61988CC0140_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. praesident,
De herrer dommere,
1. Noij, der i hvert fald siden 1979 har haft bopael i Nederlandene, arbejdede i 25 aar som minearbejder i Belgien. Han har som foelge heraf siden 1979 oppebaaret en belgisk alderdomspension, selv om han paa det tidspunkt kun var 52 aar. Da der i Nederlandene gaelder en almindelig forsikringsordning, hvorefter alle personer, der har bopael i riget, er lovpligtigt forsikret, ogsaa selv om de ikke udoever erhvervsmaessig virksomhed, blev Noij paalagt at betale bidrag til social sikring. Stoerrelsen heraf blev beregnet paa grundlag af den belgiske alderdomspension. Bidragene, der androg et beloeb svarende til 23% af pensionen, blev opkraevet i henhold til foelgende almindelige ordninger: alderdomsforsikring, ydelser ved uarbejdsdygtighed, enkepension og pension til boern, der har mistet begge foraeldre eller én af dem, boernetilskud og saerlige udgifter ved sygdom.
2. Noij har for de nationale domstole gjort gaeldende, at det ikke var noedvendigt for ham at vaere forsikret i henhold til den almindelige alderdomsforsikringsordning, idet han allerede oppebar en belgisk pension. I tilfaelde af, at han maatte afgaa ved doeden, vil hans enke have ret til en pension svarende til 80% af egenpensionen. Han havde for den belgiske stats regning ret til alle de fordele, der foelger af den nederlandske lov om sygekasseforsikring og lov om almindelig forsikring for saerlige udgifter i anledning af sygdom. Foer gennemfoerelsen af en saerlig ordning mellem Nederlandene og Belgien havde Noij ret til boernetilskud i henhold til belgisk lovgivning. En periodisk ydelse i anledning af invaliditet eller uarbejdsdygtighed i henhold til den relevante nederlandske lov var ogsaa helt overfloedig, idet han allerede oppebaerer alderdomspension, og de to ydelser ikke kan sammenlaegges. Den eneste grund til at opretholde forsikringen i henhold til den generelle ordning for ydelser ved uarbejdsdygtighed ville vaere, at der i henhold til denne ordning kan bevilges visse ydelser med henblik paa at forbedre leve- og arbejdsvilkaarene. I henhold til den tilsvarende belgiske ordning er disse ydelser betinget af bopael paa denne medlemsstats omraade. Det fremgaar imidlertid implicit af Noij' s udtalelser, at han heller ikke mener at have behov for disse ydelser.
3. En nederlandsk anordning af 7. juni 1982 aendrede reglerne med virkning fra 1. januar 1982, saaledes at tidligere minearbejdere, der oppebaerer en pension i henhold til belgisk lovgivning, ikke anses for forsikrede i henhold til de forskellige nederlandske ordninger, der er naevnt ovenfor, for saa vidt de ikke udoever erhvervsmaessig virksomhed og ikke modtager ydelser i henhold til en nederlandsk ordning.
4. Anordningen finder imidlertid ikke anvendelse paa Noij, for saa vidt angaar 1979, og den finder heller ikke anvendelse paa personer, der paa andet grundlag end som tidligere minearbejder oppebaerer belgisk pension eller er foertidspensionerede i henhold til en anden medlemsstats lovgivning.
5. Hverken den nederlandske regering eller Kommissionen har i retsmoedet bestridt, at opkraevningen af bidrag i henhold til de forskellige nederlandske ordninger under disse omstaendigheder var urimelig. De har oplyst, at der i Den Administrative Kommission for Vandrende Arbejdstageres Sociale Sikring var droeftelser med henblik paa at udarbejde en aendring til forordning (EOEF) nr. 1408/71 (1) for at undgaa en tilsvarende situation i fremtiden.
