61995CC0219_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 Under den foreliggende appelsag har det italienske selskab Ferriere Nord SpA (herefter »Ferriere Nord« eller »appellanten«) nedlagt paastand om ophaevelse af dommen afsagt af Retten den 6. april 1995 i sagen Ferriere Nord mod Kommissionen (herefter »dommen« eller »den anfaegtede dom«) (1), hvori Retten frifandt Kommissionen for Ferriere Nord's paastand om annullation af Kommissionens beslutning 89/515/EOEF af 2. august 1989 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (2) (herefter »beslutningen«).
Faktiske omstaendigheder og sagens gang
2 Ved beslutningen blev fjorten producenter af armeringsnet (3) paalagt en boede for - som det hedder i beslutningens artikel 1 - at have »overtraadt EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1, idet de i perioden fra den 27. maj 1980 til den 5. november 1985 i et eller flere tilfaelde deltog i en eller flere aftaler og/eller samordnet praksis (karteller), som bestod i fastsaettelse af salgspriser, begraensning af afsaetningen, opdeling af markederne og foranstaltninger med henblik paa anvendelse af og kontrol med disse aftaler«.
3 Som det fremgaar af Rettens konstateringer, foreholdes appellanten i beslutningen navnlig at have »[deltaget] i to serier af aftaler paa det franske marked ... [hvis formaal var] at fastsaette priser og kvoter med henblik paa at begraense importen af armeringsnet til Frankrig og at fastlaegge proceduren for en informationsudveksling«. Disse aftaler blev gennemfoert dels i perioden mellem april 1981 og marts 1982, dels i perioden fra begyndelsen af 1983 til udgangen af 1984 (4).
4 Under sagen ved Retten havde Ferriere Nord i lighed med ti af de tretten oevrige virksomheder, som beslutningen var rettet til, nedlagt paastand om, at beslutningen blev annulleret, for saa vidt den vedroerte selskabet, subsidiaert, at den boede paa 320 000 ECU, som var paalagt selskabet, blev ophaevet eller nedsat til et rimeligt beloeb.
5 Ferriere Nord fremfoerte tre anbringender til stoette for sine paastande, som var stoettet paa, at der var sket en tilsidesaettelse dels af traktatens artikel 85, stk. 1, dels af artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 (5), samt at der var begaaet magtfordrejning. Retten forkastede alle disse anbringender og tilpligtede i oevrigt Ferriere Nord at betale sagens omkostninger.
6 Ferriere Nord har anlagt den foreliggende appelsag ved appelskrift, indgivet til Domstolens Justitskontor den 19. juni 1995, og nedlagt paastand om ophaevelse af den anfaegtede dom. I replikken har appellanten subsidiaert rejst krav om en vaesentlig nedsaettelse af boeden og om, at Kommissionen tilpligtes at betale omkostningerne saavel under sagen ved Retten som under appelsagen. Kommissionen har nedlagt paastand om frifindelse, om at beslutningens gyldighed stadfaestes, og om, at appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger.
7 Paastandene under appelsagen er baseret paa to anbringender, nemlig at Retten har lagt en urigtig retsopfattelse til grund ved fortolkningen og anvendelsen dels af traktatens artikel 85, stk. 1, dels af artikel 15 i forordning nr. 17.
8 Jeg skal i det foelgende gennemgaa hver af disse to anbringender og foretage en naermere proevelse af deres indhold. Jeg skal indledningsvis bemaerke, at appellanten med sin argumentation i det vaesentlige tilsyneladende gentager, hvad selskabet allerede har gjort gaeldende ved Retten, men dog anfaegter Rettens fortolkning og anvendelse af en raekke faellesskabsretlige bestemmelser og dermed opfylder betingelserne i artikel 51 i Domstolens statut og i procesreglementets artikel 112, stk. 1, litra c) (6).
Det foerste anbringende om tilsidesaettelse af traktatens artikel 85, stk. 1
9 Med dette anbringende, som bestaar af tre led, kritiserer appellanten i det vaesentlige Retten for
- ikke at have taget hensyn til den italienske version af traktatens artikel 85, stk. 1, hvorefter en aftale skal have »til formaal og til foelge« at hindre, begraense eller fordreje konkurrencen inden for faellesmarkedet
- ikke at have foretaget en vurdering af de skadelige virkninger for samhandelen mellem medlemsstater af de aftaler, som appellanten deltog i
- at have fejlvurderet de oekonomiske og retlige forbindelser paa markedet for armeringsnet - dvs. det produkt, som de konkurrencebegraensende aftaler vedroerte - og markedet for valstraad - hvilket produkt er omfattet af EKSF-traktaten. Appellanten anfoerer i den forbindelse, at det sidstnaevnte marked ligger paa et tidligere stadium i produktionskaeden end markedet for armerningsnet, som foelgelig er afhaengig af markedet for valstraad.
Den italienske version af artikel 85
10 I den anfaegtede dom fastslog Retten, at appellanten havde erkendt at have tilsluttet sig de aftaler, der var indgaaet mellem producenter af armeringsnet, og at appellanten ikke bestred, at formaalet hermed var at fastsaette priser og kvoter (7). Retten bemaerkede derpaa foelgende:
»Ifoelge traktatens artikel 85, stk. 1, er alle aftaler mellem virksomheder og alle former for samordnet praksis, der kan paavirke handelen mellem medlemsstater, og som har til formaal eller til foelge at hindre, begraense eller fordreje konkurrencen inden for faellesmarkedet, uforenelige med faellesmarkedet og forbudt, navnlig saadanne, som bestaar i direkte eller indirekte fastsaettelse af koebs- eller salgspriser eller af andre forretningsbetingelser og opdeling af markeder eller forsyningskilder« (8).
