61997CC0143_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
A - Indledning
1 I denne sag er der for Domstolen indgivet en praejudiciel forelaeggelse af Cour du travail de Liège. Forelaeggelsen vedroerer dels fortolkningen af artikel 12, stk. 2, artikel 46, stk. 3, og artikel 46b i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 (1) i forbindelse med beregningen af en minearbejderpension forhoejet med et tillaeg efter belgisk ret, dels spoergsmaalet om en eventuel nedsaettelse af dette tillaeg med et beloeb svarende til ydelser ved alderdom, som er opnaaet i andre medlemsstater.
2 Tvisten i hovedsagen kan i det vaesentlige gengives paa foelgende maade: Sagsoegeren og appelindstaevnte i hovedsagen (herefter »sagsoegeren«) er foedt i Italien, og har i sin faglige karriere vaeret beskaeftiget som loenmodtager foerst i sit hjemland, og derefter i Tyskland. Endelig har han i 26 aar arbejdet som grubeminearbejder i Belgien.
3 En minearbejders pension beregnes i henhold til artikel 3, stk. 2, i lov af 20. juli 1990 om indfoerelse af en variabel pensionsalder for loenmodtagere og om tilpasning af loenmodtagernes pensioner til udviklingen i den almindelige levestandard (2) paa grundlag af et forventet fuldt beskaeftigelsesforloeb paa 30 aar.
Det bestemmes i artikel 3, stk. 6, foerste afsnit: »Stoerrelsen af den alderspension, som tilkommer en loenmodtager, der har haft regelmaessig hovedbeskaeftigelse som grubeminearbejder eller som arbejder i en aaben mine i sammenlagt tredive kalenderaar, men dog i mindst 25 kalenderaar, forhoejes med et tillaeg.«
Artikel 3, stk. 6, andet afsnit, lyder saaledes: »Dette tillaeg svarer til forskellen mellem den alderspension, han ville have opnaaet, saafremt han faktisk havde haft regelmaessig hovedbeskaeftigelse under jorden ved de ovennaevnte virksomheder i 30 kalenderaar, og den samlede sum af alderspensioner eller ydelser, der traeder i stedet herfor, som han kan goere krav paa i medfoer af én eller flere af de i stk. 1, foerste afsnit, litra a), omtalte ordninger.«
Artikel 3, stk. 1, foerste afsnit, litra a), vedroerer navnlig foelgende ordninger: »en alders- eller efterladtepension eller ydelser, der traeder i stedet herfor, og som er tildelt ... efter en udenlandsk ordning.«
4 Office national des pensions, som er sagsoegt og appellant i hovedsagen (herefter »ONP«) tildelte ved forvaltningsakt sagsoegeren en minearbejderpension paa et aarligt beloeb af 449 417 BEF med virkning fra den 1. januar 1991. Det fremgaar desuden af afgoerelsen, at han havde ret til et aarligt tillaeg paa 40 591 BEF, og at: »Dette tillaeg nedsaettes med et beloeb svarende til det, der udbetales som anden alderspension eller ydelser, der traeder i stedet herfor, som De yderligere vil kunne goere krav paa efter en belgisk eller udenlandsk ordning ...«
5 Tillaegget blev nedsat til nul som foelge af to arbejdsophoerspensioner, som sagsoegeren havde krav paa, dels én fra Italien med virkning fra den 1. november 1989 med et beloeb paa 101 619 ITL pr. maaned, dels én fra Tyskland med virkning fra den 1. januar 1991 med et beloeb paa 3 208,80 DEM pr. aar. Sagsoegeren anlagde sag, hvorunder han anfaegtede nedsaettelsen af dette tillaeg.
6 Han gjorde ved de belgiske retsinstanser gaeldende, at artikel 3, stk. 6, andet afsnit, indeholder en bestemmelse om, at en ydelse skal nedsaettes, men at der i henhold til artikel 12, stk. 2, artikel 46, stk. 3, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 samt dens artikel 46b, som traadte i kraft den 1. juni 1992, skal ses bort fra denne bestemmelse ved beregningen af den pension, som han har krav paa i henhold til den belgiske ordning.
