62018TO0422
USNESENÍ TRIBUNÁLU (třetího senátu)
14. května 2019 (
*1
)
„Žaloba na neplatnost – Přístup k dokumentům – Nařízení (ES) č. 1049/2001 – Dokumenty týkající se řízení zahájeného Komisí proti členskému státu – Dokumenty pocházející od žalobkyně – Žádost třetí osoby o přístup k dokumentům – Původní rozhodnutí přiznat částečný přístup – Neexistence předmětu – Nepřípustnost“
Ve věci T‑422/18,
Régie autonome des transports parisiens (RATP), se sídlem v Paříži (Francie), zastoupená původně E. Morganem de Rivery, P. Delelisem a C. Lavin, poté P. Delelisem a C. Lavin, advokáty,
žalobkyně,
proti
Evropské komisi, zastoupené A. Buchetem, W. Möllsem a C. Ehrbar, jako zmocněnci,
žalované,
jejímž předmětem je návrh podaný na základě článku 263 SFEU znějící na zrušení rozhodnutí generálního ředitelství Komise pro mobilitu a dopravu ze dne 5. března 2018, jímž bylo rozhodnuto o žádosti o přístup k dokumentům RATP, v rozsahu, v němž k uvedeným dokumentům poskytuje částečný přístup.
TRIBUNÁL (třetí senát),
ve složení S. Frimodt Nielsen, předseda, V. Kreuschitz (zpravodaj) a N. Półtorak, soudci,
vedoucí soudní kanceláře: E. Coulon,
vydává toto
Usnesení
Skutečnosti předcházející sporu
1
Dne 19. prosince 2017 obdržela Evropská komise na základě nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 ze dne 30. května 2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise (Úř. věst. 2001, L 145, s. 43; Zvl. vyd. 01/03, s. 331) žádost o přístup k několika dokumentům, která byla zaregistrována pod číslem jednacím GESTDEM 2017/7530 (dále jen „původní žádost o přístup“) a týkala se zejména tří dokumentů (dále jen „předmětné dokumenty“) vypracovaných žalobkyní, kterou je Régie autonome des transports parisiens (RATP) (autonomní správa pařížských dopravních podniků).
2
Předmětnými dokumenty jsou:
–
dopis výkonného ředitele žalobkyně ze dne 21. května 2012 zaslaný předsedovi Komise;
–
dopis výkonného ředitele žalobkyně ze dne 22. května 2012 zaslaný generálnímu řediteli generálního ředitelství Komise (GŘ) „Mobilita a doprava“ (dále jen „GŘ MOVE“);
–
dopis výkonného ředitele žalobkyně ze dne 28. března 2013 zaslaný místopředsedovi Komise.
3
Dne 5. března 2018 GŘ MOVE přijalo a sdělilo autorovi původní žádosti o přístup (dále jen „žadatel o přístup“) doporučeným dopisem s dodejkou a emailem rozhodnutí, kterým mu částečně zpřístupnila předmětné dokumenty (dále jen „napadené rozhodnutí“). Kromě toho připojila k napadenému rozhodnutí jejich proškrtanou verzi.
4
Dne 19. března 2018 zaslal žadatel o přístup generálnímu sekretariátu Komise na základě článku 7 nařízení č. 1049/2001 potvrzující žádost o přístup k předmětným dokumentům v plném rozsahu (dále jen „potvrzující žádost o přístup“).
5
Dne 20. dubna 2018 informovalo GŘ MOVE žadatele o přístup, že při zaslání napadeného rozhodnutí došlo k pochybení a že mu předmětné dokumenty neměly být sděleny. V této souvislosti žadatele o přístup požádalo, aby tyto dokumenty netiskl, neukládal nebo nepoužíval a aby vymazal zprávy, které mu byly dříve zaslány.
6
Dne 25. dubna 2018 požádalo GŘ MOVE žadatele o přístup, aby podepsal prohlášení, v němž se zaváže zaprvé, že nebude používat, sdělovat, sdílet, kopírovat a zpracovávat proškrtané verze předmětných dokumentů zpřístupněných dne 5. března 2018 nebo jejich obsah, zadruhé, že nezveřejní jejich obsah, a zatřetí, že zničí jakoukoli elektronickou nebo papírovou verzi předmětných dokumentů. Ve stejný den vrátil žadatel o přístup vlastnoručně podepsané prohlášení.
