62014CO0021
KENDELSE AFSAGT AF DOMSTOLENS VICEPRÆSIDENT
12. juni 2014 (
*1
)
»Særlige rettergangsformer — appel — begæring om udsættelse af en forordning efter en dom om annullation — dumping — import af visse typer folie af aluminium med oprindelse i Armenien, Brasilien og Kina — Armeniens tiltrædelse af Verdenshandelsorganisationen (WTO) — status som virksomhed, der opererer under markedsøkonomiske vilkår — artikel 2, stk. 7, i forordning (EF) nr. 384/96 — forenelighed med aftalen om anvendelsen af artikel VI i den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel af 1994 (GATT) — fumus boni juris — uopsættelighed — alvorlig og uoprettelig skade — foreligger ikke«
I sag C-21/14 P-R,
angående en begæring om udsættelse af gennemførelsen og om anordning af foreløbige forholdsregler i henhold til artikel 278 TEUF og artikel 279 TEUF, indleveret den 2. april 2014,
Europa-Kommissionen ved J.-F. Brakeland, M. França og T. Maxian Rusche, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg,
appellant,
de øvrige parter i appelsagen:
Rusal Armenal ZAO, Erevan (Armenien), ved avocat B. Evtimov,
sagsøger i første instans og appellant,
Rådet for Den Europæiske Union ved S. Boelaert og J.-P. Hix, som befuldmægtigede, bistået af solicitor B. O’Connor og avocat S. Gubel, og med valgt adresse i Luxembourg,
sagsøgt i første instans,
har
DOMSTOLENS VICEPRÆSIDENT
efter at have hørt generaladvokat J. Kokott,
afsagt følgende
Kendelse
1
Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 16. januar 2014 har Europa-Kommissionen nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom Rusal Armenal mod Rådet (T-512/09, EU:T:2013:571, herefter »den appellerede dom«), hvorved Retten annullerede Rådets forordning (EF) nr. 925/2009 af 24. september 2009 om indførelse af en endelig antidumpingtold og om endelig opkrævning af den midlertidige antidumpingtold på importen af visse typer folie af aluminium med oprindelse i Armenien, Brasilien og Folkerepublikken Kina (EUT L 262, s. 1, herefter »den anfægtede forordning«), for så vidt som den vedrører Rusal Armenal ZAO (herefter »Rusal Armenal«).
2
Denne appel, der er iværksat til prøvelse af en dom, der annullerer en forordning, har i medfør af artikel 60, stk. 2, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol den virkning, at den appellerede afgørelse først har retsvirkning fra det tidspunkt, hvor den appellerede dom eventuelt stadfæstes, dog med forbehold af muligheden for Rusal Armenal for at fremsætte begæring til Domstolen om midlertidig ophævelse af retsvirkningerne af den annullerede forordning eller om andre foreløbige forholdsregler i medfør af artikel 278 TEUF og 279 TEUF.
3
Ved stævning indleveret til Domstolens Justitskontor den 2. april 2014 har Rusal Armenal i det væsentlige nedlagt påstand om, at retsvirkningerne af den anfægtede forordning midlertidigt ophæves.
Tvistens baggrund og den appellerede dom
4
Rusal Armenal er et selskab, som fremstiller og eksporterer aluminiumsprodukter, og som blev etableret i 2000 i Armenien. Den 5. februar 2003 tiltrådte Republikken Armenien overenskomsten om oprettelse af Verdenshandelsorganisationen (WTO), der blev undertegnet i Marrakesh den 15. april 1994 (EUT 1994 L 336, s. 3) og godkendt ved Rådets afgørelse 94/800/EF af 22. december 1994 om indgåelse på Det Europæiske Fællesskabs vegne af de aftaler, der er resultatet af de multilaterale forhandlinger i Uruguay-rundens regi (1986-1994), for så vidt angår de områder, der henhører under Fællesskabets kompetence (EFT L 336, s. 1, herefter »overenskomsten om oprettelse af WTO«).
5
Efter klage indgivet den 28. maj 2008 indledte Kommissionen en antidumpingprocedure vedrørende importen af visse typer folie af aluminium med oprindelse i Armenien, Brasilien og Kina. Meddelelsen om indledningen af denne procedure blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende den 12. juli 2008 (EUT C 177, s. 13).
6
Den 7. april 2009 vedtog Kommissionen forordning (EF) nr. 287/2009 om indførsel af en midlertidig antidumpingtold på importen af visse typer folie af aluminium med oprindelse i Armenien, Brasilien og Folkerepublikken Kina (EUT L 94, s. 17).
7
Den 24. september 2009 vedtog Rådet for Den Europæiske Union den anfægtede forordning, hvorved det bl.a. i den nævnte forordnings artikel 1, stk. 2, indførte antidumpingtold på importen af de af Rusal Armenal fremstillede aluminiumsprodukter, som blev fastsat til 13,4% af nettoprisen, frit Fællesskabets grænse, ufortoldet.
