62004CC0030_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. Tribunale di Bolzano (Italien) har i nærværende sag forelagt Domstolen et præjudicielt spørgsmål vedrørende artikel 46, stk. 2, litra a), i forordning (EØF) nr. 1408/71 (2) .
2. Et lignende spørgsmål er tidligere blevet behandlet af Domstolen i sagen Stinco og Panfilo (3) . I sagen her anmodes Domstolen i det væsentlige om at klargøre sin vurdering.
De fællesskabsretlige regler
3. Artikel 46 i forordning nr. 1408/71 fastsætter betingelserne for tildeling af ydelser ved alderdom og dødsfald i de tilfælde, hvor en arbejdstager har været undergivet lovgivningen i to eller flere medlemsstater. Den ordning, som fastsættes i artikel 46, stk. 2, har til formål at afhjælpe situationer, hvor lovgivningen i en medlemsstat bevirker, at en sådan arbejdstager nægtes ydelserne helt eller delvist, fordi forsikrings- eller bopælsperioderne, vedkommende har tilbagelagt i denne stat, er utilstrækkelige på trods af, at yderligere forsikrings- eller bopælsperioder er blevet tilbagelagt i en anden medlemsstat. Artikel 46, stk. 2, bestemmer:
»a) Den kompetente institution beregner det teoretiske beløb for den ydelse, som den pågældende ville kunne gøre krav på, hvis samtlige forsikrings- og/eller bopælsperioder, der er tilbagelagt i de medlemsstater, hvis lovgivning arbejdstageren eller den selvstændige erhvervsdrivende har været omfattet af, havde været tilbagelagt i den omhandlede medlemsstat og efter den lovgivning, der gælder for den pågældende institution på det tidspunkt, da ydelsen skal fastsættes. Såfremt ydelsesbeløbet efter nævnte lovgivning er uafhængigt af længden af de tilbagelagte perioder, anses dette beløb for at være det i nærværende litra omhandlede teoretiske beløb.
b) Den kompetente institution fastsætter derefter det faktiske beløb for ydelsen på grundlag af det i litra a) nævnte teoretiske beløb efter forholdet mellem længden af de forsikrings- eller bopælsperioder, der er tilbagelagt efter den for institutionen gældende lovgivning forud for forsikringsbegivenhedens indtræden, og den samlede længde af de forsikrings- og bopælsperioder, der er tilbagelagt efter lovgivningen i alle de berørte medlemsstater forud for forsikringsbegivenhedens indtræden.«
4. Hvis det antages, at en person således har arbejdet i medlemsstat A i ti år og i medlemsstat B i 20 år, vil vedkommende således, selv om der efter lovgivningen i medlemsstat A ikke kan gøres krav på en pension for en tiårig forsikringsperiode (f.eks. fordi det i denne medlemsstat kræves, at ansøgerne har arbejdet dér i 15 år), i medfør af artikel 46, stk. 2, i forordning nr. 1408/71, i medlemsstat A være berettiget til en tredjedel af den ydelse, han kunne gøre krav på, såfremt han havde arbejdet dér i 30 år. Det første trin i den beskrevne procedure [dvs. beregningen af det teoretiske beløb i henhold til artikel 46, stk. 2, litra a)], går under betegnelsen »sammenlægning«, mens det andet trin [dvs. beregningen af pro rata-ydelsen i henhold til artikel 46, stk. 2, litra b)], kaldes »pro rata-beregning« eller »forholdsmæssig beregning«.
Dommen i Stinco og Panfilo-sagen
5. Den italienske lovgivning (4) fastsætter et minimumsniveau for pensioner. Hvis det totale pensionsbeløb, som skal udbetales (inklusive enhver anden pension fra en anden medlemsstat), ligger under dette niveau, skal et tillæg tildeles for at udligne forskellen.
