NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
MACIEJ SZPUNAR
prednesené 24. februára 2022(1)
Vec C‑501/20
M P A
proti
LC D N M T
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Audiencia Provincial de Barcelona (Provinčný súd Barcelona, Španielsko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Justičná spolupráca v občianskych veciach – Právomoc, uznávanie a výkon rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností – Nariadenie (ES) č. 2201/2003 – Články 3, 7, 8 a 14 – Pojem ‚obvyklý pobyt‘ – Právomoc, uznávanie, výkon rozsudkov a spolupráca vo veciach týkajúcich sa vyživovacej povinnosti – Nariadenie (ES) č. 4/2009 – Články 3 a 7 – Štátni príslušníci dvoch odlišných členských štátov, ktorí majú ako zmluvní zamestnanci Únie pobyt v treťom štáte – Určenie právomoci – Forum necessitatis – Článok 47 Charty základných práv Európskej únie“
I.      Úvod
1.        „Zásada blízkosti… viac vystihuje život a dáva mu pečať vznešenosti. Učí nás skromnosti a tomu, že nijaká politická vôľa, nijaký sudca, akokoľvek ušľachtilé by boli jeho úmysly, nemôže dlhodobo regulovať ľudské vzťahy podľa svojich pravidiel, pretože na ne nemá dosah.“(2) Slová, ktorých autorom je Paul Lagarde, síce vznikli v roku 1986, no sú stále relevantné. Zásada blízkosti je totiž v súčasnosti samotnou podstatou nariadení Únie v manželských veciach a vo veciach týkajúcich sa vyživovacej povinnosti.
2.        Vo všeobecnosti možno povedať, že ak je občan členského štátu vyslaný z pracovných dôvodov do iného členského štátu alebo do tretieho štátu, ide v súčasnosti o bežnú situáciu. Tá sa komplikuje v prípade, že sa tento občan rozhodne pre rozluku alebo rozvod a ešte viac vtedy, keď konajúci súd členského štátu musí určiť svoju medzinárodnú právomoc jednak v súvislosti so zrušením tohto zväzku a rodičovskými právami a povinnosťami vo vzťahu k maloletým deťom, a jednak, pokiaľ ide o výživné na tieto deti, a tiež o využívanie rodinného bývania v treťom štáte. Práve o takúto situáciu ide v prejednávanej veci.
3.        Svojim prejudiciálnymi otázkami Audiencia Provincial de Barcelona (Provinčný súd Barcelona, Španielsko) žiada Súdny dvor o výklad článkov 3, 7, 8 a 14 nariadenia (ES) č. 2201/2003(3) a článkov 3 a 7 nariadenia (ES) č. 4/2009(4), ako aj článku 47 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“).
4.        Tieto otázky budú viesť Súdny dvor najprv k výkladu článkov 3 a 8 nariadenia č. 2201/2003, ako aj článku 3 nariadenia č. 4/2009, a teda k objasneniu pojmu „obvyklý pobyt“, najmä ak sú manželia zmluvní zamestnanci Európskej únie, ktorí plnia svoje úlohy v treťom štáte a majú v ňom údajne diplomatický štatút. Následne by mal Súdny dvor určiť zostatkovú právomoc v rozvodových veciach a veciach rodičovských práv a povinností v prípade, že odporca je štátnym príslušníkom členského štátu, a bude teda mať príležitosť preskúmať vzťah medzi článkami 6, 7 a 14 nariadenia č. 2201/2003. Napokon by sa mal Súdny dvor zamerať na spresnenie jednak pôsobnosti zásady forum necessitatis uvedenej v článku 7 nariadenia č. 4/2009, s cieľom určiť výšku výživného na deti, a jednak pôsobnosti článku 47 Charty na účely výkladu uvedených ustanovení.
II.    Právny rámec
A.      Medzinárodné právo
5.        Článok 31 ods. 1 Viedenského dohovoru o diplomatických stykoch uzavretého vo Viedni 18. apríla 1961 (ďalej len „Viedenský dohovor“)(5) stanovuje:
„1.      Diplomatický zástupca je vyňatý z trestnej jurisdikcie prijímajúceho štátu. Je taktiež vyňatý z jeho civilnej a správnej jurisdikcie, s výnimkou prípadov, v ktorých ide:
a)      o vecnú žalobu týkajúcu sa súkromnej nehnuteľnosti na území prijímajúceho štátu, okrem prípadu, že ju vlastní v zastúpení vysielajúceho štátu pre účely misie;
b)      o žalobu týkajúcu sa dedičstva, v ktorom je diplomatický zástupca ako súkromná osoba a nie ako splnomocnenec vysielajúceho štátu vykonávateľom poslednej vôle, správcom dedičstva, dedičom alebo odkazovníkom;
c)      o žalobu týkajúcu sa akéhokoľvek slobodného povolania alebo obchodnej činnosti, ktorú diplomatický zástupca vykonáva v prijímajúcom štáte popri svojich úradných funkciách.“
6.        Podľa článku 32 ods. 1 Viedenského dohovoru:
„Vysielajúci štát sa môže zriecť vyňatia z jurisdikcie diplomatických zástupcov a osôb požívajúcich imunity podľa článku 37.“
B.      Právo Únie
1.      Nariadenie č. 2201/2003
7.        Článok 3 nariadenia č. 2201/2003 nazvaný „Všeobecná právomoc“ stanovuje:
„1.      Vo veciach rozvodu, rozluky alebo anulovania manželstva majú právomoc súdy členského štátu:
a)      na ktorého území:
–        majú manželia obvyklý pobyt, alebo
–        manželia mali naposledy obvyklý pobyt, pokiaľ tam jeden z manželov stále býva, alebo
–        má odporca obvyklý pobyt, alebo
–        v prípade spoločnej žiadosti, má niektorý z manželov obvyklý pobyt, alebo
–        má navrhovateľ obvyklý pobyt, ak tam býval najmenej jeden rok bezprostredne pred podaním návrhu, alebo
–        má navrhovateľ obvyklý pobyt, ak tam býval najmenej šesť mesiacov bezprostredne pred podaním návrhu a je buď štátnym príslušníkom tohto členského štátu alebo v prípade Veľkej Británie a Írska tam má ‚domicil‘;
b)      ktorého štátnymi príslušníkmi sú obaja manželia alebo v prípade Veľkej Británie a Írska, ak tam majú obaja manželia ‚domicil‘.
…“
8.        Podľa článku 6 tohto nariadenia nazvaného „Výlučná povaha súdnej právomoci podľa článkov 3, 4 a 5“:
„Manžela, ktorý:
a)      má obvyklý pobyt na území členského štátu; alebo
b)      je štátnym príslušníkom členského štátu alebo v prípade Veľkej Británie a Írska, má svoj ‚domicil‘ na území jedného z týchto členských štátov,
možno žalovať v inom členskom štáte iba v súlade s článkami 3, 4 a 5.“
9.        Článok 7 tohto nariadenia nazvaný „Zostatková právomoc“ vo svojom odseku 1 uvádza:
„Ak žiadny súd členského štátu nemá právomoc podľa článkov 3, 4 a 5, právomoc sa určí v každom členskom štáte podľa práva tohto štátu.“
10.      Článok 8 rovnakého nariadenia má názov „Všeobecná právomoc“ a jeho odsek 1 znie:
„Súdy členského štátu majú právomoc vo veciach rodičovských práv a povinností k dieťaťu, ktoré má obvyklý pobyt v tomto členskom štáte v čase začatia konania.“
11.      Článok 14 nariadenia č. 2201/2003 nazvaný „Zostatková právomoc“ uvádza:
„Ak žiadny súd členského štátu nemá právomoc podľa článkov 8 až 13, právomoc v každom členskom štáte sa určí podľa práva tohto štátu.“
2.      Nariadenie č. 4/2009
12.      Článok 3 nariadenia č. 4/2009 má názov „Všeobecné ustanovenia o právomoci“ a znie takto:
„V členských štátoch je právomoc vo veciach vyživovacej povinnosti daná:
a)      súdu podľa miesta obvyklého pobytu odporcu, alebo
b)      súdu podľa miesta obvyklého pobytu oprávneného, alebo
c)      súdu, ktorý má podľa svojho právneho poriadku právomoc konať o osobnom stave, ak vec týkajúca sa vyživovacej povinnosti je spojená s týmto konaním, pokiaľ sa táto právomoc nezakladá výlučne na štátnej príslušnosti niektorého z účastníkov, alebo
d)      súdu, ktorý má podľa svojho právneho poriadku právomoc konať o rodičovských právach a povinnostiach, ak vec týkajúca sa vyživovacej povinnosti je spojená s týmto konaním, pokiaľ sa táto právomoc nezakladá výlučne na štátnej príslušnosti niektorého z účastníkov.“
13.      Článok 7 tohto nariadenia nazvaný „Forum necessitatis“ stanovuje:
„Ak podľa článkov 3, 4, 5 a 6 nemá právomoc žiadny súd členského štátu, súdy členského štátu môžu vo výnimočných prípadoch vo veci rozhodovať, ak sa konanie nemôže účinne začať alebo uskutočniť [alebo je úplne nemožné – neoficiálny preklad] v treťom štáte, ktorý má so sporom úzku väzbu.
Spor musí mať dostatočnú väzbu s členským štátom konajúceho súdu.“
C.      Španielske právo
14.      Ley Orgánica 6/1985 del Poder Judicial (organický zákon 6/1985 o súdnej moci) z 1. júla 1985(6), zmenený a doplnený Ley Orgánica 7/2015 (organický zákon 7/2015, ktorý upravuje právomoc španielskych súdov) z 21. júla 2015(7), vo svojom článku 22c písm. c) a d) stanovuje:
„Ak nie sú prítomné predchádzajúce kritériá, španielske súdy majú právomoc:
…
c)      vo veciach osobných a majetkových vzťahov medzi manželmi, anulovania manželstva, rozluky a rozvodu a ich zmien, pokiaľ nemá právomoc žiadny iný zahraničný súd, ak obaja manželia majú obvyklý pobyt v Španielsku v čase podania návrhu, alebo ak mali v Španielsku posledný obvyklý pobyt a jeden z nich tam má [stále] pobyt, alebo ak má odporca obvyklý pobyt v Španielsku, alebo v prípade návrhu podaného so vzájomným súhlasom, ak má v Španielsku pobyt jeden z manželov, alebo ak mal navrhovateľ aspoň jeden rok pred podaním návrhu obvyklý pobyt v Španielsku, alebo ak je navrhovateľ španielskym štátnym príslušníkom a aspoň šesť mesiacov pred podaním návrhu mal obvyklý pobyt v Španielsku, a tiež v prípade, ak sú obaja manželia španielskymi štátnymi príslušníkmi.
d)      vo veciach rodičovstva a vzťahov medzi rodičmi a deťmi, ochrany maloletých a rodičovských práv a povinností, ak má dieťa alebo maloletý v čase podania návrhu obvyklý pobyt v Španielsku, alebo navrhovateľ je španielskym štátnym príslušníkom, alebo má v Španielsku obvyklý pobyt alebo v každom prípade pobyt aspoň šesť mesiacov pred podaním návrhu.“
15.      Článok 22g OZSM uvádza:
„1.      Španielske súdy nemajú právomoc v prípadoch, v ktorých kritériá právomoci stanovené v španielskych zákonoch neurčujú uvedenú právomoc.
…
3.      … španielske súdy sa nemôžu vzdať svojej právomoci alebo ju odmietnuť, ak sporný prípad súvisí so Španielskom a súdy jednotlivých štátov spojených s týmto prípadom odmietli svoju právomoc. …“
16.      Código Civil (Občiansky zákonník) vo svojom článku 40 uvádza, že bydliskom diplomatov, ktorí z dôvodu výkonu svojej funkcie majú pobyt v zahraničí a prináleží im právo extrateritoriality, je ich posledné bydlisko na území Španielska.
III. Skutkové okolnosti sporu vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie na Súdnom dvore
17.      M P A, španielska štátna príslušníčka, a LC D N M T, portugalský štátny príslušník, uzavreli manželstvo 25. augusta 2010 na veľvyslanectve Španielskeho kráľovstva v Guinei Bissau. Majú dve maloleté deti, ktoré sa narodili 10. októbra 2007 a 30. júla 2012 v Manrese (provincia Barcelona, Španielsko) a majú dvojitú, teda španielsku a portugalskú štátnu príslušnosť.
18.      Manželia bývali v Guinei Bissau od augusta 2010 do februára 2015, keď sa presťahovali do Lomé (Togo). Po ich rozluke v júli 2018 navrhovateľka vo veci samej naďalej bývala s maloletými deťmi v bydlisku manželov v Togu, kým jej manžel býval v hoteli v tej istej krajine.
19.      Obaja manželia pracujú pre Európsku komisiu ako zmluvní zamestnanci pridelení k Delegácii Európskej únie v Togu. Podľa vnútroštátneho súdu majú zmluvní zamestnanci, teda zamestnanci Únie v jej členských štátoch, postavenie diplomatických zástupcov Únie len v krajine určenia.
20.      Dňa 6. marca 2019 podala navrhovateľka vo veci samej na Juzgados de Primera Instancia de Manresa [Súd prvého stupňa Manresa (Španielsko)] návrh na rozvod, v ktorom tiež navrhuje, aby súd zrušil majetkový režim manželov, určil režim a spôsob starostlivosti o maloleté deti a výkonu rodičovských práv a povinností vo vzťahu k nim, priznal výživné na deti a upravil užívanie nehnuteľnosti, v ktorej rodina bývala a nachádza sa v Lomé. Okrem toho navrhovateľka požiadala o prijatie predbežných opatrení.
21.      Odporca vo veci samej vzniesol námietku nedostatku medzinárodnej právomoci Juzgados de Primera Instancia de Manresa (Súd prvého stupňa Manresa). Tento súd uznesením z 9. septembra 2019 rozhodol, že nemá právomoc rozhodnúť v konaní, pretože účastníci konania podľa neho nemali v Španielsku obvyklý pobyt.
22.      Proti tomuto rozhodnutiu podala navrhovateľka vo veci samej odvolanie na vnútroštátnom súde. Tvrdí, že ona i jej manžel majú diplomatický štatút ako zamestnanci Únie akreditovaní v krajinách určenia a že uvedený štatút sa vzťahuje aj na maloleté deti. Ďalej uvádza, že v zmysle nariadení č. 2201/2003 a 4/2009 sa právomoc rozhodnúť o rozvode, rodičovských právach a povinnostiach a výživnom určuje na základe obvyklého pobytu. Okrem toho podľa článku 40 španielskeho Občianskeho zákonníka miestom jej obvyklého pobytu nie je – ako to tvrdí jej manžel – miesto, kde pôsobí ako zmluvná zamestnankyňa, ale miesto pobytu pred získaním tohto postavenia, teda Španielsko. Poukazuje aj na to, že sa na ňu vzťahuje diplomatická imunita podľa článku 31 Viedenského dohovoru a že jej návrhy týkajúce sa rozvodu, rodičovských práv a povinností a výživného nepatria medzi výnimky uvedené v spomenutom článku.
