61987CC0175_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1. Bortset fra anbringendet om ulovligheden af artikel 2, stk. 10, litra c), i Raadets forordning (EOEF) nr. 2176/84 (1) (herefter benaevnt "grundforordningen") efter GATT' s antidumpingkodeks fra 1979 (2) er ingen af de anbringender, som sagsoegerne, Matsushita Electric Industrial Co. Ltd (herefter benaevnt "MEI") og Matsushita Electric Trading Co. Ltd (herefter benaevnt "MET") i naervaerende sag har fremfoert til stoette for deres paastand om annullation af Raadets forordning (EOEF) nr. 535/87 (3) (herefter benaevnt "den anfaegtede forordning" eller "den endelige forordning"), virkelig nye.
2. Allerede i sag C-171/87 (Canon) og sag C-174/87 (Ricoh) maatte man tage stilling til anbringender om, at grundforordningens artikel 2, stk. 3 og 7 (om fastsaettelse af den normale vaerdi) og artikel 2, stk. 9 og stk. 10, litra c) (om sammenligningen af den normale vaerdi og eksportprisen) var tilsidesat. I naervaerende forslag til afgoerelse kan jeg derfor dels henvise til mine forslag til afgoerelse i disse to andre sager og i oevrigt begraense mig til at tage stilling til de saerlige argumenter, som Matsushita har fremfoert, navnlig under fremdragelse af de saeregenheder, som bevirker, at dette selskabs situation adskiller sig fra den situation, som andre japanske eksportoerer, der beroeres enten af den i denne sag anfaegtede forordning eller af forordningen om elektriske skrivemaskiner (herefter benaevnt "MEE"), hvis annullationspaastand blev forkastet af Domstolen i domme af 5. oktober 1988 (4), befandt sig i. I oevrigt er anbringendet om, at der foreligger en tilsidesaettelse af EOEF-traktatens artikel 190 (mangelfuld begrundelse), snaevert knyttet til anbringendet om, at den normale vaerdi er fejlagtigt fastsat, saaledes at forstaa, at Raadet kritiseres for ikke i tilstraekkelig grad at have redegjort for, hvorledes den i det foreliggende tilfaelde har anvendt grundforordningens artikel 2, stk. 3 og 7.
3. Anbringenderne om skade og Faellesskabets interesse samt beregningen af antidumpingtolden er blevet behandlet i indlaeg, som er indgivet i faellesskab med sagsoegerne i sag C-174/87 (Ricoh), sag C-176/87 (Konishiroku), sag C-177/87 (Sanyo) og sag C-179/87 (Sharp), og hvis rigtighed jeg detaljeret har droeftet i mit forslag til afgoerelse i sag C-174/87 (Ricoh). De vil ikke blive yderligere omtalt i naervaerende forslag til afgoerelse.
A - Fastsaettelsen af den normale vaerdi
4. Matsushita har kritiseret den maade, Raadet har fastsat den normale vaerdi paa, ud fra tre synsvinkler. En mere indgaaende fremstilling af de argumenter, der er blevet fremfoert, vil vaere at finde i retsmoederapporten.
1. Tilsidesaettelse af grundforordningens artikel 2, stk. 3 og 7, idet de priser, der blev anvendt over for de foerste uafhaengige koebere, blev lagt til grund ved fastsaettelsen af den normale vaerdi
5. Matsushita har til udbygning af sit foerste anbringende foerst fremfoert argumenter, hvormed det skal godtgoeres, at grundforordningen ikke tillader, at de priser, der anvendes over for de foerste uafhaengige koebere, laegges til grund ved fastsaettelsen af den normale vaerdi. Ifoelge selskabet udgoer stk. 3 og 7 i grundforordningens artikel 2 et fuldstaendigt system til fastsaettelse af den normale vaerdi i tilfaelde af en sammenslutning mellem en producent og hans kunder, og herved forpligte Faellesskabets institutioner til at fastlaegge den normale vaerdi paa grundlag af den pris, der er betalt til producenten, eller de omkostninger, han har haft. Raadet har saaledes tilsidesat disse bestemmelser ved at afslaa at anvende artikel 2, stk. 7, paa de salg, der blev afsluttet mellem MEI og dets tilsluttede handelsselskaber, og, for saa vidt som det har anset disse salg for ikke at vaere sket i normal handel, ved ikke at fastlaegge den normale vaerdi i henhold til artikel 2, stk. 3, litra b).
6. Jeg har imidlertid allerede i mit forslag til afgoerelse i sag C-171/87, Canon, og sag C-174/87, Ricoh, fastslaaet, at det af de naevnte domme af 5. oktober 1988 fremgaar, at:
i) Ved fastsaettelsen af normalvaerdien skal grundforordningens artikel 2, stk. 3, litra a), fortrinsvis anvendes, idet artiklens stk. 3, litra b), kun har karakter af en subsidiaer bestemmelse (5).
ii) Naar de priser, der betales af den foerste uafhaengige koeber af varen, kan anses for de priser, der virkelig betales for varen i eksport- eller oprindelseslandet i normal handel, skal de i medfoer af artikel 2, stk. 3, litra a), anvendes frem for alle andre faktorer (6).
iii) Det forholder sig saaledes, naar der er tale om en arbejdsfordeling med hensyn til fremstilling og salg inden for en gruppe af virksomheder, som, selv om den bestaar af selskaber, der er selvstaendige juridiske personer, udgoer en "enkelt oekonomisk enhed" (7).
7. Af det anfoerte foelger, at for saa vidt som betingelserne for, at de af den foerste uafhaengige koeber betalte priser kan anses for at vaere opnaaet "i normal handel" og dermed laegges til grund som normal vaerdi i medfoer af artikel 2, stk. 3, litra a), er opfyldt, er det ufornoedent at undersoege, om artikel 2, stk. 7, er anvendelig og dermed, hvilke foelger en eventuel anvendelse af sidstnaevnte bestemmelse faar.
