62024TJ0058_RES
Sag T-58/24
Tiktok Technology Ltd
mod
Europa-Kommissionen
Rettens dom (Første Udvidede Afdeling) af 10. september 2025
»Digitale tjenester – forordning (EU) 2022/2065 – Kommissionens afgørelse om fastsættelse af tilsynsgebyret for 2023 – artikel 43, stk. 3-5, i forordning 2022/2065 – artikel 4, stk. 2, i delegeret forordning (EU) 2023/1127 – metode til beregning af det gennemsnitlige antal aktive tjenestemodtagere pr. måned – tidsmæssig tilpasning af virkningerne af en annullation«
Tilnærmelse af lovgivningerne – digitale tjenester – forordning 2022/2065 – fastsættelse af tilsynsgebyret for meget store onlineplatforme og meget store søgemaskiner – metode til fastsættelse af det gennemsnitlige antal månedlige aktive modtagere – fælles metode for meget store platforme og meget store søgemaskiner – lovlighed
(Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2022/2065, art. 33, stk. 3 og 4, art. 43, stk. 3-5, og art. 87, stk. 4-6; Kommissionens forordning 2023/1127, art. 4, stk. 1 og 2)
(jf. præmis 32 og 34)
Tilnærmelse af lovgivningerne – digitale tjenester – forordning 2022/2065 – fastsættelse af tilsynsgebyret for meget store onlineplatforme og meget store søgemaskiner – metode til fastsættelse af det gennemsnitlige antal månedlige aktive modtagere – vedtagelse i en individuel gennemførelsesretsakt – ulovlighed – forpligtelse til at vedtage en sådan metode ved en delegeret retsakt
(Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2022/2065, art. 33, stk. 3 og 4, art. 43, stk. 3-5, og art. 87, stk. 4-6; Kommissionens forordning 2023/1127, art. 4, stk. 1 og 2)
(jf. præmis 37, 41-43, 45, 46 og 50)
Annullationssøgsmål – dom om annullation – retsvirkninger – Domstolens begrænsning heraf – Kommissionens gennemførelsesafgørelse om fastsættelse af tilsynsgebyret – annullation – den anfægtede retsakts virkninger opretholdes, indtil denne erstattes inden for en rimelig frist på højst 12 måneder – begrundelse i hensynet til retssikkerheden og den korrekte gennemførelse af de tilsynsopgaver, som Kommissionen er blevet pålagt ved forordning 2022/2065
(Art. 264 og art. 266, stk. 1, TEUF)
(jf. præmis 60, 61, 63, 65 og 66)
Resumé
I forbindelse med to søgsmål med påstand om annullation af Europa-Kommissionens afgørelser om fastsættelse af det tilsynsgebyr, der for 2023 skulle finde anvendelse på dels Facebook og Instagram, dels på TikTok, udtalte Retten sig for første gang om fortolkningen af bestemmelserne om fastsættelse af det tilsynsgebyr, som udbydere af meget store onlineplatforme (
1
) skal betale for at finansiere de tilsynsopgaver, som Kommissionen er tillagt ved forordningen om digitale tjenester. Retten fastslog i begge tilfælde, at Kommissionen havde begået en retlig fejl ved at vedtage den fælles metode til fastsættelse af det gennemsnitlige antal månedlige aktive modtagere (herefter »antallet af aktive tjenestemodtagere«) i en gennemførelsesretsakt og ikke i en delegeret retsakt, og annullerede følgelig de anfægtede afgørelser.
Sagsøgerne, Meta Platforms Ireland Ltd for tjenesterne Facebook og Instagram på den ene side og TikTok Technology Ltd for TikTok-tjenesten på den anden side, er selskaber, der udbyder tjenester udpeget som meget store onlineplatforme. I henhold til artikel 43 i forordning 2022/2065 skal de betale et årligt tilsynsgebyr til dækning af Kommissionens omkostninger i forbindelse med dens tilsynsopgaver.
Ved to gennemførelsesafgørelser af 27. november 2023 fastsatte Kommissionen størrelsen af dette gebyr for 2023 for Facebook og Instagram på den ene side og TikTok på den anden side (
2
). Dette beløb blev i overensstemmelse med artikel 43, stk. 3, andet afsnit, i forordning 2022/2065 fastlagt efter den metode og de procedurer, der er fastsat i delegeret forordning 2023/1127 (
3
), og navnlig dennes artikel 5. Med henblik på fastsættelsen af dette beløb fulgte Kommissionen en fælles metode for alle meget store onlineplatforme og meget store onlinesøgemaskiner, som den vedlagde hver af de anfægtede afgørelser, med henblik på at fastlægge antallet af aktive tjenestemodtagere for de udpegede tjenester og fordele det årlige tilsynsgebyr mellem disse i overensstemmelse med principperne i artikel 43 i forordning 2022/2065.