Indtil forordningens artikel 12, stk. 2, blev aendret havde den foelgende indhold:
»Indeholder en medlemsstats lovgivning bestemmelser om, at en ydelse skal nedsaettes ... naar modtageren samtidig faar udbetalt andre sociale ydelser eller har andre indtaegter, finder disse bestemmelser tillige anvendelse, selv om det drejer sig om ydelser, som den paagaeldende har opnaaet i henhold til en anden medlemsstats lovgivning, eller om indtaegter, han har modtaget paa en anden medlemsstats omraade. Denne regel finder dog ikke anvendelse, saafremt den paagaeldende modtager ydelser af samme art ved invaliditet, alderdom, doedsfald (pensioner) eller erhvervssygdom, der fastsaettes af institutionerne i to eller flere medlemsstater i overensstemmelse med artikel 46, 50 og 51 eller artikel 60, stk. 1, litra b).«
7 Sagsoegeren fik medhold i foersteinstansen. ONP appellerede afgoerelsen. ONP gjorde gaeldende, at den omtvistede belgiske lovgivning blot var en klausul med henblik paa beregning af den ydelse, som skulle udredes, og derfor fandt anvendelse foer ydelsen kunne »nedsaettes, stilles i bero eller bortfalde«.
8 Den forelaeggende ret har anmodet om en praejudiciel afgoerelse af foelgende spoergsmaal:
»Skal udtrykket 'bestemmelse om, at en ydelse skal nedsaettes/bestemmelse om nedsaettelse' i artikel 12, stk. 2, artikel 46, stk. 3, og artikel 46b i forordning (EOEF) nr. 1408/71, fortolkes saaledes, at det tager sigte paa en lovbestemmelse i en medlemsstat, der - med en bestemmelse om, at stoerrelsen af arbejdsophoerspension til en loenmodtager, som ikke sammenlagt har haft beskaeftigelse i 30 aar, men dog i mindst 25 aar, forhoejes med et tillaeg - fastsaetter, at tillaegget er lig med forskellen mellem det beloeb i arbejdsophoerspension, som arbejdstageren ville have faaet tildelt, saafremt han faktisk havde vaeret beskaeftiget i 30 aar, og det samlede pensionsbeloeb, han er berettiget til i medfoer af en indenlandsk ordning eller en ordning i en anden medlemsstat?«
9 ONP og Kommissionen har indgivet indlaeg under den skriftlige forhandling. Under retsmoedet har den svenske regering interveneret. Jeg vender tilbage til parternes anbringender i forbindelse med min stillingtagen til sagen.
B - Stillingtagen
10 For det foerste skal jeg bemaerke, at de relevante bestemmelser i forordning nr. 1408/71 blev aendret med virkning fra 1. juni 1992. Denne omstaendighed havde sagsoegeren - ifoelge forelaeggelseskendelsen - henvist til for de nationale retsinstanser, og Kommissionen havde ogsaa taget udgangspunkt heri i sin argumentation.
11 Paa denne baggrund finder to faellesskabsretlige regelsaet anvendelse: dels det regelsaet, som var gaeldende i perioden mellem den 1. januar 1992 - datoen for foerste pensionstildeling - og den 31. maj 1992, dels det aendrede regelsaet, som traadte i kraft den 1. juni 1992. Imidlertid kan det allerede paa nuvaerende tidspunkt konstateres, at udtrykket »bestemmelse om, at en ydelse skal nedsaettes/bestemmelse om nedsaettelse« (herefter »bestemmelse om nedsaettelse«) i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i disse regelsaet, ikke har gennemgaaet nogen indholdsmaessig aendring.
12 ONP har under den skriftlige forhandling - samt under proceduren i hovedsagen - anfoert, at den omtvistede belgiske bestemmelse er en klausul med henblik paa beregning af ydelsen. Den har tilfoejet, at ydelsesbeloebet noedvendigvis beregnes paa et tidligere tidspunkt end en eventuel bestemmelse om nedsaettelse finder anvendelse. Desuden kan denne bestemmelse ikke betragtes som en hindring for arbejdskraftens frie bevaegelighed, eftersom belgiske pensionsydelser ogsaa i andre sammenhaenge medregnes ved beregningen af tillaegget.
Endelig har ONP's repraesentant under retsmoedet anfoert, at det omtvistede tillaeg svarer til det beloeb, som er noedvendigt for at naa op paa den i den belgiske lovgivning fastsatte minimumsydelse, hvis beregning i henhold til artikel 50 i forordning nr. 1408/71 medtager pensionsydelser, som skal udredes fra anden side, i det ydelsesbeloeb, som skal udredes i medfoer af forordningens kapitel om pensioner (3).
13 Den svenske regering har under retsmoedet i det vaesentlige fremfoert, at den relevante belgiske bestemmelse ikke kan betragtes som en bestemmelse om nedsaettelse i forordning nr. 1408/71's forstand, men udgoer en ren og skaer beregningsregel. Den har tilfoejet, at saafremt Domstolen skulle betragte bestemmelserne vedroerende fastsaettelsen af tillaegsbeloebet som en bestemmelse om nedsaettelse, boer forordningens artikel 12, stk. 2, artikel 46, stk. 3, og artikel 46b ikke finde anvendelse, idet dette ville faa negative konsekvenser.
