61981C0133
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT G. REISCHL
FREMSAT DEN 11. MAJ 1982 (
1
)
Høje Domstol.
I september 1971 blev der afsluttet en aftale mellem sagsøgeren i hovedsagen Ivenel med bopæl i Strasbourg og sagsøgte i hovedsagen Schwab, der driver en maskinfabrik i Forbundsrepublikken Tyskland. Ifølge aftalen skulle sagsøgeren sælge maskiner i Frankrig for sagsøgtes regning mod en provision på 15 % af beløbet af de enkelte ordrer. Det foreligger oplyst, at sagsøgte ikke har udbetalt provision siden august 1975, hvilket førte til, at sagsøgeren i juli 1976 måtte opgive sin virksomhed for sagsøgte.
Dette opfattede sagsøgeren som en ophævelse af aftalen, som sagsøgte var ansvarlig for. Følgelig anlagde han i januar 1978 sag ved den faglige voldgiftsret i Strasbourg med påstand om, at sagsøgte tilpligtes at betale forskellige beløb (provision, godtgørelse for udvidelse af kundekredsen, løn til opsigelsesfristens udløb, feriepenge og udligning af en såkaldt intern konto).
Da sagsøgte nedlagde påstand om afvisning på grund af voldgiftsrettens manglende stedlige og saglige kompetence, afsagde retten den 17. april 1978 kendelse om formalitetsindsigelsen. Retten stadfæstede for det første den saglige kompetence, da det måtte lægges til grund, at den nedlagte påstand støttedes på en arbejdsaftale. Yderligere anså retten sig ligeledes for at være rette værneting i medfør af artikel 5, nr. 1, i konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (»Bruxelleskonventionen«), hvori det hedder:
»En person, der har bopæl på en kontraherende stats område, kan sagsøges i en anden kontraherende stat:
1.
i sager om kontraktforhold, ved retten på det sted, hvor den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes«.
Retten udtalte, at de forskellige forpligtelser i en gensidigt bebyrdende aftale ikke skal holdes adskilt, men at det afgørende er den karakteristiske forpligtelse, nemlig i en repræsentantkontrakt repræsentantens forpligtelse; da denne imidlertid i den foreliggende sag skal opfyldes på det sted, hvor repræsentanten har sit kontor, skal sagen — ikke mindst da der ikke foreligger en værnetingsaftale — indbringes for de franske domstole.
Sagsøgte indbragte denne kendelse om udsættelse af sagens behandling for Cour d'Appel de Colmar og fik delvis medhold. Afdelingen for sociale sager stadfæstede nemlig ved kendelse af 10. oktober 1978 voldgiftsrettens afgørelse, hvorefter der måtte anses at foreligge en arbejdsaftale, hvilket skulle lægges til grund ved vurderingen af rettens saglige kompetence. Derimod kunne det ikke antages, at den franske ret i medfør af artikel 5, nr. 1, i Bruxelles-konventionen var rette værneting. Det afgørende er nemlig de omtvistede forpligtelser, der ligger til grund for søgsmålet. Da det imidlertid ved krav om betaling af provision og andre godtgørelser såvel efter fransk som efter tysk ret drejer sig om henteskyld og ikke bringeskyld, kan opfyldelsesstedet således kun ligge i Forbundsrepublikken Tyskland.
Den 22. december 1978 indbragte sagsøgeren afgørelsen for Frankrigs Cour de Cassation, afdelingen for sociale sager, der under behandlingen af sagen fastslog, at det i tilfælde af en repræsentantkontrakt med gensidige forpligtelser, hvoraf nogle skulle opfyldes i Frankrig, er forbundet med vanskeligheder at fastlægge ét opfyldelsessted med henblik på anvendelsen af Bruxelles-konventionen. Følgelig besluttede Cour de Cassation at udsætte sagen, idet den ved dom af 2. april 1981 anmodede om en fortolkning af artikel 5, nr. 1, i Bruxelles-konventionen med henblik på de særlige forhold i hovedsagen.
I det følgende skal jeg tage stilling til dette spørgsmål.
1.
