62004TO0137_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje T‑137/04
Kurt Martin Mayer,
gyvenantis Eisentratten (Austrija),
Tilly Forstbetriebe GmbH,
įsteigta Treibach (Austrija),
Anton Volpini de Maestri,
gyvenantis Špitalyje prie Dravos (Austrija),
Johannes Volpini de Maestri,
gyvenantis Zėbodene (Austrija),
atstovaujami advokato M. Schaffgotsch,
ieškovai,
prieš
Europos Bendrijų Komisiją,
atstovaujamą M. van Beek ir B. Schima,
atsakovę,
palaikomą
Suomijos Respublikos,
atstovaujamos T. Pynnä ir A. Guimaraes-Purokoski,
įstojusios į bylą šalies,
dėl prašymo panaikinti 2003 m. gruodžio 22 d. Komisijos sprendimą 2004/69/EB, patvirtinantį Bendrijos svarbos teritorijų Alpių biogeografiniame regione sąrašą pagal Tarybos direktyvą 92/43/EEB (OL L 14, 2004, p. 21),
EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (pirmoji kolegija),
kurį sudaro pirmininkas R. García‑Valdecasas, teisėjos I. Labucka ir V. Trstenjak,
kancleris E. Coulon,
priima šią
Nutartį
Sprendimo motyvai
Teisinės ir faktinės aplinkybės
1. 1992 m. gegužės 21 d. Taryba priėmė Direktyvą 92/43/EEB dėl natūralių buveinių ir laukinės faunos bei floros apsaugos (OL L 206, p. 7, toliau – Buveinių direktyva).
2. Buveinių direktyvos tikslas, pagal jos 2 straipsnio 1 dalį, – padėti užtikrinti biologinę įvairovę, apsaugant natūralias buveines ir laukinę fauną bei florą valstybių narių teritorijoje, kuriai taikoma Sutartis.
3. Buveinių direktyvos 2 straipsnio 2 dalyje patikslinta, kad priemonės, kurių imamasi pagal šią direktyvą, turi palaikyti arba atstatyti gerą Bendrijos svarbos natūralių buveinių ir laukinės faunos bei floros rūšių apsaugos būklę.
4. Pagal Buveinių direktyvos šeštą konstatuojamąją dalį, kad būtų galima atstatyti ar palaikyti Bendrijos svarbos natūralių buveinių ir rūšių gerą apsaugos būklę, būtina pagal nustatytą grafiką steigti specialias saugomas teritorijas, siekiant sukurti vientisą Europos ekologinį tinklą.
5. Pagal Buveinių direktyvos 3 straipsnio 1 dalį šis tinklas, vadinamas Natura 2000, apima specialias saugomas teritorijas ir specialios apsaugos teritorijas, kurias valstybės narės klasifikuoja pagal 1979 m. balandžio 2 d. Direktyvą 79/409/EEB dėl laukinių paukščių apsaugos (OL L 103, p. 1).
6. Pagal Buveinių direktyvos 1 straipsnio 1 dalį speciali saugoma teritorija apibrėžta taip: „tai Bendrijos svarbos teritorija, kurią valstybės narės įsteigė įstatymu, administraciniu aktu ir (arba) sutartimi ir kurioje yra taikomos būtinos apsaugos priemonės, skirtos palaikyti ar atstatyti natūralių buveinių ir (ar) rūšių, kurioms teritorija yra įsteigta, gerą apsaugos būklę bei populiacijas“.
7. Buveinių direktyvos 4 straipsnis numato trijų etapų specialių saugomų teritorijų steigimo procedūrą. Pagal šios nuostatos 1 dalį kiekviena valstybė narė siūlo teritorijų sąrašą, nurodydama tose teritorijose aptinkamus vietinius I priedo natūralių buveinių tipus ir II priedo rūšis. Per trejus metus nuo Buveinių direktyvos paskelbimo sąrašas kartu su informacija apie kiekvieną teritoriją perduodamas Komisijai.
8. Pagal Buveinių direktyvos 4 straipsnio 2 dalį pagal pateiktus sąrašus ir remdamasi direktyvos III priede nustatytais kriterijais Komisija, susitarusi su kiekviena valstybe nare, sudaro Bendrijos svarbos teritorijų sąrašo projektą. Bendrijos svarbos teritorijų sąrašą Komisija tvirtina Buveinių direktyvos 21 straipsnyje nustatyta tvarka. Pagal 4 straipsnio 3 dalį šis sąrašas sudaromas per šešerius metus nuo Buveinių direktyvos paskelbimo.
