratislavos III-asis apylinkės teismas) nutraukė baudžiamąjį persekiojimą, motyvuodamas tuo, kad tame kaltinamajame akte nurodytas elgesys nėra nusikalstama veika.
13      Okresná prokuratúra Bratislava III (Bratislavos III-osios apylinkės prokuratūra) pateikė apeliacinį skundą dėl šios nutarties. 2022 m. vasario 8 d. nutartimi Krajský súd v Bratislave (Bratislavos apygardos teismas, Slovakija) panaikino pirmosios instancijos teismo nutartį ir grąžino bylą tam teismui, kad šis iš naujo įvertintų visus įrodymus.
14      Savo nutarties motyvuose Krajský súd v Bratislave (Bratislavos apygardos teismas), be kita ko, nurodė, kad „[d]ėl tikrovės neatitinkančios išimtinai intymios informacijos, kuria kaltinamasis savo įraše pasidalino su daugeliu stebėtojų, turinio gali būti padaryta didelė žala nukentėjusiosios santykiams su partneriu, šeimos nariais ir draugais, taip pat pakirsti pasitikėjimą ja“.
15      2022 m. spalio 3 d. nutartimi Okresný súd Bratislava III (Bratislavos III-asis apylinkės teismas) ir vėl nutraukė kaltinamojo akto dėl AC nagrinėjimą.
16      Okresná prokuratúra Bratislava III (Bratislavos III-osios apylinkės prokuratūra) pateikė apeliacinį skundą dėl šios nutarties. 2023 m. balandžio 18 d. nutartimi Krajský súd v Bratislave (Bratislavos apygardos teismas) panaikino 2022 m. spalio 3 d. pirmosios instancijos teismo nutartį ir grąžino bylą tam teismui, kad jis iš naujo ją išnagrinėtų.
17      Savo nutarties motyvuose Krajský súd v Bratislave (Bratislavos apygardos teismas) pakartojo 2022 m. vasario 8 d. nutartyje pateiktus vertinimus ir, be kita ko, nurodė:
„Įrodymai, surinkti ikiteisminio tyrimo metu (jais rėmėsi ir [pirmosios instancijos teismas]) neginčijamai rodo, kad kaltinamasis apie nukentėjusiąją skleidė melagingą informaciją ir ją užsipuolė, todėl jai kilo daug nemalonumų santykiuose su šeima ir aplinkiniais. Jos intymūs santykiai su SB yra kaltinamojo prasimanymai, ir to, ką jis teigė savo vaizdo įrašuose, niekada nebuvo <...> Dėl to, kokia paskelbta informacija tariamai neatitiko tikrovės, pažymėtina, kad neabejotinai kalbama apie informaciją, kurios teisingumas buvo patikrintas per ikiteisminį tyrimą, remiantis surinktais įrodymais, ir kuri buvo susijusi su intymiais nukentėjusiosios ir liudytojo SB santykiais bei seksualiniais veiksmais, nedviprasmiškai aprašytais kaltinamojo paskelbtame vaizdo įraše.“
18      2023 m. birželio 1 d., po Slovakijos teismų sistemos reorganizavimo, jurisdikcija nagrinėti pagrindinę bylą buvo perduota Mestský súd Bratislava I (Bratislavos I-osios apylinkės teismas, Slovakija), kuris yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
19      Tame teisme AC teigė, kad kai kurie apeliacinės instancijos teismo vertinimai pažeidžia nekaltumo prezumpciją, nes nepalieka jokios abejonės dėl jo kaltės, nors tas teismas neprivalėjo vertinti jam pareikštų kaltinimų pagrįstumo. Todėl AC mano, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas sprendimą turėtų priimti neatsižvelgdamas į apeliacinės instancijos teismo vertinimus.
20      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal Slovakijos proceso teisės normas apeliacinės instancijos teismo vertinimai jam yra privalomi. Vis dėlto jis mano, kad šiais vertinimais pažeidžiama AC taikoma nekaltumo prezumpcija ir jo teisė į gynybą.
21      Tas teismas, be kita ko, abejoja minėtų vertinimų proporcingumu, nes pagal Slovakijos teisės aktus aukštesnės instancijos teismas galėjo tik konstatuoti, kad pirmosios instancijos teismo sprendimas yra klaidingas, ir įpareigoti pirmosios instancijos teismą ištirti įrodymus. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar svarbu tai, kad aukštesnės instancijos teismas sprendimą priėmė remdamasis tik per ikiteisminį tyrimą surinktais įrodymais, o kaltinamasis negalėjo pareikšti nuomonės šiuo klausimu.
22      Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, kokių tinkamų priemonių, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2016/343 4 straipsnio 2 dalį, prireikus reikėtų imtis siekiant ištaisyti nekaltumo prezumpcijos pažeidimą. Konkrečiau kalbant, jam kyla klausimas, ar reikia neatsižvelgti į aukštesnės instancijos teismo teisiškai privalomus vertinimus ar net nuspręsti nušalinti to teismo teisėjus.
23      Šiomis aplinkybėmis Mestský súd Bratislava I (Bratislavos I-osios apylinkės teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar [Chartijos] 48 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta teisė į nekaltumo prezumpciją, siejama su [Direktyvos 2016/343] 4 straipsnio 1 dalimi ir 6 straipsnio 1 dalimi, taip pat proporcingumo principas ir [Chartijos] 48 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta teisė į gynybą draudžia aukštesnės instancijos teismui, nagrinėjant prokuroro skundą dėl pirmosios instancijos teismo priimtos nutarties nutraukti baudžiamąjį procesą, savo nutarties motyvuojamojoje dalyje dar iki bylos išnagrinėjimo iš esmės ir neatlikus įrodymų tyrimo teisme, nurodyti šias teisines išvadas ir faktines aplinkybes:
„Dėl tikrovės neatitinkančios išimtinai intymios informacijos, kuria kaltinamasis savo įraše pasidalino su daugeliu stebėtojų, turinio gali būti padaryta didelė žala nukentėjusiosios santykiams su partneriu, šeimos nariais ir draugais, taip pat pakirsti pasitikėjimą ja <...>. Įrodymai, surinkti ikiteisminio tyrimo metu (jais rėmėsi ir [pirmosios instancijos teismas]) neginčijamai rodo, kad kaltinamasis apie nukentėjusiąją skleidė melagingą informaciją ir ją užsipuolė, todėl jai kilo daug nemalonumų santykiuose su šeima ir aplinkiniais. Jos intymūs santykiai su SB yra kaltinamojo prasimanymai, ir to, ką jis teigė savo vaizdo įrašuose, niekada nebuvo <...> Dėl to, kokia paskelbta informacija tariamai neatitiko tikrovės, pažymėtina, kad neabejotinai kalbama apie informaciją, kurios teisingumas buvo patikrintas per ikiteisminį tyrimą, remiantis surinktais įrodymais, ir kuri buvo susijusi su intymiais nukentėjusiosios ir liudytojo SB santykiais bei seksualiniais veiksmais, nedviprasmiškai aprašytais kaltinamojo paskelbtame vaizdo įraše.“?