14 Kommissionen har derimod anfoert, at den paagaeldende belgiske bestemmelse skal betragtes som en bestemmelse om nedsaettelse i forordningens forstand. Dette indebaerer, saavel ifoelge den udgave af forordning nr. 1408/71, som var gaeldende den 1. juni 1992 som ifoelge den senere udgave, at pensionsydelser, som skal udredes i henhold til ordninger i andre medlemsstater, ikke skal medregnes ved beregningen af tillaegget.
Til stoette for dette synspunkt har Kommissionen henvist til Domstolens praksis (4) og redegjort for de forskellige fremgangsmaader, der er valgt i forbindelse med henholdsvis eksterne og interne antikumulationsregler. I denne sag er der tale om en ekstern antikumulationsregel, som der skal ses bort fra ved beregningen af en ydelse, der skal udredes i henhold til en medlemsstats lovgivning.
Retsstillingen i henhold til forordning nr. 1408/71 indtil den 31. maj 1992
15 De relevante bestemmelser i forordning nr. 1408/71 i den udgave, som var gaeldende indtil den 31. maj 1992 er artikel 12, stk. 2, i den foernaevnte udgave, og artikel 46, stk. 3, hvori det bestemmes: »Med det hoejeste af de i medfoer af stk. 2, litra a), beregnede teoretiske ydelsesbeloeb som oevre graense har den paagaeldende ret til summen af de efter reglerne i stk. 1 og 2 beregnede ydelser.
For saa vidt det i foregaaende afsnit omhandlede beloeb overskrides, skal hver institution, som anvender stk. 1, regulere sin ydelse med et beloeb svarende til forholdet mellem den omhandlede ydelses beloeb og summen af de i henhold til bestemmelserne i stk. 1 fastsatte ydelser.«
16 Domstolen afsagde dommen i Romano-sagen (5) i den periode, hvor de ovennaevnte bestemmelser endnu var gaeldende. Dette praejudicielle soegsmaal vedroerte spoergsmaalet, om de davaerende belgiske bestemmelser om medregning eller ikke-medregning af de teoretiske arbejdsaar ved beregningen af en pension til en minearbejder, skulle betragtes som en bestemmelse om nedsaettelse i artikel 12, stk. 2's forstand. Under visse omstaendigheder (6) fik arbejdere i den paagaeldende industrigren ret til teoretiske arbejdsaar for en fuld beskaeftigelsesperiode, som var beregnet paa grundlag af 30 aars beskaeftigelse. Disse teoretiske aar er normalt - ved beregningen af pension til vandrende arbejdstagere - blevet nedsat med de faktiske beskaeftigelsesaar, som er tilbagelagt i en anden medlemsstat.
17 Den nationale ret, hvor sagen var blevet anlagt, anmodede Domstolen om en praejudiciel afgoerelse af, om de paagaeldende belgiske bestemmelser udgjorde antikumulationsregler i forordning nr. 1408/71's forstand med de hertil knyttede konsekvenser for beregningen af pensionsbeloebet.
18 I dom af 4. juni 1985 fastslog Domstolen:
»En national regel om, at de supplerende teoretiske arbejdsaar, som tildeles en arbejdstager, nedsaettes med det antal aar, for hvilke arbejdstageren har ret til pension i en anden medlemsstat, er en bestemmelse om nedsaettelse, jf. artikel 12, stk. 2, i Raadets forordning nr. 1408/71 ... En saadan klausul kan ifoelge denne bestemmelses sidste punktum ikke finde anvendelse ved fastsaettelse af pensioner i overensstemmelse med forordningens artikel 46, stk. 1« (7).
19 Spoergsmaalet i denne sag er, om denne vurdering ogsaa kan finde anvendelse paa de aendrede belgiske bestemmelser, som er relevante for perioden mellem den 1. januar 1991 og den 31. maj 1992.
20 Ifoelge ONP er der vaesentlig forskel paa henholdsvis den ved loven af 20. januar 1990 indfoerte beregningsmetode og den metode, som dannede grundlag for den forelaeggelse, som foerte til dommen i Romano-sagen, og Domstolens besvarelse i denne sag har saaledes ikke betydning for afgoerelsen af den retlige problemstilling i denne sag.
21 Derimod finder Kommissionen, at den nationale retsstilling, som var gaeldende i den for Romano-sagen relevante periode, i det vaesentlige er identisk med den, som finder anvendelse i hovedsagen.