7
Dne 27. dubna 2018 se žalobkyně při čtení odpovědi Komise na otázky položené předsedou Tribunálu v řízení o předběžných opatřeních, které zahájila dne 23. dubna stejného roku, zapsaném pod číslem věci T‑250/18 R, které se rovněž týkalo otázky zpřístupnění předmětných dokumentů na základě dřívější žádosti o přístup, dozvěděla o původní žádosti o přístup, jakož i o skutečnosti, že Komise chybně zpřístupnila žadateli o přístup jejich proškrtanou verzi.
8
Dne 4. května 2018 se mezi žalobkyní a Komisí uskutečnila schůzka, při níž žalobkyně po Komisi požadovala předání e-mailu ze dne 5. března 2018 zaslaného žadateli o přístup, jakož i dokumenty, které mu byly ve stejný den zaslány.
9
Dne 23. května 2018 zopakovala žalobkyně písemně svoji žádost o kopii e-mailu ze dne 5. března 2018, jakož i veškeré dokumenty včetně předmětných dokumentů zaslaných žadateli o přístup.
10
Dne 7. června 2018 přijal generální tajemník Komise rozhodnutí o potvrzující žádosti o přístup (dále jen „rozhodnutí ze dne 7. června 2018“) (viz bod 4 výše). V tomto rozhodnutí odmítl jakékoli zpřístupnění předmětných dokumentů z důvodu, že by jejich zpřístupnění mohlo mít vliv na probíhající soudní řízení ve věcech T‑250/18, RATP v. Komise a T‑250/18 R, RATP v. Komise.
11
Dne 12. června 2018 oznámila Komise žalobkyni napadené rozhodnutí, seznam 27 dokumentů označených Komisí jako dokumenty, kterých se týkala původní žádost o přístup, jakož i předmětné dokumenty, které byly zaslány žadateli o přístup.
Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
12
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 6. července 2018 podala žalobkyně projednávanou žalobu.
13
Samostatným podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 11. října 2018 vznesla Komise námitku nepřípustnosti na základě článku 130 jednacího řádu Tribunálu. Žalobkyně předložila vyjádření k této námitce dne 24. listopadu 2018.
14
Žalobkyně v žalobě navrhuje, aby Tribunál:
–
zrušil napadené rozhodnutí v rozsahu, v němž poskytuje přístup k předmětným dokumentům;
–
uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
15
V námitce nepřípustnosti Komise navrhuje, aby Tribunál:
–
prohlásil žalobu na neplatnost za nepřípustnou z důvodu neexistujícího předmětu;
–
podpůrně prohlásil žalobu na neplatnost za nepřípustnou z důvodu chybějícího právního zájmu na podání žaloby;
–
uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
16
Ve vyjádření k námitce nepřípustnosti žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:
–
námitku nepřípustnosti zamítl;
–
prohlásil žalobu za přípustnou;
–
uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
17
Podle čl. 130 odst. 1 a 7 jednacího řádu může Tribunál, požaduje-li to žalovaný, vydat rozhodnutí o nepřípustnosti, nedostatku pravomoci nebo nepříslušnosti, aniž se zabývá věcí samou. Vzhledem k tomu, že Komise v projednávané věci navrhla, aby bylo vydáno rozhodnutí o nepřípustnosti, a Tribunál má věc za dostatečně objasněnou na základě podkladů obsažených v soudním spise, rozhodne Tribunál o tomto návrhu bez pokračování v řízení.
K přípustnosti námitky nepřípustnosti
18
Podle tvrzení žalobkyně umožňuje jedině čl. 130 odst. 2 jednacího řádu založit námitku nepřípustnosti na důvodu bezpředmětnosti. Vzhledem k tomu, že Komise ve své námitce nepřípustnosti neuvedla čl. 130 odst. 2 jednacího řádu, má žalobkyně za to, že musí být odmítnuta jako nepřípustná.