6. Indtil da maa problemet vedroerende de bidrag, sagsoegeren i hovedsagen har betalt for 1979, loeses. Loesningen afhaenger navnlig af, om reglerne i artikel 13 i forordning nr. 1408/71 til bestemmelse af, hvilken lovgivning der skal anvendes, fortsat finder anvendelse paa tidligere graensearbejdere, der ikke paatager sig ny beskaeftigelse i bopaelslandet. Saafremt spoergsmaalet besvares bekraeftende, er Noij fortsat alene undergivet belgisk lovgivning, og han kan saaledes ikke paalaegges bidrag til social sikring i Nederlandene. Domstolens dom af 12. juni 1986 (sag 302/84, Ten Holder, Sml. s. 1821) kan umiddelbart fortolkes saaledes, at dette er tilfaeldet. Domstolen fastslog i domskonklusionen foelgende:
"Artikel 13, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1408/71 skal fortolkes saaledes, at en arbejdstager, der ophoerer med den virksomhed, han har udoevet paa en medlemsstats omraade, og som ikke har taget beskaeftigelse paa en anden medlemsstats omraade, fortsat er omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, hvor han senest var beskaeftiget, uanset hvor lang tid der er forloebet siden beskaeftigelsens og arbejdsforholdets ophoer."
7. Indtil artikel 13 blev aendret i 1981, havde den bl.a. foelgende indhold:
"1. En arbejdstager, der er omfattet af denne forordning, er alene undergivet lovgivningen i én medlemsstat. Spoergsmaalet om, hvilken lovgivning der skal anvendes, afgoeres efter bestemmelserne i dette afsnit.
2. Medmindre andet er bestemt i artikel 14-17:
a) Er en arbejdstager, der er beskaeftiget paa en medlemsstats omraade, omfattet af denne stats lovgivning, selv om han er bosat paa en anden medlemsstats omraade, eller den virksomhed eller arbejdsgiver, der beskaeftiger ham, har sit hjemsted eller bopael paa en anden medlemsstats omraade."
8. Nederlandenes Hoge Raad har med henblik paa at kunne afgoere den verserende sag forelagt Domstolen foelgende spoergsmaal:
"1) Skal de faellesskabsretlige regler vedroerende social sikring, som skal medvirke til at fremme arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet, navnlig bestemmelserne om, hvilken national lovgivning der skal anvendes, jf. afsnit II i Raadets forordning nr. 1408/71 af 14. juni 1971, fortolkes saaledes, at de er til hinder for, at der af en person, der har bopael paa en medlemsstats omraade (herefter benaevnt 'bopaelsstaten' ), og som efter at have vaeret beskaeftiget som arbejdstager paa en anden medlemsstats omraade i henhold til den sociale lovgivning i sidstnaevnte medlemsstat for en saadan beskaeftigelse oppebaerer en alderdomspension, opkraeves bidrag til en lovpligtig forsikring i bopaelsstaten i henhold til dennes sociale lovgivning, bl.a. paa grundlag af den oppebaarne alderdomspension,
a) hvis vedkommende efter at have afsluttet sin beskaeftigelse paa den anden medlemsstats omraade ikke laengere udoever nogen form for virksomhed?
b) hvis vedkommende efter at have afsluttet denne beskaeftigelse har udoevet virksomhed - enten som arbejdstager eller som selvstaendig - paa bopaelsstatens omraade i en vis periode?
2) Har det nogen betydning for besvarelsen af spoergsmaal 1, hvis den under b) naevnte i bopaelsstaten udoevede virksomhed kun er af underordnet betydning?"
I - Spoergsmaal 1, litra a)
9. Gerechtshof i Hertogenbosch, der behandlede sagen i foerste instans, fandt, at forordning nr. 1408/71 ikke finder anvendelse paa Noij, fordi han ikke laengere har loennet beskaeftigelse.
