61995CJ0008_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-8/95 P,
New Holland Ford Ltd, Basildon (Det Forenede Kongerige), ved advokat Mario Siragusa, Rom, og advokaterne Giuseppe Scassellati-Sforzolini og Francesca Moretti, Bologna, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokaterne Elvinger, Hoss & Preussen, Côte d'Eich,
appellant,
angaaende appel af dom afsagt den 27. oktober 1994 af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (Anden Afdeling) i sag T-34/92, Fiatagri og New Holland Ford mod Kommissionen (Sml. II, s. 905), hvori der er nedlagt paastand om ophaevelse af dommen,
den anden part i appelsagen:
Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Julian Currall, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtiget, bistaaet af solicitor Leonard Hawkes, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagnercentret, Kirchberg,
har
DOMSTOLEN
(Femte Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, C. Gulmann, og dommerne J.C. Moitinho de Almeida, D.A.O. Edward, P. Jann og L. Sevón (refererende dommer),
generaladvokat: D. Ruiz-Jarabo Colomer
justitssekretaer: fuldmaegtig L. Hewlett,
paa grundlag af retsmoederapporten,
efter at parterne har afgivet mundtlige indlaeg i retsmoedet den 3. juli 1997,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 16. september 1997,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 13. januar 1995 har det engelske selskab New Holland Ford Ltd i medfoer af artikel 49 i EF-statutten for Domstolen ivaerksat appel af dom afsagt af Retten i Foerste Instans den 27. oktober 1994 i sag T-34/92, Fiatagri og New Holland Ford mod Kommissionen (Sml. II, s. 905, herefter »den appellerede dom«), hvorved Retten frifandt Kommissionen under det soegsmaal, som selskabet havde anlagt sammen med Fiatagri UK Ltd med paastand om annullation af Kommissionens beslutning 92/157/EOEF af 17. februar 1992 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/31.370 og 31.446 - UK Agricultural Tractor Registration Exchange, EFT L 68, s. 19, herefter »den omtvistede beslutning«).
2 For saa vidt angaar de faktiske omstaendigheder, der er baggrunden for naervaerende appel, fremgaar det af den appellerede dom:
»1 Agricultural Engineers Association Limited (herefter benaevnt 'AEA') er en erhvervssammenslutning for alle fabrikanter eller importoerer af landbrugstraktorer, der driver virksomhed i Det Forenede Kongerige. Paa tidspunktet for de i sagen omhandlede omstaendigheder havde sammenslutningen ca. 200 medlemmer, heriblandt bl.a. Case Europe Limited, John Deere Limited, Fiatagri UK Limited, Ford New Holland Limited, Massey-Ferguson (United Kingdom) Limited, Renault Agricultural Limited, Same-Lamborghini (UK) Limited og Watveare Limited. Sagsoegerne er saaledes begge medlemmer af AEA.
a) Den administrative procedure
2 Den 4. januar 1988 anmeldte AEA, primaert for at opnaa en negativattest og subsidiaert en individuel fritagelseserklaering, en aftale til Kommissionen vedroerende en ordning for udveksling af oplysninger, der var baseret paa data vedroerende indregistreringer af landbrugstraktorer, der findes i Det Forenede Kongeriges Transportministerium, og som var benaevnt 'UK Agricultural Tractor Registration Exchange' (herefter benaevnt 'foerste anmeldelse'). Denne aftale om udveksling af oplysninger afloeste en tidligere aftale fra 1975, der ikke var blevet anmeldt til Kommissionen. Denne var blevet opmaerksom paa den sidstnaevnte aftale i 1984 i anledning af undersoegelser, som den foretog, efter at den havde faaet forelagt en klage over, at der blev lagt hindringer i vejen for parallelimport.
3 Medlemskab af den anmeldte aftale kan opnaas af alle fabrikanter eller importoerer af landbrugstraktorer i Det Forenede Kongerige, uanset om de er medlemmer af AEA. Denne er sekretariatet for aftalen. Ifoelge sagsoegerne har medlemsantallet varieret i den periode, hvor undersoegelserne i sagen har staaet paa, i overensstemmelse med den omstrukturering, branchen har gennemgaaet; paa tidspunktet for anmeldelsen deltog otte fabrikanter i aftalen, heriblandt sagsoegerne. Parterne i aftalen er de otte virksomheder, der er naevnt i praemis 1 ovenfor, og som ifoelge Kommissionen har 87-88% af det britiske traktormarked, mens resten af markedet deles af flere smaa fabrikanter.
4 Den 11. november 1988 sendte Kommissionen en meddelelse af klagepunkter til AEA, til hver af de otte medlemmer, der var omfattet af den foerste anmeldelse, og til Systematics International Group of Companies Limited (herefter benaevnt 'SIL'), et edb-serviceselskab, der er ansvarlig for behandlingen og anvendelsen af de data, der findes i V55-blanketten (se praemis 6 nedenfor). Den 24. november 1988 besluttede parterne i aftalen at suspendere den. Ifoelge sagsoegerne blev aftalen senere sat i kraft igen, men uden udsendelse af oplysninger - om navngivne virksomheder eller i aggregeret form - der goer det muligt at faa kendskab til konkurrenternes salg. Under en hoering i Kommissionen gjorde parterne gaeldende, idet de isaer henviste til en undersoegelse, der var foretaget af professor Albach, der er medlem af Berlin Science Center, at de meddelte oplysninger havde en gavnlig virkning paa konkurrencen. Den 12. marts 1990 anmeldte fem parter i aftalen, herunder sagsoegerne, en ny aftale til Kommissionen (herefter benaevnt 'anden anmeldelse') vedroerende udsendelse af oplysninger, der benaevntes 'UK Tractor Registration Data System' (herefter benaevnt 'Data System'), og forpligtede sig til ikke at gennemfoere det nye system, foer de havde modtaget en reaktion fra Kommissionen paa deres anmeldelse. Ifoelge sagsoegerne sker der ved den nye aftale en vaesentlig begraensning med hensyn til, hvor mange og hvor hyppige oplysninger der indsamles som led i aftalen, og denne afskaffer ogsaa alle de 'institutionelle' elementer, som Kommissionen havde kritiseret i sin ovenfor naevnte meddelelse af klagepunkter.
...
b) Aftalens indhold og retlige baggrund
6 Efter lovgivningen i Det Forenede Kongerige skal alle koeretoejer indregistreres i Department of Transport, saafremt de skal anvendes paa offentlig vej i Det Forenede Kongerige. Ansoegningen om indregistrering af et koeretoej skal indgives paa en saerlig blanket, blanket V55. Efter aftale med Department of Transport tilsender dette SIL nogle af de oplysninger, det modtager i forbindelse med indregistrering af koeretoejer. Ifoelge sagsoegerne er denne aftale identisk med den, der er indgaaet med fabrikanter og importoerer af andre kategorier af koeretoejer.«
3 Retten konstaterede i praemis 7 i den appellerede dom, at parterne havde forskellige opfattelser med hensyn til en raekke faktiske forhold vedroerende de oplysninger, som blanket V55 indeholder, og anvendelsen af disse oplysninger. De punkter, hvorom der er uenighed, er sammenfattet i praemis 8-16 i den appellerede dom.
4 I den omtvistede beslutning redegjorde Kommissionen for sin retlige vurdering af aftalen i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1, dels saaledes som aftalen blev anvendt foer anmeldelsen, og som den blev anmeldt den 4. januar 1988 (den foerste anmeldelse), dels saaledes som den blev anmeldt den 12. marts 1990 (den anden anmeldelse).