9. Šios direktyvos 4 straipsnio 4 dalis nurodo, kad jei, laikantis šios nuostatos 2 dalyje nustatytos tvarkos, yra patvirtinama Bendrijos svarbos teritorija, atitinkama valstybė narė turi kuo greičiau, bet ne vėliau kaip per šešerius metus, toje teritorijoje įsteigti specialią saugomą teritoriją, nustatydama prioritetus, atsižvelgdama į teritorijos svarbą palaikant ar atstatant I priede išvardytų natūralių buveinių tipų arba II priede išvardytų rūšių gerą apsaugos būklę bei užtikrinant Natura 2000
tinklo vientisumą, taip pat atsižvelgdama į toms vietovėms gresiantį degradavimą ar sunaikinimą.
10. Buveinių direktyvos 4 straipsnio 5 dalyje patikslinama, kad teritoriją įtraukus į Komisijos patvirtintą Bendrijos svarbos teritorijų sąrašą, jai pradedamos taikyti Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2–4 dalys.
11. Pagal Buveinių direktyvos 6 straipsnį:
„1. Specialioms saugomoms teritorijoms valstybės narės nustato būtinas apsaugos priemones, tarp jų, jei reikia, atitinkamus tvarkymo planus, parengtus specialiai šioms teritorijoms ar integruotus į kitus plėtros planus, ir atitinkamas įstatymais nustatytas, administracines arba sutartyje numatytas priemones, kurios atitinka teritorijoje esančių į I priedą įtrauktų natūralių buveinių tipų ir į II priedą įtrauktų rūšių ekologinius reikalavimus.
2. Valstybės narės imasi priemonių, siekdamos specialiose saugomose teritorijose išvengti natūralių buveinių ir rūšių buveinių blogėjimo, o taip pat rūšių, kurių apsaugai buvo įsteigtos specialios saugomos teritorijos, trikdymo, jei toks trikdymas galėtų būti reikšmingas šios direktyvos tikslų atžvilgiu.
3. Bet kokiems planams ir projektams, tiesiogiai nesusijusiems arba nebūtiniems teritorijos tvarkymui, bet galintiems ją reikšmingai paveikti individualiai arba kartu su kitais planais arba projektais, turi būti atliekamas jų galimo poveikio teritorijai įvertinimas. Atsižvelgiant į poveikio teritorijai įvertinimo išvadas ir remiantis 4 dalies nuostatomis, kompetentingos nacionalinės institucijos pritaria planui ar projektui tik įsitikinusios, kad jis nepadarys žalos nagrinėjamos teritorijos vientisumui ir, jei reikia, išsiaiškinusios plačiosios visuomenės nuomonę.
4. Jei, nepaisant poveikio teritorijai neigiamo įvertinimo ir nesant kitų alternatyvių sprendimų, šis planas ar projektas vis dėlto privalo būti įgyvendintas dėl privalomųjų svarbesnio viešojo intereso pagrindų, tarp jų ir socialinio ar ekonominio pobūdžio, valstybė narė imasi visų kompensacinių priemonių, būtinų bendram Natura 2000
vientisumui apsaugoti. Apie patvirtintas kompensacines priemones ji praneša Komisijai.
Kai atitinkamoje teritorijoje yra prioritetinis natūralių buveinių tipas ir (arba) prioritetinė rūšis, vieninteliai argumentai, kuriuos galima pateikti, yra argumentai, susiję su žmonių sveikata ar sauga, su labai svarbiomis aplinkai palankiomis pasekmėmis arba kitais, Komisijos nuomone, privalomaisiais svarbesnio viešojo intereso pagrindais.“ (Pataisytas vertimas)
12. 2003 m. gruodžio 22 d. Komisijos sprendimas 2004/69/EB, patvirtinantis Bendrijos svarbos teritorijų Alpių biogeografiniame regione sąrašą pagal Buveinių direktyvą (OL L 14, 2004, p. 21, toliau – ginčijamas sprendimas), buvo priimtas remiantis minėtos direktyvos 4 straipsnio 2 dalies trečiąja pastraipa. Tarp Bendrijos svarbos teritorijų, įtrauktų į sąrašą, yra šios teritorijos:
− AT 2102000 Nockberge (Kernzone), Kärnten,
− AT 2119000 Gut Walterskirchen.
13. Ieškovai yra ūkininkai ir miškininkai, kurie jiems priklausančiuose žemės sklypuose be veiklos, susijusios su eksploatacija, vykdo papildomą veiklą. Pagal ginčijamą sprendimą jų nuosavybė priskirta prie Bendrijos svarbos teritorijų Alpių biogeografiniame regione.
14. Antroji ieškovė yra žemės sklypo, kuris visas atitinka Bendrijos svarbos teritoriją, pažymėtą nuoroda AT 2119000, savininkė. Kitiems ieškovams priklauso žemės sklypai Bendrijos svarbos teritorijoje, kurios nuoroda AT 2102000.
Procedūra
15. 2004 m. balandžio 13 d. ieškovai Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje pareiškė šį ieškinį.
