62002CC0312_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. Sverige har i denne sag nedlagt påstand om annullation af Kommissionens beslutning 2002/524/EF af 26. juni 2002 om at udelukke visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt for Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen, fra fællesskabsfinansiering (2), for så vidt som den udelukker en udgift på 18 555 850 SEK afholdt af Sverige fra fællesskabsfinansiering. Subsidiært har Sverige nedlagt påstand om, at Domstolen nedsætter det fra EF-finansiering udelukkede beløb til 11 817 748 SEK, eller mere subsidiært til 12 436 091 SEK.
2. De omhandlede udgifter er afgifter opkrævet af Sverige for udstedelse af kort. Svensk lovgivning fastsatte, at ansøgere om fællesskabslandbrugsstøtte til et bestemt areal skulle betale en afgift for det kort, som skulle vedlægges støtteansøgningen. Kommissionen gjorde gældende, at opkrævning af sådanne afgifter var i strid med fællesskabsretten (3), hvorefter støtten skal udbetales fuldt ud. Beslutning 2002/524 udelukkede derfor et beløb fra fællesskabsfinansiering svarende til kortafgifter opkrævet i 1999 (4) .
Relevante retsforskrifter
3. De grundlæggende bestemmelser vedrørende finansiering af den fælles landbrugs politik var på det omhandlede tidspunkt fastlagt ved forordning nr. 729/70 (5), som bestemte, at fonden skulle finansiere fællesforanstaltninger, som vedtages med henblik på virkeliggørelsen af de i artikel 33, stk. 1, litra a), EF anførte mål, herunder interventioner til regulering af landbrugsmarkederne, som foretages efter Fællesskabets regler inden for rammerne af den fælles markedsordning for landbruget (6) .
4. Artikel 5 i forordning nr. 729/70 fastsatte regler for afslutning af regnskaber indsendt af nationale organer, der er bemyndiget til at afholde udgifterne ved transaktioner, der kan finansieres af fonden. Artikel 5, stk. 2, litra c), første afsnit, pålægger udtrykkeligt Kommissionen at udelukke udgifter, der ikke er afholdt i overensstemmelse med fællesskabsreglerne, fra fællesskabsfinansiering.
5. Artikel 30a i forordning nr. 805/68 om den fælles markedsordning for oksekød (7) bestemmer, at »de beløb, der skal ydes ifølge denne forordning, udbetales i deres helhed til de støtteberettigede«.
6. Artikel 15, stk. 3, i forordning nr. 1765/92 om indførelse af en støtteordning for producenter af visse markafgrøder (8) bestemmer, at »de i denne forordning omhandlede beløb skal udbetales til støttemodtagerne fuldt ud«.
7. Artikel 8, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 1663/95 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EØF) nr. 729/70 for så vidt angår proceduren for regnskabsafslutning for EUGFL (9), Garantisektionen, bestemmer:
»Når Kommissionen som følge af en undersøgelse finder, at udgifterne ikke er afholdt efter EF-reglerne, meddeler den den pågældende medlemsstat resultaterne af sin undersøgelse og de korrigerende foranstaltninger, der skal træffes for at sikre, at reglerne fremtidigt overholdes.«
Sagens baggrund
8. Sverige vedtog den 17. april 1997 Förordningen 1997:183 om kortudgifter i forbindelse med landbrugsstøtte (10) . Förordningen 1997:183 bestemte, at ansøgere om landbrugsstøtte til et bestemt areal skulle betale en afgift for det kort, som skulle vedlægges støtteansøgningen. Afgiften udgjorde 10 SEK pr. hektar af det relevante areal, med et maksimum på 3 000 SEK. Förordningen 1997:183 blev ophævet den 1. juli 2000 og var derfor kun gældende i 1998 og 1999. Det anslås, at der i alt blev betalt 62 291 350 SEK i kortafgift, hvoraf 31 871 925 SEK synes at vedrøre 1998 og 30 419 425 SEK 1999.
9. Kommissionen besluttede den 26. juni 2002 at udelukke 18 555 850 SEK fra fællesskabsfinansiering på grund af tilsidesættelse af artikel 15 i forordning nr. 1765/92 og artikel 30a i forordning nr. 805/68 (11) .
