62012CC0423
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
PAOLO MENGOZZI
prednesené 6. novembra 2013 (
1
)
Vec C‑423/12
Flora May Reyes
proti
Migrationsverket
[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Kammarrätten i Stockholm – Migrationsöverdomstolen (Švédsko)]
„Právo občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa na území členských štátov — Smernica 2004/38/ES — Článok 2 bod 2 písm. c) — Právo na pobyt rodinných príslušníkov občana Únie — Pojem ‚rodinný príslušník, ktorý je závislý od občana Únie‘ — Povinnosť priameho potomka občana Únie, ktorý má viac ako 21 rokov, aby dokázal, že bezvýsledne hľadal prácu alebo požiadal orgány členského štátu pôvodu o sociálnu pomoc alebo sa inak pokúšal uspokojiť svoje potreby — Dosah vyhlásení rodinného príslušníka žiadajúceho o povolenie na pobyt ako ‚rodinný príslušník, ktorý je závislý‘, týkajúcich sa jeho úmyslu vykonávať v hostiteľskom členskom štáte zamestnanie“
1.
Stačí ak žiadateľ uchádzajúci sa o uznanie práva na pobyt na území Európskej únie ako priamy potomok občana Únie, starší ako 21 rokov v zmysle článku 2 bodu 2 písm. c) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/38/ES z 29. apríla 2004 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie (EHS) 1612/68 a ruší smernice 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (
2
), preukáže existenciu materiálnej podpory zo strany uvedeného občana, alebo od neho môžu príslušné orgány žiadať aj predloženie dôkazu o nutnosti takejto podpory?
2.
Aby bolo možné na uvedenú otázku odpovedať, Súdny dvor by mal najmä objasniť a prípadne aktualizovať svoju judikatúru týkajúcu sa rodinných príslušníkov občana Únie nazývaných „závislí“ ako nepriamych nositeľov práv zakotvených v smernici 2004/38.
I – Právny rámec
A – Smernica 2004/38
3.
Odôvodnenie 5 smernice 2004/38 uvádza, že „právo všetkých občanov Únie voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov by sa malo, ak sa má uplatňovať podľa objektívnych podmienok slobody a dôstojnosti, udeliť tiež ich rodinným príslušníkom bez ohľadu na ich štátnu príslušnosť“.
4.
Odôvodnenie 6 smernice 2004/38 spresňuje, že „aby sa zachovala jednota rodiny v širšom zmysle a bez toho, aby bol dotknutý zákaz diskriminácie na základe štátnej príslušnosti, situácia tých osôb, ktoré nie sú zahrnuté v definícii rodinných príslušníkov podľa tejto smernice, a ktoré preto nevyužívajú automatické právo na vstup a pobyt v hostiteľskom členskom štáte, by sa mala preskúmať hostiteľským členským štátom na základe jeho vlastnej vnútroštátnej legislatívy, aby sa rozhodlo, či sa takýmto osobám udelí právo na vstup a pobyt pri zohľadnení ich vzťahu s občanom Únie alebo akýchkoľvek iných okolností, ako napríklad ich finančná alebo fyzická odkázanosť od občana Únie“.
5.
Odôvodnenie 28 smernice 2004/38 stanovuje, že „aby sa predišlo zneužívaniu práv alebo podvodu…, členské štáty by mali mať možnosť, aby prijali potrebné opatrenia“.
6.
V odôvodnení 31 tejto smernice sa pripomína, že smernica „rešpektuje základne práva a slobody a dodržiava princípy uznané najmä Chartou základných práv Európskej únie“.
7.
Článok 2 smernice 2004/38 stanovuje:
„Na účely tejto smernice:
…
2)
‚Rodinný príslušník‘ znamená:
…
c)
priami potomkovia, ktorí sú mladší ako 21 rokov, alebo sú nezaopatrenými [závislými – neoficiálny preklad] osobami…;
3)
‚Hostiteľský členský štát‘ znamená členský štát, do ktorého sa občan Únie presťahuje, aby vykonal svoje právo voľného pohybu a pobytu.“
8.
Článok 3 smernice 2004/38 znie:
„1.
Táto smernica sa uplatňuje na všetkých občanov Únie, ktorí sa pohybujú alebo zdržiavajú v členskom štáte inom, ako je členský štát, ktorého štátnymi príslušníkmi sú, a na ich rodinných príslušníkov, ako sú definovaní v bode 2 článku 2, ktorí ich sprevádzajú, alebo sa k nim pripájajú.
2.
Bez toho, aby boli dotknuté práva voľného pohybu a pobytu, ktoré dané osoby môžu mať plným právom, hostiteľský členský štát v súlade so svojou vnútroštátnou legislatívou umožní [uľahčí – neoficiálny preklad] vstup a pobyt pre nasledujúce osoby:
a)
akíkoľvek iní rodinní príslušníci, bez ohľadu na ich štátnu príslušnosť, ktorí nespadajú pod definíciu v bode 2 článku 2 a ktorí v krajine, z ktorej prišli, sú nezaopatrenými [závislými – neoficiálny preklad] osobami alebo členmi domácnosti občana Únie, ktorý má základné právo pobytu, alebo ak vážne zdravotné dôvody prísne vyžadujú osobnú starostlivosť o príslušníka rodiny občanom Únie;
…
Hostiteľský členský štát vykoná rozsiahle preskúmanie osobných okolností a zdôvodní akékoľvek odmietnutie vstupu alebo pobytu takýmto osobám.“
9.
Podľa článku 7 ods. 2 smernice 2004/38 „právo na pobyt stanovené v článku 7 ods. 1 sa rozširuje na rodinných príslušníkov, ktorí nie sú štátnymi príslušníkmi členského štátu, sprevádzajú alebo sa pripájajú k občanovi Únie v hostiteľskom členskom štáte, ak takýto občan Únie spĺňa podmienky uvedené v odseku 1a), b) alebo c)“.
10.
Článok 10 ods. 2 bod d) smernice 2004/38 stanovuje, že na účely vydania pobytového preukazu môžu členské štáty požadovať… „v prípadoch spadajúcich pod body c) a d) článku 2 ods. 2 dokumentačné dôkazy, že uvedené podmienky sú splnené“.
11.
Podľa článku 14 ods. 2 smernice 2004/38 „občania Únie a ich rodinní príslušníci majú právo pobytu určené v článkoch 7, 12 a 13, pokiaľ spĺňajú podmienky v nich stanovené“.
B – Švédske právo
12.
Smernica 2004/38 bola do švédskeho práva prebratá na základe zmien a doplnení zákona 2005: 176 o cudzincoch [Utlänningslagen (2005:716), ďalej len „UtlL“], a tiež zmien a doplnení vyhlášky 2006:97 o cudzincoch [Utlänningsförordningen (2006:97)].
13.
Kapitola 3a § 2 UtlL definuje rodinného príslušníka štátneho príslušníka štátu Európskeho hospodárskeho priestoru (EHP) ako cudzinca, ktorý sprevádza uvedeného štátneho príslušníka vo Švédsku alebo sa k nemu pripojil a je, okrem iného, jeho priamym potomkom alebo priamym potomkom jeho manžela alebo partnera, ak je od jedného z nich závislý alebo je mladší ako 21 rokov.
14.
Kapitola 3a § 5 UtlL stanovuje, že právo na pobyt priznané rodinným príslušníkom štátneho príslušníka štátu EHP pretrváva, kým sú splnené stanovené podmienky.
15.
