62024CJ0294
DOMSTOLENS DOM (Niende Afdeling)
10. juli 2025 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – direktiv 93/13/EØF – urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler – artikel 3, stk. 1 – kontrakt om levering af vand- og spildevandsydelser – forfaldstidspunktet og begyndelsestidspunktet for forældelsesfristen gøres afhængig af den erhvervsdrivendes adfærd – krav om redegørelse for de forhold, der gør det nødvendigt at opnå Domstolens fortolkning af visse EU-retlige bestemmelser – manglende tilstrækkelig præcisering – afvisning«
I sag C-294/24 [Zadzhova] (
i
),
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Rajonen sad – Burgas (kredsdomstolen i Burgas, Bulgarien) ved afgørelse af 24. april 2024, indgået til Domstolen den 24. april 2024, i sagen
»Vodosnabdyavane i kanalizatsia« EAD
mod
ED,
har
DOMSTOLEN (Niende Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, N. Jääskinen, og dommerne M. Condinanzi og R. Frendo (refererende dommer),
generaladvokat: L. Medina,
justitssekretær: fuldmægtig R. Stefanova-Kamisheva,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 5. marts 2025,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
»Vodosnabdyavane i kanalizatsia« EAD ved advokati G.D. Dobrev, Z.I. Gadzheva og L.I. Todev samt T. Mirchev,
–
den bulgarske regering ved T. Mitova og R. Stoyanov, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved P. Kienapfel, G. Koleva, N. Nikolova og M.P. Ondrůšek, som befuldmægtigede,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 3, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (EFT 1993, L 95, s. 29).
2
Denne anmodning er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem »Vodosnabdyavane i kanalizatsia« EAD (herefter »VIK«) og ED vedrørende manglende betaling af fakturaer for forbrug af vand fra en ejendom tilhørende ED.
Retsforskrifter
EU-retten
3
Artikel 3, stk. 1, i direktiv 93/13 bestemmer:
»Et kontraktvilkår, der ikke har været genstand for individuel forhandling, anses for urimeligt, hvis det til trods for kravene om god tro bevirker en betydelig skævhed i parternes rettigheder og forpligtelser ifølge aftalen til skade for forbrugeren.«
Bulgarsk ret
4
Artikel 84, stk. 1, i Zakon za zadalzheniyata i dogovorite (lov om gældsforpligtelser og kontrakter, DV nr. 275 af 22.11.1950) (herefter »ZZD«), fastsætter:
»Hvis der er fastsat en dato for opfyldelsen af gældsforpligtelsen, foreligger der mora ved udløbet af denne dato. [...]«
5
ZZD’s artikel 114 har følgende ordlyd:
»Forældelsesfristen regnes fra den dato, hvor fordringen kan inddrives.
[...]«
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
6
VIK leverer vand- og spildevandsydelser i byen Burgas (Bulgarien) til sine kunder på grundlag af individuelle aftaler, som indeholder de almindelige forretningsbetingelser for levering af disse ydelser til brugerne (herefter »de almindelige forretningsbetingelser«).
7
Den 27. oktober 2023 anlagde VIK sag ved Rajonen sad – Burgas (kredsdomstolen i Burgas, Bulgarien), som er den forelæggende ret, med påstand om, at ED, en forbruger, tilpligtes at betale visse fakturaer for forbruget af vand fra en ejendom, der tilhører ED, og som er beliggende i byen Burgas.
8
VIK har navnlig gjort gældende, at ED skylder VIK et beløb på 693,56 bulgarske leva (BGN) (ca. 350 EUR) for et vandforbrug mellem den 17. marts 2020 og den 12. maj 2023, der blev faktureret i perioden fra den 25. august 2021 til den 25. maj 2023, med tillæg af lovbestemte renter regnet fra datoen for sagens anlæggelse ved den forelæggende ret indtil endelig betaling af kravet, og kompensation for forsinket betaling for perioden fra den 25. september 2021 til den 24. oktober 2023 med et beløb på 81,30 BGN (ca. 41 EUR).
9
VIK har hævdet at have udstedt fakturaer for den pågældende forbrugsperiode, som ikke er blevet betalt af ED inden for den frist på 30 dage, der er fastsat i artikel 33, stk. 2, i de almindelige forretningsbetingelser.
10
ED har bestridt størrelsen af det krævede beløb og navnlig fremsat en indsigelse om, at den påståede fordring er bortfaldet, som følge af at den treårige forældelsesfrist er udløbet.
11
Den forelæggende ret har oplyst, at VIK i henhold til artikel 33, stk. 1, i de almindelige forretningsbetingelser er forpligtet til at udstede månedlige fakturaer for de vand- og spildevandsydelser, der leveres til dets kunder. Forbrugeren er i overensstemmelse med artikel 33, stk. 2, i de almindelige forretningsbetingelser forpligtet til at betale de skyldige beløb inden for en frist på 30 dage regnet fra fakturaens udstedelsesdato.
12
Endvidere fremgår det af artikel 42 i de almindelige forretningsbetingelser, at hvis de modtagne ydelser ikke betales rettidigt, skal forbrugeren betale en kompensation til VIK svarende til de lovbestemte renter.
13
Den forelæggende ret har anført, at det følger af ZZD’s artikel 84, stk. 1, og artikel 114, at VIK’s fordring kan inddrives, og at forældelsesfristen begynder at løbe, når fristen på 30 dage regnet fra VIK’s udstedelse af fakturaen udløber.
14
Det følger heraf, at fastsættelsen af begyndelsestidspunktet for denne frist afhænger af VIK’s adfærd og mere specifikt af udstedelsen af fakturaer. VIK tilsidesætter imidlertid jævnligt kravene i artikel 33, stk. 1, i de almindelige forretningsbetingelser til at udstede fakturaer månedligt.
