62009CP0550_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem egyrészről a pénzeszközök befagyasztására vontakozó intézkedéseket bírósági úton meg nem támadó valamely szervezetnek a terrorizmus elleni küzdelem érdekében egyes személyekkel és szervezetekkel szemben hozott különleges korlátozó intézkedésekről szóló, 2001. december 27‑i 2580/2001/EK tanácsi rendelet(2) hatálya alá tartozó személyek, csoportok, szervezetek listájára való felvételének érvényességére, valamint másrészről e rendelet 2. és 3. cikkének értelmezésére vonatkozik.
I – Jogi háttér
A – Az Egyesült Nemzetek Szervezete Biztonsági Tanácsának 1373. (2001) számú határozata
2. 2001. szeptember 28‑án az Egyesült Nemzetek Szervezetének Biztonsági Tanácsa (a továbbiakban: Biztonsági Tanács) elfogadta a terrorizmus leküzdése, és különösen a terrorizmus finanszírozása elleni küzdelem érdekében kialakított széleskörű stratégiák megállapításáról szóló 1373. (2001) számú határozatot. E határozat 1. c) pontja többek között arról rendelkezik, hogy valamennyi államnak haladéktalanul be kell fagyasztania azon személyek – továbbá az ilyen személyek tulajdonában vagy ellenőrzése alatt álló szervezetek, az ilyen személyek és szervezetek nevében vagy irányítása alatt eljáró személyek és szervezetek – pénzeszközeit, vagyoni értékeit vagy gazdasági erőforrásait, akik terrorcselekményeket követnek el vagy kísérelnek meg elkövetni, illetve ilyen cselekmények elkövetésének részesei vagy elősegítői.
B – A 2001/930/KKBP és a 2001/931/KKBP közös álláspont
3. Mivel az Európai Unió Tanácsa úgy ítélte meg, hogy az 1373. (2001) számú biztonsági tanácsi határozat végrehajtásához szükséges az Európai Közösség fellépése, az EU 15. és EU 34. cikk alapján 2001. december 27‑én elfogadta a terrorizmus leküzdéséről szóló 2001/930/KKBP közös álláspontot(3), és a terrorizmus leküzdésére vonatkozó különös intézkedések alkalmazásáról szóló 2001/931/KKBP közös álláspontot(4) .
4. A 2001/931 közös álláspontot az 1. cikkének (1) bekezdése értelmében „a terrorcselekményekben részt vevő és a mellékletben [helyesen: mellékletben szereplő listán] felsorolt személyekre, csoportokra és szervezetekre” kell alkalmazni.
5. A 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (2) és (3) bekezdése meghatározza, hogy mit kell „terrorcselekményekben részt vevő személyek, csoportok és szervezetek”, illetve „terrorcselekmények” alatt érteni.
6. A 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdése értelmében a mellékletben szereplő listát az ügyiratok olyan pontos információi, illetve anyagai alapján kell összeállítani, amelyek arra utalnak, hogy az illetékes hatóság határozatot hozott az érintett személyekkel, csoportokkal és szervezetekkel szemben, függetlenül attól, hogy a határozat komoly és hitelt érdemlő bizonyítékok vagy ténykörülmények alapján terrorcselekmény vagy ilyen cselekmény elkövetésének kísérlete, abban való részvétel vagy annak elősegítése miatt nyomozás vagy büntetőeljárás megindítására, illetve ilyen bűncselekmények miatt kiszabott ítéletekre vonatkozik‑e. „[I]lletékes hatóság” alatt az igazságügyi hatóság, vagy ha az nem rendelkezik e területen illetékességgel, akkor az e téren illetékességgel rendelkező megfelelő hatóság értendő.
7. A 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (6) bekezdése értelmében a mellékletben található listán szereplő személyek és szervezetek nevét rendszeresen, legalább hat hónaponként felül kell vizsgálni az arról való meggyőződés érdekében, hogy továbbra is indokolt‑e a listán való fenntartásuk.
8. A 2001/931 közös álláspont 2. és 3. cikke értelmében a Közösség az EK‑Szerződésben ráruházott hatáskör keretén belül eljárva elrendeli a mellékletben felsorolt személyek, csoportok és szervezetek pénzeszközeinek és egyéb vagyoni értékeinek vagy gazdasági erőforrásainak a befagyasztását, valamint biztosítja, hogy pénzeszközöket, vagyoni értékeket vagy gazdasági erőforrásokat vagy pénzügyi szolgáltatásokat sem közvetve, sem közvetlenül nem bocsátanak rendelkezésükre.
C – A 2580/2001 rendelet és a 2. cikkének (3) bekezdését végrahajtó határozatok
9. Mivel a Tanács úgy ítélte meg, hogy a 2001/931 közös álláspontban leírt intézkedések közösségi szintű végrehajtásához rendelet szükséges, az EK 60., EK 301. és EK 308. cikk alapján 2001. december 27‑én elfogadta a terrorizmus leküzdése érdekében egyes személyekkel és szervezetekkel szemben hozott különleges korlátozó intézkedésekről szóló 2580/2001 rendeletet.
10. E rendelet 2. cikke (1) bekezdésének a) pontjából következik, hogy a megengedett kivételek fenntartásával az ugyanezen cikk (3) bekezdésében említett listán szereplő természetes vagy jogi személy, csoport vagy szervezet tulajdonában lévő valamennyi pénzeszközt be kell fagyasztani.
11. Emellett e rendelet 2. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében „semmiféle pénzeszközt, egyéb vagyoni értéket és gazdasági erőforrást sem közvetve, sem közvetlenül nem lehet a (3) bekezdésben említett listában szereplő természetes vagy jogi személy, csoport vagy szervezet rendelkezésére bocsátani [illetve azok javára felhasználni]”. Ugyanezen cikk (2) bekezdése megtiltja pénzügyi szolgáltatások nyújtását ilyen személyek, csoportok vagy szervezetek számára vagy javára.
12. A 2580/2001 rendelet 2. cikkének (3) bekezdése értelmében a Tanács egyhangúlag, és a 2001/931/KKBP közös álláspont 1. cikkének (4), (5) és (6) bekezdésében megállapított rendelkezéseivel összhangban eljárva, megállapítja, felülvizsgálja és módosítja azoknak a személyeknek, csoportoknak és szervezeteknek a listáját, akikre, illetve amelyekre ez a rendelet vonatkozik.
13. A 2580/2001 rendelet 9. cikke szerint minden tagállam meghatározza az e rendelet rendelkezéseinek megsértése esetén alkalmazandó szankciókat, és hogy e szankcióknak hatásosnak, arányosnak és visszatartó erejűnek kell lenniük.
14. Azon személyek, csoportok és szervezetek eredeti listáját, akikre, illetve amelyekre a 2580/2001 rendelet vonatkozik, a 2580/2001 rendelet 2. cikkének (3) bekezdésében előírt lista létrehozásáról szóló, 2001. december 27‑i 2001/927/EK tanácsi határozat állapította meg(5) .
15. A 2580/2001 rendelet 2. cikke (3) bekezdésének végrehajtásáról és a 2001/927 határozat hatályon kívül helyezéséről szóló, 2002. május 2‑i 2002/334/EK határozattal(6) a Tanács naprakésszé tette azon személyek, csoportok és szervezetek listáját, akikre, illetve amelyekre az említett rendelet vonatkozik. E lista „Csoportok és szervezetek” című 2. szakaszának 10. pontjában szerepel a „Forradalmi Népi Felszabadítási Hadsereg/Front/Párt (DHKP/C), [Devrimci Sol (Forradalmi Baloldal), Dev Sol] (a továbbiakban: DHKP‑C).
16. A 2580/2001 rendelet 2. cikkének (3) bekezdésében előírt listát több későbbi határozat is rendszeresen naprakésszé tette, beleértve a 2580/2001/EK rendelet 2. cikke (3) bekezdésének végrehajtásáról és a 2005/930/EK határozat hatályon kívül helyezéséről szóló, 2006. május 29‑i 2006/379/EK tanácsi határozatot(7) is. Az említett jogi aktusok a DHKP‑C nevét fenntartották a listán.
17. A 2580/2001 rendelet 2. cikke (3) bekezdésének végrehajtásáról és a 2006/379/EK és a 2006/1008/EK határozat hatályon kívül helyezéséről szóló, 2007. június 28‑i 2007/445/EK tanácsi határozat(8) (3)–(7) preambulumbekezdéseiből kitűnik, hogy a Tanács valamennyi szóban forgó személy, csoport és szervezet számára – amennyiben ez gyakorlatilag lehetséges volt – indokolást adott arról, hogy miért vannak felsorolva a 2006/379 határozatban. Az Európai Unió Hivatalos Lapjában
2007. április 25‑én közzétett értesítés(9) útján tájékoztatta őket arról, hogy továbbra is a listán szándékozik őket tartani, továbbá arról, hogy lehetséges a Tanács indoklásához való hozzáféréset kérni. A listának – a Tanácshoz benyújtott, bizonyos érintett személyek, csoportok és szervezetek által szolgáltatott észrevételek és dokumentumok figyelembevételével történt – teljes körű felülvizsgálatát követően a Tanács megállapította, hogy a 2007/445 határozat mellékletében felsorolt személyek, csoportok és szervezetek a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (2) és (3) bekezdése értelmében terrorcselekményekben vettek részt, az említett közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdése értelmében illetékes hatóság velük szemben határozatot hozott, és hogy a továbbiakban is a 2580/2001 rendelettel előírt különleges korlátozó rendelkezések alatt kell állniuk.
18. A 2007/445 határozat mellékletében szereplő listán, amely – amint az a szóban forgó határozat 1. és 2. cikkéből kitűnik – éppen a 2006/379 határozatban szereplő lista helyébe lép, a DHKP‑C a „Csoportok és szervezetek” című 2. szakasz 26. pontjában szerepel.
D – A nemzeti jog
19. A 2580/2001 rendelet 9. cikke alapján a Németországi Szövetségi Köztársaság az e rendeletben meghatározott tilalmak megsértése esetére büntetőjogi szankciókat helyezett kilátásba.
20. A külkereskedelemről szóló törvény (Außenwirtschaftsgesetz, a továbbiakban: AWG) 2006. április 7‑ig hatályos változatának 34. §‑a a következőképpen rendelkezett:
„Legalább két évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő az a személy, aki megsérti a jelen törvény, vagy az annak végrehajtására elfogadott valamely rendelet rendelkezéseit, illetve az Európai Közösségek valamely, a Bundeagesetzblatt ‑ban vagy a Bundesanzeiger ‑ben közzétett jogi aktusát, amelynek célja a külkereskedelem korlátozása, és amely a […] Biztonsági Tanács által, az Egyesült Nemzetek [a]lapokmánya VII. fejezetének alkalmazásával elrendelt valamely gazdasági szankciós intézkedés végrehajtására szolgál. Kevésbé súlyos esetekben a büntetés három hónaptól öt évig terjedő szabadságvesztés.”
21. Az említett törvény módosításának következtében az AWG 34. §‑a (4) bekezdése 2. pontjának jelenleg hatályos változata a következőképpen szól:
„Hat hónaptól öt évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő az a személy, aki
[…]
(4) bekezdés:
[…]
2. a Bundesanzeiger‑ ben közétett és közvetlenül alkalmazandó – a […] Közösség valamely jogi aktusában előírt – kivitelre, értékesítésre, szállításra, rendelkezésre bocsátásra, továbbításra, szolgáltatás nyújtására, befektetésre, támogatásra vonatkozó tilalmat, vagy e tilalmak megkerülésére vontakozó olyan tilalmat megsért, amely a […] Tanács által a közös kül- és biztonságpolitika keretében elrendelt valamely gazdasági szankciós intézkedés végrehajtását szolgálja,”
22. Az AWG 34. §‑a (6) bekezdésének 4. pontja szerint két évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő „az a személy, aki az (1), (2), illetve (4) bekezdésben meghatározott cselekményt hivatásszerűen vagy az ilyen jogsértések folytatólagos elkövetésére létrehozott bűnszervezet tagjaként a bűnszervezet valamely más tagjának közreműködésével követi el”.
E – Az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságának a 2580/2001 rendelet 2. cikkének (3) bekezdésében említett listára való felvételről szóló határozatok jogszerűségére vonatkozó ítéletei
23. Az Elsőfokú Bíróság több, 2006 és 2008 között hozott ítéletében helyt adott a 2580/2001 rendelet 2. cikkének (3) bekezdésében említett listán szereplő magánszemélyek, illetve szervezetek által benyújtott azon kereseteknek, amelyek az említett listára való felvételről szóló tanácsi aktusok megsemmisítésére irányultak.
