61981C0102
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT G. REISCHL
FREMSAT DEN 2. FEBRUAR 1982 (
1
)
Høje Domstol.
En række virksomheder, som deltager i det tyske højsøfiskeri, nærmere bestemt virksomhederne »Nordsee« Deutsche Hochseefischerei GmbH, de til Nordsterngruppen hørende rederier Mond Hochseefischerei Nordstern AG & Co. KG og Friedrich Busse Hochseefischerei Nordstern AG & Co. KG, samt rederiet Sohle, entrerede — på et tidspunkt før den 31. december 1970 og som led i et fælles program — om bygning af 13 ens fabriksskibe. Byggerierne blev fuldført, og skibene sat i drift i tidsrummet september 1972-oktober 1973.
Da bygherrerne i foråret 1973 fik kendskab til muligheden for at opnå tilskud fra Den europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL) i medfør af Rådets forordning nr. 17/64/EØF af 5. februar 1964 (EFT 1963-1964, s. 96), indgav de ansøgninger om tilskud til fire skibe, dvs. »Nordsee« ansøgte om tilskud til 2 skibe, rederiet Sohle til 1 skib og Nordstern-gruppen ligeledes til 1 skib. Efter at det i begyndelsen af 1973 var blevet kendt, at der i medfør af Rådets forordning (EØF) nr. 2722/72 (EFT af 31.12.1972, s. 14) var blevet indført støtteforanstaltninger til en omlægning af torskefiskeriet, indgav de nævnte bygherrer i foråret 1973 i medfør af dette program supplerende ansøgninger vedrørende yderligere fem skibe: »Nordsee« vedrørende 2 skibe, rederiet Sohle ligeledes vedrørende 2 skibe og Nordstern-gruppen vedrørende 1 skib. For de sidste 4 af de nævnte nybygningers vedkommende — 2 skibe tilhørende »Nordsee« og 1 skib tilhørende hver af rederierne Sohle og Nordstern-gruppen — undlod virksomhederne at ansøge om EF-tilskud.
De indgivne ansøgninger blev delvis imødekommet. Således bevilgede Kommissionen i juli og august 1974 visse tilskud til »Nordsee«, rederiet Sohle og Nordstern-gruppen, hver for 1 skibs vedkommende. Endvidere bevilgede Kommissionen i juni 1974 visse tilskud fra særprogrammet for torskefiskerisektoren til 3 skibe, nemlig 1 fra »Nordsee«, 1 fra rederiet Sohle og 1 fra Nordstern-gruppen, hvilke tilskud blev udbetalet i 1975.
Efter at alle ansøgninger var indsendt, blev man — så vidt jeg kan se ved en skrivelse fra en embedsmand i det tyske forbundsministerium for ernæring, land- og skovbrug af 10. maj 1973 til Verband der Deutschen Hochseefischereien, af hvilken skrivelse en genpart kom »Nordsee« i hænde — bekendt med, at der ikke var tilstrækkelige EF-midler til imødekommelse af alle indkomne ansøgninger. Der blev derpå mellem »Nordsee«, rederiet Sohle og tre til Nordstern-gruppen hørende rederier den 27. juni 1973 indgået en aftale om, at der skulle tilfalde hver af de 13 fabriksskibe Vi3 af det samlede tilskudsbeløb. Det aftaltes endvidere, at alle spørgsmål, som opstod af aftalen, af parterne skulle løses i gensidig forståelse og — såfremt der ikke blev opnået enighed — ikke kunne indbringes for domstolene, men at en voldgiftsmand skulle træffe endelig afgørelse i sagen, hvilken voldgiftsmand i mangel af enighed mellem parterne skulle udpeges af »Industrie- und Handelskammer Bremen«. Ligeledes den 27. juni 1973 oprettede de nævnte virksomheder yderligere et aftaletillæg, hvori de for det tilfælde, at en eller flere af kontrahenterne på grund af eksistensen eller gennemførelsen af den førstnævnte aftale blev tvunget til helt eller delvist at tilbagebetale modtaget tilskud, aftalte gennemførelse af en ny fordeling i henhold til den førstnævnte aftale.
Da der i 1976 opstod tvivl om, hvorvidt de aftalte udligningsbetalinger medførte risiko for, at tilskudsbeløbene skulle tilbagebetales til Kommissionen, og Nordstern-gruppen derfor krævede en afklaring af dette spørgsmål, kontaktede »Nordsee« i anden halvdel af 1976 Kommissionens forvaltning om spørgsmålet. Derved bragte virksomhedens repræsentant i erfaring, at Kommissionen ikke anså et puljearrangement vedrørende tilskudsmidler for lovligt, og at Kommissionen i givet fald ville kræve tilskudsbeløb, der var indgået i et sådant arrangement, tilbagebetalt.
I overensstemmelse dermed meddelte en embedsmand i forbundsministeriet for ernæring, land- og skovbrug rederiet Sohle, at Kommissionen gerne så, at der blev afgivet en erklæring om, at der hverken var eller ville blive benyttet et puljearrangement vedrørende tilskudsmidler. I et telex, som rederiet Sohle — også på »Nordsee«'s vegne — sendte forbundsministeriet den 25. november 1976, blev der afgivet forsikring om, at der ikke var blevet anvendt et puljearrangement vedrørende støtte fra EF-midler, endsige forelå forpligtelse hertil eller påtænktes noget sådant. Denne erklæring blev videresendt til Kommissionens forvaltning. En tilsvarende erklæring blev endvidere af en repræsentant fra Nordstern-gruppen afgivet til en embedsmand i forbundsministeriet for ernæring, land- og skovbrug.
Trods det passerede fastholdt »Nordsee« gennemførelsen af aftalen af 27. juni 1973 og afkrævede de til Nordstern-gruppen hørende rederier Mond og Friedrich Busse et nærmere angivet udligningsbeløb, hvis størrelse er ubestridt, med renter fra 1. september 1975. Kravet blev afvist bl.a. med den begrundelse, at puljeaftalen som stridende mod EF's tilskudsregler, hvorefter tilskud er projektbundet, var ugyldig i medfør af § 134 i BGB (Bürgerliches Gesetzbuch), idet kravet stred mod § 242 i BGB, da »Nordsee« ville være forpligtet til at tilbagebetale sådanne udligningsbeløb til Kommissionen.
Dette er baggrunden for sagen, der som fastsat i aftalen blev forelagt en voldgiftsret, hvis dommer i mangel af enighed mellem parterne blev udpeget af »Industrie- und Handelskammer Bremen«.
