61991TO0019_DA
Dommens præmisser
Afgørelse
Dommens præmisser
Faktiske omstaendigheder
1 Ved staevning, indleveret den 21. marts 1991 til Justitskontoret ved De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans og registreret den 25. marts 1991, har Société d' hygiène dermatologique de Vichy (herefter benaevnt "Vichy") i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 173, stk. 2, anlagt sag med paastand om annullation af Kommissionens beslutning af 11. januar 1991 om en procedure i henhold til artikel 15, stk. 6, i Raadets forordning nr. 17 (IV/31.624-Vichy).
2 Ved saerskilt dokument registreret paa Rettens Justitskontor den 24. april 1991 har sagsoegeren tillige i medfoer af artikel 83, stk. 1, i Domstolens procesreglement fremsat begaering om en foreloebig forholdsregel i form af, at gennemfoerelsen af den omtvistede beslutning udsaettes.
3 Kommissionen har den 13. maj 1991 fremsat bemaerkninger vedroerende begaeringen om foreloebige forholdsregler. Parterne har fremsat mundtlige bemaerkninger den 30. maj 1991.
4 Inden der tages stilling til, om den foreliggende begaering om foreloebige forholdsregler kan tages til foelge, boer der redegoeres for sagens baggrund, herunder navnlig de omstaendigheder, som foranledigede Kommissionen til at traeffe den beslutning af 11. januar 1991, hvis gennemfoerelse sagsoegeren har begaeret udsat.
5 Den 26. juli 1985 havde Les Laboratoires d' application dermatologique de Vichy et Cie, der er datterselskab af Vichy, til Kommissionen anmeldt en aftale, gaeldende for Frankrig, om eksklusiv distribution af kosmetiske produkter af maerket Vichy fra apoteker.
6 Ved beslutning af 9. juni 1987 fra det franske konkurrenceraad (Conseil de la concurrence), som blev stadfaestet ved dom afsagt den 28. januar 1988 af Cour d' appel de Paris og dom afsagt den 25. april 1989 af Cour de cassation, blev Vichy paalagt at aendre sit distributionssystem i Frankrig, da eksklusiv distribution fra apoteker blev betragtet som stridende mod saavel fransk ret som EOEF-Traktatens artikel 85, stk. 1.
7 Efter de franske myndigheders afgoerelser anmeldte Vichy den 29. august 1989 til Kommissionen sit aendrede distributionssystem for Frankrig saavel som distributionssystemet for de oevrige medlemsstater med undtagelse af Danmark, hvor Vichy-produkter ikke forhandles. Alene dette sidstnaevnte system, som gaelder for samtlige medlemsstater undtagen Frankrig, og som hviler paa eksklusiv distribution fra apoteker, er genstanden for den beslutning, der er indbragt for Retten.
8 I beslutningen af 11. januar 1991 udtaler Kommissionen: Efter en foreloebig undersoegelse, jf. artikel 15, stk. 6, i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i Traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-62, s. 81, herefter benaevnt "forordning nr. 17"), af bestemmelserne i de aftaler, der er indgaaet mellem Société d' hygiène dermatologique de Vichy og henholdsvis grossisterne og apotekerne, finder Kommissionen, at disse aftaler, for saa vidt som de tager sigte paa eksklusiv distribution fra apoteker af kosmetiske produkter af maerket Vichy, falder ind under EOEF-Traktatens artikel 85, stk. 1, og at der ikke er grundlag for at bringe artikel 85, stk. 3, i anvendelse.
Grunde
9 I medfoer af EOEF-Traktatens artikel 185, jf. artikel 4 i Raadets afgoerelse af 24. oktober 1988 om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans, kan Retten, hvis den skoenner, at forholdene kraever det, udsaette gennemfoerelsen af den anfaegtede retsakt.
10 Artikel 83, stk. 2, i Domstolens procesreglement, som finder tilsvarende anvendelse, indtil Rettens procesreglement traeder i kraft - jf. artikel 11, stk. 3, i ovennaevnte raadsafgoerelse - bestemmer, at begaeringer om foreloebige forholdsregler, jf. EOEF-Traktatens artikel 185, skal angive de omstaendigheder, der medfoerer uopsaettelighed, og de faktiske og retlige grunde til, at den begaerede foreloebige forholdsregel umiddelbart forekommer berettiget. Forholdsreglerne skal have foreloebig karakter, idet de ikke maa foregribe afgoerelsen i hovedsagen.