22 Det maa fastslaas, at den belgiske lovgivning vedroerende minearbejderpension - saavel i den udgave, som dannede grundlag for Romano-sagen, som i den gaeldende - indeholder saerlige fordele for arbejdstagere i denne branche. Disse fordele bestaar for det foerste i, at et fuldt beskaeftigelsesforloeb omfatter 30 aars beskaeftigelse, dvs. en periode, der er vaesentligt kortere end den, der gaelder i henhold til almindelige bestemmelser. For det andet er lovgivningen for denne persongruppe kendetegnet ved, at den pensionsydelse, der skal erlaegges efter et faktisk beskaeftigelsesforloeb paa mindst 25 aar, ved lov reguleres til den fulde ydelse. Dette gaelder for begge retlige situationer, som danner grundlag for denne overvejelse. Den eneste forskel er reguleringsmetoden. Hvor de perioder, der skulle medregnes under den tidligere retstilstand, var suppleret af teoretiske perioder, tildeles der under den senere retstilstand et tillaeg, idet den pension, som danner grundlag for beregningen, er baseret paa et beskaeftigelsesforloeb paa 30 aar.
23 De pensionsydelser, som kan kraeves udbetalt fra anden side, fratraekkes det beloeb, som udgoeres af forskellen mellem pension, der er opnaaet i faktiske beskaeftigelsesperioder, og den fulde ydelse. Dette gaelder for begge regelsaet, dvs. i henhold til metoden om at regulere ydelserne til den fulde ydelse, som enten ivaerksaettes via en nedsaettelse af de teoretiske perioder, som foerst medregnes, eller via en nedsaettelse af det beloeb, som tillaegget er beregnet til. I det omfang reguleringen, for en bestemt gruppe loenmodtagere, af de pensionsydelser, som er opnaaet ved bidragsindbetaling, til det fulde beloeb - uanset aarsagerne dertil - foerer til en ordning, som er gunstigere end efter de almindelige regler, er den tidligere og den senere retsstilling sammenlignelige. I saa henseende er de pensionsydelser, der kan goeres krav paa fra anden side, ogsaa sammenlignelige. Efter begge regelsaet skal saavel ydelser i henhold til indenlandsk lovgivning som ydelser, som skal udredes i henhold til udenlandske ordninger, medregnes (8).
24 Domstolen har kvalificeret den »eksterne« antikumulationsbestemmelse, som var indeholdt i den tidligere (nationale) antikumulationsregel, som en »bestemmelse om nedsaettelse« som omhandlet i artikel 12, stk. 2, i forordning nr. 1408/71. Som foelge af, at den nye lovgivnings struktur og formaal er sammenlignelig med den tidligere lovgivnings, maa den nye lovgivning kvalificeres paa samme maade.
25 Denne betragtning maa saa meget desto mere finde anvendelse, som de perioder, der skal medregnes ved pensionens fastsaettelse, i princippet henhoerer under andre bestemmelser (9). Saafremt medregningen eller nedsaettelsen af teoretiske perioder imidlertid skal betragtes som en bestemmelse om nedsaettelse i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i regelsaettet, er dette i endnu hoejere grad tilfaeldet for tildeling eller nedsaettelse af tillaegsbeloeb. Saaledes er der i de relevante bestemmelser tale om »dobbeltydelser« (10) og om »ydelsernes fastsaettelse« (11).
26 Saafremt det antages, at nedsaettelsen af tillaegget med et beloeb svarende til de ydelser, som skal udredes i henhold til udenlandske ordninger, er en bestemmelse om nedsaettelse i forordning nr. 1408/71's forstand, kan der i medfoer af de udtrykkelige bestemmelser i forordningens artikel 12, stk. 2, sidste punktum, ses bort fra anvendelsen af denne bestemmelse om nedsaettelse ved beregningen af pensionsbeloebet i henhold til forordningens artikel 46. Dette gaelder under alle omstaendigheder i medfoer af forordning nr. 1408/71 i den udgave, som var gaeldende indtil ultimo maj 1992.
Retsstillingen i henhold til forordningen i den udgave, der var gaeldende fra den 1. juli 1992
27 AEndringen af de relevante bestemmelser i forordningen var en foelge af den kodificering, der blev foretaget af hensyn til Domstolens praksis indtil dette tidspunkt (12). De relevante bestemmelser i forordning nr. 1408/71 i den udgave, der var gaeldende fra den 1. juli 1992, har foelgende ordlyd:
Artikel 12, stk. 2: »Indeholder en medlemsstats lovgivning bestemmelser om, at en ydelse skal nedsaettes ... naar modtageren samtidig faar udbetalt andre sociale ydelser eller har andre indtaegter af enhver art, finder disse bestemmelser, medmindre der er fastsat andre bestemmelser i denne forordning, tillige anvendelse, selv om det drejer sig om ydelser, som den paagaeldende har opnaaet i henhold til en anden medlemsstats lovgivning, eller om indtaegter, han har modtaget paa en anden medlemsstats omraade« (13).
