62022CJ0548
DOMSTOLENS DOM (Første Afdeling)
12. september 2024 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP – §§ 4 og 5 – princippet om forbud mod forskelsbehandling – ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv – honorære og ordinære dommere – foranstaltninger til sanktionering af misbrug af tidsbegrænsede kontrakter – tidsbegrænset ansættelse – funktionsstabiliseringsprocedurer – afkald ex lege på ethvert krav vedrørende perioden før funktionsstabiliseringen – erstatning for skade som følge af manglende korrekt gennemførelse af EU-lovgivning«
I sag C-548/22,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Giudice di pace di Fondi (fredsdommeren i Fondi, Italien) ved afgørelse af 18. august 2022, indgået til Domstolen den 18. august 2022, i sagen
M.M.
mod
Presidenza del Consiglio dei ministri,
Ministero della Giustizia,
Ministero dell’Economia e delle Finanze,
har
DOMSTOLEN (Første Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, A. Arabadjiev (refererende dommer), og dommerne T. von Danwitz, P.G. Xuereb, A. Kumin og I. Ziemele,
generaladvokat: J. Kokott,
justitssekretær: fuldmægtig C. Di Bella,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 1. februar 2024,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
M.M. ved avvocati G. Falso og E. Iorio,
–
den italienske regering ved G. Palmieri, som befuldmægtiget, bistået af avvocati dello Stato L. Fiandaca og F. Sclafani,
–
Europa-Kommissionen ved B.-R. Killmann og D. Recchia, som befuldmægtigede,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 29. februar 2024,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 288 TEUF, artikel 17, 31, 34 og 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«), artikel 7 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4. november 2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden (EUT 2003, L 299, s. 9), § 4 i rammeaftalen om deltidsarbejde, der blev indgået den 6. juni 1997 (herefter »rammeaftalen om deltidsarbejde«) og fremgår som bilag til Rådets direktiv 97/81/EF af 15. december 1997 om rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der er indgået af UNICE, CEEP og EFS (EFT 1998, L 14, s. 9), samt § 4 i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der blev indgået den 18. marts 1999 (herefter »rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse«) og fremgår som bilag til Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP (EFT 1999, L 175, s. 43).
2
Denne anmodning er blevet fremsat i forbindelse med en tvist mellem på den ene side M.M., der er honorær viceanklager, og på den anden side Presidenza del Consiglio dei ministri (formandskabet for ministerrådet, Italien), Ministero della Giustizia (justitsministeriet, Italien) og Ministero dell’Economia e delle Finanze (økonomi- og finansministeriet, Italien), vedrørende M.M.’s anmodning om betaling af beløb, som hun angiveligt havde til gode i forbindelse med udøvelsen af sit hverv som honorær dommer.
Retsforskrifter
EU-retten
Rammeaftalen om deltidsarbejde
3
§ 4 i rammeaftalen om deltidsarbejde med overskriften »Princippet om ikke-forskelsbehandling« bestemmer i stk. 1:
»Hvad angår ansættelsesvilkår[…] må deltidsansatte ikke behandles på en mindre gunstig måde end sammenlignelige fuldtidsansatte, udelukkende fordi de arbejder på deltid, medmindre forskelsbehandlingen er begrundet i objektive forhold.«
Rammeaftale om tidsbegrænset ansættelse
4
§ 2 i rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse med overskriften »Anvendelsesområde« bestemmer i stk. 1:
»Denne aftale finder anvendelse på alle med tidsbegrænset ansættelse, som har en ansættelseskontrakt eller indgår i et ansættelsesforhold, som defineret ved lov, kollektiv aftale eller gældende praksis i den enkelte medlemsstat.«
5
§ 4 i rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse med overskriften »Princippet om ikke-diskrimination« bestemmer i stk. 1:
»Ansættelsesvilkårene for personer med tidsbegrænset ansættelse må ikke være mindre gunstige end de, der gælder for sammenlignelige fastansatte, hvis dette udelukkende er begrundet i kontraktens tidsbegrænsede varighed, og forskelsbehandlingen ikke er begrundet i objektive forhold.«
6
§ 5 i rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse med overskriften »Bestemmelser om misbrug« bestemmer:
»1. For at forhindre misbrug hidrørende fra anvendelsen af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter eller ansættelsesforhold fastsættes, medmindre der allerede findes tilsvarende retsregler, bestemmelser af medlemsstaterne – efter høring af arbejdsmarkedets parter i henhold til national lovgivning, kollektive aftaler eller praksis – og/eller af arbejdsmarkedets parter, hvorved der tages hensyn til behovene inden for bestemte sektorer og/eller blandt bestemte kategorier af arbejdstagere, og som regulerer et eller flere af følgende forhold:
a)
objektive omstændigheder, der kan begrunde en fornyelse af sådanne kontrakter eller ansættelsesforhold
b)
den maksimale samlede varighed af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter eller arbejdsforhold
c)
antallet af gange sådanne kontrakter eller ansættelsesforhold kan fornys.
