62022TJ0494
ROZSUDEK TRIBUNÁLU (prvního rozšířeného senátu)
11. září 2024 (
*1
)
„Společná zahraniční a bezpečnostní politika – Omezující opatření přijatá vzhledem k činnostem narušujícím nebo ohrožujícím územní celistvost, svrchovanost a nezávislost Ukrajiny – Zmrazení finančních prostředků – Seznam osob, subjektů a orgánů, na které se vztahuje zmrazení finančních prostředků a hospodářských zdrojů – Zařazení jména žalobce na seznam a jeho ponechání na tomto seznamu – Povinnost uvést odůvodnění – Nesprávné posouzení – Pojem ‚materiální nebo finanční podpora vládě Ruské federace‘ – Svoboda podnikání – Právo na vlastnictví – Proporcionalita“
Ve věci T‑494/22,
NKO AO National Settlement Depository (NSD), se sídlem v Moskvě (Rusko), zástupci: N. Tuominen, M. Krestiyanova, J.-P. Fierens a C. Gieskes, advokáti,
žalobkyně,
proti
Radě Evropské unie, zástupci: M. Bishop, jako zmocněnec, ve spolupráci s: B. Maingain, advokát,
žalované,
podporované:
Evropskou komisí, zástupci: J.-F. Brakeland, G. von Rintelen, L. Mantl a M. Carpus Carcea, jako zmocněnci,
vedlejší účastnicí,
TRIBUNÁL (první rozšířený senát),
ve složení: D. Spielmann, předseda, M. Brkan (zpravodajka), I. Gâlea, T. Tóth a S. L. Kalėda, soudci,
za soudní kancelář: I. Kurme, radová,
s přihlédnutím k písemné části řízení, zejména:
–
žalobě došlé kanceláři Tribunálu dne 12. srpna 2022,
–
usnesení ze dne 31. března 2023, NSD v. Rada (T‑494/22, nezveřejněné, EU:T:2023:196), a ze dne 31. března 2023, NSD v. Rada (T‑494/22, nezveřejněné, EU:T:2023:197), kterými byl zamítnut návrh A. Lipatova na vstup do řízení jako vedlejší účastník a návrh Maritime Bank JSC na vstup do řízení jako vedlejší účastnice,
–
návrhu na úpravu žaloby podané žalobkyní kanceláři Tribunálu dne 25. dubna 2023,
–
návrhu na úpravu žaloby podané žalobkyní kanceláři Tribunálu dne 24. listopadu 2023,
po jednání konaném dne 23. ledna 2024,
vydává tento
Rozsudek
1
Žalobou podanou na základě článku 263 SFEU se žalobkyně, NKO AO National Settlement Depository (NSD), zaprvé domáhá zrušení rozhodnutí Rady (SZBP) 2022/883 ze dne 3. června 2022, kterým se mění rozhodnutí (EU) 2014/145/SZBP o omezujících opatřeních vzhledem k činnostem narušujícím nebo ohrožujícím územní celistvost, svrchovanost a nezávislost Ukrajiny (Úř. věst. 2022, L 153, s. 92), a prováděcího nařízení Rady (EU) 2022/878 ze dne 3. června 2022, kterým se provádí nařízení (EU) č. 269/2014 o omezujících opatřeních vzhledem k činnostem narušujícím nebo ohrožujícím územní celistvost, svrchovanost a nezávislost Ukrajiny (Úř. věst. 2022, L 153, s. 15, dále společně jen „původní akty“), zadruhé rozhodnutí Rady (SZBP) 2023/572 ze dne 13. března 2023, kterým se mění rozhodnutí 2014/145/SZBP o omezujících opatřeních vzhledem k činnostem narušujícím nebo ohrožujícím územní celistvost, svrchovanost a nezávislost Ukrajiny (Úř. věst. 2023, L 75 I, s. 134), a prováděcího nařízení Rady (EU) 2023/571 ze dne 13. března 2023, kterým se provádí nařízení (EU) č. 269/2014 o omezujících opatřeních vzhledem k činnostem narušujícím nebo ohrožujícím územní celistvost, svrchovanost a nezávislost Ukrajiny (Úř. věst. 2023, L 75 I, s. 1, dále společně jen „akty o ponechání na seznamech z března 2023“), a zatřetí rozhodnutí Rady (SZBP) 2023/1767 ze dne 13. září 2023, kterým se mění rozhodnutí 2014/145/SZBP o omezujících opatřeních vzhledem k činnostem narušujícím nebo ohrožujícím územní celistvost, svrchovanost a nezávislost Ukrajiny (Úř. věst. 2023, L 226, s. 104) a prováděcího nařízení Rady (EU) 2023/1765 ze dne 13. září 2023, kterým se provádí nařízení (EU) č. 269/2014 o omezujících opatřeních vzhledem k činnostem narušujícím nebo ohrožujícím územní celistvost, svrchovanost a nezávislost Ukrajiny (Úř. věst. 2023, L 226, s. 3, dále jen „akty o ponechání na seznamech ze září 2023“), v rozsahu, v němž všechny tyto akty (dále jen „napadené akty“) zařazují a ponechávají její jméno na seznamech připojených k uvedeným aktům.
I. Skutečnosti předcházející sporu
2
Žalobkyně je společností založenou podle ruského práva, která je autorizovaným depozitářem poskytujícím služby archivace a úschovy cenných papírů jakožto centrální depozitář a která rovněž poskytuje finanční služby, zejména jako nebankovní úvěrová instituce s licencí, která jí umožňuje poskytovat služby mezibankovního vypořádání plateb.
3
Projednávaná věc se předkládá v souvislosti s omezujícími opatřeními přijatými Evropskou unií vzhledem k činnostem narušujícím nebo ohrožujícím územní celistvost, svrchovanost a nezávislost Ukrajiny.
4
Dne 17. března 2014 přijala Rada Evropské unie na základě článku 29 SEU rozhodnutí 2014/145/SZBP o omezujících opatřeních vzhledem k činnostem narušujícím nebo ohrožujícím územní celistvost, svrchovanost a nezávislost Ukrajiny (Úř. věst. 2014, L 78, s. 16).
5
Téhož dne Rada přijala na základě článku 215 SFEU nařízení (EU) č. 269/2014 o omezujících opatřeních vzhledem k činnostem narušujícím nebo ohrožujícím územní celistvost, svrchovanost a nezávislost Ukrajiny (Úř. věst. 2014, L 78, s. 6).
6
Dne 25. února 2022 přijala Rada s přihlédnutím k závažnosti situace na Ukrajině jednak rozhodnutí (SBZP) 2022/329, kterým se mění rozhodnutí 2014/145 (Úř. věst. 2022, L 50, s. 1), a jednak nařízení (EU) 2022/330, kterým se mění nařízení č. 269/2014 (Úř. věst. 2022, L 51, s. 1), zejména za účelem změny kritérií, podle nichž by se na fyzické nebo právnické osoby, subjekty nebo orgány mohla vztahovat předmětná omezující opatření.
7
Článek 2 odst. 1 a 2 takto pozměněného rozhodnutí 2014/145 (dále jen „pozměněné rozhodnutí 2014/145“) stanoví:
„1.   Zmrazují se veškeré finanční prostředky a hospodářské zdroje, které náležejí:
[…]
f)
fyzickým nebo právnickým osobám, subjektům či orgánům, které materiálně či finančně podporují vládu Ruské federace odpovědnou za anexi Krymu a za destabilizaci Ukrajiny nebo které mají z vazby na tuto vládu prospěch; nebo
2.   Žádné finanční prostředky ani hospodářské zdroje se nezpřístupní fyzickým nebo právnickým osobám, subjektům či orgánům uvedeným v příloze, a to přímo ani nepřímo ani v jejich prospěch.“
8
Podmínky tohoto zmrazení finančních prostředků jsou vymezeny v následných odstavcích článku 2 pozměněného rozhodnutí 2014/145.
9
Nařízení č. 269/2014 ve znění nařízení č. 2022/330 (dále jen „pozměněné nařízení č. 269/2014“) ukládá přijetí opatření, jimiž se zmrazují finanční prostředky, a stanoví pravidla zmrazování finančních prostředků, která jsou v podstatě totožná s pravidly uvedenými v pozměněném rozhodnutí 2014/145. Článek 3 odst. 1 písm. a) až g) tohoto nařízení totiž v podstatě přebírá čl. 2 odst. 1 písm. a) až g) uvedeného rozhodnutí.
10
Dne 3. června 2022 přijala Rada s ohledem na pokračování útočné války Ruské federace proti Ukrajině původní akty, kterými zařadila jméno žalobkyně na seznamy osob, subjektů a orgánů, na něž se vztahují omezující opatření, uvedené v příloze pozměněného rozhodnutí 2014/145 a v příloze I pozměněného nařízení č. 269/2014 (dále jen „sporné seznamy“).
11
Odůvodnění pro zařazení jména žalobkyně na sporné seznamy je následující:
„[Žalobkyně] je ruská nebankovní finanční instituce a centrální depozitář cenných papírů v Rusku. Na základě tržní hodnoty kapitálových a dluhových cenných papírů, které drží v úschově, je největším depozitářem cenných papírů v Rusku a jediným depozitářem, který má přístup k mezinárodnímu finančnímu systému.
Ruská vláda a ruská centrální banka [žalobkyni] považují za systémově významnou finanční instituci v Rusku. Hraje zásadní úlohu ve fungování ruského finančního systému a jeho napojení na mezinárodní finanční systém, čímž přímo i nepřímo umožňuje ruské vládě realizovat její činnosti, politiky a zdroje.
[Žalobkyně] je téměř v plném vlastnictví Moskevské burzy, jejímž úkolem je poskytovat úplný přístup na ruské finanční trhy. Moskevská burza je pak díky své úloze a akcionářům ve vysoké míře ovládána ruskou vládou. [Žalobkyně] je tedy subjektem či orgánem, který materiálně či finančně podporuje vládu Ruské federace odpovědnou za anexi Krymu a za destabilizaci Ukrajiny.“
12
Rada zveřejnila v Úředním věstníku Evropské unie ze dne 3. června 2022 (Úř. věst. 2022, C 219 I, s. 1) oznámení určené osobám, subjektům a orgánům, na něž se vztahují omezující opatření stanovená v původních aktech. Toto oznámení zejména stanovilo, že dotčené osoby mohou zaslat Radě žádost včetně podpůrných dokumentů, aby rozhodnutí o jejich zařazení na sporné seznamy bylo znovu zváženo.
13
Dopisem ze dne 4. srpna 2022 požádala žalobkyně Radu o poskytnutí odůvodnění a důkazů odůvodňujících její zařazení na sporné seznamy.
14
Dne 10. srpna 2022 zaslala Rada žalobkyni spis WK 7236/2022/EXT 1 (dále jen „první důkazní spis“), z něhož vycházela ve svém rozhodnutí.
II. Skutečnosti následující po podání žaloby
15
Dne 14. září 2022 přijala Rada rozhodnutí (SZBP) 2022/1530, kterým se mění rozhodnutí 2014/145 (Úř. věst. 2022, L 239, s. 149), a prováděcí nařízení (EU) 2022/1529, kterým se provádí nařízení č. 269/2014 (Úř. věst. 2022, L 239, s. 1). Z rozhodnutí 2022/1530 vyplývá, že rozhodnutí 2014/145 je použitelné do 15. března 2023 a individuální omezující opatření vztahující se na žalobkyni se tímto prodlužují, přičemž její jméno je ponecháno na sporných seznamech ze stejných důvodů, jaké jsou uvedeny v bodě 11 výše.
16
Dopisem ze dne 22. prosince 2022 informovala Rada žalobkyni, že vůči ní hodlá zachovat omezující opatření, doručila jí spis WK 17708/2022 INIT (dále jen „druhý důkazní spis“) a vyzvala ji, aby předložila připomínky nejpozději do 12. ledna 2023.
17
Dne 13. března 2023 přijala Rada akty o ponechání na seznamech z března 2023. Z rozhodnutí 2023/572 vyplývá, že rozhodnutí 2014/145 je použitelné do 15. září 2023 a individuální omezující opatření vztahující se na žalobkyni se tímto prodlužují, přičemž její jméno je ponecháno na sporných seznamech ze stejných důvodů, jaké jsou uvedeny v bodě 11 výše.
18
Dopisem ze dne 14. března 2023 informovala Rada žalobkyni o svém rozhodnutí ponechat ji na sporných seznamech a vyzvala ji, aby předložila připomínky nejpozději do 1. června 2023.
19
Dopisem ze dne 10. července 2023 informovala Rada žalobkyni, že vůči ní hodlá zachovat omezující opatření, doručila jí spis WK 7807/2023 REV2 (dále jen „třetí důkazní spis“) a vyzvala ji, aby předložila připomínky nejpozději do 25. července 2023.
