62024CJ0050
EUROOPA KOHTU OTSUS (viies koda)
16. aprill 2026 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Piirikontroll, varjupaik ja sisseränne – Direktiiv 2013/32/EL – Rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühised nõuded – Rahvusvahelise kaitse taotlus – Artikkel 43 – Menetlus piiril – Sellise menetluse liigitamine, mis viiakse läbi geograafiliselt liikmesriigi territooriumil asuvas kinnipidamiskohas, mida liikmesriigi õiguse kohaselt käsitatakse piiril asuva kohana – Õigus siseneda selle liikmesriigi territooriumile pärast nelja nädala möödumist – Artikli 31 lõige 7 – Rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamine eelisjärjekorras – Direktiiv 2013/33/EL – Rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtu nõuded – Artikkel 8 – Kaks erinevat otsust, mille alusel isikud paigutatakse samasse kinnipidamiskohta
Liidetud kohtuasjades C‑50/24–C‑56/24 [Danané jt] (
i
),
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Conseil du contentieux des étrangersi (välismaalaste asjade halduskohus, Belgia) 22. jaanuari 2024. aasta otsustega esitatud eelotsusetaotlused, mis saabusid Euroopa Kohtusse 26. jaanuaril 2024, menetlustes
X (C‑50/24),
X (C‑51/24),
X (C‑52/24),
X (C‑53/24),
X (C‑54/24),
X (C‑55/24),
X (C‑56/24)
versus
Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides,
EUROOPA KOHUS (viies koda),
koosseisus: koja president M. L. Arastey Sahún, kohtunikud J. Passer (ettekandja), E. Regan, D. Gratsias ja B. Smulders,
kohtujurist: N. Emiliou,
kohtusekretär: ametnik G. Chiapponi,
arvestades kirjalikku menetlust ja 27. veebruari 2025. aasta kohtuistungil esitatut,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
X (C‑51/24) ja X (C‑52/24), esindaja: avocat S. Manesse,
–
X (C‑53/24), esindaja: advocaat Z. Chihaoui,
–
Belgia valitsus, esindajad: M. Jacobs, C. Pochet ja M. Van Regemorter,
–
Tšehhi valitsus, esindajad: S. Šindelková, M. Smolek ja J. Vláčil,
–
Saksamaa valitsus, esindajad: J. Möller ja R. Kanitz,
–
Itaalia valitsus, esindaja: G. Palmieri, keda abistas avvocato dello Stato W. Ferrante,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: A. Azéma, F. Blanc-Simonetti ja J. Hottiaux,
olles 26. juuni 2025. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotlused käsitlevad küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/32/EL rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta (ELT 2013, L 180, lk 60) artikli 31 lõikeid 7 ja 8 ning artikleid 43 ja 46 Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikli 47 alusel ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/33/EL, millega sätestatakse rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtu nõuded (ELT 2013, L 180, lk 96), artiklit 8.
2
Taotlused on esitatud seitsmes kohtuvaidluses, milles kolmandate riikide kodanikud, kes saabusid Belgiasse Brüsseli lennujaamas (Belgia) maandunud lennukite pardal, vaidlevad Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides’iga (pagulaste ja kodakondsuseta isikute peavolinik, Belgia; edaspidi „peavolinik“) viimase otsuste üle jätta rahuldamata kaebajate rahvusvahelise kaitse taotlused.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 2013/32
3
Direktiivi 2013/32 põhjendustes 18 ja 38 on märgitud:
„(18)
Rahvusvahelise kaitse taotluse kohta võimalikult kiiresti otsuse tegemine, ilma et see piiraks taotluse piisavat ja täielikku läbivaatamist, on nii liikmesriikide kui ka rahvusvahelise kaitse taotlejate huvides.
[…]
(38)
Paljud rahvusvahelise kaitse taotlused esitatakse liikmesriigi piiril või transiiditsoonis enne taotleja riiki lubamise otsust. Liikmesriigid peaksid olema võimelised sätestama taotluse vastuvõetavuse ja/või sisulise läbivaatamise korra, mis võimaldaks otsustada taotluse üle selgelt määratletud asjaolude korral kohapeal.“
4
Selle direktiivi artikli 2 punktis f on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
f)
„menetlev ametiasutus“ – liikmesriigi kohtulaadne ametiasutus või haldusorgan, kes vastutab rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamise eest ning on pädev võtma sellistes juhtumites vastu esimese astme otsuseid“.
5
Direktiivi artikli 4 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid määravad kõikide menetluste jaoks menetleva ametiasutuse, kes vastutab taotluste asjakohase läbivaatamise eest kooskõlas käesoleva direktiiviga. […]
2.   Liikmesriigid võivad siiski ette näha, et järgneva eest vastutab mõni muu kui lõikes 1 osutatud ametiasutus:
[…]
b)
artiklis 43 sätestatud menetluse raames riiki sisenemise loa andmine või andmisest keeldumine vastavalt kehtestatud tingimustele ja kõnealuses artiklis sätestatule ning tuginedes menetleva ametiasutuse põhjendatud arvamusele.“
6
Sama direktiivi artikli 26 lõikes 1 on ette nähtud:
„Liikmesriigid ei pea isikut kinni ainult sel põhjusel, et ta on taotleja. Taotleja kinnipidamise alused ja tingimused ning kinnipeetud taotleja tagatised on kooskõlas direktiiviga [2013/33].“
7
Direktiivi 2013/32 artikli 31 „Taotluse läbivaatamise menetlus“ lõigetes 1, 2, 7 ja 8 on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid vaatavad rahvusvahelise kaitse taotlused läbi menetluse kohaselt, mis on kooskõlas II peatükis sätestatud üldpõhimõtete ja tagatistega.
2.   Liikmesriigid tagavad, et läbivaatamismenetlus viiakse lõpule võimalikult kiiresti, ilma et see piiraks taotluse piisavat ja põhjalikku läbivaatamist.
[…]
7.   Liikmesriigid võivad rahvusvahelise kaitse taotluse läbi vaadata eelisjärjekorras eelkõige vastavalt II peatükis sätestatud üldpõhimõtetele ja tagatistele:
a)
kui taotlus näib olevat põhjendatud;
b)
kui taotleja on direktiivi 2013/33/EL artikli 22 tähenduses haavatav isik või vajab spetsiaalseid menetlustagatisi, eelkõige kui tegemist on saatjata alaealisega;
8.   Liikmesriigid võivad ette näha taotluse läbivaatamise menetluse kiirendamise ja/või selle kohaldamise piiril või transiiditsoonis kooskõlas artikliga 43 vastavalt II peatükis sätestatud üldpõhimõtetele ja tagatistele, kui:
a)
taotleja on taotluse ja asjaolude esitamisel tõstatanud ainult küsimusi, mis ei seostu sellega, kas teda saab käsitada rahvusvahelise kaitse saamise kriteeriumidele vastava isikuna [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta] direktiivi 2011/95/EL[, mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule (ELT 2011, L 337, lk 9),] alusel, või
b)
taotleja on pärit turvalisest päritoluriigist käesoleva direktiivi tähenduses või
c)
taotleja on ametiasutusi eksitanud, esitades valeandmeid või -dokumente või jättes esitamata tema isikut ja/või rahvust käsitleva asjaomase teabe või dokumendid, millel oleks võinud olla otsusele negatiivne mõju, või
d)
on tõenäoline, et taotleja on isikut tõendava või reisidokumendi, mis oleks aidanud kindlaks teha tema isikut või kodakondsust, pahauskselt hävitanud või sellest vabanenud, või
e)
taotleja on teinud selgelt ebajärjekindlaid ja vastukäivaid, selgelt valesid või ilmselgelt ebatõenäolisi avaldusi, mis on vastuolus päritoluriiki käsitleva piisavalt kontrollitud teabega, mis muudab selgelt ebausutavateks tema väited seoses sellega, kas ta vastab rahvusvahelise kaitse saamise kriteeriumidele kooskõlas direktiiviga 2011/95/EL; või
f)
taotleja on esitanud korduva rahvusvahelise kaitse taotluse, mis ei ole artikli 40 lõike 5 kohaselt vastuvõetamatu; või
g)
taotleja esitab taotluse üksnes eesmärgiga lükata edasi või nurjata tema tagasisaatmist käsitleva varasema või peatselt tehtava otsuse täideviimist või
h)
taotleja sisenes liikmesriigi territooriumile ebaseaduslikult või pikendas ebaseaduslikult oma riigis viibimist ning jättis mõjuva põhjuseta vastavate asutustega ühendust võtmata või ei esitanud rahvusvahelise kaitse taotlust niipea kui võimalik, arvestades tema riiki sisenemise asjaoludega; või
i)