2.
Medlemsstaterne – efter høring af arbejdsmarkedets parter – og/eller arbejdsmarkedets parter fastsætter, hvor det er hensigtsmæssigt, under hvilke betingelser tidsbegrænsede ansættelseskontrakter og ansættelsesforhold er at anse [for]:
a)
»flere på hinanden følgende«
b)
tidsubegrænsede kontrakter eller ansættelsesforhold.«
Direktiv 2003/88
7
Artikel 7 i direktiv 2003/88 med overskriften »Årlig ferie« bestemmer i stk. 1:
»Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at alle arbejdstagere får en årlig betalt ferie af mindst fire ugers varighed i overensstemmelse med de kriterier for opnåelse og tildeling heraf, som er fastsat i national lovgivning og/eller praksis.«
Italiensk ret
8
Artikel 29, stk. 1-3 og 5, i decreto legislativo n. 116 – Riforma organica della magistratura onoraria e altre disposizioni sui giudici di pace, nonché disciplina transitoria relativa ai magistrati onorari in servizio, a norma della legge 28 aprile 2016, n. 57 (lovdekret nr. 116 om ændring af organiseringen af den honorære dommerstand og af andre bestemmelser vedrørende fredsdommere samt overgangsbestemmelser for tjenestegørende honorære dommere i overensstemmelse med lov nr. 57 af 28.4.2016) af 13. juli 2017 (GURI nr. 177 af 31.7.2017, s. 1, herefter »lovdekret nr. 116«), som erstattet af artikel 1, stk. 629, i legge n. 234 – Bilancio di previsione dello Stato per l’anno finanziario 2022 e bilancio pluriennale per il triennio 2022-2024 (lov nr. 234 om statsbudgettet for budgetåret 2022 og det flerårige budget 2022-2024) af 30. december 2021 (GURI nr. 310 af 31.12.2021, s. 1) (herefter »artikel 29 i lovdekret nr. 116«), bestemmer:
»1.   Honorære dommere, som udøver deres hverv på datoen for dette lovdekrets ikrafttrædelse, kan på anmodning få en bekræftelse af, at de kan fortsætte i deres hverv, indtil de fylder 70 år.
2.   Honorære dommere, som udøver deres hverv på datoen for dette lovdekrets ikrafttrædelse, og hvis hverv ikke er bekræftet, fordi de ikke indgiver anmodning om bekræftelse eller ikke består den i stk. 3 nævnte vurderingsprocedure, har ret til, dog med mulighed for at give afkald herpå, en godtgørelse svarende til henholdsvis 2500 EUR, før skat, for hvert tjenesteår, i hvilket de har været beskæftiget med retsmøder i en periode svarende til mindst 80 arbejdsdage, og 1500 EUR, før skat, for hvert tjenesteår, i hvilket de har været beskæftiget med retsmøder i en periode svarende til mindre end 80 dage, op til et maksimumsbeløb på 50000 EUR pr. dommer, før skat. Med hensyn til opgørelsen af den godtgørelse, som udbetales i medfør af det foregående punktum, sidestilles en tjenesteperiode på over seks måneder med et år. Ved modtagelse af denne godtgørelse giver de nævnte dommere afkald på ethvert andet krav, som følger af ophøret af hvervet som honorær dommer.