Sagsøgerne anfægtede hver især disse afgørelser for Retten, idet de bl.a. gjorde gældende, at metoden til fastsættelse af antallet af aktive tjenestemodtagere var ulovlig, for så vidt som Kommissionen havde udøvet sine delegerede beføjelser ved individuelle gennemførelsesretsakter.
Rettens bemærkninger
Retten undersøgte indledningsvis, om forordning 2022/2065 gør det muligt at anvende en fælles metode til beregning af antallet af aktive tjenestemodtagere, inden den vurderede, om Kommissionen i det foreliggende tilfælde tilsidesatte forordningens artikel 43 ved at vedtage en sådan metode inden for rammerne af en gennemførelsesretsakt.
For det første konstaterede den, at ingen bestemmelse i forordning 2022/2065 eller delegeret forordning 2023/1127 er til hinder for, at Kommissionen følger en given metode til beregning af antallet af aktive tjenestemodtagere. Den bemærkede endvidere, at den relevante faktor med henblik på anvendelsen af artikel 43 i forordning 2022/2065 ikke er antallet af aktive tjenestemodtagere i absolutte tal for hver udpeget tjeneste, men dets relative værdi i forhold til de øvrige udpegede tjenester.
Retten bemærkede, at Kommissionen i det foreliggende tilfælde med føje kunne nære tvivl om sammenhængen i alle beregningsmetoderne af antallet af aktive tjenestemodtagere, som de forskellige udbydere anvendte, så meget desto mere som den ikke rådede over data fra visse af dem. Det følger heraf, at Kommissionen med føje kunne anvende en fælles metode af hensyn til gennemsigtigheden og den lige behandling af de nævnte udbydere, henset til den omstændighed, at fordelingen af tilsynsgebyrerne i henhold til artikel 43 i forordning 2022/2065 skal stå i et rimeligt forhold til antallet af aktive tjenestemodtagere for hver udpeget tjeneste.
Eftersom det fremgår af ordlyden af artikel 4, stk. 2, i delegeret forordning 2023/1127, at denne bestemmelse ikke fastsætter noget hierarki mellem de tre angivne informationskilder, idet disse klart præsenteres som alternativer, var Kommissionen ikke forpligtet til at favorisere eller se bort fra en af disse. Det var derfor med rette, at Kommissionen besluttede at støtte sig på andre oplysninger, som den havde adgang til, som omhandlet i den nævnte bestemmelse.
Retten bemærkede, at det for det andet fremgår af den generelle opbygning af og formålene med forordning 2022/2065, at begrebet om »antallet af aktive tjenestemodtagere« skal forstås på en ensartet og sammenhængende måde, uafhængigt af sammenhængen og formålet med forordning 2022/2065’s gennemførelse. Hvis det havde været lovgivers hensigt at fastsætte særskilte retlige ordninger, alt efter om formålet med at anvende antallet af aktive tjenestemodtagere var at udpege en tjeneste som hidrørende fra meget store onlineplatforme eller meget store onlinesøgemaskiner eller at fastlægge tilsynsgebyret, ville lovgiver have fastsat dette udtrykkeligt i klare og præcise vendinger.
Henset til ovenstående betragtninger fastslog Retten, at selv om Kommissionen således ganske vist har ret til at vedtage en fælles metode til beregning af antallet af aktive tjenestemodtagere, kan den imidlertid ikke unddrage sig kontrollen i forbindelse med proceduren for vedtagelse af delegerede retsakter, således som den bl.a. er fastsat i artikel 87, stk. 4 og 6, i forordning 2022/2065, ved blot at vedlægge denne fælles metode som bilag til hver gennemførelsesretsakt.
Selv om det i denne henseende er korrekt, at artikel 43 i forordning 2022/2065, i modsætning til samme forordnings artikel 33, stk. 3, ikke udtrykkeligt tager sigte på vedtagelsen af en delegeret retsakt med henblik på at fastlægge beregningsmetoden for antallet af aktive tjenestemodtagere, forholder det sig ikke desto mindre således, at artiklen pålægger Kommissionen en forpligtelse til at sikre, at de årlige tilsynsgebyrer står i et rimeligt forhold til antallet af aktive tjenestemodtagere for hver udpeget tjeneste, samtidig med at den skal fastsætte den metode og de procedurer, der skal anvendes til at fastlægge disse gebyrer inden for rammerne af en delegeret retsakt og ikke en gennemførelsesretsakt.
Det fremgår med andre ord af en kontekstuel og systematisk fortolkning af de relevante bestemmelser i forordning 2022/2065, at selv om forordningen ikke udtrykkeligt henviser til den metode, der er nævnt i artikel 33 i forordning 2022/2065, skaber dens artikel 43 en udtrykkelig forbindelse mellem metoden til fastsættelse af de årlige tilsynsgebyrer, som kun kan fastsættes ved vedtagelsen af en delegeret retsakt, og antallet af aktive tjenestemodtagere for de udpegede tjenester, på grundlag af hvilket gebyrerne skal fastlægges. Følgelig er den anvendte metode til fastlæggelse af antallet af aktive tjenestemodtagere uløseligt forbundet med beregningen af tilsynsgebyret og skal anses for at udgøre et væsentligt og uundværligt element heri.
