62022CJ0758
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (viides jaosto)
28 päivänä marraskuuta 2024 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Talous- ja rahapolitiikka – Euroopan kansantalouden tilinpito- ja aluetilinpitojärjestelmä – Tilastointiin liittyvät eläkerahastojen tiedonantovaatimukset – Ammatinharjoittajien erityiset eläkejärjestelmät – Pakollinen jäsenyys ja pakolliset maksut
Yhdistetyissä asioissa C‑758/22 ja C‑759/22,
joissa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvista ennakkoratkaisupyynnöistä, jotka Bundesverwaltungsgericht (liittovaltion ylin hallintotuomioistuin, Saksa) on esittänyt 27.9.2022 tekemillään päätöksillä, jotka ovat saapuneet unionin tuomioistuimeen 15.12.2022, saadakseen ennakkoratkaisun asioissa
Bayerische Ärzteversorgung,
Bayerische Architektenversorgung,
Bayerische Apothekerversorgung,
Bayerische Rechtsanwalts- und Steuerberaterversorgung,
Bayerische Ingenieurversorgung-Bau m. Psychotherapeutenversorgung (C‑758/22) ja
Sächsische Ärzteversorgung (C‑759/22)
vastaan
Deutsche Bundesbank,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (viides jaosto),
toimien kokoonpanossa: neljännen jaoston puheenjohtaja I. Jarukaitis, joka hoitaa viidennen jaoston puheenjohtajan tehtäviä, sekä tuomarit E. Regan ja Z. Csehi (esittelevä tuomari),
julkisasiamies: M. Campos Sánchez-Bordona,
kirjaaja: hallintovirkamies M. Siekierzyńska,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 13.12.2023 pidetyssä istunnossa esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
Bayerische Ärzteversorgung, Bayerische Architektenversorgung, Bayerische Apothekerversorgung, Bayerische Rechtsanwalts- und Steuerberaterversorgung, Bayerische Ingenieurversorgung-Bau m. Psychotherapeutenversorgung, edustajinaan S. Altenschmidt ja P. Müller, Rechtsanwälte,
–
Sächsische Ärzteversorgung, edustajanaan C. Köhler, Rechtsanwalt,
–
Deutsche Bundesbank, edustajinaan L. Luyken, M. Mogendorf ja W. Spoerr, Rechtsanwälte,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään F. Blanc, S. Delaude ja L. Mantl,
–
Euroopan keskuspankki (EKP), asiamiehinään S. J. Hlásková Murphy, K. Kaiser ja B. van der Eem,
kuultuaan julkisasiamiehen 29.2.2024 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyynnöt koskevat tilastointiin liittyvistä eläkerahastojen tiedonantovaatimuksista 26.1.2018 annetun Euroopan keskuspankin asetuksen (EU) 2018/231 (EUVL 2018, L 45, s. 3) tulkintaa, luettuna yhdessä Euroopan kansantalouden tilinpito- ja aluetilinpitojärjestelmästä Euroopan unionissa 21.5.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 549/2013 (EUVL 2013, L 174, s. 1) kanssa.
2
Nämä pyynnöt on esitetty kahdessa asiassa, joissa vastakkain ovat useat eläkevakuutuslaitokset eli yhtäältä asiassa C‑758/22 Bayerische Ärzteversorgung (Baijerin lääkärien eläkelaitos, Saksa), Bayerische Architektenversorgung (Baijerin arkkitehtien eläkelaitos), Bayerische Apothekerversorgung (Baijerin apteekkarien eläkelaitos) ja Bayerische Rechtsanwalts- und Steuerberaterversorgung (Baijerin asianajajien ja kirjanpitäjien eläkelaitos) ja Bayerische Ingenieurversorgung-Bau m. Psychotherapeutenversorgung (Baijerin rakennustekniikan insinöörien ja psykoterapeuttien eläkelaitos) ja toisaalta asiassa C‑759/22 Sächsische Ärzteversorgung (Saksin osavaltion lääkäreiden eläkelaitos, Saksa) ja Deutsche Bundesbank (Saksan liittotasavallan keskuspankki) ja joissa on kyse siitä, sovelletaanko näihin vakuutuslaitoksiin tilastointiin liittyviä eläkerahastojen tiedonantovaatimuksia.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Asetus N:o 549/2013
3
Asetuksen N:o 549/2013 johdanto-osan 1, 3, 12 ja 14 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(1)
Unionin politiikan laadintaan ja jäsenvaltioiden kansantalouksien sekä talous- ja rahaliiton, jäljempänä ’EMU’, seurantaan tarvitaan kunkin jäsenvaltion tai alueen talouden rakennetta ja taloudellisen tilanteen kehitystä koskevia vertailukelpoisia, ajanmukaisia ja luotettavia tietoja.
– –
(3)
Unionin kansalaiset tarvitsevat talouden tilinpitoa perusvälineeksi jäsenvaltion tai alueen taloudellisen tilanteen arvioimista varten. Vertailukelpoisuuden vuoksi tällaiset tilinpidot olisi laadittava yhtenäisten ja yksiselitteisten periaatteiden mukaisesti. Toimitettujen tietojen olisi oltava mahdollisimman tarkkoja, täydellisiä ja ajantasaisia, jotta varmistetaan mahdollisimman suuri avoimuus kaikkien alojen osalta.
– –
(12)
Tällä asetuksella perustettava uudistettu Euroopan kansantalouden tilinpitojärjestelmä [jäljempänä EKT 2010] sisältää menetelmän ja toimittamisohjelman, jossa määritetään ne tilit ja taulukot, jotka kaikkien jäsenvaltioiden on toimitettava tiettyjen määräaikojen mukaisesti. Komission olisi asetettava kyseiset tilit ja taulukot määräpäivinä käyttäjien saataville, tarvittaessa etukäteen ilmoitetun julkaisukalenterin mukaisesti, erityisesti taloudellisen lähentymisen seurantaa varten ja jäsenvaltioiden talouspolitiikkojen tiiviin yhteensovittamisen varmistamiseksi.
– –
(14)
EKT 2010 korvaa asteittain kaikki muut järjestelmät yhteisten standardien, määritelmien, luokitusten ja tilinpitosääntöjen viitekehyksenä, joka on tarkoitettu jäsenvaltioiden tilien laatimiseen unionin tarpeisiin ja jonka avulla on mahdollista saavuttaa tuloksia, jotka ovat vertailukelpoisia jäsenvaltioiden välillä.”
4
Kyseisen asetuksen 1 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”EKT 2010:ssä vahvistetaan
a)
menetelmä (liite A), joka koskee yhteisiä standardeja, määritelmiä, luokituksia ja tilinpitosääntöjä ja jota on käytettävä tilien ja taulukoiden laatimiseen vertailukelpoisin perustein unionin tarpeisiin, yhdessä 3 artiklassa edellytettyjen tulosten kanssa;
– –”
5
Mainitun asetuksen liitteessä A on 1 luku, jonka otsikko on ”Yleispiirteet ja perusperiaatteet” ja jonka 1.34, 1.35, 1.37 ja 1.57 kohdan sanamuoto on seuraava:
”1.34
Sektoritilit muodostetaan kohdentamalla yksiköt sektoreille, mikä mahdollistaa taloustoimien ja tilien tasapainoerien esittämisen sektoreittain. Sektorikohtaisen esitystavan ansiosta saadaan monia keskeisiä lukuja talous- ja finanssipoliittisiin tarkoituksiin. Pääsektorit ovat kotitaloudet, julkisyhteisöt, yritykset (rahoituslaitokset ja yritykset), kotitalouksia palvelevat voittoa tavoittelemattomat yhteisöt (KPVTY:t) ja ulkomaat.
Markkinatoiminnan ja markkinattoman toiminnan välinen jako on tärkeä. Sellainen julkisyhteisöjen valvoma yksikkö, joka on osoitettavasti markkinayritys, luokitellaan yrityssektoriin, julkisyhteisöjen sektorin ulkopuolelle. Kyseisen yrityksen alijäämä ja velka eivät näin ollen kuulu julkisyhteisöjen alijäämään ja velkaan.
1.35
On tärkeää määrittää selvät ja vakaat kriteerit, jotka ohjaavat yksiköiden kohdentamista sektoreille.
Julkinen sektori muodostuu kaikista sellaisista kotimaisista institutionaalisista yksiköistä, jotka ovat julkisyhteisön valvonnan alaisia. Kaikki muut kotimaiset yksiköt luetaan yksityiseen sektoriin.
Taulukossa 1.1 esitetään kriteerit, joiden avulla tehdään ero julkisen ja yksityisen sektorin välillä ja erotellaan julkisella sektorilla julkisyhteisöt ja julkiset yritykset ja tehdään yksityisellä sektorilla ero kotitalouksia palvelevien voittoa tavoittelemattomien yhteisöjen (KPVTY) ja yksityisten yritysten välillä.
Taulukko 1.1
Kriteerit
Julkisyhteisöjen valvonnassa
(julkinen sektori)
Yksityisten valvonnassa
(yksityinen sektori)
Markkinaton tuotos
Julkishallinto
Kotitalouksia palvelevat voittoa tavoittelemattomat yhteisöt
Markkinatuotos
Julkiset yritykset
Yksityiset yritykset
– –
1.37
Markkinatuotoksen ja markkinattoman tuotoksen erottelu – ja sen mukainen julkisen sektorin yksiköiden jaottelu julkisyhteisöihin ja julkisiin yrityksiin – määräytyy seuraavan säännön mukaisesti:
Toimintaa pidetään markkinatoimintana, kun tavaroilla ja palveluilla käydään kauppaa seuraavissa olosuhteissa:
1)
Myyjät pyrkivät mahdollisimman suuriin voittoihin pitkällä aikavälillä myymällä tavaroita ja palveluita vapaasti markkinoilla kaikille, jotka ovat valmiit maksamaan pyydetyn hinnan.
