62011CC0402
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
Y. BOT
fremsat den 5. juli 2012 (
1
)
Sag C-402/11 P
Jager & Polacek GmbH
mod
Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)
»Appel — EF-varemærker — forordning (EF) nr. 40/94 — forordning (EF) nr. 2868/95 — sag vedrørende indsigelse mod registreringen af et EF-varemærke — retlig karakter af den retsakt, der er udstedt efter afslutningen af undersøgelsen af indsigelsens antagelse til realitetsbehandling — tilbagekaldelsessag — princippet om effektiv retsbeskyttelse — retssikkerhedsprincippet«
1.
Udgør den retsakt, hvorved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) (herefter »Harmoniseringskontoret«) antager en indsigelse mod registreringen af et EF-varemærke til realitetsbehandling, en simpel »foranstaltning med henblik på [indsigelses]sagens tilrettelæggelse« eller en »afgørelse« i henhold til EU-retten?
2.
Dette er i det væsentlige det spørgsmål, der er rejst i denne appel, som er iværksat af Jager & Polacek GmbH til prøvelse af den dom, der blev afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 12. maj 2011, Jager & Polacek mod KHIM (
2
). Svaret på dette spørgsmål afgør dels de søgsmålsmuligheder vedrørende den pågældende retsakt, der står åbne for den berørte part, dels betingelserne for, at Harmoniseringskontoret kan tilbagekalde retsakten.
I – Retlige rammer
A – Den processuelle behandling af en indsigelse mod registreringen af et EF-varemærke
3.
I henhold til artikel 8, stk. 4, i forordning (EF) nr. 40/94 om EF-varemærker (
3
) kan Harmoniseringskontoret udelukke et EF-varemærke fra registrering på grund af en indsigelse rejst af indehaveren af et ældre ikke-registreret varemærke. Denne indsigelse skal rejses i overensstemmelse med forordningens artikel 42. Den skal fremsættes skriftligt og være begrundet inden for en frist på tre måneder fra offentliggørelsen af EF-varemærkeansøgningen og anses først for fremsat, når indsigelsesgebyret er betalt.
4.
Unionslovgiver har fastsat nærmere bestemmelser for indsigelsesproceduren inden for rammerne af regel 15-22 i forordning (EF) nr. 2868/95 (
4
). Navnlig har unionslovgiver præciseret reglerne om bedømmelsen af indsigelsens antagelse til realitetsbehandling i gennemførelsesforordningens regel 17, der har følgende ordlyd:
»1.
Er indsigelsesgebyret ikke betalt inden for indsigelsesfristen, anses indsigelsen for ikke at være indgivet. […]
2.
Er indsigelsesskrivelsen ikke indgivet inden for indsigelsesfristen, eller fremgår det ikke entydigt af indsigelsesskrivelsen, hvilken ansøgning indsigelsen er rettet imod, eller hvilket ældre varemærke […] indsigelsen er baseret på, jf. regel 15, stk. 2, litra a) og b), eller indeholder indsigelsesskrivelsen ikke grundene til indsigelsen, jf. regel 15, stk. 2, litra c), og afhjælpes manglerne ikke inden udløbet af indsigelsesfristen, afviser [Harmoniseringskontoret] indsigelsen.
3.
Tilvejebringer den indsigende part ikke en oversættelse som foreskrevet i regel 16, stk. 1, afvises indsigelsen. […]
4.
Er indsigelsesskrivelsen ikke i overensstemmelse med de øvrige bestemmelser i regel 15, meddeler [Harmoniseringskontoret] den indsigende part dette og opfordrer vedkommende til at afhjælpe de konstaterede mangler inden for en frist på to måneder. Afhjælpes manglerne ikke inden for fristen, afviser [Harmoniseringskontoret] indsigelsen.
5.
Enhver konstatering i henhold til stk. 1 af, at indsigelsesskrivelsen anses for ikke at være indgivet, og enhver afgørelse om at afvise en indsigelse i henhold til stk. 2, 3 og 4 meddeles ansøgeren.«
5.
I henhold til gennemførelsesforordningens regel 17 skal indsigelsen således opfylde de absolutte kriterier for antagelse til realitetsbehandling, der omhandles i gennemførelsesforordningens regel 15, stk. 2, litra a)-c) (
5
). Indsigelsesskrivelsen skal således indeholde journalnummeret på den ansøgning, som indsigelsen er rettet mod, og navnet på ansøgeren af EF-varemærket, en klar identifikation af det ældre varemærke, som indsigelsen er baseret på, og en erklæring om, at kravene i artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 40/94 er opfyldt.
6.
Indsigelsen skal ligeledes opfylde kriterierne for antagelse til realitetsbehandling, der er nævnt i gennemførelsesforordningens regel 15, stk. 2, litra d)-h). Indsigelsesskrivelsen skal bl.a. indeholde det ældre varemærkes ansøgningsdato og i givet fald registreringsdato og prioritetsdato, en gengivelse af det ældre varemærke, de varer og tjenesteydelser, som indsigelsen er rettet mod, og den indsigende parts navn og adresse eller i givet fald dennes repræsentants navn og adresse.
7.
Gennemførelsesforordningens regel 18, stk. 1, bestemmer følgende:
»Konstateres det, at indsigelsen kan antages, jf. regel 17, sender [Harmoniseringskontoret] parterne en meddelelse, hvori de informeres om, at indsigelsesproceduren anses for at påbegynde, to måneder efter at meddelelsen er modtaget. […]«
8.
Forordningens regel 19 præciserer dernæst karakteren af de oplysninger og beviser, som den indsigende part opfordres til at forelægge eller supplere med til støtte for sin indsigelse. Den indsigende part skal navnlig i overensstemmelse med regel 19, stk. 2, indgive dokumentation for sit ældre varemærkes eksistens, gyldighed og beskyttelsesomfang.
9.
Endelig har unionslovgiver præciseret procedurereglerne for realitetsbehandlingen af indsigelsen i gennemførelsesforordningens regel 20.
B – Reglerne vedrørende tilbagekaldelse af en afgørelse vedtaget af Harmoniseringskontoret
10.