8
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 21. december 2009 anlagde Rusal Armenal sag med påstand om annullation af den anfægtede forordning. Selskabet fremsatte fem annullationsanbringender, hvoraf det første vedrørte en formalitetsindsigelse, der var støttet på en tilsidesættelse af artikel 2, stk. 1.-6, i Rådets forordning nr. 384/96 af 22. december 1995 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab (EFT 1996 L 56, s. 1), som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 2117/2005 af 21. december 2005 (EUT L 340, s. 17, herefter »grundforordningen«), samt artikel 2, stk. 1, og 2, i aftalen om anvendelsen af artikel VI i den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel af 1994 (GATT) (EFT L 336, s. 103, herefter »antidumpingaftalen«), der fremgår af bilag 1A til overenskomsten om oprettelse af WTO. Grundforordningen er efterfølgende blevet erstattet af Rådets forordning (EF) nr. 1225/2009 af 30. november 2009 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab (EUT L 343, s. 51, berigtiget i EUT 2010 L 7, s. 22).
9
Retten fastslog i det væsentlige, at da den anfægtede forordning støttedes på henvisningen til Republikken Armenien i fodnoten til grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra a), og da metoden med et tredjeland med markedsøkonomi blev anvendt, efter at sagsøgerens ansøgning om at få tildelt status som virksomhed, der opererer under markedsøkonomiske vilkår, var blevet afslået i henhold til den nævnte forordnings artikel 2, stk. 7, litra b), var der ved den anfægtede forordning indført en metode til beregning af den normale værdi, der var i strid med antidumpingaftalens artikel 2, stk. 1 og 2, samt den anden tillægsbestemmelse til artikel VI, stk. 1, i den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel af 1994 (GATT) (EFT L 336, s. 11), der fremgår af bilag 1A til overenskomsten om oprettelse af WTO, samt at forordningen også var i strid med grundforordningens artikel 2, stk. 1-6. Retten fastslog på den baggrund, at det første annullationsanbringende måtte tages til følge.
10
Punkt 1 i den appellerede doms konklusion har følgende ordlyd:
»[Den anfægtede] forordning [...] annulleres, for så vidt som den vedrører [Rusal Armenal].«
Parternes påstande
11
Rusal Armenal har nedlagt følgende påstande:
—
Gennemførelsen af den anfægtede forordning udsættes, indtil Domstolen har truffet afgørelse i appelsagen.
—
Subsidiært pålægges toldmyndighederne i Den Europæiske Unions medlemsstater ved en foreløbig forholdsregel i form af en eksigibel kendelse ikke at opkræve den ved forordningen indførte antidumpingtold på importen af visse typer folie af aluminium, der er fremstillet af Rusal Armenal, indtil Domstolen har truffet afgørelse i appelsagen.
—
Kommissionen, Rådet samt andre parter, der er interveneret til støtte for appellen, tilpligtes at bære deres egne omkostninger og at betale Rusal Armenals omkostninger.
12
Kommissionen og Rådet har nedlagt følgende påstande:
—
Begæringen om foreløbige forholdsregler afvises; subsidiært frifindelse.
—
Rusal Armenal tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Begæringen om foreløbige forholdsregler
13
Det bemærkes indledningsvis, at ifølge artikel 60, stk. 1, i statutten for Domstolen har en appel af en dom afsagt af Retten i princippet ikke opsættende virkning. Det fremgår imidlertid endvidere af den nævnte statuts artikel 60, stk. 2, at uanset artikel 280 TEUF har en afgørelse fra Retten om annullation af en forordning først retsvirkning fra udløbet af den frist, der er omhandlet i artikel 56, stk. 1, i denne statut, eller, såfremt appel er iværksat inden for denne frist, fra stadfæstelsen eller fra afvisningen af appellen, dog med forbehold af muligheden for en part til at fremsætte begæring til Domstolen om midlertidig ophævelse af retsvirkningerne af den annullerede forordning eller om andre foreløbige forholdsregler i medfør af artikel 278 TEUF og 279 TEUF.
14
Rusal Armenal har gjort brug af denne mulighed ved at fremsætte en begæring om foreløbige forholdsregler.
Formaliteten
15
Kommissionen har anført, at begæringen om foreløbige forholdsregler ikke kan antages til realitetsbehandling, idet den udsættelse, som Rusal Armenal har nedlagt påstand om, reelt udgør en endelig foranstaltning i strid med artikel 39, stk. 4, i statutten for Domstolen. Kommissionen har i denne henseende anført, at den ret, over for hvilken der er fremsat begæring om foreløbig udsættelse af gennemførelsen af den antidumpingtold, der er indført ved en forordning, kun kan imødekomme begæringen under forudsætning af, at sagsøgeren stiller sikkerhed for de pengebeløb, som selskabet skal betale ifølge den pågældende forordning. Da sagsøgeren ikke i begæringen har tilbudt at stille en sådan sikkerhed, kan begæringen ikke antages til realitetsbehandling.
16
Det følger i denne henseende af den nødvendigvis foreløbige karakter af de forholdsregler, som retten vil kunne træffe bestemmelse om, at den af Rusal Armenal begærede udsættelse af retsvirkningerne af den anfægtede forordning kun midlertidigt kan fritage selskabet fra at betale den told, der skal betales i henhold til den nævnte forordning, under forudsætning af, at selskabet fortsat har pligt til at betale told ikke kun fremover, men også for udsættelsesperioden i tilfælde af, at den pågældende forordning ved en endelig afgørelse opretholdes som lovlig.
