62018CJ0457_RES
Sag C-457/18
Republikken Slovenien
mod
Republikken Kroatien
Domstolens dom (Store Afdeling) af 31. januar 2020
»Traktatbrud – artikel 259 TEUF – Domstolens kompetence – fastlæggelse af den fælles grænse mellem to medlemsstater – grænsestrid mellem Republikken Kroatien og Republikken Slovenien – voldgiftsaftale – voldgiftssag – meddelelse fra Republikken Kroatien om dennes beslutning om at bringe aftalen til ophør som følge af en uregelmæssighed, som den foreholder et medlem af voldsgiftretten at have begået – voldgiftskendelse afsagt af voldgiftsretten – Republikken Kroatiens hævdede tilsidesættelse af voldgiftsaftalen og af den grænse, som er fastlagt ved voldgiftskendelsen – princippet om loyalt samarbejde – anmodning om, at et dokument udtages af sagsakterne – beskyttelse af juridiske udtalelser«
Den Europæiske Union – institutioner – offentlighedens ret til aktindsigt – forordning nr. 1049/2001 – undtagelser til retten til aktindsigt – beskyttelse af juridiske udtalelser – mere tungtvejende offentlig interesse, der kan begrunde en udbredelse af dokumenter – begreb – udbredelse af en juridisk udtalelse fra Kommissionen, der er begrundet i egne interesser hos en af parterne i tvisten – udelukket
(Art. 259, stk. 3, TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1049/2001, art. 4, stk. 2, andet led)
(jf. præmis 70 og 71 samt domskonkl. 1)
Traktatbrudssøgsmål – Domstolens kompetence – grænser – voldgiftsaftale mellem to medlemsstater, med hvilken det tilsigtes at løse en grænsestrid – international aftale, der er indgået af medlemsstaterne, og som ikke udgør en integrerende del af EU-retten – søgsmål, der er støttet på en tilsidesættelse af EU-retten, som er accessorisk i forhold til den hævdede tilsidesættelse af den nævnte aftale – Domstolen ikke kompetent – grænsestrid
(Art. 258 TEUF og 259 TEUF)
(jf. præmis 91, 92 og 101-108 samt domskonkl. 2)
Medlemsstater – forpligtelser – forpligtelse til loyalt samarbejde – rækkevidde – grænsestrid mellem to medlemsstater – forpligtelse til at medvirke loyalt til at fremme en endelig afgørelse af denne strid i overensstemmelse med folkeretten – former for bilæggelse af tvister – begreb – indbringelse af en sag for Domstolen på grundlag af en voldgiftsklausul – omfattet
(Art. 4, stk. 3, TEU; art. 273 TEUF)
(jf. præmis 109)
Resumé
Den Europæiske Unions Domstol har ikke kompetence til at påkende en grænsestrid mellem Slovenien og Kroatien, idet disse to medlemsstater i medfør af artikel 4, stk. 3, TEU imidlertid er forpligtet til at medvirke loyalt til at fremme en endelig retlig løsning af denne tvist, der er i overensstemmelse med folkeretten
I dommen i sagen Slovenien mod Kroatien (sag C-457/18), der blev afsagt den 31. januar 2020, fastslog Domstolens Store Afdeling, at den ikke havde kompetence til at påkende det søgsmål, som Slovenien havde anlagt på grundlag af artikel 259 TEUF med påstand om, at det fastsloges, at Kroatien havde tilsidesat de forpligtelser, der påhvilede den i medfør af EU-retten, ved ikke at have opfyldt de forpligtelser, som for denne medlemsstat fulgte af dels en voldgiftsaftale, der var blevet indgået med Slovenien, og med hvilken det tilsigtedes at løse grænsestriden mellem disse to medlemsstater, dels en voldgiftskendelse, hvorved sø- og landegrænserne mellem disse stater blev fastlagt. Ikke desto mindre præciserede Domstolen, at denne manglende kompetence ikke berører nogen af de forpligtelser, der for hver af de to pågældende medlemsstater – såvel i deres indbyrdes forhold som over for Unionen og de øvrige medlemsstater – udspringer af artikel 4, stk. 3, TEU, hvorefter de skal medvirke loyalt til at fremme en endelig juridisk løsning, der er i overensstemmelse med folkeretten, med henblik på at sikre en effektiv og ubegrænset anvendelse af EU-retten i de pågældende områder. Med henblik herpå kan de anvende den ene eller den anden form for bilæggelse af deres strid, herunder i givet fald ved at indbringe tvisten for Domstolen i henhold til en voldgiftsaftale, jf. artikel 273 TEUF.