28 Det ses umiddelbart, at det andet punktum i artikel 12, stk. 2, som indskraenkede den i foerste punktum omtalte almindelige retsgrundsaetning og udelukkede nedsaettelsen, saafremt den paagaeldende modtog ydelser af samme art ved invaliditet, alderdom, doedsfald eller erhvervssygdom, der fastsaettes af institutionerne i to eller flere medlemsstater, er blevet ophaevet. I stedet for er der i teksten indfoert saetningen: »medmindre der er fastsat andre bestemmelser i denne forordning«. Disse andre bestemmelser, saasom de i forordningens artikel 46a, artikel 46b, og artikel 46c omhandlede, overtager og uddyber indholdet af den ophaevede saetning i artikel 12. De saerlige bestemmelser i forordningens kapitel 3 vedroerende dobbeltydelser finder saaledes anvendelse.
29 Artikel 46 er helt ny. Faellesskabsbestemmelsen om antikumulation i artikel 46, stk. 3, i den tidligere udgave er ophaevet. Artikel 46, stk. 3, har nu foelgende indhold:
»Den paagaeldende har fra den kompetente institution i hver af de beroerte medlemsstater ret til de hoejeste ydelsesbeloeb beregnet i henhold til stk. 1 og 2, medmindre andet eventuelt foelger af anvendelsen af bestemmelserne om nedsaettelse, midlertidig inddragelse eller bortfald af ydelser, som er fastsat i den lovgivning, hvorefter denne ydelse skal udbetales.
Hvis dette er tilfaeldet, foretages sammenligningen mellem de ydelsesbeloeb, der fremkommer efter anvendelsen af de naevnte bestemmelser.«
30 En ny artikel 46b, som vedroerer »saerlige bestemmelser om sammenfald af ydelser af samme art, der skal udredes i henhold til lovgivningen i to eller flere medlemsstater« blev indsat i forordningen. Det bestemmes heri:
»1. Bestemmelserne i en medlemsstats lovgivning om nedsaettelse, midlertidig inddragelse eller bortfald af ydelser finder ikke anvendelse paa en ydelse, der beregnes i henhold til artikel 46, stk. 2.
2. Bestemmelserne i en medlemsstats lovgivning om nedsaettelse, midlertidig inddragelse eller bortfald af ydelser finder kun anvendelse paa en ydelse, der beregnes i henhold til artikel 46, stk. 1, litra a), nr. i), saafremt det drejer sig om:
a) en ydelse, hvis stoerrelse er uafhaengig af laengden af de tilbagelagte forsikrings- eller bopaelsperioder, og som er anfoert i bilag IV, afsnit D,
eller
b) en ydelse, hvis stoerrelse fastsaettes paa grundlag af en fiktiv periode ...«
31 Spoergsmaalet er nu om aendringen af retsstillingen medfoerer en anden faellesskabsretlig vurdering af den nationale bestemmelse om nedsaettelse.
32 I det omfang de pensionsydelser, som tildeles i medfoer af udenlandske ordninger, ifoelge national ret skal fratraekkes ved fastsaettelsen af pensionsydelserne, foreligger der en ekstern antikumulationsregel. AEndringen af forordning nr. 1408/71 har under alle omstaendigheder ikke fjernet den nationale bestemmelses egenskab af at vaere en bestemmelse om nedsaettelse. Den omstaendighed, at den er indsat i en intern antikumulationsregel, som i henhold til artikel 46, stk. 3, finder anvendelse ved beregningen af saavel en selvstaendig ydelse, jf. artikel 46, stk. 1, litra a), nr. i), i forordning nr. 1408/71, som en prorataydelse i medfoer af faellesskabsretten, jf. forordningens artikel 46, stk. 2, aendrer heller intet ved dens egenskab af at vaere en ekstern antikumulationsbestemmelse.
33 Det maa derfor fastslaas, at den omtvistede nationale bestemmelse er en bestemmelse om nedsaettelse i forordning nr. 1408/71's forstand. Heraf foelger, at den finder anvendelse i overensstemmelse med de i forordningen fastsatte regler.