17
Det bemærkes endvidere, at det følger af artikel 162, stk. 2, i procesreglementet for Domstolen, at fuldbyrdelse af en kendelse, der er afsagt af dommeren i sager om foreløbige forholdsregler, kan gøres betinget af, at den part, der har fremsat begæringen, stiller sikkerhed, hvis størrelse og art fastsættes under hensyn til omstændighederne. Udøvelsen af denne beføjelser afhænger ikke af, om den begærende part har tilbudt at stille sikkerhed. Som det fremgår af Domstolens praksis, kan dommeren i sager om foreløbige forholdsregler vælge en mellemliggende løsning, når han finder det hensigtsmæssigt, idet han bl.a. kan gøre udsættelsen betinget (jf. i denne retning kendelser afsagt af Domstolens præsident Nederlandse Vereniging voor de Fruit- en Groentenimporthandel og Nederlandse Bond van Grossiers in Zuidvruchten en ander Geïmporteerd Fruit mod Kommissionen, 71/74 R og RR, EU:C:1974:103, præmis 5-8, og VBVB og VBBB mod Kommissionen, 43/82 R og 63/82 R, EU:C:1982:119, præmis 9-12, samt kendelse afsagt af Domstolens vicepræsident EMA mod InterMune UK m.fl., C-390/13 P(R), EU:C:2013:795, præmis 55).
18
Den omstændighed, at Rusal Armenal ikke har tilbudt at stille sikkerhed, er således ikke til hinder for, at dommeren i en sag om foreløbige forholdsregler i givet fald kan imødekomme begæringen om udsættelse under forudsætning af, at selskabet stiller sikkerhed for de pengebeløb, som selskabet skal betale ifølge den anfægtede forordning.
19
Det følger heraf, at Kommissionens formalitetsindsigelse ikke kan tages til følge.
Realiteten
20
I procesreglementets artikel 160, stk. 3, er det fastsat, at anmodninger om foreløbige forholdsregler skal angive »sagens genstand, de omstændigheder, der medfører uopsættelighed, og de faktiske og retlige grunde til, at den foreløbige forholdsregel, anmodningen vedrører, umiddelbart forekommer begrundet«. Dommeren i sager om foreløbige forholdsregler kan således udsætte gennemførelsen og fastsætte foreløbige forholdsregler, såfremt det er godtgjort, at de umiddelbart er begrundede af faktiske og retlige grunde (fumus boni juris), og såfremt der foreligger uopsættelighed, dvs. at det for at undgå et alvorligt og uopretteligt tab for den part, der anmoder herom, er nødvendigt at fastsætte dem og tillægge dem retsvirkninger før afgørelsen i hovedsagen (jf. i denne retning kendelse afsagt af Domstolens præsident Technische Glaswerke Ilmenau mod Kommissionen, C-404/04 P-R, EU:C:2005:267, præmis 10 og 11 og den deri nævnte retspraksis).
21
Det bemærkes, at disse betingelser skal være opfyldt, når den part, der har fået medhold i sagen ved første instans, fremsætter en begæring om foreløbige forholdsregler inden for rammerne af en appelprocedure, der er indledt af modparten til prøvelse af en dom afsagt af Retten, hvorved en forordning annulleres. Denne regel finder anvendelse i en situation, hvor Retten har givet sagsøgeren i første instans medhold, idet den nævnte appel ellers ville miste den opsættende virkning, der foreskrives i artikel 60, stk. 2, i statutten for Domstolen. Når dommeren i en sag om foreløbige forholdsregler ved den ret, hvor appelsagen er iværksat, anvender disse betingelser, således som de fortolkes i Domstolens praksis, kan han imidlertid ikke se bort fra den omstændighed, at retten i første instans har givet sagsøgeren medhold ved denne instans. De nævnte betingelser skal derfor finde anvendelse mutatis mutandis.
Fumus boni juris
22
Det bemærkes, at betingelsen om fumus boni juris er opfyldt, når der på tidspunktet for sagen om foreløbige forholdsregler er en væsentlig juridisk uenighed mellem parterne, hvis løsning ikke gør sig gældende uden videre.
23
Når den part, der har tabt sagen i første instans, fremsætter begæring om foreløbige forholdsregler inden for rammerne af en appelsag, skal retten i sagen om foreløbige forholdsregler blot vurdere, om de påberåbte appelanbringender umiddelbart er irrelevante, for at fastslå, om appellen forekommer at være uden rimeligt grundlag, eller med andre ord, om der er tilstrækkelig stor sandsynlighed for, at påstanden i appelsagen tiltrædes. Formålet med en sag om foreløbige forholdsregler er at garantere den fulde virkning af den fremtidige endelige afgørelse, således at det undgås, at den retsbeskyttelse, Domstolen yder, bliver mangelfuld (jf. i denne retning kendelse afsagt af Domstolens vicepræsident Kommissionen mod ANKO, C-78/14 P-R, EU:C:2014:239, præmis 15).
