61974J0042
I de forenede sager 42/74 og 62/74
LUIGI VELLOZZI, tjenestemand ved Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, repræsenteret af Emile Drappier, advokat ved Cour d'Appel i Bruxelles, med valgt adresse i Luxembourg hos advokat E. Arendt, 34b, rue Philippe-II,
sagsøger
mod
KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER, repræsenteret af sine juridiske rådgivere, Giorgio Pencherle og Thomas F. Cusack, som befuldmægtigede, med valgt adresse i Luxembourg hos sin juridiske rådgiver, P. Lamoureux, 4, boulevard Royal,
sagsøgt,
angående henholdsvis annulation af Kommissionens afslag på et krav om nedsættelse af invaliditetsudvalg med henblik på anvendelse af tjenestemandsvedtægtens artikel 73 og annulation af Kommissionens beslutning om at anvende vedtægtens artikel 60 over for sagsøgeren,
afsiger
DOMSTOLEN (anden afdeling)
sammensat af: afdelingsformanden A.J. Mackenzie Stuart, dommerne H. Kutscher og M. Sørensen (referende),
generaladvokat: H. Mayras
justitssekretær: A. Van Houtte
følgende
DOM
Sagsfremstilling
De faktiske omstændigheder og de af parterne under skriftvekslingen fremførte anbringender kan sammenfattes således:
I — Faktiske omstændigheder og skriftveksling
1.
Sagsøgeren er tjenestemand ved Kommissionen i en assistentstilling i lønklasse C 3. Fra hans ansættelse i 1960 indtil 1968 var han beskæftiget som operator i offset-sektionen. I juli 1968 blev han overflyttet til generaldirektoratet for konkurrence, hvor han fik administrative opgaver.
Som følge af hyppigt fravær på grund af sygdom lod Kommissionen i 1968 sagsøgeren undersøge af et invaliditetsudvalg i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 59, stk. 1, 4 afsnit.
Dette udvalg konkluderede i sin rapport, som blev afgivet den 5. december 1968 og den 13. januar 1969, at sagsøgeren led af en astmatisk eller astma-lignende bronchitis, som for en stor dels vedkommende skyldtes de arbejdsforhold, hvorunder han havde arbejdet i trykkeriets offset-sektion. Det konstaterede samtidig en forbedring af den astmatiske tilstand, som tidligere blev behandlet med flere slags medicin, og denne forbedring skyldtes efter al sandsynlighed, at den pågældende i Februar 1968 var blevet overflyttet til en anden tjenestegren. Udvalget konkluderede: »Vellozzis helbredstilstand forhindrer ham ikke i at arbejde, men gør det helt nødvendigt, at arbejdet udføres på et sted, som er beskyttet mod dårligt vejr, og i et lokale og under luftforhold, der ikke indeholder substanser, som kan irritere luftvejene«.
Under påberåbelse af denne rapport krævede sagsøgeren, at tjenestemandsvedtægtens artikel 73, stk. 2 c og 3 (vedvarende, delvis invaliditet) anvendtes over for ham. Sagen, som blev anlagt af sagsøgeren i juni 1971, og hvorunder der blev nedlagt påstand om annullation af Kommissionens afslag på nævnte krav, førte til, at Domstolen i sin dom af 13. juli 1972 statuerede frifindelse (sag 29/71, Recueil 1972, s. 513).
Efter at denne sag var anlagt, nedsatte Kommissionen et nyt invaliditetsudvalg, som tik til opgave ikke alene at udtale sig om, hvorvidt Vellozzi var vedvarende, totalt invalid, men også at undersøge, om han var ramt af en vedvarende, delvis invaliditet, som skyldtes hans arbejdsforhold, og i bekræftende fald at fastsætte invaliditetsgraden.
Efter afsigelsen af Domstolens dom fortsatte invaliditetsudvalget sit arbejde. En rapport udarbejdet af udvalget blev fremsendt til Kommissionen den 31. marts 1973 af Dr. Therasse, det af Domstolen udpegede medlem af udvalget. Rapporten var udarbejdet af Dr. De Coster, den af de to andre læger i fællesskab udpegede læge. Den konkluderede, at Vellozzi var ramt af en vedvarende, delvis invaliditet på 10 %, og at årsagen til hans sygdom ikke kunne bevises at være arbejdsmæssige forhold. Rapporten blev tiltrådt af Dr. Therasse ved en påtegning »tiltrædes« forneden på rapporten. Dr. d'Avanzo, det af sagsøgeren udpegede medlem af udvalget, nægtede at skrive under på rapportens konklusioner.
