62013CC0359_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. A jelen ügyben előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem ismét a Hollandián kívül folytatott felsőfokú tanulmányok Hollandia általi támogatására – amelynek elnevezése meeneembare studie financiering
(a továbbiakban: MNSF vagy hordozható tanulmányi támogatás) – való jogosultsággal foglalkozik. A C‑542/09. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben hozott ítéletében(2) a Bíróság megállapította, hogy mivel közvetett hátrányos megkülönböztetésnek minősül, sérti az EUMSZ 45. cikket és az 1612/68 rendelet(3) 7. cikkének (2) bekezdését az a holland szabály, amelynek értelmében az ilyen támogatás kérelmezőjének amellett, hogy jogosultnak kell lennie a hollandiai tanulmányok támogatására, jogszerűen Hollandiában kell tartózkodnia a beiratkozást megelőző hat év közül legalább három alatt (a továbbiakban: hatból három év szabály).
2. A hatból három év szabályt mindazonáltal szinte tanulmányainak teljes időszakában alkalmazták a Belgiumban lakóhellyel rendelkező holland állampolgár B. Martensre, aki annak érdekében kért hordozható tanulmányi támogatást a holland hatóságoktól, hogy Curaçaóba menjen és ott felsőfokú tanulmányokat folytasson. Apja (aki ugyancsak Belgiumban lakóhellyel rendelkező holland állampolgár) egy ideig Hollandiában dolgozott részmunkaidőben; és B. Martens számára ezen időszak tekintetében egyetemi tanulmányaihoz biztosították az MNSF‑et. Tanulmányai további része tekintetében azonban megtagadták tőle a tanulmányi támogatást, amikor apja már nem volt határ menti ingázó, mivel akkor helyzetére alkalmazták a hatból három év szabályt, és nem felelt meg annak.
3. A Centrale Raad van Beroep (Hollandia) (központi fellebbviteli bíróság) (a továbbiakban: kérdést előterjesztő bíróság) lényegében azt kérdezi, hogy i. a munkavállalók szabad mozgása vagy ii. az európai uniós (a továbbiakban: uniós) polgárságból eredő jogok kizárják‑e, hogy Hollandia ilyen helyzetben alkalmazza a hatból három év szabályt. A kérdést előterjesztő bíróság különösen azt kérdezi, hogy B. Martens apja Hollandiával szemben hivatkozhat‑e a munkavállalók szabad mozgásából eredő jogokra azt követően, hogy már nem határ menti ingázó abban a tagállamban. Ha nem, akkor a kérdést előterjesztő bíróság azzal kapcsolatban kér iránymutatást, hogy B. Martens hivatkozhat‑e uniós polgárságából eredő saját jogaira.
Az uniós jog
Az Európai Unió működéséről szóló szerződés
4. Az EUMSZ 20. cikk (1) bekezdése létrehozza az uniós polgárságot. A 20. cikk (2) bekezdése értelmében „[a]z uniós polgárokat megilletik a Szerződések által rájuk ruházott jogok, és terhelik az azokban előírt kötelezettségek”. A 20. cikk (2) bekezdésének a) pontja különösen azt biztosítja az uniós polgároknak, hogy „jogosultak a tagállamok területén szabadon mozogni és tartózkodniˮ. A 21. cikk megerősíti ezt a jogot, hozzátéve, hogy az „a Szerződésekben és a végrehajtásukra hozott intézkedésekben megállapított korlátozásokkal és feltételekkelˮ gyakorolható.
5. Az EUMSZ 45. cikk értelmében:
„(1) Az Unión belül biztosítani kell a munkavállalók szabad mozgását.
(2) A munkavállalók szabad mozgása magában foglalja az állampolgárság alapján történő minden megkülönböztetés megszüntetését a tagállamok munkavállalói között a foglalkoztatás, a javadalmazás, valamint az egyéb munka‑ és foglalkoztatási feltételek tekintetében.
[…]”
6. Míg az EUSZ 52. cikk (1) bekezdése kimondja, hogy a Szerződéseket többek között „a Holland Királyságra” kell alkalmazni, amelynek része Curaçao,(4) addig az EUSZ 52. cikk (2) bekezdése kereszthivatkozást tartalmaz az EUMSZ 355. cikkre a Szerződések területi hatályának meghatározása tekintetében. Az EUMSZ 355. cikk 2. pontjával összhangban az EUMSZ II. mellékletében(5) felsorolt tengerentúli országokra és területekre (a továbbiakban: TOT) az EUMSZ negyedik részében a társulásra vonatkozóan meghatározott különleges szabályokat kell alkalmazni. A II. melléklet szerinti felsorolás tartalmazza a Holland Antillákat, amelynek része Curaçao. Ezeket az országokat és területeket az EUMSZ 198. cikk első bekezdése (a negyedik rész első rendelkezése) határozza meg úgy, hogy azok „a Dániával, Franciaországgal, Hollandiával és az Egyesült Királysággal különleges kapcsolatban álló, Európán kívüli országok és területek”, amelyek tekintetében a tagállamok „egyetértenek azzal, hogy […] társuljanak az Unióval”.
7. Az EUMSZ negyedik részének tárgya „A tengerentúli országok és területek társulása”. Az EUMSZ 202. cikk értelmében „[a] közegészségügyre, közbiztonságra vagy közrendre vonatkozó rendelkezésekre is figyelemmel, az országokból és területekről származó munkavállalóknak a tagállamokon belüli, valamint a tagállamokból származó munkavállalóknak az országokban és területeken történő szabad mozgását a 203. cikkel összhangban elfogadott jogi aktusok szabályozzák”.(6)
Az 1612/68 rendelet
8. Az 1612/68 rendelet kiegészítő szabályokat tartalmaz annak biztosítása érdekében, hogy valamely tagállam állampolgárai szabadon vállalhassanak munkát egy másik tagállamban, vagyis a Szerződésnek a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó rendelkezéseit hajtja végre. E rendelet preambulumának első preambulumbekezdése a rendelet általános céljaként a következők elérését határozza meg: „a tagállamok munkavállalói között az állampolgárság alapján történő megkülönböztetés eltörlése a foglalkoztatás, a javadalmazás, és az egyéb munka‑ és foglalkoztatási feltételek tekintetében, csakúgy mint az ilyen munkavállalók [Unión] belüli szabad mozgáshoz való joga abból a célból, hogy foglalkoztatottként tevékenységet folytassanak, a közrend, közbiztonság vagy közegészségügy alapján indokolt korlátozások fenntartásával”.
9. A harmadik és a negyedik preambulumbekezdés kimondja, hogy „a szabad mozgás a munkavállalókat és családtagjaikat megillető alapvető jog”, és e jog megilleti „az állandó munkavállalókat, az idénymunkásokat, a határmenti ingázókat, és azokat, akik szolgáltatás nyújtása céljából végzik tevékenységüket”.
10. Az ötödik preambulumbekezdés szerint ahhoz, hogy ezen alapvető szabadság „objektív mérce szerint szabadon és méltósággal legyen gyakorolható, kívánatos, hogy egyenlő bánásmódot biztosítsanak a jogszabályokban és a jogalkalmazásban egyaránt, valamennyi ügy vonatkozásában, a tevékenység foglalkoztatottként való folytatásával és a lakhatással összefüggésben, továbbá kiküszöböljék a munkavállalók szabad mozgásának akadályait, különösen amelyek a munkavállalónak azt a jogát érintik, hogy a családja csatlakozhasson hozzá, és a családnak a befogadó országba történő integrálódásra lehetősége legyen”.
11. Az 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése kimondja, hogy valamely tagállamnak egy másik tagállam területén foglalkoztatott állampolgára a „hazai munkavállalókkal azonos szociális és adókedvezményeket élvez” egy másik tagállam területén.
12. Az 1612/68 rendelet 12. cikke értelmében:
„Egy másik tagállamban foglalkoztatott vagy alkalmazásban álló állampolgár gyermekei [helyesen: Az olyan tagállami állampolgár gyermekei, aki másik tagállamban alkalmazásban áll vagy állt], ha a gyermekek a fogadó állam területén rendelkeznek lakóhellyel, az állam saját állampolgáraiéval azonos feltételekkel nyernek felvételt általános oktatási intézménybe, szakmunkás‑ és egyéb szakképzésre.
[…]”
A 2004/38 irányelv
13. A 2004/38/EK irányelv(7) 24. cikke ekként rendelkezik:
„(1) A Szerződésben és a másodlagos jogban kifejezetten előírt különleges rendelkezésekre is figyelemmel, az ezen irányelv alapján a fogadó tagállam területén tartózkodó valamennyi uniós polgárt a Szerződés alkalmazási körébe tartozó területeken egyenlő bánásmód illet meg a fogadó tagállam állampolgáraival. E jog kedvezménye kiterjed azokra a családtagokra is, akik nem valamelyik tagállam állampolgárai, és tartózkodási joggal vagy huzamos tartózkodási joggal rendelkeznek.
(2) Az első bekezdéstől eltérve, a fogadó tagállam nem köteles […] a huzamos tartózkodási jog megszerzését megelőzően szociális [helyesen: megélhetési költségek fedezésére szolgáló] segítséget nyújtani tanulmányok folytatásához, beleértve a szakképzést, amely segítség tanulmányi ösztöndíjat vagy diákhitelt biztosít a munkavállalókon, önálló vállalkozókon, e jogállásukat megtartó személyeken és családtagjaikon kívüli személyeknek.”
A holland jog
A Holland Királyság alapokmánya
14. A 2010‑ben módosított Statuut voor het Koninkrijk der Nederlanden (a Holland Királyság alapokmánya) kimondja, hogy a Holland Királyság Hollandia, Aruba, Curaçao és Saint Maarten területekből áll.(8) Hollandiának és a Holland Királyságot alkotó további területeknek közös az állampolgársága, az államfője, valamint a kül‑ és védelempolitikája. Mindazonáltal az oktatáshoz és a tanulmányok finanszírozásához hasonló területek autonómok maradnak, bár lehetséges az együttműködés.
A tanulmányok finanszírozásáról szóló törvény
15. A Wet Studiefinanciering (a tanulmányok finanszírozásáról szóló törvény, a továbbiakban: 2000. évi Wsf) határozza meg a hollandiai és külföldi tanulmányok támogatásának feltételeit. A holland felsőoktatásban tanulmányai támogatására az a hallgató jogosult, aki 18–29 év közötti, kijelölt vagy akkreditált intézményben tanul és eleget tesz az állampolgárságra vonatkozó feltételnek. A 2.2. cikk határozza meg az állampolgárságra vonatkozó feltételt. Ennek az felel meg, aki holland állampolgár, és aki olyan nem holland állampolgár, akit a tanulmányi támogatás terén nemzetközi egyezmény vagy nemzetközi szervezet határozata alapján holland állampolgárnak kell tekinteni.
16. A Hollandiában gazdasági tevékenységet végző uniós polgárokra és családtagjaikra a tanulmányok támogatását illetően nem vonatkozik a hollandiai lakóhellyel kapcsolatos követelmény. Így a Hollandiában dolgozó, de máshol lakóhellyel rendelkező határ menti ingázók(9) és családtagjaik a jogosultak közé tartoznak. Ellenben azok az uniós polgárok, akik nem folytatnak Hollandiában gazdasági tevékenységet, öt év jogszerű hollandiai tartózkodás után válnak jogosulttá a támogatásra.
17. A 2000. évi Wsf 2.13. cikke (1) bekezdésének d) pontjával összhangban 2007. szeptember 1‑jétől a hallgató nem jogosult a tanulmányai támogatásra, ha a tanulmányok támogatásának vonatkozó időszakában az egyetemi oktatásba való bejutás költségeihez vagy a megélhetési költségekhez nyújtandó támogatás iránti igényt érvényesít, amelyet valamely Hollandiától eltérő ország ilyen támogatások odaítélésére hatáskörrel rendelkező hatósága nyújt.