5 For saa vidt angaar aftalen som omfattet af den foerste anmeldelse undersoegte Kommissionen for det foerste i betragtning 35-52 til den omtvistede beslutning den del af informationsudvekslingsordningen, som goer det muligt at faa kendskab til hver enkelt konkurrents salg. Den tog hensyn til markedsstrukturen, arten af de leverede oplysninger, de mange enkeltheder i de udvekslede oplysninger og det forhold, at parterne i aftalen holdt regelmaessige moeder i AEA-komitéen. Kommissionen fandt, at aftalen havde til foelge at begraense konkurrencen, dels fordi den skabte stoerre gennemsigtighed paa et staerkt koncentreret marked, dels fordi den lagde stoerre hindringer i vejen for ikke-medlemmers adgang til markedet.
6 I betragtning 53-56 til den omtvistede beslutning vurderede Kommissionen for det andet informationsudvekslingsordningen for saa vidt angaar udsendelsen af oplysninger om fabrikanternes egne forhandleres salg. Den fremhaevede i den forbindelse, at det ved hjaelp af disse oplysninger var muligt at kortlaegge de enkelte konkurrenters salg inden for et givet omraade, saafremt det samlede salg, der var opnaaet inden for dette omraade, for et bestemt produkt og en bestemt periode var under ti enheder. Den fastslog endvidere, at det var muligt at gribe ind i forhandleres eller parallelimportoerers detailsalgsaktiviteter.
7 I betragtning 57 og 58 til den omtvistede beslutning redegjorde Kommissionen for sin bedoemmelse af, hvorledes denne informationsudvekslingsordning paavirker samhandelen mellem medlemsstaterne.
8 I betragtning 59-64 til den omtvistede beslutning anfoerte Kommissionen endvidere, at den aftale, der var omhandlet i den foerste anmeldelse, ikke var noedvendig, og at det derfor ikke var fornoedent at undersoege de fire betingelser for at opnaa en fritagelse i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3.
9 Vedroerende den aendrede version af aftalen, der blev omhandlet i den anden meddelelse, anfoerte Kommissionen naermere i betragtning 65 til den omtvistede beslutning, at dens argumentation vedroerende aftalen, der var omhandlet i den foerste anmeldelse, gjaldt paa tilsvarende vis i saa henseende.
10 Ved den omtvistede beslutning har Kommissionen saaledes
- fastslaaet, at den oprindelige og den aendrede version af aftalen om udveksling af oplysninger om indregistreringer af landbrugstraktorer var i strid med traktatens artikel 85, stk. 1, »i det omfang den medfoerer udveksling af oplysninger, der tjener til at bestemme de enkelte konkurrenters salg, samt oplysninger om forhandlernes salg og import af egne varer« (artikel 1)
- afvist ansoegningen om fritagelse i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3 (artikel 2)
- paalagt AEA og parterne i aftalen at indstille den fastslaaede overtraedelse, dersom dette ikke allerede var sket, og for fremtiden at undlade at indgaa nogen aftale eller deltage i nogen samordnet praksis, der kan have det samme eller et lignende formaal eller den samme eller en lignende virkning (artikel 3).
11 Den 6. maj 1992 anlagde appellanten og Fiatagri UK Ltd sag med paastand om, at den omtvistede beslutning blev erklaeret for en nullitet, eller subsidiaert, at den blev annulleret, samt at Kommissionen blev tilpligtet at betale sagens omkostninger (praemis 18 i den appellerede dom). Til stoette for deres soegsmaal gjorde disse to sagsoegere gaeldende, at den omtvistede beslutning
- blev vedtaget ved en ulovlig procedure
- ikke indeholdt en tilstraekkelig begrundelse
- hvilede paa en forkert definition af produktet og det relevante marked
- var behaeftet med faktisk vildfarelse i forbindelse med bedoemmelsen af de meddelte oplysninger
- var behaeftet med en retlig mangel vedroerende fortolkningen af traktatens artikel 85, stk. 1
- med urette ansaa traktatens artikel 85, stk. 3, for uanvendelig i sagen (praemis 23 i den appellerede dom).
12 Ved den appellerede dom forkastede Retten alle disse anbringender og paalagde de to sagsoegere at betale sagens omkostninger.
13 Appellanten har under appellen nedlagt paastand om, at det fastslaas, at appellen er rettidigt ivaerksat, og at den kan admitteres, at den appellerede dom ophaeves i sin helhed, at den omtvistede beslutning annulleres i sin helhed, eller, subsidiaert, at sagen hjemvises til Retten i Foerste Instans, og at Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
14 Appellanten har forklaret, at selskabet efter en omstrukturering nu varetager forhandlingen af landbrugstraktorer af maerkerne Ford og Fiatagri i Det Forenede Kongerige, og at appellanten under naervaerende appel varetager de faelles interesser for de to sagsoegere i sag T-34/92.
15 Kommissionen har bestridt, at appellen i det hele kan admitteres, og har subsidiaert paastaaet hvert af de til stoette herfor anfoerte anbringender forkastet med den begrundelse, at de ikke kan realitetsbehandles, eller, mere subsidiaert, at de er ubegrundede. Den har endvidere paastaaet appellanten tilpligtet at betale sagens omkostninger.
16 Ved beslutning af 6. juni 1995 har Domstolen afvist appellantens anmodning i appelskriftet om at faa tilsendt et fuldstaendigt referat af det retsmoede, der blev afholdt ved Retten den 16. marts 1994 i sag T-34/92. I replikken, som blev indgivet til Domstolens Justitskontor den 5. juli 1995, fremsatte appellanten sin anmodning paa ny. Denne blev afslaaet ved Domstolens kendelse af 12. juni 1997.
17 Til stoette for appellen har appellanten for det foerste fremfoert to anbringender vedroerende angivelige processuelle fejl, nemlig en tilsidesaettelse af forpligtelsen til at give en tilstraekkelig begrundelse for den appellerede dom og en manglende opfyldelse af forpligtelsen til at tage stilling til alle de vaesentlige faktiske vildfarelser, som ifoelge appellanten forelaa i forbindelse med den anfaegtede beslutning, samt til disses betydning for beslutningens lovlighed. For det andet har appellanten fremfoert tre anbringender vedroerende angivelige materielle fejl, nemlig en urigtig anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 1, 2 og 3.
Formalitetsspoergsmaalet i forbindelse med appellen som helhed
18 Kommissionen har principalt gjort gaeldende, at appellen i det hele skal afvises, hvorfor det ikke er noedvendigt eller endog muligt at undersoege hvert enkelt anbringende naermere.
19 I denne forbindelse har Kommissionen for det foerste anfoert, at hele den foerste del af appelskriftet vedroerer faktiske spoergsmaal eller tilsigter en fornyet behandling af sagen paa grundlag af argumenter, som Retten allerede har taget stilling til og forkastet. Det samme gaelder vedroerende en raekke anbringender, der fremfoeres i appelskriftets anden del.
20 Kommissionen har for det andet anfoert, at appellanten udtrykkeligt har knyttet sine retlige argumenter til en faktisk sammenhaeng, der er en anden end den, der er fastlagt i den appellerede dom, og appellanten har foelgelig ikke fremfoert retlige argumenter, der kan foere til en ophaevelse af denne dom.
21 Kommissionen har for det tredje bemaerket, at selv om appellanten i appelskriftets anden del anfoerer visse juridiske anbringender, har disse anbringender ikke en klarhed og praecision, der er tilstraekkelig til dels at fastslaa, hvilken praemis i den appellerede dom der kritiseres, dels fastslaa, hvilken retlig argumentation appellanten goer gaeldende.
22 Det fremgaar af EF-traktatens artikel 168 A og af artikel 51 i EF-statutten for Domstolen, at appel er begraenset til retsspoergsmaal og skal vaere stoettet paa, at Retten savner kompetence, at der er begaaet rettergangsfejl, som kraenker appellantens interesser, eller at Retten har overtraadt faellesskabsretten. I artikel 112, stk. 1, litra c), i Domstolens procesreglement bestemmes det, at appelskriftet skal indeholde de retlige anbringender og argumenter, der paaberaabes.
