Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
NICHOLAS EMILIOU
12 päivänä maaliskuuta 2026 (1)
Asia C‑191/24 P
Crédit agricole SA ja
Crédit agricole Corporate & Investment Bank
vastaan
Euroopan komissio
Muutoksenhaku – Kilpailu – SEUT 101 artikla – Euriborkorot – SEUT 263 artikla – Perusteluvelvollisuus – Täysi tuomiovalta – Liitännäisvalitus – Muutospäätöksen huomiotta jättäminen unionin yleisessä tuomioistuimessa – SEUT 288 artikla – Todistustaakka – Ne ultra petita ‑periaate
I       Johdanto
1.        Crédit agricole SA ja Crédit agricole Corporate & Investment Bank (jäljempänä yhdessä CA) vaativat valituksessaan unionin tuomioistuinta kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen tuomion,(2) jolla osittain hylättiin ja osittain hyväksyttiin niiden nostama kumoamiskanne. Niiden kanne kohdistui lähinnä seuraaviin kahteen Euroopan komission päätökseen: i) euromääräisten korkojohdannaistuotteiden (EIRD) alaa koskevan tutkimuksen päättävään päätökseen (jäljempänä riidanalainen päätös)(3) ja ii) myöhemmin annettuun, riidanalaista päätöstä muuttavaan päätökseen (jäljempänä muutospäätös).(4) Komissio puolestaan teki liitännäisvalituksen, jossa se vaatii unionin tuomioistuinta kumoamaan valituksenalaisen tuomion osittain.
2.        Unionin tuomioistuimen pyynnöstä tarkastelen tässä ratkaisuehdotuksessa ainoastaan seuraavia kahta riidan näkökohtaa: i) päävalituksen neljättä valitusperustetta, joka koskee lähinnä unionin yleisen tuomioistuimen täyden tuomiovallan käyttöä komission CA:lle määräämän sakon määrän osalta; ja ii) ainoaa liitännäisvalituksessa esitettyä valitusperustetta, joka koskee lähinnä unionin yleisen tuomioistuimen päätöstä jättää huomiotta täydentävät perustelut, jotka muutospäätöksessä oli lisätty riidanalaiseen päätökseen, tarkastellessaan perusteluja, jotka koskivat yhtä komission sakon määrän laskennassa käyttämistä parametreistä.
II     Tosiseikat ja oikeudellinen tausta
3.        Käsiteltävän asian tosiseikat ja oikeudellinen tausta voidaan tiivistää tässä ratkaisuehdotuksessa seuraavasti.
4.        Komissio antoi 7.12.2016 riidanalaisen päätöksen asetuksen (EY) N:o 1/2003 7 ja 23 artiklan nojalla.(5) Se totesi, että CA ja muut yritykset olivat rikkoneet SEUT 101 artiklaa ja ETA-sopimuksen 53 artiklaa osallistumalla 27.9.2006–19.3.2007 yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen, jonka tarkoituksena oli vääristää hinnoittelun tavanomaista kehitystä euromääräisten korkojohdannaisten markkinoilla (riidanalaisen päätöksen 1 artiklan c kohta), ja määräsi näille yrityksille sakon (riidanalaisen päätöksen 2 artiklan a, b ja c alakohta). CA:lle määrätty sakko oli 114 654 000 euroa.
5.        Rikkomiseen osallistuneille yrityksille, CA mukaan lukien, määrättyjen sakkojen määrittämisestä komissio totesi, ettei se voinut soveltaa täysimääräisesti ”sakkoja koskevissa suuntaviivoissaan” vahvistettua menetelmää.(6) Kyseiset suuntaviivat jäsentyvät seuraavan kaksivaiheisen lähestymistavan ympärille: ensimmäisessä vaiheessa määritetään sakon perusmäärä kullekin yritykselle ja toisessa tätä määrää mukautetaan tarvittaessa ylös- tai alaspäin. Perusmäärä lasketaan pääsääntöisesti Euroopan talousalueen (ETA) alueella sijaitsevalla asian kannalta merkityksellisellä maantieteellisellä alueella myytyjen tavaroiden tai palvelujen, joita rikkominen koskee suoraan tai epäsuorasti, myyntiarvon perusteella.
6.        Koska euromääräisiin korkojohdannaisiin ei kuitenkaan liity myyntiä sanan tavanomaisessa merkityksessä, komissio totesi riidanalaisessa päätöksessä, että myyntiarvo oli määritettävä korvaavan arvon avulla. Komissio piti asianmukaisena käyttää korvaavana arvona rahavirtojen, jotka kukin pankki sai salkkuunsa kuuluneista, mihin tahansa euriborkorkoon ja/tai eoniakorkoon liittyvistä euromääräisistä korkojohdannaisista, joiden vastapuolet ovat sijoittautuneet Euroopan talousalueelle, synnyttämiä käteissaatavia.(7) Komissio piti myös asianmukaisena alentaa käteissaatavien määrää yhdenmukaisella kertoimella, jotta voidaan ottaa huomioon euromääräisten korkojohdannaisten markkinoiden erityispiirteet. Ottaen huomioon useita näkökohtia komissio määritti alentamiskertoimeksi 98,849 prosenttia.(8)
7.        Kukin riidanalaisen päätöksen adressaateista nosti siitä kumoamiskanteen unionin yleisessä tuomioistuimessa.
8.        Unionin yleinen tuomioistuin kumosi 24.9.2019 antamallaan tuomiolla HSBC Holdings ym. v. komissio(9) riidanalaisen päätöksen 2 artiklan b alakohdan sillä perusteella, ettei komissio ollut perustellut oikeudellisesti riittävällä tavalla, miksi alentamiskertoimen suuruudeksi on vahvistettu 98,849 prosenttia eikä mahdollisesti suurempaa prosenttiosuutta, ja hylkäsi kanteen muilta osin.
9.        Komissio ilmoitti 24.2.2021 päivätyllä kirjeellä CA:lle ja muille riidanalaisen päätöksen adressaateille aikomuksestaan muuttaa kyseistä päätöstä unionin yleisen tuomioistuimen tuomio HSBC huomioon ottaen. Samalla kirjeellä ja 16.4.2021 päivätyllä kirjeellä komissio toimitti kaikille adressaateille lisätietoja ja
‑selityksiä syistä siihen, miksi alentamiskertoimen suuruudeksi vahvistettiin 98,849 prosenttia. CA esitti huomautuksensa näistä kirjeistä 07.5.2021.
10.      Komissio antoi 28.6.2021 muutospäätöksen. Koska riidanalaisessa päätöksessä käytetty alentamiskerroin oli sama kaikille adressaateille, komissio katsoi, että unionin yleisen tuomioistuimen tuomiossa HSBC perustelujen riittämättömyydestä esittämät perustelut pätevät todennäköisesti yhtä lailla muille adressaateille määrättyihin sakkoihin. Näin ollen se katsoi, että hyvän hallinnon periaatteen mukaisesti oli asianmukaista korjata kyseisessä tuomiossa todetut virheet muuttamalla riidanalaista päätöstä CA:n ja muiden adressaattien osalta täydentämällä alentamiskertoimeen liittyviä perusteluja.