24. Ezek közül az első, az Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran kontra Tanács ügyben 2006. december 12‑én hozott ítéletben(10) az Elsőfokú Bíróság megsemmisítette a 2580/2001 rendelet által előírt intézkedéseknek a felperes szervezetre való alkalmazásáról szóló tanácsi határozatot.
25. Ezen ítélet indokolásában először is a felperes szervezet védelemhez való jogának megsértését illetően az Elsőfokú Bíróság mindenekelőtt emlékeztetett arra, hogy e jog tiszteletben tartása a közösségi jog alapelvei közé tartozik, és hogy ezen elv megköveteli, hogy minden olyan személy számára, akire szankciót szabhatnak ki, lehetővé tegyék a szankció alátámasztására ellene felhozott bizonyítékokkal kapcsolatos álláspontjának érdemi ismertetését(11) .
26. Ezt követően az Elsőfokú Bíróság elutasította a Tanács, valamint Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királyságának azon érvét, mely szerint erre a garanciára nem lehet hivatkozni a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó határozat 2580/2001 rendelet alapján történő elfogadásának összefüggésében(12), pontosítva, hogy az OMPI által megtámadott határozat normatív jellege és erga omnes
hatálya mellett az közvetlenül és személyében érinti a felperest, akinek vonatkozásában egyéni gazdasági és pénzügyi szankciós intézkedést kiszabó aktust képez(13) .
27. Meghatározta tehát az eljárással összefüggésben a védelemhez való jog garanciájának tárgyát, e célból megkülönböztetve egyrészt a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdésében említett, a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó eredeti határozatot, másrészt pedig a pénzeszközök befagyasztásának időszakos felülvizsgálat utáni fenntartásáról szóló, e közös álláspont 1. cikkének (6) bekezdésében említett későbbi határozatokat. Az Elsőfokú Bíróság szerint az első esetben a védelemhez való jog tiszteletben tartása főszabály szerint megköveteli egyrészt, hogy a Tanács közölje az érdekelttel az ügyiratok olyan pontos információit, illetve anyagait, amelyek arra utalnak, hogy valamely tagállam illetékes hatósága a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdésében adott fogalommeghatározásnak megfelelő határozatot hozott vele szemben, másrészt pedig, hogy lehetősége legyen az ügyirat ezen információival, illetve anyagaival kapcsolatos álláspontját érdemben kifejteni. A második esetben a védelemhez való jog tiszteletben tartása hasonlóképp megköveteli egyrészt, hogy közöljék az érdekelttel az ügyiratok azon pontos információit, illetve anyagait, amelyek a Tanács szerint indokolják a vitatott listákon való fenntartását, másrészt pedig, hogy lehetősége legyen az ezzel kapcsolatos álláspontját érdemben kifejteni(14) .
28. Másodszor az indokolási kötelezettséget illetően az Elsőfokú Bíróság úgy vélte, hogy feltéve, hogy a Közösség vagy a tagállamai biztonságát vagy a nemzetközi kapcsolataik irányítását érintő kényszerítő megfontolásokkal nem ellentétes, a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó eredeti határozat indokolásának a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (4) bekezdésének megfelelően külön és konkrétan vonatkoznia kell legalább az elfogadását alátámasztó valamennyi tényezőre, valamint – adott esetben – az esetleges új tényezőkre, és meg kell jelölnie azokat az indokokat, amelyek miatt a Tanács a diszkrecionális jogköre gyakorlása során úgy véli, hogy az érdekelttel szemben ilyen intézkedést kell hozni. Kifejtette továbbá, hogy ugyanezen feltételek mellett a pénzeszközök befagyasztásának fenntartására vonatkozó későbbi határozatok indokolásának meg kell jelölnie azokat a különleges és konkrét indokokat, amelyek miatt a Tanács a felülvizsgálatot követően úgy véli, hogy a pénzeszközök befagyasztása továbbra is indokolt.
29. Harmadrészt, ami a hatékony bírói jogvédelemhez való jogot illeti, az Elsőfokú Bíróság hangsúlyozta, hogy a 2580/2001 rendelet 2. cikkének (3) bekezdése szerinti pénzeszközök befagyasztására vonatkozó határozat jogszerűségének bírósági felülvizsgálata kiterjed a határozat indokolásaként felhozott tények és körülmények megítélésére, valamint azon bizonyítékok és információk vizsgálatára, amelyeken e megítélés alapszik. Ennek a felülvizsgálatnak vonatkoznia kell a védelemhez való jog és az indokolási követelmény tiszteletben tartására, valamint adott esetben a Tanács által annak érdekében kivételként felhozott kényszerítő megfontolások megalapozottságára, hogy ne tegyen eleget kötelezettségének(15) . Az Elsőfokú Bíróság részletezte, hogy e felülvizsgálat „annál is inkább elengedhetetlennek tűnik, mert ez jelenti az egyetlen olyan eljárási biztosítékot, amely lehetővé teszi a nemzetközi terrorizmus leküzdésének követelményei és az alapvető jogok védelme közötti igazságos egyensúly biztosítását”(16) .
30. Az így kidolgozott elveket az adott ügyben alkalmazva az Elsőfokú Bíróság először is megállapította, hogy „a releváns szabályozás, azaz a 2580/2001 rendelet és a 2001/931 közös álláspont, amelyre a rendelet utal, egyáltalán nem ír elő kifejezetten a terhelő bizonyítékok közlésére és az érdekeltek meghallgatására vonatkozó eljárást, kerüljön arra sor akár a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó eredeti határozat elfogadását megelőzően vagy azzal egyidejűleg, vagy a későbbi határozatok elfogadásával összefüggésben a vitatott listáról való levétel érdekében”(17) . Megállapította továbbá, hogy a kereset benyújtását megelőzően semmikor nem közölték a felperessel a terhelő bizonyítékokat. Az Elsőfokú Bíróság ugyanezeket a megállapításokat értelemszerűen alkalmazandónak vélte az indokolási kötelezettség betartásának ellenőrzésére is. Végül az Elsőfokú Bíróság kiemelte, hogy mivel a megtámadott határozatból hiányzott az azt igazoló különös és konkrét okok bármilyen megjelölése, nem vizsgálhatja felül a határozat jogszerűségét. Megállapította tehát, hogy a megtámadott határozat nincs indokolva, hogy olyan eljárás keretében hozták meg, melynek során nem tartották tiszteletben a felperes védelemhez való jogát, és hogy nem vizsgálhatja felül a határozat jogszerűségét.
31. Következésképpen az Elsőfokú Bíróság megsemmisítette a megtámadott határozatot „annyiban, amennyiben az a felperesre vonatkozik”.
32. A kérdéses listán szereplő szervezetek(18), illetve magánszemélyek(19) által benyújtott kereseteknek több korábbi ítélet is helyt adott a fent kifejtettekkel nagyjából azonos indokok alapján. Az Elsőfokú Bíróság valamennyi esetben kizárólag a keresetet benyújtó szervezet vagy magánszemély vonatkozásában semmisítette meg a megtámadott határozatot.
II – Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
33. Az E és F (a továbbiakban: vádlottak) elleni büntetőeljárás alapjául a Generalbundesanwalt beim Bundesgerichtshof (Németország) (a továbbiakban: Generalbundesanwalt) 2009. október 6‑i vádirata szolgál, amelyben a Generalbundesanwalt azt rója a vádlottak terhére, hogy 2002. augusztus 30‑tól 2008. november 5‑i őrizetbe vételükig a DHKP‑C tagjai voltak, melynek célja – a vádirat szerint – Törökország alkotmányos rendjének fegyveres harc útján történő megdöntése. A külföldi terroristacsoporthoz való tartozás feltételezett ténye képezi az előzetes letartóztatásuk alapját.
34. Szintén az említett vádirat alapján, a DHKP‑C‑ben való tagságuk teljes időtartama alatt az e szervezet németországi területi alszervezeteinek („Bölge”) vezetésével megbízott vádlottak – pénzeszközöknek a szervezet számára történő nyújtásából álló fő feladatuk keretében – évente szerveztek adománygyűjtést a szervezet javára, és az ennek során gyűjtött pénzeszközöket a szervezet legfelsőbb vezetőségéhez továbbították. A vádlottak emellett meghatározó szerepet töltöttek be a DHKP‑C bevételszerzését szolgáló rendezvények szervezésében és lebonyolításában, valamint a DHKP‑C számára pénzeszközök gyűjtésére szolgáló kiadványok értékesítésében, és az ebből származó pénzt is ez utóbbihoz továbbították. A vádlottak tudatában voltak annak, hogy az ilyen módon összegyűjtött pénz – még ha csak részlegesen is – a szervezet terrorista tevékenységeinek finanszírozására szolgál.
35. Az egyik vádlott ezenkívül fegyverek és robbantószerek Törökországba történő szállítására alkalmas futárokat is kiválasztott, valamint a terrorista csoport tagjai részére igazolványok hamisítására szolgáló nedves és szárazbélyegzőket szerzett be.
36. Az említett vádirat által felölelt időszak során az egyik vádlott legalább 215 809 eurót, a másik pedig legalább 105 051 eurót gyűjtött és továbbított a szervezethez.
37. E körülmények között a kérdést előterjesztő bíróságnak kétségei merültek fel a 2580/2001 rendeletet illetően.
38. Először is kifejti, hogy az Elsőfokú Bíróság – a jelen állásfoglalás 23–32. pontjaiban említett – ítéletei (a továbbiakban: az Elsőfokú Bíróság ítéletei) kétségeket vetnek fel a DHKP‑C‑nek a rendelet 2. cikkének (3) bekezdése szerinti listára való felvételének érvényességét illetően.
39. A kérdést előterjesztő bíróság azonban megállapítja, hogy a Generalbundesanwalt vádiratában egyrészt arra hivatkozik, hogy a DHKP‑C listára történő felvétele – a semmisség bírósági eljárásban történő megállapításának hiányában – kezdettől fogva „hatályos”, és másrészt, még ha feltételezzük is, hogy az erre a listára történő felvétel kezdetben nem volt hatályos, a 2580/2001 rendelet 2. cikke (3) bekezdésének végrehajtására vonatkozó – a 2007/445 határozat meghozatala érdekében elfogadott – módosított eljárás azt visszaható hatállyal orvosolta.
40. A két vádlott egyike azonban azt állítja, hogy a DHKP‑C listára történő felvétele – legalábbis a szóban forgó eljárás módosítását megelőző időszak vonatkozásában – semmis, és következésképpen az ilyen listára történő felvétel nem szolgálhat a terhére rótt tények büntethetőségének alapjául, tekintet nélkül az érintett szervezet e listára való felvétele elleni jogorvoslat benyújtásának hiányára.
41. Másodszor a kérdést előterjesztő bíróság szerint kétség merül fel a 2580/2001 rendelet azon személyre történő alkalmazását illetően, aki tagja az említett rendelet 2. cikkének (3) bekezdése alapján létrehozott listára felvett szervezetnek, amennyiben ez a személy pénzeszközöket, egyéb vagyoni értékeket, illetve gazdasági erőforrásokat nyújt a szervezet számára, vagy azok szolgáltatásában, illetve a rendelet 2. cikkének megkerülését célzó tevékenységekben vesz részt.
42. Harmadszor, feltételezve, hogy a 2580/2001 rendelet személyi hatálya kiterjed a listán szereplő valamely szervezet tagjaira, a kérdést előterjesztő bíróság szerint kétségek merülnek fel azon kérdést illetően, hogy pénzeszközök – adománygyűjtéssel megbízott valamely tag általi – elfogadása, és azok későbbi, szervezeten belüli továbbítása a rendelet 2. és 3. cikkének tárgyi hatálya alá esik‑e.
43. E kétségekre való tekintettel az Oberlandesgericht Düsseldorf (Németország) a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé előzetes döntéshozatal céljából:
„1) Akkor is kezdettől fogva hatályosnak (»wirksam«) kell‑e tekinteni – adott esetben a [2007/445] határozat révén módosított eljárásra figyelemmel – az őt érintő határozatok ellen keresetet nem indító szervezetnek a […] 2580/2001 […] rendelet […] 2. cikke alapján valamely listára történő felvételét, ha a listára való felvételre alapvető eljárási biztosítékok megsértésével került sor?
2) Úgy kell‑e értelmezni a […] 2580/2001 […] rendelet 2. és 3. cikkét, hogy a pénzeszközöknek, vagyoni értékeknek és gazdasági erőforrásoknak e rendelet 2. cikkének (3) bekezdésében említett listán szereplő jogi személy, csoport vagy szervezet számára történő rendelkezésre bocsátása vagy a részvétel olyan tevékenységben, amelynek célja e rendelkezés kijátszása, akkor is megvalósulhat, ha az ilyen erőforrásokat juttató személy maga is e jogi személy, csoport vagy szervezet tagja?