2)
Ostajat pyrkivät saamaan mahdollisimman suuren hyödyn rajallisilla resursseillaan ostamalla sellaisia tuotteita, jotka vastaavat parhaiten niiden tarpeita tarjottuun hintaan.
3)
On olemassa tosiasialliset markkinat, ja myyjillä ja ostajilla on pääsy markkinoille sekä markkinainformaatiota. Tosiasialliset markkinat voivat olla toimivat, vaikka nämä edellytykset eivät täyty kaikilta osin.
– –
1.57
Institutionaaliset yksiköt ovat taloudellisia yksiköitä, jotka voivat omistaa tavaroita ja varoja, ottaa velkaa ja osallistua taloudelliseen toimintaan ja suorittaa taloustoimia muiden yksiköiden kanssa täysin oikeuksin. EKT 2010:n järjestelmää varten institutionaaliset yksiköt ryhmitellään viiteen toisensa poissulkevaan kotimaiseen institutionaaliseen sektoriin:
a)
yritykset;
b)
rahoituslaitokset;
c)
julkisyhteisöt;
d)
kotitaloudet;
e)
kotitalouksia palvelevat voittoa tavoittelemattomat yhteisöt.
Nämä viisi sektoria muodostavat yhdessä koko kotimaantalouden. Jokainen sektori jakautuu myös alasektoreihin. EKT 2010:n järjestelmä mahdollistaa kultakin sektorilta ja alasektorilta sekä koko kansantaloudesta laadittavan täydellisen juoksevien tilien ja varallisuustaseiden kokonaisuuden. Ulkomaisilla talousyksiköillä voi olla vuorovaikutusta kyseisten viiden kotimaisen sektorin kanssa, ja tällainen vuorovaikutus esitetään viiden kotimaisen sektorin ja kuudennen institutionaalisen sektorin eli ulkomaiden välillä.”
6
Asetuksen N:o 549/2013 liitteessä A olevaan 2 lukuun, jonka otsikko on ”Yksiköt ja yksiköiden ryhmittelyt”, sisältyy 2.32–2.35, 2.38, 2.40, 2.43, 2.105–2.110 ja 2.117 kohta, jonka sanamuoto on seuraava:
”2.32
Jokainen sektori ja alasektori ryhmittelee yhteen ne institutionaaliset yksiköt, joiden taloudellinen toiminta on samanlaista.
Kaavio 2.1 – Yksiköiden kohdentaminen sektoreihin
2.33
Institutionaaliset yksiköt ryhmitellään sektoreiksi sen mukaan, mitä tuottajatyyppiä ne ovat sekä pääasiallisen toimintansa ja tehtävänsä perusteella, joiden katsotaan ilmaisevan niiden taloudellisen käyttäytymisen luonteen.
2.34
Kaaviosta 2.1 käy ilmi, miten yksiköt kohdennetaan pääsektoreihin. Kun määritetään sektori sellaiselle kotimaiselle yksikölle, joka on muu kuin kotitalous, on kaavion mukaan määritettävä, onko kyseinen yksikkö julkisyhteisöjen valvoma vai ei ja onko se markkinatuottaja vai markkinaton tuottaja.
2.35
Valvonta on määritettävä mahdollisuudeksi päättää rahoituslaitoksen tai yrityksen yleisestä toimintapolitiikasta, esimerkiksi valitsemalla asianmukaisia johtajia tarpeen mukaan.
– –
2.38
Julkisyhteisö varmistaa yrityksen valvonnan erikoislainsäädännön määräyksillä tai säännöksillä, jotka antavat julkisyhteisölle oikeuden päättää yrityksen politiikasta. Seuraavat indikaattorit ovat tärkeimmät huomioon otettavat tekijät, kun määritetään, onko yritys julkisyhteisön valvoma:
– –
b)
julkisyhteisöllä määräysvalta hallituksessa tai muussa hallintoelimessä;
c)
julkisyhteisöllä määräysvalta avainhenkilöiden nimittämisessä ja erottamisessa;
– –
f)
erityissääntely;
– –
Joskus yksi ainoa indikaattori voi olla riittävä osoitus valvonnasta, ja joskus useat erilliset indikaattorit voivat yhdessä osoittaa valvontasuhteen.
– –
2.40
Markkinatuotoksen ja markkinattoman tuotoksen erottelu – ja sen mukainen julkisen sektorin yksiköiden jaottelu julkisyhteisöihin ja julkisiin yrityksiin – riippuu kohdassa 1.37 esitetyistä kriteereistä.
– –
2.43
Taulukossa 2.2 esitetään tuottajatyyppi sekä kullekin sektorille ominaiset pääasialliset toiminnat ja tehtävät:
Taulukko 2.2 – Tuottajatyyppi sekä pääasialliset toiminnot ja tehtävät sektorin mukaan luokiteltuna
Tuottajatyyppi
Pääasiallinen toiminta ja tehtävä
Ala
Markkinatuottaja
Markkinatavaroiden ja ‑palveluiden (paitsi rahoituspalveluiden) tuotanto
Yritykset (S.11)
Markkinatuottaja
Rahoituksen välitys mukaan luettuna vakuutustoiminta
Rahoitusta avustavat toiminnot
Rahoituslaitokset (S.12)
Julkinen markkinaton tuottaja
Markkinattoman tuotoksen tuotanto ja tarjonta kollektiivista ja yksilöllistä kulutusta varten sekä kansantulon ja ‑varallisuuden uudelleenjakoon tarkoitetut taloustoimet
Julkisyhteisöt (S.13)
Markkinatuottaja tai omaan käyttöön tuottava yksityinen tuottaja
Kulutus
Markkinatuotoksen tuotanto ja tuotos omaan käyttöön
Kotitaloudet (S.14)
Kuluttajina
Yrittäjinä
Yksityinen markkinaton tuottaja
Markkinattoman tuotoksen tuotanto ja tarjonta yksilöllistä kulutusta varten
Kotitalouksia palvelevat voittoa tavoittelemattomat yhteisöt (S.15)
– –
Eläkerahastot (S.129)
2.105
Määritelmä: Eläkerahastojen alasektori (S.129) koostuu kaikista rahoitusalan yrityksistä ja yritysmäisistä yhteisöistä, jotka pääasiallisesti ovat vakuutettujen henkilöiden sosiaalisten riskien ja tarpeiden hallintaan liittyvän rahoituksen välittäjiä (sosiaalivakuutus). Sosiaalivakuutusjärjestelminä eläkerahastot tarjoavat eläketuloja ja usein etuuksia, joita maksetaan kuoleman tai työkyvyttömyyden johdosta.
2.106
Alasektori S.129 koostuu yksinomaan niistä sosiaalivakuutukseen kuuluvista eläkerahastoista, jotka ovat niiden perustajayksiköistä erillisiä institutionaalisia yksiköitä. Sellaisilla itsenäisillä rahastoilla on itsenäinen päätösvalta ja täydellinen kirjanpito. Epäitsenäiset eläkerahastot eivät ole institutionaalisia yksiköitä vaan ovat osa sitä institutionaalista yksikköä, joka ne perustaa.
2.107
Tyypillisiä eläkerahastojen jäseniä ovat yksittäisen yrityksen tai yritysryhmän palkansaajat, teollisuuden haaran tai toimialan työntekijät tai saman ammatin omaavat henkilöt. Vakuutussopimukseen sisällytetyt etuudet voivat olla etuuksia, jotka maksetaan
a)
vakuutetun kuoleman jälkeen leskelle ja lapsille;
b)
eläkkeelle siirtymisen jälkeen; tai
c)
vakuutetun tultua työkyvyttömäksi.
2.108
Joissain maissa kaikkia tämäntyyppisiä riskejä voidaan vakuuttaa henkivakuutusyhtiöissä sekä eläkerahastoissa. Toisissa maissa jotkin näistä riskilajeista vakuutetaan henkivakuutusyhtiöissä. Päinvastoin kuin henkivakuutusyhtiöt eläkerahastot on lain nojalla rajoitettu määrättyihin palkansaajien ja itsenäisten yrittäjien ryhmiin.
2.109
Eläkerahastot voivat olla työnantajien tai julkisyhteisöjen järjestämiä. Ne voivat myös olla rahastoja, jotka vakuutuslaitos järjestää työntekijöiden puolesta; toisaalta voidaan perustaa erillisiä institutionaalisia yksiköitä, jotka pitävät hallussa ja hallinnoivat eläkeoikeuksien täyttämiseen ja eläkkeiden maksamiseen käytettäviä varoja.
2.110
Alasektoriin S.129 eivät kuulu:
a)
institutionaaliset yksiköt, jotka täyttävät molemmat kohdassa 2.117 luetellut kriteerit. Ne luokitellaan alasektoriin S.1314;
– –
Sosiaaliturvarahastot (S.1314)
2.117
Määritelmä: Sosiaaliturvarahastojen alasektoriin luetaan ne valtionhallinnon, osavaltiohallinnon ja paikallishallinnon institutionaaliset yksiköt, joiden pääasiallista toimintaa on sosiaalietuuksien tuottaminen ja jotka täyttävät molemmat seuraavista kahdesta kriteeristä:
a)
lain tai asetuksen mukaan tietyt väestöryhmät ovat velvollisia osallistumaan järjestelmään tai maksamaan sosiaaliturvamaksuja; ja
b)
julkisyhteisö vastaa – riippumattomasti tehtävästään valvovana elimenä tai työnantajana – laitoksen hallinnosta maksuja ja etuuksia koskevissa ratkaisuissa ja hyväksymisessä.