Når det drejer sig om opfyldelsesstedets værneting i den i Bruxelles-konventionens artikel 5, nr. 1, anførte betydning, dvs. om fastlæggelse af det sted, hvor bestemte kontraktlige forpligtelser skal opfyldes, skal den ret, for hvilken sagen er indbragt, løse en lovkonflikt. I henhold til de for retten gældende internationale privatretlige regler skal den afgøre, hvilken ret der skal anvendes på aftaleforholdet, og på grundlag af disse regler fastslå opfyldelsesstedet. Dette blev — i betragtning af at Bruxelleskonventionen ikke selv indeholder en definition af begrebet opfyldelsessted — fastslået i sag 12/76 (
2
), og derved må det vel også forblive. Den foreliggende sag og de i denne forbindelse fremførte bemærkninger giver i alle tilfælde ikke anledning til at overveje andre løsninger.
Inden for rammerne af denne indledende gennemgang er det naturligvis også nødvendigt at kvalificere det kontraktforhold, der skal pådømmes. I den foreliggende sag blev det som bekendt antaget af retten i første og anden instans, at der her er tale om en arbejdsaftale.
Herefter når man til den følgeslutning, at fransk ret er afgørende, nemlig Code du Travail's artikel L 751-1 ff. Franske forfattere synes at være af denne opfattelse. Til støtte herfor henviste sagsøgeren til Battifol, Traité de Droit International Privé 1976, nr. 576. Dette er imidlertid også i overensstemmelse med konventionen om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser, som endnu ikke er trådt i kraft (EFT L 266 af 9. 10. 1980, s. 1). Artikel 6 bestemmer nemlig, at i mangel af et lovvalg er en arbejdsaftale undergivet loven i det land, hvor arbejdstageren ved opfyldelsen af aftalen sædvanligvis udfører sit arbejde, og det bestemmes endog, at et eventuelt lovvalg ikke må føre til, at arbejdstageren berøves den beskyttelse, der tilkommer ham i medfør af ufravigelige regler i den lov, der netop blev nævnt som principielt afgørende.
Sagsøgeren i hovedsagen samt Kommissionen har udelukkende argumenteret på dette retsgrundlag. Jeg mener dog, at dette ville føre til en urimelig indsnævring af problemkomplekset.
Sagsøgte i hovedsagen vender sig nemlig faktisk af en række grunde — som jeg ikke nu skal komme ind på, da vi jo først skal løse kvalifikationsproblemet — mod den opfattelse, at der her er tale om en arbejdsaftale, og går stærkt ind for det synspunkt, at sagsøgeren må betragtes som selvstændig handelsagent. Vi kan vel heller ikke være sikre på, at kvalifikationsspørgsmålet allerede er endeligt afgjort. For det første havde sagsøgte hidtil — da Cour d'Appel de Colmar i hvert fald havde afvist, at franske domstole havde stedlig kompetence — ingen anledning til at gøre indsigelse mod den antagelse, at voldgiftsretten var kompetent i første instans, og for det andet kunne Cour de Cassation, der ikke havde fået forelagt problemet om den saglige kompetence, inden for rammerne af Bruxelles-konventionens artikel 5, nr. 1, nå til et andet resultat vedrørende kvalifikationsspørgsmålet.
Det vil således være hensigtsmæssigt ikke blot at anlægge den fortolkning af Bruxelles-konventionens artikel 5, nr. 1, som Domstolen er blevet anmodet om, ud fra det synspunkt, at genstanden i hovedsagen er en arbejdsaftale; man må derimod foretage en langt mere omfattende fortolkning.
2.
Den forelæggende ret, som på den omtalte måde skal fastlægge det (eller de) afgørende opfyldelsessted(-er) for det omtvistede aftaleforhold, må med henblik på den rette anvendelse af Bruxelles-konventionens artikel 5, nr. 1, yderligere henvises til dommen i sag U/76 (
3
).
a)
I denne sag blev det i tilslutning til mit forslag til afgørelse, hvori jeg anførte forskellige argumenter herfor, fastslået, at artikel 5, nr. 1, ikke har til formål at fastlægge et fœlles opfyldelsessted, som skulle gælde for hele aftaleforholdet, og som skulle bestemmes ud fra den for aftalen karakteristiske forpligtelse. Herefter er forpligtelsen i artikel 5, nr. l's forstand derimod den kontraktlige forpligtelse, der ligger til grund for sagen; man skal altså tage udgangspunkt i den forpligtelse, der svarer til det kontraktlige krav, hvorpå søgsmålet støttes.