20
Dne 13. září 2023 přijala Rada akty o ponechání na seznamech ze září 2023. Z rozhodnutí 2023/1767 vyplývá, že rozhodnutí 2014/145 je použitelné do 15. března 2024 a individuální omezující opatření vztahující se na žalobkyni se tímto prodlužují, přičemž její jméno je ponecháno na sporných seznamech ze stejných důvodů, jaké jsou uvedeny v bodě 11 výše.
III. Návrhová žádání účastnic řízení
21
Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:
–
zrušil napadené akty;
–
uložil Radě náhradu nákladů řízení.
22
Rada podporovaná Evropskou komisí navrhuje, aby Tribunál:
–
zamítl žalobu na neplatnost;
–
uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
IV. Právní otázky
23
Před přezkumem opodstatněnosti žalobních důvodů uplatněných žalobkyní je třeba posoudit přípustnost žaloby v rozsahu, v němž se týká prováděcího nařízení 2023/1765.
A.
K přípustnosti žaloby v rozsahu, v němž se týká prováděcího nařízení 2023/1765
24
Ve vyjádření k druhému návrhu na úpravu žaloby Komise tvrdí, že je zjevně nepřípustný v rozsahu, v němž směřuje ke zrušení prováděcího nařízení 2023/1765, jelikož nesplňuje podmínky čl. 86 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu. Podle Komise uvedené prováděcí nařízení nenahrazuje ani nemění napadené akty, pokud jde o žalobkyni.
25
Žalobkyně tvrdí, že druhý návrh na úpravu návrhových žádání je přípustný, jelikož jeho předmětem je zrušení prováděcího nařízení 2023/1765.
26
V tomto ohledu je třeba připomenout, že čl. 86 odst. 1 jednacího řádu stanoví, že je-li akt, jehož zrušení je navrhováno, nahrazen nebo změněn jiným aktem se stejným předmětem, může žalobce před ukončením ústní části řízení nebo před rozhodnutím Tribunálu, že rozhodne bez konání ústní části řízení, žalobu upravit tak, že tuto novou skutečnost zohlední.
27
Posouzení přípustnosti žaloby podané proti prováděcímu nařízení 2023/1765 musí být provedeno s ohledem na povinnost Rady pravidelně přezkoumávat seznam uvedený v příloze I nařízení č. 269/2014 v souladu s čl. 14 odst. 4 téhož nařízení. V tomto ohledu je třeba uvést, že prováděcí nařízení přijatá v návaznosti na přezkumy, včetně prováděcího nařízení 2023/1765, zmiňují pouze změny a zrušení sporných seznamů na základě tohoto přezkumu, takže podle těchto prováděcích nařízení se prodlužují zařazení na seznamy, která nebyla změněna nebo zrušena (obdobně viz rozsudek ze dne 28. dubna 2021, Sharif v. Rada, T‑540/19, nezveřejněný, EU:T:2021:220, bod 48).
28
Podle judikatury platí, že i v případě, kdy dotyčná osoba není zmíněna v následném aktu, kterým se mění seznam, na který bylo její jméno zařazeno, a i když tento následný akt nemění důvody, proč bylo jméno této osoby původně zapsáno, musí být takový akt chápán tak, že představuje projev vůle Rady ponechat jméno dotyčné osoby na uvedeném seznamu, v důsledku čehož jsou její finanční prostředky nadále zmrazeny, vzhledem k tomu, že Rada je povinna tento seznam pravidelně přezkoumávat (viz rozsudek ze dne 8. července 2020, Neda Industrial Group v. Rada, T‑490/18, nezveřejněný, EU:T:2020:318, bod 52 a citovaná judikatura).
29
Podle čl. 14 odst. 3 nařízení č. 269/2014 platí, že jsou-li předloženy připomínky nebo nové podstatné důkazy, musí Rada své rozhodnutí o zařazení osoby na sporné seznamy přezkoumat. V projednávané věci Rada dopisem ze dne 15. září 2023 sdělila žalobkyni, že v návaznosti na její žádost ze dne 25. července 2023 o přezkum jejího zařazení na sporné seznamy, se rozhodla zachovat omezující opatření přijatá vůči ní přijetím rozhodnutí 2023/1767 a nařízení č. 269/2014 ve znění prováděcího nařízení 2023/1765. Je tedy třeba mít za to, že rozhodnutí 2023/1767 i prováděcí nařízení 2023/1765 vyplývají z přezkumu situace žalobkyně.
30
Je sice pravda, že důvody pro zařazení žalobkyně na sporné seznamy nebyly v aktech o ponechání na seznamech ze září 2023 změněny, je však třeba konstatovat, že se zakládají na dodatečných důkazech předložených Radou ve třetím důkazním spisu.
31
S ohledem na výše uvedené je třeba dospět k závěru, že projednávaná žaloba je přípustná v rozsahu, v němž se domáhá zrušení prováděcího nařízení 2023/1765 v části, v níž se týká žalobkyně.
B.
K věci samé
32
Na podporu své žaloby vznáší žalobkyně čtyři žalobní důvody, z nichž první vychází z porušení povinnosti uvést odůvodnění, druhý ze zjevně nesprávného posouzení, třetí z nepřiměřeného porušení základních práv a čtvrtý z nedostatečnosti důkazů.
1. K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z povinnosti uvést odůvodnění
33
Žalobkyně tvrdí, že odůvodnění napadených aktů není v souladu s požadavky stanovenými judikaturou, které se týkají článku 296 SFEU. Podle žalobkyně se Rada omezila na přeformulování kritéria pro zařazení, na jehož základě bylo její jméno zařazeno na sporné seznamy. Kromě toho má za to, že napadené akty neobsahují přesné a konkrétní skutečnosti a neuvádějí okamžik a okolnosti podpory poskytnuté ruské vládě s cílem umožnit této vládě realizovat činnosti a politiky a mobilizovat zdroje a nezmiňují konkrétní operaci. Podle žalobkyně je navíc důvod vycházející z toho, že je nepřímo pod kontrolou ruské vlády, nesprávný.
34
Kromě toho žalobkyně vytýká Radě, že neuvedla důvody, proč omezující opatření přijatá vůči ní znamenají zmrazení majetku jejích zákazníků.
35
Rada podporovaná Komisí tuto argumentaci zpochybňuje.
36
Je třeba připomenout, že cílem povinnosti uvést odůvodnění aktu nepříznivě zasahujícího do právního postavení osoby, jež je logickým důsledkem zásady dodržování práva na obhajobu, je zaprvé poskytnout dotyčné osobě dostatečné informace pro zjištění, zda je akt opodstatněný, nebo je případně stižen vadou, která umožňuje napadnout jeho platnost před soudem Unie, a zadruhé umožnit tomuto soudu vykonat přezkum legality tohoto aktu (rozsudek ze dne 15. listopadu 2012, Rada v. Bamba, C‑417/11 P, EU:C:2012:718, bod 49).
37
Odůvodnění požadované článkem 296 SFEU musí být nicméně přizpůsobeno povaze dotčeného aktu a kontextu, ve kterém byl přijat. Požadavek odůvodnění musí být posuzován v závislosti na okolnostech případu, zejména v závislosti na obsahu aktu, povaze dovolávaných důvodů a zájmu, který mohou mít osoby, kterým je akt určen, nebo jiné osoby, kterých se akt bezprostředně a osobně dotýká, na získání těchto vysvětlení. Není zejména požadováno, aby odůvodnění upřesňovalo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti ani odpovídalo podrobně na úvahy uvedené dotčenou osobou při její konzultaci před přijetím tohoto aktu, jelikož dostatečnost odůvodnění musí být posuzována s ohledem nejen na jeho znění, ale také s ohledem na jeho kontext, jakož i s ohledem na všechna právní pravidla upravující dotčenou oblast. Proto je akt nepříznivě zasahující do právního postavení osoby dostatečně odůvodněn, jestliže byl vydán v souvislostech, které jsou zúčastněné osobě známy a umožňují jí pochopit dosah opatření, které vůči ní bylo přijato (rozsudek ze dne 15. listopadu 2012, Rada v. Bamba, C‑417/11 P, EU:C:2012:718, body 53 a 54; viz rovněž rozsudek ze dne 22. dubna 2021, Rada v. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, bod 48 a citovaná judikatura).
38
V této souvislosti platí, že stupeň podrobnosti odůvodnění aktu musí být přiměřený materiálním možnostem a technickým podmínkám, za kterých musí být akt vydán, nebo lhůtě, v níž musí být akt přijat (viz rozsudek ze dne 27. července 2022, RT France v. Rada, T‑125/22, EU:T:2022:483, bod 104 a citovaná judikatura).
39
Kromě toho judikatura upřesnila, že odůvodnění aktu Rady, kterým se ukládá omezující opatření, musí proto nejen identifikovat právní základ tohoto opatření, ale i uvést specifické a konkrétní důvody, na základě kterých Rada při výkonu své diskreční pravomoci dospěla k závěru, že se takové opatření musí uplatnit na dotyčnou osobu (viz rozsudek ze dne 27. července 2022, RT France v. Rada, T‑125/22, EU:T:2022:483, bod 105 a citovaná judikatura).
40
V projednávané věci jak původní akty, tak akty o ponechání na seznamech z března 2023 a ze září 2023 upřesňují v rámci svých příslušných bodů odůvodnění kontext a právní základ, na jejichž základě byly přijaty. Z preambulí napadených aktů konkrétně vyplývá, že závažnost situace na Ukrajině a pokračování činností narušujících nebo ohrožujících územní celistvost, svrchovanost a nezávislost této země odůvodňují zařazení označených osob na sporné seznamy, jakož i jejich ponechání na uvedených seznamech.
41
Shrnutí skutkových okolností, jak jsou připomenuty v bodě 11 výše, představuje dostatečně jasné a přesné odůvodnění, které žalobkyni umožňuje pochopit důvody, proč bylo její jméno zařazeno na sporné seznamy a následně na nich ponecháno, a Tribunálu umožňuje vykonat přezkum. Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, z napadených aktů vyplývá, že se neomezují na přeformulování kritéria pro zařazení stanoveného v čl. 2 odst. 1 písm. f) pozměněného rozhodnutí 2014/145. Konkrétně důvody pro zařazení upřesňují, že žalobkyně je hlavním depozitářem cenných papírů v Rusku, má přístup k mezinárodnímu finančnímu systému a je uznávána jako systémově významná finanční instituce, která hraje zásadní úlohu ve fungování ruského finančního systému, takže přímo či nepřímo umožňuje ruské vládě realizovat její činnosti a politiky a mobilizovat zdroje. Důvody pro zařazení rovněž uvádějí skutečnost, že je žalobkyně pod kontrolou ruské vlády.
42
Navíc vzhledem k tomu, že se nepožaduje, aby odůvodnění upřesňovalo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, ani odpovídalo podrobně na úvahy uvedené dotčenou osobou při její konzultaci před přijetím tohoto aktu, argument, podle kterého napadené akty neoznačují okamžik ani okolnosti podpory poskytnuté vládě ani nezmiňují konkrétní operaci, nemůže obstát.
43
Pokud jde o argument vycházející z toho, že uvedení důvodů pro zařazení na seznam je nesprávné v rozsahu, v němž uvádí, že žalobkyně je nepřímo pod kontrolou ruské vlády, je třeba připomenout, že povinnost odůvodnit akt je podstatnou formální náležitostí, která musí být odlišena od otázky opodstatněnosti odůvodnění, která spadá pod materiální legalitu sporného aktu. Odůvodnění aktu rozhodnutí je totiž formálním vyjádřením důvodů, na kterých tento akt spočívá. Jestliže jsou tyto důvody stiženy vadami, je jimi stižena materiální legalita uvedeného aktu, avšak nikoli jeho odůvodnění, které může být dostačující, i když obsahuje vadné důvody (rozsudky ze dne 5. listopadu 2014, Mayaleh v. Rada, T‑307/12 a T‑408/13, EU:T:2014:926, bod 96, a ze dne 22. června 2022, Haswani v. Rada, T‑479/21, nezveřejněný, EU:T:2022:383, bod 57). Z toho vyplývá, že argument žalobkyně je třeba zamítnout.
44
Pokud jde o argument žalobkyně vycházející z toho, že Rada neuvedla důvody, proč dotčená omezující opatření znamenala zmrazení majetku jejích zákazníků a že mezi nimi měla identifikovat všechny zákazníky, kteří byli dotčeni uvedenými opatřeními, jakož i ověřit, zda každý z nich splňuje individuálně podmínky stanovené kritérii pro zařazení na seznam, je třeba uvést, že jak tvrdí Rada, povinnost uvést odůvodnění nezakládá povinnost uvést všechny důsledky přijetí napadeného aktu pro jiné osoby, ani neukládá Radě povinnost identifikovat všechny osoby, které by mohly být nepřímo dotčeny omezujícími opatřeními vůči žalobkyni.
