61991TJ0059_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
Faktiske omstaendigheder
1 Siden 1988 har sagsoegeren vaeret chef for kontor VI. BI.4 (spoergsmaal vedroerende flere produkter) i Kommissionens Generaldirektorat for Landbrug (herefter benaevnt "GD VI") og placeret i loenklasse A4.
2 Fra begyndelsen af 1990 gav sagsoegeren udtryk for utilfredshed med sin situation og indgav ved flere lejligheder ansoegning om andre stillinger som kontorchef eller som konsulent; de paagaeldende stillinger var opslaaet som ledige i loenklasserne A5, A4 og A3. I ansoegningerne meddelte han, at han, saafremt hans ansoegning kunne komme i betragtning, oenskede, at hans mulighed for at blive forfremmet til loenklasse A3 blev undersoegt.
3 Den 9. januar 1990 havde han en samtale med sin generaldirektoer, hvorunder han gav udtryk for sin almindelige utilfredshed med det kontor, han var chef for, og anmodede om at blive sat til andre opgaver, som var bedre tilpasset hans erfaringer og viden.
4 Den 12. februar 1990 bekraeftede sagsoegeren indholdet af denne samtale i en notits til generaldirektoeren, hvori han redegjorde for vanskelighederne i kontoret. Han konkluderede som foelger:
"Efter moden overvejelse og under hensyntagen til disse omstaendigheder er jeg naaet til den konklusion, at jeg ikke kan paatage mig det ansvar, som stillingen som chef for kontor VI. BI.4 indebaerer. Jeg beder Dem derfor venligst undersoege mulighederne for i forbindelse med den omstrukturering, der er ved at finde sted, at tildele mig et tilsvarende ansvar i en anden af Deres afdelinger, hvor jeg bedre vil kunne udnytte de erfaringer og den viden, jeg har opnaaet i de godt tyve aar, jeg har arbejdet i GD VI (markeder, strukturer, konkurrencevilkaar), heraf over ti aar i loenklasse A4."
5 Efter denne notits havde sagsoegeren en samtale med generaldirektoeren den 14. marts 1990, hvorunder han gav sit principielle samtykke til at blive forflyttet til en stilling som konsulent, der eventuelt ville blive oprettet, selv om han var klar over, at generaldirektoeren ikke kunne love ham noget med hensyn til det niveau (loenklasse A4 eller A3), som denne nye stilling ville blive normeret i, saafremt den faktisk blev oprettet.
6 Tre maaneder senere, den 21. juni 1990, tilsendte sagsoegeren ad tjenestevejen generaldirektoeren en notits, hvori han meddelte, at han trak sit principielle samtykke til en "forflyttelse til EUGFL" tilbage, medmindre denne forflyttelse indebar en "forfremmelse til loenklasse A3". Han tilfoejede, at en manglende forfremmelse kunne give anledning til en "fortolkning, ifoelge hvilken [hans] overordnede ikke havde vaeret tilfredse med [hans] lederevner, saaledes som de var kommet til udtryk i kontor VI. BI.4, og derfor havde oensket denne aendring". Paa samme tidspunkt var en anden chef for et kontor i GD VI nemlig blevet forflyttet til en konsulentstilling, hvilket i almindelighed var blevet betragtet som en disciplinaer foranstaltning; dette skulle fremgaa af forskellige avisartikler. Da sagsoegeren paa det tidspunkt ikke havde faaet sin bedoemmelse for tidsrummet 1987-1989, som var blevet betydeligt forsinket, mente han sig ude af stand til at dementere rygterne om, at hans forflyttelse kunne sammenlignes med den anden chefs. Ifoelge sagsoegeren ville en forfremmelse til loenklasse A3 udgoere det mest velegnede dementi af disse rygter.
7 I et notat af 25. juni 1990 til vicegeneraldirektoererne, direktoererne og kontorcheferne gjorde generaldirektoeren for GD VI rede for grundene til og formaalet med omorganiseringen af generaldirektoratet og den procedure, der paataenktes fulgt i denne forbindelse. Ifoelge notatets bilag I, punkt 4, blev der foreslaaet oprettet en stilling som "konsulent" ved Direktorat VI. G "EUGFL" med foelgende begrundelse:
"Fortolkningen og den konsekvente anvendelse af de stedse flere og mere indviklede regler, der skal tages hensyn til under arbejdet i de fem kontorer, som tager sig af de budgetmaessige, oekonomiske og monetaere aspekter af finansieringen af de faelles markedsordninger og foranstaltningerne til fordel for landbefolkningen, kraever en meget stor kvalitativ og kvantitativ indsats. Denne opgave boer kunne overdrages en konsulent, som er direkte tilknyttet direktoeren for Direktorat VI. G."
8 Den 6. august 1990 protesterede sagsoegeren over for generaldirektoeren mod det forslag, denne havde forelagt generaldirektoeren for personale og administration i juli maaned, om at aendre organisationsplanen for GD VI, for saa vidt dette forslag for ham indebar en "anden stilling, nemlig som konsulent for Direktorat VI. G". Han henviste til, at denne forflyttelse kunne saa tvivl om hans integritet og aere. Han tilfoejede, at saafremt en forflyttelse fandt sted uden hoering af Det Raadgivende Udvalg for Udnaevnelser (herefter benaevnt "RUU"), ville enhver mulighed for forfremmelse til loenklasse A3 automatisk vaere udelukket for ham.
9 Den 18. september 1990 anmodede sagsoegeren generalsekretaeren for Kommissionen om ikke straks at aendre organisationsplanerne for hans vedkommende for at undgaa enhver sammenligning med overflytningen af en anden kontorchef, hvilken overflytning "alle klart tillagde disciplinaer karakter".
10 Den 15. oktober 1990 svarede generalsekretaeren saaledes:
"Jeg forstaar udmaerket betydningen af, at der differentieres mellem stillingen som konsulent for EUGFL og overflytningen af kontorchefen ... til en stilling som konsulent. Jeg har henstillet til hr. Legras, at han differentierer mellem de to tilfaelde."
11 Den 17. oktober 1990 godkendte Kommissionen den nye organisationsplan for GD VI.
12 Ved notat af 6. november 1990 bekraeftede generaldirektoeren for GD VI over for sagsoegeren, at han var udnaevnt til konsulent ved GD VI. G. EUGFL med virkning fra senest den 1. december 1990. I dette notat hed det i overensstemmelse med generalsekretaerens oenske, at udnaevnelsen "indgaar som led i den omstrukturering, der er fastsat i notat ... af 25. juni 1990, og hvis ivaerksaettelse paa ingen maade indebaerer en bedoemmelse af den maade, hvorpaa De har udoevet hvervet som chef for kontor VI. BI.4. Tvaertimod skyldes udnaevnelsen alene et berettiget oenske om, at det bliver en erfaren og kvalificeret jurist, der foretager den foerste gennemgang og den retlige samordning af alle de mange retsakter, som regulerer Den Europaeiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget".
13 Den 9. november 1990 bekraeftede generaldirektoeren for personale og administration paa sin side over for sagsoegeren, at Kommissionen i forbindelse med aendringen af organisationsplanen for GD VI den 17. oktober 1990 havde besluttet at oprette en stilling som konsulent for direktoeren for GD VI. G. EUGFL og at udnaevne sagsoegeren til stillingen med virkning fra den 1. november 1990.
14 Samme dag anmodede sagsoegeren generaldirektoeren om at ophaeve hans omplacering, som satte ham i en pinlig situation, da nogle troede, at han var forfremmet til A3, hvilket han ikke var, og andre, isaer uden for Kommissionen, kunne tro, at der var tale om en disciplinaer sanktion. Han tilfoejede, at alene en forfremmelse til loenklasse A3 ville kunne fjerne enhver form for usikkerhed.
15 Den 27. november 1990 svarede generaldirektoeren for GD VI sagsoegeren, at disse betaenkeligheder ikke syntes at "vaere begrundede", og at han var blevet omplaceret efter eget oenske.