Yksittäisen henkilön maksamien maksujen ja sen riskin välillä, jonka alaiseksi kyseinen henkilö joutuu, ei ole tavallisesti suoraa yhteyttä.”
7
Kyseisen asetuksen liitteessä A on 3 luku, jonka otsikko on ”Tuotteita ja valmistamattomia varoja koskevat taloustoimet” ja jonka 3.17–3.19, 3.24, 3.26–3.28 kohdan sanamuoto on seuraava:
”3.17
Määritelmä: markkinatuotos koostuu tuotoksesta, joka myydään tai on tarkoitettu myytäväksi markkinoilla.
3.18
Markkinatuotokseen sisältyvät:
a)
taloudellisesti merkittävään hintaan myydyt tuotteet;
– –
3.19
Määritelmä: Taloudellisesti merkittävät hinnat ovat hintoja, joilla on merkittävä vaikutus tuotemääriin, joita tuottajat ovat halukkaita tarjoamaan, ja tuotemääriin, joita ostajat haluavat hankkia. Tällaiset hinnat syntyvät, kun molemmat seuraavista ehdoista täyttyvät:
a)
tuottajalla on motivaatio sopeuttaa tarjontaa joko voiton tuottamiseksi pitkällä aikavälillä tai vähintään pääoma- ja muiden kustannusten kattamiseksi; ja
b)
kuluttajilla on vapaus joko ostaa tai olla ostamatta ja tehdä ostopäätös veloitettavien hintojen perusteella.
Taloudellisesti merkityksettömiä hintoja veloitetaan todennäköisesti, jotta kerrytetään jonkinlaista tuloa tai saadaan jonkin verran vähennettyä liikakysyntää, jota esiintyy, kun palveluja tarjotaan täysin maksutta.
Tuotteen taloudellisesti merkittävä hinta määritellään suhteessa siihen institutionaaliseen yksikköön ja paikalliseen toimialayksikköön [(jäljempänä paikallinen TAY)], joka on tuottanut tuotoksen. Esimerkiksi kotitalouksien omistamien yhtiöimättömien yritysten tuotos, joka myydään muille institutionaalisille yksiköille, myydään taloudellisesti merkittävään hintaan, jolloin sitä on pidettävä markkinatuotoksena. Muiden institutionaalisten yksikköjen tuotoksen osalta kyky harjoittaa markkinatoimintaa taloudellisesti merkittäviin hintoihin tarkistetaan etenkin määrällisen kriteerin avulla (50 %:n kriteeri) käyttämällä myynnin suhdetta tuotantokustannuksiin. Ollakseen markkinatuottaja yksikön täytyy pitkäkestoisesti kattaa myynnillään vähintään 50 prosenttia kustannuksistaan.
– –
3.24
Määritelmä: markkinatuottajat ovat paikallisia TAY:itä tai institutionaalisia yksiköitä, joiden tuotoksesta suurin osa on markkinatuotantoa.
Jos paikallinen TAY tai institutionaalinen yksikkö on markkinatuottaja, sen päätuotos on määritelmän mukaan markkinatuotosta, koska markkinatuotoksen käsite määritellään sen jälkeen kun on määritelty, onko tuotoksen tuottanut paikallinen TAY tai institutionaalinen yksikkö markkinatuottaja, omaan loppukäyttöön tuottaja vai markkinaton tuottaja.
– –
3.26
Määritelmä: markkinattomat tuottajat ovat paikallisia TAY:itä tai institutionaalisia yksiköitä, joiden tuotoksesta suurin osa tarjotaan maksutta tai taloudellisesti merkityksettömiin hintoihin.
Institutionaaliset yksiköt: erottelu markkinatuottajiin, omaan loppukäyttöön tuottajiin ja markkinattomiin tuottajiin.
3.27
Taulukossa 3.1 tarkastellaan institutionaalisten yksiköiden erottelua tuottajina markkinatuottajiin, omaan loppukäyttöön tuottajiin ja markkinattomiin tuottajiin. Myös sektoreittainen erottelu esitetään.
Taulukko 3.1 – Institutionaalisten yksiköiden erottelu markkinatuottajiin, omaan loppukäyttöön tuottajiin ja markkinattomiin tuottajiin
Institutionaalisen yksikön tyyppi
Luokittelu
Yksityinen vai julkinen?
Voittoa tavoittelematon yhteisö vai ei?
Markkinatuottaja?
Tuottajatyyppi
Sektori(t)
1. Yksityiset tuottajat
1.1 Kotitalouksien omistamat yhtiöimättömät yritykset (pois lukien kotitalouksien omistamat yritysmäiset yhteisöt)
1.1 = Markkinatuottaja tai omaan loppukäyttöön tuottaja
Kotitaloudet
1.2 Muut yksityiset tuottajat (mukaan lukien kotitalouksien omistamat yritysmäiset yhteisöt)
1.2.1 Yksityiset voittoa tavoittelemattomat yhteisöt
1.2.1.1 Kyllä
1.2.1.1 = Markkinatuottaja
Yritykset
1.2.1.2 Eivät
1.2.1.2 = Markkinattomat tuottajat
Kotitalouksia palvelevat voittoa tavoittelemattomat yhteisöt
2.2.1 Muut
1.2.2 = Markkinatuottaja
Yritykset
2. Julkiset tuottajat
2.1 Kyllä
2.1 = Markkinatuottaja
Yritykset
2.2 Eivät
2.2 = Markkinattomat tuottajat
Julkishallinto
3.28
Taulukko 3.1 osoittaa, että jotta voidaan päätellä, tuleeko institutionaalinen yksikkö luokitella markkinatuottajaksi, omaan loppukäyttöön tuottajaksi tai markkinattomaksi tuottajaksi, tehdään useita erotteluja peräkkäin. Ensimmäinen erottelu on jako yksityisiin ja julkisiin tuottajiin. Julkinen tuottaja on tuottaja, jota julkisyhteisöt valvovat (valvonnan määritelmän osalta ks. kohta 2.38).”
8
Mainitun asetuksen liitteessä A on 17 luku, jonka 17.43 kohdassa todetaan seuraavaa:
”Määritelmä: sosiaaliturvan eläkejärjestelmät ovat sopimuksenluonteisia vakuutusjärjestelmiä, joissa julkishallinto velvoittaa sosiaalivakuutusjärjestelmään osallistuvat edunsaajat vakuuttamaan itsensä vanhuuden ja muiden vanhuuteen liittyvien riskien, kuten työkyvyttömyyden ja sairauden, varalta. Edunsaajille sosiaaliturvan eläkkeitä tarjoaa julkisyhteisö.”
9
Liitteen A 20 luvussa, jonka otsikko on ”Julkisyhteisöjen sektorin määrittely”, on muun muassa 20.05, 20.15, 20.32 à 20.34, 20.38, 20.39, 20.306, 20.309 ja 20.310 kohta, joissa säädetään seuraavaa:
”JULKISYHTEISÖJEN SEKTORIN MÄÄRITTELY
20.05
Julkisyhteisöjen sektori (S.13) sisältää kaikki julkisyhteisöjen yksiköt ja kaikki julkisyhteisöjen yksiköiden määräysvallassa toimivat markkinattomat voittoa tavoittelemattomat yhteisöt. Se käsittää myös kohdissa 20.18–20.39 määritellyt muut markkinattomat tuottajat.
– –
Julkisyhteisöjen sektoriin luokitellut voittoa tavoittelemattomat yhteisöt
– –
20.15
Määräysvallan harjoittaminen voittoa tavoittelemattomassa yhteisössä tarkoittaa valtaa päättää sen toiminnan yleisistä suuntaviivoista tai ohjelmasta. Kun määritellään, onko yksittäinen yksikkö julkisyhteisöjen määräysvallassa, merkitystä ei ole julkisilla toimilla, kuten yleisillä säännöksillä, joita sovelletaan kaikkiin samalla toimialalla toimiviin yksiköihin. Määriteltäessä sitä, onko voittoa tavoittelematon yhteisö julkisessa määräysvallassa, on otettava huomioon seuraavat viisi määräysvallan indikaattoria:
– –
b)
muut valtuutusasiakirjojen määräykset, kuten voittoa tavoittelemattoman yhteisön sääntöjen velvoitteet;
– –
e)
riskille altistuminen.
Määräysvalta voidaan määrittää yhdenkin indikaattorin perusteella. Jos pääasiassa julkisyhteisöltä rahoituksensa saavalla voittoa tavoittelemattomalla yhteisöllä on kuitenkin edelleen muissa indikaattoreissa tarkoitettu pääasiallinen päätäntävalta politiikastaan tai toimintaohjelmastaan, sen ei katsota olevan julkisyhteisön määräysvallassa. Useimmissa tapauksissa useat indikaattorit yhdessä osoittavat määräysvallan. Näihin indikaattoreihin perustuva päätös on siis arvioinnin tulosta.
– –
Rahoituksen välitys ja luokittelu julkisyhteisöjen sektoriin
20.32
Rahoitustoimintaa harjoittavat yksiköt on käsiteltävä erityisen tarkkaan. Rahoituksen välitys on toimintaa, jossa yksiköt hankkivat rahoitusvaroja ja samanaikaisesti myös velkaa omiin nimiinsä suorittamalla rahoitustaloustoimia.
