61983C0181
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT C. O. LENZ
FREMSAT DEN25. OKTOBER 1984 (
1
)
Hoje Domstol.
Den sag, jeg i dag skal tage stilling til, angår følgende faktiske omstændigheder:
A —
Sagsøgeren i hovedsagen, der er nederlandsk statsborger, var fra 1932 til 1950 lønmodtager i Nederlandene, hvor han var vejarbejder. Fra juni 1933 indbetalte han bidrag i henhold til den nederlandske lov om forsikring mod uarbejdsdygtighed. Fra maj 1950 til oktober 1972 var han selvstændig entreprenør for vejarbejder i Nederlandene og indbetalte indtil den 1. januar 1965 frivillige bidrag i henhold til loven om uarbejdsdygtigheds-, alderdoms- og efterladteforsikring. I december 1972 flyttede han — åbenbart på grund af sin kones helbred — til Tyskland, hvor han — efter nogen tid som arbejdsledig — fra maj 1973 var beskæftiget af en tysk virksomhed som landmålermedhjælper. I juni 1974 blev han uarbejdsdygtig og oppebar herefter sygedagpenge. I september 1974 vendte han tilbage til Nederlandene og var der fra september 1975 (indtil da fortsatte udbetalingen af de tyske sygedagpenge åbenbart) beskæftiget ved lettere halvdagsarbejde hos en nederlandsk arbejdsgiver.
I juni 1975 indgav han til Bestuur van de Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging, sagsøgte i hovedsagen, ansøgning om tilkendelse af invaliditetsydelser. Med en afgørelse i september 1977 blev ansøgningen imødekommet. Herefter modtog sagsøgeren som følge af den i juni 1974 indtrådte uarbejdsdygtighed fra september 1975 invaliditetsydelser først på grundlag af en invaliditet på 55-65 % og fra april 1977 på grundlag af en invaliditet på 80-100 %.
Tvisten parterne imellem angår størrelsen af den såkaldte lønindtægt pr. dag, på grundlag af hvilken den ydelse, sagsøgeren har krav på efter den nederlandske lov om forsikring mod uarbejdsdygtighed (som jeg i det følgende kalder WAO), skal beregnes. Ved beregningen af lønindtægten pr. dag er sagsøgte gået ud fra den løn, sagsøgeren oppebar som landmålermedhjxlper i Forbundsrepublikken Tyskland under sin etårige beskæftigelse før han den 11. juni 1974 blev uarbejdsdygtig. Sagsøgeren er imidlertid af den opfattelse, at lønindtægten pr. dag retteligt skal beregnes på grundlag af den indkomst, han som vejarbejder havde oppebåret i Nederlandene i løbet af den 40-årige periode. Den ret, der skal påkende tvisten, vil nu vide, hvorledes tvisten skal bedømmes på grundlag af fællesskabsretten. Den har stillet Domstolen visse spørgsmål, om hvis ordlyd jeg henviser til den forelagte kendelse.
B —
For at kunne forstå og besvare de stillede spørgsmål er det nødvendigt at vide, at der i De europæiske Fællesskabers medlemsstater findes to forskellige typer forsikring mod uarbejdsdygtighed (artikel 40, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, bilag IV). Den ene type er kendetegnet ved, at ydelsens størrelse ikke er afhængig af forsikringsperiodens længde. Forsikringer mod uarbejdsdygtighed af denne type benævnes risikoordninger. Kommissionen har betegnet denne type med A. I den anden type ordninger beror ydelsens størrelse på forsikringsperiodens længde. Man taler her om optjeningsordninger. Kommissionen betegner typen med B. Den nederlandske ordning hører til type A, den tyske til typen B. Sagsøgeren har tilbagelagt forsikringsperioder under begge ordninger; ved uarbejdsdygtighedens indtræden omfattes han af en ordning af typen B (optjeningsordning med kapitaldækning).
1.
Det første spørgsmål går ud på, hvilke bestemmelser, der gælder for beregningen af lønindtægten pr. dag. Artikel 46, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1408/71, som det forelagte spørgsmål angår, gælder efter sin ordlyd for risikoordninger, (type A), idet det der bestemmes, hvorledes beregningen skal foretages, når »ydelsens beløb... der er uafhængig af længden af de tilbagelagte perioder«. Artikel 47, om hvis anvendelse i forbindelse med artikel 46, stk. 2, litra a), 2. punktum, der spørges, giver regler om ydelsers beregning af »den kompetente institution i en medlemsstat efter hvis lovgivning ydelserne beregnes på grundlag af... (optjeningsordning B)«.
