62024CJ0413
DOMSTOLENS DOM (Anden Afdeling)
22. januar 2026 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – forordning (EØF) nr. 4055/86 – anvendelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser inden for søtransport mellem medlemsstaterne indbyrdes og mellem medlemsstaterne og tredjelande – artikel 56 TEUF – artikel 191 i handels- og samarbejdsaftalen mellem Den Europæiske Union og Det Europæiske Atomenergifællesskab på den ene side og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland på den anden side – fri udveksling af tjenesteydelser – restriktioner – national lovgivning, hvorefter der skal betales et gebyr for den obligatoriske brug af en ordning for søfartsydelser på grundlag af det pågældende skibs længde (»Verkeersbegeleidingssysteem (VBS)«) – lovgivning, der finder anvendelse på søtransport til havne i Vlaams Gewest (regionen Flandern (Belgien)), der er omfattet af denne ydelsesordning, fra en havn i en anden medlemsstat end Kongeriget Belgien, men som ikke finder anvendelse på transporten mellem disse flamske havne – aftalen om Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands udtræden af Den Europæiske Union og Det Europæiske Atomenergifællesskab (Brexit)«
I sag C-413/24,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Ondernemingsrechtbank Gent, afdeling Oostende (retten i handels- og erhvervsretlige sager i Gent, afdelingen i Ostende, Belgien) ved afgørelse af 6. juni 2024, indgået til Domstolen den 13. juni 2024, i sagerne
Vlaams Gewest
mod
P&O North Sea Ferries Limited,
P&O Ferries Limited,
procesdeltager:
P&O North Sea Ferries Limited,
har
DOMSTOLEN (Anden Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, K. Jürimäe, Domstolens præsident, K. Lenaerts, som fungerende dommer i Anden Afdeling, og dommerne F. Schalin (refererende dommer), M. Gavalec og Z. Csehi,
generaladvokat: A. Biondi,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
Vlaams Gewest ved advocaten J. Joos og J. Stuyck,
–
P&O North Sea Ferries Limited og P&O Ferries Limited ved advocate A. Vroninks,
–
den belgiske regering ved C. Jacob, S. Baeyens og C. Pochet, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved A. Bouquet og J.L. Buendía Sierra, som befuldmægtigede,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 26. juni 2025,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af Rådets forordning (EØF) nr. 4055/86 af 22. december 1986 om anvendelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser inden for søtransport mellem medlemsstaterne indbyrdes og mellem medlemsstaterne og tredjelande (EFT 1986, L 378, s. 1, berigtiget i EFT 1988, L 117, s. 33), artikel 56 TEUF og artikel 191 i handels- og samarbejdsaftale mellem Den Europæiske Union og Det Europæiske Atomenergifællesskab på den ene side og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland på den anden side (EUT 2021, L 149, s. 10, herefter »handels- og samarbejdsaftalen«).
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med to tvister mellem på den ene side Vlaams Gewest (regionen Flandern, Belgien) og på den anden side henholdsvis P&O North Sea Ferries Limited og P&O Ferries Limited (herefter samlet »P&O-selskaberne«) vedrørende betaling af fakturaer for et gebyr, der skal betales af skibe, der sejler til havne i regionen Flandern, som er omfattet af en ordning for søfartsydelser (herefter »de flamske havne«), og som kommer fra en havn beliggende i en anden medlemsstat end Kongeriget Belgien, for den obligatoriske brug af søfartsydelserne under denne ordning.
Retsforskrifter
Folkeretten
Udtrædelsesaftalen
3
Artikel 126 og 127 i aftalen om Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands udtræden af Den Europæiske Union og Det Europæiske Atomenergifælleskab (EUT 2020, L 29, s. 7, herefter »udtrædelsesaftalen«) bestemmer følgende:
»Artikel 126
Overgangsperiode
Der er en overgangs- eller gennemførelsesperiode, som starter på dagen for denne aftales ikrafttræden og slutter den 31. december 2020 [(herefter »overgangsperioden«)].
Artikel 127
Overgangsperiodens anvendelsesområde
1. Medmindre andet er fastsat i denne aftale, finder EU-retten anvendelse på og i Det Forenede Kongerige [Storbritannien og Nordirland] i overgangsperioden.
