62009CC0230_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šiais Bundesfinanzhof
(Vokietijos federalinis finansų teismas) pateiktais prašymais priimti prejudicinį sprendimą prašoma išaiškinti Tarybos reglamentus (EB) Nr. 1788/2003 ir (EB) Nr. 1782/2003(2) . Šio teismo bylose nagrinėjami ginčai tarp Hauptzollamt Koblenz
(Koblenco centrinė muitinės tarnyba) ir K. ir T. Etling taip pat tarp Hauptzollamt Oldenburg
(Oldernburgo centrinė muitinės tarnyba) ir T. Aissen bei H. Rohaan .
Abi bylos iš esmės susijusios su pieno referencinių kiekių perdavimu per vienus pieno gamybos metus.
I – Teisinis pagrindas
2. Reglamento Nr. 1788/2003 5 straipsnio j ir k punktuose atitinkamai nustatyta, jog minėtame reglamente „individualus referencinis kiekis“ – tai „gamintojo referencinis kiekis bet kurio dvylikos mėnesių laikotarpio balandžio 1 d.“, o „turimas referencinis kiekis“ – „referencinis kiekis, kurį gamintojas turi dvylikos mėnesių laikotarpio, kuriam skaičiuojamas mokestis, kovo 31 d., atsižvelgus į visus šiame reglamente numatytus perdavimus, pardavimus, perskaičiavimus ir laikinai pakeistus paskirstymus, kurie buvo atlikti per tą dvylikos mėnesių laikotarpį“.
3. Reglamento Nr. 1782/2003 95 straipsnio 3 dalyje, inter alia, nustatyta, kad „individualios referencinės kvotos, kurios atitinkamų kalendorinių metų kovo 31 d. laikinai perduodamos < … > laikomos esančios perėmėjo valdoje tais kalendoriniais metais“.
4. Teikiant šią išvadą šiame etape nėra reikalo išsamiai išdėstyti visų teisės aktų. Geriau sugrįšiu prie svarbių nuostatų savo analizėje.
5. Kalbant apie nacionalinės teisės aktus, pažymėtina, kad 2004 m. rugpjūčio 9 d. Verordnung zur Durchführung der EG-Milchabgabenregelung
(Vokietijos reglamentas, kuriuo įgyvendinamas Europos bendrijos (dabar – Europos Sąjungos (ES)) nuostatos dėl pieno mokesčio, BGBl.  I, p. 2143) nurodoma, kad „supirkėjas gali per atitinkamą 12 mėnesių laikotarpį nepanaudotą pristatymo referencinį kiekį (nepristatytą kiekį) perduoti kitiems pieno gamintojams, kurie viršijo jiems skirtus pristatymo referencinius kiekius (pristatė per didelius kiekius)“. Nepanaudotų pristatymo referencinių kiekių perdavimas gamintojams, pristačiusiems per didelius kiekius, vykdomas pagal šią formulę:
Kiekių, skirtų pristatymams, suma x referencinis kiekis, skirtas gamintojo, kuris pristatė per didelius kiekius, pristatymams
________________________________________________________________
Visų per didelius kiekius pristačiusių gamintojų referencinių kiekių, skirtų pristatymams, suma.“
6. 2006 m. gegužės 30 d. Betriebsprämiendurchführungsgesetz
(Vokietijos įstatymas, kuriuo įgyvendinama Bendrosios išmokos schemą (BIS), BGBl.  I, p. 1298) 5 straipsnio 2 dalyje iš esmės nustatyta, kad pagal įstatymo 5 straipsnio 1 dalį ūkininko bendrosios išmokos suma, nustatoma pagal Reglamento Nr. 1782//2003 62 straipsnį, didinama suma, lygia priemokai už pieną, numatytai reglamento 95 straipsnyje ir papildomomis išmokomis pagal reglamento 96 straipsnį.
7. 2004 m. vasario 18 d. Verordnung über die Durchführung der Milchprämie und der Ergänzungszahlung zur Milchprämie
(Vokietijos reglamentas, kuriuo reglamentuojamos priemokos už pieną ir papildomos išmokos, BGBl.  I, p. 267,) 6 punkte iš esmės nurodyta, kad taikymo metų kovo 31 d. gamintojo turimi referenciniai kiekiai, į kuriuos reikia atsižvelgti skiriant priemoką už pieną, turi būti patvirtinti pažymėjimu, kuriame būtų nurodyti faktiniai pieno kiekiai, gamintojo pristatyti per 12 mėnesių laikotarpį iki taikymo metų kovo 31 dienos.