Paa grundlag heraf konkluderede Retten, at:
»Det fremgaar af bestemmelsen, at det afgoerende spoergsmaal er, om de aftaler, sagsoegeren deltog i sammen med andre virksomheder, havde til formaal eller til foelge at begraense konkurrencen, og om de kunne paavirke handelen mellem medlemsstater ...« (9).
11 Paa grundlag af de faktiske omstaendigheder, der var konstateret i sagen, besvarede Retten disse spoergsmaal paa foelgende maade:
»Da der i de aftaler, sagsoegeren tiltraadte, blev fastsat priser og kvoter, var formaalet med disse aftaler at begraense konkurrencen, og aftalerne kunne paavirke handelen mellem medlemsstater ...« (10).
12 Appellanten havde til stoette for sine paastande fremfoert et anbringende, der var baseret paa den italienske version af traktatens artikel 85, stk. 1, som i modsaetning til de oevrige sproglige versioner vedroerer aftaler, der har saavel til formaal som til foelge at begraense konkurrencen (11). Paa grundlag heraf haevdede appellanten, at betingelserne i denne traktatbestemmelse er kumulative og ikke alternative, hvorfor appellanten ikke kunne foreholdes at have tilsidesat bestemmelsen, hvis ikke begge betingelser var opfyldt. Herom bemaerkede Retten:
»Sagsoegeren kan ikke paaberaabe sig den italienske version af traktatens artikel 85 til stoette for, at Kommissionen skal foere bevis for, at aftalen baade havde til formaal og til foelge at begraense konkurrencen. Denne version kan saaledes ikke have forrang frem for alle de oevrige sproglige versioner, hvori der er anvendt ordet 'eller' og hertil svarende ord, og dette viser klart, at betingelsen er alternativ og ikke kumulativ, saaledes som det er fastslaaet i Domstolens naevnte dom [af 30.6.1966] i sagen Société technique minière [sag 56/65, Sml. 1965-1968, s. 211, org. ref.: Rec. s. 337, se paa s. 359] og siden har vaeret fast retspraksis. Den ensartede fortolkning af de faellesskabsretlige bestemmelser indebaerer saaledes, at de fortolkes og anvendes i lyset af de versioner, der foreligger paa de oevrige faellesskabssprog (Domstolens dom af 5.12.1967, sag 19/67, Van der Vecht, Sml. 1965-1968, s. 411, org. ref.: Rec. s. 445, se paa s. 456, og af 6.10.1982, sag 283/81, CILFIT og Lanificio di Gavardo, Sml. s. 3415, praemis 18)« (12).
13 Appellanten har gjort gaeldende, at Retten i sin fortolkning af artikel 85 med urette har naegtet at tage hensyn til de konkrete virkninger af aftalen og udelukkende har vurderet dennes konkurrencebegraensende formaal. I den forbindelse kritiserer appellanten Retten for, at den har givet en ukorrekt begrundelse for sin opfattelse, idet den har henvist til en retspraksis, som ikke vedroerer den italienske version af artikel 85. Desuden finder appellanten, at det fremgaar af de domme, som Retten har henvist til, at det kun er i det tilfaelde, hvor meningen i en af versionerne af bestemmelserne ikke er klar, at det er berettiget at laegge de oevrige sproglige versioner til grund. Den italienske version af artikel 85 er imidlertid klar nok.
14 Appellantens argumentation paa dette punkt kan ikke godtages hverken for saa vidt angaar synspunktet om, at betingelserne i artikel 85 er kumulative eller for saa vidt angaar synspunktet om, at den retspraksis, hvortil Retten har henvist, er irrelevant.
15 Det er herom tilstraekkeligt at bemaerke, for det foerste at Retten med foeje har henvist til, at der er fast retspraksis for, at betingelserne i artikel 85, stk. 1, er alternative og ikke kumulative. Navnlig den ovenfor naevnte dom i sagen Société technique minière, som blev afsagt for mange aar siden, og hvortil der henvises i den anfaegtede dom, efterlader ingen tvivl herom, idet det hedder i dommen:
»... for at falde ind under forbuddet i artikel 85, stk. 1, [skal aftalen] 'have til formaal eller til foelge at hindre, begraense eller fordreje konkurrencen inden for faellesmarkedet'.
Disse betingelser skal - hvilket ses af bindeordet 'eller' - ikke opfattes som kumulative, men som alternative, og dette medfoerer, at det er noedvendigt foerst og fremmest at tage aftalens egentlige formaal i betragtning, hvorved der maa tages hensyn til den oekonomiske sammenhaeng, hvori den skal gaelde.
De i artikel 85, stk. 1, angivne konkurrenceforstyrrelser maa vaere et resultat af eller en del af selve aftalens bestemmelser.
Hvis der ved en undersoegelse af disse bestemmelser ikke kan fastslaas nogen begraensning af konkurrencen, der er tilstraekkelig skadelig, maa der foretages en undersoegelse af aftalens virkninger; og for at aftalen skal kunne omfattes af forbuddet, maa der foreligge omstaendigheder, der i deres helhed har foert til, at konkurrencen faktisk er blevet hindret eller maerkbart indskraenket eller fordrejet (13).