45
První žalobní důvod je proto třeba zamítnout.
2. Ke druhému a čtvrtému žalobnímu důvodu, jež vycházejí ze zjevně nesprávného posouzení a z nedostatečnosti důkazů
46
Je třeba uvést, že argumentace na podporu čtvrtého žalobního důvodu se v podstatě omezuje na tvrzení, že důvody pro zařazení nejsou podloženy dostatečnými důkazy. Vzhledem k tomu, že přezkum nesprávného posouzení vyžaduje ověření dostatečnosti skutkového základu Rady, je třeba čtvrtý žalobní důvod přezkoumat společně s druhým žalobním důvodem, který vychází ze zjevně nesprávného posouzení.
47
Druhý žalobní důvod se dělí na tři části, přičemž první část vychází ze zjevně nesprávného posouzení vzhledem k tomu, že bylo konstatováno, že žalobkyně je významnou institucí pro ruský finanční systém umožňující ruské vládě realizovat její činnosti a politiky a mobilizovat její zdroje, druhá část ze zjevně nesprávného posouzení vzhledem k tomu, že bylo konstatováno, že žalobkyně je pod kontrolou uvedené vlády, a třetí ze zjevně nesprávného posouzení, jelikož Rada neprokázala existenci dostatečné vazby mezi žalobkyní a ruskou vládou.
a) Úvodní poznámky
48
Nejprve je třeba poznamenat, že druhý žalobní důvod, který vznesla žalobkyně, je třeba považovat za žalobní důvod vycházející z nesprávného posouzení, a nikoliv ze zjevně nesprávného posouzení. Je sice pravda, že Rada má určitou posuzovací pravomoc určit v každém jednotlivém případě, zda jsou splněna právní kritéria, na nichž jsou založena dotčená omezující opatření, nic to však nemění na tom, že unijní soudy musí zajistit v zásadě úplný přezkum legality všech unijních aktů (viz rozsudek ze dne 15. listopadu 2023, OT v. Rada, T‑193/22, EU:T:2023:716, bod 121 a citovaná judikatura).
49
Efektivita soudního přezkumu zaručeného v článku 47 Listiny základních práv (dále jen „Listina“) Evropské unie mimo jiné vyžaduje, aby se unijní soud ujistil o tom, zda se rozhodnutí, kterým byla přijata nebo zachována omezující opatření a které se osobně dotýká dotčené osoby nebo dotčeného subjektu, opírá o dostatečně pevný skutkový základ. Je proto třeba ověřit skutečnosti uváděné v odůvodnění, ze kterého uvedené rozhodnutí vychází, tak aby se soudní přezkum neomezoval na posouzení abstraktní pravděpodobnosti uváděných důvodů, ale aby se zaměřil na otázku, zda jsou tyto důvody, nebo alespoň některý z nich, který sám o sobě postačuje k odůvodnění tohoto rozhodnutí, podložené (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 18. července 2013, Komise a další v. Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P a C‑595/10 P, EU:C:2013:518, bod 119, a ze dne 26. října 2022, Ovsjannikov v. Rada, T‑714/20, nezveřejněný, EU:T:2022:674, bod 62).
50
V rámci takového posouzení musí být důkazy a údaje zkoumány s ohledem na jejich kontext, a nikoli izolovaně. Rada totiž důkazní břemeno unese, uvede-li před unijním soudem soubor dostatečně konkrétních, přesných a shodujících se nepřímých důkazů umožňujících prokázat existenci dostatečné vazby mezi osobou nebo subjektem, vůči nimž je namířeno opatření směřující ke zmrazení finančních prostředků, a režimem nebo obecně řešenými situacemi (viz rozsudek ze dne 20. července 2017, Badica a Kardiam v. Rada, T‑619/15, EU:T:2017:532, bod 99 a citovaná judikatura; rozsudek ze dne 26. října 2022, Ovsjannikov v. Rada, T‑714/20, nezveřejněný, EU:T:2022:674, body 63 a 66).
51
Je na příslušném unijním orgánu, aby v případě zpochybnění prokázal, že důvody uplatněné vůči dotčené osobě nebo subjektu jsou opodstatněné, a nikoli aby tato osoba nebo subjekt předkládaly negativní důkaz o neopodstatněnosti uvedených důvodů. Není vyžadováno, aby Rada za tímto účelem předložila unijnímu soudu všechny informace a důkazy, jež se týkají důvodů uvedených v aktu, jehož zrušení je navrhováno. Je však třeba, aby předložené informace a důkazy podporovaly důvody použité proti dotyčné osobě (rozsudky ze dne 18. července 2013, Komise a další v. Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P a C‑595/10 P, EU:C:2013:518, body 121 a 122, a ze dne 28. listopadu 2013, Rada v. Fulmen a Mahmoudian, C‑280/12 P, EU:C:2013:775, body 66 a 67; viz rovněž rozsudek ze dne 1. června 2022, Prigožin v. Rada, T‑723/20, nezveřejněný, EU:T:2022:317, bod 73 a citovaná judikatura).
52
V takovém případě přísluší unijnímu soudu, aby ověřil věcnou správnost tvrzených skutečností s přihlédnutím k těmto informacím nebo důkazům a posoudil jejich důkazní hodnotu v závislosti na okolnostech projednávané věci a ve světle případného vyjádření k nim předloženého zejména dotčenou osobou (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. července 2013, Komise a další v. Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P a C‑595/10 P, EU:C:2013:518, bod 124).
53
Pokud jde konkrétně o přezkum legality aktů o ponechání jména dotčené osoby na sporných seznamech, je třeba připomenout, že omezující opatření mají zajišťovací a již pojmově dočasnou povahu a jejich platnost vždy závisí na přetrvávání skutkových a právních okolností, které vedly k jejich přijetí, jakož i na nutnosti jejich zachování za účelem dosažení jejich cíle. Proto při pravidelném přezkumu těchto opatření přísluší Radě, aby provedla aktualizované posouzení situace a zhodnotila dopad takových opatření s cílem určit, zda umožnila dosáhnout cílů sledovaných prvotním zařazením jmen dotčených osob a subjektů na sporné seznamy, nebo zda je ohledně uvedených osob a subjektů stále možné dospět k témuž závěru (viz rozsudek ze dne27. dubna 2022, Ilunga Luyoyo v. Rada, T‑108/21, EU:T:2022:253, bod 55 a citovaná judikatura; rozsudek ze dne 26. října 2022, Ovsjannikov v. Rada, T‑714/20, nezveřejněný, EU:T:2022:674, bod 67).
54
Z toho vyplývá, že pro odůvodnění ponechání jména určité osoby na předmětných seznamech osob a subjektů, na něž se vztahují omezující opatření, není Radě zakázáno, aby vycházela z týchž důkazů odůvodňujících prvotní zařazení, opětovné zařazení nebo předchozí ponechání jména této osoby na uvedeném seznamu, pokud se nezměnily důvody pro zařazení na seznam a nezměnil se kontext tak, že se tyto důkazy staly obsoletními (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 23. září 2020, Kaddour v. Rada, T‑510/18, EU:T:2020:436, bod 99). Na tomto základě je třeba při vývoji kontextu zaprvé zohlednit situaci země, pro kterou byl zaveden režim omezujících opatření, a zvláštní situaci dotyčné osoby (rozsudek ze dne 26. října 2022, Ovsjannikov v. Rada, T‑714/20, nezveřejněný, EU:T:2022:674, bod 78; v tomto smyslu viz rovněž rozsudek ze dne 23. září 2020, Kaddour v. Rada, T‑510/18, EU:T:2020:436, bod 101), a zadruhé všechny relevantní okolnosti, a to zejména dosažení cílů sledovaných omezujícími opatřeními (rozsudek ze dne 27. dubna 2022, Ilunga Luyoyo v. Rada, T‑108/21, EU:T:2022:253, bod 56; v tomto smyslu obdobně viz rovněž rozsudek ze dne 12. února 2020, Amisi Kumba v. Rada, T‑163/18, EU:T:2020:57, body 82 až 84 a citovaná judikatura).
55
Zadruhé je třeba uvést, že jméno žalobkyně bylo na sporný seznam zařazeno na základě kritéria stanoveného v čl. 2 odst. 1 písm. f) pozměněného rozhodnutí 2014/145, jež se týká zejména právnických osob, subjektů nebo orgánů, které poskytují materiální či finanční podporu vládě Ruské federace (dále jen „kritérium materiální nebo finanční podpory vládě“).
56
Účelem omezujících opatření je vyvinout maximální tlak na ruské orgány, aby ukončily jednání a politiku destabilizující Ukrajinu a vojenskou agresi proti této zemi (v tomto smyslu a obdobně viz rozsudek ze dne 27. července 2022, RT France v. Rada, T‑125/22, EU:T:2022:483, bod 163 a citovaná judikatura), zejména zvýšením nákladů na jednání Ruské federace, která narušují územní celistvost, svrchovanost a nezávislost Ukrajiny (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. září 2018, Rosneft a další v. Rada, T‑715/14, nezveřejněný, EU:T:2018:544, bod 157).
57
Je třeba upřesnit, že kritérium materiální nebo finanční podpory vládě nevyžaduje, aby dotčené osoby nebo subjekty poskytovaly podporu, která přímo či nepřímo souvisí s anexí Krymu nebo destabilizací Ukrajiny. Materiální či finanční podpora ve smyslu tohoto kritéria musí být totiž chápána jako jakákoli podpora, která může vzhledem ke svému kvantitativnímu nebo kvalitativnímu významu poskytnout uvedené vládě materiální nebo finanční zdroje nebo prostředky, které jí umožní pokračovat v jejích činnostech destabilizace Ukrajiny (obdobně viz rozsudek ze dne 7. dubna 2016, Central Bank of Iran v. Rada, C‑266/15 P, EU:C:2016:208, bod 44).
58
Právě ve světle těchto zásad je třeba ověřit, zda se Rada dopustila nesprávného posouzení, když rozhodla o zařazení a následném ponechání jména žalobkyně na sporných seznamech na základě kritéria materiální nebo finanční podpory vládě.
b) Ke skutečnostem obsaženým v důkazních spisech Rady
59
V projednávané věci Rada k odůvodnění zařazení a ponechání jména žalobkyně na sporných seznamech předložila tři důkazní spisy.
60
K odůvodnění prvotního zařazení žalobkyně na sporné seznamy poskytla Rada první důkazní spis obsahující veřejně přístupné informace, a sice odkazy na internetové stránky, snímky obrazovky a informační články. Jedná se zejména o následující skutečnosti:
–
snímek obrazovky ze stránky popisující činnost žalobkyně na jejích internetových stránkách, jež byly navštíveny dne 29. dubna 2022 (písemnost č. 1);
–
snímek obrazovky z jiné stránky popisující činnost žalobkyně na jejích internetových stránkách, jež byly navštíveny dne 12. května 2022 (písemnost č. 2);
–
výňatek z technické poznámky nazvané „Program hodnocení finančního sektoru Ruské federace, finanční infrastruktura“, zveřejněné v červenci 2016, dostupné na internetových stránkách „worldbank.org“, jež byla navštívena dne 12. května 2022 (písemnost č. 7);
–
výňatek ze zprávy o finanční výkonnosti žalobkyně ve druhém čtvrtletí roku 2021, která byla zveřejněna dne 2. září 2021 na internetové stránce Asociace euroasijských centrálních depozitářů cenných papírů, jež byla navštívena dne 12. května 2022 (písemnost č. 8);
–
zprávu s názvem „Rusko vyplatilo kupóny ze sedmi emisí dluhopisů OFZ – ministerstvo financí“, která byla zveřejněna dne 31. března 2022 na zpravodajské internetové stránce „reuters.com“, jež byla navštívena dne 2. května 2022 (písemnost č. 11).
