61986CC0111_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
1 . Sagsoegeren i denne sag er fru Evelyne Delauche, som er tjenestemand ved Kommissionen i loenklasse A*4 og assisterende kontorchef i afdelingen for "Vedtaegten" ( GD*IX-A1 ) i Generaldirektoratet for "Personale og Administration ". Hun har i sagen nedlagt paastand om annullation af tre beslutninger, Kommissionen har truffet, og desuden paastaaet Kommissionen tilpligtet at betale hende en vis erstatning og i oevrigt afholde sagens omkostninger .
2 . Der er tale om foelgende tre beslutninger :
1 ) beslutningen af 11 . juli 1985, hvorved Kommissionen afslog hendes ansoegning om stillingen som kontorchef for afdelingen "Administrative og oekonomiske rettigheder" ( IX-B1 ), som blev opslaaet ledig den 12 . april 1985;
2 ) beslutningen af 29 . juli 1985, hvorved Roberto Capogrossi fik tildelt den ledige stilling;
3 ) beslutningen af 10 . marts 1986, hvorved Kommissionen afslog hendes klage over de to naevnte beslutninger .
3 . Sagsoegeren stoetter sine paastande paa fire anbringender, som er indbyrdes subsidiaere i forhold til hinanden . For det foerste goer hun gaeldende, at der foreligger en tilsidesaettelse af tjenestemandsvedtaegten, navnlig artikel 5, stk . 3, samt princippet om ligebehandling af maend og kvinder, som ifoelge hende har karakter af en almindelig retsgrundsaetning . For det andet anfoeres, at Kommissionen, i strid med vedtaegtens artikel 7, stk . 1, og artikel 45, stk . 1, har givet en utilstraekkelig begrundelse . For det tredje goer hun gaeldende, at der foreligger en tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 5, stk . 3, princippet om ligebehandling af maend og kvinder samt magtoverskridelse fra Kommissionens side . Endelig anfoerer hun, at der foreligger en overtraedelse af princippet om den berettigede forventning samt en tilsidesaettelse af den bistandspligt, som paahviler Kommissionen .
4 . Det er ufornoedent at gaa naermere ind paa sagsoegerens anbringende om den utilstraekkelige begrundelse, idet jeg herom kan noejes med at henvise til Domstolens dom i Bonino-sagen ( 1 ). Af denne dom fremgaar nemlig, at Domstolens praksis, hvorefter ansaettelsesmyndigheden ikke behoever begrunde beslutninger om forfremmelse, ogsaa har gyldighed for de tilfaelde, hvor der er indgivet en ansoegning til en stilling af kvinder . Lighedsprincippet kan saaledes ikke paaberaabes til stoette for det anfoerte . Sagsoegeren har i oevrigt tilsyneladende frafaldet dette anbringende under den mundtlige forhandling .
5 . Foer jeg gennemgaar sagens hovedanbringender, skal jeg foerst tage stilling til det mest subsidiaere anbringende om, at der foreligger en tilsidesaettelse af bistandspligten og princippet om den berettigede forventning . Sagsoegeren goer i den forbindelse navnlig gaeldende, at ansaettelsesmyndigheden burde have tilgodeset hendes interesse i en forfremmelse, saa meget mere naar det betaenkes, at Kommissionen har afgivet talrige erklaeringer om gennemfoerelse af lighedsprincippet, der har givet de ansatte anledning til at antage, at den ville traeffe effektive foranstaltninger paa dette omraade . Hertil kom, at sagsoegeren havde udvist stor forudgaaende mobilitet i tjenesten, hvilket talte yderligere til stoette for hendes ansoegning . Endelig havde hun i forvejen gjort midlertidig tjeneste som kontorchef .