8. Heraf foelger ogsaa, at der ikke paa den ene side af den omstaendighed, at det i artikel 2, stk. 3, litra b), nr. ii), er bestemt, at den beregnede vaerdi fastsaettes ved sammenlaegning af produktionsomkostningerne og en rimelig fortjenstmargen, og at disse produktionsomkostninger omfatter en rimelig margen til daekning af salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger, og paa den anden side af den omstaendighed, at grundforordningens bestemmelser om fastsaettelsen af den normale vaerdi i modsaetning til bestemmelserne om fastlaeggelsen af eksportprisen [jf. artikel 2, stk. 8, litra b)] ikke udtrykkeligt omhandler muligheden for at anvende de priser, der tages ved (videre)salg til den foerste uafhaengige koeber, kan hentes noget argument til stoette for det synspunkt, at alene de priser, der er betalt til producenten, eller de omkostninger, denne har afholdt, kan laegges til grund for den normale vaerdi. Det fremgaar i oevrigt udtrykkeligt af foernaevnte Tokyo Electric mod Raadet-dom, praemis 29 (forenede sager 260/85 og 106/86, Sml. s. 5855, jf. s. 5919), at ogsaa selv om artikel 2, stk. 3, litra b), nr. ii), finder anvendelse, skal ikke blot de omkostninger, producenten (eller dennes interne salgsafdeling) har afholdt, men ogsaa omkostningerne afholdt af et salgsselskab, der nok er en selvstaendig juridisk person, men oekonomisk kontrolleres af producenten, inddrages i den normale vaerdi.
9. Tilbage staar herefter at undersoege, om de faktorer, Matsushita har lagt vaegt paa i replikken, der blev indgivet efter afsigelsen af MEE-dommene, med henblik paa at godtgoere, at MEI og dets 59 tilsluttede handelsselskaber ikke udgoer "en enkelt oekonomisk enhed", jf. disse domme, er tilstraekkeligt grundlag for at fastslaa, at naevnte retspraksis ikke kan finde anvendelse i det foreliggende tilfaelde. Matsushita har i den forbindelse gjort gaeldende, dels at MEI ikke blot er producent af fotokopieringsmaskiner (herefter benaevnt "PPC"), men ogsaa udfoerer forskellige salgsopgaver, og at overfoerslerne mellem MEI og selskabets 59 tilsluttede handelsselskaber udgoer virkelige salg, dels at disse 59 tilsluttede selskaber, som MEI saaledes "saelger" sine produkter til, udfoerer andre opgaver end dem, der loeses af en intern salgsafdeling, og at deres salgsomkostninger, som foejer sig til de omkostninger, MEI allerede selv har afholdt, saaledes ikke burde vaere inddraget i den normale vaerdi.
10. Paa baggrund af de konkret foreliggende omstaendigheder mener jeg dog ikke, at disse faktorer kan begrunde, at Matsushita og selskabets tilsluttede handelselskaber ikke anses for at udgoere en "enkelt oekonomisk enhed", jf. MEE-praksis. Foerst bemaerkes, at i hver enkelt af dommene af 5. oktober 1988, hvor Domstolen anvendte synspunktet "en enkelt oekonomisk enhed", var det tilstraekkeligt at fastslaa, at den paagaeldende producent (8)
"afsaetter sine produkter paa hjemmemarkedet gennem et forhandlerselskab, som sagsoegeren har oekonomisk kontrol over, og til hvilket sagsoegeren overdrager de opgaver, der normalt varetages af en intern salgsafdeling hos producenten".
Nu er det vel ikke efter denne formulering paakraevet, at synspunktet om "en enkelt oekonomisk enhed" noedvendigvis ogsaa skal anvendes i et tilfaelde, hvor producenten selv saelger en del af sine produkter direkte til uafhaengige kunder gennem en intern salgsafdeling og en anden del gennem et eller flere forhandlerselskaber. Paa den anden side kan man dog ikke af denne formulering udlede, at Domstolen ville begraense anvendelsen af synspunktet "en enkelt oekonomisk enhed" til tilfaelde, hvor producenten selv ikke varetager salgsopgaver, og hvor samtlige opgaver i forbindelse med salg, der normalt henhoerer under en intern salgsafdeling, udelukkende varetages gennem ét eller flere tilsluttede handelsselskaber. Synspunktet "en enkelt oekonomisk enhed" finder anvendelse, naar
"der inden for en gruppe af virksomheder bestaaende af selskaber, som er selvstaendige juridiske personer, sker en arbejdsdeling med hensyn til henholdsvis fremstilling og salg" (9).
Efter min mening kraever synspunktet ikke, at der er en klar adskillelse mellem fremstillingsvirksomheden paa den ene side og salgsvirksomheden paa den anden side, altsaa at det selskab, som varetager fremstilling, ikke udfoerer opgaver med tilknytning til salget. Det er tilstraekkeligt, at produktionsselskabet ikke selv direkte saelger til uafhaengige kunder.
11. En saadan fortolkning forekommer mig at vaere i pagt med den maalsaetning, dette synspunkt har, og som er at lade de oekonomiske realiteter have forrangen for de juridiske former og konstruktioner. Konkret skal synspunktet medfoere, at det bliver muligt at undgaa, at "de omkostninger, der klart (eller noedvendigvis (10)) maa indgaa i salgsprisen for et produkt, naar dette saelges gennem en intern salgsafdeling hos producenten, ikke laengere inddrages, saafremt produktet saelges gennem et selskab, som er en selvstaendig juridisk person, men som producenten har oekonomisk kontrol over" (11). Med henblik herpaa maa synspunktet anvendes, ikke blot naar samtlige salgsopgaver udfoeres af et juridisk uafhaengigt selskab, der dog oekonomisk kontrolleres af producenten, men ogsaa naar producenten kun har betroet et saadant selskab en del af disse opgaver og udfoerer de oevrige opgaver gennem en intern afdeling.
