62023CJ0118
DOMSTOLENS DOM (Fjerde Afdeling)
12. december 2024 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – genopretning og afvikling af kreditinstitutter – direktiv 2014/59/EU – afgørelse om at træffe en krisestyringsforanstaltning for et kreditinstitut – artikel 85, stk. 3 – artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – retten til adgang til effektive retsmidler for alle personer berørt af denne afgørelse – overholdelse af en rimelig frist – krav om en hurtig domstolsprøvelse – bestemmelse i national ret, der stiller krav om forening af samtlige søgsmål – artikel 3, stk. 3 – afviklingsmyndighedens kumulering af funktioner – garanti for operationel uafhængighed«
I sag C-118/23,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (den regionale forvaltningsretlige domstol i Warszawa, Polen) ved afgørelse af 26. januar 2023, indgået til Domstolen den 21. februar 2023, i sagen
Rada Nadzorcza Getin Noble Bank S.A. m.fl.
mod
Bankowy Fundusz Gwarancyjny,
procesdeltagere:
VELOBANK S.A.,
M.K. som kurator for Getin Noble Bank S.A. under likvidation (tidligere Getin Noble Bank S.A.),
TD,
har
DOMSTOLEN (Fjerde Afdeling),
sammensat af Domstolens præsident, K. Lenaerts, som fungerende formand for Fjerde Afdeling, formanden for Tredje Afdeling, C. Lycourgos, og dommerne S. Rodin, Z. Csehi og O. Spineanu-Matei (refererende dommer),
generaladvokat: J. Richard de la Tour,
justitssekretær: fuldmægtig N. Mundhenke,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 21. marts 2024,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
Rada Nadzorcza Getin Noble Bank S.A., Getin Holding S.A., LC Corp B.V., Fundacja Jolanty i Leszka Czarneckich z siedzibą w Warszawie og NM ved radcowie prawni M. Cecerko og P. Lewandowski samt adwokat M. Orkusz,
–
KA, WK, CK, LN, KM, GK, MG, MT, MM, KB, JS, WG, KG, JJ, IB, ZD, GW, MD, CP, MZ, MP, KP, AB, US, DL, SQ, QP og KM ved radcowie prawni J.K. Mikołajek-Furmańska og J. Trojacka samt adwokat M. Szymański,
–
ML og SJ ved adwokaci J. Czabański og A.N. Wolna-Sroka,
–
GM og DG ved radca prawny A. Citko,
–
TM og BI ved radcowie prawni W. Bochenek, P. Stalski og T. Zaremba,
–
OS og NS ved adwokaci W. Budzewski og M. Chęcińska,
–
Bankowy Fundusz Gwarancyjny ved adwokaci M. Malciak, A. Radwan, W.J. Wandzel og M. Wojtacha samt radca prawny M. Olszak,
–
den polske regering ved B. Majczyna, R. Stańczyk og S. Żyrek, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved P. Messina, A. Nijenhuis, B. Sasinowska og D. Triantafyllou, som befuldmægtigede,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 13. juni 2024,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«), artikel 3, stk. 3, og artikel 85, stk. 2 og 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/59/EU af 15. maj 2014 om et regelsæt for genopretning og afvikling af kreditinstitutter og investeringsselskaber og om ændring af Rådets direktiv 82/891/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/24/EF, 2002/47/EF, 2004/25/EF, 2005/56/EF, 2007/36/EF, 2011/35/EU, 2012/30/EU og 2013/36/EU samt forordning (EU) nr. 1093/2010 og (EU) nr. 648/2012 (EUT 2014, L 173, s. 190), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2019/879 af 20. maj 2019 (EUT 2019, L 150, s. 296) (herefter »direktiv 2014/59«).
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem på den ene side Rada Nadzorcza Getin Noble Bank S.A. (tilsynsrådet for Getin Noble Bank S.A., herefter »GN Banks tilsynsråd«) og et stort antal fysiske og juridiske personer, og på den anden side Bankowy Fundusz Gwarancyjny (bankgarantifonden, Polen) (herefter »bankgarantifonden«) vedrørende sidstnævntes afgørelse om at påbegynde afvikling af Getin Noble Bank (herefter »GN Bank«).
Retsforskrifter
EU-retten
Chartret
3
Chartrets artikel 47 med overskriften »Adgang til effektive retsmidler og til en upartisk domstol« fastsætter følgende:
»Enhver, hvis rettigheder og friheder som sikret af EU-retten er blevet krænket, skal have adgang til effektive retsmidler for en domstol under overholdelse af de betingelser, der er fastsat i denne artikel.
Enhver har ret til en retfærdig og offentlig rettergang inden en rimelig frist for en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov. Enhver skal have mulighed for at blive rådgivet, forsvaret og repræsenteret.
[...]«
Forordning nr. 575/2013
4
Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 575/2013 af 26. juni 2013 om tilsynsmæssige krav til kreditinstitutter og investeringsselskaber og om ændring af forordning (EU) nr. 648/2012 (EUT 2013, L 176, s. 1), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2019/876 af 20. maj 2019 (EUT 2019, L 150, s. 1) (herefter »forordning nr. 575/2013«), bestemmer følgende i artikel 1:
»I denne forordning fastlægges der ensartede bestemmelser om generelle tilsynsmæssige krav, som institutter, finansielle holdingselskaber og blandede finansielle holdingselskaber, der er underkastet tilsyn i henhold til [Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/36/EU af 26. juni 2013 om adgang til at udøve virksomhed som kreditinstitut og om tilsyn med kreditinstitutter og investeringsselskaber, om ændring af direktiv 2002/87/EF og om ophævelse af direktiv 2006/48/EF og 2006/49/EF (EUT 2013, L 176, s. 338)], skal opfylde på følgende områder:
a)
kapitalgrundlagskrav i forbindelse med fuldt ud målelige, ensartede og standardiserede elementer af kreditrisiko, markedsrisiko, operationel risiko, afviklingsrisiko og gearing
b)
krav, som begrænser store eksponeringer
c)
likviditetskrav i forbindelse med fuldt ud målelige, ensartede og standardiserede elementer af likviditetsrisiko
d)
indberetningskrav i forbindelse med litra a), b) og c)
e)
offentliggørelseskrav.
[...]«
5
Artikel 2, stk. 1 og 2, i forordning nr. 575/2013 fastsætter:
»1.   Med henblik på at sikre overholdelse af denne forordning udøver de kompetente myndigheder de beføjelser og følger de procedurer, som er fastsat i direktiv 2013/36/EU og i denne forordning.
2.   Med henblik på at sikre overholdelse af denne forordning udøver afviklingsmyndigheder de beføjelser og følger de procedurer, som er fastsat i [...] direktiv 2014/59[...] og i denne forordning.«
6
Forordningens artikel 4, stk. 1, har følgende ordlyd:
»1. I denne forordning forstås ved:
[...]
40)
»kompetent myndighed«: en offentlig myndighed eller et offentligt organ, som er officielt anerkendt i henhold til national lovgivning, og som i henhold til national lovgivning er bemyndiget til at føre tilsyn med institutter som led i tilsynsordningen i den pågældende medlemsstat
[...]«
Direktiv 2014/49/EU
7
Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/49/EU af 16. april 2014 om indskudsgarantiordninger (EUT 2014, L 173, s. 149), bestemmer i artikel 1, stk. 1:
»1.   Dette direktiv fastsætter bestemmelser og procedurer vedrørende oprettelse af indskudsgarantiordninger og deres funktionsmåde.«
8
Det følger af direktivets artikel 11, stk. 2, at en indskudsgarantiordnings finansielle midler anvendes til at finansiere afvikling af kreditinstitutter i overensstemmelse med artikel 109 i direktiv 2014/59.
Direktiv 2014/59
9
Følgende fremgår af 15., 40., 88., 90.-92., 110. og 130. betragtning til direktiv 2014/59:
»(15)
For at kunne handle med den fornødne hurtighed, sikre uafhængighed af økonomiske aktører og undgå interessekonflikter bør medlemsstaterne udpege offentlige administrative myndigheder eller myndigheder med offentlige administrative beføjelser til at varetage de funktioner og opgaver, der vedrører afvikling i medfør af dette direktiv. [...] Såfremt en medlemsstat til hvervet som afviklingsmyndighed udpeger den myndighed, som er ansvarlig for tilsynet med institutter (kompetent myndighed), bør der træffes passende strukturelle foranstaltninger med henblik på at adskille tilsyns- og afviklingsfunktionerne. En sådan adskillelse bør ikke forhindre afviklingsfunktionen i at få adgang til alle oplysninger, som er til rådighed for tilsynsfunktionen.
[...]
(40)
For at bevare den finansielle stabilitet er det vigtigt, at de kompetente myndigheder har mulighed for at afhjælpe forværringen af et instituts finansielle og økonomiske situation, inden instituttet når til et punkt, hvor myndighederne ikke har noget andet alternativ end at afvikle det. Med henblik herpå bør de kompetente myndigheder tillægges beføjelse til tidlig indgriben, herunder beføjelse til at udpege en midlertidig administrator enten for at erstatte eller midlertidigt arbejde sammen med et instituts ledelsesorgan eller daglige ledelse. Den midlertidige administrators opgave bør være at udøve de beføjelser, som vedkommende har fået tillagt, med henblik på at fremme løsninger til at genoprette instituttets finansielle situation. Udpegelsen af den midlertidige administrator bør ikke unødigt berøre aktionær- eller ejerrettigheder eller proceduremæssige forpligtelser, som er fastsat i Unionens eller de enkelte landes selskabsret, og bør opfylde Unionens eller medlemsstaternes internationale forpligtelser vedrørende investeringsbeskyttelse. Beføjelserne til tidlig indgriben bør omfatte de beføjelser, der allerede er fastsat i direktiv 2013/36/EU, med henblik på andre omstændigheder end dem, der betragtes som tidlig indgriben, samt andre situationer, hvor det anses for nødvendigt at genoprette et instituts finansielle sundhed.
[...]
(88)
I overensstemmelse med artikel 47 i chartret har de berørte parter ret til en retfærdig rettergang og effektive retsmidler mod de foranstaltninger, der berører dem. De afgørelser, der træffes af afviklingsmyndighederne, bør kunne påklages.
[...]
(90)
Da formålet med dette direktiv er at omfatte ekstreme hastetilfælde, og da en suspension af enhver afgørelse truffet af afviklingsmyndighederne kan være til hinder for videreførelsen af kritiske funktioner, er det nødvendigt at bestemme, at en påklage ikke bør medføre automatisk suspension af retsvirkningerne af den anfægtede afgørelse, og at afviklingsmyndighedens afgørelse bør kunne fuldbyrdes omgående med en formodning om, at suspensionen af den ikke vil være i offentlighedens interesse.
(91)
Når det er nødvendigt for at beskytte tredjemand, der i medfør af myndighedernes udøvelse af afviklingsbeføjelser i god tro har erhvervet aktiver, rettigheder og passiver i det institut, der er under afvikling, og for at sikre de finansielle markeders stabilitet, bør en klageadgang endvidere ikke berøre efterfølgende administrative handlinger eller transaktioner, der er baseret på en annulleret afgørelse. I sådanne tilfælde bør afhjælpning i tilfælde af en fejlagtig afgørelse derfor være begrænset til kompensation for den skade, de berørte personer har lidt.
(92)
Da det i forbindelse med alvorlige risici for finansiel ustabilitet i medlemsstaten og Unionen kan haste med at træffe krisestyringsforanstaltninger, bør enhver procedure i national ret, der har forbindelse med en ansøgning om en domstols forhåndsgodkendelse af en krisestyringsforanstaltning og domstolens behandling af en sådan ansøgning, afvikles hurtigt. Domstolen bør i lyset af behovet for at træffe en krisestyringsforanstaltning hurtigt træffe sin afgørelse inden for 24 timer, og medlemsstaterne bør sikre, at den relevante myndighed kan træffe sin afgørelse umiddelbart efter, at retten har givet sin godkendelse. Dette berører ikke berørte parters eventuelle ret til at indgive en begæring til domstolen om at omstøde afgørelsen inden for en begrænset frist, efter at afviklingsmyndigheden har truffet krisestyringsforanstaltningen.
[...]
(110)
[...] Indskud, der er dækket af indskudsgarantiordninger, bør ikke bære noget tab under afviklingsproceduren. Hvis en afviklingshandling sikrer, at indskydere fortsat har adgang til deres indskud, bør der stilles krav om, at indskudsgarantiordninger, som et institut under afvikling er medlem af, yder et bidrag, der ikke er højere end de tab, de ville have lidt, hvis instituttet var blevet likvideret ved almindelig insolvensbehandling.