[...]«
Handels- og samarbejdsaftalen
4
Handels- og samarbejdsaftalens artikel 4 med overskriften »Folkeretten« fastsætter følgende:
»1.   Bestemmelserne i denne aftale og eventuelle supplerende aftaler skal fortolkes loyalt i overensstemmelse med deres sædvanlige betydning i deres sammenhæng og belyst af aftalens hensigt og formål i overensstemmelse med sædvanereglerne for fortolkning af folkeretten, herunder dem, der er kodificeret i Wienerkonventionen [af] 23. maj 1969 [(De Forenede Nationers Traktatsamling, bind 1155, s. 331)].
2.   Det præciseres, at hverken denne aftale eller nogen supplerende aftale indeholder en forpligtelse til at fortolke bestemmelserne heri i overensstemmelse med en af parternes nationale lovgivning.
3.   Det præciseres, at en af parternes domstoles fortolkning af denne aftale eller eventuelle supplerende aftaler ikke er bindende for den anden parts domstole.«
5
Handels- og samarbejdsaftalens artikel 5 med overskriften »Private rettigheder« har følgende ordlyd:
»1.   Med forbehold af artikel SSC.67 i protokollen om koordinering af sociale sikringsordninger [i denne aftale] og for så vidt angår [Den Europæiske Union] med undtagelse af denne aftales tredje del må intet i denne aftale eller nogen supplerende aftale fortolkes således, at det skaber rettigheder eller forpligtelser for andre personer end dem, der er skabt mellem parterne i henhold til folkeretten, eller som gør det muligt at påberåbe sig denne aftale eller eventuelle supplerende aftaler direkte i parternes nationale retssystemer.
2.   En part må ikke i sin lovgivning give adgang til søgsmål mod den anden part med den begrundelse, at den anden part har handlet i strid med denne aftale eller en eventuel supplerende aftale.«
6
Handels- og samarbejdsaftalens artikel 191 med overskriften »Forpligtelser« er affattet som følger:
»1.   Med forbehold af ikkeforenelige foranstaltninger eller andre foranstaltninger, der er omhandlet i artikel 133 og 139, anvender hver af parterne princippet om ubegrænset adgang til det internationale maritime marked og handel på et kommercielt og ikkediskriminerende grundlag […]
[...]«
EU-retten
7
Artikel 1 i forordning nr. 4055/86 bestemmer følgende:
»1.   Fri adgang til at udføre søtransport mellem Fællesskabets medlemsstater samt mellem medlemsstater og tredjelande gælder for statsborgere i medlemsstaterne, såfremt de er hjemmehørende i en anden medlemsstat end den person, for hvem søtransporten udføres.
2.   Bestemmelserne i denne forordning gælder ligeledes for statsborgere i medlemsstaterne, såfremt de er hjemmehørende uden for [Det Europæiske Fællesskab], samt for rederier, der er etableret uden for Fællesskabet, men kontrolleret af statsborgere i en medlemsstat, for så vidt deres skibe er registreret i denne medlemsstat i overensstemmelse med dennes lovgivning.
3.   Traktatens artikel 55 til 58 og 62 finder anvendelse på de forhold, der er omfattet af denne forordning.
4.   I denne forordning forstås ved søtransport mellem medlemsstaterne samt mellem medlemsstater og tredjelande, såfremt den normalt udføres mod betaling:
a)
søtransport inden for Fællesskabet
befordring af passagerer og gods med skib mellem en havn i en medlemsstat og en havn eller et off-shore anlæg i en anden medlemsstat
b)
trafik med tredjelande (third-country traffic)
befordring af passagerer og gods med skib mellem en havn i en medlemsstat og en havn eller et off-shore anlæg i et tredjeland.«
8
Denne forordnings artikel 8 fastsætter følgende:
»Med forbehold af traktatens bestemmelser om etableringsret kan en person, der udfører søtransport, med henblik herpå midlertidigt etablere sig i den medlemsstat, hvor søtransporten udføres; på samme vilkår som dem, der gælder for vedkommende lands egne statsborgere.«
Belgisk ret
9
Artikel 37 i decreet betreffende de begeleiding van de Scheepvaart op de maritieme toegangswegen en de organisatie van het Maritiem Reddings- en Coördinatiecentrum (dekret om navigationsbistand på søvejene og om organisering af »Maritiem Reddings- en Coördinatiecentrum« (sørednings- og koordinationscenter)) af 16. juni 2006 (Belgisch Staatsblad, 26.10.2006, s. 57703) i den affattelse, der finder anvendelse på tvisterne i hovedsagen (herefter »dekretet af 16. juni 2006«), bestemmer følgende:
»Artikel 37
§ 1 For brug af tjenesteydelser, der leveres under [Verkeersbegeleidingssysteem (ordning for søfartsydelser, herefter »VBS«)], skal der betales et VBS-gebyr for skibe, der benytter en vandvej eller anløber en havn, en ankerplads eller en fortøjningsplads i VBS-området eller i et område, der forvaltes af en vandvejsmyndighed eller en havnemyndighed i Belgien.