6. I Stinco og Panfilo-sagen havde hver af ansøgerne anmodet Istituto nazionale della Previdenza Sociale (den italienske statsanstalt for socialforsorg, herefter »INPS«) om alderspension. Begge var desuden berettiget til alderspension fra en anden medlemsstat fra og med samme dato. INPS bevilgede pro rata-pensioner i overensstemmelse med artikel 46, stk. 2, i forordning nr. 1408/71, beregnet på grundlag af de potentielle pensioner (eller »teoretiske beløb«), som sagsøgerne ville have oppebåret, hvis de havde arbejdet i Italien hele deres erhvervsaktive liv. Beløbene på disse fiktive pensioner, som blev brugt som beregningsgrundlag, var af et sådant niveau, at havde sagsøgerne reelt været berettiget til en indenlandsk pension af den størrelse, ville det italienske tillæg skulle tilføjes for at nå op på det lovfastsatte minimum.
7. Begge ansøgere gjorde gældende, at den fiktive pension, der blev brugt som grundlag for at beregne pro rata-pensionen, burde have omfattet tillægget, og at beløbet således burde have modsvaret det lovfastsatte minimum. Det spørgsmål, som blev forelagt Domstolen, drejede sig om at klarlægge, om INPS for at beregne den italienske pro rata-pension skulle foretage beregningen udelukkende på grundlag af den fiktive eller teoretiske pension, eller modsat på grundlag af den fiktive eller teoretiske pension, i dette tilfælde inklusive tillægget for at nå op på det lovfastsatte minimum. Domstolen fandt, at artikel 46, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1408/71 forpligter den kompetente institution til, ved beregningen af det teoretiske beløb af den pension, som ligger til grund for beregningen af pro rata-pensionen, at tage hensyn til et tillæg for at nå op på det lovfastsatte minimum.
De faktiske omstændigheder og sagen for den nationale domstol
8. I den foreliggende sag har Ursel Koschitzki, som er sagsøger i hovedsagen, oppebåret en italiensk alderdomspension siden oktober 1996. Hun har tilbagelagt 262 uger med bidragsindbetaling i Italien og 533 uger i en anden medlemsstat, således i alt 795 uger med bidragsindbetaling.
9. Det teoretiske pensionsbeløb, som Ursel Koschitzki ville have været berettiget til, hvis hun havde arbejdet i Italien hele sit erhvervsaktive liv, var, ligesom i Stinco og Panfilo-sagen, lavere end den italienske minimumspension. Det fremgår imidlertid, at der er den yderligere betingelse for retten til tillægget for at nå op på den lovfastsatte minimumspension, hvilket ikke var direkte omhandlet i førnævnte sag, at ansøgerens husstandsindkomst ikke overstiger en øvre grænse fastsat i den italienske lovgivning (5) . I oktober 1996 havde Ursel Koschitzki en husstandsindkomst (inkl. hendes ægtefælles indtægter), som lå over denne grænse.
10. Ursel Koschitzki gjorde gældende, at den italienske pro rata-pension i henhold til Stinco og Panfilo-dommen skulle beregnes på grundlag af den fiktive pension, forhøjet med tillægget for at nå op på det lovfastsatte minimum.
11. INPS hævdede, at eftersom Ursel Koschitzkis husstandsindkomst overskred indtægtsgrænsen, skulle den teoretiske pension ikke i medfør af artikel 46, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1408/71 omfatte tillægget for at nå op på det lovfastsatte minimum.
12. Ursel Koschitzki anlagde sag ved Tribunale di Bolzano, som finder, at den strikte ordlyd af Stinco og Panfilo-dommen støtter den af sagsøgeren foreslåede beregningsmetode. Den fiktive pension med tillæg skal udgøre beregningsgrundlaget for den italienske pro rata-pension. Dog udtaler retten, at dommen ikke ses at præcisere, om der skal tages hensyn til tillægget, selv når husstandsindkomsten overstiger den i den italienske lov nævnte grænse. Derfor har Tribunale di Bolzano udsat afgørelsen i sagen og anmodet Domstolen om en præjudiciel afgørelse for at få fastslået, om artikel 46, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1408/71 skal fortolkes således, at grundlaget for beregningen af den italienske pro rata-pension altid skal være den fiktive pension forhøjet med beløbet til opnåelse af minimumspensionen, uanset om de indtægtsgrænser, der er fastsat i italiensk lovgivning for at opnå ret til minimumspensionen, er overskredet.
13. Ursel Koschitzki, INPS, Kommissionen for de Europæiske Fællesskaber har alle indgivet skriftlige indlæg og var hver især repræsenteret i retsmødet.