12. Jeg kan nu for det andet fastslaa, at MEI' s salgsafdeling for kontormateriel ifoelge sagsoegerne selv (jf. navnlig punkt 21 i staevningen) (en afdeling der tilhoerer Office Equipment Division, herefter benaevnt "OED") som hovedopgave har at "bistaa de tilsluttede handelsselskaber i deres kommercielle virksomhed, navnlig naar det gaelder salg til store kunder, som banker, skoler eller andre lignende institutioner", hvilket skyldes, at "de fleste af dem ikke raader over personale, hvis speciale det er at saelge PPC". Den medvirker saaledes ved loesningen af en opgave, som de tilsluttede handelsselskaber ikke er i stand til fuldt ud at paatage sig alene, og selv om den varetager salgsopgaver, sker det i forhold til de tilsluttede handelsselskabers kunder og ikke i forhold til disse selv.
13. Og naar "OED' s saelgere foranstalter demonstrationer og udstillinger samt salgsmoeder for tilsluttede handelsselskaber og forhandlere", udfoerer de opgaver med det formaal at fremme salget af Matsushita' s produkter, ikke til de tilsluttede handelsselskaber, men til disses kunder.
14. Og den omstaendighed, at "de kommer hos forhandlerne og de faktiske eller mulige kunder sammen med de tilsluttede handelsselskabers saelgere og tager imod koebsordrer fra de tilsluttede handelsselskaber", viser, at de i realiteten ikke saelger til de tilsluttede handelsselskaber, men hoejst samarbejder med disse med henblik paa salg til de uafhaengige forhandlere.
15. Og dersom endelig "reklamen for PPC i Japan foerst og fremmest varetages af OED", er det bestemt ikke for at begunstige MEI' s "salg" til dets tilsluttede handelsselskaber, men derimod disses salg til de uafhaengige kunder.
16. Paa baggrund heraf kan det ikke antages, at de salgsopgaver, MEI varetager, vedroerer overfoerslerne til selskabets 59 tilsluttede handelsselskaber, eller at disse overfoersler udgoer virkelige salg efter antidumpingbestemmelserne, dvs. salg, der sker "i normal handel". I oevrigt kraever den maalsaetning i den normale vaerdi at inddrage samtlige omkostninger, der klart er omfattet af salgsprisen paa det indre marked, naar de paagaeldende opgaver vedroerer salg til de foerste uafhaengige koebere paa hjemmemarkedet, at de omkostninger, som loesningen af disse opgaver har givet anledning til, inddrages i den normale vaerdi. Matsushita har i oevrigt ikke bestridt denne inddragelse, men som anfoert goer selskabet - ud fra den opfattelse, at de opgaver, der varetages af de tilsluttede handelsselskaber, adskiller sig fra en intern salgsafdelings opgaver - gaeldende, at den normale vaerdi kun boer omfatte MEI' s omkostninger og ikke de tilsluttede handelsselskabers omkostninger.
17. Det maa nu for det tredje laegges til grund, at allerede konstateringen af, at de opgaver, MEI varetager, kun supplerer de opgaver, handelsselskaberne varetager, samt den ubestridte kendsgerning, at intet salg til uafhaengige kunder er blevet gennemfoert af MEI selv, medfoerer, at de salgsopgaver, de tilsluttede handelsselskaber varetager, er absolut noedvendige for salget af Matsushita' s PPC paa hjemmemarkedet. I oevrigt har Matsushita i staevningen (jf. navnlig punkt 24) udtrykkelig anfoert, at "hvert tilsluttet salgsselskab forestaar salg af PPC til de forhandlere, der er hjemmehoerende paa dets omraade", og at "deres virksomhed omfatter ikke blot levering af PPC til forhandlerne, men ogsaa transporten af PPC til forhandlernes forretningssteder eller til de endelige forbrugere, reklame for PPC, eftersalgsservice, og i givet fald reparation af PPC, der er solgt til endelige forbrugere". Der er bestemt tale om former for virksomhed, som, hvis de tilsluttede handelsselskaber ikke fandtes, ville blive varetaget af en intern salgsafdeling, saaledes at de med dem forbundne omkostninger maa inddrages i den normale vaerdi.
18. Sandt nok naas der saaledes frem til en normal vaerdi, der, som Matsushita fastslaar (12), omfatter "to raekker omkostninger ... nemlig sagsoegeren MEI' s egne omkostninger og de tilsluttede handelsselskabers omkostninger", men de naevnte omkostninger knytter sig i modsaetning til, hvad Matsushita har anfoert, til forskellige opgaver, der alle udfoeres med henblik paa salg paa hjemmemarkedet, og hensyntagen til alene én raekke omkostninger vil saaledes ikke have vaeret tilstraekkelig til at sikre inddragelse under den normale vaerdi af samtlige de omkostninger, der klart omfattes af salgsprisen, saafremt salgsvirksomheden udelukkende foregik gennem en intern salgsafdeling hos producenten eller gennem et af producenten retligt uafhaengigt selskab, som denne dog oekonomisk kontrollerer.
19. Paa grundlag af det anfoerte naar jeg til det resultat, at naar samtlige salg til uafhaengige koebere paa hjemmemarkedet varetages af de handelsselskaber, der er tilsluttet MEI, kan den omstaendighed, at MEI ikke har betroet samtlige dermed forbundne salgsopgaver til de naevnte handelsselskaber, men selv varetager nogle af dem (navnlig stoetteopgaver), ikke hindre, at MEI og dets handelsselskaber antages at udgoere "en enkelt oekonomisk enhed" i relation til fastsaettelsen af den normale vaerdi.