Under sagens behandling kom voldgiftsmanden til den slutning, at det rejste krav afhang af svaret på spørgsmålet, om det aftalte puljearrangement var foreneligt med EF's tilskudsregler, således som disse er indeholdt i de nævnte to forordninger nr. 17/64 og nr. 2722/72 samt Rådets forordning nr. 729/70 af 21. april 1970 (EFT 1970 I, s. 196). Han udtalte herom, at såfremt der trods opfyldelse af tilskuddets hovedformål, nemlig realisering af det plantagte projekt, kunne tales om en »uregelmæssighed« — navnlig i den i artikel 8 i forordning nr. 729/70 anvendte betydning, fordi EF-tilskud ikke måtte videregives, men var projektbundet i den forstand, at det kun måtte komme særligt støttede projekter til gode — så havde klageren i voldgiftssagen, rederiet »Nordsee«, intet krav. I en sådan situation ville det tværtimod påhvile medlemsstaterne at træffe foranstaltninger til tilbagesøgning af tilskuddet. Endvidere måtte en direkte tilbagesøgning fra Kommissionens side forventes. Desuden måtte de tidligere nævnte erklæringer til Kommissionen fra de i puljearrangementet deltagende virksomheder fortolkes derhen, at parterne ophævede puljeaftalen. Yderligere anførte voldgiftsmanden, at såfremt der forelå en uregelmæssighed, kunne et krav heller ikke støttes på aftaletillægget af 27. juni 1976. Hvis puljearrangementet udgjorde en uregelmæssighed, måtte også en aftale om et nyt puljearrangemenţ anses for at stride mod EF's tilskudsregler og anses for ugyldig i medfør af BGB § 134. Da voldgiftsmanden imidlertid fandt det tvivlsomt, hvorledes støttereglerne skulle fortolkes, og hvorledes man skulle besvare spørgsmålet, hvad der nærmere skal forstås ved »uregelmæssighed«, har han fundet det rettest at anmode Domstolen om en præjudiciel afgørelse.
Herved stødte han naturligvis også på problemet, om en voldgiftsdommer overhovedet har adgang til forelæggelse i medfør af artikel 177. Efter voldgiftsmandens opfattelse må spørgsmålet besvares bekræftende, selv om man i hidtidig retspraksis kun har antaget en forelæggelsesadgang for statens retsorganer tilhørende den nationale domstolsorganisation. Voldgiftsmanden har herved lagt til grund, at han i denne egenskab er forpligtet til at anvende såvel den materielle rets som fællesskabsrettens regler i samme omfang som ordinære domstole, at sagsbehandlingen sker i retsplejens former, og at han ved pådømmelsen er uafhængig, jf. herved, at han er udpeget af »Industrie- und Handelskammer Bremen«. Endvidere har han anført, at hans kendelse er endelig, da sagen ikke kan indbringes for domstolene og ifølge § 1040 i den tyske Zivilprozeßordnung har samme virkning som en retskraftig dom, ligesom sådanne kendelser under en sag om fuldbyrdelsespåtegning eller om omstødelse, jf. §§ 1041 og 1042 i Zivilprozeßordnung, kun er undergivet en begrænset prøvelse, men ikke en efterprøvelse af den i sagen foretagne retsanvendelse, således som tilfældet er med en ret, der behandler en revisionsanke. Endvidere har voldgiftsmanden henvist til formålet med den præjudicielle forelæggelse, nemlig at sikre en ensartet retsanvendelse, hvilket ikke kan sikres i samme grad, hvis man indskrænker forelæggelsesadgangen til eksigibilitets- og omstødelsessager, da prøvelsen af voldgiftskendelser under sådanne sager er begrænset.
Voldgiftsmanden har på denne baggrund ved beslutning af 22. april 1981 udsat den for ham verserende sag og forelagt følgende spørgsmål til præjudiciel afgørelse:
»1.
Har en tysk voldgiftsret, der skal træffe sin afgørelse efter gældende ret og ikke efter billighed, og hvis afgørelse har samme virkning for sagens parter som en retskraftig dom (jf. § 1040 i Zivilprozeßordnung) kompetence til at forelægge De europæiske Fællesskabers Domstol spørgsmål i medfør af EØF-traktatens artikel 177, stk. 2?
2.
Foreligger der en sådan uregelmæssighed i fællesskabsretlig forstand — jf. navnlig Rådets forordning nr. 17/64/EØF af 5.2.1964, Rådets forordning (EØF) nr. 729/70 af 21.4.1970 og Rådets forordning (EØF) nr. 2722/72 af 19.12.1972 — som medfører hel eller delvis tilbagesøgning, når personer, der fra EUGFL's udviklingssektion har fået støtte til projekter af den pågældende art (nybygning af fabriksskibe) efter at have ansøgt om EF-tilskud, allerede inden støttens bevilling har aftalt, at de efter ibrugtagningen og betalingen af fartøjerne ydede tilskud skal fordeles (indgå i pulje) mellem dem efter antallet af alle sådanne fartøjer, som de lader bygge og tager i brug, dvs. også inklusive identiske fartøjer, for hvilke der imidlertid ikke ydes tilskud, og derefter har delt tilskuddene i overensstemmelse med denne aftale?«
Min stillingtagen til denne sag er som følger:
I —
I første række skal behandles spørgsmålet om sagens antagelse til realitetsbehandling, altså spørgsmålet om indbringelse af en sag for Domstolen fra en voldgiftsmand, som på grundlag af en privat aftale har fået i opdrag at pådømme en tvist.
Dette problem skal Domstolen i øvrigt tage stilling til ex officio og uden hensyn til, at det første spørgsmål, som voldgiftsmanden har forelagt, også rejser samme problem, som i øvrigt kun går ud på et få fastlagt — andet og mere er ikke nødvendigt for hovedsagen — kompetencen hos den dommer, som rent faktisk har forelagt sagen. Der er altså ikke tale om at foretage en generel fortolkning af artikel 177 i relation til voldgiftsretter i almindelighed, der — hvilket tydeligt ses af de under sagen afgivne indlæg — forekommer i mangfoldige former.
1.
I denne forbindelse er det væsentligt at fremhæve, at den forelæggende voldgiftsmand ikke skal afgøre sagen efter billighed, men efter gældende ret, og at en sådan virksomhed på en række punkter er reguleret i den tyske Zivilprozeßordnung (jf. §§ 1025 ff). Således indeholder § 1034 nogle grundlæggende regler om sagens behandling under retsstatsgarantier. Herefter skal en voldgiftsmand, inden han træffer sin afgørelse, give sagens parter lejlighed til at udtale sig samt drage omsorg for at få sagens faktum klarlagt. Endvidere har parterne ret til at lade sig repræsentere af en advokat. I § 1039 bestemmes det, at voldgiftskendelsen skal deponeres på den kompetente rets justitskontor. I § 1040 er det bestemt, at en voldgiftskendelse har samme virkning for sagens parter som en retskraftig dom afsagt af domstolene. Hertil må imidlertid bemærkes, at virkningerne af en voldgiftskendelse står tilbage for virkningerne af en dom afsagt af statens domstole, idet de førstnævnte ikke prøves ex officio, men kun efter påstand fra en af parterne (jf. den i Neue Juristische Wochenschrift 1958, s. 950, gengivne dom afsagt af Bundesgerichtshof den 11.4.1958), og fordi parterne ved aftale kan ophæve en voldgiftskendelses retskraft (jf. den i Neue Juristische Wochenschrift 1957, s. 1035, gengivne dom afsagt af Oberlandesgericht Bremen den 14.12.1956). § 1041 indeholder endvidere regler om, på hvilket grundlag en voldgiftskendelse kan omstødes, i hvilken forbindelse det navnlig bør fremhæves, at der her ikke foretages en omfattende kontrol af retsanvendelsens rigtighed, men — i relation til voldgiftskendelsens indhold — kun prøves, om den er i strid med lov og ærbarhed eller ufravigelige retsgrundsætninger. Endelig bestemmes det i § 1042, at en voldgiftskendelse kan tvangsfuldbyrdes, når den har fået meddelt fuldbyrdelsespåtegning. Den herom fornødne afgørelse træffes af den ordinære ret, hvis kompetence er fastsat i §§ 1045 og 1046 i Zivilprozeßordnung og afslås, hvis der foreligger en af de i § 1041 angivne omstødelsesgrunde.