11.      Unionin tuomioistuin kumosi 12.1.2023 antamallaan tuomiolla HSBC Holdings ym. v. komissio(10) unionin yleisen tuomioistuimen tuomion HSBC siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin oli hylännyt ensisijaisen vaatimuksen, joka koski riidanalaisen päätöksen 1 artiklan kumoamista, ja toissijaisesti esitetyn vaatimuksen, joka koski kyseisen päätöksen 1 artiklan b kohdan kumoamista. Unionin tuomioistuin hylkäsi lisäksi HSBC:n asiassa T‑105/17 nostaman kanteen siltä osin kuin siinä vaadittiin kumoamaan riidanalaisen päätöksen 1 artikla ja toissijaisesti sen 1 artiklan b kohta.
12.      Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi 27.11.2024 HSBC Holdings ym:n nostaman kanteen, jossa vaadittiin ensinnäkin kumoamaan muutospäätöksen 1 artikla ja riidanalaisen päätöksen 2 artiklan b alakohta ja toiseksi toissijaisesti alentamaan niille muutospäätöksessä määrätyn sakon määrää.(11)
III  Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
13.      SEUT 263 artiklan nostamassaan kanteessa CA vaati lähinnä kumoamaan riidanalaisen päätöksen osittain tai toissijaisesti alentamaan kyseisessä päätöksessä määrättyä sakkoa. Lisäksi se vaati kumoamaan muutospäätöksen tai toissijaisesti määräämään, että se on jätettävä huomiotta. Samoin se vaati unionin yleistä tuomioistuinta velvoittamaan komissio korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
14.      Komissio puolestaan vaati, että unionin yleinen tuomioistuin hylkää kanteen ja velvoittaa CA:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
15.      Unionin yleinen tuomioistuin päätti 8.6.2019 ja 30.3.2021 lykätä asian käsittelyä, kunnes unionin tuomioistuin on antanut tuomion HSBC Holdings ym. v. komissio.(12)
16.      CA toimitti 8.9.2021 kanteen tarkistamista koskevan kirjelmän, ja komissio toimitti 19.11.2021 huomautuksensa kyseisestä kirjelmästä.
17.      Valituksenalaisessa tuomiossa unionin yleinen tuomioistuin i) totesi, että muutospäätöksellä riidanalaiseen päätökseen tehdyt muutokset oli jätettävä huomiotta; ii) kumosi riidanalaisen päätöksen 2 artiklan a alakohdan perusteluvelvollisuuden laiminlyönnin vuoksi; iii) käyttäen täyttä tuomiovaltaansa vahvisti CA:lle määrätyn sakon määräksi 110 000 000 euroa; iv) hylkäsi kanteen muilta osin ja v) velvoitti asianosaiset vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.
IV     Menettely unionin tuomioistuimessa ja asianosaisten vaatimukset
18.      CA jätti valituksenalaisesta tuomiosta valituksen 21.3.2024. Se vaatii, että unionin tuomioistuin i) kumoaa valituksenalaisen tuomion, ii) palauttaa asian unionin yleiseen tuomioistuimeen ja iii) velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
19.      Komissio jätti 3.6.2024 liitännäisvalituksen, jossa se vaatii unionin tuomioistuinta i) kumoamaan valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin siinä kumotaan riidanalaisen päätöksen 2 artiklan a alakohta, ii) hylkäämään CA:n asiassa T‑113/17 nostaman kanteen siltä osin kuin siinä vaaditaan kyseisen kohdan kumoamista tai toissijaisesti palauttamaan asian unionin yleiseen tuomioistuimeen ja iii) päättämään oikeudenkäyntikuluista myöhemmin tai velvoittamaan CA:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
20.      Komissio vaatii unionin tuomioistuinta hylkäämään päävalituksen, ja CA vaatii sitä hylkäämään liitännäisvalituksen.
21.      Asianosaisia kuultiin 14.1.2026 pidetyssä istunnossa.
V       Asian tarkastelu
22.      CA esittää valituksessaan neljä valitusperustetta, joista kaksi koostuu useasta eri osasta. Kuten tämän ratkaisuehdotuksen johdannossa mainittiin, keskityn päävalituksen tarkastelussani kuitenkin ainoastaan neljänteen valitusperusteeseen, joka koskee tapaa, jolla unionin yleinen tuomioistuin käytti täyttä tuomiovaltaansa sakon määrän osalta. Tässä ratkaisuehdotuksessa käsittelen myös ainoaa valitusperustetta, joka muodostaa komission liitännäisvalituksen perustan, toisin sanoen sitä, että unionin yleinen tuomioistuin kieltäytyi ottamasta huomioon riidanalaiseen päätökseen muutospäätöksellä tehtyjä muutoksia (jäljempänä täydentävät perustelut).
23.      Aloitan komission liitännäisvalituksesta, joka, jos se todetaan perustelluksi, johtaisi valituksenalaisen tuomion kumoamiseen siltä osin kuin siinä kumotaan riidanalaisen päätöksen 2 artiklan a alakohta. Siinä tapauksessa ei olisi tarpeen tutkia CA:n neljättä valitusperustetta.
A       Komission liitännäisvalitus
24.      Komission liitännäisvalitus kohdistuu valituksenalaisen tuomion 515–526 kohtaan, joissa unionin yleinen tuomioistuin – tutkiessaan CA:n väitteitä, jotka koskivat alentamiskertoimen vahvistamiselle 98,849 prosenttiin esitettyjä väitetysti riittämättömiä perusteluja – päätti, että täydentävät perustelut oli jätettävä huomiotta.
1.     Asianosaisten lausumat
25.      Komissio väittää, että muutospäätös on SEUT 288 artiklassa tarkoitettu ”päätös”. Sen luonteeseen ei vaikuta se seikka, ettei sillä muutettu riidanalaisen päätöksen normatiivista osaa. Jättämällä kyseisessä päätöksessä esitetyt täydentävät perustelut huomiotta unionin yleinen tuomioistuin ylittäen SEUT 263 artiklan mukaisen toimivaltansa epäsi komissiolta asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan mukaisen toimivallan hyväksyä, muuttaa tai peruuttaa päätöksiä.
26.      CA väittää ensinnäkin, että liitännäisvalitus on jätettävä tutkimatta, koska komissio on esittänyt ”uuden perusteen”, jota ei ole tuotu esille ensimmäisessä oikeusasteessa. Se puolustaa lisäksi unionin yleisen tuomioistuimen toteamusta, jonka mukaan ei ole merkittävää eroa siinä, esitetäänkö täydentävät perustelut oikeudenkäyntiasiakirjassa vai muutospäätöksessä. CA myös väittää, että muutospäätös oli joka tapauksessa lainvastainen, koska komissiolla ei ollut oikeutta muuttaa riidanalaista päätöstä.
2.     Arviointi
27.      Katson, että komission liitännäisvalitus voidaan ottaa tutkittavaksi ja että se on perusteltu.
a)     Tutkittavaksi ottaminen
28.      Tutkittavaksi ottamisen edellytysten puuttumista koskeva CA:n väite on hylättävä suoralta kädeltä.
29.      Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan asianosainen ei voi esittää ensi kertaa vasta unionin tuomioistuimessa vaatimuksilleen perustetta, johon hän ei ole unionin yleisessä tuomioistuimessa vedonnut, koska tällä kannetta laajennettaisiin unionin yleisessä tuomioistuimessa käsiteltyyn asiaan nähden. Unionin tuomioistuin on näin ollen muutoksenhakumenettelyssä toimivaltainen arvioimaan ainoastaan sitä oikeudellista ratkaisua, joka on tehty ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyistä perusteista. Valittajalla on kuitenkin oikeus vedota valituksensa tueksi niihin perusteisiin, jotka perustuvat valituksenalaiseen tuomioon itseensä ja joilla pyritään arvostelemaan oikeudellisesti sen oikeellisuutta.(13)
30.      Käsiteltävässä asiassa en havaitse mitään sellaista sääntöä tai periaatetta, joka tukisi CA:n tutkittavaksi ottamisen edellytysten puuttumisesta esittämää väitettä. CA ei myöskään pystynyt selventämään tätä seikkaa, kun sitä kehotettiin tekemään näin istunnossa.