II – Faktai ir prejudiciniai klausimai
8. Byloje C‑230/09 K. ir T. Etling yra pieno gamintojai, 2004–2005 gamybos metais turėję 553 678 kg referencinį kiekį (pieno kvotą). Nuo 2000 m. jie trečiajam asmeniui išnuomavo savo pradinio referencinio kiekio dalį, kuri buvo 50 000 kg. Tačiau 2005 m. vasarį nuomos sutartis buvo nutraukta ir K. ir T. Etling buvo pateiktas sprendimas, kuriuo remiantis 50 000 kg kiekis nuo 2005 m. kovo 1 d. vėl grąžinamas jiems. Kadangi nurodytą pieno kiekį nuomininkas jau buvo pristatęs, pieninė (supirkėjas) išdavė pažymėjimą, kad 2005 m. kovo 31 d. K. ir T. Etling referencinis kiekis buvo 553 678 kg. K. ir T. Etling apskundė tai Finanzgericht
(Finansų teismas), kuris pakeitė pažymėjimą, nurodydamas, kad nuo 2005 m. kovo 1 d. iki kovo 31 d. jų „turėtas“ referencinis kiekis apėmė ir 50 000 kg referencinį kiekį, kuris buvo jiems sugrąžintas, remdamasis tuo, kad teisė į priemoką nepriklauso nuo galimo ankstesnio nuomininko pristatyto referencinio kiekio. Hauptzollamt Koblenz pateikė skundą Bundesfinanzhof, kuris Teisingumo Teismui pateikė šį klausimą:
„Ar (ES) teisę, ypač Reglamento (EB) Nr. 1788/2003 5 straipsnio k punktą, reikia aiškinti taip, kad gamintojo referencinis kiekis per dvylikos mėnesių laikotarpį, per kurį jam buvo perduotas kito gamintojo referencinis kiekis, neapima kiekio, pagal kurį tas kitas gamintojas pristatė pieną per atitinkamą dvylikos mėnesių laikotarpį?“
9. Byloje C‑231/09 T. Aissen ir H. Rohaan 2004–2005 m. 12 mėnesių laikotarpiu perėmė po žemės ūkio valdą ir pristatė jų valdose pagamintą pieną pieninei (supirkėjui). Dėl to jie viršijo referencinį kiekį, kurį jie turėjo minėtu 12 mėnesių laikotarpiu, nes ankstesniems gamintojams valdant ūkį tuo pačiu laikotarpiu joje pagamintas pienas buvo pristatytas supirkėjui. Todėl Hauptzollamt Oldenburg nurodė, kad jie privalo sumokėti pieno mokestį; ji paskyrė kiekvienam iš jų kitų gamintojų nepanaudotą referencinį kiekį, kuris sudarė tik dalį to referencinio kiekio, kurį buvo galima pristatyti, ir atitinkamai apskaičiavo pieno mokestį. T. Aissen bei H. Rohaan apskundė šį sprendimą Finanzgericht, kuris patenkino jų skundus, remdamasis tuo, kad pagal referencinių kiekių santykio nustatymo schemą skaičiavimai turi remtis individualiais referenciniais kiekiais, paskirtais šioms valdoms, ir kad per tą patį laikotarpį ankstesnių valdytojų pristatyti pieno kiekiai neturi būti įskaičiuojami. Hauptzollamt Oldenburg
pateikė skundą Bundesfinanzhof, kuris Teisingumo Teismui pateikė šiuos klausimus:
„1. Ar (ES) teisę, būtent Reglamento (EB) Nr. 1788/2003 5 straipsnio k punktą, reikia aiškinti taip, kad gamintojo, kuris per einamąjį dvylikos mėnesių laikotarpį perėmė žemės ūkio valdą iš kito gamintojo, referencinis kiekis neapima kiekio, pagal kurį tas kitas gamintojas pristatė pieną per atitinkamą dvylikos mėnesių laikotarpį prieš perleisdamas valdą?
2. Ar nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią, įgyvendinant Reglamento (EB) Nr. 1788/2003 10 straipsnio 3 dalyje nustatytą pristatyto perviršio išskaičiavimą iš nepanaudotos nacionalinio referencinio kiekio dalies, pirmame klausime nurodytu atveju gamintojas, kuris perėmė žemės ūkio valdą per dvylikos mėnesių laikotarpį, gali dalyvauti paskirstant tą nepanaudotą dalį remiantis kiekiu, kuris apima kito gamintojo pristatytą referencinio kiekio dalį, neprieštarauja (ES) teisės nuostatoms arba bendro pieno ir pieno produktų rinkos organizavimo bendriesiems principams?“
III – Analizė
A – Pagrindiniai šalių argumentai
10. Dėl bylos C‑230/09 Hauptzollamt Koblenz
teigia, kad priemoka už pieną negali būti skirta asmeniui, kuris nepagamino pieno pagal kvotą. Tais atvejais, kai nepanaudotas referencinis kiekis perduodamas kitam asmeniui per 12 mėnesių laikotarpį, priemoka už pieną už tuos metus priklauso asmeniui, kuriam tas kiekis perduodamas. K. ir T. Etling bei Komisija iš esmės teigia, kad „turimas referencinis kiekis“ yra kiekis, kurį galima pristatyti per 12 mėnesių laikotarpį, neįgyjant pareigos mokėti pieno mokesčio, kad ir kiek pieno buvo faktiškai pristatyta. Sąvoka „referencinis kiekis“ reiškia abstrakčią teisę.
11. Dėl bylos C‑231/09 ir ypač dėl pirmojo klausimo Hauptzollamt Oldenburg iš principo teigia, kad, kiek tai susiję su pareiga sumokėti mokestį, perėmėjas gali remtis pieno kvotomis tik tuo atveju, jei perdavėjas dar nepristatė atitinkamų kiekių. T. Aissen, H. Rohaan ir Komisija iš esmės tvirtina, kad perėmėjo referencinis kiekis neturi būti sumažintas pagal perdavėjo atliktus pristatymus.
12. Dėl antrojo klausimo Hauptzollamt Oldenburg iš esmės teigia, kad referencinis kiekis, kuriuo jau buvo remtasi siekiant atleidimo nuo pieno mokesčio, negali būti perduotas 12 mėnesių laikotarpio, per kurį jis buvo panaudotas, atžvilgiu. Šis kiekis negali būti perduotas iki kitų pieno gamybos metų pradžios, kai jį vėl bus galima panaudoti. T. Aissen ir H. Rohaan, kaip ir Komisija, iš esmės tvirtina, kad pagal santykio nustatymo schemą į perdavimą reikia atsižvelgti remiantis „turimo referencinio kiekio“ apibrėžtimi, taigi vadovaujantis Reglamento Nr. 1788/2003 17 straipsniu.