11 Til stoette for begaeringen i denne sag har sagsoegeren i det vaesentlige gjort gaeldende, at Kommissionens beslutning af 11. januar 1991 i og med, at den indebaerer, at der ikke laengere bestaar den boedeimmunitet, som knytter sig til anmeldelsen af sagsoegerens aftaler, i virkeligheden er et faktisk paalaeg, som har saerdeles alvorlige konsekvenser og medfoerer alvorlig og uoprettelig skade. Sagsoegeren staar hermed over for det alternativ enten fortsat at forhandle sine produkter paa de bestaaende vilkaar og saaledes udsaette sig for en stoerre boede, idet sagens behandling ved Retten, hvis varighed sagsoegeren ikke er herre over, medregnes ved bedoemmelsen af overtraedelsens varighed, eller at opgive det eksklusive salg fra apoteker af sine produkter og dermed blive tvunget til at reorganisere hele sin forhandlingsstrategi, hvilket indebaerer arbejde og omkostninger af vaesentligt omfang med udsigt til, at Kommissionens beslutning annulleres, men uden mulighed for at vende tilbage til det tidligere distributionssystem, der sikrer en problemloes forhandling af sagsoegerens produkter.
12 Sagsoegeren goer gaeldende, at der bestaar en staerk formodning for, at der gives sagsoegeren medhold i hovedsagen. Herved har Vichy redegjort for en hel raekke anbringender saavel om kraenkelse af vaesentlige formkrav som om kraenkelse af Traktaten, isaer artikel 85, stk. 1 og 3, og af retsakter til dennes gennemfoerelse.
13 Til stoette for, at den omtvistede beslutning boer tilsidesaettes, goer sagsoegeren bl.a. gaeldende, at man undlod at foretage den hoering af Det Raadgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspoergsmaal, som foreskrives i artikel 10, stk. 3, i forordning nr. 17, og at den foreloebige foranstaltning, som er truffet i medfoer af artikel 15, stk. 6, i forordning nr. 17, ikke er berettiget. Sagsoegeren goer desuden gaeldende, at Kommissionen ikke i beslutningen har begrundet antagelsen af, at konkurrencen begraenses maerkbart, og at samhandelen mellem medlemsstater paavirkes. Endelig haevder sagsoegeren, at Kommissionens beslutning strider mod det principielle krav om ligebehandling af erhvervsdrivende, da sagsoegeren som foelge af sin spontane anmeldelse og som foelge af den beslutning, Kommissionen ved anmeldelsen foranledigedes til at traeffe, er blevet stillet ringere end konkurrenterne, som ikke foretog anmeldelse.
14 Heroverfor har Kommissionen for det foerste anfoert, at beslutningen, som ikke retter noget paalaeg til adressaten, paa grund af selve sin karakter ikke kan goeres til genstand for en retsafgoerelse om udsaettelse af gennemfoerelsen, og at sagsoegerens begaering derfor boer afvises fra realitetsbehandling. For det andet og subsidiaert goer Kommissionen tillige gaeldende, at de i retspraksis opstillede betingelser for, at en begaering om udsaettelse af gennemfoerelsen kan tages til foelge, ikke er opfyldt, idet sagsoegeren dels ikke har godtgjort en formodning for, at paastanden i hovedsagen tages til foelge, dels ikke har paavist, at den anfaegtede beslutning kan medfoere alvorlig og uoprettelig skade for sagsoegeren. Endelig tilfoejer Kommissionen, at en afgoerelse, som tager kravet om udsaettelse til foelge, noedvendigvis maa foregribe afgoerelsen i hovedsagen, ligesom den betyder, at gennemfoerelsen af enhver beslutning i henhold til artikel 15, stk. 6, i forordning nr. 17, uden videre kan udsaettes. Dette finder Kommissionen oedelaeggende for de befoejelser, som naevnte bestemmelse tildeler den.