taotleja keeldub täitmast kohustust anda sõrmejälgi vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määrusele (EL) 603/2013 (mis käsitleb sõrmejälgede võrdlemise Eurodac-süsteemi kehtestamist määruse (EL) nr 604/2013 (millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest) tõhusa kohaldamise eesmärgil ning liikmesriikide õiguskaitseasutuste ja Europoli taotlusi sõrmejälgede andmete võrdlemiseks Eurodac-süsteemi andmetega õiguskaitse eesmärgil [ning millega muudetakse määrust (EL) nr 1077/2011, millega asutatakse Euroopa amet vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala suuremahuliste IT-süsteemide operatiivjuhtimiseks (ELT 2013, L 180, lk 1)]), või
j)
mõjuvatel põhjustel on alust arvata, et taotleja ohustab liikmesriigi riiklikku julgeolekut või avalikku korda või taotleja on vastavalt siseriiklikule õigusele välja saadetud riiklikku julgeolekut või avalikku korda käsitlevatel mõjuvatel põhjustel.“
8
Selle direktiivi artikli 33 lõikes 2 on sätestatud:
„Liikmesriigid võivad pidada rahvusvahelise kaitse taotlust vastuvõetamatuks ainult juhul, kui:
a)
mõni teine liikmesriik on andnud rahvusvahelise kaitse;
b)
[…] taotleja esimeseks varjupaigariigiks [peetakse] riiki, mis ei ole liikmesriik;
c)
[…] taotleja jaoks turvaliseks kolmandaks riigiks [peetakse] riiki, mis ei ole liikmesriik;
d)
taotlus on korduv taotlus, mille puhul ei ole tuvastatud ega taotleja poolt esitatud uusi dokumente ega tõendeid […]; või
e)
taotleja ülalpeetav esitab taotluse pärast seda, kui ta on […] nõustunud oma juhtumi läbivaatamisega tema nimel esitatud taotluse raames ning puuduvad ülalpeetava olukorraga seotud asjaolud, mis õigustaksid eraldi taotluse esitamist.“
9
Direktiivi 2013/32 artikli 40 „Korduv taotlus“ lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Kui liikmesriigis rahvusvahelist kaitset taotlev isik esitab samas liikmesriigis täiendavaid selgitusi või korduva taotluse, vaatab asjaomane liikmesriik need täiendavad selgitused või korduva taotlusega kaasnevad dokumendid läbi eelneva taotluse läbivaatamise raames või läbivaatamisele kuuluva otsuse või edasikaebuse läbivaatamise raames, kui pädevad ametiasutused saavad selle raames võtta arvesse ja kaaluda kõiki täiendavate selgituste või korduva taotlusega kaasnevaid dokumente.“
10
Sama direktiivi artiklis 43 „Menetlused piiril“ on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid võivad vastavalt II peatükis sätestatud üldpõhimõtetele ja tagatistele ette näha menetlused, mille alusel otsustatakse liikmesriigi piiril või transiiditsoonis:
a)
seal esitatud taotluste vastuvõetavuse üle artikli 33 kohaselt ja/või
b)
taotluse sisu üle artikli 31 lõike 8 kohase menetluse korral.
2.   Liikmesriigid tagavad, et lõikes 1 sätestatud menetluste raames vastuvõetavad otsused tehakse mõistliku aja jooksul. Kui otsust pole nelja nädala jooksul vastu võetud, lubatakse taotlejal siseneda liikmesriigi territooriumile, et tema taotluse saaks läbi vaadata vastavalt käesoleva direktiivi muudele sätetele.
3.   Juhul kui korraga saabub palju kolmanda riigi kodanikke või kodakondsuseta isikuid, kes esitavad rahvusvahelise kaitse taotluse piiril või transiiditsoonis, mistõttu on lõike 1 kohaldamine praktikas võimatu, võib neid menetlusi kohaldada ka sel juhul ja seni, kui kõnealused kolmanda riigi kodanikud või kodakondsuseta isikud on normaalsetel tingimustel majutatud piiri või transiiditsooni lähedusse.“
11
Direktiivi 2013/32 artikli 46 „Õigus tõhusale õiguskaitsevahendile“ lõikes 1 on ette nähtud:
„Liikmesriigid tagavad, et taotlejal on õigus tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus seoses järgnevaga:
a)
tema rahvusvahelise kaitse taotluse kohta tehtud otsus, kaasa arvatud otsus:
[…]
iii)
mis on vastu võetud liikmesriigi piiril või transiiditsoonis, nagu on kirjeldatud artikli 43 lõikes 1;
[…]
[…]“.
Direktiiv 2013/33
12
Direktiivi 2013/33 põhjendus 18 on sõnastatud järgmiselt:
„Kinnipeetud taotlejaid tuleks kohelda täielikult inimväärikust austades ja nende vastuvõtmisel tuleks spetsiaalselt arvesse võtta nende vajadusi selles olukorras. […]“.
13
Direktiivi artikli 6 „Dokumentatsioon“ lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid tagavad, et kolme päeva jooksul pärast rahvusvahelise kaitse taotluse esitamist antakse taotlejale temanimeline dokument, mis tõendab tema seisundit taotlejana või kinnitab, et tal on tema taotluse menetlemise või läbivaatamise ajal lubatud viibida liikmesriigi territooriumil.
[…]
2.   Liikmesriigid võivad käesoleva artikli kohaldamise välistada, kui taotleja on kinni peetud, ja rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise ajal, kui see esitati piiril, või kui toimub menetlus otsustamaks, kas taotluse esitajal on õigus siseneda liikmesriigi territooriumile. […]“.
14
Nimetatud direktiivi artiklis 8 „Kinnipidamine“ on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid ei tohi isikut kinni pidada ainult sel põhjusel, et ta on taotleja vastavalt direktiivile [2013/32].
2.   Liikmesriigid võivad vajaduse korral ja igat juhtumit eraldi hinnates pidada taotlejat kinni, kui muid leebemaid alternatiivseid sunnimeetmeid ei ole võimalik tõhusalt kohaldada.
3.   Taotlejat võib pidada kinni üksnes:
a)
selleks, et tuvastada tema isik või kodakondsus või seda kontrollida;
b)
selleks, et määrata kindlaks tema rahvusvahelise kaitse taotluse aluseks olevad asjaolud, mida ilma kinnipidamiseta ei olnud võimalik kindlaks teha, eelkõige juhul, kui on olemas põgenemise oht;
c)
selleks, et otsustada menetluse raames taotleja õiguse üle siseneda riigi territooriumile;
[…]
Kinnipidamise alused sätestatakse siseriiklikus õiguses.
[…]“.
15
Sama direktiivi artikli 9 lõigetes 1, 3 ja 5 on ette nähtud:
„1.   Taotleja peetakse kinni võimalikult lühikeseks ajaks ja teda hoitakse kinni ainult seni kuni artikli 8 lõikes 3 sätestatud alusel on kohaldatavad.
Artikli 8 lõikes 3 sätestatud kinnipidamise alustega seonduvates haldusmenetlustes rakendatakse nõuetekohast hoolsust. Haldusmenetlustes esinevad viivitused, mida ei ole põhjustanud taotleja, ei õigusta kinnipidamise jätkamist.
[…]
3.   Kui kinnipidamiseks on korralduse andnud haldusasutus, siis näevad liikmesriigid ette kas kinnipidamise õiguspärasuse kiire kohtuliku läbivaatamise ametiülesande korras ja/või taotleja taotlusel.
[…]
5.   Õigusasutus vaatab jätkuva vajaduse kinnipidamiseks mõistlike ajavahemike järel läbi ametiülesande korras ja/või asjaomase taotleja taotlusel, eelkõige kui kinnipidamise kestus on pikk, kui teatavaks saavad asjaomased asjaolud või uus teave, mis võivad mõjutada kinnipidamise õiguspärasust.“
Määrus (EL) 2016/399
16
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. märtsi 2016. aasta määruse (EL) 2016/399, mis käsitleb isikute üle piiri liikumist reguleerivaid liidu eeskirju (Schengeni piirieeskirjad) (ELT 2016, L 77, lk 1), artikli 2 punktides 1 ja 2 on sätestatud:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
1)
„sisepiirid“ –
a)
liikmesriikide ühised maismaapiirid […];
b)
liikmesriikide vaheliste siselendude lennujaamad;
c)
liikmesriikide mere-, jõe- ja järvesadamad, mille kaudu toimub regulaarne liidusisene parvlaevaühendus;
2)
„välispiirid“ – liikmesriikide maismaapiirid […], merepiirid ning liikmesriikide lennujaamad, jõe-, mere- ja järvesadamad, kui need ei ole sisepiirid […]“.
Belgia õigus
15. detsembri 1980. aasta seadus
17
15. detsembri 1980. aasta seaduse välismaalaste riiki sisenemise, riigis viibimise ja sinna elama asumise ning riigist väljasaatmise kohta (loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers; Moniteur belge, 31.12.1980, lk 14584) (põhikohtuasjades kohaldatavas redaktsioonis; edaspidi „15. detsembri 1980. aasta seadus“) artikli 51/5 lõikes 1 on sätestatud:
„Kui välismaalane on esitanud piiril või Belgias esimese rahvusvahelise kaitse taotluse või korduva rahvusvahelise kaitse taotluse mõnele asutusele, kelle kuningas on artikli 50 lõike 3 teise lõigu alusel Belgiale siduvate Euroopa õigusnormide alusel määranud, määrab minister või tema volitatud isik kindlaks, milline riik vastutab selle taotluse läbivaatamise eest.