Stillingtagen
14. Ursel Koschitzki har gjort gældende, at beregningsgrundlaget for den italienske pro rata-pension burde være den fiktive pension med tillæg. INPS og Kommissionen er af den modsatte opfattelse, men af forskellige grunde.
15. Efter min mening følger svaret på det forelagte spørgsmål af ordlyden og formålet med artikel 46, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1408/71, samt af det ræsonnement, der ligger til grund for Domstolens fortolkning af denne bestemmelse.
16. Nævnte artikel forpligter den kompetente institution til at beregne »det teoretiske beløb for den ydelse, som den pågældende ville kunne gøre krav på « (6) hvis samtlige forsikrings- eller bopælsperioder havde været tilbagelagt i den berørte medlemsstat. I såvel Stinco og Panfilo-sagen som nærværende sag er det den italienske lovgivning, som er udgangspunkt for beregningen af ydelsens fiktive beløb. De beløbsgrænser, som berettiger til tillægget, er således omfattet. I Stinco og Panfilo-sagen ville ansøgerne have været berettiget til det omhandlede italienske pensionstillæg, hvis de havde tilbagelagt alle perioderne i Italien. Til gengæld er det uomtvistet i sagen her, at Ursel Koschitzki ikke ville være berettiget hertil, selv om hun havde tilbagelagt alle perioderne i Italien, idet hendes husstandsindkomst på det sagsrelevante tidspunkt overskred den i den italienske lovgivning fastsatte beløbsgrænse for ret til tillægget. Det ville således efter min opfattelse være i strid med ordlyden og formålet med artikel 46, stk. 2, litra a), at omfatte pensionstillægget i det teoretiske beløb for ydelsen.
17. Efter min mening følger svaret på det i nærværende sag forelagte spørgsmål af ræsonnementet i ovenstående punkt. Til trods herfor vil jeg behandle nogle af Ursel Koschitzkis argumenter, såvel som et punkt rejst af INPS.
Den korrekte fortolkning af Stinco og Panfilo-dommen
18. Ursel Koschitzkis advokat har under retsmødet henvist til præmis 9 i Stinco og Panfilo-dommen, som angiveligt må indebære, at ansøgerne i den sag ikke havde været berettiget til pensionstillægget, såfremt de havde tilbagelagt alle deres forsikringsperioder i Italien. I denne forstand er Ursel Koschitzkis situation identisk med deres, hvorfor der ikke er grund til at sondre imellem den foreliggende sag og Stinco og Panfilo-sagen.
19. Domstolen henviste i denne præmis i dommen til den forelæggende domstols oplysning om, at de pensioner, som sagsøgerne faktisk oppebar, ikke blev forhøjet, så de nåede op på det lovfastsatte minimum, eftersom den sammenlagte pension, hver af dem oppebar, når der var taget hensyn til deres pensioner fra henholdsvis Frankrig og Det Forenede Kongerige, oversteg det niveau, der efter italiensk lovgivning udløste tillægget.
20. Som Kommissionen har bemærket, indebærer dette imidlertid ikke, at sagsøgerne i Stinco og Panfilo-dommen ikke ville have været berettiget til pensionstillægget, hvis de havde tilbagelagt alle deres forsikringsperioder i Italien. Domstolen havde allerede i dommens præmis 8 konstateret, at beløbet på de fiktive pensioner, som sagsøgerne ville have oppebåret, hvis de havde arbejdet i Italien hele deres erhvervsmæssige liv, var af en sådan størrelse, at de, såfremt de faktisk havde været berettiget til indenlandsk pension for dette beløb, ville have fået bevilget det italienske pensionstillæg for at nå op på det lovfastsatte minimum. Dommens præmis 9 drejede sig om et andet spørgsmål, nemlig om den pension, som sagsøgerne faktisk modtog, efter sammenlægning og forholdsmæssig beregning i medfør af artikel 46, stk. 2, i forordning nr. 1408/71, var af en sådan størrelse, at de ville have været berettiget til tillægget.