Artikel 77a i forordning nr. 40/94 fastsætter betingelserne for tilbagekaldelse af en afgørelse vedtaget af Harmoniseringskontoret. Bestemmelsen har følgende ordlyd:
»1.   Når Harmoniseringskontoret […] vedtager en afgørelse, der er behæftet med en åbenlys procedurefejl, der er begået af Harmoniseringskontoret, sørger dette for at […] tilbagekalde afgørelsen […]
2.   Den afdeling, der har […] vedtaget afgørelsen, foretager […] tilbagekaldelsen […] uopfordret eller på anmodning af en af parterne i sagen. […] tilbagekaldelsen foretages inden seks måneder efter datoen for […] vedtagelsen af afgørelsen efter høring af parterne i sagen […]
[…]«
11.
Proceduren for tilbagekaldelse af en sådan afgørelse er præciseret i gennemførelsesforordningens regel 53a. I henhold til denne regel skal Harmoniseringskontoret underrette den berørte part om den påtænkte tilbagekaldelse, således at parten kan fremkomme med bemærkninger.
II – Sagens baggrund
12.
Tvistens baggrund, retsforhandlingerne for Retten og den appellerede dom kan sammenfattes således (
6
).
13.
Den 25. marts 2008 fremsatte appellanten i medfør af artikel 42 i forordning nr. 40/94 indsigelse mod registreringen af ordmærket »REDTUBE«, som RT Mediasolutions s.r.o. (
7
) havde ansøgt om.
14.
Ved breve af 20. maj 2008 sendte Harmoniseringskontorets varemærkeafdeling hver af de to parter i sagen en meddelelse. Harmoniseringskontoret anførte i disse breve, at indsigelsen var blevet antaget til realitetsbehandling, for så vidt som den var støttet på det ældre, ikke-registrerede varemærke Redtube. Harmoniseringskontoret meddelte de to parter, at forligsperioden ville udløbe den 21. juli 2008, og at indsigelsessagens kontradiktoriske fase ville begynde den 22. juli 2008. Harmoniseringskontoret fastsatte endvidere frister for, at appellanten kunne underbygge sin indsigelse, og at RT Mediasolutions kunne svare herpå.
15.
Den 10. september 2008 gjorde RT Mediasolutions gældende, at appellanten ikke havde betalt indsigelsesgebyret inden for fristen, og anmodede derfor Harmoniseringskontoret om dels at annullere meddelelsen af 20. maj 2008, dels at fastslå, at indsigelsen skulle anses for ikke at være fremsat.
16.
Den 2. oktober 2008 sendte Harmoniseringskontorets varemærkeafdeling et brev med titlen »Rettelse« til appellanten, hvorved den oplyste appellanten om, at meddelelsen af 20. maj 2008 var blevet sendt ved en fejl, og at den skulle anses for at være uden genstand. Harmoniseringskontorets indsigelsesafdeling traf den 22. januar 2009, efter den af RT Mediasolutions fremsatte anmodning herom, en afgørelse, hvorefter indsigelsen skulle anses for ikke at være fremsat, fordi indsigelsesgebyret ikke var blevet betalt inden for den fastsatte frist.
17.
Den 20. marts 2009 indgav appellanten en klage over denne afgørelse, idet det var selskabets opfattelse, at Harmoniseringskontoret den 20. maj 2008 havde vedtaget en afgørelse om, at indsigelsen kunne antages til realitetsbehandling, og at denne afgørelse ikke var blevet tilbagekaldt i overensstemmelse med procedurereglerne i artikel 77a i forordning nr. 40/94. Den 29. september 2009 forkastede Fjerde Appelkammer ved Harmoniseringskontoret appellantens påstande bl.a. med den begrundelse, at brevet af 20. maj 2008 var en simpel foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse og ikke en afgørelse.
III – Parternes påstande for Retten
18.
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 4. december 2009 anlagde appellanten sag med påstand om annullation af den afgørelse, der var blevet truffet den 29. september 2009 af Fjerde Appelkammer ved Harmoniseringskontoret.
19.
Appellanten påberåbte sig tre anbringender til støtte for sit søgsmål. Jeg vil kun omtale det andet anbringende, for så vidt som det er det eneste, der er genstand for denne appel.
20.
Det andet anbringende var støttet på en tilsidesættelse af artikel 77a, stk. 1 og 2, i forordning nr. 40/94. Appellanten gjorde til støtte for dette anbringende gældende, at Harmoniseringskontorets meddelelse af 20. maj 2008 udgjorde en afgørelse. Eftersom der nemlig i henhold til gennemførelsesforordningens regel 17, stk. 5, foreligger en afgørelse, når indsigelsen anses for ikke at være fremsat, eller når indsigelsen afvises, indebærer retsgrundsætningen om actus contrarius eller om parallelitet i formkravene, at den retsakt, hvorved Harmoniseringskontoret fandt, at indsigelsen kunne antages til realitetsbehandling, ligeledes skal kvalificeres som en »afgørelse«.
21.
Denne afgørelse kan derfor ifølge appellanten kun tilbagekaldes under overholdelse af proceduren i artikel 77a i forordning nr. 40/94, sammenholdt med gennemførelsesforordningens regel 53a.
22.
Retten udtalte, at brevet af 20. maj 2008 ikke udgjorde en afgørelse, men en simpel foranstaltning med henblik på indsigelsessagens tilrettelæggelse. Retten fandt for det første, at dette brev kun var en meddelelse til appellanten om datoen for indledningen af indsigelsessagens kontradiktoriske fase og en opfordring til at fremlægge de oplysninger, beviser og argumenter, som selskabet støttede indsigelsen på. Retten fandt for det andet, at det nævnte brev ikke havde nogen retsvirkning i forhold til appellanten. Endelig udtalte Retten, at brevet ikke udgjorde Harmoniseringskontorets endelige stillingtagen til, om indsigelsen kunne antages til realitetsbehandling.
23.
Retten forkastede derefter appellantens argumenter vedrørende grundsætningen om actus contrarius og om parallelitet i formkravene. Den fandt endvidere, at da brevet af 20. maj 2008 ikke var en afgørelse, kunne appellanten ikke påberåbe sig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, som dette brev havde skabt hos selskabet.
24.
Endelig fastslog Retten, at sagen ikke vedrørte en international registrering, der designerede Den Europæiske Union, og at det var ufornødent at udtale sig om den retlige karakter af den meddelelse, hvorved Harmoniseringskontoret underretter Verdensorganisationen for Intellektuel Ejendomsret (WIPO) om indsigelser, der er blevet anset for at kunne antages til realitetsbehandling.
25.
Efter at have afsluttet undersøgelsen af de to øvrige anbringender frifandt Retten i den appellerede dom Harmoniseringskontoret.