Selleks võib juhul, kui individuaalse hindamise tulemusel on olemas märkimisväärne oht, et isik põgeneb, ning ainult juhul, kui kinnipidamine on proportsionaalne ja muid, leebemaid sunnimeetmeid ei ole tegelikult võimalik kohaldada, välismaalast kindlaksmääratud kohas kinni pidada nii kaua, kui on vaja rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest vastutava riigi kindlaksmääramiseks, kuid see ei tohi kesta kauem kui kuus nädalat.
[…]“.
18
Selle seaduse artikli 57/6 lõikes 2 on sätestatud:
„[Peavolinik] otsustab eelisjärjekorras, kui:
1° taotleja viibib sellises kindlaksmääratud kohas, nagu on sätestatud artikli 74/8 lõikes 1 või artikli 74/9 lõigetes 2 ja 3, või on tema suhtes kohaldatud artiklis 68 sätestatud julgeolekumeedet;
[…]“.
19
Nimetatud seaduse artikliga 57/6/4 võeti Belgia õiguskorda üle direktiivi 2013/32 artikkel 43 ja selles on sätestatud:
„Välismaalase puhul, kes püüab siseneda Belgiasse, ilma et ta vastaks artiklites 2 ja 3 sätestatud tingimustele, ja kes on esitanud piiril rahvusvahelise kaitse taotluse, on [peavolinik] pädev tunnistama taotluse artikli 57/6 lõike 3 alusel vastuvõetamatuks või tegema taotluse kohta sisulise otsuse ühes artikli 57/6/1 lõike 1 esimese lõigu punktides a, b, c, d, e, f, g, i või j nimetatud olukordadest.
Kui esimest lõiku ei saa kohaldada, otsustab [peavolinik], et vajalik on edasine uurimine, misjärel annab minister või tema volitatud esindaja taotlejale loa siseneda Belgia Kuningriiki vastavalt artikli 74/5 lõike 4 punktile 4.
Kui [peavolinik] ei ole nelja nädala jooksul pärast ministrilt või tema volitatud esindajalt edastatud rahvusvahelise kaitse taotluse kättesaamist otsust teinud, lubab minister või tema volitatud esindaja taotlejal artikli 74/5 lõike 4 punkti 5 alusel siseneda Belgiasse.“
20
Vastavalt 15. detsembri 1980. aasta seaduse artikli 74/5 lõigetele 1, 2 ja 4:
„1.   Piiril asuvas kindlaksmääratud kohas võib Belgia territooriumile sisenemise loa või väljasaatmise ootamise ajal kinni pidada:
1°
välismaalast, kelle piirikontrolli eest vastutavad ametiasutused võivad käesoleva seaduse sätete kohaselt välja saata;
2°
välismaalast, kes püüab siseneda Belgia territooriumile, ilma et ta vastaks artiklites 2 ja 3 sätestatud tingimustele, ning kes on esitanud piiril rahvusvahelise kaitse taotluse.
Ühtki välismaalast ei või kinni pidada ainuüksi põhjusel, et ta on esitanud rahvusvahelise kaitse taotluse.
2.   Kuningas võib kindlaks määrata muud Belgias asuvad kohad, mis on samastatavad lõikes 1 nimetatud kohaga. Välismaalast, keda hoitakse ühes neist kohtadest, ei loeta isikuks, kellel on lubatud siseneda Belgiasse.
[…]
4.   Belgiasse võib siseneda:
[…]
5°
lõike 1 punktis 2 nimetatud välismaalane, kelle kohta [peavolinik] ei ole otsust teinud nelja nädala jooksul pärast ministri või tema volitatud esindaja edastatud rahvusvahelise kaitse taotluse kättesaamist.“
21
Selle seaduse artiklis 74/6 on ette nähtud:
„1.   Kui see osutub üksikjuhtumi hindamise tulemusel vajalikuks ning ühtki vähem piiravat meedet ei saa tõhusalt kohaldada, võib minister või tema volitatud isik rahvusvahelise kaitse taotlejat Belgia territooriumil asuvas kindlaksmääratud kohas kinni pidada:
1°
selleks, et tuvastada taotleja isik või kodakondsus või seda kontrollida, või
2°
selleks, et teha kindlaks tema rahvusvahelise kaitse taotluse aluseks olevad asjaolud, mida ilma kinnipidamiseta ei ole võimalik teha, eelkõige juhul, kui esineb taotleja põgenemise oht, või
[…]“.
22
Sama seaduse artiklis 74/8 on ette nähtud:
„1.   Võib võtta vajalikke meetmeid tagamaks, et asjaomane isik ei lahkuks ilma nõutava loata kohast, kus teda kinni peetakse, kus ta on valitsuse järelevalve alla antud või kus teda hoitakse artikli 7, artikli 8bis lõike 4, artikli 27, artikli 29 teise lõigu, artikli 44septies lõike 1, artikli 51/5 lõike 1 teise lõigu või lõike 4 kolmanda lõigu, artikli 51/5/1 lõike 1 teise lõigu või lõike 2 kolmanda lõigu, artikli 57/32 lõike 2 teise lõigu või artiklite 74/5 või 74/6 alusel.
[…]
2.   Kuningas võib lõike 1 esimese lõigu sätete alusel kehtestada korra ja reeglid, mida kohaldatakse kohas, kus välismaalane on kinni peetud, kus ta valitsuse järelevalve alla antud või kus teda hoitakse.
[…]“.
Ministri 25. oktoobri 2010. aasta määrus
23
Ministri 25. oktoobri 2010. aasta määruse majutuskohtade määramise kohta 15. detsembri 1980. aasta seaduse välismaalaste riiki sisenemise, riigis viibimise ja sinna elama asumise ning riigist väljasaatmise kohta artikli 74/8 lõike 1 tähenduses (arrêté ministériel du 25 octobre 2010 de désignation des lieux d’hébergement au sens de l’article 74/8, paragraphe 1er, de la loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers) (Moniteur belge, 3.11.2010, lk 65884) artiklis 1 on sätestatud:
„Allpool nimetatud majutuskohad on 15. detsembri 1980. aasta seaduse välismaalaste riiki sisenemise, riigis viibimise ja sinna elama asumise ning riigist väljasaatmise kohta artikli 74/8 lõikes 1 nimetatud kohad:
–
Blokstraat 64‑68‑70‑72‑74, 9170 Sint-Gillis-Waas.“
Kuninga 17. veebruari 2012. aasta dekreet
24
Kuninga 17. veebruari 2012. aasta dekreedi, millega määratakse kindlaks 15. detsembri 1980. aasta seaduse välismaalaste riiki sisenemise, riigis viibimise ja sinna elama asumise ning riigist väljasaatmise kohta artikli 74/8 lõikes 2 nimetatud kohad (arrêté royal du 17 février 2012 déterminant un lieu visé par l’article 74/8, paragraphe 2, de la loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers) (Moniteur belge, 15.3.2012, lk 15767), artiklis 1 on sätestatud:
„Hoone Centre de Transit Caricole (Caricole’i transiidikeskus) asukohaga chaussée de Tervuren 302, 1820 Steenokkerzeel on koht, millele on viidatud 15. detsembri 1980. aasta seaduse välismaalaste riiki sisenemise, riigis viibimise ja sinna elama asumise ning riigist väljasaatmise kohta artikli 74/8 lõikes 2.“
Põhikohtuasjad ja eelotsuse küsimused
25
Põhikohtuasjade aluseks olevad asjaolud võib kokku võtta järgmiselt.
26
Põhikohtuasja kaebajad, kes on kolmandate riikide kodanikud, kes saabusid lennukiga Brüsseli lennujaama 2023. aasta septembrist oktoobrini, esitasid seal saabumise päeval või sellele järgneval päeval rahvusvahelise kaitse taotluse.
27
Nende taotluste alusel tehti kaebajate suhtes sisenemiskeelu otsused 15. detsembri 1980. aasta seaduses ette nähtud nõuetele mittevastavuse tõttu ja järelotsused „kinnipidamise jätkamise kohta piiril asuvas kindlaksmääratud kohas“, käesoleval juhul Brüsseli lennujaama lähedal asuvas Caricole’i transiidikeskuses või Sint-Gillis-Waasi (Belgia) majutuskohas, mille siseminister määras mainitud seaduse artikli 74/5 lõike 1 esimese lõigu punkti 2 alusel ning mis ei asu geograafiliselt piiril või transiiditsoonis, kuid mis on selle seaduse artikli 74/5 lõike 2 kohaselt võrdsustatud „piiril asuvate kohtadega“.