19
V tomto ohledu je třeba uvést, že Komise na podporu své námitky nepřípustnosti neuvádí, že se řízení stalo bezpředmětným, ale že žaloba byla bezpředmětná k datu jejího podání. Na základě čl. 130 odst. 1 jednacího řádu může přitom žalovaný požádat Tribunál, aby vydal rozhodnutí o nepřípustnosti, aniž se zabývá věcí samou, a chybějící předmět žaloby k datu jejího podání představuje důvod prohlášení nepřípustnosti.
20
Tribunál každopádně může podle článku 129 jednacího řádu kdykoli bez návrhu po vyslechnutí hlavních účastníků řízení rozhodnout usnesením s odůvodněním o tom, zda jsou splněny nepominutelné podmínky řízení. Vzhledem k tomu, že nepřípustnost žaloby z důvodu chybějícího předmětu k datu jejího podání je nepominutelnou podmínkou řízení, může o této otázce Tribunál rozhodnout i bez návrhu.
21
Žalobkyně tedy nesprávně tvrdí, že námitka nepřípustnosti vznesená Komisí je nepřípustná.
K opodstatněnosti námitky nepřípustnosti
Argumenty účastnic řízení
22
Komise má za to, že žaloba musí být prohlášena za nepřípustnou, jelikož se týká aktu, který již v době jejího podání neexistoval. Podle tvrzení Komise bylo napadené rozhodnutí v plném rozsahu nahrazeno rozhodnutím ze dne 7. června 2018, které bylo přijato v návaznosti na potvrzující žádost o přístup. Toto posledně uvedené rozhodnutí obsahuje konečné stanovisko tohoto orgánu.
23
Žaloba podaná žalobkyní dne 6. července 2018 je podle tvrzení Komise bezpředmětná, jelikož zní na zrušení právního aktu, který již od 7. června 2018 neexistoval, tedy data, k němuž byl nahrazen rozhodnutím Komise vydaným ve stejný den v odpověď na potvrzující žádost o přístup. Nezávisle na otázce právního zájmu na podání žaloby neexistoval k okamžiku podání návrhu na zahájení řízení samotný předmět sporu zahájeného žalobkyní. Komise má dále za to, že rozhodnutí ze dne 7. června 2018 zbavuje argumenty žalobkyně veškeré relevance, jelikož v uvedeném rozhodnutí Komise z věcného hlediska rozhodla o zamítnutí přístupu k předmětným dokumentům v plném rozsahu.
24
Podpůrně má Komise za to, že tato žaloba musí být prohlášena za nepřípustnou, jelikož žalobkyně neměla v okamžiku zahájení tohoto řízení právní zájem na podání žaloby směřující proti napadenému rozhodnutí, neboť toto rozhodnutí již vůči ní po dlouhou dobu nevyvolávalo účinky.
25
Komise nepopírá, že v důsledku pochybení předala žadateli o přístup e-mailem ze dne 5. března 2018 proškrtanou verzi předmětných dokumentů a že tak neměla učinit. Má však za to, že po zjištění tohoto pochybení učinila vše pro to, aby nemělo na žalobkyni žádný dopad. Toto opatření se podle tvrzení Komise ukázalo být účinným, neboť žadatel o přístup se písemně zavázal, že předmětné dokumenty nepoužije a že zcela vymaže jakékoli písemné nebo elektronické záznamy těchto dokumentů. Komise má za to, že žalobkyně byla o obsahu těchto písemných závazků velmi dobře informována, jelikož od konce dubna 2018 měla k dispozici dokument obsahující tyto závazky.
26
Podle názoru Komise tedy žalobkyně nesprávně tvrdí, že proškrtané verze předmětných dokumentů jsou přístupné erga omnes a že měla vždy právní zájem na podání žaloby, přestože napadené rozhodnutí přestalo vůči ní vyvolávat jakékoli účinky před více než dvěma měsíci. Podle Komise žalobkyně uvádí, avšak neprokazuje, že se předmětné dokumenty „potenciálně“ dostaly do rukou jejích konkurentů.