2.      Ar atsakymui į pirmąjį klausimą turi įtakos tai, kad nei pagal nacionalinės teisės aktus, nei pagal nacionalinę praktiką aukštesnės instancijos teismas neprivalėjo nutarties, kuria buvo panaikinta nutartis, motyvuojamojoje dalyje atlikti faktinių ir teisinių aplinkybių vertinimo ir kad joje buvo galima apsiriboti tuo, kad žemesnės instancijos teismo sprendimas buvo klaidingas, nes pirmosios instancijos teismas turėjo ištirti įrodymus ir tuo pagrindu priimti sprendimą byloje?
3.      Ar atsakymui į pirmąjį klausimą turi įtakos tai, kad aukštesnės instancijos teismas, nagrinėdamas prokuroro skundą, priėmė nutartį remdamasis tik ikiteisminio tyrimo metu surinktais įrodymais, kurių pirmosios instancijos teismas dar net netyrė?
4.      Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai: ar toliau nurodyti veiksmai ir sprendimai yra tinkamos priemonės, kuriomis užtikrinama nekaltumo prezumpcija, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2016/343 4 straipsnio 2 dalį:
–        nacionalinio pirmosios instancijos teismo veiksmai, kai šis, remdamasis Sąjungos teisės viršenybės ir veiksmingumo principu, neatsižvelgia į aukštesnės instancijos teismo nutarties motyvuojamojoje dalyje pateiktas išvadas dėl teisinių ir faktinių aplinkybių, jeigu jos prieštarauja Sąjungos teisei, nors kitu atveju šios išvados pagal nacionalinės teisės aktus būtų teisiškai privalomos, ir pats išnagrinėja bylą, tinkamai ištyręs surinktus įrodymus; arba
–        nacionalinio pirmosios instancijos teismo veiksmai, kai šis, remdamasis Sąjungos teisės viršenybės ir veiksmingumo principu, neatsižvelgia į aukštesnės instancijos teismo nutarties motyvuojamojoje dalyje pateiktas išvadas dėl teisinių ir faktinių aplinkybių, jeigu jos prieštarauja Sąjungos teisei, nors kitu atveju šios išvados pagal nacionalinės teisės aktus būtų teisiškai privalomos, ir pats iš naujo išnagrinėja bylą ir priima tokią pačią nutartį nutraukti baudžiamąjį procesą, kurią aukštesnės instancijos teismas kartą jau panaikino; arba
–        aukštesnės instancijos teismo teisėjų nušalinimas dėl nešališkumo stokos, kadangi pažeista nekaltumo prezumpcija, kaltinamajam pareiškus apie nešališkumo stoką?“
Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo
24      Slovakijos vyriausybė tvirtina, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra nepriimtinas.
25      Pirma, ši vyriausybė tvirtina, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodė konkrečių priežasčių, dėl kurių nusprendė pateikti šį prašymą, todėl Teisingumo Teismas neturi pakankamai informacijos apie faktines aplinkybes ir teisinį pagrindą, kuriais remiantis suformuluoti prejudiciniai klausimai.
26      Antra, minėta vyriausybė teigia, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas nėra būtinas, siekiant priimti sprendimą pagrindinėje byloje. Jos teigimu, pagrindinėje byloje nepateikta prašymo imtis tinkamų priemonių, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2016/343 4 straipsnio 2 dalį. Šiomis aplinkybėmis, net jei būtų konstatuota, kad apeliacinės instancijos teismo sprendimo motyvuose pažeista nekaltumo prezumpcija, tokia išvada neturi įtakos tokio sprendimo teisėtumui, o jo vertinimai, beje, netrukdo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, ištyrus įrodymus dalyvaujant abiem šalims, spręsti dėl kaltinamojo kaltės ar nekaltumo. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neturi kompetencijos nušalinti apeliacinės instancijos teisėjų.
27      Primintina, kad pagal suformuotą jurisprudenciją Teisingumo Teismui ir nacionaliniams teismams bendradarbiaujant, kaip numatyta SESV 267 straipsnyje, tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į bylos aplinkybes turi įvertinti, ar jo sprendimui priimti būtinas prejudicinis sprendimas, ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Todėl iš principo Teisingumo Teismas turi priimti sprendimą tuo atveju, kai pateikiami klausimai susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu (žr. 1988 m. balandžio 21 d. Sprendimo Pardini, 338/85, EU:C:1988:194, 8 punktą ir 2023 m. liepos 24 d. Sprendimo Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, 61 punktą).
28      Tai reiškia, kad klausimams dėl Sąjungos teisės taikoma svarbos prezumpcija. Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prejudicinio klausimo tik jeigu akivaizdu, kad prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinėje byloje nagrinėjamo ginčo aplinkybėmis ar dalyku, jeigu problema hipotetinė arba jeigu Teisingumo Teismas neturi informacijos apie faktines ir teisines aplinkybes, būtinos tam, kad naudingai atsakytų į jam pateiktus klausimus (žr. 2000 m. liepos 13 d. Sprendimo Idéal tourisme, C‑36/99, EU:C:2000:405, 20 punktą ir 2023 m. liepos 24 d. Sprendimo Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, 62 punktą).