20. For fuldstaendighedens skyld skal jeg tilfoeje, at den blotte konstatering i punkt 23 i staevningen af, at "MEI' s og andre af Matsushita-koncernens selskabers kapitalandele i disse 59 (tilsluttede) handelsselskaber i undersoegelsesperioden laa paa mellem 12,5 og 100%", ikke udgoer et tilstraekkeligt grundlag for at bestride, at disse handelsselskaber blev kontrolleret oekonomisk af MEI. For dels er det kun nogle faa af de paagaeldende 59 handelsselskaber, som MEI ikke havde mindst 50% af kapitalen i, og dels kan det ikke blot af kapitalbesiddelsen udledes, hvilken grad af oekonomisk kontrol der bliver tale om. Paa dette punkt kan det f.eks. naevnes, at MEI' s afdeling for industrielle salg (Industrial Sales Division) staar for handelspolitikken, naar det gaelder industriprodukter, og herved navnlig i samarbejde med OED fastlaegger prispolitikken for PPC, herunder principperne for ydelse af rabatter (jf. staevningens punkt 19). Det maa i oevrigt efter min mening tillaegges betydning, at det kan konstateres, at Matsushita ikke har udviklet nogen argumentation paa grundlag af den omstaendighed, at selskabet i visse af sine handelsselskaber raadede over mindre end halvdelen af kapitalen. Det har kun indskudsvis naevnt dette forhold i en fodnote i replikken, dér hvor det goeres gaeldende, at de interne overfoersler inden for gruppen i realiteten udgoer egentlige salg, skoent de sker mellem tilsluttede parter (jf. punkt 8 i replikken).
2. Tilsidesaettelse af grundforordningens artikel 2, stk. 3, litra a), ved, at rabatten for ibyttetagning af hovedenheden blev medtaget i "den pris, der faktisk er betalt eller skal betales", som blev lagt til grund ved beregningen af den normale vaerdi
21. Jeg har tidligere i mit forslag til afgoerelse i sag C-171/87, Canon, paavist, at enhver ibyttetagningsrabat principielt boer inddrages i den normale vaerdi efter fastsaettelsen heraf i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 3, litra a), for, som en modydelse for den vaerdi, som den ibyttetagne maskine har for den, der tager den i bytte, er der netop tale om en del af den pris, som "faktisk" er betalt eller skal betales af koeberen af det nye produkt. Saaledes forholder det sig fremdeles, selv om denne vaerdi ikke svarer til den pris, brugte produkter kan saelges til, men som det her er tilfaeldet til de fordele, producenten opnaar ved deres tilbagetraekning fra markedet og udgang af omsaetningen (begraensning af markedet), og som Raadet har beskrevet i den anfaegtede forordnings betragtning 13, andet afsnit, in fine. Matsushita' s argument om, at de naevnte fordele ikke er direkte eller beregnelige, forekommer mig ikke relevant i denne sammenhaeng, for institutionerne har ikke skullet foretage en vurdering af den saerlige fordel, som hver enkelt af de forskellige producenter opnaar ved tilbagetraekningen fra markedet af sine PPC, men har simpelt hen til de nettopriser, der betales eller skal betales af deres kunder, lagt det virkelige beloeb af den rabat, der ydes som ibyttetagningsrabat.
22. De saerlige argumenter, Matsushita har paaberaabt sig til stoette for, at de ibyttetagningsrabatter, selskabets handelsselskaber har ydet deres uafhaengige kunder, i alt fald udgoer almindelige rabatter og ikke skulle have vaeret inddraget i den normale vaerdi, kan heller ikke laegges til grund.
23. For det foerste aendrer den omstaendighed, at rabatten ydes, uden at der skal foeres bevis for en ibyttetagning, og uden at Matsushita kontrollerer, om der er sket ibyttetagning, intet i, at rabattens formaal netop er at goere det muligt for Matsushita' s PPC-forhandlere at gennemfoere ibyttetagninger og traekke de ibyttetagne PPC tilbage fra markedet. Naar henses til de oevrige rabatter, Matsushita yder, dvs. rabatten for hovedenheden, kontantrabatten og rabatten af hensyn til konkurrencen (jf. I, B, s. 12 i retsmoederapporten), samt til de undertiden usikre, for ikke at sige selvmodsigende udtalelser, Matsushita har fremsat paa de forskellige trin i sagen (jf. punkterne 55-77 i Raadets svarskrift), er det i oevrigt svaert at forstaa, hvorfor Matsushita yder rabatter, som det benaevner "rabatter for ibyttetagning af hovedenheden", saafremt disse ikke foruden at fremme salget af nye PPC skal begunstige ibyttetagning af brugte PPC. Endelig sker der ifoelge Matsushita' s egne oplysninger ibyttetagning i 90% af tilfaeldene.
24. Endvidere er intet af de forhold, af hvilke det ifoelge Matsushita fremgaar, at ibyttetagningsrabatten ikke svarer til en vaerdi, som forhandlerne overfoerer til de tilsluttede handelsselskaber, relevante i saa henseende. At de uafhaengige forhandlere ikke (altid) har sendt de brugte PPC, der er blevet taget i bytte, tilbage til de tilsluttede handelsselskaber, eller har tilstillet disse (eventuelle) indtaegter opnaaet ved deres ophugning eller videresalg, giver ikke grundlag for at afvise, at Matsushita har kunnet opnaa fordele som dem, Raadet har naevnt, ved deres tilbagetraekning fra markedet. Tvaertimod synes det af den omstaendighed, at Matsushita kun sjaeldent har faaet de ibyttetagne maskiner tilbage, eller ikke selv har haft udbytte af de (eventuelle) indtaegter ved deres ophugning eller videresalg, at vise, at selskabet ved at yde ibyttetagningsrabatten netop soegte at opnaa saadanne fordele, som ikke haenger sammen med vaerdien af generhvervelse eller videresalg af ibyttetagne maskiner. Desuden har Raadet specielt for saa vidt angaar Matsushita paa ingen maade set bort fra, at ydelsen af rabat i visse tilfaelde retligt ikke (i henhold til aftale eller ordning) var betinget af, at de brugte PPC blev trukket tilbage fra markedet. Det er nemlig Matsushita, der er taenkt paa, med omtalen i betragtning 13, naestsidste afsnit, til den anfaegtede forordning af, at en eksportoer har
"[gjort] gaeldende, at han ikke kraevede af forhandlerne, at de skulle bevise, at de paagaeldende maskiner blev fjernet fra markedet for at kunne opnaa naevnte betaling".