Ved skrivelse af 10. december 1973 fremsendte Kommissionen en fotokopi af »invaliditetsudvalgets konklusioner« til sagsøgeren. Da sagsøgeren fandt disse »konklusioner« ugyldige, fremsatte han den 2. januar 1974 krav om nedsættelse af et nyt invaliditetsudvalg.
Ved note af 23. april 1974 afslog den kompetente myndighed i Kommissionen at efterkomme dette krav.
Den 3. april 1974 sendte chefen for Kommissionens afdeling for »personlige rettigheder, privilegier« en skrivelse til sagsøgeren med følgende indhold:
»De er den 15. marts 1973 blevet undersøgt af Dr. Romain, Kommissionens lægelige rådgiver.
Han har fundet Dem arbejdsdygtig på de betingelser, der er beskrevet af invaliditetsudvalget.«
Under disse omstændigheder og i min egenskab af ansættelsesmyndighed har jeg besluttet, at enhver udeblivelse fra Deres side fra modtagelsen af denne skrivelse vil blive fradraget i Deres årlige ferie og derefter i Deres løn i henhold til vedtægtens artikel 60 (
1
).
Efter nye undersøgelser foretaget af Kommissionens lægetjeneste blev denne beslutning bekræftet ved skrivelser af 10. og14. maj 1974. Ved skrivelse af 11. juli 1974 blev sagsøgeren »endnu en gang [mindet om], at [hans] fravær, der må anses for ubeføjet, giver anledning til anvendelse af vedtægtens artikel 60«, og at hans løn for juli måned ville blive tilbageholdt »midlertidigt«, da hans årlige ferie for 1974 var opbrugt
Den 16. maj og den 5. august 1974 indbragte sagsøgeren klager imod beslutningen om at anvende vedtægtens artikel 60 over vor ham.
2.
Stævningen i sag 42/74 om annulation af Kommissionens afslag af 23. april 1974 på kravet om nedsættelse af et nyt invaliditetsudvalg blev registreret på Domstolens justitskontor den 15. juni 1974.
I et indlæg af 10. juli 1974 har Kommissionen fremsat indsigelse om sagens afvisning fra realitetsbehandling og i henhold til procesreglementets artikel 91 anmodet Domstolen om at træffe afgørelse vedrørende denne indsigelse uden at behandle sagen i realiteten.
Sagsøgeren har ikke afgivet noget indlæg om denne indsigelse.
Stævningen i sag 62/74 om annullation af beslutningen om at anvende vedtægtens artikel 60 blev registreret på Domstolens justitskontor den 23. august 1974.
Ved et separat dokument bilagt stævningen i sag 62/74 har sagsøgeren fremsat begæring om udsættelse af fuldbyrdelsen af foranstaltningen til tilbageholdelse af sagsøgerens løn.
Ved kendelse af 17. september 1974 har formanden for anden afdeling forkastet denne begæring om udsættelse.
Ved kendelse af 21. november 1974 har Domstolen (anden afdeling) forenet de to sager med henblik på proceduren og domsafsigelsen.
Ved skrivelse af 22. november 1974 er Kommissionen blevet opfordret til at tage stilling til begge sager i duplikken i sag 62/74.
På grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten har Domstolen (anden afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgående bevisførsel.
II — Parternes påstande
I sag 42/74 nedlægger sagsøgeren påstand om, at Domstolen:
—
annullerer Kommissionens note af 23. april 1974 og dermed afslaget deri på at efterkomme sagsøgerens anmodning af 2. januar 1974;
—
kender for ret, at Kommissionen bør nedsætte et invaliditetsudvalg med henblik på anvendelsen af tjenestemandsvedtægtens artikel 73 samt i medfør af vedtægtens artikel 59, stk. 3;
—
dommer Kommissionen til at bære sagsomkostningerne.
Kommissionen nedlægger påstand om, at Domstolen
—
afviser sagen fra realitetsbehandling;
—
idømmer sagsøgeren sagsomkostningerne.