Podľa kapitoly 3a § 9 vyhlášky 2006:97 o cudzincoch môžu švédske orgány v rámci konania o vydaní povolenia na pobyt požadovať, aby žiadateľ predložil platný cestovný pas, dokumenty potvrdzujúce rodinnú väzbu so štátnym príslušníkom štátu EHP, osvedčenie o registrácii alebo iné listinné dôkazy preukazujúce, že štátny príslušník štátu EHP, od ktorého je právo na pobyt odvodené, má právo na pobyt vo Švédsku, a ak môžu uvedené orgány žiadateľovi v súvislosti s jeho právom na pobyt ukladať podmienky, ako aj akýkoľvek dokument preukazujúci jeho závislosť od uvedeného štátneho príslušníka alebo jeho manžela alebo partnera, pokiaľ tento dokument môže podmieňovať právo na pobyt žiadateľa.
II – Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
16.
Žalobkyňa vo veci samej, pani Reyes, sa narodila v roku 1987 a je filipínskou štátnou príslušníčkou. Jej bydliskom boli vždy Filipíny. Keď mala 3 roky, jej matka, pani Hansen, odišla z Filipín za prácou do Nemecka, ktorého štátnu príslušnosť získala. Pani Hansen svoju dcéru zverila jej starej matke. Pani Reyes sa vo veku 14 rokov pripojila k svojej sestre, ktorá už medzičasom zomrela, a usadila sa v Manile (Filipíny). Študovala na strednej škole a následne štyri roky na vysokej škole s cieľom stať sa zdravotnou sestrou. Na ukončenie štúdia jej ešte chýba platená prax. Na Filipínach teda nikdy nepracovala, ani nedostávala nijakú sociálnu pomoc.
17.
Pani Hansen sa v roku 2011 vydala za nórskeho štátneho príslušníka. Od roku 2009 žije tento pár vo Švédsku a pani Hansen získala od švédskych orgánov povolenie na pobyt. Od svojho odchodu z Filipín do Európy bola so svojou rodinou v krajine jej pôvodu vždy v úzkom kontakte. Každý mesiac posielala svojej rodine peniaze a pravidelne ju navštevovala. Pani Hansen nepracuje, ale jej manžel poberá solídny dôchodok, ktorý čiastočne venuje na finančnú podporu rodiny svojej manželky.
18.
Začiatkom roka 2011 požiadala pani Reyes o vízum na švajčiarskom veľvyslanectve v Manile, aby mohla navštíviť svoju matku a nevlastného otca vo Švédsku. Vízum jej bolo udelené a pani Reyes vstúpila 13. marca 2011 do schengenského priestoru. Dňa 29. marca rovnakého roku požiadala švédske orgány o povolenie na pobyt ako „rodinný príslušník, ktorý je závislý od občana Únie“.
19.
Pani Reyes môže ako priamy potomok štátnej príslušníčky členského štátu Únie, ku ktorej sa chce pripojiť, a vzhľadom na to, že má viac ako 21 rokov, požiadať o vydanie povolenia na pobyt vo Švédsku za predpokladu, že spĺňa podmienky stanovené v článku 2 bode 2 písm. c) smernice 2004/38, teda že je od uvedenej štátnej príslušníčky závislá.
20.
Dňa 11. mája 2011 Migrationsverket (Migračný úrad) zamietol jej žiadosť z dôvodu, že nepreukázala, že peniaze, ktoré jej boli posielané, slúžili na uspokojenie jej základných potrieb, teda jej ubytovania, stravovania a prístupu k zdravotnej starostlivosti. Taktiež nepreukázala, akú pomoc mohol filipínsky systém sociálneho zabezpečenia ponúknuť osobe, ktorá sa nachádzala v jej situácii. Naopak bolo jasné, že pani Reyes vo svojej krajine pôvodu vyštudovala a že v rámci štúdia absolvovala stáže. Migrationsverket dospel k záveru, pričom vychádzal najmä z rozsudku Jia (
3
), že vzhľadom na to, že pani Reyes bola v skutočnosti závislá od svojej starej matky, nemohla byť považovaná za rodinného príslušníka, ktorý je „závislý“ od občana Únie v zmysle článku 2 bodu 2 písm. c) smernice 2004/38.
21.
Pani Reyes podala proti tomuto zamietnutiu žalobu na Förvaltningsrätten i Göteborg (Správny súd v Göteborgu, Švédsko) rozhodujúci na prvom stupni vo veciach štátnej príslušnosti a práv cudzincov. Uvedený súd potvrdil rozhodnutie švédskych orgánov. Uznal síce, že základné potreby pani Reyes naozaj uspokojovala jej matka a nevlastný otec, avšak usúdil, že sociálna situácia žalobkyne vo veci samej nebola taká, že by sa bez pomoci uvedených osôb nemohla uživiť na Filipínach sama, a to najmä z dôvodu svojho veku, úrovne vzdelania a blízkosti rodiny. Förvaltningsrätten i Göteborg dospel k záveru, že konštatovanie pravidelnosti peňažných prevodov nestačí na splnenie podmienky „závislého“ rodinného príslušníka v zmysle článku 2 bodu 2 písm. c) smernice 2004/38.
22.
Pani Reyes podala odvolanie na Kammarrätten i Stockholm – Migrationsöverdomstolen (Odvolací správny súd v Štokholme rozhodujúci vo veciach imigrácie, Švédsko), ktorý v prejednávanej veci rozhoduje v poslednom stupni.
23.
Argumentácia švédskych orgánov pred týmto vnútroštátnym súdom mala za cieľ potvrdiť rozhodnutie Migrationsverket a Förvaltningsrätten i Göteborg. S odvolaním sa na už citovaný rozsudok Jia uvedené orgány tvrdia, že len peňažné prevody nestačia ako dôkaz, že osoba je závislá od rodinného príslušníka, ktorý je občanom Únie. Členské štáty musia mať možnosť od žiadateľov vyžadovať, aby boli skutočne závislí, teda, aby nemali inú možnosť ani iné riešenie, ako pri napĺňaní svojich základných potrieb úplne závisieť od rodinného príslušníka, ku ktorému sa chcú pripojiť. Osoba, ktorá sa úmyselne rozhodne nehľadať si prácu alebo sa nechať podporovať vo svojej krajine pôvodu, tak nemôže byť považovaná za „závislú“ osobu v zmysle článku 2 bodu 2 písm. c) smernice 2004/38.
24.
Pani Reyes dôrazne zastáva opačné stanovisko. Najprv predložila uvedenému súdu niekoľko dôkazov o pravidelnosti prevodov pochádzajúcich od manželov Hansenovcov, o tom, že 11 % filipínskeho hrubého domáceho produktu tvorí finančná pomoc filipínskych štátnych príslušníkov pracujúcich v zahraničí, o všeobecnom stave filipínskeho pracovného trhu a o neexistencii akejkoľvek sociálnej pomoci filipínskeho štátu určenej osobám, ktoré rovnako ako pani Reyes nikdy nepracovali. Ďalej pani Reyes poukázala na úroveň svojej kvalifikácie, ktorá jej v súčasnosti neumožňuje na Filipínach prístup k povolaniu zdravotnej sestry z dôvodu jej nedokončeného vzdelania a mimoriadne vysokej nezamestnanosti, ktorá zasahuje túto kategóriu povolaní. Vnútroštátny súd však oboznámila so svojím zámerom študovať vo Švédsku a pracovať tam. Napokon vychádzajúc tak z rozsudku Lebon (
4
), ako aj z oznámenia Komisie Európskemu parlamentu a Rade o usmernení na lepšiu transpozíciu a uplatňovanie smernice 2004/38/ES (
5
) (ďalej len „usmernenia“), pani Reyes uviedla, že nie je potrebné skúmať, či rodinní príslušníci teoreticky sú schopní napĺňať svoje potreby napríklad zárobkovou činnosťou. Vnútroštátne orgány musia na individuálnej báze preskúmať, či žiadateľ vzhľadom na svoju finančnú a sociálnu situáciu potrebuje hmotnú podporu. Dôkaz tejto potreby možno predložiť akýmkoľvek spôsobom, pričom sa nevyžaduje podmienka minimálneho trvania závislosti alebo výšky podpory, závislosť však musí byť reálna a štruktúrovaná.