3) Úgy kell‑e értelmezni a […] 2580/2001 […] rendelet 2. és 3. cikkét, hogy pénzeszközöknek, vagyoni értékeknek és gazdasági erőforrásoknak e rendelet 2. cikkének (3) bekezdésében említett listán szereplő jogi személy, csoport vagy szervezet számára történő rendelkezésre bocsátása vagy a részvétel olyan tevékenységben, amelynek célja e rendelkezés kijátszása, akkor is megvalósulhat, ha a juttatandó vagyoni érték már (akár csak közvetve is) hozzáférhető a jogi személy, csoport vagy szervezet számára?”
III – A Bíróság előtti eljárás
44. A 2009. december 21‑i keltezésű előzetes döntéshozatal iránti kérelem 2009. december 29‑én érkezett meg a Bíróságra. Ez a kérelem az EUMSZ 267. cikk (4) bekezdésére utal.
45. 2010. február 5‑i, a Bíróság Hivatalához 2010. február 11‑én érkezett külön beadványában a kérdést előterjesztő bíróság arra kérte a Bíróságot, hogy a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem tekintetében alkalmazzon gyorsított eljárást. A kérdést előterjesztő bíróság – kérelme alátámasztására – előadta, hogy 2010. január 15‑i végzésével büntetőeljárást indított a vádlottak ellen, a tárgyalásokat pedig a 2010. március 11. és augusztus 31. közötti időszakra tűzte ki. A kérdést előterjesztő bíróság azzal érvel, hogy – e büntetőeljárás előrelátható időtartamára, valamint az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések alapügy tekintetében fennálló jelentőségére figyelemmel – rendkívül sürgősen kell határozni a kérdésekről.
46. 2010. március 1‑jei végzésével a Bíróság elnöke úgy határozott, hogy az ügyben gyorsított eljárást alkalmaz.
47. Írásbeli észrevételeket nyújtott be a Generalbundesanwalt, E, F, a francia kormány, a Tanács és a Bizottság. Ezen érdekeltek szóbeli előterjesztéseit – a francia kormány kivételével – a 2010. május 12‑i tárgyaláson hallgatta meg a Bíróság.
IV – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésről
A – Előzetes észrevételek
48. Előzetesen szükséges néhány rövid észrevételt tenni a 2580/2001 rendelet büntető-alapeljárásban játszott szerepét illetően, csakúgy mint a nemzeti és közösségi büntetőjogi és büntetőjogon kívüli jogszabályok összefonódását illetően, amely a vádlottakkal szemben megfogalmazott vádak jogszabályi hátterét jellemzi. Ezt követően meg kell vizsgálni a Bíróság elé terjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérdések terjedelmét.
1. A 2580/2001 rendelet büntető-alapeljárásban játszott szerepéről
49. Kétségkívül igaz, hogy – amint azt a Generalbundesanwalt is hangsúlyozza – sem a 2580/2001 rendelet rendelkezéseinek, sem pedig e rendelet 2. cikke (3) bekezdésének végrehajtására a Tanács által elfogadott intézkedéseknek nincs büntetőjogi jellege(20) .
50. Az említett rendelet – legalábbis formálisan – nem írja elő az általa lefektetett szabályok megsértésének nemzeti szinten történő büntetendőségét sem. A 9. cikk – amely kimondja, hogy minden tagállam meghatározza az e rendelet megsértése esetén alkalmazandó szankciókat – ugyanis csupán annak kimondására szorítkozik, hogy e szankcióknak „hatásosnak, arányosnak és visszatartó erejűnek kell lenniük”.
51. A német jogalkotó által alkalmazott visszautalás által azonban a 2580/2001 rendelet rendelkezései e rendelet 2. cikke (3) bekezdésében említett listát létrehozó és naprakésszé tevő tanácsi határozatokkal kiegészítve együttesen határozzák meg annak a büntetőjogi rendelkezésnek a tartalmát, amelyen az alapeljárás vádlottjainak vádirata alapul. Ezt a mechanizmust magának a rendelkezésnek a szövege szemlélteti.
52. Ahogyan azt korábban láttuk(21), az AWG 34. §‑ának (4) bekezdése a jelen ügy tényállására alkalmazandó különböző időbeli változatokban csupán – a § 2006. április 7‑ig hatályos változatában legalább két év, az azt követően hatályos változatban hat hónaptól öt évig terjedő – szabadságvesztés büntetés előírására, illetve annak pontosítására szorítkozik, hogy ez a büntetés vonatkozik arra a személyre „aki megsérti a […] Közösségek valamely jogi aktusát, amelynek célja a külkereskedelem korlátozása, és amely a […] Biztonsági Tanács által, az Egyesült Nemzetek [a]lapokmánya VII. fejezetének alkalmazásával elrendelt valamely gazdasági szankciós intézkedés végrehajtására szolgál” (2006. április 7‑ig hatályos változat), illetve arra a személyre, „aki a […] Közösség valamely jogi aktusában előírt ‑ kivitelre, értékesítésre, szállításra, rendelkezésre bocsátásra, továbbításra, szolgáltatás nyújtására, befektetésre, támogatásra vontakozó tilalmat, vagy e tilalmak megkerülésére vontakozó olyan tilalmat megsért, amely a […] Tanács által a közös kül- és biztonságpolitika keretében elrendelt valamely gazdasági szankciós intézkedés végrehajtását szolgálja” (2006. április 7‑ét követően hatályos változat).
53. A német jogalkotó az AWG 34. §‑ának (4) bekezdésében tehát visszautalás útján történő büntetendővé nyilvánítás módszerét alkalmazza. Következésképpen – amint azt a Generalbundesanwalt a Bírósághoz benyújtott írásbeli észrevételeiben hangsúlyozza – „[az alapeljárásban] szóban forgó tényállás német jogban való büntethetősége ebből a rendelkezésből, illetve [az Unió] azon jogi aktusaiból er ed, amelyekre az utal, azaz a 2580/2001 rendeletből, valamint azon különböző tanácsi határozatokból”, amelyek a DHKP‑C‑t e rendelet 2. cikkében említett listára felvették, és azon fenntartották.
54. Pontosabban: e visszautalás által az Unió szóban forgó jogi aktusai teljes egészében meghatározzák a felróható magatartást, és nem csupán annak valamely elemét, illetve jogi vagy ténybeli előfeltételezését. Ahogy a későbbiekben látni fogjuk, az ilyen megállapításnak kihatása van az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre adandó válaszra.
2. Az előzetes döntéshozatal céljából a Bíróság elé terjesztett kérdés terjedelméről
55. Megfogalmazása alapján úgy tűnik, hogy az első kérdés csupán arra vonatkozóan kérdezi a Bíróságot, hogy az Elsőfokú Bíróság ítéleteinek fényében hatályos ‑e az olyan szervezetnek a 2580/2001 rendelet 2. cikke (3) bekezdésében előírt listára való felvétele, amely az erre vonatkozó tanácsi határozatokat nem vitatta. A francia kormány ekképpen értelmezi a kérdést, aki a Bírósághoz benyújtott írásbeli észrevételeiben azt állítja, hogy a kérdést előterjesztő bíróság egyáltalán nem hozta fel a DHKP‑C pénzeszközeinek befagyasztásáról szóló határozatok érvényességének
kérdését.
56. Az ilyen értelmezés – amelyhez a tárgyalás során a Tanács is csatlakozott – azonban az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban kifejtett megfontolásokra való tekintettel számomra nem tűnik helyesnek.
57. Először is a kérdésnek a szóban forgó jogi aktusok „hatályosságára” (wirksam), nem pedig „érvényességére” (Gültigkeit) utaló megfogalmazása alapvetően abból a tényből ered, hogy a kérdést előterjesztő bíróság egyidejűleg a 2580/2001 rendelet 2. cikkének (3) bekezdésében szereplő listára való felvételi eljárás módosításának következményeire is rákérdez, különösen – amint az a végzés indokolásában kifejtésre került – ami az említett jogi aktusoknak a módosítást bevezető 2007/445 határozat általi visszaható hatályú szabályozásának lehetőségét illeti.
58. Másodszor az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a DHKP‑C említett listára való felvételére vonatkozó jogi aktusok érvényességének és/vagy létezésének kérdését az alapeljárás során a vádlottak ténylegesen felvetették.
59. Harmadszor az előzetes döntéshozatalra utaló határozat 40. pontjában kifejtésre kerül, hogy „a kérdést előterjesztő bírósági tanács véleménye szerint az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EUMSZ 267. cikk első bekezdésének b) pontja [és] második bekezdése alapján nem elfogadhatatlan azért, mert a DHKP‑C nem kérte a vele szemben a 2580/2001 rendelet 2. cikkének (3) bekezdése alapján hozott határozatok megsemmisítését”. Ezt a kijelentést – többek között – a TWD Textilwerke Deggendorf ügyben hozott ítéletben(22) a Bíróság által megállapított alapelvek jelen ügyben való alkalmazhatóságára vonatkozó vizsgálat követi, amelyre a későbbiekben visszatérek. Az ilyen kijelentés és az azt követő vizsgálat nem lett volna szükséges, ha a kérdést előterjesztő bíróság nem kívánta volna megkérdezni a Bíróságot a kérdéses jogi aktusok jogszerűségét illetően.
60. Márpedig a Bíróság feladata, hogy a nemzeti bíróság által bemutatott valamennyi tényezőből kiszűrje azokat az uniós jogi elemeket, amelyek érvényessége a jogvita tárgyára tekintettel vizsgálatra szorul(23) .
61. A fent említett tényezők alapján tehát úgy kell tekinteni, hogy első kérdése keretében az Oberlandesgericht Düsseldorf lényegében azt kéri a Bíróságtól, hogy – az Elsőfokú Bíróság ítéleteinek fényében – nyilatkozzon a 2007/445 határozatot megelőző azon tanácsi határozatok hatályosságáról és érvényességéről, amelyekkel az említett határozatokat bírósági úton meg nem támadó valamely szervezetet – adott esetben a DHKP‑C‑t – először felvetettek, majd fenntartottak a 2580/2001 rendelet 2. cikkének (3) bekezdésében említett listán, tekintettel – adott esetben – a 2007/445 határozat által bevezetett, e listára való felvételi eljárásra vonatkozó módosításokra.
62. Ezzel szemben egyetlen kérdés sem merült fel ez utóbbi határozat érvényességét illetően annak ellenére, hogy F írásbeli észrevételeinek olvasatából ez tűnik ki. Ugyanis az előzetes döntéshozatalra utaló végzés egyetlen része sem vet fel kétséget ezen jogi aktus érvényességét illetően.
B – Értékelés
1. A DHKP‑C pénzeszközeinek befagyasztására vonatkozóan a 2007/445 határozat hatályba lépése előtt elfogadott intézkedések hatályosságáról
63. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az uniós intézmények jogi aktusait főszabály szerint megilleti az érvényesség vélelme, és ennélfogva mindaddig joghatásokat váltanak ki, amíg azokat vissza nem vonják, megsemmisítés iránti kereset alapján meg nem semmisítik, illetve előzetes döntéshozatal iránti kérelem vagy jogellenességi kifogás következtében nem nyilvánítják érvénytelennek(24) .
64. A jelen ügy körülményei között felmerül a kérdés, hogy ez a vélelem egyaránt vonatkozik‑e azokra a jogi aktusokra, amelyek nem szabályszerű voltát közvetlen kereset keretében megállapították – mint ahogy ez a helyzet a DHKP‑C‑t a kérdéses listára felvevő határozatok egy részében –, noha ez a megállapítás csak annyiban vezetett a megsemmisítésükhöz, amennyiben ez a szabályszerűtlenség – amely az aktust a maga egészében érinti(25) – a keresetet benyújtó felet súlytotta(26) . Mindenesetre bármi legyen is a válasz, valamely aktus, még a jogellenes is, joghatásokat vált ki – amennyiben arra alkalmas – egészen addig, amíg az azt kibocsátó hatóság nem helyezi hatályon kívül, nem vonja vissza vagy nem módosítja, illetve nem semmisítik meg a jogszerűségének bírósági felülvizsgálata során.
65. A jelen esetben nem vitatott, hogy a szervezet, amelyhez a vádlottak tartoztak, soha nem támadta meg az őt érintő, pénzeszközök befagyasztására vonatkozó határozatokat.
66. Másrészt az Elsőfokú Bíróság ítéletei csupán a felpereseket érintő részben semmisítették meg a felülvizsgálat alá vont jogi aktusokat. Következésképpen ezek az ítéletek semmilyen hatást nem gyakorolhattak az ilyen jogi aktusokra amennyiben azok a felperesektől különböző személyeket érintenek, az egyéb jogi aktusokra pedig még kevésbé, mégha azok az Elsőfokú Bíróság által megállapítottakkal azonos vagy hasonló hibákat tartalmaznak is.