Dette forhold må fremhæves i forbindelse med visse punkter i den meget kortfattede forelæggelsesdom, som giver det indtryk, at det for at anvende artikel 5, nr. 1, efter Cour de Cassation's opfattelse er tilstrækkeligt, at nogle af forpligtelserne ifølge den omtvistede gensidigt bebyrdende aftale skal opfyldes i Frankrig, også selv om det ikke drejer sig om de forpligtelser, der ligger til grund for sagen.
I øvrigt giver den foreliggende sag heller ingen holdepunkter for, at man atter generelt kan gå ud fra det nævnte princip. Jeg skal senere komme ind på spørgsmålet, om det kan være passende med en vis lempelse for så vidt angår regulære arbejdsaftaler.
b)
Jeg skal imidlertid anføre endnu to andre forhold, der blev fastslået i nævnte dom:
—
For det første blev det med hensyn til erstatningskravet efter ophævelse af en eneforhandlingsaftale, der var blevet fremsat som følge af den af repræsentanten tilførte kundekreds, fastslået, at det tilkommer den nationale ret at undersøge, hvorvidt der efter den på kontrakten anvendte lov er tale om en selvstændig kontraktmæssig forpligtelse eller om en forpligtelse, der træder i stedet for den ikke opfyldte kontraktmæssige forpligtelse. Dette var klart tilfældet, da der i belgisk ret, som den pågældende sag drejede sig om, var tale om et alvorligt problem (jf. f.eks. Vander Elst i Journal des Tribunaux 1976, s. 733 ff.). Så vidt jeg kan se, kan dette imidlertid ikke gøres gældende i den foreliggende sag efter de retssystemer, der kommer i betragtning. Navnlig forekommer det mig indlysende efter fransk ret — således må sagsøgtes indlæg forstås — at de krav, der ifølge Code du Travail består efter ophævelse af en handelsrepræsentantkontrakt, ikke kan anses som selvstændige krav, men som krav, der træder i stedet for de oprindelige krav ifølge aftalen, og som svarer til arbejdsgiverens væsentlige forpligtelser. Der er vel derfor ingen anledning til at dvæle længere ved denne del af dommen i sag 14/76, der — som påvist af Kommissionen — har ført til modstridende kommentarer, og muligvis undersøge spørgsmålet, om ikke overvejelser, som jeg straks skal komme til, kunne gøre det hensigtsmæssigt i et sådant tilfælde at tage afstand fra tanken om at anse alle krav for ligestillede kontraktlige krav, også selv om de ikke i videste forstand tilsigter opfyldelse af aftalen, men forpligtelser, der træder i stedet herfor. Efter min opfattelse taler gode grunde for et sådant synspunkt.
—
For det andet blev det i nævnte dom gjort klart, at i en tvist angående retsvirkningerne af leverandørens krænkelse af en eneforhandlingsaftale, der muligvis tilsigter betaling af erstatning eller ophævelse af kontrakten, er det den forpligtelse, kontrakten pålægger leverandøren, og hvis misligholdelse påberåbes, der skal lægges til grund ved fastlæggelsen af opfyldelsesstedets værneting. Dermed udtrykkes tanken om at undgå et stort antal af mulige værneting, hvilket også andetsteds i dommen gøres klart med udtrykkelig henvisning til kravet om, »at antallet af værneting for én og samme kontrakt begrænses i videst muligt omfang« (præmis 9). I mit forslag til afgørelse støttede jeg i tilslutning til Kommissionens synspunkt ligeledes denne opfattelse, ligesom jeg udtrykkeligt foreslog at fortolke artikel 5, nr. 1, i overensstemmelse med konventionens hovedformål, således at man i tilfælde af flere forpligtelser, der pålægges en part i et aftaleforhold, må lægge aftalens hovedforpligtelse til grund. Hvad der i den foreliggende sag kan gøres for at tydeliggøre og eventuelt videreføre praksis i sag 14/76, og hvad der efter min opfattelse burde gøres, er med tilstrækkelig klarhed at fremhæve princippet om, at sagsøgtes hovedforpligtelse er af afgørende betydning.
