ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA20. února 1979 (*)„Opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením“Ve věci 120/78_jejímž
předmětem je žádost předložená Soudnímu dvoru na základě článku 177
Smlouvy o EHS Hessisches Finanzgericht (Finanční soud spolkové země
Hesenska) směřující k získání, ve sporu probíhajícím před tímto
soudem meziSpolečností Rewe-Zentral AG, se sídlem v Kolíně_aBundesmonopolverwaltung für Branntwein (Spolková správa lihovarnického monopolu)_rozhodnutí
o předběžné otázce, týkající se výkladu článků 30 a 37
Smlouvy o EHS, s ohledem na čl. 100 odst. 3 německého zákona
o lihovarnickém monopolu_SOUDNÍ DVŮR_ve
složení H. Kutscher, předseda, J. Mertens de Wilmars a Mackenzie
Stuart, předsedové senátů, A. M. Donner, P. Pescatore, M. Sørensen,
A. O’Keeffe, G. Bosco a A. Touffait, soudci_generální advokát: F. Capotorti_vedoucí soudní kanceláře: A. Van Houttevydává tentoRozsudek1        Usnesením
ze dne 28. dubna 1978, došlým Soudnímu dvoru dne 22. května 1978,
položil Hessisches Finanzgericht v souladu s článkem 177
Smlouvy o EHS dvě předběžné otázky týkající se výkladu článků 30
a 37 Smlouvy o EHS, s cílem posouzení slučitelnosti
s právem Společenství ustanovení německé právní úpravy
o uvádění lihovin na trh, která stanoví minimální obsah alkoholu
pro jednotlivé kategorie alkoholických výrobků. 2        Z
předkládacího
usnesení vyplývá, že žalobkyně v původním řízení má
v úmyslu dovézt zásilku „Cassis de Dijon“ pocházející
z Francie za účelem jeho uvedení na trh ve Spolkové republice
Německo. Žalobkyně se obrátila na Spolkovou
správu lihovarnického monopolu (Bundesmonopolverwaltung) s žádostí
o povolení zmíněný výrobek dovážet, na což jí tato správa
odpověděla, že zmíněný výrobek nemá vzhledem k nedostatečnému
obsahu alkoholu požadované vlastnosti pro uvedení na trh ve Spolkové
republice Německo. 3        Toto
stanovisko založila správa na paragrafu 100 „Branntweinmonopolgesetz“
a na předpisech, které Správa monopolu na základě tohoto ustanovení
přijala, v nichž stanovila minimální obsah alkoholu pro určité
kategorie likérů a dalších alkoholických nápojů (Verordnung über
den Mindestweingeistgehalt von Trinkbranntweinen ze dne 28. února 1958,
Bundesanzeiger č. 48 ze dne 11. března 1958).Z
uvedených ustanovení vyplývá, že uvádění na trh ovocných likérů, jako
je Cassis de Dijon, podléhá požadavku minimálního obsahu alkoholu ve
výši 25 %, zatímco obsah alkoholu dotčeného výrobku, který je volně
uváděn na trh ve Francii, se pohybuje mezi 15 a 20 % alkoholu.4        Podle
žalobkyně má stanovení minimálního obsahu alkoholu v německé
právní úpravě za následek to, že známé alkoholické výrobky pocházející
z jiných členských států Společenství nelze prodávat ve Spolkové
republice Německo, a že toto ustanovení tudíž představuje omezení
volného pohybu zboží mezi členskými státy, které překračuje rámec
obchodních předpisů vyhrazených členským státům.Podle
žalobkyně se jedná o opatření s účinkem rovnocenným
množstevnímu omezení dovozu, které je v rozporu s článkem 30
Smlouvy o EHS.Navíc vzhledem
k tomu, že se jedná o opatření přijatá v rámci řízení
lihovarnického monopolu, má žalobkyně za to, že dochází rovněž
k porušení článku 37, podle něhož členské státy postupně upraví
státní monopoly obchodní povahy tak, aby na konci přechodného období
byla vyloučena jakákoli diskriminace mezi státními příslušníky členských
států, pokud jde o podmínky nákupu a odbytu zboží. 5        K
tomu, aby mohl Hessisches Finanzgericht rozhodnout v tomto sporu,
položil dvě otázky následujícího znění: a)      Je
třeba pojem opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením
dovozu ve smyslu článku 30 Smlouvy o EHS vykládat tak, že se
