61993CJ0441_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved beslutning af 3. august 1993, indgaaet til Domstolen den 16. november 1993, har Polimeles Protodikio, Athen, i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelagt tre praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 25 ff. og 29 i Raadets andet direktiv 77/91/EOEF af 13. december 1976 om samordning af de garantier, der kraeves i medlemsstaterne af de i artikel 58, stk. 2, i traktaten naevnte selskaber til beskyttelse af saavel selskabsdeltagernes som tredjemands interesser, for saa vidt angaar stiftelsen af aktieselskabet samt bevarelse af og aendringer i dets kapital, med det formaal at goere disse garantier lige byrdefulde (EFT 1977 L 26, s. 1, herefter "andet direktiv").
2 Spoergsmaalene er blevet rejst under en sag mellem paa den ene side banken Trapeza Kentrikis Ellados AE, der er et aktieselskab (herefter "TKE-banken"), og de nye aktionaerer og paa den anden side Pafitis m.fl., der som hidtidige aktionaerer har protesteret imod de forhoejelser i TKE-bankens selskabskapital, som blev gennemfoert ved direktoeren for Den Graeske Nationalbanks beslutning nr. 826 af 28. juli 1986 (Den Hellenske Republiks Officielle Tidende, *EK A 117 af 29.7.1986)
og skrivelse nr. 71 af 24. september 1986 fra den midlertidigt tilforordnede for TKE-banken, som stadfaestet ved lov nr. 1682/1987 (Den Hellenske Republiks Officielle Tidende, *EK A 14 af 16.2.1987). Disse retsakter blev udstedt i medfoer af praesidentielt dekret nr. 861/1975.
3 I artikel 6 i lovanordning nr. 1665/1951 (Den Hellenske Officielle Tidende, *EK A 31 af 27.1.1951) som gaeldende paa det relevante tidspunkt, bestemtes, at naar bankens ansvarlige kapital er formindsket som foelge af tab, eller naar finanstilsynet ° uanset af hvilken grund ° finder, at denne kapital ikke laengere opfylder de krav, som stilles til banken, skal tilsynet opfordre banken til at genoprette den tabte ansvarlige kapital eller til at forhoeje kapitalen inden for en af tilsynet fastsat frist, som ikke kan vaere paa under 60 dage.
4 I medfoer af lovanordningens artikel 8, stk. 1, kan finanstilsynet, naar banken ikke kan eller vil forhoeje den ansvarlige kapital, og naar den paa nogen maade hindrer tilsynet eller tilsidesaetter bestemmelser i love, beslutninger eller finanstilsynets forskrifter, enten fratage banken tilladelse til at drive pengeinstitutvirksomhed, hvis den er traadt i likvidation, eller saette den under administration.
5 Ved skrivelse nr. 397 (Den Hellenske Republiks Officielle Tidende, *EK A 133 af 13.9.1984) satte direktoeren for Den Graeske Nationalbank TKE-banken under administration af en midlertidigt tilforordnet.
6 I artikel 1, stk. 3, i praesidentielt dekret nr. 861/1975 om banker under administration af en midlertidigt tilforordnet ° en bestemmelse, som gentages i sin helhed i artikel 1 i lov nr. 236/1975 (Den Hellenske Republiks Officielle Tidende, *EK A 275 af 5.12.1975) ° bestemmes, at fra beslutningen om at udnaevne en midlertidigt tilforordnet offentliggoeres i Den Hellenske Republiks Officielle Tidende, ophoerer de befoejelser og kompetencer, som efter bankens vedtaegter er tillagt dens organer, uden videre, og overgaar sammen med bankens administration til den midlertidigt tilforordnede eller til midlertidigt tilforordnede i faellesskab.
7 Sagsoegerne var aktionaerer i TKE-banken allerede foer 1984, hvor bankens selskabskapital var paa 670 000 000 DR.
8 Ved den naevnte beslutning nr. 826 af 28. juli 1986 anmodede direktoeren for Den Graeske Nationalbank i medfoer af artikel 6 i den naevnte lovanordning nr. 1665/1951 TKE-banken om at forhoeje selskabskapitalen til 1 500 000 000 DR, saaledes at banken kunne drive virksomhed paa stabilt grundlag. Idet han handlede i stedet for generalforsamlingen, besluttede den midlertidigt tilforordnede ved den naevnte skrivelse nr. 71 af 24. september 1986 at aendre artikel 6 i bankens vedtaegter og fastsaette selskabskapitalen til 1 700 000 000 DR.