31.      Ensimmäisessä oikeusasteessa komissio oli yksinomaan vastaaja eikä esittänyt aineellista perustetta. Liitännäisvalituksen perustana olevaa ainoaa perustetta, joka kohdistuu selkeästi valituksenalaisen tuomion tiettyyn osaan, ei siten voida pitää ”uutena” ensimmäisessä oikeusasteessa esitettyihin perusteisiin nähden.
32.      Liitännäisvalituksessaan komissio vaatii sen valituksenalaisen tuomion osan kumoamista, jonka osalta se on hävinnyt asian. Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 177 artiklan 1 kohdan ja 178 artiklan 1 kohdan nojalla komissiolla on lähtökohtaisesti oikeus esittää perusteita ja väitteitä, joita se pitää tarpeellisina riitauttaakseen unionin yleisen tuomioistuimen toteamukset, joita se pitää virheellisinä.
33.      Tässä yhteydessä komissio voi muutoksenhakumenettelyssä tarkastella muutospäätöksen luonnetta, soveltamisalaa, vaikutusta ja tarkoitusta riitauttaakseen unionin yleisen tuomioistuimen toteamukset. Nämä seikat ovat joka tapauksessa oikeuskysymyksiä, joihin sovelletaan iura novit curia ‑periaatetta.(14) Komission liitännäisvalituksessaan käyttämien ilmaisujen erot sen ensimmäisessä oikeusasteessa esittämiin lausumiin verrattuna ovat näin ollen merkityksettömiä valituksen tutkittavaksi ottamisen kannalta.
34.      Tarkastelen seuraavaksi komission valitusperusteen perusteltavuutta. Selkeyden vuoksi aloitan esittämällä tiivistetysti asian kannalta merkitykselliset valituksenalaisen tuomion kohdat.
b)     Unionin yleisen tuomioistuimen toteamukset
35.      Unionin yleinen tuomioistuin aloittaa tarkastelunsa aivan oikein korostamalla, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisesti komission toimivaltaan tehdä tietty toimi on väistämättä sisällyttävä toimivalta muuttaa kyseistä toimea perustamissopimuksessa tämän osalta määrättyjä muotoja ja menettelyjä kunnioittaen (valituksenalaisen tuomion 519 kohta).
36.      Valituksenalaisen tuomion 520–526 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin selitti, miksi käsiteltävän asian olosuhteissa se katsoi, ettei täydentäviä perusteluja voitu ottaa huomioon. Juuri nämä valituksenalaisen tuomion kohdat komissio riitauttaa.
37.      Unionin yleinen tuomioistuin etenkin katsoi, että koska muutospäätöksellä ei muutettu riidanalaisen päätöksen normatiivista osaa vaan pelkästään täydennettiin sen perusteluja, sitä ei voitu ”pitää [kyseisen tuomion] 519 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitettuna uutena päätöksenä, jolla muutetaan riidanalaista päätöstä,  vaan se on rinnastettava vastaajan oikeudenkäynnin yhteydessä esittämiin täydentäviin perusteluihin”.
38.      Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin muistutti, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan perustelujen esittämättä jättämistä riitautetussa toimessa ei lähtökohtaisesti voida korjata unionin tuomioistuimissa vireillä olevien menettelyjen kuluessa esitettävillä lisäselvennyksillä. Käsiteltävässä asiassa komissio ei ollut – unionin yleinen tuomioistuin huomautti – väittänyt, että riidanalaiselle päätökselle oli sen tekoajankohtana mahdotonta esittää perusteluja oikeudellisesti riittävällä tavalla. Se katsoikin, että oikeudenkäynnin kuluessa esitettyä perustelujen täydennystä ei voitu hyväksyä, ja päätti siten ”jättää” muutospäätöksen ”huomiotta”.
39.      Edellä esitetyistä syistä pidän tiettyjä näiden toteamusten näkökohtia jokseenkin hämmentävinä.
c)     Muutospäätöksen pätevyys
40.      Ensinnäkin vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin toimielinten toimia koskee pääsääntöisesti lainmukaisuusolettama, ja niillä on näin ollen oikeusvaikutuksia niin kauan kuin niitä ei ole peruutettu, kumottu kumoamiskanteen johdosta tai todettu pätemättömiksi ennakkoratkaisupyynnön tai lainvastaisuusväitteen seurauksena.(15)
41.      Valituksenalaiseen tuomioon ei kuitenkaan sisälly toteamusta, jonka mukaan muutospäätös on pätemätön, vaikka CA oli tosiasiassa riitauttanut sen pätevyyden.(16) Koska siihen ei sisälly tällaista toteamusta, unionin yleinen tuomioistuin ei voinut yksinkertaisesti ”jättää huomiotta” muutospäätöksellä riidanalaiseen päätökseen tehtyjä muutoksia. Näin tehdessään unionin yleinen tuomioistuin loukkasi edellisessä kohdassa mainitun oikeuskäytännön perustana olevaa periaatetta kiistämällä pätevän päätöksen oikeusvaikutukset.
42.      Unionin yleinen tuomioistuin myös ylitti sille SEUT 263 artiklassa, jossa määrätään menettelystä unionin toimielinten toteuttamien toimien laillisuuden valvomiselle, annetun toimivallan. Tämän menettelyn yhteydessä unionin tuomioistuimet voivat määrittää, onko toimi lainmukainen vai
‑vastainen. Tertium non datur (kolmannen poissuljetun laki): ei ole olemassa sellaista kolmatta toimea (lainmukaisen ja
‑vastaisen toimen lisäksi), joka on pätevä mutta jonka vaikutukset voidaan siitä huolimatta jättää huomiotta. Edellyttäen, että kyseinen toimi on merkityksellinen ja että sitä voidaan soveltaa (ratione materiae, temporis jne.), ja jollei sen vaikutuksia ole lykätty SEUT 278 ja SEUT 279 artiklan nojalla, sillä on katsottava olevan täysi oikeusvaikutus myös tapauksissa, joissa sen pätevyys on riitautettu.(17)
43.      Toiseksi käsiteltävässä asiassa on riidatonta, kuten edellä 35 kohdassa todettiin, että komission toimivaltaan tehdä tietty toimi on väistämättä sisällyttävä toimivalta muuttaa kyseistä toimea perustamissopimuksessa tämän osalta määrättyjä muotoja ja menettelyjä kunnioittaen. Sekä aineellisten sääntöjen että menettelysääntöjen tiukka noudattaminen on siten olennaista. Voi esimerkiksi olla tilanteita, joissa toimielin ei voi enää muuttaa toimea, kuten jos alkuperäinen toimi ”[kuuluu] osana sellaiseen tiukasti säänneltyyn menettelyyn, jolle on ominaista päätösvaltaisen toimielimen velvollisuus toteuttaa toimenpide menettelyketjussa määräajassa, jonka päätyttyä tämä toimielin menettää päätösvaltansa”.(18)
44.      Valituksenalaisessa tuomiossa ei kuitenkaan viitata mihinkään sellaiseen seikkaan, josta ilmenisi, että i) yksi tai useampi aineellinen tai menettelyllinen vaatimus muutospäätöksen antamiselle ei täyttynyt sen antamisajankohtana tai että ii) komissiolla ei ollut enää toimivaltaa muuttaa toimea.