Raadet har heroverfor i sidste afsnit i samme betragtning anfoert, at:
"Det forhold, at der praktisk talt ikke findes noget brugtmarked for PPC i Japan, viser, at forhandlerne naesten uden undtagelse fjerner maskinerne fra markedet, og den paagaeldende eksportoer (13) opnaaede derfor tilsigtet eller utilsigtet samme fordel som alle andre PPC-producenter i Japan."
Og at:
"Eksportoeren forelagde ingen tilfredsstillende dokumentation med henblik paa at bevise, at det modsatte skulle vaere tilfaeldet."
Som foelge af, at der naesten ikke findes noget brugtmarked for PPC i Japan, opnaaede Matsushita saaledes de samme fordele som de oevrige producenter, der ikke havde fremfoert indsigelser (jf. betragtning 13, andet afsnit), eller for hvilke
"saadan betaling (for ibyttetagning) ... i alle tilfaelde [blev] beskrevet som betaling for ibyttetagne maskiner og ... stort set uden undtagelse [var] betinget af fjernelse af de brugte maskiner fra markedet" (jf. samme betragtning, fjerde afsnit).
Matsushita har selv erkendt, at "markedet for brugte PPC eksisterer nu faktisk ikke mere" i Japan (jf. punkt 31 i staevningen), og jeg mener derfor, at Raadet har kunnet laegge til grund, at tilbagetraekning fra markedet af brugte PPC var hovedreglen, og at det paa baggrund heraf ikke havde betydning, at ydelsen af ibyttetagningsrabat ikke udtrykkeligt var betinget af tilbagetraekningen eller beviset for tilbagetraekningen.
25. Endelig er jeg for saa vidt angaar spoergsmaalet om Raadets fastsaettelse af vaerdien af ibyttetagningsrabatten for hovedenheden af den opfattelse, at Raadet ikke kan lastes for en aabenbar skoensfejl ved at have beregnet rabattens vaerdi ved medtagelse af "rabatten for hovedenheden", som samtlige andre Matsushita' s handelsselskaber end datterselskabet Osaka NOA ydede. Det er nemlig alene for dette selskab, sagsoegeren har fremlagt de beviser, paa grundlag af hvilke denne rabat kan udsondres fra "ibyttetagningsrabat". Da selskabet Osaka NOA' s salg kun udgjorde ca. 22,5% af samtlige salg, der fandt sted i undersoegelsesperioden, kan det dog ikke kritiseres, at Raadet ikke anvendte tallene for Osaka paa de 58 andre handelsselskaber, for hvilke Matsushita kun havde oplyst én enkelt vaerdi, der omfattede de to rabatter.
3. Tilsidesaettelse af grundforordningens artikel 2, stk. 3, litra b), nr. ii), ved, at der er blevet medtaget et beloeb, som klart er for hoejt, i SAG-omkostninger (14) i den beregnede normale vaerdi for salgene til OEM (15)
26. Det bemaerkes, at Raadet har taget hensyn til forskellen i omkostninger og fortjeneste i forbindelse med salgene under producentens eget maerke og salgene til OEM ved for disse sidste til grund at laegge en rundt ansat fortjenstmargen paa 5% i stedet for en hoejere fortjenstmargen, som producenten anvendte ved salg under eget maerke.
27. Matsushita har anfoert, at Raadet har begaaet en aabenbar skoensfejl ved at fastlaegge beloebet for de SAG-omkostninger, der ville have vaeret tale om, saafremt selskabet havde solgt PPC paa OEM-grundlag til Japan. Ved at medtage disse omkostninger i den beregnede normale vaerdi med henblik paa sammenligningen med eksportsalgene til OEM i Faellesskabet, har Raadet saaledes overtraadt grundforordningens artikel 2, stk. 3, litra b), nr. ii), hvorefter tillaegget af SAG-omkostninger skal ske "paa et rimeligt grundlag".
28. Matsushita har navnlig gjort gaeldende, at der er sket fejl ved inddragelsen i den beregnede normale vaerdi af
1) selskabets tilsluttede handelsselskabers SAG-omkostninger, idet der, hvis OEM-salg var sket paa det japanske marked, ville have vaeret tale om salg, der var sket direkte gennem producenten, MEI
2) omkostninger bl.a. til reklame og salgsfremmende foranstaltninger, som selskabet har afholdt for salg under eget maerke, og som ved OEM-salg afholdes af OEM selv
3) ibyttetagningsrabat for hovedenheden, selv om det er klart, at en producent aldrig vil give en OEM-koeber en rabat med henblik paa at goere det muligt for ham at gennemfoere ibyttetagninger.
29. I denne sammenhaeng maa man imidlertid efter min mening generelt tage hensyn til, at institutionerne, da der overhovedet ikke forekom OEM-salg paa det japanske marked, gennemfoerte en vurdering, der skulle omfatte samtlige forskelle i omkostninger og fortjeneste uanset arten. Det kan derfor ikke med sikkerhed haevdes, at en givet gruppe omkostninger, der var inddraget i den normale vaerdi for salgene under producentens eget maerke, ogsaa blev inddraget i den beregnede normale vaerdi for salgene til OEM. Det er under alle omstaendigheder udelukket, at de alle fuldt ud er blevet medtaget.