3.   Med henblik på den genudnævnelse, der er anført i stk. 1, tilrettelægger det øverste råd for retsvæsenet ved afgørelse tre forskellige bedømmelsesprocedurer, der afholdes årligt i løbet af den treårige periode 2022-2024. De vedrører tjenestegørende honorære dommere, som på tidspunktet for dette dekrets ikrafttræden har tilbagelagt:
a)
mere end 16 års tjeneste
b)
mellem 12 og 16 års tjeneste
c)
mindre end 12 års tjeneste.
[...]
5.   Ansøgning om deltagelse i de i stk. 3 nævnte bedømmelsesprocedurer medfører, at der gives afkald på ethvert andet krav, uanset dettes karakter, som følger af det arbejde som honorær dommer, der er udført tidligere, med undtagelse af retten til den godtgørelse, der er fastsat i stk. 2, i tilfælde af manglende genudnævnelse.«
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
9
M.M er honorær dommer, som siden den 4. april 2001 har udøvet hvervet som honorær viceanklager. Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at M.M.’s stilling kan sammenlignes med stillingen for en ordinær dommer, der udøver hvervet som anklager, og at M.M. har samme retlige status og er omfattet af den samme økonomiske behandling som de honorære fredsdommere. Efter sin tiltrædelse af tjenesten har denne dommer fået forlænget sit hverv flere gange, senest ved det øverste råd for retsvæsenet af 29. april 2020.
10
Siden den 4. april 2001 har M.M. bl.a. deltaget i ti straffesager, som er genstand for tvisten i hovedsagen, i sin egenskab af repræsentant for anklagemyndigheden, for hvilke hun har modtaget en godtgørelse på 98 EUR pr. retsmøde, hvoraf der blev fratrukket skat. Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at der ikke blev indbetalt bidrag til sociale sikringsordninger på vegne af M.M., hvilket fratog hende enhver social beskyttelse. Derimod udgør den daglige bruttoløn for en ordinær dommer, der udøver sit arbejde tidsubegrænset, 248 EUR, og staten betaler for hver ordinær dommer bidrag til de kompetente institutioner med henblik på at sikre deres sociale beskyttelse.
11
Da M.M. var af den opfattelse, at hun var blevet udsat for en ulovlig forskelsbehandling for så vidt angår aflønningen for sit arbejde, anlagde hun sag ved Tribunale di Roma (retten i Rom, Italien) med påstand om erstatning for det tab, som hun havde lidt som følge af den manglende gennemførelse i italiensk ret af direktiv 1999/70 og 2003/88 og Rådets direktiv 92/85/EØF af 19. oktober 1992 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af sikkerheden og sundheden under arbejdet for arbejdstagere, som er gravide, som lige har født, eller som ammer (tiende særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF) (EFT 1992, L 348, s. 1). Ved kendelse af 13. januar 2021 dømte denne ret Presidenza del Consiglio dei ministri (formandskabet for ministerrådet) til at erstatte M.M.’s økonomiske og ikke-økonomiske skade på grund af manglende gennemførelse af de nævnte direktiver, men på tidspunktet for indgivelsen af forelæggelsesafgørelsen var der endnu ikke blevet udbetalt nogen erstatning til sidstnævnte i medfør af denne dom.
12
Efterfølgende har M.M. anlagt sag ved Giudice di pace di Fondi (fredsdommeren i Fondi, Italien), som er den forelæggende ret, med påstand om betaling af, for så vidt angår de nævnte retsmøder, et yderligere beløb på 150 EUR pr. retsmøde, dvs. i alt 1500 EUR, i erstatning for fortsat manglende gennemførelse af de nævnte direktiver. Til støtte for søgsmålet har hun gjort gældende, at hun har modtaget en anden økonomisk behandling end den, som de ordinære dommere har modtaget, hvilket udgør en forskelsbehandling, der er forbudt ved direktiv 1999/70, 97/81 og 2003/88.
13
I denne henseende fremgår det af forelæggelsesafgørelsen, at M.M., selv om hun uafbrudt har udøvet hvervet som honorær anklager siden den 4. april 2001, med henblik på at undgå et øjeblikkeligt ophør af dette hverv den 28. juni 2022 ifølge eget udsagn var tvunget til at indgive en ansøgning om deltagelse i den vurderingsprocedure, der er fastsat i artikel 29 i lovdekret nr. 116.