67. Mindamellett, ugyancsak az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében – az érvényességi vélelem alóli kivételként – azok a jogi aktusok, amelyek olyannyira nyilvánvalóan súlyos szabálytalanságot hordoznak magukban, amit a közösségi jogrend nem tűr el, olyannak tekintendők, amelyek semmilyen, még átmeneti joghatást sem váltottak ki, azaz azokat jogilag nem létezőnek kell tekinteni. Ez a kivétel olyan két alapvető, bár néha egymással szembenálló követelmény közötti egyensúly fenntartását célozza, amelyeknek meg kell felelnie valamely jogrendszernek: nevezetesen a jogviszonyok stabilitásának és a jogszerűség tiszteletben tartásának(27) . Ugyanezen ítélkezi gyakorlat szerint az Unió intézményei által hozott jogi aktusok nem létező jellegének megállapításához fűződő következmények súlyossága a jogbiztonság igényéből fakadóan megköveteli, hogy erre kizárólag szélsőséges körülmények között kerülhessen sor(28) .
68. Ezen ítélkezési gyakorlatra alapozva a vádlottak a Bírósághoz benyújtott észrevételeikben azt állítják, hogy a DHKP‑C‑t a 2580/2001 rendelet 2. cikkének (3) bekezdésében említett listára felvevő tanácsi határozatot, valamint a szervezet nevét legalábbis a 2007/445 határozat hatálybalépéséig az említett listán fenntartó későbbi határozatokat jogilag nem létezőnek kell tekinteni.
69. Ezzel az állásponttal nem értek egyet.
70. Az Elsőfokú Bíróság ítéleteiben meglévő objektíve súlyos eljárási és formai hibák ellenére ugyanis – az előbbiek a védelemhez való alapvető jogot érintik, az utóbbiak pedig az indokolási kötelezettségnek az aktust bírósági felülvizsgálatra alkalmatlanná tevő megsértésére vonatkoznak – a fent említett ítélkezési gyakorlatban meghatározott különösen szigorú feltételek számomra nem látszanak megvalósulni a jelen esetben. Az Elsőfokú Bíróság egyébként ebben az irányban határozott az OMPI I ítélet alapjául szolgáló ügyben a felperes által benyújtott második megsemmisítés iránti keresettel kapcsolatban(29) .
71. Az előzőekből az következik, hogy a 2007/445 határozatot megelőző, a DHKP‑C‑t a 2580/2001 rendelet 2. cikkének (3) bekezdésében említett listára felvevő, majd azon fenntartó tanácsi aktusok hatályba lépésüktől kezdődően a hatályon kívül helyezésükig joghatásokat váltottak ki, elrendelve a szervezet pénzeszközeinek befagyasztását a folytonosság megszakítása nélkül 2002. május 3‑tól – a 2002/334 határozat hatályba lépésétől – 2007. június 29‑ig, a 2006/379 határozatot hatályon kívül helyező 2007/445 határozat közzétételének napjáig.
72. Ebből az következik, hogy ezek az aktusok joghatást váltottak ki azon időtartam egy része alatt, amikor a vádlottak elleni büntetőeljárás tárgyát képező folyamatos jogsértés megvalósult.
73. A francia kormány írásbeli észrevételeiben, valamint a Tanács szóbeli előadásában lényegében arra kéri a Bíróságot, hogy az első kérdésre adandó válaszában tartsa magát ehhez a megállapításhoz.
74. Részemről nem gondolom, hogy az ilyen megoldás elfogadható lenne abban az esetben, ha az nem ad kimerítő választ a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdésekre, amelyek – mint ahogyan azt a jelen állásfoglalás 56–60. pontjaiban láttuk – nem csupán a DHKP‑C pénzeszközeinek befagyasztására vonatkozó intézkedések hatályosságára, hanem azok jogszerűségére is vonatkoznak.
75. Ennélfogva szükséges egy ilyen jogszerűségi vizsgálat lefolytatása.
2. A DHKP‑C pénzeszközeinek befagyasztására vonatkozóan a 2007/445 határozat előtt elfogadott intézkedések érvényességéről
76. A Generalbundesanwalt és a Bizottság észrevételeikben úgy vélik, hogy elsődlegesen a jogbiztonságra, valamint a meg nem támadott aktusok végleges jellegére vonatkozó érvek megakadályozzák a Bíróságot abban, hogy a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelemben a szóban forgó intézkedések érvényességéről határozzon.
77. Az intézkedéseket sújtó hibák tanulmányozása előtt [lenti c) cím] szükséges tehát először megvizsgálni ezeknek a különböző érveknek a megalapozottságát [lenti a) cím].
78. Másodszor pedig meg kell vizsgálni a 2007/445 határozat hatálybalépésének a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó korábbi intézkedések érvényességére gyakorolt hatását [lenti b) cím].
a) Azon körülményekről, amelyek jelen esetben megakadályozzák a Bíróságot az érvényesség megítélésében
i) Azon körülményről, hogy a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó szóban forgó intézkedéseket a vádlottak nem támadták meg
79. Még ha az EUMSZ 263. cikk szerinti megsemmisítés iránti kereset és az EUMSZ 267. cikken alapuló érvényesség megítélése iránti előzetes döntéshozatal iránti kérelem előirányoz is – saját elfogadhatósági feltételeiktől függővé tett – önálló kereseti formákat, a Bíróság ítélkezési gyakorlata mindazonáltal kialakított e szabály alóli kivételeket.
80. Eképpen a TWD Textilwerke Deggendorf ügyben hozott ítéletben(30) a Bíróság – emlékezetve azon ítélkezési gyakorlatra, mely szerint az a tagállam, amely a meghatározott határidőn belül nem vitat valamely rá vonatkozó határozatot, nem kérdőjelezheti meg e határozat érvényességét kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset során – kizárta annak lehetőségét, hogy valamely támogatás jogosultja – akire az EUMSZ 108. cikk alapján elfogadott bizottsági határozat vonatkozik, és aki megtámadhatta volna a határozatot, ám hagyta eltelni az erre nyitva álló határidőt – vitássá tegye a nemzeti bíróságok előtt annak érvényességét a határozat végrehajtására vonatkozó nemzeti intézkedések elleni kereset keretében. A Bíróság szerint az ilyen elévülés a jogbiztonság elvét veszi figyelembe, amikor megakadályozza, hogy a joghatásokkal bíró közösségi intézkedéseket időbeli határ nélkül meg lehessen kérdőjelezni. Ilyen körülmények között annak elfogadása, hogy az érdekelt a nemzeti bíróság előtt jogellenességre alapozva megakadályozhatja a határozat végrehajtását, annak elismerését jelentené, hogy megkerülheti a határozat alapját képező közösségi intézkedés végleges jellegét, még a keresetindítási határidő lejártát követően is.
81. Ezen ítélkezési gyakorlat szerint nem csupán valamely határozat címzettje, de bármely természetes vagy jogi személy – aki bár nem címzettje valamely határozatnak, de az EUMSZ 263. cikk értelmében az őt közvetlenül és személyében érinti – elveszíti a határozat jogellenességére – az érvényesség elbírálása iránti előzetes döntéshozatal útján – való hivatkozás jogát. A Bíróság szerint ugyanez igaz akkor is, ha valamely magánszemély nem támadott meg kellő időben valamely rendeletet, amelyet az ő vonatkozásában egyedi határozatnak kell tekinteni(31) .
82. Ugyanakkor ahhoz, hogy az ilyen elévülés ténylegesen felhozható legyen a nemzeti bíróság előtt a valamely uniós jogi aktus érvénytelenségére hivatkozó természetes vagy jogi személlyel szemben, szükséges, hogy e személy a határozat megsemmisítését az EUMSZ 263. cikk alapján minden kétséget kizáróan
kérhette volna(32), az ilyen kereset elfogadhatóságának tehát nyilvánvalónak kell lennie.
83. Ez a feltétel a Bíróság által az EUMSZ 277. cikkből levezetett általános elvből ered, amely biztosítja, hogy bármely személy rendelkezik vagy rendelkezett a vele szemben hozott határozat alapjául szolgáló közösségi jogi aktus vitatásának lehetőségével(33) .
84. A jelen esetben számomra úgy tűnik, hogy a fent hivatkozott TWD Textilwerke Deggendorf ügyben hozott ítélettel kezdődő ítélkezési gyakorlatban megállapított elévülés a vádlottakkal szemben nem hozható fel.
85. Elsőként – és általánosságban – felmerül a kérdés, hogy ez az elévülés alkalmazandó‑e abban az esetben, ha az korlátozza az eljárás alá vont személynek az ellene felhozott vádakkal szembeni védekezés lehetőségét, és még inkább a jelen esethez hasonló helyzetben, ahol ez a személy az Unió jogi aktusainak jogellenességére hivatkozik, amelyek a 49–53. pontban bemutatott visszautalás útján történő büntetendővé nyilvánítás mechanizmusa által együttesen határozzák meg az alkalmazott büntetőjogi norma tartalmát.
86. Amint azt Jacobs főtanácsnok a fent hivatkozott TWD Textilwerke Deggendorf ügyre vonatkozó indítványában hangsúlyozta, a jogbiztonság nem kizárólagos követelmény(34) . Számomra úgy tűnik, hogy ez nem előzi meg az arra vonatkozó jogot, hogy senkit ne vádoljanak meg olyan jogi aktus alapján, amely összeegyeztethetetlen azzal a jogrenddel, amelyből származik, annál is inkább, ha ez az összeegyeztethetetlenség az alapvető jogok és a lényeges eljárási szabályok tiszteletben tartását érinti.
87. Másodsorban és mindenesetre a fent említett ítélkezési gyakorlat által megkövetelt feltételek véleményem szerint a jelen esetben nem teljesülnek. Nem egyértelmű ugyanis, hogy a vádlottak az EUMSZ 263. cikk alapján jogosultak lettek volna keresetet benyújtani a DHKP‑C pénzeszközeinek befagyasztására vonatkozó tanácsi határozatok ellen.
88. Először is nem vitatott, hogy az ő nevük soha nem szerepelt a határozatok által létrehozott és naprakésszé tett listán.
89. Továbbá: az messze nem egyértelmű, hogy jogosultak lettek volna saját nevükben fellépni az ilyen határozatok ellen, kereshetőségi jogukat az e szervezetben való puszta tagsági viszonyukra alapozva(35) .
90. Végül pedig a DHKP‑C nevében, a szervezet képviselőjeként benyújtandó kereset elfogadhatósága szintén kétséges. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a PKK és KNK kontra Tanács ügyben hozott ítéletben a Bíróság kimondta, hogy a 2580/2001 rendelet 2. cikkének (3) bekezdésében említett listára felvett szervezet nevében való keresetindításhoz „bizonyítani kell, hogy az érintett szervezetnek ténylegesen szándékában áll a keresetindítás, és az őt állítólag képviselő ügyvédek ténylegesen erre irányuló megbízással rendelkeznek”(36) . Ebben az ítéletben – mindvégig hangsúlyozva a jogi személyiséggel nem rendelkező szervezetek által benyújtott megsemmisítés iránti keresetek elfogadhatóságát szabályozó eljárási szabályok alkalmazásában a túlzott formalizmus elkerülésének követelményét – a Bíróság mindazonáltal kiemelte, hogy az adott esetben a felperes szervezet – a keresetet benyújtó – Osman Öcalan általi képviseletének érvényességét illető kétség abból származott, hogy „az ügyvédeknek adott megbízásában a PKK korábbi tagjaként nevezi meg magát, és a PKK képviseletére való jogosultságát semmilyen más dokumentummal nem igazolja”. Ezt a kétséget csupán valamely megbízott ügyvéd azon nyilatkozatával lehetne eloszlatni, amely szerint őt a PKK vezetője, valamint „a PKK és jogutódja, a KADEK több magas rangú képviselője” bízta meg az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott keresettel indított eljárás folytatásával.
91. Márpedig, még ha az eljárás alá vont személyeket az alapeljárásban azzal vádolják is, hogy a DHKP‑C tagjai, sőt, a szervezet helyi egységeinek vezetői voltak, az azonban semmilyen módon nem tűnik ki az előzetes döntéshozatali kérelemből, hogy a szervezeten belül olyan kiemelkedő szerepet játszottak volna, amely lehetővé teszi annak megállapítását, hogy az Elsőfokú Bíróság előtti kereset keretében annak nevében felléphettek volna. Épp ellenkezőleg, a végzésből az derül ki, hogy szerepük lényegében a szervezet tevékenységeinek finanszírozására szolgáló pénzeszközök beszerzésére korlátozódott.