25.
Práve za týchto okolností Kammarrätten i Stockholm – Migrationsöverdomstolen rozhodol prerušiť konanie a prostredníctvom návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktorý bol kancelárii Súdneho dvora doručený 17. septembra 2012, položil Súdnemu dvoru na základe článku 267 ZFEÚ tieto dve prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa článok 2 bod 2 písm. c) smernice 2004/38 vykladať v tom zmysle, že členský štát môže za určitých podmienok požadovať, aby priamy príbuzný vo veku 21 rokov alebo viac rokov musel na to, aby sa mohol považovať za závislého, a teda aby sa na neho vzťahovala definícia ‚rodinného príslušníka‘ podľa uvedeného ustanovenia, preukázať, že sa bezúspešne pokúšal nájsť si prácu, získať podporu na uspokojenie svojich potrieb od orgánov svojho štátu pôvodu a/alebo sa inak snažil zabezpečiť svoje živobytie?
2.
Má pri výklade podmienky ‚závislosti‘ stanovenej v článku 2 ods. 2 písm. c) smernice 2004/38 význam skutočnosť, že rodinný príslušník sa vzhľadom na osobné okolnosti, akými sú vek, vzdelanie a zdravotný stav, považuje za osobu, ktorá má reálnu šancu nájsť si prácu a okrem toho má v úmysle začať pracovať v dotknutom členskom štáte, čo by mohlo znamenať, že podmienky na to, aby sa považoval za závislého rodinného príslušníka (podľa uvedeného ustanovenia), už nie sú splnené?“
III – Konanie pred Súdnym dvorom
26.
V konaní pred Súdnym dvorom predložili písomné pripomienky žalobkyňa vo veci samej, švédska, česká, holandská vláda a vláda Spojeného kráľovstva, ako aj Komisia.
27.
Na pojednávaní, ktoré sa uskutočnilo 5. septembra 2013, predniesli svoje ústne pripomienky žalobkyňa vo veci samej, švédska vláda a vláda Spojeného kráľovstva, ako aj Komisia.
IV – Právne posúdenie
A – O prvej prejudiciálnej otázke
28.
Táto otázka sa týka výkladu pojmu rodinný príslušník, ktorý je „závislý“ od občana Únie v zmysle článku 2 bodu 2 písm. c) smernice 2004/38. Pripomínam, že táto smernica najmä zmenila a doplnila nariadenie Rady (EHS) č. 1612/68 z 15. októbra 1968 o slobode pohybu pracovníkov v rámci spoločenstva (
6
) a zrušila smernicu Rady 73/148/EHS z 21. mája 1973 o zrušení obmedzenia pohybu a pobytu v rámci Spoločenstva pre štátnych príslušníkov členských štátov so zreteľom na usadenie sa a poskytovanie služieb (
7
). Smernica 2004/38 zoskupila do jedného textu práva občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia Únie.
29.
Znenia dvoch uvedených skorších právnych aktov tiež obsahovali pojem „závislého“ rodinného príslušníka – k tomu sa ešte vrátim ďalej – pričom však význam tohto pojmu nespresnili, rovnako ako tak neurobili ani ďalšie právne akty sekundárneho práva, ktoré sú v súčasnosti platné. (
8
) Keďže článok 2 ods. 2 písm. c) smernice 2004/38 neobsahuje nijaké spresnenie, ako treba rozumieť výrazu „závislý“, a ani nijaký odkaz na vnútroštátnu právnu úpravu, je práve na tomto mieste potrebné vytvoriť autonómny pojem práva Únie, ktorý musí byť na území všetkých členských štátov vykladaný rovnako. Určenie významu a rozsahu výrazov, ktoré neboli právom Únie nijako definované, treba stanoviť s ohľadom na kontext, v akom sa používajú, a ciele sledované právnou úpravou, ktorá ich obsahuje. (
9
)
30.
Na tento účel sa zdá v prvom rade nevyhnutné premiestniť článok 2 ods. 2 písm. c) smernice 2004/38 do širšieho kontextu, než predstavuje uvedená smernica, a v druhom rade pripomenúť zmysel už citovanej judikatúry Lebon a Jia. Následne sa zameriam na závery, ktoré z uvedeného vyplývajú, aby som mohol odpovedať na položenú otázku. Napokon uvediem niekoľko záverečných poznámok týkajúcich sa preskúmania konkrétneho prípadu, ktorý je predmetom týchto návrhov.
1. Textová, teleologická a systémová analýza článku 2 ods. 2 písm. c) smernice 2004/38.
31.
Z textu smernice 2004/38 jasne vyplýva, že jej ústredným prvkom je občan Únie uplatňujúci svoju slobodu pohybu v rámci Únie. Vo vzťahu k tejto slobode je hlavnou a priamou oprávnenou osobou. (
10
) Nepriamo a vzhľadom na to, že rodinné odlúčenie nemôže byť prekážkou slobody pohybu, majú rodinní príslušníci občana Únie, ktorý uvedenú slobodu uplatnil, tiež svoje práva, nie však vlastné, ale len odvodené, teda nadobudnuté z dôvodu ich postavenia rodinných príslušníkov oprávnenej osoby. (
11
)
32.
Skutočnosť, že práva uznané rodinným príslušníkom sú len odvodené práva, objasňuje základný cieľ smernice 2004/38, ktorým nie je zlúčenie rodín, ani rešpektovanie súkromného a rodinného života občanov Únie, ale ich „základné a individuálne právo voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov“ (
12
). Právo pohybu a pobytu sa má „udeliť tiež ich rodinným príslušníkom bez ohľadu na ich štátnu príslušnosť“ (
13
) práve na účely dosiahnutia uvedeného základného cieľa. Normotvorca Únie neignoroval potrebu zachovania jednoty rodinnej bunky, ale nebol to jeho hlavný zámer. (
14
)
33.
Okrem toho rodinní príslušníci občana Únie, ktorí chce uplatniť svoju slobodu pohybu alebo ju už uplatnil, nie sú v zmysle smernice 2004/38 jednoliatou kategóriou, čo by mohlo navádzať k rozlišovaniu medzi členmi najbližšej rodiny uvedenými v článku 2 ods. 2 písm. c) tejto smernice na jednej strane a ostatnými rodinnými príslušníkmi uvedenými v článku 3 ods. 2 tejto smernice na strane druhej.
34.
Členmi najbližšej rodiny sú teda manžel alebo partner občana Únie, ich priami potomkovia mladší ako 21 rokov alebo starší ako 21 rokov, ak sú závislí, a tiež závislí predkovia. Smernica 2004/38, ktorá aj ich považuje za oprávnené osoby (
15
), im priznáva automatické právo na vstup do hostiteľského členského štátu a na pobyt v ňom. (
16
)
35.
