61998CC0010_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
I - Indledning
1 Domstolen skal i den foreliggende sag tage stilling til den appel, som Azienda Agricola »Le Canne« Srl har iværksat til prøvelse af dom afsagt den 7. november 1997 af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans (Tredje Afdeling) (herefter »den appellerede dom«) (1).
2 Retten i Første Instans frifandt for det første Kommissionen i et annullationssøgsmål anlagt til prøvelse af Kommissionens beslutning om at nedsætte en finansiel fællesskabsstøtte og for det andet frifandt den Kommissionen for en påstand om erstatning for det tab, Le Canne hævdede at have lidt som følge af nedsættelsen.
II - Tvistens retlige rammer
3 Artikel 1, stk. 1, litra b), i Rådets forordning (EØF) nr. 4028/86 af 18. december 1986 om fællesskabsforanstaltninger til forbedring og tilpasning af fiskeri- og akvakulturstrukturerne (2), bestemmer, at Kommissionen kan yde finansiel fællesskabsstøtte til foranstaltninger inden for området udvikling af akvakultur og indretning af beskyttede havområder med henblik på bedre forvaltning af fiskeriområderne ved kysterne (3).
4 I henhold til artikel 12, hvori der henvises til bilag III til forordning nr. 4028/86, udgør fællesskabsstøtten til udvikling af akvakulturen for regionen Veneto 40% af udgifterne, mens Italiens bidrag udgør mellem 10% og 30%.
5 Artikel 44 i forordning nr. 4028/86 har følgende ordlyd:
»1. I tidsrummet for Fællesskabets intervention skal den myndighed eller det organ, der er udpeget hertil af den pågældende medlemsstat, på Kommissionens anmodning tilsende denne alle bevisdokumenter og andre dokumenter, hvoraf det fremgår, at de finansielle eller andre betingelser, som er fastsat for hvert enkelt projekt, er opfyldt. Kommissionen kan efter fremgangsmåden i artikel 47 beslutte, at støtten skal suspenderes, nedsættes eller bortfalde:
- hvis projektet ikke gennemføres som planlagt, eller
- hvis visse af de fastsatte betingelser ikke er opfyldt, eller
- hvis modtageren i strid med de oplysninger, der er indeholdt i hans ansøgning, og som er gengivet i beslutningen om ydelse af støtte, ikke inden et år fra meddelelsen af denne beslutning påbegynder arbejdet, eller hvis han ikke inden udløbet af denne frist har stillet tilstrækkelige garantier for projektets gennemførelse, eller
- hvis modtageren ikke fuldfører arbejdet senest to år efter dets påbegyndelse, bortset fra tilfælde af force majeure.
Beslutning herom meddeles den pågældende medlemsstat samt støttemodtageren.
Kommissionen tilbagesøger de beløb, hvis udbetaling ikke var eller ikke længere er berettiget.
2. Kommissionen vedtager efter fremgangsmåden i artikel 47 gennemførelsesbestemmelser til denne artikel« (4).
6 Artikel 47 bestemmer:
»1. Når der henvises til fremgangsmåden i denne artikel, indbringer formanden sagen for Den stående Fiskeristrukturkomité, enten på eget initiativ eller efter anmodning fra en medlemsstats repræsentant.
2. Kommissionens repræsentant forelægger et udkast til foranstaltninger, der skal træffes. Komitéen afgiver udtalelse inden for en frist, som formanden kan fastsætte under hensyn til, hvor meget de forelagte spørgsmål haster. Udtalelsen vedtages med et flertal på fireoghalvtreds stemmer, idet medlemsstaternes stemmer tildeles den vægt, der er fastsat i traktatens artikel 148, stk. 2. Formanden deltager ikke i afstemningen.
3. Kommissionen vedtager foranstaltningerne, som straks finder anvendelse. Såfremt disse foranstaltninger ikke er i overensstemmelse med komitéens udtalelse, meddeles de omgående Rådet af Kommissionen; Kommissionen kan da i højst en måned efter denne meddelelse udsætte anvendelsen af foranstaltningerne. Rådet kan med kvalificeret flertal inden for en frist på en måned træffe andre foranstaltninger.«
7 Ved forordning (EØF) nr. 1116/88 af 20. april 1988 (5) fastsatte Kommissionen gennemførelsesbestemmelser til beslutninger om støtte til projekter vedrørende fællesskabsforanstaltninger til forbedring og tilpasning af fiskeri- og akvakulturstrukturerne samt til indretning af beskyttede havområder.
8 Forordningens artikel 3 bestemmer:
»Ved afslutningen af et projekt henholdsvis under dettes gennemførelse, hvis der ... i Kommissionens beslutning er fastsat udbetaling i flere rater, sender myndigheden eller organet til Kommissionen en anmodning om udbetaling, der gør det muligt at konstatere, at udbetalingsbetingelserne er opfyldt.
Anmodningerne om udbetaling skal indeholde en attest og en fortegnelse over bevisdokumenterne. De skal forelægges i to eksemplarer og udformes som angivet i de i bilaget anførte formularer.«
9 Artikel 4 i forordning nr. 1116/88 bestemmer:
»1. Den enkelte rate må for hver investering ikke overstige det forholdsmæssige stade for gennemførelsen af arbejdet vedrørende investeringen. Dette forhold er lig med forholdet mellem det samlede beløb af fakturaer og andre regnskabsbilag vedrørende støtteberettigede udgifter, der faktisk er betalt, og de samlede støtteberettigede udgifter, som er fastsat i beslutningen om tilsagn om støtte.
a) ...
b) Akvakultur, indretning af kystområdet
Støtten udbetales principielt i højst tre rater.
(Første) ansøgning om udbetaling af en del af støtten kan kun indgives
- hvis gennemførelsen af arbejdet udgør mindst 30% af de støtteberettigede udgifter, og
- hvis den midlertidige rapport over gennemførelsen af arbejdet er udarbejdet (vedrører kun akvakultur).
c) ...
2. De endelige udbetalinger for samtlige typer projekter afhænger af betingelserne i beslutningen om støtte, især hvad angår medlemsstatens finansielle bidrag og indsendelsen af de fornødne officielle dokumenter.«
10 I henhold til sjette betragtning til forordning nr. 1116/88 »bør [der] ikke indledes nogen procedure med henblik på suspension, nedsættelse eller bortfald af støtten uden forudgående høring af den pågældende medlemsstat, for at den kan tage stilling til sagen, og uden at der er givet modtagerne mulighed for at fremsætte bemærkninger«.
11 Artikel 7 i forordning nr. 1116/88 bestemmer:
»Inden den i artikel 44, stk. 1, i forordning (EØF) nr. 4028/86 fastsatte procedure for suspension, nedsættelse eller bortfald af støtten indledes,
- underretter Kommissionen den medlemsstat, på hvis område projektet skal gennemføres, således at medlemsstaten kan tage stilling til sagen
- hører Kommissionen den kompetente myndighed, der skal tilsende den bevisdokumenterne
- opfordrer Kommissionen modtageren eller modtagerne til gennem nævnte myndighed eller organ at gøre rede for årsagerne til, at de fastsatte betingelser ikke er overholdt.«
III - De faktiske omstændigheder
12 I den appellerede doms præmis 8-20 gengives de faktiske omstændigheder således:
13 Ved beslutning K(90) 1923/99 af 30. oktober 1990 ydede Kommissionen sagsøgeren en økonomisk støtte på 1 103 646 181 ITL, svarende til 40% af de samlede udgifter på 2 759 115 453 ITL, til udførelse af arbejder med henblik på modernisering og indretning af dambrugsanlæg (projekt I/16/90). I beslutningen var det fastsat, at den italienske stat skulle yde et bidrag på 30% af udgifterne, dvs. 827 734 635 ITL.
14 I beslutningen hed det nærmere, at »det støttebeløb, Kommissionen faktisk udbetaler til et afsluttet projekt, afhænger af, hvilke arbejder der er udført i forhold til, hvad der var fastsat i projektbeskrivelsen«. I beslutningen var det også præciseret, at »i henhold til bemærkningen i afsnit B i den af støttemodtageren indgivne ansøgning om støtte må de arbejder, der skal udføres, ikke ændres eller forandres uden forudgående godkendelse af de nationale myndigheder og eventuelt af Kommissionen. Såfremt der er foretaget væsentlige ændringer uden Kommissionens godkendelse, kan det medføre, at støtten nedsættes eller bortfalder, dersom de efter de nationale myndigheders eller Kommissionens opfattelse ikke er acceptable. De nationale myndigheder underretter i så fald hver enkelt støttemodtager om, hvilken fremgangsmåde der skal følges«.
15 Den 23. juni 1993 udbetalte Kommissionen den første rate på 343 117 600 ITL til Le Canne.
16 Efter at de italienske bygge- og anlægsmyndigheder havde foretaget en kontrol på stedet af projektet, således som det var færdiggjort, meddelte myndighederne ved skrivelse af 7. april 1994 sagsøgeren, at bortset fra, at der skulle foretages visse ændringer af projektet i forbindelse med murerarbejdet og lignende samt udgravningsarbejderne, var det udførte arbejde efter myndighedernes opfattelse i teknisk og økonomisk henseende i overensstemmelse med det projekt, der var blevet godkendt.
17 Ved beslutning K(94) 1531/99 af 27. juli 1994 imødekom Kommissionen endnu en ansøgning om støtte fra Le Canne. Ansøgningen vedrørte afslutningen af moderniseringsarbejder på sagsøgerens anlæg (projekt I/100/94).
