61989CC0305_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. praesident,
De herrer dommere,
1. Den Italienske Republik har i denne sag nedlagt paastand om annullation af Kommissionens beslutning 89/661/EOEF af 31. maj 1989 om den italienske regerings stoette til bilproducenten Alfa Romeo (herefter benaevnt "den anfaegtede beslutning") (1). Kommissionens beslutning er vedtaget i henhold til Traktatens artikel 93, stk. 2, foerste afsnit, og har foelgende ordlyd:
"Artikel 1
Den stoette i form af kapitalindskud paa i alt 615,1 mia. LIT, som den italienske regering har ydet Alfa Romeo-koncernen gennem de offentlige holdingselskaber IRI og Finmeccanica, er ulovlig og derfor uforenelig med faellesmarkedet efter EOEF-Traktatens artikel 92, stk. 1, fordi den blev ydet i strid med procedurereglerne i artikel 93, stk. 3. Stoetten er desuden uforenelig med faellesmarkedet, da den ikke opfylder undtagelsesbetingelserne i artikel 92, stk. 3.
Artikel 2
Den italienske regering paalaegges at ophaeve den i artikel 1 naevnte stoette ved at kraeve den tilbagebetalt fra Finmeccanica inden to maaneder efter meddelelsen af denne beslutning.
Stoetten tilbagebetales efter nationale procedurer og national lovgivning, herunder bestemmelserne om morarente for statens tilgodehavender, hvis Finmeccanica tilbagebetaler stoetten efter den i foerste afsnit omhandlede frist paa to maaneder.
Artikel 3
Den italienske regering underretter inden to maaneder fra meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om de foranstaltninger, den har truffet for at efterkomme den.
..."
Den italienske regering har paastaaet beslutningen annulleret under henvisning til Traktatens artikel 173 og har anfoert ikke mindre end fjorten anbringender til stoette herfor. Jeg skal foerst give et overblik over sagens omstaendigheder (punkt 2-4) og saa kort behandle nogle af de anbringender (nemlig det foerste, sjette, fjerde og trettende), som allerede gentagne gange er blevet paaberaabt i tidligere sager for Domstolen om statsstoette, og med hensyn til hvilke Domstolen foelger en helt fast praksis (punkt 5-8). Herefter skal jeg behandle enkelte af de anbringender mere indgaaende, som fortjener stoerre opmaerksomhed. Det er de anbringender (det andet, tredje og femte), som vedroerer anvendelsen af kriteriet om den "private investor" paa den foreliggende sag (punkt 9-14), navnlig med hensyn til de saerlige omstaendigheder, paa baggrund af hvilke Alfa Romeo' s aktiver blev solgt til FIAT (punkt 15). Derpaa skal jeg tage stilling til anbringenderne (navnlig det syvende, ottende, niende, tiende, ellevte og tolvte) om begrundelsen for stoetten (punkt 16-19). Til slut skal jeg behandle anbringendet (det fjortende) om tilbagesoegningen af stoetten, som Kommissionen har kraevet tilbagebetalt af en anden end stoettemodtageren (punkt 20-24).
Sagens faktiske omstaendigheder
2. Det fremgaar af den anfaegtede beslutning, at Alfa Romeo-koncernen (2), som er den naeststoerste bilfabrikant i Italien, var ude i en meget alvorlig krise paa det tidspunkt, da det i beslutningen omhandlede kapitalindskud blev foretaget. I 1986 udnyttede koncernen saaledes kun 42% af en produktionskapacitet paa i alt 400 000 biler pr. aar og havde i 1985 og 1986 tab paa henholdsvis 465,5 og 313,3 mia. LIT (3). Disse problemer var imidlertid ikke af nyere dato. Alfa Romeo, som paa davaerende tidspunkt tilhoerte holdingselskabet Finmeccanica (4), som kontrolleredes af det offentlige holdingselskab IRI (Istituto per la ricostruzione industriale), havde ogsaa forud herfor haft underskud igennem fjorten aar (5). I perioden mellem 1979-1986 foroegedes koncernens tab saaledes til 1 484,5 mia. LIT, mens den italienske regering inden for samme periode indskoed ny kapital i virksomheden paa 1 387,5 mia. LIT (6).
For at vende udviklingen og bringe Alfa Romeo paa fode igen ivaerksatte koncernen i 1980 en tiaarsplan (for 1980-90), som var forbundet med betydelige investeringer, der skulle foroege produktionen og goere den mere konkurrencedygtig, og som tillige var kombineret med en mere aggressiv salgspolitik (7). Denne ambitioese omstruktureringsplan viste sig imidlertid at vaere alt for optimistisk, navnlig paa grund af den betydelige overskudskapacitet, som praegede den europaeiske automobilsektor i 1983-84. Det lykkedes saaledes ikke at foretage den betydelige produktionsforoegelse og vaesentligt stoerre udnyttelse af anlaeggene, som var forudsat i planen, og som dermed maatte betragtes som urealistisk (8). Alfa Romeo tog derfor sin tiaarsplan (planen for 1980-90) op til fornyet overvejelse og ivaerksatte en revideret plan, hvorefter koncernen fra slutningen af 1983 eller begyndelsen af 1984 skulle foretage en drastisk nedskaering af sine produktions- og driftsomkostninger og en omstrukturering af sine ressourcer som helhed. Virksomheden stilede herefter mod et betydeligt lavere "break-even point" (nemlig 220 000 biler pr. aar i stedet for 300 000), som skulle naas ved en fuldstaendig aendring af produktionsprocessen og en optimering af modeludvalget, hvilket medfoerte en kraftig nedskaering af arbejdsstyrken (9). Det fremgaar af den anfaegtede beslutning, at Alfa Romeo, for at kunne foretage en del af de investeringer, som var noedvendige til gennemfoerelse af omstruktureringen, modtog statsstoette i form af subsidier, laan paa lempelige vilkaar samt renteeftergivelse, hvilke dispositioner Kommissionen godkendte i november 1983, juli 1984 og december 1984 (10).
Som led i den aendrede omstruktureringsplan blev det i 1985 besluttet at ivaerksaette en treaarig investeringsplan (for 1986-1988), hvis formaal ligesom omstruktureringsplanen var at nedsaette saavel produktions- som generalomkostningerne og udvikle nye produkter (11). Den bidrog imidlertid ikke ifoelge Kommissionen til at loese de grundlaeggende strukturbestemte problemer, som selskabet havde at kaempe med, og som navnlig skyldtes en alt for ringe udnyttelse af produktionsapparatet (12). Ifoelge den italienske regering blev de kapitalindskud, som blev foretaget i 1985 og 1986, og som er genstanden for den anfaegtede beslutning - der i oevrigt, som den italienske regering selv har indroemmet, blev anvendt til daekning af selskabets tab og nedsaettelse af gaelden (jf. forslagets punkt 4) - ydet som led i den naevnte investeringsplan (13). Regeringen har paa intet tidspunkt givet Kommissionen underretning om dette kapitalindskud med henblik paa indhentning af dens godkendelse.
3. Den i 1983-1984 reviderede omstruktureringsplan bidrog utvivlsomt ikke til at sanere Alfa Romeo' s oekonomiske forhold, som tvaertimod forvaerredes yderligere. Produktiviteten og produktkvaliteten blev saaledes ikke forbedret, som man havde forventet, ligesom kapacitetsudnyttelsen fortsat var ringe (14), samtidig med, at driftsresultaterne forringedes vaesentligt (15). I 1983 havde Alfa Romeo-koncernen et tab paa 121,7 mia. LIT, i 1984 paa 210,9 mia. LIT, i 1985 paa 465,5 mia. LIT og i 1986 paa 313,3 mia. LIT (16). Det var paa denne baggrund, at saavel Finmeccanica og IRI som de kompetente regerings- og parlamentsorganer i 1985 og 1986 foretog en raekke vurderinger af, hvilken strategi der burde foelges i fremtiden. Konklusionen heraf var, at Alfa Romeo ikke kunne forventes at blive rentabel, saafremt selskabet fortsatte som uafhaengig producent, men at den eneste mulige loesning var, at selskabet blev overtaget af (eller fusioneret med) en stor bilfabrikant, som var indstillet paa at foretage massive investeringer (17). Det fremgaar af den anfaegtede beslutning, at der i 1986 blev rettet forespoergsler til verdens foerende bilfabrikanter, om de var interesseret i at overtage Alfa Romeo helt eller delvis (18).
Blandt de bilfabrikanter, som blev forespurgt med henblik paa en eventuel overtagelse, blev der kun fremsat konkrete forslag af Ford og FIAT. Forhandlingerne med Ford begyndte i maj 1986 og med FIAT i oktober 1986. Den 6. november 1986 besluttede Finmeccanica' s bestyrelse at acceptere FIAT' s tilbud (19). I begyndelsen af december 1986 overdrog Alfa Romeo SpA og Alfa Romeo Auto - som er henholdsvis holding- og bilfabrikationsselskabet i Alfa Romeo-koncernen - de af deres aktiver til FIAT-koncernen, som var omfattet af salgskontrakten mellem Finmeccanica og FIAT. Overdragelsen skete til den bogfoerte vaerdi, som under revisionskontrollen efterfoelgende blev fastsat til 1 024,6 mia. LIT paa grundlag af gaeldende status' er (20).