IV – Parternes påstande for Domstolen
26.
Appellanten har i appellen nedlagt påstand om, at Domstolen ophæver den appellerede dom, og at Harmoniseringskontoret tilpligtes at betale sagens omkostninger.
27.
Harmoniseringskontoret har nedlagt påstand om, at appellen forkastes, og at appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger.
V – Appellen
28.
Appellanten har med sit eneste anbringende gjort gældende, at Retten tilsidesatte artikel 77a, stk. 1 og 2, i forordning nr. 40/94, som fastsætter en særlig procedure for tilbagekaldelse af en ulovlig afgørelse.
29.
Anbringendet er opdelt i tre led. Appellanten er for det første af den opfattelse, at Retten begik en retlig fejl ved at finde, at brevet af 20. maj 2008 udgjorde en simpel foranstaltning med henblik på indsigelsessagens tilrettelæggelse, og at den derfor tilsidesatte princippet om effektiv retsbeskyttelse og retssikkerhedsprincippet. For det andet har appellanten anført, at Retten ikke foretog en korrekt fortolkning af meddelelsesbegrebet, for så vidt som en meddelelse i sig selv kan indeholde en afgørelse. For det tredje har appellanten gjort gældende, at den appellerede dom er behæftet med en begrundelsesmangel.
A – Det første led vedrørende en fejlagtig kvalifikation af den omtvistede retsakt og en tilsidesættelse af princippet om effektiv retsbeskyttelse og retssikkerhedsprincippet
30.
Det første led er opdelt i to klagepunkter. For det første har appellanten gjort gældende, at brevet af 20. maj 2008, hvori Harmoniseringskontoret fandt, at appellantens indsigelse kunne antages til realitetsbehandling, indeholdt en afgørelse, og at den derfor burde have været tilbagekaldt i overensstemmelse med proceduren i artikel 77a i forordning nr. 40/94. For det andet har appellanten foreholdt Retten, at den har set bort fra selskabets ret til en effektiv retsbeskyttelse og retssikkerhedsprincippet.
31.
Harmoniseringskontoret har bestridt disse argumenter.
1. Det første klagepunkt vedrørende en retlig fejl hvad angår den omtvistede retsakts retlige karakter
32.
Den omhandlede procedure er, henset til dens forløb og de vurderingsfejl, den er behæftet med, åbenbart ikke tilfredsstillende. Jeg forstår endvidere, at det forhold, at den omtvistede retsakt ikke er blevet formaliseret i en »afgørelse« a priori, fratager appellanten de procesgarantier, der er knæsat i artikel 57 i forordning nr. 40/94, som fastsætter muligheden for at anlægge et annullationssøgsmål, og i forordningens artikel 77a, som fastsætter reglerne for tilbagekaldelse af afgørelser.
33.
Jeg deler dog Rettens opfattelse, hvorefter denne retsakt ikke udgør en afgørelse, navnlig fordi den ikke har bindende retsvirkninger i forhold til appellanten.
34.
For at nå til denne konklusion er det nødvendigt dels at erindre om Domstolens praksis vedrørende karakteren af retsakter, der kan anfægtes, dels at undersøge den omtvistede retsakts materielle indhold og den processuelle ramme, den er en del af.
a) Domstolens praksis vedrørende karakteren af retsakter, der kan anfægtes under et annullationssøgsmål
35.
Som Retten erindrede om i den appellerede doms præmis 90, følger det af fast retspraksis, at en retsakt kun udgør en afgørelse, der som sådan kan være genstand for et annullationssøgsmål i den i artikel 263 TEUF omhandlede forstand, hvis den kan have retligt bindende virkninger. Med andre ord skal appellantens interesser ifølge Domstolen være påvirket, og selskabets retsstilling skal være væsentligt ændret (
8
).
36.
Det er ligeledes ubestridt, at der ved afgørelsen af, om en retsakt har sådanne virkninger, skal lægges vægt på dens indhold og ikke dens formelle fremtræden (
9
). Det er således uden relevans, at ophavsmanden ikke har benævnt retsakten som en afgørelse.
37.
Denne retspraksis gør det muligt at udvide området for annullationssøgsmål til retsakter, der ikke formelt kvalificeres som »afgørelse«, men som indholdsmæssigt skaber bindende retsvirkninger. Den gør det ligeledes muligt at undgå, at institutionerne kan unddrage sig kontrol ved Unionens retsinstanser blot ved manglende overholdelse af formelle krav, såsom retsaktens benævnelse, dens begrundelse eller angivelsen af bestemmelser, som udgør dens retsgrundlag.
38.
Eksistensen af bindende retsvirkninger har en særlig betydning, når der er tale om at vurdere, om en retsakt, der er en del af en administrativ procedure, som indeholder flere faser, såsom proceduren for undersøgelsen af en indsigelse for Harmoniseringskontoret, kan anfægtes. I denne forbindelse vedtager Harmoniseringskontoret flere retsakter, hvorved det ikke blot træffer foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse, men ligeledes foretager en endelig vurdering af indsigelsens berettigelse. Disse retsakter har imidlertid ikke alle retsvirkninger i forhold til parterne i sagen.
39.
Domstolen klassificerer derfor disse retsakter i forskellige kategorier.
40.
De første er de retsakter, hvorved den pågældende institution endeligt fastlægger sin holdning ved procedurens afslutning. Disse udgør retsakter, der kan anfægtes, for så vidt som de har bindende retsvirkninger og ikke efterfølges af en anden retsakt, der kan give adgang til et annullationssøgsmål. Det er tilfældet med hensyn til den afgørelse, hvorved Harmoniseringskontoret anser en virksomheds indsigelse for berettiget og derfor afslår registreringen af et EF-varemærke.
41.
De andre er foreløbige retsakter, hvis formål er at forberede den endelige afgørelse.
42.
På den ene side er der tale om foranstaltninger, som, selv om de vedtages inden for rammerne af den forberedende procedure, udgør afslutningen på en fase, der klart kan adskilles fra hovedproceduren, og som afføder retsvirkninger (
10
).
43.
Der findes mange eksempler herpå i forbindelse med procedurerne til gennemførelse af artikel 101 TEUF og 102 TEUF. Disse er inddelt i flere efterfølgende stadier, såsom den indledende undersøgelsesfase, den kontradiktoriske undersøgelsesfase og høringsfasen. Domstolen har således i dommen i sagen Hoechst mod Kommissionen (
11
) og i sagen Orkem mod Kommissionen (
12
) anerkendt, at afgørelser, hvorved Europa-Kommissionen anmoder virksomheder om oplysninger eller udfører undersøgelser på stedet, udgør retsakter, der kan anfægtes.
