61992CJ0354_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indgivet til Domstolens Justitskontor den 11. september 1992 har Franz Eppe ivaerksat appel af dom afsagt af Retten i Foerste Instans den 10. juli 1992 (forenede sager T-59/91 og T-79/91, Eppe mod Kommissionen, Sml. II, s. 2061) med den begrundelse, at dommen er behaeftet med en procedurefejl, der skader hans interesser, og at den tilsidesaetter faellesskabsretten.
2 Af Rettens dom (praemis 3-21) fremgaar bl.a.:
° F. Eppe, tjenestemand i loenklasse A4, chef for et kontor i Kommissionens Generaldirektorat for Landbrug (herefter benaevnt "GD VI"), havde den 9. januar 1990 en samtale med sin generaldirektoer, hvorunder han gav udtryk for sin utilfredshed med det kontor, han var chef for, og anmodede om at blive sat til andre opgaver, som var bedre tilpasset hans erfaringer og viden. Den 12. februar 1990 bekraeftede han indholdet af denne samtale i en notits til generaldirektoeren.
° Efter denne notits havde F. Eppe en samtale med generaldirektoeren den 14. marts 1990, hvorunder han gav sit principielle samtykke til at blive forflyttet. Tre maaneder senere, den 21. juni 1990, tilsendte F. Eppe ad tjenestevejen generaldirektoeren en notits, hvori han meddelte, at han trak sit principielle samtykke til en forflyttelse tilbage, medmindre denne forflyttelse indebar en forfremmelse til loenklasse A3.
° I et notat af 25. juni 1990 gjorde generaldirektoeren for GD VI rede for grundene til og formaalet med omorganiseringen af generaldirektoratet. Ifoelge notatets bilag I, punkt 4, blev der foreslaaet oprettet en stilling som "konsulent" ved Direktorat VI.G. "EUGFL". Den 6. august 1990 protesterede F. Eppe over for generaldirektoeren mod det forslag, denne havde forelagt generaldirektoeren for personale og administration om at aendre organisationsplanen for GD VI, for saa vidt dette forslag for ham indebar en anden stilling. Saaledes anmodede han den 18. september 1990 generalsekretaeren for Kommissionen om ikke straks at aendre organisationsplanerne for hans vedkommende for at undgaa enhver sammenligning med overflytningen af en anden kontorchef, hvilken overflytning "alle klart tillagde disciplinaer karakter". Den 15. oktober 1990 svarede generalsekretaeren ham, at han havde henstillet til generaldirektoeren for GD VI at differentiere mellem de to tilfaelde.
° Den 17. oktober 1990 godkendte Kommissionen den nye organisationsplan for GD VI. Ved notat af 6. november 1990 bekraeftede generaldirektoeren for GD VI over for F. Eppe, at han var udnaevnt til konsulent ved GD VI.G. "EUGFL". I dette notat hed det, at udnaevnelsen paa ingen maade indebar en bedoemmelse af den maade, hvorpaa han havde udoevet hvervet som chef for kontor VI.BI.4. Den 9. november 1990 bekraeftede generaldirektoeren for personale og administration paa sin side over for F. Eppe Kommissionens afgoerelse af 17. oktober 1990.
° Den 17. november 1990 indbragte F. Eppe en klage over Kommissionens afgoerelse af 17. oktober 1990. Han gjorde navnlig gaeldende, at Kommissionen i hans tilfaelde ikke havde overholdt det i generaldirektoerens notat af 25. juni 1990 om omstruktureringsproceduren indeholdte princip om, at den skulle hvile paa frivillighed.
° F. Eppe, der mente, at han var blevet forflyttet mod sin vilje, ansoegte den 14. januar 1991, "for at redde sin aere", om sin tidligere stilling. Ved notat af 14. februar 1991 meddelte sekretaeren for Det Raadgivende Udvalg for Udnaevnelser ham, at hans ansoegning ikke kom i betragtning ved denne lejlighed. Den 25. februar 1991 indbragte F. Eppe en ny klage, for det foerste over Kommissionens afgoerelse om at offentliggoere meddelelsen om, at hans tidligere stilling var ledig, for det andet over udnaevnelsen af V. til denne stilling og for det tredje over afslaget paa hans egen ansoegning til stillingen.
3 Sagsoegerens klager blev afvist, og han anlagde derfor to sager, den foerste med paastand om annullation af Kommissionens afgoerelse af 17. oktober 1990 om aendring af organisationsplanen for GD VI, og den anden med paastand om annullation af Kommissionens afgoerelser om at udsende meddelelse om ledig stilling KOM/164/90, udnaevne V. til denne stilling og afslaa sagsoegerens ansoegning.
4 Sagsoegte blev ved den appellerede dom frifundet i begge sager.
5 Vedroerende retsforhandlingernes forloeb samt parternes anbringender og argumenter henvises i oevrigt til den refererende dommers rapport. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.