2.
En adgang til forelæggelse under en sådan voldgiftssag har ikke støtte i hidtidig retspraksis, som allerede et par gange har taget stilling til henvendelser fra ikke-statslige retter. Det må nemlig anses for givet, at det foreliggende tilfælde ikke opfylder alle de betingelser, som i de pågældende to sager, sag 61/65 (
2
) og sag 246/80 (
3
) blev anset for væsentlige.
a)
For sag 61/65's vedkommende må det indrømmes, at visse elementer, som dengang var af betydning for anerkendelsen af stilling som »en ret« og adgang til forelæggelse, også er til stede i nærværende sag. Således skal det forelæggende organ også afgøre sagen efter retsregler, og den for organet indbragte sag behandles efter regler, som svarer til de ved de almindelige domstole gældende regler. Den dømmende ret skal endvidere være lovligt konstitueret i henhold til national lovgivning, hvilket må antages at være tilfældet med voldgiftsretter, fordi disse i tysk procesret behandles som organer, der kan afgøre tvister.
Endvidere blev det i den nævnte dom anset af betydning, at der var tale om et permanent organ, som af staten havde fået overdraget en obligatorisk kompetence til at afgøre alment beskrevne tvister. Som bekendt er det her Kommissionens opfattelse, at det må antages, at dette også dækker voldgiftsretter af den her drøftede art, hvorved det dog forudsættes, at vægten ikke lægges på den enkelte voldgiftsret, men på at voldgiftsinstituttet som sådant er et i retsordenen anerkendt permanent retsplejeorgan, idet retsordenen forlener voldgiftsinstituttet med en almindelig rammekompetence, uden hvilken de privatretlige voldgiftsaftaler ville være virkningsløse.
Det må imidlertid anses for tvivlsomt, om synspunktet rent faktisk er holdbart. I hvert fald er det givet, at der i den foreliggende sag savnes elementer, som i sag 61/65 også blev anset for væsentlige, nemlig det offentliges gennem en minister udøvede medvirken ved voldgiftsrettens konstituering og en tilsvarende indflydelse på procedurereglernes udformning.
b)
Det samme gælder den nyligt afsagte dom i sag 246/80, der blev indbragt for Domstolen af et organ — det såkaldte tvistighedsnævn — henhørende under en privatretlig forening af nederlandske læger. For denne sags antagelse til realitetsbehandling blev det ikke alene tillagt vægt, at det pågældende nævn blev udpeget for perioder af fem år, således at der altså ikke var tale om et dømmende organ, som trådte i virksomhed i et enkelttilfælde. Tilsyneladende var det endvidere af betydning, at der i den pågældende sag klart var tale om en offentlig indflydelse, dels derved at selskabets vedtægter kun kunne ændres i forståelse med den ansvarlige minister, dels derved at tvistighedsnævnet blev udpeget under medvirken af både det medicinske fakultet og den ansvarlige minister.
3.
Det afgørende er altså, om man ved anvendelsen af artikel 177 kan gå væsentligt videre end i de omtalte tilfælde og desuden anse privat oprettede voldgiftsretter af den ovenfor i indledningen beskrevne art som retter i artikel 177's forstand.
Dette spørgsmål — som også er stærkt omstridt i litteraturen — er under sagen blevet indgående kommenteret ud fra forskellige standpunkter, hvor indklagede i hovedsagen og Kommissionen gik ind for at besvare spørgsmålet bekræftende, mens regeringen for Det forenede Kongerige, Den italienske Republik og kongeriget Danmark med varierende styrke har givet udtryk for betænkeligheder ved en bekræftende besvarelse. Det er således indlysende, at besvarelsen af det rejste spørgsmål er vanskelig og har vidtrækkende betydning for fællesskabsrettens udvikling, for Domstolens arbejde og for de private voldgiftsretter.
a)
Det er nærliggende at indlede undersøgelsen af dette spørgsmål med at se på ordlyden af EØF-traktatens artikel 177.
Denne er navnlig blevet påberåbt til støtte for det standpunkt, som regeringen for Det forenede Kongerige har indtaget. Det er den britiske regerings opfattelse, at udtrykket »en ret i en af medlemsstaterne« og de tilsvarende udtryk i affattelserne på de øvrige sprog, samt anvendelsen af begrebet »dom« og tilsvarende begreber i affattelserne på de øvrige sprog taler for, at reglen kun omfatter officielle organer under staten, som er tillagt øvrighedsmyndighed, derimod ikke voldgiftsretter, som ikke afsiger domme, men voldgiftskendelser, hvis kompetence udledes af en privat aftale, og hvis kendelser først gennem statens domstoles mellemkommende virksomhed får et officielt præg.
Man kan ikke afvise, at dette synspunkt — navnlig henvisningen til begrebet »dom« — har en vis styrke. På den anden side kan det heller ikke afvises — et synspunkt som Kommissionens repræsentant har gjort gældende — at man næppe havde spørgsmålet om voldgiftsretter i tankerne ved traktatens udarbejdelse, hvorfor man ikke uden videre kan antage, at de omtalte begreber er valgt med det klare sigte netop at udelukke voldgiftsretter fra artikel 177's anvendelsesområde. Endvidere vil jeg gerne påpege, at man — som jeg anførte i mit forslag til afgørelse i sag 246/80 — med god grund kan hævde, at traktatens fædre med de pågældende formuleringer hovedsagelig har sigtet på dels at udelukke domstole i tredjelande eller internationale domstole, dels at udelukke parterne i en retssag samt medlemsstaterne og deres ikke-judicielle myndigheder tra. at forelægge et spørgsmål for Domstolen.
Det er derfor min opfattelse, at artikel 177's ordlyd ikke giver sikker støtte for, at det rejste spørgsmål skal besvares på den måde, den britiske regering har gjort gældende.
b)
Dernæst må det undersøges, hvad der kan udledes af formålet med artikel 177 sammenholdt med EØF-traktatens artikel 164, hvorefter det må anses for én af Domstolens væsentlige opgaver at sikre en korrekt og ensartet anvendelse af fællesskabsretten, når denne anvendes i en national retssag.