9 Med henblik paa at gennemfoere forhoejelsen opfordrede den midlertidigt tilforordnede ved en meddelelse i de politiske og oekonomiske dagblade aktionaererne i TKE-banken til at udoeve deres fortegningsret i forbindelse med forhoejelsen inden for en frist paa 30 dage og interesserede tredjemaend til efter dette tidsrum at deltage i forhoejelsen. Da fristen udloeb, uden at sagsoegerne havde udoevet deres fortegningsret, overgik de nye aktier i sidste instans til tredjemaend. Generalforsamlingen af nye aktionaerer i TKE-banken besluttede dernaest i 1987, 1989 og 1990 at foretage tre senere forhoejelser af selskabskapitalen med tilsvarende vedtaegtsaendringer.
10 Ved artikel 24, stk. 2, i den graeske lov nr. 1682/1987 blev beslutningen om at udnaevne en midlertidigt tilforordnet for TKE-banken og den skrivelse, hvorved denne havde truffet bestemmelse om, at aktier svarende til forhoejelsen af selskabskapitalen i TKE-banken skulle stilles til raadighed for aktionaererne, stadfaestet med virkning fra udstedelsestidspunktet.
11 Sagsoegerne anfaegtede for den nationale domstol for det foerste vedtaegtsaendringerne for TKE-banken, hvorefter kapitalen blev forhoejet til 1 700 000 000 DR, idet de anfoerte, at aendringen var et resultat af den midlertidigt tilforordnedes beslutning, hvorimod aktionaererne ikke var blevet indkaldt til generalforsamling for at traeffe afgoerelse om kapitalforhoejelsen, og at ordningen med en midlertidigt tilforordnet uden videre var udloebet efter en rimelig periode. De bestred desuden aktiefordelingen og nedlagde paastand om, at det blev fastslaaet, at de andre sagsoegte, som efter kapitalforhoejelsen fremstod som bankens nye aktionaerer, hverken havde erhvervet ret til at vaere aktionaerer eller ret til at deltage i generalforsamlingen af aktionaerer i TKE-banken. Endelig nedlagde de paastand om, at beslutningerne om de tre senere forhoejelser af selskabskapitalen og de dertil svarende vedtaegtsaendringer var ugyldige.
12 I forelaeggelsesbeslutningen udtrykker den nationale domstol tvivl om, hvorvidt Domstolens praksis for saa vidt angaar almindelige aktieselskaber, hvorefter der gaelder et princip om generalforsamlingens kompetence til at traeffe beslutning om kapitalforhoejelser, ligeledes finder anvendelse paa banker, som drives i form af aktieselskaber, idet det anfoeres, at graesk ret indeholder saerlige bestemmelser om banker, der drives som aktieselskaber (den naevnte lov nr. 236/1975). Disse bestemmelser har til formaal at sikre bankernes sanering paa grund af bankernes saerlige betydning for kreditgivningen, for depotsikkerheden og for samfundsoekonomiens udvikling, begrundelser, som er i almenvellets interesse.
13 Herefter besluttede den nationale domstol at udsaette sagen og forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
"1) Bevirker det forhold, at Raadets andet direktiv af 13. december 1976 (77/91/EOEF), navnlig bestemmelserne om bevarelse af og aendringer i aktieselskabskapitalen (artikel 25 ff. og 29), er umiddelbart anvendeligt i Graekenland, at de graeske domstole uden videre skal anvende disse bestemmelser paa banker, der drives i aktieselskabsform?
2) Er de naevnte faellesskabsbestemmelser uforenelige med de herimod stridende bestemmelser i praesidentielt dekret nr. 861/1975, som stadfaestet ved lov nr. 236/1975, og med artikel 24 i lov nr. 1682/1987, som fraviger de almindelige selskabsretlige bestemmelser med henblik paa at opnaa en mere effektiv sanering af banker, der drives i aktieselskabsform, paa grund af de saerlige sociale og oekonomiske maal, som bankerne forfoelger i almenvellets interesse, saaledes at faellesskabsbestemmelserne er til hinder for, at de herimod stridende nationale bestemmelser finder anvendelse?
3) Skal offentliggoerelse af indkaldelsen i dagbladene anses for en skriftlig underretning til aktionaerer, hvis aktier lyder paa navn, jf. artikel 29, stk. 3, tredje punktum, i naevnte direktiv (77/91/EOEF)?"