30. For det andet er jeg af den opfattelse, at institutionerne retmaessigt kunne undlade at tage hensyn til de to aftaler, som Matsushita har fremlagt for at vise, at OEM-salg til Japan i selskabets tilfaelde, hvis saadanne salg havde forekommet, ville vaere blevet gennemfoert direkte af MEI. Matsushita har faktisk hverken angivet, hvilke OEM-koebere eller hvilken vare eller varer der konkret var tale om, og institutionerne har derfor ikke kunnet kontrollere, om de naevnte aftaler var repraesentative. Og selv om salgene var blevet gennemfoert direkte af MEI, og ikke som for salgene under Matsushita' s maerke af Matsushita' s tilsluttede handelsselskaber, ville de have kraevet salgsforanstaltninger ud over dem, MEI normalt yder, og derfor have medfoert andre og hoejere SAG-omkostninger end de omkostninger, MEI allerede afholdt ved salgene under Matsushita' s maerke: Disse omkostninger skulle saa ogsaa have vaeret inddraget i den normale vaerdi.
31. Hvad angaar de beviser, bl.a. for reklame og salgsfremmende foranstaltninger, som Matsushita har omtalt, er der i alle tilfaelde tale om beviser, der vedroerer salg til OEM i Faellesskabet. Som tidligere anfoert i mit forslag til afgoerelse i sag C-172/87, Mita, er institutionerne imidlertid ved beregningen af den normale vaerdi ikke forpligtet til at laegge oplysninger vedroerende et andet marked end "eksportlandets eller oprindelseslandets hjemmemarked", der udtrykkeligt naevnes i grundforordningens artikel 2, stk. 3, litra b), til grund.
32. Endelig ville prisen paa nye PPC, saafremt ibyttetagningsrabatten for hovedenheden ikke ydedes ved salg til OEM, vaere saa meget hoejere, saaledes at spoergsmaalet om inddragelsen af et tilsvarende beloeb i den normale vaerdi som SAG-omkostninger ikke en gang ville blive aktuelt.
33. Paa grundlag af alle de anfoerte forhold naar jeg til det resultat, at Matsushita ikke har kunnet bevise, at Raadet ved at gaa til vaerks, som det gjorde, i den beregnede normale vaerdi for salgene til OEM har inddraget et beloeb i SAG-omkostninger, der ikke er "rimeligt".
34. Anbringendet om, at den normale vaerdi er fastlagt paa retsstridig maade skal derfor i det hele taget forkastes.
B - Sammenligningen
35. Matsushita har subsidiaert, for saa vidt som Raadet retmaessigt har kunnet laegge til grund, at MEI og de det tilsluttede handelsselskaber udgjorde "en enkelt oekonomisk enhed", naar det gaelder fastsaettelsen af den normale vaerdi, gjort gaeldende, at Raadet dog ikke har gennemfoert sammenligningen mellem eksportprisen og den normale vaerdi i samme handelsled, og saaledes har tilsidesat artikel 2, stk. 9, eller subsidiaert stk. 10, litra c), i grundforordningen. Ifoelge Matsushita bestaar der fremdeles, ogsaa efter at visse justeringer er foretaget i henhold til artikel 2, stk. 10, litra c), under hensyntagen til visse forskelle i omkostninger, der direkte haenger sammen med eksportsalgene eller salgene paa hjemmemarkedet, en forskel i handelsled beroende paa, at eksportprisen omfatter de omkostninger, Matsushita har afholdt for at stille PPC til raadighed for importoererne paa sit forretningssted i naerheden af Tokyo, mens den normale vaerdi omfatter ikke blot de omkostninger, Matsushita har haft i forbindelse med salgene til de tilsluttede handelsselskaber, men ogsaa de omkostninger, de sidstnaevnte har afholdt for at stille PPC til raadighed for forhandlerne paa deres forretningssteder. Eksportprisen svarer saaledes til ab fabrik-leddet, mens den normale vaerdi svarer til regionalforhandlingsleddet. Matsushita har kort sagt oensket, at den normale vaerdi kun skulle omfatte de af MEI afholdte omkostninger og ikke de omkostninger, dets tilsluttede handelsselskaber har haft: Saafremt de sidstnaevnte omkostninger har kunnet inddrages i den normale vaerdi i medfoer af artikel 2, stk. 3, litra a), boer de traekkes fra deri i medfoer af artikel 2, stk. 9 eller stk. 10, litra c).
36. Denne argumentation maa forkastes, og det kan jeg goere meget kort. Som Matsushita selv i replikken, der blev fremlagt ca. tre maaneder efter afsigelsen af dommene i MEE-sagerne, har bemaerket,
"er der, selv om Raadet retmaessigt har kunnet laegge til grund, at de tilsluttede handelsselskaber udfoerer samme opgaver som en intern salgsafdeling, ingen forskel for saa vidt angaar handelsled mellem eksportprisen ab fabrik og den normale vaerdi i de tilsluttede handelsselskabers omsaetningsled" (punkt 48).
37. Jeg har i mit forslag til afgoerelse i sag C-171/87, Canon, og sag C-174/87, Ricoh, anfoert, at det af disse domme foelger, at saafremt der er en arbejdsdeling mellem produktions- og salgsvirksomhed inden for en gruppe bestaaende af retligt adskilte selskaber, der dog er oekonomisk forbundne,
"... [er] det netop ... ved at tage udgangspunkt i det foerste salg til en uafhaengig koeber, at der kan ske en korrekt fastsaettelse af den normale vaerdi 'ab fabrik' " (16).
Den normale vaerdi svarer derfor ogsaa, i modsaetning til hvad Matsushita har gjort gaeldende, til ab fabrik-leddet.
38. I oevrigt fremgaar det af den naevnte dom Silver Seiko mod Raadet, praemis 30 (forenede sager 273/85 og 107/86, Sml. s. 5927, jf. s. 5978), at faellesskabsinstitutionerne ikke er forpligtet til at foretage justeringer for angivelige forskelle i handelsled, naar eksportprisen og den normale vaerdi begge svarer til ab fabrik-leddet.