16. 2004 m. birželio 30 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu dokumentu Komisija pareiškė prieštaravimą dėl priimtinumo pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 114 straipsnio 1 dalį. 2004 m. rugsėjo 2 d. ieškovai pateikė savo pastabas dėl šio prieštaravimo.
17. Suomijos Respublika pateikė prašymą įstoti į šią bylą Komisijos pusėje, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2004 m. liepos 7 dieną. 2004 m. rugsėjo 20 d. nutartimi Pirmosios instancijos teismo pirmosios kolegijos pirmininkas leido įstoti į bylą. Įstojusi į bylą šalis pateikė paaiškinimus tik dėl ieškinio priimtinumo. 2004 m. gruodžio 30 d. ieškovai pateikė savo pastabas.
Šalių reikalavimai
18. Savo prieštaravime dėl priimtinumo Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
– atmesti ieškinį kaip nepriimtiną,
– priteisti iš ieškovų bylinėjimosi išlaidas.
19. Savo įstojimo į bylą paaiškinimuose įstojusi į bylą šalis Pirmosios instancijos teismo prašo atmesti ieškinį kaip nepriimtiną.
20. Savo pastabose dėl prieštaravimo dėl priimtinumo ieškovai Pirmosios instancijos teismo prašo:
– pirmiausia:
– atmesti prieštaravimą dėl priimtinumo,
– panaikinti ginčijamą sprendimą;
– nepatenkinus pirmų reikalavimų:
– panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jis susijęs su į I priedą įtrauktomis Austrijoje esančiomis teritorijomis,
– arba panaikinti teritorijų, kurių nuorodos AT 2102000 Nockberge (Kernzone), Kärnten ir AT 2119000 Gut Walterskirchen, įtraukimą į ginčijamo sprendimo I priedą,
– arba panaikinti teritorijų, pripažintų Bendrijos svarbos teritorijomis buveinėms ir rūšims, kurių reprezentatyvumo laipsnis ir bendras įvertinimas atitinka B, C ir D kategorijas (nepatenkinus šio reikalavimo, C ir D kategorijas arba, nepatenkinus ir šio reikalavimo, D kategoriją), įtraukimą į ginčijamo sprendimo I priedą pagal standartinę valstybių narių pateikiamų duomenų formą visų į ginčijamą sprendimą įtrauktų teritorijų arba visų Austrijos teritorijų, arba įtrauktų teritorijų, kurių nuorodos AT 2102000 Nockberge (Kernzone), Kärnten ir AT 2119000 Gut Walterskirchen, atžvilgiu,
– be to, priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Teisinis pagrindas
21. Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 114 straipsnį, jei šalis prašo Pirmosios instancijos teismo priimti sprendimą dėl priimtinumo nenagrinėjant bylos iš esmės, išskyrus atvejus, kai Pirmosios instancijos teismas nusprendžia kitaip, likusi proceso dėl prieštaravimo dėl priimtinumo dalis vyksta žodžiu. Pirmosios instancijos teismas mano, kad šiuo atveju bylos medžiagoje yra užtektinai informacijos ir žodinė proceso dalis nebūtina.
Šalių argumentai
22. Pirmiausia Komisija tvirtina, kad ieškovai neturi suinteresuotumo pareikšti ieškinį.
23. Ji teigia, kad ginčijamas sprendimas yra tik tarpinė priemonė 1981 m. lapkričio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo IBM prieš Komisiją
(60/81, Rink. p. 2639, 10 punktas) prasme. Ginčijamas sprendimas nėra aktas, dėl kurio būtų galima pareikšti ieškinį, nes Bendrijos svarbos teritorijų sąrašo sudarymas neužbaigia procedūros, kuria siekiama sukurti tinklą Natura 2000 .
24. Komisija pabrėžia, kad ginčijamas sprendimas tiesiogiai nedaro tiesioginio poveikio ieškovų teisinei padėčiai. Jos nuomone, galimas teisinis poveikis ieškovams gali kilti, tik kai nacionalinės valdžios institucijos imsis priemonių taikydamos Buveinių direktyvą ir ginčijamą sprendimą.
25. Todėl Komisija mano, kad ginčijamas sprendimas visiškai neturi reikšmės ieškovų teisinei padėčiai. Todėl jie, nebūdami suinteresuoti, neturi teisės pareikšti ieškinio dėl šio sprendimo panaikinimo pagal EB 230 straipsnio ketvirtąją pastraipą.
26. Be to, Komisija teigia, kad sprendimas su ieškovais nėra tiesiogiai ir konkrečiai susijęs.
27. Šiuo atveju ginčijamą priemonę Komisija priėmė valstybėms narėms skirto sprendimo forma. Bet kuriuo atveju akto pobūdį lemia ne jo išorinė forma, o konkretus norminis turinys. Ginčijamu sprendimu buvo papildytas teisinis pagrindas, į kurį įtrauktas Natura 2000
tinklas, nes juo buvo patikslinta, kurios teritorijos apibrėžtos kaip valstybių narių specialios saugomos teritorijos (Buveinių direktyvos 4 straipsnio 4 dalis), kad valstybės galėtų numatyti būtinas nagrinėjamų teritorijų apsaugos priemones (Buveinių direktyvos 6 straipsnio 1 dalis).