[...]«
10
Artikel 37a i dekretet af 16. juni 2006 har følgende ordlyd:
»§ 1   Med henblik på anvendelsen af denne artikel forstås ved:
1°
VBS-gebyr: det gebyr, der skal betales til VBS, og som er omhandlet i artikel 37
2°
gebyrzone: det område, hvor søfartsydelsen udføres
[...]
§ 2.   Der skal betales VBS-gebyr for hvert skib, der fra havet anløber en flamsk havn, der er omfattet af [VBS]. Gebyret gælder for både indgående og udgående skibsfart.
Hvis fartøjet sejler ind i gebyrzonen mere end én gang i løbet af en kalenderdag, skal gebyret kun betales én gang.
VBS-gebyret skal ikke betales i tilfælde af sejlads mellem flamske havne. [...]
§ 3.   Der skal ikke betales gebyr for følgende fartøjskategorier:
1°
fartøjer til sejlads på indre vandveje
2°
fartøjer med en længde på op til 41 m
[...]«
Tvisterne i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
11
Dekretet af 16. juni 2006 indeholder en række regler for søtransport til flamske havne. I henhold til dekretets artikel 37 skal der betales et gebyr for de pågældende skibes obligatoriske brug af VBS-tjenesterne. Dette gebyr skal betales for alle skibe med en længde på 41 m eller derover, der anløber en havn inden for denne ordnings operationelle område. Gebyret skal kun betales én gang for de pågældende skibe, hvis de anløber flamske havne mere end én gang samme kalenderdag. Der skal dog ikke betales gebyr for disse skibe, når de udelukkende sejler mellem flamske havne.
12
VBS omfatter bl.a. radarobservation, telekommunikation, et avanceret databehandlingssystem og et automatisk identifikationssystem. Alle disse tjenester har i det væsentlige til formål at give skibsførerne på de pågældende skibe alle de nødvendige anvisninger og fuldstændige oplysninger om hindringer for sejlads, således at de sikkert og uhindret kan anløbe eller forlade den pågældende havn.
13
P&O North Sea Ferries er ifølge anmodningen om præjudiciel afgørelse et engelsk selskab, der driver virksomhed i Belgien inden for sektoren for søtransport af passagerer og fragt mellem Det Forenede Kongerige og det europæiske fastland. Selskabet varetager bl.a. forbindelsen mellem havnen i Zeebrugge (Belgien) og Det Forenede Kongerige.
14
Siden 1996 har regionen Flandern sendt P&O-selskaberne fakturaer for det gebyr, der skal betales for den obligatoriske brug af VBS-tjenesterne. P&O-selskaberne har systematisk nægtet at betale disse fakturaer for så vidt angår søtransporten til og fra Zeebrugge.
15
Regionen Flandern har indbragt sagen for Ondernemingsrechtbank Gent, afdeling Oostende (retten i handels- og erhvervsretlige sager i Gent, afdelingen i Ostende, Belgien), som er den forelæggende ret, med henblik på at få P&O-selskaberne til at betale de nævnte fakturaer, som ikke er blevet betalt siden den 30. april 1996, eventuelt med tillæg af lovbestemte renter. Regionen Flanderns fordring beløber sig til mere end i alt 13 mio. EUR.