3.
Disse retningslinjer kunne — hvilket ganske vist endnu ikke er fastlagt — for det i hovedsagen omhandlede tilfælde føre til det resultat, at der for det påberåbte krav er tale om opfyldelsessted i Frankrig, hvorfor sagen skal indbringes for franske domstole.
Som bekendt påstår sagsøgeren i det væsentlige sagsøgte tilpligtet at betale provision, løn til opsigelsesfristens udløb og godtgørelse for udvidelse af kundekredsen, der er tænkt som erstatning for uberettiget ophævelse af aftaleforholdet. Det drejer sig altså dels om opfyldelse af aftalen (betaling af provision, udligning af en »intern konto«, hvorover sagsøgerens inkassobeløb og fordringer skulle afregnes), dels om krav som følge af misligholdelse (feriepenge, løn til opsigelsesfristens udløb og godtgørelse for uberettiget ensidig ophævelse af aftaleforholdet).
For det første kan man efter hvad der foreligger oplyst, få det indtryk, at forpligtelserne — i hvert fald når man tager udgangspunkt i en arbejdsaftale — skal opfyldes i Frankrig. Jeg minder i denne forbindelse om de af sagsøgeren under henvisning til domspraksis fremsatte udtalelser, hvorefter løn ifølge fransk ret skal udbetales det sted, hvor arbejdet udføres, hvorefter endvidere godtgørelser til rejsende skal betales på disses bopæl, og hvorefter der i sådanne tilfælde af bestemte beløb består en forpligtelse til at betale med check eller bankoverførsel, hvilket som regel ligeledes er ensbetydende med opfyldelse på arbejdstagerens bopæl.
Noget tilsvarende bør gælde for krav på grund af misligholdelse (erstatning for ophævelse af aftaleforholdet, løn til opsigelsesfristens udløb), da de støtter sig på sagsøgtes forpligtelse til ikke at forstyrre sagsøgeren i hans virksomhed, hvorfordet er klart, at kun ét opfyldelsessted inden for det område, hvor sagsøgeren skal udøve sin virksomhed, kan komme i betragtning. Her kan der henvises til den allerede citerede artikel af Vander Elst samt til belgiske domstoles praksis (Cour d'Appel de Mons, dom af 3. maj 1974, Cour de Cassation, dom af 6. april 1978, og Cour d'Appel de Liège, dom af 12. maj 1977, trykt i Systematisk Oversigt over Afgørelser vedrørende Fællesskabsretten, serie D, konventionen af 27. september 1968, artikel 5).
Hvis dette holder stik — hvilket til syvende og sidst skal afgøres af den nationale ret, som det ligeledes påhviler at træffe afgørelse om sagsøgtes indsigelser om, at sagsøgeren har forlangt, at de for tyske repræsentanter gældende aflønningsbetingelser anvendes, samt at betaling finder sted i DM — så ville der faktisk være en klar overensstemmelse med den af Kommissionen anførte afgørelse i en lignende dom fra Cour d'Appel d'Angers af 29. januar 1980. For så vidt kan det i det mindste hævdes at være tilfældet, da det i dommen lægges til grund, at de omhandlede betalingsforpligtelser er trådt i stedet for de ikke opfyldte aftaleforpligtelser, og ved kravene på løn til opsigelsesfristens udløb, på godtgørelse for udvidelse af kundekredsen og på erstatning er der tale om sådanne betalingsforpligtelser på grund af tilsidesættelse af pligten til at videreføre kontrakten. Deroverfor må man vel ud fra Domstolens hidtidige praksis sætte spørgsmålstegn ved den i dommen samtidig fremsatte udtalelse om, at kravene på provision og feriepenge støttedes på misligholdelse af forpligtelser, der skulle gælde som modydelse for udført arbejde, og at opfyldelsesstedet for disse krav derfor var det sted, hvor arbejdét udførtes.
Yderligere ville det antydede resultat ligeledes være i overensstemmelse med det i Jenard-rapporten udtrykte ønske om, at opfyldelsesstedets værneting fastlægges i den stat, hvis lov er afgørende for det omtvistede aftaleforhold.
4.