20.33
Rahoituksen välittäjään kohdistuu riskejä, kun se ottaa velkaa omiin nimiinsä. Jos esimerkiksi julkinen rahoitusyksikkö hoitaa varoja muttei ota riskejä ottamalla velkaa omiin nimiinsä, se ei ole rahoituksen välittäjä vaan luokitellaan rahoituslaitosten sektorin sijasta julkisyhteisöjen sektoriin.
20.34
Markkina/markkinaton-testauksen määrällistä kriteeriä ei yleensä ole tarpeen soveltaa rahoituksen välitystä tai varojen hoitoa harjoittaviin julkisiin yrityksiin, sillä niiden tulot muodostuvat sekä omaisuustulosta että hallussapitovoitoista.
– –
Eläkerahastot
20.38
Työnantajien eläkejärjestelmät ovat järjestelyjä, joiden tarkoituksena on tarjota niihin osallistuville henkilöille eläke-etuuksia ja jotka perustuvat työnantajan ja työntekijän väliseen sopimussuhteeseen. Ne käsittävät rahastoituja, rahastoimattomia ja osittain rahastoituja järjestelmiä.
20.39
Sosiaaliturvajärjestelmiin ei lueta julkisyhteisöjen yksikköjen perustamia rahastoituja maksuperusteisia järjestelmiä, jotka eivät sisällä maksettavien eläkkeiden tasoa koskevaa valtion takausta ja joista maksettavien eläkkeiden taso ei ole tiedossa vaan riippuu varojen kehittymisestä. Näin ollen järjestelmää hallinnoiva yksikkö sekä rahasto itsessään, jos se on erillinen institutionaalinen yksikkö, katsotaan rahoituslaitokseksi, joka luokitellaan alaluokkaan vakuutuslaitokset ja eläkerahastot.
– –
JULKINEN SEKTORI
– –
20.306
Kaikki julkiseen sektoriin kuuluvat institutionaaliset yksiköt ovat kotimaisia yksiköitä, jotka ovat julkisyhteisöjen määräysvallassa joko suoraan tai välillisesti julkisen sektorin yksikköjen kautta. Määräysvallan harjoittaminen tarkoittaa mahdollisuutta päättää yksikön yleisestä politiikasta. Tätä käsitellään yksityiskohtaisemmin jäljempänä.
– –
Julkisen sektorin määräysvalta
20.309
Kotimaisen julkisen sektorin yksikön määräysvalta tarkoittaa mahdollisuutta päättää yksikön yleisestä politiikasta. Määräysvallan harjoittaminen voi olla yhden julkisen sektorin yksikön suora oikeus tai useiden yksiköiden kollektiivinen oikeus. Määräysvalta voidaan määritellä seuraavien indikaattorien perusteella:
– –
h)
Liialliseen sääntelyyn perustuva määräysvalta. Määräysvaltaa osoittaa sääntely, joka on niin tiukkaa, että se sanelee yrityksen yleisen politiikan. Viranomaiset voivat joissakin tapauksissa säädellä tiukasti erityisesti monopoleja ja yksityistettyjä laitoksia, jotka toimivat julkisten palvelujen alalla. Sääntelyä voi olla merkittävillä aloilla, kuten hintojen asettamisessa, vaikkei yksikkö olisikaan luovuttanut määräysvaltaansa yleisen politiikan alalla. Jos yksikkö päättää aloittaa toiminnan tai jatkaa sitä tiukasti säännellyllä alalla, se ei ole julkisen sektorin määräysvallassa.
i)
Muut. Määräysvallan perustana voivat olla myös yksikön sääntöihin sisältyvät lakisääteiset valtuudet ja oikeudet, joiden perusteella voidaan esimerkiksi rajoittaa yksikön toimintaa, tavoitteita ja operatiivisia näkökohtia, hyväksyä talousarvio tai estää yksikköä muuttamasta sääntöjään, lakkauttamasta toimintaansa, hyväksymästä osinkoja tai irtisanomasta julkisen sektorin kanssa tekemiään sopimuksia. Yksikön, jonka rahoituksesta julkinen sektori vastaa täysin tai lähes täysin, katsotaan olevan julkisen sektorin määräysvallassa, jos sen on rahoituksen saamiseksi noudatettava tiettyä yleistä politiikkaa kyseessä olevalla alalla.
20.310
Kukin tapaus on luokiteltava erikseen, ja jotkin näistä indikaattoreista eivät välttämättä päde kyseessä olevaan yksittäistapaukseen. Jotkin indikaattorit, kuten ne, jotka on mainittu kohdan 20.309 alakohdissa a, c ja d, riittävät sinänsä määräysvallan toteamiseen. Toisissa tapauksissa taas määräysvallan ilmaisee useampi indikaattori yhdessä.”
Asetus 2018/231
10
Asetuksen 2018/231 johdanto-osan toisessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Eläkerahastoja koskevien tilastointiin liittyvien tiedonantovaatimusten tarkoituksena on antaa [Euroopan keskuspankille (EKP)] riittävät tilastotiedot eläkerahastojen alasektorin rahoitustoiminnasta jäsenvaltioissa, joiden rahayksikkö on euro – –, joita tarkastellaan yhtenä talousalueena. Eläkerahastoja koskevien tilastotietojen kerääminen on välttämätöntä EKP:n tukemiseksi sen tehdessä tilannekohtaista ja säädännöllistä ja rahatalouden ja rahoitusmarkkinoiden analyysiä, ja jotta EKPJ voisi myötävaikuttaa rahoitusjärjestelmän vakauteen.”
11
Asetuksen 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä asetuksessa tarkoitetaan
1) ’eläkerahastoilla’ (alasektori S.129 EKT 2010:ssä) rahoitusalan yritystä tai yritysmäistä yhteisöä, joka toimii pääasiallisesti vakuutettujen henkilöiden sosiaalisten riskien ja tarpeiden hallintaan liittyvän rahoituksen välittäjänä (sosiaalivakuutus). Sosiaalivakuutusjärjestelminä eläkerahastot tarjoavat eläketuloja ja usein etuuksia, joita maksetaan kuoleman tai työkyvyttömyyden johdosta.
Määritelmä ei kata
– –
f)
sosiaaliturvarahastoja, sellaisina kuin ne määritellään EKT 2010:n 2.117 kohdassa;
– –”
Saksan oikeus
VersoG
12
Baijerissa eläkevakuutuslaitoksiin sovelletaan muun muassa yleishyödyllisistä sosiaalipalveluista 16.6.2008 annetun lain (Gesetz über das öffentliche Versorgungswesen; BayGVBl., s. 182), sellaisena kuin sitä sovelletaan asian C‑758/22 tosiseikkoihin (jäljempänä VersoG), 1 §:ää, jonka otsikko on ”Oikeudellinen muoto, kotipaikka, soveltamisala, valtuutus asetusten antamiseen”.
13
VersoG:n 9 §:n, jonka otsikko on ”Kaupallista toimintaa koskevat periaatteet”, 1–3 momentissa säädetään seuraavaa:
”(1)   Eläkevakuutuslaitokset harjoittavat toimintaansa keskinäisesti ja yksinomaan yleishyödyllisiä tarkoituksia varten. Niitä on hallinnoitava taloudellisesti ja säästäväisesti. Niiden varat on pidettävä erillään.
(2)   Eläkevakuutuslaitosten on vastattava omista varoistaan hallinnollisista kuluistaan, virkamiesten, palkansaajien ja työntekijöiden palkat sekä edunsaajille myönnetyt korvaukset mukaan lukien. Jakautuminen eri eläkevakuutuslaitosten välillä toteutetaan tosiasiallisesti suoritettujen maksujen mukaisesti.
(3)   Eläkevakuutuslaitosten varoja ja varallisuutta voidaan käyttää vain niille kuuluvan eläketehtävän täyttämiseen. Jos laitos lopetetaan, jäljelle jäävät varat palautuvat jäsenille, vakuutetuille ja edunsaajille laitoksen sääntöjen mukaisesti.”
14
VersoG:n 10 §:n, jonka otsikko on ”Laitoksen säännöt”, 1–3 momentissa säädetään seuraavaa:
”(1)   Eläkevakuutuslaitosten toiminnasta määrätään tämän lain mukaisesti laitoksen säännöissä.
(2)   Säännöissä on määrättävä tässä laissa nimenomaisesti mainittujen seikkojen lisäksi
1.
hallituksen ja komiteoiden kokoonpanosta, toimikaudesta ja koollekutsumisesta
2.
hallituksen jäsenten ja heidän varajäsentensä tehtäviin nimittämistä koskevasta ehdotuksesta ja tehtävistä eroamisesta – –
3.
jäsenyys-, vakuutus- ja eläkesuhteiden alkamisesta ja päättymisestä
4.
maksujen määrästä ja eräpäivistä tai jakautumisen vahvistamisessa sovellettavista periaatteista
5.
jäsenille, vakuutetuille ja edunsaajille maksettavien etuuksien ehdoista, luonteesta, määrästä ja lakkaamisesta
6.
eläkemenettelystä.
(3)   Hallituksen puheenjohtaja vahvistaa laitoksen säännöt ja siihen tehtävät muutokset valvontaviranomaisen hyväksymisen jälkeen, ja ne julkaistaan Bayerischer Staatsanzeiger ‑lehdessä. Ne tulevat voimaan niiden julkaisemista seuraavana päivänä, jollei muuta päivämäärää ole vahvistettu.”