...«
16 Der er her ogsaa grund til at henvise til en senere dom, der klart bekraefter den anfoerte opfattelse, nemlig dommen af 13. juli 1966 i sagen Consten og Grundig mod Kommissionen (14), hvori det hedder:
»I oevrigt behoever man ved anvendelsen af artikel 85, stk. 1, ikke at tage hensyn til en aftales faktiske foelger, saafremt det viser sig, at aftalen har til formaal at hindre, begraense eller fordreje konkurrencen (15).
...«
17 Om noedvendigt kan jeg henvise til, at Domstolen ogsaa har stadfaestet denne opfattelse i nyere domme paa omraadet. Saaledes fastslog den i dommen af 11. januar 1990 i sagen Sandoz Prodotti Farmaceutici mod Kommissionen (16), at:
»Man behoever ved anvendelsen af traktatens artikel 85, stk. 1, ikke at tage hensyn til en aftales faktiske foelger, naar det fremgaar, at aftalen har til formaal at hindre, begraense eller fordreje konkurrencen inden for faellesmarkedet ...« (17).
18 Det kan derfor fastslaas med sikkerhed paa grundlag af retspraksis, at det ikke er nogen betingelse efter artikel 85, stk. 1, at aftalen baade har til formaal og til foelge at begraense konkurrencen. Kun hvis aftalen ikke har noget konkurrencebegraensende formaal, er det noedvendigt at undersoege, om den har en skadelig virkning for konkurrencen. Med andre ord er det kun noedvendigt at undersoege aftalens skadelige virkninger paa markedet, saafremt det ikke kan fastslaas, at aftalen har et ulovligt formaal.
19 Retten har derfor med foeje forkastet appellantens argument om, at betingelserne i traktatens artikel 85, stk. 1, er kumulative.
20 Den omstaendighed, at dette argument muligvis er fremfoert med stoette i den italienske version af bestemmelsen, aendrer intet herved. Som det nemlig fremgaar af den retspraksis, hvortil Retten har henvist, »... udelukker noedvendigheden af en ensartet fortolkning af faellesskabs[bestemmelserne], at en bestemmelses ordlyd betragtes isoleret, og kraever i tvivlstilfaelde, at fortolkningen og anvendelsen sker i lyset af versionerne af de ... andre sprog« (18). Der skal saaledes »tages hensyn til den omstaendighed, at de EF-retlige bestemmelser er affattet paa flere forskellige sprog, og at alle sproglige versioner er autentiske. Fortolkningen af en EF-retlig bestemmelse kan derfor foerst ske efter en sammenligning af de sproglige versioner« (19).
21 Foelgelig er der ikke grundlag for at bebrejde Retten, at den ikke har taget hensyn til den italienske version af traktatens artikel 85, stk. 1, ved fortolkningen og anvendelsen af denne bestemmelse, da den i modsat fald havde tilsidesat det tvingende krav om en ensartet fortolkning af faellesskabsretten.
Paavirkning af samhandelen mellem medlemsstater
22 Appellanten har gjort gaeldende, at Retten har lagt en urigtig retsopfattelse til grund, da den ikke har undersoegt, paa hvilken maade de aftaler, som appellanten deltog i, paavirkede samhandelen mellem medlemsstater. For at vaere i strid med artikel 85 skal en aftale ifoelge appellanten vaere egnet til at paavirke samhandelen mellem medlemsstater maerkbart (pregiudicare). Efter appellantens opfattelse kunne de i sagen omhandlede aftaler imidlertid ikke maerkbart aendre samhandelen mellem Frankrig og Italien.
23 Appellanten henviser i den forbindelse til dommen af 25. november 1971 i sagen Béguelin Import (20), hvori betingelserne for at anvende artikel 85 er formuleret paa foelgende maade:
»For at vaere uforenelig med faellesmarkedet og forbudt efter artikel 85 skal en aftale kunne 'paavirke handelen mellem medlemsstater' og have 'til formaal eller til foelge' at skade 'konkurrencen inden for faellesmarkedet' (21).
...«
»Endelig skal aftalen for at falde ind under forbuddet efter artikel 85 maerkbart paavirke handelen mellem medlemsstater og konkurrencen (22).
...«
24 Denne dom bekraefter blot Domstolens retspraksis, hvorefter en aftale kun falder ind under artikel 85, saafremt det er tilstraekkeligt sandsynligt, at den kan paavirke handelsstroemmene paa en saadan maade, at det kan skade virkeliggoerelsen af det faelles marked, som udgoeres af staterne. Denne betingelse skal vurderes inden for de faktiske rammer, hvori aftalen er indgaaet. Det er kun muligt at danne sig en opfattelse heraf ved en konkret undersoegelse af forholdene (23).
25 Efter appellantens opfattelse er det efter sagens konkrete omstaendigheder (samhandelen mellem medlemsstater i denne sag vedroerte kun graensehandelen) uden videre udelukket, at appellantens deltagelse i aftalerne paa nogen maade har kunnet paavirke Faellesskabets samhandel med armeringsnet. Efter min mening har Retten i den anfaegtede dom ved gennemgangen af de argumenter, som appellanten fremfoerte i staevningen under sagen, og som er gentaget under appelsagen, dog taget noeje hensyn til tvistens faktiske omstaendigheder, og den har givet en udfoerlig begrundelse for at forkaste argumenterne.