I maj 1987 aendrede Alfa Romeo SpA og Alfa Romeo Auto navn til henholdsvis Finmilano og Sofinpar. I juni 1987 blev selskaberne solgt til henholdsvis Banco di Roma og Credito italiano til et samlet beloeb af 198,9 mia. LIT. Foer salget blev de resterende aktiver og passiver i Finmilano og Sofinpar, som ikke var overtaget af FIAT, overdraget til Finmeccanica, bortset fra visse tilgodehavender, som selskaberne havde modtaget fra Finmeccanica (21).
Det fremgaar videre af den anfaegtede beslutning, at Finmilano ifoelge den italienske regerings skrivelse af 21. juli 1988 traadte i likvidation den 31. december 1987 (22).
4. Paa foranledning af forlydender i pressen om, at Alfa Romeo i 1985 havde oppebaaret stoette i form af kapitalindskud paa 209 mia. LIT, anmodede Kommissionen den 1. oktober 1986 den italienske regering om at blive holdt underrettet herom. Ved skrivelse af 21. november 1986 meddelte regeringen Kommissionen, at der i 1985 gennem IRI og Finmeccanica var blevet ydet Alfa Romeo SpA et beloeb paa 206,2 mia. LIT i form af et kapitalindskud, som skulle anvendes til daekning af selskabets underskud (23). Under den skriftlige forhandling erklaerede den italienske regering, at dette kapitalindskud havde sammenhaeng med beslutningen om at ivaerksaette den foernaevnte treaarsplan (for 1986-88) (24).
I mellemtiden havde Finmeccanica accepteret FIAT' s tilbud om at overtage Alfa Romeo. Ud fra de oplysninger, Kommissionen var i besiddelse af, naerede den imidlertid frygt for, at Finmeccanica ved at vaelge FIAT' s tilbud i stedet for Ford' s havde solgt Alfa Romeo' s aktiver til en lavere pris end tilbudt af Ford, og at den italienske regering derigennem havde ydet FIAT en indirekte stoette. Paa opfordring af Kommissionen praeciserede den italienske regering sine oplysninger den 30. januar, 27. marts og 2. juli 1987. Den 29. juli 1987 besluttede Kommissionen paa foranledning af de modtagne oplysninger at indlede en procedure i henhold til EOEF-Traktatens artikel 93, stk. 2, til paatale af det indskud af ny kapital i Alfa Romeo SpA paa 206,2 mia. LIT, som var blevet foretaget i 1985, sammenholdt med de subsidier, som maatte antages at vaere ydet i kraft af de gunstige vilkaar, hvorunder FIAT havde overtaget Alfa Romeo' s aktiver (25).
Under proceduren kom det frem, at der i 1986 var blevet ydet et supplerende kapitalindskud paa 408,9 mia. LIT til Alfa Romeo Auto. Den 10. maj 1988 blev den procedure, som var indledt i juli 1987, herefter udvidet til ogsaa at omfatte dette andet kapitalindskud (26). Det fremgik af den italienske regerings forklaring, som denne er refereret i den anfaegtede beslutning, at formaalet med dette kapitalindskud var at nedbringe Alfa Romeo-koncernens nettogaeld, og at Alfa Romeo Auto anvendte de indskudte penge til at indfri Alfa Romeo SpA' s gaeld, idet sidstnaevnte selskab ved hjaelp af disse midler tilbagebetalte de laan, det havde optaget (27). Den italienske regering havde endvidere forklaret, at det andet kapitalindskud blev foretaget som led i den foernaevnte treaarige investeringsplan (for 1986-1988), og at kapitalindskuddet i oevrigt var begrundet i, at det var noedvendigt at sikre selskabets fortsatte bestaaen som en oekonomisk sund virksomhed under hensyn til de strategiske valg, som maatte traeffes for at finde en radikal loesning paa den strukturbestemte krise (28).
Ud fra en grundig analyse af salgsvilkaarene konkluderede Kommissionen, at den omstaendighed, at FIAT' s tilbud var blevet foretrukket fremfor Ford' s, ikke kunne antages at rumme noget element af stoette (29), og at den pris, som FIAT betalte (der ganske vist var mindre end den bogfoerte nettovaerdi), loyalt afspejlede de erhvervede aktivers vaerdi i betragtning af de driftstab, der endnu maatte forventes, samt de betydelige investeringer, som var noedvendige for at genoprette selskabets rentabilitet (30). I den beslutning, som den italienske regering anfaegter under denne sag, har Kommissionen imidlertid konkluderet, at de i 1985 og 1986 foretagne kapitalindskud paa 615,1 mia. LIT var uforenelige med faellesmarkedet i henhold til EOEF-Traktatens artikel 92, stk. 1 (31). Kommissionen paalagde herefter den italienske regering af kraeve stoetten tilbagebetalt af Finmeccanica (32).
5. Som tidligere anfoert har den italienske regering til stoette for sin paastand om annullation af den anfaegtede beslutning fremfoert en raekke anbringender, som efter Domstolens praksis og de faktiske omstaendigheder i sagen er klart ubegrundede. Jeg skal i mit forslag foerst tage stilling til disse anbringender, hvoraf jeg allerede tidligere har gennemgaaet enkelte i mit forslag til afgoerelse af 11. oktober 1990 i sag C-303/88, Italien mod Kommissionen (ENI-Lanerossi) (33).
Statsstoette eller stoette som ydes ved hjaelp af statsmidler under enhver taenkelig form
6. Den italienske regerings foerste anbringende er, at kapitalindskuddene i 1985 og 1986 ikke var nogen statsstoette efter artikel 92, stk. 1, da de ikke beroede paa beslutninger truffet af de offentlige myndigheder, men paa beslutninger truffet af selvstaendige virksomheder, in casu truffet af ledelserne for IRI og/eller Finmeccanica. Desuden anfoerer regeringen, at ingen af de paagaeldende statsmidler var forudbestemt ("oeremaerkede") til at skulle anvendes til de paagaeldende kapitalindskud.
Det er herom tilstraekkeligt at henvise til, dels at IRI' s og Finmeccanica' s kapital helt og holdent kontrolleres af de offentlige myndigheder i Italien, dels at alle medlemmerne af IRI' s og Finmeccanica' s ledelse blev udnaevnt af den italienske regering. Hertil kommer, at IRI og Finmeccanica i deres dispositioner er bundet af de anvisninger, som fastsaettes af et interministerielt udvalg (Comitato interministeriale per la programmazione economica). Efter min opfattelse har Kommissionen derfor med foeje draget den slutning af de anfoerte omstaendigheder - som ikke bestrides af parterne - at IRI' s og Finmeccanica' s beslutninger ikke, som haevdet af den italienske regering, traeffes af selvstaendige organer, der er uafhaengige af den italienske regering. Ifoelge Domstolens praksis, navnlig dommen af 2. februar 1988 i sagen Van der Kooy, udgoer de anfoerte omstaendigheder saaledes tilstraekkeligt grundlag til at konkludere, at de omhandlede indskud ogsaa rent faktisk hidroerte fra den italienske stat og derfor kan falde ind under begrebet "statsstoette" i Traktatens artikel 92, stk. 1, (34).
Selv om det ikke har kunnet paavises, at bestemte statsmidler var forudbestemt til at skulle anvendes til de omhandlede kapitalindskud, kan det vanskeligt bestrides, at indskuddene blev foretaget ved hjaelp af midler, som direkte eller indirekte hidroerer fra staten (35). Det boer endvidere fremhaeves, at der ingenlunde behoever foreligge en saadan saerskilt angivelse vedroerende midlernes anvendelsesformaal, for at der kan antages at vaere tildelt statsstoette (36). I oevrigt ville Traktatens bestemmelser om statsstoette let kunne omgaas, saafremt denne betingelse skulle vaere opfyldt.
Stoette som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkaarene og/eller paavirker samhandelen mellem medlemsstaterne
7. Den italienske regering har endvidere gjort gaeldende, at kapitalindskuddene i Alfa Romeo i 1985 og i 1986 ikke var nogen statsstoette efter artikel 92, stk. 1, fordi de ikke fordrejede eller truede med at fordreje konkurrencen og ikke paavirkede samhandelen mellem medlemsstaterne (det sjette anbringende). Regeringen henviser i den forbindelse til, at Alfa Romeo' s andel af det europaeiske marked kun udgjorde 1,6%, og at stoetten ikke medfoerte noget indhug i markedsandelene hos Alfa Romeo' s konkurrenter.
Det fremgaar implicit, men utvetydigt af dommen af 13. juli 1988 i SEB-sagen (37) (38), at det i tilfaelde, hvor en subventioneret virksomhed handler med et produkt paa et marked, hvor fabrikanterne fra de forskellige medlemsstater er i virksom konkurrence med hinanden (hvilket utvivlsomt er tilfaeldet her i sagen), med rimelighed kan laegges til grund af Kommissionen, at betingelsen om, at stoetten "skal paavirke samhandelen mellem medlemsstaterne" er opfyldt, uanset om den stoettemodtagende virksomhed ikke selv medvirker ved eksporten til de andre medlemsstater. Selv om Alfa Romeo' s konkurrenter ikke har mistet nogen af deres markedsandele, efter at selskabet havde oppebaaret stoetten, kan den kunstige opretholdelse af Alfa Romeo (som besad 14,6% af det italienske bilmarked) godt have forhindret dem i at forhoeje deres markedsandel. Naar der er overkapacitet i en sektor, kan en stoette saaledes godt fordreje konkurrencen og paavirke samhandelen mellem medlemsstaterne.