[...]
(130)
I dette direktiv overholdes de grundlæggende rettigheder og de rettigheder, friheder og principper, som bl.a. anerkendes i chartret, navnlig ejendomsretten, adgang til effektive retsmidler og til en upartisk domstol og retten til et forsvar.«
10
Direktivets artikel 2 bestemmer i stk. 1:
»I dette direktiv forstås ved:
[...]
40)
»afviklingshandling«: afgørelse om at lade et institut eller en enhed som omhandlet i artikel 1, stk. 1, litra b), c) eller d), afvikle i henhold til artikel 32 eller 33, anvendelse af et afviklingsværktøj eller udøvelse af en eller flere afviklingsbeføjelser
[...]
60)
»broinstitutværktøj«: mekanisme for overførsel af aktier eller andre ejerskabsinstrumenter, der er udstedt af et institut under afvikling, eller af aktiver, rettigheder eller passiver i et institut under afvikling til et broinstitut i overensstemmelse med artikel 40
[...]
101)
»kriseforebyggelsesforanstaltning«: udøvelse af beføjelser til at pålægge fjernelse af mangler eller hindringer for genopretningsmuligheden i henhold til artikel 6, stk. 6, udøvelse af beføjelser til at imødegå eller fjerne hindringer for afviklingsmuligheden i henhold til artikel 17 eller artikel 18, anvendelse af en foranstaltning til tidlig indgriben i henhold til artikel 27, udpegelse af en midlertidig administrator i henhold til artikel 29 eller udøvelse af beføjelserne til nedskrivning eller konvertering i henhold til artikel 59
102)
»krisestyringsforanstaltning«: en afviklingshandling eller udpegelse af en særlig administrator i henhold til artikel 35 eller en person i henhold til artikel 51, stk. 2, eller artikel 72, stk. 1
[...]«
11
Dette direktivs artikel 3 med overskriften »Udpegelse af myndigheder med ansvar for afvikling« fastsætter i stk. 3 og 4:
»3.   Afviklingsmyndigheder kan være nationale centralbanker, kompetente ministerier eller andre offentlige administrative myndigheder eller myndigheder, der har fået overdraget offentlige administrative beføjelser. Medlemsstaterne kan undtagelsesvis fastsætte, at afviklingsmyndigheden er de kompetente tilsynsmyndigheder for så vidt angår forordning (EU) nr. 575/2013 og direktiv 2013/36/EU. Der skal være passende strukturelle ordninger til at sikre operationel uafhængighed og undgå interessekonflikter mellem tilsynsfunktionerne i henhold til forordning (EU) nr. 575/2013 og direktiv 2013/36/EU eller den relevante myndigheds øvrige funktioner og afviklingsmyndighedernes funktioner i henhold til nærværende direktiv, uden at det berører den udveksling af oplysninger og de samarbejdsforpligtelser, der kræves i stk. 4. Medlemsstaterne sikrer navnlig, at den relevante myndigheds afviklings- og tilsynsfunktion og andre funktioner holdes adskilt inden for rammerne af de kompetente myndigheder, de nationale centralbanker, de kompetente ministerier eller andre myndigheder.
De medarbejdere, der er involveret i at udføre afviklingsmyndighedens funktioner i henhold til dette direktiv, skal være strukturelt adskilt fra, og underlagt særskilte kommandoveje i forhold til, de medarbejdere, der er involveret i at udføre opgaverne i henhold til forordning (EU) nr. 575/2013 og direktiv 2013/36/EU, eller i forhold til den pågældende myndigheds andre funktioner.
I forbindelse med anvendelsen af dette stykke skal medlemsstaterne eller afviklingsmyndigheden vedtage og offentliggøre eventuelt fornødne relevante interne regler, herunder regler om tavshedspligt og udveksling af oplysninger mellem de forskellige funktionsområder.
4.   Medlemsstaterne stiller krav om, at de myndigheder, der udøver tilsyns- og afviklingsfunktioner, og de personer, der udøver disse funktioner på deres vegne, arbejder tæt sammen om forberedelse, planlægning og anvendelse af afviklingsafgørelser, både når afviklingsmyndigheden og den kompetente myndighed er separate enheder, og når funktionerne varetages i den samme enhed.«
12
Under afsnit III i samme direktiv, der har overskriften »Tidlig indgriben«, findes bl.a. direktivets artikel 29, som bestemmer følgende:
»1.   Hvis udskiftning af den daglige ledelse eller ledelsesorganet som omhandlet i artikel 28 af den kompetente myndighed anses for at være utilstrækkeligt til at rette op på situationen, sikrer medlemsstaterne, at de kompetente myndigheder kan udpege en eller flere midlertidige administratorer til instituttet. De kompetente myndigheder kan, ud fra hvad der er rimeligt under omstændighederne, udpege en hvilken som helst midlertidig administrator enten til at overtage instituttets ledelsesorgan midlertidigt eller til midlertidigt at arbejde sammen med instituttets ledelsesorgan, og den kompetente myndighed skal præcisere sin afgørelse ved udpegelsen. Hvis den kompetente myndighed udpeger en midlertidig administrator til at arbejde sammen med instituttets ledelsesorgan, præciserer den endvidere ved en sådan udpegelse den midlertidige administrators rolle, pligter og beføjelser og eventuelle krav om, at instituttets ledelsesorgan skal høre den midlertidige administrator eller indhente dennes samtykke, inden den træffer bestemte afgørelser eller foranstaltninger. Den kompetente myndighed er forpligtet til at offentliggøre udpegelsen af en eventuel midlertidig administrator, undtagen hvis den midlertidige administrator ikke har beføjelse til at repræsentere instituttet. Medlemsstaterne sikrer endvidere, at en eventuel midlertidig administrator har de nødvendige kvalifikationer og evner samt den fornødne viden til at kunne varetage sine opgaver og er helt fri af interessekonflikter.
[...]
3.   Den kompetente myndighed angiver ved udpegelsen den midlertidige administrators rolle og opgaver, som kan omfatte en vurdering af instituttets finansielle stilling, forvaltning af dets forretningsaktiviteter eller en del heraf for at bevare eller genoprette instituttets finansielle stilling og træffe foranstaltninger til genopretning af en forsvarlig og forsigtig forvaltning af instituttets forretningsaktiviteter. Den kompetente myndighed præciserer ved udpegelsen eventuelle begrænsninger i den midlertidige administrators rolle og opgaver.
[...]
6.   Den kompetente myndighed kan stille krav om, at den midlertidige administrator med mellemrum, der fastsættes af den kompetente myndighed, og ved afslutningen af sit mandat udarbejder rapporter om instituttets finansielle stilling og om de handlinger, administratoren har udført i løbet af sin ansættelse.
[...]«
13
Under afsnit IV i direktiv 2014/59, der har overskriften »Afvikling«, findes bl.a. direktivets artikel 31 og 32. Denne artikel 31 med overskriften »Afviklingsmål« bestemmer følgende:
»1.   Ved anvendelsen af afviklingsværktøjer og udøvelsen af afviklingsbeføjelser tager afviklingsmyndighederne hensyn til afviklingsmålene og vælger de værktøjer og beføjelser, der er bedst egnede til at nå de mål, der er relevante i den pågældende situation.
2.   De i stk. 1 nævnte afviklingsmål er:
a)
at sikre videreførelsen af kritiske funktioner
b)
at undgå betydelige negative virkninger for finansiel stabilitet, navnlig ved at forebygge spredning, herunder til markedets infrastrukturer, og ved at opretholde markedsdisciplinen
c)
at beskytte offentlige midler ved at minimere afhængigheden af ekstraordinær finansiel støtte fra det offentlige
d)
at beskytte indskydere omfattet af direktiv 2014/49/EU og investorer omfattet af [Europa-Parlamentets og Rådets Direktiv 97/9/EF af 3. marts 1997 om investorgarantiordninger (EFT 1997, L 84, s. 22)]
e)
at beskytte kundernes midler og aktiver.
[...]
3.   Afviklingsmålene er alle lige vigtige, og afviklingsmyndighederne skal afveje dem efter omstændighederne i hvert enkelt tilfælde, medmindre andet fremgår af bestemmelserne i dette direktiv.«
14
Dette direktivs artikel 32 med overskriften »Betingelser for afvikling« bestemmer:
»1.   Medlemsstaterne sikrer, at afviklingsmyndighederne kun træffer en afviklingshandling over for et institut som omhandlet i artikel 1, stk. 1, litra a), hvis afviklingsmyndigheden mener, at alle følgende betingelser er opfyldt:
a)
konstateringen af, at instituttet er nødlidende eller forventeligt nødlidende, foretages af den kompetente myndighed efter høring af afviklingsmyndigheden eller, med forbehold for betingelserne fastsat i stk. 2, af afviklingsmyndigheden efter høring af den kompetente myndighed
b)
det ser under hensyntagen til tidsfaktoren og andre relevante omstændigheder ikke ud til, at nogen andre foranstaltninger iværksat af den private sektor, herunder foranstaltninger vedrørende en institutsikringsordning, eller af en tilsynsmyndighed, herunder foranstaltninger til tidlig indgriben eller nedskrivning eller konvertering af relevante kapitalinstrumenter i overensstemmelse med artikel 59, stk. 2, over for instituttet inden for en passende tidshorisont vil kunne forhindre, at instituttet bliver nødlidende
c)
en afviklingshandling er nødvendig ud fra almene hensyn, jf. stk. 5.
[...]
5.   Med henblik på anvendelsen af nærværende artikels stk. 1, litra c), anses en afviklingshandling for at være begrundet i almene hensyn, hvis den er nødvendig for at opfylde og står i rimeligt forhold til et eller flere af afviklingsmålene som omhandlet i artikel 31 og en likvidation af instituttet ved almindelig insolvensbehandling ikke ville opfylde afviklingsmålene i samme omfang.
[...]«
15
Direktivets artikel 85 med overskriften »Rettens forhåndsgodkendelse og ret til at anfægte beslutninger« fastsætter i stk. 2-4:
»2.   Medlemsstaterne indfører i national lovgivning klageadgang for en afgørelse om at træffe en kriseforebyggelsesforanstaltning eller en afgørelse om at udøve enhver beføjelse efter dette direktiv, dog ikke en krisestyringsforanstaltning.
3.   Medlemsstaterne sikrer, at alle personer, der er berørt af en afgørelse om at træffe en krisestyringsforanstaltning, har ret til at påklage den pågældende afgørelse. Medlemsstaterne sikrer, at prøvelsen gennemføres hurtigt, og at de nationale domstole anvender de komplekse økonomiske vurderinger af de faktiske omstændigheder, som afviklingsmyndigheden har gennemført, som grundlag for deres egen vurdering.
4.   For retten til klageadgang som omhandlet i stk. 3 gælder der følgende bestemmelser:
a)
indgivelse af en klage medfører ikke automatisk suspension af virkningerne af den anfægtede afgørelse
b)
afviklingsmyndighedens afgørelse kan fuldbyrdes omgående, og den medfører en simpel formodning om, at det ikke vil være i samfundets interesser at suspendere dens håndhævelse.
Når det er nødvendigt at beskytte interesser hos tredjemand, der i god tro har købt aktier, andre ejerskabsinstrumenter, aktiver, rettigheder eller passiver i et institut under afvikling, i kraft af anvendelsen af afviklingsværktøjer eller en afviklingsmyndigheds udøvelse af afviklingsbeføjelser, berører annulleringen af en beslutning truffet af en afviklingsmyndighed ikke administrative handlinger eller transaktioner, der foretages efterfølgende af den pågældende afviklingsmyndighed, og som er baseret på den annullerede beslutning. I så fald er retsmidlerne, såfremt afviklingsmyndighederne har truffet en fejlagtig beslutning eller en fejlagtig foranstaltning, begrænset til kompensation for det tab, ansøgeren har lidt som følge af beslutningen eller handlingen.«
16
Med overskriften »Anvendelse af indskudsgarantiordninger som led i afviklinger« bestemmer samme direktivs artikel 109 i stk. 1:
»Medlemsstaterne sikrer, at hvis afviklingsmyndighederne træffer en afviklingshandling, og denne handling sikrer, at indskydere fortsat har adgang til deres indskud, hæfter den indskudsgarantiordning, som instituttet er medlem af, for:
[...]
b)
hvis et eller flere andre afviklingsværktøjer end bail-in-værktøjet anvendes: størrelsen af det tab, som dækkede indskydere ville have lidt, hvis dækkede indskydere havde lidt tab proportionelt med de tab, kreditorer med samme prioritetsniveau i henhold til de nationale bestemmelser om almindelig insolvensbehandling ville have lidt.