27
Žalobkyně tvrdí, že pojmy „předmět sporu“ a „právní zájem na podání žaloby“ se překrývají, jelikož právní zájem žalobkyně na podání žaloby musí z hlediska předmětu žaloby existovat ve fázi jejího podání, jinak hrozí, že bude nepřípustná. Žalobkyně tedy nahlíží na obě námitky nepřípustnosti vznesené Komisí společně.
28
Zaprvé žalobkyně uvádí, že napadené rozhodnutí vyvolává samostatné a specifické právní účinky. V tomto ohledu zdůrazňuje, že je autorkou předmětných dokumentů a že z tohoto důvodu vyvolal fyzický akt předání těchto dokumentů v důsledku napadeného rozhodnutí vůči ní účinky. K tomu poznamenává, že Komise písemně požádala žadatele o přístup, aby tyto dokumenty, jež mu byly zaslány omylem, netiskl, neukládal ani s nimi nijak nenakládal, až sedm týdnů po zpřístupnění předmětných dokumentů dne 5. března 2018. Tato žádost ze dne 20. dubna 2018 byla doplněna dne 25. dubna 2018 a vedla ve stejný den k závazku ze strany žadatele o přístup, že nebude informace obsažené v předmětných dokumentech využívat nebo šířit. Z těchto skutečností žalobkyně vyvozuje, že během sedmi týdnů mělo předání informací obsažených v předmětných dokumentech účinky erga omnes a musí být považováno za „zásah“, takže tato situace vyvolává škodlivé účinky, které budou nesporně i nadále narušovat její zájmy.
29
Podle tvrzení žalobkyně vyvolává napadené rozhodnutí vůči ní právní účinky, neboť zaprvé prohlášení žadatele o přístup ze dne 25. dubna 2018 nemohlo během sedmi týdnů před přijetím závazku obsaženého v tomto prohlášení zbavit zpřístupnění předmětných dokumentů účinku erga omnes a zadruhé uvedené prohlášení stejně jako rozhodnutí ze dne 7. června 2018 mohlo mít závazný účinek pouze ve vztahu ke Komisi a žadateli o přístup. V průběhu výše uvedených sedmi týdnů se předmětné dokumenty mohly dostat do rukou jejích konkurentů a mohly být použity ve vnitrostátních soudních řízeních, které vedly k podání stejných předběžných otázek, jako jsou otázky položené ve spojených věcech Mobit a Autolinee Toscane (C‑350/17 a C‑351/17). Žalobkyně sice nemůže odhadnout rozsah tohoto předání, avšak má za to, že podle zásady řádné správy měla Komise prošetřit využití předmětných dokumentů žadatelem o přístup za účelem případného zrušení, za předpokladu, že to bylo možné, faktického účinku erga omnes napadeného rozhodnutí. Opatření přijatá Komisí k nápravě jejího pochybení byla podle tvrzení žalobkyně zjevně nezpůsobilá napravit jejich zpřístupnění, jehož účinek erga omnes byl jistý a definitivní. Žalobkyně uvádí, že skutečnost, že v rozhodnutí ze dne 7. června 2018 Komise rozhodla o nezpřístupnění předmětných dokumentů, jelikož by toto zpřístupnění mělo vliv na soudní řízení zahájená proti Komisi ve věcech T‑250/18 R a T‑250/18, nejen že nemá dopad na účinek erga omnes daného zpřístupnění, ale potvrzuje, že zpřístupnění, které již vedlo k zásahu do uvedených soudních řízení, musí být považováno za příčinu dalších zásahů v budoucnosti. Z tohoto důvodu má žalobkyně za to, že měla vždy právní zájem na zrušení napadeného rozhodnutí.