61
K odůvodnění ponechání zařazení žalobkyně na sporné seznamy na základě aktů o ponechání na seznamech z března 2023 vycházela Rada rovněž z důkazů poskytnutých ve druhém důkazním spise obsahujícím veřejně přístupné informace, a sice odkazy na internetové stránky, snímky obrazovky a novinové články. Jedná se zejména o následující skutečnosti:
–
výňatek z výroční zprávy Moskevské burzy (dále jen „MOEX“) za rok 2021, zveřejněné dne 4. března 2022, dostupné na internetových stránkách této společnosti, jež byly navštíveny dne 22. listopadu 2022 (písemnost č. 2);
–
tiskovou zprávu o finančním ratingu žalobkyně zveřejněnou na jejích internetových stránkách dne 15. listopadu 2022, jež byly navštíveny dne 22. listopadu 2022 (písemnost č. 3);
–
zprávu s názvem „Ministerstvo financí převedlo 4,9 miliardy rublů do NSD na výplatu kuponu z eurobondů Rusko-2042“, která byla zveřejněna dne 5. října 2022 na zpravodajské internetové stránce „interfax.ru“, jež byla navštívena dne 25. listopadu 2022 (písemnost č. 5);
–
článek s názvem „Ministerstvo financí vyplatilo kupony v rublech ze dvou emisí eurobondů“, který byl zveřejněn dne 16. září 2022 na zpravodajské internetové stránce „ria.ru“, jež byla navštívena dne 17. listopadu 2022 (písemnost č. 8);
–
článek s názvem „Ministerstvo financí vyplatilo v rublech kupón z eurobondů se splatností v roce 2035“, který byl zveřejněn dne 29. září 2022 na zpravodajské internetové stránce „ria.ru“, jež byla navštívena dne 17. listopadu 2022 (písemnost č. 9);
–
snímek obrazovky z publikace na oficiální internetové stránce ruského ministra financí týkající se úspěšné výplaty kupónů z eurobondů, jež vyla navštívena dne 25. listopadu 2022 (písemnost č. 10).
62
Vzhledem k tomu, že v projednávané věci zůstaly důvody pro zařazení a ponechání žalobkyně na sporných seznamech nezměněny, není třeba rozlišovat mezi původními akty na jedné straně a akty o ponechání na seznamech z března 2023 a září 2023 na straně druhé, jelikož ověření informací obsažených v odůvodnění, jakož i v důkazech, které jsou obsaženy v důkazních spisech, se v podstatě týká týchž skutkových okolností.
c) K důkazům přiloženým ke spisům Rady
63
Na jednání žalobkyně tvrdila, že důkazy předložené Radou, jež byly přiloženy k žalobní odpovědi a k duplice, musí být prohlášeny za nepřípustné.
64
Zaprvé, pokud jde o důkazy přiložené k duplice, žalobkyně tvrdí, že tyto důkazy byly předloženy opožděně v rozporu s čl. 85 odst. 1 jednacího řádu.
65
V tomto ohledu je třeba připomenout, že čl. 85 odst. 1 jednacího řádu stanoví, že důkazy a důkazní návrhy se předkládají v rámci první výměny spisů účastníků řízení. Odstavec 2 tohoto článku doplňuje, že hlavní účastníci řízení mohou v replice a duplice předložit nebo navrhnout na podporu své argumentace další důkazy za podmínky, že je toto prodlení odůvodněné.
66
Kromě toho čl. 85 odst. 2 jednacího řádu musí být vykládán ve světle čl. 92 odst. 7 uvedeného jednacího řádu, který výslovně stanoví, že mohou být předkládány protidůkazy a lze rozšířit původní důkazní návrhy. Jak vyplývá z ustálené judikatury, protidůkazy a rozšíření původních důkazních návrhů v důsledku protidůkazu protistrany nejsou dotčeny pravidlem prekluze stanoveným v čl. 85 odst. 2 tohoto řádu (rozsudky ze dne 18. září 2017, Uganda Commercial Impex v. Rada, T‑107/15 a T‑347/15, nezveřejněný, EU:T:2017:628, bod 72, a ze dne 13. září 2023, ITD a Danske Fragtmænd v. Komise, T‑525/20, EU:T:2023:542, bod 78).
67
V projednávané věci z dupliky vyplývá, že přílohy D.1 až D.6 uvedeného spisu představují důkazy týkající se významu centrálních depozitářů cenných papírů (dále jen „CDCP“) a žalobkyně pro řádné fungování finančního systému. Je třeba uvést, že tyto důkazy byly předloženy Radou, aby odpověděla na argumenty žalobkyně v replice směřující ke zpochybnění spolehlivosti důkazů, které byly poskytnuty v žalobní odpovědi.
68
Přílohu D.7 dupliky týkající se systémově významných platebních systémů předložila Rada, aby odpověděla na argument repliky, kterým žalobkyně zpochybňuje, že upřednostňovala ruskou vládu jakožto provozovatele systémově významného platebního systému.
69
Přílohy D.8 a D.9 dupliky týkající se Centrální banky Ruské federace mají odpovědět na argumenty uvedené v replice, podle nichž je tato instituce finančně nezávislá na ruských federálních orgánech. Příloha D.10 k duplice týkající se ruské banky Sberbank byla vypracována jako odpověď na argumentaci v replice, v níž se tvrdí, že tato finanční instituce je nezávislá na ruské vládě. Cílem příloh D.11 a D.12 dupliky, které se týkají VEB.RF, je reagovat na argumentaci v replice, v níž se tvrdí, že tato finanční instituce spravuje svá aktiva nezávisle.
70
Je tedy třeba mít za to, že přílohy dupliky tím, že je jejich cílem vyvrátit argumenty nebo důkazy předložené žalobkyní v replice, představují protidůkaz ve smyslu čl. 92 odst. 7 jednacího řádu.
71
Přílohy dupliky jsou tudíž přípustné.
72
Zadruhé žalobkyně tvrdí, že Tribunál nemůže zohlednit důkazy přiložené k žalobní odpovědi a duplice z důvodu, že nebyly obsaženy v prvním důkazním spise.
73
Podle ustálené judikatury musí být legalita unijního aktu posuzována podle skutkových a právních okolností existujících k datu, kdy byl akt přijat (rozsudky ze dne 3. září 2015, Inuit Tapiriit Kanatami a další v. Komise, C‑398/13 P, EU:C:2015:535, bod 22, a ze dne 8. března 2023, Prigožina v. Rada, T‑212/22, nezveřejněný, EU:T:2023:104, bod 80).
74
Je třeba rovněž připomenout, že přezkum legality po meritorní stránce, který přísluší Tribunálu, musí být proveden, zejména pokud jde o spory týkající se omezujících opatření, nejen z hlediska skutečností uvedených v odůvodněních sporných aktů, ale i skutečností, které v případě zpochybnění předloží Rada Tribunálu k prokázání opodstatněnosti skutečností tvrzených v těchto odůvodněních (rozsudek ze dne 22. dubna 2021, Rada v. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, bod 64).
75
Je pravda, jak uvádí žalobkyně, že ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 1. června 2022, Prigožin v. Rada (T‑723/20, nezveřejněný, EU:T:2022:317), Tribunál rozhodl, že Rada musí mít k dispozici skutečnosti k prokázání opodstatněnosti skutečností tvrzených v odůvodnění v okamžiku přijetí sporných aktů (bod 52 tohoto rozsudku). Tribunál však tímto neměl v úmyslu vyloučit jakoukoli možnost zohlednit při přezkumu legality napadených aktů dodatečné důkazy, které nebyly obsaženy v důkazním spise a byly předloženy za účelem potvrzení opodstatněnosti skutečností uvedených v odůvodnění pro zařazení, jestliže tyto důkazy jednak podporují skutečnosti, které měla Rada k dispozici, a jednak se uvedené důkazy vztahují ke skutečnostem, které nastaly před přijetím dotčených napadených aktů.
76
Pokud jde v projednávané věci o přílohy B.1 až B.6 žalobní odpovědi, a sice prvky biografické povahy vztahující se k některým členům představenstva MOEX, je třeba uvést, že několik skutečností se týká osob, které nezastávaly v okamžiku přijetí původních aktů funkci členů představenstva. V důsledku toho nelze k důkazům předloženým v přílohách B.1 až B.6 žalobní odpovědi přihlížet za účelem ověření opodstatněnosti původních aktů.
77
Pokud jde o přílohy dupliky, jak vyplývá z bodů 67 až 69 výše, byly předloženy Radou nikoli na podporu opodstatněnosti skutečností tvrzených v odůvodnění pro zařazení, ale v reakci na argumenty vznesené žalobkyní v její replice. Jelikož se nejedná o důkazy předložené na podporu opodstatněnosti skutečností uvedených v odůvodnění pro zařazení, nejsou zásady uvedené v bodech 73 až 75 výše použitelné. V projednávané věci tak mohou být důkazy předložené ve fázi dupliky Tribunálem zohledněny při přezkumu opodstatněnosti tvrzení žalobkyně.
d) K první části druhého žalobního důvodu, vycházející z toho, že žalobkyně neumožňuje vládě mobilizovat zdroje
78
Žalobkyně tvrdí, že tvrzení, podle kterého je jediným depozitářem cenných papírů v Rusku, který má přístup k mezinárodnímu finančnímu systému, je nesprávné, jelikož další depozitáři v Rusku mají účty cenných papírů u mezinárodních CDCP.
79
Žalobkyně uvádí, že jakožto CDCP ve smyslu ruského práva je součástí mezinárodního řetězce transakcí s cennými papíry a podílí se na operacích, úschově, vypořádání a výplatě různých cenných papírů. Tvrdí, že většina jejích činností jakožto CDCP je určena soukromým účastníkům trhu, a nikoli ruské vládě. Pokud jde o dluhopisy vydané ruským ministerstvem financí, tvrdí, že je pouze jednou z mnoha finančních institucí, které se podílejí na emisích dluhopisů. Kromě toho žalobkyně upřesňuje, že jakožto CDCP jedná pouze na účet a na příkaz zákazníků a že neumisťuje vlastní aktiva na své účty u zahraničních CDCP, jež drží pouze jako fiduciární zástupce jménem svých zákazníků. Žalobkyně rovněž tvrdí, že jakožto CDCP jsou vztahy se subjekty spojenými s ruskou vládou obchodní vztahy za obvyklých tržních podmínek, které se neliší od vztahů s jejími ostatními zákazníky z veřejného a soukromého sektoru. Zpochybňuje tedy, že její vztahy se subjekty spojenými s ruskou vládou lze považovat za materiální nebo finanční podporu uvedené vládě. Žalobkyně dále ve vyjádření ke spisu vedlejšího účastníka předloženému Komisí tvrdí, že ruské ministerstvo financí může vydávat dluhopisy bez využití jejích služeb.
80
Žalobkyně navíc zpochybňuje důležitost platebního systému, který provozuje, a v každém případě má za to, že Rada neprokázala, že provozování platebního systému národního a systémového významu znamená umožnit ruské vládě realizovat její činnosti a politiky a mobilizovat její zdroje. V tomto ohledu žalobkyně tvrdí, že jakožto správce platebního systému se její vztahy se subjekty spojenými s ruskou vládou uskutečňují za obvyklých tržních podmínek, takže poskytování služeb v tomto postavení se nerovná materiální nebo finanční podpoře uvedené vládě. Žalobkyně rovněž uvádí, že cíle ohrožení fungování ruského hospodářství nebylo dosaženo, neboť existuje mnoho jiných významných platebních systémů, které jsou schopny plnit stejné funkce.
81
Rada podporovaná Komisí tuto argumentaci zpochybňuje.
82
Zaprvé je třeba ověřit, zda se Rada dopustila nesprávného posouzení, když měla za to, že žalobkyně je systémově významnou finanční institucí, která hraje zásadní úlohu ve fungování ruského finančního systému.
83
V tomto ohledu je podle písemnosti č. 1 prvního důkazního spisu žalobkyně považována za „podstatnou součást ruské finanční infrastruktury“. Z písemnosti č. 2 téhož spisu vyplývá, že Centrální banka Ruské federace má za to, že žalobkyně představuje „systémově významnou infrastrukturu finančního trhu: systémově významného centrálního depozitáře cenných papírů, depozitáře vypořádání plateb, obchodní registr a registr finančních transakcí“. Navíc v písemnosti č. 2 prvního důkazního spisu je upřesněno, že platební systém provozovaný žalobkyní má systémový a národní význam. Tento důkaz rovněž poukazuje na propojení žalobkyně s mezinárodním finančním systémem vzhledem k tomu, že je prezentována jako majitelka účtů cenných papírů u jiných CDCP a mezinárodních CDCP v osmi zemích, účtů u zahraničních depozitních bank, jakož i korespondentských účtů u velkých zahraničních a ruských bank. Kromě toho podle písemnosti č. 2 prvního důkazního spisu v roce 2020 dosáhla hodnota aktiv, jejichž cenné papíry jsou uchovávány u žalobkyně, 63,6 bilionu rublů (tj. přibližně 636 miliard eur).
84
Je třeba uvést, že písemnost č. 7 prvního důkazního spisu rovněž zmiňuje spojení žalobkyně s mezinárodním finančním systémem a písemnost č. 8 tohoto spisu potvrzuje hodnotu aktiv, jejichž cenné papíry jsou uchovávány u žalobkyně, jež ve druhém čtvrtletí roku 2020 dosáhla částky 69,5 bilionu rublů (tj. přibližně 695 miliard eur).
