62021TJ0039_RES
Sag T-39/21
PP m.fl.
mod
Europa-Parlamentet
Rettens dom (Syvende Udvidede Afdeling) af 19. april 2023
»Personalesag – tjenestemænd – sundhedskrise som følge af covid-19-pandemien – afgørelse om at tillade udøvelse af deltidsarbejde uden for tjenestestedet med henblik på at yde omsorg for pårørende – ingen mulighed for telearbejde på fuld tid uden for tjenestestedet – ulovlig administrativ procedure – afgørelse om at imødekomme en anmodning om deltidsarbejde – manglende søgsmålsinteresse – afvisning – løn – suspension af udlandstillægget – vedtægtens artikel 62 og 69 – tilsidesættelse af artikel 4 i bilag VII til vedtægten«
Retslig procedure – stævning – formkrav – fastlæggelse af søgsmålets genstand – fastlæggelse af anbringenderne ud fra deres indhold og ikke ud fra deres formelle kvalificering
[Statutten for Domstolen, art. 21; Rettens procesreglement, art. 76, litra d)]
(jf. præmis 57 og 58)
Tjenestemandssager – ulovlighedsindsigelse – indsigelse rejst implicit – formaliteten – betingelser
(Art. 277 TEUF; tjenestemandsvedtægten, art. 91)
(jf. præmis 58)
Tjenestemandssager – søgsmålsinteresse – søgsmål, der kan tilføre sagsøgeren en fordel – søgsmål anlagt til prøvelse af en retsakt, hvorved sagsøgerens anmodning blev taget til følge – afvisning – anmodning fremsat som følge af psykisk pres – institutionens adfærd, der ikke har karakter af en afgørelse – erstatningssøgsmål – formaliteten – betingelser
(Tjenestemandsvedtægten, art. 90, stk. 1)
(jf. præmis 67-71)
Europa-Parlamentet – beføjelser – intern organisation – Parlamentets generalsekretærs beføjelse til at lede sekretariatet – rækkevidde – beføjelse til at vedtage interne retningslinjer, der fraviger bestemmelserne i tjenestemandsvedtægten – ikke omfattet
(Tjenestemandsvedtægten, bilag VII, art. 4, stk. 1; Parlamentets forretningsorden, art. 234, stk. 2)
(jf. præmis 93)
Tjenestemænd – løn – udlandstillæg – formål – varig bopæl i beskæftigelsesmedlemsstaten i referenceperioden – administrationens mulighed for at suspendere udbetalingen af udlandstillægget i tilfælde af, at der midlertidigt udøves telearbejde uden for tjenestestedet under en sundhedskrise – ikke omfattet
(Tjenestemandsvedtægten, art. 20 og 69 samt bilag VII, art. 4, stk. 1)
(jf. præmis 94-108)
Resumé
I marts 2020 vedtog Europa-Parlamentets generalsekretær (herefter »generalsekretæren«) i lyset af den hastige udvikling i covid-19-pandemien flere interne afgørelser, der vedrørte arbejdsvilkårene for Parlamentets tjenestemænd og ansatte. De medarbejdere, hvis fysiske tilstedeværelse ikke var absolut nødvendig, blev underlagt en obligatorisk ordning om udførelse af telearbejde i 70% af arbejdstiden, som efterfølgende blev forhøjet til 100%.
På denne baggrund traf generalsekretæren den 31. marts 2020 en ny afgørelse om midlertidigt deltidsarbejde uden for tjenestestedet af familiemæssige årsager som reaktion på covid-19-pandemien (herefter »generalsekretærens afgørelse«). Det fremgik heraf, at de berørte medarbejdere ved Parlamentet i den periode, hvor de pågældende skulle udføre deltidsarbejde, ikke ville modtage det udlandstillæg, der er fastsat i artikel 4 i bilag VII til vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »vedtægten«), og som vedkommende normalt har ret til.
Flere tjenestemænd ved Parlamentet, som havde anmodet om og opnået tilladelse til at udføre deltidsarbejde uden for tjenestestedet på grundlag af generalsekretærens afgørelse, men som var af den opfattelse, at de var blevet tvunget hertil, anlagde sag i det væsentlige med påstand om annullation af de afgørelser, hvorved tilladelsen blev givet, og af de afgørelser, hvorved udbetalingen af udlandstillægget blev suspenderet for den pågældende periode.
Retten, der traf afgørelse i udvidet afdeling, gav delvist medhold i søgsmålet og annullerede afgørelserne om suspension af udlandstillægget med den begrundelse, at de savnede retsgrundlag. I dommen tog Retten for første gang stilling til muligheden for at suspendere udlandstillægget for tjenestemænd og ansatte, som midlertidigt ikke længere havde bopæl på tjenestestedet under de usædvanlige omstændigheder, der opstod som følge af covid-19-pandemien, og fortolkede i denne sammenhæng for første gang vedtægtens artikel 20, der fastsætter et krav om en sådan bopæl.
Rettens bemærkninger
For det første hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt påstanden om annullation af afgørelserne om at tillade deltidsarbejde kunne antages til realitetsbehandling, undersøgte Retten, om sagsøgerne havde søgsmålsinteresse i lyset af Rettens praksis, hvorefter annullationen af den anfægtede afgørelse skal kunne give den, der anlægger søgsmål, en fordel.