23 Det foelger af disse bestemmelser, at et appelskrift praecist skal angive, hvilke elementer der anfaegtes i den dom, som paastaas ophaevet, samt de retlige argumenter, der saerligt stoetter denne paastand (kendelse af 17.9.1996, sag C-19/95 P, San Marco mod Kommissionen, Sml. I, s. 4435, praemis 37).
24 Dette krav er ikke opfyldt, naar appelskriftet blot gentager eller noejagtigt gengiver de anbringender og argumenter, der allerede er blevet fremfoert for Retten, herunder de anbringender og argumenter, der var stoettet paa faktiske omstaendigheder, som Retten udtrykkeligt har afvist at laegge til grund. I det omfang appelskriftet ikke indeholder en argumentation, hvormed den anfaegtede dom saerligt kritiseres, har en saadan appel i realiteten kun til formaal at opnaa, at de i staevningen for Retten fremsatte paastande bedoemmes endnu en gang, hvilket i henhold til artikel 49 i EF-statutten for Domstolen falder uden for dennes kompetence (jf. i denne retning navnlig kendelsen i sagen San Marco mod Kommissionen, a.st., praemis 38).
25 Det fremgaar endvidere af ovennaevnte bestemmelser, at en appel kun kan stoettes paa, at Retten har overtraadt visse retsregler, idet enhver bedoemmelse af faktisk karakter er udelukket. Det er saaledes alene Retten, der er kompetent til dels at fastlaegge de faktiske omstaendigheder i sagen, naar bortses fra tilfaelde, hvor den indholdsmaessige urigtighed af dens konstateringer foelger af de akter, den har faaet forelagt i sagen, dels at tage stilling til disse faktiske omstaendigheder. Naar Retten har fastlagt eller vurderet de faktiske omstaendigheder, har Domstolen i henhold til traktatens artikel 168 A kompetence til at gennemfoere en kontrol med den retlige vurdering af disse faktiske omstaendigheder og de retlige konsekvenser, Retten har draget (jf. navnlig kendelsen i sagen San Marco mod Kommissionen, a.st., praemis 39).
26 Domstolen har saaledes ikke kompetence til at fastlaegge de faktiske omstaendigheder og i princippet heller ikke til at bedoemme de beviser, Retten har lagt til grund ved fastlaeggelsen af de faktiske omstaendigheder. Naar disse beviser er blevet forskriftsmaessigt tilvejebragt, og de almindelige retsgrundsaetninger og de processuelle regler om bevisbyrde og bevisfoerelse er blevet overholdt, er det alene Retten, der har kompetence til at afgoere, hvilken bevisvaerdi der skal tillaegges de oplysninger, den har faaet forelagt (jf. navnlig kendelsen i sagen San Marco mod Kommissionen, a.st., praemis 40). Denne afgoerelse udgoer derfor ikke et retsspoergsmaal - medmindre beviserne er gengivet forkert - og dermed undergivet Domstolens proevelsesret (dom af 2.3.1994, sag C-53/92 P, Hilti mod Kommissionen, Sml. I, s. 667, praemis 42).
27 For saa vidt angaar naervaerende sag maa det fastslaas, at appelskriftets foerste del, som har overskriften »Vaesentlige faktiske omstaendigheder«, ikke praecist angiver de argumenter, der goeres gaeldende over for den appellerede dom, og at den tager generelt forbehold over for de faktiske omstaendigheder, som Retten har fastlagt. Da den ikke opfylder de krav, som i retspraksis stilles til en appel, og som er gengivet ovenfor, maa den naevnte foerste del af appelskriftet afvises fra realitetsbehandling.
28 For saa vidt angaar de anbringender, som appellanten har fremfoert i appelskriftets anden del, bemaerkes for det foerste, at appellanten, navnlig i replikken, har givet visse naermere angivelser vedroerende de praemisser i den appellerede dom, som selskabet anfaegter, og, for det andet, at Kommissionen har fremfoert sin argumentation med henvisning til hvert enkelt anbringende, som Retten forkastede. Denne del af appelskriftet kan foelgelig undersoeges anbringende for anbringende.
Det foerste anbringende
29 Med det foerste anbringende har appellanten i foerste omgang kritiseret Retten for at have begraenset sig til en rent formel undersoegelse af den omtvistede beslutning uden at tage hensyn til appellantens argumentation, hvorefter den naevnte beslutning indeholdt flere aabenbare fejl. Retten undlod dermed at opfylde sin forpligtelse til at anfoere grundene til, at den har afvist et klagepunkt, der er fremfoert for den.
30 Herved bemaerker appellanten, at Retten ikke tog hensyn til de beviser, som appellanten havde fremlagt under den skriftlige og den mundtlige forhandling, og at den appellerede dom er i modstrid med, hvad Retten tilkendegav vedroerende visse omtvistede spoergsmaal under den mundtlige forhandling.
31 Appellanten har endvidere gjort gaeldende, at Retten ikke tog hensyn til den omstaendighed, at Kommissionen paa flere punkter havde tilsluttet sig appellantens opfattelse og saaledes modsagde den omtvistede beslutning.
32 Endelig har appellanten i anden omgang angivet fire steder i den appellerede dom, hvor Retten har tilsidesat sin begrundelsespligt.
33 I praemis 35, som indeholder Rettens bedoemmelse af anbringendet om, at den omtvistede beslutning er utilstraekkeligt begrundet, undlod Retten for det foerste at undersoege to af de fremfoerte argumenter og forkastede de to andre uden klart at anfoere begrundelsen herfor.
34 For det andet er praemis 38 i den appellerede dom uklar, eftersom den ikke angiver begrundelsen for, at Retten tiltraadte Kommissionens konklusion om, at informationsudvekslingsordningen som helhed var konkurrencebegraensende. Hertil kommer, at praemis 39 i samme dom, hvori Retten fandt, at den omtvistede beslutnings konklusion, naar den laeses i lyset af betragtningerne, isaer betragtning 16 og 61, var klar, indeholder en modsigelse, idet Retten paa den ene side paalagde aftalens parter selv at fastslaa, i hvilket omfang informationsudvekslingsordningen var lovlig, og paa den anden side anerkendte hensynet til retssikkerheden.
35 For det tredje finder appellanten, at den appellerede dom er utilstraekkeligt begrundet for saa vidt angaar definitionen af det relevante produkt og det relevante marked, idet Retten, uanset de argumenter, appellanten havde fremfoert, i den appellerede doms praemis 51 blot viste, at den tiltraadte Kommissionens definition.
36 For det fjerde har appellanten anfoert, at udtrykket »dominerende stilling« i den appellerede dom er blevet anvendt urigtigt og paa en maade, der ikke er i overensstemmelse med artikel 86, saaledes at praemis 52 ikke er tilstraekkeligt begrundet.
37 Det maa i denne forbindelse indledningsvis fastslaas, at appellantens argumentation som fremfoert i forbindelse med den foerste del af dette anbringende ikke er tilstraekkelig klar. Dette krav om klarhed er heller ikke opfyldt ved, at der som eksempler anfoeres visse praemisser i Rettens dom. Denne del af anbringendet maa herefter afvises.
38 Domstolen skal herefter undersoege dette anbringendes anden del, hvori appellanten angiver de praemisser i den appellerede dom, der anfaegtes.
Praemis 35 i den appellerede dom
39 I praemis 35 i den appellerede dom forkastede Retten anbringendet om, at den anfaegtede beslutnings begrundelse er utilstraekkelig.