For det tredje fastslog Retten, at eftersom fastlæggelsen af antallet af aktive tjenestemodtagere, således som det er anført i præmis 43 ovenfor, er et væsentligt og uundværligt element ved fastsættelsen af gebyret, medfører Kommissionens forpligtelse i henhold til artikel 43, stk. 4, i forordning 2022/2065 til i en delegeret retsakt at fastsætte »den nærmere« metode og procedurerne for fastsættelsen af gebyrerne implicit, men nødvendigvis, en forpligtelse til i en sådan retsakt i det mindste at fastsætte tilstrækkeligt detaljerede elementer i metoden for fastlæggelse af antallet af aktive tjenestemodtagere.
Under alle omstændigheder pålægger sidstnævnte bestemmelse i det væsentlige Kommissionen at præcisere og konkretisere forordning 2022/2065 ved i en delegeret retsakt at udvikle detaljer, som ikke er blevet defineret af lovgiver. For så vidt som Kommissionen i delegeret forordning 2023/1127 begrænser sig til generelt at angive tre informationskilder, nemlig de data, som leverandøren har fremlagt i henhold til artikel 24, stk. 2, i forordning 2022/2065, de oplysninger, der er anmodet om i henhold til artikel 24, stk. 3, i forordning 2022/2065, og andre oplysninger, som den har adgang til, kan det imidlertid ikke lægges til grund, at Kommissionen har overholdt artikel 43, stk. 4, i forordning 2022/2065.
Under disse omstændigheder fastslog Retten, at eftersom antallet af aktive tjenestemodtagere er såvel et væsentligt element i metoden til fastsættelse af tilsynsgebyret som et begreb, der skal forstås på en ensartet og sammenhængende måde i hele forordning 2022/2065, følger det af denne forordnings artikel 43, stk. 3, sammenholdt med nævnte forordnings artikel 33, stk. 3, at Kommissionen ved at vedtage metoden til beregning af antallet af aktive tjenestemodtagere i en gennemførelsesretsakt og ikke i en delegeret retsakt havde tilsidesat samme forordnings artikel 43, stk. 3, 4 og 5, og artikel 87. Retten annullerede derfor de anfægtede afgørelser.
Retten besluttede således at opretholde disses virkninger, indtil de nødvendige foranstaltninger til opfyldelse af Rettens domme var truffet, og dette inden for en rimelig frist, som ikke måtte overstige 12 måneder regnet fra den dag, hvor de nævnte domme bliver endelige.
Henset til de grunde, der begrundede annullationen af de anfægtede afgørelser, fandt Retten således, at Kommissionen ikke ville være i stand til at vedtage nye afgørelser, hvorved sagsøgerne blev pålagt at betale tilsynsgebyret, uden først at fastlægge metoden til fastlæggelse af antallet af aktive tjenestemodtagere ved hjælp af en delegeret retsakt. Nye afgørelser om fastsættelse af tilsynsgebyrer for 2023 kan således i givet fald først træffes efter en ændring af delegeret forordning 2023/1127 eller efter vedtagelsen af en ny delegeret retsakt, der fastsætter metoden til beregning af antallet af aktive tjenestemodtagere. Følgelig ville et afslag på anmodningen om opretholdelse af de anfægtede afgørelsers virkninger risikere at underminere retssikkerheden og den korrekte gennemførelse af de tilsynsopgaver, som forordning 2022/2065 har overdraget til Kommissionen.
(
1
) – Som omhandlet i artikel 33, stk. 4, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2022/2065 af 19.10.2022 om et indre marked for digitale tjenester og om ændring af direktiv 2000/31/EF (forordning om digitale tjenester) (EUT 2022, L 277, s. 1).
(
2
) – Kommissionens gennemførelsesafgørelse C(2023) 8176 final af 27.11.2023 om fastsættelse af tilsynsgebyret for Facebook i henhold til artikel 43, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2022/2065 og Kommissionens gennemførelsesafgørelse C(2023) 8173 final af 27.11.2023 om fastsættelse af tilsynsgebyret for TikTok i henhold til artikel 43, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2022/2065.
(
3
) – Kommissionens delegerede forordning (EU) 2023/1127 af 2.3.2023 om supplerende regler til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2022/2065 for så vidt angår de detaljerede metoder og procedurer vedrørende det tilsynsgebyr, som Kommissionen pålægger udbydere af meget store onlineplatforme og af meget store onlinesøgemaskiner (EUT 2023, L 149, s. 16).