B – Vertinimas
1. Dėl pirmojo klausimo
13. Vieninteliu klausimu byloje C‑230/09 ir pirmuoju klausimu byloje C‑231/09 prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar ES teisė, būtent Reglamento Nr. 1788/2003 5 straipsnio k punktas, aiškintina taip, jog tuo atveju, kai gamintojo referencinis kiekis buvo perduotas per 12 mėnesių laikotarpį, perėmėjui tenkantis referencinis kiekis neapima to kiekio, kurio atžvilgiu per atitinkamus gamybos metus perdavėjas jau pristatė pieną.
14. Bylos C‑230/09 atveju minėtas klausimas kyla atsižvelgiant į priemokų už pieną schemos, kuri yra BIS dalis, kontekstą ir yra susijęs su individualaus referencinio kiekio perdavimu (grąžinimu) nutraukus dėl jo sudarytą ūkio nuomos sutartį. Visų pirma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar skiriant priemoką už pieną pagal Reglamento Nr. 1782/2003 95 straipsnio 1 ir 3 dalis „referencinis kiekis“ turi būti suprantamas kaip visas referencinis kiekis, kurį gamintojas turi 12 mėnesių laikotarpio pradžioje, ar priešingai – kaip sumažėjęs referencinis kiekis, kurį jis turi pasibaigus minėtam laikotarpiui, per kurį dalį referencinio kiekio jau sunaudojo perėmėjas.
15. Išnagrinėkime susijusias nuostatas, nes jų išaiškinimas šiuo atveju yra paprastas. Reglamento Nr. 1782/2003(3) 95 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad „nuo 2004 m. iki 2007 m. pieno gamintojai turi teisę gauti priemoką už pieną. Ji skiriama valdai kalendoriniams metams už joje esančios reikalavimus atitinkančios individualios referencinės kvotos [vokiškai – einzelbetriebliche Referenzmenge ] toną.“
16. Reglamento Nr. 1788/2003 5 straipsnio j dalyje „individualus referencinis kiekis“ ( einzelbetriebliche Referenzmenge ) apibrėžtas kaip „gamintojo referencinis kiekis bet kurio dvylikos mėnesių laikotarpio balandžio 1 d.“.
17. Nors Reglamento Nr. 1782/2003 95 straipsnio 1 dalies formuluotė susieja sąvoką „individualus referencinis kiekis“ su fraze „valdoje esančios“ ( über die der Betrieb verfügt ), tiksli sąvoka „turimas referencinis kiekis“ ( verfügbare Referenzmenge ) nėra vartojama.
18. Reglamento Nr. 1788/2003 5 straipsnio k punkte nurodyta, kad „turimas referencinis kiekis“ – tai referencinis kiekis, kurį gamintojas turi 12 mėnesių laikotarpio, kuriam skaičiuojamas mokestis, kovo 31 d., atsižvelgus į visus perdavimus, pardavimus, perskaičiavimus ir laikinai pakeistus paskirstymus, kurie buvo atlikti per tą 12 mėnesių laikotarpį.
19. Taigi kyla klausimas, ar, nepaisant to, kad ši formuluotė neapima tikslios sąvokos „turimas referencinis kiekis“, Reglamento Nr. 1782/2003 95 straipsnio 1 dalimi, kurioje vartojama frazė „[valdoje] esančios“, reikalaujama, kad priemokos už pieną būtų apskaičiuojamos vadovaujantis Reglamento Nr. 1788/2003 5 straipsnio k punkto formuluote, o gal turėtų būti taikoma 5 straipsnio j dalies formuluotė.
20. Manau, kad Reglamento Nr. 1782/2003 95 straipsnio 1 dalyje vartojama frazė „[valdoje] esančios“ akivaizdžiai rodo, kad ši nuostata remiasi reglamento 5 straipsnio k dalyje pateikta apibrėžtimi. Išties, jei ES teisės aktų leidėjas būtų norėjęs remtis „individualiu referenciniu kiekiu“, frazė „[valdoje] esančios“ būtų buvusi nebereikalinga. Taigi tokiomis aplinkybėmis būdvardžiu „individualus“ ( einzelbetriebliche ), apibūdinančiu referencinį kiekį, siekiama tik atskirti referencinį kiekį nuo „nacionalinio“ ( einzelstaatliche ) referencinio kiekio.
21. Kaip pažymėjo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kadangi pagal Reglamento Nr. 1782/2003 95 straipsnio 1 dalį pieno gamintojai turi teisę gauti priemoką, atsižvelgiant į referencinį kiekį, esantį valdoje, tai suprantama, kad net jei vieno gamintojo referencinis kiekis buvo perduotas kitam gamintojui per 12 mėnesių laikotarpį, jo paskyrimas turi būti atliktas atsižvelgiant į tą bendrą referencinį kiekį, kurį suteikiant tokią priemoką, būtent pasibaigus pieno gamybos metams, turi tas, kas perėmė referencinį kiekį. Tai galioja net tada, kai perėmėjas dėl šio kiekio negalėjo turėti visos – iš dalies perdavėjo išnaudotos – teisės pristatyti neapmokestinamą pieną ir a fortiori šios teisės jis nebeturi tada, kai apskaičiuojamas galutinis santykis, t. y. pasibaigus 12 mėnesių laikotarpiui. Nei ES, nei Vokietijos teisėje nenumatytas referencinio kiekio suskaidymas į perleidėjui ir perėmėjui priklausančias dalis.
22. Kaip pažymėjo Komisija, iš bendros BIS logikos galima spręsti, kad būtent gamybos metų, šiuo atveju – pieno gamybos metų, pabaiga yra atskaitos taškas, taip atsižvelgiant į perdavimus, įvykdytus per šį laikotarpį.