29      Pirma, kiek tai susiję su argumentais, kad nutartis dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą neva neišsami, reikia pažymėti, kad, remiantis Teisingumo Teismo suformuota jurisprudencija, kuri šiuo metu atsispindi Procedūros reglamento 94 straipsnio a ir b punktuose, siekiant pateikti tokį Sąjungos teisės išaiškinimą, kuris būtų naudingas nacionaliniam teismui, reikia, kad tas teismas nurodytų pateikiamų klausimų faktines aplinkybes ir teisinį pagrindą arba bent paaiškintų šiuos klausimus pagrindžiančias faktines prielaidas. Be to, kaip nustatyta Procedūros reglamento 94 straipsnio c punkte, prašyme priimti prejudicinį sprendimą turi būti išdėstytos priežastys, paskatinusios prašymą priimti prejudicinį sprendimą teikiantį teismą kelti klausimą dėl tam tikrų Sąjungos teisės nuostatų išaiškinimo ar galiojimo, ir jo nustatytas ryšys tarp šių nuostatų ir pagrindinėje byloje taikomų nacionalinės teisės normų (žr. 1993 m. sausio 26 d. Sprendimo Telemarsicabruzzo ir kt., C‑320/90–C‑322/90, EU:C:1993:26, 6 punktą; 2000 m. birželio 28 d. Nutarties Laguillaumie, C‑116/00, EU:C:2000:350, 16 punktą ir 2024 m. spalio 4 d. Sprendimo Bezirkshauptmannschaft Landeck (Bandymas prieiti prie mobiliajame telefone saugomų asmens duomenų), C‑548/21, EU:C:2024:830, 48 punktą).
30      Nagrinėjamu atveju reikia konstatuoti, kad nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą išdėstytos pateiktų klausimų faktinės aplinkybės ir teisinis pagrindas. Be to, kaip matyti iš šio sprendimo 20–22 punktų, šioje nutartyje nurodytos priežastys, paskatinusios prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą kelti klausimą dėl tam tikrų Sąjungos teisės nuostatų išaiškinimo.
31      Tai reiškia, kad minėta nutartis atitinka Procedūros reglamento 94 straipsnyje nustatytus reikalavimus ir joje pateikta pakankamai informacijos, kad Teisingumo Teismas galėtų atsakyti į tuos klausimus.
32      Antra, dėl argumentų, susijusių su tuo, jog tam, kad būtų galima priimti sprendimą pagrindinėje byloje, nereikia gauti Teisingumo Teismo atsakymo į pateiktus klausimus, reikia pažymėti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė, jog, pagal Slovakijos teisės aktus, nagrinėdamas pagrindinę bylą jis privalo atsižvelgti į apeliacinės instancijos teismo vertinimus.
33      Šiomis aplinkybėmis pateiktais klausimais siekiama prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui sudaryti sąlygas nustatyti, ar šie vertinimai suderinami su reikalavimu laikytis nekaltumo prezumpcijos, kylančiu iš Direktyvos 2016/343 ir Chartijos 48 straipsnio 1 dalies, ir prireikus imtis veiksmų dėl minėtų vertinimų nesuderinamumo su šiuo reikalavimu.
34      Taigi nėra akivaizdu, kad prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas apskritai neturi jokio ryšio su pagrindinės bylos aplinkybėmis ar jos dalyku.
35      Be to, konkrečiau kalbant apie ketvirtojo klausimo trečią dalį, iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nematyti, kad Mestský súd Bratislava I (Bratislavos I-osios apylinkės teismas), kuris yra pirmosios instancijos teismas, turi kompetenciją priimti sprendimą dėl galimo apeliacinės instancijos teismo teisėjų nušalinimo arba kad jis gali imtis kokių nors veiksmų dėl galimai iš Sąjungos teisės kylančios pareigos numatyti tokių teisėjų nušalinimą.
36      Todėl akivaizdu, kad Sąjungos teisės normų aiškinimas, kuriuo siekiama įvertinti, ar jomis nustatoma tokia pareiga, visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos dalyku.
37      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad ketvirtasis klausimas yra nepriimtinas, kiek jis susijęs su apeliacinės instancijos teismo teisėjų nušalinimu, o kiti pateikti klausimai yra priimtini.
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo–trečiojo klausimų
38      Pirmaisiais trimis klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2016/343 4 straipsnio 1 dalis ir 6 straipsnio 1 dalis, siejamos su Chartijos 48 straipsniu, susijusiu su nekaltumo prezumpcija, turi būti aiškinamos taip, kad joms prieštarauja tai, kad baudžiamųjų bylų teismui, nagrinėjančiam apeliacinį skundą dėl sprendimo nutraukti baudžiamąjį persekiojimą motyvuojant tuo, kad nusikalstama veika nebuvo padaryta, draudžiama išsamiai pareikšti savo poziciją dėl apkaltinamųjų įrodymų, pateikiant faktinių ir teisinių aplinkybių vertinimą dėl to, ar yra visi atitinkamos nusikalstamos veikos sudėties požymiai, nors pagal nacionalinės teisės aktus teismas nėra įpareigotas to daryti, kad priimtų sprendimą, ir nors šis vertinimas grindžiamas tik ikiteisminio tyrimo metu surinktais įrodymais, dėl kurių kaltinamasis negalėjo pareikšti savo pozicijos.
39      Direktyvos 2016/343 4 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad valstybės narės imasi reikiamų priemonių siekdamos užtikrinti, kad, kol įstatymų nustatyta tvarka neįrodyta įtariamojo arba kaltinamojo kaltė, viešuose valdžios institucijų padarytuose pareiškimuose ir teismų sprendimuose, išskyrus tuos, kuriais asmuo pripažįstamas kaltu, tas asmuo nebūtų apibūdinamas kaip kaltas. Šioje nuostatoje nurodyta, kad ji nedaro poveikio baudžiamojo persekiojimo veiksmams, kuriais siekiama įrodyti įtariamojo arba kaltinamojo kaltę, ir preliminariems procesinio pobūdžio sprendimams, kuriuos priima teisminės ar kitos kompetentingos valdžios institucijos ir kurie grindžiami įtarimais ar apkaltinamaisiais įrodymais.
40      Iš šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalies matyti, jog valstybės narės užtikrina, kad įrodinėjimo našta nustatant įtariamųjų ir kaltinamųjų kaltę tektų baudžiamojo persekiojimo institucijai. Šioje nuostatoje nurodyta, kad ji nedaro poveikio teisėjui ar kompetentingam teismui tenkančiai pareigai rinkti tiek apkaltinamuosius, tiek ir išteisinamuosius įrodymus, taip pat teisei į gynybą, kai pateikiami įrodymai pagal taikomą nacionalinę teisę.
41      Siekiant nustatyti šių nuostatų taikymo sritį, kiek tai susiję su nagrinėjimu, kurį baudžiamųjų bylų teismas gali atlikti esant tokiai situacijai, kokia nurodyta pirmuosiuose trijuose klausimuose, pirmiausia reikia priminti, kad Direktyva 2016/343 tik minimaliai suderinami tam tikri nekaltumo prezumpcijos ir teisės dalyvauti nagrinėjant baudžiamąją bylą teisme aspektai (šiuo klausimu žr. 2018 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Milev, C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, 45 ir 46 punktus).