Her er det blevet gjort gældende, at dette må medføre, at man ved fortolkningen af artikel 177 lægger vægten på det dømmende organs funktion snarere end dets status. Ud fra dette synspunkt er det imidlertid nærliggende også at anse private voldgiftsretter for omfattet af artikel 177's anvendelsesområde, i hvert fald i det omfang sådanne retter anvender procesregler svarende til de offentlige domstoles, træffer afgørelse efter gældende ret og ikke efter billighed, og i det omfang afgørelserne tillægges samme virkninger som en fra domstolene hidrørende øvrighedsakt, nemlig retskraft og eksigibilitet, og i det omfang statens domstole kun kan foretage en stærkt begrænset prøvelse. Det anses endog — efter det her gengivne standpunkt — for uacceptabelt, at dette vigtige felt inden for retsplejen, hvis virksomhed erstatter statens domstole, og for hvilke fællesskabsretten ikke kan anses at spille en helt underordnet rolle, skulle falde uden for ordningen i artikel 177, og at det således måtte accepteres, at en væsentlig del af retslivet under visse omstændigheder ville udvikle sig i strid med fællesskabsretten.
aa)
Ingen kan vel benægte, at det anførte i nogen grad taler for at besvare det forelagte spørgsmål bekræftende. En række indvendinger imod synspunktet kan i hvert fald forholdsvis let tilbagevises.
i)
Dette gælder for det første den britiske regerings argument, hvorefter artikel 177 har til formål at sikre, at traktatens formål ikke tilsidesættes under en national retssag. Efter denne opfattelse må det endvidere anses for temmelig usandsynligt, at spørgsmål om vigtige traktatformål dukker op i en privat voldgiftssag, idet det tværtimod må antages, at bestemmelserne om importrestriktioner, statsstøtte, bevægelsesfrihed, etableringsret og udveksling af tjenesteydelser kun undtagelsesvis vil være relevante i sådanne sager.
Denne indvending tager efter min opfattelse ikke tilstrækkeligt hensyn til, at artikel 177 ikke kun omfatter væsentlige formål i traktaten, men hele fællesskabsretten. Der er i hvert fald visse områder af fællesskabsretten — ifølge indklagedes indlæg f.eks. spørgsmål vedrørende artiklerne 30 og 85 — der udmærket kan være relevante i voldgiftssager. Endvidere er det tvivlsomt, hvorvidt der udelukkende er tale om isolerede enkelttilfælde, som man ikke behøver tillægge vægt, bortset fra at det er et spørgsmål, om et sådant kvantitativt synspunkt, som udviklingen hurtigt kan løbe fra, overhovedet er berettiget i forbindelse med traktatens fortolkning.
ii)
Dette gælder også den udtrykte frygt for, at erklæringer om fællesskabsretten, som er afgivet efter anmodning fra private voldgiftsretter, kan vise sig at være værdiløse, fordi de ikke respekteres, samt argumentet om, at præjudicielle afgørelser kun har mening i forhold til de egentlige domstole, da disses afgørelser offentliggøres og således har indflydelse på retsudviklingen, mens dette ikke gælder de private voldgiftsretter, navnlig når der ikke er tale om permanente institutioner.
Vi skal her kun beskæftige os med en voldgiftsret, der skal dømme efter gældende ret. Retten skal således også anvende fællesskabsretten, som må henregnes til den offentlige ret og i øvrigt må anses for præceptiv, hvorfor man givetvis må antage, at voldgiftsretten er forpligtet til at følge en præjudiciel afgørelse om fællesskabsretten. Når det på den anden side må indrømmes, at en voldgiftsret, som kun er oprettet med henblik på en enkelt sag, kun træffer en afgørelse, som principielt kun sagens parter får kendskab til, og som formentlig ingen indflydelse har på retsudviklingen, så må det dog i denne forbindelse ikke glemmes, at det samme gælder mange af de domme, der afsiges af statens domstole. Endvidere er det med rette blevet fremhævet, at i de tilfælde, hvor Domstolen inddrages i sagen, må den væsentligste indflydelse på fællesskabsretten tilskrives den præjudicielle afgørelse, som jo i alle tilfælde offentliggøres.
iii)
Man kan heller ikke anerkende det argument, at der ikke er behov for, at voldgiftsretter får adgang til at forelægge en sag for Domstolen, fordi en afklaring af de fællesskabsretlige spørgsmål, som opstår under disse sager, stadig kan ske på de ordinære domstoles initiativ, når disse under en sag om fuldbyrdelsespåtegning foretager en vis efterprøvelse, eller evt. i forbindelse med en eventuel påstand om voldgiftskendelsens omstødelse.
Heroverfor henvises der til procesbesparende hensyn, som har medført, at man på statens domstoles område har tilladt allerede underinstanserne at forelægge en præjudiciel sag. Det er endvidere vigtigt, at — som det blev fremstillet med overbevisende styrke — voldgiftskendelser som hovedregel anerkendes og opfyldes, således at det slet ikke bliver nødvendigt at inddrage de ordinære domstole. Desuden bør det ikke overses, at efterprøvelsen af voldgiftskendelsens indhold ifølge tysk ret — som tilsyneladende også efter mange andre retsordener — er begrænset til spørgsmålet om »strid mod lov og ærbarhed« og »strid mod ufravigelige retsgrundsætninger«. Derudover, dvs. med hensyn til overholdelsen af almindelige, præceptive materielle retsregler, bliver voldgiftskendelsens rigtighed ikke efterprøvet, hvorfor man formentlig kan gå ud fra, at kun en — måske beskeden — del af de fællesskabsregler, der er relevante i en voldgiftssag, også kan anfægtes under en efterfølgende sag for domstolene.
iv)
Jeg har heller ikke fundet det overbevisende, når den britiske regerings repræsentant har gjort gældende, at alle medlemsstater er bundet af protokollen om voldgiftsklausuler af 29. september 1923 eller konventionen af 10. juni 1958 om anerkendelse og fuldbyrdelse af udenlandske voldgiftskendelser, hvilket skulle indebære en forpligtelse til at anerkende aftaler med voldgiftsklausuler med den konsekvens, at ingen andre instanser har ret til at træffe afgørelse i sagen.
Det bør jo ikke — hvis man her også tænker på præjudicielle afgørelser truffet af Domstolen — glemmes, at anerkendelse af en adgang til forelæggelse ikke indebærer overdragelse af kompetencen til at afgøre den enkelte sag, idet denne kompetence i alle tilfælde bliver hos hovedsagens dommer. De anførte bestemmelser synes heller ikke at have stillet sig i vejen for den britiske retstradition, hvorefter de ordinære domstole indtil 1979 i betydeligt omfang på parternes begæring kunne inddrages i en voldgiftssag for at afgøre visse præjudicielle spørgsmål, og efter hvilken tradition dette i nogen grad stadig er muligt uanset de i 1979 ved lov indførte begrænsninger.
v)
Endelig har jeg heller ikke kunnet tilslutte mig det — ligeledes af den britiske regering fremførte — argument, hvorefter anvendelsen af artikel 177 på voldgiftssager ville have skadelige virkninger for sådanne voldgiftsretter, som virker i visse af Fællesskabets storbyer. Den britiske regering mente herom, at man — da mange parter, som deltager i en voldgiftssag, ikke vil være indforstået med Domstolens inddragelse i sagen — må påregne, at sådanne voldgiftsretter flytter uden for Fællesskabet, hvilket dels vil medføre et tab i eksporten af tjenesteydelser, dels en forringet indflydelse fra medlemsstaternes retsordener, der ofte aftales som afgørelsesgrundlag, på hvis bekostning retsordener uden for Fællesskabet vil vinde i indflydelse.