18 I skrivelse af 12. december 1994 til det italienske landbrugsministerium (herefter »ministeriet«) og til Kommissionen gjorde sagsøgeren opmærksom på, at omstændigheder, som lå uden for sagsøgerens kontrol, og som var indtrådt, efter at projektet var fremsendt til ministeriet, havde gjort det nødvendigt at foretage visse ændringer i de arbejder, der var fastsat i forbindelse med projekt I/16/90, uden at dette betød, at projekt I/16/90 havde undergået væsentlige ændringer (6). Det sagsøgende selskab præciserede, at det var overbevist om, at det havde overholdt de opstillede mål og havde valgt de bedst mulige løsninger, men at denne omstændighed og ønsket om hurtigt at nå de ønskede resultater uheldigvis havde medført, at selskabet havde glemt, at det forinden skulle have underrettet ministeriet om de foretagne ændringer, hvilket var en væsentlig hindring, for at sagen kunne afsluttes. Sagsøgeren erklærede, at det, først efter at arbejderne var afsluttet, var blevet klar over, at det ikke havde overholdt kravet om, at det skulle give meddelelse om ændringerne, inden de blev foretaget, og anmodede samtidig ministeriet og, om fornødent, Kommissionen, om at foretage en teknisk undersøgelse af de udførte ændringer med henblik på at fastslå, at de var rimelige, og at de valgte løsninger var nødvendige og hensigtsmæssige. Sagsøgeren anførte nærmere, at alle de omhandlede ændringer fremgik og var omfattet af det tillægsprojekt (I/100/94), som var godkendt som berettiget til fællesskabsstøtte ved beslutning K(94) 1531/99.
19 Efter at have foretaget en kontrol af, hvorledes arbejderne var blevet afsluttet, tilstillede ministeriet den 3. juni 1995 sagsøgeren en attest om udført kontrol med arbejdernes endelige udformning (herefter »attesten«), der var udfærdiget den 24. maj 1995. Efter ministeriets opfattelse havde sagsøgeren foretaget yderligere ændringer i forhold til dem, som bygge- og anlægsmyndighederne havde fastslået (7). På grundlag af det ovenstående nåede ministeriet til den konklusion, at Le Canne i henhold til de gældende fællesskabsbestemmelser havde været forpligtet til at søge om tilladelse, før ændringerne blev foretaget. Ministeriet nedsatte de udgifter, der i projektets endelige udformning var støtteberettigede til 1 049 556 101 ITL. Da de udgifter, der allerede var anerkendt som støtteberettigede, da de første arbejder blev indledt, udgjorde 857 794 000 ITL, androg de samlede udgifter, der var anerkendt som støtteberettigede, herefter ifølge ministeriet 1 907 350 101 ITL, dvs. 69,13% af de støtteberettigede udgifter til det projekt, som Kommissionen oprindelig havde godkendt.
20 I henhold til en endelig betalingsordre, som blev udstedt den 5. juli 1995, udbetalte Kommissionen sagsøgeren et saldobeløb på 419 822 440 ITL, idet den således nedsatte den samlede fællesskabsstøtte til de arbejder, som den på grundlag af attesten anså for at være i overensstemmelse med det oprindeligt godkendte projekt, fra 1 103 646 181 ITL til 762 940 040 ITL.
21 Ministeriet og Kommissionen modtog henholdsvis den 28. juli 1995 og den 3. august 1995 en række skriftlige bemærkninger fra sagsøgeren, som hævdede, at attesten ikke var korrekt, og anmodede om, at den blev taget op til fornyet vurdering.
22 Som svar på anmodningen fra de nationale myndigheder tilstillede Kommissionen disse sine bemærkninger ved telex nr. 12 497 af 27. oktober 1995. Kommissionen anførte heri, at den på grundlag af de til rådighed værende oplysninger ikke fandt det fornødent at tage den fremgangsmåde, som ministeriet have fulgt med henblik på at afslutte projekt nr. I/16/90, op til fornyet vurdering, idet: 1) der var foretaget betydelige ændringer af projektet, uden at de på forhånd var meddelt de nationale myndigheder; ydelsen af støtten vedrørende det andet projekt, I/100/94, kunne ikke indebære, at Kommissionen accepterede tidligere foretagne ændringer. 2) De arbejder, der var omfattet af det følgende projekt, I/100/94, var blevet udført som led i projekt I/16/90 og kunne derfor ikke tages i betragtning i forbindelse med den støtte, der var ydet til projekt I/16/90. 3) Artikel 7 i forordning nr. 1116/88, som sagsøgerens advokat havde henvist til, kunne ikke finde anvendelse i den sammenhæng, der var fremført af advokaten. 4) Det fremgik af oplysningerne fra ministeriet, som anført i den appellerede dom, at de bemærkninger, sagsøgerens advokat var fremkommet med i sit indlæg, og som vedrørte de nedsættelser af udgifterne, der var indtrådt som følge af, at de var opført på udgiftskonti, som ikke tidligere havde været angivet, var forkerte.
23 Endelig afslog ministeriet ved skrivelse af 14. november 1995 sagsøgerens anmodning om, at sagen blev taget op til fornyet vurdering, af de samme grunde som dem, der var anført i Kommissionens telex nr. 12 497 af 27. oktober 1995.
24 Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 1. december 1995 anlagde sagsøgeren sag med påstand dels om annullation af Kommissionens telex nr. 12 497 af 27. oktober 1995, dels om erstatning for det tab, som Le Canne hævdede at have lidt som følge af den nævnte retsakt; endvidere påstod Le Canne Kommissionen tilpligtet at betale sagens omkostninger.
25 Kommissionen nedlagde påstand om afvisning, jf. EF-traktatens artikel 173, subsidiært om frifindelse; endvidere påstod den frifindelse i medfør af traktatens artikel 178 og 215, og under alle omstændigheder påstod den Le Canne tilpligtet at betale sagens omkostninger.
26 Le Canne påberåbte sig til støtte for annullationssøgsmålet fem anbringender, som henholdsvis byggede på: a) at den anfægtede retsakt ikke var blevet behørigt meddelt; b) at kollegialitetsprincippet, som skal være grundlaget for Kommissionens arbejde, var tilsidesat; c) at procedureforskrifterne, som skal følges i tilfælde af, at Kommissionen nedsætter en oprindelig bevilget finansiel støtte, var blevet tilsidesat; d) at begrundelsespligten var tilsidesat; e) at der var sket magtfordrejning.
27 Retten i Første Instans frifandt Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber og pålagde Le Canne at betale sagens omkostninger.
IV - Parternes påstande under appellen
28 Le Canne har iværksat appel af Rettens dom ved appelskrift indleveret den 16. januar 1998 til Domstolens Justitskontor. Appellanten har nedlagt følgende påstande: a) den appellerede dom ophæves, og der gives dom efter de påstande, appellanten nedlagde for Retten i Første Instans; b) det fastslås, at retsakt nr. 12 497, truffet af Kommissionen (herefter »indstævnte«) den 27. oktober 1995, er ugyldig, c) Kommissionen tilpligtes at betale erstatning i det i appelskriftet angivne omfang; og d) Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger for begge instanser.
29 Kommissionen har nedlagt påstand om: a) at appellen forkastes; og b) at appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger.
V - Appellantens anbringender
30 Appellanten gør gældende, at den appellerede dom skal ophæves af følgende fire grunde: a) tilsidesættelse af kollegialitetsprincippet, som danner grundlaget for Kommissionens arbejde; b) tilsidesættelse af kontradiktionsprincippet; c) Rettens tilsidesættelse og fejlagtige anvendelse af artikel 44, stk. 1, og artikel 47 i forordning nr. 4028/86 og artikel 7 i forordning nr. 1116/88; og d) mangelfuld begrundelse for Kommissionens beslutning, jf. EF-traktatens artikel 190 (nu artikel 253 EF) og som følge heraf en fejlagtig og selvmodsigende begrundelse fra Rettens side på dette punkt.
31 Af hensyn til systematikken vil tredje anbringende blive behandlet lige efter første anbringende, og herefter følger en gennemgang af det andet og til sidst af det fjerde anbringende.
A - Tilsidesættelse af kollegialitetsprincippet
32 Det første anbringende, som appellanten har fremført til støtte for påstanden om ophævelse af dommen, falder i tre led. For det første gøres det gældende, at Retten i Første Instans med urette har antaget (præmis 37) - under henvisning til Kommissionens forretningsorden (8) - at Kommissionens tjenestemænd kan bemyndiges til i Kommissionens navn og under dens kontrol at træffe klart angivne foranstaltninger af forvaltningsmæssig eller administrativ art, som f.eks. den omtvistede beslutning. Ifølge appellanten er kompentencedelegation ud fra en principiel betragtning i modstrid med kollegialitetsprincippet, som Kommissionens arbejde hviler på. I forlængelse heraf gør appellanten gældende, at Retten i Første Instans anlagde en urigtig retsopfattelse, da den antog, at bemyndigelse til at underskrive er den normale måde, hvorpå Kommissionen udøver sin kompetence. Endelig anfører appellanten, at hvis Retten derimod antages at have fastslået, at der forelå en simpel bemyndigelse til at underskrive, har den med urette vendt bevisbyrden om, eftersom den skønnede (præmis 38), at sagsøgeren (appellanten) skulle have godtgjort, at forvaltningen ikke havde iagttaget de gældende regler på området. Ifølge appellanten, som påberåber sig Domstolens praksis (9), ville beviset for overholdelse af kollegialitetsprincippet ikke kunne fremlægges af nogen anden end Kommissionen, når der rejses tvivl herom.
33 For det første rejser der sig det spørgsmål, om Retten har taget fejl, da den fastslog, at den omtvistede telex godt kunne affattes og afsendes af en dertil bemyndiget ansat i Kommissionen, praktisk taget uden at kollegialitetsprincippet, som er det grundlæggende princip for Kommissionens arbejde, forinden var overholdt (10).
34 Hvad angår bemyndigelsen må der sondres mellem den bemyndigelse, som indebærer kompetencedelegation til et andet organ, og bemyndigelsen til at underskrive (11). Mere konkret kan den kompetence, som er overdraget til et forvaltningsorgan, ikke lovligt udøves af et andet organ, medmindre der foreligger en udtrykkelig bestemmelse om det modsatte. Følgelig kan et organ ikke lovligt ændre de regler, der fastlægger dets kompetence, medmindre disse regler, som skal fortolkes snævert, udtrykkeligt tillader eller foreskriver dette.