85
Je tedy třeba konstatovat, že Rada měla od okamžiku přijetí původních aktů dostatečný skutkový základ, aby měla za to, že žalobkyně je významnou finanční institucí pro ruský finanční systém, jež má vazby na mezinárodní finanční systém.
86
Písemnost č. 3 druhého důkazního spisu potvrzuje ve fázi přijímání aktů o ponechání na seznamech z března 2023 a září 2023 důležitost žalobkyně pro ruský finanční systém, jelikož je popsána jako „kriticky důležitá“ jakožto CDCP, a že má „výjimečnou úlohu na ruském trhu finančních služeb pro zajištění řádného fungování tržní infrastruktury“.
87
Argumenty žalobkyně nemohou tento závěr zpochybnit.
88
Zaprvé žalobkyně zpochybňuje význam CDCP ve finančním systému a jejich vazby na vlády. Z upřesnění podaných Radou v jejích spisech účastníka řízení a Komisí na jednání přitom vyplývá, že CDCP jsou považováni za systémově významné subjekty, které jsou zásadní zejména pro účinné provádění měnové politiky, důvěryhodnost programu správy veřejného dluhu, správu záruk, jakož i bezpečnost a efektivitu trhů s cennými papíry. Tvrzení žalobkyně jsou v rozporu nejen s pracovními dokumenty Mezinárodního měnového fondu (příloha D.1 dupliky), ale i s informacemi pocházejícími od Bundesbank (Německá spolková banka) (příloha D.3 dupliky) nebo od Banka Slovenije (Slovinská centrální banka) (příloha D.4 dupliky). Je třeba konstatovat, že žalobkyně nepředložila žádný důkaz, který by mohl věrohodnost těchto informací zpochybnit.
89
Zadruhé, pokud jde o argumentaci žalobkyně směřující ke zpochybnění důležitosti platebního systému, který provozuje, je třeba uvést, že posledně uvedená nepředložila žádný důkaz, který by mohl podpořit její tvrzení, podle něhož její platební systém byl v podstatě uznán za systémově významný pouze z toho důvodu, že se zabývá platebními transakcemi prováděnými v rámci organizovaného obchodu. Jak totiž správně podotýká Rada, čl. 22 odst. 1 ruského federálního zákona č. 161-FZ ze dne 27. června 2011 o národním platebním systému poskytovaném žalobkyní stanoví kritéria pro označení systémově významného platebního systému, ale neuvádí, že žalobkyně je jako taková označena na základě kritéria týkajícího se zpracování transakcí prováděných v rámci organizovaného obchodu. Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, její platební systém nebyl považován za systém národního významu jedině proto, že se informačně technologické infrastruktury, které využívala, nacházely v Rusku. Zajisté podle čl. 22 odst. 13 uvedeného zákona, vykládaného ve spojení s poznámkou Centrální banky Ruské federace ze dne 25. července 2014 o požadavcích na informační technologie používané provozovateli platebních služeb pro účely uznání za platební systém národního významu, jež žalobkyně založila do spisu, je jedním z kritérií pro uznání za subjekt národního významu požadavek, že se informačně technologické infrastruktury musí nacházet v Rusku. Toto ustanovení však rovněž vyžaduje, aby bylo splněno další kritérium, které se týká prokázání toho, že Ruská federace, Centrální banka Ruské federace nebo občané Ruské federace přímo či nepřímo kontrolují provozovatele platebního systému a provozovatele služeb platební infrastruktury. V každém případě je nutno konstatovat, že ani ruský federální zákon č. 161-FZ ze dne 27. června 2011 o národním platebním systému, ani výše uvedená poznámka Centrální banky Ruské federace nemohou zpochybnit důležitost platebního systému provozovaného žalobkyní nebo skutečnost, že se jedná o systémově významnou finanční instituci v Rusku. Ostatně je třeba uvést, že z přílohy C.6 repliky vyplývá, že platební systém žalobkyně je využíván zejména Centrální bankou Ruské federace v souvislosti s refinancováním úvěrových institucí nebo „open market“ operací, které umožňují poskytovat nebo řídit likviditu na trhu. V důsledku toho žalobkyně nemůže tvrdit, že platební systém, který provozuje, je irelevantní, jelikož je využíván zejména k provádění ruské měnové politiky.
90
Pokud jde o argument žalobkyně, podle kterého nebylo dosaženo cíle ohrozit fungování ruského hospodářství zejména z důvodu, že existuje 54 dalších platebních systémů schopných plnit stejné funkce, jako je ten, který provozuje, je třeba uvést, že žalobkyně nepředkládá žádný důkaz o existenci těchto jiných platebních systémů ani žádný důkaz, na jehož základě by bylo možné mít za to, že se jedná o systémově významné platební systémy. Údajná skutečnost, že omezující opatření nedosáhla svého cíle, nemůže zpochybnit konstatování, že žalobkyně provozuje systémově významný platební systém. Taková skutečnost totiž nemá vztah k systémovému významu uvedeného platebního systému.
91
Zatřetí žalobkyně nezpochybňuje spojení s mezinárodním finančním systémem, ale tvrdí, že další depozitáři ruských cenných papírů mají rovněž přístup k mezinárodnímu finančnímu systému. Poukazuje zejména na to, že dvě další finanční instituce mají účty cenných papírů přímo u Euroclear. Tvrdí tedy, že se Rada dopustila nesprávného posouzení, když v odůvodnění pro zařazení konstatovala, že žalobkyně je jediným ruským depozitářem, který má přístup k mezinárodnímu finančnímu systému. V tomto ohledu je třeba uvést, že zařazení žalobkyně na sporné seznamy je odůvodněno její úlohou ve fungování ruského finančního systému, zejména jakožto centrálního depozitáře cenných papírů, a jejím napojením na mezinárodní finanční systém. Proto i kdyby se Rada dopustila pochybení, když konstatovala, že žalobkyně byla jediným depozitářem cenných papírů v Rusku, který má napojení na mezinárodní finanční systém, nemůže takové pochybení samo o sobě ovlivnit legalitu napadených aktů. Okolnost, podle níž by mohli existovat i další depozitáři cenných papírů s přístupem k mezinárodnímu finančnímu systému, totiž nevyvrací konstatování, že žalobkyně byla jediným centrálním depozitářem v Rusku a hrála zásadní úlohu ve fungování ruského finančního systému.
92
Z výše uvedených úvah vyplývá, že žalobkyně neprokázala, že se Rada dopustila nesprávného posouzení, když konstatovala, že je systémově významnou finanční institucí, která hraje zásadní roli ve fungování ruského finančního systému.
93
Zadruhé je třeba ověřit, zda s ohledem na významnou úlohu žalobkyně v ruském finančním systému Rada nesprávně konstatovala, že přímo nebo nepřímo umožňuje ruské vládě realizovat její činnosti a politiky a mobilizovat její zdroje.
94
Zaprvé z písemnosti č. 2 prvního důkazního spisu vyplývá, že v roce 2020 představovaly dluhopisy vydané ruským ministerstvem financí 22 % podíl všech aktiv, které byly uchovány u žalobkyně, což tak odpovídalo částce přibližně 12,72 bilionu rublů (tj. přibližně 127,2 miliardy eur). Podle písemnosti č. 8 téhož důkazního spisu se ve druhém čtvrtletí roku 2021 hodnota zbývajících federálních dluhopisů, které byly uchovány u žalobkyně, zvýšila na 15,2 bilionu rublů (tj. přibližně 152 miliard eur). Kromě toho posledně uvedená zajišťuje správu federálních dluhopisů vzhledem k tomu, že dostává platby od ruského ministerstva financí, aby zajistila výplatu úroků věřitelům federálních dluhopisů, jak vyplývá z písemnosti č. 11 prvního důkazního spisu.
95
Pokud jde o původní akty, Rada měla spolu s prvním důkazním spisem k dispozici dostatečný skutkový základ k tomu, aby konstatovala, že žalobkyně prostřednictvím služeb, které poskytovala ruské vládě jako CDCP v rámci emisí, uchovávání a správy federálních dluhopisů, této vládě umožnila realizovat její činnosti a politiky a mobilizovat zdroje.
96
Tento závěr je potvrzen ve fázi přijetí aktů o ponechání na seznamech z března 2023 a září 2023. Z písemnosti č. 2 druhého důkazního spisu totiž vyplývá, že na konci roku 2021 dosáhla výše zůstatku federálních dluhopisů, které byly uchovány u žalobkyně, 15,5 bilionu rublů (tj. přibližně 155 miliard eur). Druhý důkazní spis mimoto obsahuje dokumenty uvádějící částky několika miliard rublů převedených žalobkyni ruským ministerstvem financí za účelem vyplacení kuponů za určité dluhopisy, zejména eurobondy „Rusko-2042“ (písemnost č. 5), stejně jako eurobondy se splatností v letech 2023 a 2043 (písemnost č. 8), v roce 2035 (písemnost č. 9) a v roce 2027 a 2032 (písemnost č. 10).
97
Argumenty žalobkyně nemohou tento závěr zpochybnit.
98
Nejprve na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, skutečnost, že nenabývá dluhopisy vydané ruským ministerstvem financí vlastním jménem, ale jedná pouze jménem a na příkaz zákazníků, nezpochybňuje konstatování, že finanční služby, které nabízí jako CDCP ruské vládě v rámci emisí dluhopisů, přispívají, jak správně tvrdí Rada a Komise, k důvěryhodnosti programu správy veřejného dluhu. Žalobkyně díky své úloze finančního zprostředkovatele v rámci uchovávání a správy federálních dluhopisů tedy umožňuje ruské vládě mobilizovat finanční zdroje. V tomto smyslu je třeba připomenout, že podle písemnosti č. 2 prvního důkazního spisu a písemnosti č. 2 druhého důkazního spisu žalobkyně uchovává a spravuje kvantitativně významné množství federálních dluhopisů, jejichž integritu zajišťuje a jejichž kupony vyplácí věřitelům jménem ruské vlády.
99
Dále, i když je pravda, že v rámci emisí dluhopisů ruského ministerstva financí se žalobkyně podílí na výše uvedených emisích společně s jinými finančními institucemi a mezinárodními advokátními kancelářemi, je nicméně třeba zohlednit klíčovou úlohu služeb, které žalobkyně poskytuje v rámci správy veřejného dluhu Ruské federace. Jak bylo uvedeno v bodě 98 výše, správa a úschova federálních dluhopisů a zapojení žalobkyně do výplaty úroků věřitelům přispívají k důvěryhodnosti programu správy veřejného dluhu, což ji odlišuje od ostatních finančních institucí zapojených do emisí federálních dluhopisů. Pokud jde v tomto ohledu o argument vycházející z toho, že ruské ministerstvo financí může vydávat dluhopisy prostřednictvím služeb jiných ruských depozitářů cenných papírů nebo zahraničních depozitářů cenných papírů, je třeba konstatovat, že není podložen žádným důkazem. Takový argument každopádně nemůže obstát. I za předpokladu, že by ruská vláda mohla využít jiné hospodářské subjekty, tato samotná skutečnost nemůže zpochybnit důležitost, kterou žalobkyně získala v rámci emisí a správy federálních dluhopisů, jelikož na konci roku 2021 vedla ve svých knihách federální dluhopisy v hodnotě několika bilionů rublů, konkrétně 15,5 bilionu rublů (tj. přibližně 155 miliard eur). Z písemnosti č. 2 prvního důkazního spisu navíc vyplývá, že v roce 2020 ruská vláda využila služeb žalobkyně k emisi federálních dluhopisů ve výši 4,7 bilionu rublů (tj. přibližně 47 miliard eur). Podle písemnosti č. 2 druhého důkazního spisu se v letech 2020 až 2021 celková výše federálních dluhopisů, které byly u žalobkyně uchovávány, zvýšila o 13,3 %. Takové skutečnosti přitom mohou podpořit důležitost služeb poskytovaných žalobkyní ruské vládě v rámci jejího programu emise veřejných dluhopisů. Kromě toho okolnost, podle níž žalobkyně jakožto CDCP poskytovala služby rovněž soukromým podnikům, nemůže zpochybnit skutečnost, že služby poskytované uvedené vládě v rámci správy veřejného dluhu vládě umožňovaly mobilizovat zdroje.