23.      Navrhovateľka vo veci samej sa domáha aj uplatnenia forum necessitatis, ktoré upravuje nariadenie 4/2009, a opisuje situáciu, v ktorej sa nachádzajú togské súdy. Predkladá v tejto súvislosti správy, ktoré vypracovala Rada OSN pre ľudské práva. Zdôrazňuje, že v jednej z týchto správ pochádzajúcej zo 17. augusta 2016 sa konštatuje absencia primeraného a sústavného vzdelávania sudcov a pretrvávajúca atmosféra beztrestnosti za porušovanie ľudských práv. Ďalšia z uvedených správ, vypracovaná 22. augusta 2016, vyjadruje obavu OSN, pokiaľ ide o nezávislosť súdnej moci, prístup k spravodlivosti a beztrestnosť za porušovanie ľudských práv. Navrhovateľka uvádza, že Výbor pre odstránenie diskriminácie žien vyzval Togskú republiku, aby zabezpečila účinný prístup žien k súdom.
24.      Odporca vo veci samej tvrdí, že on ani jeho manželka nie sú diplomatickými zástupcami svojich krajín, ale sú pracovníkmi Delegácie Európskej komisie v Togu a pôsobia ako zmluvní zamestnanci. V tejto súvislosti odporca poukazuje na to, že ich preukaz nie je diplomatickým pasom, ale cestovým preukazom alebo dokladom platným výhradne na území tretích krajín, ktoré nie sú členmi Európskej únie. Okrem toho zastáva názor, že sa nemá uplatňovať Viedenský dohovor, ale Protokol (č. 7) o výsadách a imunitách Európskej únie(8). Tento protokol sa pritom uplatňuje výhradne na konanie úradníkov a zamestnancov inštitúcií Únie pri výkone ich úradných právomocí a neumožňuje použitie forum necessitatis.
25.      Vnútroštátny súd v súvislosti s okolnosťami veci samej konštatuje, že neexistuje judikatúra týkajúca sa pojmu „obvyklý pobyt“ manželov na účely určenia súdnej právomoci v rozvodových veciach. Podľa tohto súdu neexistuje ani judikatúra týkajúca sa „obvyklého pobytu“ maloletých detí v prípade otázky, aký vplyv na určenie obvyklého pobytu má diplomatický alebo iný obdobný štatút osôb, ktoré vykonávajú úlohy ako zamestnanci alebo pracovníci Únie a sú vyslané do tretích štátov na plnenie uvedených úloh. Vnútroštátny súd uvádza, že dôvodom a príčinou prítomnosti takýchto osôb v týchto krajinách je výkon úloh alebo prác pre Úniu.
26.      Práve za týchto okolností Audiencia Provincial de Barcelona (Provinčný súd Barcelona) rozhodol rozsudkom z 15. septembra 2020, ktorý bol doručený do kancelárie Súdneho dvora 6. októbra 2020, prerušiť konanie vo veci samej a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Ako sa má vykladať pojem ‚obvyklý pobyt‘ uvedený v článku 3 nariadenia [č. 2201/2003] a v článku 3 nariadenia [č. 4/2009] v prípade osôb, ktoré sú štátnymi príslušníkmi členského štátu a zdržiavajú sa v treťom štáte z dôvodu úloh, ktorými sú poverené ako zmluvní zamestnanci [Únie], a v tomto treťom štáte je im priznané postavenie diplomatických zástupcov [Únie], ak ich pobyt v uvedenom štáte súvisí s plnením ich úloh, ktoré vykonávajú pre Úniu?
2.      V prípade, ak by na účely článku 3 nariadenia č. 2201/2003 a článku 3 nariadenia č. 4/2009 určenie obvyklého pobytu manželov záviselo od ich štatútu zmluvných zamestnancov [Únie] v treťom štáte, aký vplyv by to malo na určenie obvyklého pobytu maloletých detí podľa článku 8 nariadenia č. 2201/2003?
3.      V prípade, ak sa konštatuje, že maloleté deti nemajú obvyklý pobyt v tomto treťom štáte, možno na účely určenia obvyklého pobytu podľa článku 8 nariadenia č. 2201/2003 vziať do úvahy väzbu založenú na štátnej príslušnosti matky, jej pobyt v Španielsku pred uzavretím manželstva, španielsku štátnu príslušnosť maloletých detí a ich narodenie v Španielsku?
4.      V prípade, ak sa určí, že obvyklý pobyt rodičov a maloletých detí sa nenachádza v členskom štáte a vzhľadom na to, že podľa nariadenia č. 2201/2003 neexistuje žiadny iný členský štát, ktorý by mal právomoc rozhodnúť o návrhoch, bráni okolnosť, že odporca je štátnym príslušníkom členského štátu, uplatneniu ustanovenia o zostatkovej právomoci, ktoré sa nachádza v článkoch 7 a 14 [tohto nariadenia]?
5.      V prípade, ak sa určí, že obvyklý pobyt rodičov a maloletých detí sa nenachádza v členskom štáte, ako sa má na účely určenia výživného na deti vykladať forum necessitatis v zmysle článku 7 nariadenia č. 4/2009? Konkrétne, ktoré podmienky musia byť splnené na to, aby sa konštatovalo, že konanie sa nemôže riadne začať alebo uskutočniť, alebo je úplne nemožné v treťom štáte, ktorý má so sporom úzku väzbu (v tomto prípade v Togu)? Je potrebné, aby účastník konania preukázal, že neúspešne podal alebo sa pokúsil podať návrh na začatie konania v uvedenom štáte? Predstavuje štátna príslušnosť niektorého z účastníkov konania dostatočnú väzbu s členským štátom [konajúceho súdu]?
6.      V prípade, akým je tento, v ktorom manželia majú silné väzby s členskými štátmi (štátna príslušnosť, predchádzajúci pobyt), je v rozpore s článkom 47 Charty základných práv, ak na základe uplatnenia ustanovení uvedených nariadení nemá právomoc žiadny členský štát?“
27.      Vnútroštátny súd navrhol, aby sa táto vec prejednala v rámci naliehavého prejudiciálneho konania v zmysle článku 107 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora.
28.      Štvrtá komora Súdneho dvora rozhodla 19. októbra 2020 na návrh sudcu spravodajcu a po vypočutí generálneho advokáta, že tomuto návrhu nevyhovie.
29.      Písomné pripomienky predložili španielska a česká vláda, rovnako ako Rada Európskej únie a Komisia. Účastníci konania vo veci samej a uvedené subjekty sa zúčastnili na pojednávaní, ktoré sa konalo 16. septembra 2021.
IV.    Analýza
A.      O prvej prejudiciálnej otázke
30.      Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, ako treba vykladať pojem „obvyklý pobyt“, ktorý sa používa v článku 3 nariadenia č. 2201/2003 a v článku 3 nariadenia č. 4/2009, ak sú manželia zmluvnými zamestnancami Únie a svoje úlohy vykonávajú v treťom štáte, v ktorom majú údajne diplomatický štatút.
31.      Podľa vnútroštátneho súdu sa článok 40 španielskeho Občianskeho zákonníka, na ktorom je podľa navrhovateľky vo veci samej založená právomoc španielskych súdov, v spore vo veci samej neuplatňuje, pretože vnútroštátna definícia pojmu „bydlisko“, ktorá z tohto ustanovenia vyplýva, vytvára v rámci španielskeho práva právnu fikciu, ktorá sa obmedzuje iba na osoby vykonávajúce diplomatické funkcie. Uvedený súd tiež poukazuje na to, že posúdenie obvyklého pobytu manželov si vyžaduje určenie trvania, obvyklej povahy a stability ich pobytu v Togu. Z toho dôvodu si vnútroštátny súd kladie otázku, či postavenie manželov ako zamestnancov Únie je okolnosťou dôležitou pre určenie, či majú alebo nemajú obvyklý pobyt v Togu v zmysle článku 3 nariadenia č. 2201/2003 a článku 3 nariadenia č. 4/2009.
32.      Pri hľadaní odpovede na prvú otázku sa najprv zameriam na pojem „obvyklý pobyt“ v zmysle článku 3 nariadenia č. 2201/2003 a článku 3 nariadenia č. 4/2009, a následne preskúmam pôsobnosť postavenia manželov ako diplomatických zástupcov Únie v štáte, v ktorom sa nachádza ich obvyklý pobyt, aby bolo možné tento pobyt určiť.
1.      O pojme „obvyklý pobyt“
a)      O pojme „obvyklý pobyt“ v zmysle článku 3 nariadenia č. 2201/2003
33.      Z odôvodnenia 1 nariadenia č. 2201/2003 vyplýva, že toto nariadenie prispieva k vytvoreniu priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, v ktorom je zaručený voľný pohyb osôb. Na tento účel uvedené nariadenie najmä v kapitolách II a III stanovuje pravidlá upravujúce právomoc, ako aj uznávanie a výkon rozsudkov vo veciach zrušenia manželských zväzkov, pričom cieľom týchto pravidiel je zabezpečenie právnej istoty(9).
34.      Článok 3 nariadenia č. 2201/2003, ktorý spadá do kapitoly II tohto nariadenia, je nosným pilierom pravidiel o medzinárodnej právomoci upravenej v tomto nariadení v súvislosti s rozvodom, rozlukou a anulovaním manželstva. Článok 3 ods. 1 písm. a) a b) tohto nariadenia uvádza niekoľko základov súdnej právomoci, medzi ktorými, ako konštatuje Súdny dvor, „neexistuje nijaká hierarchia“(10). Pojem „obvyklý pobyt“ sa nachádza medzi prvými šiestimi základmi súdnej právomoci stanovenými v článku 3 ods. 1 písm. a)(11) rovnakého nariadenia(12). Siedme kritérium určené podľa členského štátu, „ktorého štátnymi príslušníkmi sú obaja manželia alebo v prípade Veľkej Británie a Írska, ak tam majú obaja manželia ‚domicil‘“, je stanovené v článku 3 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 2201/2003. Pojem „obvyklý pobyt“ je teda základným kameňom pravidiel medzinárodnej právomoci v manželských veciach. Tento pojem sa objavuje aj v článkoch 6 a 7(13), a tiež v článku 8 tohto nariadenia, ktoré sú v prejednávanej veci rovnako relevantné(14).
35.      Chcem tiež poznamenať, že pojem „obvyklý pobyt“ síce je zásadný, aby vnútroštátne súdy mohli rozhodovať o návrhoch na rozvod a o otázkach súvisiacich s rodičovskými právami a povinnosťami vo vzťahu k deťom(15), avšak v článku 2 nariadenia č. 2201/2003 nie je definovaný(16). Keďže normotvorca Únie neodkázal pri určení významu a pôsobnosti pojmu „obvyklý pobyt“ v zmysle článku 3 ods. 1 písm. a) tohto nariadenia na právo členských štátov, je potrebné dospieť k záveru, že ide o autonómny a jednotný pojem práva Únie. Tento prístup potvrdzuje aj judikatúra Súdneho dvora, ktorá sa týka uvedeného nariadenia a obsahuje výklad pojmu „obvyklý pobyt“ dieťaťa v zmysle jeho článku 8(17), ako aj nedávny výklad pojmu „obvyklý pobyt“ manžela alebo manželky v zmysle článku 3 ods. 1 písm. a) tohto nariadenia(18).
36.      V súvislosti s výkladom tohto autonómneho pojmu konkrétne v rámci prejednávanej veci, je vzhľadom na neprítomnosť jeho definície v nariadení č. 2201/2003 potrebné zohľadniť ustanovenia, ktoré tento pojem používajú, a tiež ciele uvedeného nariadenia(19). Najprv však poukážem na niektoré prvky analýzy znenia článku 3 ods. 1 písm. a) tohto nariadenia a odkážem pritom na relevantnú judikatúru Súdneho dvora.
1)      Doslovný, historický, systematický a teleologický výklad článku 3 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 2201/2003
37.      Po prvé chcem poukázať na to, že Súdny dvor v rozsudku IB v kontexte určenia obvyklého pobytu manželov nedávno rozhodol, že viaceré ustanovenia nariadenia č. 2201/2003, a najmä jeho článok 3 ods. 1 písm. a), neuvádzajú pojem „obvyklý pobyt“ v množnom, ale naopak v jednotnom čísle. Uvedené nariadenie totiž „odkazuje na súdy členského štátu ‚obvyklého pobytu‘ jedného a/alebo druhého manžela alebo dieťaťa v závislosti od konkrétneho prípadu, pričom systematicky používa jednotné číslo bez toho, aby predpokladalo, že tá istá osoba môže mať súčasne viacero obvyklých pobytov alebo obvyklý pobyt na viacerých miestach“(20).
38.      Z toho v zásade vyplýva, že nemožno pripustiť predpoklad, že obvyklý pobyt manželov sa môže nachádzať súčasne v dvoch členských štátoch alebo, ako je to v prejednávanej veci, v členskom štáte a v treťom štáte. Pokladám tento výkladový prvok, ku ktorému sa ešte vrátim neskôr(21), za dôležité východisko pri určení obvyklého pobytu manželov v prípade, akým je spor vo veci samej.
39.      Po druhé pripomínam, že Súdny dvor už rozhodol v rámci výkladu ustanovení nariadenia č. 2201/2003 týkajúcich sa rodičovských práv a povinností, najmä článku 8 tohto nariadenia(22), v prvom rade, že použitie prídavného mena „obvyklý“ umožňuje vyvodiť záver, že pobyt musí mať určitý charakter stálosti alebo pravidelnosti, a v druhom rade, že ak niekto premiestni svoj obvyklý pobyt do členského štátu [alebo do tretieho štátu], odráža to vôľu tejto osoby vytvoriť si tam trvalé a obvyklé centrum svojich záujmov s úmyslom dať mu stabilný charakter(23). Konkrétne Súdny dvor usúdil, že pri určovaní miesta obvyklého pobytu dieťaťa je potrebné predovšetkým stanoviť miesto, kde sa jeho rodičia stabilne nachádzajú a sú začlenení do sociálneho a rodinného prostredia. V tomto kontexte možno takisto brať do úvahy zámer rodičov usadiť sa uvedeným spôsobom na tomto mieste, ak sa prejavuje hmatateľnými opatreniami(24).
40.      Po tretie majú tieto konštatovania oporu nielen v správe Borrás(25), ale tiež v cieli článku 3 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 2201/2003(26). Pravidlá právomoci určené v tomto ustanovení totiž smerujú k zabezpečeniu rovnováhy medzi mobilitou ľudí v rámci Únie a právnou istotou(27).
41.      To znamená, že aby sa pobyt na určitom mieste považoval za „obvyklý“, musí byť jeho súčasťou objektívny prvok („stabilita“ alebo „pravidelnosť“), a tiež subjektívny prvok, teda úmysel („vôľa“). Keďže posúdenie týchto prvkov zo strany vnútroštátneho súdu má zásadne skutkovú povahu, musí uvedený súd zohľadniť všetky konkrétne okolnosti prejednávanej veci(28). Súdny dvor vo svojej judikatúre stanovil súbor kritérií, ktorý umožňuje určiť obvyklý pobyt dotknutej osoby. V nasledujúcom texte poukážem na tie kritériá, ktoré považujem v kontexte prejednávanej veci za relevantné.