14
I henhold til denne bestemmelse kan en fungerende honorær dommer ansøge om at deltage i en vurderings- og stabiliseringsprocedure, der giver vedkommende mulighed for at fortsætte i tjenesten, indtil denne fylder 70 år, såfremt vurderingsproceduren bestås. Det er ligeledes muligt at undlade at indgive en anmodning om deltagelse i denne procedure og dermed at ophøre i tjenesten. I dette tilfælde er det muligt inden for den samlede grænse på 50000 EUR brutto at gøre krav på en godtgørelse på 1500 EUR brutto pr. tjenesteår, hvor man har deltaget i retsmøder i mindre end 80 dage, eller en godtgørelse på 2500 EUR brutto for hvert tjenesteår, hvor man har deltaget i retsmøder i mindst 80 dage. Denne godtgørelse tildeles ligeledes de honorære dommere, der, selv om de har anmodet om at deltage i denne procedure, ikke har bestået den.
15
Anmodningen om at deltage i stabiliseringsproceduren eller modtagelsen af den nævnte godtgørelse medfører imidlertid for en honorær dommer som M.M., at hun ex lege giver afkald på ethvert andet krav af en hvilken som helst art, der følger af, at hun tidligere har udøvet hvervet som honorær dommer. Den eneste mulighed for ikke at give afkald på et sådant krav består i at forlade tjenesten uden at modtage nogen form for godtgørelse.
16
M.M. har følgelig for den forelæggende ret gjort gældende, at den italienske lovgivning ikke gør det muligt for hende at gøre krav på de beløb, som hun har ret til på grund af den manglende gennemførelse af direktiv 1999/70, 2003/88 og 92/85, således at denne lovgivning dels er i strid med EU-retten, dels påhviler det denne ret at undlade at anvende den nævnte lovgivning.
17
Den forelæggende ret har anført, at Domstolen i dom af 16. juli 2020, Governo della Repubblica italiana (Italienske fredsdommeres status) (C-658/18, EU:C:2020:572), og af 7. april 2022, Ministero della Giustizia m.fl. (Italienske fredsdommeres status) (C-236/20, EU:C:2022:263), fastslog, at medlemsstaterne skal sikre gennemførelsen af de direktiver, der er omhandlet i denne doms præmis 16, for så vidt angår fredsdommere, hvis funktion ved italiensk lov er sidestillet med honorære viceanklagere.
18
Såfremt artikel 29 i lovdekret nr. 116 fandt anvendelse på M.M., ville hun i det foreliggende tilfælde være forpligtet til at give afkald på ethvert krav af en hvilken som helst art, der følger af udøvelsen af hvervet som honorær dommer, og ville således blive frataget beskyttelsen af de rettigheder, der er sikret ved disse direktiver.
19
Desuden har den forelæggende ret i det væsentlige anført, at den italienske lovgivning med henblik på at bekæmpe usikkerheden for de honorære dommere ved denne nationale bestemmelse har fastsat en vag stabilisering af deres funktioner gennem disses deltagelse i procedurer for vurdering og stabilisering eller udbetaling af en godtgørelse, der er ubetydelig, henset til det tab, der er lidt i forbindelse med deres udtræden af tjenesten.