Foerste og andet spoergsmaal
14 Med det foerste og det andet spoergsmaal, som skal behandles samlet, rejser den nationale domstol tre problemer vedroerende anvendelsesomraadet for andet direktiv og navnlig for artikel 25 og 29.
15 Det foerste problem vedroerer spoergsmaalet om, hvorvidt banker, der drives i aktieselskabsform, som saadanne er omfattet af andet direktiv, navnlig af artikel 25 og 29.
16 Det andet problem vedroerer direktivets anvendelse, naar henses til de omhandlede nationale bestemmelsers saerlige karakter, idet disse bestemmelser, der i almenvellets interesse fraviger de almindelige selskabsretlige bestemmelser, sigter mod en mere effektiv sanering af banker, som drives i aktieselskabsform, og som paa grund af gaeldsaettelse befinder sig i en kritisk situation. Den nationale domstol oensker i det vaesentlige oplyst, om andet direktivs artikel 25 er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter aktiekapitalen for en bank i en saadan kritisk situation kan forhoejes administrativt og uden droeftelse paa generalforsamlingen.
17 Det tredje problem vedroerer de naermere betingelser for at anvende artikel 25.
Hvorvidt andet direktiv er anvendeligt paa banker, der drives i aktieselskabsform
18 Det fremgaar af andet direktivs titel og af artikel 1, at det finder anvendelse paa de i artikel 58, stk. 2, i EF-traktaten naevnte selskaber, som er stiftet som aktieselskaber.
19 Det kriterium, som faellesskabslovgiver har valgt med henblik paa at fastlaegge andet direktivs anvendelsesomraade, er saaledes selskabets retlige form, uanset dets virksomhed.
20 Der goeres kun én undtagelse fra denne almindelige regel, nemlig i artikel 1, stk. 2, hvorefter medlemsstaterne kan undlade at anvende direktivet paa investeringsselskaber med variabel kapital og paa kooperative selskaber, der er oprettet i aktieselskabsform.
21 Da undtagelsen ikke omfatter banker, der drives i aktieselskabsform, er de saaledes omfattet af andet direktiv.
22 Denne konklusion bestyrkes i oevrigt af det forhold, at bestemmelser i andet direktiv, nemlig artikel 20, stk. 1, litra c), artikel 23, stk. 2, og artikel 24, stk. 2, udtrykkeligt tager bankvirksomhedens saerlige karakter i betragtning, idet det fastslaas, at medlemsstaterne kan undlade at anvende visse af direktivets bestemmelser paa banker og andre pengeinstitutter, der er stiftet i aktieselskabsform.
23 For andet direktivs artikel 25 og 29 gaelder der imidlertid ikke en saadan undtagelsesbestemmelse.
24 Andet direktiv, navnlig artikel 25 og 29, finder derfor anvendelse paa banker, der drives i aktieselskabsform.
Hvorvidt andet direktivs artikel 25 er anvendelig ved saneringsforanstaltninger i banker
25 De sagsoegte har gjort gaeldende, at den omhandlede forhoejelse af selskabskapitalen er en saneringsforanstaltning i et kreditinstitut, som ikke er omfattet af andet direktivs artikel 25.
26 De har til stoette herfor fremsat en raekke argumenter med henblik paa at godtgoere, at bestemmelser om saneringsforanstaltninger i kreditinstitutter saavel paa faellesskabsplan som paa nationalt plan har karakter af lex specialis i forhold til den almindelige selskabsret.
27 De har for det foerste gjort gaeldende, at andet direktiv ikke vedroerer sanering, oploesning og likvidation af aktieselskaber og saa meget desto mindre af kreditinstitutter. Disse spoergsmaal er genstand for anden vedtagen eller planlagt faellesskabslovgivning.
28 De har bl.a. i denne forbindelse henvist til det aendrede forslag til Raadets direktiv om sanering og likvidation af kreditinstitutter samt om indskudsgarantiordninger (EFT 1988 C 36, s. 1, herefter "det aendrede direktivforslag").
29 De sagsoegte har fremhaevet, at det aendrede direktivforslag netop har til hovedformaal at undgaa oploesning og likvidation af kreditinstitutter paa grund af den betydning, det har, at de fortsat kan fungere paa et sundt grundlag. Skoent direktivforslaget tilsigter at regulere bestemmelserne om likvidation, er det efter sagsoegtes opfattelse inspireret af kravet om en stringent anvendelse af tilsynsreglerne og af begrebet "almenvellets interesse".