10. Som den spanske regering med rette har bemaerket, har Domstolen i dom af 22. maj 1980, (sag 143/79, Walsh, Sml. s. 1639, paa s. 1652, praemis 6) fastslaaet, at det foelger
"af en raekke regler i forordning nr. 1408/71, at denne finder anvendelse paa bestemte persongrupper, som paa tidspunktet for forsikringsbegivenhedens indtraeden ikke kan anses for 'arbejdstagere' i arbejdsretlig forstand. Det ville vaere i strid med aanden i disse bestemmelser og med forordningens vaesentligste formaal, som er at sikre arbejdstagere, der flytter inden for Faellesskabet, opnaaede rettigheder, at udelukke ethvert andet tilfaelde, hvor forsikringen efter den paagaeldende lovgivning fortsat daekker den sikredes risici, selv om denne ikke laengere er forpligtet til at betale bidrag, ved at anlaegge en restriktiv fortolkning af udtrykket 'arbejdstager' ".
11. Det fremgaar ligeledes af Domstolens dom af 31. maj 1979 (sag 182/78, Pierik, Sml. s. 1977, paa s. 1993, praemis 4), at
"personer, som er berettiget til pension eller rente efter lovgivningen i en eller flere medlemsstater, selv om de ikke er erhvervsmaessigt beskaeftiget, er omfattet af forordningens bestemmelser om arbejdstagere som foelge af deres tilknytning til en social sikringsordning, medmindre der er fastsat saerlige bestemmelser for deres vedkommende".
12. Det kan derfor ikke benaegtes, at forordning nr. 1408/71 ligeledes finder anvendelse paa personer, der ikke laengere udoever erhvervsmaessig virksomhed.
13. Den nederlandske regering, den spanske regering og Kommissionen er af samme opfattelse, og de har ligeledes anfoert, at reglerne om, hvilken lovgivning der skal anvendes i artikel 13, stk. 2, fortsat gaelder for personer, der midlertidigt er uden for arbejdsmarkedet, men som paa et senere tidspunkt vil kunne genoptage beskaeftigelsen, saaledes som det fremgaar af dommene af 12. januar 1983 (sag 150/82, Coppola, Sml. s. 43, praemis 11) og af 12. juni 1986, Ten Holder, anfoert ovenfor, med hensyn til personer, der ansoeger om eller oppebaerer ydelser ved sygdom.
14. Den nederlandske regering og Kommissionen har imidlertid henvist til ordlyden af artikel 13, stk. 2. Bestemmelsen fastslaar princippet om, at "lex loci laboris" har forrang frem for loven i det land, hvor arbejdstageren eller den selvstaendige erhvervsdrivende har sin bopael. Bestemmelsen forudsaetter saaledes, at der er tale om en erhvervsaktiv, der er beskaeftiget i en anden medlemsstat end den stat, hvor han har sin oprindelse eller bopael. Det er derfor udelukket, at denne bestemmelse kan anvendes paa personer, der endeligt er ophoert med enhver erhvervsmaessig virksomhed.
15. Den nederlandske regering og Kommissionen har endvidere fremhaevet de ulemper, som en modsat fortolkning ville have for pensionsmodtagerne, og de oekonomiske konsekvenser heraf for de medlemsstater, hvor der gaelder en almindelig forsikringsordning.
16. Med hensyn til pensionsmodtagerne ville det ikke vaere rimeligt, at en person, der ikke laengere er erhvervsaktiv, og som kun oppebaerer en utilstraekkelig foertidspension i henhold til lovgivningen i det land, hvor han sidst har vaeret beskaeftiget, ikke kan erhverve pensionsrettigheder i bopaelslandet, naar dette lands lovgivning ikke goer en saadan erhvervelse afhaengig af, at vedkommende udoever erhvervsmaessig virksomhed, og naar han ikke skal betale bidrag hertil, eller han kun skal betale et overkommeligt bidrag.
17. I medlemsstater, hvor der gaelder en almindelig forsikringsordning, som finansieres ved bidrag eller over skatten, vil det endvidere kunne foere til misbrug af offentlige midler, hvis personer, der er ophoert med enhver erhvervsmaessig virksomhed, alene er undergivet lovgivningen i det land, hvor de sidst har vaeret beskaeftiget. Disse personer kunne saaledes kort foer pensioneringen tage til et saadant land for at arbejde dér i en begraenset periode. Naar de ophoerer med erhvervsmaessig virksomhed, kan de derefter vende tilbage til deres oprindelsesland og saaledes drage fordel af ordningen i det land, hvor de tidligere har vaeret beskaeftiget, uden at betale herfor, hverken i form af bidrag eller skat.