40 I praemis 33 i den appellerede dom havde Retten opdelt det foerste led i anbringendet i fire argumenter.
41 Med det foerste argument blev det fremfoert, at den omstaendighed, at Kommissionen ikke i fornoedent omfang havde taget hensyn til appellantens argumenter, svarede til, at begrundelsen manglede. Dette var tilfaeldet i forbindelse med betragtning 61 til den omtvistede beslutning, som navnlig vedroerte fastsaettelsen af en graense paa ti enheder for salg, som en deltager i aftalen foretager paa en forhandlers omraade, idet der under denne graense ikke maatte meddeles aggregerede oplysninger, saavel som valget af et aar som referenceperiode.
42 For det andet indeholdt den omtvistede beslutning ikke en tilstraekkelig omtale af Data System, hvilket indebar, at der savnedes en begrundelse.
43 For det tredje havde den omtvistede beslutning ikke taget hensyn til, at det efter de fleste nationale lovgivninger er lovligt at meddele fabrikanterne oplysninger om indregistreringer.
44 For det fjerde havde Kommissionen ikke taget hensyn til dom af 26. november 1975 i sagen Groupement des fabricants de papiers peints de Belgique m.fl. mod Kommissionen, den saakaldte »Papiers peints de Belgique«-dom (sag 73/74, Sml. s. 1491, praemis 33), der vedroerer omfanget af Kommissionens forpligtelse til at give en begrundelse.
45 For saa vidt angaar de to foerste argumenter skal det foerst bemaerkes, at Retten i den anfaegtede doms praemis 35, foerste punktum, bemaerkede, at »Kommissionen, der i betragtning 33 og 65 til beslutningen dels har fastslaaet, at Data System er uforeneligt med traktatens artikel 85, stk. 1, fordi denne informationsudvekslingsordning med de fornoedne aendringer viderefoerte den tidligere ordning, og dels fastslaaet, at informationsudvekslingen er uforenelig med traktatens artikel 85, stk. 3, fordi konkurrencebegraensningerne ikke var uundgaaelige, har begrundet beslutningen i fornoedent omfang paa dette punkt, hvorved der paa dette trin af sagens behandling ikke er taget stilling til rigtigheden af denne begrundelse«.
46 Det fremgaar af en omhyggelig laesning af denne saetning, at Retten ikke undlod at undersoege begrundelsen for den omtvistede beslutning, hverken for saa vidt angaar de i betragtning 61 til beslutningen anfoerte bemaerkninger vedroerende betingelserne i artikel 85, stk. 3, eller for saa vidt angaar Data System.
47 Hvad angaar det fjerde argument, som vedroerer tilsidesaettelsen af den naevnte Papiers peints de Belgique-dom, fremgaar det, at Retten i samme praemis 35 i den appellerede dom forklarede, hvorfor Kommissionen ikke var forpligtet til at give en mere omfattende begrundelse i dette tilfaelde. Retten anfoerte, at den omtvistede beslutning blot anvendte de principper, som var fastlagt i Kommissionens tidligere beslutningspraksis, paa et bestemt marked. Retten henviste i oevrigt til praemis 90 i den appellerede dom, hvor den undersoegte paastanden om, at den omtvistede beslutning var i modstrid med Kommissionens tidligere beslutningspraksis.
48 For saa vidt angaar det tredje argument bemaerkes, at Retten i samme praemis 35 ikke fandt det noedvendigt at foretage en undersoegelse af medlemsstaternes forskellige retsordener, idet den omtvistede beslutning var paa linje med Kommissionens tidligere beslutningspraksis.
49 Da det i fornoedent omfang fremgaar af begrundelsen for den appellerede dom, hvilken argumentation Retten benyttede med henblik paa at afvise appellantens argumentation, der er anfoert i praemis 33 i den appellerede dom, maa det fastslaas, at appellantens argumentation vedroerende praemis 35 i den appellerede dom ikke er begrundet.
Praemis 38 og 39 i den appellerede dom
50 Praemis 38 og 39 i den appellerede dom indeholder Rettens bedoemmelse af det led i anbringendet, der vedroerer paastanden om den anfaegtede beslutnings manglende klarhed.
51 Vedroerende praemis 38 bemaerkes, at Retten foerst korrekt henviste til Domstolens praksis vedroerende spoergsmaalet om, hvorvidt ugyldigheden af aftalen som fastsat i artikel 85, stk. 2, omfatter hele aftalen eller kun visse bestemmelser i denne (dom af 13.7.1966, forenede sager 56/64 og 58/64, Consten og Grundig mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 245, org. ref.: Rec. s. 429), og derefter bemaerkede, at det klart fremgik af den omtvistede beslutnings ordlyd, at det var informationsudvekslingsordningen som helhed, der i denne sag ansaas for at vaere konkurrencebegraensende, og ikke, at der udveksles den ene eller den anden enkeltstaaende oplysning. Retten tog endvidere stilling til anvendelsen af den naevnte praksis paa en ansoegning om fritagelse i medfoer af artikel 85, stk. 3. Den bemaerkede herom, at »Domstolens praksis vedroerende fortolkningen af traktatens artikel 85, stk. 2, saaledes som den er udtrykt i Consten og Grundig-dommen, i hvert fald ikke uden videre kan overfoeres paa en sag vedroerende behandling af en ansoegning om fritagelse i medfoer af traktatens artikel 85, stk. 3, da det i denne sidstnaevnte situation er Kommissionen, der med henblik paa besvarelsen af den anmodning, den har faaet forelagt af de virksomheder, der har indsendt anmeldelsen til dens bedoemmelse, skal tage stilling ud fra kontrakten, saaledes som den er blevet anmeldt, medmindre den under behandlingen af sagen opnaar, at parterne aendrer den anmeldte kontrakt paa det ene eller det andet punkt«.
52 Det fremgaar af denne praemis, at begrundelsen i tilstraekkeligt omfang forklarer grundene til, at Retten fandt, at den omtvistede beslutning ikke var uklar, da den betegnede informationsudvekslingsordningen som konkurrencebegraensende som helhed.
53 Hvad angaar praemis 39 i den appellerede dom fremgaar det af en omhyggelig laesning, at Retten fandt, at Kommissionen i betragtning 16 og 61 til beslutningen og i artikel 1 i dens konklusion havde sat virksomhederne i stand til at faa kendskab til, i hvilket omfang informationsudvekslingsordningen var lovlig, og herved havde bidraget til den retssikkerhed, som virksomhederne behoevede, naar de disponerede. I modsaetning til hvad appellanten har paastaaet, er denne begrundelse ikke selvmodsigende.
54 Det andet led i naervaerende anbringende er foelgelig uden grundlag.
Praemis 51 i den appellerede dom
55 Retten har i praemis 49-57 i den appellerede dom taget stilling til anbringendet om, at den omtvistede beslutning hviler paa en forkert definition af det relevante produkt og det relevante marked. Den anfoerer naermere i praemis 51:
»Hvad foerst angaar definitionen af produktmarkedet bemaerkes, at det maa fastslaas, i hvilket omfang produktet er substituerbart. I saa henseende finder Retten, at sagsoegernes argument om, at der ikke i beslutningen er foretaget nogen som helst undersoegelse af produktmarkedet, maa forkastes, da det i fornoedent omfang fremgaar af beslutningen, at det i denne er lagt til grund, at det relevante marked er markedet for landbrugstraktorer i Det Forenede Kongerige. Naar endvidere henses til, at deltagelsen i den omtvistede informationsudvekslingsordning alene er betinget af, at den paagaeldende er fabrikant eller importoer af landbrugstraktorer i Det Forenede Kongerige, derimod ikke af nogen bestemt kategori af landbrugstraktorer, kan sagsoegerne ikke haevde, at definitionen af produktmarkedet er forkert, og at de forskellige typer landbrugstraktorer ikke i vidt omfang er substituerbare. Retten laegger paa baggrund af det netop anfoerte til grund, at virksomhederne i forbindelse med aftalen selv angiver deres stilling i konkurrencen i forhold til det generelle begreb landbrugstraktor, saaledes som det er anvendt af Kommissionen.«
56 Det fremgaar af denne praemis, at den anfoerte begrundelse er klar og tilstraekkelig. Retten kan saa meget mindre kritiseres for manglende begrundelse, som appellanten ikke har fremfoert noget saerligt argument til stoette for sit anbringende.