I alle tilfælde skal indskudsgarantiordningens hæftelse ikke være større end de tab, den ville have lidt, hvis instituttet var blevet likvideret ved almindelig insolvensbehandling.
[...]«
Polsk ret
Lov om retspleje ved forvaltningsdomstolene
17
Artikel 111, stk. 1, i ustawa Prawo o postępowaniu przed sądami administracyjnymi (lov om retspleje ved forvaltningsdomstolene) af 30. august 2002 (Dz. U. af 2002, pos. 329) i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, fastsætter:
»Retten kan træffe bestemmelse om at forene flere selvstændige sager, der verserer for den, med henblik på en fælles behandling og afgørelse, når de kan være genstand for et samlet søgsmål.«
18
Denne lovs artikel 134, stk. 1, har følgende ordlyd:
»Retten træffer afgørelse inden for rammerne af stævningens ordlyd uden at være bundet af de anbringender, påstande og retsgrundlag, der er anført i stævningen, jf. dog artikel 57a.«
19
Lovens artikel 170 har følgende ordlyd:
»En endelig afgørelse er bindende ikke alene for parterne og den ret, der har afsagt den, men ligeledes for andre retter og offentlige myndigheder samt i de tilfælde, der er fastsat ved lov, også for andre personer.«
Lov om forvaltningsdomstolenes organisation
20
Artikel 1 i ustawa Prawo o ustroju sądów administracyjnych (lov om forvaltningsdomstolenes organisation) af 25. juli 2002 (Dz. U. af 2022, pos. 2492) i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, har følgende ordlyd:
»1.   Forvaltningsdomstolene udøver domstolskontrol med den offentlige forvaltnings virksomhed [...]
2.   Kontrollen, jf. stk. 1, er en legalitetskontrol, medmindre andet er bestemt ved lov.«
Lov om den civile lovbog
21
Ustawa Kodeks cywilny (lov om den civile lovbog) af 23. april 1964 i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (Dz. U. af 2022, pos. 1360), bestemmer i artikel 417, stk. 1:
»Statskassen, en lokal myndighed eller en anden juridisk person, som foretager offentlig myndighedsudøvelse i henhold til loven, er ansvarlig for skader forårsaget af en ulovlig handling eller undladelse i udøvelsen af offentlig myndighed.«
22
Denne lovs artikel 417, stk. 2, fastsætter:
»Der kan fremsættes krav om erstatning for skade forvoldt ved en endelig dom eller en endelig afgørelse, når det i medfør af den egnede procedure er fastslået, at de er ulovlige, medmindre andet er bestemt. [...]«
Bankgarantifondloven
23
Ustawa o Bankowym Funduszu Gwarancyjnym, systemie gwarantowania depozytów oraz przymusowej restrukturyzacji (lov om bankgarantifonden, indskudsgarantiordningen og afvikling) af 10. juni 2016 i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (Dz. U. af 2022, pos. 793) (herefter »bankgarantifondloven«), definerer i artikel 5 bankgarantifondens opgaver. Denne artikels stk. 1-6 har følgende ordlyd:
»1.   Bankgarantifondens opgaver omfatter bl.a.:
1)
opfyldelse af de forpligtelser, der følger af indskudsgarantien, navnlig udbetaling af garanterede midler til indskyderne
[...]
4)
gennemførelse af afviklingen
[...]
7)
udførelse af andre aktiviteter med henblik på at sikre stabiliteten i det nationale finansielle system.
[...]
3.   Bankgarantifonden samarbejder med andre enheder, der handler til støtte for stabiliteten i det nationale finansielle system [...]
[...]
6.   På forslag af bankgarantifonden udpeger Komisja Nadzoru Finansowego [(finanstilsynet, Polen)] bankgarantifonden som bankforvalter som omhandlet i ustawa prawo bankowe [(lov om banker) af 29. august 1997 (Dz. U. af 1997, nr. 140, pos. 939)] [...]«
24
I henhold til bankgarantifondlovens artikel 6, stk. 1, er bankgarantifondens organer rådet og bestyrelsen.
25
Lovens artikel 7, stk. 4, fastsætter, at bankgarantifondens råd består af seks medlemmer, nemlig tre repræsentanter for ministeren med finansielle institutioner som ressortområde, to repræsentanter for den polske nationalbank og en repræsentant for finanstilsynet.
26
I henhold til denne lovs artikel 11 forestår bankgarantifondens bestyrelse bl.a. ledelsen af bankgarantifondens aktiviteter, forvaltning af bankgarantifondens ressourcer med forbehold af bankgarantifondens råds beføjelser, fremlæggelse for denne sidstnævnte af periodiske rapporter og vedtagelse af afgørelser i spørgsmål om at indlede afvikling. I henhold til denne artikels stk. 8 er disse afgørelser endelige og umiddelbart eksigible.
27
Samme lovs artikel 66 opregner afviklingsmålene som følger:
»1)
opretholde den finansielle stabilitet, navnlig ved at bevare tilliden til den finansielle sektor og ved at sikre markedsdisciplinen
2)
begrænse anvendelsen af offentlige midler eller sandsynligheden for anvendelsen af offentlige midler med hensyn til den finansielle sektor eller de forskellige enheder heri for at nå de mål, der er omhandlet i nr. 1 og 3-5
3)
sikre videreførelsen af en enheds kritiske funktioner
4)
beskytte indskydere og investorer, der er omfattet af garantiordningen
5)
beskytte de midler, som kunder har betroet en enhed.«
28
Bankgarantifondlovens artikel 101 har følgende ordlyd:
»1.   Finanstilsynet underretter straks bankgarantifonden om:
1)
risiko for, at en enhed bliver nødlidende
2)
mangel på tegn på, at de tilsynsforanstaltninger, der kan træffes, eller de foranstaltninger, der er truffet af enheden, inden for rimelig tid vil forhindre, at enheden bliver nødlidende [...]
[...]
7.   Når samtlige følgende betingelser er opfyldt:
1)
risiko for, at den nationale enhed er nødlidende
2)
mangel på tegn på, at den nationale enheds handlinger eller den institutionelle beskyttelsesordning eller tilsynsforanstaltninger, herunder foranstaltninger til tidlig indgriben, inden for rimelig tid vil forhindre, at enheden bliver nødlidende
3)
behov for i almenhedens interesse at gribe ind over for den nationale enhed,
beslutter bankgarantifonden at bringe en national enhed under afvikling eller at nedskrive eller konvertere kapitalinstrumenter eller nedskrivningsrelevante passiver som omhandlet i artikel 70, stk. 1, nr. 1.
[...]
10.   Afviklingsforanstaltningerne træffes i almenhedens interesse, når de er nødvendige for at nå mindst ét af de afviklingsmål, der er omhandlet i artikel 66, når de står i rimeligt forhold til disse mål, og når disse afviklingsmål ikke kunne være blevet nået i samme omfang som led i en insolvensbehandling.
11.   Inden vedtagelsen af afgørelsen, jf. stk. 7, hører bankgarantifonden finanstilsynet med hensyn til overholdelsen af de betingelser, der er omhandlet i stk. 7, nr. 1 og 2. [...]
[...]
14.   Den nationale enhed eller de enheder, der er omhandlet i artikel 64, nr. 2, litra a), c) eller d), tages under likvidation efter de nærmere bestemmelser, der er fastsat i de særskilte bestemmelser, når de betingelser, der er fastsat i stk. 7, nr. 1 og 2, er opfyldt, men hvor betingelsen i stk. 7, nr. 3, ikke er opfyldt.«
29
Lovens artikel 103, stk. 1, 3 og 5, bestemmer:
»1.   Bankgarantifonden underretter [den pågældende] enhed om afgørelsen, jf. artikel 101, stk. 7-9, og artikel 102, stk. 1-4.
[...]
3.   Bankgarantifonden begrunder sin afgørelse, jf. artikel 101, stk. 7-9, og artikel 102, stk. 1 og 4, senest 14 dage efter underretningen heraf til den enhed, som er under afvikling.
[...]
5.   Tilsynsrådet i den enhed, der er under afvikling, kan påklage afgørelsen til forvaltningsdomstolene senest syv dage efter datoen for meddelelsen af begrundelsen for afgørelsen til den pågældende enhed. Enhver person, hvis retlige interesse er blevet krænket af afgørelsen, har ligeledes søgsmålskompetence til at indbringe en sag for forvaltningsdomstolene.«
30
Lovens artikel 104, stk. 2-4, fastsætter:
»2.   Forvaltningsdomstolen træffer afgørelse i sagen inden for en frist på 30 dage at regne fra modtagelsen heraf, ledsaget af sagsakterne og svarskrift.
3.   Naczelny Sąd Administracyjny [(øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Polen)] træffer afgørelse i en kassationsankesag senest to måneder efter indgivelsen heraf.
4.   De frister, der er fastsat i stk. 2 og 3, tager ikke hensyn til de frister, der ved lov er fastsat for visse retsakter, perioder, hvor en sag udsættes, eller forsinkelser, der kan tilregnes en part, eller af grunde, som ikke kan tilregnes retsinstansen.«
31
Samme lovs artikel 105, stk. 2-5, bestemmer:
»[...]
2.   I de tilfælde, der er anført i artikel 145 [i lov om retspleje ved forvaltningsdomstolene], skal dommeren fastslå, at afgørelsens vedtagelse er ikke-forskriftsmæssig, og at der gives sagsøgeren medhold i søgsmålet, for hvilket afgørelsen er genstand.
3.   Den endelige forvaltningsretlige dom, hvorved det fastslås, at [bankgarantifondens] vedtagelse af en afgørelse er ikke-forskriftsmæssig, har ikke betydning for gyldigheden af de retsakter, der er baseret på denne afgørelse, og forhindrer ikke [bankgarantifonden] i at påberåbe sig den i sine handlinger, når ophøret heraf ville udgøre en risiko for enhedens handelsværdi, den forsatte opfyldelse af de forpligtelser, som afviklingen søger at beskytte, den finansielle stabilitet eller tredjeparters rettigheder, der er erhvervet i god tro, navnlig tredjeparter, der har erhvervet formuerettigheder eller har overtaget forpligtelser efter [bankgarantifondens] afgørelse vedrørende anvendelse af afviklingsværktøjer.
4.   Såfremt det fastslås, at [bankgarantifondens] vedtagelse af en afgørelse er ikke-forskriftsmæssig, ifalder bankgarantifonden erstatningsansvar op til det lidte tab.
5.   Erstatningen er begrænset til en pengeydelse.«
32
Bankgarantifondlovens artikel 242, stk. 1, har følgende ordlyd:
»Kreditorer eller ejere, der i forbindelse med afviklingen har modtaget et beløb, der er lavere end det, de ville have opnået i forbindelse med den procedure, der er omhandlet i artikel 241, stk. 1:
[...]
2)
i mangel af overførsel af deres forpligtelser [til] den enhed, der er under afvikling, efter anvendelse af virksomhedsoverførselsinstrumentet eller broinstitutværktøjet,
kan gøre krav på yderligere kompensation gældende over for [bankgarantifonden].«
Lov om finansmarkedstilsyn
33
Ustawa o nadzorze nad rynkiem finansowym (lov om finansmarkedstilsyn) af 21. juli 2006 i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (Dz. U. af 2022, pos. 660), fastsætter i artikel 1, stk. 2, nr. 1, at tilsyn med finansmarkedet omfatter banktilsyn, der udøves i henhold til bestemmelserne i navnlig forordning nr. 575/2013.
34
I henhold til denne lovs artikel 3, stk. 1 og 4, har finanstilsynet kompetence på området for finansmarkedstilsyn. Lovens artikel 3a præciserer, at finanstilsynet, medmindre andet er bestemt, er den kompetente myndighed som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 575/2013.
Bankloven
35
Artikel 144, stk. 1, 1a, 3 og 4, i lov om banker i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (herefter »bankloven«), bestemmer:
»1.   For at forbedre bankens situation eller sikre en vellykket gennemførelse af genopretningsplanen kan finanstilsynet i de tilfælde, der er omhandlet i artikel 138, stk. 3, og henset til indtræden af de omstændigheder, der er opregnet i artikel 142, stk. 1, udpege en bankforvalter, jf. dog [bankgarantifondlovens] artikel 5, stk. 6, [...].
1a.   I det tilfælde, som er omhandlet i stk. 1, fastsætter finanstilsynet i en afgørelse det specifikke omfang af bankforvalterens opgaver.
[...]