28
Belgias ei olnud nimelt põhikohtuasjades asjasse puutuvate asjaolude asetleidmise ajal kinnipidamiskohti piiridel või transiiditsoonides, kuna Belgia lennujaamades asuvad taristud osutusid rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtmiseks ja nende põhiõiguste järgmiseks ebasobivaks.
29
Eelotsusetaotlusest nähtub, et käesoleva kohtuotsuse punktis 27 nimetatud otsused „kinnipidamise jätkamise kohta piiril asuvas kindlaksmääratud kohas“ kujutavad endast otsuseid, mis põhinevad direktiivi 2013/33 artikli 8 lõike 3 punktil c, mis lubab rahvusvahelise kaitse taotlejat kinni pidada, et teha otsus tema õiguse kohta siseneda riigi territooriumile.
30
Nelja nädala möödumisel lubati põhikohtuasjade kaebajatel vastavalt direktiivi 2013/32 artikli 43 lõikes 2 sätestatule Belgia territooriumile siseneda, kuid neid peeti 15. detsembri 1980. aasta seaduse artikli 74/5 lõigete 4 ja 5 ning artikli 74/6 lõike 1 esimese lõigu punkti 2 alusel selle tähtaja jooksul peavoliniku otsustega jätkuvalt kinni käesoleva kohtuotsuse punktis 27 nimetatud kohtades. Eelotsusetaotlusest ilmneb seega, et need otsused kujutavad endast osas, milles nendega peeti põhikohtuasjade kaebajaid jätkuvalt kinni, otsuseid, mis põhinevad direktiivi 2013/33 artikli 8 lõike 3 punktil b, mis lubab taotlejat kinni pidada, selleks et määrata kindlaks tema rahvusvahelise kaitse taotluse aluseks olevad asjaolud, mida ilma kinnipidamiseta ei oleks võimalik kindlaks teha, eelkõige juhul, kui on olemas taotleja põgenemise oht.
31
Kohtuasjades C‑51/24 ja C‑53/24 kuulas peavolinik põhikohtuasjade kaebajad ära isikliku vestluse käigus, enne kui tehti eelmises punktis viidatud otsus neid puudutava kinnipidamise jätkamise kohta. Kohtuasjades C‑52/24 ja C‑54/24–C‑56/24 kuulati põhikohtuasjade kaebajad ära pärast neid puudutava otsuse tegemist.
32
Pärast neid vestlusi tegi peavolinik otsused pagulasseisundi ja täiendava kaitse seisundi tunnustamisest keeldumise kohta ning kohtuasjas C‑51/24 otsuse taotluse vastuvõetamatuse kohta.
33
Põhikohtuasjade kaebajad esitasid nende otsuste peale kaebused Conseil du contentieux des étrangersile (välismaalaste asjade halduskohus, Belgia), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus.
34
Selles kohtus tuginesid kõik kaebajad 15. detsembri 1980. aasta seaduse artikli 57/6/4 rikkumisele.
35
Nimetatud kohus märgib, et selle sättega võeti riigisisesesse õigusesse üle direktiivi 2013/32 artikli 43 lõiked 1 ja 2. Ta täpsustab, et sellised isikud nagu põhikohtuasjade kaebajad kuuluvad selle artikli 43 kohaldamisalasse osas, mis puudutab nende rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamist piiril toimuvas menetluses, ning direktiivi 2013/33 artikli 8 lõike 3 punkti c kohaldamisalasse osas, mis puudutab nende paigutamist kinnipidamiskohta, mis asub riigi territooriumil, kuid mis on õigusnormidega võrdsustatud piiril asuva kohaga.
36
Conseil du contentieux des étrangers (välismaalaste asjade halduskohus) soovib teada, kas liidu õigusega on kooskõlas Belgia õigusnormid, mille kohaselt esiteks kohaldatakse piiril toimuvat menetlust isikute suhtes, keda peetakse kinni sellistes kohtades, ja teiseks peetakse pärast direktiivi 2013/32 artikli 43 lõikes 2 ette nähtud neljanädalase tähtaja möödumist neid isikuid lähtuvalt teisest kinnipidamise alusest jätkuvalt kinni samas kohas, kuigi seda ei loeta enam „piiril asuvaks kohaks“, vaid „territooriumil asuvaks kohaks“.
37
Neil asjaoludel otsustas Conseil du contentieux des étrangers (välismaalaste asjade halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas direktiivi [2013/32] artikli 43 kohaldamisalasse kuulub menetlus, kus vaadatakse läbi rahvusvahelise kaitse taotlus, mille on piiril või transiiditsoonis esitanud taotleja, keda selle menetluse ajal peetakse kinni kohas, mis geograafiliselt asub riigi territooriumil, ent mida õigusakti kohaselt loetakse piiril asuvaks kohaks?
2.
Kas sellise rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamine kuulub direktiivi [2013/32] artikli 43 kohaldamisalasse ka juhul, kui taotlejal on vastavalt liikmesriigi õigusnormidele pärast direktiivi [2013/32] artikli 43 lõikes 2 sätestatud neljanädalase tähtaja möödumist seaduslik õigus riigi territooriumil viibida, ent teda peetakse uue kinnipidamisotsuse alusel edasi kinni samas kohas, mida algul käsitati piiril asuva kohana ja mida asutused sestpeale käsitavad riigi territooriumil asuva kohana?
–
Kas samas rahvusvahelise kaitse menetluses võib üht ja sama [kinnipidamis]kohta kõigepealt õigusaktiga lugeda piiril asuvaks kohaks ning pärast seda, kui taotlejal on kas neljanädalase tähtaja möödalaskmisest või taotluse edasisele uurimisele suunamise otsuse tegemisest tingituna lubatud riigi territooriumile siseneda, käsitada seda riigi territooriumil asuva kohana?
–
Kas ja kuidas mõjutab menetleva ametiasutuse ajalist ja materiaalset pädevust asjaolu, et taotlejat peetakse kinni samas kohas, mis asub geograafiliselt riigi territooriumil, ent mis kõigepealt loeti piiril asuvaks kohaks ja mida Belgia ametiasutused käsitasid hiljem, neljanädalase tähtaja lõppemisest tingituna, riigi territooriumil asuva kinnipidamiskohana?
3.
a.
Kas menetlev ametiasutus, kes alustas rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamist piirimenetluses ning kes on mööda lasknud direktiivi [2013/32] artikli 43 lõikes 2 selle taotluse kohta otsuse tegemiseks ette nähtud neljanädalase tähtaja või kes on eelnevalt teinud edasisele uurimisele suunamise otsuse, võib – olgugi et kõik uurimistoimingud, sealhulgas isiklik vestlus, on läbi viidud enne selle tähtaja lõppemist – jätkata selle taotluse läbivaatamist eelisjärjekorras nimetatud direktiivi artikli 31 lõike 7 tähenduses, kui taotlejat peetakse samas kinnipidamiskohas, mis algul loeti piiril asuvaks kohaks, teise ametiasutuse otsuse alusel jätkuvalt kinni põhjusel, et tema kinnipidamine on vajalik „selleks, et määrata kindlaks tema rahvusvahelise kaitse taotluse aluseks olevad asjaolud, mida ilma kinnipidamiseta ei olnud võimalik kindlaks teha, eelkõige juhul, kui on olemas põgenemise oht“?
b.
Kas menetlev ametiasutus, kes alustas rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamist piirimenetluses ning kes on mööda lasknud direktiivi [2013/32] artikli 43 lõikes 2 selle taotluse kohta otsuse tegemiseks ette nähtud neljanädalase tähtaja või kes on eelnevalt teinud edasisele uurimisele suunamise otsuse, ent kes ei ole selle tähtaja jooksul taotlejaga isiklikku vestlust läbi viinud, võib jätkata selle taotluse läbivaatamist eelisjärjekorras nimetatud direktiivi artikli 31 lõike 7 tähenduses, kui taotlejat peetakse samas kinnipidamiskohas, mis algul loeti piiril asuvaks kohaks, teise ametiasutuse otsuse alusel jätkuvalt kinni põhjusel, et tema kinni pidamine on vajalik „selleks, et määrata kindlaks tema rahvusvahelise kaitse taotluse aluseks olevad asjaolud, mida ilma kinnipidamiseta ei olnud võimalik kindlaks teha, eelkõige juhul, kui on olemas põgenemise oht“?
4.
Kas liikmesriigi õigusnormide selline kohaldamine on kooskõlas direktiivi 2013/33/EL artiklist 8 tuleneva taotleja kinnipidamise erandlikkuse ja direktiivi [2013/32] üldise eesmärgiga?
5.
Kas direktiivi [2013/32 artikli 31 lõikeid 7 ja 8 ning artikleid] 43 ja 46 tuleb koosmõjus harta artikliga 47 tõlgendada nii, et Conseil [du contentieux des étrangers (välismaalaste asjade halduskohus)] peab talle piiril alustatud menetluses tehtud otsuse peale esitatud kaebuse läbivaatamisel käsitlema neljanädalase tähtaja ületamise küsimust omal algatusel?“
38
Euroopa Kohtu presidendi 14. märtsi 2024. aasta otsusega liideti kohtuasjad C‑50/24–C‑56/24 menetluse kirjaliku ja suulise osa ning kohtuotsuse huvides.