57 Dette led i anbringendet er foelgelig uden grundlag.
Praemis 52 i den appellerede dom
58 Det hedder i praemis 52 i den appellerede dom: »Hvad dernaest angaar spoergsmaalet, om det relevante marked har karakter af et oligopol, maa sagsoegernes kritiske bemaerkninger til Kommissionens konklusion om, at markedet domineres af fire virksomheder, der har mellem 75 og 80% af markedet, afvises, eftersom ...« (»As regards the question of the oligopolistic nature of the relevant market, the applicants' criticism of the Commission's conclusion that the market is dominated by four undertakings holding between 75 and 80% of the market must be rejected, since ...«).
59 Det fremgaar ikke af denne saetning, at Retten henviste til det saerlige begreb »dominerende stilling« i artikel 86's forstand. Faktisk er det klart, at udtrykket »domineres« [»is dominated«] anvendes med henvisning til artikel 85 og uden forbindelse med artikel 86.
60 Dette sidste led i det foerste anbringende er herefter uden grundlag.
61 Da det foerste anbringende saaledes efter det ovenfor anfoerte dels ikke kan realitetsbehandles, dels er ubegrundet, maa det forkastes i sin helhed.
Det andet anbringende
62 Med det andet anbringende har appellanten kritiseret Retten for ikke at have taget hensyn til Kommissionens faktiske vildfarelser og til disses betydning for lovligheden af den omtvistede beslutning. Dette anbringende vedroerer praemis 58-78 i den appellerede dom, der omhandler anbringendet om, at Kommissionens bedoemmelse af de anmeldte oplysninger hviler paa faktisk vildfarelse.
63 Det fremgaar i saa henseende af den appellerede dom, at
- Retten for det foerste fandt, at sagsoegerne ikke havde bevist, at den faktiske vildfarelse, som Kommissionen maaske havde befundet sig i i forbindelse med den omtvistede beslutnings betragtning 14, kunne paavirke dennes lovlighed (praemis 66-73 i den appellerede dom)
- Retten for det andet fandt, at sagsoegernes anbringende om, at Kommissionen var i en faktisk vildfarelse, da den lagde til grund, at SIL fra blanket V55 udtog de syv cifre i postnummeret for koeretoejets registrerede ejer, var uden grundlag i de faktiske omstaendigheder (praemis 74 i den appellerede dom)
- Retten for det tredje fastslog, at hvad angik opbygningen af forhandleromraaderne havde sagsoegerne ikke bevist, at der indgik faktiske fejltagelser i Kommissionens bedoemmelse, hvorefter disse omraader blev bestemt ved henvisning til postnummeromraader, enten individuelt eller i grupper (praemis 75 i den appellerede dom)
- Retten for det fjerde fastslog, at sagsoegernes anbringende om, at det sidste led i beslutningens betragtning 26 skulle fortolkes saaledes, at fabrikanterne havde etableret en informationsudveksling indbyrdes og ikke en informationsudveksling vedroerende forbindelserne mellem den enkelte fabrikant og dennes forhandlere, savnede faktisk grundlag (praemis 76 i den appellerede dom)
- Retten for det femte - for saa vidt angaar anbringendet om, at Kommissionen i sin undersoegelse af Data System ikke tog hensyn til, at der efter dette system sker en kvartalsvis indberetning af de salg, som den enkelte fabrikants forhandlere gennemfoerer inden for hver forhandlers omraade - bemaerkede, at Kommissionens vurdering i betragtning 65 til den omtvistede beslutning ikke var behaeftet med nogen faktisk vildfarelse (praemis 77 i den appellerede dom).
64 Appellanten har i appelskriftet gjort gaeldende, at Retten i praemis 66 i den appellerede dom anerkendte, at den omtvistede beslutning paa visse punkter var faktisk forkert for saa vidt angik karakteren af aftalen om informationsudveksling, men at Retten uanset disse konstateringer »omskrev« den omtvistede beslutning, saaledes at disse faktiske urigtigheder ikke fik betydning for dens lovlighed. Endvidere blev andre grundlaeggende mangler, som appellanten havde gjort gaeldende, og som Retten havde fastslaaet, saaledes de fleste af de mangler, der opregnes i praemis 58-61 i den appellerede dom, forbigaaet i tavshed i det foelgende.
65 Appellanten har saaledes for det foerste gjort gaeldende, at Retten ikke tog hensyn til de beviser, som selskabet havde fremlagt for at godtgoere, at traktorerne maatte betragtes som et forskelligt produkt.
66 For det andet har appellanten kritiseret Retten for ikke at have berigtiget Kommissionens fejl, der bestod i, at der var taget hensyn til informationsudvekslingsaftalens karakteristiske traek, som de var foer anmeldelsen.
67 Appellanten har for det tredje gjort gaeldende, at Retten i praemis 75 i den appellerede dom ubegrundet har bagatelliseret den fejl, som Kommissionen begik ved sin bedoemmelse, hvorefter opbygningen af forhandleromraaderne var bestemt ved henvisning til postnummeromraaderne.
68 For det fjerde har appellanten gjort gaeldende, at det fremgaar af den undersoegelse, som Retten foretog, at Kommissionen havde misforstaaet, eller at den i det mindste havde gjort sig forkerte forestillinger om arten af oplysninger, der kunne meddeles i medfoer af aftalen om informationsudveksling og Data System, og at det samme gjaldt med hensyn til de risici, som ordningerne medfoerte for konkurrencen. I den anfaegtede doms praemis 66, 67, 72, 74 og 77 saa Retten imidlertid bort fra disse fejl eller undlod at drage de relevante konsekvenser af dem.
69 For det femte har appellanten anfoert, at Retten i praemis 72 og 77 i den appellerede dom ikke behandlede retsvirkningerne af alle forskellene mellem informationsudvekslingsordningen og Data System, men udelukkende spoergsmaalet om oplysningerne vedroerende forhandlernes omsaetning.
70 Sagsoegeren har endelig gjort gaeldende, at Retten i praemis 67-71 misforstod appellantens argumenter vedroerende Kommissionens paastand om, at meddelelsen af identifikationsoplysningerne i henhold til aftalen skabte en fuldstaendig gennemsigtighed og foelgelig ville oedelaegge den skjulte konkurrence.
71 Til stoette for den opfattelse, at Domstolen har kompetence til at undersoege de ovennaevnte argumenter, har appellanten henvist til dom af 1. juni 1994 i sagen Kommissionen mod Brazzelli Lualdi m.fl. (sag C-136/92 P, Sml. I, s. 1981), ifoelge hvilken Domstolen angiveligt er kompetent til at fastlaegge de faktiske omstaendigheder i sagen, saafremt den grundlaeggende urigtighed af Rettens konstateringer fremgaar af de dokumenter, som blev fremlagt for den.
72 Hvad for det foerste angaar Domstolens kompetence er det allerede naevnt i praemis 25 i naervaerende dom, at den faktisk har befoejelse til at undersoege Rettens fastlaeggelse af de faktiske omstaendigheder, saafremt den indholdsmaessige urigtighed af disse konstateringer foelger af de akter, den har faaet forelagt i sagen. Det er endvidere en betingelse, at denne urigtighed fremgaar klart af akterne i sagen, uden at det er noedvendigt at foretage en ny bedoemmelse af de faktiske omstaendigheder.