6 . Det fremgaar af Domstolens praksis, at ansaettelsesmyndigheden ved forfremmelser boer tage hensyn til ansoegernes evt . midlertidige tjeneste eller tjeneste som stedfortraeder i en stilling, men at en ansoeger ikke har noget retligt krav paa en forfremmelse ( 2 ). Paa samme maade har en person, som assisterer en anden tjenestemand, hvis stilling bliver ledig, ikke krav paa at faa tildelt stillingen, selv om vedkommende har de noedvendige kvalifikationer ( 3 ). En tjenestemand kan saaledes kun stoette ret paa princippet om den berettigede forventning, naar der foreligger "omstaendigheder, der kan betegnes som et egentligt kontraktsbrud" ( 4 ) og kun, naar administrationen har afgivet klare loefter over for den paagaeldende ( 5 ), som virkelig giver grundlag for en berettiget forventning ( 6 ). I denne sag er der ikke givet sagsoegeren saadanne klare loefter . Tjenestemaend kan ikke stoette ret paa Kommissionens programerklaeringer, som blot angiver generelle retningslinjer for den politik, Kommissionen mener boer foelges inden for et bestemt omraade . Det fremgaar i oevrigt af oplysningerne under sagen, at Kommissionen virkelig udfolder visse bestraebelser for at forbedre den nuvaerende situation . I oevrigt skal det anfoerte argument ses i sammenhaeng med sagsoegerens anbringender om ansaettelsesmyndighedens skoensudoevelse, dvs . det tredje anbringende .
7 . Dette anbringende er, at ansaettelsesmyndigheden ved at afslaa sagsoegerens ansoegning har begaaet magtoverskridelse, idet afslaget udelukkende beror paa den koensdiskriminerende politik, Kommissionen foerer . Det er herom tilstraekkeligt at henvise til Domstolens faste praksis, hvorefter ansaettelsesmyndigheden har et vidt skoen i valget af de ansoegere, som i tjenestens interesse maa anses for bedst egnet til en ledig stilling . Domstolen kan kun i begraenset omfang efterproeve lovligheden af saadanne afgoerelser, nemlig udelukkende med henblik paa at fastslaa, om ansaettelsesmyndigheden har holdt sig inden for visse rimelige graenser ( 7 ), ( som der i bekraeftende fald ikke er grundlag for at kritisere ( 8 )) og om ansaettelsesmyndigheden ved skoensudoevelsen har begaaet en aabenbar fejl .
8 . I denne forbindelse bemaerkes, at der altsaa ikke blot i den foreliggende sag, med henblik paa en sammenlignende bedoemmelse af ansoegernes fortjenester, skulle tages hensyn til sagsoegerens kvalifikationer ( som ingen i oevrigt har bestridt ), men ogsaa til kvalifikationerne hos den ansoeger, der fik stillingen . Paa dette punkt kan Domstolen imidlertid ikke tilsidesaette ansaettelsesmyndighedens skoen og selv bedoemme ansoegernes kvalifikationer og egnethed ( 9 ).
9 . Ifoelge den udtalelse, som Det Raadgivende Udvalg for Udnaevnelser i loenklasse A*2 og A*3 afgav, burde man saerlig tage tre ansoegere i betragtning, herunder Capogrossi og sagsoegeren selv . Det kan saaledes ikke betegnes som en aabenbar fejlbedoemmelse, at Capogrossi i overensstemmelse med indstillingen fra vedkommende kommissionsmedlem blev udnaevnt til kontorchef for afdelingen "Administrative og oekonomiske rettigheder", naar det betaenkes, at han, som det fremgaar af sagens akter, har universitetseksamen i oekonomi og handel, og havde de forudgaaende erfaringer, som er naermere beskrevet i hans udmaerkede bedoemmelsesrapporter . Det maa nemlig anses for saerdeles rimeligt, at man har lagt afgoerende vaegt paa hans aktuarmaessige erfaringer, eftersom afdelingen bl.a . er beskaeftiget med komplicerede pensionsberegninger . Det raadgivende udvalg ansaa dog ikke af denne grund de oevrige ansoegere for uegnede til stillingen . Alle de tre ansoegere, som det raadgivende udvalg foreslog, opfyldte tvaertimod samtlige betingelser efter stillingsopslaget . Kommissionens begrundelse for at vaelge Capogrossi fremgaar klart af den skrivelse af 10 . marts 1986, hvorved Kommissionens naestformand Henning Christophersen gav sagsoegeren meddelelse om Kommissionens afslag paa hendes klage . Ansaettelsesmyndighedens beslutning kan dermed ikke siges at vaere kommet som en overraskelse, saaledes som sagsoegeren har haevdet, eller dens skoen siges at vaere behaeftet med en aabenbar fejl .