92. Az előzőekre való tekintettel tehát úgy vélem, hogy a vádlottak – a fent hivatkozott TWD Textilwerke Deggendorf ügyben hozott ítéletben levezetett elvek alkalmazásával – nem tekinthetőek jogvesztettnek atekintetben, hogy a DHKP‑C pénzeszközeinek befagyasztására vonatkozó intézkedések jogellenességére hivatkozzanak a nemzeti bíróság előtt olyan büntetőeljárásban, amelyben ezen intézkedések megsértésével vádolják őket.
ii) A DHKP‑C eljárási jogai megsértésének vádlottak általi hivatkozhatatlanságáról
93. A Generalbundesanwalt és a Bizottság vitatja a vádlottak azon jogát, hogy jogellenességi kifogásuk alátámasztása érdekében a DHKP‑C eljárási jogainak megsértésére hivatkozzanak. A Bizottság különösen úgy érvel, hogy a jogbiztonság igényéből fakadóan az EUMSZ 277. cikket úgy kell értelmezni, hogy harmadik személyek – mint a vádlottak – nem hivatkozhatnak azon jogalapokra, amelyeket kizárólag a közvetlenül és személyében érintett személy – jelen esetben a DHKP‑C – hozhat fel az EUMSZ 263. cikk szerinti megsemmisítés iránti közvetlen kereset keretében.
94. Ezek az érvek számomra nem meggyőzőek.
95. Előzetesen megjegyzem, hogy az EUMSZ 277. cikkre való hivatkozás nem tűnik relevánsnak. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis a rendelet alkalmazhatatlanságára való hivatkozás e cikkben biztosított lehetősége „csak járulékosan gyakorolható Bíróság előtt a Szerződés más rendelkezése alapján folyamatban lévő eljárásban”(37) . Ebből az következik, hogy mivel az EUMSZ 277. cikkre a Bírósághoz benyújtott fő kereset hiányában a Bíróság előtt nem lehet hivatkozni, ez a rendelkezés nem alkalmazható az EUMSZ 267. cikk szerinti előzetes döntéshozatali eljárás keretében. Ahogyan azt a Bíróság hangsúlyozta, ez utóbbi cikk alapján „indítható olyan eljárás, amely lehetővé teszi valamely közösségi jogi aktus érvényességével kapcsolatos kérdés eldöntését, amikor az járulékosan merül fel a nemzeti bíróság előtti eljárás során”(38) .
96. A Bizottság által előadott álláspont összeütközni látszik a Bíróság saját hatáskörének általa azokban az esetekben elismert terjedelmével, amikor valamely nemzeti bíróság az EUMSZ 267. cikk alapján fordul hozzá az Unió intézményei által hozott jogi aktusok érvényességének megítélése iránt. A Bíróság szerint ugyanis ez a hatáskör nem ismer semmiféle korlátozást azon jogalapok tekintetében, amelyek alapján e jogi aktusok érvényességét vitatni lehetne, és kiterjed azon érvénytelenségi okok mindegyikére, amelyek e jogi aktusokat érinthetik(39) .
97. Ezenfelül a jelen eset körülményei között ez az álláspont – a jogbiztonság követelményéből fakadóan – lényegében megfosztja a büntetőeljárásban a vádlottakat azon joguktól, hogy az ellenük felhozott vádakkal szemben védekezzenek, minden jogi eszközzel hivatkozva azon aktusok jogellenességére, amelyek alapján ezeket a vádakat megfogalmazták. A jelen esetben mihelyst – amint azt láttuk – semmi nem akadályozza a vádlottakat abban, hogy hivatkozzanak a DHKP‑C pénzeszközeinek befagyasztására vonatkozó intézkedések jogellenességére, véleményem szerint a jogellenesség alátámasztása érdekében ez utóbbiak bármilyen, a jogellenesség bizonyítására vezető jogalapra hivatkozhatnak. Másrészt E‑t és F‑et nyilvánvalóan érinti minden olyan eljárási hiba – még a pusztán formaiak is – amelyek a DHKP‑C pénzeszközeinek befagyasztására vontakozó intézkedések szabályszerűségét érintik, mivel az ilyen intézkedésektől függ magatartásuk büntethetősége(40) .
98. A Bizottság által előadott álláspont végeredményében annak figyelembevételét is mellőzi, hogy a valamely aktus érvényességére vonatkozó kérdés Bíróság elé terjesztésére a nemzeti bíróság jogosult. Még ha a fent hivatkozott TWD Textilwerke Deggendorf ügyben hozott ítéletben a Bíróság lényegében el is ismerte, hogy ez a jogosultság korlátozott abban az esetben, ha az aktus érvénytelenségének megállapításában érdekelt fél közvetlenül nem támadta meg azt – bár arra kétséget kizáróan jogosult lett volna(41) – a vádlottak esetében mindenesetre nem ez a helyzet, amint az a korábbiakban bemutatásra került.
99. Sőt, nem szabad elfelejteni, hogy az Elsőfokú Bíróság ítéletei megállapították a megtámadott jogi aktusok indokolásának hiányosságát is. Márpedig, feltételezve, hogy ugyanaz a hiányosság a DHKP‑C pénzeszközeinek befagyasztására vonatkozó intézkedéseket is érinti, ebből arra kellene következtetni, hogy a Tanácsot e szervezet listára való felvételére indító okok ismeretének hiányában a vádlottak nehezen vitathatták volna e felvétel megalapozottságát arra hivatkozva például, hogy a Tanács értékelési hibát követett el(42) .
100. A Bizottság azt is állítja, hogy – amint azt az Elsőfokú Bíróság a felperes szervezetek vonatkozásában nem általános jelleggel megállapította – az indokolási kötelezettség megsértése, csakúgy mint a DHKP‑C védelemhez való jogának állítólagos megsértése, csupán e szervezet irányában áll fenn.
101. Márpedig először is az ilyen megállapítás számomra önmagában vitathatónak tűnik az Elsőfokú Bíróság ítéletei indokolásának értelmében(43) .
102. Másodszor feltételezve, hogy ki lehet jelenteni, hogy az ilyen hiba – amennyiben az a jelen esetben megállapítást nyer – csupán a DHKP‑C vonatkozásában áll fenn, jelen esetben – e szervezet listára való felvétele indokolásának hiányában – emiatt korlátozott a vádlottak lehetősége a felvétel megalapozottságának vitatására(44), következésképpen az ellenük felhozott vádakkal szembeni védekezésük lehetősége is.
103. Végül feltételezve – amint azt a Bizottság állítja –, hogy a vádlottak nem jogosultak jogellenességi kifogás keretében felvetni a DHKP‑C pénzeszközeinek befagyasztására vonatkozó határozatok indokolásának hiányosságát, és hogy erre még a nemzeti bíróságnak sincs hatásköre, ezzel szemben semmi nem akadályozza a Bíróságot, hogy hivatalból vizsgálja és megállapítsa ilyen hiba fennállását azon érvényességi vizsgálat keretében, amelyre a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelemben felhatalmazást kapott(45) .
iii) Azon körülményről, hogy a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó szóban forgó intézkedéseket hatályon kívül helyezték
104. Bár a vitába beavatkozó érdekelt felek egyike sem vetette fel kifejezetten, mindazonáltal felmerül a kérdés, hogy az a körülmény, miszerint a kérdéses aktusok már nem hatályosak – tekintve, hogy a 2007/445 határozat hatálybalépéséig időközben mindegyiket hatályon kívül helyezték vagy más aktussal váltották fel –, bármiféle befolyással bír‑e a Bíróságnak az ilyen aktusok érvényességének megítélésére vonatkozó – az EUMSZ 267. cikk (1) bekezdésének b) pontja szerinti – hatáskörét illetően.
105. Véleményem szerint az erre a kérdésre adandó válasz nemleges. E tekintetben elegendő megállapítani, hogy valamely aktus hatályon kívül helyezése nem egyezik meg a megsemmisítésével vagy érvénytelenségének előzetes döntéshozatal keretében történő megállapításával, mivel az nem jogellenességének elismerését jelenti, és mivel főszabály szerint ex nunc
hatályú, míg a megsemmisítés, illetve az érvénytelenség megállapítása ex tunc
fejti ki hatását. Az aktus csak ez utóbbi esetekben tekintendő semmisnek az EUMSZ 264. cikk értelmében.
106. Másfelől az a körülmény, hogy a Bíróság és az Elsőfokú Bíróság felülvizsgálata alá tartozó aktusokat hatályon kívül helyezték, nem akadályozta meg őket abban, hogy megsemmisítés iránti kereset keretében határozzanak azok jogszerűségéről, miután hangsúlyozták, hogy hatályon kívül helyezésük ellenére ezek kötelező jogi erővel bíró aktusok, amelyek a felperesek jogi helyzetének megváltoztatása által azok érdekeit érintették, következésképpen azok továbbra is érdekeltek maradnak az érvénytelenség megállapításában(46) .
107. Az a tény, hogy jelen esetben a Bíróság az EUMSZ 267. cikk (1) bekezdésének b) pontja alapján jár el – és nem az EUMSZ 263. cikk szerint –, nem szükségeltet más következtetést. Ezzel szemben, a Bíróság felülvizsgálata jelen esetben annál is inkább kötelező, mivel a szóban forgó aktusok – hatályon kívül helyezésük ellenére – továbbra is kiváltanak joghatásokat, amint azt a vádlottakkal szemben megindított büntetőeljárás is tanúsítja, és mivel ez utóbbiak az ellenük megfogalmazott vádakkal szembeni védekezés érdekében hivatkoznak azok jogellenességére.
b) A listára történő felvételi eljárás 2007/445 határozattal bevezetett módosításának következményeiről
108. Amint azt láttuk, az Elsőfokú Bíróság ítéleteinek való megfelelés érdekében a 2007/445 határozattól kezdődően a Tanács módosította a 2580/2001 rendelet 2. cikkének (3) bekezdésében említett listára történő felvételi eljárást.
109. A Generalbundesanwalt, a Tanács és a Bizottság úgy vélik, hogy ez a határozat a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó korábbi határozatok visszaható hatályú jogszerűvé tételét
jelentette.
110. Ezzel az állásponttal nem értek egyet.
111. Feltételezve, hogy az Elsőfokú Bíróság által megállapítottakhoz hasonló hibák visszaható hatállyal jogszerűvé tehetők, a 2007/445 határozat preambulumbekezdéseiből kitűnik, hogy ez a jogszerűvé tétel legfeljebb a 2006/379/EK és a 2006/1008/E K határozatokat érintette volna, amelyek indokolásában a Tanács utólag ténylegesen közölte az érdekelt személyekkel, csoportokkal és szervezetekkel, hogy miért vannak felsorolva a listán(47) .
112. Egyebekben az Európai Unió Hivatalos Lapjában
2007. április 25‑én közzétett értesítésből kitűnik(48), hogy az érintett csoportok és szervezetek számára nyitva álló azon lehetőség, mely szerint a Tanácstól kérhetik a 2580/2001 rendelet 2. cikkének (3) bekezdése szerinti listán való szerepeltetésük indokolását, azt a célt szolgálja, hogy benyújthassák a Tanácsnak a nevük listán való „fenntartására” irányuló szándékára vonatkozó észrevételeiket. Ugyanakkor az őket „a kérdéses listára felvevő határozat felülvizsgálata” iránti kérelem lehetősége nem jogosítja fel az érdekelteket, hogy megkérdőjelezzék a nevüket a listára felvevő vagy azon fenntartó valamennyi határozatot.
113. Ekképpen felmerül a kérdés, hogy a 2007/445 határozatnak – jóllehet az nem jelenti a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó korábbi határozatok hibáinak utólagos kijavítását – nincs‑e visszaható hatálya.
114. Ennek lehetőségét nem zárta ki az Elsőfokú Bíróság(49), amely a 2007/445 határozat OMPI I ítélettel való összeegyeztethetőségének vizsgálata során úgy vélte, hogy analógia útján alkalmazandó az az ítélkezési gyakorlat, mely szerint valamely aktus formai vagy eljárási hiba miatti megsemmisítése esetén az érintett intézménynek jogában áll a kérdéses formai és eljárásjogi szabályok betartása mellett új határozatot elfogadni, sőt, azt visszaható hatállyal felruházni, ha ez a közérdekű cél eléréséhez szükséges, és az érdekeltek jogos bizalmát megfelelően tiszteletben tartja(50) .
115. Márpedig, még ha feltételezzük is, hogy a 2007/445 határozathoz ilyen hatás járul – amely mindent összevetve nem következik annak preambulumbekezdéseiből –, véleményem szerint az alapeljárás keretében az nem hozható fel a vádlottak ellen.