42      Atsižvelgiant į minimalų suderinimą, šioje direktyvoje teismo sprendimai, kuriuose nusprendžiama dėl kaltės ir kurie būtinai priimami užbaigiant baudžiamąjį procesą, atskiriami nuo kitų procesinių veiksmų, pavyzdžiui, baudžiamojo persekiojimo veiksmų ir preliminarių procesinio pobūdžio sprendimų (šiuo klausimu žr. 2019 m. lapkričio 28 d. Sprendimo Spetsializirana prokuratura, C‑653/19 PPU, EU:C:2019:1024, 32 punktą).
43      Nagrinėjamu atveju pirmasis–trečiasis klausimai susiję su baudžiamojo proceso pirminiu etapu, per kurį apeliacinės instancijos teismas turi priimti sprendimą dėl pirmosios instancijos sprendimo, kuriuo nustatoma, ar kaltinamasis aktas yra pakankamas pagrindas nagrinėti bylą teisme, teisėtumo.
44      Toks apeliacinės instancijos teismo sprendimas, atsižvelgiant į jo dalyką, turi būti laikomas kitu teismo sprendimu nei tas, kuriuo nusprendžiama dėl kaltės, kaip tai suprantama pagal minėtos direktyvos 4 straipsnio 1 dalį.
45      Vis dėlto toje pačioje direktyvoje nėra taisyklių, kuriose būtų nustatytos materialinės ir procesinės tokio sprendimo priėmimo sąlygos.
46      Konkrečiai kalbant, joje nenustatyta, nei kokios sąlygos turi būti įvykdytos, kad būtų galima priimti tokį sprendimą, nei įrodymų vertinimo tvarka, kuri galėtų būti taikoma siekiant priimti tą sprendimą.
47      Šiuo klausimu visų pirma reikia pažymėti, kad nors Direktyvos 2016/343 6 straipsnyje nustatytos tam tikros taisyklės, susijusios su įrodinėjimo naštos  paskirstymu per baudžiamąjį procesą, šios taisyklės susijusios su įtariamųjų ir kaltinamųjų kaltės nustatymu, todėl nėra skirtos reglamentuoti įrodymų rinkimą priimant tokį preliminarų sprendimą, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje (šiuo klausimu žr. 2019 m. lapkričio 28 d. Sprendimo Spetsializirana prokuratura, C‑653/19 PPU, EU:C:2019:1024, 33 punktą).
48      Be to, kadangi tokio sprendimo, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, priėmimo materialinės ir procesinės sąlygos priklauso tik nuo nacionalinės teisės (šiuo klausimu žr. 2019 m. lapkričio 28 d. Sprendimo Spetsializirana prokuratura, C‑653/19 PPU, EU:C:2019:1024, 38 punktą), bendrosios procesinės taisyklės, reglamentuojančios baudžiamojo proceso pirminį etapą, per kurį priimamas toks sprendimas, negali būti laikomos Sąjungos teisės įgyvendinimu, kaip tai suprantama pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalį. Taigi Chartijos 48 straipsnio 2 dalis, kurioje numatyta, kad turi būti užtikrinama teisė į gynybą, šiam baudžiamojo proceso pirminiam etapui netaikoma.
49      Vis dėlto, atsižvelgiant į Direktyvos 2016/343 taikymo srities apibrėžtį, pateiktą jos 2 straipsnyje, ir į principo, kuris įtvirtintas jos 3 straipsnyje, bendrą pobūdį, reikia konstatuoti, kad pastarasis straipsnis – kuriame numatyta, jog valstybės narės užtikrina, kad įtariamieji ir kaltinamieji būtų laikomi nekaltais, kol jų kaltė neįrodyta įstatymų nustatyta tvarka, – be jokių specialių apribojimų taikomas visuose fiziniams asmenims iškeltos baudžiamosios bylos etapuose, įskaitant baudžiamojo proceso pirminį etapą, kaip antai nagrinėjamą pagrindinėje byloje.
50      Be to, iš Direktyvos 2016/343 4 straipsnio 1 dalies, pagal kurią draudžiama įtariamąjį arba kaltinamąjį apibūdinti kaip kaltą tol, kol jo kaltė neįrodyta įstatymų nustatyta tvarka, teksto matyti, kad ši nuostata taikoma, be kita ko, kitiems teismo sprendimams, nei tie, kuriais nusprendžiama dėl kaltės.
51      Kiek tai susiję su šios direktyvos 3 straipsnio ir 4 straipsnio 1 dalies taikymo sritimi tokioje byloje, kaip nagrinėjama pagrindinė byla, iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad pagal šias nuostatas, siejamas su direktyvos 16 konstatuojamąja dalimi, nedraudžiama priimti preliminarių procesinio pobūdžio sprendimų, grindžiamų įtarimais ar apkaltinamaisiais įrodymais, jeigu šiuose sprendimuose įtariamasis ar kaltinamasis nėra apibūdinamas kaip kaltas (šiuo klausimu žr. 2018 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Milev, C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, 44 ir 48 punktus).
52      Iš to, kas išdėstyta, visų pirma matyti, kad pagal Direktyvą 2016/343, priimant preliminarų procesinio pobūdžio sprendimą, baudžiamųjų bylų teismui nedraudžiama vertinti apkaltinamųjų įrodymų, siekiant įvertinti, ar konkrečioje byloje gali būti konstatuotas nusikalstamos veikos sudėties požymių buvimas.
53      Be to, pagal šią direktyvą taip pat neatmetama galimybė, kad toks preliminarus sprendimas gali būti priimtas išsamiai neištyrus įrodymų ir kaltinamajam nesuteikus galimybės pareikšti savo pozicijos šiuo klausimu.
54      Galiausiai, kaip savo išvados 80 punkte pažymėjo generalinis advokatas, jokia minėtos direktyvos nuostata nedraudžia, kad toks preliminarus sprendimas būtų grindžiamas išsamiais motyvais.
55      Vis dėlto pagal Direktyvos 2016/343 4 straipsnio 1 dalį šie motyvai turi būti suformuluoti laikantis pareigos neapibūdinti įtariamųjų arba kaltinamųjų kaip kaltų.