16 I mellemtiden havde sagsoegeren den 17. november 1990 indbragt en klage over Kommissionens afgoerelse af 17. oktober 1990. Sagsoegeren gjorde navnlig gaeldende, at Kommissionen i hans tilfaelde ikke havde overholdt det i generaldirektoerens notat af 25. juni 1990 om omstruktureringsproceduren indeholdte princip om, at den skulle hvile paa frivillighed.
17 Den 21. maj 1991, dvs. efter udloebet af den firemaanedersfrist, der er fastsat i artikel 90, stk. 2, i vedtaegten for tjenestemaend ved De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten"), men inden udloebet af den i vedtaegtens artikel 91, stk. 3, fastsatte soegsmaalsfrist, afviste Kommissionen sagsoegerens klage og anfoerte bl.a., at der ved udnaevnelsen af sagsoegeren ikke var sket nogen overtraedelse af den i notatet af 25. juni 1990 fastlagte procedure, "idet naevnte procedure alene gjaldt mobiliteten af personale, der ikke var ansat som kontorchef".
18 Paa denne baggrund anlagde sagsoegeren den 5. august 1991 den sag, der er registreret under nummeret T-59/91.
19 Sagsoegeren, der mente, at han var blevet forflyttet mod sin vilje, ansoegte, "for at redde sin aere", om sin tidligere stilling som chef for kontor VI. BI.4, der var blevet opslaaet ledig ved meddelelse KOM/164/90, offentliggjort den 20. december 1990. Der var syv andre ansoegere til stillingen.
20 Ved notat af 14. februar 1991 meddelte RUU' s sekretaer: "RUU har paa sit moede den 7. februar 1991 undersoegt, paa hvilket niveau stillingen skal besaettes, samt hvilke kvalifikationer der kraeves af den udvalgte ansoeger. Udvalget har derefter gennemgaaet alle ansoegninger og hoert generaldirektoeren for landbrug. Efter dette arbejde er RUU kommet til den konklusion, at:
' ° For saa vidt angaar niveauet for stillingen som chef for kontor GD VI. BI.4 'Kvalitetspolitik og andre spoergsmaal vedroerende flere produkter' skal dette ligge paa A5/4.
° For saa vidt angaar gennemgangen af de indkomne ansoegninger og efter gennemgangen af disse kan Deres ansoegning ikke komme i betragtning ved denne lejlighed' ".
21 Den 25. februar 1991 indbragte sagsoegeren en ny klage, for det foerste over Kommissionens afgoerelse om at offentliggoere meddelelse om ledige stilling KOM/164/90, for det andet over udnaevnelsen af V. til denne stilling og for det tredje over afslaget paa hans egen ansoegning til stillingen.
22 Ved afgoerelse af 7. marts 1991 blev V. udnaevnt til chef for kontor VI. BI.4.
23 Den 11. marts 1991 meddelte ansaettelsesmyndigheden sagsoegeren, at den ikke havde kunnet imoedekomme hans ansoegning til denne stilling.
24 Den 15. april 1991 sendte sagsoegeren en skrivelse til generaldirektoeren, hvori han atter protesterede mod den procedure, der var anvendt over for ham, og kritiserede, at de opgaver og pligter, han ville faa tildelt, ikke var blevet fastsat. Sagsoegeren forelagde en genpart af denne skrivelse for "faellesgruppen" paa dennes moede den 5. juni 1991, saaledes at den kunne blive lagt ind i aktmappen vedroerende hans forrige klage.
25 Den 9. august 1991, dvs. efter udloebet af den firemaanedersfrist, der er fastsat i vedtaegtens artikel 90, stk. 2, men inden udloebet af den i vedtaegtens artikel 91, stk. 3, fastsatte soegsmaalsfrist, afviste Kommissionen sagsoegerens anden klage.
26 Dette er baggrunden for, at sagsoegeren den 7. november 1991 anlagde endnu en sag, som blev registreret under nummeret T-79/91.
27 Ved kendelse af 15. maj 1992 forenede formanden for Femte Afdeling sagerne T-59/91 og T-79/91 med henblik paa den mundtlige forhandling og dommen.
28 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Femte Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse.
29 Den mundtlige forhandling fandt sted den 4. juni 1992. Parterne afgav mundtlige indlaeg og besvarede Rettens spoergsmaal.
Parternes paastande
30 Sagsoegeren har i sin foerste sag (sag T-59/91) nedlagt foelgende paastande:
° Naervaerende sag antages til realitetsbehandling, og der gives sagsoegeren medhold.
° Foelgelig annulleres Kommissionens afgoerelse af 17. oktober 1990, for saa vidt organisationsplanen for GD VI herved aendres, og sagsoegeren samtidig uden at have ansoegt herom placeres i en ny stilling som konsulent ved EUGFL.
° Sagsoegte tilpligtes at betale samtlige sagens omkostninger.
I sin anden sag (sag T-79/91) har sagsoegeren nedlagt foelgende paastande:
° Sagen fremmes til realitetsbehandling, og der gives sagsoegeren medhold.
° Foelgelig annulleres Kommissionens afgoerelse om at opslaa stillingen som chef for kontor VI. BI.4 ledig ved stillingsopslag KOM/164/90, offentliggjort den 20. december 1990.
° Afgoerelsen af 7. marts 1991, hvorved F. V. blev ansat i stillingen, annulleres.
° Samtidig annulleres afslaget paa sagsoegerens ansoegning om stillingen.
° Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Kommissionen har i begge sager nedlagt foelgende paastande:
° Frifindelse.
° Sagsoegeren tilpligtes at baere sine egne omkostninger.
Realiteten
31 Til stoette for den foerste sag har sagsoegeren paaberaabt sig syv anbringender. Det foerste er et anbringende om overtraedelse af proceduren for omstruktureringen, saaledes som den er fastlagt ved generaldirektoerens notat af 25. juni 1990, navnlig fordi Kommissionen har kraenket frivillighedsprincippet. Det andet anbringende vedroerer tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 7, stk. 1, hvorved det goeres gaeldende, at den anfaegtede forflyttelse ikke er vedtaget alene i tjenestens interesse og under overholdelse af princippet om stillingernes aekvivalens. Det tredje anbringende vedroerer magtfordrejning, idet Kommissionens henvisning til omstruktureringen som begrundelse for sin afgoerelse daekker over andre motiver. Det fjerde anbringende vedroerer overtraedelse af omsorgspligten, idet Kommissionen helt har undladt at tage hensyn til sagsoegerens personlige interesse. Det femte anbringende vedroerer kraenkelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, idet Kommissionen ikke opfyldte sit stiltiende loefte om ikke laengere at tage sagsoegerens ansoegning til stillingen som konsulent ved EUGFL i betragtning, saafremt hans forflyttelse ikke blev ledsaget af en forfremmelse til loenklasse A3. Det sjette anbringende vedroerer kraenkelse af forbuddet mod forskelsbehandling, idet en anden nyoprettet lederstilling i modsaetning til sagsoegerens stilling var blevet besat paa grundlag af frivillighedsprincippet. Det sidste anbringende vedroerer tilsidesaettelsen af vedtaegtens artikel 25, idet den anfaegtede afgoerelse hverken er tilstraekkeligt eller korrekt begrundet.
32 Til stoette for den anden sag har sagsoegeren paaberaabt sig foelgerne af, at forflyttelsen var ulovlig, saaledes som han har haevdet i den foerste sag, og endvidere, at der forelaa en aabenbar fejl ved udoevelsen af skoennet, da hans ansoegning om sin tidligere stilling blev afslaaet, samt at vedtaegtens artikel 25, stk. 2, blev tilsidesat for saa vidt angaar begrundelsen for dette afslag.
