62019CC0212
GIOVANNI PITRUZZELLA
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2020. március 5. (
1
)
C‑212/19. sz. ügy
Ministre de l’Agriculture et de l’Alimentation
kontra
Compagnie des pêches de Saint‑Malo
(a Conseil d’État [államtanács, Franciaország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – Állami támogatások – Jogellenes támogatás visszatéríttetése – 2005/239/EK határozat – Haltenyésztők és halászok – Társadalombiztosítási járulék – A munkáltatói és a munkavállalói járulékok megkülönböztetése – A visszafizetésre kötelezett személyek meghatározása – A társaság munkavállalói általi visszatérítés”
1.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmével a Conseil d’État (államtanács, Franciaország) egyrészről a Franciaország által a haltenyésztők és a halászok kedvezményezésére bevezetett támogatási intézkedésekről szóló, 2004. július 14‑i 2005/239/EK bizottsági határozat (
2
) (a továbbiakban: vitatott határozat) értelmezését, másrészről az említett határozat végrehajtása során a Francia Köztársaságot terhelő visszatéríttetési kötelezettségek terjedelmének pontos meghatározását kéri a Bíróságtól.
2.
E kérelmet a ministre de l’Agriculture et de l’Alimentation (mezőgazdasági és élelmezésügyi miniszter, a továbbiakban: miniszter) által a cour administrative de Nantes (nantes‑i közigazgatási fellebbviteli bíróság, Franciaország) azon ítéletével szemben benyújtott fellebbezés keretében terjesztették elő, amelyben ez utóbbi jóváhagyta a Compagnie des pêches de Saint‑Malo (a továbbiakban: Compagnie) ellen, a vitatott határozat tárgyát képező nemzeti intézkedések alapján e társaság által kapott meghatározott összeg beszedése céljából a directeur général des finances publiques de Bretagne (bretagne‑i adóhatóság főigazgatója) által kibocsátott beszedési megbízás megsemmisítését.
I. Az alapeljárás előzményei
3.
A Francia Köztársaság a 2000. június 21‑én kelt levelében tájékoztatta az Európai Bizottságot azokról a jövedelempótló intézkedésekről, amelyeket azoknak a haltenyésztőknek és halászoknak a kedvezményezésére vezetett be, akik egyrészt a Vizcayai‑öbölben 1999. december 12‑én az Erika hajótörése következtében keletkezett szénhidrogén‑szennyezés miatt, másrészt pedig az 1999. december 27‑i és 28‑i szokatlanul nagy erejű, heves vihar következtében károsultak (
3
). Ezek az intézkedések egyrészről egy támogatási rendelkezésből álltak, amelyet Franciaország hat nyugati megyéjének (Finistère, Morbihan, Loire‑Atl‑antique, Vendée, Charente‑Maritime és Gironde) az említett események következtében károsult halászai és haltenyésztői támogatása érdekében 2000. február 2‑án fogadtak el, másrészről pedig a társadalombiztosítási terhek 50%‑ának befizetése alól a haltenyésztők esetében három hónapra, a halászok esetében hat hónapra biztosított olyan mentesítésből, amelyet két újabb, 2000. április 15‑én és 2000. július 13‑án kibocsátott körlevél rendelt el. E második intézkedést a francia anyaországban és valamennyi tengerentúli megyében alkalmazni kellett.
4.
A 2000. február 2‑i körlevélben elfogadott intézkedések többségét a Bizottság a közös piaccal összeegyeztethetőnek minősítette. (
4
) Ezzel szemben, a Francia Köztársasággal 2001. december 11‑én közölt határozatával a Bizottság megindította az EK 88. cikk (2) bekezdésében szabályozott eljárást a fennmaradó intézkedések – ideértve többek között a 2000. április 15‑től október 15‑ig terjedő időszakra vonatkozó, a halászok javára bevezetett „társadalombiztosítási terhek egy részének átvállalására irányuló kiegészítő intézkedést” (
5
) – vonatkozásában.
5.
Ez az átvállalás az Établissement national des invalides de la marine (ENIM) (
6
) részére fizetendő „munkáltatói és munkavállalói társadalombiztosítási díjakra” (
7
) vonatkozott. A csökkentés mértékére vonatkozóan a vitatott határozat (20) preambulumbekezdésében a Bizottság kifejti, hogy „[a]z ENIM‑hez befizetendő járulékok esetében a csökkentés mértéke 50% volt mind a munkavállalói, mind pedig a munkáltatói járulékokat illetően. Ugyanakkor, azon halászhajók kivételes esetében, ahol a részes elszámolás módszerét nem alkalmazták, a munkáltatói járulékok átvállalásának mértéke 75% volt. Ez a megkülönböztetés Franciaország szerint azzal a ténnyel magyarázható, hogy a részes elszámolás esetében jelentős pénzügyi szolidaritás figyelhető meg a hajótulajdonos és a személyzet között a halászati tevékenység nehézségei tekintetében, különösen ami az üzleti forgalom csökkenését illeti, míg az ipari jellegű hajótulajdonosi struktúra esetében, ahol ez az elszámolási rendszer nem létezik, a hajótulajdonosok viselik a gazdasági nehézségekből adódó terhek nagyobb részét”.
6.
A halászok kedvezményezésére bevezetett, a társadalombiztosítási terhek átvállalására irányuló intézkedés egyéb kiegészítő intézkedésekkel együtt különösen a halászati ágazat üzemei által a piacvesztés következtében elszenvedett károk figyelembevételét szolgálja. (
8
) A francia hatóságok szerint ugyanis a tengeri termékek általános piacvesztése volt megfigyelhető, amelyet a fogyasztóknak az olajfolt egészségügyi hatásaival kapcsolatos kétkedései miatt a keresletben bekövetkezett tartós visszaesés kísért. (
9
) A Bizottság szerint azonban a Francia Köztársaság által szolgáltatott információknak ellentmondanak az általa ismert egyéb hivatalos információk. (
10
) Ezen információk alapján a Bizottság megállapította, hogy komoly kétségek merültek fel ennek a működési támogatás jellegű intézkedésnek a közös piaccal való összeegyeztethetőségét illetően.
7.
E kétségeket a hivatalos vizsgálati eljárás során nem sikerült eloszlatni. A Bizottság a halászati termékek 2000. év első negyedévében fennálló piaci helyzetének mélyreható vizsgálatát (
11
) követően a vitatott határozat (98) preambulumbekezdésében ugyanis megállapította, hogy a rendelkezésére álló különböző adatokat figyelembe véve „a halászok esetében a társadalombiztosítási terhek egy részének április 15. és október 15. közötti időszakra vonatkozó általános átvállalása a[z EK‑] Szerződés 87. cikke (2) bekezdésének b) pontja alapján nem nyilvánítható összeegyeztethetőnek a közös piac intézményével”. E határozat a (99) preambulumbekezdésében úgy ítélte meg, hogy „[a]mennyiben a működési támogatást valamennyi halászati üzem esetében engedélyezték, anélkül hogy részükre bármiféle kötelezettséget előírtak volna, úgy ez a támogatási intézkedés összeegyeztethetetlen a közös piac intézményével az 1997. évi iránymutatások 1.2. pontja negyedik albekezdésének harmadik francia bekezdése szerint”. (
12
)
8.
Ezért a vitatott határozat 3. cikke „[a] Franciaország által a 2000. április 15‑től október 15‑ig terjedő időszakra a társadalombiztosítási terhek egy részének átvállalása formájában bevezetett támogatási intézkedés[t], amelynek kedvezményezettjei a halászok voltak, […] a közös piac intézményével” összeegyeztethetetlennek minősítette. Az említett határozat 4. cikke (1) bekezdése értelmében „Franciaország megtesz minden szükséges intézkedést annak érdekében, hogy a […] és 3. [cikkben] említett és a kedvezményezettek részére már jogtalanul folyósított támogatásokat visszatérítse”. A (2) bekezdés pontosította, hogy „[a] visszatérítésről haladéktalanul intézkedni kell, összhangban a nemzeti jogszabályi eljárással; ezen határozat végrehajtására a nemzeti jogszabályi eljárástól függően azonnal és hatékonyan sort kell keríteni. A visszatérítendő támogatások magukba[n] foglalják azokat a kamatokat is, amelyeket attól az időponttól kell számítani, amikor a kedvezményezett rendelkezésére bocsátották a támogatásokat egészen addig, ameddig a támogatások visszatérítésre nem kerülnek”.
9.
A vitatott határozatot nem támadták meg a Törvényszék előtt.
10.
A Bizottság, miután több alkalommal felhívta a Francia Köztársaságot, hogy tegyen eleget a vitatott határozatnak, 2009. december 23‑án az EUMSZ 108. cikk (2) bekezdése értelmében kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetet nyújtott be. A Bíróság a 2011. október 20‑i Bizottság kontra Franciaország ítéletben (
13
) (a továbbiakban: Bizottság kontra Franciaország ítélet) kimondta, hogy „[a] Francia Köztársaság – mivel az előírt határidőn belül nem tett eleget a [vitatott] határozatnak az e határozat […] 3. cikkében jogellenesnek és a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánított támogatások kedvezményezettektől való visszatéríttetésével – nem teljesítette az EUMSZ 288. cikk negyedik bekezdéséből és az említett határozat 4. cikkéből eredő kötelezettségeit” (
14
). Ezen ítélet 42. és 43. pontjában a Bíróság elutasította a Francia Köztársaság azon érvét, amely szerint nem lehet visszatéríttetni az átvállalt munkavállalói terheknek megfelelő összegeket, amelyeket a vállalkozások a munkavállalók nevében fizetnek az illetékes szervezeteknek. Először is, az említett ítélet 42. pontjában megállapította, hogy „ez az érv valójában a Bizottság által a [vitatott] határozatban elfogadott azon megállapítást [kérdőjelezte meg], hogy a munkáltató és a munkavállaló által fizetendő társadalombiztosítási díjak átvállalása az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdésének értelmében vett állami támogatásnak minősül”. Ezt követően, a 43. pontban az állandó ítélkezési gyakorlat alapján megállapította, hogy „egy olyan kereset, amelynek tárgya olyan állami támogatási határozat végrehajtására vonatkozó kötelezettségszegés, amelyet a címzett tagállam nem utalt a Bíróság elé, e tagállam nem vitathatja ilyen határozat jogszerűségét” (
15
).
II. Az alapügy és a Bíróság előtti eljárás
11.
2013. február 22‑én a munkavállalói hozzájárulások 2000. április 15. és július 15. közötti átvállalásai késedelmi kamatokkal megnövelt összegének megfelelő, 84550,08 euró értékű beszedési megbízást bocsátottak ki a Compagnie‑val szemben. A tribunal administratif de Rennes (rennes‑i közigazgatási bíróság, Franciaország) 2015. június 25‑i ítéletével megsemmisítette e beszedési megbízást. 2017. április 14‑i ítéletével a cour administrative d'appel de Nantes (nantes‑i közigazgatási fellebbviteli bíróság) elutasította a környezetvédelmi, energiaügyi és tengerügyi miniszter által ezen ítélettel szemben benyújtott fellebbezést.
12.
A miniszter ezen ítélettel szemben a kérdést előterjesztő bíróság előtt felülvizsgálati kérelmet nyújtott be, amelyben többek között azt állította, hogy a fellebbviteli bíróság egyfelől tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította, hogy a munkavállalói hozzájárulások alóli mentességek nem vonatkoztak a halászati és haltenyésztő vállalkozásokra, holott azokat az Európai Bizottság állami támogatásnak minősítette, másfelől elferdítette az elé terjesztett iratok tartalmát, amikor úgy ítélte meg, hogy a vizsgálat alapján kiderült, hogy a munkavállalói hozzájárulások csökkentése automatikusan a munkavállalók részére biztosított nettó munkabér összegének növekedésével járt.
13.
A Conseil d’État (államtanács) egyrészről hatályon kívül helyezte a cour administrative d’appel de Nantes nantes‑i közigazgatási fellebbviteli bíróság ítéletét, mivel ez utóbbi nem vizsgálta meg azt a megsemmisítési jogalapot, hogy a tribunal administratif de Rennes (rennes‑i közigazgatási bíróság) elmulasztott döntést hozni a miniszter által felhozott elfogadhatatlansági kifogás kérdésében, amelyet a Compagnie előzetes kifogásának megkésettségére alapított, másrészről e mulasztás miatt hatályon kívül helyezte a tribunal administratif de Rennes (rennes‑i közigazgatási bíróság) ítéletét. Ezért a Conseil d’État (államtanács) úgy határozott, hogy saját hatáskörébe vonja a Compagnie által a közigazgatási bíróság elé terjesztett kérelmet, és haladéktalanul elbírálja azt.
14.
A Conseil d’État (államtanács), miután elutasította a miniszter elfogadhatatlansági kifogását, elutasította a Compagnie által felhozott két jogalapot, amelyek közül az első azon alapul, hogy az alapügy tárgyát képező beszedési megbízás a bizalomvédelem és jogbiztonság elvébe ütközik, a második pedig azon, hogy az állam késedelmesen téríttette vissza az említett megbízásban szereplő összegeket. Ezután, a Bíróságnak az 1994. március 9‑i TWD Textilwerke Deggendorf ítélet (a továbbiakban: TWD‑ítélet) (
16
) által bevezetett ítélkezési gyakorlata alapján elutasította a Compagnie azon kérelmét, hogy az EUMSZ 267. cikk alapján a vitatott határozat érvényességének megállapításával kapcsolatos előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdést intézzen a Bírósághoz. A Conseil d’État (államtanács) ugyanis megállapította, hogy az olyan támogatási program keretében nyújtott egyedi támogatások tényleges kedvezményezettjeként, amelynek visszatéríttetését a Bizottság elrendelte, a Compagnie‑t a vitatott határozat az EUMSZ 263. cikknek megfelelően közvetlenül és személyében érintette, és hogy ez utóbbi, tekintettel arra, hogy a Törvényszék előtt e határozatot nem támadta meg, nem vitathatja annak érvényességét a végrehajtása érdekében a nemzeti hatóságok által elfogadott végrehajtási intézkedések ellen irányuló perben.