15 Artikel 15, stk. 5, i forordning nr. 17 fastsaetter, at de boeder, som er omhandlet i samme artikels stk. 2, ikke kan paalaegges for handlinger, som foretages efter, at anmeldelse er sket til Kommissionen, og inden denne traeffer beslutning i henhold til Traktatens artikel 85, stk. 3, for saa vidt de ligger inden for graenserne for den i anmeldelsen beskrevne erhvervsudoevelse.
16 I medfoer af artikel 15, stk. 6, finder bestemmelserne i stk. 5 ikke anvendelse, saa snart Kommissionen har meddelt de paagaeldende virksomheder, at den efter en foreloebig undersoegelse er af den opfattelse, at betingelserne for anvendelse af Traktatens artikel 85, stk. 1, er til stede, og at der ikke findes grundlag for anvendelse af bestemmelserne i Traktatens artikel 85, stk. 3.
17 Det maa konstateres, at beslutningen om at ophaeve boedeimmuniteten alene bringer en immunitet, som virksomheden kunne paaberaabe sig efter sin anmeldelse af aftalen, til ophoer, og genindsaetter adressaten i den retsstilling, der forelaa foer anmeldelsen af aftalen til Kommissionen. Ved beslutningen fastsaettes ingen sanktion, og der rettes intet paalaeg til Vichy, hverken retligt eller faktisk. Saaledes kan det ikke antages, at den omtvistede beslutning bryder med det krav om ligebehandling mellem erhvervsdrivende, som Vichy paaberaaber sig.
18 Det maa herved, jf. den af Retten (Foerste Afdeling) afsagte kendelse af 23. januar 1991 (sag T-3/90, Vereniging Prodifarma mod Kommissionen, Sml. II, s. 1, grund 41 og 42), antages, at en saadan beslutning, uanset at den for aftaleparterne har retsvirkninger, ikke hindrer parterne i at anvende aftalen. Ganske vist kan risikoen for at faa paalagt en boede afholde dem fra det, men denne risiko er noejagtig den samme som den, der bestaar for enhver virksomhed, som ikke til Kommissionen har anmeldt en aftale, der vil kunne vaere omfattet af anvendelsesomraadet for forbuddet i Traktatens artikel 85, stk. 1.
19 Kun hvis Kommissionen i paakommende tilfaelde traeffer en beslutning i medfoer af artikel 3 i forordning nr. 17, hvorved den konstaterer, at Vichy har overtraadt bestemmelserne i artikel 85, stk. 1, kan ophaevelsen af boedeimmuniteten tages i betragtning med henblik paa fastsaettelsen af overtraedelsens varighed og foelgelig med henblik paa beregningen af boedens stoerrelse. Adressatvirksomheden raader i saa fald over retsmidler, hvorved den kan goere sine rettigheder behoerigt gaeldende for Faellesskabets retsinstanser. Under alle omstaendigheder er der tale om en fremtidig, ubestemt og usikker skade, som adressatvirksomheden vil kunne anslaa, og som den, saafremt den oensker det, altid vil kunne bringe til ophoer.
20 Af ovenstaaende betragtninger foelger, at en beslutning truffet af Kommissionen i henhold til artikel 15, stk. 6, i forordning nr. 17, efter sin karakter ikke i sig selv indeholder noget paalaeg eller skal gennemfoeres. Ved beslutningen faar adressatvirksomheden alene meddelelse om, hvad Kommissionen foreloebigt har besluttet i det konkrete tilfaelde med hensyn til, om et eksklusivt distributionssystem er foreneligt med Traktatens artikel 85. Foelgelig kan en saadan beslutning ikke blot ikke paafoere adressaten alvorlig og uoprettelig skade, men den kan heller ikke goeres til genstand for udsaettelse af gennemfoerelsen.
21 Herefter, og uden at det er noedvendigt naermere at tage stilling til sagsoegerens anbringender til stoette for en formodning for, at sagsoegeren gives medhold i hovedsagen, maa det fastslaas, at de retlige betingelser for at traeffe den begaerede foreloebige forholdsregel ikke er opfyldt, og at begaeringen herefter ikke kan tages til foelge.
Afgørelse
Af disse grunde
bestemmer
RETTENS PRAESIDENT
foer endelig afgoerelse traeffes
1) Begaeringen om foreloebige forholdsregler tages ikke til foelge.
2) Afgoerelsen om sagens omkostninger udsaettes.
Saaledes bestemt i Luxembourg, den 7. juni 1991.