Den foerste sag
Overtraedelse af omstruktureringsproceduren
33 Sagsoegeren har bemaerket, at det af skrivelsen af 6. november 1990, hvorved han fik meddelelse om sin forflyttelse, fremgik, at "udnaevnelsen til ovennaevnte stilling indgaar som led i den omstrukturering, der er genstand for mit notat VI/00666 af 25.6.1990". Saaledes som proceduren er beskrevet i naevnte notat, kan den anfaegtede afgoerelse kun forklares ved, at generaldirektoeren, da den foerste frivillige etape af omstruktureringsproceduren ikke havde givet noget resultat, blev tvunget til at anvende sin mulighed for ex officio at forflytte sagsoegeren, der er omhandlet i afsnit III, punkt 5, i hans notat af 25. juni 1990. Her hedder det nemlig, at saafremt ingen ansoegning kan godkendes, vil generaldirektoeren ° alene i tjenestens interesse ° foreslaa at omplacere en tjenestemand, som han, naar tiden er inde, udpeger efter at have indhentet udtalelse fra "udvaelgelsesgruppen".
34 Ifoelge sagsoegeren fremgaar det klart af de faktiske omstaendigheder i den foreliggende sag, at omstruktureringsproceduren ikke blev overholdt og ikke engang paabegyndt i hans tilfaelde; han blev forflyttet ex officio og mod sin vilje.
35 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at Kommissionen i svaret paa hans klage ikke kan haevde, at den omstruktureringsprocedure, der er beskrevet i punkt III i notatet af 25. juni 1990, ikke finder anvendelse paa sagsoegeren paa grund af hans stilling som kontorchef. Han fremhaever, at der i bilag I til naevnte notat, hvori der paa ny henvises til aendringerne i organisationsplanen, udtrykkeligt naevnes oprettelsen af en stilling som "konsulent" ved GD VI. G "EUGFL"; en stilling, som hans overordnede tiltaenkte ham.
36 Sagsoegeren erkender vel, at der i forbindelse med omstruktureringsproceduren blev foretaget to former for overflytninger fra stilling til stilling (punkt II.3 i naevnte notat): dels "de overflytninger, der er en foelge af aendringerne af organisationsplanen og overfoerslen af kompetence", hvilke aendringer er gengivet i bilag I til dette notat, hvori det under punkt 4 hedder, at der skal oprettes en konsulentstilling ved Direktorat VI. G. EUGFL, dels "de overflytninger, der foelger af den egentlige omstrukturering", hvilke aendringer er gengivet i bilag II til samme notat. Men han mener, at notatets punkt III med overskriften "Den paataenkte overflytningsprocedure" omfatter alle overflytninger, da der ikke er angivet andet. Derfor finder han, at denne procedure burde vaere fulgt, ogsaa selv om hans ansaettelse i stillingen som konsulent ved Direktorat VI. G. EUGFL fandt sted som foelge af aendringerne af organisationsplanen. Intet giver Kommissionen ret til at haevde, at denne procedure kun finder anvendelse paa "den egentlige omstrukturering", dvs. den anden kategori af overflytninger.
37 Kommissionen har svaret, at ansaettelsesmyndighedens decentraliserede befoejelser kun kan udoeves selvstaendigt af generaldirektoeren ved intern forflyttelse af andre tjenestemaend end kontorcheferne. Hvad disse angaar skal den nye placering godkendes af tre medlemmer af Kommissionen, nemlig det medlem, der har ansvaret for den paagaeldende sektor, det, der har ansvaret for personale og administration samt formanden for Kommissionen. Derfor var generaldirektoeren ikke kompetent til alene at fastsaette fremgangsmaaden for omplacering af kontorchefer. Saaledes er det helt logisk at haevde, at den procedure, der er fastsat under punkt III i notatet af 25. juni 1990, faktisk alene vedroerer "den egentlige omstrukturering" (bilag II til notatet), da generaldirektoeren ikke alene kan vedtage nogen procedure med henblik paa omplacering af kontorchefer.
38 Retten skal fastslaa, at der i det foreliggende tilfaelde ikke kan vaere tale om kraenkelse af omstruktureringsproceduren, saaledes som denne er fastlagt i notatet af 25. juni 1990 fra generaldirektoeren for landbrug, navnlig for saa vidt den opstillede frivillighed som foerste mulighed, da den ikke under nogen omstaendigheder finder anvendelse paa sagsoegeren. Denne procedure blev nemlig fastlagt af generaldirektoeren for GD VI, og for saa vidt angaar kontorchefer som sagsoegeren er ansaettelsesmyndighedens befoejelser ikke delegeret til generaldirektoeren, men til det kompetente kommissionsmedlem, til det kommissionsmedlem, der har ansvaret for personale og administration, og til Kommissionens formand, jf. Meddelelser til personalet nr. 597 om "decentralisering i forbindelse med udoevelse af visse personaleadministrationsbefoejelser (ansaettelsesmyndigheden)", hvis indhold parterne under retsmoedet erklaerede ikke at bestride. Da generaldirektoeren ikke kan fastlaegge en procedure, der begraenser det skoen, de tre kommissionsmedlemmer har som ansaettelsesmyndighed i forhold til sagsoegeren, kan omstruktureringsproceduren ikke anvendes over for sagsoegeren.
39 Foelgelig kraenker den anfaegtede afgoerelse ikke omstruktureringsproceduren.
40 Da sagsoegeren i retsmoedet har erklaeret, at hans sag for saa vidt angaar den procedure, der skal foelges, alene bygger paa den manglende overholdelse af omstruktureringsproceduren, og at han ikke agter at paaberaabe sig en kraenkelse af nogen anden procedure, f.eks. den, der er fastsat i vedtaegtens artikel 29, skal anbringendet forkastes.
Tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 7, stk. 1
41 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at den anfaegtede afgoerelse bygger paa vedtaegtens artikel 7, stk. 1, og at den derfor alene skulle vaere truffet i tjenestens interesse og under overholdelse af princippet om, at stillingen skal svare til loenklassen.
42 Han har for saa vidt angaar sin nye stilling henvist til Kommissionens begrundelse for at oprette en stilling som konsulent ved Direktorat VI. G. Sagsoegeren havde fra sin tiltraeden i Direktorat VI. G vist sin gode vilje ved at fastholde, at der kraevedes en naermere angivelse af hans opgaver. Trods hans formelle anmodning herom i januar 1991 blev hans opgaver og virke foerst fastlagt ved notater af 17. maj og 12. juni 1991, dvs. over seks maaneder efter hans omplacering.
43 Sagsoegeren udleder heraf, at stillingen som konsulent ved EUGFL overhovedet ikke kan betragtes som aekvivalent med den stilling som chef for kontor VI. BI.4, han beklaedte tidligere, og hvis betydning klart fremgaar af de opgaver, der er henlagt til denne enhed. Derfor er de i vedtaegtens artikel 7, stk. 1, fastsatte betingelser for en tvungen forflyttelse ikke opfyldt i den foreliggende sag. Ifoelge sagsoegeren anfaegter den foranstaltning, der er truffet som led i omstruktureringen, hans vedtaegtsmaessige rettigheder, ikke alene fordi den indebaerer en reduktion af hans kompetenceomraade, men tillige fordi den kompetence, han har tilbage, er af en saadan art og betydning samt af et saadant omfang, at den ligger klart under den kompetence, der svarer til hans loenklasse og stilling. Denne afgoerelse boer derfor annulleres (Domstolens dom af 27.1.1983, sag 263/81, List mod Kommissionen, Sml. s. 103).
44 Kommissionen har svaret, at ikke alene henhoerer "bedoemmelsen af en tjenestemands kvalifikationer med henblik paa en bestemt funktion under administrationens kompetence" (Domstolens kendelse af 28.3.1974, sag 23/74 R, Kuester mod Parlamentet, Sml. s. 331, grund 11), men den af sagsoegeren udtrykte tvivl med hensyn til aekvivalensen mellem hans nye opgaver og hans tidligere opgaver forekommer endvidere at vaere ubegrundet.