28. Taigi ginčijamas sprendimas yra bendrų normatyvinio pobūdžio teisės aktų visumos dalis. Komisija vis dėlto pripažįsta, jog pagal nusistovėjusią Bendrijos teismų praktiką tai nereiškia, kad ginčijamas sprendimas gali būti tiesiogiai ir konkrečiai susijęs su tam tikrais ūkio subjektais.
29. Dėl tiesioginio ryšio su ieškovais Komisija mano, kad aplinkybė, jog galima nustatyti, kurios teritorijos yra Bendrijos svarbos ir patenka į Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2–4 dalių taikymo sritį, nekelia jokios grėsmės ieškovų teisinei padėčiai. Atsižvelgiant į direktyvų teisinę tvarką, pareigos pagal šį straipsnį gali būti priskirtos privatiems asmenims ir gali kilti tik iš valstybių narių priimtų Buveinių direktyvos perkėlimo priemonių.
30. Komisija mano, kad Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalis palieka valstybėms narėms diskreciją tiek momento, kuriuo gamtinės pusiausvyros trikdymas gali turėti reikšmingų padarinių, tiek priemonių išvengti padėties bloginimo ir trikdymo apibrėžimo atžvilgiu. Ji patikslina, kad kol valstybė narė nesinaudoja savo diskrecija, nėra galimybės sužinoti, ar paveikta ieškovų teisinė padėtis. Ji daro išvadą, kad ginčijamas sprendimas ieškovams neturi tiesioginio poveikio.
31. Komisijos nuomone, tokie patys samprotavimai tinka ir kalbant apie Buveinių direktyvos 6 straipsnio 3 ir 4 dalių taikymą: tik konkretaus plano ar projekto atveju reikalavimas ištirti suderinamumą su apsaugos tikslais galėtų turėti teisinių pasekmių. Vykstant leidimo procedūrai, kurios metu reikia įvertinti skirtingus elementus ir į juos atsižvelgti, nacionalinės institucijos būtinai naudojasi diskrecija. Beje, Buveinių direktyvos 6 straipsnio 3 ir 4 dalių reikalavimai konkrečiu atveju yra susiję ne su žemės savininku, o su plano arba projekto autoriumi. Tačiau visi ieškovai remiasi tuo, kad jie yra žemės savininkai. Buveinių direktyvos 6 straipsnio 3 ir 4 dalys nesukelia teisinių pasekmių, kurios tiesiogiai veiktų ieškovų teisinę padėtį.
32. Dėl konkretaus ryšio Komisija teigia, kad ginčijamu sprendimu neapibrėžiamos nei žemės savininkų teisės, nei pareigos, juo tik sudaromas teritorijų, kurioms taikomos kitos nuostatos, nedarančios įtakos žemės nuosavybei, sąrašas. Šių nuostatų tikslas – apsaugoti teritorijas nuo bet kokios kilmės jų apsaugos būklės blogėjimo.
33. Komisijos manymu, kadangi ginčijamu sprendimu žemės savininkams nenumatyta jokių pareigų, ieškovai negali teigti, jog sprendimas daro poveikį jų specialioms teisėms arba jiems padarė ypatingos žalos taip, kad juos individualizuotų visų kitų ūkio subjektų atžvilgiu. Net jei sprendimas galėtų įpareigoti ieškovus, tai lemtų objektyviai apibrėžta situacija, t. y. priede išvardytų teritorijų geografinė padėtis.
34. Ieškovų neindividualizuoja ir aplinkybė, kad Komisija pagal specialias nuostatas privalo atsižvelgti į tai, kaip jos ketinamas priimti aktas paveiks ieškovų padėtį. Komisijos teigimu, ginčijamo sprendimo priėmimo procedūrai taikomi tik moksliniai kriterijai, susiję su gamtos apsauga. Be to, jokia Bendrijos teisės nuostata neįpareigoja Komisijos priimant ginčijamą sprendimą taikyti procedūrą, kurioje ieškovai galėtų naudotis kokiomis nors teisėmis, pavyzdžiui, teise būti išklausytiems.
35. Komisija iš išdėstytų argumentų daro išvadą, kad ieškinį reikia atmesti kaip nepriimtiną.
36. Į bylą įstojusi šalis palaiko Komisijos argumentus ir taip pat prašo šio ieškinio nepriimti.