15.
A Conseil d’État (államtanács) ezt követően emlékeztetett arra, hogy a code rural et de la pêche maritime (a mezőgazdaságról és a tengeri halászatról szóló törvénykönyv) L. 741 9. cikke, valamint a décret du 17 juin 1938 relatif à la réorganisation et à l’unification du régime d’assurance des marins (a tengerészek biztosítási rendszerének átalakításáról és egységesítéséről szóló, 1938. június 17‑i rendelet, JORF, 1938. június 29., 7500. o.) 4. cikke értelmében a mezőgazdasági munkavállalók rendszere, illetve a tengerészek biztosítási rendszere részére fizetett munkáltatói hozzájárulások a munkáltatókat terhelik, míg a munkavállalói hozzájárulások a munkavállalókat. A munkavállalói hozzájárulásokat nem a munkáltató viseli, azokat csak levonja a biztosítottak béréből minden kifizetéskor, a munkavállalói hozzájárulások átvállalását pedig továbbhárítják a munkavállalókra, akik magasabb nettó bért kapnak, és annak közvetlen kedvezményezettjei. A Conseil d’État (államtanács) ugyanakkor megjegyezte, hogy a munkavállalói hozzájárulások ezen átvállalása úgy tekinthető, mint amely közvetett előnyt jelentett a vállalkozás számára, mivel a vizsgált időszakban bizonyos fokú vonzerőt gyakorolt azon magasabb bérek eredményeként, amelyekben munkavállalóik hat hónapon át részesültek.
16.
E körülmények között a Conseil d’État (államtanács) felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni a [vitatott határozatot], hogy az csak a munkáltatói hozzájárulások átvállalását nyilvánítja összeegyeztethetetlennek a közös piaccal, azzal az indokkal, hogy a munkavállalói hozzájárulások átvállalása nem jelent előnyt a vállalkozások számára, így tehát nem tartozhat az [EUMSZ 107. cikk] hatálya alá, vagy pedig úgy, hogy az a munkavállalói hozzájárulások átvállalását is összeegyeztethetetlennek nyilvánítja?
2)
Amennyiben a Bíróság úgy döntene, hogy a vitatott határozatot úgy kell értelmezni, hogy az a munkavállalói hozzájárulások átvállalását is összeegyeztethetetlennek nyilvánítja, úgy kell tekinteni, hogy a vállalkozás számára valamennyi átvállalás előnyt jelentett, vagy pedig azoknak csak egy része? Az utóbbi esetben miként kell értékelni az említett részt? A tagállam köteles az érintett munkavállalókat azon támogatás részben vagy egészben történő visszatérítésére kötelezni, amelyben részesültek?”
17.
A jelen ügyben a Compagnie, a francia kormány és az Európai Bizottság tett írásbeli észrevételeket. A 2019. november 20‑án tartott tárgyaláson ugyanezen érintettek szóban ismertették a Bírósággal az észrevételeiket.
III. Elemzés
A.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságáról
1. A Bizottság által felhozott elfogadhatatlansági kifogásról
18.
A Bizottság elsődlegesen azzal érvel, hogy a Conseil d’État (államtanács) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérelem elfogadhatatlan. Úgy véli, hogy a két előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés – bár értelmezésre irányuló kérdésként fogalmazódik meg – valójában a vitatott határozat érvényességének kétségbe vonására irányul annyiban, amennyiben e határozat a munkavállalói hozzájárulások átvállalását is állami támogatásnak minősíti, és elrendeli az ennek megfelelő összegek visszatéríttetését. E kérdések azonban a TWD ítéletből eredő ítélkezési gyakorlat alapján az érvényességre vonatkozó kérdésekként elfogadhatatlanok. A Compagnie ugyanis a vitatott határozat végrehajtására irányuló nemzeti eljárásban nem vitathatja e határozat érvényességét, mivel azt megfelelő időn belül nem vitatta a Törvényszék előtt, noha az EUMSZ 263. cikk negyedik albekezdése alapján kétségtelenül rendelkezett kereshetőségi joggal.
19.
Rögtön megjegyzem, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések Bizottság általi értelmezése nem győzött meg.
20.
A fenti kérdések közül az elsőnek a szövege kétségkívül nem csak arra a kérésre korlátozódik, hogy a Bíróság tisztázza, hogy a munkavállalói hozzájárulások átvállalását érinti‑e a vitatott határozatban megállapított összeegyeztethetetlenség, hanem azt sugallja, hogy e határozat ilyen irányú értelmezése ellentétes lehet az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdésével, mivel ez az átvállalás nem jelentene előnyt a vállalkozások számára. Azonban pusztán az a tény, hogy a kérdést előterjesztő bíróság annak lehetőségére hivatkozott, hogy a vitatott határozat bizonyos értelmezése egy elsődleges jogi rendelkezésbe ütközhet, nem eredményezi az említett kérelem jellegének megváltoztatását, amely egy másodlagos jogi aktus értelmezését kéri a Bíróságtól, és nem azt, hogy ez utóbbi érvényességéről határozzon. Így még ha a Bíróságnak arra a következtetésre kellene is jutnia, hogy a vitatott határozat többféle értelmezése lehetséges, és hogy az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdésével ellentétes jellege miatt el kell utasítani azt az értelmezést, amely szerint a munkavállalói terhek átvállalása állami támogatásnak minősül, akkor is egy egyszerű, megfelelő értelmezés keretein belül maradna, amely nem vezetne az említett határozat (részleges) érvénytelenségének megállapításához.
21.
A kérdést előterjesztő bíróság azon szándékát, hogy tartsa magát egy értelmezésre irányuló kérelemhez, egyébként megerősíti az a tény, hogy – amint azt a jelen indítvány 14. pontjában már kifejtettem – ez a bíróság kifejezetten elutasította a Compagnie által hozzá címzett azon kérelmet, amelyben ez utóbbi azt kéri, hogy a vitatott határozat érvényességének megállapításával kapcsolatos kérdést intézzen a Bírósághoz, és ezt ugyanazon okok alapján tette, amelyekre a Bizottság az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatatlanságának alátámasztására hivatkozott.
22.
Megjegyzem továbbá, hogy még ha az első kérdést a tartalma alapján a vitatott határozat érvényességére vonatkozó kérdésként kellene is értelmezni, a második kérdés esetében viszont egyértelmű, hogy az értelmezésre irányuló kérelmet tartalmaz. Ebből következően – a Bizottság állításával szemben, és annak ellenére, hogy ez a második kérdés csak abban az esetben áll fenn, ha az első kérdésre olyan értelmű választ kell adni, amely szerint a vitatott határozat a munkavállalói terhek átvállalására is vonatkozik – a kérelem semmiképpen nem nyilvánítható teljes egészében elfogadhatatlannak.
23.
A fentiek alapján azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Bizottság elfogadhatatlansági kifogását utasítsa el.
24.
Ezzel együtt nem kizárt, hogy a Bíróság hivatalból felvessen egy, a vitatott határozat érvényességének értékelésére vonatkozó kérdést. Ennélfogva a továbbiakban megvizsgálom, hogy egy ilyen hivatalbóli vizsgálat feltételei teljesülnek‑e a jelen ügyben.
2. A vitatott határozat érvényességére vonatkozó kérdés hivatalból történő felvetésének lehetőségéről
25.
A Bíróság korábban már került olyan helyzetbe, hogy hivatalból kellett felvetnie érvényességi kérdéseket, akár úgy, hogy ezzel a kérdéssel kiegészítette a kérdést előterjesztő bíróság által feltett értelmezésre irányuló kérdéseket, (
17
) akár úgy, hogy egy értelmezésre irányuló kérdést átfogalmazott, és az érvényességre vonatkozó kérdésként értelmezte azt. (
18
)
26.
A Bíróság már 1965‑ben megállapította az ilyen hivatalból való felvetésre irányuló hatáskörét, amikor a Schwarze ítéletben (
19
) kimondta, hogy „[a]mennyiben kitűnik, hogy a nemzeti bíróság által előterjesztett kérdések inkább a közösségi aktusok érvényességének vizsgálatára, mint azok értelmezésére vonatkoznak, a Bíróság feladata, hogy az [EGK‑szerződés] 177. cikke által létrehozott mechanizmusok természetével összeegyeztethetetlen, az eljárás elhúzódásához vezető alaki követelmények kizárásával, haladéktalanul felvilágosítást adjon az említett bíróságnak” (
20
).
27.
A Bíróság azonban azon elv megsértésének elkerülése érdekében, amely szerint kizárólag a kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy meghatározza azon kérdések tárgyát, amelyeket elé kíván terjeszteni, általában nem gyakorolja ezt a hatáskörét akkor, amikor a nemzeti bíróság egy uniós másodlagos jogi aktusnak kizárólag az értelmezését kéri, anélkül hogy kétségeit fejezné ki e jogi aktus érvénességére vonatkozóan, vagy ez utóbbi kérdés az alapeljárásban felmerült volna. (
21
)
28.
A Bíróság egyébként elismerte, hogy fontos, hogy a nemzeti bíróság megjelölje többek között azokat a pontos okokat, amelyek arra indították, hogy az uniós jog bizonyos rendelkezéseinek érvényességére vonatkozóan kérdést tegyen fel, és ismertesse az ennek megfelelően szerinte megállapítható érvénytelenségi okokat. (
22
) Ezért az, hogy valamely uniós jogi aktus érvényességét vitatják a nemzeti bíróság előtt, önmagában nem elégséges ok arra, hogy előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel kelljen a Bírósághoz fordulni. (
23
)
29.
A jelen esetben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból és a Bíróság Hivatalához benyújtott nemzeti ügyiratból kitűnik, hogy a Compagnie által a tribunal administratif de Rennes (rennes‑i közigazgatási bíróság) előtt benyújtott kereset közvetlenül a vitatott határozat érvényességét vonta kétségbe, amennyiben az a munkavállalói járulékok átvállalását is a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánította. A Conseil d’État (államtanács) abból az előfeltételezésből kiindulva, hogy a Compagnie a továbbiakban már nem vonhatta kétségbe a vitatott határozat érvényességét, nem foglalt kifejezetten állást ebben a kérdésben. Azonban annak hangsúlyozásával, hogy az ilyen járulékok átvállalása nem jelent közvetlen előnyt a vállalkozások számára, és ezért nem tartozhat az EUMSZ 107. cikk hatálya alá, e bíróság közvetett módon kétségeket vet fel a vitatott határozat érvényességét illetően.
30.
Márpedig egy másik összefüggésben e körülményeket a Bíróság még a közelmúltban is elegendőnek ítélte egy olyan jogi aktus érvényessége kérdésének hivatalból történő felvetéséhez, amelynek a kérdést előterjesztő bíróság csak az értelmezését kérte. (
24
)
31.
A fenti megfontolások alapján tehát az a véleményem, hogy teljesülnek azok a feltételek, amelyek ahhoz szükségesek, hogy a jelen eljárás keretében fennálló jogvita tárgyát képező vitatott határozat érvénytelenségével kapcsolatos kifogást a Bíróság hivatalból felvesse.
32.
A jelen ügy körülményei között azonban ilyen hivatalból történő felvetés csak akkor lehetséges, ha – a Bizottság állításával és a Conseil d’État (államtanács) megállapításával ellentétben – a TWD ítéletből eredő ítélkezési gyakorlatban meghatározott jogvesztő hatás nem lenne alkalmazható a Compagnie‑val szemben (
25
), amit az alábbiakban fogok megvizsgálni.
3. A TWD ítéletből eredő ítélkezési gyakorlatnak az alapeljárás körülményeire való alkalmazhatóságáról
33.
A TWD ítélet 17. pontjában a Bíróság – többek között a jogbiztonságra vonatkozó megfontolásokból – kizárta annak lehetőségét, hogy az olyan bizottsági határozat tárgyát képező állami támogatás kedvezményezettje, amelyet közvetlenül kizárólag azon tagállamnak címeztek, amely tagállamban e kedvezményezett illetőséggel rendelkezik, amely kedvezményezett minden kétséget kizáróan megtámadhatta volna e határozatot, ám hagyta eltelni az EUMSZ 263. cikk hatodik bekezdésében erre biztosított jogvesztő határidőt, eredményesen megkérdőjelezze e határozat jogszerűségét a nemzeti bíróságok előtt, az ugyanazon határozat végrehajtására vonatkozó nemzeti intézkedések elleni jogorvoslat alkalmával (
26
). A Bíróság szerint annak elismerése ugyanis, hogy ilyen körülmények között egy támogatás kedvezményezettje a nemzeti bíróság előtt vitathatja a határozat végrehajtását, annak jogellenességére hivatkozva, lehetővé tenné számára, hogy megkerülje az említett határozatnak a keresetindításra nyitva álló határidő lejárta után beálló jogerejét. (
27
)
34.
A Bíróság több alkalommal – a TWD ítélet alapjául szolgáló alapeljárást jellemző helyzettől nagymértékben eltérő jogi és tényállásbeli összefüggésekben is (
28
) – emlékeztetett az ezen ítéletben felállított alapelvekre, és többször megerősítette azokat. (
29
) Ugyanakkor a Bíróság csak csekély számú esetben állapította meg ezen elvek alapján az érvényesség elbírálása céljából előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelmek elfogadhatatlanságát. (
30
)
35.