15
VersoG:n toisessa osassa, jonka otsikko on ”Baijerin lääkärien eläkelaitos, Baijerin apteekkarien eläkelaitos, Baijerin arkkitehtien eläkelaitos, Baijerin rakennustekniikan insinöörien ja psykoterapeuttien eläkelaitos, Baijerin asianajajien ja kirjanpitäjien eläkelaitos”, on luku 1, jonka otsikko on ”Yhteiset säännökset” ja jossa on lain 28 §, jonka otsikko on ”Tehtävät”. Tämän pykälän kolmannessa virkkeessä säädetään, että ”eläkevakuutuslaitosten on täytettävä edellytykset, joilla niiden jäsenet voidaan vapauttaa lakisääteisen eläkevakuutusjärjestelmän mukaisesta vakuutusvelvollisuudesta”.
16
VersoG:n 30 §:n, jonka otsikko on ”Jäsenyys”, 1–3 momentissa säädetään seuraavaa:
”(1)   Eläkevakuutuslaitosten jäsenyys on pakollinen.
(2)   Laitoksen säännöissä voidaan määrätä poikkeuksista ja vapautuksista pakolliseen jäsenyyteen muun muassa silloin, kun ammatinharjoittaja
1.
harjoittaa ammattitoimintaansa vain tilapäisesti tai hyvin vähäisessä määrin
2.
aloittaa ammattitoimintansa tai liittyy ammattiyhteisöön myöhemmällä iällä
3.
on liittynyt jäseneksi toisen ammattikunnan eläkevakuutuslaitokseen.
– –
(3)   Pakolliset jäsenet, jotka ovat lopettaneet jäsenyyden, voivat pysyä vapaaehtoisina jäseninä laitoksen sääntöjen mukaisin ehdoin.”
17
VersoG:n 31 §:n, jonka otsikko on ”Maksut, siirtymä”, 1 ja 4 momentissa säädetään seuraavaa:
”(1)   Jäsenten on maksettava jäsenmaksuja laitoksen sääntöjen mukaisesti. Säännöissä voidaan määrätä tuloista riippumattomista vähimmäismaksuista. Niissä voidaan määrätä, että eläketurvan säilyttämiseksi on maksettava asianmukaiset maksut kausilta, jolloin jäsen ei ole harjoittanut ammattitoimintaa tai ollut ansiotyössä taikka jolloin hän on ollut ilman tuloja. Pakollinen maksuosuus ei saa ylittää sitä rajaa, joka määrittää eläkevakuutuslaitoksen vapautuksen yhtiöverosta.
– –
(4)   Säännöissä voidaan sallia vapaaehtoiset lisämaksut eläkeoikeuksien karttuman lisäämiseksi. Nämä lisämaksut, jotka lisätään pakolliseen maksuosuuteen, eivät saa ylittää 1 momentin neljännessä virkkeessä säädettyä rajaa.”
18
VersoG:n 33–36 ja 38 §:ssä annetaan säännökset pakollisesta kuulumisesta asianomaisiin eläkevakuutuslaitoksiin.
Saksin osavaltion terveysalan liitoista annettu laki
19
Saksin osavaltion terveysalan liitoista 24.5.1994 annetun lain (Sächsisches Heilberufekammergesetz) (SächsGVBl., s. 935), sellaisena kuin sitä sovelletaan asiassa C‑759/22, 6 §:ssä, jonka otsikko on ”Eläkevakuutuslaitokset”, säädettiin seuraavaa:
”(1)   Liitot voivat säännöissään perustaa eläkevakuutuslaitoksen jäsentensä ja heidän perheenjäsentensä eläkkeiden järjestämiseksi. – – Liittojen jäsenet ovat eläkevakuutuslaitoksen sääntöjen mukaisesti sen jäseniä.
– –
(3)   Eläkevakuutuslaitoksen säännöissä säännellään
1.
eläkevakuutuslaitoksen elinten tehtäviä, muodostamista ja kokoonpanoa sekä niiden jäsenten valintaa ja toimikauden kestoa sekä niiden edustamista tuomioistuimissa ja niiden ulkopuolella siltä osin kuin näistä ei ole jo säädetty lailla,
2.
pakollisen jäsenyyden alkamis- ja päättymisajankohtaa sekä edellytyksiä, joiden täyttyessä voidaan sallia poikkeukset pakolliseen jäsenyyteen ja vapautukset siitä,
3.
edellytyksiä, joiden täyttyessä vapaaehtoinen jäsenyys on sallittu, muun muassa liiton jäsenyyden päätyttyä,
4.
edellytyksiä, joiden täyttyessä eläkeoikeuksia voidaan korottaa avioeron jälkeisen oikeuksien tasaamisen jälkeen,
5.
takautuvan jäsenyyden ehdot,
6.
jäsenten pakollista osallistumista järjestelmään, maksuvelvollisuuden alkamista ja päättymistä, maksujen vahvistamismenettelyä sekä maksujen eräpäivää ja niiden määrää koskevia yksityiskohtia; maksut määräytyvät sellaisten tulojen perusteella,
a)
jotka on saatu työstä itsenäisenä ammatinharjoittajana tai palkansaajana,
b)
jotka ovat pääomatuloa siltä osin kuin tulot ovat peräisin pääomayhtiöiltä, joiden toimialana on myös lääkäri-, hammaslääkäri-, eläinlääkäri- tai apteekkipalveluiden tarjoaminen, ja
c)
jotka ovat peräisin kaupallisesta toiminnasta siltä osin kuin sillä tuotetaan lääkäri-, hammaslääkäri-, eläinlääkäri- tai apteekkipalveluita; näiden tulojen määrä ei saa ylittää [asian kannalta merkityksellisessä laissa], sellaisena kuin se on voimassa, vahvistettua määrää,
7.
erityistilanteissa myönnettävien maksujen alennusten ja maksuista vapautusten määrää,
8.
erääntyneiden maksujen mahdollisia viivästysmaksuja koskevia edellytyksiä ja määrää,
9.
edellytyksiä, joiden mukaisesti maksuja tai viivästysmaksuja voidaan lykätä, alentaa tai poistaa,
10.
etuuksien, vanhuuseläkkeen, työkyvyttömyyseläkkeen ja perhe-eläkkeen myöntämisedellytykset ja suuruus,
– –
Laitoksen säännöissä voidaan määrätä edellytyksistä, joiden mukaisesti jäsen voi siirtää eläkevakuutuslaitokselle maksamansa maksut toiseen julkisoikeudelliseen vakuutuslaitokseen tai oman ammattiryhmänsä toiseen eläkevakuutuslaitokseen (ammatillinen eläkevakuutuslaitos), ja siitä, millä edellytyksillä maksut voidaan palauttaa jäsenyyden päättyessä ja kuinka suuri määrä voidaan palauttaa.
(4)   Vakuutuslaitoksen varat ovat erillisomaisuutta, joka on käytettävissä ainoastaan vakuutuslaitoksen kuuluvien velvollisuuksien hoitamiseksi. Niitä on hallinnoitava liiton muista varoista erillään. Niitä voidaan käyttää vain laissa sallittuihin tarkoituksiin, tarpeellisten hallinnollisten kulujen korvaaminen mukaan lukien.”
Pääasiat ja ennakkoratkaisukysymykset
20
Pääasian valittajat saivat vuosina 2018 ja 2019 Saksan keskuspankilta ilmoituksia, joissa niille kerrottiin, että niihin sovellettiin eläkerahastoina asetuksen 2018/231 1 ja 2 artiklan mukaisia tilastointiin liittyviä tiedonantovaatimuksia, joiden nojalla niiden oli 30.9.2019 alkaen toimitettava sille yksityiskohtaisempia tietoja taloudellisesta tilanteestaan; joidenkin valittajien oli toimitettava nämä tiedot neljännesvuosittain ja joidenkin vuosittain.
21
Pääasian valittajat nostivat Verwaltungsgericht Frankfurt am Mainissa (Frankfurt am Mainin hallintotuomioistuin, Saksa) kanteita, joissa ne vaativat pääasiallisesti näiden ilmoitusten kumoamista ja toissijaisesti sen toteamista, ettei niihin sovelleta edellä mainittuja tiedonantovaatimuksia.