37. Dėl tiesioginio ryšio su ieškovais ji priduria, kad ginčijamas sprendimas akivaizdžiai palieka valstybėms narėms galimybę priimti tam tikras priemones arba jų nepriimti. Ginčijamo sprendimo poveikis priklauso nuo to, kaip nacionalinės institucijos pasinaudoja savo diskrecija.
38. Dėl konkretaus ryšio su ieškovais į bylą įstojusi šalis teigia, kad ginčijamas sprendimas netrukdo jiems naudotis savo išimtinėmis teisėmis ir nė vienos iš jų nepanaikina. Šis sprendimas nereglamentuoja ieškovų teisių ir pareigų, juo tik nustatomas geografiškai apibrėžtas sąrašas. Ieškinyje nurodyti galimi nepatogumai yra tik netiesioginė ginčijamo sprendimo pasekmė.
39. Anot į bylą įstojusios šalies, reikia taip pat konstatuoti, kad ginčijamas sprendimas nesusijęs su ieškovais kaip su išimtinių teisių turėtojais. Net jei sprendimas daro jiems poveikį, tai tik kaip žemės savininkams ir tokį patį, kaip ir kitiems sprendimo priede išvardytų žemės sklypų savininkams.
40. Be to, į bylą įstojusi šalis pabrėžia, jog pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką galimybė apytiksliai apibrėžti teisės subjektų, kuriems taikoma priemonė, skaičių ar net tapatybę visiškai nereiškia, kad ji laikytina konkrečiai susijusia su šiais subjektais, nebent būtų nustatyta, kad tokį šio akto taikymą lemia joje nurodytos objektyvios teisinės ar faktinės aplinkybės (žr. 2004 m. rugsėjo 6 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties SNF prieš Komisiją, T‑213/02, Rink. p. II‑0000, 59 punktą ir nurodytą Bendrijos teismų praktiką).
41. Į bylą įstojusi šalis mano, kad net jei ginčijamas sprendimas leidžia tam tikru atveju apibrėžti minėto sprendimo priede išvardytose teritorijose esančios žemės savininkus, šis sprendimas taikomas remiantis tik jame apibrėžtomis objektyviomis faktinėmis aplinkybėmis, būtent teritorijų gamtiniu vertingumu.
42. Pirmiausia, ieškovai tvirtina, kad ginčijamas sprendimas yra Komisijos norminis aktas, sukeliantis ir individualių padarinių, todėl jis skirtas ne tik valstybėms narėms, bet ir ieškovams.
43. Ieškovai mano, kad jiems negalima prieštarauti, remiantis tuo, jog Buveinių direktyva neperkelta per nustatytą terminą. Jie primena, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką pilietis gali tiesiogiai remtis direktyva byloje prieš valstybę narę, kuriai direktyva skirta, arba jos administracinius vienetus, jei šios direktyvos tekstas yra suformuluotas pakankamai tiksliai, kad būtų galima tiesiogiai nustatyti teises, ir jei atitinkama valstybė narė nepaisė perkėlimo terminų. Tačiau valstybės narės vėlavimas perkelti direktyvą negali lemti, kad Sąjungos pilietis turėtų galimybę nepaisyti šios direktyvos tikslų arba juos sužlugdyti.
44. Dėl Komisijos argumento, kad teritorija, atitinkamai valstybei narei apie ją pranešus, naudojasi Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2–4 dalyse numatyta apsauga, ieškovai mano, jog jei toks būtų teisės aktų leidėjo tikslas, Buveinių direktyvos 4 straipsnio 5 dalies nuostatos būtų perteklinės ir jis būtų numatęs, kad pranešus reikia taikyti apsaugos režimą.
45. Todėl jie tvirtina, kad ginčijamas sprendimas su jais yra tiesiogiai ir konkrečiai susijęs.
46. Dėl tiesioginio ryšio ieškovai tvirtina, kad ginčijamas sprendimas nepalieka valstybėms narėms jokios diskrecijos įgyvendinant normines Buveinių direktyvos nuostatas ieškovų atžvilgiu, vadinasi, sąlyga, jog ginčijamas sprendimas su pastaraisiais būtų tiesiogiai susijęs, įvykdyta. Jų nuomone, nors ginčijamas sprendimas oficialiai skirtas valstybėms narėms, jame išvardytų specialių saugomų teritorijų atžvilgiu pagal Buveinių direktyvą juo ne tik nustatomas konkretus bei galutinis numatytų teritorijų sąrašas, bet ir konkretus bei galutinis apsaugos tikslų apibrėžimas. Valstybėms narėms leista tik, laikantis draudimo bloginti padėtį principo ir įgyvendinant įsipareigojimą tinkamai įvertinti ieškovų žemės ūkio ir miškininkystės veiklos poveikį, imtis veiksmų arba normatyvinių priemonių. Dėl šių priemonių ieškovai bet kuriuo atveju patiria didelių neigiamų teisinių ir ekonominių pasekmių.
