62023TJ1093_RES
Sag T-1093/23
AH
mod
Europa-Kommissionen
Rettens dom (Fjerde Udvidede Afdeling) af 22. januar 2025
»Personalesag – kontraktansatte – løn – udlandstillæg – afslag på tildeling af udlandstillæg – beregning af den femårige referenceperiode – artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til vedtægten – ansvar«
Tjenestemænd – løn – udlandstillæg – betingelser for tildeling – varig bopæl uden for den medlemsstat, på hvis område tjenestestedet er beliggende, i referenceperioden – anvendelse i tilfælde af flere på hinanden følgende kontrakter, der indgås mellem den pågældende og forskellige institutioner, der er beliggende på tjenestestedet – bevarelse af retten til udlandstillæg
[Tjenestemandsvedtægten, bilag VII, art. 4, stk. 1, litra a)]
(jf. præmis 32-34, 36-42 og 44-47)
Tjenestemandssager – fuld prøvelsesret – tvister, der angår pengebeløb som omhandlet i vedtægtens artikel 91, stk. 1 – begreb – søgsmål med påstand om betaling af udlandstillæg med tilbagevirkende kraft – omfattet
(Tjenestemandsvedtægten, art. 91, stk. 1)
(jf. præmis 50-53)
Resumé
I forbindelse med et søgsmål anlagt af en kontraktansat, AH, annullerede Retten, der traf afgørelse i udvidet afdeling, afgørelse truffet af Europa-Kommissionens Kontor for »Forvaltning og Fastsættelse af Individuelle Rettigheder« (PMO) om ikke at tildele AH udlandstillæg (herefter »den anfægtede afgørelse«). Retten præciserede i denne forbindelse de omstændigheder, hvorunder kontraktansatte er berettigede til tildeling af udlandstillæg.
Sagsøgeren, der er italiensk statsborger og har boet i Bruxelles siden maj 2017, blev ansat som kontraktansat i Regionsudvalget for perioden fra den 1. oktober 2022 til den 30. september 2023. Ved fastsættelsen af sagsøgerens økonomiske rettigheder i forbindelse med hans tiltrædelse af tjenesten i Regionsudvalget tildelte udvalget ham det udlandstillæg, der er omhandlet i artikel 69 i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »vedtægten«), beregnet i overensstemmelse med artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til denne vedtægt.
Efter at sagsøgeren var blevet ansat til stillingen som kontraktansat i Generalsekretariatet for Rådet (GSR), opsagde han sin stilling i Regionsudvalget den 31. januar 2023. Han tiltrådte stillingen i GSR den følgende dag.
I forbindelse med denne tiltrædelse tilsendte PMO sagsøgeren den anfægtede afgørelse, ifølge hvilken han ikke havde ret til udlandstillæg, idet hans ansættelse i GSR for det første udgjorde en ny tjenestetiltrædelse. For det andet havde han arbejdet og boet i Belgien i hele den for denne ret afgørende referenceperiode på fem år, som er fastsat i artikel 4, stk. 1, litra a), andet led, i bilag VII til vedtægten, og som blev fastsat fra den 1. august 2017 til den 31. juli 2022, dvs. fem år, der udløb seks måneder før den 1. februar 2023, som var datoen for GSR’s ansættelse af sagsøgeren.
Rettens bemærkninger
For det første bemærkede Retten, at formålet med udlandstillægget er at opveje de særlige byrder og ulemper, som tiltrædelsen af tjenesten ved Unionen indebærer for de tjenestemænd og øvrige ansatte, der af denne grund må skifte bopæl fra deres hjemstat til tjenestestaten og integrere sig i nye omgivelser.
I den konkrete sag ændrede sagsøgerens situation, således som den blev fastlagt på tidspunktet for hans tiltrædelse af tjenesten i Regionsudvalget, sig ikke på tidspunktet for hans tiltrædelse af tjenesten i GSR. Det samme gjaldt for så vidt angår de byrder og ulemper, som udlandstillægget har til formål at kompensere for. Der havde således ikke været nogen tidsmæssig afbrydelse mellem den kontrakt, der blev indgået med Regionsudvalget, og den kontrakt, der blev indgået med GSR. Eftersom Regionsudvalget og GSR befinder sig i Belgien, havde ansættelsesændringen desuden ikke medført nogen ændring af tjenestestaten.
Den manglende tidsmæssige afbrydelse mellem de kontrakter, som sagsøgeren successivt indgik med Regionsudvalget og GSR, såvel som den omstændighed, at han ikke skiftede tjenestestat, gjorde det i denne forbindelse muligt at konkludere, at der på trods af ændringen af arbejdsgiver bestod en kontinuitet mellem sagsøgerens kontrakter, som begrundede en videreførelse af hans ret til det udlandstillæg, der blev fastsat i forbindelse med hans tiltrædelse af tjenesten i Regionsudvalget.
Følgelig fandt Retten, at PMO havde anlagt et åbenbart urigtigt skøn og begået en retlig fejl ved fortolkningen af artikel 4, stk. 1, i bilag VII til vedtægten ved at nægte sagsøgeren ret til udlandstillæg i forbindelse med hans ansættelse i GSR.
For det andet påpegede Retten, at den i tvister, der angår pengebeløb, råder over en fuld prøvelsesret i henhold til vedtægtens artikel 91, stk. 1, andet punktum, som indebærer, at Retten i de tvister, den behandler, skal finde en fuldstændig løsning, altså træffe afgørelse vedrørende alle den ansattes rettigheder og forpligtelser, eller overlade det til den pågældende institution under retsinstansens kontrol at opfylde denne del af dommen på de præcise betingelser, som retsinstansen fastsætter.
»Tvister, der angår pengebeløb« som omhandlet i den nævnte bestemmelse, udgør ikke kun erstatningssøgsmål, som ansatte har anlagt imod en institution, men også alle søgsmål, som tilsigter, at en institution betaler en ansat et beløb, som sidstnævnte mener at være berettiget til i henhold til vedtægten eller en anden retsakt, som regulerer deres ansættelsesforhold. Det tilkommer derfor Unionens retsinstanser i givet fald at tilpligte en institution at betale et beløb, som en sagsøger er berettiget til i henhold til vedtægten eller en anden retsakt.
Følgelig konkluderede Retten, at sagsøgeren var berettiget til udlandstillæg fra den 1. februar 2023, dvs. fra datoen for GSR’s ansættelse af ham.