18. A 2000. évi Wsf 2.14. cikke (2) bekezdésének c) pontja értelmében a hordozható tanulmányi támogatást igénylő hallgatóknak (állampolgárságuktól függetlenül) amellett, hogy jogosultnak kell lenniük a hollandiai felsőfokú tanulmányok támogatására, eleget kell tenniük a hatból három év szabálynak is. Ez a rendelkezés csak azon hallgatókra alkalmazandó, akik 2007. augusztus 31‑ét követően felsőfokú tanulmányok folytatása érdekében Hollandián kívüli intézménybe iratkoztak be.
19. A 2000. évi Wsf 3.21. cikkének második bekezdése értelmében nem nyújtanak tanulmányi támogatást a támogatási kérelmet megelőző tanulmányi időszakok tekintetében. Bizonyos átmeneti intézkedések azonban alkalmazandóak. Így például a 12.1ba. cikk értelmében: „Arra a hallgatóra, aki 2007. szeptember 1. előtt Hollandián kívüli felsőfokú tanulmányokhoz nyújtott tanulmányi támogatásban részesült, a […] cikkek 2007. augusztus 31. előtti szövege alkalmazandó mindaddig, amíg megszakítás nélkül támogatásban részesül.”
20. A 2000. évi Wsf 11.5. cikke szerint a Minister van Onderwijs, Cultuur en Wetenschap (oktatási, kulturális és tudományügyi miniszter; a továbbiakban: miniszter) eltekinthet a hatból három év szabály alkalmazásától, amennyiben annak alkalmazása a 2000. évi Wsf védelmi célkitűzésére figyelemmel súlyos igazságtalansághoz vezetne (a továbbiakban: méltányossági rendelkezés).
21. 2014. január 1‑jét megelőzően a hatból három év szabály (állampolgárságtól függetlenül) nem vonatkozott a Hollandia „határ menti” területein(10) felsőfokú tanulmányok folytatása érdekében MNSF iránti kérelmet előterjesztő hallgatókra.
22. A nemzeti bíróság szerint az MNSF a következőkből áll: alapösztöndíj, amelynek szintje attól függ, hogy a hallgató otthon lakik‑e (azaz egyik vagy mindkét szülője lakcímén) vagy külön; útiköltség‑hozzájárulás (az úgynevezett OV vergoeding); maximált mértékű kiegészítő kölcsön; kiegészítő támogatás, melynek összege a szülők jövedelmétől függ; és tandíjkölcsön, melyek maximum összege főszabály szerint megegyezik a hollandiai oktatási intézmények által egyenértékű képzésért felszámítható díjjal.
Tényállás, az eljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
23. B. Martens Hollandiában született 1987. október 2‑án. Ott élt addig, amíg 1993 júniusában (majdnem hat éves korában) (ugyancsak holland állampolgárságú) szüleivel Belgiumba költözött, ott nőtt fel és fejezte be tanulmányait. B. Martens apja Belgiumban dolgozott, és most is ott dolgozik. 2006. október 1. és 2008. október 31. között mindazonáltal Hollandiában is dolgozott részmunkaidőben. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből úgy tűnik, hogy 2008 októbere után nem keresett munkát Hollandiában, és más módon sem volt jelen annak munkaerőpiacán. Ehelyett teljes munkaidőben Belgiumban foglalkoztatták.
24. 2006. augusztus 15‑én B. Martens a 2006/2007‑es tanévben beiratkozott a Holland Antillák egyetemének alapképzésére Curaçaón. Ottani tanulmányai alatt szülei jelentős anyagi támogatásban részesítették (megélhetési költségek és tanulmányi költségek), és lányuk után családi támogatásban részesültek Belgiumban. A kérdést előterjesztő bíróság kifejtette, hogy ez a családi támogatás eltér a felnőtt hallgatóknak járó tanulmányi támogatástól; és hogy a flamand közösség rendszerint nem biztosítja ez utóbbit az úgynevezett európai felsőoktatási térségen kívüli oktatási intézményekben folytatott tanulmányokhoz.
25. 2008. június 24‑én B. Martens a holland hatóságoktól kérte tanulmányai támogatását (alapösztöndíj és utazási költségtérítés). Kijelentette, hogy más államtól nem részesül tanulmányi támogatásban, és hogy a Holland Antillák egyetemére való beiratkozását megelőző hat évből (azaz 2000 és 2006 között) legalább három évig Hollandiában lakott. Úgy tűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság nem kételkedik B. Martens nyilatkozatának jóhiszeműségében, és úgy véli, hogy félreértés történhetett az időpontban a hatból három év szabály tekintetében.
26. 2008. augusztus 22‑i határozatával a miniszter tanulmányi támogatást állapított meg B. Martens számára a 2007 szeptemberétől kezdődő időszakra, ami azt jelenti, hogy tanulmányainak második évétől kezdődően részesült támogatásban. Ezt a támogatást időről időre megújították, és azon a feltételezésen alapult, hogy B. Martens eleget tett a hatból három év szabálynak.
27. 2009. február 1‑jén B. Martens kiegészítő kölcsönt igényelt, amelyet ugyancsak megkapott.
28. Ezután egy vizsgálatot követően a miniszter 2010. május 28‑án megállapította, hogy B. Martens a 2000 augusztusa és 2006 júliusa közötti időszakban nem
lakott három évig Hollandiában, és úgy határozott, hogy vissza kell vonni a már kifizetett (19 481,64 euró összegű) támogatásokat. B. Martenst felszólították a már kifizetett összegek visszatérítésére.
29. A B. Martens által e határozatokkal szemben benyújtott panaszt megalapozatlannak nyilvánították, ahogyan a rechtbank ҆s‑Gravenhage (a továbbiakban: rechtbank) elé terjesztett keresetét is. Ezt követően nyújtott be fellebbezést a rechtbank ítéletével szemben a kérdést előterjesztő bíróság elé. B. Martens azzal érvelt, hogy a határozatok megsértették a bizalomvédelem elvét, és hogy a miniszter határozatát nem igazolhatja a Hollandiához való kellő kötődés állítólagos hiánya.
30. 2011. július 1‑jén B. Martens befejezte alapképzését és Hollandiába költözött.
31. A kérdést előterjesztő bíróság elhalasztotta a fellebbezésről való döntést addig, amíg a Bíróság meghozta a Bizottság kontra Hollandia ügyben az ítéletét,(11) amelyre 2012. június 14‑én került sor.
32. A miniszter ezt követően elfogadta, hogy B. Martens apja határ menti ingázó volt Hollandiában 2006. október 1. és 2008. október 31. között, és hogy B. Martens következésképpen a 2007 szeptembere és 2008 októbere közötti időszak tekintetében jogosult volt hordozható tanulmányi támogatásra.(12) Ez azért történt így, mert a Bizottság kontra Hollandia ügyben hozott ítélet eredményeként ilyen körülmények között nem lehetett alkalmazni a hatból három év szabályt. A miniszter azonban fenntartotta a határozatot annyiban, amennyiben visszavonta a támogatást attól az időponttól (azaz 2008 novemberétől) kezdődően, amikor B. Martens apja már nem volt határ menti ingázó Hollandiában.
33. A kérdést előterjesztő bíróság szerint a miniszter nem arra a tényre alapozta határozatát, hogy B. Martens anyagi támogatáshoz juthatott Belgiumból (bár a kérdést előterjesztő bíróság szerint úgy tűnik, hogy Belgium nem biztosít tanulmányi támogatást az Európai Unión kívül letelepedett oktatási intézményekben folytatott tanulmányokhoz), és ezért a kérdést előterjesztő bíróság nem foglalkozott tovább ezzel a kérdéssel.(13)
34. Mindezek alapján a kérdést előterjesztő bíróság felfüggesztette az eljárást, és a következő kérdéseket utalta előzetes döntéshozatalra:
„1A. Úgy kell‑e értelmezni az uniós jogot, különösen az EUMSZ 45. cikket és az 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdését, hogy azzal ellentétes, ha […] Hollandia megszünteti valamely nagykorú gyermeknek – aki holland állampolgárságú, Belgiumban lakóhellyel rendelkező és részben Hollandiában, részben Belgiumban dolgozó határ menti munkavállalóval szemben tartásra jogosult – az EU‑n kívüli tanulmányok finanszírozására való jogosultságát attól az időponttól kezdődően, amikor a határ menti munkavállalói tevékenység véget ért, és a határ menti munkavállaló már csak Belgiumban vállalt munkát, amiatt, hogy a gyermek nem tesz eleget azon feltételnek, hogy az adott oktatási intézménybe történő beiratkozást megelőző hat évből legalább három évig Hollandiában lakjon?
1B. Ha az 1A. kérdésre igenlő válasz adandó: Ellentétes‑e az uniós joggal a tanulmányok támogatásának olyan időszakra történő nyújtása – feltéve, hogy ennek további feltételei teljesülnek –, amely rövidebb, mint a tanulmányok időtartama, amelyhez a támogatást nyújtják?
Amennyiben a Bíróság az 1A. és az 1B. kérdés megválaszolása során arra az eredményre jut, hogy a munkavállalók szabad mozgáshoz való jogára vonatkozó jogszabályokkal nem ellentétes, hogy B. Martens számára 2008 novemberétől 2011 júniusáig, vagy ezen időszak egy részére állapítsák meg a tanulmányok támogatását:
2. Úgy kell‑e értelmezni az EUMSZ 20. cikket és az EUMSZ 21. cikket, hogy ezekkel ellentétes, ha az uniós tagállam – Hollandia – nem hosszabbítja meg a tengerentúli országok és területek (Curaçao) valamely oktatási intézményében folytatott tanulmányok támogatását, amelyre az érintett azért volt jogosult, mert apja Hollandiában határ menti munkavállalóként dolgozott, amiatt, mert az érintett nem teljesíti a valamennyi uniós polgárra, így a saját állampolgárokra is vonatkozó azon feltételt, hogy az e tanulmányokra való beiratkozását megelőző hat évből legalább három évig Hollandiában lakjon?”
35. Írásbeli észrevételt nyújtott be a dán és a holland kormány, valamint az Európai Bizottság. Ezek a felek szóbeli észrevételeket is tettek a 2014. július 2‑i tárgyaláson.
Értékelés
Előzetes megjegyzések
36. Az oktatás legalább az oktatást biztosító tagállamnak, (pénzügyi önállósága esetén) magának a hallgatónak vagy azoknak jelent költségeket, akik pénzügyi szempontból eltartják a hallgatót, valamint az oktatás más (köz‑ és magánjellegű) támogatóinak. Az uniós jog szempontjából a tagállamok hatáskörébe tartozik annak eldöntése, hogy támogatják‑e, és ha igen, milyen mértékben a felsőfokú tanulmányokat. Az uniós jog főszabály szerint nem avatkozik be a tagállam azon döntésébe, hogy hozzáférhetővé tesz‑e támogatást a területén vagy esetleg az Európai Unió területén kívül található felsőoktatási intézményekben folytatott tanulmányok esetében, és az ilyen finanszírozáshoz általa hozzárendelt feltételekbe sem.
37. A hivatkozott támogatást igénylő bizonyos kérelmezők helyzete azonban az uniós jog hatálya alá tartozhat. Az ilyen kérelmezők következésképpen jogokat származtathatnak az uniós jogból akár származási tagállamuk vonatkozásában is. Így (kétségtelen) hatáskörük gyakorlása során a tagállamok kötelesek tiszteletben tartani az uniós jogot.(14) Különösen azt kell biztosítaniuk, hogy például az ilyen támogatás odaítélésének feltételei ne képezzék a tagállamok területén a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jog indokolatlan korlátozását, és ne jelentsenek állampolgárságon alapuló hátrányos megkülönböztetést.(15)
38. A jelen ügyben következésképpen nem Hollandia azon döntése vitatott, hogy támogatja a Hollandián kívüli felsőfokú tanulmányokat, hanem sokkal inkább az a feltétel (azaz a hatból három év szabály), amelyet annak eldöntése során alkalmaz, hogy biztosítja‑e vagy sem a hivatkozott támogatást az adott kérelmezőnek.