24
Når der derimod er tale om en begæring om foreløbige forholdsregler, der som i det foreliggende tilfælde er fremsat inden for rammerne af en appelsag, der har opsættende virkning, fordi den har til formål at opnå ophævelse af en dom, hvorved Retten har annulleret en forordning, skal dommeren i sagen om foreløbige forholdsregler foretage en prøvelse af en begæring fra den part, der fik medhold i første instans. Når dette er sagt, skal dommeren i sagen om foreløbige forholdsregler for at fastslå, om der på tidspunktet for sagen om foreløbige forholdsregler umiddelbart er en væsentlig juridisk uenighed mellem parterne, hvis løsning ikke gør sig gældende uden videre, vurdere, om de af denne part påberåbte argumenter for afvisning af appellen ikke forekommer at være uden rimeligt grundlag, dvs. om argumenterne indebærer en tilstrækkelig stor sandsynlighed for, at partens påstand vil blive tiltrådt.
25
Dette indebærer, at den part, som har fået medhold i første instans, uanset de af modparten fremsatte appelanbringender skal godtgøre, at vedkommendes modargumenter er tilstrækkelige troværdige til, at parten umiddelbart må gives medhold, og at det således ikke klart fremgår, at den appellerede dom skal ophæves. I det foreliggende tilfælde skal Rusal Armenal opfylde denne betingelse for hver enkelt af appelanbringenderne, for at selskabet kan anses at have opfyldt betingelsen om fumus boni juris, idet det nemlig er tilstrækkeligt, at blot et af disse anbringender er begrundet, for at den appellerede dom kan ophæves.
26
Kommissionen har til støtte for appellen fremsat tre anbringender. Det første anbringende vedrører i det væsentlige den omstændighed, at Retten traf afgørelse ultra petita, idet den tog et annullationsanbringende til følge, som Rusal Armenal havde tilbagekaldt. Det andet anbringende vedrører den omstændighed, at Retten foretog en fejlagtig anvendelse af dom Nakajima mod Rådet (C-69/89, EU:C:1991:186) vedrørende antidumpingaftalens indvirkning på Domstolens prøvelse. Det tredje anbringende vedrører tilsidesættelse af princippet om institutionel balance.
27
Det bemærkes, at Kommissionen med det første anbringende, hvorefter det var med urette, at Retten tog stilling til det første annullationsanbringende, der vedrørte en ulovlighedsindsigelse baseret på en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 2, stk. 1-6, samt antidumpingaftalens artikel 2, stk. 1 og 2, eftersom Rusal Armenal havde tilbagekaldt dette anbringende i replikken i første instans, har gjort gældende, at der blev begået en rettergangsfejl ved Retten, der krænkede Kommissionens interesser som omhandlet i artikel 58 i statutten for Domstolen.
28
Rusal Armenal har anført, at det nævnte annullationsanbringende alene havde til formål at formå Retten til at fastslå, at grundforordningens artikel 2, stk. 7, ikke skulle finde anvendelse i forhold til Rusal Armenal, samt at Kommissionen og Rådet derfor havde pligt til at beregne normalværdien for Rusal Armenals produkter i henhold til den nævnte forordnings artikel 2, stk. 1-6. Rusal Armenal tilbagekaldte ikke dette annullationsanbringende ved at nævne disse betragtninger i replikken, og selskabet gjorde derfor ikke det nævnte anbringende indholdsløst. Kommissionen har, støttet af Rådet, derimod anført, at Rusal Armenal i stævningen i første instans påberåbte sig, at den nævnte forordnings artikel 2, stk. 7, var ulovlig i forhold til bestemmelserne i WTO-overenskomsten, og derefter ændrede dette argument i replikken, idet selskabet deri kun nedlagde påstand om, at Retten skulle fastslå, at Rådet havde tilsidesat forpligtelsen til overensstemmende fortolkning.
29
Det følger af Rusal Armenals replik i første instans, at det for at vurdere selskabets forklaring om, at det begrænsede anbringendets rækkevidde for at besvare Rådets argument og ikke for at tilbagekalde anbringendet, er nødvendigt at fortolke replikken. Der foreligger derfor en væsentlig juridisk uenighed med hensyn til dette anbringendes indhold og rækkevidde.
30
Rusal Armenal anførte nemlig bl.a. i replikken, at grundforordningens artikel 2, stk. 7, ikke udelukker muligheden for, at en armensk producent kan blive tildelt individuel status som virksomhed, der opererer under markedsøkonomiske vilkår. Ifølge Rusal Armenal er den nævnte bestemmelse derfor i strid med WTO-bestemmelserne, og navnlig antidumpingaftalen, ikke som sådan, men udelukkende i det omfang, som Rådet i det foreliggende tilfælde anvendte den nævnte forordnings artikel 2, stk. 7, litra a), i stedet for samme forordnings artikel 2, stk. 7, litra b) og c), uden at tage hensyn til, at Rådet ifølge antidumpingaftalens artikel 2, stk. 7, og anden tillægsbestemmelse til artikel VI, stk. 1, i GATT kun kunne anvende den nævnte forordnings artikel 2, stk. 7, litra a), i forhold til Rusal Armenal, såfremt betingelserne i den anden tillægsbestemmelse var opfyldt.