56      Nors pagal šio 4 straipsnio 1 dalį valstybėms narėms suteikiama diskrecija nustatyti būtinas priemones dėl šios nuostatos įgyvendinimo, valstybių narių numatytas apsaugos lygis, kaip matyti iš šios direktyvos 48 konstatuojamosios dalies, jokiais atvejais neturėtų būti žemesnis už Chartijoje ir EŽTK numatytus standartus, be kita ko, susijusius su nekaltumo prezumpcija (2019 m. rugsėjo 5 d. Sprendimo AH ir kt. (Nekaltumo prezumpcija), C‑377/18, EU:C:2019:670, 40 punktas).
57      Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad nekaltumo prezumpcija įtvirtinta Chartijos 48 straipsnio 1 dalyje, kuri, kaip matyti iš su Chartija susijusių išaiškinimų, atitinka EŽTK 6 straipsnio 2 dalį. Taigi, pagal Chartijos 52 straipsnio 3 dalį, išaiškinant Chartijos 48 straipsnio 1 dalį reikia atsižvelgti į EŽTK 6 straipsnio 2 ir 3 dalis, kaip nustatančias minimalų apsaugos lygį (šiuo klausimu žr. 2019 m. rugsėjo 5 d. Sprendimo AH ir kt. (Nekaltumo prezumpcija), C‑377/18, EU:C:2019:670, 41 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
58      Šiomis aplinkybėmis, siekiant išaiškinti šio 4 straipsnio 1 dalį, siejamą su Chartijos 48 straipsnio 1 dalimi, reikia remtis Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudencija, susijusia su EŽTK 6 straipsnio 2 dalimi (šiuo klausimu žr. 2019 m. rugsėjo 5 d. Sprendimo AH ir kt. (Nekaltumo prezumpcija), C‑377/18, EU:C:2019:670, 42 punktą).
59      Iš šios jurisprudencijos matyti, kad nekaltumo prezumpcijos principas pažeidžiamas, kai, nepriėmus galutinio apkaltinamojo nuosprendžio, teismo sprendime arba oficialiame pareiškime dėl kaltinamojo aiškiai nurodoma, kad atitinkamas asmuo padarė atitinkamą nusikalstamą veiką (šiuo klausimu žr. 2014 m. vasario 27 d. EŽTT sprendimo Karaman prieš Vokietiją, CE:ECHR:20140227JUD001710310, 63 punktą ir 2019 m. rugsėjo 5 d. Sprendimo AH ir kt. (Nekaltumo prezumpcija), C‑377/18, EU:C:2019:670, 43 punktą).
60      Tokius sprendimus arba pareiškimus, kurie sudaro įspūdį, jog atitinkamas asmuo yra kaltas (jais pažeidžiama nekaltumo prezumpcija), reikia atskirti nuo sprendimų arba pareiškimų, kuriais esami įtarimai tik aprašomi (2002 m. lapkričio 28 d. EŽTT sprendimo Marziano prieš Italiją, CE:ECHR:2002:1128JUD004531399, 31 punktas ir 2013 m. spalio 15 d. EŽTT sprendimo Gutsanovi prieš Bulgariją, CE:ECHR:2013:1015JUD003452910, 192 punktas). Vis dėlto ši prezumpcija gali būti pažeista net formaliai nenustačius kaltės, nes motyvai, leidžiantys manyti, kad teisėjas laiko suinteresuotąjį asmenį kaltu, yra pakankami, kad minėta prezumpcija būtų pažeista (2006 m. rugsėjo 19 d. EŽTT sprendimo Matijasevic prieš Serbiją, CE:ECHR:2006:0919JUD002303704, 45 punktas ir 2023 m. kovo 9 d. EŽTT sprendimo Rigolio prieš Italiją, CE:ECHR:2023:0309JUD002014809, 94 punktas).
61      Vertinant, ar buvo pažeista nekaltumo prezumpcija, reikia atsižvelgti tiek į teisminių institucijų vartojamų frazių pasirinkimą, tiek į konkrečias aplinkybes, kuriomis jos buvo suformuluotos, taip pat į konkretaus proceso pobūdį ir kontekstą (šiuo klausimu žr. 2014 m. vasario 27 d. EŽTT sprendimo Karaman prieš Vokietiją, CE:ECHR:20140227JUD001710310, 63 punktą ir 2019 m. rugsėjo 5 d. Sprendimo AH ir kt. (Nekaltumo prezumpcija), C‑377/18, EU:C:2019:670, 43 punktą).
62      Taigi, kaip savo išvados 53 punkte pažymėjo generalinis advokatas, Europos Žmogaus Teisių Teismas galėjo nuspręsti, kad „nesėkmingai pasirinktų“ terminų, iš kurių matyti, kad atitinkamo asmens kaltė yra įrodyta, vartojimo kontekstas gali leisti paneigti nekaltumo prezumpcijos pažeidimą (šiuo klausimu žr. 2000 m. spalio 10 d. EŽTT sprendimo Daktaras prieš Lietuvą, CE:ECHR:2000:1010JUD004209598, 44 ir 45 punktus).
63      Vis dėlto Europos Žmogaus Teisių Teismas taip pat yra nurodęs, kad, siekiant atsižvelgti į procesą, per kurį pateikiamas pareiškimas, būtina nuodugniau išnagrinėti teisėjų pareiškimus (šiuo klausimu žr. 2006 m. rugsėjo 21 d. EŽTT sprendimo Pandy prieš Belgiją, CE:ECHR:2006:0921JUD001358302, 43 ir 45 punktus).
64      Iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos taip pat matyti, kad siekiant įvertinti, ar nepažeista nekaltumo prezumpcija, kiekvienu atveju reikia išnagrinėti teismo sprendimą ir visus jo motyvus, nes bet kokia aiški nuoroda dėl asmens kaltės nebuvimo tam tikrose teismo sprendimo dalyse netektų prasmės, jeigu kitos sprendimo dalys galėtų būti suprantamos kaip išankstinis jo kaltės pripažinimas (šiuo klausimu žr. 2019 m. rugsėjo 5 d. Sprendimo AH ir kt. (Nekaltumo prezumpcija),
C‑377/18, EU:C:2019:670, 46 punktą).