45.      Tästä seuraa, ettei unionin yleisen tuomioistuimen voida katsoa todenneen – edes epäsuorasti –, että komissio oli estynyt antamasta muutospäätöstä.
46.      Kolmanneksi voi olla tilanteita, joissa huolimatta siitä, että aineelliset ja menettelylliset edellytykset muutostoimen antamiselle vaikuttavat muodollisesti täyttyvän, toimielin on käyttänyt toimivaltaansa lainvastaisesti, koska se ei ole noudattanut primaarioikeuden sääntöä tai periaatetta.
47.      Unionin toimi on siten pätemätön, jos sen toteuttaja on syyllistynyt ”harkintavallan väärinkäyttöön”.(19) Näin on silloin, jos ”objektiivisten, asiaankuuluvien ja yhtäpitävien seikkojen perusteella on selvää, että toimi on toteutettu yksinomaan tai ainakin olennaisilta osin muiden kuin esitettyjen päämäärien saavuttamiseksi tai perussopimuksessa asian käsittelyjärjestykseksi erityisesti määrätyn menettelyn välttämiseksi”.(20)
48.      Lisäksi on itsestään selvää, että muutostoimen on oltava unionin oikeuden yleisten periaatteiden, kuten oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan periaatteiden, mukainen.(21) Voi näin ollen olla tilanteita, joissa henkilö, johon tietty toimi vaikuttaa, voi oikeutetusti vastustaa olemassa olevan toimen peruuttamisesta tai muuttamisesta aiheutuvia kielteisiä oikeusvaikutuksia. Näin voi olla etenkin silloin, jos kyseisellä unionin toimella annetaan subjektiivinen oikeus sille, jolle toimi on osoitettu.(22)
49.      Valituksenalaisessa tuomiossa ei jälleen viitata mihinkään tällaiseen seikkaan, saati osoiteta sellaista. Valituksenalaisessa tuomiossa ei näin ollen ole mitään sellaista, joka viittaisi siihen, että riidanalainen päätös oli pätemätön harkintavallan väärinkäytön tai perussopimusten tai niiden soveltamista koskevan oikeussäännön rikkomisen perusteella.
d)     Muutospäätöksen ja sen osatekijöiden luonne
50.      Neljänneksi oikeudenkäynnissä esitetyt päätökset ja perusteet ovat selkeästi erillisiä oikeudellisia toimia. Ne annetaan erilaisten menettelyjen mukaisesti, ja niillä on selvästi erilaiset oikeusvaikutukset. Niin kauan kuin unionin tuomioistuimissa riitautettu oikeustoimi on pätevä, unionin tuomioistuimet eivät voi lähtökohtaisesti luonnehtia sitä uudelleen siten, että sen luonne tai tyyppi eroaa siitä, joka ilmenee sen sanamuodosta.
51.      SEUT 288 artiklan neljännen kohdan mukaisesti ”päätös on kaikilta osiltaan velvoittava”. Unionin yleinen tuomioistuin ei näin ollen voi SEUT 288 artiklaa rikkomatta kohdella pätevää päätöstä ikään kuin sillä olisi – vireillä olevassa menettelyssä – ainoastaan oikeudenkäyntiasiakirjan arvo.
52.      Vähäisessä määrässä poikkeuksellisia tapauksia unionin tuomioistuin on eittämättä katsonut, että siinä muodollisesti riitautettu toimi oli tosiasiallisesti toinen toimi ”valepuvussa”. Näissä tapauksissa unionin tuomioistuin tutki toimen sisällön ja sen antamiseen liittyneet olosuhteet määrittääkseen sen todellisen luonteen.(23) Tämä oikeuskäytäntö perustuu ennen kaikkea tarpeeseen estää perustuslaillisen periaatteen, jonka mukaan unionin toimielinten toimien olisi pääsääntöisesti kuuluttava tuomioistuinvalvonnan piiriin,(24) heikentäminen pelkästään nimeämällä kyseinen toimi uudelleen tai ”naamioimalla” se.(25)
53.      Tätä oikeuskäytäntöä ei kuitenkaan voida soveltaa käsiteltävään asiaan. Muutospäätöksen antoi toimielin, jolla oli toimivalta tehdä näin asetuksen N:o 1/2003 nojalla, ja sillä oli aidosti tarkoitus korjata mahdollinen oikeudellinen virhe, joka vaikuttaa alkuperäisen toimen pätevyyteen. Sen antaminen kuuluu siten suoraan SEUT 105 artiklan 1 kohdan mukaiseen komission tehtävään ”huolehtia [SEUT] 101 ja [SEUT] 102 artiklassa määrättyjen periaatteiden soveltamisesta”. Lisäksi on kiistatonta, että unionin tuomioistuimilla on toimivalta valvoa muutospäätöksen laillisuutta tarvittaessa SEUT 263, SEUT 267 ja SEUT 277 artiklan nojalla.
54.      Viidenneksi valituksenalaisessa tuomiossa ilmeisestikin katsotaan, että vain, jos muutospäätöksellä olisi muutettu riidanalaisen päätöksen normatiivista osaa, sen vaikutus vireillä olevaan menettelyyn olisi edellyttänyt toisenlaista arviointia.
55.      Tämä ei voi olla oikein. Unionin tuomioistuin on johdonmukaisesti katsonut, että toimen normatiivinen osa ja perustelut liittyvät ehdottomasti toisiinsa, ja tämän vuoksi toimea tulkittaessa on tarvittaessa otettava huomioon sen toteuttamiseen johtaneet syyt.(26) SEUT 296 artiklan mukaisesti minkä tahansa unionin sitovan toimen perustelut ja normatiivinen osa muodostavat erottamattoman kokonaisuuden.(27) Siten ei ole mitään lähtökohtaista perustaa kohdella toimea, jota on muutettu ainoastaan toisen näistä olennaisista osatekijöistä osalta, unionin tuomioistuinten menettelyissä eri tavalla kuin toimea, jota on muutettu molempien osalta.
56.      Kuudenneksi on niin, että, kuten unionin yleinen tuomioistuin valituksenalaisessa tuomiossa huomautti, unionin tuomioistuin on johdonmukaisesti katsonut ensinnäkin, että perustelut on lähtökohtaisesti ilmoitettava asianosaiselle samaan aikaan kuin sille vastainen päätös, ja toiseksi, että perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä riidanalaisessa toimessa ei voida korjata unionin tuomioistuimissa käytävän menettelyn kuluessa esitettävillä lisäselityksillä.
57.      Kumpikaan näistä oikeuskäytäntölinjoista ei kuitenkaan ole merkityksellinen käsiteltävän asian kannalta. Aloitan edellisessä kohdassa mainitusta jälkimmäisestä oikeuskäytäntölinjasta.
58.      Kyseinen oikeuskäytäntölinja koskee – ja tätä on syytä korostaa – tilanteita, joissa riidanalaisen toimen tekijä esittää lisäperusteluja toimelle unionin tuomioistuimissa käytävän menettelyn kuluessa esitetyissä kirjallisissa huomautuksissa ja suullisissa lausumissa.(28) Sitä ei nähdäkseni voida soveltaa, edes analogisesti, käsiteltävän asian olosuhteisiin, jotka koskevat perustelujen muutosta, joka on seurausta itse riidanalaisen toimen muodollisesta muuttamisesta.