35 Den bemyndigelse, der indebærer kompetencedelegation til et andet organ, adskiller sig fra bemyndigelsen til at underskrive. I det sidstnævnte tilfælde bemyndiger et organ gennem en særlig retsakt et andet, sædvanligvis et, der er placeret lavere inden for hierarkiet, til at underskrive visse dokumenter på dets vegne og efter dets ordre. Selv om disse dokumenter bærer det bemyndigede organs underskrift, betragtes de som retsakter fra det organ, som har meddelt bemyndigelsen. Bemyndigelsen til at underskrive skal have hjemmel i de bestemmelser, som fastlægger det bemyndigende organs beføjelser.
36 Domstolen har gentagne gange betonet (12), at Kommissionens funktion hviler på kollegialitetsprincippet, som er nedfældet i EF-traktatens artikel 163 (13). Den har præciseret, at det etablerede kollegialitetsprincip bygger på, at Kommissionens medlemmer deltager på lige fod i beslutningstagningen, og indebærer bl.a. dels, at beslutningerne skal være et produkt af fælles overvejelser, dels at samtlige medlemmer af det fælles organ bærer et kollektivt politisk ansvar for alle de trufne beslutninger.
37 Alligevel fremgår det af Domstolens faste praksis, at anvendelsen af bemyndigelsesproceduren ved iværksættelse af foranstaltninger af forvaltningsmæssig eller administrativ art er forenelig med kollegialitetsprincippet. Som Domstolen har udtalt (14), er »en sådan ordning, når den begrænses til nærmere angivne foranstaltninger af forvaltningsmæssig eller administrativ art - hvilket udelukker delegation af principbeslutninger - ... nødvendig, for at Kommissionen kan udføre sine opgaver, på grund af den væsentlige forøgelse i antallet af de retsakter, Kommissionen skal træffe«.
38 I artikel 11, stk. 1, i Kommissionens forretningsorden bestemmes det, at Kommissionen kan, på betingelse af, at princippet om dens kollegiale ansvar respekteres fuldt ud, bemyndige et eller flere af sine medlemmer til i Kommissionens navn og under dens tilsyn at træffe klart definerede forvaltningsmæssige og administrative foranstaltninger. Samme artikels stk. 4 bestemmer bl.a., at bestemmelserne i første afsnit ikke berører reglerne om delegation på det finansielle område. I artikel 18, stk. 1, 2 og 3, i Kommissionens finansforordning (15) bestemmes det, at Kommissionen gennemfører budgettet og i princippet kan delegere sine beføjelser på de i forretningsordenen fastsatte betingelser og inden for de grænser, som fastlægges i fuldmagtsdokumentet. De befuldmægtigede kan kun handle inden for de beføjelser, som udtrykkeligt er overdraget dem (16).
39 For så vidt som de bestemmelser, der er gældende for Kommissionens arbejde, set i lyset af Domstolens praksis giver hjemmel til at gøre brug af bemyndigelser inden for visse kategorier af forvaltningsmæssige eller administrative akter eller ved udarbejdelsen af budgettet, betyder dette, at Kommissionen kan bemyndige sine tjenestemænd til at udstede sådanne retsakter for at fremskynde sit administrative arbejde, uden at kollegialitetsprincippet, som dens arbejde bør hvile på, berøres heraf. Ej heller kan sådanne bemyndigelser anses for at udgøre en overtrædelse af den regel, der er knæsat i traktatens artikel 173, med hensyn til muligheden for at indbringe retsakter, som er blevet til på denne måde, til prøvelse for Domstolen.
40 Følgelig har Retten i Første Instans i den appellerede doms præmis 37 med rette fastslået, at Kommissionens tjenestemænd, som det fremgår af Kommissionens forretningsorden (artikel 11), kan bemyndiges til i Kommissionens navn og under dens kontrol at træffe klart angivne foranstaltninger af forvaltningsmæssig eller administrativ art, som f.eks. den omtvistede foranstaltning. Det drejer sig med andre ord om bemyndigelser, som ikke medfører, at der overføres en selvstændig kompetence til den bemyndigede tjenestemand, eller at Kommissionen derved fratages den tilsvarende kompetence (17). Ligeledes har Retten i Første Instans med rette fastslået, at bemyndigelsen til at underskrive udgør den sædvanlige måde for Kommissionen at udøve sin kompetence på, hvilket Domstolen også gentagne gange har anerkendt (18).
41 Retten har således korrekt fastslået, at det på grundlag af bemyndigelsesreglerne var tilladt at træffe den omtvistede foranstaltning, uden at kollegialitetsprincippet blev overtrådt.
42 Det skal her bemærkes, at den fungerende kontorchef, som har underskrevet den anfægtede beslutning, er ansat i Generaldirektorat XIV (19), der er ansvarlig for fiskeriet, dvs. det erhvervsområde, som modtager fællesskabsstøtte i henhold til forordning nr. 4028/86, som anført af Kommissionen. Sidstnævnte præciserer her, at den anfægtede retsakt blev udstedt som led i forvaltningen af Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Udviklingssektionen, som henhører under Generaldirektoratet for Fiskeri (GD XIV) under Kommissionen.
43 Jeg er endvidere af den opfattelse, at Retten i Første Instans placerede bevisbyrden korrekt, når den i præmis 38 udtalte, at Le Canne ikke var fremkommet med oplysninger, hvorefter det kunne antages, at fællesskabsadministrationen ikke skulle have iagttaget gældende regler inden for området (20). Det påhvilede Le Canne at fremkomme med oplysninger til støtte for sine påstande (21). Derfor må argumenter, der er påberåbt til støtte for det modsatte standpunkt, forkastes som grundløse.
44 Følgelig må appellantens første anbringende forkastes som grundløst.
B - Tilsidesættelse og fejlagtig anvendelse af artikel 44, stk. 1, og artikel 47 i forordning nr. 4028/86, og af artikel 7 i forordning nr. 1116/88
45 Med det tredje anbringende har appellanten gjort gældende, at der er tale om en fejlagtig anvendelse af artikel 44, stk. 1, og artikel 47 i forordning nr. 4028/86, samt af artikel 7 i forordning nr. 1116/88, når Retten fastslog, at den procedure, som Kommissionen har fulgt i den foreliggende sag uden at høre Den Stående Fiskeristrukturkomité, var i overensstemmelse med disse artikler. Nærmere bestemt gør appellanten gældende, at Retten tog fejl i sin vurdering (præmis 56) af, at artikel 44 og 47 i forordning nr. 4028/86 kun finder anvendelse i tilfælde af en revurdering af hele projektet, derimod ikke, når »en del af de udgifter, som sagsøgeren [Le Canne] har anmodet om at få betalt, ikke vedrører projektet, således som det oprindelig var godkendt«. Artikel 44 opregner nemlig, blandt andre tilfælde, i hvilke den finder anvendelse, de tilfælde, hvor »projektet ikke gennemføres som planlagt«. Og som Le Canne anførte under den mundtlige forhandling, er virksomheden af den opfattelse, at der ikke af lovens bogstav kan udledes nogen sondring mellem støtteberettigede udgifter og indberetningspligtige ændringer af det fællesskabsstøttede projekt. Endelig gør appellanten gældende, at kun hvis en ændring af det godkendte projekt efterfølgende ville blive bedømt som uantagelig, efter at proceduren i artikel 47 var fulgt, kunne en nedsættelse eller et bortfald af støtten retfærdiggøres, men at dette ikke kan gælde for en hvilken som helst væsentlig ændring, blot fordi denne ikke var blevet godkendt.
46 Efter Kommissionens opfattelse skal denne særlige procedure kun anvendes, når det drejer sig om en revurdering af Fællesskabets finansieringssats i forbindelse med en revurdering af hele projektet, men ikke, når der kun er tale om en simpel justering af de beløb, der faktisk udbetales for det udførte arbejde, der er fundet støtteberettiget inden for projektet. I sidstnævnte tilfælde forbliver Fællesskabets finansieringssats konstant (22). Kommissionen fremhæver, at udsvingene i de støtteberettigede udgifter, som berører næsten alle indsendte projekter, er en følge af rent tekniske vurderinger.
47 Når artikel 44 fortolkes sammen med artikel 47 i forordning nr. 4028/86 og artikel 7 i forordning nr. 1116/88, fastlægger den et væsentligt formkrav, hvis tilsidesættelse medfører, at den trufne beslutning er ugyldig. Denne procedure skal, efter ordlyden af artikel 44, anvendes, hver gang fællesskabsstøtten suspenderes, nedsættes eller bortfalder af en af de grunde, der er anført i samme artikel.
48 På baggrund af ovenstående er det for det første vigtigt at få præciseret begreberne »støtte« og »nedsættelse« af støtte, som forudsat i artikel 44 i forordning nr. 4028/86, og først derpå at tage stilling til spørgsmålet om, hvilke beføjelser Kommissionen har i henhold til denne artikel.
49 Inden for akvakultur-området må betegnelsen »støtte«, når den fortolkes i lyset af de øvrige bestemmelser i forordning nr. 4028/86 og bilag III (23) til samme, opfattes således, at den betyder den procentdel af det samlede beløb, der er nødvendigt for den realinvestering, som godkendes som fællesskabsstøtte til gennemførelse af projekter (24) vedrørende bygning, indretning, modernisering eller udvidelse af akvakulturanlæg. Denne procentdel, der svarer til en bestemt andel af det samlede investeringsbeløb, og som fastsættes ved godkendelsen af projektet, udgør fællesskabsstøtten (25).
50 Bestemmelsen i artikel 44 overlader efter sin ordlyd Kommissionen en skønsfrihed (»kan«) til at beslutte, at støtten, dvs. den procentdel, som oprindelig blev fastsat ved godkendelsen af det støtteberettigede projekt, skal »suspenderes«, »nedsættes« eller »bortfalde«. Kommissionen kan gøre dette i visse tilfælde, som opregnes, forudsat at proceduren i artikel 47 overholdes.