23. Tokį išaiškinimą patvirtina ir Reglamento Nr. 1782/2003 95 straipsnio 3 dalis. Pagal šią nuostatą, jei individualūs referenciniai kiekiai buvo laikinai perduodami, būtent atitinkamų kalendorinių metų kovo 31 d. yra svarbi nustatant, kieno – perdavėjo ar perėmėjo – valdoje referencinis kiekis laikytinas esančiu. Iš tikrųjų, šiomis aplinkybėmis perduotas referencinis kiekis laikytinas esančiu perėmėjo valdoje(4) . Taigi šios nuostatos formuluotė neprieštarauja Reglamento Nr. 1788/2003 5 straipsnio k punktui, kuriame minima paskutinė pieno gamybos metų diena.
24. Reikia daryti išvadą, kad Reglamento Nr. 1782/2003 95 straipsnio 1 dalyje vartojama sąvoka „[valdoje] esančios < … > individualios referencinės kvotos“ ( einzelbetriebliche[r] Referenzmenge, über die der Betrieb verfügt ) daroma nuoroda į Reglamento Nr. 1788/2003 5 straipsnio k dalyje pateiktą apibrėžtį, todėl būtent „turimas referencinis kiekis“ turi būti priemokos už pieną apskaičiavimo pagrindas.
25. Byloje C‑231/09 klausimas kyla dėl nepanaudotos nacionalinio referencinio kiekio dalies ir pristatyto perviršio santykio nustatymo, kaip numatyta Reglamento Nr. 1788/2003 10 straipsnio 3 dalyje; jis susijęs su individualaus referencinio kiekio perdavimu perėmus žemės ūkio valdą.
26. Reglamento Nr. 1788/2003 10 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad kiekvieno gamintojo įnašas į mokamą mokestį nustatomas valstybės narės sprendimu, „perskirsčius arba neperskirsčius visas [nepanaudotas] nacionalinio referencinio kiekio, skirto pristatymams, dalis“ proporcingai individualiems kiekvieno gamintojo referenciniams kiekiams. Reglamento Nr. 1788/2003 10 straipsnio 3 dalies a punkto versijoje anglų k. vartojami šiek tiek dviprasmiški žodžiai („each producer’s reference quantity“), o vokiškoje šios nuostatos versijoje (kuri yra svarbi šiai bylai) vartojamas aiškus terminas „verfügbaren Referenzmenge des einzelnen Erzeugers“ (tas pats pasakytina apie prancūzišką versiją – „quantité de référence disponible de chacun des producteurs“), apibrėžtas reglamento 5 straipsnio k punkte.
27. Iš to galima spręsti, kad gamintojo turimas referencinis kiekis pagal Reglamento Nr. 1788/2003 10 straipsnio 3 dalyje numatytą santykio nustatymo schemą atitinka šio reglamento 5 straipsnio k dalyje pateiktą apibrėžtį. Taigi į referencinių kiekių perdavimą pagal santykio nustatymo schemą turi būti atsižvelgta remiantis „turimo referencinio kiekio“ apibrėžtimi.
28. Be to, Reglamente Nr. 1788/2003 numatytas referencinių kiekių perdavimas. Konkrečiai kalbant, reglamento 17 straipsnyje reglamentuojamas perdavimas parduodant, išnuomojant ar kitais būdais.
29. Pažymėtina, kad kiekvienoje iš keturių Reglamento Nr. 1788/2003 17 straipsnio dalių aiškiai pabrėžiama, kad „individualių referencinių kiekių“ perdavimas vykdomas „laikantis išsamių taisyklių, kurias turi nustatyti valstybės narės“. Remiantis reglamento 17 straipsnio 4 dalimi, ši nuostata taikoma, kai nuoma pasibaigia (situacija, lėmusi bylą C‑230/09), o remiantis reglamento 17 straipsnio 1 dalimi – pardavimui arba kitiems, panašias teisines pasekmes gamintojams turintiems, būdams (situacija, lėmusi bylą C‑231/09). Mano nuomone, 17 straipsnio 1 ir 4 dalys yra svarbios šioms byloms bent jau pagal analogiją.
30. Komisija kelia klausimą dėl pasekmių, kurių šioje byloje gali atsirasti dėl to, kad Reglamento Nr. 1788/2003 17 straipsnyje reglamentuojamas „individualių referencinių kiekių“ perdavimas.
31. Reglamento Nr. 1788/2003 17 straipsnyje nustačius, kad „individualūs referenciniai kiekiai“ gali būti perduodami, labai aiškiai daroma nuoroda į šio reglamento 5 straipsnio j punkte pateiktą apibrėžtį, t. y. į gamintojo kiekį bet kurio 12 mėnesių laikotarpio balandžio 1 dieną. Taigi ES teisės aktų leidėjas laikėsi požiūrio, kad (vėlesni) pristatymai neturėtų daryti poveikio perdavimo dalykui ir kad referenciniai kiekiai turi būti perduodami neatsižvelgiant į tai, kiek jie buvo panaudoti. Iš tiesų šis klausimas labiau susijęs su absoliučiu skaičiumi, atitinkančiu referencinį kiekį, gamintojui skirtą pieno gamybos metų pradžioje (arba prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodyta „abstrakčia teise“, atsiradusia pirmąją dieną, taigi nekintamą, kad ir kokie būtų vėliau pristatyti kiekiai). Kaip pažymėjo H. Rohaan, Reglamento Nr. 1788/2003 17 straipsnyje nenustatyta, kad jei perdavimas įvykdomas per 12 mėnesių laikotarpį, per kurį perdavėjas jau pristatė pieną, turi būti perduodama tik dalis referencinio kiekio. Atvirkščiai, iš šios nuostatos formuluotės galima daryti išvadą, kad perduodamas būtent visas referencinis kiekis.
32. Reglamente Nr. 1788/2003 nėra jokių konkrečių nuostatų dėl teisinių pasekmių pieno gamybos metams, per kuriuos įvyko referencinio kiekio perdavimas. Tačiau šiuo klausimu reikia pažymėti, kad 17 straipsnyje reikalaujama, kad perdavimas būtų vykdomas pagal išsamias taisykles, kurias turi nustatyti valstybės narės.