For at løse spørgsmålet om fastlæggelse af deres fælles grænser, efter at de havde proklameret deres respektive uafhængighed af Den Socialistiske Føderative Republik Jugoslavien, indgik Kroatien og Slovenien en voldgiftsaftale i november 2009. I medfør af denne aftale, der trådte i kraft et år senere, forpligtede de to stater sig til at indbringe tvisten for den voldgiftsret, som var blevet oprettet ved aftalen, og hvis afgørelse ville være bindende for dem. Som følge af, at der for voldgiftsretten opstod et processuelt spørgsmål på grund af en uformel kommunikation mellem den voldgiftsmand, som Slovenien havde udpeget, og denne medlemsstats repræsentant ved voldgiftsretten under denne rets forhandlinger, var Kroatien af den opfattelse, at denne rets kapacitet til at afsige en uafhængig og upartisk kendelse var blevet undergravet. I juli 2015 oplyste den således Slovenien om, at den var af den opfattelse, at sidstnævnte havde gjort sig skyldig i væsentlige tilsidesættelser af voldgiftsaftalen. Under henvisning til Wienerkonventionen om traktatretten (
1
) besluttede den følgelig straks at bringe voldgiftsaftalen til ophør. Voldgiftsretten fandt imidlertid, at voldgiftssagen skulle fortsætte sin gang, og afsagde en voldgiftskendelse i juni 2017, hvorved den fastlagde lande- og søgrænsen mellem de to pågældende stater. Kroatien gennemførte ikke denne voldgiftskendelse. I juli 2018 anlagde Slovenien et traktatbrudssøgsmål for Domstolen. Den hævdede indledningsvis, at Kroatien havde tilsidesat flere forpligtelser, der påhvilede den i medfør af den primære ret (
2
), ved ikke at opfylde sine forpligtelser i henhold til voldgiftsaftalen og voldgiftskendelsen, herunder navnlig ved ikke at overholde den i kendelsen fastlagte grænse. Desuden gjorde Slovenien gældende, at Kroatien af samme grund havde tilsidesat flere bestemmelser i afledt ret (
3
).
Idet den udtalte sig om den formalitetsindsigelse, som Kroatien havde fremsat, bemærkede Domstolen, at den ikke har kompetence til at tage stilling til fortolkningen af en international aftale, der er indgået af medlemsstater, og hvis genstand ikke er omfattet af Unionens kompetenceområder, samt til de forpligtelser for medlemsstaterne, der udspringer heraf. Derefter udledte Domstolen heraf, at den ikke har kompetence til at træffe afgørelse i et traktatbrudssøgsmål, hvad enten det er anlagt i henhold til artikel 258 TEUF eller artikel 259 TEUF, når den tilsidesættelse af EU-retlige bestemmelser, som er påberåbt til støtte for søgsmålet, frembyder en accessorisk karakter i forhold til den hævdede tilsidesættelse af forpligtelser hidrørende fra en sådan aftale.
Domstolen fastslog, at de af Slovenien hævdede tilsidesættelser af EU-retten enten fulgte af Kroatiens hævdede tilsidesættelse af de forpligtelser, som fulgte af voldgiftsaftalen og den på grundlag heraf afsagte voldgiftskendelse, eller tog udgangspunkt i den omstændighed, at lande- og søgrænsen mellem disse to medlemsstater var blevet fastlagt ved voldgiftskendelsen.