21. Som konsekvens heraf forekommer Ursel Koschitzkis fortolkning af Stinco og Panfilo-dommen mig ikke overbevisende.
22. Ursel Koschitzkis advokat har ligeledes under retsmødet henvist til et vist antal punkter i mit forslag til afgørelse i Stinco og Panfilo-sagen, som efter advokatens opfattelse støtter sagsøgerens fortolkning (7) . Disse henvisninger er udtryk for den opfattelse, at »det teoretiske pensionsbeløb, der skal beregnes, bør inkludere tillægget« (8) . I den pågældende sags sammenhæng var dette også tilfældet, således som jeg klart udtrykte det i følgende sætning, nemlig at »hvis sagsøgerne i den foreliggende sag i alle ugerne havde arbejdet i Italien, ville de kunne kræve latterligt små pensioner, som i begge tilfælde skulle suppleres op til niveauet for mindstepensionen« (9) . Dette er ikke tilfældet for Ursel Koschitzkis vedkommende.
Den korrekte fortolkning af forordning nr. 1408/71
23. Ursel Koschitzki fremfører ligeledes en række indsigelser, som er baseret på andre bestemmelser i forordning nr. 1408/71.
Artikel 1, litra t), i forordning nr. 1408/71 – definition of »ydelser«
24. Ursel Koschitzki mener indledningsvist, at der bør tages hensyn til definitionen af udtrykket »ydelser«, som findes i forordning nr. 1408/71, nemlig »samtlige ydelser […], herunder samtlige dele af dem, der afholdes af offentlige midler« (10) . Eftersom tillægget er en del af grundydelsen, kan det ikke udelades ved fastsættelsen af den teoretiske pension.
25. Dette argument er ikke overbevisende. Det svarer til at hævde, at udtrykket »ydelser« omfatter ydelser, som den berørte person i realiteten ikke er berettiget til, hvilket ikke kan have været lovgivers mening.
Artikel 46a i forordning nr. 1408/71 – nedsættelse af ydelser
26. Ursel Koschitzki anfører for det andet, at den italienske lovgivning, i det omfang, hvori den betinger tildelingen af den forhøjede pension af, at husstandsindkomsten skal ligge under en vis grænse, er en bestemmelse om antikumulation jf. artikel 46a i forordning nr. 1408/71. Man skal derfor anvende bestemmelserne i denne artikel sammen med dem i artikel 46c.
27. I almindelighed giver forordning nr. 1408/71 medlemsstaterne ret til at fastsætte regler om nedsættelse, midlertidig inddragelse eller bortfald af ydelser i tilfælde af kumulation af sociale sikringsydelser eller andre indtægter af enhver art, selv når det drejer sig om ydelser, der er opnået i henhold til en anden medlemsstats lovgivning eller indtægter, der er oppebåret på en anden medlemsstats territorium (11) . Sådanne bestemmelser er kendt under den generelle betegnelse bestemmelser til undgåelse af kumulation af ydelser eller antikumulationsregler. Artikel 46a-46c i nævnte forordning begrænser imidlertid dette princip for så vidt angår national lovgivning om kumulation, især for så vidt angår alderspensioner.
28. Ifølge fast retspraksis skal en national regel kvalificeres som en bestemmelse om nedsættelse af en ydelse ved anvendelsen af forordning nr. 1408/71, når den beregning, den foreskriver, bevirker, at det p ensionsbeløb, en person har krav på, nedsættes, fordi vedkommende har krav på en ydelse i en anden medlemsstat (12) . I nærværende sag er den nationale regel imidlertid klart ikke en bestemmelse om ydelsesnedsættelse: Den er ganske enkelt til hinder for tildeling af en ydelse, som er underlagt en indtægtsbetingelse, hvis ansøgerens indtægter overstiger en vis grænse.
29. Dog selv hvis man forestillede sig, at det nationale tiltag skulle fortolkes således, at der skete en nedsættelse af den skyldige pension (ved, som i Ursel Koschitzkis tilfælde, at fastsætte udbetalingen af en ikke forhøjet pension i stedet for en pension forhøjet med tillægget), ville en sådan »nedsættelse« følge af, at Ursel Koschitzkis husstandsindtægt overskrider en vis grænse, og ikke af, at hun har modtaget en ydelse i en anden medlemsstat.