Den nederlandske regering og sagsøgeren i hovedsagen er af den opfattelse, at artikel 47 overhovedet kun angår ordninger, i hvilke ydelserne beror på forsikringsperiodens længde, på den i forsikringsperioden oppebårne løn eller på de i løbet af perioden betalte bidrag. Den nederlandske regering henviser i så henseende til bestemte udtalelser i de forklarende bemærkninger til forslaget til forordning nr. 1408/71. Med hensyn til den nuværende artikel 47 angår disse udtalelser forsikringsperioder, der er tilbagelagt under lovgivningen i andre medlemsstater. Sagsøgte henviser til den europæiske overenskomst om social sikring af 14. december 1972, hvis til artikel 47 svarende artikel 30 kun gælder for optjeningsordninger. Det anføres, at for disse ordninger er en sådan bestemmelse hensigtsmæssig af forenklingsgrunde, fordi løn, bidrag og andre i en fjern fortid liggende omstændigheder her i vidt omfang tillægges vægt. For risikoordningerne som WAO, der kun tager hensyn til de umiddelbart forud foreliggende omstændigheder, er dette uden betydning.
I overensstemmelse med Kommissionen er jeg imidlertid af den opfattelse, at der næppe er grundlag for en sådan rigoristisk fortolkning. Efter forordningens artikel 40, stk. 1, skal en arbejdstager, som successivt eller skiftevis har været omfattet af to eller flere medlemsstaters lovgivninger, såfremt mindst en af disse staters lovgivning er af typen B, modtage ydelser efter en tilsvarende anvendelse af bestemmelserne i kapitel 3. Sagsøgeren i hovedsagen har successivt været beskæftiget i Nederlandene, i Forbundsrepublikken Tyskland og på ny i Nederlandene. Han omfattes således utvivlsomt af bestemmelsen i artikel 40, stk. 1. Herefter finder bestemmelserne i kapitel 3 i forordning nr. 1408/71 anvendelse ved beregningen af ydelserne til denne. Kapitel 3 omfatter artiklerne 44-51. I et sådant tilfælde er bl.a. artiklerne 45 og 46 anvendelige; dette gælder imidlertid principielt også artikel 47 og dennes supplerende regler om beregning af ydelser, der i det hele knytter sig til artikel 46, stk. 2, litra a). Kommissionen har også på overbevisende måde godtgjort, at dette fuldt ud har mening også for de såkaldte risikoordninger. Dette kan være tilfældet, når den ydelsesberettigede ved uarbejdsdygtighedens indtræden er omfattet af lovgivningen i det land, i hvilket lu-avet gøres gældende, såfremt denne lovgivning betinger retten til ydelse af tilbagelæggelse af bestemte forsikrings- eller bopælsperioder (således omtrentligt i Frankrig og Belgien) og denne betingelse kun kan opfyldes ved medregning af forsikrings- eller bopælsperioder i forskellige medlemsstater i medfør af artikel 45, stk. 1. Det kan nemlig forekomme, at den for beregningen afgørende referenceperiode tillige omfatter en i andre medlemsstater tilbagelagt forsikringsperiode. I et sådant tilfælde er det fuldt ud forsvarligt at ty til forenklingsbestemmelserne i artikel 47.
I det foreliggende tilfælde angår uenigheden imidlertid ikke medregningen af forsikringsperioder, men fastlæggelsen af den forsikringsperiode, beregningen af lønindtægten pr. dag skal bero på. I et sådant tilfælde kan anvendelsen af bestemmelserne om beregning af ydelser efter optjeningsordningen på beregningen af ydelser efter risikoordningen {øre til, at den nødvendige beregning skal foretages på grundlag af en løn, der ligger langt tilbage i tiden. I det foreliggende tilfælde skal man i denne henseende tilbage til 50'erne, dvs. til indkomster, for hvilke den pågældende institution efter nederlandsk ret intet materiale har. Sådanne indkomster ville følgelig være vanskelige at oplyse, og desuden næppe sige meget om det indtægtstab, uarbejdsdygtigheden medfører, og som skal erstattes efter den nederlandske A-ordning. Dette ville endvidere indebære en væsentlig — måske endog systemstridig — ændring i den materielle nationale ret, da det ikke længere vil være indkomsterne i en klart til to år begrænset referenceperiode, der er afgørende, men tillige indkomsterne lang tid forud. Det kan ikke antages, at dette kan være meningen med forordning nr. 1408/71, der jo ikke har til formål at harmonisere national ret, men alene, som det fremgår af betragtningerne til forordning nr. 1408/71 (EFT 1971 II, s. 366), navnlig 2., 5. og 7., at koordinere de eksisterende lovgivninger. En sådan harmonisering kan navnlig ikke udledes af »supplerende« bestemmelser af teknisk art, såsom bestemmelserne i artikel 47, hvis sigte er at forenkle og ikke besværliggøre administrationen. Efter den enstemmige opfattelse i samtlige sagens indlæg må under de foreliggende omstændigheder den principielle bestemmelse i artikel 46, stk. 2, litra a), 2. pkt., således have forrang. Dette betyder, at ved en ordning af typen A, i hvilken forsikringsperiodens længde ikke tillægges betydning, forbliver de nationale regler om fastsættelse af den relevante indkomst i referenceperioden afgørende. De supplerende bestemmelser i artikel 47 skal herved lades ude af betragtning, for så vidt disse ikke er forenelige med den i henhold til artikel 46 anvendelige nationale ret, som tilfældet er for WAO's vedkommende.