Den fare, som muligvis består på dette punkt, er efter min opfattelse stærkt overdrevet — i 1966 udtalte den 2. internationale voldgiftskongres i Rotterdam sig da også til fordel for adgangen til forelæggelse — og jeg ser mig derfor, lige så lidt som flertallet af kongresdeltagerne, i stand til at tillægge disse synspunkter afgørende vægt.
bb)
Derudover foreligger der imidlertid andre indvendinger, der bar betydeligt større veegt, og som uden tvivl må få én til at tøve med også at give private voldgiftsretter adgang til forelæggelse for Domstolen i medfør af artikel 177.
i)
På grund af traktatens ikke helt entydige affattelse står vi over for spørgsmålet, om det virkelig kan antages, at traktatens fædre har anset det for nødvendigt at udstrække artikel 177 til også at omfatte voldgiftsretter, idet de skulle have ment, at fællesskabsrettens ensartede og korrekte anvendelse også måtte sikres på dette område.
Dette må man med god grund betvivle, ikke alene under hensyn til de retsordener, som ikke hjemler prøvelse af voldgiftskendelser, men også under hensyn til de retsordener, der — som den tyske — med hensyn til kontrol af voldgiftskendelser kun tillader en begrænset prøvelse på basis af principperne om ordre public og lov og ærbared. Når det her tolereres, at den nationale materielle ret i voldgiftskendelser eventuelt ikke anvendes korrekt, og når man således ikke ser en trussel mod retsudviklingen i det forhold, at der ikke er truffet forholdsregler til fuldt ud at sikre en korrekt retsanvendelse, kan man efter min mening vanskeligt gå ud fra, at man for fællesskabsrettens vedkommende skal anse det for nødvendigt at stille strengere krav. Under alle omstændigheder kunne man jo — i det omfang voldgiftskendelser ud fra de netop nævnte principper kan efterprøves — slå sig til tåls med, at der på denne måde kan tages hensyn til væsentlige principper i fællesskabsretten, og at der i denne henseende kan foretages en afklaring af spørgsmålet ved hjælp af en præjudiciel anmodning fra de ordinære domstole i fuldbyrdelses- eller omstødelsessager.
Spørgsmålet må imidlertid anses for tvivlsomt i relation til retsordener, som tillægger de ordinære domstole fuld prøvelsesret over for voldgiftskendelser. Med sådanne appelmuligheder er det nærliggende at mene, at der ikke er tvingende grund til at foretage forelæggelse under den voldgiftssag, fordi en besvarelse af et præjudicielt spørgsmål også kan indhentes under en sag for de ordinære domstole, for hvilke en part som hovedregel vil sørge for at få sagen indbragt, når vedkommende mener sig forurettet.
Det kan efter min mening ikke afvises, at sådanne synspunkter kan rejse væsentlig tvivl om holdbarheden af en argumentation, som går imod artikel 177's ordlyd og lader artiklens formål være afgørende.
ii)
I samme retning peger det synspunkt — som også fra tid til anden fremføres i litteraturen — at medtagelsen af voldgiftsretter, som skal træffe afgørelse efter gældende ret, under anvendelsesområdet for artikel 177 i mange tilfælde må indebære anerkendelsen af en forelæggelsespligt for sådanne retter. Dette må givetvis være tilfældet, hvor en efterprøvelse af voldgiftskendelsen ved de ordinære domstole er fuldstændig udelukket. Det samme må endvidere antages at gælde, hvor en efterprøvelse er så begrænset, at der i sager for domstolene i det højeste bliver tale om anvendelse af en lille del af fællesskabsretten, nemlig den del, der kunne henregnes til begrebet »ordre public«. Jeg mener heller ikke, at man kan undgå denne konsekvens ved hjælp af argumentet, at hele systemet i artikel 177 er tilpasset statens domstole, således at der kun gælder en forelæggelsespligt for disse, eller ved hjælp af argumentet, at de retsmidler, der gælder for de ordinære domstole, også ofte kun hjemler en begrænset prøvelse, uden at man deraf drager den slutning, at der så må bestå en forelæggelsespligt. Hvis man nemlig overhovedet vil anvende artikel 177 på voldgiftsretter, så må dette ske fuldt ud, således at man ikke for forelæggelses/?/ig- tens vedkommende kan lade det i øvrigt påberåbte formål for artiklen — at sikre en ensartet og korrekt retsanvendelse — træde i baggrunden. Hvad på den anden side angår de for de ordinære domstole gældende retsmidler, så er det ikke mit indtryk, at de som hovedregel kun omfatter en begrænset retskontrol. Hvor dette imidlertid skulle være tilfældet, dér opstår efter min mening uvægerligt også spørgsmålet om anvendelsen af artikel 177, stk. 3.
Kan man tilslutte sig dette, så må man også anse det for ganske utænkeligt, at et sådant resultat — en forelæggelsesret og en forelæggelses^/igr for voldgiftsretter — har været tilsigtet. Her må huskes på risikoen — som det på forhånd er vanskeligt at vurdere — mht. arbejdsbyrden for Domstolen, som derved på grund af — ofte mindre betydningsfulde — private retstvister med fællesskabsretligt islæt ville blive afholdt fra sin egentlige opgave. Det må imidlertid også indrømmes, at dette ville betyde et sådant indgreb i voldgiftsretternes virksomhed, som næppe ville være acceptabelt. Det er nemlig kendetegnende for denne virksomhed, at sagens parter dermed — gennem udelukkelse af de ordinære domstole — opnår en hurtig, hemmelig og forholdsvis billig afgørelse af sagen. Disse fordele ville med en pligtmæssig forelæggelse utvivlsomt i stort omfang forsvinde, også selv om man anerkender, at sagen næppe ville blive væsentligt forsinket på grund af den præjudicielle sags begrænsede omfang og højere prioritering i sagsbehandlingen.
iii)
Til støtte for det synspunkt, at man ved fortolkningen af artikel 177 i mindre grad skal lægge vægten på, hvorvidt der er tale om afgørelser, som anerkendes af myndighederne, og som er truffet efter en sagsbehandling, der hviler på retsplejemæssige principper — hvilket, som anført af den italienske regerings repræsentant, også kunne siges om en lang række rent forvaltningsmæssige afgørelser — men derimod lægge vægt på de forelæggelsesberettigede organers karakter af offentlig myndighed, således at kun statens domstole eller i det mindste dømmende organer med et stærkt islæt af offentlig myndighed skal anses for omfattet af artikel 177, taler endvidere argumentet, at en sådan fortolkning yder den bedste garanti for, at der er tale om fornuftige og nødvendige anmodninger. Hvis artikel 177 skal opfylde sit egentlige formål, kan man rent faktisk ikke undvære en sådan garanti, der kan sammenlignes med en art forudgående filtrering.