Pokiaľ ide o priamych potomkov, čo je kategória, ktorá je z hľadiska týchto návrhov zaujímavá na prvom mieste, je potrebné poznamenať, že Komisia pôvodne navrhla, aby boli do kategórie najbližšej rodiny bez ďalších podmienok zahrnutí všetci priami predkovia a potomkovia občana alebo jeho partnera, ktorí sa vo vzťahu k právu na pohyb a pobyt považujú za oprávnené osoby. (
17
) Rada Európskej únie jednomyseľne rozhodla zaviesť do znenia článku 2 smernice 2004/38 podmienku „závislosti“, a to tak pre priamych predkov, ako aj pre priamych potomkov starších ako 21 rokov, keďže usúdila, že to bude lepšie odrážať vtedy platné acquis. (
18
)
36.
Situácia ostatných rodinných príslušníkov sa výrazne líši, keďže členské štáty sú povinné len „v súlade so svojou vnútroštátnou legislatívou umožniť [uľahčiť – neoficiálny preklad] vstup a pobyt“ uvedených rodinných príslušníkov. (
19
) Na tento účel môžu členské štáty „vykonať rozsiahle preskúmanie osobných okolností“ žiadateľa. (
20
) Títo ostatní rodinní príslušníci sú definovaní zužujúco, pretože sú buď závislí vo svojej krajine pôvodu, prípadne sú členmi domácnosti dotknutého občana Únie, alebo ide o osobu, ktorá si nevyhnutne vyžaduje z vážnych zdravotných dôvodov, aby sa o ňu uvedený občan Únie osobne staral alebo napokon ide o neregistrovaného partnera občana Únie, pod podmienkou predloženia dôkazu o trvalom vzťahu s uvedeným občanom.
37.
Smernica 2004/38 síce v súvislosti s týmito ostatnými rodinnými príslušníkmi stanovuje, že orgány hostiteľského členského štátu vykonajú rozsiahle preskúmanie ich osobných okolností v čase, keď požiadali, aby sa mohli pripojiť k občanovi Únie, neobsahuje však nijaké spresnenie, pokiaľ ide o spôsob kontroly a úroveň požiadaviek, ktoré musia členovia najbližšej rodiny splniť. Z duchu smernice 2004/38 však vyplýva, že zámerom normotvorcu bolo v praxi situáciu členov najbližšej rodiny uľahčiť. Súdny dvor v tomto zmysle konštatoval, že „zo znenia článku 3 ods. 2 smernice 2004/38, ako aj z jej všeobecného systému vyplýva, že normotvorca Únie zaviedol rozlíšenie medzi rodinnými príslušníkmi občana Únie definovanými v článku 2 bode 2 smernice 2004/38, ktorým za podmienok uvedených v tejto smernici prináleží právo na vstup a pobyt v hostiteľskom členskom štáte uvedeného občana, a ostatnými rodinnými príslušníkmi uvedenými v článku 3 ods. 2 prvom pododseku písm. a) tej istej smernice, pričom tento členský štát je povinný jedine uľahčiť ich vstup a pobyt.“ (
21
) V tejto súvislosti Súdny dvor rozhodol, že vzhľadom na neexistenciu presnejších pravidiel vyplývajúcich zo smernice 2004/38, ako aj na odkaz na vnútroštátne právne úpravy vyplývajúci z článku 3 ods. 2 tejto smernice, „každý členský štát má širokú mieru voľnej úvahy pri výbere faktorov, ktoré sa musia zohľadniť“, pričom spresnil, že „hostiteľský členský štát [musí] dbať o to, aby jeho právne predpisy zahrňovali kritériá, ktoré budú v súlade s obvyklým zmyslom slova ‚uľahčí‘, ako aj výrazov týkajúcich sa závislosti použitých v uvedenom článku 3 ods. 2, a nezbavovali toto ustanovenie jeho potrebného účinku.“ (
22
) Medzi tieto faktory Súdny dvor zaradil najmä „mieru ekonomickej alebo fyzickej závislosti a príbuzenský stupeň medzi rodinným príslušníkom a občanom Únie, ktorého chce tento rodinný príslušník sprevádzať alebo ku ktorému sa chce pripojiť.“ (
23
)
38.
Pojem závislý rodinný príslušník v zmysle článku 2 bodu 2 písm. c) smernice 2004/38 nebol ako taký nikdy vysvetlený. (
24
) Podľa už citovaných usmernení Komisie týkajúcich sa smernice 2004/38 (
25
)„status ‚závislého‘ rodinného príslušníka vyplýva z faktickej situácie charakteristickej skutočnosťou, že materiálnu podporu uvedenému rodinnému príslušníkovi poskytuje občan EÚ alebo jeho partner, prípadne manžel… Nie je tu potrebné skúmať, či by príslušní rodinní príslušníci boli teoreticky schopní sami sa živiť, napríklad plateným zamestnaním. Na stanovenie toho, či sú rodinní príslušníci závislí, treba posúdiť v jednotlivom prípade, či vzhľadom na svoje finančné a sociálne podmienky potrebujú materiálnu podporu na splnenie základných potrieb vo svojej krajine pôvodu“. (
26
)
39.
Komisia tak svoj výklad pojmu závislý rodinný príslušník v zmysle článku 2 bodu 2 písm. c) smernice 2004/38 založila na existujúcej judikatúre Súdneho dvora, ktorá však predchádzala nadobudnutiu platnosti uvedenej smernice a z ktorej dotknuté subjekty, ktoré sa zúčastňujú na tomto konaní, vyvodili radikálne odlišné závery.
40.
Je preto teraz zjavne vhodné uviesť dva základné rozsudky v tejto oblasti, pričom bude potrebné mať na zreteli doteraz uvedené súvislosti vyplývajúce zo smernice 2004/38.
2. Návrat k rozsudkom Lebon a Jia
41.
Už citovaný rozsudok Lebon vyhlásený v roku 1987 umožnil Súdnemu dvoru pristúpiť prvýkrát k výkladu pojmu rodinný príslušník závislý od štátneho príslušníka členského štátu Únie, ktorý bol v tom čase zakotvený v článku 10 ods. 2 už citovaného nariadenia č. 1612/68 (
27
). Skutkové okolnosti veci samej sa týkali francúzskeho štátneho príslušníka s pobytom v Belgicku, ktorý dostával na belgickom území starobný dôchodok, a jeho dcéry, rovnako francúzskej štátnej príslušníčky, ktorá u neho bývala a požiadala belgické orgány o poskytnutie sociálnej pomoci. Súdny dvor vtedy rozhodol, že „postavenie závislého rodinného príslušníka vyplýva zo skutkovej situácie. Ide o rodinného príslušníka, ktorého hmotnú podporu zabezpečuje pracovník, pričom nie je potrebné zisťovať dôvody, pre ktoré dotknutá osoba túto podporu potrebuje, alebo si klásť otázku, či dokáže uspokojovať svoje potreby prostredníctvom zárobkovej činnosti. Takýto výklad vyžaduje zásada, podľa ktorej sa ustanovenia zakotvujúce voľný pohyb pracovníkov, teda jeden zo základov Spoločenstva, musia vykladať rozširujúco“. (
28
) Táto definícia, ktorú Súdny dvor následne potvrdil, (
29
) výrazne kontrastovala s návrhmi, ktoré v tejto veci predniesol generálny advokát Lenz. (
30
)
42.