116. Ez a végeredmény ellentétes a büntetőtörvény visszaható hatálya tilalmának elvével, mely velejárója –  az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény 7. cikkében, valamint az Európai Unió Alapjogi Chartájának 49. cikkében szereplő – a bűncselekmények és büntetések törvényessége elvének.
117. Ez az elv vonatkozik azokra a törvényi rendelkezésekre is, amelyeknek önmagukban nincs büntető jellegük, de amelyek – mint jelen esetben a 2580/2001 rendelet és a DHKP‑C pénzeszközeinek befagyasztására vonatkozó tanácsi határozatok – együttesen határozzák meg a büntetendővé nyilvánítást.
118. A Bíróság egyébként egy, a jelenlegihez hasonló esetben hivatkozott erre az elvre annak kizárása érdekében, hogy valamely közösségi rendelet rendelkezésének visszaható hatálya utólag igazolhassa büntetőjogi szankció kiszabását, egy, a közösségi joggal való összeegyeztethetetlensége miatt érvénytelen nemzeti aktus alapján(51) . Ugyanígy a Fedesa és társai ügyben hozott ítéletben a Bíróság azt is kimondta, hogy egy korábbi irányelv megsemmisítésének következtében elfogadott irányelv rendelkezéseinek visszaható hatálya „nem szolgálhat az olyan nemzeti jogi rendelkezések alapján megindított büntetőeljárás alapjául, amelyeket a megsemmisített irányelv végrehajtása keretében fogadtak el, és amelyek alapja kizárólag ez az irányelv”(52) .
c) A DHKP‑C pénzeszközeinek befagyasztására vonatkozó, a 2007/445 határozat hatálybalépése előtt elfogadott intézkedések érvényességét érintő hibák fennállásáról
119. Nem vitatott, hogy a 2007/445 határozat hatálybalépéséig a 2580/2001 rendelet 2. cikkének (3) bekezdésében említett lista létrehozására vonatkozó eljárás nem írta elő az érintett magámszemélyekkel és szervezetek terhére rótt és a listára való felvételüket igazoló körülményeknek a számukra történő előzetes közlését(53) . Ezt a közlést egyébként a listára történő felvételt követően sem irányozta elő.
120. A tárgyaláson a Tanács megerősítette ezeket a körülményeket a DHKP‑C pénzeszközeinek befagyasztására vonatkozó, a 2007/445 határozatot megelőző intézkedések vonatkozásában.
121. Az sem vitatott, hogy a 2007/445 határozat hatálybalépését megelőzően, a 2580/2001 rendeletnek megfelelően elfogadott, pénzeszközök befagyasztására vonatkozó valamennyi határozat nélkülözte az indokolást, mivel preambulumbekezdéseik csupán általános és szokványos fordulatokat tartalmaznak, és hogy – amint azt az Elsőfokú Bíróság az OMPI I ítéletben megállapította – ez a hiányosság az aktusok mindenfajta bírósági felülvizsgálatát megakadályozta.
122. Márpedig – amint azt bemutattam – az Elsőfokú Bíróság az említett ítéletben megállapította, hogy az ilyen hiba érinti a felülvizsgálat alá vont aktusok jogszerűségét. A Bíróság a 881/2002 rendeletnek(54) megfelelően elfogadott, a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó tanácsi határozatok jogszerűségének megítélése keretében egyébként hasonló, a védelemhez való jog és a hatékony bírói jogvédelem elvének megsértésére alapozott következtetésre jutott(55) .
123. Ebből az következik, hogy valamennyi, a DHKP‑C pénzeszközeinek befagyasztását elrendelő – a 2007/445 határozat hatálybalépését megelőzően elfogadott – tanácsi határozat az érvényességet érintő hibát tartalmaz.
3. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre adandó válasz
124. A 2007/445 határozat hatálybalépése előtt elfogadott, a DHKP‑C pénzeszközeinek befagyasztására vonatkozó intézkedések jogellenességének megállapításából levonandó következményeket illetően emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság – csakúgy, mint az EUMSZ 264. cikk (2) bekezdése szerinti, analógia útján alkalmazandó megsemmisítést kimondó ítélet keretében – az érvényesség vizsgálata iránti előzetes döntéshozatal keretében mérlegelési jogkörrel rendelkezik arra, hogy minden egyedi esetben megjelölje az érintett aktusnak azon joghatásait, amelyek továbbra is fennmaradnak(56), és – általánosabban – hogy szabályozza az érvénytelenné nyilvánítás hatásait(57) .
125. A jelen esetben – tekintetbe véve különösen azt az összefüggést, amelybe az alapeljárás illeszkedik – úgy vélem, hogy a szóban forgó intézkedések jogellenessége megállapításának hatásait csupán a 2580/2001 rendeletben szereplő tilalmakkal való alkalmazásuk által előidézett büntetőjogi következményekre kellene korlátozni.
126. Az ilyen megközelítés részben megfelel a Tanács és a Bizottság által felhozott jogbiztonság követelményeinek, elkerülve az említett intézkedések DHKP‑C‑vel szembeni végleges jellegének azon tényből fakadó megkérdőjelezését, hogy ez utóbbi nem élt azok bíróság előtti megtámadására vonatkozó jogával.
127. Az előbbiekben kifejtett megfontolások alapján javaslom, hogy a Bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre azt a választ adja, hogy a 2580/2001 rendelet rendelkezéseinek megsértése nem képezheti büntetőeljárás alapját, amennyiben az olyan szervezet pénzeszközeinek befagyasztására vonatkozó intézekedésekre vonatkozik, mint amelyhez az alapeljárás vádlottjai is tartoztak, és amelyet a szervezet védelemhez való jogának figyelmen kívül hagyásával és a közösségi intézmények indokolási kötelezettségének megsértésével felvettek az említett rendelet 2. cikkének (3) bekezdése szerinti listára, és azon a 2007/445 határozat hatálybalépéséig fenntartottak. Ez attól függetlenül igaz, hogy:
– a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó szóban forgó intézkedéseket az érintett szervezet nem támadta meg;
– megsemmisítés iránti kereset keretében történő megsemmisítés, illetve előzetes döntéshozatal keretében történő érvénytelenné nyilvánítás hiányában ezek az intézkedések hatályon kívül helyezésükig joghatásokat váltottak ki a szervezet irányában;
– a 2007/445 határozat módosította az említett listára történő felvételi eljárást, és a szervezetet ezen új eljárás alkalmazásával továbbra is fenntartották e listán.
V – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második és harmadik kérdésről
128. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második és harmadik kérdésével – amelyeket együtt célszerű megvizsgálni – a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni egyrészt, hogy a 2580/2001 rendelet 2. cikkének (3) bekezdésében szereplő, pénzeszközöknek, vagyoni értékeknek és gazdasági erőforrásoknak e rendelet 2. cikke (3) bekezdésében említett listán szereplő jogi személy, csoport vagy szervezet számára történő rendelkezésre bocsátására, vagy e rendelet 2. cikkének kijátszására irányuló vagy ilyen hatással járó tevékenységben való részvételre vonatkozó tilalmak alkalmazandóak‑e az érintett jogi személy, csoport vagy szervezet tagjaira is, és másrészt hogy ezek a tilalmak alkalmazandóak‑e abban az esetben, ha ezek a kérdéses pénzeszközök, vagyoni értékek és gazdasági erőforrások – akár csak közvetve is – már hozzáférhetőek az érintett jogi személy, csoport vagy szervezet számára.
129. Először is meg kell állapítani, hogy a 2580/2001 rendelet 2. cikke (1) bekezdésének b) pontja és (2) bekezdése, valamint ezen említett rendelet 3. cikkének (1) bekezdése nem teszik lehetővé személyi hatályuk szűk értelmezését. Épp ellenkezőleg: e rendelkezések megfogalmazása, és különösen tilalmat kifejező, illetve személytelen szerkezetek alkalmazása – mint „semmiféle pénzeszközt […] nem lehet
[…] rendelkezésre bocsátani”(58), „ tilos
pénzügyi szolgáltatásokat nyújtani”(59), „ tilos
az olyan tevékenységekben való […] részvétel, amelynek célja vagy hatása a 2. cikk […] kijátszása”(60) – az előírt tilalmak általános alkalmazása mellett szólnak, eltekintve ezen rendelkezésekben leírt magatartást megvalósító személy és az abból hasznot húzó jogi személy, csoport vagy szervezet között fennálló kapcsolattól.
130. Másfelől a személyi hatály ilyen leszűkítése nem igazolható a 2001/931 közös álláspont 2. és 3. cikkének, illetve a Biztonsági Tanács 1373. (2001) számú határozatának 1. pontja fényében sem.
131. Szükséges továbbá megjegyezni, hogy a 2580/2001 rendelet 2. cikke (1) és (2) bekezdésének szövegezésében semmi nem sugallja azt, hogy az nem vonatkozik a pénzeszközöknek e rendelet 2. cikkének (3) bekezdése szerinti listán szereplő jogi személy, csoport vagy szervezet általi, az alapeljárásban szereplőhöz hasonló módon való megszerzésére, azaz akkor, ha ez a bevételszerzés a valamely tag által teljesített adománygyűjtő és pártkiadványokat értékesítő tevékenységből származó bevételek továbbításából származik.
132. Ellenkezőleg: az említett 2. cikkben megállapított tilalom különösen tágan van megfogalmazva, amelyet a „közvetlen vagy közvetett módon” kifejezések alkalmazása tanúsít. Ugyanígy tág értelmezéssel bír a „[…] rendelkezésre bocsátani kifejezés”, amely magában foglal nem csupán minden olyan aktust, amelynek a végrehajtása szükséges az alkalmazandó nemzeti jog szerint ahhoz, hogy valamely személy ténylegesen teljes rendelkezési jogot szerezzen az érintett vagyoni értékek és források felett, amint azt a Bíróság a 881/2002 rendelet vonatkozásában már megállapította(61), hanem minden olyan – akár a jogi személyen, csoporton vagy szervezeten belüli – átruházást, amely lehetővé teszi számára ezeknek a vagyoni értékeknek és erőforrásoknak az általa elérni kívánt célokra való konkrét felhasználását.
133. Ezenkívül a Bíróság által a 881/2002 rendelet vonatkozásában kifejtettek mintájára meg kell állapítani, hogy a 2580/2001 rendelet annak megakadályozására irányul, hogy e rendelet 2. cikkének (3) bekezdése szerinti listán szereplő természetes személyek, csoportok és szervezetek bármilyen pénzügyi és gazdasági erőforrással rendelkezzenek terrorista tevékenységek finanszírozásának megakadályozása végett(62) . Ezt a célkitűzést kifejti az említett rendelet (2) preambulumbekezdése, amely emlékeztet arra, hogy a terrorizmus finanszírozásának felszámolása a terrorizmus elleni fellépés meghatározó eleme, és ez következik a 2001/931 közös álláspont (2) és (3) preambulumbekezdéséből, amelyek emlékeztetnek az Unió azon elhatározására, hogy fel kíván lépni a terrorizmus finanszírozási forrásai ellen.
134. Márpedig ezzel a célkitűzéssel nyilvánvalóan ellentétes a vagyoni értékeknek és gazdasági erőforrásoknak a rendelet 3. cikkében említett listán szereplő jogi személy, csoport vagy szervezet számára történő rendelkezésre bocsátásának a 2580/2001 rendelet 2. cikkében szereplő tilalmak hatályából való kizárása azon egyszerű oknál fogva, hogy ezt a rendelkezésre bocsátást a jogosulttal tagsági viszonyban álló személy valósította meg. Ugyanígy nem egyeztethető össze ezzel a célkitűzéssel a vagyoni értékek és források valamely tagtól az ilyen személy, csoport vagy szervezet vezetői részére történő átruházásának kizárása sem azon okból kifolyólag, hogy a vagyoni értékek és források már ténylegesen ezen alanyok rendelkezésére állnak. Amennyiben ugyanis az ilyen átruházás célja a kérdéses források végső felhasználásának lehetővé tétele vagy megkönnyítése a szervezet által követett célok elérése végett, valójában – a 2580/2001 rendelet által ellehetetleníteni szándékozott – terrorizmus finanszírozására szolgálnak, és ennélfogva a rendelet 2. cikke szerinti „rendelkezésre bocsátásnak” tekintendőek.