45 Kommissionen henviser til, at en foranstaltning ikke udgoer en tilsidesaette af den ret, der ifoelge vedtaegtens artikel 5 og 7 tilkommer enhver tjenestemand til at stille krav om, at det arbejde, der tildeles ham, i det hele svarer til en stilling i den loenklasse, han hierarkisk er indplaceret i, blot fordi den giver anledning til en aendring eller endog en reduktion af en eller anden art af tjenestemandens arbejdsopgaver; hertil kraeves, at de nye opgaver i det hele ligger klart under de opgaver, der svarer til tjenestemandens loenklasse og stilling, naar henses til arten, betydningen og omfanget af disse opgaver.
46 Kommissionen fremhaever, at i den foreliggende sag maa de nye opgaver, der er betroet sagsoegeren, antages at vaere i overensstemmelse med hans loenklasse, uanset betydningen af kontor VI. BI.4, som sagsoegeren tidligere var leder af, hvilket ogsaa fremgaar af oplysningerne fra generaldirektoeren og de interne instrukser fra hans direktoer.
47 Kommissionen konkluderer, at sagsoegerens udnaevnelse til konsulent ganske enkelt er en omplacering, der har fundet sted som led i en omorganisering af tjenesten, som administrationen havde truffet beslutning om under udoevelse af sit skoen (Domstolens dom af 14.7.1983, sag 176/82, Nebe mod Kommissionens, Sml. s. 2475, og af 4.7.1989, sag 198/87, Kerzmann mod Revisionsretten, Sml. s. 2085).
48 Retten skal henvise til, at det i vedtaegtens artikel 7, stk. 1, hedder, at ansaettelsesmyndigheden ved udnaevnelse eller forflyttelse, idet der udelukkende tages hensyn til tjenstlige synspunkter og uden hensyntagen til statsborgerskab, skal ansaette den enkelte tjenestemand i en stilling i hans kategori, som svarer til hans loenklasse (jf. bl.a. Domstolens ovennaevnte dom af 14.7.1983, sag 176/82, praemis 17).
49 I den foreliggende sag har sagsoegeren i det vaesentlige gjort gaeldende, at de nye arbejdsomraader, han har faaet betroet efter sin forflyttelse, ikke svarer til den loenklasse, han har i hierarkiet, og at hans forflyttelse alene af denne grund ikke tager hensyn til tjenstlige synspunkter. I den forbindelse skal der erindres om, at reglen om, at loenklasse og stilling skal svare til hinanden, i tilfaelde af en aendring af tjenestemandens arbejdsomraader ikke indebaerer en sammenligning mellem hans nuvaerende og tidligere arbejdsomraader, men mellem hans nuvaerende arbejdsomraader og den loenklasse, han hierarkisk er indplaceret i (Domstolens dom af 23.3.1988, sag 19/87, Hecq mod Kommissionen, Sml. s. 1681, praemis 7). I den foreliggende sag svarer sagsoegerens nye arbejdsomraader fuldstaendig til hans loenklasse, hvilket bl.a. fremgaar af den begrundelse, generaldirektoeren for GD VI den 25. juni 1990 gav for oprettelsen af denne stilling i organisationsplanen (jf. praemis 7).
50 I oevrigt kan det vel beklages, at sagsoegeren har maattet vente flere maaneder paa naermere oplysninger om sine nye opgavers konkrete indhold, men det skal dog bemaerkes, at selve arten af de opgaver, der er tildelt sagsoegeren ° nemlig at vaere konsulent for den direktoer, som staar for den retlige koordinering af flere enheders arbejde ° taler imod en forudgaaende noeje beskrivelse af indholdet, men for, at vedkommende selv fastlaegger rammerne paa grundlag af sine erfaringer i den nye stilling og tjenestens behov.
51 Det foelger heraf, at sagsoegerens nye arbejdsomraader svarer til en stilling i den loenklasse, han er indplaceret i, selv om de afviger fra hans tidligere arbejdsomraader. Det maa derfor fastslaas, at den anfaegtede afgoerelse ikke kraenker vedtaegtens artikel 7, stk. 1.
52 Foelgelig kan anbringendet ikke tages til foelge.
Spoergsmaalet om magtfordrejning
53 Sagsoegeren har ikke bestridt nytten af en god personalemobilitetspolitik. Han goer imidlertid gaeldende, at politikken i den foreliggende sag blev anvendt til et formaal, der er i strid med almene interesser og desuden ligger langt fra aanden og bogstaven i samt formaalet med omstruktureringen.
54 Han haevder, at Kommissionen ikke kan basere sin afgoerelse paa hans paastaaede anmodning om forflyttelse, da han i tide trak sit principielle samtykke tilbage af noeje angivne og tungtvejende grunde, som han ikke er herre over, nemlig den megen sladder om, hvad der var aarsag til forflyttelsen. Denne var nemlig med urette blevet sammenkaedet med forflyttelsen af en anden kontorchef, hvis forflyttelse til en stilling som konsulent utvivlsomt havde disciplinaer karakter, hvilket fremgaar af forskellige avisartikler.
55 I oevrigt har sagsoegeren tilfoejet, at hans anmodning skyldtes mangelen paa kvalificeret personale i hans kontor, efter at dets bedste toldekspert var blevet forflyttet til et andet kontor. I loebet af 1990 blev der dog raadet bod paa denne mangel paa kvalificeret personale, saaledes at kontoret inden for de fastsatte frister kunne klare sine opgaver til de overordnedes fulde tilfredshed. Sagsoegeren understreger, at denne uventede aendring i hoej grad skyldtes hans personlige indsats. Det var ogsaa af de naevnte grunde, at han havde trukket sin ansoegning om forflyttelse tilbage.
56 Kommissionen har svaret, at sagsoegeren ikke konkret er fremkommet med objektive, relevante og samstemmende indicier, der viser, at den anfaegtede afgoerelse er truffet for at forfoelge andre maal end dem, der er angivet (Domstolens dom af 20.6.1991, sag C-248/89, Cargill mod Kommissionen, Sml. I, s. 2987, praemis 26), og at ansaettelsesmyndigheden langt fra har udoevet sine befoejelser med et andet formaal end forudsat, men alene besluttede at ansaette sagsoegeren i en ny stilling under hensyntagen til tjenstlige synspunkter og som led i en omstrukturering af tjenesten uden at overskride det vide skoen, institutionerne raader over paa dette omraade.
57 Retten fastslaar, at ifoelge fast retspraksis kan der, hvis en afgoerelse ikke er bedoemt som vaerende i strid med tjenestens interesser, ikke vaere tale om magtfordrejning (ovennaevnte dom af 14.7.1983, sag 176/82, praemis 25).
58 I oevrigt bemaerkes, at sagsoegeren ikke har fremlagt nogen oplysninger, der kan godtgoere, at den anfaegtede afgoerelse er truffet for at forfoelge andre maal end de angivne til stoette for afgoerelsen.
59 Heraf foelger, at anbringendet maa forkastes.
Tilsidesaettelse af omsorgsretten
60 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at omsorgspligten bl.a. indebaerer, at administrationen, naar den udtaler sig om en tjenestemands forhold, skal tage hensyn til samtlige de forhold, der kan paavirke dens afgoerelse, og ikke alene tage hensyn til tjenestens, men ogsaa til den paagaeldende tjenestemands interesser (Domstolens dom af 7.3.1990, forenede sager C-116/88 og C-149/88, Hecq mod Kommissionen, Sml. I, s. 599, praemis 15).