73 I naervaerende sag fremgaar det af gennemgangen af de argumenter, som appellanten har fremfoert for Domstolen, at appellanten udelukkende bestrider den bedoemmelse af beviserne, som Retten foretog. Appellantens argumentation bestaar nemlig i et anbringende om, at Retten paa grundlag af de beviser, der forelaa for den, burde have draget andre konklusioner end dem, den lagde til grund. Appellanten angiver ikke de sagsakter, hvoraf det klart skulle fremgaa, at der foreligger en indholdsmaessig urigtighed. Appellanten angiver heller ikke naermere den fejl, som Retten skulle have begaaet ved anvendelsen af retsreglerne om bevisbyrde og bevisfoerelse, og naevner ingen anden retsregel, som Retten angiveligt har tilsidesat.
74 Det andet anbringende maa herefter afvises.
Det tredje anbringende
75 Appellanten goer gaeldende, at Retten anvendte traktatens artikel 85, stk. 1, forkert, idet den dels definerede det relevante marked forkert, dels anlagde en urigtig fortolkning af de betingelser, som skal vaere opfyldt i forbindelse med en aftale eller en samordnet praksis, for at den er uforenelig med den naevnte bestemmelse, isaer for saa vidt angaar kravet om, at den skal have en konkurrencebegraensning til formaal eller til foelge.
76 Denne argumentation omfatter tre led vedroerende henholdsvis det relevante marked, de konkurrencebegraensende virkninger af aftalen om informationsudveksling samt den manglende stoette i Faellesskabets tidligere praksis og i den oekonomiske teori.
Det foerste led i det tredje anbringende
77 Appellanten har anfoert, at Retten har tilsidesat sin forpligtelse til at foretage en rigtig anvendelse af det retsprincip, der blev fastslaaet i dommen af 14. februar 1978 i sagen United Brands mod Kommissionen (sag 27/76, Sml. s. 207, praemis 11), hvorefter der ved anvendelsen af traktatens artikel 85 skal foretages en undersoegelse af den paagaeldende vares karakteristika og herved anvendes et bestemt afgraenset geografisk omraade, hvor varen markedsfoeres, og hvor konkurrencebetingelserne er tilstraekkeligt homogene. Ifoelge appellanten undersoegte Retten ikke den vurdering, som Kommissionen foretog, men begraensede sig til en rent formel undersoegelse.
78 Argumenterne, der anfoeres til stoette for dette anbringende, vedroerer Rettens bedoemmelser af, for det foerste, definitionen af produktmarkedet (praemis 51 i den appellerede dom), for det andet fastlaeggelsen af det geografiske marked (praemis 56) og for det tredje definitionen af markedets struktur efter en raekke andre kriterier.
79 Hvad angaar definitionen af produktmarkedet har appellanten gjort gaeldende, at selv om Retten understregede, at det maa fastslaas, i hvilket omfang produktet er substituerbart, undlod den i praemis 51 i den appellerede dom at vurdere dette spoergsmaal. Beskrivelsen af det relevante produktmarked i den omtvistede beslutning og i den appellerede dom tager saaledes ikke hensyn til de beviser, som sagsoegerne havde fremlagt, hvoraf det fremgik, at produktet er overordentligt differentieret og teknisk kompliceret og ikke ensartet. Appellanten har anfoert, at denne fejl i beskrivelsen gav anledning til en urigtig bedoemmelse af gennemsigtigheden paa det relevante marked.
80 Det fremgaar i denne forbindelse af praemis 51 i den appellerede dom, at Retten vurderede, i hvilket omfang produktet var substituerbart, og bemaerkede, at deltagelsen i informationsudvekslingsordningen alene var betinget af, at den paagaeldende er fabrikant eller importoer af landbrugstraktorer i Det Forenede Kongerige, og derimod ikke af nogen bestemt kategori af landbrugstraktorer. Retten lagde paa baggrund af det anfoerte til grund, at virksomhederne i forbindelse med aftalen selv angav deres stilling i konkurrencen i forhold til det generelle begreb landbrugstraktor.
81 Appellantens anbringende om, at Retten ikke foretog en vurdering af, i hvilket omfang produktet var substituerbart, er saaledes ikke i overensstemmelse med, hvad der fremgaar af den appellerede doms praemis 51. For saa vidt angaar paastanden om, at Retten ikke tog hensyn til de beviser, som sagsoegerne havde fremlagt i saa henseende, bemaerkes, at appellanten hermed reelt anfaegter Rettens bedoemmelse af de faktiske omstaendigheder, som imidlertid ikke kan goeres til genstand for proevelse af Domstolen, da appellanten intet har fremfoert til paavisning af, at beviserne er urigtigt gengivet.
82 For det andet har appellanten gjort gaeldende, at Retten begik en fejl i undersoegelsen, da den i praemis 56 i den appellerede dom begraensede det relevante geografiske marked til Det Forenede Kongerige i stedet for at udstraekke det til hele faellesmarkedet. Ifoelge appellanten modsiges denne bedoemmelse af de mange beviser, som sagsoegerne havde henvist til, og hvoraf det fremgik, at betingelsen i henhold til dommen i sagen United Brands mod Kommissionen var opfyldt, eftersom konkurrencevilkaarene var tilstraekkeligt ensartede inden for hele faellesmarkedet.
83 Det fremgaar i saa henseende af praemis 56 i den appellerede dom, at Retten med stoette i en analog anvendelse af dommen i sagen United Brands mod Kommissionen fandt, at det relevante marked geografisk kan defineres som det omraade, hvor konkurrencebetingelserne og navnlig forbrugernes efterspoergsel har tilstraekkeligt homogene traek. Retten bemaerkede endvidere, at det ikke er udelukket, at markedet for landbrugstraktorer maa karakteriseres som et marked, der daekker hele Faellesskabet. Den anfoerte dog, at »selv om dette maatte vaere rigtigt, er det dog ikke under alle omstaendigheder udelukket, at det relevante marked, inden for hvilket adfaerdens virkninger skal maales, kan defineres som et nationalt marked, naar - som i naervaerende sag - den kritiserede adfaerd geografisk er begraenset til én af medlemsstaternes territorium«, og at det »i en saadan situation er ... leverandoererne selv, som alene ved deres egen adfaerd har givet dette marked de egenskaber, som et nationalt marked har«.
84 Som Domstolen allerede har fastslaaet i andre sager, skal der ved bedoemmelsen af det relevante markeds geografiske udstraekning tages hensyn til det omraade, inden for hvilket den samordnede praksis har sine virkninger (jf. saaledes dom af 9.7.1969, sag 5/69, Voelk, Sml. 1969, s. 69, org. ref.: Rec. s. 295, praemis 7, og af 9.11.1983, sag 322/81, Michelin mod Kommissionen, Sml. s. 3461, praemis 25-28). Idet aftalen indfoerer en informationsudvekslingsordning, paa grundlag af hvilken deltagerne i denne ordning, som er leverandoerer paa det britiske marked, modtager oplysninger om salgene, der gennemfoeres paa dette marked, begraenser aftalen selv sine virkninger til det britiske marked, hvorfor kun dette frembyder konkurrencebetingelser, der har tilstraekkeligt homogene traek med henblik paa bedoemmelsen af de konkurrencebegraensende virkninger. Retten har herefter ikke begaaet en retlig fejl ved sin bedoemmelse af rigtigheden af definitionen af det geografiske marked.
85 For det tredje har appellanten anfoert, at markedets struktur paa flere andre vaesentlige punkter er forkert beskrevet i den omtvistede beslutning og i den appellerede dom, og at Retten ikke tog hensyn til en lang raekke argumenter og beviser, som sagsoegerne havde forelagt den vedroerende dette spoergsmaal.
86 Det er i saa henseende tilstraekkeligt at bemaerke, at appellanten blot bestrider Rettens bedoemmelse af de faktiske omstaendigheder uden at goere retlige argumenter gaeldende, som kan undersoeges af Domstolen. Hertil kommer, at appellanten ikke har praeciseret alle de praemisser i den appellerede dom, som selskabet anfaegter med sine anbringender.