18. Jeg er enig med den nederlandske regering og Kommissionen i disse argumenter, og jeg vil gerne fremhaeve foelgende punkter:
19. a) Personer er normalt undergivet lovgivningen i det land, hvor de har deres bopael, og hvor de normalt ogsaa er beskaeftiget. Forordningens artikel 13 skal loese de lovvalgsproblemer, der kan opstaa, naar bopaelsstedet og beskaeftigelsesstedet ikke er beliggende i samme land, eller der foreligger en anden af de saerlige situationer, der er omtalt i artiklen. Fra det oejeblik, hvor en af de situationer, der er omtalt i artikel 13, endeligt er ophoert, og navnlig naar vedkommende er ophoert med enhver erhvervsmaessig aktivitet, maa princippet om, at bopaelslandets lovgivning finder anvendelse, efter min opfattelse igen vaere afgoerende. Hvis det efter denne lovgivning er en betingelse for en saadan tilknytning, at vedkommende udoever en erhvervsmaessig aktivitet, sker der ikke noget, saafremt vedkommende ikke igen bliver erhvervsaktiv. Hvis derimod alle indbyggere - herunder ogsaa personer, der ikke laengere er erhvervsaktive - i henhold til denne lovgivning er pligtige at vaere tilknyttet en social sikringsordning, vil vedkommende automatisk blive omfattet heraf.
20. b) Der kan efter min opfattelse ikke sluttes modsaetningsvis fra artikel 13, stk. 1, hvorefter "en arbejdstager, der er omfattet af denne forordning, alene [er] undergivet lovgivningen i én medlemsstat". For det foerste maa bestemmelsen ses i sammenhaeng med artiklens stk. 2, hvor princippets omfang naermere er fastlagt.
21. For det andet har Domstolen i sagerne Perenboom (2), Luijten (3) og Ten Holder (praemis 15) fortolket artikel 13, stk. 1, saaledes, at bestemmelsen ikke kan afgive hjemmel for, at
"en person inden for samme tidsrum anses for omfattet af de lovbestemte sikringsordninger i flere medlemsstater".
En person, der ophoerer med at arbejde i et andet land end det land, hvor han har sin bopael, tager hul paa en "ny periode", og det problem, som artikel 13 skal loese, bestaar saaledes ikke laengere for hans vedkommende.
22. Endelig har Domstolen for nylig i Kits van Heijningen-dommen (4) fastslaaet, at
"artikel 13, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1408/71 alene har til formaal at udpege den lovgivning, der skal anvendes paa personer, der udoever loennet beskaeftigelse (5) paa en medlemsstats omraade. Den har derfor ikke til formaal at fastsaette betingelserne for eksistensen af en ret eller pligt til at tilslutte sig en social sikringsordning eller en bestemt social sikringsgren. Som Domstolen flere gange har fastslaaet, tilkommer det de enkelte medlemsstaters lovgiver at fastsaette disse betingelser (jf. bl.a. dom af 23.9.1982, sag 275/81, Koks, Sml. s. 3013)".
23. Heraf udleder jeg, at fra det oejeblik, hvor der ikke laengere foreligger en af de situationer, der er omtalt i artikel 13 i forordning nr. 1408/71, finder bestemmelsen ikke anvendelse.
24. Hvis en person, der tidligere har arbejdet i en anden medlemsstat, har bopael eller tager bopael paa en anden medlemsstats omraade, og alle indbyggere efter lovgivningen i denne stat er omfattet af en tvungen social sikringsordning, uanset om de udoever erhvervsmaessig virksomhed, er faellesskabsretten paa sit nuvaerende udviklingstrin ikke til hinder for, at denne lovgivning finder anvendelse.
25. Da dette er raekkevidden af artikel 13, maa jeg give den nederlandske regering og Kommissionen ret i, at Domstolen i Ten Holder-dommen alene har taget stilling til situationen for personer, der kun midlertidigt "ophoerer" med den virksomhed, de har udoevet paa en anden medlemsstats omraade, f.eks. paa grund af sygdom, moderskab eller arbejdsloeshed.