30. Ordlyden i artikel 46a i forordning nr. 1408/71 bekræfter, at de bestemmelser om antikumulation, som den omhandler, ikke omfatter bestemmelser om kumulation af pension og andre indtægter, når de er erhvervet i samme medlemsstat. Denne artikels overskrift er »Almindelige bestemmelser om nedsættelse, midlertidig inddragelse eller bortfald af ydelser ved invaliditet, alderdom eller til efterladte i henhold til medlemsstaternes lovgivning«. Artiklens stk.1 og stk. 2 indeholder definitioner. Det materielle indhold af de generelle antikumulationsbestemmelser findes i stk. 3. Den nævnte artikel 46a, stk. 3, litra a) og d) omhandler kumulation af disse ydelser med andre indtægter, og det fremgår af disse to bestemmelser, at reglerne udelukkende finder anvendelse når de omhandlede »andre indtægter« er »opnået i en anden medlemsstat« [artikel 46a, stk. 3, litra a)] eller er »er erhvervet på andre medlemsstaters område« [artikel 46a, stk. 3, litra d)].
31. Det forekommer mig således klart, at den nationale regel, som omhandles i nærværende sag, ikke er en bestemmelse om antikumulation i artikel 46a’s forstand.
Artikel 46, stk. 3, i forordning nr. 1408/71 – sammenligning mellem selvstændige og pro rata-pensioner
32. Ursel Koschitzki har endvidere gjort gældende, at i henhold til artikel 46, stk. 3, i forordning nr. 1408/71 skal den første fase af beregningen i medfør af stk. 2 foretages uden hensyn til bestemmelser i national lovgivning om nedsættelse. Bestemmelserne om nedsættelse skal først anvendes i anden fase af beregningen, hvor der sammenlignes mellem den ydelse, der skal udbetales alene i medfør af national lovgivning, inklusive dennes regler om antikumulation, og den ydelse, der skal udbetales i medfør af fællesskabsretten, inklusive dennes regler om antikumulation. Til støtte for sin påstand har Ursel Koschitzki i retsmødet henvist til Di Crecenzo og Casagrande-dommen (13), herunder særligt til dennes præmis 27, hvori Domstolen udtalte følgende:
»Det skal endelig understreges, at den kompetente institution, når den fastsætter det teoretiske beløb [efter artikel 46, stk. 2, litra a)], i overensstemmelse med artikel 12, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 skal se bort fra enhver national reduktionsregel. Det følger heraf, at den teoretiske pension i sager som dem, der verserer for den forelæggende ret, svarer til den fulde pension, der vil kunne tilkendes i den omhandlede medlemsstat.«
33. Jeg finder ikke artikel 46, stk. 3, i forordning nr. 1408/71 relevant i Ursel Koschitzkis situation. Ifølge første punktum i denne bestemmelse har den pågældende person ret til det højeste ydelsesbeløb beregnet i henhold til artikel 46, stk. 1 og 2, fra den kompetente institution i hver af de berørte medlemsstater, uanset anvendelsen af reglerne om nedsættelse, midlertidig inddragelse eller bortfald af ydelser, som er fastsat i den lovgivning, hvorefter denne ydelse skal udbetales. Andet punktum i samme bestemmelse fastsætter, at hvis dette er tilfældet, foretages sammenligningen mellem de ydelsesbeløb, der fremkommer efter anvendelse af de nævnte bestemmelser.
34. Formålet med artikel 46, stk. 3, i forordning nr. 1408/71 er at drage en overgrænse for de kumulerede pensioner, som udbetales til en vandrende arbejdstager, som er berettiget til både en såkaldt »selvstændig pension« i henhold til stk. 1, i denne artikel, en ret, som findes, uden at der er behov for at påberåbe sig forsikringsperioder tilbagelagt i andre medlemsstater, og til en »pro rata-pension«, som beregnes efter sammenlægning og forholdsmæssig beregning i henhold til stk. 2 i samme artikel. Denne grænse er det højeste teoretiske beløb, dvs. det beløb, som den pågældende ville have ret til, hvis vedkommende havde tilbagelagt samtlige af sine forsikringsperioder i den medlemsstat med den mest fordelagtige lovgivning blandt de medlemsstater, i hvilke han har været forsikret (14) . For at kunne fastsætte det højeste beløb skal de to (15) pensioner sammenlignes. Artikel 46, stk. 3, andet punktum, bestemmer at denne sammenligning skal foretages efter anvendelse af nationale regler om nedsættelse, midlertidig inddragelse eller bortfald.