30
Zadruhé žalobkyně tvrdí, že rozhodnutí ze dne 7. června 2018 nemohlo zrušit a nahradit napadené rozhodnutí předně proto, že napadené rozhodnutí umožnilo zpřístupnění předmětných dokumentů erga omnes mezi 5. březnem a 25. dubnem 2018. Napadené rozhodnutí nadále vyvolává právní účinky, jelikož předmětné dokumenty, které byly žadatelem o přístup předány třetím osobám, mohou být i nadále předávány dalším třetím osobám ze strany prvně uvedených třetích osob, které tyto dokumenty získaly legitimně, aniž na tom může rozhodnutí ze dne 7. června 2018 cokoli změnit. Žalobkyně má za to, že rozhodnutí ze dne 7. června 2018 nemohlo zrušit a nahradit napadené rozhodnutí dále proto, že cílem rozhodnutí ze dne 7. června 2018 je vyjasnění přístupu Komise k původní a potvrzující žádosti o přístup vůči žadateli o přístup. Komunikace Komise se žadatelem o přístup ze dne 20. a 25. dubna 2018 měla podle tvrzení žalobkyně pouze omezený dopad na budoucí předání předmětných dokumentů žadatelem o přístup třetím osobám, přičemž neměla žádný účinek na pozdější použití těchto dokumentů žadatelem o přístup nebo třetími osobami, kteří je mohou využívat ještě v dnešní době.
31
Zatřetí žalobkyně tvrdí, že i kdyby mělo být napadené rozhodnutí považováno za rozhodnutí, které bylo nahrazeno rozhodnutím ze dne 7. června 2018, zachovala by si právní zájem na podání žaloby ve vztahu k napadenému rozhodnutí. V tomto ohledu připomíná, že určitý spor nemusí výjimečně pozbýt předmětu navzdory odstranění či nahrazení aktu, jehož zrušení je požadováno, pokud si žalobkyně zachová dostatečný právní zájem na vydání rozsudku, jímž bude tento akt formálně zrušen.
32
Žalobkyně má za to, že má právní zájem na podání žaloby a na zrušení napadeného rozhodnutí z následujících důvodů:
–
zaprvé za účelem zabránění tomu, aby v budoucnosti docházelo k jakékoli další protiprávnosti, která by narušila její zájmy z důvodu častého využívání předmětných dokumentů v řízeních o předběžných otázkách, k němuž v dnešní době dochází. Přístup schvalující jednání Komise v projednávané věci by vedl k akceptování, že její útvary budou žadatelům o přístup předávat přísně důvěrné dokumenty, byť jen omylem, a že tato předání budou následně „napravována“ několik týdnů později podpisem prohlášení, která zavazují pouze Komisi a dotyčného žadatele o přístup, avšak nezavazují nijak třetí osoby;
–
zadruhé napadené rozhodnutí bude nadále platit erga omnes vůči všem, kteří měli přístup k předmětným dokumentům z důvodu pochybení Komise, s výjimkou žadatele o přístup, který byl adresátem rozhodnutí ze dne 7. června 2018. Žalobkyně má především za to, že tyto dokumenty stále existují a mohou být vůči ní při každé relevantní příležitosti použity v rámci vnitrostátních soudních řízení nebo soudních řízení před soudy Evropské unie. V jejím zájmu je nepochybně možnost domáhat se toho, aby byl každý fyzický akt zpřístupnění, který v dnešní době umožňuje trvalé pokračování v používání předmětných dokumentů erga omnes, prohlášen unijním soudem za neplatný, a ukončit tak právně a kategoricky veškeré možné používání uvedených dokumentů v budoucnosti a toto ukončení soudně prosazovat.
Závěry Tribunálu
33
Je třeba připomenout, že akty nebo rozhodnutími, které mohou být předmětem žaloby na neplatnost ve smyslu článku 263 SFEU, jsou pouze opatření s právně závaznými účinky, jimiž mohou být dotčeny zájmy žalobce tím, že podstatným způsobem mění jeho právní postavení (rozsudky ze dne 11. listopadu 1981, IBM v. Komise, 60/81, EU:C:1981:264, bod 9; ze dne 11. listopadu 2004, Portugalsko v. Komise, C‑249/02, EU:C:2004:7044, bod 35, a ze dne 26. ledna 2010, Internationaler Hilfsfonds v. Komise, C‑362/08 P, EU:C:2010:40, bod 51).
34
Za účelem určení, zda napadený akt představuje rozhodnutí, které může být předmětem žaloby na neplatnost, je třeba vycházet z obsahu tohoto aktu [v tomto smyslu viz usnesení ze dne 14. května 2012, Sepracor Pharmaceuticals (Irsko) v. Komise, C‑477/11 P, nezveřejněné, EU:C:2012:292, bod 50 a citovaná judikatura].