26. c) Det kan efter min opfattelse ikke aendre denne fortolkning af bestemmelsen, at artikel 13, stk. 1, vedroerer "En arbejdstager, der er omfattet af denne forordning" (eller i henhold til den gaeldende affattelse af forordning nr. 1408/71 "de personer, der er omfattet af denne forordning").
Det er klart, at for at en bestemmelse i forordning nr. 1408/71 kan gaelde for en person, er det noedvendigt, at vedkommende er omfattet af den gruppe af personer, som forordningen finder anvendelse paa. Men dette er ikke tilstraekkeligt. Vedkommende maa endvidere befinde sig i den situation, som den paagaeldende bestemmelse vedroerer. For saa vidt angaar artikel 13, stk. 2, litra a), drejer det sig om en person, der har bopael paa en medlemsstats omraade, men udoever virksomhed paa en anden medlemsstats omraade.
27. d) Denne fortolkning, hvorefter en pensionsmodtager i princippet kan vaere undergivet lovgivningen i bopaelsstaten, bekraeftes af en aendring til forordning nr. 1408/71, som Raadet gennemfoerte den 18. juli 1989, dvs. efter Ten Holder-dommen. Der blev herved tilfoejet et stk. 2 til artikel 33, og dette lyder saaledes (6):
"Naar en pensions- eller rentemodtager i de i artikel 28a omhandlede tilfaelde i kraft af sin bopael skal indbetale bidrag, eller tilsvarende beloeb skal tilbageholdes, til daekning af ydelser ved sygdom og moderskab i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, paa hvis omraade han har bopael, kan saadanne bidrag ikke indkraeves."
28. Denne bestemmelse indebaerer noedvendigvis, at den, der modtager en pension i henhold til lovgivningen i medlemsstaten A, efter Raadets opfattelse i princippet er undergivet lovgivningen i medlemsstaten B, hvor han har sin bopael, naar der i sidstnaevnte medlemsstat findes en almindelig forsikringsordning, som alle indbyggere automatisk er omfattet af. Hvis dette ikke var tilfaeldet, kunne problemet med betaling af bidrag i bopaelslandet ikke opstaa. Jeg mener derfor ud fra det nye stk. 2 i artikel 33 at kunne drage den konklusion, at det er faellesskabslovgivers opfattelse, at princippet i artikel 13, hvorefter de personer, der er omfattet af forordningen, kun er undergivet lovgivningen i den medlemsstat, hvor de har loennet eller selvstaendig beskaeftigelse, selv om de har bopael paa en anden medlemsstats omraade, ikke laengere finder anvendelse fra det tidspunkt, hvor disse personer endeligt ophoerer med enhver erhvervsmaessig virksomhed.
29. Jeg foreslaar derfor, at det for det foerste fastslaas, at faellesskabsretten paa sit nuvaerende udviklingstrin ikke er til hinder for, at en arbejdstager eller selvstaendig erhvervsdrivende, der ophoerer med enhver erhvervsmaessig aktivitet i udlandet, og som ikke paabegynder en ny virksomhed i bopaelslandet, er undergivet lovgivningen i sidstnaevnte land, naar der i dette land gaelder et princip om tvungen forsikring af alle indbyggere, dog naturligvis saaledes, at dette ikke gaelder for pensionsrettigheder og efter omstaendighederne hertilhoerende forpligtelser, der foelger af lovgivningen i det land, hvor vedkommende sidst har vaeret beskaeftiget (f.eks. tilbageholdelse af bidrag til sygeforsikring).
30. Men indebaerer dette princip noedvendigvis, at vedkommende skal betale bidrag i henhold til forskellige sociale sikringsordninger i bopaelslandet, selv om han anser sig for tilstraekkeligt daekket med de rettigheder, han har i henhold til lovgivningen i det land, hvor han sidst har vaeret beskaeftiget?