87 Det fremgaar af gennemgangen af det foerste led i det tredje anbringende, at det for en dels vedkommende maa afvises og for en dels vedkommende er uden grundlag.
Det andet led i det tredje anbringende
88 Det andet led i det tredje anbringende vedroerer praemis 93 i den appellerede dom, hvori Retten udtalte, at »den omstaendighed, at sagsoegte ikke er i stand til at bevise, at der foreligger en faktisk paavirkning af markedet, hvilket bl.a. kunne forklares med, at gennemfoerelsen af aftalen har vaeret udsat siden den 24. november 1988, er uden betydning for sagens afgoerelse, eftersom traktatens artikel 85, stk. 1, forbyder saavel faktiske konkurrencebegraensende virkninger som rent potentielle virkninger, forudsat at disse er tilstraekkeligt maerkbare, hvilket er tilfaeldet i naervaerende sag i betragtning af markedets egenskaber som omtalt ovenfor ...«.
89 Appellanten goer gaeldende, at Retten har begaaet en retlig fejl ved udtalelsen om, at artikel 85, stk. 1, forbyder saavel faktiske konkurrencebegraensende virkninger som potentielle virkninger, forudsat at disse er tilstraekkeligt maerkbare. Ifoelge appellanten kan der alene tages hensyn til de potentielle virkninger af en aftale med henblik paa at fastslaa, om den paavirker samhandelen mellem medlemsstaterne, men ikke med henblik paa at fastslaa, om den har en konkurrencebegraensende virkning. Appellanten har herved understreget, at aftalen var gaeldende i 13 aar, hvilket burde have vaeret tilstraekkeligt til at konstatere, om den havde faktiske skadelige virkninger.
90 Det fremgaar af Domstolens faste praksis, at for at kunne bedoemme, om en aftale maa antages at vaere forbudt paa grund af de konkurrenceforstyrrelser, den har til foelge, maa det undersoeges, hvorledes konkurrencen ville forme sig under forhold, hvor aftalen ikke fandtes (jf. navnlig dom af 30.6.1966, sag 56/65, Société technique minière, Sml. 1965-1968, s. 211, org. ref.: Rec. s. 337, og af 11.12.1980, sag 31/80, L'Oréal, Sml. s. 3775, praemis 19).
91 Efter artikel 85, stk. 1, er en saadan bedoemmelse imidlertid ikke begraenset til de faktiske virkninger, men der skal ved bedoemmelsen ogsaa tages hensyn til aftalens potentielle virkninger for konkurrencen inden for faellesmarkedet (jf. herved dom af 10.12.1985, sag 31/85, ETA, Sml. s. 3933, praemis 12, og af 17.11.1987, forenede sager 142/84 og 156/84, BAT og Reynolds mod Kommissionen, Sml. s. 4487, praemis 54). Som det med rette blev anfoert af Retten, falder en aftale imidlertid ikke ind under forbuddet i artikel 85, naar den kun i ringe omfang paavirker markedet (Voelk-dommen, a.st., praemis 7).
92 Det er saaledes med foeje, at Retten fandt, at den omstaendighed, at Kommissionen ikke havde vaeret i stand til at bevise, at der forelaa en faktisk konkurrencebegraensende virkning, var uden betydning for sagens afgoerelse. Det andet led i det her omhandlede anbringende er foelgelig uden grundlag.
Det tredje led i det tredje anbringende
93 I det tredje led i det tredje anbringende understreger appellanten, at naervaerende sag er forskellig fra alle de sager, hvor en informationsudvekslingsordning er blevet undersoegt med henblik paa traktatens artikel 85, idet den her omhandlede informationsudvekslingsordning ikke knytter sig til et kartel, idet der efter ordningen kun udsendes oplysninger om tidligere salg, og idet den ikke vedroerer raavarer.
94 Appellanten bemaerker, at selv om Retten i praemis 91 i den appellerede dom erkendte, at den omtvistede beslutning var »den foerste, hvorved Kommissionen har forbudt en informationsudvekslingsordning, der ikke direkte vedroerer priserne, og som heller ikke stoetter en anden konkurrencebegraensende foranstaltning«, fastslog den i praemis 35, at den omtvistede beslutning »blot anvender de principper, som er fastlagt i Kommissionens tidligere beslutningspraksis«. Denne anden konstatering er i modstrid med den foerste og medfoerte, at Retten fejlagtigt antog, at den omtvistede beslutning opfyldte begrundelsespligten, saaledes som denne naermere er fastlagt i den tidligere naevnte dom i sagen Papier peints de Belgique.
95 For saa vidt som det med denne argumentation soeges godtgjort, at den appellerede doms praemis 35 indeholder en modsigelse vedroerende kravene til begrundelsen i den omtvistede beslutning, bemaerkes, at argumentationen allerede er blevet undersoegt i praemis 46, 47 og 48 i naervaerende dom.
96 I oevrigt maa det fastslaas, at appellanten ikke har angivet de praemisser i den appellerede dom, der anfaegtes, og de retsregler, der angiveligt er overtraadt, tilstraekkeligt praecist til, at Domstolen kan undersoege dette led i anbringendet.
97 Det tredje led maa foelgelig afvises.
98 Det fremgaar af det anfoerte, at det tredje anbringende for en del maa afvises og for en del er ubegrundet, og at det foelgelig maa forkastes.
Det fjerde anbringende
99 Det fjerde anbringende vedroerer praemis 38 i den appellerede dom, hvori Retten undersoegte sagsoegernes argumentation om, at raekkevidden af den omtvistede beslutnings konklusion ikke fremgik af dens betragtninger, hvilket er i strid med de af Domstolen fastlagte krav i den tidligere naevnte dom i sagen Consten og Grundig mod Kommissionen.
100 Appellanten har gjort gaeldende, at Retten i naervaerende sag ikke anvendte det i den naevnte dom fastslaaede princip, hvorefter ugyldighedsreglen i artikel 85, stk. 2, kun finder anvendelse paa de dele af aftalen, der rammes af forbuddet, eller paa hele aftalen, hvis disse dele ikke findes at kunne adskilles fra aftalen selv. Retten fandt saaledes, at dette princip ikke fandt anvendelse i sager, hvor der ansoeges om en individuel fritagelse i medfoer af artikel 85, stk. 3. Parterne i aftalen om informationsudveksling - og saa meget mere deltagerne i Data System - havde imidlertid anmeldt deres aftaler til Kommissionen primaert for at opnaa en negativattest og kun subsidiaert en individuel fritagelse i medfoer af artikel 85, stk. 3.
101 Appellanten har endvidere anfoert, at Retten ikke burde have anset den omtvistede beslutning for gyldig, da den ikke indeholder nogen angivelse vedroerende den konkurrencebegraensende karakter af aftalen som helhed. Kommissionen praeciserede saaledes ikke klart - i overensstemmelse med princippet i den ovennaevnte dom i sagen Consten og Grundig mod Kommissionen - hvilke dele af aftalen der skulle have vaeret fjernet for at bringe aftalen om informationsudveksling og Data System i overensstemmelse med artikel 85, stk. 1.
102 Det fremgaar klart af praemis 38 i den appellerede dom, at Retten ikke som haevdet af appellanten undlod at anvende princippet i dommen Consten og Grundig mod Kommissionen. Saaledes vedroerer det forbehold over for anvendelsen af dette princip, som Retten giver udtryk for i praemis 38, sidste punktum, kun spoergsmaalet om princippets relevans i forbindelse med anvendelsen af traktatens artikel 85, stk. 3. Det maa herefter fastslaas, uden at det er noedvendigt at undersoege rigtigheden af Rettens fortolkning paa dette punkt, at appellantens anbringende er uden grundlag.