100
Pokud jde o argumentaci, podle které vztahy žalobkyně se subjekty spojenými s ruskou vládou představují obchodní vztahy za obvyklých tržních podmínek srovnatelné s obchodními vztahy se soukromými zákazníky, je třeba uvést, že taková skutečnost sama o sobě nemůže zpochybnit důležitost služeb poskytovaných žalobkyní v rámci emisí, uchovávání a správy federálních dluhopisů, jelikož tato skutečnost nesouvisí s důležitostí uvedených služeb. Ostatně podle písemnosti č. 11 prvního důkazního spisu žalobkyně v březnu 2022 informovala investory, že v souladu s příkazem Centrální banky Ruské federace nebyli zahraniční držitelé federálních dluhopisů nadále oprávněni pobírat kupónové platby za uvedené dluhopisy. Vzhledem k tomu, že žalobkyně musela při přijímání původních aktů splnit příkaz Centrální banky, mohla tedy Rada mít platně za to, že žalobkyně již nepůsobí za běžných obchodních podmínek. Je třeba uvést, že žalobkyně tuto skutečnost nezpochybňuje, jelikož ve svém vyjádření ke spisu Komise jakožto vedlejší účastnice potvrdila, že dne 28. února 2022 zaslala Centrální banka Ruské federace depozitářům cenných papírů závazný příkaz k dočasnému pozastavení operací, jejichž cílem je odepsání cenných papírů ruských emitentů na účty cenných papírů držitelů označených za zahraniční nebo zahraničních majitelů. Z toho vyplývá, že od okamžiku, kdy žalobkyně splnila příkaz vydaný Centrální bankou Ruské federace ze dne 28. února 2022, již nebyla oprávněna tvrdit, že její vztahy se subjekty spojenými s ruskou vládou byly vztahy za obvyklých tržních podmínek srovnatelné se vztahy s jejími soukromými zákazníky.
101
Zadruhé je třeba uvést, že podle písemnosti č. 8 prvního důkazního spisu použila ruská federální státní pokladna systém správy záruk žalobkyně pro umístění likvidity v rámci repo operací ve výši 40,8 bilionu rublů (tj. přibližně 408 miliard eur) v roce 2021. Tato skutečnost je potvrzena písemností č. 2 druhého důkazního spisu v souvislosti s přijetím aktů o ponechání na seznamech z března 2023. V odpovědi na organizační procesní opatření žalobkyně potvrdila, že ruská federální pokladna používá svůj systém řízení záruk. Žalobkyně v odpovědi uvedla výhradu, že písemnosti předložené Radou nejsou důvěryhodné. Stačí přitom uvést, že písemností č. 2 druhého důkazního spisu je zpráva MOEX, tedy společnosti, která vlastní více než 99 % akcií žalobkyně, takže posledně uvedená nemůže tvrdit, že v ní obsažené informace nejsou důvěryhodné. Pokud jde o informaci, že ruská federální státní pokladna používá systém správy záruk žalobkyně za obvyklých tržních podmínek srovnatelných s podmínkami uplatňovanými na soukromé zákazníky, ze stejných důvodů, jako jsou důvody uvedené v bodě 100 výše, se žalobkyně nemůže takové skutečnosti dovolávat za účelem zpochybnění důležitosti služeb, které poskytuje ruské vládě. S ohledem na výši likvidních prostředků poskytnutých ruskou federální státní pokladnou s využitím systému správy záruk žalobkyně mohla mít Rada za to, aniž se dopustila nesprávného posouzení, že žalobkyně umožnila ruské vládě mobilizovat zdroje.
102
Zatřetí z písemnosti č. 8 prvního důkazního spisu a z písemnosti č. 2 druhého důkazního spisu rovněž vyplývá, že Centrální banka Ruské federace použila systém správy záruk žalobkyně pro transakce, které v roce 2021 dosáhly částky 2,3 bilionu rublů (tj. přibližně 23 miliard eur). Kromě toho jsou v písemnosti č. 8 prvního důkazního spisu repo operace ze strany Centrální banky Ruské federace, které zahrnují využití finančních služeb poskytovaných žalobkyní, popsány jako operace určené k podpoře národního hospodářství.
103
Jak ostatně vyplývá z bodu 89 výše, Centrální banka Ruské federace rovněž používá platební systém žalobkyně k provádění operací měnové politiky.
104
Je přitom třeba konstatovat, podobně jak uvedla Komise v odpovědi na otázku Tribunálu, že řízení likvidity je významnou složkou měnové politiky, jež má dopad na výkonnost ruského hospodářství, a tedy nepřímo na příjmy Ruské federace. Z toho vyplývá, že lze mít platně za to, že služby poskytované žalobkyní Centrální bance Ruské federace nepřímo umožňují ruské vládě mobilizovat zdroje.
105
Začtvrté, jak správně tvrdí Rada, vzhledem k významné úloze žalobkyně pro ruský finanční systém, která posiluje efektivitu finančních trhů, žalobkyně pomáhá přilákat investice do Ruska, čímž podporuje hospodářský růst, a v důsledku toho přispívá k tomu, že nepřímo umožňuje ruské vládě mobilizovat zdroje.
106
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba uvést, že se Rada nedopustila nesprávného posouzení, když konstatovala, že žalobkyně umožnila ruské vládě realizovat její činnosti a politiky a mobilizovat zdroje. S ohledem na důležitost finančních služeb poskytovaných žalobkyní jak uvedené vládě, tak Centrální bance Ruské federace, jakož i vzhledem k jejímu obecnějšímu přínosu k řádnému fungování ruského finančního systému je třeba konstatovat, že Rada mohla oprávněně usoudit, že žalobkyně poskytovala vládě Ruské federace materiální nebo finanční podporu významnou z kvantitativního a kvalitativního hlediska, která jí umožňovala mobilizovat finanční zdroje za účelem pokračování v činnostech destabilizace Ukrajiny.
107
První část druhého žalobního důvodu je proto třeba zamítnout.
e) Ke druhé části druhého žalobního důvodu, vycházející z toho, že žalobkyně není pod kontrolou ruské vlády
108
Žalobkyně zpochybňuje konstatování, podle kterého je ovládána ruskou vládou. Tvrdí, že MOEX a ona sama jsou samostatnými právními subjekty a že Rada neprokázala, že je ovládána MOEX. Kromě toho žalobkyně tvrdí, že uvedená vláda není schopna nad MOEX vykonávat právní ani skutečnou kontrolu.
109
Rada podporovaná Komisí tuto argumentaci zpochybňuje.
110
Je třeba uvést, že kritérium materiální nebo finanční podpory vládě stanovené v čl. 2 odst. 1 písm. f) pozměněného rozhodnutí 2014/145 nevyžaduje, aby uvedená vláda měla kontrolu nad osobou, subjektem nebo orgánem, jenž jí poskytuje podporu.
111
Vzhledem k tomu, že z přezkumu první části vyplývá, že Rada měla k dispozici dostatečný skutkový základ a nedopustila se nesprávného posouzení, když konstatovala, že žalobkyně poskytovala materiální či finanční podporu vládě Ruské federace, představuje konstatování, podle kterého je žalobkyně pod kontrolou uvedené vlády, další prvek kontextu, který nemůže být rozhodující pro odůvodnění jejího zařazení na sporné seznamy.
112
Z toho vyplývá, že argumenty žalobkyně směřující ke zpochybnění opodstatněnosti tohoto konstatování musí být odmítnuty jako irelevantní.
113
Druhou část druhého žalobního důvodu je proto třeba zamítnout.
f) Ke třetí části druhého žalobního důvodu, vycházející z neexistence dostatečné vazby mezi žalobkyní a ruskou vládou
114
Žalobkyně v podstatě tvrdí, že napadené akty neprokazují, v čem jsou omezující opatření, která se na ni vztahují, přijímána vůči Ruské federaci.
115
Rada podporovaná Komisí tuto argumentaci zpochybňuje.
116
V tomto ohledu je třeba uvést, že žalobkyně byla zařazena na sporné seznamy na základě kritéria materiální nebo finanční podpory vládě stanoveného v čl. 2 odst. 1 písm. f) pozměněného rozhodnutí 2014/145. Z přezkumu první části tohoto žalobního důvodu přitom vyplývá, že Rada měla k dispozici soubor dostatečně konkrétních, přesných a shodujících se nepřímých důkazů, aby odůvodnila zařazení žalobkyně na uvedené seznamy na základě tohoto kritéria. Z toho vyplývá, že Rada prokázala dostatečnou vazbu mezi žalobkyní a Ruskou federací, neboť není třeba prokazovat existenci další vazby, která by přesahovala materiální nebo finanční podporu stanovenou na základě kritéria zařazení použitého na žalobkyni.
117
Třetí část druhého žalobního důvodu je proto třeba zamítnout.
118
Je proto třeba zamítnout druhý žalobní důvod a s ohledem na úvahy uvedené v bodech 46 a 47 výše je třeba v plném rozsahu zamítnout i čtvrtý žalobní důvod.
3. Ke třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nepřiměřeného zásahu do základních práv
119
Žalobkyně tvrdí, že napadené akty porušují její svobodu podnikání a její právo na vlastnictví zaručené články 16 a 17 Listiny základních práv Evropské unie. Má za to, že napadené akty jí brání svobodně vykonávat hospodářskou činnost a plnit své závazky vůči zákazníkům, čímž porušují její svobodu podnikání a její právo na vlastnictví.
120
Žalobkyně má dále za to, že napadené akty nerespektují podstatu jejích práv zaručených články 16 a 17 Listiny. Má rovněž za to, že dotčená opatření nejsou ani přiměřená, ani nezbytná k dosažení cílů sledovaných Radou. Žalobkyně rovněž tvrdí, že Rada neprokázala, že dotčená omezující opatření byla nejméně omezujícím způsobem k dosažení sledovaného cíle, ani že by nemohla být přijata méně omezující opatření. que les mesures restrictives en cause constituaient le moyen le moins contraignant d’atteindre l’objectif poursuivi ni que
121
Navíc podle žalobkyně neexistuje dostatečná vazba mezi dotčenými omezujícími opatřeními a sledovanými cíli a nelze připustit, aby se taková opatření vztahovala na společnosti, které nejsou kontrolovány státem, pouze z toho důvodu, že vykonávají svou činnost ve významném hospodářském odvětví.
122
Žalobkyně se rovněž dovolává toho, že opatření přijatá vůči ní porušují základní práva jejích zákazníků, kteří nemohou nakládat se svými cennými papíry, jež drží jako fiduciární zástupce na svých zmrazených účtech u depozitářů cenných papírů se sídlem v Unii.
123
Rada podporovaná Komisí tuto argumentaci zpochybňuje.
124
Je třeba připomenout, že svoboda podnikání a právo na vlastnictví jsou zakotveny v článku 16 a v článku 17 Listiny.
125
Je rovněž třeba připomenout, že základní práva, jichž se žalobkyně dovolává, nejsou absolutními výsadami a že jejich výkon může být předmětem omezení odůvodněných cíli obecného zájmu, které Unie sleduje, za podmínky, že taková omezení skutečně odpovídají uvedeným cílům obecného zájmu a nepředstavují, vzhledem k sledovanému cíli, nepřiměřený a neúnosný zásah do samotné podstaty takto zaručených práv (rozsudky ze dne 28. března 2017, Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, bod 148, a ze dne 25. června 2020, VTB Bank v. Rada, C‑729/18 P, nezveřejněný, EU:C:2020:499, bod 80).
126
Dotčený zásah do základních práv je v souladu s unijním právem, pokud je stanoven zákonem, respektuje podstatu uvedených práv, sleduje cíl obecného zájmu, který jako takový Unie uznává, a není nepřiměřený (viz rozsudek ze dne 27. července 2022, RT France v. Rada, T‑125/22, EU:T:2022:483, bod 222 a citovaná judikatura).
127
Právě ve světle těchto úvah je třeba určit, zda napadené akty představují nepřiměřený zásah do svobody podnikání a práva na vlastnictví.
128
Zaprvé je třeba zkoumat argumentaci, v níž žalobkyně tvrdí, že omezující opatření, která vůči ní byla přijata, vedla ke zmrazení finančních prostředků nebo hospodářských zdrojů patřících jejím zákazníkům ve výši přibližně 1,479 miliardy eur, takže uvedená opatření porušují právo uvedených zákazníků na vlastnictví.
129
V tomto ohledu je třeba uvést, že žalobkyně se na podporu své žaloby na neplatnost nemůže dovolávat práva na vlastnictví, jež jí nepřísluší (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. června 2022, Anglo Austrian AAB a Belegging-MaatschappijFar-East v. ECB, T‑797/19, napadený kasačním opravným prostředkem, EU:T:2022:389, bod 285). Podle judikatury se totiž porušení subjektivního práva může dovolávat pouze osoba, jejíž právo bylo údajně porušeno, a nikoliv třetí osoby (obdobně viz rozsudek ze dne 19. září 2019, Zhejiang Jndia Pipeline Industry v. Komise, T‑228/17, EU:T:2019:619, bod 36 a citovaná judikatura). V projednávané věci, jak uznala žalobkyně na jednání, mají její zákazníci k dispozici opravné prostředky před vnitrostátními soudy, u kterých se mohou zejména dovolat zásahu do práva na vlastnictví zakotveného v článku 17 Listiny.