44.
Domstolen har på samme vis fundet, at en afgørelse, hvorved Kommissionen ved afslutningen af sin foreløbige analyse indleder en formel undersøgelsesprocedure, udgør en retsakt, der kan anfægtes (
13
). Domstolen er af den opfattelse, at en sådan afgørelse medfører retsvirkninger i forhold til den pågældende medlemsstat og de berørte virksomheder, idet Kommissionen kan give påbud om indstilling af foranstaltningen. Ifølge Domstolen er disse virkninger selvstændige i forhold til den endelige afgørelse og kan ikke afhjælpes inden for rammerne af et søgsmål anlagt til prøvelse af den endelige afgørelse, hvorfor sagsøgerne fratages retten til en tilstrækkelig domstolsbeskyttelse (
14
).
45.
På den anden side er der tale om »rent« (
15
) eller »blot« (
16
) forberedende foranstaltninger. Disse foranstaltninger udgør kun en af de faser, som giver institutionen mulighed for at vedtage sin endelige afgørelse. De afføder ingen retsvirkninger og udgør i overensstemmelse med retspraksis ikke retsakter, der kan anfægtes. I overensstemmelse hermed er Domstolen af den opfattelse, at de mangler, som disse foranstaltninger kan være behæftet med, kan gøres gældende til støtte for et søgsmål til prøvelse af den endelige afgørelse, til hvilken de udgør et forberedende stade (
17
). Sådan forholder det sig på konkurrencerettens område med den retsakt, hvorved Kommissionen meddeler sine klagepunkter mod virksomheder.
46.
Henvisningen til denne retspraksis gør det muligt at forstå de grunde, der ligger bag Domstolens udtalelser på dette område.
47.
Således som det er fremgået, bestræber Domstolen sig på at sikre en effektiv retsbeskyttelse af de rettigheder, som tilkommer borgerne i henhold til EU-retten. I dommen i sagen Athinaïki Techniki mod Kommissionen (
18
) erindrede Domstolen om, at eftersom Unionen er et retsfællesskab, skal de processuelle regler, der finder anvendelse på søgsmål, fortolkes således, at de kan bidrage til opfyldelsen af dette formål (
19
). Det er derfor, at de forberedende retsakter, der kan have retsvirkninger, og som udgør afslutningen på en procedure, der er accessorisk i forhold til hovedsagen, ifølge Domstolen skal kunne være genstand for et annullationssøgsmål.
48.
Domstolen bestræber sig ikke desto mindre også på at undgå en forøgelse af søgsmål til prøvelse af forberedende retsakter, der kan lamme institutionernes handleevne.
49.
Det er i denne retlige sammenhæng, at den anfægtede retsakt skal klassificeres. Udgør den, således som Retten anførte i den appellerede dom, blot en foranstaltning med henblik på indsigelsessagens tilrettelæggelse, som derfor ikke kan anfægtes, eller er der, således som appellanten har anført, tale om en afgørelse?
50.
For at besvare dette spørgsmål skal indholdet af brevet af 20. maj 2008 og den processuelle ramme, som det er en del af, undersøges.
b) Den anfægtede retsakts indhold og den processuelle ramme, som den er en del af
51.
Således som det fremgår af de faktiske omstændigheder, der er redegjort for i den appellerede doms præmis 9, og af Rettens konstateringer, der findes i den nævnte doms præmis 91, 92 og 95, anførtes det i brevet af 20. maj 2008 for det første over for appellanten, at indsigelsen »er blevet antaget til realitetsforhandling, for så vidt som den er støttet på det ældre, ikke-registrerede varemærke Redtube«, og – hvis indsigelsen var støttet på andre ældre rettigheder – at undersøgelsen af disse andre rettigheders antagelse til realitetsbehandling endnu ikke havde fundet sted. For det andet oplyste brevet appellanten og RT Mediasolutions om forligsperiodens varighed, fristen for indledningen af den kontradiktoriske fase og endelig de frister, inden for hvilke appellanten kunne uddybe sin indsigelse, og RT Mediasolutions kunne svare herpå.
52.
Det fremgår klart, at brevets anden del er en simpel meddelelse til parterne, som ikke har karakter af en afgørelse, for så vidt som Harmoniseringskontoret i overensstemmelse med gennemførelsesforordningens regel 18, stk. 1, informerer dem om de frister, der regulerer indsigelsesprocedurens forløb.
53.
Brevet kan dog ikke fortolkes således, at det begrænser sig til at oplyse parterne om indsigelsesprocedurens indledning og de hertil knyttede frister. Der skal nemlig tages hensyn til den første del af brevet af 20. maj 2008, hvori Harmoniseringskontoret over for appellanten anfører, at dennes indsigelse »er blevet antaget til realitetsforhandling«, for så vidt som den er støttet på det ældre, ikke-registrerede varemærke Redtube.
54.
Dette udgør efter appellantens opfattelse i sig selv en afgørelse, for så vidt som Harmoniseringskontoret i det væsentlige foretager en endelig vurdering af indsigelsens antagelse til realitetsbehandling, der kan afføde bindende retsvirkninger. Det er ganske vist korrekt, at anvendelsen af verbet »antage« angiver, at Harmoniseringskontoret faktisk har truffet afgørelse om påstandens antagelse til realitetsbehandling.
55.
Imidlertid er dette efter min opfattelse ikke tilstrækkeligt til at anerkende, at den omtvistede retsakt har karakter af en afgørelse.
56.
Indsigelsesproceduren er opdelt i to faser, som der skal sondres imellem. Der er dels fasen for undersøgelse af indsigelsens antagelse til realitetsbehandling, således som omhandlet i gennemførelsesforordningens regel 17, dels den reelle undersøgelsesfase, der er indført med artikel 43 i forordning nr. 40/94 og reguleret af bestemmelserne i gennemførelsesforordningens regel 18-20.
57.