35. I den foreliggende sag er det imidlertid ikke blevet påstået, at Ursel Koschitzki er berettiget til en selvstændig pension. Jeg kan derfor ikke se, hvorledes artikel 46, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, og dermed også stk. 3, skulle være anvendelige. Jeg har under alle omstændigheder belyst ovenfor, hvorfor jeg mener, at den nationale regel, som omhandles i sagen her, tydeligvis ikke er en bestemmelse om nedsættelse af ydelsen i den nævnte forordnings forstand.
36. Efter min mening støttes Ursel Koschitzkis synspunkt heller ikke af Domstolens udtalelse i Di Crescenzo og Casagrande-sagen. Denne sag drejede sig om en situation, der, eftersom de berørte personer var berettiget til både en selvstændig og en pro rata-pension, klart faldt ind under anvendelsesområdet for artikel 46, stk. 3, i forordning nr. 1408/71. Derudover drejede sagen sig om en virkelig regel om antikumulation i forordningens forstand: Den belgiske lovgivning fastsatte, at minearbejderes pension skulle forhøjes med et fiktivt antal år, men nedsatte dette antal fiktive år, når ansøgeren ligeledes havde ret til en pension i en anden medlemsstat. En sådan lovgivning har tydeligvis den virkning at nedsætte størrelsen af den pension, som en berørt person er berettiget til, med den begrundelse, at vedkommende modtager en pension i en anden medlemsstat; lovgivningen er således omfattet af definitionen af en bestemmelse om ydelsesnedsættelse i henhold til nævnte forordning.
Artikel 46c, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 – forholdsmæssig beregning af »andre indtægter«
37. Endelig har Ursel Koschitzki henvist til artikel 46c, stk. 2, i forordning nr. 1408/71. Hun har påpeget, at hendes og ægtefællens indtægter efter den italienske lovgivning er relevante for at fastslå, i hvilket omfang hendes pension skal forhøjes, og hun har gjort gældende, at artikel 46, stk. 2, bevirker, at det hensyn, der skal tages til de indtægter, som har virkning på tillægget, ikke skal tages til disse i deres helhed, men efter det forhold, der beregnes efter sidstnævnte bestemmelse.
38. Artikel 46c, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 bestemmer at, såfremt det drejer sig om en ydelse, der beregnes i henhold til artikel 46, stk. 2, »medregnes den anden eller de andre ydelser fra de øvrige medlemsstater eller andre indtægter samt alle andre bestanddele, der er fastsat i medlemsstatens lovgivning med henblik på anvendelsen af bestemmelserne om nedsættelse, midlertidig inddragelse eller bortfald af ydelser, forholdsmæssigt svarende til de i artikel 46, stk. 2, litra b), omhandlede forsikrings- og/eller bopælsperioder, der er taget i betragtning ved beregningen af den nævnte ydelse«.
39. Det fremgår af ordlyden af denne bestemmelse, at den ligesom artikel 46a i forordningen, drejer sig om nationale regler om nedsættelse, midlertidig inddragelse eller bortfald af ydelser. Jeg har allerede forklaret, hvad der menes med begrebet »nationale bestemmelser om nedsættelse« i relation til forordning nr. 1408/71. Af de tidligere anførte grunde mener jeg ikke, at en italiensk bestemmelse, hvorefter en ansøger ikke får bevilget tillæg til sin pension, fordi vedkommendes husstandsindkomst overskrider en vis grænse, udgør en sådan bestemmelse.