30 De sagsoegte har anfoert, at de omhandlede saneringsbestemmelser ° ud over rene fortolkningsbidrag til vedtagne bestemmelser ° i det hele gentager den liste over nationale foranstaltninger, som er bilagt det aendrede direktivforslag, og som omfatter de foranstaltninger, som gensidigt skal anerkendes af medlemsstaterne med henblik paa at opretholde eller genoprette et kreditinstituts oekonomiske situation.
31 Ifoelge de sagsoegte fremgaar det af den omstaendighed, at anvendelsen af disse foranstaltninger ifoelge det aendrede direktivforslag ikke skal afhaenge af overholdelsen af bestemmelserne i andet direktiv, navnlig artikel 25, at det afgoerende er selve saneringen, ogsaa ved hjaelp af en obligatorisk forhoejelse af selskabskapitalen, som fastsat i den graeske lovgivning, idet de naermere betingelser for denne forhoejelse noedvendigvis maa henvises til anden raekke og underlaegges dette vigtigste formaal.
32 Det fremgaar saaledes af det aendrede direktivforslag, at spoergsmaalet om kapitalforhoejelse i et kreditinstitut indgaar som led i det mere generelle og vigtige formaal at sanere kreditinstituttet og i sidste ende falder sammen med dette formaal.
33 De sagsoegte anfoerer videre, at denne opfattelse bestyrkes af det forhold, at en raekke saerbestemmelser om kreditinstitutter finder anvendelse ikke blot paa nationalt plan, men ligeledes paa faellesskabsplan, hvilket understreger kreditinstitutternes ganske saerlige karakter. Det forhold, at der findes langt flere direktiver vedroerende finansieringsinstitutter end vedroerende selskaber i almindelighed, taler ligeledes herfor.
34 Ogsaa den portugisiske regering har anfoert, at en banks situation i tilfaelde af oekonomisk krise er fundamentalt forskellig fra et aktieselskabs i almindelighed, dels for saa vidt bankernes passiver i det vaesentlige bestaar af indskydernes midler, og dels for saa vidt bankerne har den vigtige opgave at pleje og forvalte befolkningens opsparing. Naar en bank er i oekonomisk krise, er det paa én gang noedvendigt at beskytte indskydernes interesser ved med alle til raadighed staaende midler at sikre tilbagebetaling af deres formuer, og undgaa, at bankens indskydere gribes af panik, som vil kunne forplante sig til offentligheden i almindelighed, og give anledning til et generelt udtraek af midler indsat i bankerne som helhed.
35 Dette er ifoelge den portugisiske regering grunden til, at saavel medlemsstaternes som Faellesskabets lovgivning anerkender bankernes saerlige karakter, idet der er vedtaget retsakter, som fraviger den ordning, som gaelder for selskaber i almindelighed.
36 Den portugisiske regering har med hensyn til faellesskabslovgivningen ikke blot henvist til det aendrede direktivforslag, men ligeledes ° som i oevrigt ogsaa sagsoegerne ° til Raadets andet direktiv 89/646/EOEF af 15. december 1989 om samordning af lovgivningen om adgang til at optage og udoeve virksomhed som kreditinstitut og om aendring af direktiv 77/780/EOEF (EFT L 386, s. 1).
37 Direktiv 89/646 fraviger den ordning, som er fastlagt i andet direktivs artikel 17, idet artikel 10, stk. 1, bestemmer, at et kreditinstituts egenkapital ikke maa falde til et mindre beloeb end den startkapital, der kraevedes, og artikel 10, stk. 5, bestemmer, at myndighederne i saa fald kan give instituttet en begraenset frist til at bringe forholdene i orden.
38 Hertil bemaerkes indledningsvis, at andet direktiv ° i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 54, stk. 3, litra g) ° med det formaal at goere dem lige byrdefulde tilsigter at samordne de garantier, som kraeves i medlemsstaterne af de i artikel 58, stk. 2, naevnte selskaber til beskyttelse af saavel selskabsdeltagernes som tredjemands interesser. Formaalet med andet direktiv er saaledes at sikre et mindstemaal af beskyttelse af aktionaerer i samtlige medlemsstater.