51 Mere konkret bestemmer artikel 44, at det i fire tilfælde kan besluttes at lade støtten suspendere, nedsætte eller bortfalde: a) hvis projektet ikke gennemføres som planlagt, eller b) hvis visse af de fastsatte betingelser ikke er opfyldt, eller c) hvis modtageren i strid med de oplysninger, der er indeholdt i hans ansøgning, og som er gengivet i beslutningen om ydelse af støtte, ikke inden et år fra meddelelsen af denne beslutning påbegynder arbejdet, eller hvis han ikke inden udløbet af denne frist har stillet tilstrækkelige garantier for projektets gennemførelse, eller endelig d) hvis modtageren ikke fuldfører arbejdet senest to år efter dets påbegyndelse, bortset fra tilfælde af force majeure.
52 Efter min opfattelse ville det teoretisk set kunne hævdes, at begrebet »nedsættelse« af støtten vedrører udbetaling af et mindre beløb end det oprindelig besluttede, uanset årsagen hertil. F.eks. foreligger der klart en nedsættelse, når Kommissionen under projektets udførelse af den ene eller den anden grund revurderer det i dets helhed og beslutter at nedsætte den oprindeligt godkendte sats for fællesskabsstøtten, og som naturligvis svarer til et bestemt beløb. Dette kan f.eks. være tilfældet, hvis det med sandsynlighed kan udledes af projektforløbet indtil det pågældende tidspunkt, at det formål, som den finansielle støtte er blevet godkendt til, ikke vil blive opfyldt.
53 Det er endvidere min opfattelse, at en nedsættelse, en suspension eller et bortfald med udgangspunkt i selve ordlyden af artikel 44, stk. 1, i forordning nr. 4028/86 på den ene side vedrører den procentsats, der oprindelig blev fastsat for fællesskabsstøtten, da det støttede projekt blev godkendt. Men på den anden side vedrører beslutningen om nedsættelse, suspension eller bortfald af støtten det støttede projekts fremtidige forløb. Med andre ord foreligger der kun nedsættelse i bestemmelsernes forstand, når det drejer sig om et igangværende projekt.
54 Det fremgår efter min opfattelse endvidere af artikel 44, stk. 1, når den fortolkes som nedenfor, sammenholdt med andre bestemmelser i forordning nr. 4028/86 og nr. 1116/88, at en nedsættelse vedrører det oprindeligt godkendte beløb til det pågældende projekt, og ikke det beløb, som Kommissionen faktisk udbetaler til et bestemt afsluttet projekt. Kommissionens afvisning af at udbetale et beløb i forbindelse med det udførte arbejde udgør efter min mening ikke nogen nedsættelse i forordningens forstand, idet den ikke ændrer noget ved den oprindelig bevilgede procentsats for støtten, men derimod ved det rent konkret udbetalte beløb i forbindelse med det udførte arbejde og de hertil svarende udgifter, i det omfang de er støtteberettigede.
55 Følgelig er der, som Kommissionen med rette gør gældende, ikke tale om nogen nedsættelse i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i forordning nr. 4028/86, når projektet er fuldført, og der på grundlag af en af de nationale myndigheder foretagen kontrol af arbejdernes endelige udformning blot finder en justering sted af de beløb, der kan udbetales i forbindelse med de udførte arbejder, som var indeholdt i det godkendte og fuldførte projekt. For ganske vist er også i dette tilfælde det beløb, som den støtteberettigede modtager i støtte, mindre end det oprindeligt godkendte, men Kommissionens afvisning af at udbetale det resterende beløb udgør ikke nogen nedsættelse i bestemmelsernes forstand.
56 Jeg skal endvidere med hensyn til ordlyden af artikel 44 bemærke, at lovgiver i første led anvender præsensformen og taler om et projekt, som »ikke gennemføres« som planlagt. Jeg vil hævde, at dette viser lovgivers vilje til at udelukke de arbejder, som allerede er gennemført. Valget af verbets tid (tempus), som lovgiver benytter i artikel 44, udgør efter min opfattelse et yderligere tegn på hans vilje til ikke at omfatte de tilfælde, der kræver overholdelse af den særlige procedure i artikel 47, hvor projektet er afsluttet, og der blot rejser sig et spørgsmål om at justere de beløb, der skyldes for det udførte arbejde. Derfor kan udtrykket »hvis projektet ikke gennemføres som planlagt« ikke fortolkes så bredt, at det også omfatter tilfælde af allerede udførte projekter.
57 Men det er under alle omstændigheder efter min opfattelse berettiget, at der her foreskrives en særlig procedure, eftersom »beslutningen om nedsættelse af det oprindeligt bevilgede tilskud [har] alvorligere følger« (26) for gennemførelsen af det støttede projekt, idet den medfører en væsentlig ændring af de vilkår, der har været grundlaget for, at støtten blev bevilget, uden naturligvis at glemme den store betydning, det har for støttemodtageren.
58 Det må følgelig fastslås, at denne procedure ikke skal anvendes i det tilfælde, hvor den pågældende trods en udtrykkeligt bestemmelse i Kommissionens beslutning om at yde finansiel støtte har afsluttet arbejdet med gennemførelsen af projektet uden i forvejen at ansøge om godkendelse af ændringerne i projektet, og simpelt hen helt eller delvis ikke har udført projektet i dets oprindeligt godkendte form, eller har afholdt udgifter, som ikke var støtteberettigede. Såfremt Kommissionen derfor i et sådant tilfælde i det væsentlige nøjes med på grundlag af oplysninger fra de nationale myndigheder at konstatere, at en del af de udgifter, som appellanten kræver betaling for, vedrører det afsluttede projekt i dets oprindeligt godkendte form, kan den udbetale et mindre beløb afhængig af det udførte arbejde.
59 Men det fremgår efter min opfattelse også af andre bestemmelser, at der skal sondres mellem den for fællesskabsstøtten fastlagte sats og det faktisk udbetalte beløb i forbindelse med de støtteberettigede udgifter og med det afsluttede arbejde, og at det er muligt at foretage en justering, der kræver en række tekniske beregninger og vurderinger, af de beløb, der faktisk udbetales til det udførte arbejde i tilknytning til et igangværende projekt.
60 Denne sondring fremgår, så vidt jeg kan se, af en gennemgang af artikel 4 i forordning nr. 1116/88. Det bestemmes heri, at den enkelte rate for hver investering ikke må overstige det forholdsmæssige stade for gennemførelsen af arbejdet vedrørende investeringen. Dette forhold er lig med forholdet mellem det samlede beløb af fakturaer og andre regnskabsbilag vedrørende støtteberettigede udgifter, der faktisk er betalt, og de samlede støtteberettigede udgifter, som er fastsat i beslutningen om tilsagn om støtte.
61 Hvad særligt angår de akvakulturer, som interesserer os i den foreliggende sag, bestemmes det i artikel 4, stk. 1, litra b), i forordning nr. 1116/88, at støtten principielt udbetales i højst tre rater. (Første) ansøgning om udbetaling af en del af støtten kan kun indgives, hvis gennemførelsen af arbejdet udgør mindst 30% af de støtteberettigede udgifter, og hvis den midlertidige rapport over gennemførelsen af arbejdet er udarbejdet (vedrører kun akvakultur).
62 Jeg skal her minde om, at det i samme artikel 4, stk. 2, bestemmes, at de endelige udbetalinger for samtlige typer projekter afhænger af betingelserne i beslutningen om at yde støtte, især hvad angår medlemsstatens finansielle bidrag og indsendelsen af de fornødne officielle dokumenter.
63 I øvrigt fremgår det efter min opfattelse af Kommissionens forordning nr. 970/87, og navnlig af det bilag, som vedrører projekter inden for akvakulturområdet, at nedsættelsen indtræder efter en revurdering af det støttede projekt. Mere konkret bestemmes det dér, at en ansøgning om støtte, som den pågældende indsender, indeholder to dele (del A og del B). I del B forudskikkes der et uddybende notat, der vedrører projektbeskrivelsen, og der står en advarsel til modtagerne af støtten, ifølge hvilken »ændringer af arbejderne, efter at denne beslutning er truffet [det drejer sig her om Kommissionens beslutning om at yde støtte], nødvendiggør en ny gennemgang af projektet, hvilket eventuelt kan medføre, at støtten bortfalder, hvis ændringerne af projektet vurderes som uacceptable« (min fremhævelse). Videre følger i ansøgningens del B en rubrik med en oversigt over de planlagte arbejder. Ifølge en af noterne til denne rubrik har oversigten til formål at samle de forskellige udgiftskategorier i grupper. Det bestemmes her, at projektet altid skal vedlægges et detaljeret tilbud vedrørende konstruktioner, tilbud fra firmaer, som er specialiseret i levering af maskiner og forskelligt udstyr, og en teknisk plan over konstruktionerne. Dvs. støttemodtageren er bekendt med, både hvilke udgifter der anses for støtteberettigede på tidspunktet for godkendelsen af støtten, og at udførelsen af andre arbejder end dem, der er planlagt, kan føre til, at støtten bortfalder i forbindelse med en nyvurdering af projektet.
64 Endvidere er det kun i forbindelse med et igangværende projekt, at der inden for rammerne af proceduren i artikel 44 og 47 i forordning nr. 4028/86 og artikel 7 i forordning nr. 1116/88 er mulighed for at bevise, at det formål, som fællesskabsstøtten er ydet til, på trods af ændringerne er blevet opfyldt eller kan opfyldes, således at fællesskabsstøtten ikke skal nedsættes. Men denne vurdering kræver en bredere juridisk og økonomisk bedømmelse af arbejdets forløb i dets helhed og af det formålstjenlige i, at det udføres, og skal først finde sted, efter at proceduren i de ovennævnte bestemmelser er overholdt.
65 Jeg kan derfor ikke indse, af hvilken grund Kommissionen skal overholde den særlige procedure også i det tilfælde, hvor det fremgår af oplysninger, som Kommissionen har modtaget fra de nationale myndigheder, at de støtteberettigede udgifter ved et afsluttet projekt ikke er dem, de burde være ifølge beslutningen om at yde støtte. Følgelig udgør dette efter min opfattelse ikke et spørgsmål, som den særlige i artikel 47 nævnte komité skal afgive udtalelse om i henhold til artikel 44.
66 Denne konklusion følger ikke kun af en sproglig, men tillige af en teleologisk og systematisk fortolkning af bestemmelserne i forordning nr. 4028/86.