V už citovanom rozsudku Jia Súdny dvor pristúpil k výkladu pojmu „závislí predkovia“ v zmysle článku 1 ods. 1 písm. d) už citovanej smernice 73/148. (
31
) Rodičia čínskeho štátneho príslušníka, ktorý žil u svojej nemeckej manželky vo Švédsku, v tejto veci požiadali švédske orgány o povolenie na pobyt, pričom poukazovali na príbuzenský vzťah s občanom Únie. Súdny dvor v bodoch 35 a 36 svojho rozsudku pripomenul závery vyplývajúce z už citovanej judikatúry Lebon. Najprv opätovne konštatoval, že postavenie závislého rodinného príslušníka vyplýva zo skutkovej situácie spočívajúcej v tom, že hmotnú podporu uvedeného rodinného príslušníka zabezpečuje štátny príslušník členského štátu Únie, ktorý využil svoju slobodu pohybu, pričom nie je potrebné zisťovať dôvody, pre ktoré dotknutá osoba túto podporu potrebuje, alebo si klásť otázku, či dokáže uspokojovať svoje potreby prostredníctvom zárobkovej činnosti, a následne dodal, že „na určenie toho, či priami predkovia manžela štátneho príslušníka štátu Spoločenstva sú na ňom závislí, hostiteľský členský štát musí posúdiť, či vzhľadom na ich hospodárske a spoločenské podmienky nedokážu priami predkovia uspokojovať svoje základné potreby. Nutnosť hmotnej podpory musí existovať v štáte pôvodu“. (
32
) Myšlienka nutnosti hmotnej podpory na účely uspokojovania základných potrieb v štáte pôvodu žiadateľa, ktorá je v porovnaní s už citovaným rozsudkom Lebon nová, sa objavuje aj vo výroku už citovaného rozsudku Jia.
43.
Dve zásadné otázky, ktoré tento rozsudok priniesol, sa však týkali na jednej strane predchádzajúcej požiadavky legálneho pobytu na území členského štátu, na území ktorého vstúpil do Únie štátny príslušník tretieho štátu, ktorý je rodinným príslušníkom – nie nevyhnutne závislým – občana Únie, (
33
) ako aj, na druhej strane, podmienenej alebo nepodmienenej povahy výsad, ktoré sekundárne právo Únie priznáva uvedenému rodinnému príslušníkovi, ak sloboda pohybu občana Únie, ku ktorému sa tento rodinný príslušník chce pripojiť, nebola porušená z dôvodu, že ju uplatnil pred dlhým časom. (
34
) Druhá otázka položená Súdnemu dvoru ani tak nesmerovala k vymedzeniu významu pojmu „závislý rodinný príslušník“, ale skôr, v prvom rade k odpovedi na to, či má byť uvedený rodinný príslušník hospodársky závislý na občanovi Únie preto, aby vo svojej krajine pôvodu alebo v krajine, kde sa obvykle zdržiava, dosiahol aspoň slušnú životnú úroveň a v druhom rade na to, aký dôkazný prostriedok môžu vnútroštátne orgány požadovať. (
35
)
44.
Pravdou však zostáva, že nemožno ignorovať znenie výroku rozsudku Jia a jeho odkaz na nutnosť podpory.
3. Posúdenie
45.
Prednesy pred Súdny dvorom boli vo veľmi veľkej miere postavené na konfrontácii už citovaných rozsudkov Lebon a Jia.
46.
Na jednej strane bolo uvedené, že už citovaný rozsudok Jia nemožno vzhľadom na osobitné črty prípadu a špecifickú povahu veci považovať za odklon od už citovaného rozsudku Lebon. Na to, aby bol za týchto okolností rodinný príslušník považovaný za závislého, postačuje len dôkaz o finančnej podpore poskytnutej občanom Únie.
47.
Na druhej strane vlády, ktoré sa zúčastňujú na tomto konaní, v podstate obhajovali tézu, že už citovaný rozsudok Jia spresnil, aj keď nezmenil, už citovaný rozsudok Lebon a umožnil presnejšiu kontrolu postavenia „závislého“ rodinného príslušníka, aby sa predišlo akémukoľvek nebezpečenstvu zneužívania. Len dôkaz o finančnej podpore však nestačí, musí byť zistená nutnosť podpory, pričom uvedený rodinný príslušník nemôže mať inú možnosť. Vláda Spojeného kráľovstva dokonca obhajuje myšlienku, že za závislé možno považovať len osoby, ktoré z dôvodu svojho zdravotného stavu, zdravotného postihnutia alebo veku nutne potrebujú skutočnú podporu dotknutého občana Únie. Švédska vláda zas navrhuje odpovedať na otázku položenú Súdnemu dvoru v tom zmysle, že minimálne za osobitných okolností môže členský štát požadovať, aby každý, kto sa dovoláva postavenia závislého rodinného príslušníka v zmysle článku 2 bodu 2 písm. c) smernice 2004/38, preukázal, že sa bezúspešne pokúšal nájsť si prácu alebo získať podporu na uspokojenie svojich potrieb od orgánov svojho štátu pôvodu a/alebo sa inak snažil zabezpečiť svoje živobytie.
48.
Pokiaľ ide o mňa, aj naďalej som presvedčený, že diskusiu treba rozšíriť nad rámec znení už citovaných rozsudkov Lebon a Jia, a že s cieľom odpovedať na otázku položenú Súdnemu dvoru je potrebné mať na zreteli tak osobitné črty smernice 2004/38, ako aj časové obdobie, do ktorého spadá spor vo veci samej.
49.
Je preto potrebné vypočuť všetky úvahy jednotlivých vlád a Súdny dvor sa musí vynasnažiť prijať pragmatické riešenie, aby nijako nepodporoval pasivitu ani akékoľvek umelé ponímanie závislosti. Preto sa skôr prikláňam k myšlienke, že na určenie postavenia závislého rodinného príslušníka nestačí len dôkaz o finančnej podpore predložený občanom Únie. V tejto súvislosti chcem poznamenať, že pani Reyes sa neobmedzila len na to, aby švédskym orgánom predložila výhradne dôkazy o existencii a pravidelnosti bankových prevodov z Únie.
50.
Z rozdielu existujúceho medzi členmi najbližšej rodiny a ostatnými rodinnými príslušníkmi však musia byť vyvodené veľmi konkrétne právne dôsledky. Znenie článku 2 bodu 2 písm. c) smernice 2004/38 neobsahuje ustanovenie, z ktorého by mohla vyplývať podpora stanoviska vlády Spojeného kráľovstva. (
36
) Nemôžem sa pripojiť k výkladu, ktorý je do takej miery zužujúci.
51.
Okrem toho praktické uplatnenie riešenia navrhovaného švédskou vládou by žiadateľovi nepochybne spôsobilo právnu neistotu, alebo by ho dokonca diskriminovalo. Aké sú osobitné okolnosti, za ktorých by sa požadovalo preukázanie hľadania práce v krajine pôvodu? Má si žiadateľ hľadať prácu len vo svojom vlastnom odbore alebo sa od neho vyžaduje, aby hľadal akúkoľvek prácu bez ohľadu na podmienky? Pred kritériom, podľa ktorého sa má žiadateľ pokúsiť „inak“ uspokojiť svoje potreby, sa nachádzajú spojky „a/alebo“. Ide teda o kumulatívne alebo alternatívne kritérium? Ak ide o kumulatívne kritérium, smeruje to k ešte väčšej prísnosti aj tak veľmi náročného návrhu, a ak ide o alternatívne kritérium, žiadateľ nedokáže predpokladať, kedy môže byť vyzvaný na predloženie súvisiacich dôkazov, ktorých získanie považujem za veľmi zložité. (
37
) Takéto overenia mi v každom prípade pripomínajú „rozsiahle preskúmanie osobných okolností“ žiadateľa, ktoré je pritom podľa znenia smernice 2004/38 vyhradené pre ostatných rodinných príslušníkov.
52.
Závislá osoba je osoba, ktorá sa vo vzťahu k dotknutému občanovi Únie nachádza v situácii závislosti. Závislosť musí byť taká, že uvedená osoba potrebuje podporu občana Únie, aby uspokojila svoje podstatné, teda základné hmotné potreby.