40. Desuden finder jeg slet ikke artikel 46c relevant her, da det er åbenlyst, at den i lighed med artikel 46a drejer sig om kumulation af en ydelse med andre indtægter fra en anden medlemsstat. Det følger af opbygningen af artikel 46a-46c. Artikel 46a fastsætter almindelige bestemmelser om kumulation af ydelser; som drøftet ovenfor (16) drejer denne artikel sig ikke om kumulation af pensioner og indtægter erhvervet i samme medlemsstat. Det ville være overraskende, hvis artikel 46b og 46c, der fastsætter særlige bestemmelser om kumulation, skulle have et andet anvendelsesområde. Denne fortolkning bekræftes derudover af artikel 46c’s overskrift: »Særlige bestemmelser om samtidig ret til en eller flere af de i artikel 46a, stk. 1, omhandlede ydelser og en eller flere andre ydelser eller indtægter, når to eller flere medlemsstater er berørt«.
41. Ursel Koschitzki har til støtte for sit argument om artikel 46c i forordning nr. 1408/71, henvist til Stefanutti-dommen (17), øjensynligt med den begrundelse, at bestemmelsen blev indført i forordning nr. 1408/71 ved forordning (EØF) nr. 1248/92 (18) for at erstatte artikel 7, stk. 1, litra b) i forordning nr. 574/72 (19), hvilken var omhandlet i Stefanutti-sagen. I retsmødet tilføjede Ursel Koschitzkis advokat, at det følger af denne dom, at de indtægter, der påvirker den skyldige ydelse, skal undergives samme nedsættelseskoefficient som den, der anvendes ved den forholdsmæssige beregning.
42. På det sagsrelevante tidspunkt i Stefanutti-sagen var kumulation af ydelser udelukkende reguleret af forordning nr. 1408/71 ved den generelle regel i artikel 12; artikel 7 i forordning nr. 574/72 indeholdt generelle regler for gennemførelsen af denne artikel. Artikel 7, stk. 1, fandt anvendelse, når modtageren af en ydelse udbetalt i henhold til en medlemsstats lovgivning, ligeledes var »berettiget til ydelser i henhold til lovgivningen i en eller flere af de andre medlemsstater«. Da dette ikke er tilfældet i den foreliggende sag, hvor udbetalingen af ydelsen (som Ursel Koschitzki under alle omstændigheder ikke er berettiget til) ikke følger af lovgivningen i nogen anden medlemsstat end Italien, kan jeg ikke se, hvorledes fortolkningen af denne bestemmelse i Stefanutti-dommen kan være relevant.
Artikel 50 og bilag IIa, i forordning nr. 1408/71 – selvstændig ret til tillæg og forbud imod eksport af tillæg
43. INPS har bemærket, at tillægget, med sin karakter af en særlig ikke-bidragspligtig ydelse anført i bilag IIa i forordning nr. 1408/71, ikke kan eksporteres til andre medlemsstater, i overensstemmelse med artikel 10a i denne forordning. Artikel 10 fastsætter, at sådanne ydelser udelukkende tildeles i den medlemsstat, hvor den berettigede har bopæl. INPS forklarer, at hvis tillægget derfor blev anset for en del af det teoretiske beløb efter betydningen i artikel 46, stk. 2, litra a), i forordningen, ville denne betingelse blive omgået, hvis modtageren af ydelsen havde bopæl i en anden medlemsstat. Hvad angår personer bosat i Italien ville den af Ursel Koschitzki anbefalede fortolkning medføre, at tillægget ville blive bevilget to gange: først for den italienske pro rata-pension, på grundlag af en allerede forhøjet fiktiv pension, dernæst i medfør af artikel 50 i samme forordning, som fastsætter tildeling af et tillæg, når det totale ydelsesbeløb efter sammenlægning og forholdsmæssig beregning ligger under det minimum, der er fastsat i lovgivningen af den medlemsstat, hvor den berettigede har bopæl.
44. På grundlag af denne analyse har INPS konkluderet, at den korrekte beregningsmetode i foreliggende sag er i) at fastsætte det fiktive pensionsbeløb, som ville være tildelt, hvis alle bidrag havde været indbetalt under italiensk lovgivning, ii) at beregne pensionen efter forholdet mellem bidragsperioderne i Italien og summen af bidragsperioder i udlandet og iii) at fastsætte den italienske pro rata-pension, hvilken, når alle betingelser efter både italiensk og fællesskabsretlig lovgivning er opfyldte, skal forhøjes for at nå op på det minimum, der er fastsat i den italienske lovgivning.