I sag 62/74 nedlægger sagsøgeren påstand om, at Domstolen:
—
kender anvendelsen af tjenestemandsvedtægtens artikel 60 over for sagsøgeren ugyldig;
—
annullerer den ved skrivelse af 3. april 1974 meddelte beslutning om at anvende tjenestemandsvedtægtens artikel 60 over for sagsøgeren;
—
annullerer de ved skrivelser af 10. maj, 14. maj og 11. juli 1974 meddelte beslutninger, som bekræfter, at vedtægtens artikel 60 skal anvendes over for sagsøgeren;
—
annullerer den ved skrivelse af 11. juli 1974 meddelte beslutning om »midlertidigt at tilbageholde« sagsøgerens løn for juli 1974;
—
dømmer Kommissionen til at bære sagsomkostningerne.
Kommissionen nedlægger påstand om, at Domstolen
—
statuerer frifindelse;
—
idømmer sagsøgeren sagsomkostningerne.
III — Parternes søgsmålsgrunde, indsigelser og andre anbringender
I sag 42/74 gør sagsøgeren gældende, at den af Dr. De Coster udarbejdede rapport, som af Dr. Therasse er forsynet med påskriften »tiltrædes«, ikke kan betragtes som en rapport fra invaliditetsudvalget, da den ikke er udarbejdet i fællesskab af de tre læger i udvalget Han henleder i øvrigt opmærksomheden på, at Dr. d'Avanzo ikke er enig i rapporten, der var udarbejdet af de to andre læger, men er af den opfattelse, at sagsøgeren som følge af sygdom er ude af stand til at gøre tjeneste. I et sådant tilfælde bør invaliditetsudvalget høres i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 59, stk. 3.
Kommissionen påpeger, at den i denne sag anfægtede retsakt er svaret på en anmodning fremsat i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1. Efter vedtægtens artikel 91 kan en sag imidlertid kun antages til realitetsbehandling, hvis sagsøgeren forud har indbragt en klage efter artikel 90, stk. 2. Da sagsøgeren ikke har indbragt en sådan klage for Kommissionen, må sagen afvises fra realitetsbehandling.
I sag 62/74 påpeger sagsøgeren, at det i vedtægtens artikel 59 bestemmes, at en tjenestemand, som godtgør, at han som følge af sygdom er forhindret i at gøre tjeneste, uden videre har ret til sygeorlov. Han understreger, at han regelmæssigt ved lægeattester har godtgjort, at han var forhindret i at gøre tjeneste, og han gør gældende, at det derfor var forkert af Kommissionen at anvende vedtægtens artikel 60 over for ham. Det er en forudsætning for anvendelsen af denne artikel, at der er tale om ubeføjet fravær, hvilket ikke var tilfældet i den foreliggende sag, og den kan efter sin ordlyd ikke anvendes i sygdomstilfælde.
Sagsøgeren henviser desuden til vedtægtens artikel 59, stk. 3, hvori det bestemmes: »I tilfælde af indsigelse skal invaliditetsudvalget høres«. Han gør gældende, at det var forkert af Kommissionen at træffe beslutning om at anvende artikel 60 uden først at have hørt invaliditetsudvalget. Der ville klart være rejst indsigelse angående sagsøgerens helbredstilstand og hans evne til at gøre tjeneste.
I sit svarskrift understreger Kommissionen, at det andet invaliditetsudvalg fandt, at sagsøgeren var i stand til at gøre tjeneste.
Den konstaterer, at sagsøgeren ikke har arbejdet siden 1971, men at han dog hvert år holdt sin årlige ferie.
Kommissionen opfordrede allerede den 14. august 1973 sagsøgeren til at genoptage arbejdet. Han blev advaret om konsekvenserne af et afslag. Derefter beskæftigede administrationen sig nøje med sagsøgerens fravær, idet den bad Kommissionens lægetjeneste om at foretage kontrolundersøgelser. Kommissionen henviser i så henseende til resultatet af seks kontrolundersøgelser, som er blevet gennemført henholdsvis den 15. oktober og 23. november 1973 og den 29. januar, 18. marts, 30. april og 21. maj 1974 af forskellige læger fra lægetjenesten. Konklusionerne var, at sagsøgeren var i stand til at gøre tjeneste. Kommissionen henviser ligeledes til skrivelserne af 14. juni og 16. juli 1973, i hvilke doktorerne De Coster og Therasse gav udtryk for, at sagsøgeren var i stand til at gøre tjeneste.