39. A lakóhelyre vonatkozó feltételekkel és a tanulmányi támogatással foglalkozó korábbi ügyek gyakran hallgatóvá vált munkavállalókat érintettek; akik már nem részesültek másoktól támogatásban.(16) Nem szokatlan azonban az, hogy a hallgatókat továbbra is családtagjaik (rendszerint egyik vagy mindkét szülő) tartják el tanulmányaik időszakának teljes egészében vagy annak egy részében. Ilyen esetben a tanulmányi támogatás enyhítheti az egyébként az e családtagokra háruló pénzügyi terhet. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a szakmai képesítéssel záruló egyetemi tanulmányok folytatásához nyújtott megélhetési és tanulmányi költségek fedezésére szolgáló támogatások, a migráns munkavállalók gyermekeit is beleértve, az 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése értelmében vett szociális kedvezménynek minősülnek,(17) de csak annyiban, amennyiben továbbra is e migráns munkavállaló gondoskodik a gyermek ellátásáról.(18)
40. A jelen ügyben nem vitatott, hogy B. Martens apja támogatta őt curaçaói tanulmányai alatt. Következésképpen a B. Martens által igényelt hordozható tanulmányi támogatás az 1612/68 rendelet értelmében vett szociális kedvezménynek minősül az apja szempontjából. Mára elfogadott, hogy B. Martens jogosult volt az MNSF‑re 2007 októberétől 2008 októberéig, amely időszakban apja határ menti ingázó volt Hollandiában. A kérdés az, hogy ezt követően rendelkezett‑e jogosultsággal.
41. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdéssel arra kérik a Bíróságot, hogy összpontosítson B. Martens mint egy korábbi határ menti ingázó által eltartott gyermek helyzetére. Ha B. Martens hivatkozhat arra, hogy apja korábban határ menti ingázó volt Hollandiában, és ebből jogokat származtathat arra, hogy curaçaói tanulmányainak fennmaradó részében továbbra is hozzájusson a tanulmányi támogatáshoz, akkor nem kell megvizsgálni az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdést, amely a B. Martenst uniós polgárként megillető saját jogaira összpontosít.(19) (Hollandia csak ez utóbbi összefüggésben foglalt egyértelműen állást a jogok korlátozásának esetleges igazolásával kapcsolatban.)
42. A teljesség kedvéért mindkét kérdést megválaszolom. Ezelőtt azonban megvizsgálom, hogy B. Martens tanulmányainak helye (Curaçao) felvet‑e kérdéseket a munkavállalók szabad mozgása és az uniós polgárságból eredő jogok területi hatálya tekintetében.
Az uniós jog alkalmazásának területi hatálya
43. Curaçao a Holland Királyság része, de tengerentúli területnek is minősül. A hatból három év szabály B. Martensre való alkalmazása arra utal, hogy a miniszter álláspontja szerint B. Martens nem „Hollandiában” tanult.(20) A tárgyaláson a holland kormány megerősítette, hogy ez az álláspontjuk.
44. Felvet‑e kérdéseket B. Martens tanulmányainak helye a munkavállalók szabad mozgása és/vagy az uniós polgárságból eredő jogok területi hatálya tekintetében?
45. Igaz, hogy az Unió és a TOT‑ok közötti különleges rendszer fennállása esetén a Szerződések azon rendelkezései, amelyek nem az EUMSZ negyedik részében találhatók, csak kifejezett utalás esetén alkalmazandók.(21) Így, kivéve ha a Szerződések nem állapítják meg kifejezetten azt, hogy valamely különös cikk alkalmazandó az Európai Unión kívüli területekre vagy harmadik államokra is,(22) a hivatkozott cikk nem alkalmazandó a TOT‑okra.(23)
46. Véleményem szerint e kérdések nem merülnek fel a jelen ügyben.
47. Itt nem az a kérdés, hogy alkalmazandó‑e az uniós jog azért, mert valamely uniós polgár (legyen gazdaságilag aktív vagy inaktív) elköltözött az egyik tagállamból valamely TOT területére. Sokkal inkább az számít, hogy valamely uniós polgár két tagállam (Hollandia és Belgium) közötti mozgásából és azt követő, nem az állampolgársága szerinti tagállambeli (belgiumi) tartózkodásából erednek‑e jogok azzal a tanulmányi támogatással összefüggésben, amelyet e tagállamok egyike (Hollandia) kínál a külföldi tanulmányokhoz.
48. Különösen, a feltételt (azaz a hatból három év szabályt) a jelen ügyben olyan uniós polgárra (B. Martensre) alkalmazták, aki a Hollandiából Belgiumba való költözésekor a szabad mozgás és tartózkodás jogát gyakorolta, és aki legalább addig Belgiumban lakott tovább, míg Curaçaóba költözött ottani tanulmányok folytatása céljából.(24) Következésképpen folyamatosan az uniós jogból eredő jogait gyakorolta legalább addig az időpontig, amikor e jogokra kíván hivatkozni az MNSF‑hez való hozzájutás érdekében.(25) B. Martens emellett egy olyan uniós polgár eltartott gyermeke, aki az őt munkavállalóként megillető jogokat gyakorolta, amikor származási tagállamából (Hollandiából) a fogadó tagállamba (Belgiumba) költözott, ottani tartózkodás és munkavállalás céljából, majd miközben továbbra is Belgiumban lakott, részmunkaidőben Hollandiában dolgozott, végül teljes munkaidőben vállalt munkát a lakóhelye szerinti fogadó tagállamban (Belgiumban).
49. Ilyen körülmények között az uniós jog hatálya alá tartozik mind B. Martens, mind az apja helyzete.
Az első kérdés: a munkavállalók szabad mozgása
Bevezetés
50. A kérdés telőterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy B. Martens apja, aki korábban határ menti ingázó volt, és az MNSF‑et igénylő eltartott lánya hivatkozhat‑e jogokra az apa Hollandiában fennálló munkavállaló jogállására tekintettel, ahol már azért nem dolgozik, mert teljes munkaidőben Belgiumban foglalkoztatják.
51. Az észrevételeket előterjesztő és a tárgyaláson megjelent valamennyi fél egyetért abban, hogy az EUMSZ 45. cikk és az 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése kizárja, hogy Hollandia a hatból három éves szabályt alkalmazza az MNSF migráns munkavállalóknak és határ menti ingázóknak való biztosítása feltételeként Hollandiában. Ez volt a Bíróság végkövetkeztetése is a C‑542/09. sz. ügyben hozott ítéletében.(26) Amíg B. Martens apja Hollandiában dolgozott, addig (állításuk szerint) B. Martens megkaphatta a hordozható tanulmányi támogatást. Mindazonáltal azzal érvelnek, hogy amennyiben valamely munkavállaló már nem határ menti ingázó, úgy e két rendelkezés egyike sem alkalmazandó tovább.
52. Úgy tűnik számomra, hogy lényegtelen, hogy korábbi határ menti ingázóként mit lehet (vagy nem lehet) igényelni. Az egyszerű tény az, hogy B. Martens apja továbbra is migráns munkavállaló. B. Martens apja korábbi határ menti ingázó jogállása elvesztésének hatásaira összpontosítva a felek figyelmét elkerülték az e tényhez kapcsolódó következmények.
B. Martens apja EUMSZ 45. cikkből eredő jogának korlátozása
53. Az EUMSZ 45. cikk magában foglalja mind az állampolgárság alapján történő minden hátrányos megkülönböztetés megszüntetését a tagállamok munkavállalói között a foglalkoztatás, a javadalmazás, valamint az egyéb munka‑ és foglalkoztatási feltételek tekintetében, mind a munkavállalók Unión belüli szabad mozgásának jogát foglalkoztatási ajánlatok elfogadása érdekében.
54. A Szerződés munkavállalók szabad mozgására irányuló rendelkezéseinek célja, hogy az uniós polgárok számára lehetővé tegye bármilyen szakmai tevékenység gyakorlását az Unió területén belül. Ezzel párhuzamosan következésképpen tiltják azokat a megállapodásokat, amelyek hátrányosan érintik a más tagállam területén gazdasági tevékenységet gyakorolni kívánó uniós polgárokat (akik ezért elhagyják származási országukat).(27) E rendelkezések ezáltal tiltják azokat az intézkedéseket, amelyek alkalmasak arra, hogy megzavarják vagy kevésbé vonzóvá tegyék a hivatkozott szabadságoknak az uniós polgárok általi gyakorlását.(28) E szabadság akadályának minősülnek az olyan intézkedések, amelyek azzal járnak, hogy a munkavállaló a munkavállalók szabad mozgáshoz való jogának gyakorlása miatt elveszítené a neki valamely tagállam jogszabályaiban biztosított szociális előnyöket.(29) Ez vonatkozik arra az esetre is, amikor a nemzeti jog az érintett munkavállaló állampolgárságára való tekintet nélkül az állampolgárt megakadályozza abban, vagy visszatartja attól, hogy szabad mozgására vonatkozó jogát gyakorolva elhagyja származási országát.(30)
55. A jelen ügyben azért alkalmazták B. Martensre a hatból három év szabályt, mert megszűnt apja határ menti ingázó jogállása Hollandiában . A kérdést előterjesztő bíróság által ismertetett tények nem utalnak arra, hogy Hollandiában megtartotta munkavállaló jogállását (például, hogy munkát keresett ott, vagy más módon jelen volt a holland munkaerőpiacon).(31) B. Martens apja mindazonáltal nem vált gazdaságilag inaktívvá vagy a munkaerőpiacon jelen nem lévővé. Sokkal inkább munkavállalóként gyakorolta a szabad mozgáshoz való jogait annak érdekében, hogy teljes munkaidőben foglalkoztassák Belgiumban, ahol továbbra is lakóhellyel rendelkezik és dolgozik.(32) Ezért hivatkozhat az EUMSZ 45. cikkre az olyan intézkedésekkel szembeni védelem érdekében, amelyek hátrányos helyzetbe hozzák a másik tagállamban való munkavállalásra vonatkozó döntése miatt.
56. A hatból három év szabály alkalmazása lényegében vagy arra kényszeríti B. Martens apját, hogy munkavállalóként ne gyakorolja a szabad mozgáshoz való jogát, és csak Hollandiában keressen munkát (annak érdekében, hogy lányának továbbra is járjon az MNSF), vagy arra, hogy gyakorolja ugyan e szabadságot, de fogadja el a tanulmányi támogatás anyagi veszteségét és annak esetleges kockázatát, hogy nincs más, ezt kiváltó támogatás.
57. Az ilyen intézkedés korlátozza B. Martens apjának EUMSZ 45. cikkből eredő jogait. E rendelkezés értelmében ez tilos, kivéve ha objektíve igazolt.(33)
58. Amennyiben a Bíróság nem értene egyet ezzel az értékeléssel, úgy foglalkozni kell a C‑542/09. sz. ügyben hozott ítélet hatályával, az 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése (és/vagy e rendelet 12. cikke) szerinti védelem szintjével, és végül meg kell vizsgálni azokat a körülményeket, amelyek között a korábbi munkavállaló jogállás továbbra is kiválthat hatásokat.
A Bíróság C‑542/09. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben hozott ítéletének hatálya
59. A jelen ügyben részt vevő felek kiindulópontja a Bíróság C‑542/09. sz. ügyben hozott ítélete. A hivatkozott kötelezettségszegési eljárásban tett megállapításokat az EUMSZ 45. cikk és az 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése alapján tették meg, és az ügy a migráns munkavállalók és a határ menti ingázók hazai munkavállalókkal szembeni, állampolgárságon alapuló közvetett hátrányos megkülönböztetésével foglalkozott.