16
P&O-selskaberne har i det væsentlige gjort gældende, at det gebyr, som i henhold til dekretet af 16. juni 2006 skal betales for obligatorisk brug af VBS-tjenesterne, er i strid med den frie udveksling af transporttjenester for så vidt angår søtransport til og fra havnen i Zeebrugge i henhold til artikel 56 TEUF og artikel 1 i forordning nr. 4055/86. Fritagelsen for dette gebyr for skibe, der sejler mellem de flamske havne, udgør nemlig forbudt forskelsbehandling. Endvidere er det nævnte gebyr ikke udformet på en sådan måde, at der tages hensyn til den faktiske brug af VBS-tjenesterne. P&O-selskaberne har endelig gjort gældende, at de kan påberåbe sig denne grundlæggende frihed i henhold til handels- og samarbejdsaftalens artikel 191 selv efter udløbet af overgangsperioden, hvor EU-retten fortsat fandt anvendelse, dvs. fra den 1. januar 2021.
17
Regionen Flandern har gjort gældende, at EU-retten tillader restriktioner for den frie udveksling af tjenesteydelser, som er begrundede, således som Domstolen fastslog i dom af 13. juni 2002, Sea-Land Service og Nedlloyd Lijnen (C-430/99 og C-431/99, EU:C:2002:364). Endvidere har fritagelsen for det samme gebyr for trafikken mellem de flamske havne til formål at undgå, at gebyret betales flere gange i de tilfælde, hvor et skib først krydser havet til en flamsk havn og derefter sejler fra denne første havn til en anden flamsk havn. Regionen Flandern har anført, at VBS i det væsentlige har til formål at garantere sikkerheden og glidende skibsfart på søvejene til og fra de flamske havne.
18
På denne baggrund har Ondernemingsrechtbank Gent, afdeling Oostende (retten i handels- og erhvervsretlige sager i Gent, afdelingen i Ostende) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Udgør en ordning for søfartsydelser og det hermed forbundne faste gebyr på grundlag af skibets længde, som gælder for søtransport med skibe, der anløber en flamsk havn og kommer fra en havn i en anden medlemsstat [end Kongeriget Belgien], men ikke gælder for [sø]transport mellem flamske havne, eftersom denne transport er fritaget for gebyret, en restriktion for den fri[e] udveksling af tjenesteydelser som omhandlet i forordning [nr. 4055/86], sammenholdt med artikel 56 TEUF?
2)
Medfører anvendelsen af et [fast] søfartsydelsesgebyr, som udelukkende afhænger af et skibs længde, for indsejling i havne, som er væsentligt forskellige, at [det gebyr, der betales til VBS,] er uforeneligt med den fri[e] udveksling af tjenesteydelser i henhold til artikel 56 TEUF og forordning [nr. 4055/86], eftersom der ikke tages hensyn til andre vigtige faktorer, som er karakteristiske for indsejlingsruten til en havn, såsom den strækning, et skib tilbagelægger i søfartsydelsesområdet, afstanden mellem det åbne hav og havnen samt havnens kompleksitet og særlige kendetegn?
3)
Skal artikel 191 i handels- og samarbejdsaftalen […] fortolkes således, at tjenesteydere, som er etableret i Det Forenede Kongerige [...], også efter [Det Forenede Kongeriges udtræden af Unionen] kan påberåbe sig EU-retten, således at det første og det andet spørgsmål skal besvares på samme måde før og efter Det Forenede Kongerige[s] [...] udtræde[n af Unionen]?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Om det første og det andet spørgsmål
19
Med det første og det andet spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 1 i forordning nr. 4055/86, sammenholdt med artikel 56 TEUF, skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, hvorefter søtransport til bestemte havne i en medlemsstat og fra havne, der er beliggende i andre medlemsstater, medfører en pligt til at betale et gebyr for den obligatoriske brug af tjenester under en ordning for søfartsydelser, der alene beregnes på grundlag af skibets længde og ikke andre faktorer, og som søtrafikken mellem de nævnte havne er fritaget for.
20
Indledningsvis bemærkes, at ved forordning nr. 4055/86, der er udstedt med hjemmel i EØF-traktatens artikel 84, stk. 2 (nu artikel 100 TEUF), er der truffet foranstaltninger om anvendelsen inden for søtransportsektoren af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser som fastsat i EØF-traktatens artikel 59 (nu artikel 56 TEUF). Domstolen har fastslået, at den personkreds, som fri udveksling af tjenesteydelser inden for søtransport mellem medlemsstaterne indbyrdes såvel som mellem medlemsstaterne og tredjelande gælder for, fastlægges i nævnte forordnings artikel 1, stk. 1, i vendinger, der stort set svarer til de i EØF-traktatens artikel 59 anvendte vendinger (dom af 13.6.2002, Sea-Land Service og Nedlloyd Lijnen, C-430/99 og C-431/99, EU:C:2002:364, præmis 30).