Forsinket ivaerksaettelse af proceduren samt undladelse af at give underretning om stoetten
8. Det er helt aabenbart, at Kommissionen ikke, som det haevdes af den italienske regering (det fjerde anbringende), med rette kan beskyldes for at have indledt proceduren i henhold til artikel 93, stk. 2, paa et for sent tidspunkt. Ganske vist blev proceduren foerst indledt i juli 1987, og den anfaegtede beslutning vedtaget i maj 1989, men stoetten blev ydet i 1985 og i 1986, og allerede i oktober 1986 udbad Kommissionen sig for foerste gang oplysninger om stoetten. Det fremgaar af den anfaegtede beslutning, at den italienske regering helt og holdent baerer ansvaret for den sene ivaerksaettelse af proceduren, for det foerste, fordi den ikke paa forhaand anmeldte stoetten, og for det andet, fordi den maatte noedes til at skaffe Kommissionen de udbedte oplysninger og var yderst sparsom dermed (39).
Den italienske regering har endvidere anfoert (det trettende anbringende), at den ikke behoevede at anmelde kapitalindskuddene, da de ikke udgjorde nogen statsstoette, og da Kommissionen allerede var eller burde have vaeret bekendt med de italienske myndigheders hensigt til at ville indskyde ny kapital i virksomhederne inden for automobilsektoren (40) og ikke havde rejst indsigelse herimod. Det var derfor ikke noedvendigt at give saerskilt meddelelse om kapitalindskuddene til Alfa Romeo. Disse argumenter kan man ikke i fuldt alvor tilslutte sig. Der kunne nemlig hverken efter Kommissionens praksis og de meddelelser, denne havde tilsendt medlemsstaterne, eller efter Domstolens praksis og ordlyden af Traktatens artikel 93, stk. 3, vaere nogen tvivl om, at de paagaeldende kapitalindskud muligvis kunne anses for statsstoette og derfor foerst skulle anmeldes til Kommissionen.
I denne forbindelse boer det endvidere naevnes, at Kommissionens beslutning om, at de paagaeldende kapitalindskud var uforenelige med faellesmarkedet, bl.a. var baseret paa, at anmeldelsespligten i Traktatens artikel 93, stk. 3, var tilsidesat, og at den italienske regering ikke var enig i denne begrundelse (det trettende anbringende). I dommen af 14. februar 1990 i sag C-301/87, Boussac, som blev afsagt efter vedtagelsen af den her i sagen anfaegtede beslutning, fastslog Domstolen udtrykkeligt, at en stoette ikke uden videre er uforenelig med faellesmarkedet, blot fordi anmeldelsespligten er tilsidesat (41). Kommissionen har erkendt dette under den skriftlige forhandling, hvorfor dette punkt ikke laengere er omtvistet under sagen.
Kriteriet om hvad en "fornuftig investor" ville have gjort samt spoergsmaalet om ligebehandling af private og offentlige virksomheder
Jeg skal herefter gennemgaa nogle af de anbringender, som fortjener stoerre opmaerksomhed. Til stoette for sin annullationspaastand har den italienske regering anfoert, at Kommissionens argumentation for, at kapitalindskuddene i 1985 og 1986 ville have vaeret uacceptable for en aktionaer eller en privat investor (det andet anbringende), er utilstraekkelig eller direkte fejlagtig. Jeg skal i denne forbindelse bemaerke, at det er dette kriterium, som Domstolen anvender i sin faste praksis til bedoemmelse af, om kapitaldeltagelse er statsstoette (42). Efter den italienske regerings opfattelse har Kommissionen, da den anvendte dette kriterium paa den foreliggende sag, ikke taget hensyn (eller taget tilstraekkelig hensyn) til en raekke saerlige omstaendigheder, saasom foelgende:
1) Den kendsgerning, at investeringerne inden for automobilsektoren foerst baerer frugt efter flere aar, hvorfor man ikke, blot fordi resultaterne ikke straks viser sig, kan drage den slutning, at det var udelukket at sanere virksomheden ved hjaelp af de paagaeldende investeringer (43).
2) Stoerrelsen af virksomhederne inden for automobilsektoren samt IRI' s og Finmeccanica' s stoerrelse og finansielle kapacitet (44).
3) Den omstaendighed, at private virksomheder som Ford og FIAT var rede til at koebe Alfa Romeo og at foretage meget omfattende investeringer (45).
4) Det af Finmeccanica som helhed endeligt opnaaede resultat (46).
5) Den treaarige investeringsplan (for 1986-88), som kapitalindskuddet var knyttet til, og som med rimelighed maatte forventes at foere til en sanering af Alfa Romeo (47).
6) De skadelige virkninger, som en likvidation af Alfa Romeo ville have haft for Finmeccanica, og navnlig, at den ville have gjort det vanskeligt at saelge paa nogenlunde favorable vilkaar (48), skaerpet Finmeccanica' s haeftelse som moderselskab for Alfa Romeo-selskabernes gaeld (49), haft negative foelger for dens "credit rating" (50) og medfoert yderligere udgifter paa grund af afskedigelser af arbejdstagere ved Alfa Romeo (51).
Den italienske regering har anfoert, at ogsaa en "privat investor" trods Alfa Romeo' s lidet rosenroede situation ville have foretaget de omtvistede kapitalindskud paa grund af de saerlige omstaendigheder, som jeg har naevnt i det foregaaende. Regeringen henviser i den forbindelse til, at Finmeccanica' s og IRI' s beslutning om at indskyde ny kapital i selskabet var i overensstemmelse med normale rentabilitetskriterier, og at en privat aktionaer ikke ville vaere gaaet anderledes til vaerks. Ved at overse disse omstaendigheder (det tredje anbringende) har Kommissionen efter regeringens opfattelse tilsidesat Traktatens artikel 222.
10. Til stoette for sin vurdering af, at en "privat investor" ikke ville have indskudt ny kapital i betragtning af den kraftige stigning i Alfa Romeo' s tab, som havde fundet sted siden 1983, den betydelige foroegelse af koncernens gaeld, selskabets negative cash-flow og det forhold, at den indskudte kapital ikke gav noget rimeligt afkast (52). Som tidligere anfoert (53) skulle kapitalindskuddet i 1985 paa 206,2 mia. LIT, som den italienske regering ogsaa har erkendt, bruges til at daekke det underskud, som Alfa Romeo SpA havde haft i 1984 og i foerste halvdel af 1985, mens indskuddet paa 408,9 mia. LIT i 1986 skulle bruges til at skaffe ny kapital til Alfa Romeo Auto, som i modsat fald maatte have vaeret likvideret. Alfa Romeo Auto anvendte de indskudte midler til at tilbagebetale gaelden i Alfa Romeo SpA, hvorved sidstnaevnte selskab fik mulighed for at nedsaette sin egen gaeld. Kapitalindskuddet havde med andre ord alene til formaal at formindske Alfa Romeo-koncernens nettogaeld (54) og ikke at medfinansiere gennemfoerelsen af en investeringsplan.
11. Foer jeg tager stilling til den foreliggende tvist, vil jeg gerne opholde mig et oejeblik ved det i sagen omhandlede kriterium vedroerende den "private investor", som begge parter har paaberaabt sig med henvisning til den faste praksis, der foelges af Kommissionen, samt til Domstolens praksis. Kriteriet er baseret paa, om den paagaeldende virksomhed, som det hedder i Domstolens praksis, har "mulighed for at skaffe sig de omhandlede beloeb paa kapitalmarkedet" (55).
Spoergsmaalet er imidlertid, hvilken privat investor, der taenkes paa. Det fremgaar af Domstolens praksis, at den i foerste raekke sigter til en "almindelig" privatperson, som foretager investeringer, det vil sige en investor, som ikke er noget selskab, der i forvejen besidder en andel i den stoettemodtagende virksomhed, hvortil er knyttet en vis bestemmelsesret, eller som oensker at erhverve en saadan andel. Dette kan udledes af de domme, Domstolen har afsagt paa omraadet, hvori den "private virksomhed", der sigtes til, er beskrevet som en virksomhed, der "ud fra udsigterne til rentabel drift under lignende omstaendigheder ville have foretaget en saadan kapitalforhoejelse, idet der herved skal ses bort fra ethvert socialt, politisk eller regionalt hensyn til den paagaeldende sektor" (56).
Udover denne gruppe af "almindelige" investorer findes der imidlertid ogsaa en anden gruppe investorer, som bestaar af holdingselskaber, der, som tidligere anfoert, har eller soeger at opnaa en andel i den stoettemodtagende virksomhed, hvortil er knyttet en vis bestemmelsesret, og som selv eller gennem denne virksomhed er direkte beroert af den oekonomiske udvikling og udviklingen paa arbejdsmarkedet i en bestemt region eller sektor. Denne anden gruppe af investorer omfatter saavel private som offentlige holdingselskaber. Som ansvarlige investorer er ogsaa denne anden gruppe bundet af rentabilitetshensyn, omend de bedoemmer rentabiliteten paa laengere sigt end almindelige investorer. Da de er direkte ansvarlige for virksomhedens produktivitet, tager disse "institutionaliserede" investorer - med rette - hensyn til forhold vedroerende beskaeftigelsen og den oekonomiske udvikling (57).