60. A Bíróság hivatkozott ügyben hozott ítélete értelmezésem szerint nem
fedte le kifejezetten a származási tagállamán kívül lakóhellyel rendelkező, de az uniós jog alapján őt megillető szabad mozgás jogát gyakorló, és ezáltal Hollandiában munkát vállaló holland állampolgár helyzetét is. (Erre a kategóriára az egyszerűség kedvéért hollandiai határ menti ingázóként hivatkozom).
61. A Bíróság azt mondta ki a Bizottság kontra Hollandia ügyben hozott ítéletében, hogy Hollandia nem teljesítette az EUMSZ 45. cikkből, valamint az 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdéséből eredő kötelezettségeit, mivel a migráns munkavállalóktól, a határ menti munkavállalóktól és az általuk eltartott családtagtagoktól a (2000. évi Wsf 2.14. cikkének (2) bekezdésében szereplő) hatból három év szabálynak a teljesítését követeli meg ahhoz, hogy jogosultak legyenek a Hollandián kívüli felsőfokú tanulmányok támogatására. A Bíróság megállapította, hogy a 7. cikk (2) bekezdése biztosítja, hogy a hazai munkavállalókkal azonos szociális és adókedvezményeket élveznek mind a fogadó tagállamban lakó migráns munkavállalók, mind a határ menti ingázók, akik ez utóbbi tagállamban dolgoznak, miközben valamely más tagállamban laknak.(34)
62. A Bíróság megállapította, hogy a hatból három év szabályhoz hasonló intézkedést „főként a más
tagállamok állampolgárságával rendelkező migráns munkavállalók és határ menti ingázók kárára alkalmazzák, mivelhogy a belföldi lakóhellyel nem rendelkező személyek leggyakrabban külföldi állampolgárok”.(35) A Bíróság kimondta, hogy ahhoz, hogy megállapítható legyen a közvetett hátrányos megkülönböztetés, „nem szükséges, hogy [az intézkedés] az összes belföldi állampolgárt előnyben részesítse, vagy hogy kizárólag más tagállamok állampolgárait érintse hátrányosan, a belföldi állampolgárokat pedig ne”.(36) A Bíróság ezt követően úgy azonosította a hordozható támogatáshoz való hozzáférés szempontjából az összehasonlítható helyzeteket, mint az i. egyrészt a Hollandiában alkalmazásban álló, de valamely más tagállamban lakóhellyel rendelkező migráns munkavállalók és a Hollandiában lakóhellyel rendelkező és kereső tevékenységet is ott végző, de a hatból három év szabályt nem teljesítő migráns munkavállaló helyzete, ii. másrészt a Hollandiában alkalmazásban álló és lakóhellyel rendelkező holland munkavállaló helyzete.(37)
63. A Bíróság nem kezelte külön a hollandiai határ menti ingázók helyzetét. Az egymással összehasonlítandó két kategória azonosítása során az állampolgárságon alapuló hátrányos megkülönböztetésre összpontosított.
64. A B. Martens apjához hasonló hollandiai határ menti ingázó munkavállalót lényegében azért kezelik a belföldi munkavállalóktól eltérően, mert gyakorolta a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogát, nem
pedig állampolgársága alapján, amely ugyanaz, mint az övéké. Ennek eredményeként úgy tűnik számomra, hogy nem hivatkozhat minden további magyarázat nélkül a C‑542/09. sz. ügyben megállapított közvetett hátrányos megkülönböztetésre.
65. Következésképpen alaposabban meg kell vizsgálni az 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdését.
Az 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése szerinti egyenlő bánásmód
66. Az 1612/68 rendelet 7. cikkében (és 12. cikkében) szereplő szabályok a munkavállalók EUMSZ 45. cikkel biztosított, Európai Unión belüli szabad mozgása különös kifejeződésének minősülnek.(38) A hivatkozott rendelet preambulumának negyedik preambulumbekezdése értelmében ez a jog megkülönböztetés nélkül megilleti a határ menti ingázókat is. Így a 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése biztosítja, hogy a migráns munkavállalókat és a határ menti ingázókat a belföldi munkavállalókkal azonos módon kezeljék. Véd az állampolgárságon alapuló közvetlen vagy közvetett hátrányos megkülönböztetéstől.(39)
67. Ahhoz, hogy valamely munkavállaló hivatkozhasson az egyenlő bánásmódhoz való jogra a tanulmányok támogatásának 7. cikk (2) bekezdése értelmében vett szociális kedvezményként való biztosítása érdekében, ennek a munkavállalónak továbbra is gondoskodnia kell családtagja ellátásáról.(40) Úgy tűnik, hogy a jelen ügyben ez a helyzet. A gyermeknek nem kell abban a tagállamban rendelkeznie lakóhellyel, ahol a munkavállaló lakik és dolgozik (vagy ahol a határ menti ingázó dolgozik).(41)
68. A jelen ügyben B. Martens apját azért részesítették kevésbé kedvező bánásmódban, mert munkavállalóként gyakorolta a szabad mozgáshoz való jogát, nem
pedig holland állampolgársága miatt.
69. A 7. cikk (2) bekezdésének szövegében, amelynek értelmében „[valamely tagállamnak egy másik tagállam területén foglalkoztatott állampolgára a] hazai munkavállalókkal azonos szociális és adókedvezményeket élvez”, a mondat alanya a közvetlenül előtte található 7. cikk (1) bekezdésben szereplő munkavállaló; ez az a munkavállaló, aki valamely tagállamnak egy másik tagállam területén foglalkoztatott állampolgára. Az 1612/68 rendelet egyéb, különösen a „Foglalkoztatás és egyenlő bánásmód” című II. címben szereplő rendelkezései ugyancsak arra a munkavállalóra hivatkoznak, aki valamely tagállamnak egy másik tagállam területén foglalkoztatott állampolgára.
70. A Bíróság ítélkezési gyakorlata mindazonáltal azt mutatja, hogy az egyenlő bánásmód 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdésében szereplő szabálya tágabb, mint az állampolgárságon alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve.(42)
71. Így a Hartmann‑ítéletben a Bíróság megállapította, hogy a Szerződés munkavállalók szabad mozgására vonatkozó rendelkezéseinek hatálya magában foglal „a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó jogát igénybevevő és a lakóhelyétől eltérő tagállamban kereső tevékenységet folytató minden [uniós] polgár[t] – lakóhelyétől vagy állampolgárságától függetlenül ”.(43) Az ilyen személy tehát ugyancsak az 1612/68 rendeletnek a hatálya alá tartozik.(44) Így G. Hartmann helyzete, aki másik tagállamban rendelkezett lakóhellyel, de az állampolgársága szerinti tagállamban dolgozott, a Szerződés munkavállalók szabad mozgására vonatkozó rendelkezéseinek, ennélfogva az 1612/68 rendeletnek a hatálya alá tartozik.(45) Hivatkozhatott a migráns munkavállaló 1612/68 rendelet szerinti jogállására, és ugyanúgy hivatkozhatott a 7. cikkre, mint az e rendelkezés hatálya alá tartozó bármely más munkavállaló.(46) A Bíróság az ő helyzetében lévő személlyel (a szabad mozgást gyakorló munkavállalóval) szembeni bánásmódot hasonlította össze a belföldi munkavállalókkal (azaz azon belföldi munkavállalókkal, akik nem
gyakorolták a szabad mozgás és tartózkodás jogát) szembeni bánásmóddal.
72. Ezzel összefüggésben a Bíróság hivatkozott továbbá az 1612/68 rendelet preambulumának negyedik preambulumbekezdésére, amelynek értelmében a szabad mozgáshoz való jog „megkülönböztetés nélkül megilleti az állandó munkavállalókat, az idénymunkásokat, a határ menti ingázókat […]”.(47) A munkavállaló hivatkozhat az 1612/68 rendelet 7. cikkére is az állampolgársága szerinti tagállammal szemben, ahol lakóhellyel rendelkezik, és valamely másik tagállamban foglalkoztatják.(48)
73. Úgy tűnik tehát, hogy az 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése szerinti „hazai munkavállaló” fogalmát úgy kell értelmezni, hogy az azt a belföldi munkavállalót jelenti, aki nem gyakorolta a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogot, és hogy a hivatkozott rendelkezés szerinti védelem szintje az állampolgárságtól független egyenlő bánásmód annak érdekében, hogy ösztönözze az uniós jog szerinti szabad mozgás és tartózkodás gyakorlását.
74. Következésképpen mind az EUMSZ 45. cikk, mind az 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése megtiltja a tagállamoknak, hogy hátrányos helyzetbe hozzák azokat a munkavállalókat (legyenek akár állandó munkavállalók, idénymunkások vagy határ menti ingázók),(49) akik gyakorolták a szabad mozgás és tartózkodás jogát. Az 1612/68 rendelet 7. cikke (2) bekezdésének szó szerinti szövege ellenére e rendelkezés és az EUMSZ 45. cikk tehát megtiltja Hollandiának, hogy mindaddig, amíg határ menti ingázónak minősül, a hatból három év szabály alapján megtagadja a holland állampolgársággal rendelkező határ menti ingázó által eltartott gyermek tanulmányi támogatását. Ez azért van így, mert a hatból három év szabály hátrányos helyzetbe hozza a határ menti ingázót a hasonló körülmények között lévő belföldi munkavállalóval szemben.
A munkavállaló jogállás elvesztése
75. Már kifejtettem, hogy miért gondolom úgy, hogy a Bíróságnak itt nem
azt kell eldöntenie, hogy valamely személy továbbra is hivatkozhat‑e (és ha igen, milyen mértékben) a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó (bizonyos) rendelkezésekre azt követően, hogy elvesztette migráns munkavállalói vagy határ menti ingázó jogállását.(50) A teljesség kedvéért mindazonáltal elvontan foglalkozom e kérdéssel.
76. Meglátásom szerint a kérdés csak abban az esetben merül fel, ha valamely személy már nem gyakorolja ezt a szabadságot azzal, hogy dolgozik, ténylegesen munkát keres,(51) vagy más módon jelen van a fogadó tagállam munkaerőpiacán.(52) Ez a helyzet például akkor, ha a B. Martens apja helyzetében lévő személy beszünteti szakmai tevékenységét és nyugdíjba vonul (Belgiumban vagy másutt).
77. Főszabály szerint az ilyen személy nem származtathat többé jogokat korábbi munkavállaló jogállásából.(53) E jogállás elvesztése az uniós jog által annak biztosított védelem elvesztését jelenti. A foglalkoztatásban bekövetkező puszta változás azonban nem szükségszerűen vet véget e védelemnek.(54)
78. Ha az ilyen uniós polgár továbbra is a fogadó tagállam területén rendelkezik lakóhellyel, minden esetben hivatkozhat a 2004/38 irányelv 24. cikkének (1) bekezdése szerinti egyenlő bánásmód elvére, amely őt uniós polgársága miatt védelemben részesíti.(55) Ezzel összefüggésben a tartózkodás jogának alapja lehet az a tény, hogy korábban munkavállaló volt és/vagy megtartotta ezt a jogállását.(56) Az uniós jog továbbá maga biztosíthatja a korábbi munkavállaló jogállásból eredő vagy ahhoz kapcsolódó hivatkozott jogokat.(57)
79. A Bíróság elfogadta továbbá, hogy a korábbi migráns munkavállaló vagy határ menti ingázó jogállás hatásokkal járhat a munkaviszony megszűnése után.(58) Ez a (magasabb szintű) védelem továbbra is alkalmazható annak ellenére, hogy az ilyen személyt védelemben részesíthetik az uniós polgárságból eredő jogok akkor, amikor gazdaságilag már nem aktív. A munkavállalók szabad mozgása magasabb szintű védelmet biztosít. Különösen a tanulmányi támogatás tekintetében a Bíróság megállapította, hogy amíg a szülő migráns munkavállaló vagy határ menti ingázó jogállást élvez, a tagállam nem alkalmazhatja a helyben lakás feltételét, és nem hivatkozhat az indokolatlan pénzügyi teher elkerülésének célkitűzésére mint a belföldi munkavállalók és a migráns munkavállalók vagy határ menti ingázók közötti bánásmódbeli egyenlőtlenséget igazoló, közérdeken alapuló nyomós okra.(59) Így nem fogadhat el a helyben lakás feltételéhez hasonló intézkedést annak érdekében, hogy korlátozza a migráns munkavállalókkal vagy határ menti ingázókkal szemben a belföldi munkavállalókhoz képest tanúsított pénzügyi szolidaritást. Ennek eredményeként, eltérően az ilyen intézkedés uniós polgárságból eredő jogokkal összefüggő azonos célkitűzés
alapján való igazolásától, nem merülnek fel az ilyen feltétel arányosságára vonatkozó kérdések.(60)
80. Milyen körülmények között maradhat fenn a korábbi határ menti ingázó vagy migráns munkavállaló szabad mozgásából eredő jogok általi védelme (azaz a jogszabály által kifejezetten biztosítottól eltérő védelemben részesülés)?