Hvad dette angår, må man imidlertid for mange ad hoc-voldgiftsretters vedkommende — i mindre grad gælder dettepermanente voldgiftsretter — have væsentlige betænkeligheder. Da de ofte består af lægmænd, og parterne ofte er uden sagkyndig juridisk bistand, kan man ikke uden videre forvente, at de netop vedrørende fællesskabsretten formulerer klart udformede og for sagens pådømmelse afgørende spørgsmål. Også faren for misbrug af præjudicielle anmodninger er her nærliggende. Der kan konstrueres retstvister, der fører til indhentelse af præjudicielle afgørelser af rent akademisk interesse, og dette kan man givetvis ikke fuldt ud imødegå ved hjælp af strenge krav til en overbevisende begrundelse i forelæggelseskendelsen for, at spørgsmålet er væsentligt for sagens afgørelse.
iv)
Endelig har den britiske regerings repræsentant også gjort gældende, at den i artikel 177 valgte formulering »en ret i en af medlemsstaterne« (
4
) forudsætter en tilknytning til en medlemsstat. Dette rejser imidlertid et væsentligt problem for den voldgiftsrets vedkommende, som er oprettet med henblik på en enkelt sag, der har international tilknytning. Her kunne det sted, hvor voldgiftssagen gennemføres, komme i betragtning, hvilket imidlertid — når voldgiftsretten selv kan træffe bestemmelse herom — ikke behøver at være et enkelt sted. Med hensyn til stedlig tilknytning kan endvidere den — af parterne valgte — anvendelige procesret eller den for den omstridte aftale anvendelige materielle lov komme i betragtning, og eventuelt — foruden parternes nationalitet — stedet, hvor voldgiftskendelsen skal afsiges eller hvor den domstol, der skal meddele fuldbyrdelsespåtegning, er beliggende.
Det er et spørgsmål, om man simpelt hen kan bagatellisere de netop skitserede problemer og slå sig til tåls med, at sådanne »grå områder« — som foreslået af Kommissionens repræsentant under den mundtlige forhandling — kan man tage stilling til efterhånden. Efter min mening er det rimeligt at hævde, at stillet over for sådanne vanskeligheder må det formentlig antages, at traktatens fædre med den i artikel 177 valgte formulering ikke har villet medtage voldgiftsretter.
c)
Alle disse overvejelser peger efter min mening uundgåeligt på den konklusion, at der egentlig er mere, der taler imod end for den antagelse, at den konkrete her forelagte anmodning kan antages til behandling. Da dette spørgsmål — formentlig med føje — anses for overordentlig tvivlsomt, vil jeg naturligvis ikke afslutte mit indlæg med denne konklusion, men — subsidiært — også tage stilling til sagens materielle problemer.
II —
Sagens materielle problemer omfatter spørgsmålet, om aftaler af den art, som hovedsagen angår, og deres opfyldelse udgør en »uregelmæssighed«, i den i forordningerne nr. 17/64, nr. 729/70 og nr. 2722/72 anvendte betydning, som medfører hel eller delvis tilbagesøgning af tilskud, der er blevet bevilget af Den europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget, udviklingssektionen.
De indledningsvis omtalte virksomheder, der tilhører det tyske højsøfiskeri, havde efter ansøgning om EF-støtte, men inden tildeling af en sådan, aftalt at de skulle dele de efter ibrugtagning og betaling af skibene ydede tilskud mellem sig i forhold til antallet af samtlige identiske fabriksskibe, som de havde ladet bygge og havde taget i brug, altså også under medregning af ikke-støttede skibe, for hvilke der ikke var indgivet ansøgning, eller ansøgningen var trukket tilbage, eller for hvilke støtte var blevet udtrykkeligt afslået. Som det fremgår af forelæggelsesbeslutningen, var alle skibene — på nær tre — endnu ikke sat i drift på ansøgningstidspunktet.
1.
Inden jeg undersøger dette spørgsmål, skal jeg kort gennemgå indholdet af de nævnte fordringer.
a)
Det bestemmes i forordning nr. 17/64/EØF om betingelserne for støtte fra Den europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget, artikel 13, at der ydes støtte fra fonden til projekter, for hvilke der er indgivet ansøgning til Kommissionen. Ansøgningernes nærmere indhold er fastlagt i Kommissionens forordning nr. 45/64/EØF (EFT 1963-1964, s. 127). Herefter skal der gives en nøjagtig beskrivelse af ansøgere og begunstigede inklusive disses hovedarbejdsområde og økonomiske forhold. Endvidere skal de planlagte foranstaltninger — med et overslag over omkostningerne, en fastlagt plan for realiseringen og angivelse af de forventede virkninger — beskrives, foruden at der skal gives detaljerede oplysninger om den planlagte finansiering.
I artikel 14 i forordning nr. 17/64 er indeholdt de almindelige betingelser, som tilskudsegnede projekter skal opfylde. Her nævnes blandt andet, at et projekt skal »yde tilstrækkelig garanti med hensyn til den varige økonomiske virkning af den foretagne forbedring af landbrugsstrukturen«. Desuden kræves det, at de pågældende projekter har til formål »at gøre landbrugsbedrifter økonomisk levedygtige eller holde landbrugsbedrifter økonomisk levedygtige og forøge deres konkurrenceevne«.
Forordningens artikel 17 bestemmer om den tildelte støtte, der består i kapitaltilskud, at den ikke må forringe konkurrencevilkårene på en måde, der er uforenelig med de principper, der på dette område er indeholdt i traktatens bestemmelser.
I artikel 18 er det bestemt, at i forhold til den foretagne investering i et givet projekt kan de ydede tilskud ikke overstige 25 %, at den, der har fordel af den foretagne forbedring, selv skal deltage finansielt med mindst 30 %, samt at den medlemsstat, på hvis område projektet skal realiseres, skal deltage i projektets finansiering.
I artikel 21 hedder det, at Kommissionen træffer beslutning om ydelse af støtte, efter at have hørt fondskomiteen om de finansielle aspekter og navnlig om de disponible finansielle midler. Denne beslutning »meddeles den pågældende medlemsstat såvel som de begunstigede«.