21
Desuden fremgår det bl.a. af artikel 1, stk. 3, og artikel 8 i den nævnte forordning, at i kraft af forordningen finder samtlige traktatens bestemmelser om fri udveksling af tjenesteydelser anvendelse på de forhold, som er omfattet af forordningen (dom af 13.6.2002, Sea-Land Service et Nedlloyd Lijnen, C-430/99 og C-431/99, EU:C:2002:364, præmis 31).
22
I denne henseende skal det bemærkes, at artikel 56 TEUF ifølge fast retspraksis ikke blot kræver afskaffelse af enhver forskelsbehandling til skade for tjenesteyderen på grund af dennes nationalitet, men også ophævelse af enhver restriktion – også selv om den anvendes uden forskel på indenlandske tjenesteydere og tjenesteydere fra andre medlemsstater – der kan være til hinder for eller på anden måde genere den virksomhed, som udøves af en tjenesteyder med hjemsted i en anden medlemsstat, hvor vedkommende lovligt leverer tilsvarende tjenesteydelser (dom af 25.7.1991, SägerC-76/90, EU:C:1991:331, præmis 12, og af 5.6.1997, SETTG, C-398/95, EU:C:1997:282, præmis 16).
23
Domstolen har fastslået, at artikel 1, stk. 1, i forordning nr. 4055/86 forbyder en medlemsstat at anvende forskellige priser for samme lodstjenesteydelse, alt efter om en virksomhed – eventuelt en virksomhed, der er hjemmehørende i den pågældende medlemsstat – der udfører søtransport mellem den nævnte medlemsstat og en anden medlemsstat, herved benytter et fartøj, der har tilladelse til cabotagesejlads, hvilken tilladelse kun gives til fartøjer, der fører den pågældende stats flag, eller et andet fartøj (dom af 17.5.1994, Corsica Ferries, C-18/93, EU:C:1994:195, præmis 35).
24
I det foreliggende tilfælde fremgår det af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at det gebyr, der skal betales for den obligatoriske brug af VBS-tjenester, i henhold til den i hovedsagen omhandlede lovgivning pålægges skibe med en længde på 41 m eller derover, der kommer fra en anden medlemsstat end Kongeriget Belgien, mens skibe, der sejler mellem de flamske havne, er fritaget herfor. VBS-tjenesterne leveres således gratis til ethvert skib, der sejler internt mellem flamske havne, mens de betales for et skib af en vis længde, der sejler mellem en havn i en anden medlemsstat og en flamsk havn.
25
Ved alene at opkræve dette gebyr af skibe af en vis længde, som sejler mellem en havn i en anden medlemsstat end Kongeriget Belgien og en flamsk havn, indebærer en sådan national lovgivning derfor en forskellig behandling afhængigt af, om det pågældende fartøj benytter en indenlandsk sørute. På samme måde anvendes der på transportydelser, der udføres mellem en flamsk havn og en havn i en anden medlemsstat end Kongeriget Belgien, en mindre gunstig ordning end den, der gælder for transportydelser mellem flamske havne.
26
Det skal i denne forbindelse præciseres, at selv om trafikken på de nævnte indenlandske søruter kun udgjorde et begrænset antal skibe, således som regionen Flandern har gjort gældende, ville dette være uden betydning for, om artikel 56 TEUF finder anvendelse. Hvis anvendelsen af artikel 56 TEUF betinges af et kvantitativt kriterium, vil det nemlig bringe denne artikels ensartede anvendelse i Unionen i fare, hvilket indebærer, at et sådant kriterium ikke kan anvendes (dom af 3.12.2020, BONVER WIN, C-311/19, EU:C:2020:981, præmis 29).
27
Det må følgelig fastslås, at en medlemsstats lovgivning som den, der er beskrevet i denne doms præmis 24, kan være til gene for præsteringen af tjenesteydelser eller gøre denne mindre interessant for en tjenesteyder, der er etableret i en anden medlemsstat. En sådan lovgivning udgør derfor en restriktion for den frie udveksling af tjenesteydelser (jf. i denne retning dom af 13.6.2002, Sea-Land Service og Nedlloyd Lijnen, C-430/99 og C-431/99, EU:C:2002:364, præmis 38 og den deri nævnte retspraksis).