67 Ifølge sekstende betragtning til forordning nr. 4028/86 »bør [der] træffes foranstaltninger til at modvirke og gribe ind over for enhver form for uregelmæssigheder og til at inddrive beløb, der er gået tabt som følge af sådanne uregelmæssigheder eller sådan forsømmelighed; der bør også fastsættes mulighed for at suspendere, reducere eller indstille fællesskabsfinansieringen«. Det er altså lovgivers hensigt, at der træffes foranstaltninger enten til at modvirke eller til at gribe ind over for uregelmæssigheder, der er konstateret under udførelsen af det støttede projekt, og som er årsag til, at formålet, til hvilket støtten er ydet, ikke opnås. Det er også det formål, der tilstræbes, for det første eksempelvis gennem Kommissionens afvisning af at udbetale restbeløbet af støtten, når der er afvigelser i forhold til de støtteberettigede udgifter, og for det andet gennem proceduren med suspension, nedsættelse eller bortfald af fællesskabsstøtten i henhold til artikel 44. Det er min opfattelse, at det anvendte ord »også« er udtryk for, at nedsættelse, suspension eller bortfald af støtten ikke er de eneste reaktionsmuligheder, Kommissionen har, når der konstateres uregelmæssigheder. Jeg kan altså ud fra indholdet af den anden sætning i denne betragtning konkludere, at formålet med denne procedure er at sikre projektets videre forløb og undgå enhver form for uregelmæssigheder.
68 Når modtageren har gennemført arbejdet med projektet, og dette er attesteret af de nationale myndigheder (eller han ikke har påbegyndt eller ikke rettidigt har afsluttet udførelsen af projektet), kan der ikke være tale om at modvirke uregelmæssigheder under det videre projektforløb, ej heller om at suspendere, nedsætte eller lade støtten bortfalde, eftersom arbejdet enten er blevet eller ikke er blevet udført i overensstemmelse med planerne, og formålet, som beløbet er givet til, enten er eller ikke er blevet opfyldt. I denne fase, før den sidste udbetaling af støtten, opstår der det spørgsmål, om udgifterne ud fra den dokumentation og de bilag, som de nationale myndigheder meddeler Kommissionen, er støtteberettigede eller ej, og ikke, hvorvidt forløbet af arbejdet med hensyn til muligheden for at nå det satte mål berettiger, at den særlige procedure forud for nedsættelsen, suspensionen eller bortfaldet af støtten overholdes. Med andre ord sker der ikke nogen revurdering af projektet, som jo er afsluttet og altså ikke længere under udvikling, men det skyldige støttebeløb justeres blot efterfølgende i forhold til de udførte arbejder.
69 De ovenstående konklusioner underbygges også af en analyse af den opgave, som fællesskabslovgiver har overdraget til Den Stående Fiskeristrukturkomité, der er omhandlet i artikel 47. Som indstævnte med rette har fremhævet (svarskriftets punkt 25), under påberåbelse af ånden i artikel 44, kan det ikke ved simple udsving af teknisk art i de støtteberettigede udgifter kræves, at Den Stående Komité i artikel 47 griber ind. Dette ville nemlig være helt ude af forhold med det tilstræbte mål, som er, at projektet fuldføres, og ville være uden nogen betydning i betragtning af, at udsving i de støtteberettigede udgifter, som forekommer i næsten alle indsendte projekter, er resultatet af rent tekniske vurderinger.
70 Derudover er Den Stående Komité, som består af repræsentanter for medlemsstaterne, ifølge Kommissionen ikke et teknisk, men et juridisk-økonomisk organ, som ikke er i stand til at vurdere, om bestemte udgifter er støtteberettigede. Kommissionen konkluderer, at hvis man skulle følge proceduren i artikel 47, hver gang de støtteberettigede udgifter, selv uden nogen ændring i procentsatsen, adskilte sig fra de oprindelig fastlagte, ville dette have til følge, at alle de programmer, der henhører under forordningen, omgående ville blive blokeret.
71 Det er min opfattelse, at en indgriben fra Den Stående Komités side er nødvendig, hver gang der foreligger et vist spillerum ved vurderingen af et igangværende projekt og ved beslutningstagningen om nedsættelse, suspension eller bortfald af støtten. Når udførelsen af projektet endnu ikke er gennemført, og fristen for afslutningen af arbejdet ikke er overskredet, skal komitéen gribe ind for at undersøge spørgsmålet, om det formål, som projektet har fået støtte til, kan opfyldes eller ikke, og hvis ikke, kan der blive tale om nedsættelse, suspension eller bortfald af støtten.
72 Der kan også hentes argumenter til fordel for det ovenfor anførte synspunkt fra andre bestemmelser i forordning nr. 1116/88. Denne forordning fastlægger nøjagtigt faserne i den procedure, som skal overholdes i tilfælde af nedsættelse, suspension eller bortfald af støtten. Ifølge sjette betragtning til denne forordning »bør [der] ikke indledes nogen procedure med henblik på suspension, nedsættelse eller bortfald af støtten uden forudgående høring af den pågældende medlemsstat, for at den kan tage stilling til sagen, og uden at der er givet modtagerne mulighed for at fremsætte bemærkninger«. Fællesskabslovgivers formål har altså været at udelukke, at Kommissionen foretager vilkårlige handlinger uden de pågældende medlemsstaters og støttemodtagernes viden, og navnlig, uden at have indhentet deres opfattelse af sagen.
73 Helt konkret bestemmes det i artikel 7 i forordning nr. 1116/88, at Kommissionen inden proceduren for suspension, nedsættelse eller bortfald af støtten indledes, skal foretage visse handlinger, som anføres udtømmende, nemlig: a) underrette den medlemsstat, på hvis område projektet skal gennemføres, således at medlemsstaten kan tage stilling til sagen; b) høre den kompetente myndighed, der skal tilsende den bevisdokumenterne; c) opfordre modtageren eller modtagerne til gennem nævnte myndighed eller organ at gøre rede for årsagerne til, at de fastsatte betingelser ikke er overholdt.
74 En gennemgang af disse betingelser i forordningens artikel 7 viser, at den vedrører et igangværende, ikke afsluttet projekt, og at Kommissionens beslutning om nedsættelse af støtten vedrører udførelsen af det samlede projekt, sådan som dette var planlagt.
75 Det er min opfattelse, at et afsluttet projekt, for hvilket de nationale myndigheder allerede har udfærdiget en attest om de udførte arbejders endelige udformning, og herunder nedsat beløbet for støtteberettigede udgifter i projektets sidste fase, for det første ikke længere kan betragtes som et projekt, der skal realiseres, og for det andet ikke længere begrunder, at Kommissionen hører den kompetente nationale myndighed, eftersom den i det væsentlige har handlet på grundlag af den nationale myndigheds konstateringer og stillingtagen angående afvisningen af at udbetale visse beløb i forbindelse med de støtteberettigede udgifter.
76 Derudover viser også andre bestemmelser i forordning nr. 4028/86, og navnlig artikel 39, at hver gang fællesskabslovgiver i forbindelse med projekter under afsnit IV vedrørende udvikling af akvakultur (27) - som også appellantens projekt drejer sig om - har ønsket at give Kommissionen mulighed for helt eller delvis at revurdere sin beslutning om at yde støtte i forbindelse med en kontrol af resultaterne af projektet og især af de økonomiske resultater, har lovgiver udtrykkeligt fastsat, at revurderingen skal foretages under overholdelse af proceduren i artikel 47. I artikel 39, stk. 2, taler lovgiver ikke om nedsættelse af støtten, eftersom denne allerede er blevet udbetalt, men om en hel eller delvis ændring af støttebeslutningen, som indtræder et vist stykke tid (to år ved arbejder i forbindelse med udvikling af akvakultur) efter »den sidste støtteudbetaling«. Da det drejer sig om en revurdering af resultaterne af det samlede projekt, fastsættes det udtrykkeligt, at Kommissionen helt eller delvis tilbagesøger de udbetalte beløb
i henhold til proceduren i artikel 47.
77 Jeg kan altså også fra denne bestemmelse i artikel 39 hente argumenter til støtte for, at formålet med indførelsen af den særlige procedure, som artikel 44 i forordning nr. 4028/86 i øvrigt også kræver overholdt, er at kontrollere, inden for rammerne af proceduren for komitéen i artikel 47, hvorvidt det formål, som støtten er givet til, er blevet opfyldt set ud fra en samlet vurdering efter projektets afslutning, når dets resultater efterprøves.
78 Til fordel for Kommissionens synspunkt kan man også hente argumenter i dommen af 4. juni 1992, Cipeke mod Kommissionen (28). Denne sag drejede sig om lovligheden af Kommissionens beslutning om at nedsætte en støtte, ydet af Den Europæiske Socialfond (herefter »ESF«), til et erhvervsuddannelsesprojekt. Lovgivningen, der vedrørte ydelsen af støtten, foreskrev imidlertid ikke overholdelse af nogen særlig procedure svarende til proceduren efter artikel 44 i forordning nr. 4028/86, men gav Kommissionen mulighed for at suspendere, nedsætte eller lade støtten bortfalde, efter at den havde givet den pågældende medlemsstat lejlighed til at fremkomme med sine bemærkninger (29).
79 I sagen Cipeke mod Kommissionen, hvor det konkret drejede sig om at tage stilling til en ansøgning om at få restbeløbet udbetalt efter gennemførelsen af projektet med erhvervsuddannelsen, havde Kommissionen ganske vist konstateret, at et vist beløb vedrørte ikke-tilskudsberettigede udgifter, men greb dog ikke til en fordeling af nedsættelserne på grundlag af det nøjagtige beløb for de ikke-tilskudsberettigede udgifter. Domstolen fastslog (30), at »godkendelsen er givet for et samlet beløb, og at anmodningen om udbetaling af saldobeløb er indgivet under ét for hele projektet, men at de enkelte berørte virksomheder ikke har fået meddelt nogen detaljeret og præcis godkendelsesbeslutning«. Og den fortsatte (31): »I øvrigt fremgår det, at Kommissionen har fordelt nedsættelserne ... proportionalt med den enkelte virksomheds andel i de pågældende poster, og ikke på grundlag af de nøjagtige, ikke-tilskudsberettigede udgifter.« Domstolen annullerede Kommissionens afvisning, fordi den metode, der var blevet fulgt ved nedsættelserne af ESF-tilskud, ikke var blevet meddelt sagsøgeren, idet den vurderede, at Kommissionens beslutning ikke var behørigt begrundet i henhold til traktatens artikel 190. Det kan således modsætningsvis udledes, at Kommissionen godt kunne have fordelt nedsættelserne på grundlag af det nøjagtige beløb for de ikke-tilskudsberettigede udgifter, da den tog stilling til ansøgningen om udbetaling af restbeløbet, efter gennemførelsen af erhvervsuddannelsesprojektet, og dens beslutning om nedsættelse af ville ikke af den grund have voldt noget problem.