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
39
Esimese küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2013/32 artiklit 43 tuleb tõlgendada nii, et menetlus niisuguse rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamiseks, mille on piiril või transiiditsoonis esitanud taotleja, keda selle menetluse ajal peetakse kinni asjaomase liikmesriigi territooriumil asuvas kohas, mis ei asu geograafiliselt selle riigi piiril, kuid mis on riigisiseste õigusnormide kohaselt võrdsustatud piiril asuva kohaga, kuulub viidatud artikli 43 kohaldamisalasse.
40
Direktiivi 2013/32 artikli 43 lõige 1 annab liikmesriikidele võimaluse näha oma piiridel või transiiditsoonides ette erimenetlused, et otsustada selle direktiivi artikli 33 alusel nendes kohtades esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse vastuvõetavuse ja direktiivi artikli 31 lõikes 8 ette nähtud juhtudel selle taotluse sisu üle, kui need menetlused vastavad sama direktiivi II peatükis nimetatud üldpõhimõtetele ja tagatistele. Direktiivi 2013/32 artikli 43 lõike 2 kohaselt tuleb need erimenetlused läbi viia mõistliku aja jooksul, võttes arvesse, et kui nelja nädala jooksul ei ole tehtud otsust rahvusvahelise kaitse taotluse rahuldamata jätmise kohta, peab asjaomane liikmesriik andma taotlejale õiguse tema territooriumile siseneda, kusjuures tema taotlus tuleb läbi vaadata nelja nädala jooksul tavamenetluses (14. mai 2020. aasta kohtuotsus Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU ja C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, punkt 235).
41
Euroopa Kohtu praktika kohaselt tuleb liidu õigusnormi tõlgendamisel arvesse võta nii normi sõnastust kui ka konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa õigusnorm on (vt 17. novembri 1983. aasta kohtuotsus Merck, 292/82, EU:C:1983:335, punkt 12, ning 1. augusti 2025. aasta kohtuotsus Alace ja Canpelli, C‑758/24 ja C‑759/24, EU:C:2025:591, punkt 91).
42
Mis puudutab direktiivi 2013/32 artikli 43 sõnastust, siis tuleb märkida, et see säte ei sisalda viidet kinnipidamisele ega seega võimaliku kinnipidamise kohale piiril toimuva menetluse kontekstis.
43
Sellest järeldub, et selle sätte sõnastus üksi ei võimalda selle kohaldamisalast välja jätta piiril või transiiditsoonis esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamist, kui koht, kus taotlejat kinni peetakse, ei asu geograafiliselt asjaomase liikmesriigi piiril, vaid on riigisiseste õigusnormide kohaselt piiril toimuva menetluse seisukohalt võrdsustatud sellise kohaga.
44
Samas tuleneb direktiivi 2013/32 artikli 43 lõikest 2, et kui rahvusvahelise kaitse taotluse tagasilükkamise otsust ei ole nelja nädala jooksul tehtud, lubatakse taotlejal siseneda asjaomase liikmesriigi territooriumile. Sellest tuleb järeldada, et seni, kuni see tähtaeg ei ole möödunud, võib taotlejat piiril toimuvas menetluses käsitada nii, et tal ei ole lubatud selle liikmesriigi territooriumile siseneda.
45
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 44 sisuliselt märkis, viitab see aga pigem sellele, et rahvusvahelise kaitse taotleja viibimine kinnipidamiskohas, mis asub asjaomase liikmesriigi territooriumil, kuid mitte geograafiliselt liikmesriigi piiril, ei välista piirimenetluse kohaldamist.
46
Mis puudutab direktiivi 2013/32 artikli 43 konteksti, siis tuleb märkida, et mitte ükski selle direktiivi säte, sealhulgas selle artikli 26 lõige 1, mis on kinnipidamist käsitlev säte, ning artikli 31 lõige 8, mis lubab liikmesriikidel kasutada sama direktiivi artiklis 43 ette nähtud menetlusi selles ette nähtud juhtudel, ei sisalda ühtegi viidet, mis võimaldaks järeldada, et artikli 43 kohases piiril toimuvas menetluses ei ole liikmesriikidel lubatud rahvusvahelise kaitse taotlejat kinni pidada kohas, mis ei asu geograafiliselt asjaomase liikmesriigi piiril.
47
Mis puudutab direktiivi 2013/33, siis kuigi selle artiklites 8–11 on sätestatud rahvusvahelise kaitse taotlejate kinnipidamisele kohaldatavad nõuded ja selle mitmes sättes on viidatud taotleja olukorrale direktiivi 2013/32 artikli 43 alusel läbi viidava menetluse ajal, ei nõua ükski direktiivi 2013/33 säte, et selle alusel peab taotleja kinnipidamine toimuma piiril või transiiditsoonis.
48
Lõpuks, mis puudutab direktiivi 2013/32 artikliga 43 taotletavaid eesmärke, siis tuleneb selle direktiivi põhjendusest 38, et piiril toimuvate menetluste eesmärk on võimaldada liikmesriikidel teha otsus piiril või transiiditsoonis esitatud rahvusvahelise kaitse taotluste kohta „enne taotleja [liikmesriigi territooriumile] lubamise otsust“.
49
Liikmesriikidel on seega õigus kohustada rahvusvahelise kaitse taotlejaid jääma maksimaalselt nelja nädala jooksul nende piirile või mõnesse nende transiiditsooni, et enne taotlejate territooriumile sisenemise õiguse üle otsustamist kontrollida, kas nende taotlus ei ole direktiivi 2013/32 artikli 33 kohaselt vastuvõetamatu või kas taotlust ei tule vastavalt selle direktiivi artikli 31 lõikele 8 tunnistada põhjendamatuks (14. mai 2020. aasta kohtuotsus Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU ja C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, punkt 237).
50
Seega on piiril toimuvate menetluste eesmärk võimaldada liikmesriikidel rahvusvahelise kaitse taotlusi esmalt sorteerida, enne kui nad ametlikult lubavad oma territooriumile siseneda ainult nendel kolmandate riikide kodanikel, kelle taotlusi ei ole sel puhul tagasi lükatud. Nagu aga märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 38, ei mõjuta selle eesmärgi saavutamist koht, kus see kodanik oma taotluse läbivaatamise ajal füüsiliselt viibib, ning ei ole nõutav, et see läbivaatamine toimuks piiril.
51
Seevastu juhul, kui direktiivi 2013/32 artiklit 43 tuleks tõlgendada nii, et piiril toimuva menetluse läbiviimisel peab rahvusvahelise kaitse taotleja kinnipidamine tingimata toimuma asjaomase liikmesriigi piiril või transiiditsoonis, võiks sellise menetluse läbiviimine teatud juhtudel osutuda ülemäära raskeks või isegi võimatuks või olenevalt olukorrast mõjutada negatiivselt direktiivides 2013/32 ja 2013/33 sätestatud tagatiste järgimist ning üldiselt isikute põhiõiguste ja eelkõige inimväärikuse austamist, mis on vastuolus viimati nimetatud direktiivi põhjenduses 18 märgitud eesmärgiga.
52
Täpsemalt, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 39 ja 40 sisuliselt rõhutas, võib taotlejate kohustuslik kinnipidamine piiril või transiiditsoonis olenevalt liikmesriikide geograafilistest iseärasustest ja taristute eripäradest kaasa tuua struktuurilisi ja ruumilisi piiranguid või isegi niisuguste taristute kasutamist, mis ei ole kooskõlas direktiivi 2013/32 II peatükis sätestatud üldpõhimõtete ja tagatistega ega direktiivi 2013/33 artiklites 9–11 ette nähtud tagatiste ja tingimustega ega seega ka puudutatud isikute väärikuse austamisega.
53
Lisaks, mis puudutab liikmesriike, kellel on suured merepiirialad, siis nagu märkis Itaalia valitsus, võib direktiivi 2013/32 artikli 43 kohaldamine olla ülemäära keeruline või isegi võimatu, kui seda artiklit tuleks tõlgendada nii, et liikmesriigid peavad rahvusvahelise kaitse taotluse läbi vaatama oma geograafilisel piiril, ilma et neil oleks mingit võimalust viia taotleja üle riigi territooriumil asuvasse kohta, mis on võrdsustatav piiril asuva kohaga.
54
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 2013/32 artiklit 43 tuleb tõlgendada nii, et menetlus niisuguse rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamiseks, mille on piiril või transiiditsoonis esitanud taotleja, keda selle menetluse ajal peetakse kinni asjaomase liikmesriigi territooriumil asuvas kohas, mis ei asu geograafiliselt selle riigi piiril, kuid mis on riigisiseste õigusnormide kohaselt võrdsustatud piiril asuva kohaga, kuulub viidatud artikli 43 kohaldamisalasse.