61 Sagsoegeren haevder, at administrationen i den foreliggende sag paa ingen maade tog hensyn til hans personlige interesser, da de anfaegtede retsakter alvorligt skader disse, idet de blev truffet uden hensyntagen til de forbehold, han havde fremsat. Det er nemlig ikke lykkedes for Kommissionen at sondre mellem sagsoegerens forskellige bekymringer, og den har indskraenket sig til at fortolke hans oprindelige ansoegning om forflyttelse, som om han oenskede at blive forflyttet hurtigst muligt. I virkeligheden var grunden til, at han underrettede sine overordnede om problemerne i sit kontor, at han oenskede at kunne udfoere sine opgaver i kontor VI. BI.4 paa bedste maade. Sagsoegeren gentager, at hans eventuelle forflyttelse paa et tidspunkt havde forekommet ham at vaere en mulig loesning paa problemerne i hans kontor, men at han trods sin oprindelige pessimisme, som blev delt af hans overordnede, havde kunnet loese de fleste af disse problemer selv.
62 Sagsoegeren har tilfoejet, at omstaendigheder, han ikke var herre over, tvang ham til at henvende sig til sine overordnede. Disse omstaendigheder havde nemlig sat ham i en situation, hvor en forflyttelse ikke kunne undgaa at paavirke hans omdoemme og aere og derfor ogsaa hans fremtidige karriere. I denne forbindelse tilfoejer han, at skrivelsen af 6. november 1990 fra generaldirektoeren, hvoraf det fremgik, at forflyttelsen ikke havde disciplinaer karakter, og at Kommissionen virkelig satte hans mange kvaliteter meget hoejt, paa ingen maade havde kunnet genetablere det gode omdoemme, han havde haft bl.a. i administrative kredse og erhvervskredse uden for Kommissionen.
63 Kommissionen har svaret, at det fremgaar af Domstolens faste praksis, at ansaettelsesmyndighedens omsorgspligt ikke kan forhindre den i at traeffe de foranstaltninger, den finder noedvendige i tjenestens interesse (dom af 16.12.1987, sag 111/86, Delauche mod Kommissionen, Sml. s. 5345), og at ansaettelsesmyndigheden "ved vurderingen af tjenestens interesse og de paagaeldende ansattes interesse raader over et vidt skoen, og [Rettens] kontrol maa begraenses til spoergsmaalet om, hvorvidt ansaettelsesmyndigheden har overskredet graenserne for dette skoen og ikke har udoevet det paa klart fejlagtig maade" (Rettens dom af 13.12.1990, sag T-20/89, Moritz mod Kommissionen, Sml. II, s. 769).
64 Ifoelge Kommissionen viser ansaettelsesmyndighedens interesse for den paagaeldendes situation og de mange forsikringer, han har faaet under hele proceduren i forbindelse med stillingsskiftet, i den foreliggende sag, at ansaettelsesmyndigheden ikke har misligholdt sin omsorgspligt. Alle forhold, der kunne paavirke dens afgoerelse, herunder sagsoegerens forbehold, var blevet behoerigt afvejet. Ifoelge Kommissionen fremgik det tilstraekkelig klart af skrivelsen af 6. november 1990 fra generaldirektoeren til sagsoegeren, at forflyttelsen "ikke havde disciplinaer karakter", og at Kommissionen virkelig satte sagsoegerens mange kvaliteter meget hoej. Det var disse kvaliteter, der begrundede sagsoegerens ansaettelse som konsulent, idet denne stilling kraevede besiddelse af dem alle.
65 Kommissionen konkluderer, at skulle man foelge sagsoegerens argumentation hele vejen igennem, ville det betyde, at administrationen kun kunne enten give afkald paa at tildele ham nye arbejdsomraader, eller forfremme ham til en hoejere loenklasse, hvilket ville indskraenke institutionernes frihed til at tilrettelaegge deres tjenestegrene paa en maade, der vanskeligt kan accepteres.
66 Retten skal fastslaa, at det fremgaar af fast retspraksis, at administrationens omsorgspligt over for sine ansatte afspejler den balance mellem gensidige rettigheder og forpligtelser, som vedtaegten har skabt i forholdet mellem den offentlige myndighed og de ansatte i offentlig tjeneste, og at omsorgspligten ikke kan forhindre ansaettelsesmyndigheden i at traeffe de foranstaltninger, som den skoenner noedvendige i tjenestens interesse (ovennaevnte dom af 16.12.1987, Delauche mod Kommissionen), da "besaettelsen af alle ledige stillinger i foerste raekke skal baseres paa tjenestens interesse" (Rettens ovennaevnte dom af 13.12.1990, sag T-20/89).
67 I det foreliggende tilfaelde har Kommissionen opfyldt sin omsorgspligt, da den klart ved generalsekretaerens skrivelse af 15. oktober 1990 og generaldirektoerens skrivelse af 6. november 1990 meddelte sagsoegeren, at afgoerelsen vedroerende ham ikke indebar en bedoemmelse af den maade, hvorpaa han havde udoevet hvervet som chef for kontor VI. BI.4, og at den tvaertimod var udtryk for et berettiget oenske om at faa en "erfaren og kvalificeret jurist" til at foretage den foerste analyse og den retlige samordning af de mange retsakter, der regulerer EUGFL. Samtidig havde Kommissionen til sagsoegeren udleveret et dokument, paa grundlag af hvilket han saa vidt muligt kunne dementere eventuelle rygter om sin person. Saaledes udoevede Kommissionen inden for graenser, der ikke kan kritiseres, sit vide skoen til at bedoemme de hensyn, som skal tages i henholdsvis tjenestens og sagsoegerens interesse.
68 Heraf foelger, at anbringendet maa forkastes.
Kraenkelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning
69 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at Kommissionen ikke overholdt sit stiltiende loefte om ikke laengere at anse ham for ansoeger til stillingen som konsulent ved EUGFL, medmindre han blev forfremmet til loenklasse A3, og dermed kraenkede princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. De manglende svar paa de notater, han havde tilsendt sine overordnede for at forklare tilbagekaldelsen af sit principielle samtykke til forflyttelse, gav ham tillid til, at forflyttelsen ikke ville finde sted som led i omstruktureringen, medmindre det blev besluttet af generaldirektoeren efter en korrekt gennemfoerelse af omstruktureringsproceduren, dvs. under overholdelse af frivillighedsprincippet.
70 Han tilfoejer, at bilaget til notatet af 25. juni 1990 ved ikke at naevne nogen navne ogsaa havde styrket den berettigede forventning, han kunne have til, at en forflyttelse kun kunne komme paa tale efter omstruktureringsproceduren eller paa frivillig basis.
71 Endelig fremhaever sagsoegeren, at han i betragtning af sin hidtidige karriere kunne have en berettiget forventning om at blive forfremmet til loenklasse A3 ganske snart. Men som sagerne nu staar, er haabet blevet meget begraenset.
72 Kommissionen har svaret, at der ikke var tale om kraenkelse af et loefte fra administrationens side, og at sagsoegeren derfor ikke kan paaberaabe sig, at administrationen har givet ham praecise forsikringer. I oevrigt ses det ikke, hvorfor omplaceringen af sagsoegeren paavirker hans fremtidige karrieremuligheder. Der findes en saerlig procedure til forfremmelse til loenklasse A3 for tjenestemaend i mellemlederstillinger, saasom sagsoegeren.
73 Kommissionen konkluderer, at det synes, som om det egentlige sigte med sagsoegerens sagsanlaeg er adgang til loenklasse A3.
74 Retten skal fastslaa, at der i sagens akter ikke findes spor af noget stiltiende loefte fra Kommissionens side om ikke laengere at betragte sagsoegeren som ansoeger til stillingen som EUGFL-konsulent, medmindre han blev forfremmet til loenklasse A3, eller om, selv om Kommissionen ikke var forpligtet til det, at anvende omstruktureringsproceduren og tilstraebe en frivillig overflytning. Endvidere kunne sagsoegeren ikke af administrationens tavshed udlede, at denne havde givet afkald paa at forflytte ham til stillingen som EUGFL-konsulent, da vedtaegten, saerlig artikel 90, stk. 3, bygger paa princippet om, at manglende svar fra administrationens side anses for en stiltiende afvisning. Derfor kan Kommissionens tavshed ikke betragtes som et indicium for administrationens samtykke. I oevrigt skal det bemaerkes, at generalsekretaerens skrivelse af 15. oktober 1990, som er en besvarelse af sagsoegerens skrivelse af 18. september 1990, udtrykkeligt viser, at Kommissionen aldrig havde forpligtet sig til noget saadant, da det deri hedder: "Jeg forstaar udmaerket betydningen af, at der differentieres mellem stillingen som konsulent for EUGFL og overflytningen af chefen for kontor VI. E.4 til en stilling som konsulent. Jeg har henstillet til hr. Legras, at han differentierer mellem de to tilfaelde".