22
Kyseinen tuomioistuin hylkäsi nämä kanteet sillä perusteella, että pääasian valittajat ovat asetuksen 2018/231 1 artiklan 1 alakohdassa tarkoitettuja eläkerahastoja ja että niihin sovelletaan näin ollen kyseisen asetuksen 2 artiklan 1 kohdan mukaisia tiedonantovelvollisuuksia. Kyseisen tuomioistuimen mukaan pääasian valittajien kaltaiset eläkevakuutuslaitokset kuuluvat markkinatuottajina rahoitusalan pääomayrityksiin ja kuuluvat siten asetuksessa N:o 549/2013 perustetun EKT 2010:n eläkerahastojen alasektoriin (S.129). Ne tarjoavat pääasiallisen toimintansa puitteissa eläkevakuutuspalveluja. Ne vahvistavat tätä varten taloudellisesti huomattavia hintoja. Asian laita on samoin pakollisten etuuksien osalta. Valtion maksamien tukien puuttuessa kyseiset eläkevakuutuslaitokset joutuvat määrittämään maksut ja etuudet siten, että pakollisten etuuksien maksaminen voidaan taata. Joka tapauksessa pakollisten etuuksien luokittelu markkinatuotokseksi perustuu muun muassa asetuksen N:o 549/2013 liitteessä A olevaan 3.19 kohtaan, sillä pääasian valittajat ovat useiden vuosien ajan kattaneet vähintään 50 prosenttia kustannuksistaan tuotteidensa myynnillä. Mainittu tuomioistuin selittää, että kyseisen asetuksen liitteessä A oleva 1.37 kohta ei ole esteenä tällaiselle luonnehdinnalle, koska tätä säännöstä sovelletaan vain julkisen sektorin yksiköihin, joita pääasian valittajat eivät ole, koska ne eivät ole valtion määräysvallassa. Näin ollen kohdentaminen EKT 2010:n sosiaaliturvarahastojen alasektoriin (S.1314), johon tiedonantovelvollisuutta ei sovelleta, on myös poissuljettu. Kansallisen tuomioistuimen mukaan kyseisen asetuksen liitteessä A olevassa 20.39 kohdassa vahvistetaan pääasian valittajien eläkerahastoiksi luokittelu. Sen mukaan julkisen laitoksen hallinnoiman, ennalta määrättyihin maksuihin perustuvan järjestelmän ei pitäisi katsoa olevan sosiaaliturvajärjestelmä, jos se toimii pääasian valittajien tavoin ilman maksettavien etuuksien määrää koskevaa valtion takuuta ja jos tämä määrä, joka riippuu hoidettavista varoista odotettavissa olevasta tuotosta, on väistämättä epävarma.
23
Pääasian valittajat tekivät tästä tuomiosta Revision-valituksen Bundesverwaltungsgerichtiin (liittovaltion ylin hallintotuomioistuin, Saksa), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin. Ne katsovat, etteivät ne ole markkinatuottajia. Pakollisia etuuksia, joita ne maksavat ja jotka muodostavat suurimman osan niiden tuotoksesta, ei myydä taloudellisesti merkittävillä hinnoilla. Tältä osin jäsenet, joiden jäsenyys on pakollinen, eivät voi vapaasti valita ostaa eläke-etuudet vaadittujen maksusuoritusten perusteella, mikä on ristiriidassa yhden tällaisten hintojen ominaisen edellytyksen kanssa eli sen kanssa, josta säädetään asetuksen N:o 549/2013 liitteessä A olevan 3.19 kohdan ensimmäisen alakohdan b alakohdassa, jonka mukaan ”kuluttajilla on vapaus joko ostaa tai olla ostamatta ja tehdä ostopäätös veloitettavien hintojen perusteella”. Kyseisen asetuksen liitteessä A olevan 3.19 kohdan kolmannessa alakohdassa säädetty 50 prosentin kriteeri, jonka avulla markkinatuottajaksi voidaan luokitella institutionaalinen yksikkö, joka kattaa pitkäkestoisesti ja pysyvästi vähintään 50 prosenttia tuotantokustannuksistaan myynnistä saamallaan tuotolla, ei ole pääasian valittajien mukaan merkityksellinen, koska sitä käytetään ainoastaan tuotoksen arvon määrittämisessä. Joka tapauksessa eläkevakuutuslaitokset kuuluvat lakisääteisen eläkevakuutuksen tavoin sosiaaliturvan piiriin.
24
Saksan keskuspankki katsoo, että Verwaltungsgericht Frankfurt am Mainin tuomiossa ei ole väitettyjä oikeudellisia virheitä.
25
Ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella on epäilyksiä pääasian valittajien luokittelusta erityisesti asetuksen 2018/231 1 artiklan 1 alakohdan f alakohdan ja asetuksen N:o 549/2013 liitteessä A olevien 1.37, 2.107, 2.117, 3.17–3.19, 3.24, 3.26, 17.43, 20.10, 20.12 ja 20.39 kohdan kannalta. Se pohtii, onko ne luokiteltava eläkerahastoiksi vai sosiaaliturvarahastoiksi, vai onko niihin sovellettava muuta luokittelua.
26
Kyseinen tuomioistuin korostaa, että pääasian valittajat ovat julkisoikeudellisia laitoksia, jotka ovat itsenäisiä oikeushenkilöitä. Ne voivat harjoittaa vain yleishyödyllistä toimintaa, ja ne voivat käyttää varojaan ja varallisuuttaan vain julkisen palvelun tehtävänsä hoitamista varten. Niiden on vastattava omista varoistaan hallinnollisista kuluistaan, henkilöstönsä palkanmaksu ja edunsaajille myönnetyt korvukset mukaan lukien.
27
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää, että Saksan oikeuden mukaan suurimmalla osalla pääasian valittajien järjestelmien jäsenistä on pakollinen jäsenyys sen vuoksi, että he harjoittavat ammattiaan Baijerin tai Saksin osavaltioissa. Pakollisen jäsenyyden päättyessä vapaaehtoinen jäsenyys on mahdollinen, jotta eläkeoikeuksia voidaan edelleen kartuttaa. Pääasian valittajat määrittävät säännöissään sen, miten niiden tehtävien rahoittamiseen suoritettavat maksut kerätään, sen, mitkä ovat eläkeoikeuksiin sovellettavat ehdot, niiden luonne ja määrä ja sen, miten eläkeoikeudet lakkaavat. Myös vapaaehtoiset lisämaksut ovat mahdollisia, mutta ne on rajattu sallittuun enimmäismäärään. Pääasian valittajien suorittamista etuuksista yli 50 prosenttia menee sellaisille jäsenille, jotka kuuluvat pakollisen vakuutuksen piiriin.
28
Näissä olosuhteissa Bundesverwaltungsgericht (liittovaltion hallintotuomioistuin) päätti lykätä asioiden käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset, jotka ovat asioissa C‑443/22 ja C‑444/22 sanamuodoltaan täysin samat:
”1)
a)
Edellytetäänkö EKT:n liitteessä A olevan 3.19 kohdan ensimmäisen alakohdan b alakohdassa, että kaikilla tuottajan tarjoamien tuotteiden kuluttajilla on vapaus joko ostaa tai olla ostamatta ja tehdä ostopäätös veloitettavien hintojen perusteella?
Mikäli tähän vastataan kieltävästi:
b)
jos tällaisten kuluttajien suuri enemmistö, jolla ei ole tällaista itsenäistä päätösvaltaa, saa tuottajalta tuotteita, joiden arvo on yli puolet tämän kokonaistuotoksen arvosta, sen vuoksi, että heidän on lain nojalla ollut pakko liittyä tuottajan jäseniksi ja maksaa tuottajan määrittämät pakolliset maksut, täyttääkö säännöksen vaatimukset se, että vähemmistöllä on ollut mahdollisuus vapaaehtoisesti liittyä tuottajan jäseneksi ja saada siltä tuotteita maksamalla samat maksut kuin ne, jotka pakolliset jäsenet maksavat?
2)
Onko aina kyse EKT:n liitteessä A olevissa 3.17–3.19 kohdassa tarkoitetusta taloudellisesti merkittävään hintaan tuotettavasta markkinatuotoksesta, jos liitteessä A olevan 3.19 kohdan kolmannen alakohdan kolmannessa ja neljännessä virkkeessä tarkoitettu 50 %:n kriteeri eli kustannusten kattaminen vähintään puoliksi myynnillä täyttyy pitkäkestoisesti, vai eikö tätä kriteeriä ole pidettävä (itsessään) riittävänä vaan se on katsottava välttämättömäksi edellytykseksi, joka on lisättävä EKT:n liitteessä A olevan 3.19 kohdan ensimmäisen alakohdan toisen virkkeen a ja b alakohdassa säädettyihin kahteen edellytykseen?
3)
Kun tutkitaan, ovatko institutionaaliset yksiköt EKT:n liitteessä A olevassa 3.24 kohdassa tarkoitettuja markkinatuottajia, onko EKT:n liitteessä A olevien 3.17, 3.19 ja 3.26 kohdan lisäksi otettava huomioon myös liitteessä A olevan 1.37 kohdan toisessa alakohdassa säädetyt lisävaatimukset?
4)
a)
Asetetaanko EKT:n liitteessä A olevassa 2.107 kohdassa sen edellytykseksi, että institutionaalinen yksikkö voidaan luokitella alasektorille S.129, että kaikki sen kaikille osallistujille tarjoamat etuudet tarjotaan sopimukseen perustuvan järjestelyn perusteella?
Jos jälkimmäinen pitää paikkansa:
b)
Täyttyykö tällainen edellytys etuuden sopimusperusteisuudesta jo silloin, kun institutionaalisen yksikön pakollisesta jäsenyydestä, sille maksettavista pakollisista eläkemaksuista ja sen maksamista pakollisista etuuksista säädetään viranomaistoimen nojalla kyseessä olevan eläkelaitoksen säännöissä mutta kun myös pakolliset jäsenet voivat saada vapaaehtoisilla lisämaksuilla oikeuksia lisäetuuksiin?
5)
Onko asetuksen 2018/231 1 artiklan 1 alakohdan [toisen alakohdan] f alakohtaa tulkittava siten, että [sen ensimmäisessä alakohdassa] tarkoitetun eläkerahaston käsitteen ulkopuolelle jäävät vain ne institutionaaliset yksiköt, jotka täyttävät molemmat EKT:n liitteessä A olevassa 2.117 kohdassa säädetyt kriteerit, vai kattaako kyseinen poikkeus myös muut institutionaaliset yksiköt, joita on pidettävä EKT:n liitteessä A olevassa 17.43 kohdassa tarkoitettuina sosiaaliturvaan kuuluvina eläkerahastoina ilman, että ne täyttäisivät kaikki EKT:n liitteessä A olevassa 2.117 kohdassa säädetyt edellytykset?