3.   Bankforvalteren har ret til at modsætte sig beslutninger truffet af bankens bestyrelse og tilsynsråd. En hensigtserklæring om at gøre indsigelse på mødet i tilsynsrådet eller bestyrelsen suspenderer gennemførelsen af resolutionen eller afgørelsen.
4.   Bankforvalteren kan anfægte en generalforsamlingsbeslutning eller en generalforsamlingsbeslutning i en andelsbank, der krænker bankens interesser [...]«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
36
På grund af GN Banks manglende overholdelse af kapitalgrundlagskravene, der er fastsat i forordning nr. 575/2013, udpegede finanstilsynet ved afgørelse af 22. december 2021 for dette finansieringsinstitut en »bankforvalter« som omhandlet i bankgarantifondlovens artikel 5, stk. 6, som er en funktion, der svarer til den som »midlertidig administrator« som omhandlet i artikel 29 i direktiv 2014/59, med henblik på at forbedre dette instituts finansielle situation. Bankgarantifonden blev betroet varetagelsen af denne funktion. Ved denne afgørelse pålagde finanstilsynet bankgarantifonden navnlig at udarbejde rapporter, at føre tilsyn med GN Banks aktiviteter og at udøve alle denne funktions lovbestemte beføjelser.
37
Den 18. august 2022 underrettede finanstilsynet bankgarantifonden om risikoen for, at GN Bank var nødlidende, og om, at ikke forelå forhold, der indikerede, at de trufne foranstaltninger gjorde det muligt at undgå denne risiko inden for rimelig tid.
38
I denne sammenhæng vedtog bankgarantifonden, som handlede i egenskab af afviklingsmyndighed, den 29. september 2022 en afgørelse, hvorved GN Bank blev bragt under afvikling, og om udpegelse af en særlig administrator, nedskrivning af de kapitalinstrumenter udstedt af dette institut og anvendelse af broinstituttets afviklingsværktøj (herefter »den i hovedsagen omhandlede afgørelse«). De af GN Banks aktiver, der var angivet i denne afgørelse, blev derved den 3. oktober 2022 overført til et broinstitut, idet undtagelser til denne overførsel var opregnet udtømmende. Disse undtagelser vedrørte bl.a. formuerettigheder hidrørende fra de facto-handlinger, de jure-handlinger eller overtrædelser af reglerne om kreditaftaler og låneaftaler optaget i fremmed valuta eller indekseret til fremmed valuta samt de krav, der følger af disse formuerettigheder, herunder dem, der er genstand for civile eller forvaltningsretlige søgsmål, uanset hvilket tidspunkt kravene var blevet fremsat på. GN Bank, broinstituttet og den særlige administrator var adressater for den nævnte afgørelse.
39
GN Banks tilsynsråd anlagde sag til prøvelse af den i hovedsagen omhandlede afgørelse ved Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (den regionale forvaltningsretlige domstol i Warszawa, Polen), som er den forelæggende ret. Ligeledes blev der af andre fysiske og juridiske personer anlagt sag til prøvelse af denne afgørelse, bl.a. af aktionærerne i GN Bank, indehavere af obligationer udstedt af GN Bank, kreditorer og personer, der med GN Bank har indgået kreditaftaler og låneaftaler optaget i fremmed valuta eller indekseret til fremmed valuta.
40
Sagsøgerne i disse forskellige sager har for den forelæggende ret nedlagt påstand om, at det fastslås, at den afgørelse, som er omhandlet i hovedsagen, er ikke-forskriftsmæssig, hvilket giver dem grundlag for at fremsætte krav om erstatning ved de almindelige domstole. De har fremsat en række anbringender vedrørende tilsidesættelse af materielle retsforskrifter og processuelle bestemmelser, der har en betydelig indvirkning på denne afgørelse. Det er i denne henseende bl.a. gjort gældende, at bankgarantifonden befandt sig i en interessekonflikt, som forhindrede den i at udøve de funktioner, som afviklingsmyndigheden er tillagt, eftersom den både udøvede tilsynsfunktioner, indskudsgarantifunktioner og afviklingsfunktioner. Denne interessekonflikt blev forstærket af manglen på de processuelle garantier, der er fastsat i direktiv 2014/59.
41
Bankgarantifonden har bestridt, at der foreligger en interessekonflikt. Den har endvidere anført at have truffet de organisatoriske og strukturelle foranstaltninger, der sikrer dens operationelle uafhængighed som afviklingsmyndighed, og som undgår enhver interessekonflikt ved udøvelsen af afviklingsfunktionen og dens andre funktioner.
42
Den forelæggende ret har for det første anført, at på tidspunktet for forelæggelsesafgørelsen, var der blevet anlagt mere end 7000 sager til prøvelse af den i hovedsagen omhandlede afgørelse, hvilket svarer til det gennemsnitlige antal sager, der anlægges ved denne retsinstans over en periode på syv år. Den har efterfølgende meddelt Domstolen, at antallet af søgsmål til prøvelse af denne afgørelse nu var mere end 8000.
43
Den forelæggende ret har i denne henseende fremhævet, at den i henhold til artikel 111, stk. 1, i lov om retspleje ved forvaltningsdomstolene er forpligtet til at forene alle sager, der er anlagt ved den til prøvelse af den i hovedsagen omhandlede afgørelse, og at den derfor den 26. januar 2023 har truffet bestemmelse om en sådan forening af sager med henblik på en samlet behandling og en samlet afgørelse. Den forelæggende ret er af den opfattelse, at anvendelsen af denne bestemmelse gør det uforholdsmæssigt vanskeligt, hvis ikke umuligt, at afsige dom inden for en rimelig frist.
44
I denne sammenhæng har den forelæggende ret rejst spørgsmålet om, hvorvidt retten til – for enhver person, hvis retlige interesse er blevet krænket ved den i hovedsagen omhandlede afgørelse – at anlægge sag ved en forvaltningsdomstol udgør et effektivt retsmiddel i overensstemmelse med artikel 85, stk. 2 og 3, i direktiv 2014/59, sammenholdt med artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU og chartrets artikel 47. Den har anført, at vedrørende denne sidstnævnte artikel er det i 88. betragtning til dette direktiv fremhævet, at der er tale om at sikre berørte personer en »adgang til effektive retsmidler« mod de foranstaltninger, der berører dem.
45
I denne henseende, og selv om det principielt tilkommer den nationale lovgivning at fastlægge, hvilke personer der har kompetence til at anlægge sag til prøvelse af en afgørelse fra den nationale afviklingsmyndighed, og den måde, hvorpå disse personers retlige interesse sikres, har den forelæggende ret rejst tvivl om, hvorvidt det forhold, at nævnte personer gives individuel søgsmålsadgang for de forvaltningsretlige domstole til prøvelse af denne afgørelse, er en betingelse sine qua non for beskyttelsen af de rettigheder, der følger af EU-retten.
46
Den forelæggende ret har således anført, at i henhold til bankgarantifondlovens artikel 11, stk. 8, og artikel 105, stk. 2 og 3, heri er afgørelsen om at indlede en afvikling endelig og umiddelbart eksigibel, og den forvaltningsdomstol, der skal behandle et søgsmål til prøvelse af denne afgørelse, kan ikke annullere den, men har alene beføjelse til at fastslå, at den er ikke-forskriftsmæssig, eller at afvise søgsmålet. Disse bestemmelser gennemfører artikel 85, stk. 4, i direktiv 2014/59.
47
Idet et sådant søgsmål ikke har opsættende virkning og ikke kan føre til annullation af en sådan afgørelse, har den nationale lovgiver givet de berørte personer adgang til at kræve erstatning ved domstolene. En endelig dom, der måtte fastslå, at den i hovedsagen omhandlede afgørelse er ikke-forskriftsmæssig, ville således gøre det muligt at anlægge et sådant søgsmål uden at foregribe realitetsprøvelsen heraf.
48
For så vidt angår de nationale forvaltningsprocessuelle regler har den forelæggende ret anført, at forvaltningsdomstolene udøver judiciel virksomhed ved at udøve kontrol med de offentlige myndigheders handlinger, og dette med hensyn til lovligheden heraf. Disse retsinstanser træffer afgørelse inden for sagens rammer, men uden at være bundet af de anbringender, påstande og retsgrundlag, der er anført i stævningen, hvilket i det væsentlige indebærer, at de foretager en fuldstændig legalitetskontrol af den anfægtede retsakt. De fremførte anbringender er derfor kun af vejledende værdi, og dommen kan tage andre ikke-forskriftsmæssigheder i betragtning end dem, der er påberåbt af sagsøgeren.
49
I henhold til artikel 170 i lov om retspleje ved forvaltningsdomstolene har en endelig forvaltningsretlig dom endvidere retsvirkning erga omnes.
50
En eventuel endelig forvaltningsretlig dom, der måtte fastslå, at den i hovedsagen omhandlede afgørelse er ikke-forskriftsmæssig, har for det første følgelig ikke – for denne afgørelses adressater eller andre personer, der er berørte heraf som følge af deres retlige interesse – direkte virkning, der er rets- og pligtskabende for dem. For det andet kan personer – der ikke har været part i den forvaltningsretlige sag, der har givet anledning til nævnte afgørelse, og som ikke selv har anlagt søgsmål til prøvelse heraf, men hvis retlige interesse er blevet krænket ved afgørelsens eventuelle ikke-forskriftsmæssighed – fremsætte krav om erstatning ved de almindelige domstole på grundlag af denne dom.
51
I denne sammenhæng har den forelæggende ret rejst spørgsmålet om, hvorvidt den polske lovgiver – for at overholde de krav, der følger af artikel 85, stk. 3, i direktiv 2014/59, chartrets artikel 47 og artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU – med rette har fundet, at det var nødvendigt at give enhver person, hvis retlige interesse er blevet krænket ved en afgørelse såsom den i hovedsagen omhandlede, søgsmålskompetence ved forvaltningsdomstolene.
52
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at besvarelsen af det første præjudicielle spørgsmål er relevant for dens forpligtelse til at fastlægge kredsen af parter i retssagen og med hensyn til behandlingen af den sag, der er indbragt for den, idet søgsmålsadgang ved de almindelige domstole, som de berørte personer har, i medfør af polsk ret – for at gøre deres rettigheder, som eventuelt er blevet tilsidesat ved den i hovedsagen omhandlede afgørelse, gældende – i kombination med de processuelle regler ved forvaltningsdomstolene, kan anses for at være passende og tilstrækkelig til at sikre en effektiv beskyttelse af disse personers rettigheder.
53
For det andet er den forelæggende ret af den opfattelse, at hvis dette ikke er tilfældet, henset til det høje antal sager anlagt til prøvelse af den afgørelse, som er omhandlet i hovedsagen, må konsekvenserne af den nationale processuelle retsforskrift, som pålægger den med henblik på hovedforhandling at forene samtlige disse sager, undersøges. Den forelæggende ret har rejst spørgsmålet om, hvorvidt den – for at sikre en effektiv retsbeskyttelse for andre personer end den enhed, som er bragt under afvikling, men også for denne sidstnævnte – kan undlade at anvende denne bestemmelse.
54
Formålet med den nævnte bestemmelse er i det væsentlige at undgå, at en forvaltningsdomstol, for hvilken der er indbragt flere sager til prøvelse af samme retsakt, ved den særskilte behandling heraf afsiger divergerende domme.
55
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at dette processuelle krav i det foreliggende tilfælde vil kunne forsinke afsigelsen af den dom, hvormed sagens behandling afsluttes, væsentligt og således praktisk taget gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt i praksis at udøve de rettigheder, som disse personer er tillagt i medfør af Unionens retsorden, hvilket ville være i strid med effektivitetsprincippet.
56
Den forelæggende ret har anført, at henset til de processuelle regler, der regulerer sagsbehandlingen ved forvaltningsdomstolene og virkningerne af en endelig dom afsagt i forlængelse af et sådant søgsmål, bidrager undladelsen af at anvende det nævnte processuelle krav til gennemførelsen af de rettigheder, der er sikret ved EU-retten, og gør det muligt at opfylde kravet om en hurtig prøvelse af forskriftsmæssigheden af den i hovedsagen omhandlede afgørelse i overensstemmelse med artikel 85, stk. 3, i direktiv 2014/59. I så fald træffer den forelæggende ret afgørelse i det første søgsmål, som er anlagt af GN Banks tilsynsråd.
57
Den forelæggende ret er for det tredje af den opfattelse, at prøvelsen af den i hovedsagen omhandlede afgørelse kræver, at det undersøges, om bankgarantifonden ved vedtagelsen heraf overholdt det operationelle uafhængighedskrav og kravet om, at der ikke må foreligge interessekonflikt mellem den nationale afviklingsmyndigheds forskellige funktioner som omhandlet i artikel 3, stk. 3, i direktiv 2014/59, navnlig henset til denne myndigheds kumulering af afviklingsfunktioner og de funktioner som midlertidig administrator af GN Bank, som den tidligere havde udøvet, samt bankgarantifunktionerne.