2)      Objektívny a subjektívny prvok
i)      Stálosť alebo pravidelnosť
42.      V súvislosti s objektívnym prvkom pripomínam, že medzi okolnosťami, ktoré sú určujúce pre stanovenie obvyklého pobytu manžela, manželky alebo manželov, hrá mimoriadne dôležitú úlohu prostredie dotknutej osoby(29). Je nepochybné, že prostredie dospelého človeka pozostáva z rozmanitých činností a záujmov, ktorú sú pracovné, sociálno‑kultúrne, majetkové, a majú tiež súkromný a rodinný charakter, pričom podľa Súdneho dvora sa nevyžaduje, aby sa tieto činnosti a záujmy sústredili na území jediného členského štátu(30). Aj keď cieľom systému rozdelenia právomocí zavedeného nariadením č. 2201/2003 vo veciach zrušenia manželského zväzku nie je vylúčiť právomoc viacerých súdov, považujem za dôležité zdôrazniť, že v rozsudku IB(31) Súdny dvor nedávno konštatoval: „ak by sa však pripustilo, že manželia by mohli mať súčasne obvyklý pobyt vo viacerých členských štátoch, mohlo by to ohroziť právnu istotu tým, že by došlo k nárastu problémov určiť vopred súdy, ktoré môžu rozhodovať o zrušení manželského zväzku, a sťažilo by to konajúcemu súdu overenie jeho vlastnej právomoci“. Súdny dvor totiž vychádzajúc z návrhov, ktoré vo veci predniesol generálny advokát Campos Sánchez‑Bordona, spresnil, že by tak „hrozilo…, že by sa medzinárodná právomoc nakoniec určovala nie na základe kritéria ‚obvyklého pobytu‘ v zmysle článku 3 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 2201/2003, ale na základe kritéria založeného na jednoduchom pobyte jedného alebo druhého manžela, čo by bolo v rozpore s týmto nariadením“(32).
43.      Z toho podľa mňa vyplýva, že hoci nie je vylúčené, že manžel alebo manželka môžu mať súčasne viacero obyčajných pobytov, môžu mať v určitom okamihu iba jeden obvyklý pobyt v zmysle uvedeného ustanovenia(33).
44.      Okrem toho pripomínam, že podľa Súdneho dvora zodpovedá obvyklý pobyt osoby miestu, kde má stredobod svojho života(34). Zohľadniť preto možno okolnosti spojené so zamestnaním, ako je dĺžka vyslania alebo možnosť jeho predĺženia, a najmä skutočnosť, že pracovná činnosť, ktorú táto osoba na danom mieste vykonáva, spadá do pracovného pomeru na dobu neurčitú. Za rozhodujúcu okolnosť naopak nemožno považovať pobyty tejto osoby na území členského štátu, z ktorého pochádza, v rámci jej dovolenky alebo v období sviatkov(35).
45.      V prejednávanej veci z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že manželia sa so svojimi deťmi usadili v Togu vo februári 2015 a ich pobyt v tomto štáte preto má isté trvanie, stálosť a nepretržitosť. Ich nepretržitú fyzickú prítomnosť v Togu mimo dovoleniek a období sviatkov totiž potvrdil vnútroštátny súd. Je dôležité spresniť, že z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že po tom, ako došlo k rozluke manželov, ani jeden z nich sa nepresťahoval späť do svojho členského štátu.
46.      V tejto súvislosti je nepochybne pravda, že pobyt manželov v Togu má priamu väzbu na výkon ich úloh ako zmluvných zamestnancov Únie a že tento pobyt sa môže meniť podľa uvedených úloh a potrieb Komisie. Z písomných pripomienok Komisie však vyplýva, že v zmysle informácií, ktoré jej doručila Európska služba pre vonkajšiu činnosť, účastníci konania vo veci samej podpísali zmluvy na dobu neurčitú a nepodliehajú rotačnému pravidlu v sídle v Bruseli(36).
47.      Preto okolnosť, na ktorú poukázala navrhovateľka vo veci samej na pojednávaní, že počas svojej dovolenky a v období sviatkov mala pobyt v Španielsku alebo do tohto členského štátu odišla porodiť svoje dve deti, nemôže znamenať, že manželia alebo prinajmenšom navrhovateľka vo veci samej, majú v tomto členskom štáte obvyklý pobyt, ktorý je stabilný, stály a nepretržitý.
ii)    Vôľa alebo úmysel
48.      Pokiaľ ide o subjektívny prvok, z návrhu na začatie prejudiciálneho konania jasne nevyplýva, ako na to vo svojich písomných pripomienkach poukázala Komisia, že by manželia prejavili úmysel vytvoriť trvalé a obvyklé centrum svojich záujmov v Španielsku. V uvedenom návrhu sa okrem štátnej príslušnosti navrhovateľky vo veci samej a jej predchádzajúceho obvyklého pobytu v Španielsku(37) neuvádza nijaká skutočnosť, z ktorej by bolo možné vyvodiť, že v spore vo veci samej existuje iný možný hraničný ukazovateľ poukazujúci na to, že obvyklý pobyt manželov alebo prinajmenšom jedného z nich, sa nachádza v tomto členskom štáte.
49.      V situácii ako vo veci samej teda vlastne môže vzniknúť otázka, ktorý prvok má prednosť, ak dôjde ku konfliktu medzi objektívnym prvkom (fyzická prítomnosť, stále centrum záujmov na danom mieste) a subjektívnym prvkom (vôľa vrátiť sa do členského štátu pôvodu).
50.      V tejto súvislosti Komisia v odpovedi na otázku Súdneho dvora položenú na pojednávaní vysvetlila, že pokiaľ ide o pracovné pozície na delegáciách Únie, akou je delegácia v Togu, vyžaduje sa fyzická prítomnosť, pričom o uvedené pracovné pozície žiadajú dobrovoľne osoby, ktoré o ne majú záujem(38). Okrem toho táto inštitúcia uviedla, že v prejednávanej veci bol úmysel manželov usadiť sa v Španielsku po skončení ich misie v Togu len hypotetickou skutočnosťou, ktorú nebolo možné vziať do úvahy na účely posúdenia ich obvyklého pobytu.
51.      S týmto stanoviskom súhlasím. V niektorých výnimočných prípadoch totiž možno pri zohľadnení istých hmatateľných prvkov alebo vonkajších znakov(39) dospieť k záveru, že úmysel manželov alebo jedného z manželov usadiť sa v inom členskom štáte alebo sa opäť usadiť v členskom štáte pôvodu a získať tak nový „obvyklý pobyt“, a zároveň stratiť predchádzajúci obvyklý pobyt, môže doplniť alebo nahradiť také prvky, akými sú trvanie, pravidelnosť alebo stálosť fyzickej prítomnosti, ktoré za normálnych okolností charakterizujú pojem „obvyklý pobyt“(40). Samotný úmysel vrátiť sa do členského štátu pôvodu po uplynutí pracovného pobytu v inom členskom štáte alebo v treťom štáte nijako nespochybňuje aktuálny obvyklý pobyt dotknutej osoby. V každom prípade v situácii ako vo veci samej neexistuje medzi objektívnym a subjektívnym prvkom konflikt.
52.      Z toho vyplýva, že vzhľadom na všetky uvedené okolnosti je potrebné sa domnievať jednak, že pobyt manželov na území Toga má v zásade stálu a stabilnú povahu(41), a jednak, že ich pracovné záujmy, ako aj záujmy, ktoré majú súkromnú a rodinnú povahu, sa nachádzajú v tomto štáte. Aj keď sa prikláňam k názoru, že uvedené prvky a priori naznačujú, že obvyklý pobyt sa nenachádza v Španielsku a že stredobod životy manželov by mohol byť v Togu, overenie, či všetky skutkové okolnosti veci samej dovoľujú skutočne dospieť k záveru, že manželia nemajú obvyklý pobyt v Španielsku, prináleží vnútroštátnemu súdu(42).
b)      O pojme „obvyklý pobyt“ v zmysle článku 3 nariadenia č. 4/2009
53.      V rámci sporov o vyživovacej povinnosti sa medzinárodná právomoc súdov určuje na základe pravidiel o právomoci nachádzajúcich sa v nariadení č. 4/2009(43). V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že toto nariadenie upravuje úplný systém pravidiel medzinárodnej súdnej právomoci, v rámci ktorých normotvorca Únie stanovil v článku 3 tohto nariadenia súbor alternatívnych kritérií najmä podľa procesných dôvodov blízkosti(44). Tento článok teda stanovuje právomoc súdu (alebo súdov) [v písm. a)] podľa miesta obvyklého pobytu odporcu (či už ide o oprávneného alebo povinného) alebo [v písm. b)] podľa miesta obvyklého pobytu oprávneného.
54.      V tomto kontexte vzniká otázka, či je potrebné pojem „obvyklý pobyt“ tak v nariadení č. 2201/2003, ako aj v nariadení č. 4/2009, definovať rovnako.
55.      Odpoveď na túto otázku je podľa mňa očividne kladná.
56.      Aby bolo uplatňovanie práva Únie zrozumiteľné a jednotné, mala by sa definícia a výklad pojmu „obvyklý pobyt“ v kontexte týchto dvoch nariadení riadiť rovnakými zásadami(45). Túto definíciu však možno pre potreby určenia obvyklého pobytu prispôsobiť konkrétnym prípadom. Pripomínam, že vzhľadom na to, že pojem „obvyklý pobyt“ a jeho výklad v rámci nariadenia č. 4/2009 sú rovnako ako v prípade nariadenia č. 2201/2003 autonómne, musí sa zmysel a pôsobnosť tohto pojmu určiť vzhľadom na kontext ustanovení a cieľ tohto nariadenia, najmä vzhľadom na cieľ uvedený v jeho odôvodnení 15. V zmysle tohto odôvodnenia sa kritériá právomoci osobitne v oblasti sporov týkajúcich sa vyživovacej povinnosti určili tak, aby boli splnené dva ciele, a to ochrana záujmov oprávnených(46) a podpora riadneho výkonu spravodlivosti(47).
57.      Preto si myslím, že uplatnenie pojmu „obvyklý pobyt“, ktorý je definovaný v nariadení č. 2201/2003, v rámci nariadenia č. 4/2009 je relevantné, a to aj pre úzkym väzbám, ktoré medzi oboma nariadeniami existujú. Keď sa totiž zohľadnia osobitné črty, cieľ a kontext nariadenia č. 4/2009, domnievam sa, že indície alebo faktory, ktoré sú tak objektívne (stabilita, pravidelnosť pobytu a začlenenie dotknutej osoby do sociálneho a rodinného prostredia), ako aj subjektívne (úmysel tejto osoby vytvoriť si na danom mieste obvyklý pobyt) a umožňujú vzhľadom na okolností prejednávanej veci určiť obvyklý pobyt v zmysle nariadenia č. 2201/2003(48), musia vnútroštátny súd usmerňovať aj pri určovaní obvyklého pobytu povinného, oprávneného alebo žiadateľa o výživné v rámci nariadenia č. 4/2009(49). V praxi totiž ide o rovnaký obvyklý pobyt.
58.      Tento výklad má oporu aj v dôvodovej správe k Haagskemu protokolu, ktorú vypracoval Andrea Bonomi(50) a z jej bodu 37 vyplýva, že zmysel väzby na právo štátu obvyklého pobytu oprávneného spočíva v tom, že „umožňuje určiť existenciu a rozsah vyživovacej povinnosti pri zohľadnení právnych podmienok a sociálneho prostredia krajiny, v ktorej oprávnený žije a vykonáva podstatnú časť svojich aktivít“. V tejto súvislosti tiež uvedená správa vo svojom bode 42 uvádza, že „zvoleným kritériom je kritérium obvyklého pobytu, čo predpokladá určitú stabilitu. Obyčajný pobyt dočasnej povahy nie je na určenie rozhodného práva v súvislosti s vyživovacou povinnosťou dostatočný“.
59.      Vzhľadom na moju analýzu pojmu „obvyklý pobyt“, z ktorej vyplýva, že obvyklý pobyt manželov sa zrejme nenachádza v členskom štáte, je ešte potrebné preskúmať, či v situácii ako vo veci samej môže mať na tento obvyklý pobyt manželov vplyv ich postavenie diplomatických zástupcov Únie v Togu.
2.      O pôsobnosti postavenia diplomatických zástupcov Únie v štáte, v ktorom sa nachádza obvyklý pobyt manželov, na účely uplatnenia článku 3 nariadenia 2201/2003
60.      Španielska vláda tvrdí, že súdom príslušným na rozhodovanie o rozvode je v zmysle nariadenia č. 2201/2003 súd obvyklého pobytu manželov. S ohľadom na odôvodnenie 14 tohto nariadenia však uvedená vláda uvádza, že ak tento súd nemôže svoju právomoc uplatniť vzhľadom na to, že manželia majú postavenie diplomatických zástupcov, pretože sú zmluvnými zamestnancami Únie, mala by sa právomoc určiť podľa pravidiel platných v členskom štáte, v ktorom dotknuté osoby uvedené postavenie nemajú, a to podľa práva štátu konajúceho súdu, teda podľa článku 40 španielskeho Občianskeho zákonníka. Španielska vláda totiž poukazuje na to, že podľa článku 31 ods. 1 Viedenského dohovoru, ktorý sa uplatňuje v Togu, sú diplomatickí zástupcovia vyňatí z civilnej jurisdikcie prijímajúceho štátu. Uznanie takého postavenia diplomatického zástupcu preto neumožní uplatniť kritérium obvyklého pobytu manželov s cieľom určiť medzinárodnú súdnu právomoc v súvislosti s rozhodovaním o návrhu na rozvod.
61.      Česká vláda sa obmedzuje na tvrdenie, že osoba vyslaná ako diplomatický zástupca do tretieho štátu má aj naďalej svoj obvyklý pobyt v členskom štáte, v ktorom bývala pred týmto vyslaním.
62.      Komisia naopak zastáva názor, že ak sú manželia v postavení zástupcov Únie a z toho dôvodu boli vyslaní do tretieho štátu, nemá to pri posudzovaní ich obvyklého pobytu osobitný význam. Komisia na rozdiel od španielskej vlády tvrdí, že odôvodnenie 14 nariadenia č. 2201/2003 nie je v spore vo veci samej relevantné. Keďže manželia nemajú diplomatickú imunitu v nijakom členskom štáte, ich diplomatický status nie je podstatný pri určení, či ako zástupcovia Únie majú obvyklý pobyt v štáte, do ktorého boli vyslaní.
63.      Po prvé chcem poukázať na to, že z výkladu článku 3 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 2201/2003 ani z výkladu článku 3 nariadenia č. 4/2009 nevplýva, že by pracovný status manželov ako zmluvných zamestnancov Únie mohol byť na účely určenia ich obvyklého pobytu relevantný.
64.      Po druhé odôvodnenie 14 nariadenia č. 2201/2003 stanovuje, že „toto nariadenie by malo mať účinky bez toho, aby bolo dotknuté uplatňovanie medzinárodného verejného práva týkajúceho sa diplomatických imunít. Ak právomoc podľa tohto nariadenia nemožno vykonávať z dôvodu existencie diplomatickej imunity podľa medzinárodného práva, právomoc sa má vykonávať podľa vnútroštátneho práva v členskom štáte, v ktorom dotknutá osoba nepožíva takúto imunitu“.
65.      Chcel by som zdôrazniť, že toto odôvodnenie potvrdzuje, že podľa medzinárodného práva súdy členského štátu nemôžu vykonávať svoju právomoc, ak má dotknutá osoba v tomto štáte diplomatický štatút. Aj v prípade, že takáto osoba má diplomatickú imunitu, však vzniká otázka, do akej miery môže jej existencia vylúčiť právomoc togských súdov. V prejednávanej veci však nejde o takú situáciu.
66.      Vzhľadom na uvedené zdieľam názor Komisie, podľa ktorého citované odôvodnenie nie je v spore vo veci samej relevantné. Vnútroštátny súd totiž uviedol, že zmluvní zamestnanci majú postavenie diplomatických zástupcov Únie v krajine, do ktorej boli vyslaní(51). Toto postavenie však nemajú v členských štátoch Únie. Na dotknutých manželov sa preto v nijakom členskom štáte nevzťahuje diplomatická imunita v zmysle článku 31 Viedenského dohovoru. Okrem toho Komisia v odpovedi na otázku, ktorú jej položil Súdny dvor na pojednávaní, poukázala na to, že diplomatická imunita, ktorá sa na manželov vzťahuje v Togu, má za cieľ chrániť úradníkov alebo zamestnancov delegácie pri výkone ich úloh.