Endelig er det i artikel 22 bestemt, at støtte ydes til de personer, der i sidste instans helt eller delvis bærer omkostningerne ved projektets gennemførelse. Artiklen bestemmer endvidere, at de af medlemsstaterne udpegede myndigheder i hele det tidsrum, hvor fonden er impliceret, skal overlade Kommissionen ethvert bilag eller dokument, som viser, at de finansielle og andre betingelser er opfyldt for hvert projekt. Kommissionen kan om fornødent foretage kontrol på selve stedet. Desuden udtales det i artiklen, at såfremt disse betingelser ikke er opfyldt, kan fondens støtte udsættes, nedsættes eller bortfalde, og at Kommissionen træffer beslutning om de finansielle aspekter.
b)
I den anden af de nævnte forordninger, forordning nr. 729/70 om finansiering af den fælles landbrugspolitik (EFT 1970 I, s. 196), bestemmes det i artikel 8, at medlemsstaterne træffer de fornødne foranstaltninger for at sikre sig, at de af fonden finansierede foranstaltninger virkelig er blevet gennemført, og at de er blevet gennemført på behørig måde, at forhindre og forfølge uregelmæssigheder, og at gennemføre tilbagebetaling af beløb, der er udbetalt med urette på grund af uregelmæssigheder eller forsømmelser. I artikel 9, stk. 1, bestemmes det, at medlemsstaterne træffer alle foranstaltninger, der er egnet til at lette eventuelle kontrolforanstaltninger — herunder undersøgelser på selve stedet — hvis gennemførelse Kommissionen skønner formålstjenlige som led i administrationen af fællesskabsfinansieringen.
c)
Af artikel 2 i den ligeledes relevante forordning nr. 2722/72 om finansiering gennem Den europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget, udviklingssektionen, af et omlægningsprogram for torskefiskeriet følger blandt andet, at projekter kun er tilskudsegnede, hvis de yder tilstrækkelig garanti med hensyn til den varige økonomiske virkning af den planlagte strukturforbedring.
I artikel 5 er angivet, hvilke tekniske betingelser det udstyr, der er nævnt i forordningens artikel 1, stk. 3, litra a), skal opfylde.
I artikel 4 bestemmes det, et enhver ansøgning — til hvis indhold der i øvrigt stilles krav i bilag I til forordning nr. 1462/73 (EFT L 145, s. 11) om bestemte oplysninger, blandt andet om rentabiliteten — skal ledsages af en økonomisk analyse af projektet. Artikel 6 bestemmer, at der til hver ansøgning om støtte af vedkommende medlemsstat skal forelægges Kommissionen en økonomisk undersøgelse som dokumentation for, at der efter realiseringen af det påtænkte projekt vil være et passende forhold mellem produktionen af de pågældende fiskerivarer og deres afsætningsmuligheder.
Artikel 11 indeholder regler svarende til bestemmelserne i artiklerne 17 og 18 i forordning nr. 17/64, og artikel 13 svarer til sidstnævnte forordnings artikel 22.
Ifølge artikel 14 træffer Kommissionen beslutning om de indgivne ansøgninger. Ifølge artikel 15 meddeles beslutningen den pågældende medlemsstat og de begunstigede.
I artikel 18 er det bestemt, at de af den pågældende medlemsstat hertil udpegede myndigheder i hele perioden for fondens deltagelse på Kommissionens anmodning overlader denne ethvert bevismiddel eller dokument, hvoraf det fremgår, at de finansielle og andre betingelser, der er stillet for hvert projekt, er opfyldt.
Endelig bestemmes det i artikel 19, at hvis et projekt, der har fået bevilget tilskud, ikke realiseres som foreskrevet, eller såfremt visse betingelser ikke opfyldes, kan fondens støtte suspenderes, nedsættes eller bortfalde. Kommissionen træffer beslutning herom efter at have hørt fondskomiteen om de finansielle aspekter. Desuden bestemmes det, at Kommissionen foranstalter tilbagesøgning af beløb, der er udbetalt på urigtigt grundlag.
2.
Af disse regler kan man udlede følgende principper:
—
Støtte af den her omhandlede art ydes kun efter ansøgning, hvilket vil sige, at den — som det blev kaldt under sagen — er »ansøgningsbundet«.
—
Den er ikke tiltænkt hele sektorer eller regioner, men kun nøjagtigt angivne projekter i bestemte virksomheder, således at man kan tale om »projektbundethed«.
—
Det er Kommissionen, der afgør hvor fællesskabsmidlerne skal placeres, således at man kan tale om, at der foreligger et beslutningsmonopol hos Kommissionen.
Hvis man alene henholder sig hertil, må man umiddelbart anerkende, at en af ansøgerne inden Kommissionens beslutninger om tildeling af støtte indgået aftale, hvorefter fællesskabsmidlerne ikke skal anvendes efter Kommissionens kriterier, men efter de i aftalen deltagende virksomheders kriterier, idet der også skal tages hensyn til projekter, for hvilke der ikke er indgivet ansøgning, må anses for at stride mod de nævnte principper. Der er tale om intet mindre end en forudgående ændring af Kommissionens beslutning og dermed et indgreb i Kommissionens beslutningsmonopol. Det må ikke glemmes, at Kommissionens beslutninger i særlig grad hviler på de indgivne ansøgninger. Disse indeholder en identifikation af ansøgerne og nøjagtige oplysninger om konkrete projekter. Dette grundlag, som også omfatter hele tilskudsbeløbet, bliver gennem aftaler af den foreliggende art helt klart ændret, og Kommissionens beslutning hviler da, når den — som her i sagen — ikke modtager andre oplysninger, på et fejlagtigt grundlag.
3.
Dette resultat kan ikke ændres af den af voldgiftssagens klager under den mundtlige forhandling fremførte argumentation.
Klageren har gjort gældende, at et tilskud har til formål at tilskynde til en bestemt handling, og har videre anført, at dette formål givetvis ikke længere spiller nogen rolle, når — som her i sagen — der ydes tilskud til fartøjer, som forlængst er taget i drift og betalt. I en sådan situation er der i virkeligheden tale om tilskud uden støttefunktion, da midlerne — som det var Kommissionen bekendt — ikke længere kunne gå til bygning af skibene, hvorfor man ikke længere kan tale om projektbundethed og heller ikke kan drage modtagernes frihed til at råde over tilskuddene i tvivl. Efter klagerens opfattelse kan man heller ikke i den foreliggende sag tale om et indgreb i Kommissionens beslutningsmonopol. Dette ophører nemlig ved tilskuddets udbetaling og projektets færdiggørelse, altså når støtteformålet er opnået. Efter dette tidspunkt kan der fornuftigvis ikke længere foreligge et beslutningsmonopol vedrørende rådigheden over de udbetalte midler, og heller ikke en bundethed, idet der efter færdiggørelse og betaling af projekter kun kan rådes privatretligt over de bevilgede fællesskabsmidler. Endelig mener klageren ikke blot, at det ikke kan betvivles, at en aftale mellem tilskudsmodtagere efier udbetaling af tilskuddene på samme måde som en afhændelse af de støttede skibe med overdragelse af støttebeløbene er mulig. Klageren mener desuden, at aftalen også kan forsvares ud fra sit formål — at hindre konkurrenceforvridninger — hvilket moment også er nævnt i artikel 11 i forordning nr. 2722/72, samt med, at den i overensstemmelse med de tyske myndigheders ønske har bevirket en ligelig fordeling af tilskuddene til alle skibe.