130
Pokud jde o argument žalobkyně, podle kterého výjimka, která byla stanovena v čl. 2 odst. 15 pozměněného rozhodnutí 2014/145 a v čl. 6b odst. 5 pozměněného nařízení č. 269/2014, neumožnila jejím zákazníkům dosáhnout uvolnění jejich finančních prostředků nebo hospodářských zdrojů z důvodu nečinnosti vnitrostátních orgánů nebo příliš omezujících podmínek stanovených uvedenými orgány, je třeba uvést, že tímto argumentem žalobkyně ve skutečnosti nezpochybňuje legalitu uvedené výjimky přijaté Radou, ale legalitu opatření přijatých vnitrostátními orgány v rámci provádění tohoto ustanovení.
131
Je přitom třeba připomenout, že podle ustálené judikatury nemá Tribunál v rámci žaloby na neplatnost podle článku 263 SFEU pravomoc přezkoumávat legalitu rozhodnutí přijatých vnitrostátními orgány nebo rozsudků vydaných vnitrostátními soudy (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 5. října 1983, Chatzidakis Nevas v. Fond pro právníky v Aténách, 142/83, EU:C:1983:267, bod 4, a ze dne 24. srpna 2010, Grúas Abril Asistencia v. Komise, T‑386/09, nezveřejněné, EU:T:2010:331, bod 28). Podle ustálené judikatury je totiž věcí pouze příslušných vnitrostátních soudů, aby přezkoumávaly platnost vnitrostátních opatření provádějících unijní akty (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 11. července 1996, Branco v. Komise, T‑271/94, EU:T:1996:103, bod 53, a ze dne 14. dubna 2016, Ben Ali v. Rada, T‑200/14, nezveřejněný, EU:T:2016:216, bod 268).
132
Kromě toho je třeba připomenout, že příslušný vnitrostátní orgán při rozhodování o žádosti o uvolnění zmrazených finančních prostředků v souladu s výjimkami stanovenými v pozměněném rozhodnutí 2014/145 a pozměněném nařízení č. 269/2014 uplatňuje unijní právo. Z toho vyplývá, že při výkonu své posuzovací pravomoci je povinen dodržovat Listinu v souladu s čl. 51 odst. 1 této Listiny (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 12. června 2014, Peftiev, C‑314/13, EU:C:2014:1645, bod 24, a ze dne 14. dubna 2016, Ben Ali v. Rada, T‑200/14, nezveřejněný, EU:T:2016:216, bod 266).
133
Z toho vyplývá, že pro zákazníky žalobkyně, na které se nevztahuje žádné omezující opatření a jejichž finanční prostředky nebo hospodářské zdroje jsou zmrazeny z důvodu omezujících opatření přijatých vůči žalobkyni v rámci přezkumu žádosti o uvolnění uvedených finančních prostředků nebo hospodářských zdrojů, je na vnitrostátních orgánech, aby se ujistily, že zásah do práva těchto zákazníků na vlastnictví splňuje podmínky stanovené v článku 52 Listiny.
134
Zadruhé je třeba uvést, že svoboda podnikání žalobkyně, jakož i její právo na vlastnictví ve vztahu k vlastním finančním prostředkům nebo hospodářským zdrojům, které jí patří a které jsou uloženy u finančních institucí se sídlem v Unii, jsou omezeny omezujícími opatřeními, která se na ni vztahují. Je tedy třeba ověřit, zda jsou splněny podmínky pro odůvodnění zásahu do jejích základních práv, připomenuté v bodě 126 výše.
135
Zaprvé je třeba konstatovat, že dotčená omezující opatření jsou stanovena právním předpisem, neboť jsou uvedena v aktech, které mají mimo jiné obecnou působnost a mají jasný právní základ v unijním právu, a sice v článku 29 SEU a článku 215 SFEU.
136
Zadruhé je třeba připomenout, že účinkem přijatých omezujících opatření je dočasné zmrazení vlastních finančních prostředků nebo hospodářských zdrojů patřících žalobkyni. Kromě toho se napadené akty uplatňují po dobu šesti měsíců a jsou průběžně přezkoumávány, jak stanoví článek 6 rozhodnutí 2014/145. Vzhledem k tomu, že uvedená opatření jsou dočasná a vratná, je třeba mít za to, že nezasahují do podstaty svobody podnikání a práva žalobkyně na vlastnictví. Je třeba konstatovat, že žalobkyně neuvedla žádnou podloženou argumentaci, která by mohla tento závěr zpochybnit.
137
Zatřetí dotčená omezující opatření odpovídají cíli obecného zájmu, který je jako takový uznán Unií, který je způsobilý ospravedlnit i značné negativní následky pro určité hospodářské subjekty (v tomto smyslu a obdobně viz rozsudek ze dne 28. března 2017, Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, bod 150). Jejich cílem je totiž vyvinout tlak na ruské orgány, aby ukončily jednání a politiku destabilizující Ukrajinu. V tomto ohledu se Rada v únoru 2022 snažila strategicky oslabit ruské hospodářství jednak zákazem financování Ruské federace, její vlády a Centrální banky a jednak uplatněním těchto opatření, zejména v oblasti financí, obrany a energetiky. Z bodu 11 odůvodnění rozhodnutí 2022/329 rovněž vyplývá, že vzhledem k závažnosti situace se Rada domnívala, že kritéria pro určení by měla být pozměněna. Unie tedy podle všeho usiluje o snížení příjmů ruského státu a o vyvíjení tlaku na ruskou vládu s cílem omezit její schopnost financovat jednání, která ohrožují územní celistvost, svrchovanost a nezávislost Ukrajiny, a ukončit je v zájmu zachování evropské a celosvětové stability. Jedná se přitom o cíl, který spadá mezi cíle sledované v rámci společné zahraniční a bezpečnostní politiky, jež jsou uvedeny v čl. 21 odst. 2 písm. b) a c) SEU, jako je zachování míru, předcházení konfliktům a posílení mezinárodní bezpečnosti.
138
Začtvrté je třeba ověřit, zda omezení svobody podnikání a práva žalobkyně na vlastnictví, ve vztahu k vlastním finančním prostředkům nebo hospodářským zdrojům, které jí patří, je přiměřené cíli sledovanému omezujícími opatřeními.
139
Pokud jde nejprve o přiměřenost omezujících opatření, která se vztahují na žalobkyni, je třeba uvést, že s ohledem na tak zásadní cíle obecného zájmu pro mezinárodní společenství, jakými jsou zachování míru a mezinárodní bezpečnosti, nemohou být tato opatření jako taková považována za nepřiměřená (v tomto smyslu a obdobně viz rozsudek ze dne 2. prosince 2020, Kalai v. Rada, T‑178/19, nezveřejněný, EU:T:2020:580, bod 171 a citovaná judikatura, a ze dne 3. února 2021, Boshab v. Rada, T‑111/19, nezveřejněný, EU:T:2021:54, bod 150 a citovaná judikatura). V projednávané věci žalobkyně nemůže tvrdit, že omezující opatření, která vůči ní byla přijata, jsou nepřiměřená z důvodu nedostatečné souvislosti s cílem sledovaným napadenými akty, jelikož byla zařazena na sporné seznamy z důvodu, že vykonávala svou činnost ve významném ruském hospodářském odvětví. Vzhledem k tomu, že cílem napadených aktů je snížit příjmy ruského státu a vyvinout tlak na ruskou vládu za účelem snížení její schopnosti financovat činnosti narušující územní celistvost, svrchovanost a nezávislost Ukrajiny, přístup spočívající v zacílení hospodářských subjektů, které podobně jako žalobkyně poskytují materiální či finanční podporu vládě Ruské federace, je konzistentní s uvedeným cílem, a proto jej nelze považovat za nepřiměřený s ohledem na sledovaný cíl (obdobně viz rozsudek ze dne 28. března 2017, Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, bod 147).
140
Pokud jde dále o nezbytnost omezujících opatření, žalobkyně sice tvrdí, že méně omezující alternativní opatření by umožnila dosáhnout sledovaných cílů, je však nutno konstatovat, že se nedovolává žádného alternativního méně omezujícího opatření a neprokazuje, že Rada mohla uvažovat o přijetí méně omezujících opatření, která by byla stejně vhodná jako opatření stanovená napadenými akty. Jak přitom uvádí Rada, bylo již rozhodnuto, že alternativní a méně omezující opatření, jako je systém předchozího schválení nebo povinnost dodatečného odůvodnění použití vyplacených finančních prostředků, neumožňují dosáhnout sledovaného cíle tak účinně, zejména vzhledem k možnosti uložená omezení obejít (rozsudky ze dne 30. listopadu 2016, Rotenberg v. Rada, T‑720/14, EU:T:2016:689, bod 182, a ze dne 1. června 2022, Prigožin v. Rada, T‑723/20, nezveřejněný, EU:T:2022:317, bod 136).
141
Konečně zvážení dotčených zájmů ukazuje, že nevýhody omezujících opatření pro žalobkyni nejsou nepřiměřené vzhledem k prvořadé důležitosti zachování míru a mezinárodní bezpečnosti.
142
Jak totiž uvedla Rada a Komise, účinky omezujících opatření se omezují na území Unie, takže se týkají nanejvýš jen části vlastních prostředků nebo hospodářských zdrojů patřících žalobkyni a nebrání žalobkyni ve výkonu činnosti v zemi, ve které je usazena, nebo v jiných třetích zemích.
143
Je třeba rovněž konstatovat, že i když je pravda, že omezující opatření brání žalobkyni v použití jí náležejících finančních prostředků nebo hospodářských zdrojů, nezbavují ji nicméně práva přijímat v souladu s čl. 2 odst. 6 písm. a) rozhodnutí 2014/145 a čl. 7 odst. 2 písm. a) nařízení č. 269/2014 úroky nebo jiné výnosy z jejích zmrazených účtů, na kterých jsou uvedené finanční prostředky a uvedené zdroje uloženy, jsou-li rovněž zmrazeny veškeré takové úroky a jiné výnosy.
144
Kromě toho napadené akty stanoví výjimky umožňující vnitrostátním orgánům povolit uvolnění některých finančních prostředků nebo některých hospodářských zdrojů. Článek 4 odst. 1 nařízení č. 269/2014 totiž stanoví možnost schválit použití zmrazených finančních prostředků nebo hospodářských zdrojů k uspokojení základních potřeb právnických osob, subjektů nebo orgánů zařazených na sporné seznamy, k náhradě výdajů vzniklých v souvislosti s poskytováním právních služeb a k hrazení poplatků za běžné vedení nebo správu zmrazených finančních prostředků nebo hospodářských zdrojů, jakož i k úhradě mimořádných výdajů.
145
Navíc čl. 2 odst. 5 rozhodnutí 2014/145 a čl. 6 odst. 1 nařízení č. 269/2014 stanoví možnost uvolnění některých zmrazených vlastních zdrojů nebo hospodářských zdrojů patřících žalobkyni v případě, kdy je splatná platba na základě smlouvy nebo dohody, která byla uzavřena přede dnem, kdy byla zařazena na sporné seznamy.
146
Z toho vyplývá, že zásah do svobody podnikání a práva žalobkyně na vlastnictví nelze považovat za nepřiměřený.
147
Ostatní argumenty žalobkyně nemohou tento závěr zpochybnit.
148
Zaprvé, pokud jde o argument vycházející v podstatě z toho, že zásah do svobody podnikání žalobkyně byl o to větší, že nemohla dostát svým smluvním závazkům vůči zákazníkům z důvodu, že jí výjimky neumožňovaly vrátit zákazníkům cenné papíry, které měla na svých zmrazených účtech, je třeba postupně přezkoumat výjimku stanovenou v článku 2 odst. 5 rozhodnutí 2014/145 a v čl. 6 odst. 1 nařízení č. 269/2014, jakož i výjimku stanovenou v čl. 2 odst. 19 pozměněného rozhodnutí 2014/145 a čl. 6b odst. 5 pozměněného nařízení č. 269/2014.
149
Na jedné straně je třeba uvést, že podle výjimky stanovené v čl. 2 odst. 5 rozhodnutí 2014/145, která byla použitelná v době přijetí původních aktů, zmrazení finančních prostředků nebo hospodářských zdrojů osoby, subjektu nebo orgánu nebrání této osobě, tomuto subjektu nebo tomuto orgánu provést platbu vyplývající ze smlouvy, jež byla uzavřena před jejich zařazením na seznam uvedený v příloze tohoto rozhodnutí, jestliže dotčený členský stát shledá, že tuto platbu přímo ani nepřímo neobdrží fyzická nebo právnická osoba, subjekt či orgán zařazený na uvedený seznam.