6 Til stoette for sin appel har appellanten paaberaabt sig fem anbringender, ét om en procedurefejl og fire om retlige fejl.
7 Det bemaerkes, at appellanten i replikken har erklaeret, at han endvidere opretholdt samtlige anbringender og argumenter, der blev fremfoert for Retten.
8 Der skal i denne forbindelse henvises til artikel 112, stk. 1, litra c), i Domstolens procesreglement, hvorefter appelskriftet skal indeholde de retlige anbringender og argumenter, der paaberaabes. Domstolen har tidligere i kendelse af 26. april 1993 (sag C-244/92 P, Kupka-Floridi, Sml. I, s. 2041) fastslaaet, at et appelskrift, der begraenser sig til en gentagelse af de anbringender og argumenter, der allerede har vaeret forelagt i foerste instans, i realiteten udgoer et krav om ombedoemmelse af sagen for Retten, hvilket Domstolen ikke har kompetence til. Denne betragtning gaelder ligeledes i tilfaelde af en ren og skaer henvisning til de anbringender og argumenter, der har vaeret forelagt i foerste instans.
Overtraedelse af proceduren
9 Eppe har gjort gaeldende, at han saavel under den administrative procedure som under retsforhandlingerne har haevdet, at hverken proceduren i henhold til artikel 29 i tjenestemandsvedtaegten eller proceduren i henhold til afgoerelse af 19. juli 1988 om besaettelse af mellemlederstillinger (KOM(88) PV 928) er blevet overholdt.
10 Derfor har han i sit foerste anbringendes foerste led gjort gaeldende, at Retten burde have taget hensyn til hans argumenter herom.
11 Retten konstaterede i den appellerede doms praemis 40, at sagsoegeren i retsmoedet havde erklaeret, "... at hans sag for saa vidt angaar den procedure, der skal foelges, alene bygger paa den manglende overholdelse af omstruktureringsproceduren, og at han ikke agter at paaberaabe sig en kraenkelse af nogen anden procedure, f.eks. den, der er fastsat i vedtaegtens artikel 29 ...".
12 I den appellerede doms praemis 96 "... [fastslog] Retten, at naar sagsoegeren i replikken i forbindelse med anbringendet om tilsidesaettelse af artikel 25 paaberaaber sig den skade, han har lidt paa grund af, at den i Kommissionens afgoerelse af 19. juli 1988 fastsatte procedure ikke blev anvendt i hans tilfaelde, er der tale om et nyt anbringende, som maa afvises fra paakendelse i henhold til procesreglementets artikel 48, stk. 2 (jf. tillige ovenfor, praemis 40)".
13 I forbindelse med en appel kan appellanten ikke paaberaabe sig anbringender, som han udtrykkeligt har frafaldet i foerste instans, eller anbringender, som Retten har afvist, naar denne afvisning ikke er anfaegtet.
14 Foelgelig maa foerste led i foerste anbringende afvises.
15 I det foerste anbringendes andet led har Eppe bestridt Rettens argumentation i praemis 113, 114 og 115, og navnlig praemis 114, vedroerende sammenligningen af hans fortjenester med de oevrige ansoegeres.
16 Dette argument, hvorved Rettens argumentation bestrides, kan ikke paaberaabes som en procedurefejl.
17 Derfor skal det foerste anbringendes andet led behandles sammen med anbringendet om, at det var ulovligt at naegte at udnaevne sagsoegeren til hans tidligere stilling.
Tilsidesaettelse af begrundelsespligten
18 Eppe har i sit andet anbringendes foerste led bemaerket, at Retten har begaaet en fejl ved ikke at undersoege lovligheden af afgoerelsen af 17. oktober 1990 om hans forflyttelse i forhold til den procedure, der er fastsat ved ovennaevnte afgoerelse af 19. juli 1988.
19 I denne forbindelse er det tilstraekkeligt at anfoere, at de argumenter, der bygger paa denne afgoerelse, maa afvises af ovennaevnte grunde (praemis 11, 12 og 13).
20 Appellanten har i sit anbringendes andet led bestridt Rettens redegoerelse i den appellerede doms praemis 93 vedroerende retsgrundlaget for forflyttelsesafgoerelsen.
21 Det skal bemaerkes, at Retten i praemis 92-95 i den appellerede dom behandlede de ifoelge sagsoegeren uoverensstemmende begrundelser i skrivelserne af 6. november og 9. november 1990 for at efterproeve, om denne uoverensstemmelse indebar, at den anfaegtede afgoerelse var behaeftet med en fejl i form af manglende begrundelse.