80 Som konklusion kan det efter min opfattelse udledes af alle disse bestemmelser, at fællesskabslovgiver har ønsket, at den særlige procedure i artikel 44 og 47 bl.a. skal overholdes, hver gang der kræves en vurdering af, hvorvidt det formål, som støtten er givet til, er blevet opfyldt i forbindelse med igangværende, ikke-afsluttede projekter. Lovgiver har altså ønsket, at den sikkerhedsventil, som er etableret ved artikel 47, skal kunne anvendes således, at det kan fastslås, hvorvidt det formål, som støtten er givet til, er blevet respekteret, og kun hvis formålet ikke er blevet respekteret, eller endnu værre, hvis der er risiko for, at det slet ikke opfyldes, kan Kommissionen suspendere, nedsætte eller lade støtten bortfalde (32), og beslutningen herom vedrører fremtiden, dvs. projektets videre forløb. Når det derimod drejer sig om afvisning af at udbetale støtte, vedrører Kommissionens beslutning bestående forhold og arbejdets udførelse, sådan som det er forløbet indtil det pågældende tidspunkt, dvs. den drejer sig om fortiden, om den allerede gennemførte del af projektet. Dette udgør et sikkert kriterium for at kunne sondre mellem nedsættelse, suspension og bortfald af tilskud til udførelsen af et igangværende arbejde og afvisningen af at betale en del af tilskudsbeløbet, når arbejdet er afsluttet.
81 Følgelig er der ikke tale om en ændring af størrelsen af den bevilgede støtte, dvs. den nedsættes ikke i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 44 i forordning nr. 4028/86, når Kommissionen på grundlag af oplysninger, som de nationale myndigheder er fremkommet med, beslutter, at eftersom det kun er visse dele af arbejdet, der er blevet udført, og kun de hermed forbundne udgifter er støtteberettigede, skal også de bevilgede beløb udbetales i forhold hertil, med forbehold for forpligtelsen til at respektere den involverede støttemodtagers ret til at blive hørt.
82 I øvrigt udgør det forhold, at det oprindelige projekt blev ændret, uden at disse ændringer blev meddelt de nationale og Fællesskabets myndigheder, ifølge Kommissionen (svarskriftets punkt 24) en alvorlig hindring for vurderingen af de af støttemodtageren udførte arbejder. Af denne grund fastsættes det udtrykkeligt i beslutninger om finansiel støtte, at arbejder ikke under udførelsen må modificeres eller ændres uden den nationale myndigheds og eventuelt også Kommissionens forudgående godkendelse.
83 Men at kræve, ikke blot at retten til at blive hørt skal respekteres, hvilket jeg vil behandle i det følgende, men også, at proceduren i artikel 44 skal overholdes, selv i tilfælde som det foreliggende, og dermed pålægge Kommissionen en formel forpligtelse til at gennemføre en høring, når de relevante fællesskabsbestemmelser ifølge en korrekt fortolkning, som i den foreliggende sag, ikke pålægger fællesskabsinstitutionen en sådan forpligtelse, ville være ensbetydende med en analog anvendelse af disse bestemmelser i et tilfælde, som ikke hører hjemme under de tilfælde, der er fastsat i artikel 44, stk. 1.
84 Desuden ville et krav om selv i tilfælde som det foreliggende at overholde den i artikel 44 fastsatte procedure være ensbetydende med at pålægge Kommissionen en alt for formalistisk forpligtelse. Resultatet heraf ville være en urimelig (33) forlængelse af procedurerne og en tilsidesættelse af både ordlyd og ånd i de gældende bestemmelser. Med andre ord ville det være at gå for vidt at kræve af Kommissionen, at den, inden den udbetaler det endelige støttebeløb for et bestemt afsluttet arbejde, på grundlag af de oplysninger og de vurderinger af teknisk art, som de nationale myndigheder er fremkommet med, skulle følge proceduren i artikel 44 og 47 i forordning nr. 4028/86 og artikel 7 i forordning nr. 1116/88. I øvrigt ville det heller ikke tjene formålet med, at denne vigtige procedureform er blevet indført, som det er nødvendigt, at Kommissionen overholder i forbindelse med støtte til projekter, for herigennem at sikre den størst mulige gennemsigtighed i procedurerne inden for dette væsentlige område af Fællesskabets aktioner.
85 I betragtning af ovenstående har Retten i Første Instans med rette fastslået, at den anfægtede beslutning ikke udgjorde en beslutning, som nedsætter den oprindelig bevilgede støtte, jf. artikel 44, stk. 1, i forordning nr. 4028/86, men i virkeligheden begrænser sig til at fastslå, at en del af de udgifter, som Le Canne kræver at få betalt, ikke vedrører projektet i dets oprindeligt godkendte form.
86 Følgelig skal det tredje anbringende forkastes som grundløst.
C - Tilsidesættelse af kontradiktionsprincippet
87 Appellantens andet anbringende kan opdeles i to led. For det første gøres det gældende, at Retten har taget fejl, når den fastslog (præmis 49 og 51), at appellanten i de skriftlige bemærkninger, der indgik til ministeriet den 28. juli 1995 og til Kommissionen den 3. august 1995, dvs. inden Kommissionen definitivt traf sin beslutning af 27. oktober 1995 (34), har kunnet gøre rede for årsagerne til, at betingelserne, der var fastlagt i beslutningen om at yde støtte, ikke var blevet overholdt. Appellanten er altså af den opfattelse, at Kommissionen har tilsidesat forpligtelsen til at høre den pågældende, inden der træffes en bebyrdende afgørelse, sådan som det generelle kontradiktionsprincip påbyder.
88 For det andet gøres det gældende, at Retten tog fejl, da den fastslog (præmis 51), at Kommissionen i det væsentlige havde overholdt de betingelser, der i den forbindelse er fastsat i artikel 7 i forordning nr. 1116/88. For i modsætning til hvad Retten antog, havde Kommissionen udtrykkeligt afvist appellantens krav om, at man anvendte proceduren i artikel 7 i forordning nr. 1116/88.
89 Jeg konkluderede ovenfor, at det ikke kan kræves, at den særlige procedure, som er fastlagt i artikel 44, sammenholdt med artikel 47, i forordning nr. 4028/86 og artikel 7 i forordning nr. 1116/88, skal overholdes, en procedure, som Kommissionen i øvrigt heller ikke havde fulgt. Rent bortset fra, at en særlig procedure, som udgør et væsentligt formkrav, efter min opfattelse ikke kan overholdes i sin substans uden også at overholdes i sin form, dvs. uden at alle de faser, som lovgiver selv har fastlagt, bliver overholdt, har Retten taget fejl, da den fastslog, at Kommissionen i det væsentlige havde overholdt denne særlige procedure, idet den havde anmodet den pågældende om, inden den traf den omtvistede beslutning, at redegøre for årsagerne til, at de fastlagte betingelser ikke var blevet overholdt.
90 Hvad angår tilsidesættelsen af kontradiktionsprincippet skal jeg først understrege, at ifølge Domstolens faste praksis (35) udgør retten til kontradiktion under enhver procedure, der iværksættes over for en person og som kan munde ud i en retsakt, der indeholder et klagepunkt mod den pågældende, et grundlæggende fællesskabsretligt princip, som skal overholdes, selv om der ikke er fastsat nogen bestemmelser vedrørende den pågældende procedure. Dette princip indebærer, at de adressater for en beslutning, hvis interesser i væsentlig grad berøres deraf, skal have mulighed for at gøre deres synspunkter gældende.
91 Såfremt afvisningen af 27. oktober 1995 af at udbetale resten af fællesskabsstøtten udgjorde en for appellanten ugunstig afgørelse, skulle dennes i fællesskabsretten nedfældede ret til at blive hørt respekteres.
92 Retten i Første Instans har derfor med rette antaget, at eftersom appellanten anfægtede grundlaget for attesten om udført kontrol med arbejdernes endelige udformning, dateret den 24. maj 1995 og udfærdiget af vedkommende ministerium, og anmodede om, at den blev taget op til fornyet vurdering (36), og eftersom dette skete, inden Kommissionen endeligt traf sin beslutning med telex nr. 12 497 af 27. oktober 1995, er kravet om respekt for retten til at blive hørt og det almene kontradiktionsprincip blevet overholdt, selv om den særlige procedure i artikel 44 og 47 i forordning nr. 4028/86 og artikel 7 i forordning nr. 1116/88 ikke er blevet overholdt.
93 I betragtning af ovenstående har Retten med rette anvendt disse bestemmelser (præmis 56), uafhængigt af den i den appellerede dom påberåbte begrundelse, idet den fandt, at den anfægtede beslutning ikke er en beslutning om nedsættelse af den støtte, der oprindelig var ydet appellanten, jf. artikel 44, stk. 1. Følgelig er de mod denne dom fremførte påstande grundløse og må, ligesom også anbringendet i sin helhed, forkastes.