31
Når henses til det specifikke indhold af præciseringerne i Rusal Armenals replik i første instans, kan det ikke umiddelbart i forbindelse med den foreliggende sag om foreløbige forholdsregler fastslås, at Rusal Armenal tilbagekaldte det første annullationsanbringende, eller at selskabet havde gjort dette anbringende indholdsløst. Rusal Armenals argument om, at det første appelanbringende skal forkastes, forekommer således tilstrækkelig troværdigt til, at den foreliggende tvist ikke umiddelbart kan løses.
32
Hvad angår det andet appelanbringende, der vedrører en påstand om, at Retten foretog en fejlagtig anvendelse af dom Nakajima mod Rådet (EU:C:1991:186), har Rusal Armenal i modsætning til, hvad Kommissionen har hævdet, anført, at Domstolen i den dom ikke kun henviste til kriteriet »hensigten til at opfylde en særlig inden for rammerne af WTO påtagen forpligtelse«, men nævnte to alternative kriterier, nemlig den nævnte hensigt og en »udtrykkelig henvisning til overenskomsten om oprettelse af WTO«. Dette andet appelanbringende er ikke foreneligt med Domstolens praksis og navnlig ikke med det andet af de to ovenfor nævnte kriterier, hvilket følger af den omstændighed, at der i femte betragtning til grundforordningen henvises til de detaljerede regler i antidumpingaftalen med hensyn til beregningen af dumpingmargenen. Kommissionen og Rådet har heroverfor anført, at grundforordningens artikel 2, stk. 7, ikke gennemfører forpligtelser, der følger af GATT eller WTO-bestemmelserne, hvorfor lovligheden af den nævnte bestemmelse ifølge dom Nakajima mod Rådet (EU:C:1991:186) ikke kan prøves for så vidt angår sådanne forpligtelser. Retten begik derfor en retlig fejl, da den kontrollerede fodnoten til grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra a), hvori Republikken Armenien nævnes i betragtning af nævnte forpligtelser.
33
Det bemærkes, at Retten i præmis 36 i den appellerede dom fastslog følgende:
»[...] Det fremgår herved af grundforordningens betragtninger, navnlig af femte betragtning, at formålet med forordningen bl.a. er til fællesskabslovgivningen at overføre nye og detaljerede regler, som er indeholdt i antidumpingaftalen, herunder bl.a. reglerne vedrørende beregning af dumpingmargenen, med henblik på at sikre en korrekt og gennemsigtig gennemførelse heraf. Det er derfor ubestridt, at Fællesskabet har udstedt grundforordningen med henblik på at opfylde sine internationale forpligtelser ifølge antidumpingaftalen (jf. Domstolens dom Petrotub og Republica, C-76/00 P, EU:C:2003:4, præmis 53-56 og den deri nævnte retspraksis) og for at gennemføre den nævnte aftales artikel 18, stk. 4 (Rettens dom Chiquita Brands m.fl. mod Kommissionen, T-19/01, EU:T:2005:31, præmis 160). Fællesskabet har endvidere ved forordningens artikel 2, der har overskriften »Konstatering af dumping«, villet gennemføre de særlige forpligtelser, som er indeholdt i nævnte aftales artikel 2, der også omhandler konstateringen af dumping.«
34
Det må således konstateres, at der foreligger en uenighed mellem på den ene side Kommissionen og Rådet og på den anden side Rusal Armenal, som i det væsentlige har forsvaret Rettens stillingtagen i den appellerede dom, angående det vigtige juridiske spørgsmål, om de kriterier, som Domstolen har identificeret i dom Nakajima mod Rådet (EU:C:1991:186), er opfyldt i det foreliggende tilfælde. Uden at foregribe Domstolens afgørelse med hensyn til, om det andet appelanbringende er begrundet, forekommer Rusal Armenals argument om, at appelanbringendet skal forkastes, hvilket suppleres af Rettens argumentation i den appellerede dom, troværdige, når der henses til Domstolens praksis samt til den udtrykkelige henvisning i femte betragtning til grundforordningen til de relevante regler, der følger af antidumpingaftalen og GATT’s artikel VI. Disse argumenter er derfor ikke uden rimeligt grundlag i den forstand, at de i forbindelse med den foreliggende fumus boni juris-vurdering har en tilstrækkelig stor sandsynlighed for at blive tiltrådt.
35
Hvad angår det tredje appelanbringende, der vedrører en påstået tilsidesættelse af princippet om institutionel balance begået af Retten, idet den fastslog, at henvisningen til Republikken Armenien i en fodnote til den nævnte forordnings artikel 2, stk. 7, litra a), ikke var forenelig med den ordning, der var indført ved antidumpingaftalen, er det i forbindelse med nærværende fumus boni juris-vurdering tilstrækkeligt at konstatere, at det nævnte anbringende er tæt knyttet til det andet appelanbringende. Som Kommissionen indirekte har anerkendt i sine bemærkninger vedrørende begæringen om foreløbige forholdsregler, begik Retten ifølge Kommissionen denne tilsidesættelse som følge af en fejlagtig fortolkning af Domstolens dom Nakajima mod Rådet (EU:C:1991:186). I det foreliggende tilfælde synes den nævnte tilsidesættelse således at afhænge af, om Retten begik en retlig fejl ved anvendelsen af de i denne dom opstillede kriterier. Af de grunde, der er anført i foregående præmis, finder Domstolen, at Rusal Armenal således har godtgjort, at der foreligger en væsentlig juridisk uenighed om, hvorvidt det tredje appelanbringende er begrundet.