uplatní rovněž na
stanovení minimálního obsahu alkoholu
v lihovinách určených k lidské spotřebě, obsažené
v německém zákonu o lihovarnickém monopolu, v jehož
důsledku nemohou být ve Spolkové republice Německo uvedeny do oběhu
tradiční výrobky jiných členských států, jejichž obsah alkoholu je nižší
než stanovený limit? b)      Spadá
stanovení takového minimálního obsahu alkoholu pod pojem diskriminace
mezi příslušníky členských států, pokud jde o podmínky nákupu
a odbytu zboží ve smyslu článku 37 Smlouvy o EHS? 6        Vnitrostátní
soud tak žádá o získání výkladových kritérií umožňujících
posoudit, zda požadavek minimálního obsahu alkoholu může spadat buď pod
zákaz veškerých opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením
v obchodu mezi členskými státy podle článku 30 Smlouvy, nebo pod
zákaz jakékoli diskriminace mezi státními příslušníky členských států,
pokud jde o podmínky nákupu a odbytu zboží ve smyslu článku
37.7        V
tomto ohledu je třeba podotknout, že článek 37 stanoví zvláštní úpravu
pro státní monopoly obchodní povahy. Toto
ustanovení není tedy relevantní, pokud jde o vnitrostátní ustanovení,
která se netýkají výkonu zvláštní funkce veřejného monopolu, a sice
jeho výlučného práva, ale upravují obecně výrobu a uvádění na trh
alkoholických nápojů bez ohledu na to, zda se na ně tento monopol
vztahuje, či nikoli.Za těchto podmínek musí
být dopad opatření na obchod ve Společenství, na něž se vnitrostátní
soud táže, posuzován výhradně s ohledem na požadavky vyplývající
z článku 30, kterého se týká první otázka.8        Při
neexistenci společné úpravy pro výrobu alkoholu a jeho uvádění na
trh, jelikož návrh nařízení předložený Komisí Radě dne 7. prosince 1976
(Úř. věst. C 309, s. 2) nebyl ještě Radou schválen, přísluší
členským státům, aby si na svém území upravily vše, co se týká výroby
alkoholu a lihovin a jejich uvádění na trh.Překážky
pohybu uvnitř Společenství vyplývající z rozdílů vnitrostátních
právních předpisů týkajících se uvádění dotčených výrobků na trh musí
být přípustné tehdy, pokud lze tato ustanovení považovat za nezbytná
k tomu, aby se vyhovělo kategorickým požadavkům týkajícím se
zejména účinnosti daňového dohledu, ochrany zdraví, poctivosti
obchodního styku a ochrany spotřebitelů. 9        Vláda
Spolkové republiky Německo, stejně jako vedlejší účastník řízení,
uvedla různé argumenty, které podle ní odůvodňují uplatnění ustanovení
o minimálním obsahu alkoholu v lihovinách, přičemž jako důvod
uváděla jednak ochranu zdraví a jednak ochranu spotřebitelů proti
nekalým obchodním praktikám.10      Co
se týče ochrany zdraví německá vláda uvedla, že stanovení minimálního
obsahu alkoholu ve vnitrostátních právních předpisech má za cíl zabránit
šíření lihovin na německém trhu, a především pak lihovin
s nízkým obsahem alkoholu, jelikož takové výrobky mohou podle
jejího názoru vést snadněji k vytvoření návyku na výrobky
s vyšším obsahem alkoholu.11      Tyto
důvody nejsou rozhodující, neboť spotřebitel si může na trhu opatřit
celou řadu různých výrobků s nízkým nebo středním obsahem alkoholu,
a navíc se velké množství alkoholických nápojů s vysokým
obsahem alkoholu, které jsou volně uváděny na německý trh, konzumuje ve
zředěné formě.12      Německá
vláda dále uplatňuje, že stanovení minimálního obsahu alkoholu
u některých likérů slouží k ochraně spotřebitele před nekalými
obchodními praktikami výrobců a distributorů lihovin.Tento
argument vychází z úvahy, že snížení obsahu alkoholu zaručuje
konkurenční výhodu oproti nápojům s vyšším obsahem alkoholu,
jelikož alkohol představuje ve složení alkoholických nápojů zdaleka
nejdražší složku,
z důvodu značného daňového zatížení, jemuž
podléhá.Navíc, podle německé vlády, pokud