A jogvesztő hatás, amely ahhoz kapcsolódik, hogy a TWD ítélet értelmében az EUMSZ 263. cikk hatodik bekezdésében meghatározott jogorvoslati határidők anélkül teltek el, hogy megsemmisítés iránti keresetet indítottak volna az e kereset elbírálására hatáskörrel rendelkező bíróság (a Törvényszék) előtt, ugyanis csak akkor alkalmazandó, ha az a természetes vagy jogi személy, aki valamely uniós jogi aktus jogellenességére hivatkozik egy nemzeti bíróság előtt annak érdekében, hogy ez utóbbit érvényesség értékelésére irányuló kérelemnek a Bírósághoz való benyújtására ösztönözze, az adott kereset keretében „minden kétséget kizáróan” és így „nyilvánvalóan és vitathatatlanul” (
31
) kereshetőségi joggal rendelkezik az említett jogi aktusra vonatkozóan. (
32
)
36.
Ennélfogva azt kell megvizsgálni, hogy ez igaz‑e a Compagnie esetére, amely – tekintve, hogy nem címzettje a vitatott határozatnak – csak a jelenlegi EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdésének második félmondata (korábban EK 230. cikk negyedik bekezdése) alapján élhetett kereshetőségi jogával e jogi aktussal szemben, vagyis kizárólag akkor, ha bizonyítani tudta, hogy e határozat közvetlenül és személyében érintette őt.
37.
E tekintetben egyrészről emlékeztetek arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdésében előírt azon feltétel, miszerint a kereset tárgyát képező határozatnak közvetlenül kell érintenie a természetes vagy jogi személyt, két együttes feltétel teljesülését követeli meg, nevezetesen egyfelől azt, hogy a vitatott intézkedés közvetlen hatást gyakoroljon a jogalany jogi helyzetére, másfelől azt, hogy ne hagyjon mérlegelési jogkört az intézkedés végrehajtására kötelezett címzettek számára, mert az ilyen végrehajtás tisztán automatikus jellegű, és köztes szabályok alkalmazása nélkül, egyedül az Unió szabályozása alapján történik. (
33
) Ezért a Bíróság úgy ítélte meg, hogy egy állami támogatások visszatéríttetését elrendelő bizottsági határozat közvetlenül érinti a kedvezményezetteket, jóllehet e visszatéríttetéshez még a nemzeti hatóságok végrehajtási jogi aktusa is szükséges. (
34
)
38.
Másrészről az állandó ítélkezési gyakorlatból következik az is, hogy azon alanyok, akik nem címzettjei egy határozatnak, csak akkor állíthatják, hogy személyükben érintettek, ha ez a határozat sajátos jellemzőik vagy egy őket minden más személytől megkülönböztető ténybeli helyzet folytán vonatkozik rájuk, és ezáltal a címzetthez hasonló módon egyéníti őket. (
35
)
39.
Az állami támogatásokkal kapcsolatban a Bíróság már több alkalommal kimondta, hogy általános hatállyal bírnak a Bizottság azon határozatai, amelyek tárgya valamely nemzeti szabályozás engedélyezése vagy megtiltása, ami abból a tényből fakad, hogy az ilyen határozat objektív módon meghatározott helyzetekre alkalmazandó, és általánosan és elvontan körülírt személyek kategóriája vonatkozásában fejt ki joghatásokat. (
36
) Ezért a Bíróság úgy ítélte meg, hogy valamely vállalkozás a Bizottság ágazati támogatási programot tiltó határozatát, ha őt ez a határozat nem érinti, főszabály szerint csak a szóban forgó ágazathoz való tartozása miatt és az említett rendszer potenciális kedvezményezettjének minőségében támadhatja meg. (
37
)
40.
Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében azonban valamely támogatási program keretében nyújtott olyan egyedi támogatások tényleges kedvezményezettjei, amelyek visszatéríttetését a Bizottság elrendelte, (
38
) e ténynél fogva még akkor is az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdése értelmében személyükben érintettek, (
39
) ha a tényleges visszatéríttetést olyan későbbi szakaszban fogják végrehajtani, amelynek során meg kell állapítani, hogy a kapott előnyök ténylegesen olyan állami támogatásokat képeznek‑e, amelyeket vissza kell téríteni. (
40
) A Bíróság szerint ugyanis már maga a visszatéríttetési előírás személyében érinti a szóban forgó program valamennyi kedvezményezettjét, „amennyiben a vitatott [bizottsági] határozat elfogadásának időpontjától kezdve ki vannak téve a nekik juttatott előnyök visszatéríttetésében megnyilvánuló kockázatnak, ez pedig hátrányosan érinti a jogi helyzetüket. (
41
) Ezért e kedvezményezettek az 1985. január 17‑i Piraiki‑Patraiki és társai kontra Bizottság ítéletből (
42
) eredő ítélkezési gyakorlatnak megfelelően zárt körhöz tartoznak. Pusztán az a lehetőség, hogy a jogellenesnek nyilvánított előnyöket utóbb nem téríttetik vissza a kedvezményezettekkel, „nem zárja ki, hogy ez utóbbiak személyükben érintettnek minősüljenek”. (
43
) A Comitato „Venezia vuole vivere” ítéletben a Bíróság a Bizottság azon érvét is kifejezetten elutasította, amely szerint az állami támogatások visszatéríttetését elrendelő bizottsági határozatok elleni kereset elfogadhatóságának elismerése azzal a „képtelen és visszás hatással” járna, hogy az állami támogatások kedvezményezettjei kénytelenek lennének azonnal, még az arról való tudomásszerzést megelőzően megtámadni az említett határozatot, hogy e határozat alapján keletkezik‑e majd őket érintő visszatéríttetési előírás. (
44
) Ezt az ítéletet a TWD ítéleten alapuló jogvesztés alkalmazásával összefüggésben nemrégiben megerősítette a Georgsmarienhütte (
45
) ítélet, amelyből kiindulva a kérdést előterjesztő bíróság elutasította a Compagnie arra irányuló kérését, hogy ez utóbbi bíróság az érvényesség elbírálása céljából előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjesszen a Bíróság elé.
41.
Jóllehet az előző pontban felidézett ítélkezési gyakorlatot a vitatott határozattal szembeni keresetindítási határidő lejáratának napja után pontosították, (
46
) az abban kialakított elveket már az Olaszország és Sardegna Lines kontra Bizottság ítélet (
47
) és az Olaszország kontra Bizottság ítélet (
48
) is megfogalmazta, így könnyen kijelenthető, hogy ha a Compagnie esetleg 2004‑ben keresetet nyújtott volna be a vitatott határozattal szemben, annak elfogadhatóságát a Törvényszék nagy valószínűséggel elismerte volna.
42.
Kétségtelen, hogy vitatott határozat tárgyát képező támogatási program eltér azoktól, amelyekről az Olaszország és Sardegna Lines kontra Bizottság ítélet és az Olaszország kontra Bizottság ítélet alapjául szolgáló ügyek szóltak. Ugyanis az ezekben az esetekben szóban forgó rendelkezéseket különféle közigazgatási aktusok útján hajtották végre, ami bizonyos mérlegelési mozgástér gyakorlását foglalta magában, amelynek köszönhetően a kedvezményezettek konkrét összegeket kaptak, (
49
) míg a vitatott határozatban összeegyeztethetetlennek nyilvánított támogatások az ágazat valamennyi szereplőjét érintő társadalombiztosítási terhek átvállalásából álltak.
43.
Ugyanakkor egyfelől úgy tűnik, hogy a szóban forgó programok jellemzőit a Bíróság az Olaszország és Sardegna Lines kontra Bizottság ítéletben, valamint az Olaszország kontra Bizottság ítéletben nem vette külön figyelembe. Másfelől a Bíróság a 2008. november 28‑i Hotel Cipriani és társai kontra Bizottság ítéletben, (
50
) amely 2000‑ben benyújtott keresetekről szólt, kifejezetten elvetette azt, hogy releváns lenne a támogatási program végrehajtásának szabályain alapuló egyéni érdekeltség értékelésével kapcsolatos azon kritérium, amelynek relevanciáját a Bizottság ekkoriban erőteljesen állította (
51
).
44.
Hasonlóképpen, noha a Bíróság az Olaszország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 39. pontjában megemlítette azt a körülményt, hogy az ezen ítélet alapjául szolgáló ügyben a kedvezően elbírált kérelmek számát, valamint a szóban forgó támogatásokra elkülönített előirányzatok összegét a megtámadott határozatban pontosították, így „a Bizottságnak […] tudnia kellett [e támogatások] tényleges [kedvezményezettjeinek] létezéséről”, az ítélkezési gyakorlatban ekkor már erősen megszilárdult az az elgondolás, amely szerint a személyben való érintettség szempontjából nem azon jogalanyok száma vagy akár személyazonossága döntő, akikre a megtámadott jogi aktus vonatkozik, hanem az a tény, hogy egy olyan zárt körbe tartoznak, mint amilyen a támogatási program alkalmazását követően e program tényleges kedvezményezettjeinek csoportja. (
52
) Így az a tény, hogy a vitatott határozatban szóban forgó támogatások a francia anyaországban és valamennyi tengerentúli megyében a társadalombiztosítási terheknek a halászok javára bevezetett általános átvállalásából álltak, és hogy emiatt ez a határozat nem tartalmaz sem a kedvezményezettek számával, sem a támogatás pontos összegével kapcsolatos részletes információt, (
53
) minden valószínűség szerint önmagában nem lett volna elegendő indok a Törvényszék számára az Olaszország és Sardegna Lines kontra Bizottság ítéletben és az Olaszország kontra Bizottság ítéletben elfogadott megoldástól való eltérésre. Ezt a következtetést erősíti meg egyébként a Hotel Cipriani és társai kontra Bizottság ítélet is. (
54
)
45.
Véleményem szerint azonban a fenti megfontolásokból nem lehet arra következtetni, hogy a TWD ítéletből eredő ítélkezési gyakorlatban meghatározott jogvesztő hatást a Compagnie‑ra alkalmazni kell.
46.
Egyfelől ugyanis nem vagyok meggyőződve arról, hogy 2005‑ben a Compagnie‑t „minden kétséget kizáróan” jogosultnak nyilvánították volna a vitatott határozat Törvényszék előtti megtámadására. A jelen indítvány 40. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatot ebben az időszakban még nem erősítették meg kellőképpen ahhoz, hogy ilyen következtetést lehessen levonni.
47.
Másfelől megjegyzem, hogy az állami támogatásokkal kapcsolatban – a Georgsmarienhütte ítélet kivételével – a Bíróság csak az egyedi támogatások kedvezményezettjei esetén ismerte el az említett jogvesztő hatást. (
55
) Ezzel szemben a 2006. február 23‑i Atzeni és társai ítéletben (
56
) – olyan támogatási programokra vonatkozóan, amelyeket általánosan meghatározott személyi körnek szántak – a Bíróság úgy ítélte meg, hogy nem volt nyilvánvaló, hogy elfogadható‑e az ilyen kedvezményezettek által a megtámadott határozattal szemben benyújtott megsemmisítés iránti kereset. (
57
)
48.
Ami a Georgsmarienhütte ítéletet illeti, ki kell emelni, hogy az ezen ítélet alapjául szolgáló ügy körülményei rendkívül sajátosak voltak. Az energiaágazatban fizetendő adóelőleg csökkentése formájában a német hatóságok által nyújtott támogatás tényleges kedvezményezettjei ugyanis megtámadták az e programra vonatkozó hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról szóló bizottsági határozatot. E keresetek keretében tudomást szereztek az említett programot a belső piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánító és az odaítélt támogatások visszatéríttetését elrendelő végleges határozat tartalmáról. (
58
) A szóban forgó támogatás által érintett többi vállalkozástól eltérően e kedvezményezettek ahelyett, hogy e határozat ellen külön keresetet nyújtottak volna be, és miközben telt az ilyen kereset benyújtására nyitva álló határidő, megtámadták a részükre nyújtott támogatásokra vonatkozó visszatérítési meghagyásokat, amelyeket a német hatóságok néhány nappal az említett határozat elfogadását követően közöltek velük. (
59
)
49.
Végül, tekintettel a vitatott határozat tárgyát képező program jellegzetességeire, és figyelembe véve azt a tényt, hogy ezt a határozatot négy évvel a támogatás nyújtását követően hozták meg, továbbá azt, hogy a kereset benyújtására előírt határidő lejártakor a Francia Köztársaság még nem kezdte meg az említett támogatás kedvezményezettjeinek azonosítását, (
60
) nem zárható ki, hogy a Törvényszék előtt kérdések merülhettek volna fel a Compagnie társaságnak a visszafizettetési eljárásba való bevonásával kapcsolatban, aminek következtében ez utóbbi kétségbe vonhatta volna a felperes eljáráshoz fűződő tényleges és létező érdekének fennállását, amint az a 2005. március 10‑i Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia és társai kontra Bizottság végzés (
61
) alapjául szolgáló ügyekben szereplő felperesek esetén történt.
50.
A fenti okok összessége miatt úgy vélem, hogy a Conseil d’État (államtanács) tévesen állapította meg, hogy a TWD ítéletből eredő ítélkezési gyakorlatban meghatározott jogvesztő hatást a Compagnie‑ra alkalmazni kell. Ebből következően, ha a Bíróságnak a jelen indítvány 18–23. pontjában kifejtett véleményemmel ellentétben a nemzeti bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdést a vitatott határozat érvényességével kapcsolatos kérdésként kellene értelmeznie, akkor ezt a kérdést véleményem szerint elfogadhatónak kell tekinteni. Hasonlóképpen, ha a Bíróságnak hivatalból döntenie kell a vitatott határozat érvényességének kérdésében, ez nem ellentétes a TWD ítélettel.