31. Jeg er paa dette punkt for det foerste enig med Kommissionen, der har anfoert, at Noij ikke kan vaere forpligtet til at betale bidrag i henhold til Algemene Wet Bijzondere Ziektekosten (nederlandsk lov om almindelig forsikring for saerlige udgifter i anledning af sygdom - herefter benaevnt "AWBZ"). Det fremgaar saaledes af forelaeggelsesdommen, at sagsoegeren i hovedsagen for den kompetente belgiske institutions regning har ret til de fordele, der foelger af denne lov. Som Kommissionen har anfoert, kan det udledes af Domstolens dom af 28. marts 1985 (sag 275/83, Kommissionen mod Belgien, Sml. s. 1097) vedroerende artikel 33 i forordning nr. 1408/71, at naar udgifterne ved ydelser, der er udredet i bopaelslandet, i henhold til artikel 28a paahviler en institution i en anden medlemsstat, er denne institution alene berettiget til at tilbageholde bidrag, mens der ikke kan opkraeves bidrag i bopaelslandet.
32. Det nye stk. 2 i artikel 33, der blev indfoert i 1989, bekraefter kun udtrykkeligt det princip, som Domstolen allerede havde fastslaaet paa baggrund af artikel 33 som affattet ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2864/72 af 19. december 1972 (EFT 1972 (31. december), s. 12). Hvis dette princip allerede kunne udledes af artikel 33, saaledes som den havde vaeret affattet siden 1972, fandt det ogsaa anvendelse i 1979, som de bidrag, der efter Noij' s opfattelse er opkraevet med urette, vedroerer.
33. Herefter udestaar spoergsmaalet, om dette ogsaa gaelder de bidrag, der er opkraevet af sagsoegeren i henhold til andre sociale sikringsordninger i Nederlandene.
34. Maa det i mangel af bestemmelser svarende til artikel 33 paa de andre omraader konkluderes, at faellesskabsretten paa sit nuvaerende udviklingstrin ikke er til hinder for, at der opkraeves saadanne bidrag? Eller kan der af Traktatens artikel 48-51 udledes et generelt princip, der forbyder dette?
35. Man kunne i denne forbindelse inddrage foelgende princip, som Domstolen har fastslaaet gentagne gange, bl.a. i de Rijke-dommen (7):
"Maalsaetningen med artikel 48-51 ville ikke blive foert ud i livet, saafremt arbejdstagere ved at udoeve deres ret til fri bevaegelighed skulle miste de fordele i form af social sikring, som de har i henhold til en medlemsstats lovgivning".
36. Efter min opfattelse fremgaar det imidlertid af Domstolens praksis paa dette omraade, at denne regel kun gaelder, naar det er anvendelsen af en bestemmelse i selve forordning nr. 1408/71, der vil have den anfoerte virkning. Noij beholder i det foreliggende tilfaelde de jure de fordele, han har i henhold til belgisk lovgivning. Han mister kun de facto en del af sin belgiske pension, fordi lovgivningen i bopaelslandet paalaegger ham at betale bidrag, der i hvert fald teoretisk vil medfoere nye fordele.
37. Det vil dog vaere urimeligt at paalaegge en arbejdstager eller selvstaendigt erhvervsdrivende at betale bidrag, naar vedkommende er paa foertidspension og i henhold til lovgivningen i den stat, hvor han tidligere har vaeret beskaeftiget, oppebaerer en - efter hans opfattelse - tilstraekkelig pension og har alle de oenskede sociale garantier (sygeforsikring, boernetilskud og eventuel enkepension), og naar de bidrag, som han skal betale i bopaelsstaten, er meget byrdefulde og ikke staar i forhold til fordelen ved den yderligere pension, han kan opnaa ved det 65. aar. Der er derfor god grund til at aendre forordning nr. 1408/71, saaledes at tidligere arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende efter begaering kan fritages for at vaere omfattet af den sociale lovgivning i bopaelslandet.