20
Under disse omstændigheder har Giudice di pace di Fondi (fredsdommeren i Fondi) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal artikel 288 [TEUF], [chartrets] artikel 17, 31, 34 og 47, […] artikel 7 i [direktiv 2003/88], § 4 i rammeaftalen om deltidsarbejde […] samt § 4 i rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse […] fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning som den, der er fastsat i artikel 29 i [lovdekret nr. 116], der bestemmer, at der automatisk gives afkald ex lege på ethvert krav vedrørende gennemførelsen af [direktiv 1999/70, 97/81 og 2003/88], og som fører til tabet af enhver anden løn-, arbejds- og socialsikringsmæssig beskyttelse, som er sikret ved EU-retten:
a)
alene fordi en honorær dommer i sin egenskab af europæisk arbejdstager med tidsbegrænset deltidsansættelse, som kan sammenlignes med en professionel dommer i dennes egenskab af europæisk fastansat arbejdstager på fuldtid, indgiver ansøgning om deltagelse i stabiliseringsprocedurer, som kun formelt gennemfører § 5, stk. 1, i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse […]
b)
eller fordi denne, såfremt denne ikke består de nævnte procedurer eller ikke indgiver den omhandlede ansøgning, modtager [en godtgørelse], hvis størrelse åbenlyst er utilstrækkelig og ikke står i forhold til de skader, som følger af den manglende gennemførelse af de ovennævnte direktiver?«
Retsforhandlingerne for Domstolen
21
Den forelæggende ret har anmodet om, at denne præjudicielle forelæggelse undergives den fremskyndede procedure, der er fastsat i artikel 105 i Domstolens procesreglement. Til støtte for sin anmodning har den forelæggende ret anført, at sagsøgeren i hovedsagen i henhold til artikel 29 i lovdekret nr. 116 er forpligtet til at vælge mellem på den ene side at frafalde ethvert krav, som hun kan gøre gældende over for den italienske stat, og på den anden side øjeblikkeligt at ophøre med at udøve sit hverv uden erstatning for de tab, der er lidt som følge af Den Italienske Republiks manglende gennemførelse af direktiv 97/81, 1999/70 og 2003/88. Dette valg udgør et alvorligt indgreb i dommerstandens uafhængighed, hvilket begrunder, at denne sag behandles hurtigst muligt.
22
Det bemærkes i denne henseende, at i medfør af artikel 105, stk. 1, i Domstolens procesreglement kan Domstolens præsident efter anmodning fra den forelæggende ret eller i undtagelsestilfælde af egen drift, efter at have hørt den refererende dommer og generaladvokaten, beslutte at undergive en sag en fremskyndet procedure, der fraviger bestemmelserne i dette reglement, når sagens karakter kræver, at den behandles hurtigt.
23
I det foreliggende tilfælde har Domstolens præsident den 30. september 2022 efter at have hørt den refererende dommer og generaladvokaten besluttet ikke at tage den anmodning, der er omhandlet i denne doms præmis 21, til følge.
24
Forelæggelsesafgørelsen gør det nemlig hverken muligt for Domstolen at forstå de konsekvenser, som M.M. ville blive udsat for, hvis sagen ikke blev undergivet den fremskyndede procedure, eller hvordan dette konkret kunne skade dommerstandens uafhængighed.
25
Under alle omstændigheder bemærkes, at i mangel af beviser for, at en behandling af sagen efter den fremskyndede procedure ville gøre det muligt at undgå sådanne konsekvenser, kan den retsusikkerhed, der påvirker sagsøgeren i hovedsagen, ikke i sig selv begrunde anvendelsen af denne procedure (jf. i denne retning kendelse afsagt af Domstolens præsident den 27.6.2016, S., C-283/16, EU:C:2016:482, præmis 11).
Formaliteten vedrørende anmodningen om præjudiciel afgørelse
26
Det følger af fast retspraksis, at proceduren efter artikel 267 TEUF er et middel til samarbejde mellem Domstolen og de nationale retter, som giver Domstolen mulighed for at forsyne de nationale retter med de elementer vedrørende fortolkningen af EU-retten, som er nødvendige for, at de kan afgøre den for dem verserende tvist (dom af 22.2.2024, Ente Cambiano società cooperativa per azioni, C-660/22, EU:C:2024:152, præmis 20 og den deri nævnte retspraksis).
27
Eftersom forelæggelsesafgørelsen danner grundlaget for denne procedure, er den nationale ret forpligtet til i selve forelæggelsesafgørelsen udtrykkeligt at redegøre for den retlige og faktiske baggrund for tvisten i hovedsagen og til at give de nødvendige forklaringer om begrundelsen for valget af de EU-retlige bestemmelser, som den ønsker fortolket, og om den sammenhæng, der efter dens opfattelse består mellem disse bestemmelser og den nationale lovgivning, som finder anvendelse på den tvist, der er indbragt for den (dom af 4.6.2020, C-660/22, EU:C:2024:152, præmis 21 og den deri nævnte retspraksis).