58
I denne henseende er den forelæggende ret af den opfattelse, at selv om tilsynsfunktionen i snæver forstand udøves af finanstilsynet, gælder det, at en midlertidig administrator udnævnes af denne tilsynsmyndighed, og at denne midlertidige administrator udfører de opgaver, som denne sidstnævnte myndighed har overdraget til vedkommende. Af disse grunde kan det ikke a priori udelukkes, at bankgarantifondens udøvelse af funktionen som midlertidig administrator krævede, at der blev truffet passende foranstaltninger for at sikre dens operationelle uafhængighed som national afviklingsmyndighed og undgå enhver interessekonflikt.
59
Ifølge den forelæggende ret indebærer bankgarantifondens kumulering af afviklingsfunktioner og bankgarantifunktioner endvidere en risiko for – hvor der ikke er en strukturel adskillelse og organisatorisk uafhængighed af disse to funktioner – at de foranstaltninger, der træffes af denne myndighed over for en bank, hvis situation udgør en risiko for, at den bliver nødlidende, tager sigte på at minimere anvendelsen af de midler, myndigheden råder over som led i dens bankindskudsgarantifunktion, og som, i tilfælde af, at den pågældende bank bliver nødlidende, skal frigives i henhold til denne garanti.
60
Den forelæggende ret har i øvrigt rejst spørgsmålet om, hvorvidt det – til trods for at der ikke i bankgarantifondloven er bestemmelser, der sikrer en strukturel adskillelse mellem afviklingsfunktionen og andre af bankgarantifondens funktioner – ikke desto mindre er muligt at lægge til grund, at målet om operationel uafhængighed og om, at der ikke må foreligge interessekonflikt, er opnået, hvis andre foranstaltninger, der anses for at være tilstrækkelige, er blevet truffet med henblik herpå.
61
På denne baggrund har Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (den regionale forvaltningsretlige domstol i Warszawa) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal artikel 85, stk. 2 og 3, i [direktiv [2014/59,] sammenholdt med [chartrets] artikel 47 [...] samt artikel 19, stk. 1, [TEU,] fortolkes således, at når tilsynsrådet for en enhed under afvikling har anlagt sag ved en national forvaltningsdomstol til prøvelse en afgørelse om tvungen omstrukturering, anses et effektivt retsmiddel også for at være til rådighed for personer, der søger beskyttelse af deres retlige interesse ved at anfægte denne afgørelse, i tilfælde, hvor domstolen ved gennemgangen af den anfægtede afgørelse ikke er bundet af sagsøgerens påstande og konklusioner og det påberåbte retsgrundlag, og hvor en endelig dom afsagt efter behandlingen af dette søgsmål har virkning erga omnes, og når disse personers mulighed for at opnå beskyttelse af deres retlige interesser ikke er afhængig af en særskilt anlæggelse af et søgsmål til prøvelse af [en sådan] afgørelse ved en forvaltningsdomstol?
2)
Skal artikel 85, stk. 3, i direktiv 2014/59[...], som kræver en effektiv domstolsprøvelse, og [chartrets] artikel 47 [...] samt artikel 19, stk. 1, andet afsnit, [TEU], som sikrer en effektiv retsbeskyttelse, fortolkes således, at de er til hinder for anvendelsen af en medlemsstats processuelle bestemmelse, hvorefter en national forvaltningsdomstol skal behandle og afgøre alle søgsmål, der indbringes for den til prøvelse af en afgørelse truffet af en afviklingsmyndighed, samlet, når anvendelsen af denne bestemmelse sammenholdt med andre krav i den nationale administrative procedure gør det uforholdsmæssigt vanskeligt, hvis ikke umuligt, at træffe afgørelse i sagen inden for en rimelig frist på grund af det store antal af sådanne søgsmål?
3)
Skal artikel 3, stk. 3, i direktiv 2014/59[...] fortolkes således, at den tillader en medlemsstat ikke at foretage en strukturel adskillelse – med henblik på at sikre operationel uafhængighed og undgå interessekonflikter – af afviklingsmyndighedens funktioner fra dens øvrige funktioner som lovbestemt garant for bankindskud eller bankforvalter (midlertidig administrator), der er oprettet ved en afgørelse truffet af den nationale tilsynsmyndighed med henblik på opfyldelse af formålene i forordning [...] nr. 575/2013 og direktiv 2013/36[...]?
4)
Skal artikel 3, stk. 3, i direktiv 2014/59[...] fortolkes således, at såfremt en medlemsstat ikke opfylder forpligtelsen til at indføre passende strukturelle ordninger til at sikre operationel uafhængighed og undgå interessekonflikter mellem tilsynsfunktionerne i henhold til forordning [...] nr. 575/2013 og direktiv 2013/36[...] eller den relevante myndigheds øvrige funktioner og afviklingsmyndighedernes funktioner, kan betingelsen om at sikre operationel uafhængighed og undgå interessekonflikter anses for at være opfyldt, hvis den nationale forvaltningsdomstol, der foretager en prøvelse af afgørelsen om tvungen omstrukturering, finder det godtgjort, at de øvrige organisatoriske ordninger og de faktiske handlinger, som afviklingsmyndigheden har anvendt, var tilstrækkelige til at opnå dette mål?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Det andet spørgsmål
62
Med det andet spørgsmål, som skal behandles først, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 85, stk. 3, i direktiv 2014/59, sammenholdt med chartrets artikel 47 og artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for anvendelsen af en national processuel bestemmelse, der pålægger den retsinstans, der har kompetence til at påkende sager til prøvelse af en afgørelse fra den nationale afviklingsmyndighed om at træffe en krisestyringsforanstaltning, at forene alle de sager, der indbringes for denne til prøvelse af den nævnte afgørelse, når anvendelsen af denne bestemmelse risikerer at gøre det uforholdsmæssigt vanskeligt, hvis ikke umuligt, at afsige en dom inden for en rimelig frist, henset til det betydelige antal af disse sager anlagt til prøvelse af denne afgørelse.
Om formaliteten
63
Den polske regering har bestridt, at det andet spørgsmål kan antages til realitetsbehandling.
64
Denne regering har anført, at en besvarelse af dette spørgsmål ikke tjener noget formål, idet den forelæggende ret allerede har forenet de sager, der er anlagt til prøvelse af den i hovedsagen omhandlede afgørelse, og som verserede for den pr. 26. januar 2023, således at det nu vil være umuligt for den særskilt at påkende kun sagen anlagt af GN Banks tilsynsråd.
65
Det følger i denne henseende af selve ordlyden af det andet spørgsmål, at den forelæggende ret har givet udtryk for tvivl med hensyn til muligheden for at forene forpligtelsen i henhold til national ret til at forene et stort antal sager, som er indbragt for den, med nødvendigheden af at træffe en hurtig afgørelse, eller i det mindste inden for en rimelig frist, som følger af de EU-retlige bestemmelser, som den ønsker en fortolkning af. Besvarelsen af dette spørgsmål forbliver imidlertid relevant, til trods for at hovedparten af de sager, der verserer for den forelæggende ret, er blevet forenet, eftersom denne besvarelse ville kunne foranledige den til at fastslå, at foreningen heraf var ugyldig som følge af, at dette var uforeneligt med EU-retten, og således træffe bestemmelse om at adskille disse sager.
66
Det andet spørgsmål kan derfor antages til realitetsbehandling.
Om realiteten
67
I henhold til artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU skal medlemsstaterne tilvejebringe den nødvendige adgang til domstolsprøvelse for at sikre borgerne en effektiv retsbeskyttelse på de områder, der er omfattet af EU-retten (dom af 21.12.2021, Randstad Italia, C-497/20, EU:C:2021:1037, præmis 56 og den deri nævnte retspraksis). Dette krav om en effektiv retsbeskyttelse skal navnlig forstås som omhandlet i chartrets artikel 47 (jf. i denne retning dom af 15.7.2021, Kommissionen mod Polen (Disciplinærordning for dommere), C-791/19, EU:C:2021:596, præmis 57). Det er desuden i 88. og 130. betragtning til direktiv 2014/59 fremhævet, at i dette direktiv overholdes de rettigheder, friheder og principper, som anerkendes i chartret, og navnlig adgangen til effektive retsmidler, idet de berørte parter navnlig har ret til effektive retsmidler mod de foranstaltninger, der berører dem.
68
I overensstemmelse med chartrets artikel 47, stk. 2, indebærer adgangen til effektive retsmidler bl.a. retten til at få sin sag behandlet inden for en rimelig frist. Den rimelige karakter af fristen for afsigelse af dom skal vurderes på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag, navnlig tvistens betydning for den pågældende, sagens kompleksitet og de involverede parters adfærd, idet listen over de relevante kriterier ikke er udtømmende (jf. i denne retning dom af 9.9.2008, FIAMM m.fl. mod Rådet og Kommissionen, C-120/06 P og C-121/06 P, EU:C:2008:476, præmis 212, og af 16.7.2009, Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland mod Kommissionen, C-385/07 P, EU:C:2009:456, præmis 181 og 182 og den deri nævnte retspraksis).
69
Hvad angår retten til retsmidler til prøvelse af de afgørelser om at træffe krisestyringsforanstaltninger, der træffes af de nationale afviklingsmyndigheder, konkretiserer artikel 85, stk. 3, i direktiv 2014/59 retten for enhver til en retfærdig rettergang inden for en rimelig frist, som er fastsat i chartrets artikel 47, ved at kræve, at den domstolsprøvelse, som enhver person, der er berørt af en afgørelse om at træffe en sådan foranstaltning, har ret til at opnå, »gennemføres hurtigt«.
70
Hvad angår kriteriet om tvistens betydning for de personer, der er berørt af afgørelser fra den nationale afviklingsmyndighed om at træffe krisestyringsforanstaltninger, nemlig de omhandlede institutter eller enheder, deres aktionærer, deres kreditorer og alle andre tredjeparter, der ville kunne blive berørt af sådanne afgørelser, afhænger bedømmelsen af den rimelige karakter af fristen for afsigelse af dom i forbindelse med den prøvelse, der er omhandlet i nævnte artikel 85, stk. 3, navnlig af behovet for så hurtigt som muligt at opfylde det grundlæggende krav om retssikkerhed i forhold til samtlige disse personer, idet disse foranstaltninger vedrører ekstraordinære afgørelser, der har karakter af en undtagelse og har betydelige konsekvenser, og som, således som det bl.a. fremhæves i 92. betragtning til direktiv 2014/59, skal finde sted hurtigt, henset til alvoren af de risici, som de har til formål at imødegå.
71
Det følger således af Domstolens praksis, at betragtninger vedrørende kravet om retssikkerhed, vigtigheden af spørgsmålene og de involverede økonomiske interesser samt de mange personer, der eventuelt er berørt heraf, skal tages i betragtning i forbindelse med bedømmelsen af den rimelige karakter af den frist, inden for hvilken en domstolsprøvelse skal have fundet sted (jf. analogt dom af 26.11.2013, Groupe Gascogne mod Kommissionen, C-58/12 P, EU:C:2013:770, præmis 87 og den deri nævnte retspraksis).
72
I den foreliggende sag fremgår det af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at artikel 85, stk. 3, i direktiv 2014/59 blev gennemført som omhandlet i chartrets artikel 51, stk. 1, i den gældende nationale lovgivning med en forpligtelse for de forskellige intervenerende til at overholde de korte frister, der er fastsat i bankgarantifondlovens artikel 104, nemlig de frister, der principielt er begrænset til 7 dage for underretning til bankgarantifonden af et søgsmål, 14 dage for bankgarantifondens indgivelse af sag med dens svarskrift, 30 dage for forvaltningsdomstolens afsigelse af en afgørelse og 2 måneder, for at der træffes afgørelse i en eventuel kassationsanke. Det må derfor fastslås, at det foreliggende spørgsmål vedrører fortolkningen af chartrets artikel 47.
73
Den forelæggende ret har imidlertid anført, at en national almengyldig processuel bestemmelse, dvs. artikel 111, stk. 1, i lov om retspleje ved forvaltningsdomstolene, synes at kunne forhindre den retsinstans, der skal behandle sagen, i at overholde en borgers ret til at få sin sag behandlet inden for en rimelig frist, idet denne bestemmelse stiller krav om forening af sager, der angår søgsmål anlagt til prøvelse af den samme afgørelse med henblik på en fælles behandling og afgørelse. Denne ret har præciseret, at antallet af søgsmål anlagt til prøvelse af den i hovedsagen omhandlede afgørelse svarer til samtlige søgsmål, der sædvanligvis anlægges ved denne retsinstans over to år, og at den fælles behandling heraf vil kunne forsinke afsigelsen af en dom ud over den rimelige frist.