38. Saaledes som bestemmelserne paa nuvaerende tidspunkt er affattet kan Hoge Raad' s spoergsmaal imidlertid ikke besvares saaledes, at faellesskabsretten er til hinder for, at der opkraeves tvungne bidrag i henhold til de nationale sociale sikringsordninger i et land, hvor der gaelder et almindeligt forsikringssystem, undtagen i givet fald ved bidrag til sygeforsikring.
39. Jeg foreslaar derfor, at Hoge Raad' s spoergsmaal 1, litra a), besvares saaledes:
"De faellesskabsretlige regler vedroerende social sikring er paa deres nuvaerende udviklingstrin ikke til hinder for, at der af en person, der har bopael paa en medlemsstats omraade, og som efter at have vaeret beskaeftiget som arbejdstager paa en anden medlemsstats omraade i henhold til denne medlemsstats sociale lovgivning for en saadan beskaeftigelse oppebaerer en alderdomspension, bl.a. paa grundlag af denne alderdomspension opkraeves bidrag til en lovpligtig forsikring i henhold til bopaelstatens sociale lovgivning, selv om vedkommende efter at have afsluttet sin beskaeftigelse paa den anden medlemsstats omraade ikke har udoevet nogen form for beskaeftigelse. Denne opkraevning skal imidlertid finde sted i overensstemmelse med de bestemmelser i afsnit III i forordning (EOEF) nr. 1408/71, som vedroerer pensionister og rentemodtagere."
II - Spoergsmaal 1, litra b), og spoergsmaal 2
40. Med det svar, jeg har givet paa spoergsmaal 1, litra a), bliver spoergsmaal 1, litra b), og spoergsmaal 2 uden genstand. Jeg skal dog alligevel undersoege, om en person, der oppebaerer en "udenlandsk" pension, og som paabegynder en ny erhvervsmaessig virksomhed i bopaelslandet, skal betale bidrag i henhold til dette lands sociale lovgivning.
41. Jeg minder endnu en gang om, at en person fra det oejeblik, han udoever virksomhed i bopaelslandet, er undergivet dette lands lovgivning. Det er efter min opfattelse ikke noedvendigt at henvise til lovvalgsreglerne i artikel 13 for at fastslaa dette. Det er indlysende. En saadan person maa derfor ogsaa betale alle de bidrag, der er fastsat i denne lovgivning.
42. Det forholder sig kun anderledes i tilfaelde, hvor artikel 14d, stk. 3, i forordning nr. 1408/71 finder anvendelse. Bestemmelsen har foelgende indhold:
"Bestemmelserne i en medlemsstats lovgivning, hvorefter en pensionist eller rentemodtager, der er erhvervsmaessigt beskaeftiget, ikke i kraft af denne beskaeftigelse er omfattet af den tvungne forsikring, finder ligeledes anvendelse paa en pensionist eller rentemodtager, hvis ret til pension eller rente er erhvervet efter en anden medlemsstats lovgivning, medmindre den paagaeldende udtrykkeligt indgiver anmodning om at blive omfattet af den tvungne forsikring ..."
43. Denne bestemmelse finder naturligvis ikke anvendelse i de lande, hvor det ikke er en betingelse for at blive omfattet af den tvungne forsikring, at vedkommende udoever erhvervsmaessig virksomhed, men saafremt en person, der oppebaerer en "national" pension, er fritaget for den tvungne forsikring, maa en person, der oppebaerer en "udenlandsk" pension, behandles paa samme maade.
44. Hvad sker der fra det oejeblik, hvor en saadan person endeligt ophoerer med at arbejde? Det er min opfattelse, at dette spoergsmaal maa loeses efter bopaelslandets lovgivning paa samme maade som for andre personer i dette land, der ikke laengere er erhvervsaktive.
45. Det problem, som jeg paapegede under besvarelsen af spoergsmaal 1, med hensyn til bidrag til sygeforsikring, opstaar ikke i dette tilfaelde, idet vedkommende - i stedet for at vaere omfattet af ordningen i det land, hvor han sidst har vaeret beskaeftiget - i mellemtiden er blevet omfattet af ordningen i den stat, der skal udrede pensionen. Det svar, jeg har foreslaaet med hensyn til spoergsmaal 1, litra a), daekker under alle omstaendigheder begge tilfaelde.