B.
Az ügy érdeméről
51.
Először is az első előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdést vizsgálom meg, mivel az a vitatott határozat értelmezésére vonatkozik, és így logikailag megelőzi a többit. Ezt követően e határozat érvényességét fogom elemezni, amennyiben a Bíróságnak úgy kell azt értelmeznie, mint amely a munkavállalói hozzájárulások átvállalását is a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánította. Végezetül választ adok a második előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre is.
1. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésről
52.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésével – amely, megismétlem, véleményem szerint a vitatott határozatnak csupán az értelmezésére vonatkozó kérdést vet fel –, (
62
) a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi a Bíróságtól, hogy e határozatot úgy kell‑e értelmezni, hogy az csak a munkáltatói hozzájárulások átvállalását nyilvánította a közös piaccal összeegyeztethetetlennek. A Compagnie úgy véli, hogy erre a kérdésre igenlő választ kell adni, figyelembe véve mind a vitatott határozat szövegét, mind a Bizottság döntéshozatali gyakorlatát. Emellett ezt az értelmezést kell elfogadni az EK 87. cikk (1) bekezdésével (jelenleg az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése) összhangban álló értelmezés biztosítása céljából is. Ezzel szemben a francia kormány és a Bizottság a vitatott határozat lényegében rendszertani olvasatára támaszkodva úgy véli, hogy e határozatot úgy kell értelmezni, hogy az mind a munkáltató, mind pedig a munkavállaló által fizetendő járulékokra vonatkozik. Ezek az érdekeltek arra hivatkoznak, hogy a Bíróság korábban már ilyen értelemben határozott a Bizottság kontra Franciaország ítéletben.
53.
Mindenekelőtt eleve el kell utasítani ezt az utolsó érvet. Véleményem szerint ugyanis egyértelmű, hogy a Bizottság kontra Franciaország ítéletben a Bíróság nemcsak a vitatott határozat érvényességéről nem határozott, (
63
) de nem foglalt állást annak értelmezése kérdésében sem, legalábbis az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésben felvetett szemponttal kapcsolatban. Az említett ítélet 23. pontjából, valamint az annak alapjául szolgáló ügy irataiból kitűnik, hogy a Francia Köztársaság az érvelésével az átvállalt munkavállalói hozzájárulásoknak megfelelő összegek visszatéríttetésére irányuló kötelezettséget kívánta vitatni, és nem annak pontosítására kérte a Bíróságot, hogy az e határozatban megállapított visszatérítési meghagyás vonatkozik‑e erre az átvállalásra is. (
64
) A Bizottság kontra Franciaország ítélet 42. pontjában a Bíróság kétségtelenül megállapította, hogy a Francia Köztársaságnak a „munkavállalói terhek visszatéríttetésére” vonatkozó „érve” a „Bizottság által a [vitatott] határozatban megfogalmazott, a munkáltatói és munkavállalói társadalombiztosítási terhek átvállalásának az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami támogatásként minősítő értékelést vitatja”. Ugyanakkor elvonatkoztatva e pont megfogalmazásától, és figyelembe véve azokat az összefüggéseket, amelyekbe az illeszkedik, úgy vélem, hogy ez a pont csak akként értelmezhető, mint amely állást foglal a Francia Köztársaság által felhozott érvnek a vitatott határozat érvényességére vonatkozó kifogásként történő minősítésére vonatkozóan. Ezzel szemben nem hiszem, hogy helyes ennek a pontnak olyan értelmezése, hogy az a Bíróságnak a vitatott határozat értelmezéséről szóló megkérdőjelezhetetlen és indokolás nélküli, ráadásul végleges állásfoglalása.
54.
Mindazonáltal, mindazon érdekeltekhez hasonlóan, akik írásbeli észrevételeket terjesztettek a Bíróság elé, megjegyzem, hogy önmagában a vitatott határozat rendelkező része alapján nem lehet biztosan megállapítani, hogy a „Franciaország által […] a társadalombiztosítási terhek […] átvállalása formájában bevezetett támogatási intézkedés, amelynek kedvezményezettjei a halászok voltak”, amelyről e határozat 3. és 4. cikke szól, mind a munkáltató, mind pedig a munkavállaló által fizetendő társadalombiztosítási terhek alóli mentesítést magában foglalja. Amint arra a francia kormány helyesen rámutatott, valamely uniós jogi aktus rendelkező része elválaszthatatlan annak indokolásától, és az elfogadásához vezető okok figyelembevételével kell értelmezni. (
65
)
55.
Márpedig, noha a vitatott határozat „Leírás” című II. része szigorúan véve nem része az ezen határozat rendelkező részét alátámasztó indokolásnak, mindazonáltal annak meghatározása érdekében, hogy pontosan mely intézkedésekre vonatkozik az említett rendelkező rész, hivatkozni kell e részre. A vitatott határozat (4) preambulumbekezdésében a Bizottság felsorolja azokat az intézkedéseket, „amelyekkel kapcsolatban hivatalos vizsgálati eljárás indult”. Ezek között szerepelnek az említett (4) preambulumbekezdés 2. pontjában található, a „Franciaország teljes területén a haltenyésztők és halászok kedvezményezésére [bevezetett] kiegészítő [intézkedések]”. E 2. pont első francia bekezdése említi „a[z intézkedést] a társadalombiztosítási terhek [….] átvállalására valamennyi, a francia anyaországban és a tengerentúli megyékben élő [….] halász (2000. április 15‑től 2000. október 15‑ig terjedő időszakra) kedvezményezésére” (
66
). A vitatott határozat II. B. szakasza az e határozat (4) preambulumbekezdésének 2. pontjában említett kiegészítő intézkedéseket ismerteti. Az említett határozatnak „A haltenyésztők és halászok társadalombiztosítási terhek [helyesen: terhei] egy részének átvállalása” című 2. pontjába beillesztett (17) preambulumbekezdése kimondja, hogy „[a] miniszter [két körlevélben] döntött arról, hogy […] valamennyi halász a 2000. április 15‑től 2000. október 15‑ig terjedő időszakra mentesül a társadalombiztosítási terhek 50%‑ának befizetése alól.” (
67
) A (18) preambulumbekezdés pedig pontosítja, hogy „[a] befizetések egy részének ilyen átvállalása a munkáltató és a munkavállaló által fizetendő társadalombiztosítási díjakra vonatkozott, amelynek valamennyi, a francia anyaországban és a tengerentúli megyékben élő haltenyésztő és halász a kedvezményezettje volt” (
68
). Végül, a (20) preambulumbekezdés kimondja, hogy „[a]z ENIM‑hez befizetendő járulékok esetében a csökkentés mértéke 50% volt mind a munkavállalói, mind pedig a munkáltatói járulékokat illetően”. A továbbiakban a vitatott határozat többet nem említi külön a munkáltatói vagy munkavállalói járulékokat, kizárólag „társadalombiztosítási terhekről” szól.
56.
A fent idézett szakaszokból kitűnik, hogy a vitatott határozat a „társadalombiztosítási terhek befizetéseinek átvállalására” a halászok javára bevezetett „kiegészítő intézkedést” úgy írja le, mint amely mind a munkáltatói, mind pedig a munkavállalói járulékokra vonatkozik. Ezt a leírást, amely hozzájárul a hivatalos vizsgálati eljárás tárgyának meghatározásához, a vitatott határozat egyszer sem vonja kétségbe. E jogi aktus rendszerében a „társadalombiztosítási terhek” fogalmának meghatározása tehát magában foglalja a munkavállalók által fizetett járulékokat is. A Compagnie ezzel ellentétes érvelése nem meggyőző. Még ha feltételezzük is, hogy – amint azt ezen érdekelt állítja – a Bizottságnak (és a Bíróságnak) van olyan döntéshozatali gyakorlata, amely szerint a „társadalombiztosítási terhek” fogalma csak a munkáltatói járulékokat foglalja magában, ez akkor sem vonhatja kétségbe az ettől eltérő azon következtetést, amely magának a vitatott határozatnak az értelmezéséből ered.
57.
Ha megvizsgáljuk e határozat IV. részét, amely a hivatalos vizsgálati eljárás tárgyát képező intézkedések értékelésére vonatkozik, meg kell állapítani, hogy az értékelés egyik eleme sem enged arra következtetni, hogy a Bizottságnak szándékában állt volna kizárni az elemzéséből a társadalombiztosítási terhek átvállalására vonatkozó intézkedésnek a munkavállalói járulékokra vonatkozó részét.
58.
A fenti megfontolásokból következik, hogy a vitatott határozatnak az indokolásával együttesen értelmezett rendelkező részét úgy kell tekinteni, hogy az mind a munkáltatói, mind pedig a munkavállalói hozzájárulások átvállalására vonatkozik. E határozat olyan értelmezése, amely az e hozzájárulások megfizetése alóli mentesítést kizárja az összeegyeztethetetlenségnek az említett rendelkező részben foglalt megállapításából és a visszatérítési meghagyásból, ellentmondana az említett határozat szövegének és szerkezetének. A Compagnie azon érvét, amely az EK 87. cikk (1) bekezdésével (jelenleg az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése) összhangban álló értelmezés követelményén alapul, már önmagában ezen indok alapján el kell utasítani.
59.
A fentiek alapján véleményem szerint a Conseil d’État (államtanács) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a vitatott határozat 3. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a közös piaccal összeegyeztethetetlen, és az e határozat 4. pontjában szereplő visszatérítési meghagyás tárgyát képezi a munkavállalói járulékoknak a Francia Köztársaság által a 2000. április 15‑től október 15‑ig terjedő időszakra a halászok javára bevezetett átvállalása is.
2. A vitatott határozatnak a társadalombiztosítási terhek átvállalására irányuló intézkedést állami támogatássá nyilvánító része érvényességéről
60.
Ahhoz, hogy egy állami beavatkozás az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdésének hatálya alá tartozhasson, alkalmasnak kell lennie arra, hogy a kedvezményezett vállalkozásnak nyújtott előnyként lehessen minősíteni. (
69
)
61.
Formájától függetlenül állami támogatásnak minősül az a beavatkozás, amely közvetlenül vagy közvetve alkalmas vállalkozások előnyben részesítésére, (
70
) illetve amely olyan gazdasági előnynek tekinthető, amelyet a kedvezményezett vállalkozás az általános piaci feltételek között nem érhetett volna el. (
71
) Így az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a „támogatás” fogalma magában foglalja a hatóságok által biztosított azon előnyöket, amelyek különböző formában enyhítik a vállalkozás költségvetésének általános terheit, és amelyek ezáltal anélkül, hogy a szó szoros értelmében szubvenciók lennének, azokkal azonos természetűek és hatásúak. (
72
)
62.
Az ítélkezési gyakorlatból következik az is, hogy egy adott ipari ágazatban működő vállalkozást sújtó társadalombiztosítási terhek részbeni csökkentése az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett támogatásnak minősül, ha ezen intézkedés célja, hogy e vállalkozásokat részben mentesítse azon pénzügyi terhek alól, amely az általános társadalombiztosítási rendszer rendes alkalmazásából következik anélkül, hogy e mentességet e rendszer természete vagy szerkezete igazolná. (
73
)
63.
Ami „a vállalkozás költségvetésének általános terhei” kifejezést illeti, a Bíróság megállapította, hogy az előny fennállása nem zárható ki abban az esetben, ha a tagállam olyan munkabér‑kiegészítést finanszíroz, amelynek a munkavállaló részére történő fizetésére a vállalkozás jogszabály alapján nem volt köteles. (
74
) Ezzel összefüggésben, a 2002. december 12‑i Belgium kontra Bizottság ítéletben (
75
) a Bíróság megállapította, hogy „a munkavállalók fizetéséhez kapcsolódó költségek természetüknél fogva terhet jelentenek a vállalkozások költségvetése számára, függetlenül attól, hogy ezek a költségek jogi kötelezettségekből vagy kollektív szerződésekből fakadnak‑e”, és hogy az a körülmény, hogy az állami beavatkozás eleve kizárja a vállalkozás bérköltségeinek bármilyen emelkedését, „nem fosztja meg a [szóban forgó] kiegészítést az általában a vállalkozást terhelő bérköltség jellegétől”.
64.
Az ítélkezési gyakorlatból következik továbbá, hogy egy olyan gazdasági előnyt, amely állami támogatáshoz vezethet, akár közvetetten, oly módon is lehet nyújtani, hogy az intézkedés közvetlenül más vállalkozásoknak vagy más, gazdasági tevékenyéget nem végző jogalanyoknak – természetes vagy jogi személyeknek – nyújt előnyt. (
76
) Így az a tény, hogy az egyéneknek nyújtott támogatás közvetlen kedvezményezettjei munkavállalók, nem elegendő annak bizonyítására, hogy a munkaadójuk nem részesült támogatásban (
77
).
65.
Ezen elvek fényében kell megvizsgálni, hogy a Bizottság – amint azt a Compagnie és közvetetten a kérdést előterjesztő bíróság állítja – tévesen alkalmazta‑e a jogot a jelen indítvány 18–23. pontjában értelmezett vitatott határozatában, amikor úgy vélte, hogy a munkavállalói járulékoknak a Francia Köztársaság által a 2000. április 15‑től október 15‑ig terjedő időszakra a halászok javára bevezetett átvállalása a vállalkozások költségvetése általános terheinek enyhülését eredményezte.