Fasen for undersøgelse af indsigelsens antagelse til realitetsbehandling er af forberedende karakter. Den giver Harmoniseringskontoret mulighed for at vurdere indsigelsens antagelse til realitetsbehandling i henhold til de betingelser, der er udtrykkeligt opstillet i gennemførelsesforordningens regel 15 og 16. Harmoniseringskontoret skal derfor sikre, at de absolutte betingelser i denne forordnings regel 15, stk. 2, litra a)-c), og regel 16, stk. 1, er opfyldt, dvs. dels at indsigelsesskrivelsen identificerer den anfægtede EF-varemærkeansøgning, det ældre varemærke og de grunde, indsigelsen er baseret på, dels at indsigelsen er oversat. Harmoniseringskontoret skal ligeledes sikre sig, at de relative betingelser i gennemførelsesforordningens regel 15, stk. 2, litra d)-h), er opfyldt, dvs. at indsigelsesskrivelsen skal indeholde en gengivelse af det ældre varemærke og skal identificere de pågældende varer og tjenesteydelser samt den indsigende part eller dennes repræsentant.
58.
Hvis disse betingelser ikke er opfyldt, skal Harmoniseringskontoret således afvise indsigelsen ved at træffe en afgørelse, som afslutter indsigelsesproceduren. Det er kun i dette tilfælde, at unionslovgiver pålægger Harmoniseringskontoret at vedtage en afgørelse, der kan være genstand for et søgsmål i overensstemmelse med artikel 57 i forordning nr. 40/94.
59.
Når derimod alle betingelserne er opfyldt, anerkender Harmoniseringskontoret, at indsigelsen kan antages til realitetsbehandling ved en retsakt, som unionslovgiver faktisk ikke har defineret.
60.
I dette tilfælde og i overensstemmelse med gennemførelsesforordningens regel 18, stk. 1, første punktum, indleder denne retsakt den reelle undersøgelsesprocedure for indsigelsen (
20
). Denne procedure skal give Harmoniseringskontoret mulighed for at have fuldstændige oplysninger om alle de oplysninger, der er fremlagt til støtte for indsigelsen, og for at træffe afgørelse om de realitetsspørgsmål, der er knyttet hertil. Det er således først på dette tidspunkt i proceduren, at den indsigende part skal fremlægge oplysningerne, beviserne og argumenterne til støtte for indsigelsen i overensstemmelse med gennemførelsesforordningens regel 19, og det er på dette grundlag, at Harmoniseringskontoret vil foretage undersøgelsen af indsigelsens berettigelse ved at vurdere, om registreringen af det ansøgte varemærke risikerer at skade de rettigheder, som den indsigende part har opnået. Det er først efter denne undersøgelses afslutning, at Harmoniseringskontoret vedtager en endelig afgørelse, hvorved det helt eller delvist kan undlade at tage indsigelsen til følge eller anse den for berettiget ved følgelig helt eller delvist at afslå ansøgningen om registreringen af EF-varemærket. Denne afgørelse kan i overensstemmelse med artikel 57 i forordning nr. 40/94 være genstand for et annullationssøgsmål.
61.
Det skal fastslås, at den retsakt, hvorved Harmoniseringskontoret antager indsigelsen til realitetsbehandling, dermed ikke udgør en retsakt, der fastlægger Harmoniseringskontorets endelige afgørelse i forbindelse med indsigelsesproceduren, men en forberedende retsakt, der, idet den indleder proceduren for undersøgelsen af indsigelsens realitet, er en del af begyndelsen af den etapevise udarbejdelse af den endelige afgørelse.
62.
I øvrigt afføder denne retsakt efter min opfattelse ingen bindende retsvirkninger. Den gør det muligt at indlede forligsfasen mellem parterne og indleder, hvis der ikke er en forligsmæssig løsning, drøftelsen af de realitetsspørgsmål, der er knyttet til indsigelsen. Hvad angår den indsigende part medfører indledningen af den reelle indsigelsesprocedure kun en enkelt forpligtelse for ham – hvis han ønsker at få medhold – nemlig forpligtelsen til at fremlægge alle de beviser og at forelægge alle de faktiske forhold og bemærkninger, der støtter hans indsigelse.
63.
Jeg kan derfor ikke se, at den omtvistede retsakt påvirkede appellantens interesser eller ændrede selskabets retsstilling. Appellantens retsstilling kan nemlig hverken sammenlignes med situationen for en medlemsstat, som på grund af Kommissionens indledning af den formelle procedure for undersøgelse af igangværende statsstøtte er forpligtet til at udsætte anvendelsen af støtten, eller situationen for en enkelt person, i hvis tilfælde – fordi hans sag om insolvens kan antages til realitetsbehandling – den tvangsfuldbyrdelsesprocedure, der er blevet indledt med hensyn til hans aktiver, automatisk bliver udsat. I den foreliggende sag går den omtvistede retsakts virkninger ikke ud over et processkrifts reelle virkninger og påvirker ikke, ud over selskabets processuelle stilling (
21
), appellantens og – bredere – parternes retsstilling i proceduren.
64.
Det skal i denne henseende anføres, at appellanten ikke har nogen interesse i at anlægge sag til prøvelse af den retsakt, hvorved Harmoniseringskontoret antog selskabets indsigelse til realitetsbehandling.
65.
På baggrund af det ovenstående er det min opfattelse, at den retsakt, hvorved Harmoniseringskontoret antog appellantens indsigelse til realitetsbehandling, udgør en forberedende foranstaltning, der ikke har bindende retsvirkninger i forhold til appellanten.
66.
Det er derfor min opfattelse, at Retten ikke begik en retlig fejl ved i den appellerede doms præmis 102 at udtale, at brevet af 20. maj 2008 ikke udgør en afgørelse (
22
), og jeg foreslår Domstolen at forkaste dette første klagepunkt som ugrundet.
2. Det andet klagepunkt vedrørende tilsidesættelsen af princippet om effektiv retsbeskyttelse og retssikkerhedsprincippet
67.
Appellanten har med det andet klagepunkt foreholdt Retten, at den har set bort fra selskabets ret til en effektiv retsbeskyttelse, idet Retten nægtede, at den omtvistede retsakt havde karakter af en afgørelse. Appellanten har ligeledes anført, at Retten tilsidesatte retssikkerhedsprincippet, for så vidt som selskabet lovligt kunne anføre, dels at Harmoniseringskontoret havde taget endelig stilling til indsigelsens antagelse til realitetsbehandling og havde indledt indsigelsesproceduren, dels at Harmoniseringskontoret overholdt kravene i artikel 77a i forordning nr. 40/94.
a) Tilsidesættelsen af princippet om effektiv retsbeskyttelse
68.