103 I det fjerde anbringende goer appellanten endvidere gaeldende, at Retten fejlagtigt ikke fastslog, at beslutningens betragtninger ikke forklarer, hvorfor aftalen som helhed begraensede konkurrencen.
104 Det bemaerkes, at dette anbringende allerede er blevet undersoegt i praemis 52 i naervaerende dom i forbindelse med det andet led i det foerste anbringende vedroerende den utilstraekkelige begrundelse for den appellerede doms praemis 38.
105 Det bemaerkes endelig, at saafremt dette fjerde anbringende skal forstaas som en anfaegtelse af den bedoemmelse, at aftalens bestemmelser ikke kan adskilles i den forstand, der fremgaar af retspraksis i henhold til dommen i sagen Consten og Grundig mod Kommissionen, maa det fastslaas, at sagsoegerne ikke for Retten gjorde gaeldende, at Kommissionen havde fejlbedoemt, hvorvidt bestemmelserne kunne eller ikke kunne adskilles, men blot haevdede, at raekkevidden af den omtvistede beslutnings konklusion ikke fremgik klart af dens betragtninger. Appellanten har i oevrigt ikke for Domstolen fremfoert noget anbringende om, at det er muligt at paavise de dele, der kan udskilles fra aftalen som helhed. Vedroerende dette punkt maa det fjerde anbringende herefter afvises.
106 Det fremgaar af det anfoerte, at det fjerde anbringende for en dels vedkommende maa afvises og for en dels vedkommende er uden grundlag, og at det derfor maa forkastes.
Det femte anbringende
107 Det femte anbringende, hvorefter traktatens artikel 85, stk. 3, er anvendt forkert, vedroerer praemis 99 i den appellerede dom.
108 Retten fastslog i den naevnte praemis, at Kommissionen ikke havde begaaet en fejl ved at afslaa ansoegningen om individuel fritagelse med den begrundelse, at de konkurrencebegraensninger, der fulgte af informationsudvekslingen, ikke var uundgaaelige. Herved henviste Retten til Kommissionens anbringende om, at tal for fabrikantens eget selskab og aggregerede tal for branchen er tilstraekkelige til at kunne drive virksomhed paa markedet for landbrugstraktorer.
109 Retten fandt derefter, stadig i praemis 99, at Kommissionen med foeje havde ment, at dens argumentation vedroerende den foerste anmeldelse gjaldt paa tilsvarende vis for den anden, eftersom der i henhold til Data System fortsat ville blive udvekslet oplysninger, der kunne tjene til at bestemme medlemmernes og forhandlernes salgsvolumen og markedsandele for perioder paa en maaned. Retten bemaerkede, at Kommissionen hermed havde villet goere gaeldende, at det ikke var noedvendigt at have oplysninger for korte perioder vedroerende de enkelte konkurrenters salg, for at de kunne virkeliggoere de haevdede formaal.
110 Endelig bemaerkede Retten, stadig i samme praemis, som svar paa sagsoegernes anbringende om, at de indhentede oplysninger var noedvendige for at sikre service- eller garantiydelser, at disse ydelser meget vel kunne udfoeres, uden at der fandtes nogen informationsudvekslingsordning af den i sagen omhandlede art.
111 For det foerste har appellanten anfaegtet Rettens bedoemmelse, hvorefter Kommissionens argumentation vedroerende den foerste anmeldelse gaelder paa tilsvarende vis for den anden anmeldelse. Appellanten har herved anfoert, at der vedroerende hyppigheden og maengden af de meddelte oplysninger var foretaget aendringer, som Retten ikke tog hensyn til.
112 Det er tilstraekkeligt at bemaerke, at appellanten med dette argument anfaegter Rettens bedoemmelse af de faktiske omstaendigheder, og at denne bedoemmelse ikke kan efterproeves af Domstolen under en appelsag.
113 For det andet har appellanten understreget, at selskabets ansoegning om individuel fritagelse forudsatte, at der var konstateret en overtraedelse af artikel 85, stk. 1. En saadan overtraedelse var imidlertid blevet konstateret paa grundlag af formodninger om rent teoretiske virkninger af informationsudvekslingsordningen for konkurrencen. Denne overtraedelse af artikel 85, stk. 1, udgoer endvidere en omstaendighed, der har betydning for afgoerelsen af, om noedvendighedsbetingelsen i artikel 85, stk. 3, var opfyldt.
114 Det er i saa henseende tilstraekkeligt at fastslaa, at eftersom appellantens argumentation til paavisning af, at artikel 85, stk. 1, er anvendt forkert, er forkastet ved naervaerende dom, er det paagaeldende argument ikke relevant.
115 For det tredje har appellanten foerst gjort gaeldende, at saafremt det antages, at Retten havde fundet, at sagsoegerne ikke havde bevist, at en hyppig udsendelse af oplysninger om indregistreringer af den enkelte model var en noedvendighed, maa den indvending herefter fremfoeres, at denne noedvendige karakter af udsendelsen har den baggrund, at fabrikanterne er noedt til at have aktuelle oplysninger med henblik paa i rette tid at traeffe afgoerelser og foranstaltninger, der imoedekommer kundernes behov. Appellanten bebrejder Retten, at den har reduceret selskabets argumentation til, at det er noedvendigt for virksomhederne at raade over oplysninger af hensyn til service- eller garantiydelser.
116 Appellanten har dernaest anfoert, at det kun er de stoerste fabrikanter, der er i stand til paa egen haand at indsamle en raekke salgsoplysninger. De saaledes indsamlede oplysninger er i oevrigt mindre paalidelige end dem, der formidles igennem informationsudvekslingsordningen. Denne ordning sikrer saaledes den samme oplysningsmaengde og -kvalitet for saavel de store som for de smaa virksomheder og tillige for de nye virksomheder paa markedet. Uden informationsudvekslingsordningen ville virksomhederne endelig vaere noedt til at udveksle oplysninger direkte, hvilket vil kunne vaere i strid med konkurrenceretten.
117 Det bemaerkes, at disse argumenter er de samme som dem, der blev paaberaabt for Kommissionen og Retten til stoette for, at den i sagen omhandlede informationsudveksling, isaer inden for rammerne af Data System, opfyldte betingelsen om, at begraensningerne er noedvendige. I oevrigt har appellanten ikke angivet den retlige fejl, som Retten angiveligt har begaaet ved proevelsen af udoevelsen af det skoen, som artikel 85, stk. 3, tillaegger Kommissionen, og akterne i sagen indeholder heller intet til stoette for den antagelse, at der foreligger en mangel ved den af Retten foretagne proevelse.
118 I oevrigt ses Retten ikke at have begrundet sin bedoemmelse med, at sagsoegerne som en fordel ved informationsudvekslingen alene havde fremfoert hensynet til at sikre service- eller garantiydelser. For det foerste er fremstillingen af sagsoegernes argumentation i praemis 95 og 96 i den appellerede dom ikke begraenset til disse forhold. For det andet fremgaar det, at det omhandlede led i praemis 99 i den appellerede dom er et svar paa saerlige argumenter, der blev fremfoert for Retten vedroerende Data System.
119 Eftersom det femte anbringende saaledes for en dels vedkommende maa afvises og for en dels vedkommende er ubegrundet, maa det forkastes.
120 Det fremgaar i det hele af det anfoerte, at de anbringender, som appellanten har fremfoert til stoette for appellen, for en dels vedkommende maa afvises og for en dels vedkommende er ubegrundede. Appellen maa herefter forkastes i sin helhed.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
121 Ifoelge procesreglementets artikel 69, stk. 2, som i medfoer af artikel 118 finder anvendelse i appelsager, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Appellanten har tabt sagen og boer foelgelig paalaegges at betale omkostningerne under appelsagen.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
(Femte Afdeling)
1) Appellen forkastes.
2) New Holland Ford Ltd betaler sagens omkostninger.