135. Végül, még ha meg is állapítanánk, hogy ezek a cselekmények – vagyis a valamely tag általi rendelkezésre bocsátás és a szervezeten belüli átruházás – nem tartoznak a 2580/2001 rendelet 2. cikke alá, ebből nem következik, hogy azok a 2580/2001 rendelet hatályán kívül esnek, tekintve, hogy az említett rendelet 3. cikke azokat mindenképpen lefedi, mivel megtiltja az „olyan tevékenységben való tudatos és szándékos részvételt, amelyn ek célja vagy hatása a 2. cikk közvetett vagy közvetlen kijátszása”. Ezek a cselekmények ugyanis a gyakorlatban a 2580/2001 rendelet 2. cikke (1) bekezdésének a) pontjában elrendelt, „a (3) bekezdésben említett listában szereplő […] jogi személy, csoport vagy szervezet tulajdonában vagy birtokában álló, vagy hozzájuk tartozó” pénzeszközök befagyasztásának megkerülését jelentenék, amennyiben lehetővé teszik e jogalanyok számára e pénzeszközök mozgósítását és az általuk követett célokra történő felhasználásukat.
136. A fentiek alapján úgy vélem, hogy a 2580/2001 rendelet 2. és 3. cikkében szereplő tilalmak egyaránt alkalmazandóak abban az esetben, amikor a forrásokat juttató személy a címzett jogi személy, csoport vagy szervezet tagja, továbbá abban az esetben, amikor ezek a források már ténylegesen hozzáférhetőek e személy, csoport vagy szervezet számára, tekintve, hogy azokat valamely tagja birtokolja.
137. Így tehát e rendelkezések megsértését jelenti a 2580/2001 rendelet 2. cikkében említett listán szereplő valamely szervezet tagjai számára a harmadik személyektől gyűjtött adományoknak, illetve egyéb értékeknek a szervezet vezetőségi szintje számára történő rendelkezésre bocsátása.
138. Ezt a következtetést véleményem szerint nem kérdőjelezi meg a European Center for Constitutional and Human Rights (ECCHR) F észrevételeihez csatolt véleményében szereplő érv, amely szerint az a tény, hogy – a Biztonsági Tanács 1373. (2001) számú határozatának 1. b pontjával ellentétben – sem a 2001/931 közös álláspont, sem a 2580/2001 rendelet nem vonatkozik kifejezetten pénzeszközöknek ezen aktusok végrehajtása érdekében létrehozott listán szereplő szervezetek számára történő gyűjtésére(63), az uniós jogalkotó azon szándékára utal, hogy kizárja az ilyen magatartást azok hatályából.
139. Még ha ez a feltételezés helyes is, ez az értelmezés nem enged arra következtetni, hogy az ilyen módon gyűjtött pénzeszközök a 2580/2001 rendelet 2. cikke szerinti listán szereplő jogi személy, csoport vagy szervezet számára történő rendelkezésre bocsátása – mint a gyűjtési tevékenységtől különböző magatartás – nem tartozik e rendelet 2. cikkében megállapított tilalmak hatálya alá, méghozzá attól a körülménytől függetlenül, hogy a juttató személy tagja‑e vagy sem az érintett jogi személynek, csoportnak vagy szervezetnek.
140. A fenti megfontolások összessége alapján azt javaslom, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésre a Bíróság azt a választ adja, hogy a 2580/2001 rendelet 2. és 3. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a pénzeszközök, vagyoni értékek és gazdasági erőforrások e rendelet 2. cikkének (3) bekezdésében említett listán szereplő jogi személy, csoport vagy szervezet számára történő rendelkezésre bocsátása vagy a részvétel olyan tevékenységben, amelynek célja e rendelet 2. cikkének kijátszása, akkor is megvalósulhat, ha a juttató személy maga is e jogi személy, csoport vagy szervezet tagja.
141. Ugyanígy azt javaslom, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdésre a Bíróság azt a választ adja, hogy a 2580/2001 rendelet 2. és 3. cikkét úgy kell értelmezni, hogy pénzeszközök, vagyoni értékek és gazdasági erőforrások e rendelet 2. cikkének (3) bekezdésében említett listán szereplő jogi személy, csoport vagy szervezet számára történő rendelkezésre bocsátása vagy a részvétel olyan tevékenységben, amelynek célja e rendelet 2. cikkének kijátszása, akkor is megvalósulhat, ha a juttatandó vagyoni érték már akár csak közvetve is hozzáférhető a jogi személy, csoport vagy szervezet számára.
VI – Végkövetkeztetések
142. Az előzőekben kifejtett megfontolások összességére való tekintettel javaslom, hogy a Bíróság az Oberlandesgericht Düsseldorf előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseire a következő válaszokat adja:
„1) A terrorizmus leküzdése érdekében egyes személyekkel és szervezetekkel szemben hozott különleges korlátozó intézkedésekről szóló, 2001. december 27‑i 2580/2001/EK tanácsi rendelet rendelkezéseinek megsértése nem képezheti büntetőeljárás alapját, amennyiben az olyan szervezet pénzeszközeinek befagyasztására vonatkozó intézekedéseket érint, mint amelyhez az alapeljárás vádlottjai is tartoztak, és amelyet a szervezet védelemhez való jogának figyelmen kívül hagyásával és a közösségi intézmények indokolási kötelezettségének megsértésével felvettek az említett rendelet 2. cikkének (3) bekezdése szerinti listára, és azon a 2580/2001 rendelet 2. cikke (3) bekezdésének végrehajtásáról, és a 2006/379/EK és a 2006/1008/EK határozatok hatályon kívül helyezéséről szóló, 2007. június 28‑i 2007/445/EK tanácsi határozat hatályba lépéséig fenntartottak. Ez attól függetlenül igaz, hogy:
– a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó szóban forgó intézkedéseket az érintett szervezet nem támadta meg;
– megsemmisítés iránti kereset keretében történő megsemmisítés, illetve előzetes döntéshozatal keretében történő érvénytelenné nyilvánítás hiányában ezek az intézkedések hatályon kívül helyezésükig joghatásokat váltottak ki a szervezet irányában;
– a 2007/445 határozat módosította az említett listára történő felvételi eljárást, és a szervezetet ezen új eljárás alkalmazásával továbbra is fenntartották e listán.
2) A 2580/2001 rendelet 2. és 3. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a pénzeszközök, vagyoni értékek és gazdasági erőforrások e rendelet 2. cikkének (3) bekezdésében említett listán szereplő jogi személy, csoport vagy szervezet számára történő rendelkezésre bocsátása vagy a részvétel olyan tevékenységben, amelynek célja e rendelet 2. cikkének kijátszása, akkor is megvalósulhat, ha a juttató személy maga is a szóban forgó jogi személy, csoport vagy szervezet tagja.
3) A 2580/2001 rendelet 2. és 3. cikkét úgy kell értelmezni, hogy pénzeszközök, vagyoni értékek és gazdasági erőforrások e rendelet 2. cikkének (3) bekezdésében említett listán szereplő jogi személy, csoport vagy szervezet számára történő rendelkezésre bocsátása vagy a részvétel olyan tevékenységben, amelynek célja e rendelet 2. cikkének kijátszása, akkor is megvalósulhat, ha a juttatandó vagyoni érték már akár csak közvetve is hozzáférhető a jogi személy, csoport vagy szervezet számára.”
(1) .
(2)  –	HL L 344., 70. o.; magyar nyelvű különkiadás 18. fejezet, 1. kötet, 207. o.
(3)  –	HL L 344., 90. o.; magyar nyelvű különkiadás 18. fejezet, 1. kötet, 213. o.
(4)  –	HL L 344., 93. o.; magyar nyelvű különkiadás 18. fejezet, 1. kötet, 217. o.
(5)  –	HL L 344., 83. o.
(6)  –	HL L 116., 33. o.
(7)  –	HL L 144., 21. o.
(8)  –	HL L 169., 58. o.
(9)  –	2007/C 90/01
(10)  –	T‑228/02. sz. ügyben hozott ítélet (EBHT 2006., II‑4665. o.) a továbbiakban: OMPI I ügyben hozott ítélet.
(11)  –	91. pont
(12)  –	Az Európai Közösségek Tanácsa és Bizottsága arr a hivatkozik, hogy sem az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, 1950. november 4‑én Rómában aláírt európai egyezmény, sem a közösségi jog általános elvei nem biztosítanak a magánszemélyek részére semmiféle jogot a valamely normatív jellegű aktus kibocsátását megelőző meghallgatásra.
(13)  –	96–98. pont.
(14)  –	126. pont. Az Elsőfokú Bíróság annak kifejtésével folytatja, hogy az ily módon meghatározott terhelő bizonyítékokat – feltéve, hogy a Közösség vagy a tagállamai biztonságát vagy a nemzetközi kapcsolataik irányítását érintő kényszerítő megfontolásokkal nem ellentétes – közölni kell az érdekelttel, amennyire lehetséges a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó eredeti határozat elfogadásával vagy egyidejűleg vagy amint lehet, azt követően. Ugyanilyen fenntartással a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó minden későbbi határozatot meg kell előznie az új terhelő bizonyítékok közlésének és egy meghallgatásnak. A védelemhez való jog tiszteletben tartása viszont nem követeli meg sem azt, hogy a terhelő bizonyítékokat a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó eredeti intézkedés meghozatala előtt közöljék az érdekelttel, sem azt, hogy ilyen összefüggésben a posteriori
hivatalból meghallgassák (137. pont).
(15)  –	154. pont
(16)  –	Az Elsőfokú Bíróság szerint „mivel a Tanács által az érdekeltek védelemhez való jogával szemben emelt korlátozásokat független és pártatlan, szigorú bírósági felülvizsgálattal kell ellensúlyozni […], a közösségi bíróságnak lehetőségének kell lennie a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó intézkedések jogszerűségének és megalapozottságának felülvizsgálatára, anélkül hogy az ellentétes lenne a Tanács által felhasznált bizonyítékok és információk titkosságával vagy bizalmas jellegével” (155. pont).
(17)  –	160. pont
(18)  –	Az Elsőfokú Bíróság T‑327/03. sz., Al-Aqsa konra Tanács ügyben 2007. július 11‑én, a T‑229/02. sz., PKK kontra Tanács ügyben 2008. április 3‑án, valamint a T‑253/04. sz., Kongra-Gel és társai kontra Tanács ügyben 2008. április 3‑án hozott ítéletei. Ezekben az ítéletekben a megsemmisítés kizárólag az Elsőfokú Bíróság által vizsgált egyetlen jogalapon, az indokolás hiányán alapult.
(19)  –	Az Elsőfokú Bíróság T‑47/03. sz., Sison kontra Tanács ügyben 2007. július 11‑én hozott ítélete.
(20)  –	Az Elsőfokú Bíróság egyébként kifejezetten ebben az értelemben határozott a 19. lábjegyzetben hivatkozott Sison kontra Tanács ügyben hozott ítéletében, amelyben kijelentette, hogy a 2580/2001 rendelet által megállapított megszorító intézkedések – mivel nem az érdekeltek értékeinek mint bűncselekményből származó jövedelem elkobzását, hanem azok ideiglenes befagyasztását írják elő – nem tekintendőek büntetőjogi szankciónak, és nem vonnak maguk után ilyen jellegű vádemelést.
(21)  –	A jelen állásfoglalás 20. és 21. pontja.
(22)  –	A C‑188/92. sz. ügyben 1994. március 9‑én hozott ítélet (EBHT 1994., I‑833. o.).
(23)  –	A 145/79. sz. Roquette Frères ügyben 1980. október 15‑én hozott ítélet (EBHT 1980., 2917. o.) 7. pontja.
(24)  –	Lásd ebben az értelemben a 11/81. sz., Dürbeck kontra Bizottság ügyben 1982. április 1‑jén hozott ítélet (EBHT 1982., 1251. o.) 17. pontját; a 15/85. sz., Consorzio Cooperative d’Abruzzo kontra Bizottság ügyben 1987. február 26‑án hozott ítélet (EBHT 1987., 1005. o.) 10. pontját; a C‑137/92. sz., Bizottság kontra BASF és társai ügyben 1994. június 15‑én hozott ítélet (EBHT 1994., I‑2555. o.) 48. pontját; a C‑245/92 P. sz., Chemie Linz kontra Bizottság ügyben 1999. július 8‑án hozott ítélet (EBHT 1999., I‑4643. o.) 93. pontját, valamint a C‑475/01. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 2004. október 5‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑8923. o.) 18. pontját.
(25)  –	Ez vonatkozik legalábbis az indokolás hiányára, jóllehet az Elsőfokú Bíróság hangsúlyozva a felülvizsgálata alá vont jogi aktusok normatív jellegét, lényegében úgy vizsgálta meg őket, mint a kérdéses listán szereplő személyeket érintő egyedi határozatok sorát.