75 Endvidere kan den omstaendighed, at notatet af 25. juni 1990 ikke indeholder noget navn, ikke tjene som bevis for, at Kommissionen har indgaaet en stiltiende forpligtelse, da det er kendetegnende for et udkast til organisationsplan, at det ikke indeholder navne.
76 Under disse omstaendigheder kan der ikke vaere tale om kraenkelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
77 Heraf foelger, at anbringendet ikke kan tages til foelge
Kraenkelse af forbuddet mod forskelsbehandling
78 Sagsoegeren har anfoert, at den anden lederstilling, der blev oprettet ved aendringen af organisationsplanen for GD VI, nemlig stillingen som chef for det nye kontor VI.4 ("fremme af landbrugsprodukter"), ikke blev besat "uno actu", men paa grundlag af frivillighedsprincippet (meddelelse om ledig stilling og indgivelse af ansoegninger i henhold til vedtaegtens artikel 29, stk. 1). Den ansoeger, der senere blev valgt til naevnte stilling paa grundlag af denne procedure, er en tjenestemand i loenklasse A4, der, som sagsoegeren foer overflytningen, havde udoevet andre hverv inden for netop GD VI. Han konkluderer, at den aabenbare forskel i behandlingen af saa sammenlignelige situationer er uacceptabel, og at der ikke er fremfoert nogen begrundelse for denne forskelsbehandling, som kan berettige den.
79 Kommissionen har fremhaevet, at den ved at handle som gjort overholdt vedtaegtens artikel 7, og at sagsoegeren ikke kan stoette ret paa, at den anvendte nogen anden procedure ved besaettelsen af en tilsvarende stilling i loenklasse A4, eftersom den procedure, der blev anvendt over for sagsoegeren, er lovlig.
80 Retten fastslaar, at da den procedure, der blev anvendt over for sagsoegeren, ikke er ulovlig, kan sagsoegeren ikke haevde, at der er tale om forskelsbehandling, naar en anden tjenestemaend bliver genstand for samme foranstaltning, men efter en anden procedure.
81 Anbringendet kan derfor ikke tages til foelge.
Tilsidesaettelse af begrundelsespligten
82 Sagsoegeren har haevdet, at vedtaegtens artikel 25, stk. 2, er tilsidesat, idet enhver afgoerelse, som indebaerer et klagepunkt, ikke alene skal vaere begrundet, men ogsaa skal vaere noejagtigt begrundet.
83 Han goer gaeldende, at Kommissionen ikke under henvisning til institutionernes vide skoen ved tilrettelaeggelsen af tjenesten kan soege at unddrage sig begrundelsespligten. Kommissionens afgoerelse af 17. oktober 1990 indebaerer faktisk en ufrivillig forflyttelse som foelge af aendringen af organisationsplanen for GD VI, hvorved der blev oprettet en stilling som konsulent hos direktoeren for GD VI. Derfor er denne afgoerelse en afgoerelse, der indebaerer et klagepunkt, men ikke indeholder en noejagtig begrundelse, idet den begrundes med omstruktureringen, selv om omstruktureringsproceduren ikke er fulgt.
84 I oevrigt har sagsoegeren gjort gaeldende, at man ° hvis man for at soege at finde en begrundelse ° henviser til skrivelserne af 6. og 9. november 1990, hvorved han fik kendskab til den for ham negative afgoerelse, maa konstatere, at begrundelserne er forskellige. Den foerste skrivelse indskraenker sig nemlig til at anfoere, at hans udnaevnelse til stillingen som konsulent indgaar i den omstrukturering, der er genstand for notat VI/00666 af 25. juni 1990. Men i den anden skrivelse begrundes hans udnaevnelse med aendringen af organisationsplanen for Generaldirektoratet for Landbrug. Det skulle saaledes vaere som foelge af denne aendring, at Kommissionen den 17. oktober 1990 besluttede at oprette en stilling som EUGFL-konsulent og udnaevne sagsoegeren til den.
85 Ifoelge sagsoegeren burde afgoerelsen om hans forflyttelse, hvis denne faktisk var et led i omstruktureringen, have indeholdt begrundelser, der gjorde det muligt for ham at kontrollere, om omstruktureringsproceduren, saaledes som denne er beskrevet i notatet af 25. juni 1990, dvs. bl.a. frivillighedsprincippet, var overholdt.
86 Han har i replikken tilfoejet, at der under hans samtale med generaldirektoeren den 14. marts 1990 var opnaaet enighed om, at generaldirektoeren intet kunne love med hensyn til, om stillingen som EUGFL-konsulent ville blive placeret i loenklasse A4 eller A3. Dette viser meget tydeligt, at da sagsoegeren blev foreslaaet til naevnte nye stilling, var det underforstaaet, at spoergsmaalet om hans eventuelle forfremmelse til loenklasse A3 ville blive behandlet og afgjort efter den saedvanlige procedure, dvs. efter indgivelse af ansoegning i fortsaettelse af en meddelelse om en ledig stilling paa niveauet A5, A4 og A3, i overensstemmelse med de retningslinjer, der er fastsat ved Kommissionens beslutning af 19. juli 1988 om besaettelse af mellemlederstillinger. En saadan fremgangsmaade ville have gjort det muligt for RUU at afgive udtalelse om, paa hvilket niveau stillingen skulle besaettes. I den foreliggende blev sagsoegeren unddraget denne hoering af RUU, der kunne have foert til hans forfremmelse til loenklasse A3; en forfremmelse, som han kunne have berettiget forventning om inden for naer fremtid i betragtning af sit karriereforloeb.
87 Kommissionen har for det foerste henvist til, at det foelger af Domstolens faste praksis, at en intern omorganiseringsforanstaltning, der ikke kan anfaegte de beroerte parters vedtaegtsmaessige stilling eller princippet om overensstemmelse mellem loenklasse og arbejde, ikke er underlagt nogen begrundelsespligt (jf. bl.a. dom af 17.5.1984, sag 338/82, Albertini og Montagnani mod Kommissionen, Sml. s. 2123).
88 Kommissionen tilfoejer, at selv om man gaar ud fra, at en intern organisationsforanstaltning som den, der her er tale om, maatte kraeve en begrundelse, var sagsoegeren ° takket vaere sine mange kontakter og sin korrespondance med de overordnede ° i stand til at "forstaa, hvilke konsekvenser den trufne afgoerelse havde for ham". Det fremgaar af fast retspraksis, at en afgoerelse er tilstraekkeligt begrundet, saafremt den er truffet under omstaendigheder, som er tjenestemanden bekendt, og saaledes goer det muligt for ham at forstaa, hvilke konsekvenser den trufne afgoerelse har for ham (Domstolens dom af 29.10.1981, sag 125/80, Arning mod Kommissionen, Sml. s. 2539, af 1.6.1983, forenede sager 36/81, 37/81 og 218/81, Seton mod Kommissionen, Sml. s. 1789, og ovennaevnte dom af 7.3.1990, forenede sager C-116/88 og C-149/88).