66.
A munkavállalók és a munkáltatók által fizetendő társadalombiztosítási járulékok hozzájárulnak egy vállalkozás munkaerő‑költségeinek (vagy munkabér‑költségeinek) a meghatározásához, amely e vállalkozás mindazon költségeit magában foglalja, amelyeket az a munkavállaló által nyújtott munkavégzés ellentételezéseként megfizet. Míg ez előbbi járulékokat a bruttó munkabér alapján számítják, és a munkavállalók fizetik, ez utóbbi járulékok a munkáltatót terhelik. A munkáltató feladata mind a munkáltatói, mind a munkavállalói járulékoknak megfelelő összegek megfizetése az illetékes társadalombiztosítási szervezetek felé. Ha a munkáltatók által fizetendő társadalombiztosítási járulékok csökkentése közvetlen gazdasági előnyhöz juttathatja a kedvezményezett vállalkozásokat, mivel az említett csökkentésnek megfelelő mértékben enyhíti a szociális biztonságra vonatkozó szabályozás alapján e vállalkozásokra nehezedő terheket, (
78
) ugyanez elmondható‑e a munkavállalói járulékok átvállalására is?
67.
Véleményem szerint e kérdésre nem lehet igenlő választ adni pusztán abból az állításból kiindulva, hogy az ilyen enyhítés csökkenti a munkaerő‑költségeket, és így a vállalkozás pénzgazdálkodási terheit. Sem a francia kormány, sem a Bizottság nem szorítkozott kizárólag erre az érvre álláspontja alátámasztására. Ezek az érdekeltek ugyanis azt állítják, hogy az a tény, hogy a munkavállalói járulékot a munkáltató a munkavállaló „nevében” fizeti meg, nem zárhatja ki, hogy e járulékok csökkentése közvetlen előnyben részesítse a kedvezményezett vállalkozást, mivel először is az utóbbi feladata, hogy az említett járulékoknak megfelelő összegeket az illetékes szervezetek részére megfizesse, másodszor e csökkentés automatikusan nem hat a munkavállaló bérére, tekintve, hogy nem teszi lehetővé számára a bruttó munkabérének a munkavállalói járulék levonása előtti, vagy egy alacsonyabb összegű járulék levonásával csökkentett értékével egyenértékű összeg kézhezvételét, és harmadszor az a tény, hogy a munkavállalói járulékok átvállalását részben vagy egészben továbbhárítják‑e, szükségszerűen a vállalkozás vezetőinek döntésén alapul, és nem eredményezheti azt, hogy a vállalkozás helyett a munkavállalói válnak a támogatási intézkedés tényleges kedvezményezettjeivé.
68.
Ezzel összefüggésben először is megjegyzem, hogy ha az alapügyben szóban forgó átvállalásokkal érintett vállalkozások kötelesek is voltak megfizetni az illetékes szervezetek számára a munkavállalóik béréből munkavállalói járulékok címén előre levont összegeket, akkor sem ők voltak e juttatások kötelezettjei, mivel ez – amint azt a kérdést előterjesztő bíróság is megállapítja, és amint az az alapeljárásban részt vevő felek között sem vitatott – a munkavállalókat terhelte. E szempontból e társaságok helyzete eltér a jövedéki adóra vonatkozó adócsökkentés kedvezményezettjeinek helyzetétől, amelyről a francia kormány által hivatkozott 2016. december 21‑i Bizottság kontra Aer Lingus és Ryanair Designated Activity ítélet (a továbbiakban: Ryanair ítélet) (
79
) alapjául szolgáló ügyek szóltak. Az ilyen adó ugyanis azzal együtt, hogy azt rendeltetésénél fogva a fogyasztókra kell áthárítani, akik viselik annak költségét, a vállalkozás mint ezen adó közvetlen alanya költségvetését terheli (
80
).
69.
Másodszor, a munkavállalói járulékoknak megfelelő összegeknek az illetékes szervezetek részére történő megfizetésére vonatkozó kötelezettség fennállásából önmagában nem lehet arra következtetni, hogy e hozzájárulások átvállalása az érintett vállalkozás számára közvetlen előnyt biztosít, amely egyenértékű e csökkentés összegével, amint az – noha egy eltérő összefüggésben – a 2014. szeptember 11‑i Görögország kontra Bizottság ítéletből (
81
) kitűnik.
70.
Harmadszor, véleményem szerint az a körülmény, hogy a munkavállalói járulékok átvállalása nincs közvetlen hatással a vállalkozás munkavállalóinak javadalmazására, hanem csak az e járulékok előzetes levonására irányuló, a munkáltató által teljesítendő mechanizmusnál fogva befolyásolhatja a bérszínvonalat, szintén nem, vagy csak akkor bír meghatározó jelentőséggel, ha az ilyen áthárítást kötelezőnek kell tekinteni.
71.
Márpedig az a jogi kötelezettség, amely a halászati vállalkozásokat esetlegesen terhelte arra vonatkozóan, hogy a vitatott határozat tárgyát képező intézkedések által biztosított átvállalás figyelembevételével tudják be a munkavállalói járulékokat, a jelen esetben erőteljesen ellentmondásos. Míg a Compagnie azt állítja, hogy büntetőjogi szankció fenyegette azokat a munkáltatókat, amelyek az említett csökkentést nem hárították tovább a munkavállalókra, (
82
) a francia kormány a Ryanair ítéletre támaszkodva azt állítja, hogy ez az áthárítás a vállalkozás üzleti döntésének eredménye. A kérdést előterjesztő bíróság szintén azt állítja, hogy ez az áthárítás a tengeri halászokra vonatkozó társadalombiztosítási rendszer rendelkezéseinek megfelelő jogi kötelezettség következménye.
72.
Itt egy kulcsfontosságú kérdésről van szó. Ha ugyanis az alapügyben szóban forgó átvállalással érintett vállalkozásoknak nem volt más lehetősége, mint hogy továbbhárítsák az átvállalt összegeket a munkavállalóik munkabérére, véleményem szerint e vállalkozások nem tekinthetőek ezen átvállalás közvetlen kedvezményezettjeinek.
73.
A Ryanair ítélet, amelyből a francia kormány kiindul, nem teszi lehetővé e következtetés kétségbe vonását, éppen ellenkezőleg, megerősíti azt. Mindenekelőtt előzetesen meg kell jegyezni, hogy ez az ítélet csak korlátozott mértékben releváns a jelen vita tárgyát képező kérdés szempontjából, mivel az annak alapjául szolgáló ügy a visszatéríttetésére vonatkozó kötelezettség terjedelméről, nem pedig a támogatás fennállásáról szólt. (
83
) Ezt követően emlékeztetek arra, hogy ebben az ügyben az volt a kérdés, hogy egy Írország által kivetett fogyasztási adó – amelyet az írországi repülőterekről induló légi járatok minden utasa után meg kellett fizetni – bizonyos légitársaságok számára biztosított csökkentésével megvalósult támogatás számszerűsítésére és visszatéríttetésére irányuló műveletek során figyelembe kellett‑e venni azt a tényt, hogy az adót, és ennélfogva az e csökkentésből származó előnyt általában áthárítják a légi utasokra. A Bíróság nemleges választ adott erre a kérdésre, anélkül hogy állást foglalt volna a szóban forgó adó áthárítására irányuló jogi kötelezettség fennállására vonatkozóan. (
84
) Ehhez többek között az ilyen továbbhárítást alkalmazó légitársaságok azon lehetőségéből indult ki, hogy azoknak a járatoknak az esetében, amelyekre a csökkentett mértékű adó vonatkozott, a jegyek adó nélküli árának megemelésével megtarthatják azt az előnyt, amelyet az adócsökkentés jelent. (
85
) Ennélfogva az, hogy a támogatást a jegyek árának változatlanul tartásával gazdaságilag továbbhárítja, illetve ezen árak megemelésével részben vagy egészben megtartja, a légitársaság által a számára biztosított előny kiaknázásának módjára vonatkozóan hozott döntés körébe tartozik. (
86
)
74.
Márpedig, még ha feltételezzük is, hogy – amint azt a Compagnie állítja, és a kérdést előterjesztő bíróság megerősíti – a munkavállalói járulékoknak az alapeljárásban tárgyalt átvállalásával érintett vállalkozások a jogszabályok alapján kötelesek lettek volna akár visszamenőlegesen is (
87
) továbbhárítani ezt az átvállalást a munkavállalóik munkabérére, e vállalkozások helyzete egyértelműen különbözne a Ryanair ügyben szereplő légitársaságok helyzetétől.
75.
Az említett átvállalások – amint azt a francia kormány állítja – kétségtelenül lehetőséget biztosíthattak e vállalkozások számára a munkavállalóik nettó bérének újratárgyalására. Nem gondolom azonban, hogy komolyan azt lehetne állítani, hogy valamely vállalkozás azzal kapcsolatos mozgástere, hogy megemelje az árait – még ha e vállalkozás egy igen erőteljes versennyel jellemezhető piac korlátaitól is függ –, összehasonlítható lenne valamely munkáltató azon mozgásterével, hogy a munkavállalói járulékok átvállalásából eredő előny kihasználása érdekében lefelé mozdítsa el a munkavállalók bruttó bérszintjét, még inkább az alapeljáráshoz hasonló körülmények között, amikor az átvállalást csak hat hónapra biztosították.
76.
Mindenesetre a Bizottság a vitatott határozatban nem vette figyelembe e mozgástér fennállását, és még kevésbé a társadalombiztosítási terhek csökkentésének a halászati vállalkozások munkavállalóinak munkabérére történő – akár visszamenőleges – továbbhárítására irányuló jogi kötelezettség fennállását, amikor arra a következtetésre jutott, hogy fennáll a támogatás, amelynek a tárgya ez az átvállalás, és amelyből e vállalkozások közvetlenül részesülnek. Márpedig véleményem szerint legalább e két tényező figyelembevétele nélkül a Bizottság nem juthatott volna erre a következtetésre.
77.
Igaz ugyan, hogy a vitatott határozat elfogadásához vezető hivatalos vizsgálati eljárásban sem a Francia Köztársaság, sem az EUMSZ 108. cikk (2) bekezdése értelmében vett érintett felek egyike sem vitatta az alapeljárásban szereplő átvállalások támogatás jellegét, mégis továbbra is a Bizottság feladata annak bizonyítása, hogy az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami támogatásról van szó. A Bíróságnak az állami támogatások terén a bizonyításfelvételre vonatkozó elvekkel kapcsolatos ítélkezési gyakorlatából különösen kitűnik, hogy a Bizottság köteles a kifogásolt intézkedések vizsgálatára irányuló eljárást alaposan és pártatlanul lefolytatni abból a célból, hogy a támogatás fennállását, és adott esetben az összeegyeztethetetlenségét vagy jogellenességét megállapító végleges határozat meghozatala során a lehető legteljesebb körű és legmegbízhatóbb információk álljanak rendelkezésére. (
88
)
78.
Hangsúlyozni kell, hogy a fenti megfontolások nem zárják ki, hogy az alapügyben szóban forgó munkavállalói járulékok átvállalása olyan közvetett előnyhöz juttatta az ezen intézkedések által érintett vállalkozásokat, mint amilyenek – ahogyan arra a Conseil d’État (államtanács) rámutat – a munkavállalók részére hat hónapon keresztül biztosított magasabb javadalmazás miatti erősebb vonzerő, vagy még inkább az a lehetőség, hogy ebben az időszakban alacsonyabb bruttó bérekkel lehessen munkavállalókat alkalmazni, és általában az alacsonyabb termelési költségek vagy termelékenység növekedése.
79.
Azonban véleményem szerint a vitatott határozatból, nevezetesen annak (55) preambulumbekezdéséből egyértelműen kitűnik, és azt a Bizottság a Bíróság elé terjesztett írásbeli és szóbeli észrevételeiben megerősítette, hogy az azonosított előny nem közvetett kedvezményből áll, hanem abban a körülményben jelenik meg, hogy ezek a vállalkozások mentesültek azoktól a terhektől, amelyeket általában viselni voltak kötelesek, mivel alacsonyabb összegben kell a munkavállalói járulékokat megfizetnük. (
89
) Ellenkező esetben a Bizottságnak legalábbis pontosítania kellett volna az ilyen közvetett előny jellegét (
90
).
80.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom a Bíróságnak, hogy a vitatott határozatot nyilvánítsa abban a részében érvénytelennek, amelyben a munkavállalói járulékoknak a Francia Köztársaság által a 2000. április 15‑től október 15‑ig terjedő időszakra a halászok javára bevezetett átvállalását állami támogatásnak nyilvánítja.
3. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésről
81.
Ha a Bíróság a javaslatomnak megfelelően úgy dönt, hogy a vitatott határozatot részben érvénytelennek nyilvánítja, nem szükséges megválaszolni a második kérdést. E kérdéssel ezért csak másodlagosan, arra az esetre fogok röviden foglalkozni, ha a Bíróság a javaslatomat nem fogadja el.
82.
Amint azt a jelen indítvány 79. pontjában már megemlítettem, a Bizottság által a vitatott határozatban azonosított előny abból áll, hogy az érintett vállalkozásoknak munkavállalói járulékok címén alacsonyabb összeget kell fizetniük az illetékes szervezetek részére. A visszatéríttetésnek tehát logikusan egy olyan összegre kell vonatkoznia, amely a rendes és a csökkentett összegű járulékok közötti különbségnek felel meg.
83.