26 Retten har derfor med foeje i overensstemmelse med Domstolens praksis udtalt i dommen, at det er tilstraekkeligt for at anvende artikel 85, stk. 1, at de omtvistede aftaler maerkbart kan paavirke konkurrencen, men ikke er noedvendigt at bevise, at aftalerne har haft en saadan virkning.
27 Retten har derfor med fuld foeje fremhaevet i dommen, at en aftale har en konkurrencebegraensende virkning, som strider mod artikel 85, stk. 1, hvis den opfylder to betingelser, nemlig dels at den faktisk begraenser eller kan begraense konkurrencen, dels at konkurrencebegraensningen er maerkbar:
»Med hensyn til paavirkningen af handelen mellem medlemsstater bemaerkes, at det efter traktatens artikel 85, stk. 1, ikke er noedvendigt, at de fastslaaede konkurrencebegraensninger faktisk har paavirket handelen mellem medlemsstater maerkbart, men kun, at det er bevist, at aftalerne kan have haft en saadan virkning (ovennaevnte dom [af 1.2.1978, sag 19/77, Sml. s. 131] i sagen Miller mod Kommissionen, praemis 15)« (24).
28 Rettens henvisning til Domstolens dom i sagen Miller mod Kommissionen giver en behoerig demonstration af, at Domstolens opfattelse paa dette punkt er helt utvetydig:
»... traktatens artikel 85, stk. 1, forbyder aftaler, som har til formaal eller til foelge at begraense konkurrencen, og som kan paavirke handelen mellem medlemsstaterne, og kraever saaledes ikke bevis for, at saadanne aftaler faktisk har paavirket denne handel maerkbart, hvilket i oevrigt i de fleste tilfaelde vil vaere vanskeligt at godtgoere i fornoedent omfang, hvorimod artiklen kraever bevis for, at disse aftaler kan have en saadan virkning« (25).
29 Retten undersoegte derpaa sagens baggrund og konkluderede, at der kunne vaere sket en maerkbar paavirkning af samhandelen:
»Det bemaerkes endvidere, at det forhold, at de sagsoegeren tilhoerende fabrikker, der fremstiller armeringsnet, er placeret langt fra det franske marked, ikke i sig selv er til hinder for, at selskabet kan eksportere til dette marked. Sagsoegerens argumentation viser i oevrigt, at de aftaler, hvorved man forsoegte at forhoeje priserne, kunne indebaere en foroegelse af selskabets eksport til Frankrig og dermed paavirke handelen mellem medlemsstater.
Hertil kommer, at selv om det laegges til grund, at aftalerne, saaledes som sagsoegeren har anfoert, ikke har medfoert en aendring i de italienske producenters samlede markedsandel, og at selskabets eksport laa langt under den kvote, det var blevet tildelt, kunne de fastslaaede konkurrencebegraensninger dreje handelsstroemmene bort fra den retning, de ellers ville have taget (ovennaevnte dom [af 29.10.1980] i sagen Van Landewyck m.fl. mod Kommissionen [forenede sager 209/78-215/78 og 218/78, Sml. s. 3125], praemis 172). Formaalet med kartellerne var saaledes at fastsaette kvoter for importen til det franske marked med henblik paa at opnaa en kunstig forhoejelse af priserne paa markedet« (26).
30 Endvidere er appellanten af den opfattelse, at Retten i den anfaegtede doms praemis 27 fejlagtigt har henvist til dommen af 17. december 1991 i sagen Enichem Anic mod Kommissionen (27). Appellanten goer her gaeldende, at den naevnte sag vedroerer en aftale mellem samtlige producenter inden for Faellesskabet med henblik paa en indbyrdes opdeling af markedet ved tildeling af en individuel aarlig salgs-»kvote«, hvorimod samhandelen mellem staterne vedroerende armeringsnet var meget begraenset.
31 Dette argument kan ikke tages til foelge, og Rettens henvisning paa dette punkt er fuldt ud relevant.
32 Retten bemaerkede nemlig med foeje, at »det er ... uden betydning, om sagsoegerens deltagelse i aftalerne paa grund af selskabets ubetydelige stilling paa det franske marked isoleret set kunne begraense konkurrencen eller paavirke handelen mellem medlemsstater«. I overensstemmelse med, hvad der var fastslaaet i dommen i sagen Enichem Anic mod Kommissionen, hvortil Retten henviste, var det eneste relevante - og dette blev som tidligere naevnt ogsaa undersoegt - om de handlinger, som appellanten medvirkede i, som helhed kunne indebaere en overtraedelse af traktatens artikel 85:
»Endvidere maa Retten forkaste sagsoegerens argumentation, hvorefter selskabets egen adfaerd ikke kunne begraense konkurrencen, idet det afgoerende spoergsmaal ikke er, om sagsoegerens deltagelse i overtraedelsen isoleret set kunne begraense konkurrencen, men derimod, om den overtraedelse, som selskabet sammen med andre deltog i, kunne have denne virkning. Det bemaerkes i denne forbindelse, at de virksomheder, der deltog i den overtraedelse, som er fastslaaet i beslutningen, besad naesten hele markedet. Det er derfor oplagt, at den overtraedelse, de begik i faellesskab, kunne begraense konkurrencen« (28).
33 Foelgelig maa det argument forkastes, at Retten har misfortolket spoergsmaalet om, hvorvidt en aftale efter artikel 85 kan have skadelige virkninger for handelen mellem medlemsstater.