65      Be to, tam tikros išvados, susijusios su asmens dalyvavimu darant nusikalstamą veiką arba tokios nusikalstamos veikos sudėties požymių buvimu, gali būti daromos nepažeidžiant nekaltumo prezumpcijos, kai šios išvados būtinos sprendimui, kurį turi priimti atitinkamas teismas, ir jeigu aiškiai nurodyta, kad šio asmens kaltė įstatymų nustatyta tvarka neįrodyta (šiuo klausimu žr. 2014 m. vasario 27 d. EŽTT sprendimo Karaman prieš Vokietiją, CE:ECHR:20140227JUD001710310, 64 ir 65 punktus, 2023 m. kovo 9 d. EŽTT sprendimo Rigolio prieš Italiją, CE:ECHR:2023:0309JUD002014809, 97, 125 ir 126 punktus, taip pat 2019 m. rugsėjo 5 d. Sprendimo AH ir kt. (Nekaltumo prezumpcija), C‑377/18, EU:C:2019:670, 45 punktą).
66      Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas galiausiai turi nustatyti, ar per procesą apeliacinės instancijos teisme buvo laikomasi Direktyvos 2016/343 4 straipsnio 1 dalies, siejamos su Chartijos 48 straipsnio 1 dalimi, vis dėlto Teisingumo Teismas, vykstant SESV 267 straipsnyje įtvirtintam teismų bendradarbiavimui ir atsižvelgdamas į turimą bylos medžiagą, gali tam teismui pateikti Sąjungos teisės išaiškinimą, kuris jam galėtų būti naudingas vertinant vienos ar kitos iš šių nuostatų poveikį (šiuo klausimu žr. 2024 m. gruodžio 19 d. Sprendimo Vivacom Bulgaria, C‑369/23, EU:C:2024:1043, 41 punktą).
67      Šiuo tikslu svarbu pabrėžti, kad iš to, kas išdėstyta, matyti, jog spręsdamas dėl nekaltumo prezumpcijos laikymosi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės atsižvelgti tiek į Krajský súd v Bratislave (Bratislavos apygardos teismas) vartojamų žodžių pasirinkimą, tiek į konkretų jų vartojimo kontekstą, taip pat į pagrindinės bylos pobūdį ir aplinkybes, tam, kad nustatytų, ar ginčijami to teismo vertinimai sudaro įspūdį, kad AC yra kaltas dėl jam inkriminuojamos nusikalstamos veikos.
68      Pirma, šiuo klausimu reikia pažymėti, kad žodžių, rodančių apeliacinės instancijos teismo įsitikinimą, jog yra visi nagrinėjamos nusikalstamos veikos sudėties požymiai, vartojimas, jeigu tai nustatytų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, būtų aiškus požymis, kad tas teismas išreiškė nuomonę, jog kaltinamasis yra kaltas dėl šios nusikalstamos veikos.
69      Panašu, kad tokių žodžių, kuriuos generalinis advokatas nurodė savo išvados 59 punkte, pasirinkimas rodo (su sąlyga, kad tai patikrins prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas), kad apeliacinės instancijos teismas peržengė kaltinamajam pareikštų įtarimų ribas.
70      Antra, kalbant apie ypatingas aplinkybes, kuriomis buvo vartojami pagrindinėje byloje nagrinėjami žodžiai, taip pat apie pagrindinės bylos pobūdį ir kontekstą, reikia pažymėti, viena vertus, kad, kadangi Krajský súd v Bratislave (Bratislavos apygardos teismas) yra teismas, jo sprendimo motyvai, kaip matyti iš šio sprendimo 63 punkto, turės būti išnagrinėti nuodugniau.
71      Kita vertus, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės atsižvelgti į tai, kad, kaip priminta šio sprendimo 43 punkte, apeliacinės instancijos teismo sprendimas susijęs su baudžiamojo proceso pirminiu etapu, per kurį apeliacinės instancijos teismas turi nuspręsti dėl pirmosios instancijos sprendimo, kuriuo nustatoma, ar kaltinamasis aktas yra pakankamas pagrindas nagrinėti bylą teisme, teisėtumo.
72      Šiomis aplinkybėmis iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad savo sprendimo rezoliucinėje dalyje apeliacinės instancijos teismas tik nurodė grąžinti bylą pirmosios instancijos teismui, kad šis iš naujo įvertintų įrodymus ir priimtų naują sprendimą. Ši aplinkybė gali būti svarbi nustatant to sprendimo motyvuose vartojamų žodžių reikšmę, be kita ko, jei būtų laikoma, kad šie žodžiai tam tikra prasme yra dviprasmiški.
73      Vis dėlto vien minėto sprendimo rezoliucinės dalies formuluotės nepakanka, kad būtų galima atmesti bet kokį nekaltumo prezumpcijos pažeidimą.
74      Viena vertus, kaip priminta šio sprendimo 64 punkte, reikia atsižvelgti į visus nagrinėjamo sprendimo motyvus ir negalima remtis vien tuo, kad kai kurios to sprendimo dalys leidžia daryti išvadą, kad kaltinamojo kaltė nėra įrodyta.
75      Kita vertus, kaip savo išvados 63 punkte pažymėjo generalinis advokatas, pripažinimas, jog to, kad sprendimas buvo priimtas baudžiamojo proceso pirminiame etape, kuriame nesiekiama nuspręsti dėl kaltinamojo kaltės, pakanka bet kokiam nekaltumo prezumpcijos pažeidimui atmesti, tiesiogiai prieštarautų principui, pagal kurį ši prezumpcija taikoma visam baudžiamajam procesui. Be to, dėl tokio požiūrio Direktyvos 2016/343 4 straipsnio 1 dalis iš esmės netektų prasmės.
76      Trečia, reikia pažymėti: kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė, jog priimant tokį sprendimą, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, pagal nacionalinės teisės aktus visiškai nereikalaujama konstatuoti, kad yra nagrinėjamos nusikalstamos veikos sudėties požymiai, tokia išvada negali būti laikoma būtina tam, kad apeliacinės instancijos teismas galėtų priimti sprendimą.
77      Vadinasi, pagrindinėje byloje nagrinėjama situacija negali būti lyginama su situacijomis, kurios nagrinėjamos šio sprendimo 65 punkte nurodytoje jurisprudencijoje.
78      Ketvirta, kaip pabrėžia Slovakijos vyriausybė ir Europos Komisija, apeliacinės instancijos teismo vartojami žodžiai turi būti aiškinami atsižvelgiant į tai, kad tas teismas, kuriam pagal nacionalinės teisės aktus taikoma pareiga nurodyti motyvus, du kartus panaikino pirmosios instancijos teismo nutartis, kuriomis kaltinamojo akto nagrinėjimas buvo nutrauktas, todėl jis galėjo manyti, kad savo poziciją būtina išreikšti ryžtingiau ir išsamiau.