Teine küsimus
55
Teise küsimuse kahe esimese osaga soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus ühelt poolt sisuliselt teada, kas direktiivi 2013/32 artiklit 43 tuleb tõlgendada nii, et rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamine pärast selle direktiivi artikli 43 lõikes 2 ette nähtud neljanädalase tähtaja möödumist kuulub endiselt artikli 43 kohaldamisalasse. Teiselt poolt on eelotsusetaotluse esitanud kohtul tekkinud küsimus, kas liidu õigusega on kooskõlas asjaolu, et sama kinnipidamiskohta käsitatakse rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise menetluses esialgu „piiril asuva kohana“ ja seejärel pärast selle neljanädalase tähtaja möödumist „territooriumil asuva kohana“.
56
Nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktis 40 viidatud kohtupraktikast, on Euroopa Kohus juba märkinud, et direktiivi 2013/32 artikli 43 lõike 2 kohaselt tuleb selle artikli 43 lõikes 1 ette nähtud erimenetlused läbi viia mõistliku aja jooksul, võttes arvesse, et kui nelja nädala jooksul ei ole tehtud otsust rahvusvahelise kaitse taotluse rahuldamata jätmise kohta, peab asjaomane liikmesriik lubama taotlejal siseneda selle riigi territooriumile ning tema taotlus vaadatakse läbi pärast selle tähtaja möödumist vastavalt direktiivi teistele sätetele.
57
Lisaks on direktiivi 2013/32 artikli 43 lõikes 3 sätestatud, et kui korraga saabub palju kolmanda riigi kodanikke või kodakondsuseta isikuid, kes esitavad rahvusvahelise kaitse taotluse piiril või transiiditsoonis, mistõttu on artikli 43 lõike 1 kohaldamine praktikas võimatu, võib neid menetlusi kohaldada ka sel juhul ja seni, kuni kõnealused kolmanda riigi kodanikud või kodakondsuseta isikud on normaalsetel tingimustel majutatud piiri või transiiditsooni lähedusse.
58
Sellest järeldub, et kui selle direktiivi artikli 43 lõikest 3 ei tulene teisiti, ei kuulu niisuguse taotluse läbivaatamine pärast neljanädalase tähtaja möödumist enam artikli 43 lõikes 1 ette nähtud piiril toimuva menetluse kohaldamisalasse.
59
Mis puudutab küsimust, kas sama kinnipidamiskohta võib rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise menetluses esmalt võrdsustada „piiril asuva kohaga“ ja seejärel, pärast seda, kui taotlejal on neljanädalase tähtaja möödumise tõttu lubatud territooriumile siseneda, saab seda pidada „territooriumil asuvaks kohaks“, tuleb meenutada, et nagu sisuliselt nähtub esimese küsimuse analüüsist, ei ole direktiivi 2013/32 artikliga 43 vastuolus see, kui sellise taotluse läbivaatamisel piiril toimuvas menetluses peetakse taotlejat kinni kohas, mis on võrdustatud „piiril“ asuva kohaga, kuid mis asub riigi territooriumi sees.
60
Järelikult, kui taotlejal on direktiivi 2013/32 artikli 43 lõike 2 kohaselt lubatud territooriumile siseneda, kuid tema jätkuv kinnipidamine osutub eelkõige direktiivi 2013/33 artikli 8 lõike 3 punktis b ette nähtud alust arvestades vajalikuks, ei ole artikli 43 lõikega 2 vastuolus see, kui kinnipidamine jätkub samas kinnipidamiskohas, mida nüüd loetakse „territooriumil asuvaks kohaks“.
61
Lisaks ei välista miski direktiivi 2013/32 teiste sätete sõnastuses sellist võimalust. Eelkõige ei piira seda võimalust direktiivi artikkel 26, mis käsitleb kinnipidamist ja mille lõikes 1 on sätestatud, et kinnipidamise alused ja tingimused ning kinnipeetud taotlejatele antavad tagatised peavad olema kooskõlas direktiiviga 2013/33.
62
Sellest järeldub, et liikmesriigid võivad sama kinnipidamiskoha kaheti liigitada, tingimusel, et nad tagavad, et seal läbiviidavad läbivaatamismenetlused järgivad vastavalt direktiivi 2013/32 artikli 31 lõikele 1 ja artikli 43 lõikele 1 selle direktiivi II peatükis sätestatud üldpõhimõtteid ja tagatisi, ning tingimusel, et need riigid tagavad ühtlasi vastavalt selle direktiivi artikli 26 lõikele 1, et kinnipidamise alused ja tingimused ning kinnipeetud taotlejate õiguste kaitseks ette nähtud tagatised on kooskõlas direktiiviga 2013/33, eelkõige selle artiklitega 8 ja 9.
63
Nende taotlejate huvides, kelle õiguslik olukord direktiivi 2013/32 artikli 43 lõikes 2 nimetatud neljanädalase tähtaja möödumisel muutub, ilma et muutuks nende faktiline olukord samas kinnipidamiskohas, peab asjaomane liikmesriik siiski tagama, et neid taotlejaid teavitatakse hiljemalt siis, kui tehakse teine otsus, millega nende kinnipidamist direktiivi 2013/33 artikli 8 alusel jätkatakse, sellest muutusest nende õiguslikus olukorras, nimelt sellest, et mainitud tähtaja möödumisel on neil lubatud territooriumile siseneda. Lisaks, kui liikmesriik on piiril toimuvas menetluses kohaldanud direktiivi 2013/33 artikli 6 lõiget 2, mis lubab tal selle artikli kohaldamise välistada, peab ta vajaduse korral andma taotlejale üle nimetatud artikli lõikes 1 osutatud dokumendi või lõikes 2 nimetatud samaväärse tõendi.
64
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb teise küsimuse kahele esimesele osale vastata esiteks, et direktiivi 2013/32 artiklit 43 tuleb tõlgendada nii, et rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamine pärast selle direktiivi artikli 43 lõikes 2 ette nähtud neljanädalase tähtaja möödumist ei kuulu enam artikli 43 kohaldamisalasse, vaid selle direktiivi muude sätete kohaldamisalasse, ning teiseks, et selle direktiiviga ei ole vastuolus see, kui sama kinnipidamiskohta käsitatakse sellise taotluse läbivaatamise menetluses kõigepealt „piiril asuva kohana“ ja seejärel, pärast seda, kui taotlejal on nimetatud tähtaja möödumise tõttu lubatud territooriumile siseneda, „territooriumil asuva kohana“. Liikmesriik peab siiski tagama, et taotlejat teavitatakse hiljemalt siis, kui tehakse otsus, millega tema kinnipidamist direktiivi 2013/33 artikli 8 alusel jätkatakse, tema õigusliku olukorra muutumisest, nimelt sellest, et tal on selle tähtaja möödumise tõttu lubatud territooriumile siseneda, ning sellisel juhul on tal ka õigus sellele, et talle antakse direktiivi 2013/33 artikli 6 lõikes 1 nimetatud dokument või samaväärne tõend vastavalt selle direktiivi artikli 6 lõikele 2.
65
Teise küsimuse kolmandas osas palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul sisuliselt selgitada, millised tagajärjed on menetleva ametiasutuse ajalisele ja sisulisele pädevusele taotleja kinnipidamise jätkamisel samas kohas, mis algul võrdsustati „piiril asuva kohaga“ ja seejärel liigitati hiljem „territooriumil asuvaks kohaks“ direktiivi 2013/32 artikli 43 lõikes 2 ette nähtud neljanädalase tähtaja möödumise tõttu.
66
Direktiivi 2013/32 artikli 2 punktis f on menetlev ametiasutus määratletud kui liikmesriigi kohtulaadne ametiasutus või haldusorgan, kes vastutab rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamise eest ning on pädev võtma sellistes juhtumites vastu esimese astme otsuseid.
67
Lisaks tuleneb nimetatud direktiivi artikli 4 lõikest 1, et liikmesriigid määravad kõikide menetluste jaoks menetleva ametiasutuse, kes vastutab taotluste asjakohase läbivaatamise eest.
68
Neil asjaoludel tuleb märkida, nagu tegi ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 62, et taotleja kinnipidamise jätkamisel ja kinnipidamise koha õigusliku liigituse muutmisel pärast direktiivi 2013/32 artikli 43 lõikes 2 ette nähtud neljanädalase tähtaja möödumist puudub iseenesest mõju menetleva ametiasutuse pädevusele.
69
Pigem võib just selle tähtaja möödumine, mis tähendab üleminekut piiril toimuvalt menetluselt teisele rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamise menetlusele, mõjutada nende taotlustega seotud otsustuspädevust, kui asjaomane liikmesriik on määranud nende menetluste läbiviimiseks erinevad menetlevad asutused. Käesoleval juhul näib aga eelotsusetaotlusest ilmnevat, et nii piiril toimuvas menetluses kui ka sellele järgnevas menetluses on menetlev ametiasutus seesama asutus, st peavolinik.