28
Den frie udveksling af tjenesteydelser, som er et grundlæggende princip i traktaten, kan imidlertid kun begrænses ved regler, der er begrundet i tvingende almene hensyn, og som gælder for enhver person eller ethvert selskab, der driver virksomhed på modtagermedlemsstatens område. De omhandlede nationale regler må for at kunne opfylde dette begrundelseskrav være et passende middel for gennemførelsen af det tilstræbte mål og ikke gå videre end nødvendigt for at nå dette (dom af 13.6.2002, Sea-Land Service og Nedlloyd Lijnen, C-430/99 og C-431/99, EU:C:2002:364, præmis 39).
29
I det foreliggende tilfælde har regionen Flandern anført, at VBS, hvis anvendelse er obligatorisk, og som medfører en pligt til at betale det gebyr, der er omhandlet i hovedsagen, i det væsentlige har til formål at garantere sikkerheden og en glidende skibstrafik på søvejene til og fra de flamske havne.
30
I denne henseende skal det først og fremmest bemærkes, at Domstolen ved flere lejligheder har fastslået, at opretholdelse af sikkerheden i havnene kan udgøre et tvingende alment hensyn (dom af 13.6.2002, Sea-Land Service og Nedlloyd Lijnen, C-430/99 og C-431/99, EU:C:2002:364, præmis 41 og 42, og af 17.3.2011, Naftiliaki Etaireia Thasou og Amaltheia I Naftiki Etaireia, C-128/10 og C-129/10, EU:C:2011:163, præmis 45 og den deri nævnte retspraksis).
31
Dernæst udgør en ordning for søfartsbistand som VBS, således som generaladvokaten har anført i punkt 33 i forslaget til afgørelse, en tjenesteydelse inden for søfarten, der er væsentlig for at sikre den offentlige sikkerhed i kyst- og havnevand. Opkrævning af et gebyr for obligatorisk brug af denne tjeneste, som skibe med en længde på 41 meter eller derover som brugere er underlagt, synes i princippet at kunne bidrage til det almene hensyn om sikkerhed i havnefarvande.
32
Hvad endelig angår forholdsmæssigheden af et sådant gebyr, som alene afhænger af de pågældende skibes længde, bemærkes, at Domstolen har fastslået, at en national lovgivning, der pålægger søgående skibe med en længde på 41 m eller derover at betale et gebyr, er forholdsmæssig, for så vidt som der er en reel sammenhæng mellem omkostningerne ved denne tjenesteydelse, som disse skibe drager fordel af, og gebyrets størrelse, men at dette ikke ville være tilfældet, såfremt et sådant beløb omfattede omkostningsfaktorer, der måtte tilskrives andre skibskategorier end søgående skibe med en længde på 41 m eller derover (dom af 13.6.2002, Sea-Land Service og Nedlloyd Lijnen, C-430/99 og C-431/99, EU:C:2002:364, præmis 43).
33
I lyset af denne retspraksis må det fastslås, at selv om længden af de pågældende skibe kan udgøre et kriterium for at pålægge en forpligtelse til at gøre brug af VBS, som indebærer, at det dertil knyttede gebyr skal betales, skal størrelsen af dette gebyr ligeledes have en faktisk forbindelse med omkostningerne ved de tjenesteydelser, der leveres for at nå det forfulgte mål.
34
I det foreliggende tilfælde har den forelæggende ret i denne henseende anført, at der er betydelige regionale forskelle, og at indsejlingen til havnen i Antwerpen (Belgien) og indsejlingen til havnen i Zeebrugge er af væsentlig forskellig karakter og kompleksitet, idet sidstnævnte havn er let tilgængelig fra det åbne hav, mens indsejling i havnen i Antwerpen kræver en vanskelig passage gennem Westerschelde-flodmundingen og dermed en mere omfattende brug af tjenesterne under VBS.