12. Ved anvendelsen af kriteriet om den "private investor" boer man efter min opfattelse tage hensyn til begge grupper af investorer, hvorfor kriteriet snarere maa forstaas som et kriterium om en "fornuftig" investor, uanset om der er tale om en privatretlig eller offentligretlig investor. Paa denne maade kan kriteriet anvendes til bedoemmelse af saavel en privat- som en offentligretlig investors handlemaade, hvorfor anbringendet om, at der foreligger en ulige behandling af private og offentlige virksomheder, maa forkastes.
Selv om vaegten laegges paa "fornuftig" frem for "privat", er der ikke tale om, at kravet om, at investeringen skal vaere rentabel, er opgivet. Ogsaa en/et fornuftig(t) investor/holdingselskab (det vaere sig inden for den private eller offentlige sektor), der handler ansvarligt, er forpligtet til at sikre, at de investerede midler giver et normalt afkast, selv om investeringen indgaar i en stoerre social eller oekonomisk sammenhaeng og foretages ud fra mere langsigtede fremtidsperspektiver. Navnlig for saa vidt angaar offentlige holdingselskaber er der grund til at fremhaeve rentabilitetshensynet, da disse selskaber ikke i saa hoej grad som private holdingselskaber ligger under pres fra aktionaererne, som (direkte eller indirekte) er "almindelige" private investorer, og de offentlige holdingselskabers risikovillige kapital direkte eller indirekte finansieres af statsmidler (58).
13. Naar jeg er gaaet naermere ind paa kriteriet om den private, eller rettere fornuftige investor, er det for at undgaa enhver misforstaaelse med hensyn til ligebehandlingen af private og offentlige virksomheder. I den konkrete sag er denne droeftelse imidlertid af underordnet betydning, fordi anvendelsen af kriteriet om den "fornuftige" investor - uanset hvilken gruppe af investorer, det anvendes paa - altid vil foere til, at det maa anses for ufornuftigt at foretage et risikovilligt kapitalindskud i en tabsgivende, staerkt forgaeldet virksomhed med en utilstraekkelig cash-flow, medmindre virksomheden kan fremlaegge en plan for omstruktureringen, som ikke blot omfatter hele virksomheden, men ogsaa er tilstraekkeligt gennemarbejdet i detaljer og tillige virker trovaerdig og realistisk. Kun saafremt der fremlaegges en saadan plan, vil en "fornuftig investor" kunne overbevises om, at det stadig er muligt at sanere virksomheden og til nogen nytte at indskyde ny kapital.
Som tidligere naevnt haevder den italienske regering, at indskuddet i 1986, og selv indskuddet i 1985, blev foretaget som led i en plan, naermere bestemt den treaarige investeringsplan for 1986-88. Denne plan havde tre forskellige formaal, nemlig for det foerste at nedsaette produktionsomkostningerne, for det andet at nedsaette de generelle omkostninger og for det tredje at udvikle nye produkter (59).
Kommissionen har anfoert, at formaalet med investeringsplanen, som indebar en gennemfoerelse af den i 1983-84 reviderede tiaarsplan fra 1980 (se forslagets punkt 2), ikke var at loese virksomhedens grundlaeggende strukturproblemer. De nye finansmidler, der blev bragt i anvendelse, skulle nemlig udelukkende tjene til daekning af underskuddene og en forbedring af Alfa Romeo' s finansielle forhold, hvorfor de ikke efter Kommissionens opfattelse bidrog til at formindske det betydelige overskud i produktionskapaciteten, saadan som det f.eks. var tilfaeldet med den franske regerings stoette til Renault-koncernen eller den britiske regerings stoette til Rover-koncernen (60), som begge blev godkendt af Kommissionen.
14. Jeg er enig med Kommissionen i, at den italienske regering ikke har godtgjort, paa hvilken maade kapitalindskuddene i 1985 og 1986 skulle indgaa i en ny helhedsplan for virksomhedens omstrukturering. Efter at tiaarsplanen fra 1980 var mislykkedes trods aendringen i 1983-84, var det uomgaengeligt noedvendigt at foere en ny investeringspolitik, som skulle sikre en gennemgribende sanering af virksomheden. Hermed vil jeg ikke sige, at de hidtidige bestraebelser var slaaet fejl, men at det allerede i 1985 og 1986 stod klart, at de tidligere planer ikke var baeredygtige. Det fremgik saaledes af de vurderinger, som blev anlagt i 1985 og 1986 af Finmeccanica, IRI og de kompetente offentlige myndigheder, at Alfa Romeo ikke kunne goeres rentabel, medmindre virksomheden blev overtaget af en stoerre bilfabrikant, der kunne yde massiv stoette til virksomheden (jf. forslagets punkt 3). Det bevidste indskud af nye finansmidler fremtraeder da ogsaa som yderligere et af talloese forsoeg paa at sikre koncernens bestaaen. Et kapitalindskud, som skal daekke et underskud, som har ophobet sig, udgoer utvivlsomt et vaesentligt led i enhver omstruktureringsplan, men er dog ikke tilstraekkeligt, hvis ikke der samtidig foretages en drastisk nedskaering af omkostningerne og ivaerksaettes omfattende investeringer til rationalisering af produktionskapaciteten og forbedring af arbejdsproduktiviteten. Dette gaelder i hvert fald utvivlsomt for en sektor, som har en betydelig overkapacitet at kaempe med.
I saa henseende finder jeg, at den foreliggende sag adskiller sig baade fra Renault- og Rover-sagen, som Kommissionen begge har henvist til. Ved Renault-projektet skulle omstruktureringsplanen bl.a., som det fremgaar af beslutningen af 29. marts 1988 (61), tjene til at bortskaffe en vaesentlig del af overskudskapaciteten ved at foretage en betydelig personaleindskraenkning, ved lukning af produktionsenheder og indstilling af monteringsanlaeg, omlaegning af investeringer samt afhaendelse af aktiver m.v. Ogsaa i Rover-sagen skulle der ifoelge den omstruktureringsplan, som blev forelagt Kommissionen - saaledes som det fremgaar af beslutningen af 13. juli 1988 (62) - udover betydelige investeringer og en omstrukturering af omkostningerne, foretages en vaesentlig nedskaering af samle- og komponentkapaciteten for at fremme produktiviteten og kapacitetsudnyttelsen (63). Ogsaa i disse to sager fandt Kommissionen imidlertid, at stoetten var uforenelig med artikel 92, men godkendte dog delvis stoetten i medfoer af artikel 92, stk. 3, litra c) (jf. forslagets punkt 18). Jeg maa derfor komme til den konklusion, at Kommissionen med rette har lagt til grund, at en privat investor ikke ville have foretaget de kapitalindskud, som blev gennemfoert i 1985 og 1986, hvorfor de udgjorde en stoette efter Traktatens artikel 92, stk. 1.
Stoetten ydet med henblik paa virksomhedens overtagelse
15. Under den skriftlige forhandling ved Domstolen har den italienske regering anfoert, at de anfaegtede stoetteforanstaltninger var velbegrundede, fordi deres formaal var at beskytte Alfa Romeo mod likvidation, indtil virksomheden kunne saelges (det andet anbringende), eller indtil der var ivaerksat en omstruktureringsplan, som bar frugt (det femte anbringende).
Da der imidlertid, som tidligere anfoert, ikke fandtes nogen paalidelig omstruktureringsplan i 1985 og 1986, kan dette argument ikke tages til foelge i det omfang, det bygger paa at en saadan omstruktureringsplan ogsaa reelt blev gennemfoert efter hensigten. Argumentet virker imidlertid heller ikke overbevisende i det omfang, det bygger paa, at der blev udfaerdiget en saadan plan. Kommissionen har derfor med rette anfoert i beslutningen (64), at der gaelder meget strenge betingelser for tildeling af "en saadan stoette med det formaal at redde virksomheden", nemlig at den kun maa ydes over den (korte) periode - paa f.eks. seks maaneder - hvorunder den nye omstruktureringsplan ivaerksaettes. Disse betingelser var imidlertid ikke opfyldt i denne sag.
I det omfang, argumentet sigter til FIAT' s senere overtagelse af Alfa Romeo og dette selskabs gennemgribende omstrukturering af virksomheden, er det langt fra sikkert, om de omhandlede stoetteforanstaltninger kan saettes i forbindelse hermed. Det er ikke tilstraekkeligt blot at henvise generelt til noedvendigheden af at bevare visse aktiver i virksomheden (et saadant argument vil kunne fremfoeres i en hvilken som helst forbindelse), hvis der ikke er nogen konkrete udsigter til at saelge virksomheden, som godtgoer, at dette er noedvendigt. Det fremgaar imidlertid af beslutningens betragtninger - hvori den italienske regering er enig - at der ikke var nogen konkret forbindelse mellem kapitalindskuddet i 1986 (og dermed heller ikke kapitalindskuddet i 1985) og den senere beslutning om at saelge Alfa Romeo, selv om det er blevet gjort gaeldende af den italienske regering, at indskuddet blev foretaget for at skabe grundlag for en "radikal loesning" paa Alfa Romeo' s strukturbestemte krise (65).