47. Ieškovai mano, kad Komisijos pateikta Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2–4 dalių analizė yra neįtikinanti. Pirma, Komisija praleido esminę detalę, o būtent ji neatsakė į kaltinimą, jog aiškiai nepateikta priežasčių, dėl kurių nurodytos teritorijos iš tiesų yra Bendrijos svarbos, ir, antra, jos analizė, susijusi su nacionalinių institucijų įsipareigojimais ir diskrecija, apima tik šalutinius klausimus.
48. Ieškovai šiuo aspektu primena, kad valstybės narės neturi jokios diskrecijos draudimo bloginti ir trikdyti Bendrijos svarbos teritorijas, patvirtintas įgyvendinant Buveinių direktyvos nuostatas, atžvilgiu. Apibrėžti ginčijamo sprendimo tikslai taip pat nepalieka valstybėms narėms galimybės pasirinkti veiksmų, todėl šis sprendimas ir paaiškinimo, šiuo atveju dėl galimybės saugoti tam tikras rūšis ir buveines, nebuvimas tiesiogiai susiję su ieškovais.
49. Ieškovai prieštarauja į bylą įstojusios šalies argumentams. Valstybės narės turi įvertinti planus ir projektus, darančius poveikį teritorijoms, suklasifikuotoms Buveinių direktyvos 6 straipsnio 3 dalies ir ginčijamame sprendime įtvirtintų tikslų atžvilgiu. Taigi įsipareigojimas atlikti tokį įvertinimą ir jo kriterijai išplaukė iš ginčijamame sprendime įtvirtinto apsaugos tikslo apibrėžimo, ir valstybė narė, naudodamasi kokia nors savo diskrecija, niekaip negalėjo išvengti įsipareigojimų. Tas pats argumentas tinka ir Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalyje numatytam draudimui bloginti padėtį.
50. Dėl konkretaus ryšio ieškovai iš esmės tvirtina, kad ginčijamas sprendimas yra konkrečiai su jais susijęs, nes jie yra Komisijos sprendime nurodytos žemės savininkai. Aplinkybė, kad šis sprendimas susijęs ir su tam tikru skaičiumi kitų žemės savininkų, šiuo atveju nieko nekeičia. Savininkai skiriasi nuo kitų ūkio subjektų, pavyzdžiui, nuo nesavininkų, turinčių su nagrinėjamais sklypais susijusių planų ir projektų, nes ginčijamas sprendimas su jais jau susijęs realiai, o ne gali būti susijęs tik ateityje. Be to, jie ne tik patiria didelių ekonominių nuostolių, bet ir realių neigiamų teisinių pasekmių. Aplinkybė, kad jie negali disponuoti savo žemės sklypais, nes jų teisėms daro įtaką įsigaliojęs apsaugos režimas, yra ypač svarbi. Taip nėra kitų ūkio subjektų, galinčių vykdyti savo planus ir projektus kituose, tinkamesniuose ir veiklos laisvę varžančiu apsaugos režimu neapsunkintuose žemės sklypuose, atveju.
51. Ieškovai ginčija Komisijos argumentus, susijusius su konkrečiu ryšiu. Jie primena, kad remiasi ne tiesiog žemės nuosavybės nudum ius, o tuo, kad jie yra žemės naudotojai. Ginčijamas sprendimas taip pat susiaurina ieškovų naudojimosi teises, nes jie negali naudotis žeme taip pat, kaip anksčiau.
52. Ieškovai nemano, kad įsipareigojimai, kurie jiems tenka pagal ginčijamą sprendimą, yra objektyviai apibrėžtų aplinkybių pasekmė, kaip teigia Komisija. Jų manymu, jų žemės sklypams dėl jų geografinės padėties ne atsitiktinai taikoma esama norma, o priimta nauja norma, taikoma esamiems žemės sklypams. Todėl jie skiriasi ne tik nuo asmenų, su kuriais sprendimas nesusijęs, bet ir nuo tų, su kuriais jis susijęs, nes šių nuostatų taikymas pagrįstas savavališkais kriterijais.
53. Ieškovai, atsakydami į pastabas, pateiktas į bylą įstojusios šalies, primena, kad keliamas ne poveikio kokiai nors padėčiai rinkoje klausimas, o rimto pagrindinių teisių suvaržymo klausimas. Šis suvaržymas kyla iš ginčijamo sprendimo, kuris buvo labai konkretus ir itin išsamus. Jie save laiko konkrečiais klaidingo sprendimo, kuriuo Komisija žemės sklypų atžvilgiu nustato tam tikrus apsaugos tikslus, adresatais.
54. Ieškovai mano, kad dėl ginčijamo sprendimo savavališko pobūdžio jie yra individualizuoti, palyginti su visais kitais žemės savininkais, su kuriais ginčijamas sprendimas susijęs, referencine grupe laikant visus žemės sklypų, kuriems taikomi ginčijamame sprendime įtvirtinti apsaugos tikslai, savininkus.