Tillad mig imidlertid til afslutning — som tidligere anført — atter at vende tilbage til spørgsmålet, om det ikke i det mindste for arbejdsaftaler ville være rimeligt at modificere domspraksis — jf. sag 14/76 — ganske betydeligt.
Kommissionen har fremført visse overvejelser til støtte herfor. Det foresvæver den åbenbart, at der for sådanne retsforhold kan fastsættes ét tyngdepunkt og først derefter — det afgørende må være det område, hvor arbejdet udføres, og hvis ufravigelige retsforskrifter kræves anvendt — afgøres det efter artikel 5, nr. 1, vigtige opfyldelsessted, dvs. ved at gå ud fra ét enkelt opfyldelsessted for hele aftaleforholdet. Derved anerkendes princippet om den afgørende karakter af den for en aftale karakteristiske forpligtelse og nødvendigheden af at fastlægge opfyldelsesstedets værneting i overensstemmelse hermed.
Imidlertid forekommer det mig, at dette synspunkt vanskeligt kan forsvares ud fra den nuværende retstilstand.
Det må ganske vist indrømmes, at det anføres i Jenard-rapporten, der utvivlsomt er af betydning for fortolkningen af Bruxelles-konventionen, at man ved udarbejdelsen af konventionen var klar over de særlige problemer i forbindelse med arbejdsaftaler, og at rapporten også understreger, at det er »ønskeligt, at tvistigheder i forbindelse med arbejdsaftaler så vidt muligt afgøres ved retterne i den stat, hvis lovgivning ligger til grund for aftalen«. Det må imidlertid erkendes, at man ikke i konventionen har optaget den i udkastet indeholdte bestemmelse om, at i de sager, der udspringer af arbejdsaftaler, har domstolene i den aftalestat, hvor den berørte virksomhed er beliggende, eller hvor arbejdet skal udføres, enekompetence. Yderligere fremgår det udtrykkeligt af rapporten, at man har undladt at regulere kompetencen på det arbejdsretlige område, hvilket klart skyldes, at der inden for EØF-Kommissionen arbejdes med standardisering af de arbejdsretlige forskrifter i medlemsstaterne; endvidere anføres det udtrykkeligt, at for arbejdsaftalers vedkommende gælder således også for fremtiden de almindelige regler i konventionen, der — som allerede påvist i sag 14/76 — i henseende til artikel 5, nr. 1, er uforenelig med teorien om den for en aftale karakteristiske forpligtelse. Dette kan endelig heller ikke antages, da der i mellemtiden foreligger en konvention — der dog endnu ikke er trådt i kraft — om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser, hvorom det dog siges ganske klart i Jenard-rapporten (EFT C 59 af 5. 3. 1979, s. 24):
»Når Kommissionens arbejde er afsluttet, kan den foreliggende konvention altid senere ændres, ved at der vedtages en tillægsprotokol, eller der udarbejdes en særlig aftale, hvori hele problematikken omkring arbejdsaftalen kunne reguleres ...«
5.
Derfor foreslår jeg, at det af Frankrigs Cour de Cassation forelagte præjudicielle spørgsmål besvares således:
Bruxelles-konventionens artikel 5, nr. 1, skal fortolkes således, at der ved gensidigt bebyrdende aftaler ikke skal fastlægges ét opfyldelsessted — i forhold til den for aftalen karakteristiske forpligtelse — men således at den forpligtelse skal lægges til grund, som danner grundlaget for søgsmålet. I sager vedrørende tilsidesættelse af kontraktlige forpligtelser er det den forpligtelse, hvis misligholdelse påberåbes, der er afgørende. Såfremt der nedlægges flere påstande på grundlag af et aftaleforhold, skal der på aftalen anvendes den lov, der svarer til, hvad der måtte anses for sagsøgtes hovedforpligtelse; efter denne forpligtelses opfyldelsessted fastlægges dernæst værnetinget for den pågældende tvist.
(
1
) – Oversat fra tysk.
(
2
) – Dom af 6. oktober 1976 i sag 12/76 — Industrie Tessili Italiana Como mod Dunlop AG — Sml. 1976, s. 1473.
(
3
) – Dom af 6. oktober 1976 i sag 14/76 — Éts. A. de Bloos SPRL mod Société en commandite par actions Boyer — Sml. 1976, s. 1497.