Idet Domstolen bemærkede, at det i den foreliggende sag forholdt sig således, at voldgiftskendelsen var blevet afsagt af en international ret, som var blevet oprettet i henhold til en bilateral voldgiftsaftale, der reguleredes af folkeretten, hvis genstand ikke henhørte under Unionens kompetenceområder, og som Unionen ikke var part i, fastslog den, at hverken voldgiftsaftalen eller voldgiftskendelsen udgjorde en integrerende del af EU-retten. I denne forbindelse bemærkede Domstolen, at den henvisning til voldgiftskendelsen, som var blevet foretaget neutralt i en bestemmelse i retsakten om Kroatiens tiltrædelse af Unionen, ikke kunne fortolkes således, at de internationale forpligtelser, som de to medlemsstater havde påtaget sig inden for rammerne af den ovenfor nævnte voldgiftsaftale, herved var blevet indarbejdet i EU-retten.
På denne baggrund fandt Domstolen, at de hævdede tilsidesættelser af EU-retten i det foreliggende tilfælde var accessoriske i forhold til Kroatiens hævdede tilsidesættelse af de forpligtelser, der fulgte af den pågældende bilaterale aftale. Idet Domstolen anførte, at genstanden for et traktatbrudssøgsmål anlagt i henhold til artikel 259 TEUF kun kunne være en manglende overholdelse af forpligtelser, der følger af EU-retten, fastslog den, at den derfor ikke havde kompetence til inden for rammerne af nærværende sag at træffe afgørelse om en hævdet tilsidesættelse af de forpligtelser, som fulgte af voldgiftsaftalen og voldgiftskendelsen, hvorfra Sloveniens klagepunkter vedrørende hævdede tilsidesættelser af EU-retten udsprang.
Endelig fandt Domstolen, idet den henviste til de kompetencer, som i overensstemmelse med folkeretten er forbeholdt medlemsstaterne med hensyn til den geografiske fastlæggelse af deres grænser, og til den omstændighed, at det ifølge voldgiftsaftalen er parterne i denne aftale, som det påhviler at træffe de nødvendige foranstaltninger til gennemførelse af voldgiftskendelsen, at det ikke tilkom Domstolen inden for rammerne af nærværende sag at behandle spørgsmålet om rækkevidden af og grænserne for Kroatiens og Sloveniens respektive territorier ved direkte anvendelse af den grænse, der var fastlagt ved voldgiftskendelsen, med henblik på at undersøge realiteten af de pågældende tilsidesættelser af EU-retten.
(
1
) – Wienerkonventionen om traktatretten af 23.5.1969, United Nations Treaty Series, bind 1155, s. 331.
(
2
) – Der er tale om artikel 2 TEU og artikel 4, stk. 3, TEU.
(
3
) – Således er artikel 5, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1380/2013 af 11.12.2013 om den fælles fiskeripolitik, ændring af Rådets forordning (EF) nr. 1954/2003 og (EF) nr. 1224/2009 og ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 2371/2002 og (EF) nr. 639/2004 samt Rådets afgørelse 2004/585/EF (EUT 2013, L 354, s. 22), ordningen til kontrol, inspektion og håndhævelse af de regler, der er fastsat i Rådets forordning (EF) nr. 1224/2009 af 20.11.2009 om oprettelse af en EF-kontrolordning med henblik på at sikre overholdelse af bestemmelserne i den fælles fiskeripolitik (EUT 2009, L 343, s. 1) og i Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 404/2011 af 8.4.2011 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 1224/2009 om oprettelse af en EF-kontrolordning med henblik på at sikre overholdelse af bestemmelserne i den fælles fiskeripolitik (EUT 2011, L 112, s. 1), artikel 4 og 17, sammenholdt med artikel 13, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/399 af 9.3.2016 om en EU-kodeks for personers grænsepassage (Schengengrænsekodeks) (EUT 2016, L 77, s. 1) samt artikel 2, stk. 4, og artikel 11, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/89/EU af 23.7.2014 om rammerne for maritim fysisk planlægning (EUT 2014, L 257, s. 135), blevet påberåbt.