Retten til en effektiv retsbeskyttelse er et generelt retsprincip i Unionen, som – således som det erindres – ligeledes er knæsat i artikel 6 og 13 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder (
23
) og i artikel 47, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (
24
). Dette princip kræver, at alle personer, hvis rettigheder er blevet tilsidesat, kan råde over effektive retsmidler ved en retsinstans.
69.
I den foreliggende sag er det ikke min opfattelse, at Retten så bort fra dette princip ved at finde, at den omtvistede retsakt ikke udgør en afgørelse. For det første erindrer jeg om, at denne retsakt ikke skaber nogen ret til fordel for appellanten og dermed ikke påvirker selskabets retsstilling. Appellanten har i øvrigt ikke, således som det er fremgået, nogen interesse i at anlægge en retssag med påstand om annullation af den omtvistede retsakt, eftersom den har til formål at anerkende, at den indsigelse, som appellanten selv har rejst, kan antages til realitetsbehandling. For det andet er det ubestridt, at appellanten ikke er blevet frataget muligheden for at gøre sine rettigheder gældende og at angive de eventuelle uregelmæssigheder, som den foreliggende procedure er behæftet med, eftersom selskabet har kunnet anlægge et annullationssøgsmål til prøvelse af afgørelsen af 22. januar 2009, hvorved Harmoniseringskontoret anså selskabets indsigelse for ikke at være rejst.
70.
Efter min opfattelse skal dette klagepunkt derfor forkastes.
b) Tilsidesættelsen af retssikkerhedsprincippet
71.
Det fremgår af indholdet af brevet af 2. oktober 2008 med overskriften »Rettelse«, at Harmoniseringskontoret tilbagekaldte den omtvistede retsakt, idet det anførte, at det var blevet sendt ved en fejl, og at det skulle anses for at være uden genstand. Det er åbenbart, hvilket Harmoniseringskontoret i øvrigt anerkendte under retsmødet, at denne retsakt i virkeligheden var behæftet med en bedømmelsesfejl, som gjorde undersøgelsen vedrørende antagelsen af den pågældende indsigelse til realitetsbehandling mangelfuld, og med urette medførte, at indsigelsesproceduren blev indledt. Den måde, hvorpå retsakten blev tilbagekaldt, og den tid, som det tog Harmoniseringskontoret at reagere, er efter min opfattelse meget kritisabel og rejser åbenbart spørgsmål om overholdelsen af retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
72.
Det er imidlertid ubestridt, at Harmoniseringskontoret har ret til at tilbagekalde en retsakt, som forekommer det fejlagtig (
25
). Denne beføjelse bygger på legalitetsprincippet, som kræver, at en ulovlig tilstand ikke opretholdes, idet forvaltningen får mulighed for ved ophævelse af den ulovlige retsakt at genskabe den retstilstand, der uretmæssigt er blevet forstyrret. Den gør det ligeledes muligt at undgå retssager og bidrager åbenbart til at sikre god forvaltningsskik.
73.
Det fremgår af fast retspraksis, at tilbagekaldelse af en ulovlig retsakt er underlagt meget strenge betingelser, eftersom der er tale om at forlige legalitetsprincippet med retssikkerhedsprincippet og i denne forbindelse at tage hensyn til den ved retsakten begunstigede, der kan have indrettet sig i tillid til retsaktens lovlighed (
26
). Retssikkerhedsprincippet, som udgør et generelt retsprincip i Unionen (
27
), tilsigter nemlig at sikre forudsigelighed i forbindelse med de situationer og retsforhold, der henhører under EU-retten (
28
), og kræver, at Unionens institutioner overholder urørligheden med hensyn til de retsakter, som de har vedtaget. I tilfælde af tilbagekaldelse af en ulovlig retsakt kræver Domstolen derfor, at den pågældende institution overholder de tilknyttede kompetence- og procedureregler, handler inden for et rimeligt tidsrum og tager hensyn til det omfang, hvori den berørte part eventuelt har indrettet sig i tillid til retsaktens lovlighed.
74.
I forbindelse med forordning nr. 40/94 har unionslovgiver således i forordningens artikel 77a fastsat en særlig procedure, som giver Harmoniseringskontoret mulighed for at tilbagekalde en afgørelse, der er behæftet med en åbenlys procedurefejl, der er begået af Harmoniseringskontoret. Harmoniseringskontoret skal således i overensstemmelse med artikel 77a, stk. 2, foretage tilbagekaldelsen af en sådan afgørelse inden seks måneder efter datoen for vedtagelsen heraf efter høring af parterne i sagen. Denne procedure indfører tilbagekaldelsen af den ulovlige retsakt inden for en frist, som garanterer retssikkerheden, og anerkender, at hver af sagens parter har ret til at blive hørt.
75.
De garantier, som den berørte part er tildelt i denne sammenhæng, er dog kun anerkendt, for så vidt som den pågældende retsakt skaber rettigheder og påvirker vedkommendes retsstilling og materielle situation.
76.
Jeg har imidlertid fastslået, at den omtvistede retsakt, idet den udgør en procedureakt, der forbereder den endelige afgørelse, ikke kan have retsvirkninger for appellanten og som sådan ikke udgør en afgørelse. Appellanten kan derfor efter min opfattelse ikke påberåbe sig retssikkerhedsprincippet hvad angår tilbagekaldelsen af den omtvistede retsakt.
77.
På baggrund af det ovenstående er det min opfattelse, at appellantens andet klagepunkt ligeledes skal forkastes.
78.
Jeg opfordrer derfor Domstolen til at udtale, at det første led i appellantens eneste anbringende skal forkastes som ugrundet.
B – Det andet led vedrørende en fejlagtig fortolkning af meddelelsesbegrebet
79.
Appellanten har med det andet led i sit eneste anbringende foreholdt Retten, at den i den appellerede doms præmis 114 har bygget sin argumentation på det forhold, at gennemførelsesforordningens regel 17, stk. 5, nævner en »afgørelse« for det tilfælde, at indsigelsesskrivelsen anses for ikke at være indgivet, og at forordningens regel 18, stk. 1, anvender ordet »meddelelse«. Det fremgår imidlertid af forordningens regel 62, stk. 1, at en meddelelse ligeledes kan indeholde en afgørelse (
29
).
80.
Harmoniseringskontoret har bestridt dette argument.
81.
Jeg er enig med Harmoniseringskontoret i, at dette argument er ugrundet.
82.