39 Dette formaal ville blive bragt alvorligt i fare, hvis medlemsstaterne kunne fravige direktivet ved at opretholde bestemmelser ° uanset om disse betegnes som saerlove eller undtagelsesbestemmelser ° som hjemler mulighed for, at der administrativt og uden en generalforsamlingsbeslutning kan vedtages en forhoejelse af selskabskapitalen (se dom af 30.5.1991, forenede sager C-19/90 og C-20/90, Karella og Karellas, Sml. I, s. 2691, praemis 25 og 26, og af 24.3.1992, sag C-381/89, Syndesmos Melon tis Eleftheras Evangelikis Ekklisias m.fl., Sml. I, s. 2111, praemis 32 og 33).
40 Af disse grunde har Domstolen saaledes allerede fastslaaet, at andet direktivs artikel 25, stk. 1, er til hinder for regler, hvorefter der ° med henblik paa sanering og fortsat drift af virksomheder, som har saerlig betydning for samfundsoekonomien, og som paa grund af deres gaeldsaettelse befinder sig i en kritisk situation ° administrativt og uden generalforsamlingsbeslutning kan traeffes beslutning om forhoejelse af selskabskapitalen (Karella og Karellas-dommen, praemis 31, dommen i sagen Syndesmos Melon tis Eleftheras Evangelikis Ekklisias m.fl., praemis 37, og dom af 12.11.1992, forenede sager C-134/91 og C-135/91, Kerafina ° Keramische und Finanz-Holding og Vioktimatiki, Sml. I, s. 5699, praemis 18, herefter "Karella og Syndesmos Melon-praksis").
41 Ganske vist tager andet direktiv ikke saerligt sigte paa sanering af kreditinstitutter eller ° i oevrigt ° af aktieselskaber i almindelighed, og disse spoergsmaal har endnu ikke vaere genstand for harmonisering paa faellesskabsplan, men heraf foelger ikke, at medlemsstaterne lovligt kan traeffe saneringsforanstaltninger over for saadanne institutter, som strider mod direktivets bestemmelser, der som fastslaaet i praemis 24 finder anvendelse paa banker.
42 Hvad angaar saneringsforanstaltninger, finder artikel 25, som i overensstemmelse med andet direktivs formaal skal sikre et mindstemaal af beskyttelse af aktionaerer i samtlige medlemsstater, nemlig ° naar der ikke foreligger en udtrykkelig undtagelsesbestemmelse ° anvendelse paa kreditinstitutter under de samme betingelser, som gaelder for enhver anden virksomhed med saerlig betydning for samfundsoekonomien, som paa grund af gaeldsaettelse befinder sig i en kritisk situation.
43 Det bemaerkes for saa vidt angaar de argumenter, som bygger paa det aendrede direktivforslag, at dette ikke indgaar i den positive faellesskabsret, og det under alle omstaendigheder er saaledes, at det forhold, at de i hovedsagen omtvistede bestemmelser er opfoert paa den liste, der er bilagt forslaget, og hvori der ° som Kommissionen med foeje har anfoert under retsmoedet ° foretages en opregning af de nationale foranstaltninger, som i henhold til de oplysninger, som medlemsstaterne paa Kommissionens opfordring skal fremkomme med, skal anses for saneringsforanstaltninger, paa ingen maade er afgoerende for spoergsmaalet, om disse nationale bestemmelser er i overensstemmelse med andet direktiv.
44 Hvad angaar faellesskabslovgivningen vedroerende banksektoren bemaerkes i overensstemmelse med generaladvokatens forslag til afgoerelse (punkt 19), at stoersteparten af disse direktiver har til formaal med bestemmelser, som saerligt finder anvendelse paa banker, at gennemfoere og udbygge retten til etablering og den frie udveksling af tjenesteydelser. Desuden paavirkes den kompetence, der ligger hos kreditinstituttets organer, til selv at beslutte, hvorledes problemet skal afhjaelpes, ikke af den lange raekke bestemmelser om tilsyn, hvorved de kompetente myndigheder faar befoejelse til at kraeve, at kreditinstituttet inden for en bestemt frist genopretter sine ° nu ikke tilstraekkelige ° formueforhold.
45 De argumenter, som sagsoegte og den portugisiske regering har bygget paa det aendrede direktivforslag og paa faellesskabslovgivningen vedroerende banksektoren, kan saaledes ikke tiltraedes.