Ogsaa selv om indskuddet blev foretaget med henblik paa en anden koebers senere overtagelse og omstrukturering af virksomheden, boer det imidlertid undersoeges, om en fornuftig investor under de angivne omstaendigheder ville have vaeret rede til at foretage et saadant supplerende indskud. Efter min opfattelse kan dette alene antages at vaere tilfaeldet, naar en potentiel koeber fremlaegger klare og konkrete forslag, som forudsaetter, at de nuvaerende aktionaerer forpligter sig til at goere en ekstra indsats. Kun i saa fald har aktionaererne nemlig mulighed for at foretage en beregning af, om det paa baggrund af den tilbudte pris og de oevrige vilkaar for overtagelsen (bl.a. overtagelse af gaelden), vil vaere fordelagtigere for dem at foretage den supplerende investering, som kraeves af dem, eller at loebe risikoen for at deres aktier falder i vaerdi paa grund af den likvidation, som uvaegerligt vil indtraede, hvis ikke virksomheden overtages.
Det fremgaar f.eks. af betragtningerne til Kommissionens beslutning af 13. juli 1986 (66), at der blev foretaget en saadan afvejning i forbindelse med den stoette, som den britiske regering ydede Rover-koncernen ved at indskyde ny kapital, nemlig da det var paa tale at saelge Rover-koncernens bil- og jeepafdelinger til British Aerospace. Denne stoette udgjorde i oevrigt blot et led i den mere omfattende omstrukturering af Rover, som den ny aktionaer ivaerksatte. Ogsaa i den foreliggende sag gennemfoerte FIAT efter overtagelsen af Alfa Romeo en stoerre omstrukturering, i oevrigt ogsaa ved hjaelp af stoette fra myndighederne (67), men der er intet der tyder paa, at de kapitalindskud, som blev foretaget i 1985 og 1986, og som er omhandlet i denne sag, indgik som led i en saadan mere omfattende omstrukturerings- og investeringsplan, der var aftalt med den potentielle koeber. Under disse omstaendigheder maatte de paagaeldende indskud, vurderet paa baggrund af det tidspunkt, da de blev foretaget, anses for stoetteforanstaltninger, der havde til formaal at forlaenge Alfa Romeo-virksomhedernes bestaaen, som en fornuftig investor ikke ville have foretaget.
Grunde til retfaerdiggoerelse af stoetten samt begrundelsespligten
16. Den italienske regering har fremfoert en raekke anbringender til retfaerdiggoerelse af den tildelte stoette. Den anfoerer med henvisning til EOEF-Traktatens artikel 92, stk. 3, litra a) og c), at stoetten var bestemt til at sikre opretholdelsen af beskaeftigelsen i omraader inden for Mezzogiorno (det ottende anbringende) og havde til formaal at fremme udviklingen af visse erhvervsgrene eller oekonomiske regioner i overensstemmelse med de betingelser, som Kommissionen havde fastsat i den foernaevnte beslutning i Rover-sagen (68) (det ellevte anbringende). Videre anfoerer regeringen, at stoetten tillige kan have hjemmel i EKSF-Traktaten som en stoette til omstilling af omraader, der er haardt ramt af arbejdsloeshed paa grund af krisen inden for jern- og staalindustrien (det niende anbringende). I oevrigt har Kommissionen ved interesseafvejningen ikke efter regeringens opfattelse taget fornoedent hensyn til de positive virkninger, som stoetten havde for udviklingen af visse omraader eller aktiviteter (det syvende anbringende), og som opvejer de negative virkninger. I alt fald har Kommissionen i den foreliggende sag ifoelge regeringen indtaget en anden og mindre imoedekommende holdning end i andre tilsvarende sager, saasom Daimler Benz-sagen (69) eller Renault-sagen (70) (det tiende anbringende). Den anfaegtede beslutning anfoeres tillige at vaere utilstraekkeligt begrundet, navnlig hvad angaar forbindelsen mellem stoetten og den omstrukturering af Alfa Romeo, som tilstraebtes dermed (det tolvte anbringende).
Heroverfor har Kommissionen anfoert, at den omtvistede stoette udelukkende har karakter af en redningsforanstaltning og ikke er nogen investeringsstoette, ydet som led i en trovaerdig helhedsplan for omstruktureringen, hvorfor den ikke kunne bidrage varigt til udviklingen af visse aktiviteter eller omraader eller til opretholdelse af beskaeftigelsen. Derigennem adskiller den foreliggende sag sig fra de oevrige tilfaelde, hvor Kommissionen har godkendt stoetteforanstaltninger inden for automobilsektoren. Ifoelge Kommissionen var formaalet med stoetten i den foreliggende sag at holde en virksomhed kunstigt i live, som ikke var rentabel, med de heraf foelgende fordrejninger af konkurrencen og samhandelen inden for Faellesskabet. Efter Kommissionens opfattelse opfylder de anfaegtede stoetteforanstaltninger heller ikke de betingelser, den har fastsat for tildeling af regionalstoette, og er utvivlsomt ikke ydet under overholdelse af de gaeldende procedureforskrifter for tildeling af EKSF-omstillingsstoette.
17. Hvad angaar det anbringende, som stoettes paa EKSF-Traktaten, er jeg enig med Kommissionen i, at der er intet, som indicerer, at den paagaeldende stoette blev ydet i overensstemmelse med de herom gaeldende bestemmelser (se EKSF-Traktatens artikel 56). Alle de oevrige anbringender drejer sig til syvende og sidst om det tilbagevendende spoergsmaal, hvorvidt de to kapitalindskud var et led i en omstruktureringsplan, som skulle sikre en gennemgribende sanering af Alfa Romeo, der, saafremt planen lykkedes, ville bidrage til at skabe varig fremgang og opnaa stabile beskaeftigelsesforhold inden for den(t) paagaeldende sektor/omraade. Kun i saa fald kan der nemlig antages at foreligge en stoette "til fremme af den oekonomiske udvikling i omraader, hvor levestandarden er usaedvanlig lav, eller hvor der hersker en alvorlig underbeskaeftigelse" [artikel 92, stk. 3, litra a)], eller en stoette til fremme af "udviklingen af visse erhvervsgrene eller oekonomiske regioner" [artikel 92, stk. 3, litra c)]. En stoette, som ikke tilsigter at skabe forudsaetning for en varig udvikling, falder ikke ind under disse bestemmelser, og vil blot have skadelige virkninger for samhandelen inden for Faellesskabet, naar der er tale om sektorer med et intensivt handelssamkvem mellem medlemsstaterne.
Ikke blot ved bedoemmelsen af, om en fornuftig investor ville have vaeret rede til at foretage et saadant indskud (se herom forslagets punkt 14) er det altsaa en afgoerende forudsaetning for at betragte et kapitalindskud som en stoetteforanstaltning efter artikel 92, stk. 1, at der findes en trovaerdig helhedsplan for omstruktureringen. Dette er tillige en afgoerende forudsaetning ved bedoemmelsen af, om en foranstaltning, der principielt maa betegnes som en stoette, i oevrigt kan retfaerdiggoeres, hvor der er tale om en stor virksomhed, som paa grund af sin stoerrelse kan paavirke udviklingen inden for den paagaeldende sektor eller region (71). Ogsaa hvor der er tale om en virksomhed af en saadan betydelig stoerrelse, skal omstruktureringen og saneringen af virksomheden nemlig sikre varig fremme af den oekonomiske udvikling og beskaeftigelsen inden for vedkommende sektor eller omraade.
18. Kommissionen har et vidt skoen ved bedoemmelsen af, under hvilke betingelser en stoetteforanstaltning kan undtages i henhold til Traktatens artikel 92, stk. 3. Det er i medfoer af denne skoensbefoejelse, at Kommissionen i den anfaegtede beslutnings afsnit X udfoerligt har redegjort for sine grunde til, at de omhandlede foranstaltninger ikke var i overensstemmelse med den politik, som Kommissionen foerte. I den forbindelse har Kommissionen lagt afgoerende vaegt paa, at der ikke fandtes nogen omstruktureringsplan, som indeholdt foranstaltninger til nedskaering af den uudnyttede produktionskapacitet. Indenfor en sektor, som i 1985 og 1986 udviste et betydeligt overskud i produktionskapaciteten inden for Faellesskabet, kunne ifoelge Kommissionen alene saneringsforanstaltninger, som bidrog til at loese dette problem, antages at fremme genopretningen af den paagaeldende sektor (72). Kommissionen anfoerer konsekvent at have anlagt det samme synspunkt i andre tilsvarende sager, saasom sagerne vedroerende stoetten til Renault og Rover (73).