For det første kan appellanten ikke foreholde Retten, at den har henvist til ordlyden i den gældende lovgivning til støtte for sin vurdering vedrørende den omtvistede retsakts retlige karakter.
83.
For det andet har appellanten ikke taget hensyn til den redegørelse, der går forud for den appellerede doms præmis 114, navnlig redegørelsen i dommens præmis 88-102, hvori Retten redegjorde for grundene til, at den omtvistede retsakt ikke kunne anses for at udgøre en afgørelse. Retten tog i denne henseende fuldstændig hensyn til det forhold, at en meddelelse som den omtvistede i sig selv kunne indeholde en afgørelse. I den appellerede doms præmis 94 erindrede Retten således om, at »det ikke er muligt at begrænse sig til blot at undersøge formen af brevet af 20. maj 2008«, og at der for at fastslå, om dette brev udgør en afgørelse, skulle tages udgangspunkt i retsaktens indhold snarere end i dens form, hvilket er i overensstemmelse med Domstolens praksis.
84.
På baggrund af det ovenstående foreslår jeg derfor Domstolen at forkaste dette andet led som ugrundet.
C – Det tredje led vedrørende tilsidesættelse af begrundelsespligten
85.
Appellanten har med tredje led i det eneste anbringende i det væsentlige gjort gældende, at Retten tilsidesatte sin begrundelsespligt ved ikke i tilstrækkelig grad at besvare appellantens argument vedrørende de konkrete retsvirkninger, som den internationale registrering af et varemærke, der designerer Unionen, afføder. Appellanten anførte nemlig i førsteinstansen, at Harmoniseringskontoret i tilfælde af en sådan registrering er forpligtet til at give WIPO meddelelse om en indsigelses antagelse til realitetsbehandling, hvilket afføder konkrete retsvirkninger, for så vidt som det i det internationale varemærkeregister skal anføres, at varemærket foreløbigt er udelukket fra beskyttelse. Retten begrænsede sig imidlertid i den appellerede doms præmis 132 til at svare følgende:
»[…] det er tilstrækkeligt at fastslå, at denne sag ikke vedrører en international registrering, der designerer Unionen, men en EF-varemærkeansøgning. Det er således ufornødent at udtale sig om den retlige karakter af en sådan meddelelse fra Harmoniseringskontoret til WIPO i forbindelse med ansøgninger om internationale registreringer, der designerer Unionen.«
86.
Appellanten har foreholdt Retten, at den ikke at har taget hensyn til det forhold, at den retsakt, hvorved Harmoniseringskontoret giver WIPO meddelelse om en indsigelses antagelse til realitetsbehandling, udgør en afgørelse. Princippet om effektiv retsbeskyttelse og retssikkerhedsprincippet ville nemlig have krævet, at den omtvistede retsakt, for så vidt som den udgør en meddelelse til varemærkeansøgeren i den samme sammenhæng, ligeledes skal kvalificeres som en »afgørelse«.
87.
Harmoniseringskontoret har bestridt dette argument, idet det navnlig har anført, at Fællesskabets registreringsprocedure og den internationale registreringsprocedure ikke kan sammenlignes.
88.
Med henblik på at vurdere, om argumentet er begrundet, skal der erindres om omfanget af den begrundelsesforpligtelse, der påhviler Retten.
89.
Forpligtelsen til at begrunde domme følger af artikel 36 i statutten for Domstolen, som i medfør af statuttens artikel 53, stk. 1, og artikel 81 i Rettens procesreglement også finder anvendelse på Retten.
90.
Ifølge fast retspraksis skal begrundelsen for en dom klart og utvetydigt angive de betragtninger, som Retten har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne beslutning, og således at Domstolen kan udøve sin prøvelsesret (
30
). For så vidt angår et søgsmål, der er støttet på artikel 263 TEUF, indebærer begrundelseskravet, at Retten behandler sagsøgerens annullationsanbringender og gør rede for de grunde, der fører til forkastelse heraf eller til annullationen af den anfægtede retsakt.
91.
Domstolen har imidlertid fastsat grænser for denne forpligtelse til at tage stilling til de påberåbte anbringender i dommen i sagen Connolly mod Kommissionen (
31
). Domstolen fastslog, at begrundelsen for en dom skal vurderes i forhold til den foreliggende sags omstændigheder (
32
), og at det ikke kan kræves, at Retten tager »nærmere stilling til hvert eneste anbringende, som påberåbes af [sagsøgeren], navnlig når det ikke er tilstrækkeligt klart og præcist og ikke er underbygget af udførlige beviser« (
33
).
92.
På baggrund af det ovenstående er det min opfattelse, at Retten i retligt fornødent omfang tog stilling til appellantens argument. Retten forklarede grunden til, at det ifølge den var ufornødent at udtale sig om den retlige karakter af den retsakt, hvorved Harmoniseringskontoret giver WIPO meddelelse om en indsigelses antagelse til realitetsbehandling i forbindelse med en ansøgning om international registrering, der designerer Unionen. Denne forklaring er ganske vist kort, men den er ikke desto mindre tilstrækkelig, for så vidt som den omtvistede retsakts retlige karakter åbenbart ikke kan kalkeres efter karakteren af en retsakt, der er vedtaget i forbindelse med en særskilt procedure, og som har særlige virkninger, men skal vurderes i forhold til den omtvistede retsakts eget indhold og egne retsvirkninger.
93.
Jeg skal i øvrigt bemærke, at denne forklaring gjorde det muligt for appellanten at kritisere Rettens vurdering og ligeledes gør det muligt for Domstolen at udøve sin prøvelsesret.
94.
Jeg er i denne sammenhæng af den opfattelse, at Rettens begrundelse i den appellerede doms præmis 132 ikke er behæftet med en begrundelsesmangel.
95.
Jeg foreslår derfor Domstolen at forkaste det tredje led i det eneste anbringende som ugrundet.
96.
På baggrund af det ovenstående foreslår jeg Domstolen at erklære appellantens eneste anbringende vedrørende en tilsidesættelse af artikel 77a, stk. 1 og 2, i forordning nr. 40/94 for ugrundet og følgelig at forkaste den af appellanten iværksatte appel.
VI – Forslag til afgørelse
97.
På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at udtale og bestemme følgende:
»1)
Appellen forkastes.
2)
Jager & Polacek GmbH betaler sagens omkostninger.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
2
) – Sag T-488/09, herefter »den appellerede dom«.