(26)  –	A T‑256/07. sz., People’s Mojahedin Organization of Iran kontra Tanács ügyben 2008. október 23‑án hozott ítéletében (EBHT 2008., II‑3019. o.) azonban az Elsőfokú Bíróság kimondta, hogy ez a vélelem vonatkozik az OMPI I ítélet alapjául szolgáló ügy szóbeli szakaszának befejezését követően elfogadott azon határozatra is, amelyet az Elsőfokú Bíróság nem semmisített meg (55. pont).
(27)  –	Lásd a fenti 24. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra BASF és társai ügyben hozott ítélet 49. pontját; a Chemie Linz kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 94. pontját, valamint a Bizottság kontra Görögország ügyben hozott ítélet 19. pontját.
(28)  –	Lásd a fenti 24. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra BASF és társai ügyben hozott ítélet 50. pontját; a Chemie Linz kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 95. pontját, valamint a Bizottság kontra Görögország ügyben hozott ítélet 20. pontját
(29)  –	Lásd a 26. lábjegyzetben hivatkozott People’s Mojahedin Organization of Iran kontra Tanács ügyben hozott ítélet 58. pontját.
(30)  –	Hivatkozás a 22. lábjegyzetben (16. és 17. pontok).
(31)  –	A C‑239/99. sz. Nachi Europe ügyben 2001. február 15‑én hozott ítélet (EBHT 2001., I‑1197. o.) 35. pontja és a C‑441/05. sz. Roquette Frères ügyben 2007. március 8‑án hozott ítélet (EBHT 2007., I‑1993. o.) 39. pontja.
(32)  –	Lásd különösen a 22. lábjegyzetben hivatkozott TWD Textilwerke Deggendorf ügyben hozott ítélet 24. pontját; a C‑241/95. sz., Accrington Beef és társai ügyben 1996. december 12‑én hozott ítélet (EBHT 1996., I‑6699. o.) 15. és 16. pontját; a C‑408/95. sz., Eurotunnel és társai ügyben 1997. november 11‑én hozott ítélet (EBHT 1997., I‑6315. o.) 28. pontját, valamint az előző lábjegyzetben hivatkozott Nachi Europe ügyben hozott ítélet 37. pontját.
(33)  –	A 216/82. sz. Universität Hamburg ügyben 1983. szeptember 27‑én hozott ítélet 10–12. pontja és a 31. lábjegyzetben hivatkozott Nachi Europe ügyben hozott ítélet 35. pontja.
(34)  –	18. pont.
(35) –	A kérdés konkrétan felmerült a 18. lábjegyzetben hivatkozott Kongra-Gel és társai kontra Tanács ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló ügyben, de az Elsőfokú Bíróság nem határozott róla.
(36)  –	A C‑229/05. P. sz. ügyben 2007. január 18‑án hozott ítélet (EBHT 2007., I‑439. o.) 113. pontja.
(37)  –	A 31/62 és 33/62. sz., Wöhrmann és Lütticke kontra Bizottság egyesített ügyekben 1962. december 14‑én hozott ítélet (EBHT 1962., 965., 979. o.); a 33/80. sz., Albini kontra Tanács és Bizottság ügyben 1981. július 16‑án hozott ítélet (EBHT 1981., I‑2141. o.) 17. pontja; a 87/77., 130/77., 22/83., 9/84. és 10/84. sz., Salerno és társai kontra Bizottság és Tanács egyesített ügyekben 1985. július 11‑én hozott ítélet (EBHT 1985., I‑2523. o.) 36. pontja; a C‑64/93. sz., Donatab és társai kontra Bizottság ügyben 1993. június 28‑án hozott végzés (EBHT 1993., I‑3595. o.) 19. pontja, valamint a 31. lábjegyzetben hivatkozott Nachi Europe ítélet 33. pontja.
(38)  –	A 31. lábjegyzetben hivatkozott Nachi Europe ítélet 34. pontja.
(39)  –	A 21/72–24/72. sz., International Fruit Company és társai egyesített ügyekben 1972. december 12‑én hozott ítélet (EBHT 1972., 1219. o.) 5. és 6. pontja, valamint a C‑162/96. sz. Racke‑ügyben 1998. június 16‑án hozott ítélet (EBHT 1998., I‑3655. o.) 26. és 27. pontja.
(40)  –	Egyébiránt a védelemhez való jognak az Elsőfokú Bíróság ítéleteiben megállapítotthoz hasonló megsértésének következményei nem korlátozódnak csupán az érintett személy eljárási jogainak figyelmen kívül hagyására, mivel az ilyen jogsértés ténylegesen megakadályozza ezt a személyt abban, hogy – adott esetben – a jogi helyzetét befolyásoló intézkedések elfogadásának elmaradására vezető érdemi adatokat szolgáltasson.
(41)  –	Mindazonáltal lásd a C‑222/04. sz., Cassa di Risparmio di Firenze és társai ügyben 2006. január 10‑én hozott ítélet (EBHT 2006., I‑289. o.) 72–74. pontját, ahol a Bíróság kizárni látszik a TWD Textilwerke Deggendorf ítélkezési gyakorlat alkalmazását azokban az esetekben, amikor az érvényesség kérdését a kérdést előterjesztő bíróság hivatalból vizsgálja.
(42)  –	Miként a fent hivatkozott TWD Textilwerke Deggendorf ítélkezési gyakorlat által előírt elévülés velük szembeni alkalmazásának kizárása miatt arra kétségkívül joguk volt.
(43)  –	Az Elsőfokú Bíróság által az OMPI I ítélet 160. és 164. pontjában, a védelemhez való jog, valamint az indokolási kötelezettség tiszteletben tartását illetően tett megállapítások általános hatállyal bírnak, és nem korlátozódnak a felperes szervezet helyzetére.
(44)  –	Legalábbis a 2007/445 határozatot megelőző időszakot illetően. Magától értetődik, hogy a valamely természetes vagy jogi személynek, csoportnak vagy szervezetnek a 2580/2001 rendelet 2. cikkének (3) bekezdésében említett listára történő felvételére vonatkozó határozat megalapozottságát a felvételt indokló adatok alapján kell megítélni, illetve az olyan személy, csoport vagy szervezet vonatkozásában, akik nevét ezen a listán bizonyos ideig fenntartották, ezek az adatok az idő során változhatnak, amint azt az Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran esete is tanúsítja, amelyet az Egyesült Királyság hatóságai által a Tanácshoz továbbított adatok alapján vettek fel az említett listára, és amelyet egy bizonyos időponttól kezdődően fenntartottak ezen a listán a francia hatóságok által továbbított új adatok alapján (lásd a T‑284/04. sz., People’s Mojahedin Organization of Iran kontra Tanács ügyben 2008. december 4‑én hozott ítéletet [EBHT 2008., I‑3487. o.]).
(45)  –	Lásd a 73/63. és 74/63. sz., Rotterdam és Putterskoek egyesített ügyekben 1964. február 18‑án hozott ítéletet (EBHT 1964., 1. o.).
(46)  –	Lásd ebben az értelemben a 7/54 és 9/54. sz., Groupement des industries sidérurgiques luxembourgeoises kontra Haute Autorité egyesített ügyekben 1956. április 23‑án hozott ítéletet (EBHT 1956., 53. o.), valamint a 16/59–18/59. sz., Geitling és társai kontra Haute Authorité egyesített ügyekben 1960. február 12‑én hozott ítéletet (EBHT 1960., 45. o.); lásd még többek között az Elsőfokú Bíróság T‑25/96. sz., Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt-Unternehmen és Hapag-Lloyd kontra Bizottság ügyben 1997. március 14‑én hozott végzését (EBHT 1997., II‑363. o.).
(47)  –	Lásd a (3) preambulumbekezdést.
(48)  –	Lásd a jelen állásfoglalás 17. pontját.
(49)  –	Az Elsőfokú Bíróság fent hivatkozott People’s Mojahedin Organization of Iran kontra Tanács ügyben 2008. október 23‑án hozott ítéletének 65. és azt követő pontjai.
(50)  –	A 108/81. sz., Amylum konta Tanács ügyben 1982. szeptember 30‑án hozott ítélet (EBHT 1982., 3107. o.) 4–17. pontja; a C‑331/88. sz., Fedesa és társai ügyben 1990. november 13‑án hozott ítélet (EBHT 1990., I‑4023. o.) 45–47. pontja, valamint az Elsőfokú Bíróság T‑26/89. sz., de Compte kontra Parlament ügyben 1991. október 17‑én hozott ítéletének (EBHT 1991., II‑781. o.) 66. pontja. Az Elsőfokú Bíróság szerint – az OMPI I ítéletből kifolyólag – a Tanácsnak jogában áll hatályban tartani a megsemmisített jogi aktust a szóbeli szakasz befejezését követően hatályon kívül helyező és annak helyébe lépő jogi aktust arra az időre, amelyre feltétlenül szüksége van ahhoz, hogy az érintett formai és eljárásjogi szabályoknak megfelelő, új jogi aktust fogadjon el. Az Elsőfokú Bíróság annak magyarázatával folytatja, hogy ebben az igen sajátos helyzetben „az elérni kívánt közérdekű céllal nyilvánvalóan ellentétes lenne a Tanácsot arra kötelezni, hogy először vonja vissza az e szabályoknak nem megfelelő jogi aktust, majd ezután ruházza fel visszaható hatállyal az e szabályoknak megfelelően elfogadott új jogi aktust” (66. pont).
(51)  –	A 63/83. sz. Kirk‑ügyben 1984. július 10‑én hozott ítélet (EBHT 1984., 2689. o.) 21. és 22. pontja.
(52)  –	 A hivatkozott ítélet 43. pontja.
(53)  –	Lásd az OMPI I ügyben hozott ítélet 160. pontját.
(54)  –	Az Oszáma bin Ládennel, az al‑Qaida hálózattal és a Tálibánnal összeköttetésben álló egyes személyekkel és szervezetekkel szemben meghatározott szigorító intézkedések bevezetéséről, valamint az egyes termékek és szolgáltatások Afganisztánba történő kivitelének tilalmáról, a repülési tilalom megerősítéséről és az afganisztáni Tálibánt illető pénzkészletek és egyéb pénzügyi források befagyasztásáról szóló, 467/2001/EK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2002. május 27‑i 881/2002/EK tanácsi rendelet (HL L 139., 9. o., magyar nyelvű különkiadás 18. fejezet 1. kötet 294. o.).
(55)  –	Lásd különösen a C‑402/05. P. és C‑415/02. P sz., Kadi és Al Barakaat International Foundation kontra Tanács és Bizottság egyesített ügyekben 2008. szeptember 3‑án hozott ítéletet (EBHT 2008., I‑6351. o.).
(56)  –	A 300/86. sz. Van Landschoot-ügyben 1988. június 29‑én hozott ítélet (EBHT 1988., 3443. o.) 24. pontja és a C‑333/07. sz. Régie Networks ügyben 2008. december 22‑én hozott ítélet (EBHT 2008., I‑10807. o.) 121. pontja.
(57)  –	Lásd az előző lábjegyzetben hivatkozott Van Landschoot-ügyben hozott ítélet 24. pontját.
(58)  –	A 2. cikk (1) bekezdésének b) pontja. Kiemelés tőlem. Németül: „werden [nicht] Gelder […] bereitgesellt”.
(59)  –	A 2. cikk (2) bekezdése. Kiemelés tőlem. Németül: „[…] ist die Erbringung von Finanzdienstleistungen untersagt”.
(60)  –	A 3. cikk (1) bekezdése. Kiemelés tőlem. Németül: „Die […] Beteiligung an Maßnahmen, deren Ziel oder Folge […] die Umgehung des Artikels 2 ist, ist untersagt”.
(61)  –	Lásd a Bíróság C‑117/06. sz., Möllendorf és Möllendorf-Niehuus ügyben 2007. október 11‑én hozott ítéletének (EBHT 2007., I‑8361. o.) 49. és 50. pontját.
(62)  –	Lásd a C‑340/08. sz., M és társai ügyben 2010. április 29‑én hozott ítéletet (az EBHT‑ban még nem tették közzé); az előző lábjegyzetben hivatkozott Möllendorf és Möllendorf-Niehuus ügyben hozott ítélet 63. pontját, valamint az 55. lábjegyzetben hivatkozott Kadi és Al Barakaat International Foundation kontra Tanács és Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 169. pontját.
(63)  –	E rendelkezés szerint az államok „büntetik a pénzeszközök állampolgáraik által vagy területükön – bármilyen módon, közvetve vagy közvetlenül – történő szándékos rendelkezésre bocsátását vagy gyűjtését, amelyeket vélhetően vagy köztudottan terrorcselekmények végrehajtása céljából fognak felhasználni”. E rendelkezés uniós szinten való végrehajtását a 2001/930 közös álláspont 1. cikke rendeli el.