Jeg har allerede tidligere vaeret inde paa, at Kommissionen efter min opfattelse var befoejet til at antage, at kapitalindskuddene i 1985 og 1986 ikke udgjorde noget led i en omstrukturerings- og investeringsplan med det formaal at foretage en grundig sanering af Alfa Romeo, og at det heller ikke var godtgjort, at den potentielle koeber havde gjort disse indskud til en betingelse for sin overtagelse af virksomheden (se forslagets punkt 14 og 15). Hvad angaar dette sidste, er der altsaa ikke, som det kraeves efter Domstolens praksis (74), foert bevis for, at overtageren af virksomheden ikke ville have foretaget de paagaeldende investeringer, saafremt stoetten ikke var blevet ydet. Da det desuden er blevet fastslaaet, at stoetten kan paavirke samhandelen inden for Faellesskabet (se forslagets punkt 7), er jeg foelgelig af den opfattelse, at Kommissionen ikke har overskredet graenserne for sit skoen.
19. Jeg vil gerne goere endnu en generel bemaerkning om beslutningens begrundelse. Naar man laeser beslutningen i andre tilsvarende sager, saasom sagerne om stoetten til Renault og Rover, og sammenligner dem med beslutningen i denne sag, vil man se, at begrundelsen i de oevrige sager er mere praecis og detaljeret. I dem var stoetteforanstaltningerne paa forhaand blevet anmeldt til Kommissionen og/eller gjort til genstand for droeftelser med denne under en procedure i henhold til Traktatens artikel 93, stk. 2, som blev foert paa grundlag af et omfattende informationsmateriale. I det omfang, en medlemsstats manglende anmeldelse af stoetteforanstaltninger og angivelse af utilstraekkelige oplysninger forhindrer gennemfoerelsen af den administrative undersoegelse og dermed ogsaa hindrer udformningen af en begrundelse for den paagaeldende beslutning, kan dette udelukkende laegges den paagaeldende medlemsstat selv til last. Det fremgaar i oevrigt af Domstolens praksis, at lovligheden af en beslutning skal vurderes paa grundlag af de oplysninger, som Kommissionen raadede over paa det tidspunkt, da den traf beslutningen (75).
Kravet om stoettens tilbagebetaling
20. Ifoelge den anfaegtede beslutnings artikel 2 skal den italienske regering inden to maaneder kraeve den stoette tilbagebetalt af Finmeccanica, som er omhandlet i artikel 1. Den italienske regering har gjort gaeldende, at denne tilbagesoegningsforpligtelse er uberettiget (det fjortende anbringende). Den henviser herved for det foerste til, at en medlemsstat ifoelge EOEF-Traktaten alene er forpligtet til at "ophaeve eller aendre" stoetteforanstaltningen, men ikke at kraeve stoetten tilbage. Videre anfoerer regeringen, at selv om det ikke desto mindre antages, at stoetten kan kraeves tilbage, er tilbagesoegningskravet ikke nogen noedvendig foelge af stoettens ulovlighed, men at Kommissionen alene kan udstede paalaeg herom, naar det er noedvendigt for at bringe den af stoetten fremkaldte konkurrencefordrejning til ophoer. Endvidere skal Kommissionen udtrykkeligt begrunde dette, hvilket ikke efter regeringens opfattelse er sket i denne sag. Tilbagesoegningskravet mod Finmeccanica kan ikke goere en ende paa den fremkaldte forstyrrelse af konkurrencen inden for automobilsektoren - saafremt der i oevrigt overhovedet er indtruffet saadanne forstyrrelser efter salget af de vigtigste aktiver til FIAT - da Finmeccanica ikke selv er aktiv inden for denne sektor. Tilbagesoegningskravet mod Finmeccanica maa derfor ifoelge regeringen ret beset betragtes som en sanktion, som ikke har hjemmel i Traktaten. I oevrigt kan Finmeccanica kun goeres ansvarlig for gammel gaeld og for Alfa Romeo' s skjulte passiver, og kan ikke paalaegges nogen sanktioner.
21. Hvad angaar bemaerkningerne om muligheden for at kraeve stoetten tilbage og om begrundelsespligten, er det tilstraekkeligt at henvise til Domstolens praksis paa omraadet. Allerede i dommen af 12. juli 1973 i sag 70/72 fastslog Domstolen, at hvis ophaevelsen eller aendringen af stoetten (den i artikel 93, stk. 2, omhandlede stoette) skal have den tilsigtede virkning, kan den vaere forbundet med en forpligtelse til at kraeve den stoette tilbage, som er ydet i strid med Traktaten (76). I dommen af 21. marts 1990 i sag C-142/87 tilfoejede Domstolen, at tilbagesoegningskravet er en "logisk foelge" af, at stoetten er fastslaaet, at vaere uforenelig med faellesmarkedet (77), hvoraf jeg udleder, at den ikke behoever at begrundes saerskilt.
Ved den anfaegtede beslutning har Kommissionen imidlertid paalagt den italienske regering at kraeve stoetten tilbage, ikke af den egentligt begunstigede, altsaa Alfa Romeo-koncernen, men af Finmeccanica. Dette kraever efter min opfattelse en saerskilt begrundelse fra Kommissionens side, som i oevrigt ogsaa er givet i den anfaegtede beslutning. Kommissionen henviser herom til de saerlige omstaendigheder i sagen. Den fremhaever paa den ene side, at den paa grund af den italienske regerings undladelse af at anmelde stoetten ikke havde mulighed for at indlede proceduren i henhold til artikel 93, stk. 2, foer paa et sent tidspunkt, nemlig efter at Alfa Romeo' s aktiver var blevet solgt. Paa den anden side fremhaever den, at FIAT, som erhvervede stoerstedelen af aktiverne og betalte en rimelig pris herfor, begraensede sin haeftelse for Alfa Romeo' s gaeld til 700 mia. LIT (78). Paa baggrund heraf er Kommissionen af den opfattelse, at Finmeccanica er forpligtet til at tilbagebetale stoetten, da dette selskab haefter for Alfa Romeo' s resterende gaeld, som ikke blev overtaget af FIAT, og som den eneste oppebar samtlige indtaegter ved salget af Alfa Romeo' s aktiver (79).
22. Jeg finder det rigtigt, at stoetten under ingen omstaendigheder kan kraeves tilbage fra FIAT, da dette selskab kun overtog nogle af Alfa Romeo' s aktiver mod betaling af en efter Kommissionens opfattelse rimelig pris, og da det ved overtagelsen begraensede sin haeftelse for Alfa Romeo' s gaeld til 700 mia. LIT, hvilket det normalt ikke er forpligtet til som retssuccessor for bestemte formuedele. Paa den anden side fremgaar det af den anfaegtede beslutning, at alle de passiver, som FIAT ikke overtog - samt de resterende aktiver, bortset fra enkelte kreditter - blev overdraget til Finmeccanica (80) (se forslagets punkt 3, in fine). Det bestrides i oevrigt ikke af den italienske regering (81), at Finmeccanica haefter for Alfa Romeo' s resterende passiver (bortset fra - saaledes haevder regeringen - forpligtelsen til tilbagebetaling af den tildelte stoette, som ifoelge regeringen udgoer en sanktion, der ikke indgaar i haeftelsesansvaret).
Under disse forhold er det min opfattelse, at Kommissionen var befoejet til at rette tilbagesoegningskravet mod Finmeccanica. Allerede under den administrative procedure og ogsaa senere under den skriftlige forhandling for Domstolen anfoerte den italienske regering, at Finmeccanica' s haeftelse var en i henhold til national ret fastslaaet kendsgerning (82). Hvorom alting er, kan Kommissionen efter min opfattelse, naar den begrunder et tilbagesoegningskrav, tage hensyn til saavel relevante bestemmelser i national ret som de i henhold til national ret gyldigt indgaaede aftaler.
I den forbindelse skal jeg bemaerke, at tilbagebetalingen af den retsstridigt tildelte stoette ikke for mig at se udgoer nogen sanktion, men er en civilretlig gaeldsforpligtelse, som beror paa udbetalingen af en retsstridig og dermed ikke-skyldig stoette (til Alfa Romeo), som derfor kan overgaa til en anden (Finmeccanica). Af samme grund er jeg af den opfattelse, i modsaetning til det af den italienske regering anfoerte, at det er uden betydning, at den fordrejning af konkurrencen og samhandelen inden for Faellesskabet, som er fremkaldt af stoetten, ikke laengere kan genoprettes, eller at den tildelte stoette ikke laengere kan have nogen virkning inden for automobilsektoren. Som Domstolen har anerkendt i sin praksis, er kravet om tilbagebetaling en logisk foelge af, at stoetten er konstateret at vaere retsstridig (83), for mig at se ganske uden hensyn til de foelger, som tilbagesoegningen - eller den manglende tilbagesoegning - endnu kan have. Hvis Domstolen alligevel vil tage hensyn til disse foelger, maa den i oevrigt ogsaa tage i betragtning, at den retsstridigt tildelte stoette, hvis den ikke kraeves tilbage, kan (bidrage til at) skabe fordrejninger inden for andre sektorer end automobilsektoren, hvor Finmeccanica har sine interesser.
23. Af de anfoerte betragtninger foelger, at tilbagesoegningskravet i det tilfaelde, hvor der er tildelt en retsstridig stoette, som hovedregel skal rettes mod stoettemodtageren eller den person, som har overtaget den tilbagebetalingsforpligtelse, der paahvilede stoettemodtageren. Det er i den foreliggende sag Finmeccanica, til hvem alle Alfa Romeo' s resterende passiver (og aktiver) blev overdraget. Hvis ikke det var sket, ville forpligtelsen til tilbagebetaling stadig have paahvilet de oprindelige Alfa Romeo-selskaber, som modtog stoetten, selv om disses andele i mellemtiden er gaaet over paa andre haender. Hvis disse selskaber i saa tilfaelde var traadt i likvidation, ville det have paahvilet likvidatorerne, paa disses personlige ansvar, at traeffe de noedvendige bestemmelser til at betale stoetten tilbage.