53.
Žiadatelia musia preukázať práve túto skutkovú situáciu, teda hmotnú podporu zo strany občana Únie, ktorá je nutná na uspokojenie základných potrieb rodinného príslušníka. Preukázanie nutnosti podpory však nesmie byť nemožné.
54.
Otázka položená Súdnemu dvoru tak nadobúda zmysel, pretože v rámci sporu vo veci samej nie je až tak podstatná definícia závislého rodinného príslušníka, ale skôr úroveň požiadaviek, ktoré môžu vnútroštátne orgány v oblasti dôkazov vyžadovať od žiadateľov.
55.
Ak je však samotný pojem rodinný príslušník, ktorý je závislý od občana Únie, samostatným pojmom práva Únie, ktorý preto musí byť predmetom jednotného výkladu, rozlišovanie normotvorcu Únie medzi závislými členmi najbližšej rodiny a ostatnými závislými rodinnými príslušníkmi by mohlo nadobudnúť zmysel práve na úrovni dôkazov požadovaných od žiadateľov.
56.
Nielenže smernica 2004/38 priznáva závislým členom najbližšej rodiny takmer automatické právo, (
38
) ale aj Súdny dvor okrem toho konštatoval, že „dôkaz o nutnosti hmotnej podpory môže byť podaný akýmkoľvek vhodným spôsobom“, (
39
) čo potvrdzuje aj článok 10 ods. 2 písm. d) smernice 2004/38.
57.
Návrh švédskej vlády preto nemožno prijať ani z hľadiska režimu dokazovania, pretože nerešpektuje zásadu slobodného výberu dôkazných prostriedkov, ktorá je nevyhnutná, aby nebol pobyt členov najbližšej rodiny občana EÚ na území hostiteľského členského štátu neprimerane zložitý.
58.
Nutnosť hmotnej podpory tak musí vyplývať z dostatočných listinných dôkazov, ktoré s výnimkou dôkazov o podpore predložených občanom EÚ môžu tvoriť tak subjektívne dôkazy týkajúce sa osobnej hospodárskej a sociálnej situácie žiadateľa, ako aj všetky ostatné objektívne dôkazy, ktoré môžu potvrdiť existenciu závislosti. Môže teda ísť a akýkoľvek relevantný dôkaz, ktorý môže ilustrovať štrukturálne pomery v štáte pôvodu, a to najmä v súvislosti s hospodárskou, sociálnou, zdravotnou a humanitárnou situáciou v dotknutej krajine.
4. Záverečné poznámky
59.
V konkrétnom prípade pani Reyes a samozrejme s ohľadom na fakt, že v konečnom dôsledku o jej žiadosti musí rozhodnúť vnútroštátny súd, by som chcel pripomenúť, že jej príbuzenský vzťah s občanom Únie nebol spochybnený. V priebehu tohto konania nebolo ani naznačené, že by žiadosť, ktorú predložila konkrétne pani Reyes, mala zneužívajúcu povahu. Bola preukázaná pravidelnosť hmotnej podpory, ktorú poskytovala pani Hansen a jej manžel. Okrem toho pani Reyes tvrdí, že v rámci filipínskeho systému jej nemohol byť poskytnutý nijaký druh pomoci a tiež predložila číselné podklady, ktoré doteraz neboli spochybnené a týkajú sa všeobecnej situácie na filipínskom pracovnom trhu a endemickej miery nezamestnanosti charakteristickej pre odbor, v ktorom žalobkyňa nadobudla vzdelanie.
60.
Za týchto okolností sa v plnej miere pripájam k otázke, ktorú pred Súdnym dvorom formuloval poradca pani Reyes, aké ďalšie dokumenty mohla žiadateľka vo veci samej predložiť ako dôkazy, aby sa jej žiadosti vyhovelo, a chcem pripomenúť, že ako vyplýva zo smernice 2004/38, (
40
) vnútroštátne orgány musia dbať o to, aby boli dodržiavané základné práva a ochrana dôstojnosti rodinných príslušníkov občanov Únie pri skúmaní ich žiadostí o povolenie na pobyt.
61.
Z predchádzajúcich úvah teda vyplýva, že za závislého sa v zmysle článku 2 bodu 2 písm. c) smernice 2004/38 považuje každý rodinný príslušník, ktorý bez ohľadu na dôvod nie je schopný uspokojovať svoje základné potreby v krajine svojho pôvodu, a preto sa nachádza v situácii závislosti, takže hmotná podpora poskytovaná občanom Únie je nutná pre jeho živobytie. Existencia takejto situácie musí byť skutočná a je možné ju akokoľvek preukázať. Žiadateľ teda môže orgánom hostiteľského členského štátu predložiť tak subjektívne dôkazy týkajúce sa jeho vlastnej hospodárskej a sociálnej situácie, ako aj všetky ostatné relevantné dôkazy, ktoré môžu byť pre uvedené orgány užitočné na ilustráciu objektívneho rámca žiadosti. V každom prípade je úlohou orgánov hostiteľského členského štátu, aby dbali na dodržiavanie potrebného účinku práv, ktoré nepriamo vyplývajú pre členov najbližšej rodiny zo smernice 2004/38, a aby neprimerane nesťažovali prístup na územie Únie tým, že zaťažia žiadateľov príliš ťažkým dôkazným bremenom.
B – O druhej prejudiciálnej otázke
62.
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či v čase posúdenia postavenia „závislého“ rodinného príslušníka občana Únie v zmysle článku 2 bodu 2 písm. c) smernice 2004/38 majú vnútroštátne orgány pripisovať nejaký význam tomu, že uvedený rodinný príslušník z dôvodu veku, odbornej kvalifikácie alebo zdravotného stavu má reálnu šancu nájsť si v hostiteľskom členskom štáte prácu, a že vyjadril úmysel v ňom pracovať. Žiadateľ o povolenie na pobyt, ktorý by zrejme bol schopný uspieť pri zaradení sa do pracovného života po príchode do hostiteľského členského štátu, by viac nebol závislý na občanovi Únie, ku ktorému sa pripojil, ak by v tomto štáte mal vykonávať zárobkovú činnosť. Nespĺňal by už podmienky, ktoré je potrebné naplniť v čase vydania povolenia na pobyt, a nemohol by sa už domáhať práv, ktoré rodinným príslušníkom uvedeným v článku 2 bode 2 písm. c) nepriamo vyplývajú zo smernice 2004/38.
63.
Okrem toho, že tak zásadné rozhodnutia, ako sú tie, ktoré sa týkajú práva na vstup a na pobyt rodinných príslušníkov občanov Únie, aspoň pokiaľ ide o najbližšiu rodinu, nemôžu byť založené na dohadoch, z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že to, či je rodinný príslušník „závislý“, sa musí posúdiť v čase, keď požiada, aby sa mohol pripojiť k občanovi Únie. (
41
)
64.
Na rozdiel od toho, čo zrejme naznačuje vnútroštátny súd, neexistuje v priznaní práva na pobyt rodinnému príslušníkovi občana Únie z dôvodu, že je v zmysle smernice 2004/38 závislý, nijaký systémový nesúlad ani v prípade, že vnútroštátne orgány predvídajú alebo dedukujú z prejavených zámerov žiadateľa, ako je to zrejme v prejednávanej veci, že uvedený žiadateľ sa zdá byť schopný pracovne sa zaradiť do spoločnosti hostiteľského členského štátu. Ako správne uviedla Komisia „bez ohľadu na štátnu príslušnosť majú rodinní príslušníci občana Únie, ktorí majú právo pobytu alebo právo trvalého pobytu“ príbuzné práva priznané smernicou 2004/38, medzi ktoré patrí „nárok, aby sa [v hostiteľskom členskom štáte] zamestnali, alebo vykonávali samostatne zárobkovú činnosť“. (
42
)
65.