36
På baggrund af samtlige ovenstående betragtninger må det fastslås, at betingelsen om fumus boni juris er opfyldt i det foreliggende tilfælde.
Uopsættelighed
37
Hvad angår betingelsen om uopsættelighed påhviler det den part, der anmoder om, at der træffes foreløbige forholdsregler, at bevise, at vedkommende ikke kan afvente udfaldet af hovedsagen uden at lide et alvorligt og uopretteligt tab (jf. i denne retning kendelser afsagt af Domstolens præsident Matra mod Kommissionen, C-225/91 R, EU:C:1991:460, præmis 19, og SCK og FNK mod Kommissionen, C-268/96 P(R), EU:C:1996:381, præmis 30). For at godtgøre, at der foreligger en alvorlig og uoprettelig skade, er det ikke nødvendigt, at det godtgøres, at der er absolut vished for, at skaden indtræder, men at skaden kan forudsiges med en tilstrækkelig grad af sandsynlighed (kendelse afsagt af Domstolens vicepræsident Kommissionen mod ANKO, EU:C:2014:239, præmis 23 og den deri nævnte retspraksis).
38
Rusal Armenal har anført, at de nødvendige betingelser for at anordne foreløbige forholdsregler er indbyrdes afhængige, hvilket indebærer, at når spørgsmålet om fumus boni juris er særlig alvorligt, kan der anlægges en mindre streng vurdering af, om betingelsen om uopsættelighed er opfyldt, idet den omstændighed, at det er åbenbart, at en foranstaltning er ulovlig, er tilstrækkelig til at godtgøre, at det er nødvendigt foreløbigt at beskytte den begærende parts rettigheder. Dette er bl.a. tilfældet i den foreliggende sag, idet Retten gav Rusal Armenal medhold og annullerede den anfægtede forordning.
39
Det må i denne henseende konstateres, at dette sidstnævnte forhold, som Rusal Armenal har fremført som hovedargumentet for at kræve udsættelse af gennemførelsen af en forordning, som Retten har annulleret, ikke er af en sådan karakter, at det egentlige krav om, at der skal foreligge en uopsættelig situation, lempes. At den anfægtede forordning anvendes, selv om den er blevet annulleret ved den appellerede dom, medfører således ikke i sig selv, at Rusal Armenal påføres en skade, der kan gøres til genstand for et erstatningssøgsmål. Da EU-lovgiver med vedtagelsen af artikel 60 i statutten for Domstolen har besluttet, at iværksættelsen af en appel til prøvelse af en af Retten afsagt dom, hvorved Retten annullerer en forordning, har opsættende virkning, tilkommer det således ikke dommeren i en sag om foreløbige forholdsregler inden for rammerne af en appel at fratage denne artikel en del af dens effektive virkning gennem systematisk at lempe betingelsen om uopsættelighed i sådanne tilfælde.
40
Det følger imidlertid af Domstolens praksis, at den mere eller mindre alvorlige karakter af fumus boni juris imidlertid ikke er uden indflydelse på uopsættelighedsvurderingen (jf. kendelse afsagt af Domstolens præsident Kommissionen mod Éditions Odile Jacob, C-404/10 P-R, EU:C:2011:37, præmis 27). Den uopsættelighed, som sagsøgeren kan påberåbe sig, skal så meget desto mere tages i betragtning af dommeren i en sag om foreløbige forholdsregler, når de anbringender og argumenter vedrørende fumus boni juris, som den begærende part fremsætter, forekommer særligt alvorlige (jf. i denne retning kendelse afsagt af Domstolens præsident, Østrig mod Rådet, C-445/00 R, EU:C:2001:123, præmis 110). Uden at foregribe Domstolens afgørelse vedrørende appellens berettigelse følger det af denne kendelses præmis 26-36, at Rusal Armenals anbringender og argumenter vedrørende fumus boni juris forekommer tilstrækkeligt alvorlige til, at denne betingelse kan anses for opfyldt. Denne omstændighed bør tages i betragtning i den videre bedømmelse, bl.a. i givet fald i forbindelse med afvejningen af de i sagen foreliggende interesser.
41
Det forholder sig ikke desto mindre således, at det følger af procesreglementets artikel 160, stk. 3, at betingelserne vedrørende fumus boni juris og uopsættelighed er separate og kumulative, hvilket indebærer, at Rusal Armenal fortsat har pligt til at godtgøre, at en alvorlig og uoprettelig skade er nært forestående (jf. i denne retning kendelse afsagt af Domstolens præsident Akhras mod Rådet, C-110/12 P(R), EU:C:2012:507, præmis 26, og af Domstolens vicepræsident Kommissionen mod ANKO, EU:C:2014:239, præmis 14).