46 De sagsoegte har for det andet gjort gaeldende, at det forhold, at banklovgivningen har karakter af lex specialis, haenger noeje sammen med, at tilsynsreglernes karakter er bestemt af almenvellets interesser. Tilsynsreglerne for kreditinstitutter udgoer et lukket system af bestemmelser, som sigter mod dels at beskytte den oekonomiske struktur og bevare offentlighedens tillid til denne struktur, og dels at beskytte indskyderne. De saneringsforanstaltninger vedroerende kreditinstitutter, som indgaar i tilsynsreglerne, forfoelger samme maal. I overensstemmelse med den gaeldende graeske lovgivning omfatter disse foranstaltninger den midlertidigt tilforordnedes beslutning om at forhoeje selskabskapitalen.
47 De har i denne forbindelse anfoert, at Domstolen allerede har anerkendt, at det af hensyn til sammenhaengen i et saadant lukket system ikke kan tillades, at der skabes forstyrrelser deri ved andre bestemmelser i national ret eller i faellesskabsret (jf. domme af 28.1.1992, sag C-204/90, Bachmann, Sml. I, s. 249, og sag C-300/90, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 305). De grundlaeggende hensyn, som foerte til Domstolens afgoerelser, maa ° efter sagsoegtes opfattelse ° have samme vaerdi i den foreliggende sag, som har stor lighed med Bachmann-sagen.
48 Denne argumentation kan heller ikke tiltraedes.
49 Ganske vist maa noedvendigheden af at beskytte sparernes interesser og ° mere generelt ° hensynet til balancen i opsparingen foere til krav om en stringent tilsynsordning med henblik paa at sikre banksystemets soliditet.
50 Heraf foelger imidlertid ikke, at en saadan national ordning noedvendigvis maa indebaere foranstaltninger, hvorefter kreditinstituttets organer fratages den kompetence, som de som selskabsorganer har faaet tillagt i medfoer af andet direktivs artikel 25.
51 Som generaladvokaten med foeje har anfoert i punkt 18 i sit forslag til afgoerelse, kan de omhandlede hensyn nemlig ogsaa sikres tilfredsstillende ved andre midler, bl.a. ved en almindelig indskudsgarantiordning, som forfoelger samme formaal, men uden at vaere til hinder for formaalet med andet direktiv, der er at sikre et mindstemaal af beskyttelse af aktionaerer i samtlige medlemsstater.
52 Naar medlemsstaternes tilsynsordning for kreditinstitutter ikke opfyldte kravene i andet direktiv, kunne de derfor traeffe de noedvendige foranstaltninger til inden for den fastsatte frist at bringe ordningerne i overensstemmelse med disse krav og gennemfoere ordninger, som under overholdelse af direktivets bestemmelser beskytter de omhandlede interesser.
53 I oevrigt fremgaar det af sagen, at Den Hellenske Republik i mellemtiden har truffet lovgivningsforanstaltninger, som gennemfoerer en indskudsgarantiordning, og som ophaever den i de omtvistede bestemmelser fastsatte ordning med en midlertidigt tilforordnet, og foelgelig af dennes befoejelser, herunder til i generalforsamlingens sted at traeffe beslutning om forhoejelse af bankens kapital.
Betingelserne for at anvende andet direktivs artikel 25
54 De sagsoegte har gjort gaeldende, at betingelserne for at anvende andet direktivs artikel 25, stk. 1, under alle omstaendigheder ikke er opfyldt. De har herved henvist til de naevnte domme i Karella-sagen (praemis 30) og i Syndesmos Melon-sagen (praemis 27).
55 I modsaetning til de nationale bestemmelser, som er omhandlet af Karella- og Syndesmos Melon-dommene, og hvorefter virksomhedens administrative organer ikke laengere har nogen befoejelser, men generalforsamlingen fortsat bestaar, bestemmes det nemlig i den i denne sag omhandlede lovgivning, at der skal udpeges en midlertidigt tilforordnet, hvorved enhver befoejelse og kompetence, der tilkommer de vedtaegtsmaessige organer, herunder generalforsamlingen, umiddelbart ophoerer og overgaar til denne tilforordnede. Dette svarer ifoelge de sagsoegte fuldstaendigt til, at der traeffes tvangsfuldbyrdelsesforanstaltninger og navnlig ivaerksaettes afviklingsordninger i den i Karella- og Syndesmos Melon-dommene naevnte betydning og medfoerer desuden, at det omhandlede selskab ikke fortsat kan eksistere med sine egne strukturer, idet aktionaererne og de normale organer er frataget raadigheden i den i denne retspraksis anfoerte betydning.