150
Podle čl. 6 odst. 1 nařízení č. 269/2014 mohou vnitrostátní orgány povolit uvolnění některých zmrazených finančních prostředků nebo hospodářských zdrojů osoby, subjektu nebo orgánu, pokud shledají, že tyto finanční prostředky nebo hospodářské zdroje budou použity touto osobou, tímto subjektem nebo tímto orgánem, jak vyplývá z písm. a) tohoto ustanovení, a jak vyplývá z písm. b) téhož ustanovení, že provedená platba není v rozporu se zákazem stanoveným v čl. 2 odst. 2 uvedeného nařízení týkajícím se zpřístupnění finančních prostředků nebo hospodářských zdrojů přímo ani nepřímo osobám, subjektům či orgánům uvedeným na sporných seznamech nebo osobám, subjektům či orgánům s nimi spojeným.
151
Je třeba uvést, že pojem „finanční prostředky“ je v čl. 1 písm. g) nařízení č. 269/2014 definován široce, neboť zahrnuje veškerá „finanční aktiva a hospodářské výhody všeho druhu“. Totéž platí pro pojem „hospodářské zdroje“, definovaný v čl. 1 písm. d) téhož nařízení, který zahrnuje „aktiva všeho druhu, hmotná či nehmotná, movitá či nemovitá, která nejsou finančními prostředky, ale lze je použít k získání finančních prostředků, zboží nebo služeb“. Vzhledem k tomu, že finanční prostředky nebo hospodářské zdroje mohou být uvolněny k tomu, aby osoba, subjekt nebo orgán mohly provést „platbu“ na základě smlouvy nebo dohody uzavřené s třetí osobou před zařazením na sporné seznamy, pojem „platba“ musí být nutně vykládán široce a nemůže být omezen pouze na platby ve formě převodu určité peněžní částky. Jak totiž uvedla Komise na jednání, restriktivní výklad pojmu „platba“ by byl v rozporu s možností uvolnění široce definovaných prostředků nebo hospodářských zdrojů za účelem provedení platby.
152
Z toho vyplývá, že v okamžiku přijetí původních aktů výjimka stanovená v čl. 2 odst. 5 rozhodnutí 2014/145 a v čl. 6 odst. 1 nařízení č. 269/2014 umožňovala vnitrostátním orgánům povolit uvolnění finančních prostředků nebo hospodářských zdrojů žalobkyně, aby mohla provést platbu ve formě vrácení cenných papírů jejích zákazníků, které držela na svých zmrazených účtech u depozitářů cenných papírů se sídlem Unii.
153
Na rozdíl od toho, co tvrdí Rada a Komise, v rámci transakcí, které má žalobkyně provádět za účelem zpřístupnění cenných papírů patřících jejím zákazníkům těmto zákazníkům, podle výjimky uvedené v bodě 152 výše nebrání čl. 2 odst. 2 nařízení č. 269/2014 tomu, aby tito zákazníci platili žalobkyni za uskutečnění uvedených operací provize nebo poplatky. Možnost žalobkyně obdržet platbu jako protiplnění za službu poskytnutou v rámci plnění smlouvy nebo dohody, která byla uzavřena před jejím zařazením na sporné seznamy, je totiž výslovně stanovena v čl. 7 odst. 2 písm. b) nařízení č. 269/2014 za podmínky, že tyto platby provedené zákazníky jsou zmrazeny v souladu s čl. 2 odst. 1 uvedeného nařízení.
154
Je pravda, že čl. 6 odst. 1 písm. b) nařízení č. 269/2014 stanoví, že platba, kterou má žalobkyně provést, nesmí porušovat čl. 2 odst. 2 téhož nařízení, a sice zákaz přímo či nepřímo zpřístupnit finanční prostředky nebo hospodářské zdroje osobám, subjektům nebo orgánům zařazeným na seznam uvedený v jeho příloze I nebo osobám, subjektům nebo orgánům s nimi spojeným. Tento zákaz se však nevztahuje na platby, které mohou zákazníci žalobkyně žalobkyni převést jako protiplnění za poskytnutou službu vrácení jejich cenných papírů na základě smlouvy nebo dohody, která byla uzavřena před jejím zápisem na uvedený seznam. Jeho cílem je zakázat žalobkyni provést platbu, v projednávaném případě vrácení cenného papíru osobě, na kterou se vztahují omezující opatření. Jak totiž vyplývá z čl. 2 odst. 5 rozhodnutí 2014/145, v jehož světle musí být čl. 6 odst. 1 písm. b) nařízení č. 269/2014 vykládán, (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. března 2017, Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, bod 141), podmínka stanovená v tomto ustanovení nařízení č. 269/2014 se týká povinnosti vnitrostátních orgánů ujistit se, že platbu provedenou žalobkyní přímo ani nepřímo neobdrží osoba, subjekt nebo orgán uvedený na sporných seznamech.
155
Pokud jde o argumentaci vycházející z nečinnosti vnitrostátních orgánů v návaznosti na žádosti žalobkyně o uplatnění výjimky stanovené v čl. 2 odst. 5 rozhodnutí 2014/145 a v čl. 6 odst. 1 nařízení č. 269/2014, nemůže tato argumentace obstát. Jak totiž bylo připomenuto v bodě 131 výše, v rámci žaloby na neplatnost podle článku 263 SFEU nemá Tribunál pravomoc přezkoumávat legalitu aktů přijatých vnitrostátními orgány v rámci provádění unijního práva.
156
Je také třeba uvést, že před přijetím aktů o ponechání na seznamech z března 2023 byla přijetím rozhodnutí Rady (SZBP) 2022/1907 ze dne 6. října 2022, kterým se mění rozhodnutí 2014/145 (Úř. věst. 2022, L 259 I, s. 98), a nařízením Rady (EU) 2022/1905 ze dne 6. října 2022, kterým se mění nařízení č. 269/2014 (Úř. věst. 2022, L 259 I, s. 76), zavedena výjimka v čl. 2 odst. 19 pozměněného rozhodnutí 2014/145 a v čl. 6b odst. 5 pozměněného nařízení č. 269/2014 s cílem povolit uvolnění zmrazených finančních prostředků nebo hospodářských zdrojů náležejících žalobkyni nebo zpřístupnění finančních prostředků nebo hospodářských zdrojů žalobkyni za účelem ukončení operací, smluv nebo jiných dohod uzavřených přede dnem 3. ledna 2023 s žalobkyní nebo jinak ji zahrnující.
157
Rada na jednání uvedla, že výjimka zmíněná v bodě 156 výše byla zavedena za účelem překonání obtíží při uplatňování výjimky stanovené v čl. 2 odst. 5 rozhodnutí 2014/145 a v čl. 6 odst. 1 nařízení č. 269/2014 pro operace, jejichž cílem je umožnit žalobkyni vrátit zákazníkům jejich cenné papíry, které držela na svých zmrazených účtech u depozitářů cenných papírů se sídlem v Unii.
158
Ze znění výjimky stanovené v čl. 2 odst. 19 pozměněného rozhodnutí 2014/145 a v čl. 6b odst. 5 pozměněného nařízení č. 269/2014 vyplývá, že toto ustanovení upřesňuje podmínky, za nichž mohou vnitrostátní orgány povolit uvolnění finančních prostředků nebo hospodářských zdrojů žalobkyně s cílem umožnit, aby jejím zákazníkům byly vráceny jejich cenné papíry, které jsou uloženy na zmrazených účtech žalobkyně. V tomto ohledu je třeba uvést, že žalobkyně nezpochybňuje legalitu této výjimky, ale legalitu opatření přijatých vnitrostátními orgány v rámci jejího provádění. Jak bylo připomenuto v bodě 131 výše, v rámci žaloby na neplatnost podle článku 263 SFEU nemá Tribunál pravomoc rozhodovat o legalitě aktů přijatých vnitrostátními orgány k zajištění provádění unijního práva.
159
Je ostatně třeba uvést, že přijetím rozhodnutí Rady (SZBP) 2023/1218 ze dne 23. června 2023, kterým se mění rozhodnutí 2014/145 (Úř. věst. 2023, L 159 I, s. 526), a nařízení Rady (EU) 2023/1215 ze dne 23. června 2023, kterým se mění nařízení č. 269/2014 (Úř. věst. 2023, L 159 I, s. 330), byla do čl. 2 odst. 25 pozměněného rozhodnutí 2014/145 a do čl. 6b odst. 5a pozměněného nařízení č. 269/2014 vložena dodatečná výjimka. V souladu s čl. 2 odst. 25 pozměněného rozhodnutí 2014/145 mohly vnitrostátní orgány za splnění určitých podmínek povolit do 24. prosince 2023 státním příslušníkům nebo rezidentům členského státu nebo subjektům usazeným v Unii konverzi depozitního certifikátu s ruským podkladovým cenným papírem, který má v držení žalobkyně, za účelem prodeje podkladového cenného papíru a uvolnění finančních prostředků v souvislosti s konverzí depozitního certifikátu a prodejem podkladového cenného papíru přímo či nepřímo žalobkyni.
160
Z výše uvedených úvah vyplývá, že pokud jde o původní akty i akty o ponechání na seznamech z března 2023 a září 2023, žalobkyně se nemůže dovolávat případného dalšího zásahu do svobody podnikání vycházejícího z toho, že jí výjimky stanovené v rozhodnutí 2014/145 a v nařízení č. 269/2014 nemohly umožnit vrátit cenné papíry jejích zákazníků, které držela na svých zmrazených účtech u depozitářů se sídlem v Unii.
161
Zadruhé žalobkyně nemůže tvrdit, že uplatnění omezujících opatření, která vůči ní byla přijata, je nepřiměřené z důvodu, že se nedopustila žádného protiprávního jednání. Je totiž třeba připomenout, že omezující opatření jsou cílenými preventivními opatřeními, jejichž cílem je podle čl. 21 odst. 2 písm. c) SEU zejména zachovávat mír, předcházet konfliktům a posilovat mezinárodní bezpečnost. Kromě toho cílem ustanovení rozhodnutí 2014/145 není trestat jakékoli chování ani bránit jeho opakování. Jejich jediným účelem je zajistit aktiva v držení osob, subjektů a orgánů uvedených v čl. 2 odst. 1 uvedeného rozhodnutí v souladu s cíli uvedenými v čl. 21 odst. 2 písm. c) SEU (obdobně viz rozsudek ze dne 15. února 2023, Belaeronavigatsia v. Rada, T‑536/21, EU:T:2023:66, body 34 a 35).
162
Zatřetí za předpokladu, že by žalobkyně hodlala tvrdit, že Rada přijetím napadených aktů zasáhla do pravomocí Unie v oblasti společné obchodní politiky, je třeba připomenout, že k dosažení cílů uvedených v čl. 21 odst. 2 písm. c) SEU má Rada na základě ustanovení Smluv týkajících se společné zahraniční a bezpečnostní politiky, zejména článku 29 SEU a čl. 215 odst. 2 SFEU, pravomoc přijmout omezující opatření vůči fyzickým nebo právnickým osobám a skupinám nebo nestátním subjektům. Kromě toho pravomoci Unie z titulu společné zahraniční a bezpečnostní politiky a z titulu jiných ustanovení Smlouvy o FEU, jako jsou ustanovení týkající se společné obchodní politiky, se vzájemně nevylučují, ale doplňují, přičemž každá z nich má vlastní oblast působnosti a směřuje k dosažení odlišných cílů (obdobně viz rozsudek ze dne 27. července 2022, RT France v. Rada, T‑125/22, EU:T:2022:483, bod 61). V projednávané věci se přitom cíle sledované napadenými akty netýkají společné obchodní politiky, ale společné zahraniční a bezpečnostní politiky. Žalobkyně proto nemůže tvrdit, že Rada přijetím omezujících opatření vůči ní zasáhla do pravomoci Unie v oblasti společné obchodní politiky.
163
Třetí žalobní důvod je tudíž třeba zamítnout.
164
Ze všech výše uvedených úvah plyne, že žaloba musí být zamítnuta v plném rozsahu.
V. K nákladům řízení
165
Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobkyně neměla ve věci úspěch a Rada požadovala náhradu nákladů řízení, je důvodné žalobkyni uložit, že ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Radou.
166
Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu orgány, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, nesou vlastní náklady řízení. V projednávané věci Komise ponese vlastní náklady řízení.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (první rozšířený senát)
rozhodl takto:
1)
Žaloba se zamítá.
2)
NKO AO National Settlement Depository (NSD) ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Radou Evropské unie.
3)
Evropská komise ponese vlastní náklady řízení.
Spielmann
Brkan
Gâlea
Tóth
Kalėda
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 11. září 2024.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: angličtina.