I det foreliggende tilfælde blev de omhandlede afgørelser truffet på sagsøgernes anmodning med henblik på, at de kunne slutte sig til deres pårørende uden for tjenestestedet. Eftersom Parlamentet fuldt ud imødekom de pågældende sagsøgeres anmodninger, havde disse ingen interesse i at påstå afgørelserne om deltidsarbejde annulleret, hvilket indebar, at deres påstand herom ikke kunne antages til realitetsbehandling.
Selv om Parlamentets generalsekretær ganske vist ikke havde truffet en afgørelse, som gjorde det muligt for tjenestemændene at indgive en anmodning om tilladelse til at arbejde på fuld tid uden for tjenestestedet, blev det i denne henseende fastslået, at sagsøgerne havde mulighed for udtrykkeligt at ansøge ansættelsesmyndigheden herom på grundlag af vedtægtens artikel 90, stk. 1, med angivelse af den nærmere begrundelse for ønsket.
Hvis sagsøgerne havde haft til hensigt at foreholde Parlamentet, at det havde udsat dem for et psykisk pres for at få dem til at anmode om anvendelse af generalsekretærens afgørelse af 31. marts 2020, udgjorde et sådant pres en adfærd, som ikke havde karakter af en afgørelse truffet af Parlamentet, og som det ville være muligt for sagsøgerne at anfægte ved et erstatningssøgsmål under overholdelsen af den administrative procedure, der er fastsat i vedtægtens artikel 90.
For det andet hvad angår påstanden om annullation af afgørelserne om suspension af udlandstillægget konkluderede Retten, at den suspension af udlandstillægget, der blev fastslået i generalsekretærens afgørelse, var i strid med artikel 4, stk. 1, i bilag VII til vedtægten.
Formålet med at yde det i vedtægtens artikel 69 fastsatte udlandstillæg, hvis tildelingsbetingelser er fastsat i artikel 4, stk. 1, i bilag VII til vedtægten, er nemlig at opveje de særlige byrder og ulemper, som ansættelsen ved Unionen indebærer for de tjenestemænd, der af denne grund må skifte bopæl fra deres hjemland til tjenestelandet og integrere sig i nye omgivelser. Udlandstillægget tildeles som kompensation for de økonomiske udgifter og de ikke-økonomiske ulemper, der følger af, at tjenestemanden opholder sig langt fra sit hjemsted, og at vedkommende normalt opretholder familiemæssig tilknytning til sit oprindelsesområde. I denne henseende mister udlandstillægget ingenlunde sin berettigelse, når tjenestemanden under usædvanlige omstændigheder som dem, der opstod som følge af covid-19-pandemien, udfører sit arbejde uden for tjenestestedet i en kort periode, hvorunder den pågældende fortsat bærer de udgifter, der er forbundet med bopælen på det nævnte tjenestested, såsom husleje eller afdrag på et lån, udgifter til el, vand og varme samt fællesudgifter vedrørende boligen. Under sådanne omstændigheder skal disse udgifter fortsat afholdes af den pågældende på grund af den midlertidige karakter af den særlige tilladelse til at arbejde uden for tjenestestedet, som ingen kan fastsætte varigheden af.
Udbetalingen af udlandstillægget i henhold til artikel 4, stk. 1, i bilag VII til vedtægten er ganske vist uløseligt forbundet med den bopælspligt, der påhviler Unionens tjenestemænd, jf. vedtægtens artikel 20, hvorefter enhver tjenestemand dels skal tage bopæl på tjenestestedet eller i en sådan afstand fra dette, at vedkommende ikke hindres i udførelsen af sit arbejde, dels skal meddele ansættelsesmyndigheden sin adresse og straks give denne besked om enhver ændring heraf.
Vedtægtens artikel 20 skal imidlertid sammenholdes med vedtægtens artikel 55, stk. 1, hvorefter en tjenestemand i aktiv tjeneste til enhver tid skal stå til rådighed for sin institution. Det følger heraf, at en tjenestemand, som ikke bor på tjenestestedet, ikke desto mindre skal være i stand til at møde på sit arbejdssted til hver en tid i overensstemmelse med de regler om arbejdets tilrettelæggelse, som finder anvendelse på den pågældende, for dér at varetage de opgaver, der er pålagt vedkommende i tjenestens interesse. Under de usædvanlige omstændigheder, der opstod som følge af covid-19-pandemien, hvor de interne regler om telearbejde og om medarbejdernes fysiske tilstedeværelse i Parlamentets lokaler kortvarigt ikke fandt anvendelse, og hvor samtlige medarbejdere, hvis tilstedeværelse ikke blev anset for tvingende nødvendig, havde pligt til at udføre telearbejde på fuld tid, kan den manglende overholdelse af pligten til at tage bopæl på tjenestestedet imidlertid ikke begrunde, at udlandstillægget ikke udbetales.
I øvrigt indeholder vedtægten ingen bestemmelse, der fastsætter mulighed for, at en institution, et organ, et kontor eller et agentur under Unionen kan suspendere udbetalingen af udlandstillægget, selv under usædvanlige omstændigheder som dem, der opstod i forbindelse med covid-19-pandemien. Af disse grunde fastslog Retten, at en suspension som den, der var indeholdt i generalsekretærens afgørelse, var ulovlig.