34 Artikel 12, stk. 2, fastsaetter princippet om, at - selv eksterne - nationale antikumulationsregler finder anvendelse, »medmindre der er fastsat andre bestemmelser i denne forordning«. Imidlertid foelger saadanne bestemmelser af saerregler vedroerende pension i forordningens kapitel 3. De almindelige bestemmelser, som inden for disse rammer finder anvendelse paa »nedsaettelse, midlertidig inddragelse eller bortfald af ydelser ved invaliditet, alderdom eller til efterladte i henhold til medlemsstaternes lovgivning«, er indeholdt i forordningens artikel 46a.
35 Det bestemmes i artikel 46a, stk. 3, litra a):
»Der tages kun hensyn til ydelser, som der er erhvervet ret til efter lovgivningen i en anden medlemsstat, eller andre indtaegter, der er opnaaet i en anden medlemsstat, saafremt lovgivningen i foerstnaevnte medlemsstat indeholder bestemmelser om medregning af ydelser eller indtaegter, der er opnaaet i udlandet.«
36 Det regelsaet, som finder anvendelse ved sammenfald af ydelser af samme art, som skal udredes i henhold til lovgivningen i to eller flere medlemsstater, og som gaar forud for ovennaevnte bestemmelse, er indeholdt i artikel 46b. I denne sag udgoer pensionsydelserne fra Kongeriget Belgien, Den Italienske Republik og Forbundsrepublikken Tyskland utvivlsomt »ydelser af samme art«, som i artikel 46a, stk. 1, defineres som »ydelser ved invaliditet, alderdom og til efterladte, som beregnes eller udredes paa grundlag af forsikrings- og/eller bopaelsperioder, der er tilbagelagt af en og samme person«. Artikel 46b, stk. 1, udelukker fuldstaendigt anvendelsen af bestemmelser om nedsaettelse i henhold til lovgivningen i en medlemsstat paa prorataydelser, som er beregnet i overensstemmelse med artikel 46, stk. 2.
37 Kommissionen tager udgangspunkt i, at denne bestemmelse finder anvendelse i denne sag, og har baseret sit standpunkt paa denne bestemmelse, idet den anfoerer, at bestemmelserne om nedsaettelse i henhold til lovgivningen i medlemsstaterne ikke kan finde anvendelse.
38 I den foreliggende kontekst er der imidlertid tale om beregningen af en selvstaendig ydelse i henhold til artikel 46, stk. 1, litra a), nr. i), idet de 26 arbejdsaar, som medregnes af den paagaeldende medlemsstats institution, alene er blevet tilbagelagt efter den belgiske lovgivning. Paa denne baggrund maa artikel 46b, stk. 2, anvendes, hvorefter bestemmelserne om nedsaettelse, midlertidig inddragelse eller bortfald af ydelser kun finder anvendelse under ganske saerlige betingelser. Disse betingelser er dels uafhaengigheden af laengden af de tilbagelagte forsikrings- eller bopaelsperioder, dels den omstaendighed, at de er omfattet af afsnit D i bilag IV til forordningen. Disse to betingelser er ikke opfyldt i denne sag, hvorfor den omtvistede bestemmelse om nedsaettelse ikke boer finde anvendelse.
39 Man naar saaledes et resultat, som er identisk med Kommissionens, hvorfor det er unoedvendigt i denne sag at tage stilling til, om tvisten i hovedsagen henhoerer under artikel 46b, stk. 1, eller under dens stk. 2.
40 Dette resultat forekommer ogsaa rimeligt. Teoretisk set kunne man ganske vist forestille sig, at en vandrende arbejdstager i forbindelse med beregningen af pensionsydelsen i henhold til belgisk lovgivning, stilles i en situation, som er lidt mere fordelagtig end en loenmodtager, som udelukkende har haft sin erhvervsmaessige beskaeftigelse efter den belgiske ordning. Der er imidlertid ikke tale om en fortrinsstilling, idet en vandrende arbejdstager af belgisk nationalitet ifoelge faellesskabsbestemmelserne heller ikke er omfattet af bestemmelserne om nedsaettelse i henhold til medlemsstaternes lovgivninger. Desuden udgoer beregningen af ydelsen i henhold til den belgiske lovgivning en etape i beregningen af en vandrende arbejdstagers pension i henhold til faellesskabsbestemmelserne. I denne sag er der ikke tale om at fastlaegge det endelige resultat efter anvendelsen af samtlige etaper i beregningen i henhold til den komplekse ordning i forordningens kapitel 3.
41 Det er klart, at faellesskabslovgiveren ved aendringen af forordning nr. 1408/71 navnlig ved forordning (EOEF) nr. 1248/92 (14), har villet give faste rammer for anvendelsen af de nationale antikumulationsregler i forbindelse med beregningen af pensionerne efter faellesskabsreglerne, og at den herved har udstedt artikel 46b, som har relevans i denne sag. Saaledes overholder den udtrykkeligt kontinuiteten i Domstolens praksis.