39. Paa baggrund heraf er det ufornoedent at tage stilling til den fortolkning, som Matsushita har givet grundforordningens artikel 2, stk. 9 og stk. 10, litra c), og af forholdet mellem disse to stykker. Det argument, at det efter artikel 2, stk. 9, har vaeret paakraevet, at Raadet foretog justeringer for at tage hoejde for forskelle i handelsled, selv om disse forskelle ikke opfylder de i artikel 2, stk. 10, omhandlede betingelser, forudsaetter, at saadanne forskelle har foreligget. Paa samme maade forholder det sig med det - subsidiaere - argument om, at Raadet, da det ikke gik saaledes frem, for at tage hoejde for forskelle i handelsled, burde have foretaget justeringer paa grundlag af artikel 2, stk. 10, litra c), selv om disse forskelle ikke direkte hang sammen med de paagaeldende salg.
C - Ulovligheden efter GATT' s antidumpingkodeks fra 1979 af grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra c)
40. Det anfoerte har ogsaa gyldighed, naar det gaelder anbringendet om, at grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra c), er ulovlig. Matsushita har saaledes gjort gaeldende, at:
"Forudsat at Raadet efter antidumpingforordningens artikel 2, stk. 10, litra c), kan afslaa at foretage justeringer, selv om den normale vaerdi og eksportprisen ikke har et grundlag, der kan sammenlignes for saa vidt angaar handelsleddet, maa artikel 2, stk. 10, litra c), anses for ulovlig, da den maa anses for stridende mod Faellesskabets forpligtelser ifoelge antidumpingkodeksen fra 1979, og kan ikke anvendes i sagsoegernes tilfaelde." (Jf. overskriften til selskabets femte anbringende).
Foelgelig boer forordningen om endelig antidumpingtold, for saa vidt som den grundes paa denne bestemmelse, annulleres.
41. Nu kan for det foerste den hermed paaberaabte ulovlighed ikke vaere Matsushita til nogen hjaelp i det foreliggende tilfaelde, for som det har kunnet konstateres af fremstillingen ovenfor, har Raadet sammenlignet den normale vaerdi og eksportprisen i samme handelsled. For det andet hviler ulovlighedsindsigelsen paa en tankegang, der ikke er korrekt, hvorefter Raadet i henhold til grundforordningen kan gennemfoere sammenligningen mellem disse to stoerrelser i forskellige handelsled. I artikel 2, stk. 9, er det tvaertimod udtrykkelig bestemt, at
"de ... normalt [skal] sammenlignes i samme handelsled, fortrinsvis ab fabrik, ..."
og i artikel 2, stk. 10, litra c), er det bestemt, at justeringer foretages for at tage hensyn til forskelle i handelsleddet,
"for saa vidt der ikke i oevrigt er taget hensyn hertil".
42. Det er herefter ikke noedvendigt at tage stilling til spoergsmaalet om, hvorvidt bestemmelserne i GATT' s antidumpingkodeks gaelder umiddelbart, dvs., om de for private kan skabe rettigheder, som kan paaberaabes for domstolene.
D - Skaden
E - Faellesskabets interesser
F - Beregningen af antidumpingtolden
43. Af de grunde, jeg har givet i mit forslag til afgoerelse i sag C-174/87, Ricoh, skal ogsaa anbringenderne om fejl ved fastlaeggelsen af skaden, ved vurderingen af Faellesskabets interesse og beregningen af antidumpingtolden, som Matsushita har fremfoert sammen med sagsoegerne i (naevnte) sag C-174/87, sag C-176/87 (Konishiroku), sag C-177/87 (Sanyo) og sag C-179/87 (Sharp), forkastes.
G - Tilsidesaettelse af EOEF-traktatens artikel 190
44. Anbringenderne om tilsidesaettelse af EOEF-traktatens artikel 190 haenger snaevert sammen med de forskellige indsigelser, Matsushita har haft mod Raadets maade at fastlaegge den normale vaerdi paa, hvilke indsigelser jeg har taget stilling til under afsnit A i naervaerende forslag til afgoerelse.
45. Matsushita har foerst gjort gaeldende, at det ikke i den anfaegtede forordning tilstraekkelig klart og praecist er angivet, hvorfor Raadet har fraveget den obligatoriske ordning, der er indfoert ved grundforordningens artikel 2, stk. 3 og 7, for fastsaettelsen af den normale vaerdi i tilfaelde, hvor der er tale om en sammenslutning mellem en producent og de handelsselskaber, der er tilsluttet producenten. For denne argumentation er det en forudsaetning, at Raadet fejlagtigt paa Matsushita har anvendt synspunktet om "en enkelt oekonomisk enhed", og at det ud fra den betragtning, at salgene mellem MEI og dets tilsluttede handelsselskaber ikke udgoer salg i normal handel, burde have beregnet den normale vaerdi i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 3, litra b), nr. ii). Denne forudsaetning har vist sig grundloes, og det foerste anbringende skal derfor forkastes. I oevrigt er i betragtning 7 til forordningen om indfoersel af en midlertidig antidumpingtold, der udtrykkeligt er blevet fastholdt i betragtning 6 til forordningen om indfoerelse af en endelig antidumpingtold, de grunde, som institutionerne havde til at anvende de priser, der blev taget hos uafhaengige koebere ved fastsaettelsen af den normale vaerdi samt deres grunde til at afslaa at anvende grundforordningens artikel 2, stk. 7, klart angivet.
46. Det samme kan siges om det andet anbringende, Matsushita har fremfoert, hvorefter Raadets udtalelse om, at selskabet maaske ikke "tilsigtet" har haft fordel af de fordele, der fulgte af den omstaendighed, at der ikke findes et marked for brugte PPC, ikke "logisk" kan begrunde dets beslutning om at inddrage ibyttetagningsrabatten for hovedenheden i den normale vaerdi. Det er ovenfor blevet omtalt, at det i den forbindelse ikke havde betydning, at ydelsen af rabatten ikke retligt var betinget af, at det blev bevist, at den ibyttetagne maskine blev trukket tilbage fra markedet, idet den omstaendighed, at der ikke findes et brugtmarked, beviste, at tilbagetraekningen var hovedreglen, og gav Matsushita de samme fordele som dem, de oevrige producenter opnaaede. Dette fremgaar udtrykkeligt af betragtning 13 til den anfaegtede forordning.