6)
a)
Viittaako EKT:n liitteessä A olevan 2.117 kohdan b alakohdassa ja siinä olevassa 17.43 kohdassa oleva julkisyhteisön käsite ainoastaan asianomaiseen keskusyksikköön, vai sisältääkö se myös oikeudellisesti itsenäiset eläkelaitokset, jotka ovat järjestäytyneet pakollisen jäsenyyden perusteella, joita rahoitetaan eläkemaksuilla ja joilla on oikeus itsenäiseen hallintoon ja omaan kirjanpitoon?
Jos jälkimmäinen pitää paikkansa:
b)
Tarkoittaako EKT:n liitteessä A olevan 2.117 kohdan b alakohdan mukainen maksujen ja etuuksien vahvistaminen tietyn määrän vahvistamista vai riittääkö, että laissa säädetään katettavista vähimmäisriskeistä ja vakuutusturvan vähimmäistasosta sekä maksujen kantamisen periaatteista ja rajoista mutta jätetään maksujen ja etuuksien määrittäminen tässä yhteydessä eläkelaitoksen tehtäväksi?
c)
Kattaako EKT:n liitteessä A olevassa 20.39 kohdassa tarkoitettu julkisyhteisöjen yksikön käsite vain sellaiset institutionaaliset yksiköt, jotka täyttävät kaikki EKT:n liitteessä A olevissa 20.10 ja 20.12 kohdassa asetetut vaatimukset?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
29
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii kysymyksillään selvittämään lähinnä, onko asetuksen N:o 549/2013 liitteessä A olevia säännöksiä tulkittava siten, että tämän liitteen 2.105 kohdassa tarkoitettuun eläkerahastojen käsitteeseen ja näin ollen asetuksessa 2018/231 säädettyjen tilastointiin liittyvien tiedonantovaatimusten soveltamisalaan kuuluvat eläkevakuutuslaitokset, jotka maksavat vanhuuden, kuoleman ja työkyvyttömyyden johdosta maksettavia etuuksia sellaisille jäsenille, joista suurimmalla osalla on velvollisuus liittyä jäseneksi tietyn ammatin harjoittamisen vuoksi.
30
On muistutettava, että asetuksen N:o 549/2013 johdanto-osan 14 perustelukappaleesta ilmenee, että EKT 2010:llä vahvistetaan viitekehys, joka on tarkoitettu jäsenvaltioiden tilien laatimiseen unionin tarpeisiin ja erityisesti unionin talous- ja sosiaalipolitiikan muotoilemiseksi ja seuraamiseksi. Kyseisen asetuksen johdanto-osan kolmannessa perustelukappaleessa todetaan tältä osin, että nämä tilit on laadittava yhtenäisten ja yksiselitteisten periaatteiden mukaisesti, jotta voidaan saada vertailukelpoisia tuloksia (tuomio 13.7.2023, Ferrovienord, C‑363/21 ja C‑364/21, EU:C:2023:563, 64 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
31
Kuten kyseisen asetuksen 1 artiklan 2 kohdan a alakohdasta ilmenee, EKT 2010:n liitteessä A säädetään menetelmästä, joka koskee yhteisiä standardeja, määritelmiä, luokituksia ja tilinpitosääntöjä ja jonka tarkoituksena on mahdollistaa tilien ja taulukoiden laatiminen vertailukelpoisin perustein unionin tarpeita varten.
32
Tässä liitteessä olevan 1.01 kohdan sanamuodon mukaan EKT 2010 ”on kansainvälisesti yhteensopiva tilinpitokehikko, joka kuvaa systemaattisesti ja yksityiskohtaisesti koko taloutta (toisin sanoen maata, aluetta tai maaryhmää), sen rakenneosia ja sen suhteita muihin kansantalouksiin”.
33
Tässä käsikirjaksi tarkoitetussa liitteessä on 24 lukua, jotka esitetään tiivistellysti siinä olevissa 1.03 ja 1.04 kohdassa. Luvussa 1 selostetaan EKT:n peruspiirteet ja käsitteet ja asetetaan sen periaatteet. Kyseisessä luvussa kuvaillaan olennaiset tilastoyksiköt ja niiden ryhmittelyt, ja siinä on tilikokonaisuutta koskeva yleisesittely. Luvussa 2 esitetään kansantalouden mittaamisessa käytetyt institutionaaliset yksiköt ja selostetaan, millä tavalla kyseiset yksiköt luokitellaan sektoreihin ja muihin ryhmiin analyysitarkoituksia varten. Luku 20 koskee julkisyhteisöjen sektorin tilejä.
34
Asetuksen N:o 549/2013 liitteessä A olevissa 1.34 ja 1.57 kohdassa säädetään, että jokainen institutionaalinen yksikkö – joka on määritelty taloudelliseksi yksiköksi, joka voi omistaa tavaroita ja varoja, ottaa velkaa ja osallistua taloudelliseen toimintaan ja suorittaa taloustoimia muiden yksiköiden kanssa täysin oikeuksin – on kohdennettava jollekin niistä EKT 2010:ssä yksilöidyistä kuudesta pääsektorista, jotka ovat yritykset, rahoituslaitokset, julkisyhteisöt, kotitaloudet, kotitalouksia palvelevat voittoa tavoittelemattomat yhteisöt ja ulkomaat (ks. vastaavasti tuomio 13.7.2023, Ferrovienord, C‑363/21 ja C‑364/21, EU:C:2023:563, 66 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
35
Näistä säännöksistä ja kyseisessä liitteessä olevasta 2.41 kohdasta ilmenee, että nämä sektorit ovat toisensa poissulkevia, joten institutionaalinen yksikkö voidaan kohdentaa vain yhdelle sektorille tai alasektorille. Samassa liitteessä olevan 2.32 kohdan mukaan jokainen sektori ja alasektori ryhmittelee yhteen ne institutionaaliset yksiköt, joiden taloudellinen toiminta on samanlaista.
36
Eläkerahastojen alasektori kuuluu rahoituslaitosten sektoriin, kuten asetuksen N:o 549/2013 liitteessä A olevassa 2.66 kohdassa täsmennetään. Näin ollen kaikkien tämän sektorin institutionaalisten yksiköiden tavoin eläkerahastot luokitellaan markkinatuottajiksi kyseisessä liitteessä olevassa 2.55 kohdassa olevan rahoituslaitosten käsitteen määritelmän mukaisesti.
37
Tämän eläkerahastojen markkinatuottajiksi luokittelun osalta on korostettava erityispiirrettä, joka on ominainen näiden rahastojen toiminnalle, joka esitetään yksityiskohtaisesti kyseisen liitteen 2.105–2.110 kohdassa. Samassa liitteessä olevasta 2.108 kohdasta nimittäin ilmenee, että toisin kuin henkivakuutusyhtiöt, ”eläkerahastot on lain nojalla rajoitettu määrättyihin palkansaajien ja itsenäisten yrittäjien ryhmiin”. Näin ollen eläkerahastojen alasektoriin kuuluu rahoituslaitoksia, jotka eivät voi vapaasti tarjota palvelujaan koko yleisölle.
38
Nyt käsiteltävissä asioissa ennakkoratkaisupyynnöistä ilmenee, että pääasioissa kyseessä olevat eläkevakuutuslaitokset, jotka harjoittavat toimintaansa Baijerissa (asia C‑758/22) ja Saksissa (asia C‑759/22), takaavat jäsenilleen vanhuuden, kuoleman ja työkyvyttömyyden johdosta maksettavia etuuksia ja että ne on organisoitu alakohtaisesti siten, että valtaosalla niiden jäsenistä on lakisääteinen jäseneksi liittymisvelvollisuus, koska he harjoittavat tiettyä ammattia, kuten lääkärin, proviisorin, asianajajan tai arkkitehdin ammattia.
39
Lisäksi juuri tämä eläkevakuutuslaitosten alakohtainen organisointi ja sen mukainen jäsenten liittymisvelvollisuus ovat saaneet ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen pohtimaan, voiko näiden laitosten toiminta kuulua asetuksen N:o 549/2013 liitteessä A tarkoitettuihin markkinatuotoksen tai markkinatoiminnan käsitteisiin.
40
On kuitenkin huomattava, että tällaisesta eläkerahastojen alakohtaisesta organisaatiosta on nimenomaisesti kyse asetuksen N:o 549/2013 liitteessä A olevissa 2.107 ja 2.108 kohdassa, kuten tämän tuomion 37 kohdassa todetaan. Tästä erityispiirteestä huolimatta unionin lainsäätäjä on päättänyt luokitella eläkerahastot rahoituslaitoksiksi ja näin ollen markkinatuottajiksi. Näin ollen nyt käsiteltävissä asioissa ei ole tarpeen pohtia markkinatuotoksen tai markkinatoiminnan käsitteiden tulkintaa vaan ratkaista, voidaanko pääasioissa kyseessä olevan kaltaiset eläkevakuutuslaitokset luokitella eläkerahastoiksi kyseisessä liitteessä olevissa 2.105–2.210 kohdassa vahvistettujen kriteerien valossa.
41
Tältä osin asetuksen N:o 549/2013 liitteessä A olevien 2.105–2.210 kohdan sanamuodosta voidaan päätellä, että eläkerahastojen toiminta täyttää seuraavat kriteerit.