Den påpeger, at der i alle de af sagsøgeren fremlagte lægeattester er stillet den samme diagnose som den, på grundlag af hvilken hans sag blev forelagt de to invaliditetsudvalg.
Kommissionen gør gældende, at de opgaver, sagsøgeren skulle udføre, var forenelige med hans helbredstilstand. Det lokale, hvori han skulle gøre tjeneste, var blevet besøgt af Kommissionens lægelige konsulent, som i en skrivelse af 10. april 1974 gav udtryk for den opfattelse, at en genoptagelse af arbejdet kunne lade sig gøre under disse omstændigheder, men at arbejdet i arkiverne måtte udelades. Arbejdsfunktionerne blev præciseret nærmere for sagsøgeren den 25. juli 1974 således, at arkivarbejdet var udeladt, og der tilbage alene var arbejdet som betjent.
Kommissionen understreger den besindighed og forståelse, som den udviste over for sagsøgeren, før den til sidst besluttede at træffe de foranstaltninger, som kræves annulleret.
Den gør gældende, at invaliditetsudvalget på grund af sin sammensætning og karakter kunne vedtage sine udtalelser eller konklusioner og tiltræde den endelige rapport med et flertal. Det foreskrives ikke i vedtægten, at invaliditetsudvalgene skal vedtage sine konklusioner enstemmigt; en sådan regel, som er af usædvanlig karakter, måtte have været foreskrevet udtrykkeligt. Kommissionen påberåber sig i øvrigt Domstolens dom af 14. december 1966 i sag 3/66 (Alfieri mod Europa-Parlamentet) til støtte for denne opfattelse.
Den gør gældende, at artikel 60 ikke kan fortolkes således, at enhver tjenestemand, som påstår at være syg, ar den grund uden videre kan unddrage sig artiklens anvendelse. Den påpeger, at en tjenestemand efter artikel 59, stk. 1 »uden videre [har] ret til sygeorlov«, men kun hvis han godtgør at være forhindret i at gøre tjeneste, altså under visse betingelser og under alle omstændigheder således, at hans arbejdsgiver har mulighed for at udøve kontrol.
Hvad angår fortolkningen af vedtægtens artikel 59, stk. 3, vil Kommissionen, uden at foregribe dens rette fortolkning, som synes at være, at den vedrører tilfældet i stykke 2 (beordret sygeorlov), henlede opmærksomheden på, at invaliditetsudvalget udtrykkeligt skal høres i de alvorlige tilfælde.
Kommissionen gør til sidst gældende, at det selv om den — quod non — accepterede sagsøgerens opfattelse, ville være unødvendigt at høre invaliditetsudvalget på ny, idet udvalget allerede to gange nar udtalt sig om samme sygdom, som var omtalt i alle sagsøgerens lægeattester. Det ville ikke alene være meningsløst på ny at høre invaliditetsudvalget under disse omstændigheder, men man ville dermed også desavouere de tidligere invaliditetsudvalgs arbejde; det ville endvidere være at se bort fra, at konflikten har stået på siden 1968, uden at grundlaget har ændret sig.
I replikken finder sagsøgeren, idet han refererer invaliditetsudvalgets konklusioner af 5. december 1968, at det er ulogisk, at Dr. Therasse, som var medlem af det første udvalg, kunne tiltræde Dr. De Costers rapport, som konkluderer, at årsagen til sagsøgerens sygdom ikke kunne Devises at være arbejdsmæssige forhold. Denne selvmodsigelse fra Dr. Therasses side er tilstrækkelig til at fratage det andet invaliditetsudvalgs påståede konklusioner enhver bevismæssig værdi.
Sagsøgeren gør også gældende, at invaliditetsudvalget udgør et kollegium af tre læger, og at der derfor nødvendigvis må gælde en regel om enstemmighed, når vedtægten ikke har foreskrevet, at udvalget kan vedtage sine konklusioner ved flertalsafgørelse.
Efter sagsøgerens opfattelse er det klart, at artikel 59, stk. 3 vedrører såvel de i stk. 2 som de i stykke 1 omhandlede situationer. Stk. 3 omhandler indsigelser, som man ikke kan udelukke inden for rammerne af stk. 1. Stk. 3's placering i artikel 59 taler også for denne fortolkning.