81. Egyértelmű, hogy bizonyos szociális kedvezmények hatásainak miért kell továbbra is fennállniuk a lakóhelytől függetlenül. Ez akkor a legnyilvánvalóbb, amikor a kedvezmény szervesen kapcsolódik a munkavállaló munkaviszonyának vagy szakmai tevékenységének megszűnéséhez.(61) Így a munkaszerződés megszűnésekor járó végkielégítés eleve csak annak a személynek jár, aki korábban foglalkoztatott volt, de már nem az. Ilyen körülmények között lehetővé kell tenni a korábbi munkavállaló jogállásra való hivatkozást. A másodlagos jog alátámasztja ezt az álláspontot.(62)
82. Ha a szociális kedvezmény biztosítását megalapozó esemény vagy helyzet csak a foglalkoztatási jogviszony megszűnését követően merül fel, és nem
kapcsolódik ehhez a tényhez vagy a munkavállaló korábbi szakmai tevékenységéhez, akkor főszabály szerint nem lehet tovább hivatkozni például az 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdésére vagy az EUMSZ 45. cikkre.(63) Így, amennyiben maga a korábbi munkavállaló folytat később tanulmányokat a fogadó tagállamban, a Bíróság megállapította, hogy e személy megtartja munkavállaló jogállását, következésképpen az ellátáshoz és oktatási támogatáshoz való hozzáférés igénylése során hivatkozhat az 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdésére, feltéve, hogy kapcsolat áll fenn a korábbi foglalkoztatási tevékenység és a folytatott tanulmányai között.(64) Ellenben, ha a korábbi foglalkoztatási jogviszony pusztán mellérendelt a támogatással finanszírozandó tanulmányok vonatkozásában, akkor nem tartja meg munkavállaló jogállását és nem élhet ilyen hivatkozással.(65) Kivételesen, amennyiben valamely munkavállaló önhibáján kívül válik munkanélkülivé, és a munkaerőpiacon érvényesülő feltételek alapján köteles magát szakmailag átképezni egy eltérő tevékenységi területre, akkor nem kell kapcsolatnak fennállnia a korábbi foglalkoztatással.(66)
83. Mi a helyzet akkor, ha a szociális kedvezményhez való hozzáférés szükségességét kiváltó esemény vagy helyzet a határ menti ingázó vagy migráns munkavállaló jogállás elvesztését megelőzően merült fel, de továbbra is fennmarad a hivatkozott jogállás elvesztését követően?
84. Ez véleményem szerint ismét csak a kedvezmény hatályától és biztosításának indokától függ.
85. Ezzel összefüggésben több fél hivatkozott a Fahmi és Esmoris Cerdeiro‑Pinedo Amado ítéletre; és ezért részletesebben megvizsgálom ezt az ügyet.
86. A Bíróság a hivatkozott ügyben megállapította, hogy semmilyen különös körülmény nem igazolta az azon elvtől való eltérést, hogy a határ menti ingázó vagy migráns munkavállaló jogállás elvesztése az ezzel a jogállással összefüggő védelem elvesztését jelenti olyan körülmények között, amikor a korábbi munkavállaló (aki már nem a fogadó tagállamban rendelkezett lakóhellyel) a munkavállalók szabad mozgására próbált hivatkozni annak érdekében, hogy az állam által a saját állampolgárai esetében alkalmazottakkal azonos feltételek mellett jusson tanulmányi támogatáshoz ez utóbbitól.(67)
87. Tényállását tekintve a hivatkozott ügy egy olyan korábbi munkavállalót érintett, aki családi támogatásban részesült, abbahagyta a munkát, rokkantsági ellátást igényelt, és a családi támogatási jogosultságot tanulmányi támogatási jogosultsággá(68) változtató jogalkotási reform eredményeként elvesztette ezt az ellátást azért, mert a lánya befejezte középfokú tanulmányait, és ezért már nem teljesítette azt az átmeneti feltételt, hogy a gyermekeknek ugyanazt a fajta oktatást kell folyamatosan igénybe venniük, mint amelyben 1995. október 1‑jén részesültek.
88. A Bíróság kimondta, hogy nem lehet arra hivatkozni, hogy a tanulmányi támogatáshoz való hozzájutás feltételei alkalmasak az EUMSZ 45. cikkből eredő jogok megsértésére olyan körülmények között, amikor a migráns munkavállaló megszünteti munkatevékenységét és visszatér származási tagállamába, ahol a gyermekei is laknak.(69) E következtetés kialakítása során a Bíróság megerősítette, hogy i. az 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdését nem lehet úgy értelmezni, hogy az azt jelenti, hogy a korábbi munkavállalók hivatkozhatnak arra annak érdekében, hogy hátrányos megkülönböztetés nélkül férjenek hozzá a fogadó tagállamok által biztosított szociális kedvezményekhez,(70) hanem azt úgy kell értelmezni, hogy ii. a joghatások akkor állhatnak fenn továbbra is, ha a kedvezmény szervesen kapcsolódik a munkavállaló foglalkoztatási jogviszonyának vagy szakmai tevékenységének megszűnéséhez,(71) és ha azokat jogszabály kifejezetten előírja.(72)
89. Röviddel ezután, a Leclere és Deaconescu ítéletben a Bíróság elfogadta azt, hogy amennyiben valamely munkavállaló befejezi szakmai tevékenységét, „továbbra is jogosult a foglalkoztatási jogviszonyából eredően megszerzett bizonyos
kedvezményekre”.(73) A hivatkozott ügyben Jacobs főtanácsnok azt az álláspontot képviselte, hogy az számít, hogy a korábbi belföldi munkavállaló (aki nem gyakorolta a szabad mozgáshoz való jogait) lakóhelyétől függetlenül, korábbi munkavállaló jogállására tekintettel részesült‑e a kedvezményben. Ha erre a kérdésre nemleges válasz adandó, akkor a korábbi migráns munkavállaló vagy határ menti ingázó nem hivatkozhat tovább az e jogállással biztosított védelemre.(74)
90. Arra a következtetésre jutok – és ismét hangsúlyozom, hogy elvontan foglalkozom e kérdéssel –, hogy a korábbi munkavállaló nem jogosult arra, hogy továbbra is élvezze a foglalkoztatási jogviszonya alatt megszerzett valamennyi kedvezményt. Az 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdésében szereplő „szociális kedvezmény” fogalma nagyon tág, és olyan kedvezményeket foglal magában, amelyek akár kapcsolódnak a munkaviszonyhoz, akár nem, és amelyek a hazai munkavállalóknak objektív munkavállalói minőségük alapján, vagy egyszerűen belföldi lakóhelyük folytán járnak.(75) Valamely korábbi munkavállaló továbbra is hivatkozhat a munkavállalók szabad mozgásából eredő jogokra azon szociális kedvezmények tekintetében, amelyek korábbi foglalkoztatási jogviszonyához kapcsolódnak. Az MNSF‑hez hasonló hordozható tanulmányi támogatás azonban főszabály szerint nem foglalkoztatási jogviszonyukra tekintettel biztosított a munkavállalóknak (vagy az általuk eltartott gyermekeknek). Ez olyan szociális kedvezmény, amelyet Hollandia valamennyi olyan uniós polgár számára elérhetővé tett, akik Hollandián kívül kívánnak tanulni, és akik kellő mértékben beilleszkedtek Hollandiában. Az uniós jog tehát megtiltja Hollandiának, hogy az ilyen kedvezményt megtagadja azoktól az uniós polgároktól, akik éltek a munkavállalók szabad mozgásával (mivel objektív munkavállalói minőségük eleve a beilleszkedés bizonyítéka).
91. Ez azt is jelenti, ahogyan azt Jacobs főtanácsnok kiemelte,(76) hogy amennyiben valamely tagállam foglalkoztatási jogviszonyuk befejezése ellenére és lakóhelyüktől függetlenül továbbra is biztosítja a szociális kedvezményeket a korábbi munkavállalóknak, úgy nem hozhat hátrányos helyzetbe olyan korábbi munkavállalókat, akik más tagállamok állampolgárai, vagy akik éltek a munkavállalók szabad mozgásával. Ezzel összefüggésben a korábbi határ menti ingázó vagy migráns munkavállaló továbbra is hivatkozhat az 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése által biztosított védelemre a határ menti ingázó vagy migráns munkavállaló jogállás megszűnését megelőző kedvezmények tekintetében.
92. Következésképpen a tagállamok feladata annak eldöntése, hogy a korábbi (belföldi) munkavállalók korábbi foglalkoztatásukból fakadóan foglalkoztatási jogviszonyuk megszűnését követően továbbra is élvezik‑e a tanulmányi támogatáshoz hasonló szociális kedvezményeket. Ha igen, akkor a tagállam nem kezelheti kevésbé előnyösen azokat a munkavállalókat, akik más tagállam állampolgárai és/vagy éltek a munkavállalók szabad mozgásával.
Az 1612/68 rendelet 12. cikke
93. Azon tény ellenére, hogy a kérdést előterjesztő bíróság csupán az EUMSZ 45. cikk és az 1612/68 rendelet 7. cikke tekintetében vár iránymutatást, valamennyi fél foglalkozott a hivatkozott rendelet 12. cikkével is az első kérdésre adandó válaszukkal összefüggésben (beleértve azt is, hogy alkalmazandó‑e az egyáltalán a határ menti ingázók gyermekére). A teljesség kedvéért indítványom e részét a hivatkozott rendelkezés vizsgálatával folytatom.
94. A 12. cikk külön, önálló jogosultságot biztosít azon munkavállalók gyermekeinek, akik valamely másik tagállam területén dolgoznak vagy dolgoztak.(77) Biztosítja számukra többek között az azon tagállam állami oktatásában való részvételt, ahol szülőjük alkalmazásban áll vagy állt (azaz migráns munkavállaló, vagy az volt), az állam saját állampolgáraiéval azonos feltételek mellett, ha a fogadó tagállam területén rendelkeznek lakóhellyel.(78) Így az ilyen helyzetben lévő gyermekek megkezdhetik és – adott esetben – be is fejezhetik tanulmányaikat a fogadó tagállamban,(79) Hivatkozhatnak a 12. cikkre akkor is, ha a fogadó tagállam a saját állampolgárainak lehetőséget kínál támogatásra külföldi tanulmányok vagy szakképzés esetén.(80) A 12. cikkre való hivatkozáshoz a kérelmezőnek nem kell migráns munkavállaló által eltartott gyermeknek lennie, nem kell igazolnia azt, hogy szülei rendelkeznek a fogadó tagállamban való tartózkodásra vonatkozó joggal, vagy bizonyítania azt, hogy szülei továbbra is migráns munkavállalók.(81) Szüleinek nem is kell házasnak maradnia vagy mindkettőnek uniós polgárnak lennie.(82) Az számít, hogy a gyermeknek a szüleivel (vagy az egyik szülőjével) kellett együtt élnie valamely tagállamban, amikor ugyanott valamelyik szülője munkavállalóként tartózkodott.(83) E tekintetben a 12. cikk hozzájárul az 1612/68 rendelet arra irányuló átfogó célkitűzéséhez, hogy a migráns munkavállaló családjának a fogadó államba történő integrálódása a lehető legkedvezőbb feltételekkel történjen.(84) Elengedhetetlen, hogy a migráns munkavállaló gyermekének lehetősége legyen megkezdeni és folytatni tanulmányait a fogadó tagállamban, tanulmányai sikeres befejezése érdekében.(85) Ezért mind az oktatáshoz való jog, mind az ehhez kapcsolódó tartózkodási jog egészen addig fennáll, amíg a gyermek be nem fejezi a tanulmányait.(86)
95. Mindazonáltal a határ menti ingázó eleve nem
lakik és
dolgozik a fogadó tagállamban.