89 I denne forbindelse har Kommissionen bestridt, at begrundelsen i skrivelserne af 6. og 9. november 1990 er modstridende. Den henviser til, for det foerste, at den foerste skrivelse skulle vaere en saerlig imoedekommelse af sagsoegerens oenske om, at hans situation ikke blev forvekslet med situationen for en anden kontorchef. Det er grunden til, at det i dette notat udtrykkeligt hed, at sagsoegerens udnaevnelse skete som led i den omstrukturering, der var behandlet i notatet af 25. juni 1990, uden at den procedure, der var beskrevet i notatets punkt III, var naevnt. Kommissionen anfoerer for det andet, at ifoelge den anden skrivelse var sagsoegerens omplacering "led i aendringen af organisationsplanen for Generaldirektoratet for Landbrug". Men den planlagte omorganisering af GD VI, i hvilken forbindelse man havde brugt udtrykket "omstrukturering" af ressourcerne, indebaerer klart en "aendring af organisationsplanen" for generaldirektoratet. Oprettelsen af den nye stilling som konsulent og Kommissionens ansaettelse af sagsoegeren i denne i henhold til vedtaegtens artikel 7 forudsatte en forudgaaende aendring af organisationsplanen. Derfor kan Kommissionen ikke se nogen modsaetning mellem begrundelserne i de to skrivelser.
90 Retten skal paapege, at det foelger af fast retspraksis, at en saadan afgoerelse er tilstraekkeligt begrundet, saafremt den er truffet under omstaendigheder, som er tjenestemanden bekendt, og saaledes goer det muligt for ham at forstaa, hvilke konsekvenser den trufne afgoerelse har for ham (Domstolens ovennaevnte dom af 29.10.1981, sag 125/80, af 1.6.1983, forenede sager 36/81, 37/81 og 218/81, og af 7.3.1990, forenede sager C-116/88 og C-149/88).
91 Konkret fremgaar det af de forskellige notater, der blev udvekslet mellem parterne i 1990, at sagsoegeren fuldt ud forstod konsekvenserne af den over for ham trufne foranstaltning.
92 Det er dog et spoergsmaal, dels, om ikke skrivelserne af 6. og 9. november 1990 afviger fra hinanden for saa vidt angaar grundlaget for foranstaltningen, da det i den foerste anfoeres, at foranstaltningen er led i den almindelige omstrukturering i henhold til notatet af 25. juni 1990, mens det i den anden hedder, at foranstaltningen er led i aendringen af organisationsplanen, dels, om ikke denne afvigelse er af en saadan art, at sagsoegeren kunne vildledes deraf med hensyn til, hvilken procedure der skulle foelges i hans sag.
93 Ved besvarelsen af disse spoergsmaal skal der henvises til, at omstruktureringsproceduren ikke fandt anvendelse paa sagsoegeren, i modsaetning til, hvad han maaske kunne forledes til at tro af skrivelsen af 6. november 1990. Denne manglende noejagtighed blev dog berigtiget af Kommissionen, baade i dens skrivelse af 9. november 1990 og i dens svar paa sagsoegerens klage, hvori den klart angav, at "naevnte procedure alene er indfoert med henblik paa mobiliteten af personale, der ikke er kontorchefer".
94 Endvidere boer der ved vurderingen af betydningen af de forskellige notater, som blev udvekslet mellem parterne, laegges vaegt paa formaalet med notaterne. Herved maa det fastslaas, at notatet af 6. november 1990, for saa vidt som man deri henviser til den almindelige omstrukturering, havde til formaal at sondre mellem sagsoegerens situation og situationen for en anden kontorchef, som havde vaeret genstand for en disciplinaer foranstaltning.
95 Det foelger heraf, at da den eventuelle unoejagtighed i skrivelsen af 6. november 1990 er blevet berigtiget under den administrative procedure, kan der ikke antages at vaere sket en tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 25, stk. 2.
96 I oevrigt fastslaar Retten, at naar sagsoegeren i replikken i forbindelse med anbringendet om tilsidesaettelse af artikel 25 paaberaaber sig den skade, han har lidt paa grund af, at den i Kommissionens afgoerelse af 19. juli 1988 fastsatte procedure ikke blev anvendt i hans tilfaelde, er der tale om et nyt anbringende, som maa afvises fra paakendelse i henhold til procesreglementets artikel 48, stk. 2 (jf. tillige ovenfor, praemis 40).
97 Anbringendet maa saaledes forkastes.
98 Det fremgaar af ovenstaaende, at sagsoegte vil vaere at frifinde i den foerste sag.
Den anden sag
99 Den anden sag omfatter tre klagepunkter, nemlig annullation af meddelelsen om ledig stilling KOM/164/90, afslag paa sagsoegerens ansoegning og udnaevnelsen af V. til den stilling, der var ledig ifoelge meddelelsen.
Ulovligheden af meddelelsen om ledig stilling KOM/164/90
100 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at da han i sin foerste sag havde paavist ulovligheden af den automatiske forflyttelse, kunne Kommissionen ikke betragte hans stilling som chef for kontor VI. BI.4 som ledig og offentliggoere meddelelsen om ledig stilling KOM/164/90.
101 Kommissionen har svaret, at den i forbindelse med den foerste sag paaviste, at omplaceringen af sagsoegeren var fuldt berettiget. Derfor havde den ment det noedvendigt paa organisationsplan at ivaerksaette en procedure, der kunne foere til erstatning af sagsoegeren. Dette var baggrunden for offentliggoerelsen af meddelelsen om ledig stilling KOM/164/90 (chef for kontor VI. BI.4).
102 Retten fastslaar, at det eneste anbringende, sagsoegeren har anfoert til stoette for sin paastand om, at meddelelsen om ledig stilling KOM/164/90 er ulovlig, er ulovligheden af Kommissionens afgoerelse af 17. oktober 1990.
103 Da sagsoegte maa frifindes i sagen om denne afgoerelse, maa sagsoegte ligeledes frifindes i den anden sag for saa vidt angaar det foerste proceskrav.
Spoergsmaalet, om afslaget paa sagsoegerens ansoegning om sin tidligere stilling er ulovligt
104 Sagsoegeren har i replikken gjort gaeldende, at naar Kommissionen ° i et bilag til svarskriftet ° fremlaegger meddelelse 10/91 fra RUU for at vise, at dette har gennemgaaet ikke alene hver enkelt ansoegers ansoegning i medfoer af vedtaegtens artikel 29, stk. 1, litra a), men ogsaa hver enkelt ansoegers personlige aktmappe, viser det i virkeligheden, at RUU paa sit moede den 7. februar 1991 ikke var i stand til at foretage en gyldig undersoegelse af sagsoegerens egnethed og evner til at beklaede sin tidligere stilling. Det vigtigste grundlag for denne vurdering skulle have vaeret sagsoegerens bedoemmelse for tidsrummet fra den 1. juli 1987 til den 30. juni 1989. Men sagsoegeren har uimodsagt af Kommissionen haevdet, at medlemmerne af RUU ikke kan have haft kendskab til denne bedoemmelse paa moedet den 7. februar 1991, da bedoemmelsen foerst blev endeligt vedtaget den 22. januar 1991 og tidligst kan vaere blevet skrevet den 8. februar 1991. Kommissionen, der ikke kunne bedoemme hans egnethed og evner til at beklaede den stilling, han tidligere havde haft, har derfor med urette og uden begrundelse afvist hans ansoegning. Denne aabenbare forskelsbehandling af sagsoegeren i forhold til de oevrige ansoegere er uacceptabel og udgoer en diskrimination.
105 I oevrigt finder sagsoegeren det uforstaaeligt, hvorfor det forhold, at han tidligere havde beklaedt den stilling, der skulle besaettes, og som han havde forladt mod sin vilje, skulle forhindre ham i at soege stillingen.
106 Kommissionen fastslaar paa sin side, at sagsoegeren ikke bestrider, at ansaettelsesmyndigheden har et vidt skoen med hensyn til vurderingen af ansoegningerne til en ledig stilling. Den bemaerker, at det ikke i den meddelelse, RUU' s sekretariat havde sendt til sagsoegeren, var anfoert, at hans ansoegning ikke var kommet i betragtning, men at RUU havde "gennemgaaet samtlige ansoegninger", og at den havde "hoert hr. Legras, generaldirektoeren for landbrug", samt at den "paa dette grundlag", "efter gennemgangen af de indgivne ansoegninger" havde skoennet, at "[Deres] ansoegning ikke boer komme i betragtning ved denne lejlighed". Endvidere fremgaar det ganske klart af denne meddelelse, at "udvalget har gennemgaaet hver enkelt ansoegers ansoegning".