Preto nie je dôvod na obavy, ktoré vnútroštátny súd vyjadril v spojitosti s článkom 14 smernice 2004/38. Aj keď článok 14 ods. 2 prvý pododsek tejto smernice stanovuje, že „občania Únie a ich rodinní príslušníci majú právo pobytu určené v článkoch 7, 12 a 13, pokiaľ spĺňajú podmienky v nich stanovené“, je potrebné po prvé poukázať na to, že uvedené články 12 a 13 týkajúce sa jednak zachovania práva rodinných príslušníkov na pobyt v prípade úmrtia alebo odchodu občana Únie, a jednak zachovania tohto práva v prípade rozvodu, anulovania manželstva alebo ukončenia registrovaného partnerstva, nie sú pre situáciu pani Reyes relevantné. Po druhé sa právo na pobyt dlhší ako tri mesiace priznáva rodinnému príslušníkovi, ktorý nemá štátnu príslušnosť členského štátu a sprevádza občana Únie alebo sa k nemu pripája, len vtedy, ak uvedený občan Únie spĺňal alebo naďalej spĺňa podmienky stanovené v článku 7 ods. 1 písm. a), b) alebo c) smernice 2004/38. (
43
)Tento článok 7 teda upravuje následky, ktoré má pre právo na pobyt rodinných príslušníkov občana Únie skutočnosť, že tento občan už nespĺňa podmienky potrebné na uznanie práva na pobyt dlhší ako tri mesiace, pričom však poslaním uvedeného ustanovenia nie je úprava situácie, keď priamy potomok občana Únie starší ako 21 rokov, ktorý bol uznaný ako závislý od tohto občana a z tohto dôvodu mu bolo priznané právo na pobyt, už nie je závislý, pretože v hostiteľskom členskom štáte už vykonáva zárobkovú činnosť.
66.
Napokon je potrebné odpovedať na obavu vnútroštátneho súdu, ktorý v priznaní povolenia na pobyt „závislému“ rodinnému príslušníkovi občana Únie, ktorý však je schopný v hostiteľskom členskom štáte pracovať, vidí odobrenie určitej stratégie obchádzania vnútroštátnych právnych úprav týkajúcich sa prístupu k zamestnaniu štátnych príslušníkov tretích krajín, najmä ak ide o ich prvý vstup na územie Únie. (
44
)
67.
Nepochybne nemožno poprieť, že uznanie práva rodinných príslušníkov uvedených v článku 2 bode 2 písm. c) smernice 2004/38 na pobyt zahŕňa prístup na pracovný trh hostiteľského členského štátu, ako to výslovne stanovil normotvorca Únie. Okruh oprávnených osôb je však v súvislosti s právami nepriamo vyplývajúcimi zo smernice 2004/38 definovaný dosť zužujúco, a pokiaľ ide konkrétne o článok 2 bod 2 písm. c), priami potomkovia starší ako 21 rokov musia byť ako závislí uznaní orgánmi hostiteľského členského štátu. Normotvorca Únie tak na návrh Rady (
45
) vytvoril bariéru, pričom však mal na zreteli zachovať v prospech občanov Únie samotnú podstatu zlúčenia rodín. Pripomínam, že posúdenie postavenia závislého rodinného príslušníka občana Únie by malo, v prípade, že sa bude postupovať podľa môjho návrhu uvedeného v bode 61 vyššie, zabezpečiť identifikáciu umelo vytvorených situácií a uspokojiť tak členské štáty, pokiaľ ide o riziká, ktorým je podľa nich vystavený ich trh práce, a to tým viac, že právo na prístup k tomuto trhu sa priznáva len členom najbližšej rodiny, tak ako som ich opísal vyššie.
68.
Navrhujem preto, aby Súdny dvor odpovedal na druhú položenú otázku v tom zmysle, že na to, aby mohol byť žiadateľ považovaný za „závislého“ rodinného príslušníka občana Únie v zmysle článku 2 bodu 2 písm. c) smernice 2004/38, musí situácia závislosti existovať v štáte jeho pôvodu a musia ju posúdiť orgány hostiteľského členského štátu v čase, keď žiadateľ požiadal o pripojenie sa k občanovi Únie, na ktorom je podľa svojho tvrdenia závislý. Rovnako vyzývam Súdny dvor, aby spresnil, že skutočnosť, že žiadateľ vyjadril svoju vôľu pracovať v hostiteľskom členskom štáte alebo že sa orgány uvedeného štátu v čase podania jeho žiadosti domnievajú, že má reálnu šancu nájsť si prácu, nemôže predstavovať prekážku uznania jeho postavenia „závislého“ rodinného príslušníka v zmysle vyššie uvedeného ustanovenia, ak z preskúmania jeho žiadosti okrem iného vyplýva, že sa v krajine pôvodu nachádza skutočne v situácii závislosti vo vzťahu k občanovi Únie, ku ktorému sa chce pripojiť.
V – Návrh
69.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor na prejudiciálne otázky, ktoré položil Kammarrätten i Stockholm – Migrationsöverdomstolen, odpovedal takto:
1.
Článok 2 bod 2 písm. c) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/38/ES z 29. apríla 2004 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie (EHS) 1612/68 a ruší smernice 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS, sa má vykladať v tom zmysle, že za „závislého“ sa považuje rodinný príslušník občana Únie, ktorý bez ohľadu na dôvod nie je schopný uspokojovať svoje základné potreby v krajine svojho pôvodu, a preto sa nachádza v situácii závislosti, takže hmotná podpora poskytovaná občanom Únie je nutná pre jeho živobytie. Pokiaľ ide o členov najbližšej rodiny považovaných za závislých, musí byť existencia takejto situácie skutočná a je možné ju akokoľvek preukázať. Žiadateľ teda môže orgánom hostiteľského členského štátu predložiť tak subjektívne dôkazy týkajúce sa jeho vlastnej hospodárskej a sociálnej situácie, ako aj všetky ostatné relevantné dôkazy, ktoré môžu byť pre uvedené orgány užitočné na ilustráciu objektívneho rámca žiadosti. V každom prípade je úlohou orgánov hostiteľského členského štátu, aby dbali na dodržiavanie potrebného účinku práv, ktoré nepriamo vyplývajú pre členov najbližšej rodiny zo smernice 2004/38, a aby neprimerane nesťažovali prístup na územie Európskej únie tým, že zaťažia žiadateľov príliš ťažkým dôkazným bremenom.
2.
Na to, aby mohol byť žiadateľ považovaný za rodinného príslušníka, ktorý je „závislý“ od občana Únie v zmysle článku 2 bodu 2 písm. c) smernice 2004/38, musí situácia závislosti existovať v štáte jeho pôvodu a musia ju posúdiť orgány hostiteľského členského štátu v čase, keď žiadateľ požiadal o pripojenie sa k občanovi Únie, na ktorom je podľa svojho tvrdenia závislý. Skutočnosť, že žiadateľ vyjadril svoju vôľu pracovať v hostiteľskom členskom štáte alebo že sa orgány uvedeného štátu v čase podania jeho žiadosti domnievajú, že má reálnu šancu nájsť si prácu, nemôže predstavovať prekážku uznania jeho postavenia „závislého“ rodinného príslušníka v zmysle vyššie uvedeného ustanovenia, ak z preskúmania jeho žiadosti okrem iného vyplýva, že sa v krajine pôvodu nachádza skutočne v situácii závislosti vo vzťahu k občanovi Únie, ku ktorému sa chce pripojiť.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Ú. v. EÚ L 158, s. 77; Mim. vyd. 05/005, s. 46.