96. A 12. cikk szó szerinti szövege azt sugallja, hogy az nem alkalmazandó a határ menti munkavállalók gyermekeire. Az ilyen értelmezés azonban nehezen tűnik összeegyeztethetőnek azzal az elvvel, hogy a migráns és határ menti munkavállalókat azonos módon kell kezelni, ami az 1612/68 rendelet preambulumának negyedik preambulumbekezdéséből, valamint a munkavállalók szabad mozgásával kapcsolatban kialakított állandó ítélkezési gyakorlatból(87) következik.
97. Mindenesetre, még ha a (határ menti ingázó) szülőnek nem kell is a fogadó tagállamban lakóhellyel rendelkeznie annak érdekében, hogy alkalmazható legyen az 1612/68 rendelet 12. cikke (e kérdést kifejezetten nyitva hagyom), a gyermeknek – számomra úgy tűnik – ottani lakóhelye vagy tanulmányai révén fel kell tudnia mutatni valamilyen kapcsolatot vagy beilleszkedést a fogadó tagállam vonatkozásában. Itt nem közlök végkövetkeztetést arról, hogy pontosan hogyan kell meghúzni ezt a határvonalat. A jelen ügyben B. Martens nem lakott Hollandiában akkor, amikor apja határ menti ingázó volt ott, és B. Martens Hollandián kívüli oktatási intézményben folytatott tanulmányai tekintetében igényelt támogatást.
98. Arra a következtetésre jutottam, hogy az 1612/68 rendelet 12. cikke nem releváns a jelen ügy szempontjából.
A második kérdés: az uniós polgárok szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való joga
99. Nem gondolom, hogy a Bíróságnak meg kell válaszolnia az uniós polgárságra vonatkozó második kérdést. Az EUMSZ 20. cikk és az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdése a munkavállalók szabad mozgása tekintetében az EUMSZ 45. cikk különös kifejeződésének minősül;(88) és B. Martens apja továbbra is hivatkozhat ez utóbbi rendelkezésre. Amennyiben a Bíróság nem ért egyet ezzel, és a második kérdés megválaszolása mellett dönt, úgy vélem, hogy a fennálló ítélkezési gyakorlat tartalmazza azokat az elemeket, amelyek szükségesek a kérdést előterjesztő bíróság iránymutatással való ellátásához.
100. A C‑542/09. sz. ügyben hozott ítélet nem vizsgálta a hatból három év szabálynak az olyan holland állampolgárok eltartott gyermekeire való alkalmazását, akik sem nem gazdaságilag aktívak, sem nem helyi lakosok Hollandiában. A Bíróság azonban későbbi ügyekben hasonló intézkedéseket vizsgált az uniós polgársághoz kapcsolódó jogok tekintetében, különösen olyan Németországon kívül tartózkodó német állampolgárok esetében, akik Németországban igényeltek tanulmányi támogatást.(89)
101. A Bíróság lényegében megállapította, hogy a tanulmányok más tagállamban történő folytatásához képzési támogatást kínáló tagállamoknak gondoskodniuk kell arról, hogy e támogatás nyújtásának módja ne képezze a tagállamok területén a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való, az EUMSZ 21. cikkben szereplő jog indokolatlan korlátozását.(90) A meghatározott időtartam tekintetében megszakítás nélküli lakóhelyre vonatkozó feltétel ilyen korlátozásnak minősült: eltántoríthatja a polgárokat a más tagállamban való szabad mozgásra és tartózkodásra vonatkozó joguk gyakorlásától, mivel ha megteszik, elveszthetik a képzési támogatáshoz való jogukat.(91)
102. Annak vizsgálata során, hogy az ilyen korlátozás igazolható‑e (állampolgárságtól független) közérdeken alapuló objektív megfontolásokkal és a kérdéses intézkedés arányosságával az általa követett jogszerű célkitűzés tekintetében, a Bíróság kifejtette, hogy valamely tagállam számára jogszerű a külföldi tanulmányok teljes időtartamának anyagi támogatását azon feltételtől függővé tenni, hogy a hallgatók bizonyítsák, hogy kellő mértékben beilleszkedtek a támogatást biztosító tagállamba.(92) Ezt a célkitűzést a Bíróság más oldalról közelítve fogalmazta meg, nevezetesen úgy, hogy elkerüljék az olyan indokolatlan teher finanszírozó tagállamra hárulását, amely az általa nyújtható támogatások általános szintjére is hatással lehet.(93) Mindazonáltal a meghatározott időtartam tekintetében megszakítás nélküli tartózkodásra vonatkozó feltételt túl általánosnak és kizárólagosnak tekintették, valamint olyannak, amely túllépi az e cél eléréséhez szükséges mértéket; következésképpen nem volt arányosnak tekinthető.(94) Más tényezők is bizonyíthatják a finanszírozó tagállammal fennálló kapcsolat megfelelő szintjét, mint például az állampolgárság, a család, a munkahely, a nyelvtudás vagy más szociális vagy gazdasági kötelék fennállása.(95)
103. Így ha valamely uniós polgár gazdaságilag nem (vagy már nem) aktív, a munkavállalás és a család bizonyíthatja a kapcsolatot azzal a tagállammal, amelytől támogatást kér. Ez magában foglalja különösen az érintett hallgató (korábbi) munkavállalását, de esetlegesen a hallgatót eltartó családtagok (rendszerint szülők) jelenlegi vagy múltbeli munkavállalását is.(96) Mivel a kapcsolat szintje pusztán olyan feltétel, amelyet a kedvezményezettek csoportjának korlátozására használnak annak érdekében, hogy elkerüljék a finanszírozó tagállamra háruló indokolatlan pénzügyi teher kockázatát, úgy vélem, hogy nem lehet figyelmen kívül hagyni azt a tényt, hogy a szülő a múltban hozzájárult az állami költségvetéshez.
104. Bizonyos körülmények között lehetséges, hogy a tanulmányok helye és fajtája is irányadó lehet annak értékelése során, hogy kellő kapcsolat áll‑e fenn az uniós polgár és a finanszírozó tagállam között; de ezt sokkal inkább másodlagos elemnek tekintem, nem pedig kötelezőnek.
105. A jelen ügyben B. Martens az állampolgársága révén uniós polgár, aki élt a tagállamok területén való mozgás és tartózkodás szabadságával akkor, amikor fiatal gyermekként szüleivel Hollandiából Belgiumba költözött. Ezzel összhangban még az állampolgársága szerinti tagállammal (Hollandiával) szemben is hivatkozhat az EUMSZ 20. és 21. cikkre.
106. Pusztán az a tény, hogy jelentős idő telt el e szabad mozgáshoz való jogainak gyakorlása óta, önmagában nem érinti azt a kérdést, hogy eredhetnek‑e jogok az EUMSZ 20. és 21. cikkből olyan körülmények között, amikor B. Martens folyamatosan gyakorolta a másik tagállamban való tartózkodás jogát.(97)
107. Míg igaz lehet, hogy az MNSF még nem létezett akkor, amikor B. Martens és családja Belgiumba költözött (és ezért akkor nem korlátozta a szabad mozgáshoz való joguk gyakorlását), a hatból három év szabály alkalmazása hátrányos helyzetbe hozza őt Hollandián kívüli folyamatos tartózkodása miatt.
108. Hollandiának azonos jogi bánásmódot kell biztosítania a kérelmezők állampolgárságára tekintet nélkül annak eldöntése során, hogy ki részesül az akár a más tagállamokbeli, akár az Európai Unión kívüli tanulmányokhoz biztosított támogatásban. E döntésének meghozatala során nem hozhatja hátrányos helyzetbe azokat a kérelmezőket, akik gyakorolták a másik tagállamba való mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogukat. A D’Hoop‑ítéletben a Bíróság egyértelműen kifejtette, hogy „ellentétes volna a munkavállalók szabad mozgáshoz való jogával, ha egy polgár az állampolgársága szerinti tagállamban kedvezőtlenebb bánásmódban részesülne annál, mint amely akkor illetné meg, ha nem vette volna igénybe a Szerződés által a szabad mozgás tekintetében biztosított lehetőségeket”.(98) Ilyen körülmények között a tagállam gyakorlatilag büntetné állampolgárait azért, mert gyakorolták a szabad mozgáshoz való jogukat.(99)
109. A hatból három év szabály B. Martensre való alkalmazása pontosan ezzel a hatással jár. B. Martens azért nem felelhet meg ennek a szabálynak, mert gyermekként Hollandiából Belgiumba való költözésével legalább addig az időpontig Belgiumban tartózkodott, amikor beiratkozott a Holland Antillák egyetemére.
110. A hatból három év szabály igazolása érdekében Hollandia a Bíróság azon megállapítására hivatkozik, hogy a tagállamok csak olyan hallgatóknak biztosíthatják a hivatkozott támogatást, akik bizonyítják, hogy kellő mértékben beilleszkedtek az adott tagállam társadalmába.(100)
111. Míg a Bíróság valóban elismerte ezt a célkitűzést, azt is egyértelművé tette, hogy a csak a lakóhelyre vonatkozó feltétel használata túl kizárólagos és általános. Álláspontom szerint e tekintetben nem bír jelentőséggel az, hogy a Prinz‑ügyhöz vagy a Thiele Meneses‑ügyhöz hasonló ügyekben szóban forgó, németországi lakóhelyre vonatkozó feltételtől eltérően a 2000. évi Wsf nem írja elő a hallgatónak azt, hogy a külföldi tanulmányainak kezdetét közvetlenül megelőzően megszakítás nélkül három évig Hollandiában rendelkezzen lakóhellyel. E megkülönböztetés nem változtat a lakóhelyre vonatkozó feltétel abszolút és kizárólagos jellegén.
112. A teljesség kedvéért megjegyzem, hogy a hatból három év szabály nem abszolút szabály (mivel a miniszter mellőzheti a méltányossági rendelkezés alkalmazásával).(101) A Bíróságnak azonban kevés vagy semmilyen információ nem áll rendelkezésére a hivatkozott rendelkezés hatályáról vagy működéséről. Mindenesetre az értékelésen nem változtat az a tény, hogy bizonyos körülmények között miniszteri mérlegelés gyakorolható annak érdekében, hogy ne alkalmazzák az uniós polgárságból eredő jogok nem igazolt korlátozását. Amit az uniós jog tilt, az tilos. (Ugyanez alkalmazandó a határ menti ingázókra és az olyan holland állampolgárokra (illetve gyermekeikre) vonatkozó kivétel tekintetében, akik valamely határ menti területen élnek és ottani oktatási intézményben kívánnak tanulni.)