Így, ha a Bíróság úgy dönt, hogy nem foglalkozik a vitatott határozat érvényességének a jelen indítvány 60–80. pontjában tárgyalt kérdésével, vagy ha azután, hogy hivatalból megvizsgálta e kérdést, e határozat érvényessége mellett határoz, véleményem szerint csak azt a következtetést vonhatja le, hogy az alapügyben szóban forgó átvállalások érintett vállalkozásoknak az említett átvállalt összegeket teljes egészében vissza kell fizetniük.
84.
Egy ilyen összefüggésben, ahol csak a visszatéríttetés kérdése jöhet szóba, a Ryanair ítéletben (
91
) foglalt útmutatásoknak megfelelően nincs jelentősége annak a kérdésnek, hogy ezt az átvállalt összeget a vállalkozások továbbhárították‑e a munkavállalókra, és ha igen, milyen mértékben.
85.
Szintén nem releváns a Compagnie által hivatkozott 2014. február 13‑i Mediaset ítélet. (
92
) Ebben az ítéletben a Bíróság egyrészt megerősítette, hogy a Bizottság, amikor valamely támogatási programot vizsgál, nem képes pontosan meghatározni az egyes kedvezményezettek által kapott támogatás összegét, mivel a támogatási program egyik kedvezményezettjének egyedi körülményeit csupán a támogatás visszatéríttetésének szakaszában lehet értékelni, másrészt a nemzeti bíróság feladata, hogy – amennyiben erre irányuló kérelmet nyújtottak be hozzá –, a tudomására hozott releváns adatok összességének figyelembevételével meghatározza azon támogatás összegét, amelynek visszatéríttetését a Bizottság elrendelte, és hogy nem zárható ki, hogy e tényezők összességére figyelemmel a nemzeti bíróság által a visszatéríttetendő támogatás összegének meghatározása vonatkozásában végzett számítások nullával egyenlő összeget eredményeznek.
86.
Márpedig az említett ítélet alapjául szolgáló ügy bizonyos áruk megvásárlásához nyújtott támogatás visszatéríttetésére vonatkozott, amely közvetetten részesítette előnyben a támogatott áruk használatához kapcsolódó szolgáltatások terén tevékenykedő gazdasági szereplőket. A számszerűsítés tehát olyan összetett számításokat tartalmazott, amelyek célja annak a közvetett előnynek a meghatározása, amelyből e gazdasági szereplők a támogatott áruk eladásainak növekedése eredményeként részesülnek.
87.
Ezzel szemben a vitatott határozat, amint azt már említettem, az alapeljárásban szóban forgó átvállalással érintett vállalkozások számára közvetlenül nyújtott előnyt azonosít, amely az e vállalkozások által általában viselt terhek megfizetése alóli mentességből áll. Márpedig, amint azt a Bíróság a 2014. február 13‑i Mediaset ítéletben (
93
) kimondta, valamely állami támogatási programot jogellenesnek és a belső piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánító, és a támogatások visszatéríttetését elrendelő bizottsági határozat végrehajtásának biztosítása vonatkozásában a nemzeti bíróságot köti ez a határozat.
88.
Végül, függetlenül attól a megoldástól, amelyet a Bíróság elfogad, a vitatott határozatban említett vállalkozások munkavállalóival semmilyen esetben sem téríttethetők vissza az alapügyben szóban forgó támogatások.
89.
A fenti megfontolások összessége alapján, arra az esetre, ha a Bíróság nem fogadja el a vitatott határozat érvénytelenségének megállapítására irányuló javaslatomat, azt javaslom, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésre azt a választ adja, hogy a munkavállalói járulékoknak a vitatott határozatban a közös piaccal összeegyeztethetetlennek minősített átvállalásából részesülő vállalkozásokat ezen átvállalások egésze tekintetében kedvezményezetteknek kell tekinteni.
IV. Végkövetkeztetés
90.
A fenti megfontolások összességére tekintettel azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Conseil d’État (államtanács, Franciaország) által elé terjesztett kérdéseket a következőképpen válaszolja meg:
A Franciaország által a haltenyésztők és a halászok kedvezményezésére bevezetett támogatási intézkedésekről szóló, 2004. július 14‑i 2005/239/EK bizottsági határozat 3. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a közös piaccal összeegyeztethetetlen, és az e határozat 4. pontjában szereplő visszatérítési meghagyás tárgyát képezi a munkavállalói járulékoknak a Francia Köztársaság által a 2000. április 15‑től október 15‑ig terjedő időszakra a halászok javára bevezetett átvállalása is.
E határozat az említett átvállalást az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdésének értelmében vett állami támogatásnak minősítő részében érvénytelen.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	HL 2005. L 74., 49. o.
(
3
)	Mivel ezeknek az intézkedéseknek a bevezetésére még azelőtt sor került, hogy azoknak a közös piaccal való összeegyeztethetőségével kapcsolatban a Bizottság állást foglalhatott volna; az ügyiratot nem bejelentett támogatás címén vették nyilvántartásba (lásd: a vitatott határozat (1) preambulumbekezdése).
(
4
)	A halászok javára bevezetett intézkedéseket illetően a vihar következtében megsemmisült vagy károsodott hajók és halászfelszerelések helyreállításának támogatása, a Szénhidrogén‑szennyezés következtében keletkezett károk enyhítésének Nemzetközi Alapja (FIPOL) támogatására nyújtott hitelek, valamint a vihar által okozott károk miatt bekövetkezett jövedelemkiesés pótlására nyújtott átalánytámogatás (lásd: a vitatott határozat (5) preambulumbekezdése).
(
5
)	Lásd: a hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról szóló határozat (C‑91/2001. sz. támogatás, az olajfolt és a vihar következtében kárt szenvedett haltenyésztők és halászok kártalanítása [1999. december]), amelynek szövegét az EK‑Szerződés 88. cikkének (2) bekezdése, valamint az EK‑Szerződés 88. cikkének alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1999. március 22‑i 659/1999/EK tanácsi rendelet 6. cikke értelmében észrevételek megtételére történő felhívás (HL 2002. C 39., 6. o., 1. pont) is tartalmazza. A Bizottsághoz egyetlen észrevétel sem érkezett (lásd: vitatott határozat (3) preambulumbekezdése).
(
6
)	Az ENIM közintézmény.
(
7
)	Lásd: a vitatott határozat (18) preambulumbekezdése.
(
8
)	Lásd: a vitatott határozat (12) preambulumbekezdése.
(
9
)	Lásd: a vitatott határozat (38) preambulumbekezdése.
(
10
)	Lásd: a vitatott határozat (39) preambulumbekezdése.
(
11
)	Lásd: a vitatott határozat (84)–(97) preambulumbekezdése.
(
12
)	A halászati és az akvakultúra állami támogatásainak vizsgálatáról szóló iránymutatások (HL 1997. C 100., 12. o.).
(
13
)	C‑549/09, nem tették közzé, EU:C:2011:672.
(
14
)	Lásd: a Bizottság kontra Franciaország ítélet rendelkező részének 1. pontja.
(
15
)	A Bizottság kontra Franciaország ítélet 43. pontja a 2005. május 12‑iBizottság kontra Görögország ítéletre hivatkozik (C‑415/03, EU:C:2005:287, 38. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
16
)	C‑188/92, EU:C:1994:90.
(
17
)	Lásd: 1976. június 2‑iMilch‑, Fett‑ und Eier‑Kontor ítélet (125/75, EU:C:1976:81, 7. pont); 1979. december 13‑iHauer ítélet (44/79, EU:C:1979:290, 13–16. pont), amelyekben a kérdés Bíróság általi vizsgálata nem vezetett az érvénytelenség megállapításához: 1977. február 3‑iStrehl ítélet (62/76, EU:C:1977:18, 10. pont); 1988. június 7‑iRoviello ítélet (20/85, EU:C:1988:283); 1990. június 14‑iWeiser ítélet (C‑37/89, EU:C:1990:254, 17. pont és a rendelkező rész), amelyekben ezzel ellentétben a Bíróság érvénytelennek minősítette a szóban forgó másodlagos jogi aktusokat; 1999. szeptember 7‑iDe Haan ítélet (C‑61/98, EU:C:1999:393, 47. pont), amelyben a Bíróság olyan bizottsági határozatot nyilvánított érvénytelennek, amelyre nem vonatkoztak a kérdést előterjesztő bíróság által feltett értelmezésre irányuló kérdések (lásd a rendelkező rész 3. pontját).
(
18
)	Lásd: 1965. december 1‑jei Schwarze ítélet (16/65, EU:C:1965:117, 1095. o.); 1980. október 15‑iRoquette Frères ítélet (145/79, EU:C:1980:234, 6. pont); 1989. december 13‑iParis ítélet (C‑204/88, EU:C:1989:643, 8. o), amelyben a Bíróság az alábbiak szerint indokolta az érvényesség kérdésének hivatalból történő felvetését: „[a]z ügyiratból kitűnik, hogy noha a feltett kérdés formálisan csak a vitatott rendelet 15. cikkének értelmezésére vonatkozik, a kérdést előterjesztő bíróságnak e rendelkezés […] érvényességének kérdésében vannak kétségei […]”; 2001. október 11‑iKhalil és társai ítélet (C‑95/99–C‑98/99 és C‑180/99, EU:C:2001:532, 29. pont); 2002. december 12‑iCipriani ítélet (C‑395/00, EU:C:2002:751, 50. pont, valamint a rendelkező rész).
(
19
)	1965. december 1‑jei ítélet (16/65, EU:C:1965:117, 1094. o.).
(
20
)	Meg kell jegyezni, hogy az ezen ítélet alapjául szolgáló ügyben a Hessisches Finanzgericht (a hesseni pénzügyi bíróság, Németország) által feltett, több részből álló kérdések részben azon az előfeltevésen alapultak, hogy érvénytelen az alapügyben szóban forgó bizottsági határozat.
(
21
)	Lásd többek között: 2006. november 30‑iBrünsteiner és Autohaus Hilgert ítélet (C‑376/05 és C‑377/05, EU:C:2006:753, 25–29. pont). Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EUMSZ 267. cikk nem jelent jogorvoslati lehetőséget a felek számára a nemzeti bíróság előtt folyamatban lévő valamely ügyben, és a Bíróság nem köteles az uniós jog érvényességét csupán azért megvizsgálni, mert ezt a kérdést az előtte folyamatban lévő eljárásban valamelyik fél felvetette az írásbeli észrevételeiben (lásd többek között: 2014. szeptember 4‑iSimon, Evers & Co. ítélet [C‑21/13, EU:C:2014:2154, 27. pont]; 2016. január 28‑iCM Eurologistik és GLS ítélet [C‑283/14 és C‑284/14, EU:C:2016:57, 44–46. pont]).
(
22
)	Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatokban szolgáltatott információknak nem kizárólag azt kell lehetővé tenniük, hogy a Bíróság hasznos válaszokat adhasson, hanem azt is, hogy a tagállamok kormányai és az egyéb érintett felek az Európai Unió Bírósága alapokmányának 23. cikke értelmében előterjeszthessék észrevételeiket (lásd többek között: 2019. június 20‑iK. P. ítélet [C‑458/15, EU:C:2019:522, 36. és 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat]).
(
23
)	Lásd többek között: 2013. április 18‑iAdiamix ítélet (C‑368/12, nem tették közzé, EU:C:2013:257, 16–25. pont), amelyben a Bíróság elfogadhatatlannak nyilvánította a nemzeti bíróság által az érvénytelenség megállapítására irányuló előzetes döntéshozatalra utalást, mivel a nemzeti bíróság nem közölte azokat a minimális információkat, amelyek miatt úgy tekintette, hogy az alapeljárás felperese által előadott érvek megalapozottak lehetnek.
(
24
)	Lásd: 2015. október 6‑iSchrems ítélet (C‑362/14, EU:C:2015:650, 67. pont); lásd még: Bot főtanácsnok Schrems ügyre vonatkozó indítványa (C‑362/14, EU:C:2015:627, 121–128. pont).
(
25
)	Lásd ebben az értelemben: 2007. július 18‑iLucchini ítélet (C‑119/05, EU:C:2007:434, 56. pont).
(
26
)	A Bíróság a korábbi ítélkezési gyakorlatában azon megfontolás alapján, hogy a keresetindítási határidő a jogbiztonság megőrzésére szolgál azáltal, hogy megakadályozza a joghatással rendelkező közösségi jogi aktusok időben korlátlan vitatását, már elismerte, hogy a közösségi intézmények által elfogadott valamely olyan határozat, amelyet annak címzettje nem támadott meg az előírt határidőn belül, vele szemben jogerőssé válik (lásd többek között: 1965. november 17‑iCollotti kontra bíróság ítélet [20/65, EU:C:1965:115, 1051. o.]; 1978. október 12‑iBizottság kontra Belgium ítélet [156/77, EU:C:1978:180, 20–24. o.]).
(
27
)	A TWD ítélet 18. pontja. Amint azt a Trace Sport ügyre vonatkozó indítványomban (C‑251/18, EU:C:2019:295, 21. és 25. pont) kifejtettem, a TWD ítélet kivételt teremt azon általános elv alól, amelynek értelmében egy nemzeti eljárás keretében bármely fél jogosult a vele szemben hozott határozat vagy nemzeti jogi aktus alapjául szolgáló uniós jogi aktusok érvénytelenségére hivatkozni, és indítványozhatja, hogy a nemzeti bíróság e kérdést előzetes döntéshozatal céljából a Bíróság elé terjessze. E kivétel létjogosultságát a jogbiztonság követelménye, valamint az uniós jog által a jogvita feleinek rendelkezésére bocsátott jogorvoslati lehetőségekkel való visszaélés elkerülése igazolja.