79      Vis dėlto ši aplinkybė bet kuriuo atveju negali pateisinti žodžių, sudarančių įspūdį, kad kaltinamasis yra kaltas dėl jam inkriminuojamos nusikalstamos veikos, vartojimo, nors, kaip savo išvados 66 punkte pažymėjo generalinis advokatas, baudžiamojo proceso pirminiame etape visiškai įmanoma vartoti formuluotes, kurios, laikantis nekaltumo prezumpcijos, yra pakankamai įtikinamos, kad pagrįstų kaltinamojo perdavimą bylą nagrinėjančiam teismui.
80      Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pirmuosius tris klausimus reikia atsakyti: Direktyvos 2016/343 3 straipsnis, 4 straipsnio 1 dalis ir 6 straipsnio 1 dalis, siejamos su Chartijos 48 straipsniu, turi būti aiškinamos taip, kad pagal juos baudžiamųjų bylų teismui, nagrinėjančiam apeliacinį skundą dėl sprendimo nutraukti baudžiamąjį persekiojimą motyvuojant tuo, kad nusikalstama veika nebuvo padaryta, nedraudžiama išsamiai pareikšti savo pozicijos dėl apkaltinamųjų įrodymų, pateikiant faktinių ir teisinių aplinkybių vertinimą dėl to, ar yra visi atitinkamos nusikalstamos veikos sudėties požymiai, nors pagal nacionalinės teisės aktus teismas nėra įpareigotas to daryti, kad priimtų sprendimą, ir nors šis vertinimas grindžiamas tik ikiteisminio tyrimo metu surinktais įrodymais, dėl kurių kaltinamasis negalėjo pareikšti savo pozicijos, jeigu minėtas vertinimas nesudaro įspūdžio, kad šis asmuo yra kaltas dėl šios nusikalstamos veikos.
Dėl ketvirtojo klausimo
81      Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2016/343 4 straipsnio 2 dalis, siejama su veiksmingumo ir Sąjungos teisės viršenybės principais, turi būti aiškinama taip, kad pirmosios instancijos teismas turi, viena vertus, atmesti apeliacinės instancijos teismo, kuris panaikino nutartį nutraukti bylą ir nurodė grąžinti bylą pirmosios instancijos teismui, vertinimus, kai šie vertinimai yra nesuderinami su nekaltumo prezumpcija, net jeigu nacionalinės teisės aktai įpareigoja minėtą pirmosios instancijos teismą laikytis minėtų vertinimų, ir, kita vertus, susilaikyti nuo apeliacinės instancijos teismo nurodytų procesinių priemonių vykdymo.
82      Direktyvos 2016/343 4 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad valstybės narės užtikrina, kad, pažeidus šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje nustatytą pareigą neapibūdinti įtariamųjų arba kaltinamųjų kaip kaltų, pagal šią direktyvą ir visų pirma pagal jos 10 straipsnį būtų galima pasinaudoti tinkamomis priemonėmis.
83      Pagal šį 10 straipsnį valstybės narės įpareigojamos įtariamiesiems ir kaltinamiesiems užtikrinti veiksmingą teisių gynimo priemonę, kai pažeidžiamos šioje direktyvoje numatytos teisės.
84      Nors pagal Direktyvos 2016/343 4 straipsnio 2 dalį reikalaujama, kad būtų numatytos „tinkamos priemonės“, vis dėlto reikia konstatuoti, kad šių priemonių pobūdis joje nenurodytas. Nesant suderinimo šiuo klausimu, valstybės narės turi jas apibrėžti, remdamosi procesinės autonomijos principu. Vis dėlto šios priemonės turi atitikti dvigubą sąlygą – jos neturi būti mažiau palankios nei priemonės, reglamentuojančios panašias situacijas, kurioms taikoma vidaus teisė (lygiavertiškumo principas), ir dėl jų neturi tapti neįmanoma ar pernelyg sudėtinga pasinaudoti pagal Sąjungos teisę suteiktomis teisėmis (veiksmingumo principas) (pagal analogiją žr. 2025 m. birželio 24 d. Sprendimo GR REAL, C‑351/23, EU:C:2025:474, 56 punktą).
85      Nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepateikia jokios informacijos apie priemones, kurios pagal Slovakijos teisės aktus gali būti priimtos nekaltumo prezumpcijos pažeidimo atveju.
86      Be to, nors Slovakijos vyriausybė nurodė tam tikras nacionalinės teisės aktuose šiam tikslui numatytas priemones, nesant reikalo pasisakyti dėl to, ar tokios priemonės yra tinkamos Direktyvos 2016/343 4 straipsnio 2 dalies reikalavimams įvykdyti ir ar laikomasi lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų, reikia konstatuoti, kad šios priemonės bet kuriuo atveju neturi tikslo apriboti apeliacinės instancijos teismo pateiktų vertinimų tokiame procese, koks vyksta pagrindinėje byloje, galiojimo pirmosios instancijos teismui ir neturi tokio poveikio.
87      Kaip savo išvados 99 punkte pažymėjo generalinis advokatas, nepriklausomai nuo tinkamų priemonių, kurių pagal šio 4 straipsnio 2 dalį turi imtis valstybė narė, kad ištaisytų nekaltumo prezumpcijos pažeidimą, pirmosios instancijos teismas, esantis tokioje situacijoje, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, gali būti priverstas imtis priemonių, skirtų nekaltumo prezumpcijos laikymuisi užtikrinti.
88      Toks teismas apskritai turi laikytis Direktyvos 2016/343 3 straipsnio, pagal kurį reikalaujama, kad įtariamieji ir kaltinamieji būtų laikomi nekaltais, kol jų kaltė neįrodyta įstatymų nustatyta tvarka.
89      Taigi priimdamas preliminarų procesinio pobūdžio sprendimą pirmosios instancijos teismas, nepažeisdamas šio 3 straipsnio, negali laikytis apeliacinės instancijos teismo pateikto vertinimo, pagal kurį kaltinamasis laikomas kaltu prieš tai, kai jo kaltė įrodoma įstatymų nustatyta tvarka, nes tokiu atveju šis pirmosios instancijos teismas pats būtų priverstas pirma laiko pripažinti šį asmenį kaltu.