Végkövetkeztetések
113. Valamennyi fenti megfontolásra tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a Centrale Raad van Beroep által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket a következőképpen válaszolja meg:
Az EUMSZ 45. cikk és a munkavállalók Közösségen belüli szabad mozgásáról szóló, 1968. október 15‑i 1612/68/EGK tanácsi rendelet 7. cikkének (2) bekezdése megtiltja Hollandiának, hogy mindaddig, amíg határ menti ingázónak minősül, a hatból három év szabály alapján megtagadja a holland állampolgársággal rendelkező határ menti ingázó által eltartott gyermek tanulmányi támogatását. Amennyiben a hivatkozott határ menti ingázó foglalkoztatása megszűnik Hollandiában, és gyakorolja a munkavállalók szabad mozgáshoz való jogát annak érdekében, hogy teljes munkaidőben munkát vállaljon valamely másik tagállamban, valamint lakóhelyétől függetlenül, az EUMSZ 45. cikk objektív igazolhatóság hiányában megtiltja Hollandiának olyan intézkedések alkalmazását, amelyek visszatartják az ilyen munkavállalót az EUMSZ 45. cikk szerinti jogainak gyakorlásától, és a szabad mozgáshoz való joga gyakorlásának eredményeként megvonják tőle a holland jog által biztosított olyan szociális kedvezményeket, mint az általa eltartott gyermek hordozható tanulmányi támogatása.
(1) .
(2)  –	EU:C:2012:346.
(3)  –	A munkavállalók Közösségen belüli szabad mozgásáról szóló, 1968. október 15‑i 1612/68/EGK tanácsi rendelet (HL 1968. L 257., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 15. o.). Az 1612/68 rendeletet 2011. június 16‑i hatállyal (és ezzel a jelen ügyben kérdéses releváns tényeket követően) felváltotta a munkavállalók Unión belüli szabad mozgásáról szóló, 2011. április 5‑i 492/2011/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2011. L 141., 1. o.). Mindenesetre az 1612/68 rendelet 7. cikke (2) bekezdésének és 12. cikkének szövege változatlan maradt a 492/2011 rendeletben, és ezért mindkét rendeletre jelen időben hivatkozom.
(4)  –	Lásd: a Statuut voor het Koninkrijk der Nederlanden 1. cikke (a lenti 14. pont).
(5)  –	II. melléklet: Tengerentúli országok és területek amelyekre az Európai Unió működéséről szóló szerződés negyedik részének rendelkezéseit kell alkalmazni (HL 2012. C 326., 336. o.).
(6)  –	Az EUMSZ 203. cikk alapján elfogadott jog nem nyújt iránymutatást azzal kapcsolatban, hogy B. Martens és apja hivatkozhat‑e a jelen ügyben az uniós jogra.
(7)  –	Az Unió polgárainak és családtagjaiknak a tagállamok területén történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogáról, valamint az 1612/68/EGK rendelet módosításáról, továbbá a 64/221/EGK, a 68/360/EGK, a 72/194/EGK, a 73/148/EGK, a 75/34/EGK, a 75/35/EGK, a 90/364/EGK, a 90/365/EGK és a 93/96/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2004. április 29‑i 2004/38/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2004. L 158., 77. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 5. kötet, 46. o.; helyesbítés: HL L 274., 2009. október 20., 47. o.).
(8)  –	Úgy tűnik, hogy a Holland Antillák EUMSZ II. mellékletben felsorolt további részei (nevezetesen Bonaire, Saint Eustatius és Saba) kissé eltérő jogállással rendelkeznek az alapokmány értelmében.
(9)  –	Ez a kategória tágabb, mint a határ menti ingázóké. Ez utóbbiak valamely tagállamban dolgoznak, és a szomszédos tagállam határ menti területén rendelkeznek lakóhellyel. Az előbbi azonban magában foglalja azokat a munkavállalókat is, akik valamely tagállamban dolgoznak és egy másik tagállamban laknak, de nem kizárólag a szomszédos tagállam határ menti területén. Lásd továbbá például: S‑ítélet, C‑457/12, EU:C:2014:136, 38. és 39. pont.
(10)  –	Ezek a területek Belgiumon belül Flandria és a Brüsszel Fővárosi Régió, Németországban pedig Észak‑Rajna–Vesztfália, Alsó‑Szászország és Bréma tartományok.
(11)  –	Hivatkozás a 2. lábjegyzetben.
(12)  –	Lásd továbbá: a fenti 19. és 20. pont.
(13)  –	Lásd: a fenti 17. és 24. pont.
(14)  –	Lásd például: Prinz‑ítélet, C‑523/11 és C‑585/11, EU:C:2013:524, 26. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(15)  –	Lásd például: Morgan és Bucher ítélet, C‑11/06 és C‑12/06, EU:C:2007:626, 28. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat; a 14. lábjegyzetben hivatkozott Prinz‑ítélet, 30. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat; Elrick‑ítélet, C‑275/12, EU:C:2013:684, 25. pont.
(16)  –	Lásd például: Förster‑ítélet, C‑158/07, EU:C:2008:630.
(17)  –	Lásd továbbá: a lenti 90. pont.
(18)  –	A 2. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Hollandia ítélet, 34., 35. és 48. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(19)  –	Az EUMSZ 21. és 45. cikk közötti viszony tekintetében lásd például: Caves Krier Frères ítélet, C‑379/11, EU:C:2012:798, 30. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(20)  –	Lásd: a fenti 15. pont. Ha a miniszter úgy vélte volna, hogy B. Martens képzése inkább „Hollandiában” zajlik, mint máshol (és hordozható tanulmányi támogatásra van szüksége), akkor holland állampolgárként automatikusan jogosult lett volna a támogatásra.
(21)  –	Lásd például: Thermotraffic Holland BV és TBG ítélet, C‑24/12 és C‑27/12, EU:C:2014:1385, 45. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(22)  –	Így például, nincs kifejezett rendelkezés a tagállamok és a TOT‑ok közötti tőkemozgások vonatkozásában. Mégis a tőke szabad mozgása olyan rendelkezésben (EUMSZ 63. cikk) fejeződik ki, amely korlátlan területi hatállyal rendelkezik, és ezért szükségszerűen alkalmazandó harmadik államokkénti minőségükben a TOT‑okból származó és oda irányuló tőkemozgásokra. Lásd például: Prunus‑ítélet, C‑384/09, EU:C:2011:276, 20. és 31. pont.
(23)  –	Lásd: a 22. lábjegyzetben hivatkozott Prunus‑ítélet, 29. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(24)  –	Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból nem derül ki egyértelműen, hogy B. Martens rendelkezett‑e Curaçaóban lakóhellyel akkor, amikor ott megkezdte tanulmányait; vagy jogszerűen továbbra is Belgiumban rendelkezett lakóhellyel.
(25)  –	Lásd továbbá: a lenti 106. pont.
(26)  –	Lásd: a 2. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Hollandia ítélet, 64. pont.
(27)  –	Lásd például: Gouvernement de la Communauté française és Gouvernement wallon ítélet, C‑212/06, EU:C:2008:178, 44. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(28)  –	Lásd például: a fenti 27. lábjegyzetben hivatkozott Gouvernement de la Communauté française és Gouvernement wallon ítélet, 45. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(29)  –	Lásd például: a fenti 27. lábjegyzetben hivatkozott Gouvernement de la Communauté française és Gouvernement wallon ítélet, 46. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(30)  –	Lásd például: Terhoeve‑ítélet, C‑18/95, EU:C:1999:22, 38. és 39. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(31)  –	A 2004/38 irányelv 7. cikkének (3) bekezdése határozza meg azokat a körülményeket, amelyek között valamely uniós polgár megtartja munkavállaló vagy önálló vállalkozó jogállását a 7. cikk (1) bekezdésének alkalmazásában, mégpedig arra tekintettel, hogy hivatkozhat arra a jogára, hogy őt megilleti a tartózkodás joga a fogadó tagállam területén három hónapot meghaladó időtartamra.
(32)  –	B. Martens apja így nincs
azonos helyzetben M. Esmoris Cerdeiro‑Pinedo Amadóval. A Fahmi és Esmoris Cerdeiro‑Pinedo Amado ítéletben, C‑33/99, EU:C:2001:176, a Bíróság megállapította, hogy a hölgy nem hivatkozhat az 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdésére a tanulmányi támogatáshoz hasonló szociális előny fenntartása érdekében azért, mert megszüntette a tevékenységét a fogadó tagállamban és visszatért származási tagállamába (az ítélet 46. és 47. pontja). B. Martens apjától eltérően azonban M. Esmoris Cerdeiro‑Pinedo Amado nem gyakorolta a munkavállalók szabad mozgásának jogát akkor, amikor (vissza)költözött származási tagállamába.
(33)  –	A munkavállalók szabad mozgásának akadályozása csak akkor megengedhető, ha a Szerződéssel összeegyeztethető jogszerű célt szolgál, és közérdeken alapuló kényszerítő indokok igazolják. Az intézkedésnek alkalmasnak kell lennie továbbá az elérni kívánt célkitűzés megvalósítására, és nem lépheti túl az annak megvalósításához szükséges mértéket. Lásd például: Olympique Lyonnais ítélet, C‑325/08, EU:C:2010:143, 38. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat. A jelen ügyben azonban nem terjesztettek a Bíróság elé olyan bizonyítékot, amely alátámasztaná az ilyen akadály EUMSZ 45. cikk szerinti objektív igazolhatóságát.
(34)  –	A 2. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Hollandia ítélet, 32. és 33. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(35)  –	A 2. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Hollandia ítélet, 38. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat (kiemelés tőlem). Lásd továbbá például: Giersch és társai ítélet, C‑20/12, EU:C:2013:411, 44. pont.
(36)  –	A 2. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Hollandia ítélet, 38. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat. Lásd továbbá például: a 35. lábjegyzetben hivatkozott Giersch és társai ítélet, 45. pont.
(37)  –	A 2. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Hollandia ítélet, 44. pont.
(38)  –	Lásd például: az 1612/68 rendelet preambulumának első és második preambulumbekezdése. Az 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése tekintetében lásd például: Hendrix‑ítélet, C‑287/05, EU:C:2007:494, 53. pont.
(39)  –	Lásd például: a 35. lábjegyzetben hivatkozott Giersch és társai ítélet, 37. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(40)  –	Lásd: a 2. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Hollandia ítélet, 48. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(41)  –	Lásd például: Meeusen‑ítélet, C‑337/97, EU:C:1999:284, 25. pont.
(42)  –	Kokott főtanácsnok megjegyezte, hogy annak ellenére, hogy az 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése (illetve annak szövege) elmarad az EUMSZ 45. cikk által biztosítottak mögött, a Bíróság mégis párhuzamosan alkalmazza a 7. cikk (2) bekezdését és a 45. cikket, és a 7. cikket ugyanúgy értelmezi, mint a 45. cikket; lásd: Hendrix főtanácsnoki indítvány, C‑287/05, EU:C:2007:196, 31. pont.
(43)  –	Lásd: Hartmann‑ítélet, C‑212/05, EU:C:2007:437, 17. pont (kiemelés tőlem), amelyben a Bíróság összefoglalta a Ritter‑Coulais‑ítélet, C‑152/03, EU:C:2006:123, 31. és 32. pontjában kifejtett álláspontját. A hivatkozott ügyben G. Hartmann pusztán áthelyezte lakóhelyét egy másik tagállamba. A jelen ügyben B. Martens apja először lakóhelyét és munkavállalásának helyét helyezte át valamely másik tagállamba, majd ismét mozgott, amikor Hollandiába ment részmunkaidős munkavállalás céljából, miközben továbbra is Belgiumban rendelkezett lakóhellyel. Lásd továbbá például: a 38. lábjegyzetben hivatkozott Hendrix‑ítélet, 46. pont; D. P. W. Hendrix holland állampolgár Hollandiában dolgozott és lakott; ezt követően lakóhelyét áthelyezte egy másik tagállamba, majd munkahelyet váltott Hollandiában. Hasonlóképpen lásd például: a 33. lábjegyzetben hivatkozott Gouvernement de la Communauté française és Gouvernement wallon ítélet, 34. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat; a 19. lábjegyzetben hivatkozott Caves Krier Frères ítélet, 25. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat; Saint Prix ítélet, C‑507/12, EU:C:2014:2007, 34. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(44)  –	A 43. lábjegyzetben hivatkozott Hartmann‑ítélet, 19. pont.