Til støtte for den opfattelse, at artikel 47 er anvendelig, har den forelæggende ret henvist til mere eller mindre tilsvarende bestemmelser i forordning nr. 1408/71, nemlig artiklerne 23 og 58. Som det entydigt fremgår af disse bestemmelsers plads i forordningens system, angår de helt andre arter sociale forsikringer, nemlig sygeforsikringen (artikel 23) og forsikring mod arbejdsulykker og erhvervssygdomme (artikel 58). Her drejer det sig imidlertid om forsikring ved invaliditet, som er opbygget på en helt anderledes måde. Kun her findes en type A og en type B.
Det første spørgsmål, den forelæggende ret stiller, bør følgelig besvares således :
Artikel 47, stk. 1, gælder principielt også, når artikel 46, stk. 2, litra a), 2. pkt., finder anvendelse. De nævnte bestemmelsers anvendelse bør imidlertid ikke føre til resultater, der er uforenelige med de nationale bestemmelser, artikel 46 i første række henviser til. I tilfælde af sådan uforenelighed har beregningsbestemmelserne i artikel 46 forrang for de supplerende bestemmelser i artikel 47, der vedrører den administrative forenkling.
2.
Det andet spørgsmål går ud på, om bestemmelserne i artikel 47, stk. 1, litra a) og b), som sagsøgte i hovedsagen mener, og som det efter sagens omstændigheder er nærliggende at antage, også er anvendelige i en ordning som den nederlandske WAO og i et tilfælde som det foreliggende. Efter hvad jeg allerede har anført, bør spørgsmålet besvares benægtende. Sagsøgte i hovedsagen har med rette anført, at den nederlandske ordning går ud fra lønindtægten pr. dag i det sædvanligt udøvede erhverv. Om erhvervet siger artikel 47 imidlertid intet. Bestemmelsen taler kun om arbejdsindtægt. Herudover findes der i den nederlandske ordning, som sagsøgte har redegjort for, ingen registrering af forsikringsperioder, som ville være nødvendig for anvendelse af artikel 47.
Endelig består der yderligere den praktiske vanskelighed, at ville man gøre forsøg herpå i nærværende tilfælde, måtte man gå tilbage til året 1952. Om brugbarheden af de herved tilvejebragte oplysninger har jeg allerede sagt det nødvendige.
3.
En besvarelse af spørgsmål 3 bortfalder, da spørgsmålet kun stilles for det tilfælde, at spørgsmål 2 besvares bekræftende. Dette er imidlertid ikke helt rigtigt. For at undgå misforståelser ønsker jeg blot at gøre følgende klart. De forskellige forslag til svar fra sagsøgte og Kommissionen modsiger i virkeligheden ikke hinanden. Alle er udtryk for den opfattelse, at artikel 47, stk. 1, litra a) og b), ikke er anvendelig. Bestemmelsen træder blot tilbage for den grundlæggende regel i artikel 46, stk. 2, litra a), (beregningen efter den for vedkommende institution anvendelige nationale lovgivning), når den ikke er forenelig med den nationale lovgivning. Følger det af denne nationale lovgivning, at kun den indkomst, der er oppebåret i et bestemt tidsrum, kan tages i betragtning, og er der i det pågældende tidsrum kun indkomster i en anden medlemsstat, må disse lægges til grund. Det vil sige, at der ikke i fællesskabsretten kan antages at være noget forbud som omhandlet i spørgsmål 3.
C —
De spørgsmål, Centrale Raad van Beroep stiller, bør herefter besvares på følgende måde:
Artikel 47, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 er principielt også anvendelig, når artikel 46, stk. 2, litra a), 2. pkt., skal anvendes, dvs. ved fastsættelsen af en ydelse på grund af uarbejdsdygtighed i henhold til den risikoordning, for livilken forsikringsperiodens længde er uden betydning, men hvorefter der ved fastsættelsen af vedkommende indtægtstab tages hensyn til den indkomst, den pågældende oppebar i tiden umiddelbart forud for uarbejdsdygtighedens indtræden.
Består der i medfør af en risikoordning kun krav på ydelse under hensyntagen til bestemte forsikringsperioder, er der i en medlemsstat med en sådan ordning intet til hinder for, at lægge den sidste i en anden medlemsstat umiddelbart før uarbejdsdygtighedens indtræden oppebårne løn til grund ved beregningen af ydelsen efter artikel 46, stk. 2, litra a).
(
1
) – Oversat fra lysk.