3.      Predbežný záver
67.      Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy sa domnievam, že postavenie manželov ako zmluvných zamestnancov Únie v treťom štáte nie je dôležitým prvkom na účely určenia obvyklého pobytu(52), a to ani v zmysle článku 3 nariadenia č. 2201/2003, ani v zmysle článku 3 nariadenia č. 4/2009.
B.      O druhej prejudiciálnej otázke
68.      Vzhľadom na odpoveď, ktorú navrhujem v súvislosti s prvou otázkou, nie je potrebné odpovedať na druhú prejudiciálnu otázku. Preto len uvediem, že postavenie manželov ako zmluvných zamestnancov Únie v treťom štáte zjavne nemá vplyv ani na určenie obvyklého pobytu maloletých detí v zmysle článku 8 nariadenia č. 2201/2003.
C.      O tretej prejudiciálnej otázke
69.      Svojou treťou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či možno na účely určenia obvyklého pobytu detí podľa článku 8 nariadenia č. 2201/2003 vziať do úvahy kritériá, ako sú štátna príslušnosť matky, jej pobyt v členskom štáte pred uzavretím manželstva, štátna príslušnosť maloletých detí, ako aj ich narodenie v tomto členskom štáte.
70.      Po prvé pripomínam, že pokiaľ ide o obvyklý pobyt detí v sporoch o rodičovských právach a povinnostiach, článok 8 nariadenia č. 2201/2003 neobsahuje výslovný odkaz na právo členských štátov s cieľom určiť význam a pôsobnosť pojmu „obvyklý pobyt“; to znamená, že „toto určenie sa musí vykonať s ohľadom na kontext ustanovení [tohto] nariadenia a jeho cieľ, najmä ten, ktorý vyplýva z jeho odôvodnenia č. 12, podľa ktorého ním stanovené kritériá právomoci sú konštruované tak, aby zodpovedali najlepšiemu záujmu dieťaťa, a najmä kritériu blízkosti(53).
71.      Po druhé podľa judikatúry Súdneho dvora sa obvyklý pobyt dieťaťa musí určiť na základe súhrnu osobitných skutkových okolností každého jednotlivého prípadu(54). V tejto súvislosti Súdny dvor formuloval súbor faktorov, ktoré vnútroštátnemu súdu umožnia dospieť k tomuto určeniu.
72.      V prvom rade Súdny dvor jednak konštatoval, že určenie obvyklého pobytu dieťaťa v danom členskom štáte prinajmenšom vyžaduje, aby dieťa bolo v tomto členskom štáte fyzicky prítomné(55), a jednak uviedol, že musia byť zohľadnené aj ďalšie faktory, z ktorých možno vyvodiť, že táto prítomnosť vôbec nemá dočasný alebo príležitostný charakter a odzrkadľuje istú mieru začlenenia dieťaťa do sociálneho a rodinného prostredia(56).
73.      Ďalej Súdny dvor spresnil, že obvyklý pobyt dieťaťa v zmysle nariadenia č. 2201/2003 zodpovedá „miestu, kde má v skutočnosti stredobod svojho života“ v momente podania návrhu na určenie rodičovských práv a povinností k dieťaťu, pričom určenie tohto stredobodu prináleží konajúcemu súdu.(57) V tejto súvislosti možno vychádzať z faktorov, akými sú trvanie, pravidelnosť, podmienky a dôvody pobytu dieťaťa na území dotknutého členského štátu (alebo, ako je to v prejednávanej veci, tretieho štátu)(58), miesto a podmienky jeho školskej dochádzky, ako aj rodinné a sociálne vzťahy dieťaťa v tomto členskom štáte (alebo v tomto treťom štáte)(59).
74.      Napokon, ako som pripomenul v bode 39 vyššie, Súdny dvor spresnil, že pri stanovovaní miesta obvyklého pobytu dieťaťa je potrebné predovšetkým určiť miesto, kde sú jeho rodičia stabilne prítomní a sú začlenení do sociálneho a rodinného prostredia. V tomto kontexte možno takisto brať do úvahy zámer rodičov usadiť sa na tomto mieste, ak sa prejavuje hmatateľnými opatreniami(60).
75.      V prejednávanej veci z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že deti sa narodili v rokoch 2007 a 2012 v Španielsku a majú dvojitú, teda španielsku a portugalskú štátnu príslušnosť. Okrem toho rodičia mali v období od augusta 2010 do februára 2015 pobyt v Guinei‑Bissau, a následne sa presťahovali do Toga, kde doteraz žijú. Ako som už totiž zdôraznil, vnútroštátny súd jasne uvádza, že deti sa po rozluke svojich rodičov nepresťahovali. Miestom, kde sa v skutočnosti nachádza „stredobod ich života“ teda zrejme nie je Španielsko.
76.      Vnútroštátny súd nemôže na účely prijatia záveru, že deti majú svoj obvyklý pobyt v Španielsku, zohľadniť len kritériá, ako sú španielska štátna príslušnosť matky a dvoch maloletých detí, a tiež skutočnosť, že sa narodili v tomto členskom štáte alebo tam trávia prázdniny(61).
77.      Preto je potrebné konštatovať, že obvyklý pobyt detí v zmysle článku 8 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 sa nenachádza v Španielsku, čo ešte musí posúdiť vnútroštátny súd a vziať pritom do úvahy všetky konkrétne skutkové okolnosti veci samej.
78.      Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem odpovedať na tretiu prejudiciálnu otázku v tom zmysle, že na účely určenia obvyklého pobytu detí v zmysle článku 8 nariadenia č. 2201/2003 nie je možné zohľadniť iba kritériá, akými sú štátna príslušnosť matky, skutočnosť, že pred uzavretím manželstva mala v členskom štáte pobyt, štátna príslušnosť maloletých detí, ako aj ich narodenie v tomto členskom štáte.
D.      O štvrtej prejudiciálnej otázke
79.      Svojou štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta Súdneho dvora, či skutočnosť, že odporca vo veci samej je štátnym príslušníkom členského štátu, bráni uplatneniu ustanovenia o zostatkovej právomoci, ktoré sa nachádza v článkoch 7 a 14 nariadenia č. 2201/2003. Tieto pochybnosti vyplývajú z toho, že podľa uvedeného vnútroštátneho súdu a v súlade s názorom časti právnej vedy článok 6 tohto nariadenia môže brániť uplatneniu jeho článkov 7 a 14, a teda aj uplatneniu vnútroštátnych právnych predpisov týkajúcich sa určenia právomoci v rozvodových veciach a veciach týkajúcich sa rodičovských práv a povinností.
80.      Naopak španielska vláda vo svojich písomných pripomienkach tvrdí, že skutočnosť, že otec detí je štátnym príslušníkom členského štátu, nemôže byť prekážkou uplatnenia článkov 7 a 14 nariadenia č. 2201/2003.
1.      Zostatková právomoc v rozvodových veciach: vzťah medzi článkami 6 a 7 nariadenia č. 2201/2003, dvojité hierarchické riešenie
81.      Článok 7 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 stanovuje, že „ak žiadny súd členského štátu nemá právomoc podľa článkov 3, 4 a 5, právomoc sa určí v každom členskom štáte podľa práva tohto štátu“. Hoci sa zdá, že toto ustanovenie vnímané izolovane umožňuje manželom, ktorí majú obvyklý pobyt mimo Únie a zároveň odlišnú štátnu príslušnosť, aby mali k dispozícii subsidiárny príslušný súd na základe vnútroštátnych pravidiel o právomoci súdov(62), pôsobnosť tohto ustanovenia je obmedzená článkom 6 rovnakého nariadenia. Z výkladu článku 6 v spojení s článkom 7 tohto nariadenia totiž vyplýva, že uvedené nariadenie umožňuje uplatnenie vnútroštátnych pravidiel o právomoci len za niektorých podmienok, ktorých cieľom je ochrana odporcu(63).
82.      V prvom rade podľa článku 6 nariadenia č. 2201/2003 možno manžela, ktorý má obvyklý pobyt na území členského štátu, alebo je štátnym príslušníkom členského štátu, alebo v prípade Veľkej Británie a Írska má svoj „domicil“ na území jedného z týchto členských štátov, žalovať v inom členskom štáte iba v súlade s článkami 3, 4 a 5 tohto nariadenia(64).
83.      Ďalej, pokiaľ ide konkrétne o článok 6 písm. b) nariadenia č. 2201/2003, z gramatického výkladu tohto ustanovenia vyplýva, že rozhodnutie normotvorcu Únie použiť výraz „iný členský štát“ poukazuje na skutočnosť, že ide o odlišný členský štát, ako je ten, ktorého štátnu príslušnosť má dotknutý manžel alebo manželka. Domnievam sa preto, že treba odmietnuť reštriktívny výklad článku 6 tohto nariadenia, podľa ktorého manželia v prípade, že sú štátnymi príslušníkmi členského štátu, avšak svoj obvyklý pobyt nemajú v členskom štáte, nemajú v zmysle nariadenia č. 2201/2003 k dispozícii nijaký príslušný súd.
84.      Takýto výklad by totiž bol v rozpore nielen s akoukoľvek logikou, ale aj s jasným znením článku 7 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003, ktorého uplatnenie závisí od toho, či má súd členského štátu právomoc v zmysle článkov 3 až 5 tohto nariadenia(65). Aké by bolo v takom prípade ratio legis ustanovenia, ktoré by nestanovovalo príslušný súd prinajmenšom v jednom z členských štátov a malo by len účinok vylúčenia?
85.      Okrem toho takýto výklad by bol v rozpore s cieľom nariadenia č. 2201/2003. V tejto súvislosti pripomínam, že odôvodnenie 1 tohto nariadenia odkazuje na vytvorenie priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, „v ktorom je zaručený voľný pohyb osôb“. Pokiaľ ide o tento cieľ, Súdny dvor už konštatoval, že uvedené nariadenie má za cieľ zaviesť jednotné kolízne normy v rozvodových veciach na zabezpečenie čo najvoľnejšieho pohybu osôb(66). Napokon pripomínam, že cieľom rovnakého nariadenia je podpora vzájomného uznávania súdnych rozhodnutí(67).
86.      Nereštriktívny výklad, ku ktorému sa prikláňam, má oporu aj v judikatúre Súdneho dvora. Tento súd už totiž vo svojom rozsudku Sundelind Lopez(68)rozhodol, že odporca, ktorý má obvyklý pobyt na území členského štátu alebo je štátnym príslušníkom členského štátu, môže byť žalovaný vzhľadom na výlučnú povahu právomoci stanovenú v článkoch 3 až 5 nariadenia č. 2201/2003 na súde iného členského štátu iba na základe týchto ustanovení, a teda nie na základe pravidiel právomoci stanovených vnútroštátnym právom(69).
87.      Napokon, podľa právnej vedy vyplýva z článku 6 nariadenia č. 2201/2003, že ak má osoba štátnu príslušnosť členského štátu, ale nemá v členskom štáte obvyklý pobyt, môže byť žalovaná na súdoch iného členského štátu, ako je štát jej štátnej príslušnosti, len ak tento iný členský štát môže vyhlásiť, že má právomoc v zmysle článku 3 tohto nariadenia(70). Podľa niektorých autorov totiž články 6 a 7 tohto nariadenia vytvárajú v rozvodových veciach hierarchiu pravidiel právomoci, z ktorej v podstate vyplýva dvojité riešenie. Na jednej strane, ak jedno z kritérií právomoci podľa nariadenia č. 2201/2003 umožňuje určiť právomoc súdu členského štátu, uplatňuje sa ustanovenie tohto nariadenia týkajúce sa uvedeného kritéria, pričom je vylúčené akékoľvek vnútroštátne pravidlo, bez ohľadu na iné hraničné ukazovatele. Na druhej strane vnútroštátne pravidlá sa uplatňujú v prípade, že právomoc súdu nie je určená v zmysle ustanovenia tohto nariadenia, a to aj keď takéto vnútroštátne pravidlá nemožno použiť voči štátnym príslušníkom členských štátov alebo voči osobám s bydliskom na území členských štátov(71).
88.      V prejednávanej veci však manželia nemajú štátnu príslušnosť jedného členského štátu a zdá sa, že ich obvyklý pobyt sa nachádza v treťom štáte. V každom prípade z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že navrhovateľka vo veci samej nemá obvyklý pobyt v Portugalsku a nie je portugalskou štátnou príslušníčkou. Navyše, ako som už uviedol v bode 52 vyššie, všetko poukazuje na to, že jej obvyklý pobyt sa nenachádza ani v Španielsku. Z toho vyplýva, že navrhovateľka vo veci samej nemôže na základe ustanovenia o zostatkovej právomoci v zmysle článku 7 ods. 1 nariadenia č 2201/2003 podať návrh na rozvod v Španielsku proti svojmu manželovi, ktorý má portugalskú štátnu príslušnosť, pretože článok 6 tohto nariadenia bráni tomu, aby mohol byť žalovaný na vnútroštátnom súde v zmysle pravidiel o zostatkovej právomoci stanovených španielskym právom.
89.      Navrhovateľka vo veci samej, by však mohla, ako to navrhuje Komisia, podať návrh na rozvod v Portugalsku.
90.      V takom prípade by bolo možné položiť si otázku, aká by bola situácia manžela alebo manželky v prípade, že by pravidlá o právomoci členského štátu ich štátnej príslušnosti nestanovovali zostatkovú právomoc vo vzťahu k nariadeniu 2201/2003. V takom prípade by totiž nemal v zmysle tohto nariadenia právomoc nijaký súd členského štátu. K tejto otázke sa ešte vrátim v rámci analýzy šiestej prejudiciálnej otázky(72).
91.      Zo všetkých vyššie uvedených dôvodov navrhujem na túto otázku odpovedať v tom zmysle, že ak pri návrhoch na rozvod nemôže konajúci súd založiť svoju právomoc na článkoch 3 až 5 nariadenia č. 2201/2003, čo musí overiť vnútroštátny súd, článok 6 tohto nariadenia bráni uplatneniu ustanovenia o zostatkovej právomoci v zmysle článku 7 ods. 1 tohto nariadenia, a z toho vyplýva, že odporca, ktorý je štátnym príslušníkom členského štátu, môže byť žalovaný výhradne na súdoch tohto členského štátu(73).
2.      Zostatková právomoc vo veciach rodičovských práv a povinností
92.      Článok 14 nariadenia č. 2201/2003 stanovuje, že „ak žiadny súd členského štátu nemá právomoc podľa článkov 8 až 13, právomoc v každom členskom štáte sa určí podľa práva tohto štátu“.
93.      Pokiaľ ide o vzťah medzi článkom 8 a článkom 14 nariadenia č. 2201/2003, Súdny dvor zdôraznil, že skutočnosť, že spor predložený súdu členského štátu nemôže patriť do pôsobnosti článku 8 ods. 1 tohto nariadenia, nie je nevyhnutne prekážkou právomoci tohto súdu rozhodnúť tento spor z iného dôvodu(74). Podľa Súdneho dvora zavádza uvedené nariadenie mechanizmus umožňujúci členským štátom chrániť záujmy dieťaťa dokonca aj v prípade sporov, na ktoré sa nevzťahuje článok 8 ods. 1 tohto nariadenia. V takom prípade jeho článok 14 spresňuje, že členské štáty môžu zostatkovým spôsobom priznať právomoc svojim súdom na základe ich vnútroštátneho práva(75).