(45)  –	A 43. lábjegyzetben hivatkozott Hartmann‑ítélet, 19. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(46)  –	A 43. lábjegyzetben hivatkozott Hartmann‑ítélet, 24. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(47)  –	A 43. lábjegyzetben hivatkozott Hartmann‑ítélet, 24. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat; lásd továbbá például: a 38. lábjegyzetben hivatkozott Hendrix‑ítélet, 47. pont.
(48)  –	Lásd például: a 30. lábjegyzetben hivatkozott Terhoeve‑ítélet, 28. és 29. pont. A hivatkozott ügyben azonban a Bíróság megállapította, hogy a szóban forgó intézkedés a munkavállalók szabad mozgásának (jelenleg) EUMSZ 45. cikk szerinti akadályát jelenti, következésképpen szükségtelen volt megvizsgálni azt, hogy fennállt‑e az állampolgárságon alapuló közvetett hátrányos megkülönböztetés a (jelenleg) EUMSZ 18. és 45. cikk és az 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése értelmében (lásd: 41. pont).
(49)  –	Lásd: a 1612/68 rendelet preambulumának negyedik preambulumbekezdése.
(50)  –	Lásd: a fenti 52–57. pont.
(51)  –	A Bíróság ismételten kimondta, hogy a ténylegesen munkát kereső személyt munkavállalónak kell tekinteni; lásd például: Martínez Sala‑ítélet, C‑85/96, EU:C:1998:217, 32. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat. Így az ilyen személy helyzete eltér attól a határ menti ingázóétól vagy migráns munkavállalóétól, aki elvesztette e jogállást, és nem
keres munkát.
(52)  –	Lásd például: a 43. lábjegyzetben hivatkozott Saint Prix ítélet, 41. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(53)  –	Így nem hivatkozhat a munkavállalók szabad mozgására (például) az a származási tagállamában lakóhellyel rendelkező munkavállaló, aki nyugdíjba vonulása után költözik valamely másik tagállamba anélkül, hogy ott munkavállalóként dolgozni kívánna; lásd: van Delft és társai ítélet, C‑345/09, EU:C:2010:610, 90. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(54)  –	Példáért lásd: a fenti 53–58. pont.
(55)  –	Lásd: a 2004/38 irányelv 24. cikkének (1) bekezdése.
(56)  –	Lásd például: a 2004/38 irányelv 7. cikkének (3) bekezdése, 17. cikke és 24. cikkének (2) bekezdése.
(57)  –	Lásd például: az 1612/68 rendelet 12. cikke.
(58)  –	Lásd például: a 43. lábjegyzetben hivatkozott Saint Prix ítélet, 35. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat; a 19. lábjegyzetben hivatkozott Caves Krier Frères ítélet, 26. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(59)  –	Lásd: a 2. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Hollandia ítélet, 69. pont.
(60)  –	Lásd továbbá: a lenti 102. pont.
(61)  –	Lásd például: Leclere és Deaconescu ítélet, C‑43/99, EU:C:2001:303, 56. és 57. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(62)  –	Lásd például: az 1612/68 rendelet 7. cikkének (1) bekezdése, amely meghatározza az egyenlő bánásmód szabályát a következők tekintetében: „a foglalkoztatási‑ és munkafeltételek tekintetében, […] különösen ami a javadalmazást, a munkaviszony megszüntetését és munkanélkülivé válás esetén [a tagállam állampolgára tekintetében] az újraelhelyezést vagy újrafoglalkoztatást illeti”.
(63)  –	Lásd például: a 61. lábjegyzetben hivatkozott Leclere és Deaconescu ítélet, 58. és 59. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(64)  –	Lásd például: Lair‑ítélet, 39/86, EU:C:1988:322, 39. pont.
(65)  –	Lásd például: Brown‑ítélet, 197/86, EU:C:1988:323, 27 és 28. pont.
(66)  –	Lásd például: Raulin‑ítélet, C‑357/89, EU:C:1992:87, 21. pont. Ez az elv tükröződik a 2004/38 irányelv 7. cikkének (3) bekezdésében is.
(67)  –	A 32. lábjegyzetben hivatkozott Fahmi és Esmoris Cerdeiro‑Pinedo Amado ítélet, 51. pont.
(68)  –	A hivatkozott ügynek is az MNSF volt a tárgya, de annak egy korábbi fejlődési szakaszában.
(69)  –	A 32. lábjegyzetben hivatkozott Fahmi és Esmoris Cerdeiro‑Pinedo Amado ítélet, 43. pont.
(70)  –	A 32. lábjegyzetben hivatkozott Fahmi és Esmoris Cerdeiro‑Pinedo Amado ítélet, 46. és 47. pont.
(71)  –	A 32. lábjegyzetben hivatkozott Fahmi és Esmoris Cerdeiro‑Pinedo Amado ítélet, 47. pont. Lásd továbbá: a fenti 81. pont.
(72)  –	A 32. lábjegyzetben hivatkozott Fahmi és Esmoris Cerdeiro‑Pinedo Amado ítélet, 49. pont.
(73)  –	Lásd: a 61. lábjegyzetben hivatkozott Leclere és Deaconescu ítélet, 58. pont (kiemelés tőlem). Nem gondolom azonban, hogy annak puszta ténye, hogy valamely személy továbbra is részesül a kedvezményben, szükségszerűen azt jelentené, hogy olyannak kell tekinteni, mint aki továbbra is rendelkezik az 1612/68 rendelet szerinti munkavállaló jogállással (e tekintetben lásd: az ítélet 59. pontja).
(74)  –	Leclere és Deaconescu főtanácsnoki indítvány, C‑43/99, EU:C:2001:97, 98. pont
(75)  –	Lásd például: Even és ONPTS ítélet, 207/78, EU:C:1979:144, 22. pont.
(76)  –	A 74. lábjegyzetben hivatkozott Leclere és Deaconescu főtanácsnoki indítvány, 98. pont.
(77)  –	Lásd: a Bizottság kontra Hollandia ügyben ismertetett indítványom, C‑542/09, EU:C:2012:79; lásd továbbá: a hivatkozott ügyben hozott, a 2. lábjegyzetben hivatkozott ítélet, 49. pont.
(78)  –	Lásd például: Teixeira‑ítélet, C‑480/08, EU:C:2010:83, 44. és 45. pont.
(79)  –	lásd például: Baumbast és R ítélet, C‑413/99, EU:C:2002:493, 69. pont.
(80)  –	Lásd például: di Leo‑ítélet, C‑308/89, EU:C:1990:400, 12. és 15. pont.
(81)  –	Lásd: a 2. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Hollandia ítélet, 49. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(82)  –	Lásd továbbá például: Ibrahim‑ítélet, C‑310/08, EU:C:2010:80, 29. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(83)  –	Lásd: a 2. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Hollandia ítélet, 50. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat. Lásd továbbá például: a 82. lábjegyzetben hivatkozott Ibrahim‑ítélet, 29. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat; Czop‑ítélet, C‑147/11 és C‑148/11, EU:C:2012:538, 26. pont.
(84)  –	Lásd például: Hadj Ahmed‑ítélet, C‑45/12, EU:C:2013:390, 44. és 45. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(85)  –	Lásd például: a 84. lábjegyzetben hivatkozott Hadj Ahmed‑ítélet 45. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(86)  –	Lásd például: Alarape és Tijani ítélet, C‑529/11, EU:C:2013:290, 24. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(87)  –	Lásd például: a 35. lábjegyzetben hivatkozott Giersch és társai ítélet, 37. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat. Itt nem vizsgálom tovább azt, hogy a Bíróság által a hivatkozott ügyben a hátrányosan megkülönböztető bánásmód lehetséges igazolása tekintetében elvégzett elemzés aláássa‑e vagy sem a migráns munkavállalókat és a határ menti ingázókat megillető egyenlő bánásmód elvét.
(88)  –	Lásd például: a 9. lábjegyzetben hivatkozott S‑ítélet, 45. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(89)  –	Lásd például: Thiele Meneses‑ítélet, C‑220/12, EU:C:2013:683; a 15. lábjegyzetben hivatkozott Elrick‑ítélet; a 14. lábjegyzetben hivatkozott Prinz‑ítélet.
(90)  –	Lásd például: a 89. lábjegyzetben hivatkozott Thiele Meneses‑ítélet, 25. pont; a 15. lábjegyzetben hivatkozott Elrick‑ítélet, 25. pont; a 14. lábjegyzetben hivatkozott Prinz‑ítélet, 30. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(91)  –	Lásd például: a 89. lábjegyzetben hivatkozott Thiele Meneses‑ítélet, 27. és 28. pont; a 14. lábjegyzetben hivatkozott Prinz‑ítélet, 31. és 32. pont.
(92)  –	Lásd például: a 89. lábjegyzetben hivatkozott Thiele Meneses‑ítélet, 35. pont; a 14. lábjegyzetben hivatkozott Prinz‑ítélet, 36. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat. Ez az igazolás nem alkalmazható akkor, ha a támogatási kérelmet az EUMSZ 45. cikk és/vagy az 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése alapján nyújtják be; lásd: a fenti 79. pont és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(93)  –	Lásd például: a 89. lábjegyzetben hivatkozott Thiele Meneses‑ítélet, 35. pont; a 14. lábjegyzetben hivatkozott Prinz‑ítélet, 36. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat. A hivatkozott cél leírása tekintetében lásd továbbá: a Prinz‑ügyben ismertetett indítványom, C‑523/11 és C‑585/11, EU:C:2013:90, 65–72. pont.
(94)  –	Lásd például: a 89. lábjegyzetben hivatkozott Thiele Meneses‑ítélet, 38. pont; a 14. lábjegyzetben hivatkozott Prinz‑ítélet, 40. pont.
(95)  –	Lásd például: a 89. lábjegyzetben hivatkozott Thiele Meneses‑ítélet, 38. pont; a 14. lábjegyzetben hivatkozott Prinz‑ítélet, 38. pont.
(96)  –	Lásd továbbá például: a 35. lábjegyzetben hivatkozott Giersch és társai ítélet, 78. pont; és Stewart‑ítélet, C‑503/09, EU:C:2011:500, 100. pont. Ahogyan már kifejtettem a 93. lábjegyzetben hivatkozott Prinz‑ügyben ismertetett indítványom 30. lábjegyzetében, más típusú szociális kedvezmény képezte a Stewart‑ügy tárgyát. Ugyanakkor tekintettel arra a jogszerű célkitűzésre, hogy megbizonyosodjanak valamely ellátás igénylői és az illetékes tagállam közötti valós kapcsolat fennállásáról, a Bíróság elfogadta, hogy családi körülmények (beleértve azt, amikor a kérelmező szülei dolgoztak és rokkantsági juttatást és öregségi nyugdíjat kaptak) mutathatnak olyan elemeket, amelyek alkalmasak bizonyítani az ilyen valós kapcsolat fennállását.
(97)  –	Így például a lengyel állampolgársággal rendelkező H. Nerkowska (azt követően, hogy ott tanult és több mint 20 évig ott dolgozott) 1985‑ben elhagyta Lengyelországot annak érdekében, hogy tartósan Németországban telepedjen le. A Bíróság a C‑499/06. sz. ügyben hozott ítéletében elfogadta, hogy uniós polgárságából eredően származtathat jogokat olyan kedvezmény tekintetében, amelyet a lengyel hatóságoktól igényelt 2000‑ben; lásd: Nerkowska‑ítélet, C‑499/06, EU:C:2008:300, (a tényállásról szóló) 11. és 12. pont és 47. pont.
(98)  –	D’Hoop‑ítélet, C‑224/98, EU:C:2002:432, 30. pont.
(99)  –	A 98. lábjegyzetben hivatkozott D’Hoop‑ítélet, 31. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat. Lásd továbbá például: a 15. lábjegyzetben hivatkozott Morgan és Bucher ítélet, 26. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat; a 14. lábjegyzetben hivatkozott Prinz‑ítélet, 28. pont.
(100)  –	Lásd: a fenti 102. pont.
(101)  –	Lásd: a fenti 20. pont.