Virkninger af ordningen for valstraad paa markedet for armeringsnet
34 I sagen ved Retten gjorde appellanten gaeldende, at der ved vurderingen af de paagaeldende aftalers virkninger for konkurrencen, ikke kunne ses bort fra de oekonomiske og retlige omstaendigheder i forbindelse med valstraad paa grund af den taette forbindelse mellem markedet for armeringsnet - dvs. det produkt, som de konkurrencebegraensende aftaler vedroerte - og markedet for valstraad - hvilket sidste produkt er omfattet af EKSF-traktaten. Da prisen paa armeringsnet i vidt omfang afhaenger af prisen paa valstraad, er - hvis de omtvistede aftaler har medfoert en prisforhoejelse paa armeringsnet - dette resultat i overensstemmelse med det oenske om en forhoejelse af prisen paa valstraad, som Kommissionen har givet udtryk for som led i sin politik for omstrukturering af jern- og staalindustrien, da denne prisforhoejelse er fremkaldt af prisforhoejelsen paa armeringsnet.
35 I den anfaegtede doms praemis 29 fastslog Retten foelgende:
»Med hensyn til paavirkningen af konkurrencen er det korrekt, som sagsoegeren har anfoert, at prisen paa armeringsnet i stor udstraekning afhaenger af prisen paa valstraad« (29).
Paa grundlag af sin egen bedoemmelse af de faktiske omstaendigheder i sagen indtog Retten dog den opfattelse, at
»... [dette ikke medfoerer], at enhver mulighed for effektiv konkurrence paa dette marked er udelukket. Der var saaledes levnet producenterne fornoedent spillerum til en effektiv konkurrence paa markedet. Aftalerne har saaledes kunnet have en maerkbar virkning paa konkurrencen (Domstolens dom af 29.10.1980, [i ovennaevnte sager] Van Landewyck m.fl. mod Kommissionen ... praemis 133 og 153)«.
36 Appellanten har under appelsagen - hvorved selskabet har gentaget den argumentation, det fremfoerte ved Retten - gjort gaeldende, at Retten afviste at tage hensyn til appellantens argument om, at aftalen om armeringsnet var lovlig, da den bidrog til at nedsaette produktionen af valstraad, og at Retten i den forbindelse henviste til en retspraksis, som var uden relevans for sagen.
37 Efter min opfattelse kan Retten ikke med foeje kritiseres for, at den har forsoemt at undersoege appellantens argumentation paa dette punkt.
38 Retten antog nemlig, at det afgoerende spoergsmaal var, om der var mulighed for at udoeve en effektiv konkurrence paa det paagaeldende marked. Retten fandt, at der bestod en saadan mulighed, og konkluderede heraf, at aftalerne paa markedet for armeringsnet havde kunnet paavirke konkurrencen maerkbart.
39 Foelgelig maa ogsaa dette argument forkastes.
Det andet anbringende om boedens urimelige stoerrelse
40 Appellantens andet anbringende er, at Retten har fortolket og anvendt artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 fejlagtigt. Ifoelge denne bestemmelse kan Kommissionen paalaegge en boede, men er ikke forpligtet hertil. Appellanten mener, at Retten fejlagtigt har lagt til grund, at Kommissionen er forpligtet til at paalaegge en boede, naar konkurrencereglerne er tilsidesat.
41 Omvendt kan Kommissionen dog efter appellantens opfattelse undlade at paalaegge en boede, hvis omstaendighederne berettiger hertil. Ifoelge appellanten har Retten ikke undersoegt alle de argumenter, som selskabet fremfoerte til bedoemmelse af, om det var berettiget at paalaegge det en boede, og om boeden var fastsat efter billighedskriterier. Appellanten fremfoerer i den forbindelse et argument, som selskabet selv finder »afgoerende«, og som er baseret paa, at der er en taet forbindelse mellem markedet for armeringsnet og for valstraad, og som efter dettes opfattelse boer tillaegges vaegt ved vurderingen af boedens berettigelse og stoerrelse. Appellanten henviser her navnlig til dommen i sagen Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen (30), hvori Domstolen vaesentligt nedsatte stoerrelsen af de af Kommissionen paalagte boeder, fordi denne ikke havde taget tilstraekkelig hensyn til den oekonomiske og retlige baggrund for den paatalte adfaerd - nemlig til, i hvilket omfang det system der var blevet indfoert ved den faelles markedsordning, kunne paavirke markedsvilkaarene for sukker. Appellanten anfoerer, at den foreliggende situation ikke er forskellig fra den, som Domstolen undersoegte i naevnte dom, og kritiserer Retten for, at den ikke tog hensyn til ligheden mellem markedsvilkaarene for sukker og for valstraad, som skyldes, at sukker er undergivet en faelles markedsordning, mens valstraad er undergivet en kvote- og prisordning. Efter appellantens opfattelse svarer en kvote- og prisordning inden for EKSF-omraadet til en faelles markedsordning paa landbrugsomraadet.
42 Endelig har appellanten fremfoert en raekke argumenter til stoette for at nedsaette boeden, som Retten ifoelge appellanten ikke har taget hensyn til. Jeg skal gennemgaa disse et efter et.
43 Med sin argumentation paa dette punkt bestrider appellanten Rettens fortolkning og anvendelse af artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 dels for saa vidt angaar betingelserne for, at Kommissionen kan paalaegge en boede, dels for saa vidt angaar fastsaettelsen af boedens stoerrelse.