(
3
)	Rozsudok z 9. januára 2007, Jia (C-1/05, Zb. s. I-1).
(
4
)	Rozsudok z 18. júna 1987 (316/85, Zb. s. 2811).
(
5
)	KOM(2009) 313 v konečnom znení.
(
6
)	Ú. v. ES L 257, s. 2; Mim. vyd. 05/001, s. 15.
(
7
)	Ú. v. ES L 172, s. 14; Mim. vyd. 05/001, s. 167.
(
8
)	Pozri najmä článok 1 písm. i) bod 2 a článok 68a nariadenia (ES) Európskeho parlamentu a Rady 883/2004 z 29. apríla 2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia (Ú. v. EÚ L 166, s. 1; Mim. vyd. 05/005, s. 72), ako aj článok 4 ods. 2 písm. a) smernice Rady 2003/86/ES z 22. septembra 2003 o práve na zlúčenie rodiny (Ú. v. EÚ L 251, s. 12; Mim. vyd. 19/006, s. 224).
(
9
)	Rozsudok z 21. decembra 2011, Ziolkowski a Szeja (C-424/10 a C-425/10, Zb. s. I-14035, bod 32 a nasl., ako aj citovaná judikatúra).
(
10
)	Článok 3 ods. 1 smernice 2004/38.
(
11
)	Rozsudky z 5. mája 2011, McCarthy (C-434/09, Zb. s. I-3375, bod 42); z 15. novembra 2011, Dereci a i. (C-256/11, Zb. s. I-11315, bod 55); z 8. novembra 2012, Iida (C‑40/11, bod 63), ako aj z 8. mája 2013, Ymeraga a Ymeraga‑Tafarshiku (C‑87/12, bod 31), ako aj z 10. októbra 2013, Alokpa a i. (C‑86/12, body 22 a 32).
(
12
)	Odôvodnenie 1 smernice 2004/38.
(
13
)	Odôvodnenie 5 smernice 2004/38. Existencia alebo možnosť prekážky voľného pohybu dotknutého občana sa však už nezdajú byť nevyhnutné na to, aby bolo možné sa dovolávať ustanovení práva Únie zabezpečujúcich slobodu pohybu a pobytu občanov Únie, pretože Súdny dvor uznal práva, ktoré tieto ustanovenia zakotvujú v prospech občanov dlhodobo usadených na území hostiteľského členského štátu bez úmyslu ho opustiť, ktorých rodinní príslušníci domáhajúci sa práva pobytu nie sú štátnymi príslušníkmi členského štátu Únie. O takúto situáciu išlo rovnako ako v prejednávanej veci aj v už citovanom rozsudku Jia.
(
14
)	V súvislosti s touto problematikou pozri bod 36 návrhov, ktoré predniesol generálny advokát Bot vo veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok z 5. septembra 2012, Rahman a i. (C‑83/11).
(
15
)	Článok 3 ods. 1 smernice 2004/38.
(
16
)	Odôvodnenie 6 a článok 3 ods. 1 smernice 2004/38.
(
17
)	Pozri stranu 9 návrhu smernice Európskeho parlamentu a Rady o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov [KOM(2001) 257 v konečnom znení] a najmä citáciu spravodajkyne pani Veilovej, ako aj článok 2 ods. 2 tohto návrhu.
(
18
)	Pozri návrh dôvodovej správy Rady (dok. 13263/03 ADD 1 z 28. októbra 2003, s. 12), ako aj oznámenie Komisie a Európskeho parlamentu podľa článku [251 ods. 2 druhého pododseku ES] o spoločnej pozícii prijatej Radou v súvislosti s prijatím smernice Európskeho parlamentu a Rady o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov [SEK(2003) 1293 v konečnom znení, bod 3.3.2].
(
19
)	Článok 3 ods. 2 prvý pododsek smernice 2004/38.
(
20
)	Článok 3 ods. 2 druhý pododsek smernice 2004/38.
(
21
)	Rozsudok Rahman a i. (už citovaný, bod 19).
(
22
)	Tamže (bod 24).
(
23
)	Tamže (bod 23).
(
24
)	Pre úplnosť odkazujem na bod 25 už citovaného rozsudku Alokpa a i, v ktorom Súdny dvor v krátkosti poukázal na status rodinného príslušníka, ktorý je závislý od občana Únie, ktorý má právo na pobyt, pričom parafrázoval už citovaný rozsudok Lebon, avšak len s cieľom pripomenúť, že predka, ktorý je príslušníkom tretieho štátu a od ktorého je závislý občan Únie, nemožno považovať za závislého predka v zmysle smernice 2004/38.
(
25
)	Bod 24 týchto návrhov.
(
26
)	Bod 2.1.4 už citovaných usmernení.
(
27
)	Bod 28 týchto návrhov.
(
28
)	Rozsudok Lebon (už citovaný, body 22 a 23).
(
29
)	Pozri rozsudok z 19. októbra 2004, Zhu a Chen, (C-200/02, Zb. s. I-9925, bod 43).
(
30
)	Pozri najmä bod 43 návrhov prednesených vo veci, v ktorej bol vyhlásený už citovaný rozsudok Lebon.
(
31
)	Bod 28 týchto návrhov.
(
32
)	Rozsudok Jia (už citovaný, bod 37).
(
33
)	V tejto súvislosti pozri najmä bod 26 a nasl. návrhov, ktoré predniesol generálny advokát Geelhoed vo veci, v ktorej bol vyhlásený už citovaný rozsudok Jia.
(
34
)	Pozri bod 68 a nasl. návrhov, ktoré predniesol generálny advokát Geelhoed vo veci, v ktorej bol vyhlásený už citovaný rozsudok Jia.
(
35
)	V súvislosti s presným znením prejudiciálnych otázok pozri bod 24 už citovaného rozsudku Jia.
(
36
)	Na rozdiel napríklad od článku 4 ods. 2 písm. b) smernice 2003/86.
(
37
)	Predloženie dôkazu o vyčerpaní všetkých ďalších možností je podľa mňa nemožné.
(
38
)	Pozri odôvodnenie 6 smernice 2004/38 a rozsudok Rahman a i. (už citovaný, body 19 a 20).
(
39
)	Pozri výrok už citovaného rozsudku Jia.
(
40
)	Pozri odôvodnenie 31 smernice 2004/38.
(
41
)	Pozri rozsudky Lebon (už citovaný, bod 20) a Jia (už citovaný, bod 43). Súdny dvor volí rovnaký prístup, aj ak ide o posúdenie situácie závislosti, v ktorej sa nachádzajú „závislí“ rodinní príslušníci občana Únie spadajúci do článku 3 ods. 2 smernice 2004/38: pozri rozsudok Rahman a i. (už citovaný, body 33 až 35).
(
42
)	Článok 23 smernice 2004/38/ES.
(
43
)	Pozri článok 7 ods. 2 smernice 2004/38. Pozri tiež článok 7 ods. 4 uvedenej smernice, pokiaľ ide o osobitný prípad občanov Únie spadajúcich do pôsobnosti uvedeného článku 7 ods. 1 písm. c).
(
44
)	V tejto súvislosti sa obavy vnútroštátneho súdu prekrývajú s obavami, ktoré generálny advokát Geelhoed vyjadril v bode 67 svojich návrhov vo veci, v ktorej bol vyhlásený už citovaný rozsudok Jia.
(
45
)	Pozri bod 35 týchto návrhov.