10. Det er ubestridt, at denne udelukkelse kun vedrører udgifter afholdt i 1999, idet Kommissionen var af den opfattelse, at afgifter betalt i 1998 (det første år, hvor Förordningen 1997:183 var gældende) kunne anses for en modydelse for en tjenesteydelse bestående i at stille et kort til rådighed, som kunne være til almen gavn for den berørte landmand. Det kan antages (selv om det intetsteds udtrykkeligt er nævnt i de dokumenter, som er fremlagt ved Domstolen), at beløb, som kun repræsenterer en del af de samlede afgifter, som blev opkrævet i 1999, kun vedrører de afgifter, der blev opkrævet for kort stillet til rådighed i forbindelse med støtteansøgninger, som er omfattet af de omhandlede forordninger.
11. Sverige gjorde indledningsvis gældende, som sit hovedargument, at den skrivelse, hvori Kommissionen først beskrev sin holdning til sagen, ikke indeholdt nogen vurdering af, hvilke udgifter der skulle udelukkes fra fællesskabsfinansiering, således som det er foreskrevet ved artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 1663/95 (12) . Sverige indrømmede imidlertid i sin replik, at den i sagen gældende version af artikel 8, stk. 1 (13), ikke længere indeholder sådan en betingelse.
Tilsidesættelse af artikel 15 i forordning nr. 1765/92 og artikel 30a i forordning nr. 805/68
12. Sverige har gjort gældende, at Förordningen 1997:183 ikke er uforenelig med artikel 15 i forordning nr. 1765 eller artikel 30a i forordning nr. 805/68, idet de beløb, som svenske landmænd var berettiget til i henhold til fællesskabsretten, blev udbetalt i deres helhed til dem.
13. Begge parter har henvist til Domstolens dom i sagen Kellinghusen og Ketelsen (14) . Denne sag vedrørte lovligheden af national lovgivning, hvorefter ansøgere skulle betale et administrativt gebyr for godtgørelser i henhold til forordning nr. 1765/92 og nr. 805/68.
14. Domstolen udtalte indledningsvis, at bestemmelserne i fællesskabsforordningerne skal anvendes ensartet i alle medlemsstater og så vidt muligt have samme virkning på hele Fællesskabets område (15) og fastslog følgende:
»Som med rette anført af Kommissionen, kan formålet med at kompensere for det indkomsttab, der følger af nedsættelsen af de institutionelle priser, kun nås, hvis støttebeløbene udbetales fuldt ud eller i deres helhed til de landbrugere, som er berørt af konsekvenserne af reformen af den fælles landbrugspolitik.
Hvis man anerkendte, at medlemsstaterne kunne reducere godtgørelsesbeløbene ved at fratrække eller opkræve beløb til dækning af administrative omkostninger, ville det være ensbetydende med en forskellig godtgørelse af landbrugernes indkomsttab inden for en medlemsstat og mellem landbrugere i forskellige medlemsstater, hvilket ville være i strid med den ensartede anvendelse af fællesskabsretten, som er nødvendig for at undgå forskelsbehandling af de erhvervsdrivende (sag C-132/95, Jensen og Korn- og Foderstofkompagniet, Sml. 1998 I, s. 2975, præmis 49).
Det følger heraf, at artikel 15, stk. 3, i forordning nr. 1765/92 og artikel 30a i forordning nr. 805/68, som indsat ved forordning nr. 2066/92, indeholder et forbud mod, at de nationale myndigheder foretager fradrag i udbetalingerne eller opkræver betaling af de administrative omkostninger ved behandlingen af ansøgningerne, når dette bevirker, at støttebeløbene reduceres« (16) .
15. Efter min mening kan denne dom anvendes på kortafgifterne i nærværende sag.
16.
Sverige har gjort gældende, at disse afgifter ikke blev opkrævet for at dække de svenske myndigheders administrative udgifter, men som en modydelse for udleveringen af kortene, og at det samlede opkrævede beløb var mindre end omkostningerne ved at fremstille kortene. Desuden var afgifterne ikke en betingelse for behandling af støtteansøgningerne; der blev sendt kort til alle berørte landbrugere, hvorefter afgifterne blev opkrævet. Støtteansøgninger blev gennemgået og støtte tildelt, uanset om kortafgiften var blevet betalt eller ej.