35
Under sådanne omstændigheder fremstår en differentieret gebyrfastsættelse i forhold til den pågældende havn og de objektive vanskeligheder, der er karakteristiske for navigation og anløb i denne havn, at være bedre i overensstemmelse med det tilstræbte mål. Det må derfor anses for at gå ud over, hvad der er nødvendigt for at nå det hævdede sikkerhedsmål at anvende et ensartet gebyr på skibe af en bestemt længde, uanset de objektive vanskeligheder, der er forbundet med navigation og anløb i de relevante havne, samt i betragtning af, at dette gebyr ikke finder anvendelse på sammenlignelige skibe, der benytter en indenlandsk sørute fra eller til en havn, hvor adgangen kan være lige så vanskelig som for skibe, der sejler fra eller til en anden medlemsstat end Kongeriget Belgien.
36
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det første og det andet spørgsmål besvares med, at artikel 1 i forordning nr. 4055/86, sammenholdt med artikel 56 TEUF, skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national lovgivning, hvorefter søtransport til bestemte havne i en medlemsstat fra havne, der er beliggende i andre medlemsstater, medfører en pligt til at betale et gebyr for den obligatoriske brug af en ordning for søfartsydelser, der alene beregnes på grundlag af skibets længde og ikke andre faktorer, og som søtrafikken mellem de nævnte havne er fritaget for, medmindre der består en reel sammenhæng mellem omkostningerne ved de leverede ydelser og dette gebyrs størrelse.
Om det tredje spørgsmål
37
Med det tredje præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om handels- og samarbejdsaftalens artikel 191 skal fortolkes således, at tjenesteydere, der er etableret i Det Forenede Kongerige, selv efter Det Forenede Kongeriges udtræden af Unionen gyldigt kan påberåbe sig anvendelsen af EU-retten, navnlig artikel 1 i forordning nr. 4055/86, sammenholdt med artikel 56 TEUF.
38
Det skal indledningsvis bemærkes, at udtrædelsesaftalens artikel 126 og 127 fastsatte overgangsperioden. I denne periode skulle Det Forenede Kongerige anses for at være en medlemsstat, og forbindelserne mellem Unionen og denne kommende tidligere medlemsstat var følgelig reguleret af EU-retten, medmindre andet var angivet. Parterne i denne aftale havde således fastsat, at en betydelig del af gældende EU-ret fortsat skulle finde anvendelse med henblik på at mindske usikkerheden og, så vidt muligt, at begrænse de forstyrrelser, der forårsages af den omstændighed, at traktaterne ophører med at finde anvendelse på den udtrædende stat på datoen for dens udtræden af Unionen (jf. i denne retning dom af 16.11.2021, Governor of Cloverhill Prison m.fl., C-479/21 PPU, EU:C:2021:929, præmis 51, og af 4.10.2024, Mirin, C-4/23, EU:C:2024:845, præmis 43).
39
Siden overgangsperiodens udløb har de retlige forbindelser mellem Det Forenede Kongerige og Unionen været omfattet af handels- og samarbejdsaftalen.
40
I handels- og samarbejdsaftalens artikel 191, stk. 1, bestemmes det, at »hver af parterne [anvender] princippet om ubegrænset adgang til det internationale maritime marked og handel på et kommercielt og ikkediskriminerende grundlag«.
41
Ifølge P&O-selskaberne følger det af denne bestemmelse, at søtransport til Unionen fra Det Forenede Kongerige ikke må behandles mindre gunstigt end søtransport mellem medlemsstater. P&O-selskaberne har gjort gældende, at den frie udveksling af tjenesteydelser, henset til nævnte bestemmelse, fortsat gælder efter Det Forenede Kongeriges udtrædelse af Unionen og bør forpligte den forelæggende ret til at anvende forordning nr. 4055/86 med hensyn til den del af fakturaerne, der vedrører perioden efter udtrædelsen.
42
Det skal dog bemærkes, at handels- og samarbejdsaftalens artikel 4, stk. 1, fastsætter, at bestemmelserne i denne aftale skal »fortolkes loyalt i overensstemmelse med deres sædvanlige betydning i deres sammenhæng og belyst af aftalens hensigt og formål i overensstemmelse med sædvanereglerne for fortolkning af folkeretten, herunder dem, der er kodificeret i Wienerkonventionen«. Handels- og samarbejdsaftalens artikel 4, stk. 2, præciserer, at »[handels- og samarbejdsaftalen ikke] indeholder en forpligtelse til at fortolke bestemmelserne heri i overensstemmelse med en af parternes nationale lovgivning«. Handels- og samarbejdsaftalens artikel 5, stk. 1, bestemmer desuden, at med forbehold for undtagelser må »intet i denne aftale […] fortolkes således, at det skaber rettigheder eller forpligtelser for andre personer end dem, der er skabt mellem parterne i henhold til folkeretten, eller som gør det muligt at påberåbe sig denne aftale eller eventuelle supplerende aftaler direkte i parternes nationale retssystemer«.