90      Kadangi minėtas 3 straipsnis yra pakankamai aiškus, tikslus ir besąlygiškas, kad jam būtų pripažintas tiesioginis veikimas, pagal Sąjungos teisės viršenybės principą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prireikus turi netaikyti nacionalinio teisinio reglamentavimo, kuris sudarytų kliūčių šią teisę taikyti jo nagrinėjamoje byloje (šiuo klausimu žr. 2022 m. vasario 22 d. Sprendimo RS (Konstitucinio teismo sprendimų padariniai), C‑430/21, EU:C:2022:99, 53 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
91      Be to, šiomis aplinkybėmis primintina, kad pagal Sąjungos teisę draudžiama tai, kad nacionaliniam teismui, turinčiam iš naujo nagrinėti bylą, kurią jam grąžino aukštesnės instancijos teismas, šią bylą nagrinėjęs apeliacine tvarka, pagal nacionalinę proceso teisę būtų privalomi aukštesnės instancijos teismo pateikti vertinimai teisės klausimais, jeigu jis mano, jog atsižvelgiant į išaiškinimą, kurio jis paprašė Teisingumo Teismo, šie vertinimai neatitinka Sąjungos teisės (šiuo klausimu žr. 2010 m. spalio 5 d. Sprendimo Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, 32 punktą ir 2022 m. vasario 22 d. Sprendimo RS (Konstitucinio Teismo sprendimų padariniai), C‑430/21, EU:C:2022:99, 75 punktą).
92      Vadinasi, jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nuspręstų, kad, atsižvelgiant į atsakymą į pirmuosius tris klausimus, tam tikri apeliacinės instancijos teismo vertinimai yra nesuderinami su nekaltumo prezumpcija, įtvirtinta Direktyvos 2016/343 3 straipsnyje ir 4 straipsnio 1 dalyje, siejamuose su Chartijos 48 straipsnio 1 dalimi, jis turėtų priimti sprendimą pagrindinėje byloje neatsižvelgdamas į šiuos vertinimus, o nacionalinės teisės norma, pagal kurią jis įpareigojamas laikytis minėtų vertinimų, to negali trukdyti.
93      Vis dėlto iš to negalima daryti išvados, kad teismas, esantis tokioje situacijoje, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, turi atmesti visą apeliacinės instancijos teismo sprendimą.
94      Tai, kad kai kuriais apeliacinės instancijos teismo vertinimais pažeidžiama nekaltumo prezumpcija, nebūtinai reiškia, kad visas sprendimas, kuriame yra šie vertinimai, yra nesuderinamas su šia prezumpcija.
95      Konkrečiai kalbant, negalima teigti, kad sprendime, kuris iš dalies motyvuotas tokiais vertinimais, apeliacinės instancijos teismo nurodytos procesinės priemonės turi būti laikomos savaime prieštaraujančiomis minėtai prezumpcijai.
96      Taigi tokioje situacijoje, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, pačioje priemonėje, pagal kurią byla pirmosios instancijos teismui grąžinama panaikinus šio teismo nutartį nutraukti bylą, kad šis išnagrinėtų ją iš naujo, nėra jokios pozicijos dėl atitinkamo asmens kaltės.
97      Taigi negalima teigti, kad pareiga neatsižvelgti į su nekaltumo prezumpcija nesuderinamus vertinimus, kuri išplaukia iš Direktyvos 2016/343 3 straipsnio, užkerta kelią tam, kad pirmosios instancijos teismas pagal nacionalinės teisės aktus privalėtų vykdyti apeliacinės instancijos teismo nurodytas procesines priemones, įskaitant atvejus, kai pastarojo teismo sprendimas iš dalies grindžiamas tokiais vertinimais.
98      Taigi į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti: Direktyvos 2016/343 3 straipsnis, siejamas su Sąjungos teisės viršenybės principu, turi būti aiškinamas taip, kad pirmosios instancijos teismas turi atmesti apeliacinės instancijos teismo, kuris panaikino nutartį nutraukti bylą ir nurodė grąžinti bylą pirmosios instancijos teismui, vertinimus, kai šie vertinimai yra nesuderinami su nekaltumo prezumpcija, net jeigu nacionalinės teisės aktai įpareigoja minėtą pirmosios instancijos teismą laikytis minėtų vertinimų, tačiau šis 3 straipsnis draudžia tam pačiam pirmosios instancijos teismui vykdyti apeliacinės instancijos teismo nurodytas procesines priemones.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
99      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
1.      2016 m. kovo 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2016/343 dėl tam tikrų nekaltumo prezumpcijos ir teisės dalyvauti nagrinėjant baudžiamąją bylą teisme aspektų užtikrinimo 3 straipsnis, 4 straipsnio 1 dalis ir 6 straipsnio 1 dalis, siejami su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 48 straipsniu,
turi būti aiškinami taip:
kad pagal juos baudžiamųjų bylų teismui, nagrinėjančiam apeliacinį skundą dėl sprendimo nutraukti baudžiamąjį persekiojimą motyvuojant tuo, kad nusikalstama veika nebuvo padaryta, nedraudžiama išsamiai pareikšti savo pozicijos dėl apkaltinamųjų įrodymų, pateikiant faktinių ir teisinių aplinkybių vertinimą dėl to, ar yra visi atitinkamos nusikalstamos veikos sudėties požymiai, nors pagal nacionalinės teisės aktus teismas nėra įpareigotas to daryti, kad priimtų sprendimą, ir nors šis vertinimas grindžiamas tik ikiteisminio tyrimo metu surinktais įrodymais, dėl kurių kaltinamasis negalėjo pareikšti savo pozicijos, jeigu minėtas vertinimas nesudaro įspūdžio, kad šis asmuo yra kaltas dėl šios nusikalstamos veikos.
2.      Direktyvos 2016/343 3 straipsnis, siejamas su Sąjungos teisės viršenybės principu,
turi būti aiškinamas taip:
pirmosios instancijos teismas turi atmesti apeliacinės instancijos teismo, kuris panaikino nutartį nutraukti bylą ir nurodė grąžinti bylą pirmosios instancijos teismui, vertinimus, kai šie vertinimai yra nesuderinami su nekaltumo prezumpcija, net jeigu nacionalinės teisės aktai įpareigoja minėtą pirmosios instancijos teismą laikytis minėtų vertinimų, tačiau šis 3 straipsnis draudžia tam pačiam pirmosios instancijos teismui vykdyti apeliacinės instancijos teismo nurodytas procesines priemones.
Parašai.
*      Proceso kalba: slovakų.
i      Šios bylos pavadinimas išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.