56 Dette argument kan ikke tiltraedes.
57 I de naevnte domme i Karella-sagen (praemis 30) og Syndesmos Melon-sagen (praemis 27) har Domstolen fastslaaet, at formaalet med andet direktiv er at sikre selskabsdeltagernes og tredjemands rettigheder, navnlig i forbindelse med stiftelse af et selskab og forhoejelse og nedsaettelse af dets kapital. Direktivet er ganske vist ikke til hinder for, at der traeffes tvangsfuldbyrdelsesforanstaltninger til selskabets oploesning og navnlig ivaerksaettes afviklingsordninger, som indebaerer, at selskabet saettes under tvungen administration for at beskytte kreditorernes rettigheder. Direktivet finder derimod fortsat anvendelse, naar der blot er tale om en saneringsordning, der skal sikre selskabets fortsatte bestaaen, selv om ordningen indebaerer, at selskabets aktionaerer og normale organer midlertidigt fratages raadigheden.
58 I det foreliggende tilfaelde svarer det forhold, at der er udpeget en midlertidigt tilforordnet, hverken til, at der traeffes tvangsfuldbyrdelsesforanstaltninger eller navnlig til, at der ivaerksaettes afviklingsordninger, skoent alle de vedtaegtsbestemte organers befoejelser og kompetencer overgaar til denne tilforordnede. Som anfoert af de sagsoegte sondres der nemlig i artikel 8, stk. 1, i lovanordning nr. 1665/1951, for saa vidt angaar de foranstaltninger, som finanstilsynet skal traeffe, mellem den situation, hvor bankens tilladelse ophaeves, hvilket medfoerer, at banken traeder i likvidation, og den situation, hvor der udpeges en tilforordnet. Som ligeledes fremhaevet af de sagsoegte havde udnaevnelsen af den midlertidigt tilforordnede ydermere det udtrykkelige formaal at sikre det paagaeldende selskabs fortsatte bestaaen, hvoraf fremgaar, at udnaevnelsen indgaar i selskabssaneringsordningen.
59 Selskabet bestaar saaledes fortsat, hvilket i oevrigt ogsaa bekraeftes af det forhold, at de vedtaegtsmaessige organer kun midlertidigt er blevet frataget deres befoejelser og kompetencer, og at generalforsamlingen af aktionaerer paa ny har truffet afgoerelse om de kapitalforhoejelser, som har fundet sted efter den forhoejelse, som blev vedtaget af den midlertidigt tilforordnede.
60 Naar henses til det ovenfor anfoerte, maa foerste og andet spoergsmaal besvares med, at andet direktivs artikel 25 er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter kapitalen i en bank, der er et aktieselskab, og som paa grund af gaeldsaettelse befinder sig i en kritisk situation, kan forhoejes administrativt og uden en generalforsamlingsbeslutning.
Tredje spoergsmaal
61 Andet direktivs artikel 29, stk. 3, indeholder de naermere regler for det tilbud om fortegningsret, som i medfoer af artikel 29, stk. 1, skal rettes til et aktieselskabs aktionaerer ved enhver forhoejelse af den tegnede kapital, der sker ved indskud i kontanter.
62 I medfoer af denne bestemmelse kan lovgivningen i en medlemsstat undlade at foreskrive offentliggoerelse af tilbuddet om tegningsret i den officielle nationale tidende, der er udpeget i henhold til Raadets foerste direktiv 68/151/EOEF af 9. marts 1968 om samordning af de garantier, som kraeves i medlemsstaterne af de i traktatens artikel 58, stk. 2, naevnte selskaber til beskyttelse af saavel selskabsdeltagernes som tredjemands interesser, med det formaal at goere disse garantier lige byrdefulde (EFT 1968 I, s. 14), naar alle selskabets aktier lyder paa navn. Efter formuleringen af andet direktivs artikel 29, stk. 3, tredje punktum, skal i saa fald "samtlige aktionaerer have skriftlig underretning".
63 Det er ubestridt, at den graeske lovgivning paa det relevante tidspunkt ikke som kraevet i artikel 29, stk. 3, indeholdt bestemmelser om offentliggoerelsen af underretningen i den officielle nationale tidende udpeget med dette formaal.