17. Jeg er imidlertid ikke overbevist om, at disse faktorer er relevante. Som Kommissionen har fremhævet, var ansøgere ikke desto mindre nødt til at indlevere et kort sammen med støtteansøgningen samt at betale afgiften for kortet. Som jeg har bemærket i mit forslag til afgørelse i sagen Kellinghusen og Ketelsen, er det imidlertid »klart, at hvis forbuddet mod fradrag skal være effektivt, kan det ikke fortolkes rent formelt, således at det kun omfatter fradrag, som faktisk sker på udbetalingstidspunktet. Forbuddet mod ethvert fradrag må nødvendigvis gælde for alle udgifter, som er direkte og uadskilleligt forbundet med de beløb, der udbetales« (17) .
18. Kommissionen har henvist til en skrivelse fra det svenske landbrugsministerium til generaldirektøren for GD VI (nu GD Landbrug), dateret den 2. februar 1998 og sendt som svar på en anmodning om oplysninger vedrørende indførelsen i Sverige af et integreret system for forvaltning og kontrol af visse EF-støtteordninger i henhold til forordning (EØF) nr. 3508/92 (18) . I denne skrivelse (19) har den svenske regering forklaret, at i henhold til nævnte forordning skal ansøgninger om arealstøtte behandles på grundlag af et identifikationssystem for landbrugsarealer. Eftersom de tilgængelige kort var utilstrækkelige, blev der indført et identifikationssystem baseret på jordlodder dækket af særlige nummererede kort. Da den kompetente myndighed anvender disse kort, når den behandler støtteansøgninger, skal ansøgere også anvende dem. Udfærdigelsen af disse kort gav anledning til store engangsomkostninger. Sverige havde overvejet flere muligheder for finansiering af systemet, for til sidst at vælge at opkræve en kortafgift.
19. Det fremgår derfor, at kortafgifterne var bestemt til at finansiere det system til identificering af jordlodder, der blev indført i Sverige i henhold til forordning nr. 2508/92, og følgelig til at dække de svenske myndigheders administrative udgifter.
Afgift for kort over foderarealer
20. Subsidiært har Sverige gjort gældende, at afgifter for kort over foderarealer ikke kan udelukkes fra EF-finansiering, fordi Kommissionens skrivelse af 24. oktober 2000, der betegnedes som en »meddelelse i henhold til artikel 8, stk. 1, i forordning (EF) nr. 1663/95«, kun nævnte ulovlige fradrag i forbindelse med støtte til markafgrøder. Foderarealer er imidlertid en del af husdyrpræmieordningen. Det var først i Kommissionens anden meddelelse i henhold til artikel 8, stk. 1, modtaget den 6. august 2001, at Kommissionen anførte, at afgifter for kort over foderarealer også skulle udelukkes fra fællesskabsfinansiering.
21. Kommissionen hævder, at det først var i maj 2001, at den modtog detaljerede oplysninger fra Sverige vedrørende udbetalt støtte til foderarealer. Da der ikke forelå nogen forpligtelse til i den første meddelelse af 24. oktober 2000 at medtage en vurdering af de udgifter, som Kommissionen påtænkte at udelukke fra fællesskabsfinansiering (20), gør det ikke meddelelsen ugyldig, at den kun nævner støtte til markafgrøder. Sverige kan heller ikke gøre gældende, at medlemsstaten som følge heraf var ude af stand til at bestemme, hvilke ændringsforanstaltninger der skulle træffes, eftersom den havde afskaffet kortafgiften den 1. juli 2000 for både dyrkbare arealer og foderarealer.