44 Artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 bestemmer saaledes:
»2. Ved beslutning kan Kommissionen paalaegge virksomheder og sammenslutninger af virksomheder boeder ... saafremt de forsaetligt eller uagtsomt:
a) overtraeder bestemmelserne i traktatens artikel 85, stk. 1 ...
Ved fastsaettelsen af boedens stoerrelse skal der tages hensyn til baade overtraedelsens grovhed og dens varighed.«
45 Hvad angaar selve princippet om paalaeggelse af en boede kan man for det foerste ikke, som appellanten aabenbart mener, kritisere Retten for, at den ikke udtrykkelig har fastslaaet, at befoejelsen til at paalaegge boeder ved en overtraedelse af artikel 85, stk. 1, er fakultativ. Selve affattelsen af artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 (»Kommissionen kan«) viser, at denne befoejelse er fakultativ, og Retten kan ikke siges at tilsidesaette denne bestemmelse, blot fordi den ikke udtrykkeligt fremhaever dette forhold i dommen.
46 Den eneste betingelse efter denne bestemmelse for, at Kommissionen kan anvende sin befoejelse til at paalaegge boede, er efter Domstolens praksis, at Kommissionen konstaterer, at en overtraedelse er begaaet »forsaetligt eller i det mindste ved uagtsomhed[,] og derfor boer belaegges med boede i medfoer af artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 ...« (31). Retten omtalte dog udtrykkeligt ogsaa denne betingelse i den anfaegtede doms praemis 41, foer den fastslog i praemis 42, at den var opfyldt i denne sag. Den udtalte nemlig:
»Naar henses til, at der tale om en meget alvorlig og aabenbar overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1, navnlig litra a) og c), finder Retten ikke, at sagsoegeren kan goere gaeldende, at selskabet ikke handlede forsaetligt.«
47 Det kan heller ikke med foeje haevdes, at Retten forsoemte at fastslaa, at boedepaalaeggelsen var lovlig, navnlig hvad angaar boedens stoerrelse, og at den ikke tog hensyn til appellantens argumentation.
48 Ifoelge artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 skal der ved fastsaettelsen af boedens stoerrelse tages hensyn til »overtraedelsens grovhed og dens varighed«. Domstolen fortolker betingelsen vedroerende »overtraedelsens grovhed« saaledes, at grovheden skal fastslaas paa grundlag af visse forhold, saasom den oekonomiske og retlige sammenhaeng, som den paagaeldende sektor indgaar i. Det er navnlig under henvisning hertil, at appellanten rejser krav om nedsaettelse af den boede, der er paalagt selskabet.
49 Hvad angaar det argument, som appellanten anser for det »afgoerende«, nemlig at der er en taet forbindelse mellem markedet for valstraad og markedet for armeringsnet, og at dette boer tillaegges betydning ved vurderingen af boedens berettigelse eller stoerrelse, maa det fastslaas, at Retten tog behoerigt hensyn til appellantens argumentation paa dette punkt (den anfaegtede doms praemis 58, 59 og 60), foer den gav en begrundelse (praemis 63-66) for, at appellantens argumentation maatte forkastes.
50 Hvad saerlig angaar den parallel, som ifoelge appellanten bestaar hvad angaar den indbyrdes forbindelse mellem sukker og sukkerroer, og som Domstolen undersoegte i den ovennaevnte dom i sagen Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen, tog Retten i dommens praemis 58 stilling til appellantens anbringende med foelgende bemaerkninger:
»I denne sag fandtes der en faelles markedsordning for sukker, som gennem en pris- og kvoteordning skulle sikre en rimelig fortjeneste paa raavaren, roer. I naervaerende fandtes der ogsaa en 'faelles markedsordning' vedroerende raavaren, valstraad, hvorved dette produkt direkte blev soegt beskyttet, men der er ikke fastsat bestemmelser for det forarbejdede produkt. Da der ikke var fastsat bestemmelser om levering og priser for det forarbejdede produkt, armeringsnet, var der fare for, at beskyttelsen af valstraad ikke ville vaere effektiv. For at udfylde dette hul i systemet fastsatte producenterne af egen drift deres egne regler. Retten boer derfor - paa samme maade som Domstolen gjorde i sagen Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen - nedsaette boeden vaesentligt, idet muligheden for anvendelsen af konkurrencereglerne i den omhandlede sektor var yderst begraenset.«
51 I dommen i sagen Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen henviste Domstolen, efter at have fastslaaet, at boedepaalaeggelsen principielt var lovlig (32), til kriterierne for fastsaettelsen af boedens stoerrelse:
»I henhold til stk. 2, i naevnte artikel 15 [i forordning nr. 17] skal der ved fastsaettelsen af boedens stoerrelse tages hensyn baade til overtraedelsens grovhed og til dens varighed, hvilket navnlig medfoerer, at Domstolen maa laegge vaegt paa den retlige og oekonomiske sammenhaeng, som den anfaegtede adfaerd indgaar i, konkurrencebegraensningernes art, samt antallet og stoerrelsen af de omhandlede virksomheder« (33).
Derpaa begrundede Domstolen nedsaettelsen af boedens stoerrelse med de saerlige forhold paa sukkermarkedet:
»Den faelles markedsordning for sukker, som i oevrigt er ved at miste sin karakter af overgangsordning, og som ... kun giver mulighed for konkurrence inden for en begraenset margen, har saaledes bidraget til, at sukkerfabrikanterne fortsatte en konkurrencefjendtlig adfaerd.