(
28
)	Lásd többek között: 2001. február 15‑iNachi Europe ítélet (C‑239/99, EU:C:2001:101, 29–40. pont); 2002. október 22‑iNational Farmers’ Union ítélet (C‑241/01, EU:C:2002:604, 34–39. pont), amelyben a jogvesztést egy tagállammal szemben alkalmazták; 2010. június 29‑iE. és F. ítélet (C‑550/09, EU:C:2010:382, 37–52. pont); 2011. február 17‑iBolton Alimentari ítélet (C‑494/09, EU:C:2011:87, 20–24. pont); 2012. november 27‑iPringle ítélet (C‑370/12, EU:C:2012:756, 41. pont). Emlékeztetek arra, hogy a TWD ítélet rendelkező része kifejezetten hivatkozik a Bizottság által az EGK‑Szerződés 93. cikkének (2) bekezdése alapján elfogadott határozatokra, valamint arra a körülményre, hogy a kérdést előterjesztő bíróság előtt felperesként eljáró társaságot az érintett tagálam írásban értesítette erről a határozatról (jelezve, hogy megsemmisítés iránti keresetet indíthat a Törvényszék előtt). Emellett emlékeztetek arra, hogy a TWD ítélet alapjául szolgáló ügyben szóban forgó támogatás egyedi támogatás volt.
(
29
)	Lásd többek között: 1997. január 30‑iWiljo ítélet (C‑178/95, EU:C:1997:46, 15–25. pont); 2007. július 18‑iLucchini ítélet (C‑119/05, EU:C:2007:434, 55. és 56. pont); 2015. március 5‑iBanco Privado Português és Massa Insolvente do Banco Privado Português ítélet (C‑667/13, EU:C:2015:151, 28. pont); 2018. július 25‑i Georgsmarienhütte és társai ítélet (C‑135/16, a továbbiakban: Georgsmarienhütte ítélet, EU:C:2018:582, 14. pont).
(
30
)	Lásd ebben az értelemben többek között: 1997. január 30‑iWiljo ítélet (C‑178/95, EU:C:1997:46, 15–25. pont); 2001. február 15‑iNachi Europe ítélet (C‑239/99, EU:C:2001:101, 29–40. pont); 2002. október 22‑iNational Farmers’ Union ítélet (C‑241/01, EU:C:2002:604, 34–39. pont); 2007. július 18‑iLucchini ítélet (C‑119/05, EU:C:2007:434, 55. és 56. pont); 2018. július 25‑i Georgsmarienhütte és társai ítélet (C‑135/16, a továbbiakban: Georgsmarienhütte ítélet, EU:C:2018:582, 14. pont).
(
31
)	Lásd ebben az értelemben: Campos Sánchez‑Bordona főtanácsnok Georgsmarienhütte és társai ügyre vonatkozó indítványa (C‑135/16, EU:C:2018:120, 38. pont).
(
32
)	Így a Bíróság számos esetben arra a következtetésre jutott, hogy egy ilyen kereshetőségi jog nyilvánvaló jellege nem megállapítható (ebben az értelemben lásd többek között: 2006. február 23‑iAtzeni és társai ítélet [C‑346/03 és C‑529/03, EU:C:2006:130, 30–34. pont]; 2007. március 8‑iRoquette Frères ítélet [C‑441/05, EU:C:2007:150, 35–48. pont]; 2010. június 29‑iE és F ítélet [C‑550/09, EU:C:2010:382, 37–52. pont]; 2011. február 17‑iBolton Alimentari ítélet [C‑494/09, EU:C:2011:87, 20–24. pont]; 2014. szeptember 18‑iValimar ítélet [C‑374/12, EU:C:2014:2231, 24–38. pont]; 2015. március 5‑iBanco Privado Português és Massa Insolvente do Banco Privado Português ítélet [C‑667/13, EU:C:2015:151, 27–32. pont]; 2015. április 16‑iTMK Europe ítélet [C‑143/14, EU:C:2015:236, 26. pont]; 2017. március 14‑iA és társai ítélet [C‑158/14, EU:C:2017:202]; 2019. szeptember 19‑iTrace Sport ítélet [C‑251/18, EU:C:2019:766, 28–44. pont]).
(
33
)	Lásd többek között: 2019. december 4‑iPolskie Górnictwo Naftowe i Gazownictwo kontra Bizottság ítélet (C‑342/18 P, nem tették közzé, EU:C:2019:1043, 66. pont).
(
34
)	Lásd többek között: 2000. október 19‑i Olaszország és Sardegna Lines kontra Bizottság ítélet (C‑15/98 és C‑105/99, a továbbiakban: Olaszország és Sardegna Lines kontra Bizottság ítélet, EU:C:2000:570, 36. pont); Georgsmarienhütte ítélet, 30. pont.
(
35
)	Lásd: 1963. július 15‑iPlaumann kontra Bizottság ítélet (25/62, EU:C:1963:17, 223. o.) és többek között: 2011. június 9‑i Comitato „Venezia vuole vivere” és társai kontra Bizottság ítélet (C‑71/09 P, C‑73/09 P és C‑76/09 P, a továbbiakban: Comitato „Venezia vuole vivere” ítélet, EU:C:2011:368, 52. pont).
(
36
)	Lásd többek között: 2018. november 6‑iScuola Elementare Maria Montessori kontra Bizottság, Bizottság kontra Scuola Elementare Maria Montessori és Bizottság kontra Ferracci ítélet (C‑622/16 P–C‑624/16 P, EU:C:2018:873, 31. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
37
)	Lásd: 1988. február 2‑iKwekerij van der Kooy és társai kontra Bizottság ítélet (67/85, 68/85 és 70/85, EU:C:1988:38, 15. pont).
(
38
)	Az 1988. február 2‑iKwekerij van der Kooy és társai kontra Bizottság ítélet (67/85, 68/85 és 70/85, EU:C:1988:38) alapjául szolgáló ügyben nem került sor ilyen visszatéríttetés elrendelésére, amint az többek között Slynn főtanácsnoknak az ezen egyesített ügyekben előterjesztett indítványából (nem tették közzé, EU:C:1987:177, 240. o.) kitűnik.
(
39
)	Lásd többek között: Comitato „Venezia vuole vivere” ítélet, 53. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat. Ezen ítélkezési gyakorlat újabb megerősítéseként lásd: 2018. június 28‑iAndres (a Heitkamp BauHolding vagyonfelügyelőjeként eljárva) kontra Bizottság ítélet (C‑203/16 P, EU:C:2018:505, 45. pont).
(
40
)	Lásd: Comitato „Venezia vuole vivere” ítélet, 55. pont, amelyben a Bíróság elutasítja a Bizottság által előadott azon érveket, amelyekben arra hivatkozik, hogy az ezen ítélet alapjául szolgáló ügyben szóban forgó határozat elfogadásának időpontjában még nem voltak azonosíthatók azok a kedvezményezettek, akik e határozat értelmében kötelesek voltak visszatéríteni a támogatásokat.
(
41
)	Lásd: Comitato „Venezia vuole vivere” ítélet, 56. pont (kiemelés tőlem).
(
42
)	11/82, EU:C:1985:18, 31. pont. Ebben az ítéletben a Bíróság megállapította, hogy ha a megtámadott jogi aktus annak elfogadásakor a csoport tagjaira jellemző szempontok alapján azonosított vagy azonosítható személyek csoportját érinti, e személyeket e jogi aktus azért érintheti személyükben, mert a gazdasági szereplők meghatározott köréhez tartoznak (lásd még: 1992. január 17‑iSofrimport kontra Bizottság ítélet [C‑152/88, EU:C:1992:21, 11. pont]; 2009. szeptember 17‑iBizottság kontra Koninklijke FrieslandCampina ítélet [C‑519/07 P, EU:C:2009:556, 54. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat]).
(
43
)	Lásd: Comitato „Venezia vuole vivere” ítélet, 56. pont.
(
44
)	Lásd: Comitato „Venezia vuole vivere”, 57. pont. A Bizottság ugyanezt az érvet adta elő a 2004. április 29‑i Olaszország kontra Bizottság ítéletben (C‑298/00 P, a továbbiakban: „Olaszország kontra Bizottság ítélet”, EU:C:2004:240, 31. pont), amelyet a Bíróság nem fogadott el.
(
45
)	Lásd: ezen ítélet 31–37. pontja.
(
46
)	A vitatott határozatot 2005. március 19‑én tették közzé az Európai Unió Hivatalos Lapjában. Arra vonatkozó információ hiányában, hogy ezen időpontot megelőzően a Compagnie mikor szerzett tudomást erről a határozatról (a tárgyaláson a Compagnie képviselője azt állította, hogy e társaság a Hivatalos Lapból szerzett tudomást e határozatról), úgy kell tekinteni, hogy az említett határozattal szemben fennálló jogorvoslati határidőt e vállalkozás tekintetében az említett közzétételtől kell számítani.
(
47
)	Lásd: ezen ítélet 34. és 35. pontja.
(
48
)	Lásd ezen ítéletnek a Bizottság azon fellebbezéséről szóló 39. pontját, amelyben ez utóbbi többek között arra hivatkozott, hogy elfogadhatatlan az a kereset, amelyet a Friuli‑Venezia Giulia régió (Olaszország) által a régió közúti áruszállító vállalkozásainak nyújtott támogatási program közös piaccal való összeegyeztethetetlenségét megállapító határozatával szemben azok a vállalkozások nyújtottak be a Törvényszékhez, amelyek e program kedvezményében részesültek. Meg kell jegyezni, hogy ebben az ítéletben a Bíróság ugyanazokat az érveket utasította el, mint amelyeket a Bizottság a Comitato „Venezia vuole vivere” ítélet alapjául szolgáló ügyben ismét előadott, ezúttal is eredménytelenül. A Bizottság különösen arra hivatkozott, hogy az Olaszország és Sardegna Lines kontra Bizottság ítélet nem releváns, mivel az ezen ítélet alapjául szolgáló ügyben szóban forgó támogatási program a gazdasági szereplők csekély hányadát érinti, és a felperes, a Sardegna Lines helyzetét a Bizottság az e támogatási program hivatalos vizsgálatára irányuló eljárásban külön figyelembe vette (lásd még ebben a kérdésben: Alber főtanácsnok Olaszország kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa [C‑298/00 P, EU:C:2003:278, 33. pont]).
(
49
)	Lásd többek között: Alber főtanácsnok Olaszország kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa (C‑298/00 P, EU:C:2003:278, 70. pont)
(
50
)	T‑254/00, T‑270/00 és T‑277/00, a továbbiakban: Hotel Cipriani és társai kontra Bizottság ítélet, EU:T:2008:537.
(
51
)	Lásd: Hotel Cipriani és társai kontra Bizottság ítélet 76–92. pont; az e pontokban levezetett elemzést a Comitato „Venezia vuole vivere” ítélet 60. pontja fellebbezési eljárásban helybenhagyta; lásd még: 2011. december 21‑iA2A kontra Bizottság ítélet (C‑320/09 P, nem tették közzé, EU:C:2011:858, 55–61. pont), amely fellebbezési eljárásban helybenhagyta a 2002‑ben a Törvényszékhez benyújtott keresetek elfogadhatóságát. A 2000. szeptember 29‑iCETM kontra Bizottság ítéletben (T‑55/99, EU:T:2000:223) a Törvényszék már elfogadhatónak nyilvánított egy olyan egyesület által benyújtott keresetet, amelyet a feltételeknek megfelelő valamennyi vállalkozásnak automatikusan nyújtandó kamattámogatásból álló támogatási programban kedvezményezett vállalkozások érdekvédelmével bíztak meg.
(
52
)	E tekintetben, az ítélkezési gyakorlat 2003‑as állapotára vonatkozóan lásd: Alber főtanácsnok Olaszország kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa (C‑298/00 P, EU:C:2003:278, 73–85. pont).
(
53
)	A vitatott határozatban csak annyi szerepel a (22) preambulumbekezdésben, hogy a halászokat és haltenyésztőket megillető társadalombiztosítási terhek befizetése alóli mentesség összértéke 18,2 millió euró (a vitatott határozat (45) és (67) preambulumbekezdésében található számadatok, amelyekre a Bizottság az észrevételeiben hivatkozik, csak a haltenyésztőkre vonatkoznak). A Bizottság kontra Franciaország ítélet alapjául szolgáló kötelezettségszegési eljárás irataiból kitűnik, hogy a társadalombiztosítási terhek befizetése alóli mentességnek a szóban forgó támogatási programban megvalósított mechanizmusát figyelembe véve a francia hatóságok úgy vélték, hogy különösen nehéz felmérni a támogatások összértékét és az érintett halászok számát, mivel ez utóbbi akár 28000 személyből álló teljes népességet is jelenthet.
(
54
)	Lásd: ezen ítélet 76–92. pont. Lásd még: 2007. szeptember 12‑iOlaszország kontra Bizottság ítélet (T‑239/04 és T‑323/04, EU:T:2007:260, 36–44. pont), amelyben a Törvényszék elutasította a Bizottság érvelését, amely szerint az Olaszország és Sardegna Lines kontra Bizottság ítéletből nem következik, hogy a valamely támogatási program keretében nyújtott támogatások valamennyi kedvezményezettjét személyében érinti az említett programot a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánító bizottsági határozat, mivel ez utóbbi egy általános és elvont nemzeti szabályozást értékelt az egyedi esetek vizsgálata nélkül.
(
55
)	Lásd: TWD ítélet; 2007. július 18‑iLucchini ítélet (C‑119/05, EU:C:2007:434, 55. és 56. pont).
(
56
)	C‑346/03 és C‑529/03, EU:C:2006:130.