42 Baggrunden for aendringen af forordning nr. 1408/71 findes i betragtningerne til forordning nr. 1248/92. Femtende betragtning har foelgende indhold: »ifoelge Domstolens faste praksis har Raadet ikke kompetence til at fastsaette regler, som begraenser retten til to eller flere pensioner, som der er erhvervet ret til i forskellige medlemsstater, ved at nedsaette det pensionsbeloeb, som der er erhvervet ret til i medfoer af den nationale lovgivning alene ... ifoelge Domstolen henhoerer denne kompetence under den nationale lovgiver, eftersom det paahviler faellesskabslovgiveren at fastsaette de graenser, inden for hvilke de nationale bestemmelser om nedsaettelse, midlertidig inddragelse eller bortfald af ydelser kan finde anvendelse ... « (15).
Videre bestemmes det i sekstende og syttende betragtning: »for at beskytte de vandrende arbejdstagere og deres efterladte mod en alt for streng anvendelse af de nationale bestemmelser om nedsaettelse, midlertidig inddragelse eller bortfald af ydelser er det noedvendigt i [forordningen] at indsaette en bestemmelse, som strengt afgraenser anvendelsen af disse bestemmelser;
... af samme aarsag boer der ... indsaettes en bestemmelse, som i de tilfaelde, hvor der bestaar samtidig ret til flere ydelser af samme art, kun goer det muligt at anvende disse regler paa visse ydelser og i saertilfaelde« (16).
Det bestemmes endelig i attende betragtning: »i bilag IV, afsnit D, boer anfoeres de ydelser, paa hvilke de naevnte regler kan finde anvendelse, naar der bestaar samtidig ret til flere ydelser af samme art«.
43 De bestemmelser, som faellesskabslovgiveren har fastsat i forbindelse hermed, kan ikke fraviges.
44 Endelig skal jeg tage stilling til den argumentation, som ONP fremfoerte under retsmoedet, og hvorefter forordningens artikel 50 finder anvendelse i sagen.
45 Artikel 50 omhandler »ydelse af tillaeg, naar summen af de ydelser, der skal udbetales efter lovgivningen i de enkelte medlemsstater, er lavere end det minimumsbeloeb, der er fastsat i lovgivningen i den af disse stater, hvor modtageren er bosat«.
Bestemmelsen har foelgende ordlyd: »Der kan ikke i den stat, hvor en person, der modtager ydelser i medfoer af dette kapitel, er bosat, og efter hvis lovgivning der tilkommer ham en ydelse, ydes ham et beloeb, der er lavere end den minimumsydelse, der i den naevnte lovgivning er fastsat for en forsikrings- eller bopaelsperiode, der svarer til samtlige de perioder, der efter bestemmelserne i de foregaaende artikler er taget i betragtning ved ydelsens fastsaettelse. Den kompetente institution i den paagaeldende stat skal i givet fald gennem hele det tidsrum, hvor han er bosat i denne stat, yde ham et tillaeg, der svarer til forskellen mellem summen af de ydelser, der tilkommer ham i medfoer af dette kapitel, og stoerrelsen af minimumsydelsen.«
46 ONP har til stoette for, at tillaegget til minearbejderne i henhold til den nationale lovgivning er et tillaeg som omhandlet i artikel 50, paaberaabt sig Browning-dommen (17), og udledt, at de ydelser, der skal udredes af organer i andre medlemsstater, noedvendigvis maa inddrages ved beregningen af tillaegget.
47 Der er flere grunde til, at ONP's raesonnement ikke kan tiltraedes. For det foerste er der ikke tale om en »minimumsydelse« som omfattet af regelsaettet. Domstolens dom i Browning-sagen definerer en saadan minimumsydelse som en »udtrykkelig garanti, som har til formaal at sikre modtagere af sociale sikringsydelser en minimumsindkomst, der overstiger det ydelsesbeloeb, de kan goere krav paa alene efter deres forsikringsperioder og bidrag«. Det omtvistede tillaeg i henhold til den belgiske lovgivning har derimod til foelge, paa naermere fastsatte betingelser og ved forhoejelse af den opnaaede pension til en fuld pensionsydelse, at skille en bestemt persongruppe gunstigere. Denne ydelse afhaenger netop ikke af den faktiske forsikringsperiode.