46. Med hensyn til det problem, som det andet spoergsmaal rejser, skal jeg alene henvise til den tidligere naevnte Kits van Heijningen-dom, hvor det blev fastslaaet, at
"ordlyden i artikel 1, litra a), og artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 ikke goer det muligt fra forordningens anvendelsesomraade at udelukke bestemte kategorier af personer paa grund af laengden af den tid, hvorunder de har udoevet beskaeftigelse. En person skal derfor anses for omfattet af forordning nr. 1408/71' s anvendelsesomraade, saafremt vedkommende opfylder de betingelser, der er fastsat i forordningens artikel 1, litra a), sammenholdt med artikel 2, stk. 1, uanset beskaeftigelsens varighed" (praemis 10).
47. Jeg foreslaar derfor, at spoergsmaal 1, litra b), og spoergsmaal 2 besvares saaledes:
"Dette gaelder ogsaa, selv om vedkommende efter at have afsluttet sin beskaeftigelse paa den medlemsstats omraade, der udbetaler alderdomspensionen, i en vis periode har udoevet virksomhed paa bopaelsstatens omraade - enten som arbejdstager eller som selvstaendig erhvervsdrivende - og uanset denne virksomhed er af underordnet betydning."
Sammenfatning
48. Jeg foreslaar herefter, at de spoergsmaal, som Hoge Raad har stillet, besvares saaledes:
"1) De faellesskabsretlige regler vedroerende social sikring er paa deres nuvaerende udviklingstrin ikke til hinder for, at der af en person, der har bopael paa en medlemsstats omraade, og som efter at have vaeret beskaeftiget som arbejdstager paa en anden medlemsstats omraade i henhold til denne medlemsstats sociale lovgivning for en saadan beskaeftigelse oppebaerer en alderdomspension, bl.a. paa grundlag af denne alderdomspension opkraeves bidrag til en lovpligtig forsikring i henhold til bopaelstatens sociale lovgivning, selv om vedkommende efter at have afsluttet sin beskaeftigelse paa den anden medlemsstats omraade ikke har udoevet nogen form for beskaeftigelse. Denne opkraevning maa imidlertid finde sted i overensstemmelse med de bestemmelser i afsnit III i forordning (EOEF) nr. 1408/71, som vedroerer pensionister og rentemodtagere.
2) Dette gaelder ogsaa, selv om vedkommende efter at have afsluttet sin beskaeftigelse paa den medlemsstats omraade, der udbetaler alderdomspensionen, i en vis periode har udoevet virksomhed paa bopaelsstatens omraade - enten som arbejdstager eller som selvstaendig erhvervsdrivende - og uanset denne virksomhed er af underordnet betydning."
(*) Originalsprog: fransk.
(1) Forordning om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet (EFT 1971 II, s. 366), ajourfoert ved forordning (EOEF) nr. 2001/83 (EFT L 230 af 22.8.1983) og senest aendret ved forordning (EOEF) nr. 2332/89 (EFT L 224 af 2.8.1989).
(2) Dom af 5.5.1977 (sag 102/76, Perenboom mod Skattemyndigheden, Nijmegen, Sml. s. 815, paa s. 822, praemis 11).
(3) Dom af 10.7.1986 (sag 60/85, Luijten mod Raad van Arbeid, Sml. s. 2365, paa s. 2373, praemis 15).
(4) Dom af 3.5.1990 (sag C-2/89, Bestuur van de Sociale Verzekeringsbank mod arvingerne og/eller retssuccessorerne efter G. J. Kits van Heijningen, Sml. I, s. 1755, praemis 19).
(5) Mine fremhaevelser.
(6) Raadets forordning (EOEF) nr. 2332/89 af 18.7.1989 om aendring af forordning (EOEF) nr. 1408/71 (EFT L 224 af 2.8.1989, s. 1).
(7) Dom af 24.9.1987 (sag 43/86, Sociale Verzekeringsbank mod de Rijke, Sml. s. 3611, paa s. 3629, praemis 14).