22 Det hedder i praemis 93, at "[omstruktureringsproceduren] ikke fandt anvendelse paa sagsoegeren, i modsaetning til, hvad han maaske kunne forledes til at tro af skrivelsen af 6. november 1990", men at "denne manglende noejagtighed [dog blev] berigtiget af Kommissionen, baade i dens skrivelse af 9. november 1990 og i dens svar paa sagsoegerens klage, hvori den klart angav, at 'naevnte procedure alene er indfoert med henblik paa mobiliteten af personale, der ikke er kontorchefer' ". Retten har saaledes i praemis 95 konkluderet, "at da den eventuelle unoejagtighed i skrivelsen af 6. november 1990 er blevet berigtiget under den administrative procedure, kan der ikke antages at vaere sket en tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 25, stk. 2".
23 Da denne argumentation klart viser, med hvilken begrundelse Retten forkastede sagsoegerens argumenter, kan klagen om tilsidesaettelse af begrundelsespligten ikke tages til foelge.
24 Heraf foelger, at det andet anbringendes andet led maa forkastes.
Kraenkelse af forbuddet mod forskelsbehandling
25 Appellanten har gjort gaeldende, at han har vaeret udsat for forskelsbehandling, for saa vidt som den fremgangsmaade, der blev fulgt ved besaettelsen af den stilling, han fik tildelt, ikke var i overensstemmelse med den fremgangsmaade, der var fastsat i ovennaevnte afgoerelse af 19. juli 1988. Sidstnaevnte fremgangsmaade blev derimod fulgt ved besaettelsen af en anden lederstilling, der var blevet oprettet i forbindelse med aendringen af organisationsplanen for GD VI.
26 I denne forbindelse er det tilstraekkeligt at bemaerke, at dette tredje anbringende maa afvises af ovennaevnte grunde (praemis 11, 12 og 13).
Spoergsmaalet, om afslaget paa sagsoegerens ansoegning om sin tidligere stilling er ulovligt
27 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at afslaget paa hans ansoegning til sin egen stilling var ulovligt, idet der paa grund af, at hans seneste bedoemmelse ikke forelaa, ikke var foretaget en gyldig sammenligning mellem hans fortjenester og de oevrige ansoegeres.
28 Retten konstaterede i den appellerede doms praemis 113, 114 og 115, at den manglende bedoemmelse ikke var til skade for sagsoegeren, idet Det Raadgivende Udvalg for Udnaevnelser og ansaettelsesmyndigheden havde tilstraekkelige grunde ° jf. praemis 114 ° til at afslaa hans ansoegning til sin tidligere stilling.
29 Det skal bemaerkes, at en appel i medfoer af artikel 168 A i EOEF-traktaten og artikel 51, stk. 1, i statutten for EOEF-Domstolen kun kan stoettes paa, at Retten har overtraadt faellesskabsretten, og ikke paa Rettens vurdering af de faktiske omstaendigheder. Domstolens behandling skal saaledes ikke omfatte en ny vurdering af de faktiske omstaendigheder. Men i forbindelse med dette anbringende har appellanten ikke paaberaabt sig overtraedelse af nogen retsregel, men har begraenset sig til at bestride Rettens vurdering af de faktiske omstaendigheder.
30 Under disse omstaendigheder maa det fjerde anbringende afvises.
Tilsidesaettelse af omsorgspligten
31 Appellanten finder, at Retten begik en retlig fejl, da den i den appellerede doms praemis 67 anfoerte, at Kommissionen havde opfyldt sin omsorgspligt.
32 Retten fastslog i praemis 67, at Kommissionen ved sine skrivelser af 15. oktober og 6. november 1990 havde opfyldt sin omsorgspligt, idet den meddelte sagsoegeren, at den omtvistede afgoerelse ikke indebar en bedoemmelse af den maade, hvorpaa han havde udoevet sit tidligere hverv.
33 I denne forbindelse er det tilstraekkeligt at bemaerke, at appellanten har begraenset sig til at bestride den vurdering af de faktiske omstaendigheder, Retten foretog i praemis 67 i den appellerede dom. Men af de ovenfor i praemis 29 anfoerte grunde har Domstolen ikke kompetence til at foretage en saadan vurdering.
34 Foelgelig maa ogsaa det femte anbringende afvises.
35 Det fremgaar af det ovenfor anfoerte, at appellen skal forkastes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
36 Appellanten har fremhaevet, at han i de to sager, der blev anlagt ved Retten, havde paastaaet Kommissionen doemt til at betale samtlige sagens omkostninger. Han finder, at Retten kunne have taget hans krav til foelge i betragtning af Kommissionens chikanoese adfaerd over for ham, og har nedlagt paastand om, at Domstolen tager denne situation i betragtning.
37 Appellanten har imidlertid ikke godtgjort, at Kommissionen unoedvendigt eller af ond vilje har paafoert ham omkostninger. Denne paastand kan saaledes ikke tages til foelge.
38 I henhold til artikel 69, stk. 2, i procesreglementet paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Da F. Eppe har tabt sagen, doemmes han til at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
1) Appellen forkastes.
2) F. Eppe doemmes til at betale sagens omkostninger.