Han hævder endelig, at man under hensyn til det andet invaliditetsudvalgs rapport ikke kan lægge Kommissionens argumentation imod anvendelsen af artikel 59, stk. 3 til grund, for det første fordi nævnte udvalgskonklusioner er ugyldige, og dernæst fordi rapporten fra 1973 ikke kan indeholde en udtalelse om en indsigelse, som blev fremsat i løbet af 1974. I realiteten var det derfor de læger, som Kommissionen udpegede til at gennemføre kontrolundersøgelser, der fandt sagsøgeren arbejdsdygtig. På denne måde tiltager Kommissionen sig beføjelser, som tilkommer invaliditetsudvalget. Kommissionens læger har imidlertid aldrig ønsket at kontrollere de hygiejniske forhold på arbejdsstedet, og Kommissionen har aldrig fulgt henstillingerne af 5. december 1968 fra invaliditetsudvalget angående arbejdsforholdene. Da endelig en af Kommissionens læger, Dr. Turner, havde foretaget en sådan kontrol i april 1974, konkluderede han, at man matte udelade arbejdet i arkiverne. Denne begrænsning for genoptagelsen af arbejdet og udtalelsen fra en anden af Kommissionens læger, Dr. Romain, som fandt, at konklusionerne i rapporten af 5. december 1968 stadig var gyldige, beviser, at der endda var uenighed mellem Kommissionens læger, eftersom de andre læger havde konkluderet, at sagsøgeren betingelsesløst, og uden begrænsninger var arbejdsdygtig. Kommissionen fulgte imidlertid ikke doktorerne Romain's og Turner's udtalelser.
I duplikken bestrider Kommissionen bestemt, at der skulle være nogen modstrid mellem rapporterne fra de to invaliditetsudvalg. Den gør gældende, at sagsøgerne bevidst sammenblander en bronchitis, som blandt andet skyldes arbejdsforholdene, men som ikke forhindrer ham i at arbejde, og en invaliditet, hvis arbejdsmæssige oprindelse skal bevisen (om ikke for andet, så fordi det er nødvendigt, at der påvises kausalitet).
Hvad angår anvendelsen af artikel 60, finder Kommissionen, at den i tilstrækkeligt omfang har bevist, at administrationen siden 1973 har sendt sagsøgeren skrivelser med advarsler om konsekvenserne af hans fravær. Disse skrivelser var en følge af, at såvel invaliditetsudvalget som Kommissionens læger havde konkluderet, at Vellozzi var i stand til at arbejde. Der er imidlertid ikke senere indtruffet omstændigheder, som er nye i forhold til den daværende situation, hvorfor administrationens standpunkt ikke er ændret.
Kommissionens forklarer endelig, at den omstændighed, at Dr. Romain den 18. marts 1974 rejste spørgsmålet om sagsøgerens arbejdsforhold, skyldtes, at generaldirektorat IV på daværende tidspunkt flyttede fra Berlaymont til en anden bygning, hvilket førte til Dr. Turner's besøg på stedet en måned senere og til fastsættelse af nye funktioner for sagsøgeren (udelukkelse af arbejdet i arkiverne). Der er derfor ingen modstrid i udtalelserne fra Kommissionens læger. Før flytningen var der ikke noget problem i den retning. Efter flytningen fik han et ikke-sundhedsfarligt lokale og et passende arbejde.
Efter afslutningen af skriftvekslingen har Domstolen anmodet Kommissionen om at fremlægge rapporten fra det andet invaliditetsudvalg og besvare et spørgsmål om sagsøgerens arbejdsdygtighed.
Ved skrivelse af 13. februar 1975 har Kommissionen besvaret dette spørgsmål, mens det trods Kommissionens ønske om at efterkomme Domstolens anmodning om at fremlægge rapporten fra invaliditetsudvalget ikke har været dem muligt, da to af invaliditetsudvalgets medlemmer har nægtet at fremsende rapporten.
Sagsøgeren, repræsenteret af advokat E. Drappier, og Kommissionen, repræsenteret af G. Pincherle, har afgivet mundtlige indlæg i retsmødet den 20. februar 1975.