59.      Perusteluvelvollisuudella on kaksitahoinen tavoite: ensinnäkin antaa kyseisille henkilöille mahdollisuus ymmärtää toimen perusteet ja tarvittaessa päättää sen pätevyyden riitauttamisesta ja toiseksi antaa unionin tuomioistuimille mahdollisuus tutkia toimen laillisuus.(29) Jos toimen tekijän sallittaisiin esittää perusteluja sen toteuttamiselle ensimmäisen kerran tuomioistuimen istuntosalissa sen jälkeen, kun toimi on riitautettu, SEUT 296 artikla menettäisi selvästi käytännössä pitkälti merkityksensä. Sama logiikka pätee myös lisäselityksiin, joita esitetään epävirallisesti ennen oikeudenkäyntiä ja jotka toistetaan myöhemmin oikeudenkäyntivaiheessa.(30)
60.      Tätä logiikkaa ei kuitenkaan voida soveltaa, jos toimea on muutettu pätevästi ja se on ilmoitettu adressaateille asianmukaisesti ja ajoissa. Sillä, tapahtuuko tämä muuttaminen ennen oikeudenkäynnin alkamista vai sen kuluessa, ei ole merkitystä. Tällaisissa tilanteissa toimesta, sellaisena kuin se on muutettuna, tulee sitova sen adressaateille, ja unionin tuomioistuimet tutkivat sen pätevyyden, mikäli se riitautetaan.
61.      Toimen alkuperäinen versio sitä vastoin lakkaa olemasta unionin oikeusjärjestyksessä ja voi ”herätä henkiin” vain, jos unionin tuomioistuimet kumoavat muutostoimen.(31) Kieltäytyessään ottamasta muutospäästöstä huomioon unionin yleinen tuomioistuin tosiasiassa lausui päätöksen, joka ei ollut alkuperäisessä muodossaan enää voimassa, pätevyydestä.
62.      Muutostoimen huomioon ottaminen vireillä olevassa menettelyssä ei siten heikennä tavoitteita, joihin SEUT 296 artiklalla pyritään. Menettelyn mukauttaminen mahdollistaa päinvastoin näiden tavoitteiden saavuttamisen tehokkaammin ja ilman tarpeetonta viivästystä.
63.      Samasta syystä CA:n tukeutuminen edellä mainittuun ensimmäiseen oikeuskäytäntölinjaan – jonka mukaan perustelut on lähtökohtaisesti ilmoitettava asianosaiselle samaan aikaan kuin sille vastainen päätös – on samoin hyödytöntä. Toimen, joka sitoo nyt CA:ta ja jonka pätevyyden unionin yleinen tuomioistuin olisi voinut tutkia, perustelut ovat ne, jotka sisältyvät riidanalaiseen päätökseen, sellaisena kuin se on muutettuna muutospäätöksellä. Nämä perustelut esitettiin silloin, kun päätöstä muutettiin – oletettavasti pätevästi – toimella, jolla on sama oikeudellinen muoto ja samat oikeusvaikutukset.
64.      On kuitenkin korostettava yhtä tärkeää seikkaa: jos muutospäätöksellä on muutettu sakon määräämisen perustana olevia alkuperäisiä perusteluja – sillä perusteella, että nämä perustelut olivat tai niiden oletettiin olevan riittämättömiä –, velvollisuuden maksaa sakko ei voida loogisesti katsoa syntyvän riidanalaisen päätöksen antamisesta alkaen. Se syntyy vasta siitä ajankohdasta, jona muutospäätös tehtiin, koska pelkästään kyseinen toimi muodostaa nyt oikeudellisesti riittävän perustan sakolle.
65.      Kuten edellä selitettiin, päätöksen perustelut ja normatiivinen osa liittyvät toisiinsa erottamattomasti. Komissio itsekin huomautti liitännäisvalituksessaan, että mikä tahansa ”perustelujen muuttaminen tarkoittaa väistämättä riidanalaisen päätöksen normatiivisen osan (sisällön ja soveltamisalan) muuttamista, koska perustelut ja normatiivinen osa muodostavat jakamattoman kokonaisuuden, vaikka normatiivinen osa erikseen tarkasteltuna säilyisikin muodollisesti muuttumattomana”.
66.      Unionin yleisen tuomioistuimen tuomion HSBC jälkimainingeissa komissiolla oli kaksi pääasiallista vaihtoehtoa, jos se piti päätöstä kokonaisuutena ottaen oikeana: i) peruuttaa riidanalainen päätös ja antaa se uudelleen tietyin muutoksin tai ii) muuttaa riidanalaista päätöstä muutospäätöksellä. Lainsäädäntötekniikka, jonka komissio valitsi ryhtyäkseen tarpeellisiin toimiin unionin yleisen tuomioistuimen tuomion HSBC noudattamiseksi, kuului kyseisellä toimielimellä olevan harkintavallan piiriin.(32) On kuitenkin selvää, että yhden tekniikan valitseminen toinen sijasta ei voinut vaikuttaa kielteisesti riidanalaisen päätöksen adressaattien taloudellisiin etuihin. Toisenlainen päätelmä johtaisi yritysten, joihin päätös vaikuttaa, perusteettomaan erilaiseen kohteluun yksinomaan sen mukaan, onko unionin yleinen tuomioistuin käsitellyt niiden nostamia kanteita (kuten asiassa T‑105/17) vai lykännyt niiden käsittelyä (kuten asioissa T‑106/17 ja T‑113/17).(33)
67.      Kun komissiolta kysyttiin istunnossa, oliko se samaa mieltä edellä todetusta, se vastasi kieltävästi. Sen tästä seikasta esittämät argumentit vaikuttavat kuitenkin sisäisesti epäjohdonmukaisilta. Yhtäältä riitauttaessaan unionin yleisen tuomioistuimen muutospäätökseen omaksuman lähestymistavan komissio korostaa, että alkuperäisen päätöksen perustelukappaleisiin myöhemmin tehdyt muutokset vaikuttavat väistämättä alkuperäisen päätöksen normatiiviseen osaan. Toisaalta se väittää, että täydentävissä perusteluissa pelkästään selitetään yksityiskohtaisemmin, mitä komissio päätti, kun riidanalainen päätös annettiin. Tämä kanta on loogisesti kestämätön: jos täydentävät perustelut todellakin vaikuttavat normatiiviseen osaan, ne eivät voi olla pelkästään selittäviä, ja jos täydentävät perustelut ovat pelkästään selittäviä, ne eivät voi vaikuttaa aineellisesti normatiiviseen osaan. Komissio ei voi saada molempia. Sitä paitsi komission tätä koskevan argumentin hyväksyminen merkitsisi myös muutospäätöksen soveltamista taannehtivasti, mikä olisi selvästi unionin oikeuden vakiintuneen yleisen periaatteen vastaista.(34)
68.      Katsonkin, että komissiolla on lähtökohtaisesti toimivalta muuttaa olemassa olevaa päätöstä, vaikka kyseinen päätös on unionin tuomioistuimissa vireillä olevan menettelyn kohteena. Tämä tietenkin edellyttää sitä, ettei komission toimintaa pidetä SEUT 263 artiklassa tarkoitettuna harkintavallan väärinkäyttönä. Komissio ei myöskään voi muutospäätöksellä ”korjata” alkuperäisen toimen mahdollista pätemättömyyttä taannehtivin vaikutuksin.
e)     Hyvä oikeudenkäyttö ja prosessiekonomia
69.      Seitsemänneksi on mielestäni selvää, että komissiolla oli valta muuttaa riidanalaista päätöstä sekä ennen
CA:n kanteen nostamista että unionin tuomioistuinten antaman tuomion jälkeen a fortiorti, jos kyseinen tuomio johtaisi riidanalaisen päätöksen kumoamiseen osittain. Kun CA:lta kysyttiin istunnossa, yhtyykö se tähän näkemykseen, se vahvisti yhtyvänsä siihen.