15
Den forelæggende ret er i tvivl om den eventuelt urimelige karakter af artikel 33, stk. 1, i de almindelige forretningsbetingelser, da den tillader VIK ensidigt, alt afhængigt af fakturaens udstedelsesdato, at fastlægge, hvornår vandforsyningsselskabets fordringer og påløbne renter kan inddrives, og følgelig begyndelsestidspunktet for den tilhørende forældelsesfrist.
16
Rajonen sad – Burgas (kredsdomstolen i Burgas) – har under disse omstændigheder besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal artikel 3, stk. 1, i [direktiv 93/13] fortolkes således, at et vilkår som det, der er fastsat i artikel 3[3], stk. 2, i de almindelige forretningsbetingelser for [Burgas’ vandforsyning og kanalisation], bevirker en betydelig skævhed i parternes rettigheder og forpligtelser i henhold til de almindelige forretningsbetingelser til skade for forbrugeren, idet muligheden for at inddrive fordringen i henhold til denne bestemmelse i de almindelige forretningsbetingelser henholdsvis begyndelsestidspunktet for forældelsesfristen for fordringen for så vidt angår de tjenesteydelser, som Burgas vandforsyningsselskab leverer til forbrugerne, udelukkende afhænger af vandforsyningsselskabets adfærd ved udstedelsen af en faktura, selv om dette ikke overholder sin forpligtelse til at udstede månedlige fakturaer?«
Formaliteten vedrørende anmodningen om præjudiciel afgørelse
17
Det følger af fast retspraksis, at proceduren efter artikel 267 TEUF er et middel til samarbejde mellem Domstolen og de nationale retter, som giver Domstolen mulighed for at forsyne de nationale retter med de elementer vedrørende fortolkningen af EU-retten, som er nødvendige for, at de kan afgøre den for dem verserende tvist (dom af 22.2.2024, Ente Cambiano società cooperativa per azioni, C-660/22, EU:C:2024:152, præmis 20 og den deri nævnte retspraksis).
18
Eftersom forelæggelsesafgørelsen danner grundlaget for denne procedure, er den nationale ret forpligtet til i selve forelæggelsesafgørelsen udtrykkeligt at redegøre for den retlige og faktiske baggrund for tvisten i hovedsagen og til at give de nødvendige forklaringer om begrundelsen for valget af de EU-retlige bestemmelser, som den ønsker fortolket, og om den sammenhæng, der efter dens opfattelse består mellem disse bestemmelser og den nationale lovgivning, som finder anvendelse på den tvist, der er indbragt for den (dom af 22.2.2024, Ente Cambiano società cooperativa per azioni, C-660/22, EU:C:2024:152, præmis 21 og den deri nævnte retspraksis).
19
Det skal ligeledes bemærkes, at der foreligger en formodning for, at de spørgsmål om EU-rettens fortolkning, som den nationale ret har forelagt på baggrund af de retlige og faktiske omstændigheder, som den har ansvaret for at fastlægge – og hvis rigtighed det ikke tilkommer Domstolen at efterprøve – er relevante. Domstolen kan kun afslå at træffe afgørelse om en anmodning fra en national ret, såfremt det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er hypotetisk, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan give en hensigtsmæssig besvarelse af de forelagte spørgsmål (dom af 8.4.2025, Den Europæiske Anklagemyndighed (Domstolskontrol med proceduremæssige retsakter), C-292/23, EU:C:2025:255, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis).
20
Med det præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret i det væsentlige oplyst, om artikel 3, stk. 1, i direktiv 93/13 skal fortolkes således, at et vilkår i de almindelige forretningsbetingelser i en aftale, hvorefter en forbruger er forpligtet til at betale de skyldige beløb inden for en frist på 30 dage regnet fra fakturaens udstedelsesdato, bevirker en betydelig skævhed i parternes rettigheder og forpligtelser til skade for denne forbruger.
21
Det skal imidlertid bemærkes, at den forelæggende ret ikke har redegjort for grundene til, at fortolkningen af den bestemmelse, som det præjudicielle spørgsmål omhandler, er nødvendig for at afgøre tvisten i hovedsagen.
22
Det fremgår nemlig af såvel de sagsakter, som Domstolen råder over, som af drøftelserne i retsmødet for Domstolen, at tvisten i hovedsagen vedrører anvendelsen af den erhvervsdrivendes aftalemæssige forpligtelse i henhold til artikel 33, stk. 1, i de almindelige forretningsbetingelser til at udstede månedlige fakturaer. Den forelæggende rets tvivl vedrører således ikke stk. 1 i denne artikel 33, men snarere stk. 2, idet det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af artikel 3, stk. 1, i direktiv 93/13 savner enhver forbindelse med tvisten i hovedsagen.
23
Det må derfor fastslås, at anmodningen om præjudiciel afgørelse skal afvises.
24
Det skal dog bemærkes, at den forelæggende ret bevarer sin mulighed for at indgive en ny anmodning om præjudiciel afgørelse, når den er i stand til at forelægge samtlige de oplysninger for Domstolen, der gør det muligt for denne at træffe afgørelse (dom af 22.2.2024, Ente Cambiano società cooperativa per azioni, C-660/22, EU:C:2024:152, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis).
Sagsomkostninger
25
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Niende Afdeling) for ret:
Anmodningen om præjudiciel afgørelse indgivet af Rajonen sad – Burgas (kredsdomstolen i Burgas, Bulgarien) ved afgørelse af 24. april 2024 afvises.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: bulgarsk.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.