I dette retsmøde har sagsøgeren navnlig understreget, at han aldrig har påstået, at han var helt ude af stand til at gøre tjeneste; han har hele tiden hævdet, at det arbejde, han skulle udføre ved Kommissionen, ikke var foreneligt med hans helbredstilstand.
Efter dette retsmøde har Domstolen opfordret parterne til at finde en mindelig løsning på striden.
Dette forsøg har ikke ført til noget resultat.
Generaladvokaten har fremsat sit forslag til afgørelse i retsmødet den 26. juni 1975.
Præmisser
1
Ved søgsmål indgivet den 15. juni 1974 i sag 42/74 har sagsøgeren nedlagt påstand om, at Domstolen annullerer en beslutning af 23. april 1974 fra Kommissionen om at afslå hans krav om nedsættelse at et invaliditetsudvalg med den opgave at afgøre årsagerne til hans sygdom og i påkommende tilfålde at fastsætte invaliditetsgraden;
2
denne anmodning blev fremsat, efter at et invaliditetsudvalg, der var nedsat af Kommissionen i 1971 for at undersøge sagsøgeren, havde meddelt sine konklusioner, hvis gyldighed sagsøgeren imidlertid bestrider;
3
ved søgsmål indgivet den 23. august 1974 i sag 62/74 har sagsøgeren nedlagt påstand om, at Domstolen annullerer Kommissionens beslutning af 3. april 1974, hvorefter ethvert fravær fra sagsøgerens side i henhold til vedtægtens artikel 60 vil blive fradraget i hans årlige ferie og derefter i hans løn;
4
påstanden om annullation støttes navnlig på, at vedtægtens artikel 60 ikke skulle kunne anvendes over for sagsøgeren, idet hans fravær ikke havde været ubeføjet men havde skyldtes sygdom.
5
Domstolen har forenet de to sager med henblik på proceduren og domsafsigelsen og har ikke fulgt Kommissionens påstand i sag 42/74 om at træffe afgørelse om den af Kommissionen fremførte indsigelse om afvisning fra realitetsbehandling uden at tage stilling til realiteten.
6
De to sager rejser det fælles problem, om Kommissionen, dels ved sin forkastelse af sagsøgerens krav om nedsættelse af et nyt invaliditetsudvalg, dels ved sin nægtelse af at betragte sagsøgerens fravær som berettiget på grund af sygdom gyldigt har kunnet støtte sig på de konklusioner, der er afgivet af det i 1971 nedsatte invaliditetsudvalg;
7
sagsøgeren gør i denne henseende gældende, at invaliditetsudvalgets konklusioner ikke kan betragtes som gyldige, idet de ikke er vedtaget i fællesskab af de tre læger i udvalget, fordi det af sagsøgeren udpegede medlem nægtede at underskrive dem.
8
Det ville være uacceptabelt, om et medlem af et invaliditetsudvalg, som er udpeget af en af de interesserede parter, ved at nægte at underskrive kunne blokere den i vedtægtens artikel 59 fastsatte procedure og dermed umuliggøre anvendelsen af vedtægstbestemmelserne;
9
ved at foreskrive en sammensætning af tre medlemmer forudsætter vedtægten, at invaliditetsudvalget i tilfælde af uenighed kan træffe en flertalsafgørelse;
10
de konklusioner, som repræsenterer opfattelsen hos invaliditetsudvalgets flertal, må derfor betragtes som gyldige i vedtægtens forstand.
11
Sagsøgeren gør desuden inden for rammerne af sag 62/74 gældende, at de i 1973 udarbejdede konklusioner ikke kunne indeholde en udtalelse om en i 1974 fremsat indsigelse.