74
Uagtet at forening af konnekse sager generelt kan bidrage til en god retspleje, forholder det sig anderledes med hensyn til sager anlagt til prøvelse af afgørelser om at træffe en krisestyringsforanstaltning, der kan påvirke et betydeligt antal personer og derfor medføre adskillige sager. I et sådant tilfælde kan en sådan forening således være til hinder for, at der inden for en årrække overhovedet sker en domstolsprøvelse, hvilket er i strid med retten til at få sin sag behandlet inden for en rimelig frist, som er fastsat i chartrets artikel 47.
75
Under disse omstændigheder skal det for det første bemærkes, at i overensstemmelse med princippet om en overensstemmende fortolkning af national ret er de nationale retsinstanser forpligtet til – med henblik på inden for rammerne af deres kompetence at sikre EU-rettens fulde virkning, når de afgør den tvist, der er indbragt for dem – ved anvendelsen af nationale retsforskrifter i videst muligt omfang at fortolke dem i lyset af det pågældende direktivs ordlyd og formål, for at det med direktivet tilsigtede resultat fremkaldes, og for dermed at handle i overensstemmelse med artikel 288, stk. 3, TEUF. Selv om denne forpligtelse begrænses af generelle retsprincipper, og navnlig af retssikkerhedsprincippet og forbuddet mod tilbagevirkende kraft, og den ikke kan tjene som grundlag for en fortolkning contra legem af national ret, påhviler det ikke desto mindre disse retsinstanser at gøre alt, hvad der henhører under deres kompetence – idet de tager den nationale ret i dens helhed i betragtning og anvender fortolkningsmetoder, der er anerkendt i denne ret – for at sikre den fulde virkning af dette direktiv og for at nå et resultat, der er i overensstemmelse med det, der tilsigtes med direktivet (jf. i denne retning dom af 11.2.2021, M.V. m.fl. (Flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter i den offentlige sektor), C-760/18, EU:C:2021:113, præmis 65, 67 og 68 og den deri nævnte retspraksis).
76
I henhold til princippet om EU-rettens forrang – såfremt det ikke er muligt at anlægge en fortolkning af national lovgivning, der er i overensstemmelse med de EU-retlige krav – har den nationale ret, der inden for sit kompetenceområde skal anvende de EU-retlige bestemmelser, som organ i en medlemsstat for det andet pligt til at sikre disse bestemmelsers fulde virkning, idet den i den sag, der er indbragt for den, om fornødent af egen drift skal undlade at anvende enhver bestemmelse i national ret, der er i strid med en bestemmelse i EU-retten, der har direkte virkning (jf. i denne retning dom af 24.6.2019, Popławski, C-573/17, EU:C:2019:530, præmis 58 og 61 og den deri nævnte retspraksis).
77
I det foreliggende tilfælde skal bestemmelserne i chartrets artikel 47 anses for at have direkte virkning (jf. i denne retning dom af 15.4.2021, Braathens Regional Aviation, C-30/19, EU:C:2021:269, præmis 57 og den deri nævnte retspraksis).
78
Følgelig påhviler det bl.a. den forelæggende ret, såfremt det er nødvendigt at undlade at anvende bestemmelser i den nationale procesret, der forbyder den at adskille de sager, der er omhandlet i hovedsagen, idet disse bestemmelser ikke kan fortolkes således, at de overholder retten til at få sin sag behandlet inden for en rimelig frist, som er fastsat i chartrets artikel 47.
79
Den polske regering har endvidere i retsmødet for Domstolen anført, at hvad angår sager som dem, der er omhandlet i hovedsagen, tillader polsk ret at adskille disse sager, når foreningen er ugyldig. I tilfælde af adskillelse ville de nævnte sager ifølge denne regering imidlertid blive behandlet samtidigt af forskellige dommere, hvilket ville indebære en risiko for modstridende domme, idet der ikke er nogen processuel regel, der både kan afværge denne risiko og sikre overholdelsen af retten til, for enhver person, at få sin sag behandlet inden for en rimelig frist, som er fastsat i chartrets artikel 47.
80
I denne henseende bemærkes, at kravet om effektiv retsbeskyttelse, som er sikret ved chartrets artikel 47, bl.a. finder anvendelse på definitionen af de processuelle regler vedrørende søgsmål, der støttes på de rettigheder, som EU-retten medfører for borgerne (jf. i denne retning dom af 17.5.2022, Ibercaja Banco, C-600/19, EU:C:2022:394, præmis 45 og den deri nævnte retspraksis).
81
Hvis der ikke findes EU-retlige bestemmelser på området, tilkommer det medlemsstaterne i deres interne retsorden at fastsætte fremgangsmåderne for gennemførelse af retten til adgang til effektive retsmidler for personer, der er berørt af en afgørelse fra en national myndighed om at træffe en krisestyringsforanstaltning, i medfør af princippet om medlemsstaternes procesautonomi, dog under overholdelse af ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet (jf. analogt dom af 24.10.2018, XC m.fl., C-234/17, EU:C:2018:853, præmis 21 og den deri nævnte retspraksis).
82
For at opfylde krav, der udspringer af princippet om effektiv domstolsbeskyttelse, som er fastsat i chartrets artikel 47, stk. 1, påhviler det den nationale ret at træffe de nødvendige processuelle og organisatoriske foranstaltninger ved at afveje de forskellige interesser, der gør sig gældende, og ved at vurdere indvirkningen af disse foranstaltninger på enhver person, som på gyldig vis har anlagt sag til prøvelse af den nationale afviklingsmyndigheds afgørelse i overensstemmelse med artikel 85, stk. 3, i direktiv 2014/59. Med henblik på at sikre den fulde virkning af den retsafgørelse, der skal træffes med hensyn til eksistensen af de rettigheder, der gøres krav på efter EU-retten, skal den nationale retsinstans således have mulighed for i tilfælde af adskillelse at træffe de nødvendige foranstaltninger, der både gør det muligt at sikre overholdelsen af retten til, for enhver person, at få sin sag behandlet inden for en rimelig frist, som er fastsat i chartrets artikel 47, og at undgå risikoen for modstridende domme afsagt af forskellige dommere.
83
I den foreliggende sag påhviler det den forelæggende ret at efterprøve, om prioriteringen af behandlingen af én eller flere sager, der vedrører ét eller flere søgsmål til prøvelse af en afgørelse fra afviklingsmyndigheden såsom den, der er omhandlet i hovedsagen, og udsættelsen af de andre sager, der vedrører samme afgørelse, er nødvendig for at sikre den fulde virkning af den retsafgørelse, der skal træffes om eksistensen af de rettigheder, som der gøres krav på i henhold til EU-retten.
84
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det andet spørgsmål besvares med, at chartrets artikel 47 skal fortolkes således, at den er til hinder for anvendelsen af en national processuel bestemmelse, der pålægger den retsinstans, der har kompetence til at påkende sager til prøvelse af en afgørelse fra den nationale afviklingsmyndighed om at træffe en krisestyringsforanstaltning, at forene alle de sager, der indbringes for denne til prøvelse af den nævnte afgørelse, når anvendelsen af denne bestemmelse er i strid med retten til at få sin sag behandlet inden for en rimelig frist.
Det første spørgsmål
Om formaliteten
85
Bankgarantifonden og den polske regering har bestridt, at det første spørgsmål – som vedrører muligheden for – for en retsinstans, for hvilken der er indbragt adskillige sager til prøvelse af en afgørelse fra den nationale afviklingsmyndighed om at træffe en krisestyringsforanstaltning – kun at træffe afgørelse i en enkelt af disse sager, idet den udøver en legalitetskontrol, og idet dens dom vil have retsvirkning erga omnes – kan antages til realitetsbehandling.
86
Ifølge bankgarantifonden er besvarelsen heraf ikke nødvendig for afgørelsen af tvisten i hovedsagen. Der er således tale om tekniske aspekter ved forløbet af retssagen, der ikke kræver en fortolkning af EU-retten, idet den forelæggende ret ikke har rejst tvivl om foreneligheden med EU-retten af de nationale bestemmelser, der regulerer retssager.
87
I denne henseende følger det af fast retspraksis, at det udelukkende tilkommer den nationale ret, for hvilken en tvist er indbragt, og som har ansvaret for den retlige afgørelse, som skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen, hvilke spørgsmål er omfattet af en formodning for at være relevante. Når de forelagte spørgsmål vedrører fortolkningen eller gyldigheden af en EU-retlig regel, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse, medmindre det fremgår, at den ønskede fortolkning savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, såfremt problemet er af hypotetisk karakter, eller såfremt Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en sagligt korrekt besvarelse af disse spørgsmål (dom af 21.12.2021, Trapeza Peiraios, C-243/20, EU:C:2021:1045, præmis 25 og den deri nævnte retspraksis).
88
I den foreliggende sag kan den fortolkning af EU-retten, som det foreliggende spørgsmål omhandler, have en indvirkning på den processuelle behandling af hovedsagen, for så vidt som hovedsagen er et resultat af samtlige andre sager anlagt til prøvelse af den i hovedsagen omhandlede afgørelse end den, der er anlagt af GN Banks tilsynsråd, med forbehold af besvarelsen af det andet spørgsmål. Endvidere, og i modsætning til hvad bankgarantifonden har gjort gældende, har den forelæggende ret udtrykkeligt overvejet muligheden for, at forpligtelsen til at behandle samtlige disse sager, som er indbragt for den, tvinger den til at tilsidesætte sin forpligtelse til at træffe en hurtig afgørelse.
89
Den polske regering har for sit vedkommende anført, at en besvarelse af det første spørgsmål ikke tjener noget formål af de samme grunde, der er anført i nærværende doms præmis 64.
90
En besvarelse af dette spørgsmål bevarer imidlertid sin relevans på trods af foreningen af de forskellige sager, der er indbragt for den forelæggende ret, idet denne ret i lyset af besvarelsen af det andet spørgsmål kunne være foranlediget til at fastslå, at nævnte forening er i strid med retten til at få sin sag behandlet inden for en rimelig frist, som er fastsat i chartrets artikel 47, hvilket ville gøre det muligt for den for det første at adskille sagerne og for det andet at foretage den efterprøvelse, der er nævnt i nærværende doms præmis 83.
91
Det første spørgsmål kan derfor antages til realitetsbehandling.
Om realiteten
92
Det bemærkes indledningsvis, at artikel 85, stk. 2, i direktiv 2014/59, selv om denne bestemmelse er omhandlet i det første spørgsmål, ikke er relevant med hensyn til hovedsagens omstændigheder. Bestemmelsen vedrører nemlig klageadgang for en afgørelse om at træffe en kriseforebyggelsesforanstaltning eller en afgørelse om at udøve enhver beføjelse efter dette direktiv, dog ikke en krisestyringsforanstaltning, mens den i hovedsagen omhandlede afgørelse, som hovedsagelig tager sigte på at bringe GN Bank under afvikling, udgør en »afviklingsforanstaltning« og følgelig en »krisestyringsforanstaltning« som omhandlet i henholdsvis nr. 40) og 102) i dette direktivs artikel 2.
93
Det må følgelig lægges til grund, at den forelæggende ret med det første spørgsmål nærmere bestemt ønsker oplyst, om artikel 85, stk. 3, i direktiv 2014/59, sammenholdt med chartrets artikel 47, skal fortolkes således, at når der for en national retsinstans er indbragt en række sager til prøvelse af en afgørelse fra den nationale afviklingsmyndighed om at træffe en krisestyringsforanstaltning, hvoraf den ene sag er blevet anlagt af et organ i det institut, som er under afvikling, gør realitetsbehandlingen af denne ene sag det muligt at lægge til grund, at retten til adgang til effektive retsmidler er blevet sikret i forhold til enhver anden person, der ligeledes har anlagt sag til prøvelse af denne afgørelse, forudsat at denne retsinstans for det første udøver en legalitetskontrol uden at være bundet af de anbringender, påstande og retsgrundlag i den sag, den behandler, og for det andet afsiger en dom, der har retsvirkning erga omnes, og som vil kunne påberåbes af enhver person, der berøres af den nævnte afgørelse, med henblik på at opnå erstatning for det tab, som vedkommende måtte have lidt som følge af denne afgørelse.