45. Som jeg har anført, er jeg enig i dette forslag hvad angår den korrekte beregningsmetode i den foreliggende sag, når det blot tilføjes, at sagsøgerens principielle ret til tillægget ifølge fællesskabsretten skal fastsættes ud fra den samlede pension, der skal udbetales efter sammenlægning og forholdsmæssig beregning (20) . I det omfang, hvori INPS’ synspunkt imidlertid tilsigter at have en mere generel virkning, som sætter spørgsmålstegn ved konklusionerne i Stinco og Panfilo-sagen, henviser jeg til præmis 17 og 20 i dommen, hvilke tilbageviser et sådant argument.
46. Af de ovenfor anførte grunde er jeg af den opfattelse, at i en sag som den foreliggende skal det teoretiske beløb af ydelsen, som forudsat i artikel 46, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1408/71, ikke omfatte pensionstillægget.
Forslag til afgørelse
47. Jeg mener derfor, at Domstolen bør besvare det af Tribunale di Bolzano forelagte spørgsmål således:
»Ved fastsættelsen af det teoretiske beløb for den pension, der anvendes som grundlag for beregningen af pro rata-pensionen, er den kompetente institution ifølge artikel 46, stk. 2, litra a), i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 – om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet – udelukkende forpligtet til at tage hensyn til et tillæg, som er bestemt til at bringe pensionen op på det lovfastsatte minimum, såfremt en forsikret, der har tilbagelagt samtlige forsikrings- og/eller bopælsperioder i Den Europæiske Union, faktisk havde været berettiget til dette tillæg i overensstemmelse med den relevante nationale lovgivning.«
(1) .
(2)
–	Rådets forordning (EØF) af 14.6.1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet (oprindelig EFT-reference JO L 149, s. 2). Ordlyden af den forordning, som var anvendelig på tidspunktet for sagens faktiske omstændigheder, findes i bilag A, del I, i Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2.12.1996, om ændring og ajourføring af forordning nr. 1408/71 og forordning (EØF) nr. 574/72, som fastsætter betingelserne for anvendelsen af forordning nr. 1408/71 (EFT L 28, s. 1).
(3)
–	Dom af 24.9.1998, sag C-132/96, Stinco og Panfilo, Sml. I, s. 5225.
(4)
–	Jf. punkt 8-11 i mit forslag til afgørelse i Stinco og Panfilo-sagen samt dommens præmis 7.
(5)
–	Artikel 6 i lov nr. 638/83, som ændret ved artikel 4 i lovdekret nr. 503/92.
(6)
–	Min fremhævelse.
(7)
–	Navnlig punkt 19, 30, 32, 35, 46 og 51.
(8)
–	Ibidem, punkt 46.
(9)
–	Idem.
(10)
–	Artikel 1, litra t).
(11)
–	Artikel 12, stk. 2.
(12)
–	Dom af 7.3.2002, sag C-107/00, Insalaca, Sml. I, s. 2403, præmis 16 og den deri nævnte retspraksis.
(13)
–	Dom af 11.6.1992, forenede sager C-90/91 og C-91/91, Sml. I, s. 3851.
(14)
–	For en nyttig drøftelse af anvendelsen af artikel 46 henvises til bemærkningerne til forslaget til Rådets forordning, som ændrer forordning nr. 1408/71 og forordning nr. 574/72 (KOM(89) 370 endelig udg.).
(15)
–	Det er selvfølgelig muligt, at der er mere end to pensioner; jeg har valgt eksemplet med to pensioner for at gøre det (relativt) enkelt.
(16)
–	Punkt 30 i nærværende forslag til afgørelse.
(17)
–	Dom af 6.10.1987, sag 197/85, Sml. s. 3855.
(18)
–	Rådets forordning af 30.4.1992, som ændrer forordning nr. 1408/71 og forordning nr. 574/72 (EFT L 136, s. 7).
(19)
–	Rådets forordning af 21.3.1972, som fastsætter betingelserne for anvendelsen af forordning nr. 1408/71 (EFT 1972 I, s. 149).
(20)
–	Jf. artikel 50 i forordning nr. 1408/71, opsummeret i punkt 43 i nærværende forslag til afgørelse.