70
Neljanädalase tähtaja möödumine toob kaasa ka selle, et piiril toimuvates menetlustes teha võidavate otsuste suhtes direktiivi 2013/32 artikli 43 lõike 1 kohaselt kehtivad sisulised piirangud ja artikli 43 lõike 2 kohaselt selle tähtajaga seotud ajalised piirangud ei ole enam kohaldatavad otsuse tegemise eest vastutava asutuse suhtes, kes teeb nüüd otsuse teises menetluses.
71
Seega tuleb teise küsimuse kolmandale osale vastata, et direktiivi 2013/32 artiklit 43 tuleb tõlgendada nii, et rahvusvahelise kaitse taotleja kinnipidamise jätkamisel ja kinnipidamise koha õigusliku liigituse muutmisel pärast direktiivi 2013/32 artikli 43 lõikes 2 ette nähtud neljanädalase tähtaja möödumist puudub iseenesest mõju menetleva ametiasutuse pädevusele, arvestades, et selle tähtaja möödumine kõrvaldab nimetatud artiklist 43 tulenevad sisulised ja ajalised piirangud.
Kolmas ja neljas küsimus
72
Kolmanda ja neljanda küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas rahvusvahelise kaitse taotluse, mida esialgu menetleti piiril toimuvas menetluses direktiivi 2013/32 artikli 43 tähenduses, võib pärast artikli 43 lõikes 2 nimetatud neljanädalase tähtaja möödumist läbi vaadata eelisjärjekorras vastavalt selle direktiivi artikli 31 lõikele 7, kui taotlejat peetakse direktiivi 2013/33 artikli 8 lõike 3 punktis b nimetatud alusel jätkuvalt kinni, ja seda nii juhul, kui kõik uurimistoimingud, sealhulgas isiklik vestlus, on tehtud nelja nädala jooksul, kui ka juhul, kui nimetatud vestlust ei ole nimetatud tähtaja jooksul peetud. Selles kontekstis kahtleb eelotsusetaotluse esitanud kohus ka selles, kas niisugused asjaolud on kooskõlas kinnipidamise kasutamise erandlikkusega vastavalt viimati nimetatud direktiivi artiklile 8.
73
Sissejuhatuseks tuleb märkida, et kuivõrd Belgia valitsus väidab, et neljas küsimus on vastuvõetamatu, kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole esitanud põhjusi, miks ta leiab, et vastus sellele küsimusele on põhikohtuasjade lahendamiseks vajalik, siis piisab, kui märkida, et kuna ta kasutab väljendit „liikmesriigi õigusnormide selline kohaldamine“, tuleb seda küsimust mõista nii, et see viitab kolmandale küsimusele. Seega tuleneb eelotsusetaotlusest kaudselt, kuid kindlalt, et põhjused, miks see kohus leiab, et vastus neljandale küsimusele on vajalik, on sisuliselt samad, mis ajendasid teda esitama kolmandat küsimust. Neil asjaoludel ja arvestades eeldust, et eelotsuse küsimused on asjakohased, tuleb neljas küsimus lugeda vastuvõetavaks.
74
Olgu meenutatud, et piiril toimuvas menetluses on menetleval ametiasutusel üksnes pädevus otsustada rahvusvahelise kaitse taotluse vastuvõetavuse üle vastavalt direktiivi 2013/32 artiklile 33 või selle taotluse sisu üle, kuid ainult ühel selle direktiivi artikli 31 lõikes 8 ette nähtud juhtudest. Kui aga piiril toimuvat menetlust ajaliselt piiritlev neljanädalane tähtaeg on möödunud, taastub selle asutuse üldine pädevus.
75
Sellega seoses võib liikmesriik nimetatud direktiivi artikli 31 lõike 7 kohaselt teatud olukordades eelisjärjekorras läbi vaadata rahvusvahelise kaitse taotluse kooskõlas direktiivi II peatükis sätestatud üldpõhimõtete ja tagatistega. Selles sättes kasutatud määrsõnast „eelkõige“ nähtub, et see näeb ette üksnes mitteammendava loetelu olukordadest, kus liikmesriigid võivad läbi viia sellise eelisjärjekorras läbivaatamise.
76
Tuleb lisada, et nende menetluste selline eelisjärjekorras läbiviimine, milles taotlejat jätkuvalt kinni peetakse, vastab direktiivis 2013/32 ette nähtud eesmärgile vaadata rahvusvahelise kaitse taotlused läbi kiiresti, mis kajastub selle direktiivi põhjenduses 18 ja millele on viidatud selle direktiivi artikli 31 lõikes 2, mida on rõhutatud ka direktiivi 2013/33 artikli 9 lõike 1 teises lõigus seoses viimati nimetatud direktiivi artikli 8 lõikes 3 sätestatud kinnipidamise alustega seotud haldusmenetlustega.
77
Selles kontekstis ei piira see, kas kõik uurimistoimingud on või ole tehtud enne direktiivi 2013/32 artikli 43 lõikes 2 ette nähtud neljanädalase tähtaja möödumist, menetleva ametiasutuse võimalust menetleda rahvusvahelise kaitse taotlust eelisjärjekorras. Sellega seoses tuleb sarnaselt Belgia valitsusega märkida, et nähes ette, et piiril toimuvas menetluses esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamine jätkub seejärel vastavalt teistele selles direktiivis ette nähtud menetlustele, on liidu seadusandja tingimata lubanud, et piiri toimuva menetluse ajal või pärast seda tehtud uurimistoimingud võivad õiguspäraselt kaasa aidata nende muude menetluste alusel tehtud otsuse põhjendamisele.
78
Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 71, oleks see, kui menetlevalt ametiasutuselt nõutaks uut läbivaatamist ja seda, et ta ei võtaks arvesse direktiivi 2013/32 artikli 43 lõikes 2 nimetatud neljanädalase ajavahemiku jooksul tehtud uurimistoiminguid, vastuolus nõudega, et rahvusvahelise kaitse taotluste menetlemine peab toimuma tõhusalt ja kiiresti.
79
Tuleb siiski rõhutada, et uurimistoimingutele, mis ei vasta direktiivi 2013/32 II peatüki üldpõhimõtetele ja tagatistele, ei saa rahvusvahelise kaitse taotluse kohta otsuse tegemisel tugineda ei tavamenetluses ega piirimenetluses, nagu tuleneb vastavalt selle direktiivi artikli 31 lõikest 1 ja artikli 43 lõikest 1. Lisaks ei piira selliste uurimistoimingute kasutamine taotleja õigust esitada uusi avaldusi, eelkõige esitades uusi asjaolusid, mida praktikas oleks olnud võimatu esitada pädevale asutusele piiril toimuvas menetluses ja mida see asutus peab selle direktiivi artikli 40 lõike 1 kohaselt läbi vaatama.
80
Veel tuleb lisada, et see, kas kõik uurimistoimingud on või ole tehtud enne direktiivi 2013/32 artikli 43 lõikes 2 ette nähtud neljanädalase tähtaja möödumist, ei piira iseenesest menetleva ametiasutuse võimalust jätkata taotleja kinnipidamist direktiivi 2013/33 artikli 8 lõike 3 punkti b alusel, mis võimaldab kinnipidamist selleks, et teha kindlaks rahvusvahelise kaitse taotluse aluseks olevad asjaolud, mida ilma kinnipidamiseta ei oleks võimalik kindlaks teha, eelkõige juhul, kui on olemas põgenemise oht.
81
Selline kinnipidamise jätkamine peab direktiivi 2013/32 artikli 26 lõike 1 kohaselt siiski vastama kõigile direktiivi 2013/33 artiklis 8 ja sellele järgnevates artiklites ette nähtud nõuetele.
82
Täpsemalt tuleneb direktiivi 2013/33 artikli 8 lõikest 2, et isikut võib kinni pidada üksnes siis, kui see osutub juhtumi eraldi hindamise põhjal vajalikuks, ja ainult juhul, kui muid, leebemaid alternatiivseid sunnimeetmeid ei ole võimalik tõhusalt kohaldada. Kõnealuse direktiivi artikli 9 lõikest 1 tuleneb veel, et taotlejat võib kinni pidada ainult võimalikult lühikese aja jooksul ja teda hoitakse kinni ainult seni, kuni direktiivi artikli 8 lõikes 3 sätestatud alused on kohaldatavad. Sellest järeldub, et liikmesriigi asutused võivad rahvusvahelise kaitse taotleja kinni pidada üksnes pärast seda, kui nad on juhtumipõhiselt kontrollinud, kas kinnipidamine on sellega taotletavate eesmärkidega proportsionaalne (14. mai 2020. aasta kohtuotsus Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU ja C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, punkt 258 ja seal viidatud kohtupraktika).
83
Lisaks võib direktiivi 2013/33 artikli 8 lõike 3 esimese lõigu kohaselt rahvusvahelise kaitse taotlejat kinni pidada üksnes mõnel ammendavalt loetletud alustest, kusjuures igaüks neist alustest vastab konkreetsele vajadusele ja on teistest sõltumatu (14. mai 2020. aasta kohtuotsus Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU ja C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, punkt 250 ja seal viidatud kohtupraktika).