28
Det skal i denne henseende ligeledes fremhæves, at forelæggelsesafgørelsens oplysninger skal gøre det muligt dels for Domstolen at give brugbare svar på de af den nationale ret forelagte spørgsmål, dels for medlemsstaternes regeringer samt andre berørte parter at udøve den rettighed, som de er tillagt ved artikel 23 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, til at fremsætte bemærkninger. Domstolen skal drage omsorg for, at denne ret sikres, når henses til, at det i henhold til den nævnte bestemmelse kun er forelæggelsesafgørelserne, der meddeles de berørte parter (dom af 22.2.2021, Ente Cambiano società cooperativa per azioni, EU:C:2024:152, præmis 22 og den deri nævnte retspraksis).
29
Disse kumulative krav til indholdet af en forelæggelsesafgørelse fremgår udtrykkeligt af artikel 94 i Domstolens procesreglement, som den forelæggende ret forventes at have kendskab til og iagttage nøje inden for rammerne af det samarbejde, der er indført ved artikel 267 TEUF. Disse krav er endvidere anført i punkt 13, 15 og 16 i Den Europæiske Unions Domstols anbefalinger til de nationale retter vedrørende forelæggelse af præjudicielle spørgsmål (dom af 22.2.2021, Ente Cambiano società cooperativa per azioni, EU:C:2024:152, præmis 22 og den deri nævnte retspraksis).
30
Det bemærkes, at den forelæggende ret med sit spørgsmål nærmere bestemt ønsker oplyst, om artikel 288 TEUF, chartrets artikel 17, 31, 34 og 47, artikel 7 i direktiv 2003/88, § 4 i rammeaftalen om deltidsarbejde og § 4 i rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, hvorefter honorære dommere med henblik på fortsat at kunne udøve deres hverv har pligt til at deltage i en vurderingsprocedure, som dels i tilfælde af et positivt resultat gør det muligt for dem at opnå en ændring af deres tidsbegrænsede ansættelsesforhold til et tidsubegrænset ansættelsesforhold, indtil de fylder 70 år, dels i tilfælde af et negativt resultat gør det muligt for disse dommere at modtage en godtgørelse, når såvel en bestået som en ikke bestået vurdering med accept af godtgørelsen medfører, at der ex lege gives afkald på ethvert krav, som de på grundlag af disse bestemmelser kan gøre gældende for det hverv som honorær dommer, som de tidligere har udøvet.
31
For det første bemærkes, at den forelæggende ret ikke har anmodet om en selvstændig fortolkning af artikel 288 TEUF eller af chartrets artikel 17, 31, 34 og 47, idet disse bestemmelser alene er nævnt til støtte for anmodningen om fortolkning af direktiv 2003/88, rammeaftalen om deltidsarbejde og rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse (jf. analogt dom af 7.4.2022, Ministero della Giustizia m.fl. (Italienske fredsdommeres status), C-236/20, EU:C:2022:263, præmis 26).
32
Hvad for det andet angår artikel 7 i direktiv 2003/88 skal det fastslås, at denne artikel ikke er relevant for løsningen af tvisten i hovedsagen, eftersom M.M. inden for rammerne af denne tvist ikke har påberåbt sig overholdelsen af den ret til årlig betalt ferie, der er fastsat i den nævnte bestemmelse, men i det væsentlige betaling af et vederlag, der svarer til det, som en ordinær dommer modtager.
33
Hvad for det tredje angår § 4 i rammeaftalen om deltidsarbejde bemærkes, at intet i forelæggelsesafgørelsen gør det muligt at fastslå, at M.M. arbejder på deltid som omhandlet i denne rammeaftale.
34
Hvad for det fjerde angår § 4 i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse må det konstateres, at den forelæggende ret med sit spørgsmål nærmere bestemt ønsker oplyst, om den ordning, der er fastsat i artikel 29 i lovdekret nr. 116, er lovlig, henset til denne § 4, for så vidt som denne nationale bestemmelse samtidig med, at den tillader, at en honorær dommers tidsbegrænsede ansættelsesforhold ændres til et tidsubegrænset ansættelsesforhold, forhindrer denne dommer i at opnå det samme vederlag som det, der tilkommer ordinære dommere, der udøver sammenlignelige funktioner, eftersom denne ændring indebærer, at der ex lege gives afkald på ethvert krav, der følger af ophøret af det hverv som honorær dommer, der tidligere er blevet udøvet.