94
Når dette er sagt, skal det bemærkes, at artikel 85, stk. 3, i direktiv 2014/59 fastsætter, at alle personer, der er berørt af en afgørelse om at træffe en krisestyringsforanstaltning, har ret til for domstolene at påklage denne afgørelse.
95
I henhold til dette direktivs artikel 85, stk. 4, andet afsnit, berører annullationen af en beslutning truffet af en afviklingsmyndighed ganske vist ikke administrative handlinger eller transaktioner, der foretages efterfølgende af denne afviklingsmyndighed, og som er baseret på den annullerede beslutning, når det er nødvendigt at beskytte interesser hos tredjemand i god tro, idet retsmidlerne, såfremt afviklingsmyndigheden har truffet en fejlagtig beslutning eller en fejlagtig foranstaltning, er begrænset til kompensation for det tab, de berørte personer har lidt som følge af beslutningen eller handlingen.
96
I henhold til polsk ret er en person, der er berørt af en krisestyringsforanstaltning truffet af bankgarantifonden, som handler i egenskab af afviklingsmyndighed, ikke forpligtet til selv at have anfægtet lovligheden af denne foranstaltning ved en national forvaltningsdomstol for at kunne indgive et krav om erstatning for det tab, som vedkommende måtte have lidt som følge af denne foranstaltning, idet denne person til støtte for dette krav kan påberåbe sig det forhold, at foranstaltningen er blevet erklæret ulovlig i en dom afsagt af denne retsinstans, der har påkendt et søgsmål anlagt af en anden borger.
97
Såfremt, i det foreliggende tilfælde, den dom, hvorved der træffes afgørelse i søgsmålet anlagt af GN Banks tilsynsråd, måtte frifinde sagsøgte, ville det imidlertid være umuligt for de øvrige sagsøgere i hovedsagen at indgive krav om erstatning for deres tab på grund af en sådan doms retsvirkning erga omnes. Disse øvrige sagsøgere fratages dermed retten til at gøre deres egne anbringender gældende til støtte for deres søgsmål til prøvelse af den i hovedsagen omhandlede afgørelse, selv om disse anbringender ikke har været genstand for en kontradiktorisk forhandling, som sikrer, at de nævnte sagsøgere har kendskab til og kan drøfte såvel de faktiske som de retlige forhold, der er afgørende for sagens udfald.
98
I denne henseende fremgår det ganske vist af Domstolens faste praksis, at de grundlæggende rettigheder såsom adgang til effektive retsmidler, som er sikret ved chartrets artikel 47, ikke skal betragtes som absolutte rettigheder, men kan underlægges begrænsninger, dog forudsat at disse faktisk er nødvendige for at tilgodese de almene hensyn, som den omhandlede foranstaltning forfølger, og forudsat at begrænsningerne ikke, når henses til deres formål, indebærer et uforholdsmæssigt og uantageligt indgreb over for det centrale indhold af de beskyttede rettigheder (jf. i denne retning dom af 26.9.2013, Texdata Software, C-418/11, EU:C:2013:588, præmis 84 og den deri nævnte retspraksis).
99
Såfremt en borger, der er berørt af en afgørelse fra den nationale afviklingsmyndighed om at træffe en krisestyringsforanstaltning, blev frataget retten til, at der ved en begrundet dom træffes afgørelse om en klage, som er fastsat i artikel 85, stk. 3, i direktiv 2014/59, og som vedkommende på gyldig vis har indgivet, ville det bringe det væsentligste indhold af dennes ret til adgang til effektive retsmidler i fare.
100
I det tilfælde, som er nævnt i nærværende doms præmis 96, kan den forelæggende ret i det foreliggende tilfælde således ikke henvise til en retsvirkning erga omnes af en dom, hvori en sag såsom den, der er indgivet af GN Banks tilsynsråd, afgøres, med henblik på at fratage enhver anden berørt person en rimelig mulighed for at føre sin sag.
101
Det skal i øvrigt bemærkes, at den omstændighed, at den nationale forvaltningsdomstol har beføjelse til at påkende lovligheden af en afgørelse, der anfægtes for den, med hensyn til ethvert retsgrundlag og ethvert anbringende, uafhængigt af de anbringender, påstande og retsgrundlag, der er anført i et søgsmål til prøvelse af denne afgørelse, ikke indebærer, at denne retsinstans nødvendigvis har foretaget en prøvelse af denne afgørelse med hensyn til ethvert relevant anbringende. Det kan således ikke udelukkes, at ét af de søgsmål, der ikke er blevet behandlet, er baseret på faktuelle eller juridiske forhold, der ikke er blevet taget i betragtning ved denne prøvelse.
102
Det første spørgsmål skal derfor besvares med, at artikel 85, stk. 3, i direktiv 2014/59, sammenholdt med chartrets artikel 47, skal fortolkes således, at når der for en national retsinstans er indbragt en række sager til prøvelse af en afgørelse fra den nationale afviklingsmyndighed om at træffe en krisestyringsforanstaltning, hvoraf den ene sag er blevet anlagt af et organ i det institut, som er under afvikling, gør en frifindelse i denne ene sag det ikke muligt at lægge til grund, at overholdelsen af retten til adgang til effektive retsmidler er blevet sikret i forhold til enhver anden person, der er berørt af denne afgørelse, og som ligeledes har anlagt sag til prøvelse af afgørelsen, under påberåbelse af anbringender, der ikke er blevet taget i betragtning i den afsagte dom, og som under alle omstændigheder ikke har været genstand for en kontradiktorisk forhandling, som har gjort det muligt for denne person at føre sin sag.
Det tredje spørgsmål
103
Med det tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 3, stk. 3, i direktiv 2014/59 skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke finder anvendelse i en situation, hvor den nationale afviklingsmyndighed ligeledes udøver funktioner som midlertidig administrator som omhandlet i dette direktivs artikel 29 og indskudsgarantifunktioner som omhandlet i direktiv 2014/49, således at bestemmelsen ikke kræver, at der indføres strukturelle ordninger til at sikre denne myndigheds operationelle uafhængighed og undgå interessekonflikter i forhold til disse funktioner.
Om formaliteten
104
Den polske regering har gjort gældende, at det tredje spørgsmål, som den finder at være hypotetisk, ikke kan antages til realitetsbehandling i det væsentlige med den begrundelse, at den forelæggende ret ikke nærmere har angivet den sammenhæng, der måtte være mellem artikel 3, stk. 3, i direktiv 2014/59 og legalitetsprøvelsen af den i hovedsagen omhandlede afgørelse.
105
Det må imidlertid fastslås, at besvarelsen af dette spørgsmål er forbundet med visse anbringender fremsat for den forelæggende ret af sagsøgerne i hovedsagen, hvilke der er redegjort for i forelæggelsesafgørelsen, der i det væsentlige vedrører den eventuelle indvirkning af en formodning om bankgarantifondens manglende uafhængighed, når den handler i egenskab af afviklingsmyndighed, på forskriftsmæssigheden af den i hovedsagen omhandlede afgørelse.
106
Dette spørgsmål kan derfor antages til realitetsbehandling.
Om realiteten
107
Artikel 3 i direktiv 2014/59 opstiller i stk. 2 princippet om, at afviklingsfunktionerne skal udøves af en offentlig administrativ myndighed eller myndigheder, der har fået overdraget offentlige administrative beføjelser. Det følger i øvrigt af denne artikels stk. 3, at disse afviklingsmyndigheder kan udøve andre funktioner, idet afviklingsmyndigheden selv skal være den kompetente tilsynsmyndighed for så vidt angår forordning nr. 575/2013 og direktiv 2013/36. Såfremt der udøves andre funktioner, fastsætter dette stk. 3 ikke desto mindre, at der skal være indført passende strukturelle ordninger til at sikre operationel uafhængighed og undgå enhver interessekonflikt.
108
I en sådan sammenhæng, og således som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 34 og 36 i forslaget til afgørelse, angår kravene vedrørende operationel uafhængighed og undgåelse af interessekonflikter, der er opstillet i artikel 3, stk. 3, i direktiv 2014/59, den risiko, der er forbundet med en og samme enheds udøvelse af flere funktioner, og at dennes vedtagelse af en afgørelse, når den handler i egenskab af afviklingsmyndighed, er fordrejet samt tager sigte på at beskytte denne vedtagelse af en afgørelse mod enhver udefrakommende indflydelse på afviklingsopgaven, således at denne enhed under udførelsen af sin opgave udelukkende forfølger formål vedrørende afviklingsmekanismen.
109
Det følger i denne henseende af brugen af meget brede formuleringer i nævnte stk. 3, som henviser til »tilsynsfunktionerne [...] eller den relevante myndigheds øvrige funktioner« eller denne myndigheds »tilsynsfunktion og andre funktioner«, samt af den omstændighed, at dette stykke bl.a. generelt formuleret tager sigte på »myndigheder, der har fået overdraget offentlige administrative beføjelser«, at EU-lovgiver har villet fastsætte disse krav i forhold til alle øvrige funktioner, der udøves af afviklingsmyndigheden, idet arten heraf indebærer en sådan objektiv risiko.
110
Dette er utvivlsomt tilfældet med funktioner som midlertidig administrator som omhandlet i artikel 29 i direktiv 2014/59 eller indskudsgarantifunktioner som omhandlet i direktiv 2014/49.
111
Det følger således bl.a. af artikel 29 i direktiv 2014/59, sammenholdt med 40. betragtning til dette direktiv, og af direktivets artikel 109, at disse funktioner har forbindelse med afviklingsmekanismen, eftersom for det første udpegelsen af en midlertidig administrator finder sted i forbindelse med vedtagelsen af foranstaltninger til tidlig indgriben, der har til formål at undgå indledning af en afviklingsprocedure, men som kan efterfølges af indledning af en sådan procedure, og der for det andet kan anvendes en indskudsgarantiordning som led i afviklingen, og i givet fald at have en fordring i forhold til afviklingsfinansieringsordningen. Det kan følgelig ikke udelukkes, at afviklingsmyndighedens udøvelse af én af disse funktioner har en indvirkning på vedtagelsen af en afgørelse i forbindelse med afviklingsfunktionerne.
112
Det er i øvrigt uden betydning, at disse funktioner med forskellige midler forfølger det samme mål, nemlig i det væsentlige at bevare den finansielle stabilitet. Dette er således ligeledes tilfældet med de tilsynsfunktioner, der er fastsat i forordning nr. 575/2013 og direktiv 2013/36, og som udtrykkeligt er omhandlet i artikel 3, stk. 3, i direktiv 2014/59, som funktioner, i forhold til hvilke afviklingsmyndighedens operationelle uafhængighed og forebyggelsen af interessekonflikter skal sikres.
113
Endelig, og således som generaladvokaten i det væsentlige har fremhævet i punkt 47 i sit forslag til afgørelse, er det, så længe kravene om uafhængighed og forebyggelse af interessekonflikter er de samme med hensyn til tilsynsfunktioner og med hensyn til andre funktioner, der udøves af afviklingsmyndigheden, ikke nødvendigt at prøve arten, tilsyn eller andet, af den midlertidige administrators funktioner.
114
Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at artikel 3, stk. 3, i direktiv 2014/59 skal fortolkes således, at denne bestemmelse finder anvendelse i en situation, hvor den nationale afviklingsmyndighed ligeledes udøver funktioner som midlertidig administrator som omhandlet i dette direktivs artikel 29 og indskudsgarantifunktioner som omhandlet i direktiv 2014/49, således at bestemmelsen kræver, at der indføres strukturelle ordninger til at sikre denne myndigheds operationelle uafhængighed og undgå enhver interessekonflikt i forhold til disse funktioner.
Det fjerde spørgsmål
Om formaliteten
115
Den polske regering har bestridt, at det fjerde spørgsmål kan antages til realitetsbehandling, idet samme argumentation som den, der er anført i nærværende doms præmis 104, gøres gældende, hvilken argumentation allerede er blevet forkastet af de grunde, der er anført i nærværende doms præmis 105, og som det derfor er tilstrækkeligt at henvise til.
116
GN Banks tilsynsråd har gjort gældende, at den forelæggende ret ikke har anmodet Domstolen om en fortolkning af EU-retten, men om en bedømmelse af de faktiske omstændigheder. Dette spørgsmål er endvidere hypotetisk, eftersom det omhandler en situation, hvor uforeneligheden af den nationale lovgivning med direktiv 2014/59 afhjælpes af foranstaltninger, der ikke er angivet nærmere.