94.      V prejednávanej veci článok 14 nariadenia č. 2201/2003 umožňuje konajúcemu súdu, aby uplatnil pri určovaní svojej právomoci vlastné pravidlá o právomoci vrátane pravidiel, ktoré mu priznávajú právomoc podľa štátnej príslušnosti dieťaťa, a to aj v prípade, že odporca je štátnym príslušníkom iného členského štátu, pretože článok 6 tohto nariadenia sa uplatňuje iba na návrhy na rozvod, rozluku alebo anulovanie manželstva(76).
95.      Uvedené možno zhrnúť v tom zmysle, že z preskúmania článkov 6, 7 a 14 nariadenia č. 2201/2003 vyplýva možnosť, že medzinárodná právomoc v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností bude prináležať rôznym súdom. Je pravda, že pluralita súdov, ktorá je v súlade so zásadou favor divortii prejavujúcou sa v práve väčšiny členských štátov, podporuje rozdrobenie rozvodových sporov. Mohli by sme si potom položiť otázku, či takéto rozdrobenie neohrozuje najlepší záujem dieťaťa.
96.      Nemyslím si to. Pokiaľ ide o deti, kritériá stanovené v nariadení č. 2201/2003 v súvislosti s opatreniami, ktoré sa ich týkajú, sa líšia od kritérií týkajúcich sa rozvodu, z čoho vyplýva, že príslušné právomoci sa môžu prekrývať len v prípade priaznivých okolností alebo v prípade súhlasu oboch rodičov(77). Článok 12 ods. 3 tohto nariadenia tak manželom umožňuje vyhnúť sa rozdrobeniu sporu. Podľa tohto ustanovenia majú súdy členského štátu v otázkach rodičovských práv a povinností právomoc aj v iných konaniach, ako sú konania uvedené v článku 12 ods. 1 tohto nariadenia, a to po prvé, ak dieťa má vo vzťahu k tomuto členskému štátu podstatnú väzbu, najmä na základe skutočnosti, že jeden z nositeľov rodičovských práv a povinností má obvyklý pobyt v tomto členskom štáte, alebo že dieťa je štátnym príslušníkom tohto štátu, a po druhé, ak všetci účastníci konania prijali právomoc súdov výslovne alebo iným jednoznačným spôsobom v čase začatia konania, a ak je táto právomoc v najlepšom záujme dieťaťa(78). Toto ustanovenie teda umožňuje manželom prijať právomoc rozvodového súdu pod podmienkou, že táto voľba je v súlade s najlepším záujmom dieťaťa(79).
97.      Vzhľadom na uvedené navrhujem v súvislosti s rodičovskými právami a povinnosti prijať záver, že ak konajúci súd nemá právomoc v zmysle článkov 8 až 13 nariadenia č. 2201/2003, čo musí overiť vnútroštátny súd, článok 14 tohto nariadenia sa uplatňuje nezávisle od obvyklého pobytu detí a štátnej príslušnosti odporcu.
E.      O piatej prejudiciálnej otázke
98.      Svojou piatou otázkou sa vnútroštátny súd pýta na pôsobnosť pojmu forum necessitatis uvedeného v článku 7 nariadenia č. 4/2009 na účely určenia výživného na deti. Konkrétne sa tento súd pýta, aké kritériá musia byť splnené na to, aby sa prijal záver, že konanie sa nemôže účinne začať alebo uskutočniť, alebo je úplne nemožné v treťom štáte, ktorý má so sporom úzku väzbu. V takom prípade chce tiež vnútroštátny súd vedieť, či je nevyhnutné preukázať, že konanie nemôže v tomto treťom štáte prebehnúť, a či je štátna príslušnosť jedného z účastníkov konania dostatočná na to, aby sa konštatovala existencia úzkej väzby s členským štátom.
99.      Odpoveď na túto otázku si vyžaduje preskúmanie pôsobnosti zásady forum necessitatis vyplývajúcej z článku 7 nariadenia č. 4/2009.
1.      O pôsobnosti zásady forum necessitatis vyplývajúcej z článku 7 nariadenia č. 4/2009
100. Článok 7 prvý odsek nariadenia č. 4/2009 stanovuje, po prvé, že ak podľa článkov 3, 4, 5 a 6 tohto nariadenia nemá právomoc žiadny súd členského štátu, súdy členského štátu môžu vo výnimočných prípadoch vo veci rozhodovať, ak sa konanie nemôže účinne začať alebo uskutočniť alebo je úplne nemožné v treťom štáte, ktorý má so sporom úzku väzbu a po druhé, že spor musí mať dostatočnú väzbu s členským štátom konajúceho súdu.
101. Z toho vyplýva, že aby sa pripustila zásada forum necessitatis vo veciach vyživovacej povinnosti, nesmie v inom členkom štáte existovať príslušný súd. Inými slovami táto právomoc sa vzhľadom na svoju zostatkovú povahu(80) uplatní len v prípade negatívneho konfliktu právomoci v rámci Únie.
a)      O neexistencii právomoci v členskom štáte podľa článkov 3 až 6 nariadenia č. 4/2009
102. Súd musí pri určení, či sa uplatňuje článok 7 nariadenia č. 4/2009, overiť, či sa v spore, o ktorom rozhoduje, neuplatňuje jedno z kritérií právomoci stanovených v článkoch 3 až 6 tohto nariadenia.
103. Pokiaľ ide v prvom rade o alternatívne a nehierarchické kritériá právomoci stanovené v článku 3 nariadenia č. 4/2009,  musí konajúci súd konštatovať, že navrhovateľ ani odporca nemajú obvyklý pobyt v členskom štáte. Ak je to tak, súd musí ešte overiť, že nijaký súd členského štátu nemá právomoc v zmysle kritérií stanovených v článku 3 písm. c) a d) tohto nariadenia. Z týchto dvoch ustanovení, ktoré upravujú koncentráciu súdnych konaní, totiž vyplýva, že právomoc vo veciach vyživovacej povinnosti patrí súdu, ktorý má podľa svojho právneho poriadku právomoc konať o osobnom stave, pričom vec týkajúca sa vyživovacej povinnosti je spojená s týmto konaním [písm. c)] alebo súdu, ktorý má podľa svojho právneho poriadku právomoc konať o rodičovských právach a povinnostiach, pričom vec týkajúca sa vyživovacej povinnosti je spojená s týmto konaním [písm. d)] (v tomto prípade v prospech dieťaťa), pokiaľ sa uvedené právomoci nezakladajú výlučne na štátnej príslušnosti niektorého z účastníkov konania.
104. V tejto súvislosti pripomínam, že Súdny dvor vo svojom rozsudku A(81) formuloval výklad článku 3 písm. c) a d) nariadenia č. 4/2009, a to najmä prostredníctvom objasnenia vzťahu medzi kritériami právomoci, ktoré sú v tomto ustanovení uvedené. Súdny dvor pri výklade uvedených kritérií právomoci zdôraznil nevyhnutnosť zohľadniť najlepšie záujmy dieťaťa, pričom konštatoval, že spomenuté ustanovenie sa musí vykladať v tom zmysle, že pokiaľ je na jeden súd podaný návrh na rozluku alebo rozvod manželstva rodičov maloletých detí a na druhý súd návrh týkajúci sa rodičovských práv a povinností vo vzťahu k týmto deťom, návrh na určenie vyživovacej povinnosti týkajúcej sa uvedených detí „môže byť považovaný za vedľajší návrh len v rámci konania vo veci rodičovských práv a povinností“(82).
105. Vnútroštátny súd poukazuje na to, že ak sa ukáže, že vzhľadom na okolnosti sporu vo veci samej nemá konajúci súd právomoc v zmysle článkov 8 až 13 nariadenia č. 2201/2003 a uplatňuje sa článok 14 tohto nariadenia, budú mať španielske súdy právomoc rozhodovať o opatreniach v súvislosti s rodičovskými právami a povinnosťami podľa článku 22c písm. d) OZSM(83) vzhľadom na španielsku štátnu príslušnosť matky(84). Domnievam sa však, že ak je konanie o vyživovacej povinnosti spojené s konaním o rodičovských právach a povinnostiach, kritérium právomoci podľa článku 3 písm. d) nariadenia č. 4/2009 sa neuplatní, ak je právomoc podľa práva štátu konajúceho súdu založená na štátnej príslušnosti jedného z účastníkov konania(85). Vzhľadom na jednoznačné znenie tohto ustanovenia(86) je preto v zásade pravdepodobné, že španielske súdy, ktoré majú právomoc vo veci rodičovských práv a povinností v zmysle zostatkovej právomoci podľa článku 14 tohto nariadenia, naopak nemajú právomoc rozhodovať o výživnom na deti.
106. Pokiaľ ide v druhom rade o články 4 až 6 nariadenia č. 4/2009, súd tiež musí overiť, či v súvislosti s rozhodovaním o návrhoch týkajúcich sa výživného nemá právomoc nijaký súd členského štátu vzhľadom na kritériá subsidiárnej právomoci stanovené v uvedených ustanoveniach. V tejto súvislosti chcem poukázať na to, že z návrhu na začatie prejudiciálneho konania nevyplýva, že by to tak bolo(87). Je totiž nepochybné, že účastníci konania vo veci samej nemajú rovnakú štátnu príslušnosť(88).
107. Zo všetkých uvedených okolností v zásade vyplýva, že v spore, akým je vec sama, nemá právomoc rozhodnúť o návrhu týkajúcom sa výživného nijaký súd členského štátu. Vzniká preto otázka, či sú v takejto situácii splnené dve podmienky uvedené v článku 7 nariadenia č. 4/2009, aby mohol vnútroštátny súd v prípade, akým je prejednávaná vec, uplatniť zásadu forum necessitatis.
b)      O tom, že je nemožné alebo takmer nemožné začať alebo uskutočniť konanie v treťom štáte, ktorý má so sporom úzku väzbu
108. Na úvod pripomínam, že ako vyplýva z odôvodnenia 16 nariadenia č. 4/2009, forum necessitatis stanovené v jeho článku 7 má za cieľ napraviť prípady odoprenia spravodlivosti v situácii, keď by za normálnych okolností nemal právomoc nijaký súd členského štátu.
109. Forum necessitatis preto umožňuje súdom členského štátu vo výnimočných prípadoch vo veci rozhodovať, ak sa konanie nemôže účinne začať alebo uskutočniť, alebo je úplne nemožné v treťom štáte, ktorý má so sporom úzku väzbu.
110. Pokiaľ ide predovšetkým o úzku väzbu medzi sporom a tretím štátom, domnievam sa, že vo všeobecnosti by bolo možné o existencii takejto väzby hovoriť v prípade, že konajúci súd konštatuje, že obvyklý pobyt účastníkov konania sa nachádza na území tretieho štátu, akým jej v prejednávanej veci Togo a súdy tohto štátu uznajú svoju právomoc v zmysle ich vnútroštátneho práva.
111. Pokiaľ ide ďalej o podmienku, že je nemožné začať alebo uskutočniť konanie na súdoch tretieho štátu, na ktorú vnútroštátny súd vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania priamo odkazuje, je potrebné poznamenať, že článok 7 nariadenia č. 4/2009 určuje dve kategórie prekážok, ktoré môžu odôvodňovať uplatnenie forum necessitatis konajúcim súdom.
112. Prvá kategória sa týka situácie, v ktorej je konanie o vyživovacej povinnosti v treťom štáte nemožné(89). Do tejto kategórie môžu spadať najmä prípady, v ktorých súd tretieho štátu s úzkou väzbou so sporom odmietne svoju právomoc alebo prípady, keď sú procesné podmienky neprimerané(90).
113. Druhá kategória sa týka situácie, v ktorej sa konanie nemôže účinne začať alebo uskutočniť v treťom štáte.
114. V tejto súvislosti odôvodnenie 16 nariadenia č. 4/2009 uvádza isté situácie, ktoré sa považujú za výnimočné a môžu slúžiť pri výklade tejto podmienky ako usmernenie. Nevyhnutnosť tak môže vyplývať z veľmi závažných situácií, ku ktorým patrí napríklad občianska vojna, alebo keď od navrhovateľa nemožno rozumne očakávať, že v treťom štáte začne alebo bude viesť konanie(91). V rovnakej línii môže konajúci súd uplatniť forum necessitatis  za istých okolností, ako na ne poukazuje Komisia, keď je prístup k spravodlivosti neprimerane sťažený, najmä ak je zastupovanie na súdoch nadmerne nákladné, trvanie konania je pridlhé, v súdnom systéme existujú závažné problémy spojené s korupciou alebo existujú nedostatky, pokiaľ ide o základné záruky spravodlivého procesu(92), prípadne systémové zlyhania. Konajúci súd musí z hľadiska všetkých okolností veci posúdiť existenciu skutočnosti, že sa konanie nemôže začať alebo uskutočniť, a to bez ohľadu na to, či má táto skutočnosť procesnú alebo skutkovú povahu.
115. Považujem za dôležité zdôrazniť, že konajúci súd musí pri zosúlaďovaní výnimočnej povahy návrhu na uplatnenie forum necessitatis a širokej miery voľnej úvahy, ktorú má k dispozícii, postupovať veľmi obozretne. Forum necessitatis totiž možno uplatniť len vo veľmi závažných alebo naliehavých situáciách, v ktorých existuje riziko odopretia spravodlivosti. V tejto súvislosti chcem zdôrazniť, že ani očakávanie, že riešenie, ktoré sa predpokladá v prípade konajúceho súdu, by bolo priaznivejšie ako riešenie súdu, ktorý má právomoc v zmysle nariadenia č. 4/2009(93), ani očakávanie nápravy odopretia spravodlivosti spojeného s reštriktívnym výkladom základov právomoci podľa tohto nariadenia, nemôžu byť v nijakom prípade  dôvodom uplatnenia zásady forum necessitatis(94), z ktorej nevyplýva alternatívne určenie právomoci, ale jej určenie v naliehavých prípadoch.
c)      O existencii dostatočnej väzby s členským štátom konajúceho súdu
116. Ak sa súd, ktorý v spore koná, domnieva ako vo veci samej, že je splnená podmienka spočívajúca v tom, že je nemožné alebo takmer nemožné začať alebo uskutočniť konanie v treťom štáte, ktorý má so sporom úzku väzbu, právomoc založená na forum necessitatis sa môže uplatniť len v prípade, že spor má dostatočnú väzbu s členským štátom tohto súdu. Odôvodnenie 16 nariadenia č. 4/2009 spresňuje, že dostatočná väzba vyžadovaná v článku 7 tohto nariadenia môže existovať, ak jeden z účastníkov konania je štátnym príslušníkom štátu konajúceho súdu(95).
117. V tejto súvislosti z právnej vedy vyplýva, že o existencii takejto „dostatočnej väzby“ možno hovoriť len vtedy, ak je jasné, že väzba medzi sporom a členským štátom konajúcich súdov nie je „pominuteľná alebo iluzórna“(96). Ako som už uviedol vo svojich návrhoch vo veci KP(97), domnievam sa, že kritériá právomoci stanovené v nariadení č. 4/2009 vychádzajú z predpokladu, že medzi výživným, ktorého sa týka daný spor, a štátom, ktorého súd má právomoc v spore konať, existuje určitá väzba. Táto väzba musí byť aspoň taká úzka, aby obom účastníkom konania o vyživovacej povinnosti umožňovala predvídať, pred súdmi akých štátov sa má začať konanie vo veci týkajúcej sa tohto výživného.