35
Med henblik på at besvare dette spørgsmål er det nødvendigt først at fastslå, om den nævnte bestemmelse i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse foreskriver, at honorære dommere og ordinære dommere skal tildeles det samme vederlag for de udførte funktioner. I denne henseende skal det navnlig for det første vurderes, om en honorær dommer, der befinder sig i M.M.’s situation, kan kvalificeres som en »arbejdstager« med tidsbegrænset ansættelse som omhandlet i § 2 i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, for det andet, om den hævdede forskelsbehandling vedrører et »ansættelsesvilkår« som omhandlet i denne rammeaftales § 4, for det tredje, om denne dommer befinder sig i en situation, der er sammenlignelig med situationen for en almindelig dommer, og for det fjerde, om og i givet fald i hvilket omfang denne forskelsbehandling kan begrundes i en »objektiv omstændighed« som omhandlet i sidstnævnte bestemmelse (jf. i denne retning dom af 27.6.2024, Ministero della Giustizia, C-41/23, EU:C:2024:554, præmis 39-50).
36
Det skal imidlertid fastslås, at selv hvis det antages, at de tre første betingelser, der er omhandlet i denne doms foregående præmis, er opfyldt, råder Domstolen ikke over oplysninger, der gør det muligt for den at foretage en vurdering af, om der foreligger et »objektivt forhold« som omhandlet i denne rammeaftales § 4, stk. 1. I denne sammenhæng råder Domstolen ikke over oplysninger, der gør det muligt at afklare, om eventuelle forskelle vedrørende bl.a. arten og værdien af de tvister, som disse kategorier af dommere skal behandle, eller de nærmere regler for ansættelse af de nævnte dommere gør det muligt at begrunde lovligheden af en forskelsbehandling som den i hovedsagen omhandlede. Endelig gør de oplysninger, som Domstolen er i besiddelse af, det ikke muligt at vurdere lønforskellene mellem honorære dommere og ordinære dommere.
37
Det skal ligeledes bemærkes, at det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at selv om M.M. har gjort krav på det samme »daglige vederlag« som det, der oppebæres af en ordinær dommer, har hun ikke påberåbt sig en forskelsbehandling med henvisning til det vederlag, som hun ville modtage for en arbejdsdag, men for deltagelse i retsmøder, der ikke overstiger fem timer. Under disse omstændigheder råder Domstolen ikke over oplysninger, der gør det muligt for den at vide, om sagsøgeren i hovedsagens krav vedrører den samme type ydelser som dem, der udføres af ordinære dommere.
38
Det fremgår i øvrigt i det væsentlige af punkt 34 og 36 i generaladvokatens forslag til afgørelse, at anmodningen om præjudiciel afgørelse ikke gør det muligt at vide, om eller i hvilket omfang den løn, som sagsøgeren i hovedsagen oppebærer, og som er lavere end de almindelige dommeres løn, skal anses for en ubegrundet mindre gunstig behandling som omhandlet i § 4, stk. 1, i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse.
39
Henset til ovenstående betragtninger skal det fastslås, at anmodningen om præjudiciel afgørelse ikke opfylder de krav, der er fastsat i artikel 94 i Domstolens procesreglement, og at den derfor skal afvises.
40
Det skal imidlertid bemærkes, at den forelæggende ret bevarer sin mulighed for at indgive en ny anmodning om præjudiciel afgørelse, når den er i stand til at forelægge samtlige de oplysninger for Domstolen, der gør det muligt for denne at træffe afgørelse (dom af 22.2.2024, Ente Cambiano società cooperativa per azioni, C-660/22, EU:C:2024:152, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis).
Sagsomkostninger
41
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Første Afdeling) for ret:
Anmodningen om præjudiciel afgørelse indgivet af Giudice di pace di Fondi (fredsdommeren i Fondi, Italien) ved afgørelse af 18. august 2022 afvises.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: italiensk.