55. Jie priduria, kad šis žemės nuosavybės teisių apribojimas buvo patvirtintas, susijusiems asmenims nepasinaudojus teise būti išklausytiems, nepalyginus esamų interesų, nenumačius žalos atlyginimo ir net galimybės gauti žalos atlyginimą, o tai yra priežastys, dėl kurių būtų pateisinama šiuo atveju siaurai neaiškinti ieškinio priimtinumo sąlygų.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
56. Pagal EB 230 straipsnio ketvirtąją pastraipą „kiekvienas fizinis ar juridinis asmuo gali < ... > pareikšti ieškinį dėl jam skirto sprendimo arba sprendimo, kuris, nors ir būtų kitam asmeniui skirto reglamento ar sprendimo formos, yra tiesiogiai ir konkrečiai su juo susijęs“.
57. Kadangi neginčijama, kad ginčijamas sprendimas nėra skirtas ieškovams, reikia nustatyti, ar šis sprendimas yra tiesiogiai ir konkrečiai su jais susijęs.
58. Dėl tiesioginio ryšio su ieškovais primintina, jog ši tiesioginio ryšio su privačiu asmeniu sąlyga šiuo atveju reikalauja, kad ginčijamas sprendimas tiesiogiai veiktų jų teisinę padėtį ir nepaliktų diskrecijos jį įgyvendinti įpareigotiems adresatams, nes jo įgyvendinimas yra visiškai savaiminio pobūdžio, kylantis tik iš Bendrijos teisės normų, netaikant kitų tarpinių taisyklių (žr. 1998 m. gegužės 5 d. Teisingumo Teismo sprendimo Dreyfus prieš Komisiją, C‑386/96 P, Rink. p. I‑2309, 43 punktą ir nurodytą Teisingumo Teismo praktiką bei 2000 m. birželio 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Salamander ir kt. prieš Parlamentą ir Tarybą, T‑172/98, T‑175/98–T‑177/98, Rink. p. II‑2487, 52 punktą).
59. Tai reiškia, kad kai institucijos priimtas Bendrijos aktas yra skirtas valstybei narei, jis yra tiesiogiai susijęs su kiekvienu asmeniu, patiriančiu veiksmo, kurio valstybė narė turi imtis, kad įgyvendintų šį aktą, poveikį, jei šis veiksmas yra savaiminio pobūdžio arba jei šio akto pasekmės nekelia abejonių. Tačiau jei aktas palieka valstybei narei teisę pasirinkti veikti arba neveikti arba nereikalauja veikti tam tikru apibrėžtu būdu, ne pats aktas, o valstybės narės veiksmas arba neveikimas yra tiesiogiai susijęs su poveikį patiriančiu asmeniu. Kitaip tariant, nagrinėjamo akto padariniai negali kilti, atsižvelgiant į trečiųjų asmenų naudojimąsi savo diskrecija, nebent būtų akivaizdu, kad tokia diskrecija gali būti naudojama tik nurodytu būdu (šiuo klausimu žr. 2002 m. rugsėjo 10 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Japan Tobacco ir JT International prieš Parlamentą ir Tarybą, T‑223/01, Rink. p. II‑3259, 46 punktą).
60. Pirmosios instancijos teismo nuomone, negalima manyti, jog ginčijamas sprendimas, Bendrijos svarbos teritorijoms priskiriantis Austrijos teritorijas, kuriose yra ieškovams priklausantys žemės sklypai, pats veikia ieškovų teisinę padėtį. Ginčijamame sprendime nenumatyta jokia nuostata, susijusi su Bendrijos svarbos teritorijų apsaugos sistema, pavyzdžiui, apsaugos priemonėmis arba leidimo procedūromis. Taigi jis nedaro poveikio nei žemės savininkų teisėms bei pareigoms, nei šių teisių įgyvendinimui. Priešingai nei tvirtina ieškovai, šių teritorijų įtraukimas į Bendrijos svarbos teritorijų sąrašą visiškai neįpareigoja ūkio subjektų ar privačių asmenų.
61. Buveinių direktyvos 4 straipsnio 4 dalyje numatyta, kad kai Komisija patvirtina Bendrijos svarbos teritoriją, atitinkama valstybė narė turi ne vėliau kaip per šešerius metus toje teritorijoje įsteigti „specialią saugomą teritoriją“. Šiuo aspektu Buveinių direktyvos 6 straipsnio 1 dalis nurodo, kad specialioms saugomoms teritorijoms valstybės narės nustato būtinas apsaugos priemones, kurios atitinka teritorijoje esančių natūralių buveinių tipų ir rūšių ekologinius reikalavimus.