118. Rovnako je potrebné poznamenať, že predmet návrhu na priznanie výživného má zvyčajne finančnú povahu a z praktického hľadiska môže byť skutočnosť, že povinná osoba vlastní majetok na území členského štátu, v ktorom sa nachádza konajúci súd, považovaná za hraničný ukazovateľ, ktorý konajúci súd môže vziať do úvahy pri posudzovaní situácie v konkrétnom prípade. Zároveň je však potrebné zdôrazniť, že nariadenie č. 4/2009 nemá za cieľ zaviesť všeobecné pokrytie v oblasti výživného(98).
119. V každom prípade sa domnievam, že akýkoľvek výklad článku 7 tohto nariadenia musí brať do úvahy články 24 a 47 Charty.
120. V tejto súvislosti pripomínam, že podľa Súdneho dvora sa nariadenie č. 4/2009 musí uplatňovať v súlade s článkom 24 ods. 2 Charty, podľa ktorého pri všetkých opatreniach prijatých orgánmi verejnej moci alebo súkromnými inštitúciami, ktoré sa týkajú detí, sa musia v prvom rade brať do úvahy najlepšie záujmy dieťaťa(99).
121. Pokiaľ ide o výklad článku 7 tohto nariadenia zohľadňujúci článok 47 Charty, odkazujem na moju analýzu v rámci šiestej prejudiciálnej otázky vnútroštátneho súdu.
2.      Uplatnenie na prejednávaný prípad
122. Pokiaľ ide v prvom rade o situáciu, v ktorej je nemožné alebo takmer nemožné konanie začať alebo uskutočniť v treťom štáte, ktorý má so sporom úzku väzbu, navrhovateľka vo veci samej sa odvoláva na rôzne správy, ktoré vypracovala Rada OSN pre ľudské práva a poukazuje najmä na neexistenciu primeraného a sústavného vzdelávania sudcov, potrebu reformovať a posilniť oblasť spravodlivosti, ako aj obavy v súvislosti s nezávislosťou súdnej moci v Togu, s prístupom k spravodlivosti a s diskrimináciou voči ženám(100).
123. Preto je potrebné preskúmať, či okolnosti, na ktoré poukazuje navrhovateľka vo veci samej, možno považovať za relevantné, aby konajúci súd s ohľadom na ne mal možnosť posúdiť, či sú splnené podmienky uplatnenia forum necessitatis stanovené v článku 7 prvom odseku nariadenia č. 4/2009, a najmä zistiť, či konanie naozaj nemožno účinne začať alebo uskutočniť v treťom štáte, ktorý má so sporom úzku väzbu, teda v tomto prípade v Togu, prípadne je v tomto štáte úplne nemožné.
124. V tejto súvislosti sa domnievam, že preskúmanie článku 7 prvého odseku nariadenia č. 4/2009, ako som ho analyzoval v bodoch 100 až 118 vyššie, môže byť pre vnútroštátny súd usmernením.
125. V tomto kontexte je podľa mňa potrebné poukázať na to, že aj keď okolnosti, ako sú tie, ktoré uvádza navrhovateľka vo veci samej, možno považovať za relevantné a môžu konajúci súd usmerniť pri rozhodovaní, či nimi možno v zmysle článku 7 prvého odseku nariadenia č. 4/2009 odôvodniť uplatnenie forum necessitatis, tento súd musí posudzovanie podmienok, ktorých splnenie toto ustanovenie požaduje, založiť, s ohľadom na kritériá uvedené v bode 114 vyššie, nielen na okolnostiach uvedených navrhovateľkou vo veci samej, ale aj na zisteniach vyplývajúcich z objektívnych informácií a údajov. Najmä zistenie o sťaženom prístupe žien k súdom alebo o ich diskriminácii v Togu(101) by tomuto súdu mohli umožniť dospieť k záveru, že existuje nebezpečenstvo odopretia spravodlivosti, a teda že sú splnené podmienky uplatnenia forum necessitatis uvedené v článku 7 tohto nariadenia.
126. Okrem toho chcem spresniť, že navrhovateľka vo veci samej nie je povinná preukázať, že podala neúspešne návrh na začatie konania v tomto štáte alebo sa o podanie takého návrhu pokúšala. V tejto súvislosti zdieľam názor Komisie, ktorá sa domnieva, že požadovať od účastníkov konania, aby sa pokúsili podať návrh na začatie konania na súdoch tretieho štátu len preto, aby preukázali stav nevyhnutnosti a bolo tak možné uplatniť forum necessitatis, je v rozpore s cieľom nariadenia č. 4/2009, ktorým je hlavne ochrana osoby oprávnenej na výživné a podpora riadneho výkonu spravodlivosti.
127. Pokiaľ ide po druhé o existenciu dostatočnej väzby s členským štátom konajúceho súdu v zmysle článku 7 druhého odseku nariadenia č. 4/2009, z mojej analýzy uvedenej v bodoch 116 až 118 vyššie vyplýva, že štátna príslušnosť jedného z účastníkov konania môže stačiť na konštatovanie o existencii takejto väzby.
128. Preto sa vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy domnievam, že článok 7 nariadenia č. 4/2009 sa má vykladať v tom zmysle, že stav nevyhnutnosti môže vyplývať z výnimočných, veľmi závažných alebo naliehavých situácií, pri ktorých možno dospieť k záveru, že konanie sa nemôže účinne začať alebo uskutočniť alebo je úplne nemožné v treťom štáte, ktorý má so sporom úzku väzbu. Tieto podmienky sú splnené najmä vtedy, ak súd tretieho štátu, ktorý má so sporom úzku väzbu, odmietne svoju právomoc alebo existujú neprimerané procesné podmienky, ďalej ak je vzhľadom na občianske nepokoje alebo prírodné katastrofy nebezpečné ísť na isté miesta a nemôže prebiehať bežná činnosť tretieho štátu, a napokon ak je prístup k spravodlivosti neprimerane sťažený, najmä v prípade, že zastupovanie na súdoch je nadmerne nákladné, trvanie konania je pridlhé alebo v súdnom systéme existujú závažné problémy spojené s korupciou, prípadne existujú nedostatky, pokiaľ ide o základné záruky spravodlivého procesu, alebo systémové zlyhania. Účastníci konania nie sú v zmysle uvedeného ustanovenia povinní preukázať existenciu takýchto okolností na základe listinných dôkazov.
F.      O šiestej prejudiciálnej otázke
129. Svojou šiestou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či situácia, v ktorej manželia majú úzke väzby s členskými štátmi, najmä vzhľadom na ich štátnu príslušnosť alebo ich predchádzajúci pobyt, pričom nijaký členský štát zrejme nemá v zmysle uplatniteľných nariadení právomoc, je v rozpore s článkom 47 Charty.
130. Rada sa predovšetkým domnieva, že nariadenie č. 2201/2003 nie je v rozpore s článkom 47 Charty, a to napriek tomu, že v situácii ako vo veci samej nemá podľa kritéria obvyklého pobytu stanoveného v tomto nariadení nijaký súd členského štátu právomoc rozhodovať v rozvodovom konaní a/alebo v konaní o rodičovských právach a povinnostiach začatom na návrh manželov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi členských štátov Únie alebo v nich mali v minulosti pobyt, pričom v čase začatia konania mali obvyklý pobyt v treťom štáte. Samotná skutočnosť, že príslušný súd sa nachádza v treťom štáte, nemôže viesť k záveru, že na dotknuté osoby sa nevzťahuje účinná súdna ochrana.
131. S týmto prístupom nesúhlasím.
132. Musím totiž poukázať na to, že v tejto otázke nenachádzam nič, čo by mohlo viesť k záveru, že je zameraná na platnosť nariadenia č. 2201/2003 a/alebo platnosť nariadenia č. 4/2009. V každom prípade je potrebné najprv uskutočniť výklad relevantných ustanovení týchto nariadení, a následne posúdiť ich platnosť s ohľadom na článok 47 Charty.
133. Je nepochybné, že ustanovenia nariadenia č. 2201/2003 a nariadenia č. 4/2009 týkajúce sa jednak zostatkovej právomoci upravenej v článkoch 7 a 14 prvého nariadenia, a jednak zásady forum necessitatis stanovenej v článku 7 druhého nariadenia, musí konajúci súd vykladať s ohľadom na článok 47 Charty.
134. Po prvé článok 51 ods. 1 Charty stanovuje, že jej ustanovenia sú určené pre členské štáty výlučne vtedy, ak vykonávajú právo Únie(102).
135. Po druhé, pokiaľ ide konkrétne o nariadenie č. 2201/2003, vnútroštátne kritériá právomoci sa uplatňujú výhradne vtedy, ak v zmysle pravidiel právomoci vyplývajúcich z tohto nariadenia nemá právomoc nijaký súd členského štátu. Uvedené vnútroštátne pravidlá právomoci sú súčasťou kaskádovitého systému kritérií právomoci, ktorý zahŕňa aj kritériá právomoci vyplývajúce z nariadení Únie. Za týchto okolností sú členské štáty povinné dodržiavať článok 47 Charty aj v situáciách, v ktorých majú ich súdy v zmysle vnútroštátneho práva právomoc rozhodovať o sporoch spadajúcich do pôsobnosti tohto nariadenia(103).
136. V tomto prípade, najmä pokiaľ ide o zostatkovú právomoc a/alebo forum necessitatis, je vzhľadom na znenie článku 3 písm. d) nariadenia č. 4/2009 pravdepodobné, že španielske súdy, ktoré majú právomoc vo veciach rodičovských práv a povinností v zmysle zostatkovej právomoci podľa článku 14 tohto nariadenia, nemajú právomoc rozhodovať o výživnom na deti. Za takých okolností je tiež možné, že konajúci súd môže v súvislosti s návrhom na priznanie výživného uplatniť s cieľom rozhodnúť o tomto návrhu forum necessitatis v zmysle článku 7 nariadenia č. 4/2009, a preto je nepochybné jednak to, že tieto články sa musia vykladať s ohľadom na článok 47 Charty a jednak to, že španielske pravidlá právomoci umožňujúce konajúcemu súdu vykonávať svoju právomoc sa budú uplatňovať v súlade s týmto článkom, ako som už uviedol vyššie. Tieto vnútroštátne pravidlá právomoci, akým je článok 22c, písm. d) OZSM, sa musia vykladať s ohľadom na článok 47 Charty, aby sa predišlo odopretiu spravodlivosti.
137. Po tretie, ako som už vysvetlil, koordinácia dotknutých nariadení v rozvodových veciach, vo veciach rodičovských práv a povinností alebo vo veciach týkajúcich sa výživného je vo všeobecnosti upravená v niektorých ustanoveniach. Ide najmä o článok 3 písm. d) nariadenia č. 4/2009. V prípade, že takáto koordinácia zlyhá pre osobitným okolnostiam, ako sa to stalo vo veci samej, môže mať konajúci súd právomoc v súvislosti s rodičovskými právami a povinnosťami, ale nie v súvislosti s aspektmi sporu týkajúcimi sa maloletých, pričom nedostatok právomoci konajúceho súdu by sa mohol vyriešiť uplatnením forum necessitatis prostredníctvom „‚rozšírenia‘ tej súdnej právomoci, ktorá je (v zásade) primeraná“(104).
138. Preto navrhujem Súdnemu dvoru, aby na túto otázku odpovedal, že články 7 a 14 nariadenia č. 2201/2003 o subsidiárnej právomoci v oblasti rozvodu, rozluky a anulovania manželstva, ako aj článok 7 nariadenia č. 4/2009 o forum necessitatis v oblasti vyživovacej povinnosti, má konajúci súd vykladať s ohľadom na článok 47 Charty. Vnútroštátne pravidlá o zostatkovej právomoci vrátane pravidiel týkajúcich sa forum necessitatis sa musia uplatňovať s ohľadom na uvedený článok.
V.      Návrh
139. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem Súdnemu dvoru, aby na prejudiciálne otázky, ktoré položil Audiencia Provincial de Barcelona (Provinčný súd Barcelona, Španielsko) odpovedal takto:
1.      Postavenie manželov ako zmluvných zamestnancov Únie v treťom štáte nie je dôležitým prvkom na účely určenia ich obvyklého pobytu, a to ani v zmysle článkov 3 a 8 nariadenia Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000, ani v zmysle článku 3 nariadenie Rady (ES) č. 4/2009 z 18. decembra 2008 o právomoci, rozhodnom práve, uznávaní a výkone rozhodnutí a o spolupráci vo veciach vyživovacej povinnosti.
2.      Na účely určenia obvyklého pobytu detí v zmysle článku 8 nariadenia č. 2201/2003 nie je možné zohľadniť iba kritériá, akými sú štátna príslušnosť matky, skutočnosť, že pred uzavretím manželstva mala v členskom štáte pobyt, štátna príslušnosť maloletých detí, ako aj ich narodenie v tomto členskom štáte.
3.      Ak pri návrhoch na rozvod nemôže konajúci súd založiť svoju právomoc na článkoch 3 až 5 nariadenia č. 2201/2003, článok 6 tohto nariadenia bráni uplatneniu ustanovenia o zostatkovej právomoci v zmysle článku 7 ods. 1 tohto nariadenia, a z toho vyplýva, že odporca, ktorý je štátnym príslušníkom členského štátu, môže byť žalovaný výhradne na súdoch tohto členského štátu.
Pokiaľ ide o rodičovské práva a povinnosti, ak konajúci súd nemá právomoc v zmysle článkov 8 až 13 nariadenia č. 2201/2003, článok 14 tohto nariadenia sa uplatňuje nezávisle od obvyklého pobytu detí a štátnej príslušnosti odporcu.
4.      Článok 7 nariadenia č. 4/2009 sa má vykladať v tom zmysle, že stav nevyhnutnosti môže vyplývať z výnimočných, veľmi závažných alebo naliehavých situácií, pri ktorých možno dospieť k záveru, že konanie sa nemôže účinne začať alebo uskutočniť alebo je úplne nemožné v treťom štáte, ktorý má so sporom úzku väzbu. Tieto podmienky sú splnené najmä vtedy, ak súd tretieho štátu, ktorý má so sporom úzku väzbu, odmietne svoju právomoc alebo existujú neprimerané procesné podmienky, ďalej, ak je vzhľadom na občianske nepokoje alebo prírodné katastrofy nebezpečné ísť na isté miesta a nemôže prebiehať bežná činnosť tretieho štátu, a napokon, ak je prístup k spravodlivosti neprimerane sťažený, najmä v prípade, že zastupovanie na súdoch je nadmerne nákladné, trvanie konania je pridlhé alebo v súdnom systéme existujú závažné problémy spojené s korupciou, prípadne existujú nedostatky, pokiaľ ide o základné záruky spravodlivého procesu, alebo systémové zlyhania. Účastníci konania nie sú povinní preukázať, že podali neúspešne návrh na začatie konania v tomto štáte alebo sa o podanie takého návrhu pokúšali.
5.      Články 7 a 14 nariadenia č. 2201/2003 o subsidiárnej právomoci v oblasti rozvodu, rozluky a anulovania manželstva a v oblasti rodičovských práv a povinností, ako aj článok 7 nariadenia č. 4/2009 o forum necessitatis v oblasti vyživovacej povinnosti, má konajúci súd vykladať s ohľadom na článok 47 Charty. Vnútroštátne pravidlá o zostatkovej právomoci vrátane pravidiel týkajúcich sa forum necessitatis sa musia uplatňovať s ohľadom na uvedený článok.