by byly do volného oběhu propuštěny alkoholické výrobky, jakmile
odpovídají co do obsahu alkoholu předpisům země výroby, mělo by to ve
Společenství za následek zavedení společného standardu nejnižšího obsahu
alkoholu povoleného v kterémkoli členském státě, ba dokonce by se
tak jakákoli ustanovení v této oblasti stala neúčinnými, neboť
v právní úpravě několika členských států žádný obdobný minimální
limit neexistoval.13      Jak
správně uvedla Komise, může stanovení limitních hodnot obsahu alkoholu
v nápojích sloužit ke standardizaci výrobků uváděných na trh
a jejich označování v zájmu větší transparentnosti obchodního
styku a nabídek veřejnosti.Tato
argumentace však nemůže jít až tak daleko, že by považovala povinné
stanovení minimálního obsahu alkoholu za základní záruku poctivého
obchodního styku, neboť dostatečnou informovanost kupujícího lze
jednoduše zajistit uložením povinnosti uvádět na obalu výrobků jejich
původ a obsah alkoholu.14      Z
předcházejícího vyplývá, že požadavky na minimální obsah alkoholu
v lihovinách nesledují cíl obecného zájmu, který by mohl převážit
nad požadavkem volného pohybu zboží, jenž je jedním ze základních
pravidel Společenství.Praktický účinek
takových ustanovení spočívá hlavně v tom, že zaručují výhodu
lihovinám s vysokým obsahem alkoholu, jelikož z vnitrostátního
trhu vylučují výrobky jiných členských států, které daným požadavkům
neodpovídají.Je tedy patrné, že takový
jednostranný požadavek stanovený právní úpravou
určitého členského
státu na minimální obsah alkoholu pro uvádění lihovin na trh představuje
překážku obchodu, neslučitelnou s ustanovením článku 30 Smlouvy.Neexistuje
tedy žádný platný důvod k tomu, aby alkoholické nápoje, pokud jsou
legálně vyrobeny a uvedeny na trh v některém členském státě,
nemohly být uvedeny na trh ve všech ostatních členských státech; prodeji
těchto výrobků nemůže bránit právní zákaz uvádění na trh nápojů
s nižším obsahem alkoholu, než je limit stanovený vnitrostátními
předpisy.15      V
důsledku toho je na první otázku třeba odpovědět tak, že pojem
„opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením dovozu“,
uvedený v článku 30 Smlouvy, je třeba chápat tak, že zákaz upravený
tímto ustanovením se vztahuje rovněž na stanovení minimálního obsahu
alkoholu v lihovinách určených k lidské spotřebě, obsažené
v právních předpisech některého členského státu, co se týče dovozu
alkoholických nápojů legálně vyrobených a uvedených na trh
v jiném členském státě. K nákladům řízení16      Výdaje
vzniklé vládě Dánského království, vládě Spolkové republiky Německo,
jakož i  Evropské komisi, které předložily Soudnímu dvoru
vyjádření, se nenahrazují.Vzhledem
k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení,
povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před
Hessisches Finanzgericht, je k rozhodnutí o nákladech řízení
příslušný uvedený soud.Z těchto důvodůSOUDNÍ DVŮRo otázkách, které mu byly předloženy usnesením Hessisches Finanzgericht ze dne 28. dubna 1978, rozhodl takto:Pojem
„opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením dovozu“,
uvedený v článku 30 Smlouvy o EHS, je třeba chápat tak, že
zákaz upravený tímto ustanovením se vztahuje rovněž na stanovení
minimálního obsahu alkoholu v lihovinách určených k lidské
spotřebě, obsažené v právních předpisech některého členského státu,
co se týče dovozu alkoholických nápojů legálně vyrobených
a uvedených na trh v jiném členském státě.KutscherMertens de WilmarsMackenzie StuartDonnerPescatoreSørensenO’KeeffeBoscoTouffaitTakto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 20. února 1979.Vedoucí soudní kanceláře       PředsedaA. Van Houtte       H. Kutscher* Jednací jazyk: němčina.