117
Det må i denne henseende fastslås, at spørgsmålet om, hvorvidt det nævnte spørgsmål kan antages til realitetsbehandling, ikke kan betinges af den forelæggende rets angivelse af de konkrete foranstaltninger, som bankgarantifonden måtte have truffet med henblik på at sikre sin operationelle uafhængighed og at forebygge interessekonflikter i forbindelse med dens funktion som afviklingsmyndighed, såfremt det lægges til grund, at det er muligt at afhjælpe den manglende lovgivningsmæssige ramme med sådanne foranstaltninger, idet den forelæggende ret netop søger at efterprøve, om en sådan mulighed i princippet er i overensstemmelse med EU-retten.
118
Det skal i øvrigt bemærkes, at de nationale retsinstanser på ethvert tidspunkt, som de finder passende, under proceduren kan forelægge Domstolen spørgsmål, hvor de i al fald redegør for de faktiske forhold, der er baggrunden for de præjudicielle spørgsmål (jf. i denne retning kendelse af 25.3.2022, IP m.fl. (Fastlæggelse af rigtigheden af de faktiske omstændigheder i hovedsagen), C-609/21, EU:C:2022:232, præmis 21 og den deri nævnte retspraksis).
119
Det følger endvidere af betragtningerne i nærværende doms præmis 117, at den forelæggende ret ikke har anmodet Domstolen om at foretage vurderinger af faktisk karakter.
120
Det foreliggende spørgsmål kan derfor antages til realitetsbehandling.
Om realiteten
121
Med det fjerde spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 3, stk. 3, i direktiv 2014/59 skal fortolkes således, at når den nationale afviklingsmyndighed ligeledes udøver »tilsynsfunktioner« eller »øvrige funktioner« i denne bestemmelses forstand, og hvor der ikke er skriftlige interne regler, der har til formål at sikre denne myndigheds operationelle uafhængighed og at forebygge interessekonflikter mellem dens afviklingsfunktioner og dens øvrige funktioner, kan overholdelsen af disse krav ikke desto mindre følge af indførelsen af foranstaltninger, organisatoriske eller andre, der er tilstrækkelige til dette formål.
122
Det bemærkes indledningsvis, at det for det første fremgår af ordlyden af artikel 3, stk. 3, tredje afsnit, i direktiv 2014/59, at eventuelt fornødne relevante interne regler med henblik på denne bestemmelse ikke alene kan udstedes af medlemsstaten selv, men ligeledes af den nationale afviklingsmyndighed. For det andet stiller den nævnte bestemmelse ligeledes krav om, at sådanne regler offentliggøres.
123
Når dette er sagt opstiller artikel 3, stk. 3, i direktiv 2014/59 hverken nogen formkrav for disse regler i intern ret eller nogen nærmere fremgangsmåde for deres offentliggørelse.
124
De passende organisatoriske foranstaltninger og øvrige foranstaltninger kan følgelig svare til begrebet »interne regler« i denne bestemmelses forstand, forudsat at de beskrives tilstrækkeligt præcist. Offentliggørelsen af disse regler kan i øvrigt ske med ethvert passende middel, forudsat at det gør det muligt for alle interesserede personer på ethvert tidspunkt at få kendskab hertil.
125
Henset til oplysningerne i anmodningen om præjudiciel afgørelse skal følgende – for at give den forelæggende ret et svar, der er relevant for afgørelsen af den tvist, der er indbragt for den – endvidere præciseres.
126
Hvad for det første angår indholdet af de passende strukturelle ordninger, der er omhandlet i artikel 3, stk. 3, første afsnit, i direktiv 2014/59, bestemmer dette stk. 3, andet afsnit, at de medarbejdere, der er involveret i at udføre afviklingsmyndighedens funktioner, skal være strukturelt adskilt fra og underlagt særskilte kommandoveje i forhold til de medarbejdere, der er involveret i at udføre denne myndigheds andre funktioner.
127
Sådanne krav, der udtrykkeligt vedrører medarbejdere, stiller ikke krav om, at den forvaltningsmyndighed, som er blevet betroet afviklingsfunktionen ud over andre funktioner, har et særskilt beslutningsorgan, når den handler i egenskab af afviklingsmyndighed. En sådan forpligtelse ville således medføre, at den mulighed, der er overladt medlemsstaterne, for at udpege en eksisterende forvaltningsmyndighed, mister sin virkning, idet den i praksis ville medføre, at der stilles krav om en dublering af en sådan eksisterende myndighed.
128
Det må i øvrigt fastslås, og i lighed med hvad generaladvokaten har anført i punkt 49 i forslaget til afgørelse, at i en tilsvarende kontekst fastsætter Rådets forordning (EU) nr. 1024/2013 af 15. oktober 2013 om overdragelse af specifikke opgaver til Den Europæiske Centralbank i forbindelse med politikker vedrørende tilsyn med kreditinstitutter (EUT 2013, L 287, s. 63) i artikel 25, stk. 4, at både afgørelser, der angår de tilsynsmæssige funktioner, som denne institution er tillagt, og dem, der angår dens pengepolitiske opgaver, henhører under Styrelsesrådets kompetence.
129
Tilsvarende forhindrer disse krav ikke den forvaltningsmyndighed, som udøver afviklingsfunktioner ud over øvrige funktioner, i at være organiseret således, at visse interne afdelinger såsom den juridiske afdeling, HR-afdelingen eller tekniske afdelinger, leverer støttetjenester til såvel personale, der er afsat til afviklingsfunktioner, som personale, der er afsat til øvrige funktioner, med forbehold af reglerne om tavshedspligt, således som de er omhandlet i artikel 3, stk. 3, tredje afsnit, i direktiv 2014/59, når sådanne regler viser sig nødvendige for at sikre overholdelsen af oplysningernes fortrolighed.
130
Hvad for det andet angår konsekvenserne af en eventuel manglende offentliggørelse af de interne regler, der er fastsat i denne bestemmelse, må det for det første fastslås, at der er tale om operationelle regler, der som sådanne ikke har til virkning, at borgere, der ikke er en del af beslutningsproceduren inden for afviklingsmyndigheden, tillægges rettigheder. For det andet har offentliggørelsen af disse regler hovedsageligt en gennemsigtighedsfunktion, der har til formål at oplyse alle personer, der potentielt kan blive berørt, om deres eksistens og indhold, idet denne offentliggørelse ikke har indvirkning på navnlig anvendeligheden af de nævnte regler.
131
Det kan af disse betragtninger udledes, at en manglende offentliggørelse af de interne regler som omhandlet i artikel 3, stk. 3, tredje afsnit, i direktiv 2014/59 ikke automatisk medfører, at afviklingsmyndighedens afgørelser er ugyldige. Imidlertid bemærkes, at hvis det ved behandlingen af en sag til prøvelse af en afgørelse fra afviklingsmyndigheden fastslås, at disse regler ikke er offentliggjort, påhviler det afviklingsmyndigheden at godtgøre, at de nævnte regler på trods af denne undladelse er blevet overholdt, således at denne afgørelse udelukkende er blevet truffet med henblik på at opnå et eller flere af de afviklingsmål, der er omhandlet i artikel 31 i direktiv 2014/59, i henhold til artikel 32, stk. 5, heri.
132
Det fjerde spørgsmål skal derfor besvares med, at artikel 3, stk. 3, i direktiv 2014/59 skal fortolkes således, at når den nationale afviklingsmyndighed ligeledes udøver »tilsynsfunktioner« eller »øvrige funktioner« i denne bestemmelses forstand, og hvor der ikke er interne regler, der har til formål at sikre denne myndigheds operationelle uafhængighed og forebygge interessekonflikter mellem dens afviklingsfunktioner og dens øvrige funktioner, kan overholdelsen af disse krav ikke desto mindre følge af indførelsen af foranstaltninger, organisatoriske eller andre, der er tilstrækkelige til dette formål. Denne bestemmelse indebærer imidlertid hverken, at afgørelser, der angår afviklingsfunktioner, og afgørelser, der angår denne myndigheds øvrige funktioner, skal vedtages af forskellige beslutningsorganer, eller at samme myndigheds interne afdelinger er forhindret i at levere støttetjenester til såvel personale, der er afsat til afviklingsfunktioner, som personale, der er afsat til øvrige funktioner, med forbehold af reglerne om tavshedspligt. Når disse skriftlige interne regler, der er fastsat i samme bestemmelse, foreligger, medfører en manglende offentliggørelse heraf ikke automatisk, at afviklingsmyndighedens afgørelser er ugyldige, men indebærer i givet fald, og i tilfælde af et søgsmål til prøvelse af en afgørelse fra denne myndighed, at det påhviler denne myndighed at godtgøre, at disse regler er blevet overholdt, således at den pågældende afgørelse er blevet truffet udelukkende med henblik på at opnå et eller flere af afviklingsmålene.
Sagsomkostninger
133
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Fjerde Afdeling) for ret:
1)
Artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder
skal fortolkes således, at
den er til hinder for anvendelsen af en national processuel bestemmelse, der pålægger den retsinstans, der har kompetence til at påkende sager til prøvelse af en afgørelse fra den nationale afviklingsmyndighed om at træffe en krisestyringsforanstaltning, at forene alle de sager, der indbringes for denne til prøvelse af den nævnte afgørelse, når anvendelsen af denne bestemmelse er i strid med retten til at få sin sag behandlet inden for en rimelig frist.
2)
Artikel 85, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/59/EU af 15. maj 2014 om et regelsæt for genopretning og afvikling af kreditinstitutter og investeringsselskaber og om ændring af Rådets direktiv 82/891/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/24/EF, 2002/47/EF, 2004/25/EF, 2005/56/EF, 2007/36/EF, 2011/35/EU, 2012/30/EU og 2013/36/EU samt forordning (EU) nr. 1093/2010 og (EU) nr. 648/2012, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2019/879 af 20. maj 2019, sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder,
skal fortolkes således, at
når der for en national retsinstans er indbragt en række sager til prøvelse af en afgørelse fra den nationale afviklingsmyndighed om at træffe en krisestyringsforanstaltning, hvoraf den ene sag er blevet anlagt af et organ i det institut, som er under afvikling, gør en frifindelse i denne ene sag det ikke muligt at lægge til grund, at overholdelsen af retten til adgang til effektive retsmidler er blevet sikret i forhold til enhver anden person, der er berørt af denne afgørelse, og som ligeledes har anlagt sag til prøvelse af afgørelsen, under påberåbelse af anbringender, der ikke er blevet taget i betragtning i den afsagte dom, og som under alle omstændigheder ikke har været genstand for en kontradiktorisk forhandling, som har gjort det muligt for denne person at føre sin sag.
3)
Artikel 3, stk. 3, i direktiv 2014/59, som ændret ved direktiv 2019/879,
skal fortolkes således, at
denne bestemmelse finder anvendelse i en situation, hvor den nationale afviklingsmyndighed ligeledes udøver funktioner som midlertidig administrator som omhandlet i artikel 29 i dette direktiv, som ændret, og indskudsgarantifunktioner som omhandlet i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/49/EU af 16. april 2014 om indskudsgarantiordninger, således at bestemmelsen kræver, at der indføres strukturelle ordninger til at sikre denne myndigheds operationelle uafhængighed og undgå enhver interessekonflikt i forhold til disse funktioner.
4)
Artikel 3, stk. 3, i direktiv 2014/59, som ændret ved direktiv 2019/879,
skal fortolkes således, at
når den nationale afviklingsmyndighed ligeledes udøver »tilsynsfunktioner« eller »øvrige funktioner« i denne bestemmelses forstand, og hvor der ikke er interne regler, der har til formål at sikre denne myndigheds operationelle uafhængighed og forebygge interessekonflikter mellem dens afviklingsfunktioner og dens øvrige funktioner, kan overholdelsen af disse krav ikke desto mindre følge af indførelsen af foranstaltninger, organisatoriske eller andre, der er tilstrækkelige til dette formål. Denne bestemmelse indebærer imidlertid hverken, at afgørelser, der angår afviklingsfunktioner, og afgørelser, der angår denne myndigheds øvrige funktioner, skal vedtages af forskellige beslutningsorganer, eller at samme myndigheds interne afdelinger er forhindret i at levere støttetjenester til såvel personale, der er afsat til afviklingsfunktioner, som personale, der er afsat til øvrige funktioner, med forbehold af reglerne om tavshedspligt. Når disse skriftlige interne regler, der er fastsat i samme bestemmelse, foreligger, medfører en manglende offentliggørelse heraf ikke automatisk, at afviklingsmyndighedens afgørelser er ugyldige, men indebærer i givet fald, og i tilfælde af søgsmål til prøvelse af en afgørelse fra denne myndighed, at det påhviler denne myndighed at godtgøre, at disse regler er blevet overholdt, således at den pågældende afgørelse er blevet truffet udelukkende med henblik på at opnå et eller flere af afviklingsmålene.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: polsk.