10 . Der er i oevrigt naeppe grundlag for sagsoegerens paastand om, at Kommissionen skulle have gjort sig skyldig i koensdiskrimination over for hende . Hun har nemlig haft et helt usaedvanligt karriereforloeb . Hun blev saaledes ansat ved Kommissionen i 1959 i kategori C*12, steg straks i loenklasse og blev 18 maaneder senere indplaceret i kategori B*10 . Efter en raekke forfremmelser inden for loenklasse B blev hun i 1965 indplaceret i kategori A, hvor hun ogsaa blev forfremmet hurtigt, idet hun i 1979 naaede op i loenklasse A*4 . Hun mener imidlertid, at forklaringen paa hendes mange forgaeves forsoeg paa at faa en kontorchefstilling udelukkende skyldes Kommissionens koensdiskriminerende politik . Det er vanskeligt at forstaa, hvordan hun i fuld alvor kan fremfoere dette argument, naar man taenker paa den karriere, hun hidtil har gjort . Den viser, at hun ikke kan have vaeret offer for saadanne fordomme .
11 . Sagens vaesentligste anbringende er i virkeligheden det foerste . Med dette anbringende vil sagsoegeren ad rettens vej soege at vinde genklang for det synspunkt, at kvinder har fortrinsret til en stilling, naar de mandlige og kvindelige ansoegere er lige godt egnede . Hun stoetter dette synspunkt paa ligebehandlingsprincippet og henviser til, at den eneste mulighed for at genoprette den ulige behandling af maend og kvinder, der finder sted ved besaettelse af de hoejere stillinger ved EF, er at anerkende en saadan fortrinsret .
12 . Det kan ikke naegtes, at der ved Kommissionen findes en beklagelig skaevhed i antallet af de maend og kvinder, som er ansat i kategori A ( jeg skal i det foelgende begraense mig til denne kategori ) og som er endnu mere udpraeget, jo hoejere man kommer op i hierarkiet . Det fremgaar af den rapport af 18 . marts 1987 ( 10 ), som Europa-Parlamentets Udvalg for Kvinders Rettigheder har udarbejdet vedroerende kvinders stilling i EF' s institutioner, at af de 2*937 tjenestemaend, der pr . 6 . maj 1986 var ansat i kategori A, var 2*657 maend og 280 kvinder . Spoergsmaalet er, om man inden for de oevrige loenklasser genfinder den samme lave andel paa 10 %. En gennemgang viser, at dette er tilfaeldet til og med loenklasse A*5, idet der dog undertiden findes en noget stoerre andel . Fra loenklasse A*4 indtraeder saa et brat fald i kvinders andel af arbejdsstyrken . I A*4-stillinger findes saaledes kun 43 kvinder, men 817 maend . I loenklasse A*3 er der ansat 6 kvinder og 347 maend, mens samtlige 132 tjenestemaend i loenklasse A*2 er maend . I loenklasse A*1 er der kun én kvinde, men 43 maend . Denne situation, som med rette maa betegnes som foruroligende, er imidlertid ikke saeregen for Kommissionen eller for EF' s institutioner som helhed . Paa saavel internationalt som nationalt plan spores der et presserende behov for at finde midler til at sikre flere kvinder adgang til de stillinger, der i praksis generelt set mest har vaeret forbeholdt maend .
13 . Det er paa baggrund af disse betragtninger, at sagsoegeren paaberaaber sig en fortrinsret til fordel for kvinder . Hun anfoerer saaledes i det vaesentlige, at naar flere ansoegere af forskelligt koen er lige godt egnede til et bestemt arbejde, boer en kvinde ansaettes i stillingen, saafremt koenssammensaetningen i den paagaeldende gruppe udviser en vaesentlig skaevhed til skade for kvinder .