42
Som anført af Kommissionen og Rådet trådte den anfægtede forordning i kraft i september 2009 og har således haft retsvirkninger i mere end fire år, uden at Rusal Armenal i denne periode har fremsat begæring om udsættelse af gennemførelsen af denne foranstaltning over for Retten. Det påhviler derfor Rusal Armenal inden for rammerne af denne sag om foreløbige forholdsregler at godtgøre, at det, selv om importen af visse af selskabets produkter i Unionen er blevet pålagt en antidumpingtold på 13,4% siden 2009, er uopsætteligt nødvendigt at anordne foreløbige forholdsregler for at beskytte selskabet mod den alvorlige og uoprettelige skade, som selskabet vil lide, hvis sådanne forholdsregler ikke anordnes. Det følger heraf, at Rusal Armenal skal godtgøre enten en skade, som selskabet ikke har lidt i de sidste fire år, selv om skaden kan anses for en følge af den anfægtede forordning, eller en skade, som nu er alvorlig og uoprettelig, således at det er uopsætteligt nødvendigt at anordne foreløbige forholdsregler, selv om Rusal Armenal allerede har lidt denne skade i de fire år, som den sag, der førte til afsigelsen af den appellerede dom, verserede ved Retten.
43
Kommissionens og Rådets argument om, at den antidumpingtold, der blev indført ved den nævnte forordning udløber i september 2014, dvs. fem år efter dens indførelse, og at det ikke derfor ikke er begrundet at anordne foreløbige forholdsregler for en periode på kun nogle måneder, kan derimod ikke tages til følge. Da det i det foreliggende tilfælde drejer sig om en endelig antidumpingtold, kan det nemlig ikke udelukkes, at Kommissionen vil genoptage undersøgelsen af den omhandlede foranstaltning på eget initiativ eller på anmodning fra EU-producenterne, idet den foranstaltning, der indfører den nævnte told, i så fald i henhold til artikel 11, stk. 2, i forordning nr. 1225/2009, der erstatter grundforordningen, vil forblive i kraft, indtil resultatet af den genoptagne undersøgelse foreligger.
44
I det foreliggende tilfælde har Rusal Armenal henvist til tre uoprettelige skader, der ifølge Rusal Armenal ville følge af en anvendelse af den anfægtede forordning, såfremt udsættelsen ikke blev imødekommet. For det første vil moderselskabet formentlig opløse Rusal Armenal. For andet vil et stort antal af Rusal Armenals ansatte blive afskediget som følge af, at selskabets fabrik formentlig vil blive lukket. For det tredje vil dette påvirke Republikken Armeniens økonomi og eksport til Unionen. Rusal Armenal har endvidere hævdet, at selskabets markedsandel vil blive væsentligt mindsket.
45
Hvad for det første angår den eventuelle opløsning af Rusal Armenal har selskabet anført, at det har lidt store tab efter det tidspunkt, hvor den anfægtede forordning trådte i kraft, hvilket hovedsageligt skyldes, at selskabet på grund af forordningen ikke har haft mulighed for at eksportere sine produkter til Unionen. Rusal Armenals moderselskab, UC Rusal, har ikke længere mulighed for at dække sine underskudsgivende datterselskabers underskud, da moderselskabet selv har økonomiske vanskeligheder som følge af den lave pris på aluminium på verdensmarkedet. Det er derfor meget sandsynligt, at moderselskabet i den nærmeste fremtid vil træffe beslutning om at lukke Rusal Armenal, såfremt selskabets rentabilitet ikke forøges.
46
Det bemærkes, at det følger af Domstolens fast praksis, at når det tab, der gøres gældende, er af økonomisk karakter, er de begærede foreløbige forholdsregler berettigede, hvis det fremgår, at den begærende part, såfremt disse forholdsregler ikke anordnes, vil befinde sig i en situation, der kan bringe dens økonomiske levedygtighed i fare, inden den afgørelse, som afslutter proceduren vedrørende sagens realitet, træffes, eller hvis det fremgår, at den begærende parts markedsandele i betydelig grad vil blive ændret, bl.a. i forhold til dens virksomheds størrelse og omsætning samt kendetegnene ved den koncern, som den tilhører (kendelse afsagt af Domstolens vicepræsident EDF mod Kommissionen, C-551/12, EU:C:2013:157, præmis 54).
47
Rusal Armenal har ikke gjort gældende, at det økonomiske tab, som selskabet hævder at have lidt som følge af den anfægtede forordning, kan bringe eksistensen af den koncern, som selskabet tilhører, i fare på en sådan måde, at koncernen, herunder moderselskabet, vil forsvinde. Det må derfor fastslås, at hvis Rusal Armenal bliver opløst, vil dette være en direkte følge af en forretningsmæssig beslutning fra moderselskabets side og ikke af den ovennævnte forordning. En sådan beslutning træffes i givet fald under hensyntagen til samtlige relevante forretningsforhold, herunder de virkninger, som den antidumpingtold, der foreskrives i den nævnte forordning, har på Rusal Armenals rentabilitet. De andre forhold, som bl.a. de vanskelige økonomiske forhold på det internationale marked for aluminium, som Rusal Armenal har fremført, spiller også en stor rolle i forbindelse med en sådan beslutning.