64 I denne sammenhaeng har den nationale domstol spurgt, om offentliggoerelsen af tilbuddet i visse dagblade kan anses for en skriftlig underretning i den i andet direktivs artikel 29, stk. 3, tredje punktum, anfoerte betydning.
65 Med henblik paa at besvare dette spoergsmaal bemaerkes, at artikel 29, stk. 3, skal sikre, at alle indehavere af aktier lydende paa navn underrettes personligt og individuelt om, hvorledes de kan udoeve deres fortegningsret, naar der ikke til dette formaal er udpeget en officiel national tidende.
66 Dette spoergsmaal maa derfor besvares med, at offentliggoerelse af tilbuddet om fortegningsret i visse dagblade ikke er en skriftlig underretning af indehavere af aktier, der lyder paa navn, i den i andet direktivs artikel 29, stk. 3, tredje punktum, anfoerte betydning.
Misbrug af befoejelser
67 Det fremgaar af forelaeggelsesbeslutningen, at de sagsoegte og intervenienterne for den nationale domstol har fremfoert et argument, som bygger paa den graeske retsplejelovs artikel 281, der lyder: "En rettighed kan ikke goeres gaeldende, hvis det klart ville stride mod god tro og redelig handlemaade eller den paagaeldende rettigheds sociale og oekonomiske formaal." Den nationale ret har understreget, at man ved at anvende denne bestemmelse kan modsaette sig, at modparten paaberaaber sig rettigheder, der stoettes paa faellesskabsretten, naar disse rettigheder i det konkrete tilfaelde misbruges.
68 Skoent den nationale dommer ikke har forelagt noget spoergsmaal herom, og det derfor ikke er noedvendigt at udtale sig om, hvorvidt det inden for Faellesskabets retsorden er tilladt at anvende en national bestemmelse til vurdering af, om en rettighed, der foelger af de omhandlede faellesskabsbestemmelser, misbruges, staar det ikke desto mindre fast, at gennemfoerelsen af en saadan bestemmelse under alle omstaendigheder ikke maa vaere til hinder for faellesskabsbestemmelsernes fulde virkning og ensartede anvendelse i medlemsstaterne.
69 Det bemaerkes hertil, at naar en borger paaberaaber sig rettigheder paa grundlag af faellesskabsbestemmelser, tilkommer det ifoelge fast retspraksis Domstolen at undersoege, hvorvidt den retlige beskyttelse i de nationale retsordener er tilstraekkelig.
70 I dette tilfaelde ville det vaere til hinder for faellesskabsrettens ensartede anvendelse og fulde virkning, dersom en aktionaer, som goer andet direktivs artikel 25, stk. 1, gaeldende, ansaas for at misbruge sine befoejelser, blot fordi han var mindretalsaktionaer i et selskab, som var omfattet af en saneringsordning, eller fordi han havde haft fordel af selskabets sanering. Da artikel 25, stk. 1, finder anvendelse paa alle aktionaererne uafhaengigt af udfaldet af en eventuel sanering, vil det nemlig indskraenke raekkevidden af artikel 25, stk. 1, saafremt et soegsmaal stoettet paa denne bestemmelse af den grund blev anset for udtryk for misbrug.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
71 De udgifter, der er afholdt af den graeske og den portugisiske regering og af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagernes parter udgoer et led i de sager, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagernes omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Polimeles Protodikio, Athen, ved beslutning af 3. august 1993, for ret:
1) Artikel 25 i Raadets andet direktiv 77/91/EOEF af 13. december 1976 om samordning af de garantier, der kraeves i medlemsstaterne af de i artikel 58, stk. 2, i traktaten naevnte selskaber til beskyttelse af saavel selskabsdeltagernes som tredjemands interesser, for saa vidt angaar stiftelsen af aktieselskabet samt bevarelse af og aendringer i dets kapital, med det formaal at goere disse garantier lige byrdefulde, er til hinder for en national bestemmelse, hvorefter kapitalen i en bank, der er et aktieselskab, og som paa grund af gaeldsaettelse befinder sig i en kritisk situation, kan forhoejes administrativt og uden en generalforsamlingsbeslutning.
2) Offentliggoerelse af tilbuddet om fortegningsret i visse dagblade er ikke en skriftlig underretning af aktionaerer, hvis aktier lyder paa navn, i den i artikel 29, stk. 3, tredje punktum, i direktiv 77/91 anfoerte betydning.