Heroverfor er det imidlertid med føje blevet fremhævet, at det ikke bør glemmes, at den af tilskudsmodtagerne trufne ordning er nedfældet i aftalen af 27. juni 1973, på hvilket tidspunkt ubestrideligt ikke alle projekter allerede var gennemført.
Endvidere er det ifølge fællesskabsreglernes ordning — og dette er endnu vigtigere — på ingen måde ligegyldigt, hvorledes midlerne anvendes efter udbetalingen, når blot vedkommende projekt virkelig realiseres. Vi har set, at en beslutning om tilskud også træffes under hensyntagen til et projekts fremtidige udvikling, som — og her er finansieringsmåden bestemt ikke uden betydning — yder tilstrækkelig garanti med hensyn til den varige økonomiske virkning. Endvidere er det bestemt, at der foretages kontrol af projekters gennemførelse, og at overholdelsen af betingelser påses. I overensstemmelse hermed fastslås det udtrykkeligt i artikel 19 i forordning nr. 2722/72, at en suspension, nedsættelse eller bortfald af fondens støtte berør på, om et projekt er gennemført som foreskrevet, hvilket utvivlsomt også omfatter overholdelsen af finansieringsplanen.
Af disse grunde kan formentlig heller ikke den af klageren hævdede mulighed for at indgå en aftale som den i sagen omhandlede efter tilskudsbevilling føre til et andet resultat, helt bortset fra spørgsmålet, om aftalen — som en risikoaftale — på dette tidspunkt ville forfejle sit formål. Desuden tvivler jeg på at en omgående afhændelse af et støttebegunstiget skib med overgivelse af den bevilgede støtte eller skibets udtagelse af driften kort tid efter ville være mulig, uden at der forelå en tilsidesættelse af støtteformålet.
For så vidt angår konkurrenceforvridninger, som aftalen angiveligt har haft til formål at forhindre, samtidig med at man tilnærmede sig den tyske støttepraksis, så er det her ikke alene vigtigt, at de i sagen ydede tyske tilskud tydeligvis blev bevilget ud fra andre synspunkter. Det afgørende er nemlig, at det tilkommer Kommissionen, når den træffer beslutning om tilskud, at påse at konkurrencevilkårene ikke forringes på en måde, der er uforenelig med de herom gældende principper i traktatens bestemmelser (jf artikel 17 i forordning nr. 17/64 og artikel 11 i forordning nr. 2722/72). Kommissionen skal her tage hensyn til konkurrencevilkårene i Fællesskabet, hvilket — da der også skal træffes afgørelse om projekter i andre medlemsstater — naturligvis indebærer en anden målestok, end den der følger af den nationale konkurrenceret. Kommer Kommissionen herefter til det resultat, at tilskuddet til visse virksomheder efter fællesskabsretten må anses for korrekt, så indebærer dette samtidig en afvisning af, at der er tale om en konkurrenceforvridning, og det kan følgelig ikke tolereres, at dette resultat forrykkes gennem private aftaler.
4.
Efter at det således kan fastslås, at den puljeaftale, der er forelagt voldgiftsmanden, udgør en »uregelmæssighed« efter fællesskabsretten, fordi »en uregelmæssighed« givetvis ikke kun foreligger ved opfyldelsen af gerningsindholdet til en strafbar handling, og fordi det heller ikke kan være relevant, hvorledes den oprindelige indstilling var hos de tyske myndigheder — som ved videresendelsen af støtteansøgningerne intet oplyste om aftalen, der var dem bekendt, og heller ikke sørgede for en ændring af ansøgningerne — skal der til den del af voldgiftsdommerens andet spørgsmål, som vedrører tilbagesøgning af tilskud, endelig kort bemærkes følgende:
Dette spørgsmål er berørt i artikel 22 i forordning nr. 17/64 og artikel 19 i forordning nr. 2722/72, som jeg allerede har omtalt. Herefter kan fondens støtte suspenderes, nedsættes eller bortfalde, når projekter ikke gennemføres som foreskrevet, eller betingelser ikke opfyldes. Kommissionen træffer i så fald beslutning om sagens økonomiske spørgsmål og sørger for tilbagesøgning af beløb, som er udbetalt på urigtigt grundlag.
Jeg kan tiltræde Kommissionens fortolkning, at den her har fået tillagt en skønsmæssig beføjelse. Beføjelsen giver Kommissionen ret til dels at afpasse sin reaktion efter retsbruddets art — overtrædelse af formelle regler eller svig — dels at tage hensyn til, hvorledes de omhandlede projekter er blevet realiseret. Kommissionen har imidlertid udtrykkeligt erklæret, at betaling af udligningsbeløb til opfyldelse af en puljeaftale under alle omstændigheder ville få den til at tage skridt til tilbagesøgning, idet Kommissionen dog ikke kan oplyse, hvilket omfang en sådan tilbagesøgning ville få.
Jeg tør ikke sige med sikkerhed, om dette er tilstrækkeligt for den forelæggende dommer til, at han kan pådømme sagen, thi efter forelæggelsesbeslutningens samlede indhold er det ikke helt tydeligt, om det afgørende for voldgiftsmanden er, om tilbagesøgning er en obligatorisk følge af en uregelmæssighed, eller om det er tilstrækkeligt, at denne følge er fakultativ. Dette spørgsmål behøver man imidlertid efter min opfattelse ikke drøfte yderligere.
III —
Sammenfattende skal jeg derfor fremsætte følgende forslag:
Der er efter min mening meget, der taler for at fastslå, at den af præsidenten for Hanseatisches Oberlandesgericht i hans egenskab af voldgiftsmand fremsatte anmodning om en præjudiciel afgørelse ikke kan antages til realitetsbehandling.
Såfremt Domstolen ikke måtte være enig heri, foreslår jeg følgende besvarelse af det forelagte spørgsmål :
Der foreligger en uregelmæssighed i den i forordningerne nr. 17/64 og nr. 2722/72 anvendte betydning, hvis modtagere af tilskud til identiske projekter fra EUGFL, udviklingssektionen, efter ansøgning om EF-tilskud, men inden bevilling af et sådant, aftaler, at de efter ibrugtagning og betaling af skibene ydede tilskud skal deles mellem dem i forhold til antallet af alle identiske skibe, som modtagerne har ladet bygge og sætte i drift, således at der også medregnes skibe, som ikke har fået tilskud, og efterfølgende fordeler tilskuddene i overensstemmelse med denne aftale. En sådan uregelmæssighed kan medføre tilbagesøgning af de udbetalte tilskud.
(
1
) – Oversat fra tysk.
(
2
) – Dom af 30.6.1966 i sag 61/65, enkefru G. Vaassen-Göbbels mod direktionen for Beambtenfonds voor het Mijnbedrijf, Smi. 1965-1968, s. 227.
(
3
) – Dom af 6.10.1981 i sag 246/80, Broekmeulen mod Huisarts Registratie Commissie, endnu utrykt.
(
4
) – O.a.: I den engelske affattelse ejefaldsformen »tribunal o/a Member State ...