43
Det skal i denne henseende bemærkes, at efter folkerettens principper kan Unionens institutioner, som har kompetence til at forhandle og indgå en international aftale, aftale med de berørte tredjelande, hvilke virkninger aftalens bestemmelser skal have i de kontraherende parters interne retsorden. Kun hvis dette spørgsmål ikke er reguleret i den nævnte aftale, tilkommer det de kompetente retter, og især Domstolen, at afgøre dette spørgsmål på samme måde som ethvert andet fortolkningsspørgsmål vedrørende gennemførelsen af aftalen inden for Unionen (dom af 21.12.2011, Air Transport Association of America m.fl., C‑366/10, EU:C:2011:864, præmis 49). Som det fremgår af denne doms præmis 42, er spørgsmålet om anvendelsen af handels- og samarbejdsaftalens artikel 191 imidlertid reguleret af sidstnævnte.
44
Det følger heraf, således som generaladvokaten har anført i punkt 53 i forslaget til afgørelse, at den gældende EU-ret fra datoen for anvendelse af handels- og samarbejdsaftalen er ophørt med at regulere forbindelserne mellem Unionen og Det Forenede Kongerige. P&O-selskaberne kan derfor hverken påberåbe sig EU-retten eller handels- og samarbejdsaftalen direkte for den forelæggende ret.
45
I betragtning af det ovenstående skal det tredje spørgsmål besvares med, at handels- og samarbejdsaftalens artikel 191, sammenholdt med artikel 5 heri og udtrædelsesaftalens artikel 127, skal fortolkes således, at efter Det Forenede Kongeriges udtrædelse af Unionen kan udbydere af søtransporttjenester, der er etableret i Det Forenede Kongerige, ikke længere påberåbe sig anvendelsen af EU-retten for de nationale domstole i medlemsstaterne, navnlig artikel 1 i forordning nr. 4055/86, sammenholdt med artikel 56 TEUF, for så vidt angår faktiske omstændigheder eller retlige situationer, der er opstået efter den 31. december 2020.
Sagsomkostninger
46
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Anden Afdeling) for ret:
1)
Artikel 1 i Rådets forordning (EØF) nr. 4055/86 af 22. december 1986 om anvendelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser inden for søtransport mellem medlemsstaterne indbyrdes og mellem medlemsstaterne og tredjelande, sammenholdt med artikel 56 TEUF,
skal fortolkes således, at
denne bestemmelse er til hinder for en national lovgivning, hvorefter søtransport til bestemte havne i en medlemsstat fra havne, der er beliggende i andre medlemsstater, medfører en pligt til at betale et gebyr for den obligatoriske brug af en ordning for søfartsydelser, der alene beregnes på grundlag af skibets længde og ikke andre faktorer, og som søtrafikken mellem de nævnte havne er fritaget for, medmindre der består en reel sammenhæng mellem omkostningerne ved de leverede ydelser og dette gebyrs størrelse.
2)
Artikel 191 i handels- og samarbejdsaftale mellem Den Europæiske Union og Den Europæiske Atomenergifællesskab på den ene side og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland på den anden side, sammenholdt med artikel 5 heri og artikel 127 i aftale om Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands udtræden af Den Europæiske Union og Den Europæiske Atomenergifællesskab,
skal fortolkes således, at
efter Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands udtræden af Den Europæiske Union kan udbydere af søtransporttjenester, der er etableret i Det Forenede Kongerige, ikke længere påberåbe sig anvendelsen af EU-retten for de nationale domstole i medlemsstaterne, navnlig artikel 1 i forordning nr. 4055/86, sammenholdt med artikel 56 TEUF, for så vidt angår faktiske omstændigheder eller retlige situationer, der er opstået efter den 31. december 2020.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: nederlandsk.