42
Ensinnäkin kyseisessä liitteessä olevista 2.105 ja 2.107 kohdasta ilmenee, että eläkerahastot, jotka toimivat pääasiallisesti vakuutettujen henkilöiden sosiaalisten riskien ja tarpeiden hallintaan liittyvän rahoituksen välittäjänä, takaavat vakuutetulle etuuksia eläkkeelle siirtymisen varalta. Nämä rahastot voivat myös taata etuuksia vakuutetulle työkyvyttömyyden varalta sekä vakuutetun puolisolle ja lapsille tämän kuoleman varalta.
43
Toiseksi samassa liitteessä olevassa 2.106 kohdassa säädetään, että eläkerahastoilla, jotka ovat ne perustaneista yksiköistä erillisiä yksikköjä, on itsenäinen päätösvalta ja niillä on täydellinen kirjanpito.
44
Kolmanneksi, ja kuten tämän tuomion 37 kohdassa on todettu, asetuksen N:o 549/2013 liitteessä A olevissa 2.107 ja 2.108 kohdassa täsmennetään, että toisin kuin henkivakuutusyhtiöt, eläkerahastot on lain nojalla rajoitettu määrättyihin palkansaajien ja itsenäisten yrittäjien ryhmiin, kuten muun muassa samaa ammattia harjoittaville henkilöille.
45
Neljänneksi kyseisessä liitteessä olevassa 2.110 kohdassa jätetään eläkerahaston käsitteen ulkopuolelle kyseisessä liitteessä olevassa 2.117 kohdassa tarkoitetut sosiaaliturvarahastot. Tämän viimeksi mainitun kohdan mukaan sosiaaliturvarahastoille, joiden pääasiallista toimintaa on sosiaalietuuksien tuottaminen, on luonteenomaista yhtäältä se, että tietyillä väestöryhmillä on lakisääteinen velvollisuus osallistua järjestelmään tai suorittaa vakuutusmaksuja, ja toisaalta se, että julkisyhteisöt vahvistavat tai hyväksyvät maksut ja etuudet ilman, että yksityishenkilön maksamien vakuutusmaksujen määrän ja sen riskin välillä, jonka alaiseksi kyseinen henkilö joutuu, ei ole tavallisesti suoraa yhteyttä.
46
Jälkimmäisen seikan osalta asetuksen N:o 549/2013 liitteessä A olevasta 20.39 kohdasta, joka kuuluu kyseisessä liitteessä olevaan 20 lukuun, jonka otsikko on ”Julkisyhteisöjen tilinpito”, ilmenee, että eläkejärjestelmää, myös jos se on julkisyhteisön yksikön perustama, ei voida pitää sosiaaliturvajärjestelmänä ja se on luokiteltava eläkerahastojen alasektoriin, kun julkisyhteisöt eivät takaa etuuksien tasoa eikä maksettavien eläkkeiden taso ole tiedossa, koska se riippuu varojen kehittymisestä.
47
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklassa määrätyssä menettelyssä, joka perustuu kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen tehtävien selkeään jakoon, unionin tuomioistuimella ei ole toimivaltaa tulkita kansallista oikeutta, ja yksinomaan kansallisen tuomioistuimen asiana on määrittää pääasian tosiseikasto ja arvioida sitä sekä selvittää kansallisten lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten täsmällinen ulottuvuus (tuomio 28.4.2022, SeGEC ym., C‑277/21, EU:C:2022:318, 21 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
48
Unionin tuomioistuin, jonka tehtävänä on antaa ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle hyödyllinen vastaus, on kuitenkin toimivaltainen antamaan pääasian asiakirja-aineiston ja sille esitettyjen kirjallisten huomautusten perusteella mainitulle tuomioistuimelle ohjeita, joiden avulla se voi antaa ratkaisunsa (tuomio 28.4.2022, SeGEC e.a., C‑277/21, EU:C:2022:318, 22 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
49
Nyt käsiteltävissä asioissa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämistä selityksistä ilmenee, että pääasioissa kyseessä olevien eläkevakuutuslaitosten toiminnalla on seuraavat ominaispiirteet.
50
Ensinnäkin on kiistatonta, että nämä vakuutuslaitokset takaavat jäsenilleen vanhuuden, kuoleman ja työkyvyttömyyden johdosta maksettavia etuuksia.
51
Toiseksi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämistä seikoista ilmenee, että asiassa C‑758/22 kyseessä olevilla eläkevakuutuslaitoksilla, jotka ovat oikeushenkilöitä, on oikeus itsenäiseen hallintoon ja niillä on oma kirjanpito. Samojen tietojen mukaan asiassa C‑759/22 kyseessä oleva vakuutuslaitos, vaikka se on lääkäriliiton laitos, jolla on osittainen oikeushenkilöllisyys, on organisatorisesti ja taloudellisesti riippumaton, sillä on laaja autonomia, oma varallisuus ja täydellinen kirjanpito. Tällaiset vakuutuslaitokset, joilla on itsenäinen hallinto ja jotka pitävät omaa kirjanpitoa, täyttävät tämän tuomion 43 kohdassa mainitun kriteerin.
52
Kolmanneksi tämän tuomion 38 kohdassa mainituista ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toimittamista tiedoista ilmenee myös, että suurimmalla osalla pääasioissa kyseessä olevien eläkevakuutuslaitosten jäsenistä on lakisääteinen liittymisvelvollisuus tietyn ammatillisen toiminnan harjoittamisen vuoksi ja nämä vakuutuslaitokset eivät lähtökohtaisesti saa tarjota palvelujaan muille henkilöille. Tällaiset laitokset vaikuttavat näin ollen täyttävän tämän tuomion 44 kohdassa tarkoitetun kriteerin.
53
Neljänneksi ennakkoratkaisupyynnöistä ilmenee, että jäsenille maksettujen etuuksien suuruus, jota viranomaiset eivät varmista, riippuu suoritettujen maksujen määrästä sekä kyseessä olevan vakuutuslaitoksen toiminnasta varojen hallinnoinnissa. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on lisäksi todennut, että pääasioissa kyseessä olevat eläkevakuutuslaitokset määrittävät lain säännöksissä vahvistetuissa puitteissa perimiensä maksujen määrän ja tarjoamiensa etuuksien määrän. Näin ollen tällaiset eläkevakuutuslaitokset täyttävät tämän tuomion 45 ja 46 kohdassa mainitut kriteerit, joiden perusteella eläkerahaston luokittelu sosiaaliturvajärjestelmäksi suljetaan pois.
54
Tästä seuraa, että jos pääasioissa kyseessä olevalla eläkevakuutuslaitosten toiminnalla on tosiasiallisesti tämän tuomion 50–53 kohdassa luetellut ominaispiirteet, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on todettava, kyseiset laitokset voidaan luokitella asetuksen N:o 549/2013 liitteessä A olevassa 2.105 kohdassa tarkoitettujen eläkerahastojen alasektoriin.
55
Kaiken edellä esitetyn perusteella esitettyihin kysymyksiin on vastattava, että asetuksen N:o 549/2013 liitteen A säännöksiä on tulkittava siten, että tässä liitteessä olevassa 2.105 kohdassa tarkoitettuun eläkerahastojen käsitteeseen ja näin ollen asetuksessa 2018/231 säädettyjen tilastointiin liittyvien tiedonantovaatimusten soveltamisalaan kuuluvat eläkevakuutuslaitokset, joiden toiminnalla on kaikki seuraavat ominaispiirteet:
–
nämä vakuutuslaitokset maksavat vanhuuden, kuoleman ja työkyvyttömyyden johdosta maksettavia etuuksia
–
niillä on itsenäinen hallinto ja täydellinen kirjanpito
–
suurimmalla osalla niiden jäsenistä on lakisääteinen liittymisvelvollisuus tietyn ammatin harjoittamisen vuoksi, ja nämä vakuutuslaitokset eivät lähtökohtaisesti saa tarjota palvelujaan muille henkilöille
–
vakuutetuille tarjottujen etuuksien taso, jota viranomaiset eivät takaa, riippuu suoritettujen maksujen määrästä sekä kyseessä olevan vakuutuslaitoksen toiminnasta varojen hallinnoinnissa.
Oikeudenkäyntikulut
56
Pääasioin asianosaisten osalta asioiden käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevien asioiden käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (viides jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Euroopan kansantalouden tilinpito- ja aluetilinpitojärjestelmästä Euroopan unionissa 21.5.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 549/2013 liitteessä A olevia säännöksiä
on tulkittava siten, että
tässä liitteessä olevassa 2.105 kohdassa tarkoitettuun eläkerahastojen käsitteeseen ja näin ollen tilastointiin liittyvistä eläkerahastojen tiedonantovaatimuksista 26.1.2018 annetussa Euroopan keskuspankin asetuksessa (EU) 2018/231 säädettyjen tilastointiin liittyvien tiedonantovaatimusten soveltamisalaan kuuluvat eläkevakuutuslaitokset, joiden toiminnalla on kaikki seuraavat ominaispiirteet:
–
nämä vakuutuslaitokset maksavat vanhuuden, kuoleman ja työkyvyttömyyden johdosta maksettavia etuuksia
–
niillä on itsenäinen hallinto ja täydellinen kirjanpito
–
suurimmalla osalla niiden jäsenistä on lakisääteinen liittymisvelvollisuus tietyn ammatin harjoittamisen vuoksi, ja nämä vakuutuslaitokset eivät lähtökohtaisesti saa tarjota palvelujaan muille henkilöille
–
vakuutetuille tarjottujen etuuksien taso, jota viranomaiset eivät takaa, riippuu suoritettujen maksujen määrästä sekä kyseessä olevan vakuutuslaitoksen toiminnasta varojen hallinnoinnissa.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: saksa