107 I oevrigt bestrider Kommissionen berettigelsen af det argument, at det forhold, at sagsoegeren allerede tidligere havde beklaedt denne stilling til sine overordnedes tilfredshed, i sig selv var et bevis for, at institutionen havde begaaet en aabenbar fejl ved at udnaevne en anden ansoeger end den, der tidligere havde haft stillingen. Kommissionen tilfoejer, at det tvaertimod ikke kunne undre, at den havde afvist en ansoeger, der netop i tjenestens interesse var blevet flyttet fra den ledige stilling til en anden stilling i samme generaldirektorat.
108 Kommissionen erkender ganske vist, at sagsoegeren foerst fik forelagt udkastet til sin bedoemmelse den 3. august 1990, men den laegger vaegt paa, at den raekke af forsinkelser, der opstod fra denne dato, ligeledes skyldtes, at sagsoegeren havde gjort indsigelse mod bedoemmelsen.
109 Kommissionen tilfoejer, at det efter Domstolens praksis ikke kraeves, at alle ansoegerne paa det tidspunkt, hvor afgoerelsen om udnaevnelse traeffes, skal befinde sig paa samme trin for saa vidt angaar deres bedoemmelsesrapporter, og heller ikke, at det paahviler ansaettelsesmyndigheden at udsaette sin afgoerelse, dersom den seneste rapport fra den ene eller den anden ansoeger endnu ikke er endelig som foelge af, at den er blevet forelagt den ansvarlige for en appelleret bedoemmelse eller det paritetiske udvalg (ovennaevnte dom af 27.1.1983, sag 263/81). Da bedoemmelsen af sagsoegeren desuden ikke kunne foeje noget til de udmaerkede vurderinger i de tidligere bedoemmelser, har den manglende bedoemmelse ikke forhindret en behoerig vurdering af fortjenester og ikke kunnet skade ham (Domstolens dom af 11.5.1978, sag 25/77, Roubaix mod Kommissionen, Sml. s. 1081). Derfor finder Kommissionen, at sagsoegerens akter udgjorde et tilstraekkeligt bedoemmelsesgrundlag for RUU.
110 For saa vidt angaar den paastaaede manglende begrundelse for den trufne afgoerelse har Kommissionen bemaerket, at de omstaendigheder, under hvilke den blev truffet og bragt til sagsoegers kendskab, under alle omstaendigheder var en klar indikation af begrundelsen og grundlaget for afgoerelsen (dom af 28.5.1980, forenede sager 33/79 og 75/79, Kuhner mod Kommissionen, Sml. s. 1677).
111 Retten finder, at selv om sagsoegeren klagede over afslaget paa ansoegningen og udnaevnelsen af V., foer disse afgoerelser blev truffet, boer sagen tages under paakendelse. Sagsoegeren udbyggede saaledes ved sin skrivelse af 15. april 1991 den oprindelige klage, og under de omstaendigheder hindrede det forhold, at den oprindelige klage af 25. februar 1991 var blevet indgivet for tidligt, ikke, at den forudgaaende administrative procedure opfyldte sit formaal, nemlig en mindelig afgoerelse af tvisten, hvilket Kommissionen har erkendt i retsmoedet.
112 Med hensyn til realiteten erindrer Retten indledningsvis om, at det i Domstolens praksis er anerkendt, at Faellesskabets institutioner har et vidt skoen ved organisationen af deres tjenestegrene, alt efter de opgaver, som er overdraget dem, og ° under hensyntagen til disse opgaver ° ved placeringen af det personale, som de har til raadighed (Domstolens ovennaevnte dom af 23.3.1988, sag 19/87, praemis 6).
113 I det foreliggende tilfaelde skal det fastslaas, at paa det tidspunkt, hvor RUU foretog sammenligningen af fortjenesterne hos de forskellige ansoegere til den ledige stilling, havde det ikke faaet forelagt sagsoegerens seneste bedoemmelse. Det er saaledes et spoergsmaal, om den manglende bedoemmelse har kunnet vaere til skade for sagsoegeren, og om det under disse omstaendigheder og i betragtning af de andre oplysninger i sagsoegerens akter er rimeligt, at ansaettelsesmyndigheden afslog hans ansoegning om sin tidligere stilling.
114 I den forbindelse maa der laegges vaegt paa, at RUU og ansaettelsesmyndigheden havde flere oplysninger til raadighed med henblik paa at vurdere sagsoegerens ansoegning og sammenligne hans fortjenester med de oevrige ansoegeres: For det foerste, at sagsoegeren tidligere havde modtaget fremragende bedoemmelser, hvortil den sidste bedoemmelse ikke kunne foeje meget. For det andet, at sagsoegeren ved flere lejligheder, mens han beklaedte stillingen, havde udtrykt oenske om at forlade den, dels ved gentagne gange at ansoege om andre ledige stillinger, dels ved den 9. januar 1990 at anmode generaldirektoeren om en anden stilling. For det tredje, at sagsoegeren i sit curriculum vitae, der var vedfoejet ansoegningen, havde anfoert: "Jeg ansoeger herved om stilling KOM/164/90, saaledes at jeg, naar stillingen besaettes, kan opnaa en forfremmelse til loenklasse A3", hvilket i sig selv berettigede RUU og ansaettelsesmyndigheden til at afslaa sagsoegerens ansoegning, da RUU i foerste omgang havde besluttet, at den stilling, sagsoegeren soegte om, skulle beklaedes paa niveau A5/A4. For det fjerde, at sagsoegeren var den tidligere indehaver af den ledige stilling, og at ansaettelsesmyndigheden, om end mod hans vilje, havde forflyttet ham til en anden tjenestegren paa en maade, som Retten har skoennet forenelig med tjenestens interesser.
115 Det fremgaar af ovenstaaende, at RUU og ansaettelsesmyndigheden havde et tilstraekkeligt grundlag til med rimelighed at afslaa sagsoegerens ansoegning til sin tidligere stilling, og at den omstaendighed, at sagsoegerens sidste bedoemmelse manglede, da RUU foretog den sammenlignende undersoegelse af hans fortjenester, ikke var til skade for ham.
116 Det foelger heraf, at sagsoegte maa frifindes, for saa vidt sagen vedroerer afslaget paa sagsoegerens ansoegning til sin tidligere stilling.
Udnaevnelsen af V.
117 Sagsoegeren finder, at uregelmaessighederne under den procedure, der foerte til udnaevnelsen af hans efterfoelger til stillingen som chef for kontor VI. BI.4, boer medfoere annullation af udnaevnelsen.
118 Kommissionen har gjort gaeldende, at den omstaendighed, at den valgte en af de tre ansoegere, som RUU lod komme i betragtning, ikke paavirkede lovligheden af den afgoerelse, den traf inden for rammerne af sin skoensret, da der ikke foreligger det mindste bevis paa, at den har begaaet en aabenbar fejl, og da sagsoegeren herudover aldrig har soegt at saa tvivl om V.' s personlige kvalifikationer.
119 Retten fastslaar, at da der ikke er konstateret nogen uregelmaessighed i den paagaeldende udnaevnelsesprocedure, maa sagsoegte frifindes, for saa vidt sagen vedroerer denne udnaevnelse.
120 Det fremgaar af det ovenfor anfoerte, at sagsoegte ligeledes vil vaere at frifinde i den anden sag.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
121 Ifoelge artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreglement paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Ifoelge samme reglements artikel 88 baerer institutionerne dog selv deres egne omkostninger i sager anlagt af Faellesskabernes ansatte.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Femte Afdeling)
1) Sagsoegte frifindes.
2) Hver part baerer sine egne omkostninger.