22. Under disse omstændigheder mener jeg, at Sveriges anbringender ikke kan lægges til grund.
Kortafgift vedrørende arealer, for hvilke der også er blevet ansøgt om støtte til miljøvenligt landbrug eller regionalstøtte
23. Sverige har endvidere gjort gældende, at kortafgifter ikke var ulovlige i de tilfælde, hvor kortene vedrørte arealer, for hvilke der også var blevet ansøgt om støtte til miljøvenligt landbrug eller regionalstøtte. Artikel 15 i forordning nr. 1765/92 og artikel 30a i forordning nr. 805/68 omfatter ikke støtte til miljøvenligt landbrug eller regionalstøtte. Når det samme areal var genstand både for en ansøgning for støtte til et dyrkbart areal eller husdyrstøtte og for en ansøgning vedrørende støtte til miljøvenligt landbrug eller regionalstøtte, var afgiften for det pågældende kort den samme, som den ville have været, såfremt der alene ansøgtes om støtte til dyrkbare arealer eller husdyrstøtte. Kommissionen har imidlertid foreslået at udelukke afgifter for kort over arealer, der var genstand for begge former for støtte (på den ene side støtte til miljøvenligt landbrug eller regionalstøtte og på den anden side støtte til dyrkbare arealer eller husdyrstøtte).
24. Jeg kan ikke se, hvorledes dette argument skulle kunne hjælpe Sverige. Kommissionen har udelukket et beløb svarende til den kortafgift, der indbetales af ansøgerne om arealstøtte for dyrkbare arealer og husdyrstøtte, da disse indbetalinger er fradrag, som er forbudt i henhold til artikel 15 i forordning nr. 1765/92 og artikel 30a i forordning nr. 805/68. Jeg har ovenfor anført, at jeg anser Kommissionens udlægning af disse bestemmelser for korrekt. At ansøgerne også ansøgte om andre former for støtte, kan ikke have nogen betydning for tilsidesættelsen af artikel 15 og 30a eller for følgerne af disse tilsidesættelser.
Forslag til afgørelse
25. I lyset af ovenstående foreslår jeg, at Domstolen:
1) frifinder Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber
2)	tilpligter sagsøgeren at betale sagens omkostninger.
(1) .
(2)
–	EFT 2002 L 170, s. 77.
(3)
–	Beskrevet under punkt 5 og 6.
(4)
–	Jf. punkt 10.
(5)
–	Rådets forordning (EØF) nr. 729/70 af 21.4.1970 om finansiering af den fælles landbrugspolitik, EFT 1970 I, s. 196, som ændret navnlig ved Rådets forordning (EF) nr. 1287/95 af 22.5.1995, EFT L 125, s. 1. Forordning nr. 729/70 blev fra den 1.1.2000 erstattet med hensyn til udgifter af Rådets forordning (EF) nr. 1258/1999 af 17.5.1999 om finansiering af den fælles landbrugspolitik, EFT L 160, s. 103.
(6)
–	Artikel 1, stk. 3, og artikel 3, stk. 1.
(7)
–	Rådets forordning (EØF) nr. 805/68 af 27.6.1968, EFT 1968 I, s. 179, som ændret navnlig ved Rådets forordning (EØF) nr. 2066/92 af 30.6.1992, EFT L 215, s. 12.
(8)
–	Rådets forordning (EØF) nr. 1765/92 af 30.6.1992, EFT L 181, s. 12.
(9)
–	Kommissionens forordning (EF) nr. 1663/95 af 7.7.1995, EFT L 158, s. 6, som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 2245/1999 af 22.10.1999, EFT L 273, s. 5.
(10)
–	Förordningen (1997:183) om kartavgift I ärenden om jordbruksstöd.
(11)
–	Beslutningen henviser til artikel 30 i forordning nr. 805/68. Det er imidlertidt klart, at der menes 30a, hvilket Sverige også erkender.
(12)
–	Jf. fodnote 9.
(13)
–	Artikel 8, stk. 1, blev erstattet med virkning fra den 30.10.1999 ved forordning nr. 2245/1999, jf. fodnote 9. Kommissionens meddelelse var dateret den 24.10.2000.
(14)
–	Forenede sager C-36/97 og C-37/97, Sml. 1998 I, s. 6337.
(15)
–	Dommens præmis 16, hvori der henvises til sag 819/79, Tyskland mod Kommissionen, Sml. 1981, s. 21, præmis 10.
(16)
– Præmis 19-21 i dommen.
(17)
–	Punkt 13.
(18)
–	Rådets forordning af 27.11.1992 om et integreret system for forvaltning og kontrol af visse EF-støtteordninger, EFT L 355, s. 1.
(19)
–	Vedlagt som bilag til Kommissionens svarskrift.
(20)
–	Jf. punkt 11.