14 . Der findes utvivlsomt et behov for at gennemfoere positive erhvervsforanstaltninger til fordel for kvinder, men jeg mener ikke, at det rette middel hertil er, at retspraksis anerkender en saadan fortrinsret for kvinder . Problemet er nemlig ikke blot et spoergsmaal om forfremmelse, men ogsaa om ansaettelse . Saerlige foranstaltninger til stoette for et mindretal vil saaledes vaere i strid med et formelt lighedsprincip . Man kan derimod godt forestille sig, at man under naermere angivne omstaendigheder og for at opfylde et bestemt maal, man gerne vil prioritere hoejt - og som stemmer overens med et oenske om at omforme samfundet i en bestemt retning og fjerne de uligheder, som beror paa tidligere fordomme - kan traeffe andre retmaessige foranstaltninger til gennemfoerelse af et saadant princip .
15 . Der findes flere muligheder for at traeffe saadanne foranstaltninger, hvoraf nogen er blevet anbefalet eller allerede har vaeret bragt i anvendelse i anden sammenhaeng . Man kan f.eks . forestille sig, i overensstemmelse med, hvad der anbefales i Europa-Parlamentets beslutning om kvinders stillinger i EF' s institutioner ( 11 ), at man fastsaetter et vist maal for en aarlig stigning i det antal stillinger, der boer besaettes med kvinder inden for de loenklasser, hvor kvinder er underrepraesenteret . Man kan ogsaa forestille sig, at der vedtages kvoter ved ansaettelser og forfremmelser eller anvendes forskellige standarder for maend eller kvinder . Saadanne foranstaltninger maa imidlertid for EF' s vedkommende traeffes af EF-lovgiver, og indtil der er truffet bestemmelse herom ( Domstolen vil sikkert faa lejlighed til at efterproeve foranstaltningernes lovlighed ), maa man altsaa anvende en regel, der sikrer en neutral behandling af koennene ved ansaettelser og forfremmelser . Sagsoegeren kan derfor ikke paaberaabe sig nogen fortrinsret, saa laenge der ikke er truffet saerlige bestemmelser paa dette omraade .
16 . Paa grundlag af det anfoerte skal jeg herefter foreslaa, at Kommissionen frifindes, da jeg hverken finder, den har begaaet en tjenestefejl eller i oevrigt gjort sig skyldig i en ulovlig handling . Hver part boer betale sine omkostninger .
(*) Oversat fra fransk
( 1 ) Dom af 12 . februar 1987 i sag 233/85, Sml . s.*739 .
( 2 ) Se f.eks . dom af 16 . juni 1971 i sag 77/70, Prelle ( Sml . 1971, s.*149 ), dom af 12 . juli 1973 i sag 28/72, Tontodonati, ( Sml . s.*779 ), samt dom af 19 . marts 1975 i sag 189/73, Van Reenen ( Sml . s.*445 ).
( 3 ) Jfr . dom af 29 . oktober 1975 i sag 22/75, Kuester ( Sml . s.*1267 ).
( 4 ) Se L . Dubouis, "Fonctionnaires et agents des Communautés européennes", kronik i Revue trimestrielle de droit européen, 1983, s.*86, se navnlig s.*92 .
( 5 ) Se f.eks . forslag til afgoerelse fra generaladvokat Capotorti i sag 268/80, Guglielmi ( Sml . s.*2295, 2306 ff .
( 6 ) Dom af 19 . maj 1983, sag 289/81, Mavridis ( Sml . s.*1731, 1744 ).
( 7 ) Dom af 25 . februar 1987, sag 52/86, Banner, ( Sml . s.*979, praemis 9 ).
( 8 ) Dom af 5 . februar 1987, sag 306/85, Huybrechts ( Sml . s.*629, praemis 9 ).
( 9 ) Dom af 4 . februar 1987, sag 324/85, Boutellier ( Sml . s.*529 ).
( 10 ) Europa-Parlamentet, moededokumenter 1986-1987 af 18 . marts 1987, serie A, dok . A2-257/86 .
( 11 ) Europa-Parlamentet, anden valgperiode, "Vedtaget af Europa-Parlamentet", haefte 6/87, juni 1987 .