47. Matsushita' s tredje anbringende er, at den anfaegtede forordning intet oplyser om de retlige eller faktiske forhold, der har dannet grundlag for, at visse af selskabet afholdte omkostninger i forbindelse med salg under eget maerke samt ibyttetagningsrabatten, er inddraget i den beregnede normale vaerdi for saa vidt angaar salgene til OEM; den oplyser heller ikke grunden til, at Raadet naaede til det resultat, at der i tilstraekkeligt omfang var taget hensyn til de forskelle i omkostninger og fortjeneste, der bestod mellem salgene til OEM og selskabets salg under eget maerke i og med, at man for de foerstnaevnte salgs vedkommende alene anvendte en fortjenstmargen paa 5%. Herom skal jeg bemaerke, dels at den justering, der saaledes blev foretaget af fortjenstmargenen, uden forskel tager hoejde for forskellene i omkostninger og fortjeneste, og saaledes ogsaa for (eventuelle) forskelle i omkostningerne til reklame og salgsfremstoed, som Matsushita saerlig har naevnt, og dels at det klart af betragtning 11 til den anfaegtede forordning fremgaar, at som foelge af, at der overhovedet ikke fandt salg sted til OEM-selskaber paa det japanske marked i referenceperioden,
"var det ikke muligt noejagtigt at fastslaa en eventuel forskel i omkostninger eller fortjeneste" (foerste afsnit)
og at, da der ikke foreligger retningslinjer for saa vidt angaar en saadan forskel,
"anses det for rimeligt at anvende samme fortjenstmargen ved fastsaettelse af alle saadanne beregnede vaerdier" (tredje afsnit).
Begrundelsen til den anfaegtede forordning er saaledes fyldstgoerende, baade naar det gaelder den eventuelle inddragelse efter justering af visse omkostninger i de beregnede normale vaerdier ved salg til OEM-selskaber, og naar det gaelder anvendelsen af en fast, ensartet fortjenstmargen paa disse beregnede vaerdier (17).
48. Anbringenderne om en tilsidesaettelse af EOEF-traktatens artikel 190 skal derfor forkastes.
Forslag til afgoerelse
49. Da Matsushita' s anbringender ikke kan tages til foelge, boer sagsoegte frifindes, og Matsushita paalaegges at betale sagens omkostninger, herunder de af intervenienterne afholdte omkostninger.
(*) Originalsprog: fransk.
(1) - Af 23.7.1984 om beskyttelse mod dumpingimport eller subsidieret import fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab (EFT L 201, s. 1).
(2) - Aftale om anvendelsen af artikel VI i den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel, godkendt ved Raadets afgoerelse 80/271/EOEF af 10.12.1979 om indgaaelse af de multilaterale aftaler, der er resultatet af handelsforhandlingerne 1973-1979 (EFT 1980 L 71, s. 1, jf. s. 90).
(3) - Af 23.2.1987 om indfoerelse af en endelig antidumpingtold paa importen af PPC-fotokopieringsmaskiner med oprindelse i Japan (EFT L 54, s. 12).
(4) - Brother mod Raadet (sag 250/85, Sml. s. 5683), Canon mod Raadet (forenede sager 277/85 og 300/85, Sml. s. 5731), Sharp Corporation mod Raadet (sag 301/85, Sml. s. 5813), Tokyo Electric mod Raadet (forenede sager 260/85 og 106/86, Sml. s. 5855) og Silver Seiko mod Raadet (forenede sager 273/85 og 107/86, Sml. s. 5927).
(5) - Jf. foernaevnte dom, Canon mod Raadet, praemis 11 (forenede sager 277/85 og 300/85, Sml. s. 5731, jf. s. 5799).
(6) - Jf. samme dom, praemis 12.
(7) - Jf. i forbindelse med fastsaettelsen af den normale vaerdi dommen i foernaevnte sag Brother mod Raadet, praemis 16 (sag 250/85, Sml. s. 5683, jf. s. 5723) og i foernaevnte sag Silver Seiko mod Raadet, praemis 13 (forenede sager 273/85 og 107/86, Sml. s. 5927, jf. s. 5975).
(8) - Jf. praemis 15 i Brother-dommen, praemis 39 i Canon-dommen, praemis 26 i Tokyo Electric-dommen og praemis 12 i Silver Seiko-dommen.
(9) - Jf. praemis 16 i Brother-dommen, praemis 40 i Canon-dommen, praemis 28 i Tokyo Electric-dommen og praemis 13 i Silver Seiko-dommen.
(10) - Jf. praemis 29 i Tokyo Electric-dommen.
(11) - Jf. praemis 14 i Silver Seiko-dommen.
(12) - Jf. replikken, punkt 7, nr. iii).
(13) - I udgaven paa fransk i forordningen staar der fejlagtigt den paagaeldende importoer .
(14) - Forkortelse der anvendes som betegnelse for salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger, jf. omtalen heraf i grundforordningens artikel 2, stk. 3, litra b), nr. ii).
(15) - Denne forkortelse er en forkortelse for Original Equipment Manufacturers . Den anvendes paradoksalt nok som betegnelse for de leverandoerer af PPC, der under eget maerke saelger produkter fremstillet af andre.
(16) - Jf. navnlig den naevnte dom Canon mod Raadet, praemis 41 (forenede sager 277/85 og 300/85, Sml. s. 5731, jf. s. 5805).
(17) - Spoergsmaalene henholdsvis om, hvorvidt disse omkostninger eventuelt kunne inddrages, og om justeringen kunne ske paa et fast, ensartet grundlag, henhoerer under sagens realitet. Det foerste spoergsmaal er blevet behandlet i afsnit A, punkt 3, i naervaerende forslag til afgoerelse, det andet i punkt 12 i mit forslag til afgoerelse i sag C-172/87, Mita.