D - Manglende begrundelse for Kommissionens beslutning og fejlagtig fortolkning af traktatens artikel 190
94 Med det fjerde anbringende har appellanten anført, at Retten med urette forkastede anbringendet om annullation af Kommissionens beslutning, idet den fandt, at der ikke forelå en manglende begrundelse for denne retsakt og dermed en tilsidesættelse af traktatens artikel 190. Appellanten retter sin kritik mod den appellerede doms præmis 70, ifølge hvilken begrundelsen for den anfægtede beslutning, som henviste til forklaringerne i den af ministeriet udfærdigede attest for den udførte kontrol af den endelige udformning af arbejderne, har givet sagsøgeren »tilstrækkelige oplysninger vedrørende de vigtigste faktiske og retlige omstændigheder, der er lagt til grund for argumentationen«. De skriftlige bemærkninger, som Le Canne tilsendte de nationale myndigheder og fællesskabsmyndighederne henholdsvis den 28. juli 1995 og den 3. august 1995, forkastede nemlig i det væsentlige konklusionerne i attesten fra de nationale myndigheder og anmodede om, at den blev taget op til fornyet vurdering af Den Stående Fiskeristrukturkomité, jf. artikel 47 i forordning nr. 4028/86, efter den i artikel 7 i forordning nr. 1116/88 fastsatte procedure. Appellanten gør gældende, at Kommissionen ikke kunne begrænse sig til at begrunde sin beslutning blot gennem en henvisning til attesten fra de nationale myndigheder, men skulle have foretaget en kontrol af de tekniske detaljer. Derfor var overholdelsen af proceduren i artikel 7 absolut nødvendig, således at man ved at sammenligne det oprindelige projekt med de endelige arbejder (projektet ved arbejdets afslutning) og stille dem op over for hinanden kunne gøre det klart, hvorfor projektet ikke var blevet gennemført som planlagt, og appellanten kunne få mulighed for at retfærdiggøre dette.
95 Med forbehold for den ovenstående analyse, som vedrører spørgsmålet om, hvorvidt den særlige procedure i artikel 44 og 47 i forordning nr. 4028/86 og artikel 7 i forordning nr. 1116/88 burde have været overholdt eller ikke, er jeg af den opfattelse, at det med hensyn til de mangler, der tillægges begrundelsen, er tilstrækkeligt at betone, at Retten ikke tog fejl, da den (i præmis 70) fastslog, at begrundelsen var tilstrækkelig og fyldestgørende.
96 Det fremgår af Domstolens faste praksis, at den begrundelse, der kræves efter traktatens artikel 190, skal tilpasses den pågældende retsakts karakter. Det skal klart og utvetydigt fremgå af begrundelsen, hvilke betragtninger den institution, som har udstedt retsakten, har lagt til grund, således at de berørte kan gøre sig bekendt med baggrunden for den trufne foranstaltning, og Fællesskabets retsinstanser kan udøve deres kontrol. Det kan ikke kræves, at begrundelsen til en retsakt angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige momenter, da spørgsmålet, om begrundelsen er tilstrækkelig, ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, samt alle de retsregler, som gælder på det pågældende område (37).
97 Domstolen stiller særlig store krav til begrundelsen, når det drejer sig om retsakter, der nedsætter en oprindelig bevilget fællesskabsstøtte. I sagen Cipeke mod Kommissionen (38) understregede Domstolen, at »når den oprindelige ansøgning derimod er godkendt, har beslutningen om nedsættelse af det oprindeligt bevilgede tilskud alvorligere følger for ansøgeren« (39), og konkluderede (40), at »det i en beslutning om at nedsætte tilskud klart skal fremgå, hvilke grunde der berettiger til at nedsætte tilskuddet i forhold til det oprindeligt godkendte beløb«. På grundlag af ovenstående betragtninger fastslog Domstolen (41), at en beslutning, som baseres på, at visse af de afholdte udgifter ikke var godkendt på tidspunktet for tilkendelsen af støtten, uden at der var blevet meddelt nogen detaljeret og præcis godkendelsesbeslutning, og som ikke indeholder oplysninger om kriterierne for beregningen af det formindskede beløb, som er meddelt modtageren, ikke opfylder kravene i traktatens artikel 190.
98 Retten antog i den appellerede dom (præmis 66), at det fremgik af sagens faktiske omstændigheder, af brevvekslingen mellem Le Canne og de nationale myndigheder og Kommissionen, og af den anfægtede beslutning, at de betragtninger, Kommissionen havde lagt til grund for beslutningen, er fremstillet tilstrækkeligt klart til, at Le Canne kunne gøre sine rettigheder gældende ved Fællesskabets retsinstanser og til, at disse kunne udøve deres kontrol med hensyn til beslutningens lovlighed.
99 Retten anfører i det følgende tre grunde til, at begrundelsen fremstår som tilstrækkelig.
100 For det første (præmis 67) fremgår det af skrivelsen af 12. december 1994 fra Le Canne til ministeriet og til Kommissionen, at Le Canne indrømmede, at visse vilkår var blevet ændret væsentligt efter indgivelsen af projektet, hvilket havde nødvendiggjort visse tilpasninger, ligesom det sagsøgende selskab erklærede, at det var vidende om, at det ikke havde overholdt det formelle krav om at give forudgående meddelelse om ændringer, hvilket, som selskabet også indrømmede, udgjorde en væsentlig hindring for, at sagen kunne afsluttes (jf. præmis 13 i den appellerede dom).
101 For det andet (præmis 68) fastslog Retten, at det af de detaljerede forklaringer, der i attesten er givet til støtte for, at udgifter henhørende under de forskellige berørte poster ikke har kunnet anerkendes som støtteberettigede, med tilstrækkelig klarhed fremgår, hvilke begrundelser der har berettiget den anfægtede beslutning, således som det kræves i henhold til Domstolens retspraksis inden for området (42).
102 For det tredje (præmis 69) fremgår Kommissionens begrundelse ifølge Retten kort, men klart af den anfægtede beslutning, nemlig dels i form af et svar på visse af de argumenter, sagsøgeren fremførte i de skrivelser, der indgik til Kommissionen den 3. august 1995, dels i form af henvisninger til de forklaringer, ministeriet gav i attesten.
103 Følgelig har Retten ikke begået nogen retlig fejl, da den fastslog, at Kommissionens beslutning med rette henviste til disse forklaringer, i betragtning af det snævre samarbejde mellem Kommissionen og medlemsstaterne, som tildelingen af finansiel støtte bygger på.
104 Jeg nåede ovenfor til den konklusion, at Kommissionens beslutning ikke var en beslutning om at nedsætte støttebeløbet i den i artikel 44 i forordning nr. 4028/86 forudsatte forstand. I betragtning heraf finder jeg, at Retten i Første Instans med rette konkluderede (præmis 70), at Kommissionens beslutning er tilstrækkeligt begrundet (43), jf. traktatens artikel 190, idet den har givet Le Canne tilstrækkelige oplysninger vedrørende de vigtigste faktiske og retlige omstændigheder, der er lagt til grund for Kommissionens argumentation.
105 Følgelig bør også det fjerde anbringende forkastes som grundløst.
VI - Erstatningspåstanden
106 Eftersom jeg foreslår at forkaste samtlige annullationsanbringender, er det ufornødent at undersøge erstatningspåstanden. I modsat fald, nemlig hvis anken blev taget til følge og dommen ophævet, skulle sagen hjemvises til Retten, idet der i henhold til artikel 54 i EF-statutten for Domstolen ville være behov for en dybtgående gennemgang af de faktiske omstændigheder.
VII - Forslag til afgørelse
107 På grundlag af ovenstående foreslår jeg, at Domstolen
a) forkaster appellen
b) pålægger appellanten at betale sagens omkostninger.
(1) - Sag T-218/95, Le Canne mod Kommissionen, Sml. II, s. 2055.
(2) - EFT L 376, s. 7.
(3) - Kommissionens forordning (EØF) nr. 970/87 af 26.3.1987 om overgangsforanstaltninger og gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 4028/86, for så vidt angår omstrukturering og fornyelse af fiskerflåden, udvikling af akvakulturen og indretning af kystområderne, fastsatte de oplysninger og informationer, som ansøgninger til Fællesskabet om finansiel støtte skal indeholde (EFT L 96, s. 1).
(4) - Artikel 45, stk. 1, bestemmer: »Medlemsstaterne træffer ... de nødvendige foranstaltninger for:
- at sikre sig, at de i medfør af denne forordning finansierede foranstaltninger virkelig og behørigt er blevet gennemført
- at forebygge og forfølge uregelmæssigheder
- at tilbagesøge beløb, der er gået tabt som følge af uregelmæssigheder eller forsømmelser.
...«
(5) - EFT L 112, s. 1.
(6) - Bortset fra, at bassinerne til intensivt opdræt var blevet placeret og udformet anderledes.
(7) - Det drejer sig om følgende: a) Sagsøgeren havde ikke anlagt seksten bassiner, havde ikke opført et hydraulisk anlæg og en varmecentral, men i stedet blot planlagt opdrætningsbassiner, der skulle anlægges i forbindelse med det færdiggørelsesprojekt, som Kommissionen havde godkendt i beslutning K(94) 1531/99. b) Sagsøgeren havde ikke anskaffet en række maskiner. c) Sagsøgeren havde ikke opført en ny lagerbygning og opdrætningsbassiner uden for overbygningen.
(8) - Appellanten henviser i appelskriftet til artikel 27 i Kommissionens forretningsorden, tilsyneladende ved en fejltagelse, idet spørgsmålet om kommissionsmedlemmernes kollegiale ansvar og uddelegering af bemyndigelse er reguleret ved forretningsordenens artikel 11 (forordning nr. 93/492/Euratom, EKSF, EØF af 17.2.1993, EFT L 230 s. 15). Artikel 27 i den gældende forretningsorden bestemmer, at denne forordning skal offentliggøres i De Europæiske Fællesskabers Tidende. Appellanten henviser tilsyneladende til artikel 27 i Kommissionens foreløbige forretningsorden, som ændret ved Kommissionens afgørelse 75/461/Euratom, EKSF, EØF af 23.7.175 (EFT L 199, s. 43).
(9) - Dom af 15.6.1994, sag C-137/92 P, Kommissionen mod BASF m.fl., Sml. I, s. 2555; i denne sag drejede det sig om en beslutning, som Kommissionen havde truffet vedrørende nogle virksomheder i forbindelse med en procedure, hvorunder den havde fastslået, at de havde overtrådt EF-traktatens artikel 85.