62. Buveinių direktyvos 4 straipsnio 5 dalyje taip pat nurodoma, kad, teritoriją įtraukus į Bendrijos svarbos teritorijų sąrašą, jai pradedamos taikyti 6 straipsnio 2–4 dalys.
63. Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalis nurodo, kad valstybės narės imasi priemonių, siekdamos specialiose saugomose teritorijose išvengti natūralių buveinių ir rūšių buveinių blogėjimo, o taip pat rūšių, kurių apsaugai buvo įsteigtos specialios saugomos teritorijos, trikdymo, jei toks trikdymas galėtų būti reikšmingas šios direktyvos tikslų atžvilgiu.
64. Be to, Buveinių direktyvos 6 straipsnio 3 dalis nurodo, kad bet kokiems projektams, tiesiogiai nesusijusiems arba nebūtiniems teritorijos tvarkymui, bet galintiems ją reikšmingai paveikti, turi būti atliekamas jų galimo poveikio teritorijai įvertinimas atsižvelgiant į šios teritorijos išsaugojimo tikslus. Atsižvelgiant į poveikio teritorijai įvertinimo išvadas, kompetentingos nacionalinės institucijos pritaria šiam projektui tik įsitikinusios, kad jis nepadarys žalos nagrinėjamos teritorijos vientisumui. Šiuo aspektu Buveinių direktyvos 6 straipsnio 4 dalis nurodo, kad jei šis projektas privalo būti įgyvendintas dėl svarbesnio viešojo intereso pagrindų, valstybė narė imasi visų kompensacinių priemonių, būtinų bendram Natura 2000
tinklo vientisumui apsaugoti.
65. Minėtų įsipareigojimų, ginčijamu sprendimu apibrėžus Bendrijos svarbos teritorijas tenkančių atitinkamoms valstybėms narėms, atžvilgiu reikia pripažinti, kad nė vienas iš šių įsipareigojimų nėra tiesiogiai taikomas ieškovams. Iš tiesų visiems įsipareigojimams būtinas atitinkamos valstybės narės aktas, kad ji patikslintų, kaip ketina įgyvendinti nagrinėjamus įsipareigojimus, susijusius su būtinomis apsaugos priemonėmis (Buveinių direktyvos 6 straipsnio 1 dalis), priemonėmis, kuriomis siekiama išvengti teritorijų blogėjimo (Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalis), arba kompetentingų nacionalinių institucijų pritarimu, kurį reikia gauti projektams, galintiems reikšmingai paveikti teritoriją (Buveinių direktyvos 6 straipsnio 3 ir 4 dalys).
66. Taigi iš Buveinių direktyvos, kurios pagrindu priimtas ginčijamas sprendimas, aišku, kad ji įpareigoja valstybę narę siekti direktyvos tikslo, palikdama nacionalinėms institucijoms kompetenciją pasirinkti, kokių apsaugos priemonių imtis ir kokios leidimo procedūros laikytis. Šios išvados nepaneigia aplinkybė, kad taip pripažinta diskrecija valstybės narės turi naudotis atsižvelgdamos į Buveinių direktyvos tikslus.
67. Iš to, kas išdėstyta, matyti, jog ginčijamas sprendimas su ieškovais nėra tiesiogiai susijęs EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos prasme ir todėl ieškinį reikia atmesti kaip nepriimtiną, nesant būtinybės nagrinėti klausimo ar nagrinėjamas sprendimas yra su ieškovais konkrečiai susijęs.
68. Bet kuriuo atveju, nors ieškovai negali reikalauti panaikinti nagrinėjamo sprendimo, jie gali ginčyti priemones, priimtas taikant Buveinių direktyvos 6 straipsnį, kurios daro jiems poveikį, ir šiomis aplinkybėmis jie išlaiko galimybę remtis jų neteisėtumu nacionaliniuose teismuose, priimančiuose sprendimą pagal EB 234 straipsnį (1998 m. lapkričio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo Kruidvat prieš Komisiją, C‑70/97 P, Rink. p. I‑7183, 48 ir 49 punktai bei 2000 m. liepos 12 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Conseil national des professions de l’automobile ir kt. prieš Komisiją, T‑45/00, Rink. p. II‑2927, 26 punktas).
Dėl bylinėjimosi išlaidų
69. Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi ieškovai pralaimėjo bylą, jie turi padengti savo ir Komisijos išlaidas pagal jos pateiktus reikalavimus.
70. Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 4 dalies pirmąją pastraipą įstojusios į bylą valstybės narės padengia savo bylinėjimosi išlaidas. Šioje byloje Suomijos Respublika turi padengti savo išlaidas.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (pirmoji kolegija)
nutaria:
1. Atmesti ieškinį kaip nepriimtiną.
2. Priteisti iš ieškovų jų pačių ir Komisijos patirtas bylinėjimosi išlaidas.
3. Suomijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Liuksemburgas, 2006 m. birželio 22 d.