84
Seda silmas pidades tuleb märkida, et kuigi üheski direktiivi 2013/33 sättes ei ole ette nähtud kindlat tähtaega, mille möödumisel peaksid liikmesriigid rahvusvahelise kaitse taotlejate kinnipidamise lõpetama, nõuab selle direktiivi artikkel 9, et taotlejal oleksid tõhusad menetluslikud tagatised, mis võimaldavad tema kinnipidamise lõpetada niipea, kui see ei ole enam taotletava eesmärgi seisukohast vajalik või proportsionaalne (vt selle kohta 14. mai 2020. aasta kohtuotsus Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU ja C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, punktid 263 ja 264 ning seal viidatud kohtupraktika). Eelkõige näeb see artikkel 9 ühelt poolt lõike 3 esimeses lõigus ette kiirendatud kohtuliku läbivaatamise ja teiselt poolt lõikes 5 kinnipidamise jätkamise läbivaatamise kohtu poolt mõistlike ajavahemike järel omal algatusel või asjaomase taotleja taotlusel.
85
Täpsemalt, mis puudutab praktikat alustada rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamist piiril toimuvas menetluses, pidades taotleja direktiivi 2013/33 artikli 8 lõike 3 punkti c alusel kinni, ning seejärel pikendada direktiivi 2013/32 artikli 43 lõikes 2 ette nähtud neljanädalase tähtaja möödumisel taotleja kinnipidamist teisel alusel, nimelt direktiivi 2013/33 artikli 8 lõike 3 punktis b sätestatud alusel, on pädev asutus kohustatud igal üksikjuhul nõuetekohaselt kontrollima, kas pikendamine on selle eesmärgi saavutamiseks vajalik ja kas seda eesmärki ei ole võimalik sama tõhusalt saavutada muude, leebemate sunnimeetmetega.
86
Sellest järeldub, et eelmises punktis nimetatud praktika kasutamine ei saa olla automaatne ja süstemaatiline, ilma et see rikuks viimati nimetatud direktiivi artikleid 8 ja 9.
87
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb kolmandale ja neljandale küsimusele vastata, et direktiivi 2013/32 artikli 31 lõiget 7 ja artiklit 43 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus esiteks see, kui pärast nimetatud artikli 43 lõikes 2 ette nähtud neljanädalase tähtaja möödumist jätkab menetlev ametiasutus piiril toimuvas menetluses alustatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamist eelisjärjekorras, sealhulgas juhul, kui taotlejat peetakse direktiivi 2013/33 artikli 8 lõike 3 punkti b alusel jätkuvalt kinni, ega teiseks see, kui nimetatud asutus tugineb selles menetluses läbi viidud uurimistoimingutele, tingimusel, et taotluse läbivaatamise igas etapis järgitakse direktiivi 2013/32 II peatükis sätestatud üldpõhimõtteid ja tagatisi, ning tingimusel, et kinnipidamise jätkamisel on täidetud kõik direktiivi 2013/33 artiklites 8 ja 9 ette nähtud nõuded.
Viies küsimus
88
Viienda ja viimase küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2013/32 artikli 31 lõikeid 7 ja 8, artiklit 43 ja artiklit 46 koostoimes harta artikliga 47 tuleb tõlgendada nii, et lahendades kaebust otsuse peale, mis on tehtud läbivaatamismenetluses, mida alustati piiril toimuva menetlusena, peab ta käsitlema otsuse vastuvõtmise jaoks selle direktiivi artikli 43 lõikes 2 kehtestatud neljanädalase tähtaja ületamise küsimust omal algatusel.
89
Kõigepealt tuleb märkida, et kuigi on tõsi, et direktiivi 2013/32 artiklis 43 ette nähtud piiril toimuv menetlus algatatakse selleks, et teha direktiivi 2013/32 artikli 33 alusel otsus rahvusvahelise kaitse taotluse vastuvõetavuse kohta või selle taotluse sisu kohta mõnel selle direktiivi artikli 31 lõikes 8 ette nähtud juhul selle direktiivi artikli 43 lõikes 2 nimetatud neljanädalase tähtaja jooksul, ei ole liikmesriigid siiski kohustatud selle tähtaja jooksul otsust vastu võtma. Sama direktiivi artikli 43 lõikes 2 on nimelt sõnaselgelt sätestatud, et kui rahvusvahelise kaitse taotluse kohta ei ole neljanädalase ajavahemiku jooksul otsust tehtud, lubatakse taotlejal siseneda territooriumile, et tema taotluse saaks läbi vaadata vastavalt direktiivi 2013/32 muudele sätetele.
90
Käesoleval juhul on selge, et otsused, mille peale põhikohtuasjade kaebajad kaebuse esitasid, võeti vastu tavamenetluses.
91
Teistele eelotsuse küsimustele antud vastustest tuleneb aga, et vastupidi eeldusele, millest näib lähtuvat eelotsusetaotluse esitanud kohus, ei saa nende otsuste õiguspärasust kahtluse alla seada ainuüksi asjaolu, et see neljanädalane tähtaeg on ületatud, ega ka ainuüksi asjaolu, et neid kaebajaid peeti pärast seda tähtaega jätkuvalt kinni.
92
Kuna vastus viiendale küsimusele ei ole seega põhikohtuasjade lahendamiseks vajalik, ei ole sellele küsimusele vaja vastata.
Kohtukulud
93
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse sama kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/32/EL rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta artiklit 43
tuleb tõlgendada nii, et
menetlus niisuguse rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamiseks, mille on piiril või transiiditsoonis esitanud taotleja, keda selle menetluse ajal peetakse kinni asjaomase liikmesriigi territooriumil asuvas kohas, mis ei asu geograafiliselt selle riigi piiril, kuid mis on riigisiseste õigusnormide kohaselt võrdsustatud piiril asuva kohaga, kuulub viidatud artikli 43 kohaldamisalasse.
2.
Direktiivi 2013/32 artiklit 43
•
tuleb tõlgendada nii, et
•
rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamine pärast selle direktiivi artikli 43 lõikes 2 ette nähtud neljanädalase tähtaja möödumist ei kuulu enam artikli 43 kohaldamisalasse, vaid selle direktiivi muude sätete kohaldamisalasse.
–
Direktiiviga 2013/32 ei ole vastuolus see, kui sama kinnipidamiskohta käsitatakse sellise taotluse läbivaatamise menetluses kõigepealt „piiril asuva kohana“ ja seejärel, pärast seda, kui taotlejal on selle direktiivi artikli 43 lõikes 2 kehtestatud neljanädalase tähtaja möödumise tõttu lubatud territooriumile siseneda, „territooriumil asuva kohana“. Liikmesriik peab siiski tagama, et taotlejat teavitatakse hiljemalt siis, kui tehakse otsus, millega tema kinnipidamist Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/33/EL, millega sätestatakse rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtu nõuded, artikli 8 alusel jätkatakse, tema õigusliku olukorra muutumisest, nimelt sellest, et tal on selle tähtaja möödumise tõttu lubatud territooriumile siseneda, ning sellisel juhul on tal ka õigus sellele, et talle antakse direktiivi 2013/33 artikli 6 lõikes 1 nimetatud dokument või samaväärne tõend vastavalt selle direktiivi artikli 6 lõikele 2.
–
Direktiivi 2013/32 artiklit 43
•
tuleb tõlgendada nii, et
•
rahvusvahelise kaitse taotleja kinnipidamise jätkamisel ja kinnipidamise koha õigusliku liigituse muutmisel pärast direktiivi 2013/32 artikli 43 lõikes 2 ette nähtud neljanädalase tähtaja möödumist puudub iseenesest mõju menetleva ametiasutuse pädevusele, arvestades, et selle tähtaja möödumine kõrvaldab nimetatud artiklist 43 tulenevad sisulised ja ajalised piirangud.
3.
Direktiivi 2013/32 artikli 31 lõiget 7 ja artiklit 43
tuleb tõlgendada nii, et
nendega ei ole vastuolus esiteks see, kui pärast nimetatud artikli 43 lõikes 2 ette nähtud neljanädalase tähtaja möödumist jätkab menetlev ametiasutus piiril toimuvas menetluses alustatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamist eelisjärjekorras, sealhulgas juhul, kui taotlejat peetakse direktiivi 2013/33 artikli 8 lõike 3 punkti b alusel jätkuvalt kinni, ega teiseks see, kui nimetatud asutus tugineb selles menetluses läbi viidud uurimistoimingutele, tingimusel, et taotluse läbivaatamise igas etapis järgitakse direktiivi 2013/32 II peatükis sätestatud üldpõhimõtteid ja tagatisi, ning tingimusel, et kinnipidamise jätkamisel on täidetud kõik direktiivi 2013/33 artiklites 8 ja 9 ette nähtud nõuded.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.
(
i
)	Kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.