1      Jazyk prednesu: francúzština.
2      LAGARDE, P.: Le principe de proximité dans le droit international privé contemporain. In: Cours général de droit international privé. Académie de droit international de La Haye, 1986, zv. 196, s. 21 až 194, najmä s. 194.
3      Nariadenie Rady z 27. novembra 2003 o súdnej právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000 (Ú. v. EÚ L 338, 2003, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 243).
4      Nariadenie Rady z 18. decembra 2008 o právomoci, rozhodnom práve, uznávaní a výkone rozhodnutí a o spolupráci vo veciach vyživovacej povinnosti (Ú. v. EÚ L 7, 2009, s. 1).
5      Zbierka zmlúv Organizácie Spojených národov, zv. 500, s. 95.
6      BOE č. 157, z 2. júla 1985, s. 20632.
7      BOE č. 174, z 22. júla 2015, s. 61593, ďalej len „OZSM“.
8      Ú. v. EÚ C 202, 2016, s. 266, ďalej len „protokol o výsadách a imunitách“.
9      Rozsudky z 13. októbra 2016, Mikołajczyk (C‑294/15, EU:C:2016:772, bod 33 a citovaná judikatúra), a z 25. novembra 2021, IB (Obvyklý pobyt manžela – Rozvod) (C‑289/20, ďalej len „rozsudok IB“, EU:C:2021:955, bod 31).
10      Pozri najmä rozsudok zo 16. júla 2009, Hadadi (C‑168/08, EU:C:2009:474, bod 48). Neexistencia hierarchie medzi kritériami súvisí s tým, že situácia sa v manželských krízach môže rýchlo meniť.
11      Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že tieto kritériá sú objektívne, alternatívne a výlučné a zodpovedajú nevyhnutnosti právnej úpravy prispôsobenej osobitným potrebám sporov v oblasti zrušenia manželského zväzku (rozsudok IB, bod 32). Pokiaľ ide o výber kritérií právomoci, A. Borrás spresnila, že „prijaté kritériá právomoci zodpovedajú objektívnym potrebám a záujmov účastníkov konania; vytvárajú pružnú právnu úpravu, ktorá je prispôsobená mobilite dotknutých osôb a v konečnom dôsledku je v ich prospech bez toho, aby bola oslabená právna istota“: dôvodová správa k Dohovoru uzavretému podľa článku K.3 Zmluvy o Európskej únii o právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach, ktorú vypracovala Alegría Borrás, profesorka medzinárodného práva súkromného na Univerzite v Barcelone (Ú. v. ES C 221, 1998, s. 27, ďalej len „správa Borrás“), s. 36, bod 27.
12      Článok 3 ods. 1 písm. a) prvá až štvrtá zarážka nariadenia č. 2201/2003 výslovne odkazuje na kritérium obvyklého pobytu manželov a obvyklého pobytu odporcu. Článok 3 ods. 1 písm. a) piata a šiesta zarážka tohto nariadenia umožňujú uplatnenie pravidla právomoci forum actoris. Pozri najmä rozsudok z 13. októbra 2016, Mikołajczyk (C‑294/15, EU:C:2016:772, bod 41).
13      Pôsobnosť oddielu 1 nariadenia č. 2201/2003 nazvaného „Rozvod, rozluka a anulovanie manželstva“, ktorý sa nachádza v kapitole II tohto nariadenia, je v zmysle jeho článkov 6 a 7 vymedzená prostredníctvom „obvyklého pobytu“ na území členského štátu dotknutého manžela alebo manželky alebo prostredníctvom ich štátnej príslušnosti. K dôsledkom, aké má toto vymedzenie na spor vo veci samej, sa vrátim ďalej. Pozri body 98 a 129 nižšie.
14      Pojem „obvyklý pohyb“ sa nachádza aj v článkoch 9 až 13, 15, 18, 29, 33, 42, 51, 57, 61 a 66 nariadenia č. 2201/2003.
15      Pozri v tomto zmysle, BORRÁS, A.: Article 3. In: MAGNUS, U., MANKOWSKI, P: Brussels II bis Regulation, European Commentaries on Private International Law. Sellier European Law Publishers, 2012, s. 90, bod 8.
16      V tejto súvislosti je potrebné spresniť, že neexistencia definície tohto pojmu má svoj pôvod v tradícii Haagskej konferencie medzinárodného práva súkromného. Takáto definícia „by spôsobila riziko narušenia výkladu mnohých iných dohôd, ktoré tento pojem používajú“. Pozri v tejto súvislosti dôvodovú správu z 19. októbra 1996, ktorej autorom je P. Lagarde a týka sa Dohovoru o právomoci, rozhodnom práve, uznávaní a výkone a spolupráci v oblasti rodičovských práv a povinností a opatrení na ochranu dieťaťa (znenie tohto dohovoru prijaté na 18. zasadaní Haagskej konferencie medzinárodného práva súkromného je vo francúzštine prístupné na tejto internetovej adrese: http://www.hcch.net/upload/expl34.pdf) (ďalej len „správa Lagarde“). Akty a dokumenty z 18. zasadania Haagskej konferencie medzinárodného práva súkromného, 1996, zv. II, s. 552, bod 40. V súvislosti s významom správy Lagarde pre výklad ustanovení nariadenia č. 2201/2003 pozri najmä odôvodnenie 3 tohto nariadenia. Pokiaľ ide konkrétne o nariadenie č. 2201/2003, pozri správu Borrás, s. 38, bod 32.
17      Pokiaľ ide o pojem „obvyklý pobyt“ dieťaťa, pozri rozsudky z 2. apríla 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, bod 31), a z 9. októbra 2014, C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, bod 50). Pokiaľ ide o pojem „obvyklý pobyt“ dojčaťa, pozri rozsudky z 22. decembra 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, body 44 až 46); z 8. júna 2017, OL (C‑111/17 PPU, EU:C:2017:436, bod 40), a z 28. júna 2018, HR (C‑512/17, ďalej len „rozsudok HR“, EU:C:2018:513, bod 40). K tejto judikatúre sa vrátim v rámci mojej analýzy týkajúcej sa tretej prejudiciálnej otázky.
18      Rozsudok IB (bod 38).
19      Pozri najmä rozsudok IB (bod 39 a citovaná judikatúra).
20      Rozsudok IB (bod 40). Pozri aj návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Campos Sánchez‑Bordona vo veci IB (Obvyklý pobyt manžela – Rozvod) (C‑289/20, EU:C:2021:561). Pozri v tejto súvislosti článok 66 písm. a) nariadenia č. 2201/2003.
21      Pozri body 43 a 44 nižšie.
22      Pozri bod 69 nižšie. K uvedenému článku sa ešte vrátim.
23      Pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. decembra 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, body 44 a 51), a nedávny rozsudok IB (bod 41).
24      Pozri najmä rozsudok HR (body 45 a 46, ako aj citovaná judikatúra).
25      Z tejto správy vyplýva, že „sa zohľadnila najmä skutočnosť, že Súdny dvor viackrát, hoci nie v rámci [Dohovoru z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (podpísaného 27. septembra 1968) (Ú. v. ES L 299, 1972, s. 32; Mim. vyd. 19/004, s. 42, ďalej len „Bruselský dohovor z roku 1968“)], definoval obvyklý pobyt ako ‚miesto, na ktorom si dotknutá osoba vytvorila trvalé a obvyklé centrum svojich záujmov s úmyslom dať mu stabilný charakter, pričom pri určovaní takého pobytu je potrebné zohľadniť všetky skutkové okolnosti, ktoré ho vytvárajú‘“ (správa Borrás, s. 38, bod 32).
26      Pozri bod 33 vyššie.
27      Rozsudok IB (bod 44). Pozri aj odôvodnenie 1 nariadenia č. 2201/2003, ako aj správu Borrás, s. 36, bod 27.
28      Pozri v tomto zmysle rozsudok HR (bod 41 a citovaná judikatúra).
29      Pozri v tomto zmysle rozsudok IB (bod 56).
30      Rozsudky IB (bod 56), a z 13. októbra 2016, Mikołajczyk (C‑294/15, EU:C:2016:772, bod 50 a citovaná judikatúra).
31      Rozsudky IB (bod 45), a z 13. októbra 2016, Mikołajczyk (C‑294/15, EU:C:2016:772, body 46 a 47, ako aj citovaná judikatúra).
32      Rozsudok IB (bod 46). Pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Campos Sánchez‑Bordona vo veci IB (Obvyklý pobyt manžela – Rozvod) (C‑289/20, EU:C:2021:561, bod 94): „pokiaľ jeden z účastníkov konania označí za obvyklé dva alebo viaceré pobyty, bolo by potrebné objasniť, či sú v skutočnosti obvyklé všetky pobyty. Napokon by sa zvýšilo riziko, že medzinárodná súdna právomoc by sa v konečnom dôsledku určila podľa ‚obyčajného‘ pobytu (a nie obvyklého pobytu v zmysle článku 3 nariadenia č. 2201/2003).“
33      Rozsudok IB (bod 51).
34      Pozri v tomto zmysle rozsudok HR (body 44 až 46 a citovaná judikatúra).
35      Pokiaľ ide o obvyklý pobyt dojčaťa, pozri rozsudok HR (bod 66). Správa Lagarde najmä zdôrazňuje, že dočasná neprítomnosť dieťaťa na mieste obvyklého pobytu z dôvodu prázdnin v zásade nemení jeho obvyklý pobyt.
36      V tejto súvislosti Komisia poukázala na to, že pracovné pozície na delegáciách sú veľmi žiadané a rozhodnutie týkajúce sa vyslania sa prijíma s ohľadom na želania vyslaných osôb.
37      Pripomínam, že z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že v priebehu obdobia od augusta 2010 do februára 2015 mali manželia pobyt v Guinei‑Bissau.
38      Pozri v tejto súvislosti poznámku pod čiarou 36, ako aj bod 48 vyššie.
39      Pozri v tejto súvislosti rozsudok HR (bod 46 a citovaná judikatúra).
40      Pozri, pokiaľ ide o výklad článku 3 ods. 1 písm. a) piatej a šiestej zarážku nariadenia č. 2201/2003, návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Campos Sánchez‑Bordona vo veci IB (Obvyklý pobyt manžela – Rozvod) (C‑289/20, EU:C:2021:561, bod 66).
41      O takú situáciu nejde v prípade pobytu spojeného s pracovným preložením do tretieho štátu, ktoré sa týka lekárov alebo sestier v rámci jednorazových misií humanitárnych organizácií, alebo vojakov v rámci istého typu misií.
42      Nariadenie č. 2201/2003 umožňuje len určenie, či sa obvyklý pobyt nachádza alebo nenachádza na území členského štátu.
43      Článok 1 nariadenia č. 4/2009 stanovuje, že toto nariadenie „sa vzťahuje na vyživovaciu povinnosť vyplývajúcu z rodinných vzťahov, príbuzenstva, manželstva alebo švagrovstva.“ Pozri tiež odôvodnenie 11 tohto nariadenia.
44      Je potrebné spresniť, že nariadenie č. 4/2009 nepodriaďuje uplatniteľnosť pravidiel o určení právomoci podmienke, podľa ktorej musí mať odporca pobyt v členskom štáte. Pozri odôvodnenie 15 nariadenia č. 4/2009: „... Skutočnosť, že povinný má obvyklý pobyt v treťom štáte by nemala vylučovať uplatnenie noriem Spoločenstva týkajúcich sa právomoci, a preto by sa viac nemalo odkazovať na normy vnútroštátneho právneho poriadku. Preto je potrebné v tomto nariadení určiť, v ktorých prípadoch môže súd členského štátu vykonávať subsidiárnu právomoc.“
45      Je dôležité zdôrazniť, že vo veciach týkajúcich s rozvodu je potrebné určiť obvyklý pobyt manželov alebo jedného z manželov alebo odporcu; vo veciach týkajúcich sa rodičovských práv a povinností je potrebné určiť obvyklý pobyt rodičov a/alebo detí, a napokon vo veciach týkajúcich sa vyživovacej povinnosti je potrebné určiť obvyklý pobyt oprávneného alebo odporcu.
46      Rozsudok z 18. decembra 2014, Sanders a Huber (C‑400/13 a C‑408/13, EU:C:2014:2461, body 26 až 29).
47      Z odôvodnení 22, 25, 31, 33, 35 alebo 45 nariadenia č. 4/2009 vyplýva cieľ zabezpečiť (rýchle a účinné) vymáhanie pohľadávky na výživné v cezhraničných situáciách a uľahčiť tak voľný pohyb osôb v rámci Únie.
48      Pozri bod 50 vyššie.
49      Pokiaľ ide o vzťah medzi pojmom „obvyklý pobyt“ v nariadení č. 4/2009 a týmto pojmom nachádzajúcim sa v článku 3 (v súvislosti s dospelými osobami) a článku 7 (v súvislosti s deťmi) nariadenia Rady (EÚ) 2019/1111 z 25. júna 2019 o právomoci a uznávaní a výkone rozhodnutí v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností a o medzinárodných únosoch detí (Ú. v. EÚ L 178, 2019, s. 1), pozri HESS, B.: Towards a Uniform Concept of Habitual Residence in European Procedural and Private International Law? In: Polski Proces Cywilny. 2021, č. 4, s. 523 až 542, najmä s. 528.
50      Tento text bol prijatý na 21. zasadaní Haagskej konferencie medzinárodného práva súkromného, ďalej len „správa Bonomi“.
51      Pozri WOUTERS, J. a DUQUET, S.: The EU and International Diplomatic Law: New Horizons? In: The Hague Journal of Diplomacy. 2012, roč. 7, č. 1, s. 31 až 49, najmä s. 44. Podľa týchto autorov „diplomatická sieť [Únie] podlieha Viedenskému dohovoru prostredníctvom konkrétnych dohôd uzavretých s hostiteľskými krajinami. Väčšina štátov akceptuje skutočnosť, že na delegácie [Únie], ich zamestnancov a majetok sa vzťahujú výsady a imunity. Osobitné ustanovenia a právne rámce sa však môžu odlišovať podľa konkrétnej zmluvnej strany“.
52      Chcem spresniť, že ide o obvyklý pobyt rôznych osôb, teda v prejednávanej veci o obvyklý pobyt manželov, otca alebo matky a osoby oprávnenej z hľadiska vyživovacej povinnosti.
53      Pokiaľ ide o pojem „obvyklý pobyt“ dieťaťa, pozri rozsudky z 2. apríla 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, body 34 a 35), a z 9. októbra 2014, C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, bod 50). V súvislosti s pojmom „obvyklý pobyt“ dojčaťa, pozri rozsudky z 22. decembra 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, body 44 až 46); z 8. júna 2017, OL (C‑111/17 PPU, EU:C:2017:436, bod 40), a HR (bod 40).
54      Pozri v tomto zmysle najmä rozsudok HR (bod 41).
55      Pozri najmä rozsudok z 15. februára 2017, W a V (C‑499/15, EU:C:2017:118, bod 61).
56      Pozri v tomto zmysle rozsudok HR (bod 41). Domnievam sa, že skutočnosť, že Súdny dvor používa výraz „istá miera začlenenia“, poukazuje na to, že sa nevyžaduje, aby bolo začlenenie ukončené a úplné. Pozri v tomto zmysle aj rozsudok IB.