70.      Jos asia on näin, en näe mitään järkevää perustetta katsoa, että komission valta muuttaa toimea olisi ”halvaantunut” näiden kahden tapahtuman välisenä aikana. Jos komissio tulee siihen tulokseen, että toimi on pätemätön, on täysin sen hyvää hallintoa koskevan velvoitteen mukaista toimia viipymättä virheiden korjaamiseksi. Pelkästään sillä seikalla, että toimi on saatettu riitauttaa unionin tuomioistuimissa, ei yleisesti ole merkitystä tässä yhteydessä.
71.      Tämä näkemys saattaa ensi näkemältä vaikuttaa olevan ristiriidassa kantajien puolustautumisoikeuden tehokkaan suojelun tai hyvän oikeudenkäytön kanssa. Tämän asian seikkaperäisempi pohdinta johtaa kuitenkin väistämättä toisenlaiseen näkemykseen.
72.      Kun tarkastellaan kantajien puolustautumisoikeuksia, tätä oikeutta ei loukata edellyttäen, että i) toimen tekijä kuulee kantajia ennen muutostoimen antamista(35) ja että ii) unionin tuomioistuimet antavat kantajille tilaisuuden muuttaa lausumiaan ja vaatimuksiaan vireillä olevassa menettelyssä.(36) Se, että unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestykseen sisältyy erityinen määräys – sen 86 artikla –, jossa annetaan kantajille mahdollisuus tarkistaa kannettaan, ”jos toimi, jonka kumoamista vaaditaan, on korvattu tai sitä on muutettu toisella toimella, jonka kohde on sama”, on erityisen valaisevaa sen osalta, että komissio voi muuttaa kumoamismenettelyn kohteena olevaa toimea.
73.      Riidanalaisen päätöksen adressaateille ei myöskään aiheudu kielteisiä taloudellisia seurauksia alkuperäisen päätöksen muuttamisen seurauksena, koska, kuten edellä selitettiin, muutos ei ole taannehtiva. Muutoksella ei myöskään aseteta kantajaa menettelyllisesti epäedulliseen asemaan: jos kantaja päättää peruuttaa kumoamiskanteensa kyseisen muutoksen valossa, unionin yleisellä tuomioistuimella on työjärjestyksensä 136 artiklan 2 kohdan nojalla mahdollisuus velvoittaa vastapuoli korvaamaan oikeudenkäyntikulut.(37)
74.      Seuraavaksi se, että komissiota estettäisiin muuttamasta toimea, joka on vireillä olevan oikeudenkäynnin kohteena, johtaisi nähdäkseni lopputulokseen, joka olisi ristiriidassa hyvän oikeudenkäytön vaatimuksen kanssa. Näin on etenkin silloin, jos komissio on tietoinen siitä, että kyseinen toimi todennäköisesti kumotaan, ja katsoo, että kohdennetut muutokset voivat riittää sen lainmukaisuuteen vaikuttavien virheiden korjaamiseen. Tällaisissa olosuhteissa menettelyn ”pakotetulla” jatkamisella ei olisi mitään mielekästä tarkoitusta.
75.      Tällaisessa skenaariossa menettely olisi omiaan huipentumaan lopputulokseen, jota voidaan osuvasti kuvata kantajien ”tyhjäksi voitoksi”. Kumoamisesta mahdollisesti saatava hyöty olisi mitä todennäköisimmin sekä vähäinen että lyhytaikainen. Komissio hyväksyisi erittäin todennäköisesti muutostoimen pian tuomion antamisen jälkeen ja pakottaisi näin kantajat aloittamaan uuden oikeudenkäynnin muutetun toimen lainmukaisuuden tutkimiseksi tuomioistuimessa. Tällainen lopputulos ei sopisi hyvin yhteen prosessiekonomian ja tehokkaan oikeussuojan vaatimusten kanssa, samalla kun sillä rasitettaisiin kohtuuttomasti sekä asianosaisia että unionin tuomioistuimia.
76.      Jos kantajien sitä vastoin sallitaan alkuperäisen menettelyn yhteydessä tarkistaa kanneperusteitaan ja vaatimuksiaan riidanalaiseen toimeen tehtyjen muutosten valossa, näin vältetään menettelyjen tarpeetonta päällekkäisyyttä ja riita voidaan ratkaisemista nopeammin ja pienemmillä kustannuksilla.(38) Tällainen lähestymistapa hyödyttää paitsi menettelyn osapuolia myös, joskin epäsuoremmin, unionin tuomioistuimia itseään.
77.      En pidä myöskään vakuuttavana sitä, että CA vetoaa tiettyihin unionin tuomioistuinten tuomioihin, joiden se sanoo tukevan näkemystään.
78.      CA vetoaa ensinnäkin unionin tuomioistuimen tuomioon Culin v. komissio.(39) Kyseinen asia koski tapausta, jossa komissio oli hylännyt Culinin, joka oli komission virkamies, tekemän valituksen toisen virkamiehen nimittämisestä tehtävään, johon myös hän oli hakenut. Asiassa oli riidatonta, että valituksen hylkäämisestä tehdyn päätöksen perustelut olivat riittämättömät. Sen jälkeen, kun Culin oli pannut asian vireille yhteisöjen tuomioistuimessa, komissio kuitenkin teki kyseiseen päätökseen lisäyksen, jonka tarkoituksena oli oikaista alkuperäistä päätöstä esittämällä ”todelliset syyt” hänen ehdokkuutensa hylkäämiseen. Yhteisöjen tuomioistuin kuitenkin katsoi, ettei lisäystä voitu ottaa huomioon, ja kumosi riidanalaisen päätöksen.(40)
79.      Ensi näkemältä tuomio Culin saattaisi vaikuttaa tukevan CA:n argumentteja. Lähempi tarkastelu kuitenkin osoittaa, ettei näin ole.
80.      Culinin nostama kanne ei ollut silloisen ETY:n perustamissopimuksen 173 artiklan (nykyisin SEUT 263 artikla) mukainen tavanomainen kumoamiskanne vaan silloisen ETY:n perustamissopimuksen 179 artiklan (nykyisin SEUT 270 artikla) nojalla nostettu kanne. Kyseisen määräyksen mukaan ”[unionin] tuomioistuimella on toimivalta ratkaista [unionin] ja sen henkilöstön väliset riidat henkilöstösäännöissä määrätyin tai palvelussuhteen ehdoista johtuvin rajoituksin ja edellytyksin”.(41)
81.      Henkilöstösääntöjen VII osaston, joka koskee ”muutoksenhakukeinoja”, 90 artiklassa määrätään pakollisesta oikeudenkäyntiä edeltävästä menettelystä, joka on saatettava päätökseen asetetussa määräajassa, ennen kuin voidaan tehdä valitus unionin tuomioistuimiin. Oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn tarkoituksena on sekä mahdollistaa sovinnon syntyminen että riidan kohteen määrittely. Oikeudenkäyntivaiheessa kumpikaan osapuoli ei voi lähtökohtaisesti muuttaa riidan kohdetta.(42) Hallintotoimea, joka eroaa aineellisesti riidanalaisesta toimesta, ei voida tutkia samassa menettelyssä, ja se edellyttää uuden kanteen nostamista SEUT 270 artiklan nojalla.(43) Samoin perusteita, joita ei ole esitetty oikeudenkäyntiä edeltävässä menettelyssä, ei voida esittää unionin tuomioistuimen menettelyssä.(44) Näitä asian Culin erityispiirteitä korostettiin julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksessa.(45)
82.      Tätä taustaa vasten yhteisöjen tuomioistuimen päätelmä, jonka mukaan lisäystä ei voitu ottaa huomioon, on oikea. Lisäys toimitettiin määräajan päättymisen jälkeen ja henkilöstösääntöjen 90 artiklassa säädetyn menettelyn ulkopuolella, ja sen sisältö erosi perustavasti alkuperäisestä riidanalaisesta toimesta. Sen hyväksyminen olisi muuttanut riidan kohdetta.