35
Je třeba také připomenout, že akt, který je odstraněn a nahrazen, zmizí zcela z unijního právního řádu. Odstranění aktu má tedy obvykle účinek ex tunc (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 28. května 1997, Proderec v. Komise, T‑145/95, EU:T:1997:74, bod 26; ze dne 14. září 2011, Itálie v. Komise, T‑239/10, nezveřejněné, EU:T:2011:471, bod 22, a ze dne 8. června 2017, Elevolution – Engenharia v. Komise, T‑691/16, nezveřejněné, EU:T:2017:395, bod 28 a citovaná judikatura).
36
V projednávaném případě následovala po napadeném rozhodnutí potvrzující žádost ve smyslu čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1049/2001 podaná žadatelem o přístup, v níž žádal Komisi o přezkum jejího stanoviska. Na základě této žádosti přijal generální tajemník Komise podle článku 8 nařízení č. 1049/2001 rozhodnutí ze dne 7. června 2018, kterým byl v plném rozsahu zamítnut přístup k předmětným dokumentům.
37
Rozhodnutí ze dne 7. června 2018 tedy odstranilo a nahradilo napadené rozhodnutí (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 2. října 2014, Strack v. Komise, C‑127/13 P, EU:C:2014:2250, bod 89, a ze dne 24. května 2011, NLG v. Komise, T‑109/05 a T‑444/05, EU:T:2011:235, bod 102 a citovaná judikatura). Vzhledem k tomu, že napadené rozhodnutí představovalo pouze první stanovisko Komise, které bylo zcela nahrazeno rozhodnutím ze dne 7. června 2018, ukončilo právě toto posledně uvedené rozhodnutí řízení a má povahu rozhodnutí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. října 2003, Co-Frutta v. Komise, T‑47/01, EU:T:2003:272, body 30 až 32).
38
V okamžiku, kdy byla podána žaloba, tak již rozhodnutí ze dne 7. června 2018 nahradilo napadené rozhodnutí a odstranilo jej z unijního právního řádu, takže již nevyvolává účinky ani vůči žalobkyni.
39
Projednávaná žaloba tedy byla k datu svého podání bezpředmětná a musí být prohlášena za nepřípustnou.
40
Tento závěr není zpochybněn jednotlivými argumenty žalobkyně.
41
Bylo sice judikováno, že žaloba na neplatnost se nemusí stát žalobou bez předmětu, když k odstranění aktu, jehož zrušení je požadováno, dojde v průběhu řízení, a že si žalující strana nicméně ponechává dostatečný zájem na vydání rozsudku prohlašujícího neplatnost tohoto aktu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 7. června 2007, Wunenburger v. Komise, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, body 47 a 50 až 52; ze dne 27. září 2002, Tideland Signal v. Komise, T‑211/02, EU:T:2002:232, body 48 a 49, a usnesení ze dne 14. září 2011, Itálie v. Komise, T‑239/10, nezveřejněné, EU:T:2011:471, bod 23).
42
V projednávaném případě však žaloba podaná žalobkyní byla bezpředmětná již v okamžiku jejího podání (viz bod 38 výše).
43
Kromě toho pokud žalobkyně tvrdí, že by zrušení napadeného rozhodnutí umožnilo zamezit tomu, aby se protiprávnost, kterou je údajně stiženo, opakovala v budoucnosti, je třeba uvést, že každá z protiprávností tvrzených žalobkyní je úzce spjata se zvláštními okolnostmi této věci a že žalobkyně dostatečně nedoložila riziko, že se budou v budoucnosti opakovat. Naopak jednání Komise, jak je popsané v bodech 5 a 6 výše, v návaznosti na chybné zpřístupnění předmětných dokumentů svědčí o tom, že riziko, že se takové zpřístupnění bude opakovat v budoucnosti, není prokázáno.