12
I så henseende bør der henvises til indholdet af den opgave, invaliditetsudvalget fik, rækkevidden af udvalgets konklusioner samt indsigelsens genstand;
13
invaliditetsudvalget fik blandt andet til opgave at afgøre, »om den pågældende er ramt af en vedvarende, delvis invaliditet, som gør ham uegnet til at udføre funktioner svarende til en stilling i hans tjenestegruppe«;
14
udvalget havde fuldt kendskab til de funktioner, som sagsøgeren skulle udføre;
15
invaliditetsudvalget har i sine konklusioner af 31. marts 1973 vurderet sagsøgerens vedvarende, delvise invaliditet til 10 %;
16
de to læger, som har underskrevet konklusionerne, har i skrivelser af 14. og 16. juni 1973 erklæret, at sagsøgeren i henhold til de foretagne undersøgelser »er egnet til at udføre funktioner svarende til hans lønklasse«;
17
ved skrivelse af 14. august 1973, underskrevet af generaldirektøren for personalet ved Kommissionen, blev invaliditetsudvalgets konklusioner samt den ovenfor nævnte skrivelse af 16. juni 1973 sendt til sagsøgeren;
18
i øvrigt vedrører ingen af de lægeattester, som sagsøgeren har fremlagt som attestation for sit fravær i lange perioder, en anden sygdom end den, som lå til grund for forelæggelsen af hans sag for invaliditetsudvalget, og som ifølge udvalgets medlemmer ikke var af en sådan karakter, at den forhindrede ham i at udføre de funktioner, han var pålagt;
19
medlemmerne af Kommissionens lægetjeneste, som har undersøgt sagsøgeren, er i øvrigt nået til samme konklusioner som invaliditetsudvalget;
20
det følger heraf, at sagsøgerens fravær ikke kan betragtes som berettiget på grund af sygdom, hvorfor Kommissionen med rette kunne betragte fraværet som ubeføjet med henblik på anvendelsen af vedtægtens artikel 60.
21
Sagsøgeren gør imidlertid endvidere gældende, at Kommissionens beslutning under alle omstændigheder er ugyldig, eftersom invaliditetsudvalget ikke var blevet hørt, som det er foreskrevet i vedtægtens artikel 59, stk. 3 i tilfælde af »indsigelse«;
22
ifølge sagsøgeren er der altid tale om en indsigelse i denne bestemmelses betydning, når Kommissionen ikke accepterer en lægeattest om en tjenestemands sygdom, som er fremlagt i henhold til artikel 59, stk. 1, 2. afsnit;
23
Kommissionen har på sin side udtrykt tvivl om rigtigheden af denne fortolkning af artikel 59, stk. 3, idet den især gør gældende, at denne bestemmelse kun synes at vedrøre indsigelser angående beordret orlov efter stykke 2.
24
Uanset hvorledes den pågældende bestemmelse skal fortolkes, er det en nødvendig forudsætning for dens anvendelse, at der foreligger en indsigelse, som ikke er endeligt afgjort;
25
i det foreliggende tilfælde er det spørgsmål, der er rejst indsigelse om, allerede blevet gyldigt afgjort af invaliditetsudvalget, idet de af sagsøgeren fremlagte lægeattester ikke har afsløret noget nyt forhold vedrørende karakteren af hans sygdom eller hans arbejdsdygtighed;
26
det følger heraf, at der ikke eksisterer nogen indsigelse, som kan forelægges et nyt invaliditetsudvalg til udtalelse.
27
Af det foregående følger, at hverken Kommissionens afslag på kravet om nedsættelse af et nyt invaliditetsudvalg eller dens beslutning om at anvende vedtægtens artikel 60 over for sagsøgeren er behæftet med mangler af en sådan karakter, at de må medføre annullation, og de to klager kan derfor ikke tages il følge.
Vedrørende sagsomkonstningerne
28
I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2 dømmes den part, som ikke får medhold, til at afholde sagsomkostningerne;
29
sagsøgeren har ikke fået medhold i sine klager;
30
imidlertid bærer institutionerne i henhold til artikel 70 i procesreglementet selv de udgifter, de har afholdt i sager vedrørende ansatte i Fællesskaberne.
På grundlag af disse præmisser,
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN (anden afdeling)
1.
Sagsøgte i sagerne 42 og 62/74 frifindes.
2.
Hver af parterne bærer sine egne omkostninger.
Mackenzie Stuart
Kutscher
Sørensen
Således afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 9. juli 1975.
A. Van Houtte
Justitssekretær
Mackenzie Stuart
Formand for anden afdeling
(
1
) – Artikel 60:»Bortset fra sygdoms- eller ulykkestilfælde kan tjenestemanden ikke udeblive fra tjenesten uden forudgående samtykke fra sin foresatte. Med forbehold af eventuelle disciplinærretlige bestemmelser fradrages enhver ubeføjet udeblivelse, der behørigt er konstateret, i den pågældendes årlige ferie. Hvis tjenestemandens ferie er opbrugt, mister han retten til sit vederlag i en periode af tilsvarende længde.
…«