83.      SEUT 263 artiklan mukaiseen kumoamismenettelyyn ei sitä vastoin sovelleta edellisissä kohdissa tarkoitettuja sääntöjä ja periaatteita. Yhteisöjen tuomioistuimen tuomiossa Culin esittämiä toteamuksia ei siten voida soveltaa suoraan käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaiseen tilanteeseen. Tässä yhteydessä voidaan palauttaa mieliin, että valituksenalaisessa tuomiossa mainitussa unionin tuomioistuimen tuomiossa komissio v. Di Bernardo(46) tarkasteltu tilanne vastasi tuomiossa Culin kyseessä ollutta tilannetta: SEUT 270 artiklan nojalla nostettu kanne komission päätöksestä, joka liittyi henkilöstösääntöjen soveltamiseen ja jossa komissio pyrki täydentämään päätöksen perusteluja menettelyn myöhemmässä vaiheessa.
84.      Myös CA:n vetoaminen unionin yleisen tuomioistuimen tuomioon Lucchini v. komissio(47) vaikuttaa perustuvan väärinymmärrykseen. Kyseinen asia koski komission päätöksen, jossa määrättiin sakko unionin kilpailusääntöjen rikkomisesta, adressaatin nostamaa kannetta. Alkuperäisen päätöksen, sellaisena kuin se oli annettu tiedoksi sen adressaateille, liitteenä ei ollut tiettyjä taulukoita, jotka oli tarkoitus sisällyttää siihen. Havaittuaan tämän puutteen komissio antoi alle kuukauden kuluttua alkuperäisen päätöksen tiedoksi antamisesta muutospäätöksen, joka sisälsi puuttuvat taulukot ja annettiin asianmukaisesti tiedoksi alkuperäisen päätöksen adressaateille.(48)
85.      Kanteessaan Lucchini väitti, että tähän menettelyyn liittyi useita oikeudellisia virheitä, jotka oikeuttivat riidanalaisen päätöksen kumoamisen. Se etenkin väitti, että taulukoiden puuttumisen vuoksi alkuperäisen päätöksen perustelut olivat riittämättömät ja ettei tätä virhettä voitu korjata lisäämällä nämä taulukot myöhemmin muutospäätöksellä.(49)
86.      Tätä taustaa vasten unionin yleisen tuomioistuimen mukaan oli ”selvitettävä, ilmenevätkö [kyseisten] ensimmäisen päätöksen liitteenä olevien taulukoiden puuttumisesta huolimatta kyseisen päätöksen merkityksellisistä perustelukappaleista, joiden tueksi kyseiset taulukot esitettiin, selkeästi ja yksiselitteisesti komission perustelut ja saattoiko kantaja saada niiden perusteella selville toteutetun toimenpiteen perustelut”. Unionin yleinen tuomioistuin totesi, ettei taulukoiden puuttuminen vaikuttanut perustelujen riittävyyteen, ja hylkäsi näin Lucchinin väitteet.(50)
87.      CA tulkitsee nähdäkseni väärin kyseistä tuomiota. Kyseisen tuomion 80 kohtaan sisältyvän unionin yleisen tuomioistuimen huomautuksen, jonka mukaan oli selvitettävä, olivatko alkuperäisen päätöksen perustelut riittävät taulukoiden puuttumisesta huolimatta, ei voida ymmärtää tarkoittavan sitä, että taulukoiden lisääminen myöhemmin oli lainvastaista. Kantajan argumentit perustuivat siihen väitteeseen, että ilman taulukoita alkuperäinen päätös ei ollut riittävän selvä sen adressaateille, jotta nämä voisivat ymmärtää komission perustelut. Koska unionin yleinen tuomioistuin totesi, että päätöksen perustelut olivat riittävät taulukoiden liitteestä pois jäämisestä huolimatta, muutosten pätevyyttä ei yksinkertaisesti tutkittu.(51)
88.      Lisäksi mikä tahansa edellä mainitun oikeuskäytännön toisenlainen tulkinta sopisi huonosti yhteen sen vakiintuneen oikeuskäytäntölinjan kanssa, jossa unionin tuomioistuimet ovat katsoneet – hyvään oikeudenkäyttöön ja prosessiekonomiaan liittyvistä syistä –, että kumoamiskanteen käsittelyä voidaan jatkaa riidanalaiseen toimeen oikeudenkäynnin kuluessa tehdyistä muutoksista huolimatta. Kuten edellä 72 kohdassa todettiin, tämä lähestymistapa edellyttää, että kanteen kohde säilyy olennaisin osin muuttumattomana ja että kantajille annetaan mahdollisuus tarkistaa perusteitaan ja vaatimuksiaan.
f)     Liitännäisvalituksen arvioinnin seuraukset
89.      Edellä esitetyn perusteella katson, että komission liitännäisvalitus on perusteltu. Tutkiessaan CA:lle määrätyn sakon määrää koskevien perustelujen riittävyyttä unionin yleinen tuomioistuin teki virheen, kun se ei ottanut huomioon muutospäätöksessä esitettyjä täydentäviä perusteluja.
90.      CA kuitenkin väittää, että liitännäisvalitus olisi hylättävä sillä perusteella, että muutospäätös itsessään on pätemätön. Tämä väite muodostaa pohjimmiltaan SEUT 277 artiklassa tarkoitetun pätemättömyysperusteen.
91.      Tältä osin on huomautettava, että argumentit, joihin tämän perusteen tueksi vedotaan, vastaavat itse asiassa CA:n ensimmäisessä oikeusasteessa esittämiä. Niiden tutkiminen edellyttäisi kaikkien unionin yleisessä tuomioistuimessa käydyn menettelyn osapuolten esittämiä lausumia koskevien oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen yksityiskohtaista arviointia esitettyjen todisteiden valossa. Tällaista arviointia ei kuitenkaan sisälly valituksenalaiseen tuomioon. Lisäksi asianosaiset ovat tässä menettelyssä viitanneet näihin argumentteihin ainoastaan lyhyesti.
92.      Tässä tilanteessa katson, ettei unionin tuomioistuin voi tässä menettelyn vaiheessa lausua lopullisesti tästä kysymyksestä. Ehdotankin, että unionin tuomioistuin i) hyväksyy komission liitännäisvalituksen ja kumoaa valituksenalaisen tuomion siltä osin siinä kumotaan riidanalaisen päätöksen 2 artiklan a alakohta, ii) palauttaa asian unionin yleiseen tuomioistuimeen ja iii) päättää oikeudenkäyntikuluista myöhemmin.