Selv om denne situation ikke kan foere til at tillade former for praksis, som yderligere forvaerrer ulemperne ved et saadant system i forhold til traktatens bestemmelser, bevirker den dog ikke desto mindre, at de paagaeldendes adfaerd ikke kan bedoemmes med den vanlige strenghed« (34).
»Under alle disse omstaendigheder boer de boeder, som er paalagt ... nedsaettes ...« (35).
52 Paastanden om, at der burde drages en parallel mellem den markedssituation, som Domstolen undersoegte i dommen i sagen Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen, og den foreliggende markedssituation, afviste Retten med foelgende begrundelse:
»... sagsoegeren [kan] ikke paaberaabe sig den naevnte dom i sagen Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen, idet denne sag vedroerte en situation, som paa to punkter er grundlaeggende forskellig fra den foreliggende. For det foerste var der tale om en faelles markedsordning for landbruget, der var fastsat i henhold til EOEF-traktaten, mens der i dette tilfaelde er tale om en pris- og produktionskvoteordning omfattet af EKSF-traktaten. For det andet var det i sagen Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen foelgeproduktet, som var genstand for en faelles markedsordning, mens det i dette tilfaelde er basisproduktet, som er omfattet af pris- og produktionskvoteordningen. De forhold, der forelaa i sagen Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen. og de, der foreligger i naervaerende sag, er saaledes oekonomisk set grundlaeggende forskellige, og sagsoegeren kan saaledes ikke paaberaabe sig denne dom« (36).
53 I modsaetning til det af appellanten haevdede har Retten derfor i tilstraekkelig grad undersoegt dette aspekt af appellantens argumentation. Navnlig har den klart fastslaaet dels, at det er muligt at foere en effektiv konkurrence paa markedet for armeringsnet i modsaetning til, hvad der gjaldt i den situation, som forelaa i dommen i sagen Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen, dels at aftalerne paa markedet for armeringsnet indebar en overtraedelse af artikel 85, som gjorde det berettiget at paalaegge den i beslutningen fastsatte boede.
54 Hvad endelig angaar de argumenter, som appellanten har fremfoert til stoette for at nedsaette stoerrelsen af den boede, som var paalagt selskabet, kan heller ikke denne argumentation tillaegges videre vaegt, da det ikke med foeje kan haevdes, at Retten forsoemte at tage hensyn dertil ved sin anvendelse af artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17.
55 Hvad angaar fastsaettelsen af boedens stoerrelse skal overtraedelsens grovhed fastslaas »paa grundlag af en lang raekke forhold, herunder bl.a. sagens saerlige omstaendigheder, dens sammenhaeng og boedernes afskraekkende virkning, uden [at det er noedvendigt at opstille] en bindende eller udtoemmende liste over de kriterier, som skal tages i betragtning« (37).
56 Det afgoerende for vurderingen af boedens stoerrelse er derfor ikke saa meget, om der er taget hensyn til en raekke af de fremfoerte argumenter, men om de to naevnte betingelser er opfyldt, nemlig dels betingelsen vedroerende overtraedelsens varighed, dels vedroerende dens grovhed, hvilke betingelser skal bedoemmes ud fra en helhedsvurdering. Retten har imidlertid, da den anvendte artikel 15, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 17 undersoegt, om disse to betingelser var opfyldt.
57 Hvad angaar overtraedelsens varighed, som appellanten i oevrigt ikke har bestridt vurderingen af, skal jeg henvise til de faktiske forhold, som er angivet i den anfaegtede doms praemis 15.
58 Hvad angaar overtraedelsens grovhed behoever jeg blot at bemaerke, at Retten ikke har negligeret de argumenter, som er blevet anfoert til stoette for appellen.
59 Hvad angaar appellantens argument om, at selskabet handlede med det formaal at beskytte markedet for valstraad »for at efterkomme Kommissionens bestemmelser«, har Retten saaledes undersoegt og forkastet dette argument i den anfaegtede doms praemis 64 under henvisning til, at dette forhold ikke kan paaberaabes som en »formildende omstaendighed«.
60 Hvad endvidere angaar appellantens argument om, at selskabet ikke opnaaede nogen fortjeneste ved overtraedelsen, har Retten undersoegt dette argument i dommens praemis 53 ff., hvori den fremhaevede, at der i beslutningen var taget hensyn til, at fortjenesten ved fremstilling af armeringsnet generelt er mindre tilfredsstillende, og til appellantens situation i saerdeleshed.
61 Hvad angaar appellantens argument om, at selskabet havde handlet »med det formaal at udvirke en integration og ikke en afskaermning af markederne«, blev dette argument ikke fremfoert i denne form under retsforhandlingerne ved Retten. Det anfoerte forhold boer dog ogsaa, som fremhaevet af Kommissionen, snarere vurderes som led i det mere generelle spoergsmaal, om overtraedelsen er begaaet forsaetligt eller uagtsomt, og er i saa henseende blevet korrekt analyseret i dommens praemis 41 og 42.
62 Hvad angaar den omstaendighed, at appellanten hverken har deltaget i aftalerne vedroerende Benelux-markedet eller i aftalerne vedroerende det tyske marked, selv om appellanten havde vaesentlig interesse i det sidstnaevnte marked, kan Retten ikke kritiseres for, at den ikke har taget hensyn hertil, da appellanten under alle forhold ifoelge beslutningens ordlyd kun foreholdes at have deltaget i aftalerne vedroerende det franske marked og ikke i aftalerne vedroerende Benelux-markedet eller det tyske marked.