Under hensyn til det anfoerte, finder jeg, at Kommissionen i betragtning af sagens konkrete omstaendigheder har givet en tilstraekkelig begrundelse for at rette tilbagesoegningskravet mod Finmeccanica.
Sammenfatning
24. Jeg skal foreslaa Domstolen at frifinde Kommissionen for paastanden om annullation af den anfaegtede beslutning og at tilpligte den italienske regering at betale sagens omkostninger.
(*) Originalsprog: nederlandsk.
(1) EFT L 394, s. 9.
(2) Alfa Romeo-koncernens struktur, som den saa ud, efter at de i beslutningen omhandlede kapitalindskud var foretaget, er naermere beskrevet i beslutningens afsnit VI, foerste betragtning.
(3) Jf. den anfaegtede beslutnings afsnit VI, tredje betragtning. I 1985 udgjorde Alfa Romeo' s nettogaeld 1 427,7 mia. LIT.
(4) Jf. den anfaegtede beslutning, afsnit VI, foerste betragtning.
(5) Jf. den anfaegtede beslutning, afsnit V, foerste betragtning.
(6) Jf. den anfaegtede beslutning, afsnit VII, anden betragtning.
(7) Den nye produktionsplan, hvormed koncernen stilede mod et "break-even point" paa omkring 300 000 biler pr. aar, bestod i det vaesentlige af foelgende elementer: 1) en fornyelse af modeludvalget og en hurtigere fabrikationsproces; 2) indgaaelse af en aftale med FIAT-koncernen om fremstilling af faelles komponenter; 3) oprettelse af et joint venture med det japanske selskab Nissan om fremstilling af en ny bil (Arna), hvortil Alfa Romeo bl.a. skulle levere de samme motorer, som blev anvendt til Alfasud (jf. den anfaegtede beslutning, afsnit V, tredje betragtning).
(8) Jf. den anfaegtede beslutning, afsnit V, tredje betragtning.
(9) Jf. den anfaegtede beslutning, afsnit V, fjerde betragtning.
(10) Jf. den anfaegtede beslutning, afsnit V, femte betragtning.
(11) Jf. den anfaegtede beslutning, afsnit X, femte betragtning, samt staevningen, s. 6, tredje afsnit. I den anfaegtede beslutning anfoerer Kommissionen, at formaalet med investeringsplanen (for 1986-1988) ogsaa var at erobre nye markeder, hvilket den italienske regering imidlertid har bestridt under den skriftlige forhandling (jf. staevningen, s. 49, foerste afsnit).
(12) Jf. den anfaegtede beslutning, afsnit X, femte betragtning.
(13) Hvad angaar kapitalindskuddet i 1986, henvises til den anfaegtede beslutning, afsnit X, femte betragtning, og hvad angaar kapitalindskuddet i 1985, til staevningen, s. 6, tredje afsnit.
(14) I 1986 laa produktionskapaciteten stadig paa 400 000 biler pr. aar med en udnyttelsesgrad paa 42% (jf. den anfaegtede beslutning, afsnit VI, anden betragtning).
(15) Jf. den anfaegtede beslutning, afsnit V, sjette betragtning, og afsnit VI, anden betragtning.
(16) Jf. den anfaegtede beslutning, afsnit VII, anden betragtning.
(17) Jf. den anfaegtede beslutning, afsnit V, syvende betragtning. I beslutningen refererer Kommissionen ikke konklusionerne af disse vurderinger i detaljer paa grund af deres "fortrolige" karakter. Under den skriftlige forhandling oplyste Kommissionen dog, at det bl.a. fremgik af en vurdering, foretaget af First Boston Corporation, at Alfa Romeo sikkert maatte forventes at have underskud indtil 1996, og at koncernen havde behov for enorme investeringer (som var vurderet til 4 000 mia. LIT af Ford og 5 000 mia. LIT af FIAT), hvoraf der paa grund af den begraensede produktion ikke kunne forventes et passende afkast (ROI).
(18) Jf. den anfaegtede beslutning, afsnit V, ottende betragtning.
(19) Jf. den anfaegtede beslutning, afsnit V, tolvte betragtning.
(20) Jf. den anfaegtede beslutning, afsnit V, trettende og fjortende betragtning. FIAT overtog endvidere Alfa Romeo' s nettogaeld paa 700 mia. (jf. den anfaegtede beslutning, afsnit V, fjortende betragtning).
(21) Jf. den anfaegtede beslutning, afsnit V, femtende betragtning. Finmilano og Sofinpar beholdt muligheden for den skattemaessige udnyttelse af de akkumulerede tab. Dette var den vaesentligste grund til, at de to banker overtog selskaberne.
(22) Jf. den anfaegtede beslutning, afsnit XI, anden betragtning. Der tales i beslutningen om likvidation af "Alfa Romeo SpA", som dog allerede i maj 1987 havde aendret navn til "Finmilano".
(23) Jf. den anfaegtede beslutning, afsnit I, anden betragtning. Der findes kun faa praecise oplysninger om dette kapitalindskud. Det fremgaar af beslutningen, at der var tale om et pengeindskud, som blev foretaget af to juridiske personer, nemlig Finmeccanica og IRI, uden at disses respektive andele er naermere praeciseret. Det fremgaar endvidere, at Finmeccanica efter denne kapitalforhoejelse ejede 84% af Alfa Romeo SpA, og IRI 16%. Det indbragte pengeindskud angives at hidroere fra den italienske stat (jf. fodnote 35), og at vaere blevet anvendt af Alfa Romeo til daekning af underskuddene i 1984 og foerste halvdel af 1985 (hvilke underskud udgjorde henholdsvis 98 mia. og 111 mia. LIT). Heraf udleder jeg, at der umiddelbart efter kapitalforhoejelsen blev foretaget en kapitalnedsaettelse paa 209 mia. LIT.
(24) Jf. staevningen, s. 6, tredje afsnit, og s. 22, sidste afsnit.
(25) Jf. den anfaegtede beslutning, afsnit I, tredje, fjerde, femte, sjette og syvende betragtning.
(26) Jf. den anfaegtede beslutning, afsnit II og III. Det fremgaar af beslutningen, at Alfa Romeo Auto i 1986 blev noedsaget til at nedsaette sin kapital med 316,4 mia. LIT for at daekke de underskud, selskabet havde haft i 1985 og foerste halvdel af 1986, med den foelge, at kapitalen herefter kun androg 20,2 mia. LIT. Efter at Finmeccanica og dettes datterselskab Saige havde indskudt 408,9 mia. LIT, ejede Finmeccanica 49% af Alfa Romeo Auto, mens Alfa Romeo SpA ejede 33,4% og Saige 17,6% (Alfa Romeo SpA' s andel hidroerte fra indskuddet paa 200 mia. LIT, som, saa vidt jeg har forstaaet, blev foretaget samtidig med foernaevnte indskud. Jeg kan herom henvise til afsnit VII, anden betragtning). Det indskudte beloeb paa 408,9 mia. LIT hidroerte fra IRI, som finansierede dette beloeb med laan, hvoraf renterne blev betalt af den italienske stat (se fodnote 35).
(27) Jf. den anfaegtede beslutning, afsnit III, foerste betragtning; se endvidere den anfaegtede beslutning, afsnit VII, ellevte betragtning.
(28) Jf. den anfaegtede beslutning, afsnit IV, anden betragtning.
(29) Selv om de to tilbud ikke var identiske og derfor vanskeligt kunne sammenlignes, konkluderede Kommissionen, at Ford' s tilbud nok i gennemsnit var lidt hoejere, men i modsaetning til FIAT' s tilbud var forbundet med visse handelsmaessige risici for Finmeccanica i fremtiden. Dette var baggrunden for, at Finmeccanica valgte FIAT (jf. den anfaegtede beslutning, afsnit VII, sekstende betragtning).
(30) Jf. den anfaegtede beslutning, afsnit VII, sidste betragtning.
(31) Jf. den anfaegtede beslutnings artikel 1.
(32) Jf. den anfaegtede beslutnings artikel 2.
(33) Dom af 21.3.1991 (Sml. I, s. 1433, paa s. 1451).
(34) Jf. dom af 2.2.1988 (forenede sager 67, 68 og 70/85, Van der Kooy, Sml. s. 219, praemis 35-38). Se endvidere dom af 30.1.1985 (sag 290/83, Kommissionen mod Frankrig (CNCA), Sml. s. 439, praemis 15) samt mit forslag til afgoerelse i den sag, som er naevnt i fodnote 33, se forslagets punkt 6-7.