(
3
) – Rådets forordning af 20.12.1993 (EFT 1994 L 11, s. 1), som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 1891/2006 af 18.12.2006 (EUT L 386, s. 14, herefter »forordning nr. 40/94«). Forordning nr. 40/94 er blevet ophævet og erstattet af Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26.2.2009 om EF-varemærker (EUT L 78, s. 1), som trådte i kraft den 13.4.2009. Denne tvist er ikke desto mindre på grund af datoen for de faktiske omstændigheder reguleret af forordning nr. 40/94.
(
4
) – Kommissionens forordning af 13.12.1995 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 40/94 (EFT L 303, s. 1), som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 1041/2005 af 29.6.2005 (EUT L 172, s. 4, herefter »gennemførelsesforordningen«).
(
5
) – Jf. vejledningen vedrørende indsigelsesproceduren, del 1: processuelle spørgsmål, der er til rådighed på Harmoniseringskontorets hjemmeside, navnlig A.V, punkt 1 og 2.
(
6
) – Jeg henviser til den appellerede doms præmis 1-20 for en fuldstændig redegørelse for tvistens baggrund.
(
7
) – Herefter »RT Mediasolutions«.
(
8
) – Dom af 27.3.1980, sag 133/79, Sucrimex og Westzucker mod Kommissionen, Sml. s. 1299, præmis 15, og af 11.11.1981, sag 60/81, IBM mod Kommissionen, Sml. s. 2639, præmis 9. Jf. ligeledes dom af 18.11.2010, sag C-322/09 P, NDSHT mod Kommissionen, Sml. I, s. 11911, præmis 45 og den deri nævnte retspraksis.
(
9
) – Dom af 22.6.2000, sag C-147/96, Nederlandene mod Kommissionen, Sml. I, s. 4723, præmis 27 og den deri nævnte retspraksis.
(
10
) – Dommen i sagen IBM mod Kommissionen, præmis 11.
(
11
) – Dom af 21.9.1989, forenede sager 46/87 og 227/88, Sml. s. 2859.
(
12
) – Dom af 18.10.1989, sag 374/87, Sml. s. 3283.
(
13
) – Dom af 9.10.2001, sag C-400/99, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 7303.
(
14
) – Ibidem, præmis 59, 60, 62 og 63.
(
15
) – Dommen i sagen IBM mod Kommissionen, præmis 12.
(
16
) – Dommen i sagen Italien mod Kommissionen, præmis 63.
(
17
) – Dommen i sagen IBM mod Kommissionen, præmis 12.
(
18
) – Dom af 17.7.2008, sag C-521/06 P, Sml. I, s. 5829.
(
19
) – Præmis 45 og den deri nævnte retspraksis.
(
20
) – Det skal ligeledes anføres, at Harmoniseringskontoret i overensstemmelse med artikel 43, stk. 4, i forordning nr. 40/94 på dette tidspunkt kan opfordre parterne til at indgå forlig og i denne henseende fastsætte en frist, og den reelle undersøgelsesfase vil i givet fald ikke blive indledt før efter denne frist. Hvis Harmoniseringskontoret er af den opfattelse, at forliget ikke er nyttigt, eller hvis parterne ikke er blevet enige om en forligsmæssig løsning, indledes fasen for undersøgelse af indsigelsens berettigelse.
(
21
) – Jf. i denne henseende Rettens redegørelse i den appellerede dom, præmis 128 og 129.
(
22
) – Jeg har derimod visse forbehold, når den omtvistede retsakt kvalificeres som en simpel »foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse«. Dette punkt er imidlertid ikke en del af drøftelsen, og selv om denne kvalifikation i givet fald var forkert, har det ingen følger for tvistens afslutning.
(
23
) – Konventionen blev underskrevet i Rom den 4.11.1950.
(
24
) – Jf. bl.a. dom af 13.3.2007, sag C-432/05, Unibet, Sml. I, s. 2271, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis.
(
25
) – Dom af 4.5.2006, sag C-508/03, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, Sml. I, s. 3969, præmis 68 og den deri nævnte retspraksis.
(
26
) – Domstolens dom af 17.4.1997, sag C-90/95 P, de Compte mod Parlamentet, Sml. I, s. 1999, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis, og Rettens dom af 20.11.2002, sag T-251/00, Lagardère og Canal+ mod Kommissionen, Sml. II, s. 4825, præmis 140.
(
27
) – Dom af 6.4.1962, sag 13/61, de Geus, Sml. 1954-1964, s. 293, org.ref.: Rec. s. 89, på s. 102.
(
28
) – Jf. i denne retning dom af 15.12.1987, sag 325/85, Irland mod Kommissionen, Sml. s. 5041, præmis 18, og af 18.5.2000, sag C-107/97, Rombi og Arkopharma, Sml. I, s. 3367, præmis 66 og den deri nævnte retspraksis.
(
29
) – Denne bestemmelse har følgende ordlyd:
»Afgørelser, der medfører, at en klagefrist begynder at løbe, indkaldelser og andre dokumenter, som [Harmoniseringskontorets] præsident træffer beslutning om, meddeles pr. rekommanderet brev med modtagelsesbevis. Alle andre meddelelser fremsendes ved almindeligt brev.«
(
30
) – Dom af 14.10.2010, sag C-280/08 P, Deutsche Telekom mod Kommissionen, Sml. I, s. 9555, præmis 136. Jf. ligeledes dom af 14.5.1998, sag C-259/96 P, Rådet mod de Nil og Impens, Sml. I, s. 2915, præmis 32-34, og af 17.5.2001, sag C-449/98 P, IECC mod Kommissionen, Sml. I, s. 3875, præmis 70, samt kendelse afsagt af Domstolens præsident den 19.7.1995, sag C-149/95 P(R), Kommissionen mod Atlantic Container Line m.fl., Sml. I, s. 2165, præmis 58, den 14.10.1996, sag C-268/96 P(R), SCK og FNK mod Kommissionen, Sml. I, s. 4971, præmis 52, og den 25.6.1998, sag C-159/98 P(R), Antilles néerlandaises mod Rådet, Sml. I, s. 4147, præmis 70.
(
31
) – Dom af 6.3.2001, sag C-274/99 P, Sml. I, s. 1611.
(
32
) – Præmis 120.
(
33
) – Præmis 121. Jf. ligeledes dom af 11.9.2003, sag C-197/99 P, Belgien mod Kommissionen, Sml. I, s. 8461, præmis 81.