63 Hvad endelig angaar argumentet om, at appellanten ikke tilskyndede til at indgaa konkurrencebegraensende aftaler vedroerende det italienske marked, selv om selskabet havde vaeret i stand hertil paa grund af sin betydningsfulde stilling paa markedet, finder jeg ikke, at dette argument - som Retten ikke har taget stilling til - kan tillaegges nogen vaegt. Appellanten kan nemlig ikke med foeje paaberaabe sig det som en formildende omstaendighed, at selskabet ikke udoevede en ulovlig samordnet praksis i videre omfang, end det allerede havde gjort.
64 Ogsaa anbringendet om, at Retten har foretaget en fejlagtig fortolkning og anvendelse af artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17, maa derfor forkastes.
Forslag til afgoerelse
65 Af de ovenfor naevnte grunde skal jeg foelgelig foreslaa Domstolen, at
- Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber som helhed frifindes
- appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger i overensstemmelse med procesreglementets artikel 69, stk. 2.
(1) - Sag T-143/89, Sml. II, s. 917.
(2) - IV/31.553 - Armeringsnet, EFT L 260, s. 1.
(3) - Ifoelge den anfaegtede doms praemis 1, som gengiver den definition, der er indeholdt i beslutningen paa side 1, er armeringsnet »praefabrikerede armeringer af glat eller profileret koldtrukken staaltraad, som ved punktsvejsning i rette vinkler forbindes til et net ... [Det] benyttes inden for naesten alle anvendelsesomraader for armeret jernbetonkonstruktion ...«.
(4) - Se dommens praemis 15.
(5) - Raadets forordning af 6.2.1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81).
(6) - Se punkt 18 og 19 i mit forslag til afgoerelse i den verserende sag De Rijk mod Kommissionen (sag C-153/96 P).
(7) - Se dommens praemis 25.
(8) - Se dommens praemis 26.
(9) - Se dommens praemis 27.
(10) - Se den anfaegtede doms praemis 28.
(11) - Denne version lyder saaledes: »1. Sono incompatibili con il mercato comune e vietati tutti gli accordi tra imprese, tutte le decisioni di associazioni d'imprese e tutte le pratiche concordate che possano pregiudicare il commercio tra Stati membri e che abbiano per oggetto e per effetto di impedire, restringere o falsare il gioco della concorrenza all'interno del mercato comune ...« (min fremhaevelse).
(12) - Se dommens praemis 31.
(13) - Se Sml. 1965-1968, s. 216, org. ref.: Rec. s. 359 og 360.
(14) - Forenede sager 56/64 og 58/64, Sml. 1965-1968, s. 245, org. ref.: Rec. s. 429.
(15) - Se paa s. 255, org. ref.: Rec. s. 496. Se endvidere dommen af 13.7.1966 i sag 32/65, Italien mod Raadet og Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 293, org. ref.: Rec. s. 565, se paa s. 592.
(16) - Sag C-277/87, Sml. I, s. 45, summarisk offentliggoerelse.
(17) - Praemis 3.
(18) - Se ovennaevnte dom i sagen Van der Vecht, Sml. 1965-1968, paa s. 413, org. ref.: Rec. s. 456.
(19) - Se ovennaevnte dom i sagen CILFIT og Lanificio di Gavardo, praemis 18.
(20) - Sag 22/71, Sml. 1971, s. 257.
(21) - Se praemis 10.
(22) - Se praemis 16.
(23) - Se herom f.eks. dommen af 9.7.1969, sag 5/69, Voelk, Sml. 1969, s. 69, praemis 7, og af 6.5.1971, sag 1/71, Cadillon, Sml. 1971, s. 75, org. ref.: Rec. s. 351, praemis 8.
(24) - Se dommens praemis 32.
(25) - Se ovennaevnte dom i sagen Miller mod Kommissionen, praemis 15.
(26) - Se dommens praemis 33 og 34.
(27) - Sag T-6/89, Sml. II, s. 1623, praemis 216 og 224.
(28) - Se den ovenfor naevnte dom i sagen Enichem Anic mod Kommissionen, praemis 216.
(29) - I denne forbindelse fremhaevede Retten i oevrigt en omstaendighed, som der allerede var taget hensyn til i beslutningen. I den del af beslutningen, som vedroerer sagsfremstillingen, navnlig under punkt A (2), hedder det nemlig: »Mervaerdien af armeringsnet i forhold til udgangsproduktet valstraad er forholdsvis ringe (20-25%). Nettenes endelige pris afhaenger derfor i hoej grad af prisen paa udgangsproduktet.«
(30) - Dom af 16.12.1975, forenede sager 40/73-48/73, 50/73, 54/73, 55/73 og 56/73, 111/73, 113/73 og 114/73, Sml. s. 1663.
(31) - Se ovennaevnte dom i sagen Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen, praemis 611. Se endvidere Domstolens kendelse af 25.3.1996, sag C-137/95 P, SPO m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 1611, praemis 53.
(32) - Se praemis 611.
(33) - Se praemis 612.
(34) - Se praemis 619 og 620.
(35) - Praemis 624.
(36) - Se praemis 63.
(37) - Se ovennaevnte kendelse i sagen SPO m.fl. mod Kommissionen, praemis 53 og 54, min fremhaevelse.