44
Kromě toho, co se týče tvrzení žalobkyně, že má stále právní zájem na podání žaloby, jelikož napadené rozhodnutí zůstává bez jeho zrušení nadále v platnosti erga omnes s výjimkou žadatele o přístup, který je adresátem rozhodnutí ze dne 7. června 2018, je nutné konstatovat, že toto posouzení je nesprávné. Jak je uvedeno v bodě 37 výše, napadené rozhodnutí bylo nahrazeno rozhodnutím ze dne 7. června 2018. Nelze tedy tvrdit, že napadené rozhodnutí zůstává po přijetí rozhodnutí ze dne 7. června 2018 v platnosti vůči jiným osobám, než je žadatel o přístup.
45
Konečně pokud žalobkyně odůvodňuje svůj právní zájem na podání žaloby z důvodu částečného zpřístupnění předmětných dokumentů po přijetí napadeného rozhodnutí, je třeba podotknout, že zrušení napadeného rozhodnutí neumožní navrácení situace do původního stavu. Rozsudek Tribunálu, jímž se zrušuje napadené rozhodnutí, má sice účinek erga omnes z důvodu absolutní překážky věci rozsouzené a vede k jeho odstranění se zpětnou účinností vůči všem jednotlivcům [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 1. června 2006, P & O European Ferries (Vizcaya) a Diputación Foral de Vizcaya v. Komise, C‑442/03 P a C‑471/03 P, EU:C:2006:356, bod 43 a citovaná judikatura], avšak takové zrušení nenapravuje účinky vyvolané v důsledku zpřístupnění předmětných dokumentů v návaznosti na přijetí uvedeného rozhodnutí. Zrušení napadeného rozhodnutí by tedy nezvrátilo účinky zpřístupnění předmětných dokumentů, jelikož seznámení se s těmito informacemi všemi osobami, které je četly, je okamžité a nevratné. Zrušení napadeného rozhodnutí by tedy žalobkyni nepřineslo prospěch.
46
Rozhodnutí Tribunálu zamítnout jako nepřípustnou žalobu na neplatnost napadeného rozhodnutí z důvodu bezpředmětnosti nemá nicméně dopad na možnost žalobkyně podat žalobu na náhradu škody, pokud má za to, že jí provedení napadeného rozhodnutí způsobilo újmu. Na základě zásady autonomie opravných prostředků totiž platí, že účastník řízení může postupovat tak, že podá žalobu na náhradu škody, přičemž žádné ustanovení ho nenutí domáhat se zrušení protiprávního aktu, který mu způsobuje újmu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 14. září 1999, Komise v. AssiDomän Kraft Products a další, C‑310/97 P, EU:C:1999:407, bod 59, a ze dne 28. února 2018, Vakakis kai Synergates v. Komise, T‑292/15, EU:T:2018:103, bod 30).
47
Z veškerých výše uvedených úvah vyplývá, že žaloba musí být odmítnuta jako nepřípustná.
K nákladům řízení
48
Komise má za to, že žalobkyni musí být uložena náhrada nákladů řízení, jelikož zaprvé je žaloba nepřípustná a zadruhé v okamžiku podání žaloby musela žalobkyně vědět, že předání předmětných dokumentů v důsledku pochybení nemělo žádný účinek, že byla podána potvrzující žádost o přístup a že se Komise chystala přijmout rozhodnutí v návaznosti na tuto žádost, které náležitě zohlední její zájmy.
49
Žalobkyně má za to, že Komisi musí být uložena náhrada všech nákladů řízení, jelikož její námitka nepřípustnosti musí být zamítnuta a jelikož stanovisko generálního advokáta H. Saugmandsgaarda Øe ve spojených věcech Mobit a Autolinee Toscane (C‑350/17 a C‑351/17, EU:C:2018:869) odmítá výklad Komise týkající se dosahu nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1370/2007 ze dne 23. října 2007 o veřejných službách v přepravě cestujících po železnici a silnici a o zrušení nařízení Rady (EHS) č. 1191/69 a č. 1107/70 (Úř. věst. 2007, L 315, s. 1).
50
Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (třetí senát)
rozhoduje takto:
1)
Žaloba se odmítá jako nepřípustná.
2)
Régie autonome des transports parisiens (RATP) se ukládá náhrada nákladů řízení.
V Lucemburku dne 14. května 2019.
Vedoucí soudní kanceláře
E. Coulon
Předseda
S. Frimodt Nielsen
(
*1
) – Jednací jazyk: francouzština.