57      Pozri v tomto zmysle rozsudok HR (bod 42).
58      Ak sa uvedené faktory sústreďujú v treťom štáte, ako je to v prejednávanej veci, v rámci nariadenia č. 2201/2003 to vnútroštátnemu súdu neumožňuje určiť, že obvyklý pobyt detí sa nachádza v tomto štáte, ale dovoľuje mu to konštatovať, že tento pobyt sa nenachádza v členskom štáte.
59      Rozsudok HR (bod 43 a citovaná judikatúra).
60      Pozri najmä rozsudok HR (body 45 a 46, ako aj citovaná judikatúra).
61      V tejto súvislosti pozri v tomto zmysle najmä rozsudok HR (body 52 až 54 a citovaná judikatúra).
62      Výklad, ku ktorému sa prikláňa španielska vláda vo svojich písomných pripomienkach, naznačuje práve toto smerovanie. Pozri bod 80 vyššie.
63      Je potrebné poznamenať, že až na niektoré zmeny a doplnenia, ktoré mali v podstate formálnu povahu, nariadenie č. 2019/1111 nezmenilo pravidlá medzinárodnej súdnej právomoci v manželských veciach. Normotvorca Únie tak zachoval systém zostatkovej právomoci stanovený v článkoch 6 a 7 nariadenia č. 2201/2003, ktorý v súčasnosti vyplýva z článku 6 nariadenia 2019/1111. Článok 104 nariadenia 2019/1111 totiž stanovuje, že s výhradou uvedenou v článku 100 ods. 2 tohto nariadenia sa nariadenie č. 2201/2003 ruší od 1. augusta 2022.
64      Zložitosť vzťahu medzi článkami 6 a 7 nariadenia č. 2201/2003 bola mnohokrát predmetom kritiky právnej vedy. Pozri najmä BORRÁS, A.: Article 6, c. d., s. 98, bod 2. V tejto súvislosti je potrebné poukázať na to, že v návrhu nariadenia, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie (ES) č. 2201/2003, pokiaľ ide o súdnu právomoc, a ktorým sa zavádzajú pravidlá týkajúce sa rozhodného práva v manželských veciach, zo 17. júla 2006 [KOM(2006) 399 v konečnom znení, s. 8], Komisia navrhla zrušiť článok 6: „Verejnou diskusiou sa preukázalo, že toto ustanovenie môže spôsobiť zmätok. Je tiež nadbytočné, keďže v článkoch 3, 4 a 5 sa opisuje, za akých okolností má súd výhradnú príslušnosť, ak má jeden z manželov obvyklý pobyt na území členského štátu…“.
65      Podľa Komisie „článok 7 [nariadenia č. 2201/2003] sa v súčasnosti vzťahuje na vnútroštátne normy o súdnej právomoci cudzieho štátneho orgánu v prípadoch, keď manželia nemajú obvyklý pobyt na území členského štátu alebo rovnakú štátnu príslušnosť“ [pozri KOM(2006) 399 v konečnom znení, s. 9].
66      Rozsudok z 29. novembra 2007, Sundelind Lopez (C‑68/07, EU:C:2007:740, bod 26). Podľa Súdneho dvora je potrebné pri výklade ustanovení nariadenia č. 2201/2003 zohľadniť aj odôvodnenia 4 a 8 nariadenia Rady (ES) č. 1347/2000 z 29. mája 2000 o právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností k spoločným deťom manželov (Ú. v. ES L 160, 2000, s. 19; Mim. vyd. 19/001, s. 209), ktorého ustanovenia o právomoci rozhodovať o otázkach týkajúcich sa rozvodu boli v podstate prebraté do nariadenia č. 2201/2003. Pozri v tejto súvislosti aj NÍ SHÚILLEABHÁIN, M.: Cross‑Border Divorce Law. Bruxelles II bis. Oxford Private International Law Series, 2010, s. 30, bod 1.43.
67      Odôvodnenie 2 nariadenia č. 2201/2003 zdôrazňuje, že toto vzájomné uznávanie súdnych rozhodnutí tvorí „základ na vytvorenie skutočného justičného priestoru“. Pozri tiež odôvodnenie 23 tohto nariadenia; závery Európskej rady v Tampere z 15. a 16. októbra 1999, bod 34, ktoré sú k dispozícii na tejto internetovej adrese: http://www.europarl.europa.eu/summits/tam_fr.htm, ako aj pracovný dokument Komisie o „vzájomnom uznávaní rozsudkov týkajúcich sa rodičovských práv“ KOM(2001) 166 v konečnom znení, s. 3.
68      Rozsudok z 29. novembra 2007 (C‑68/07, EU:C:2007:740).
69      Rozsudok z 29. novembra 2007, Sundelind Lopez (C‑68/07, EU:C:2007:740, bod 22).
70      Pozri NÍ SHÚILLEABHÁIN, M., c.d., s. 157, bod 4.33. Pozri tiež KRUGER, T., SAMYN, L.: Brussels II bis: successes and suggested improvements. In: Journal of Private International Law.·2016, s. 1 až 37, najmä s. 8, ako aj CAMPIGLIO, C.: Conflitti positivi et negativi di giurisdizione in materia matrimoniale. In: Rivista di diritto internazionale privato et processuale. 2021, č. 3, s. 497 až 532, najmä s. 522.
71      PATAUT, É.: Codifier le divorce international: Quelques remarques sur le projet GEDIP. In: AUC IURIDICA. 2020, č. 66, s. 95 až 115, najmä s. 103.
72      Pozri bod 129 nižšie. V tejto súvislosti je potrebné poznamenať, že právna veda skúma otázku, či je vhodné zachovať zostatkovú právomoc stanovenú nariadením č. 2201/2003, a tiež relevantnosť nahradenia takejto právomoci „jednotnou“ právomocou. Pozri najmä BONOMI, A.: La compétence internationale en matière de divorce. Quelques suggestions pour une (improbable) révision du règlement Bruxelles II bis. In: Revue critique de droit international privé. 2017, roč. 4, č. 4, s. 511 až 534, najmä s. 522 a nasl., ako aj PATAUT, É., c. d., s. 104 a nasl.
73      Vo veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok z 29. novembra 2007, Sundelind Lopez (C‑68/07, EU:C:2007:740), mala navrhovateľka pobyt v inom členskom štáte, ako bol členský štát jej štátnej príslušnosti. Naopak, ako vyplýva z právnej vedy, ak právne poriadky niektorých členských štátov nepoznajú právomoc, ktorú možno označiť za „zostatkovú“ s ohľadom na článok 3 nariadenia č. 2201/2003, vzniká problém v prípade, že jeden z manželov má štátnu príslušnosť členského štátu a obaja žijú v treťom štáte. Pozri správu Borrás, bod 47. Pozri tiež BORRÁS, A.: Article 6, c.d., s. 102, bod 13.
74      Rozsudok zo 17. októbra 2018, UD (C‑393/18 PPU, EU:C:2018:835, bod 57).
75      Rozsudok zo 17. októbra 2018, UD (C‑393/18 PPU, EU:C:2018:835, bod 66).
76      Pozri PATAUT, É.: Articles 10‑15. In: MAGNUS, U., MANKOWSKI, P: Brussels II bis Regulation, European Commentaries on Private International Law. Sellier European Law Publishers, 2012, článok 14, s. 162, bod 4.
77      Pozri BONOMI, A.: c. d., najmä s. 514.
78      Niektorí autori sa v súvislosti s článkom 12 ods. 3 nariadenia č. 2201/2003 domnievajú, že pružný a extenzívny výklad tohto ustanovenia umožňuje aj rešpektovanie mechanizmu článku 15 tohto nariadenia stanovujúceho postúpenie veci súdu, ktorý je vo vhodnejšej situácii na prejednanie veci. Pozri PATAUT, É.: Articles 10‑15, c. d., s. 157, bod 53. Iní autori však majú opačný názor. Najmä B. Ancel a H. Muir Watt sa domnievajú, že „prorogácia vyplývajúca z tohto ustanovenia narušuje mechanizmus postúpenia veci vhodnejšiemu súdu, ktorý nariadenie upravuje vo svojom článku 15 a preberá ho z dohovoru z roku 1996. Za týchto okolností je rozumnejšie vychádzať z reštriktívneho výkladu, ktorý článok 12 ods. 3 vníma len ako prispôsobenie článku 3 ods. 2 nariadenia Brusel II novému systému právomoci a pripúšťa rozšírenie právomoci len v prospech súdov členského štátu, v ktorom prebieha konanie o zrušení manželského zväzku na základe zostatkovej právomoci (článok 7 nariadenia: právomoc vyplývajúca zo všeobecného medzinárodného práva súkromného)“: ANCEL, B. a MUIR WATT, H.: Aliments sans frontières. Le règlement CE n° 4/2009 du 18 décembre 2008 relatif à la compétence, la loi applicable, la reconnaissance et l’exécution des décisions et la coopération en matière d’obligations alimentaires. In: Revue critique de droit international privé. 2010, č. 3, s. 457 až 484, najmä s. 476, bod 18.
79      Rozsudok z 12. novembra 2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, bod 39), a zo 6. októbra 2015, Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, bod 36). Naopak voľba súdu nie je možná v rozvodových veciach.
80      Pozri FRANZINA, P.: Forum Necessitatis. In: VIARENGO, I., VILLATA, F. C.: Planning the Future of Cross Border Families: A Path Through Coordination, Studies in Private International Law. Oxford: Hart Publishing, 2020, s. 325 až 330, najmä s. 326.
81      Rozsudok zo 16. júla 2015 (C‑184/14, EU:C:2015:479).
82      Rozsudok zo 16. júla 2015, A (C‑184/14, EU:C:2015:479, body 47 a 48).
83      Vo veciach rodičovských práv a povinností majú španielske súdy právomoc najmä, „ak je navrhovateľ španielskym štátnym príslušníkom“.
84      Podľa vnútroštátneho súdu však v zmysle článku 22c písm. d) OZSM španielske súdy nemajú právomoc rozhodovať v rozvodových veciach.
85      Aj keď, ako som uviedol v návrhoch, ktoré som predniesol vo veci R (Právomoc vo veciach rodičovských práv a povinností a vyživovacej povinnosti) (C‑468/18, EU:C:2019:649, bod 72), skutočnosť, že návrh vo veci vyživovacej povinnosti je vedľajší vo vzťahu k návrhu vo veci rodičovských práv a povinností v zmysle článku 3 písm. d) nariadenia č. 4/2009, nemá za následok vylúčenie právomoci súdu členského štátu podľa článku 3 písm. a) uvedeného nariadenia alebo prípadne podľa článku 5 toho istého nariadenia.
86      „pokiaľ sa táto právomoc nezakladá výlučne na štátnej príslušnosti niektorého z účastníkov“.
87      Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania nevyplýva, že by sa účastníci konania vo veci samej dohodli na voľbe súdu (článok 4), ani že by sa odporca dobrovoľne zúčastnil konania z nejakého iného dôvodu, ako je dôvod spochybnenia právomoci konajúceho súdu (článok 5). Pripomínam však, že podľa článku 4 ods. 3 nariadenia č. 4/2009 sa článok 4 tohto nariadenia neuplatňuje v spore o vyživovacej povinnosti v súvislosti s dieťaťom vo veku do 18 rokov.
88      Článok 6 nariadenia č. 4/2009 stanovuje subsidiárnu právomoc založenú na rovnakej štátnej príslušnosti účastníkov konania.
89      Časť právnej vedy však poukazuje na to, že nie je isté, či situácia, v ktorej sa konanie „nemôže účinne začať alebo uskutočniť alebo je úplne nemožné v treťom štáte“, zahŕňa aj iné prekážky získania výživného, ako sú čisto procesné prekážky. Pozri ANCEL, B. a MUIR WATT, H.: c. d., najmä s. 483.
90      Najmä ak sa požaduje poskytnutie vysokej sumy zábezpeky.
91      Najmä v prípade povodní a iných prírodných katastrof.
92      Napríklad v prípade odopretia spravodlivosti z dôvodu sexuálnej orientácie, príslušnosti k náboženstvu alebo rase, alebo v prípade, že dotknuté súdy vyžadujú neprijateľné alebo diskriminačné dôkazy.
93      LAGARDE, P.: Le for de nécessité dans les règlements européens. In: KOHLER C., HESS B., JAYME E., MANSEL H.‑P.: Europa als Rechts‑ und Lebensraum: Liber Amicorum für Christian Kohler zum 75. Geburtstag am 18. Juni 2018. Bielefeld, 2018, s. 255 až 267, najmä s. 262.
94      V tejto súvislosti pozri, pokiaľ ide o dedenie, návrhy, ktoré som predniesol vo veci RK (Odmietnutie vykonať právomoc) (C‑422/20, EU:C:2021:565, bod 60 a poznámka pod čiarou 35).
95      Zvyčajne je to jeden z rodičov zastupujúcich oprávnenú osobu, ale môže to byť aj verejný orgán, na ktorý zo zákona prešli práva osoby oprávnenej na výživné. Pozri rozsudok zo 17. septembra 2020, Landkreis Harburg (Prechod práv osoby oprávnenej na výživné na verejný orgán) (C‑540/19, EU:C:2020:732).
96      FRANZINA, P.: Forum Necessitatis, c. d., s. 327.
97      Pozri návrhy, ktoré som predniesol vo veci KP (C‑83/17, EU:C:2018:46, bod 53).
98      V tejto súvislosti pozri najmä ANCEL, B. a MUIR WATT, H.: c. d., s. 483.
99      Rozsudok zo 16. júla 2015, A (C‑184/14, EU:C:2015:479, bod 46).
100      Pozri bod 23 vyššie.
101      Aj keď formálne návrh na priznanie výživného podala osoba oprávnená na toto výživné, považuje sa tento návrh za návrh podaný matkou (zastupujúcou svoje deti). Pozri správu Výboru pre odstránenie diskriminácie žien, ktorá má názov Záverečné poznámky k šiestej a siedmej pravidelnej správe z Toga formulované výborom v rámci jeho 53. zasadania (1. až 19. októbra 2012), s. 3, a je prístupná na tejto internetovej adrese: https://tbinternet.ohchr.org/_layouts/15/treatybodyexternal/Download.aspx?symbolno=CEDAW/C/TGO/CO/6‑7&Lang=En: „Výbor vyjadruje znepokojenie, že ženy nemajú skutočný prístup k spravodlivosti a že existuje viacero faktorov spôsobujúcich tento stav, ako napríklad… [najmä] stigmatizácia žien, ktoré sa obrátia na súd.“
102      Pozri najmä rozsudok zo 7. novembra 2019, UNESA a i. (C‑80/18 až C‑83/18, EU:C:2019:934, bod 37), ako aj uznesenie z 15. januára 2020, Corporate Commercial Bank (C‑647/18, neuverejnené, EU:C:2020:13, bod 38).
103      Pozri SZPUNAR, M. a PACULA, K.: Forum of necessity in family matters within the framework of EU and international law. In: Polski Proces Cywilny. 2021, č. 4, s. 563 až 592, najmä s. 584, ako aj autorov citovaných v poznámkach pod čiarou na strane 99.
104      Pozri v tejto súvislosti FERNÁNDEZ ARROYO, D. P.: Compétence exclusive et compétence exorbitante dans les relations privées internationales. In: Recueil des cours.
Académie de droit international de La Haye, 2006, zv. 323,  s. 11 až 259, najmä s. 75 a 76: „... Zdá sa, že základný cieľ forum necessitatis nespočíva v tom, že by bol súdom poskytnutý dôvod zasiahnuť do vecí, v ktorých nemajú právomoc, ale skôr v tom, že zaručuje uplatnenie základného práva na prístup k spravodlivosti.“