33. Taigi pritariu Komisijos nuomonei, kad Reglamento Nr. 1788/2003 17 straipsnio formuluotė aiškiai parodo, jog, nepažeidžiant valstybių narių teisės savo nuožiūra nustatyti išsamias referencinių kiekių perdavimui taikytinas taisykles, ši nuostata nedraudžia gamintojui perduoti visą paskirtą referencinį kiekį (įskaitant jau pristatytą dalį) pieno gamybos metų pradžioje(5) .
34. Pritardamas H. Rohaan bei K. ir T. Etling, manau, kad pirmiau pateiktą išaiškinimą patvirtina Reglamento Nr. 1788/2003 11 straipsnio 2 dalies pirmo sakinio formuluotė. Išties, šia nuostata ES teisės aktų leidėjai aiškiai nustatė, kad tais atvejais, kai supirkėjas visiškai arba iš dalies pakeičia vieną ar daugiau kitų supirkėjų, į tokių supirkėjų turimus individualius referencinius kiekius atsižvelgiama likusią dar nepasibaigusio dvylikos mėnesių laikotarpio dalį, „išskaičiavus jau pristatytus kiekius < … > “.
35. Dabar nagrinėsiu keturis skirtingus klausimus, iškeltus prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, kuris vis dėlto mano, jog jau pristatytų kiekių negalima priskirti perdavimui.
36. Visų pirma, Komisija yra teisi teigdama, kad (kaip paaiškėjo 34 punkte) jei ES teisės aktų leidėjas būtų norėjęs, kad į pristatytus kiekius taip pat būtų atsižvelgta nustatant referencinius kiekius, jis būtų tai aiškiai nurodęs, kaip tai padarė Reglamento Nr. 1788/2003 11 straipsnio 2 dalyje. Be to, jei referencinio kiekio sąvoka reikštų sumažinimą, atspindintį pristatytus kiekius, tuomet frazė „išskaičiavus jau pristatytus kiekius“ būtų nereikalinga ir beprasmė.
37. Reikia daryti išvadą, kad nors iš esmės Reglamento Nr. 1788/2003 11 straipsnio 2 dalis susijusi su kitu klausimu, nei mūsų čia nagrinėjamas (su supirkėjų, o ne gamintojų pasikeitimu), vis dėlto ji mums leidžia daryti tam tikras išvadas, kurios svarbios ir šioje analizėje. Išties ji rodo, kad sąvokos „individualus referencinis kiekis“ ir „jau pristatytas kiekis“ prieštarauja viena kitai: tarp jų yra tam tikras nesuderinamumas. Todėl galima daryti išvadą, kad Reglamente Nr. 1788/2003 minimo pristatyto kiekio sąvoka „individualus referencinis kiekis“ neapima. Kaip teigia Komisija, pristatytas kiekis yra sąvoka, nepatenkanti į individualaus referencinio kiekio apibrėžtį, nepriklausoma nuo tos apibrėžties, ir atitinkamais atvejais toks kiekis turi būti aiškiai nurodytas.
38. Iš to galima spręsti, kad perdavimas susijęs su absoliučiu ir nepriklausomu skaičiumi, atitinkančiu gamintojo referencinį kiekį pieno gamybos metų pradžioje, neatsižvelgiant į jokius vėlesnius pristatymus. Šis skaičius yra svarbus vėlesniais pieno gamybos metais, jeigu referencinių kiekių perėmėjui tikrai reikia disponuoti visu individualiu referenciniu kiekiu, įskaitant jau pristatytą kiekį.
39. Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad negalima daryti skirtumo tarp teisės, suteikiančios galimybę tiekti neapmokestinamą pieną, ir referencinio kiekio, kuriuo remiantis apskaičiuojama priemoka gamintojui. Tačiau Komisija yra teisi tvirtindama, jog ši analizė reiškia, kad Reglamento Nr. 1788/2003 17 straipsnis pagrįstas mintimi, jog perdavimas iš esmės susijęs su „individualiais referenciniais kiekiais“, o ne su teise tiekti neapmokestinamą pieną. Tai pasakytina apie sąvoką „turimas referencinis kiekis“, nurodytą reglamento 5 straipsnio k punkte. Reglamente Nr. 1788/2003 daromas aiškus skirtumas tarp teisės tiekti nepamokestinamą pieną ir „individualaus referencinio kiekio“. Be to, kaip paaiškino Komisija, šis skirtumas yra logiškas tik tuomet, jei teisė tiekti neapmokestinamą pieną tėra viena iš teisinių pasekmių, nulemtų įvairių reguliavimo mechanizmų, kurie paremti „turimo referencinio kiekio“ sąvoka. Kiti mechanizmai, kaip antai santykio nustatymo schema pagal reglamento 10 straipsnio 3 dalį arba priemoka už pieną, nėra būtinai skirti teisinėms pasekmėms, leidžiančioms tiekti neapmokestinamą pieną, sukurti.