(
57
)	Lásd még: Ruiz‑Jarabo Colomer főtanácsnok Atzeni és társai egyesített ügyre vonatkozó indítványa (C‑346/03 és C‑529/03, EU:C:2005:256, 61–99. pont).
(
58
)	Rámutatok, hogy a 2006. február 23‑iAtzeni és társai ítéletben (C‑346/03 és C‑529/03, EU:C:2006:130) a Bíróság abból a célból, hogy elkerülje a TWD ítélet alkalmazását, többek között kiemelte, hogy a szóban forgó határozatot az érintett tagállam nem közölte a szóban forgó támogatások tényleges kedvezményezettjeivel. Azon információnak a jogvesztő hatás alkalmazhatósága szempontjából fennálló jelentőségére vonatkozóan, amelyhez az általános támogatási program keretében nyújtott támogatások kedvezményezettje az e támogatások visszatéríttetését elrendelő határozatból juthat, lásd: Ruiz‑Jarabo Colomer főtanácsnok Atzeni és társai egyesített ügyekre vonatkozó indítványa (C‑346/03 és C‑529/03, EU:C:2005:256, 98. pont).
(
59
)	Lásd: Campos Sánchez‑Bordona főtanácsnok Georgsmarienhütte és társai ügyre vonatkozó indítványa (C‑135/16, EU:C:2018:120, 59. és 60. pont).
(
60
)	Amint az a Bizottság kontra Franciaország ítélet alapjául szolgáló kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetből kitűnik.
(
61
)	T‑228/00, T‑229/00, T‑242/00, T‑243/00, T‑245/00–T‑248/00, T‑250/00, T‑252/00, T‑256/00–T‑259/00, T‑265/00, T‑267/00, T‑268/00, T‑271/00, T‑274/00–T‑276/00, T‑281/00, T‑287/00 és T‑296/00, EU:T:2005:90. Ez ilyen körülménynek a TWD ítéletben előírt jogvesztő hatás alkalmazásának elkerülése vonatkozásában fennálló relevanciáját illetően lásd: Hotel Cipriani és társai kontra Bizottság ítélet, 90. pont.
(
62
)	Lásd: a jelen indítvány 18–22. pontja.
(
63
)	A Bizottság kontra Franciaország ítélet 43. cikkében felidézett állandó ítélkezési gyakorlat szerint az a tagállam, amely olyan állami támogatási határozat címzettje, amelyet nem utalt a Bíróság elé, megalapozottan nem vitathatja ezen határozat jogszerűségét az e határozat végrehajtására vonatkozó kötelezettségszegés tárgyában benyújtott kereset keretében (lásd többek között: 2005. május 12‑iBizottság kontra Görögország ítélet [C‑415/03, EU:C:2005:287, 38. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat]).
(
64
)	A Bizottság egyébként válaszában e kötelezettség érvényességére, és nem a fennállására vonatkozó választ adott a Francia Köztársaság érvelésére.
(
65
)	Lásd többek között: TWD ítélet, 21. pont.
(
66
)	Kiemelés tőlem.
(
67
)	Kiemelés tőlem.
(
68
)	Kiemelés tőlem.
(
69
)	Lásd többek között: 2003. július 24‑iAltmark Trans és Regierungspräsidium Magdeburg ítélet (C‑280/00, EU:C:2003:415, 83. pont). A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint ahhoz, hogy valamely nemzeti intézkedés az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett „állami támogatásnak” minősüljön, a következő feltételek mindegyikének teljesülnie kell. Először is, a beavatkozásnak az állam által vagy állami forrásból kell történnie. Másodszor, e beavatkozásnak alkalmasnak kell lennie arra, hogy érintse a tagállamok közötti kereskedelmet. Harmadszor, a kedvezményezett számára szelektív előnyt kell biztosítania. Negyedszer, torzítania kell a versenyt, vagy azzal kell fenyegetnie (lásd többek között: 2018. június 28‑iAndres [a Heitkamp BauHolding vagyonfelügyelője] kontra Bizottság ítélet [C‑203/16 P, EU:C:2018:505, 82. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat]).
(
70
)	Lásd többek között. 1964. július 15‑iCosta ítélet (6/64, EU:C:1964:66, 1161. o.); 2003. július 24‑iAltmark Trans és Regierungspräsidium Magdeburg ítélet (C‑280/00, EU:C:2003:415, 84. pont); 2017. június 27‑iCongregación de Escuelas Pías Provincia Betania ítélet (C‑74/16, EU:C:2017:496, 65. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
71
)	Lásd: 1996. július 11‑iSFEI és társai ítélet (C‑39/94, EU:C:1996:285, 60. pont); 1999. április 29‑iSpanyolország kontra Bizottság ítélet (C‑342/96, EU:C:1999:210, 41. pont).
(
72
)	Lásd többek között: 1961. február 23‑iDe Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg kontra Főhatóság ítélet (30/59, EU:C:1961:2, 39. o.); 2017. június 27‑iCongregación de Escuelas Pías Provincia Betania ítélet (C‑74/16, EU:C:2017:496, 66. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
73
)	Lásd többek között: 1974. július 2‑iOlaszország kontra Bizottság ítélet (173/73, EU:C:1974:71, 33. pont); 1996. szeptember 26‑iFranciaország kontra Bizottság ítélet (C‑241/94, EU:C:1996:353, 20–24. pont); 1999. október 5‑iFranciaország kontra Bizottság ítélet (C‑251/97, EU:C:1999:480, 36. pont); 2002. március 7‑iOlaszország kontra Bizottság ítélet (C‑310/99, EU:C:2002:143, 51. pont).
(
74
)	Lásd: 2002. december 12‑iBelgium kontra Bizottság ítélet (C‑5/01, EU:C:2002:754, 38–40. pont); 2012. szeptember 11‑iCorsica Ferries France kontra Bizottság ítélet (T‑565/08, EU:T:2012:415, 137. pont), amelyben a Törvényszék megállapította, hogy „a támogatás fogalma nem feltétlenül azt foglalja magában, hogy jogi értelemben vett kötelezettséget kell vállalni, hanem inkább azt, hogy a rendes körülmények között a vállalkozásra háruló terheket kell csökkenteni”.
(
75
)	C‑5/01, EU:C:2002:754, 39. és 40. pont. Az 1961. február 23‑iDe Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg kontra Főhatóság ítéletben (30/59, EU:C:1961:2, 51. o.) a Bíróság már megállapította, hogy az egyes szénipari munkavállalóknak fizetett munkahelyi pótlék közszférából történő finanszírozása e munkavállalók munkabérének növekedését eredményezte, ami mesterségesen csökkentette az érintett vállalkozások gyártási költségeit, és hogy ezáltal az említett pótlékot támogatásnak kell tekinteni.
(
76
)	Lásd: 2000. szeptember 19‑iNémetország kontra Bizottság ítélet (C‑156/98, EU:C:2000:467, 26. és 27. pont); 2002. június 13‑iHollandia kontra Bizottság ítélet (C‑382/99, EU:C:2002:363, 62–67. pont); 2011. július 28‑iMediaset kontra Bizottság ítélet (C‑403/10 P, nem tették közzé, EU:C:2011:533, 81. pont); 2009. március 4‑iOlaszország kontra Bizottság ítélet (T‑424/05, nem tették közzé, EU:T:2009:49, 132–139. pont). Lásd még: EUMSZ 107. cikk (2) bekezdésének a) pontja.
(
77
)	2012. szeptember 11‑iCorsica Ferries France kontra Bizottság ítélet (T‑565/08, EU:T:2012:415, 137. pont).
(
78
)	Lásd ebben az értelemben többek között: 1999. október 5‑iFranciaország kontra Bizottság ítélet (C‑251/97, EU:C:1999:480, 38. pont).
(
79
)	C‑164/15 P és C‑165/15 P, EU:C:2016:990.
(
80
)	Lásd: Ryanair ítélet 98. pont. Lásd még: Mengozzi főtanácsnok Bizottság kontra Aer Lingus és Ryanair Designated Activity egyesített ügyekre vonatkozó indítványa (C‑164/15 P és C‑165/15 P, EU:C:2016:515, 74. pont).
(
81
)	T‑425/11, EU:T:2014:768, 49–58. pont (különösen: 57. pont), amelyet megerősített a fellebbviteli eljárásban a 2015. október 22‑iBizottság kontra Görögország végzés (C‑530/14 P, nem tették közzé, EU:C:2015:727).
(
82
)	A Compagnie többek között a Cour de cassation, chambre sociale (semmítőszék, szociális tanács, Franciaország) 2013. december 4‑i 12–18301. és 12–18302. számú ítéletére hivatkozik, amelyben e bíróság az általa az 1990‑es években bevezetett azon elv alapján, amely szerint „a munkáltató által a társadalombiztosítási járulékok előlege címén a munkavállaló béréből visszatartott összegek nem haladhatják meg a ténylegesen befizetett járulékok összegét”, elutasította egy halászati vállalkozás keresetét, amely munkavállalói terhek címén bizonyos összegeket vont le a tengerészek munkabéréből annak ellenére, hogy az ENIM soha nem hívta fel ilyen adóelőleg‑befizetésre (a munkavállalói járulékok átvállalása miatt, amelyet az olajárak emelkedése következtében a halászati ágazatot sújtó nehézségek következtében egy miniszteri utasításban döntöttek el), és úgy határozott, hogy a munkáltató köteles ezen összegeket visszatéríteni a tengerészek részére.
(
83
)	A Bíróság elemzését kifejezetten a visszatéríttetés kérdésére korlátozta, mivel a felperesek nem tudták bizonyítani azt, hogy a Bizottságnak a támogatást megállapító határozata jogellenes (lásd többek között: a Ryanair ítélet 94., 98. és 99. pontja).
(
84
)	Ezzel a kérdéssel foglalkozott Mengozzi főtanácsnok a Bizottság kontra Aer Lingus és Ryanair Designated Activity ügyre vonatkozó indítványában (C‑164/15 P és C‑165/15 P, EU:C:2016:515, 72. pont).
(
85
)	Lásd: a Ryanair ítélet 104. pontja.
(
86
)	Lásd többek között: a Ryanair ítélet 101. és 102. pontja.
(
87
)	Meg kell jegyezni, hogy nem kizárt, hogy a szóban forgó állítások legalább részben olyan összegekkel kapcsolatosak, amelyeket a vállalkozások már teljes összegben levontak munkavállalóik béréből, és amelyeket még nem fizettek meg az illetékes szervezetek részére (emlékeztetek az átvállalásokat előíró 2000. április 15‑én és július 13‑án kelt körlevelekre, amelyek a 2000. április 15‑től október 15‑ig tartó időszakra vonatkoztak). Ebben az esetben az intézkedés – legalábbis formálisan – a társadalombiztosítási szervezetekkel szemben fennálló vállalati adósságokra vonatkozott volna, és nem magukra a munkavállalói járulékokra. Márpedig, még ha feltételezzük is, hogy a körülmények ilyen alakulása kizárhatta volna a munkáltató azon kötelezettségét, hogy visszamenőleges hatállyal továbbhárítsa a csökkentést a munkavállalóira, sem a Francia Köztársaság, sem a Bizottság nem állította, hogy a szóban forgó intézkedések ilyen jellegűek. Mindenesetre ez nem következik a vitatott határozatból.
(
88
)	Lásd többek között: 2014. április 3‑iFranciaország kontra Bizottság ítélet (C‑559/12 P, EU:C:2014:217, 63. pont); 2018. szeptember 19‑iBizottság kontra Franciaország és IFP Énergies nouvelles ítélet (C‑438/16 P, EU:C:2018:737, 110. pont).
(
89
)	Emiatt úgy vélem, hogy a Bizottság által a tárgyaláson idézett precedensek egyike sem releváns, mivel olyan helyzetekre vonatkoznak, amelyekben az érintett vállalkozásokat a munkavállalóik javára elfogadott intézkedések közvetett kedvezményezettjeinek minősítették. Ami a Bizottság írásbeli észrevételeiben hivatkozott határozatot illeti, az szintén nem bír relevanciával, mivel az e határozatban megállapított támogatás olyan vállalkozás héaadósságának csökkentéséből állt, amely szabálytalanul vonta ki bizonyos ügyleteit ezen adó alól.
(
90
)	Amint azt a Bizottság pontosította is azon ügyekben, amelyek a 2000. szeptember 19‑iNémetország kontra Bizottság ítélet (C‑156/98, EU:C:2000:467) (lásd még: Saggio főtanácsnok ezen ügyre vonatkozó indítványa [C‑156/98, EU:C:2000:47, 22. pont]); a 2002. június 13‑i Hollandia kontra Bizottság ítélet (C‑382/99, 63); a 2011. július 28‑iMediaset kontra Bizottság ítélet (C‑403/10 P, nem tették közzé, EU:C:2011:533, 63.pont); a 2009. március 4‑iOlaszország kontra Bizottság ítélet (T‑424/05, nem tették közzé, EU:T:2009:49, 136. pont) alapjául szolgáltak. Lásd még: 2012. szeptember 11‑iCorsica Ferries France kontra Bizottság ítélet (T‑565/08, EU:T:2012:415, 137. és azt követő pontok), amelyben a Törvényszéknek, amikor bírálja a Bizottságot amiatt, hogy egy meghatározott vállalkozások volt munkavállalói javára szóló állami beavatkozást nem minősített támogatásnak, a célja az e vállalkozásnak biztosított közvetett előny létezésének azonosítása volt.
(
91
)	Lásd: Ryanair ítélet 99. pont.
(
92
)	C‑69/13, EU:C:2014:71, 22. és 35–37. pont.
(
93
)	C‑69/13, EU:C:2014:71, 32. pont és a rendelkező rész 1. pontja.