48 ONP's henvisning til generaladvokat Sir Gordon Slynn's forslag til afgoerelse aendrer heller intet herved. Ganske vist udtalte generaladvokaten: »Minimumsydelsen behoever ikke noedvendigvis at vaere udtrykt i et fast beloeb i den paagaeldende lovgivning. Det kan vaere et beloeb, der fremkommer efter beregning efter en bestemt fremgangsmaade«. Imidlertid boer dette citat placeres i rette sammenhaeng, idet generaladvokaten videre anfoerer: »Det maa imidlertid ikke vaere underkastet andre betingelser end den, jeg har anfoert«, hvortil bemaerkes, at han beskriver betingelserne som »tilbagelaeggelsen af en forsikringsperiode« (18).
49 Som foelge heraf kan det ikke antages, at den belgiske lovgivning om pensioner til minearbejdere tildeler en »minimumsydelse«.
50 Der er ogsaa en anden grund til, at artikel 50 i forordning nr. 1408/71 ikke finder anvendelse. Bestemmelsen forudsaetter noedvendigvis, at pensionsydelserne i forordningens artikel 46, stk. 2, fastsaettes i henhold til faellesskabsregler (19). Som jeg allerede har redegjort for under gennemgangen af artikel 46b vedroerer denne sag beregningen af en selvstaendig ydelse alene paa grundlag af arbejdsperioder, som er tilbagelagt efter den belgiske ordning.
C - Forslag til afgoerelse
51 Det ovenfor anfoerte foerer til, at det praejudicielle spoergsmaal boer besvares bekraeftende. Jeg skal derfor foreslaa Domstolen foelgende besvarelse heraf:
»Udtrykket 'bestemmelse om, at en ydelse skal nedsaettes/bestemmelse om nedsaettelse' i artikel 12, stk. 2, artikel 46, stk. 3, og artikel 46b i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, skal fortolkes saaledes, at det tager sigte paa en lovbestemmelse i en medlemsstat, der - med en bestemmelse om, at stoerrelsen af arbejdsophoerspension til en loenmodtager, som ikke sammenlagt har haft beskaeftigelse i 30 aar, men dog i mindst 25 aar, forhoejes med et tillaeg - fastsaetter, at tillaegget er lig med forskellen mellem det pensionsbeloeb, som arbejdstageren ville have faaet tildelt, saafremt han faktisk havde vaeret beskaeftiget i 30 aar, og det samlede pensionsbeloeb, han er berettiget til i medfoer af en indenlandsk ordning eller en ordning i en anden medlemsstat.«
(1) - Konsolideret udgave af Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14.6.1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet (EFT 1992 C 325, s. 1), som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2.6.1983 (EFT L 230, s. 6).
(2) - Moniteur belge af 15.8.1990.
(3) - Jf. Kapitel 3: »Alderdom og doedsfald (pensioner)«.
(4) - Dom af 4.6.1985, sag 58/84, Francesco Romano, Sml. s. 1679, af 11.6.1992, forenede sager C-90/91 og C-91/91, Di Crescenzo, Sml. I, s. 3851, og af 21.10.1975, sag 24/75, Petroni, Sml. s. 1149.
(5) - Dom af 4.6.1985, sag 58/84 (jf. fodnote 4).
(6) - Jf. naermere dommen i sag 58/84 (jf. fodnote 4).
(7) - Dommen i Romano-sagen (jf. fodnote 4).
(8) - Jf. artikel 3, stk. 1, litra a), i loven af 20.7.1990 og artikel 10, stk. 2, nr. 1, i kongelig anordning nr. 50 af 24.10.1967 i den udgave, der var gaeldende fra den 1.1.1981.
(9) - Jf. artikel 45 i forordning nr. 1408/71.
(10) - Jf. artikel 12, stk. 2, i forordning nr. 1408/71.
(11) - Jf. overskriften til artikel 46 i forordning nr. 1408/71.
(12) - Jf. f.eks. dom af 21.10.1975, sag 24/75, Petroni, Sml. s. 1149.
(13) - Min fremhaevelse.
(14) - Raadets forordning (EOEF) nr. 1248/92 af 30.4.1992 om aendring af forordning (EOEF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet og forordning (EOEF) nr. 574/72 om regler til gennemfoerelse af forordning (EOEF) nr. 1408/71 (EFT L 136 s. 7).
(15) - Min fremhaevelse.
(16) - Min fremhaevelse.
(17) - Dom af 17.12.1981, sag 22/81, Norman Ivor Browning, Sml. s. 3357.
(18) - Forslag til afgoerelse i sag 22/81, jf. fodnote 17, s. 3372 ff.
(19) - Jf. ordlyden af artikel 50: »... forsikrings- eller bopaelsperiode, der svarer til samtlige de perioder...« (min fremhaevelse); jf. ogsaa forordningens artikel 46, stk. 2, og artikel 45.