40. Kalbant apie santykio nustatymo schemą, pažymėtina, kad klausimas, kokia dalis referencinio kiekio jau panaudota, yra svarbus kaip pirmasis etapas. Tačiau jau panaudotas referencinis kiekis tik leidžia nustatyti, kokia yra „nepanaudota nacionalinio referencinio kiekio, skirto pristatymams, dalis“ (nepristatytas kiekis). Antrajame etape nustatoma, kaip reikia padalyti nepristatytą kiekį tarp „gamintojų, kurie viršijo“ savo referencinius kiekius. Todėl, kaip tvirtina Komisija, būtų neprotinga kategoriškai neleisti atliekant skaičiavimus įtraukti šių kiekių į „gamintojų, kurie viršijo“ nustatytas ribas, referencinius kiekius. Iš esmės visi šie gamintojai pristatydami viršijo savo referencinius kiekius. Jeigu esminis santykio nustatymo schemos reikalavimas būtų sąsaja tarp teisės tiekti neapmokestinamą pieną ir gamintojo, viršijusio nustatytas ribas, referencinio kiekio, minėtas santykio nustatymas būtų neįmanomas. Išties santykio nustatymo schema paremta prielaida, kad dalijant nepristatytą kiekį tarp „gamintojų, kurie viršijo“ nustatytas ribas, teisė tiekti neapmokestinamą pieną ir referencinis kiekis yra atskiri dalykai. Galima drąsiai teigti, kad santykio nustatymo schema neturi poveikio mokesčiui, nes ši schema susijusi tik su gamintojais, viršijusiais nustatytus kiekius. Jeigu perėmėjas dalyvauja santykio nustatymo schemoje su visu referenciniu kiekiu, kitiems gamintojams teks mažesni kiekiai, tačiau reglamentavimo tikslams nekils pavojus. Grėsmė, kad bus viršyta nacionalinė kvota ir kad iškils abejonių dėl visos ES tvarkos, paprasčiausiai nekyla.
41. Priemokų už pieną schema pagal Reglamentą Nr. 1782/2003 taip pat nebūtinai susijusi su teise tiekti neapmokestinamą pieną. Kaip pažymėjo K. ir T. Etling,
priemokų už pieną schema yra BIS dalis, o šia siekiama visiškai atsieti ūkininkų pajamų rėmimą nuo gamybos (žr. reglamento 24 konstatuojamąją dalį). Todėl priemokų už pieną schemą taip pat siekiama atsieti nuo faktinės gamybos. Iš tiesų, priešingai nei buvo prieš įsigaliojant Reglamentui Nr. 1782/2003, svarbus kriterijus skiriant priemoką už pieną kaip paramą pajamoms yra ne tam tikras pagamintos žemės ūkio produkcijos kiekis, o turimas referencinis kiekis. Kaip pažymėjo Komisija, atsiejimas, kuriuo remiantis pagal priemokų už pieną schemą su pristatymu nesusijęs referencinis kiekis gali būti perduodamas, nesvarbu, kuris gamintojas pristatė produkciją pagal minėtą referencinį kiekį, lemia tai, kad referencinio kiekio perėmėjas įgyja teisę į priemoką už pieną, o to kiekio perdavėjas netenka teisės pasinaudoti priemokų už pieną schema. Ypač iš Reglamento Nr. 1782/2003 95 straipsnio 3 dalies galima spręsti, kad toks ir buvo ES teisės aktų leidėjo ketinimas.
42. Taigi galima įžvelgti skirtumą tarp teisės tiekti neapmokestinamą pieną ir referencinio kiekio, kuriuo remiantis nustatoma gamintojo teisė į priemoką už pieną arba atliekamas santykio nustatymas.
43. Trečia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat mano, kad priemokos skyrimas remiantis visu valdos referenciniu kiekiu, neatsižvelgiant į pieną, kurį šiuo pagrindu jau pristatė buvęs referencinio kiekio turėtojas, gali lemti neleistiną referencinio kiekio „dvigubą panaudojimą“, prieštaraujantį bendriesiems pieno ir pieno produktų rinkos bendro organizavimo principams ir nesuderinamą visų pirma su principu, pagal kurį įpareigojimas mokėti pieno mokestį turi būti „griežtai asmeninio pobūdžio“(6) .
44. Kaip vieningai tvirtina visos šalys, išskyrus Hauptzollamt Koblenz ir Hauptzollamt Oldenburg, nėra jokios neleistino dvigubo panaudojimo rizikos. Iš to, kas buvo išdėstyta, akivaizdu, kad reikia atskirti teisę tiekti neapmokestinamą pieną ir pagrindą, kuriuo remiantis daromi skaičiavimai pagal santykio nustatymo schemą arba priemokų už pieną schemą. Jokio neleistino dvigubo panaudojimo nėra, nes perėmėjas užima perdavėjo vietą (šis atsikrato skolininko statuso) referencinio kiekio atžvilgiu ir perdavėjo pristatytas kiekis aiškiai priskiriamas perėmėjui ir įskaitomas į referencinį kiekį. Kitaip tariant, nėra jokio neleistino dvigubo panaudojimo net tuomet, kai referencinį kiekį iš dalies panaudoja perdavėjas, jei tik viso referencinio kiekio skyrimas perėmėjui neturi poveikio mokesčiui ir yra tinkamas priemokai gauti. Kadangi perdavėjas visai nesinaudoja referenciniu kiekiu, akivaizdu, kad dvigubo panaudojimo nėra. Kaip Komisija pažymėjo per posėdį, sprendimai Ballmann ir Milchwerke Köln (7) šiam aiškinimui neprieštarauja. Minėtos bylos susijusios su „gamintojo“ apibrėžtimi, o ne su reglamento taikymo klausimu.
45. Kaip ir Komisija, manau, kad skirtingais reguliavimo mechanizmais siekiama skirtingų tikslų. Įvairios su referenciniu kiekiu susijusios sąvokos, paaiškintos Reglamento Nr. 1788/2003 5 straipsnyje, tėra apibrėžtys ir neturi jokių teisinių pasekmių. Teisinės pasekmės sietinos su įvairiais reguliavimo mechanizmais, o pareiga mokėti pieno mokestį tėra vienas iš jų. Jeigu kiti reguliavimo mechanizmai, kaip antai santykio nustatymo schema arba priemokų už pieną schema, yra taip pat pagrįsti Reglamento Nr. 1788/2006 5 straipsnyje pateikta apibrėžtimi, siekiant reglamentuoti jų pačių teisines pasekmes, to negalima laikyti veiksniu, lemiančiu neleistiną dvigubą referencinio kiekio panaudojimą, o reikėtų laikyti bendru atskaitos tašku, kuris vis dėlto gali lemti skirtingas teises įgyvendinant skirtingus mechanizmus.