(10) - Jeg behøver ikke her beskæftige mig med Kommissionens anbringende om, at telexet af 27.10.1995 blot udgjorde en »udtalelse«, for hvilken der ikke krævedes overholdelse af kollegialitetsprincippet. Jeg skal her blot minde om, at Retten i den appellerede dom fastslog (præmis 28), at »... telex nr. 12 497 af 27.10.1995, sammenholdt med den ordre om betaling af resten af fællesskabsstøtten, som Kommissionen udstedte den 5.7.1995, har medført en nedsættelse af den fællesskabsstøtte, der oprindelig var ydet i henhold til Kommissionens beslutning K(90) 1923/99.« Og den fortsatte (præmis 29): »For så vidt som sagsøgeren i henhold til det omtvistede telex ikke ydes hele den støtte, der oprindelig var ydet, og den berørte medlemsstat ikke her har nogen selvstændig skønsbeføjelse, udgør telexet i relation til sagsøgeren en individuel beslutning, der har retligt bindende virkninger, som kan berøre sagsøgerens interesser gennem en væsentlig ændring af dennes retsstilling« (jf. Domstolens dom af 11.11.1981, sag 60/81, IBM mod Kommissionen, Sml. s. 2639, præmis 9, af 7.5.1991, sag C-291/89, Interhotel mod Kommissionen, Sml. I, s. 2257, præmis 12 og 13, af 7.5.1991, sag C-304/89, Oliveira mod Kommissionen, Sml. I, s. 2283, præmis 12 og 13, og af 4.6.1992, sag C-189/90, Cipeke mod Kommissionen, Sml. I, s. 3573, præmis 11 og 12).
(11) - Se vedrørende det specielle indhold i [begreberne] kompetencedelegation/-overførsel og sondringen mellem dette og bemyndigelse til at underskrive, f.eks. J.-C. Grohens: »La délégation administrative de compétence«, en kronik i Recueil Dalloz, 1958, s. 197-204, André de Laubadère, Jean-Claude Vénézia og Yves Gaudemet: »Traité de droit administratif«, Paris, LEDJ, 1988, 10. udgave, §§ 925-926, og René Joliet, »Le droit institutionnel des Communautés Européennes«, bind 2, med titlen Les institutions, les sources, les rapports entre ordres juridiques, Liège, Faculté de Droit, d'Économie et des Sciences sociales de l'Université de Liège, 1983, s. 33, og Jacques Dembour: Droit Administratif, 3. udgave, Liège, Faculté de droit, d'Économie et des Sciences sociales de l'Université de Liège, 1983, s. 277. Det er værd at bemærke, at formålet med en kompetencedelegation er at tillade en myndighed at overføre visse af sine kompetencer, enten for at lette dens administrative arbejdsbyrde, eller for at den kan tillade, at organer, som er i en bedre position til at træffe afgørelserne, kan udøve kompetencen under den anden myndigheds kontrol. Begrundelsen for at indføre denne foranstaltning skal søges i den omstændighed, at det forvaltningsmæssige arbejde ville bryde sammen, hvis cheferne for de administrative tjenester skulle udføre alting selv.
(12) - Se dom af 23.9.1986, sag 5/85, AKZO Chemie mod Kommissionen, Sml. s. 2585, præmis 30, og af 15.6.1994, Kommissionen mod BASF m.fl., nævnt i fodnote 9, præmis 62.
(13) - Mere nøjagtigt udledes princippet af artikel 17 i traktaten af 8.4.1965 om oprettelse af et fælles Råd og en fælles Kommission for De Europæiske Fællesskaber. Denne artikel er nu erstattet af artikel 163 i EF-traktaten.
(14) - Dommen i sagen AKZO Chemie mod Kommissionen, nævnt i fodnote 12, præmis 37.
(15) - Finansforordning af 21.12.1977 vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget, EFT L 356, s. 1.
(16) - Kommissionen understreger, at disse bemyndigelser fastlægges i detaljer i forbindelse med hvert enkelt budget gennem en af Kommissionen årligt truffet afgørelse, som støtter sig på EF-traktatens artikel 205 og finansforordningen.
(17) - Sammenlign den i fodnote 12 nævnte dom i sagen AKZO Chemie mod Kommissionen, præmis 36.
(18) - Se f.eks. dom af 11.10.1990, sag C-200/89, FUNOC mod Kommissionen, Sml. I, s. 3669, præmis 13 og 14, i hvilken det drejede sig om Generaldirektorat V i Kommissionen, hvis arbejdsområde er forvaltningen af Den Europæiske Socialfonds udgifter. Se endvidere dom af 14.7.1972, sag 48/69, ICI mod Kommissionen, Sml. 1972, s. 151, org. ref.: Rec. s. 619, præmis 12, 13 og 14, og af 17.10.1972, sag 8/72, Cementhandelaren mod Kommissionen, Sml. 1972, s. 251, org. ref.: Rec. s. 977, præmis 11-14; disse domme blev afsagt på det tidspunkt, hvor artikel 27 i Kommissionens foreløbige forretningsorden var gældende.
(19) - Dette er, som fremhævet af Kommissionen, fastlagt i de interne regler for gennemførelsen af De Europæiske Fællesskabers almindelige budget (afsnit B2-1, kapitel B2-11, artikel B2-110).
(20) - Se dom af 11.10.1990, FUNOC mod Kommissionen, nævnt i fodnote 18 (præmis 14).
(21) - Se f.eks. dom af 28.4.1966, sag 51/65, ILFO mod Den Høje Myndighed, Sml. 1965-1968, s. 173, org. ref.: Rec. s. 125.
(22) - Som fremhævet af Kommissionen under den mundtlige forhandling betyder dette, at hvis en modtager henvender sig til Kommissionen og anmoder om betaling for udgifter, som ikke falder ind under det godkendte projekt og følgelig heller ikke under Kommissionens beslutning, er der ikke tale om nedsættelse af støtten, idet disse udgifter ikke er dækket af beslutningen. Altså foreligger der i dette tilfælde ikke nedsættelse af finansieringssatsen.
(23) - Det drejer sig her om artikel 1, stk. 1, litra b), bestemmelserne i afsnit IV (artikel 11 og 12), som vedrører udvikling af akvakulturen og indretning af kystområder, og artikel 44 i forordning nr. 4028/86.
(24) - Artikel 11 i forordning nr. 4028/86 omfatter offentlige, halvoffentlige eller private projekter.
(25) - Jeg skal her minde om, at ifølge artikel 1, stk. 1, litra b), i forordning nr. 4028/86 ydes der finansiel fællesskabsstøtte til foranstaltninger til udvikling af akvakultur og indretning af beskyttede havområder med henblik på bedre forvaltning af fiskeriområderne ved kysterne.
(26) - Dette har Domstolen også fastslået i den i fodnote 10 nævnte dom af 4.6.1992 i sagen Cipeke mod Kommissionen, præmis 16.
(27) - Afsnit IV handler desuden også om indretning af kystområder.
(28) - Dommen er allerede nævnt i fodnote 10. Se endvidere lignende eksempler i domme af 4.6.1992, sag C-157/90, Infortec mod Kommissionen, Sml. I, s. 3525, og sag C-181/90, Consorgan mod Kommissionen, Sml. I, s. 3557. Se også generaladvokat Darmon's forslag til afgørelse i de pågældende sager.
(29) - Artikel 6, stk. 1, i Rådets forordning (EØF) nr. 2950/83 af 17.10.1983 om gennemførelse af afgørelse 83/516/EØF af 17.10.1983 om Den Europæiske Socialfonds opgaver (forordningen er offentliggjort i EFT L 289, s. 1, og afgørelsen sammesteds s. 38) bestemmer: »Såfremt tilskuddet fra fonden ikke anvendes på de i godkendelsesbeslutningen fastsatte betingelser, kan Kommissionen suspendere, nedsætte eller lade tilskuddet bortfalde efter at have givet den pågældende medlemsstat lejlighed til at fremkomme med sine bemærkninger.«
(30) - Dommen i sagen Cipeke mod Kommissionen, præmis 19.
(31) - Præmis 20.
(32) - Dette formål indebærer også, at der gennemføres visse akvakulturarbejder i henhold til den med den enkelte erhvervsdrivende underskrevne kontrakt om ydelse af tilskud.
(33) - Se Domstolens dom af 15.5.1975, sag 71/74, Frubo mod Kommissionen, Sml. s. 563.
(34) - Retten udtalte (præmis 50), at sagsøgeren, Le Canne, i sin stævning havde præciseret, at Kommissionen som meddelt ved telegram af 7.8.1995 havde truffet beslutning om at iværksætte proceduren til betaling af fællesskabsstøtten på grundlag af de i attesten anførte overslag.
(35) - Se f.eks. Domstolens dom af 24.10.1996, sag C-32/95 P, Kommissionen mod Lisrestal m.fl., Sml. I, s. 5373, præmis 21.
(36) - Som Retten har anerkendt, fandt dette sted gennem skriftlige bemærkninger fra Le Canne, som blev tilsendt ministeriet den 28.7.1995 og Kommissionen den 3.8.1995.
(37) - Se f.eks. Domstolens dom af 9.11.1995, sag C-466/93, Atlanta m.fl., Sml. I, s. 3799, præmis 16.
(38) - Dommen er allerede nævnt i fodnote 10. Jeg minder her om, at sagen vedrørte lovligheden af Kommissionens beslutning om nedsættelse af et tilskud fra Den Europæiske Socialfond til et erhvervsuddannelsesprojekt.
(39) - Præmis 16.
(40) - Præmis 18.
(41) -
Præmis 19-22.
(42) - Se dommen i sagen Cipeke mod Kommissionen, som er nævnt i fodnote 10, præmis 18-22.
(43) - Se f.eks. Domstolens dom af 20.3.1957, sag 2/56, Geitling mod Den Høje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 41, org. ref.: Rec. s. 9, af 8.2.1966, sag 8/65, Acciaierie e Ferriere Pugliesi mod Den Høje Myndighed, Sml. 1965-1968, s. 167, org. ref.: Rec. s. 1.