(35) Kapitalindskuddet i 1985 blev foretaget med en del af den bevilling, som IRI i medfoer af artikel 14 i den italienske finanslov for 1985 fik tildelt med henblik paa at skaffe fornyet kapital bl.a. til virksomheder inden for automobilsektoren og sanere disse. Finmeccanica raadede ikke selv over de noedvendige midler, men erhvervede den kapital, som virksomheden indskoed, fra IRI. Ogsaa til kapitalindskuddet i 1986 modtog Finmeccanica den kapital, som virksomheden (og dets datterselskab Saige) indskoed, fra IRI, da virksomheden heller ikke i 1986 raadede over de noedvendige midler. IRI tilvejebragte finansmidlerne ved at udnytte adgangen efter lovdekret nr. 547/85 af 19.10.1985 og finansloven af 1986 til at optage laan, hvortil renterne betales af staten.
(36) Denne formelle betingelse var f.eks. slet ikke opfyldt i Van der Kooy-sagen (se fodnote 34), hvor stoetten ikke engang var betalt af statskassen.
(37) Jf. dom af 13.7.1988 (sag 102/87, Frankrig mod Kommissionen (SEB), Sml. s. 4067, praemis 19).
(38) Jf. herom naermere mit forslag til afgoerelse af 11.10.1990 i sag 303/88, ENI-Lanerossi, som er naevnt i fodnote 33, se forslagets punkt 19.
(39) Jf. den anfaegtede beslutning, afsnit I-III.
(40) Dette var ifoelge den italienske regering navnlig tilfaeldet med kapitalindskuddet i 1985, da hensigten til at ville yde en "stoette" fremgik af finansloven for 1985 (lov nr. 887/84 (jf. fodnote 35)), som var bekendtgjort i Italiens Lovtidende og derfor maatte forudsaettes bekendt af enhver (herunder af Kommissionen).
(41) Jf. dom af 14.2.1990 (sag C-301/87, Frankrig mod Kommissionen (Boussac), Sml. I, s. 307, praemis 19-24).
(42) Jf. f.eks. dom af 13.3.1985 (forenede sager 296 og 318/82, Nederlandene og Leeuwarder Papierwarenfabriek mod Kommissionen, Sml. s. 809, praemis 20); dom af 10.7.1986 (sag C-234/84, Belgien mod Kommissionen (Meura), Sml. s. 2263, praemis 14 og 15); dom af 10.7.1986 (sag 40/85, Belgien mod Kommissionen (Boch (II)), Sml. s. 2321, praemis 13 og 14); dom af 14.2.1990 (foernaevnte sag Boussac, se fodnote 41, praemis 39 og 40) og dom af 21.3.1990 (sag C-142/87, Belgien mod Kommissionen (Tubemeuse), Sml. I, s. 959, praemis 26 og 29).
(43) Jf. staevningen, s. 18.
(44) Jf. staevningen, s. 18 og 19.
(45) Jf. staevningen, s. 19, punkt 3.
(46) Jf. staevningen, s. 20, punkt 4. Ifoelge den anfaegtede beslutning modtog Finmeccanica i alt 1 223,5 mia. LIT for salget af Alfa Romeo (nemlig 1 024,6 mia. LIT af FIAT og 198,9 mia. LIT af Banco di Roma og Credito italiano), hvilket beloeb ifoelge den italienske regering er betydeligt stoerre end de kapitalindskud, som blev foretaget i 1985 og 1986. I den forbindelse henviser Kommissionen imidlertid til, at betalingen af det beloeb, som FIAT skulle udrede, blev fordelt over fem aar og skulle paabegyndes den 2.1.1993, hvilket beloeb, omregnet til den tilsvarende vaerdi pr. 1.1.1987, kun udgjorde 389,9 mia. LIT (jf. den anfaegtede beslutning, afsnit VII, syttende betragtning samt fodnoten).
(47) Jf. staevningen, s. 6 og s. 22-23.
(48) Jf. staevningen, s. 20-23.
(49) Jf. staevningen, s. 24.
(50) Jf. staevningen, s. 24.
(51) Jf. staevningen, s. 25.
(52) Jf. den anfaegtede beslutning, afsnit VII, niende betragtning.
(53) Jf. fodnote 23 og 26.
(54) Jf. forslagets punkt 4 og de heri naevnte henvisninger til den anfaegtede beslutning.
(55) Jf. de domme, som er naevnt i fodnote 41 og 42, samt Meura-dommen, se praemis 14, dommen i Boch II-sagen, praemis 13, Boussac-dommen, praemis 39 og Tubemeuse-dommen, praemis 26.
(56) Jf. Meura-dommen, praemis 14, og Boch II-dommen, praemis 13, som er naevnt i fodnote 42.
(57) Jf. herom mit forslag til afgoerelse, som er naevnt i fodnote 33, se forslagets punkt 14.
(58) Under den mundtlige forhandling omtalte den italienske regering flere private koncerner, hvori visse underafdelinger igennem lang tid har haft underskud. Man skal imidlertid vogte sig for saadanne sammenligninger. Ofte drejede det sig om enkelte underafdelinger eller om datterselskaber i en koncern, der som helhed har haft overskud. Der er mange faktorer, som er afgoerende for, om en underafdeling af et selskab udviser tab, ikke mindst af skattemaessig karakter, og som medfoerer, at over- eller underskuddet koncentreres forskellige steder inden for koncernen paa grund af "transfer pricing" eller andre indkomstoverfoersler. Der er dog ikke meget, som tyder paa, at der er foretaget saadanne overfoersler inden for IRI eller Finmeccanica, som har bidraget til Alfa Romeo' s underskud, vel nok tvaertimod.
(59) Jf. de henvisninger til den anfaegtede beslutning, som er naevnt i fodnote 24, 28 og 13.
(60) Jf. den anfaegtede beslutning, afsnit X, syvende betragtning.
(61) Jf. Kommissionens beslutning 88/454/EOEF af 29.3.1988 om den franske regerings stoette til Renault-koncernen, der primaert producerer biler (EFT L 220, s. 30).
(62) Jf. Kommissionens beslutning 89/58/EOEF af 13.7.1988 om den britiske regerings stoette til Rover-koncernen, der fremstiller motorkoeretoejer (EFT 1989 L 25, s. 92).
(63) Den italienske regering har i denne forbindelse endvidere henvist til Daimler Benz-sagen, hvori Kommissionen indstillede proceduren i henhold til artikel 93 (jf. Den Sekstende Beretning om Konkurrencepolitikken, 1986, punkt 230). Ifoelge Kommissionen var der ogsaa her tale om produktive investeringer.
(64) Jf. den anfaegtede beslutning, afsnit X, foerste betragtning.
(65) Jf. den anfaegtede beslutning, afsnit IV, anden betragtning.
(66) Jf. fodnote 62.
(67) Jf. den anfaegtede beslutning, afsnit V, sekstende betragtning.
(68) Jf. fodnote 62.
(69) Jf. fodnote 63.
(70) Jf. fodnote 61.
(71) Jf. praemis 54 i Boussac-dommen, som er naevnt i fodnote 41.
(72) Jf. den anfaegtede beslutning, afsnit X, syvende betragtning.
(73) Jf. den anfaegtede beslutning, afsnit X, syvende betragtning.
(74) Jf. dom af 17.9.1980 (sag 730/79, Philip Morris mod Kommissionen, Sml. s. 2671, praemis 16-17).
(75) Jf. herom f.eks. praemis 16 i Meura-dommen, som er naevnt i fodnote 42.
(76) Jf. dom af 12.7.1973 (sag 70/72, Kommissionen mod Tyskland, Sml. s. 813, praemis 13).
(77) Jf. den i fodnote 42 naevnte Tubemeuse-dom samt dommen af 24.2.1987 (sag 310/85, Deufil, Sml. s. 901, praemis 24).
(78) Jf. den anfaegtede beslutning, afsnit XI, anden og tredje betragtning.
(79) Jf. den anfaegtede beslutning, afsnit XI, fjerde betragtning.
(80) Jf. den anfaegtede beslutning, afsnit V, femtende betragtning.
(81) I den italienske regerings staevning hedder det paa side 54: "En outre, Finmeccanica n' a assumé en fait que les dettes antérieures et le passif imprévu d' Alfa Romeo" (bortset fra de - fortsaetter regeringen - saakaldte sanktioner). Som begrundelse for at have kraevet stoettebeloebet tilbagebetalt af Finmeccanica henviser Kommissionen i svarskriftet, paa s. 20, til foelgende: "l' obligation de Finmeccanica (actionnaire à plus de 99% du capital d' Alfa Romeo) de répondre, conformément à l' article 2362 du code civil italien, de la totalité des dettes d' Alfa Romeo". Den italienske regering bestrider ikke denne forpligtelse i replikken, men fastslaar blot foelgende: "de fait, il n' est pas pertinent de soutenir que, selon le droit italien, Finmeccanica répondrait des dettes d' Alfa Romeo...".
(82) Det fremgaar ikke klart, om denne haeftelse stoettes paa artikel 2362 i Codice civile, saaledes som Kommissionen goer gaeldende i svarskriftet, hvorfra jeg har citeret i fodnote 81, eller om den beror paa en forpligtelse, som Finmeccanica frivilligt har paataget sig, eller som i oevrigt paahviler denne, det vaere sig som led i eller som foelge af afviklingen af Alfa Romeo-selskaberne (jf. den anfaegtede beslutning, afsnit XI, anden betragtning).
(83) Jf. Tubemeuse-dommen, som er naevnt i fodnote 42, se praemis 66.