46. Ketvirta, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas galiausiai klausia, ar priemokos tikslo kompensuoti pajamų praradimą dėl pieno kainos sumažėjimo labiau neatitiktų tai, jei priemoka būtų skiriama asmeniui, kuris kovo 31 d. ūkininkauja valdoje, atsižvelgiant tik į referencinį kiekį, kurį jis pats pristatė (arba bent jau galėjo pristatyti nemokėdamas mokesčio). Taigi tais atvejais, kai per atitinkamą laikotarpį referencinį kiekį pristatė skirtingi gamintojai, priemoką reikėtų išskaidyti ir proporcingai suteikti šiems pieno gamintojams, būtinai atsižvelgiant į su tuo susijusius priemokų mokėjimo tvarkos sunkumus.
47. Pakanka pasakyti, kaip pripažįsta ir pats prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kad Reglamente Nr. 1782/2003 tokios nuostatos nėra ir toks metodas nenumatytas.
48. Bet kokiu atveju, kaip jau buvo pažymėta pirmiau ir kaip iš esmės pripažino visos šalys, išskyrus Hauptzollamt Koblenz
ir Hauptzollamt Oldenburg, reikia turėti omenyje, kad pajamų rėmimas pagal Reglamentą Nr. 1782/2003, pavyzdžiui, skiriant priemokas už pieną, turi būti atsietas nuo faktinės gamybos. Todėl nesuprantama, kodėl šiame reglamente numatyta priemokų už pieną schema turėtų būti taikoma tik paties gamintojo pristatytam kiekiui.
49. Galiausiai vis dėlto reikia pasakyti, kad, kaip nurodyta šios išvados 29 ir paskesniuose punktuose, Reglamento Nr. 1788/2003 17 straipsnyje labai aiškiai nustatyta, kad perdavimas vykdomas „laikantis išsamių taisyklių, kurias turi nustatyti valstybės narės“. Beje, galima pažymėti, jog šios nuostatos formuluotė iš esmės sutampa su Tarybos reglamento (EEB) Nr. 3950/92 7 straipsnio formuluote(8) .
50. Šiuo požiūriu, remiantis Teisingumo Teismo teiginiu Sprendime Mulligan ir kt. (9), valstybės narės negali nustatyti ar taikyti šių išsamių taisyklių taip, kad Reglamento Nr. 1788/2003 tikslams kiltų pavojus; nustatydamos ir taikydamos tokias taisykles, valstybių narių kompetentingos institucijos tai privalo daryti remdamosi objektyviais kriterijais.
51. Visų pirma Reglamento Nr. 1788/2003 19 konstatuojamojoje dalyje teigiama, kad, derinant įvairius referencinių kiekių perdavimo būdus ir taikant objektyvius kriterijus, valstybėms narėms turėtų būti leidžiama dalį perduotų kiekių pateikti nacionaliniam rezervui.
52. Taigi, kaip pažymi Komisija, ES teisės aktų leidėjas aiškiai leido valstybėms narėms taip pat apriboti tų perd avimų apimtį. Negalima paneigti fakto, kad toks apribojimas turi nekelti pavojaus Reglamento Nr. 1788/2003 tikslui ir nepažeisti jo 1 straipsnio 2 dalyje nustatyto principo, kad visas nacionalinis referencinis kiekis turi būti paskirstytas gamintojams ir nacionaliniam rezervui. Taigi tvarka, ribojanti perdavimo 12 mėnesių laikotarpiu apimtį, privalo nedviprasmiškai nustatyti, kokia referencinio kiekio dalis turi būti skirta konkrečiam gamintojui arba nacionaliniam rezervui. Visų pirma ši tvarka neturi lemti referencinių kiekių išnykimo iš sistemos ar praradimo sistemoje.
53. Iš to galima spręsti, kad valstybėms narėms suteiktos galios apriboti perdavimo apimtį kiekiu, atitinkančiu perdavėjo jau pristatytą kiekį, tik jei dėl tokios taisyklės referenciniai kiekiai neišnyks iš sistemos(10) .
2.  Dėl antrojo klausimo
54. Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar pagal ES teisę draudžiama nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią, įgyvendinant Reglamento Nr. 1788/2003 10 straipsnio 3 dalyje numatytą santykio nustatymo schemą, perėmėjui paskiriamas kiekis, kurį jau pristatė perdavėjas.
55. Remiantis argumentais, išdėstytais dėl pirmojo klausimo, įgyvendinant santykio nustatymo schemą į perdavimą reikia atsižvelgti pagal sąvokos „turimas referencinis kiekis“ apibrėžtį, t. y. vadovaujantis Reglamento Nr. 1788/2003 17 straipsniu. Be to, pirmiau jau buvo pažymėta, kad pagal ES teisę nėra draudžiama perduoti ir tą individualaus referencinio kiekio dalį, kuri atitinka perdavėjo jau pristatytą kiekį. Tokiam aiškinimui neprieštarauja ir reguliavimo mechanizmo, susijusio su santykio nustatymu, tikslas.
IV – Išvada
56. Teisingumo Teismui siūlau į Bundesfinanzhof
pateiktus klausimus atsakyti taip:
1. Tais atvejais, kai gamintojo referencinis kiekis perduodamas per 12 mėnesių laikotarpį, pagal Europos Sąjungos teisę, būtent 2003 m. rugsėjo 29 d. Tarybos reglamento Nr. 1788/2003, nustatančio mokestį pieno ir pieno produktų sektoriuje, 5 straipsnio k punktą, nėra draudžiama į tą referencinį kiekį įtraukti ir kiekį, pagal kurį tas gamintojas jau pristatė pieną per tą 12 mėnesių laikotarpį. Tačiau valstybės narės, įgyvendindamos teisę savo nuožiūra patvirtinti išsamias perdavimo taisykles, gali apriboti referencinių kiekių, kurie jau buvo pristatyti per einamąjį 12 mėnesių laikotarpį, perdavimą, tik jei dėl tokio apribojimo tie referenciniai kiekiai neišnyks iš pagal Reglamentą Nr. 1788/2003 nustatytos sistemos.
2. Nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią, įgyvendinant Reglamento (EB) Nr. 1788/2003 10 straipsnio 3 dalyje numatytą pristatyto perviršio išskaičiavimą iš nepanaudoto nacionalinio referencinio kiekio dalies, gamintojas, perėmęs žemės ūkio valdą per 12 mėnesių laikotarpį, gali dalyvauti paskirstant tą nepanaudotą dalį remiantis kiekiu, apimančiu kito gamintojo pristatytą referencinio kiekio dalį, neprieštarauja ES teisės nuostatoms, būtent bendro pieno ir pieno produktų rinkos organizavimo bendriesiems principams.
(1) .
(2)
–	Atitinkamai 2003 m. rugsėjo 29 d. Reglamentas, nustatantis mokestį pieno ir pieno produktų sektoriuje ( OL L 270, p. 123; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 40 t., p. 391),
ir 2003 m. rugsėjo 29 d. Reglamentas, nustatantis bendrąsias tiesioginės paramos schemų pagal bendrą žemės ūkio politiką taisykles ir nustatantis tam tikras paramos schemas ūkininkams < … > (OL L 270, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 40 t., p. 269 ).
(3)
–	Žr. teismo praktiką dėl šio reglamento: 2008 m. kovo 11 d. Sprendimas Jager (C‑420/06, Rink. p. I‑1315), 2009 m. liepos 16 d. Sprendimas Horvath (C‑428/07, Rink. p. I‑0000), 2009 m. birželio 11 d. Sprendimas Nijemeisland (C‑170/08, Rink. p. I‑0000), 2009 m. spalio 22 d. Sprendimas Elbertsen (C‑449/08, Rink. p. I‑0000), 2010 m. sausio 21 d. Sprendimas Van Dijk (C‑470/08, Rink. p. I‑0000) ir 2010 m. gegužės 20 d. Sprendimas Harms (C‑434/08, Rink. p. I‑0000) (šioje byloje pateikiau išvadą). Taip pat žr. dar nagrinėjamas bylas: Niedermair-Schiemann
(C‑61/09, žr. mano išvadą, pateiktą 2010 m. gegužės 11 d.), Uzonyi
(C‑133/09), Grootes (C‑152/09, žr. mano išvadą, pateiktą 2010 m. liepos 8 d.), Agrargut Bäbelin
(C‑153/09, žr. mano išvadą, pateiktą 2010 m. rugsėjo 2 d.) ir Omejc
(C‑536/09).
(4)
–	Kaip pažymėjo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, šioje nuostatoje nėra svarbu, kokį valdai skirtą referencinį kiekį pristatė referencinio kiekio gavėjas arba perdavėjas, ir jeigu tokią aplinkybę reikėtų vertinti kaip svarbią, būtent praktiškai reikšmingu atveju, t. y. tuomet, kai gavėjas, o ne perdavėjas pristatė atitinkamą perduoto referencinio kiekio dalį, ši nuostata būtų perteklinė.
(5)
–	Iš tiesų Vokietija nustatė tokias taisykles 2006 m. (jos iš esmės atitinka Hauptzollamt Koblenz ir Hauptzollamt Oldenburg
pateikiamus argumentus). Tačiau šios nacionalinės normos nėra svarbios čia nagrinėjamiems faktams ir jos nepatenka į šiose bylose nagrinėjamus dalykus.
(6)
–	Žr. 1991 m. sausio 15 d. Sprendimo Ballmann
(C‑341/89, Rink. p. I‑25) 9 ir paskesnius punktus ir 1994 m. liepos 14 d. Sprendimo Milchwerke Köln
(C‑352/92, Rink. p. I‑3385), 21 punktą.
(7)
–	Ten pat.
(8)
–	1992 m. gruodžio 28 d. Reglamentas, nustatantis papildomą mokestį pieno ir pieno produktų sektoriuje (OL L 405, p. 1), panaikintas Reglamentu Nr. 1788/2003. Žr. teismo praktiką dėl Reglamento Nr. 3950/92: 2002 m. birželio 20 d. Sprendimas Thomsen
(C‑401/99, Rink. p. I‑5775), 2002 m. birželio 20 d. Sprendimas Mulligan ir kt . (C‑313/99, Rink. p. I‑5719), 2004 m. kovo 25 d. Sprendimas Azienda Agricola Ettore Ribaldi ir kt.
(C‑480/00–C‑482/00, C‑484/00, C‑489/00–C‑491/00 ir C‑497/00–C‑499/00, Rink. p. I‑2943) ir 2007 m. birželio 7 d. Sprendimas Otten
(C‑278/06, Rink. p. I‑4513). Dėl Reglamento Nr. 1788/2003 galiojimo žr. 2009 m. gegužės 14 d. Sprendimą Azienda Agricola Disarņ Antonio ir kt. (C‑34/08, Rink. p. I‑4023).
(9)
–	Ten pat, žr. 26 ir paskesnius punktus.
(10)
–	Šiuo atžvilgiu įdomu pažymėti, kad, priešingai nei Vokietija, kitos valstybės narės rado kitų būdų šiai problemai išspręsti. Pavyzdžiui, Prancūzija išdalija atitinkamų pieno gamybos metų referencinį kiekį pagal pro rata temporis
principą. Per posėdį Komisija pareiškė mananti, kad geriausia būtų priemoką skirti perėmėjui.