48
Det bemærkes imidlertid, at i tilfælde af begæring om udsættelse af gennemførelsen af en EU-retsakt er anordningen af den begærede foreløbige forholdsregel desuden kun begrundet, hvis den pågældende retsakt udgør den afgørende årsag til det påberåbte alvorlige og uoprettelige tab (kendelse afsagt af Domstolens vicepræsident EDF mod Kommissionen, EU:C:2013:157, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis). Under de i den foreliggende sag nævnte omstændigheder, som denne retspraksis finder analog anvendelse på, og som vedrører en begæring om udsættelse af virkningerne af en forordning, som Retten har annulleret, har Rusal Armenal ikke godtgjort, at den anfægtede forordning, der har været i kraft i mere end fire år, er den afgørende årsag til, at moderselskabet vil opløse selskabet, såfremt det antages, at en sådan opløsning gennemføres.
49
Det bemærkes endvidere i denne henseende for god ordens skyld, at den omstændighed, at Retten har annulleret den nævnte forordning, har øget mulighederne for, at den omhandlede antidumpingtold snart vil blive annulleret for så vidt angår Rusal Armenal, hvilket i givet fald vil styrke forventningerne til selskabets rentabilitet på mellemlang sigt, herunder med hensyn til moderselskabets forretningsmæssige beregninger forud for en eventuel opløsning af Rusal Armenal.
50
Hvad dernæst angår den skade, som Rusal Armenel hævder vil følge af, at 677 personer blandt selskabets ansatte vil blive afskediget, såfremt selskabets fabrik må lukke, har Kommissionen og Rådet anført, at virksomheden for at godtgøre, at der foreligger opsættelighed, kun kan påberåbe sig den skade, som selskabet vil blive påført, men ikke den skade, som tredjemand vil lide.
51
Det følger nemlig af Domstolens praksis, at den part, der har fremsat begæring om foreløbige forholdsregler, skal bevise, at han ikke kan afvente udfaldet af hovedsagen uden at lide et personligt tab, som vil medføre alvorlige og uoprettelige konsekvenser (kendelse afsagt af Domstolens præsident Cheminova m.fl. mod Kommissionen, C-60/08 P(R), EU:C:2009:181, præmis 35). Rusal Armenal kan derfor ikke som sådan påberåbe sig den skade, som selskabets ansatte vil lide, såfremt deres stillinger nedlægges.
52
Det må imidlertid konstateres, at den omstændighed, at en virksomhed tvinges til at nedlægge stillinger og dermed at give afkald på uddannet og fungerende arbejdskraft, kan indebære, at selskabet lider et direkte og personligt tab, der er uafhængigt af det separate tab, som de ansatte lider, idet det vil være vanskeligt for virksomheden at genoptage sine aktiviteter på et senere tidspunkt i tilfælde af, at der sker en ændring i de økonomiske vilkår.
53
Inden for rammerne af den foreliggende sag har Rusal Armenal imidlertid ikke godtgjort, at den antidumpingtold, der blev indført ved den anfægtede forordning for mere end fire år siden, er den afgørende årsag – i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i den i præmis 48 ovenfor nævnte praksis’ forstand – til, at selskabets fabrik eventuelt i fremtiden vil blive lukket, uanset om dette sker på grund af, at dette selskab opløses, eller på grund af, at selskabets aktiviteter omstruktureres med henblik på at nedbringe dets omkostninger.
54
Det må endelig konstateres, at det ikke er Rusal Armenal personligt, men derimod de armenske borgere i almindelighed, der vil opleve det tab, som følger af de skadelige virkninger af den antidumpingtold, der er indført ved den nævnte forordning, for Republikken Armeniens økonomi og eksport til Unionen, hvis det anses for godtgjort. Rusal Armenal kan derfor ifølge den i præmis 51 ovenfor nævnte praksis ikke med føje påberåbe sig denne skade som begrundelse for, at der foreligger uopsættelighed.
55
Rusal Armenal har i øvrigt ikke med noget konkret eller specifikt argument underbygget påstanden om, at selskabets markedsandel vil blive mindsket væsentligt som følge af, at dets varer ikke får adgang til markedet i Unionen. Da der ikke foreligger nøjagtige oplysninger vedrørende påstanden om, at det udelukkende er den antidumpingtold, der blev indført ved den anfægtede forordning, der har haft konsekvenser for eksporten af Rusal Armenals produkter til Unionen, eller vedrørende de omhandlede markeders karakter, kan dommeren i sagen om foreløbige forholdsregler ikke fastslå, at der foreligger en skade som følge af det påståede fald i den omhandlede markedsandel, og heller ikke bedømme, om skaden er alvorlig eller uoprettelig.
56
Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at Rusal Armenal ikke har bevist, at den omstændighed, at retsvirkningerne af den anfægtede forordning, der har været i kraft siden 2009, ikke midlertidig ophæves, vil påføre selskabet en alvorlig og uoprettelig skade. Det følger heraf, at betingelsen om uopsættelighed ikke er opfyldt, og at begæringen om foreløbige forholdsregler derfor ikke kan tages til følge, uden at det er fornødent at foretage en afvejning mellem de foreliggende interesser eller at undersøge, om Rusal Armenals subsidiære påstand om foreløbige forholdsregler kan antages til realitetsbehandling.
På grundlag af disse præmisser bestemmer Domstolens vicepræsident:
1)
Begæringen om foreløbige forholdsregler tages ikke til følge.
2)
Afgørelsen om sagens omkostninger udsættes.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.