93.      Menettelyn jatkuessa unionin yleisen tuomioistuimen on käsiteltävä kahta ensisijaista kysymystä. Ensinnäkin on tarpeen lausua CA:n väitteestä, jonka mukaan muutospäätös on lainvastainen ja se olisi näin ollen kumottava. Toiseksi, jos unionin yleinen tuomioistuin toteaa muutospäätöksen päteväksi, sen on ratkaistava, ovatko riidanalaisen päätöksen, sellaisena kuin se on muutettuna, perustelut riittävät.
94.      Kuten edellä selitettiin, jos unionin tuomioistuin yhtyy komission liitännäisvalituksesta esittämääni päätelmään, CA:n neljättä valitusperustetta ei ole tarpeen tutkia. Jos unionin tuomioistuin ei kuitenkaan yhdy siihen, ja joka tapauksessa täydellisyyden vuoksi, tarkastelen jäljempänä kyseisessä valitusperusteessa esille tuotuja tärkeimpiä kysymyksiä.
B       Päävalituksen neljäs valitusperuste
95.      Neljännellä valitusperusteellaan CA riitauttaa valituksenalaisen tuomion 454–683 kohdan, joissa unionin yleinen tuomioistuin käytti täyttä tuomiovaltaansa määrättävän sakon määrän osalta. Tutkittuaan osapuolten esittämät argumentit unionin yleinen tuomioistuin arvioi, että ”asian olosuhteita arvioidaan asianmukaisesti seuraamuksen yksilökohtaista määräämistä koskevan periaatteen ja seuraamuksen oikeasuhteisuuden kannalta, kun sakon määräksi vahvistetaan 110 000 000 euroa, josta [CA:n] katsotaan olevan [vastuussa]”.
1.     Asianosaisten lausumat
96.      Aluksi on todettava, että pidän jossain määrin hämmentävänä sitä, miten CA on muotoillut tämän valitusperusteen. Se jakautuu kahteen osaan, joista kukin itsessään koostuu useista osatekijöistä ja periaatteellisten ja vaihtoehtoisten argumenttien yhdistelmästä. Väitettyihin virheisiin kuuluvat muiden muissa kanteen ulkopuolisesta seikasta (ultra petita) lausuminen, täyden tuomiovallan virheellinen käyttäminen, todistustaakan lainvastainen kääntäminen, perusteluvelvollisuuden laiminlyönti, asian kannalta merkityksellisten tekijöiden huomiotta jättäminen sekä yhdenvertaisen kohtelun periaatteen, kontradiktorisen menettelyn periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen loukkaaminen.
97.      Kun väitettyjä virheitä on näin paljon, ei ole suinkaan yksinkertaista ”erottaa jyviä akanoista”,(52) toisin sanoen havaita, mitkä väitteet ovat riittävän perusteltuja ja mitkä eivät.(53) Useat argumentit vaikuttavat olevan päällekkäisiä, kun taas toiset on ilmeisesti esitetty pikemminkin yleisen arvostelun tueksi kuin ilmaisemaan erillistä ja itsenäistä valitusperustetta.
98.      Yksi väite kuitenkin erottuu selkeästi ja vaikuttaa olevan yksi keskeisistä moitteista, joita CA on esittänyt tästä valituksenalaisen tuomion osasta. CA muistuttaa, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että kun perusteluissa ei ole yksityiskohtaisempia selvennyksiä siitä, miksi komissio vahvisti alentamiskertoimen suuruudeksi 98,849 prosenttia, unionin yleinen tuomioistuin ”ei voi harjoittaa sekä oikeuskysymyksiä että tosiseikkoja koskevaa perinpohjaista valvontaansa sellaisen päätökseen sisältyvän seikan osalta, jolla on voinut olla huomattavaa merkitystä kantajille määrätyn sakon määrän kannalta”.(54)
99.      Tehtyään tämän päätelmän unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin käytti itse samaa alentamiskerrointa kuin se, jota komissio oli soveltanut, esittämättä – CA:n mukaan – muita selityksiä sen perusteesta. CA väittää, että valituksenalaisen tuomion perusteluja rasittaa siten sama perusteluvelvollisuuden laiminlyönti kuin se, joka sai unionin yleisen tuomioistuimen korvaamaan riidanalaisessa päätöksessä määrätyn sakon.
100. Komissio kiistää tämän näkemyksen. Se väittää, että unionin yleinen tuomioistuin käytti täyttä tuomiovaltaansa oikein ja näin tehdessään vahvisti asianmukaisen sakon määrän. Se etenkin katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin on selittänyt riittävästi eri tekijöitä, jotka se otti huomioon vahvistaessaan alentamiskertoimen suuruudeksi 98,849 prosenttia, ja täytti näin perusteluvelvollisuutensa.
2.     Arviointi
101. CA:n neljäs valitusperuste on mielestäni perusteltu. Selittääkseni, miksi asia on näin, esitän aluksi joitain yleisiä huomautuksia a) täyden tuomiovallan käsitteestä ja b) unionin yleisen tuomioistuimen perusteluvelvollisuudesta sen käyttäessä tätä tuomiovaltaa. Tämän jälkeen tarkastelen c) edellä 98 ja 99 kohdassa yksilöityä nimenomaista moitetta ennen kuin käsittelen lyhyemmin d) muita tässä valitusperusteessa esitettyjä argumentteja.
a)     Yleiset huomautukset I: täysi harkintavalta
102. SEUT 261 artiklassa määrätään, että ”asetuksissa, joita Euroopan parlamentti ja neuvosto yhdessä – – taikka joita neuvosto perussopimusten nojalla antaa, voidaan antaa Euroopan unionin tuomioistuimelle täysi harkintavalta näissä asetuksissa säädettyjen seuraamusten osalta”. Tältä osin asetuksen N:o 1/2003 31 artiklassa säädetään, että ”[unionin] tuomioistuimella on täysi harkintavalta tutkiessaan valitukset [kyseisen asetuksen nojalla annetuista] päätöksistä, joilla komissio on määrännyt sakon tai uhkasakon. Se voi poistaa sakon tai uhkasakon taikka alentaa tai korottaa sitä.”
103. Yksinkertaistetusti täyden harkintavallan (ts. täyden tuomiovallan) käsite tarkoittaa unionin tuomioistuinten toimivaltaa valvoa täysimääräisesti komission SEUT 101 ja SEUT 102 artiklan nojalla annetuissa päätöksissä määrättyjä sakkoja. Tätä käsitettä ei kuitenkaan pitäisi rinnastaa tuomioistuimen harjoittamaan ”rajattomaan” laillisuusvalvontaan. Kuten jäljempänä selitetään, täyden tuomiovallan käyttöä rajaavat useat menettelylliset ja aineelliset periaatteet. Tämä käsite tarkoittaa sitä, että tällaista toimivaltaa käyttäessään unionin tuomioistuimia eivät rajoita SEUT 263 artiklan mukaiseen kumoamiskanteeseen erottamattomasti liittyvät rajoitukset vaan että ne voivat itse vahvistaa tai kumota sakon sekä joko korottaa tai alentaa sen määrää.
104. SEUT 263 artiklan nojalla unionin tuomioistuimet valvovat niissä riitautettujen toimielinten säädösten laillisuutta. Tämä valvonta koskee lähtökohtaisesti kaikkia tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, joihin riidanalaisessa toimessa vedotaan.(55) Vakiintuneessa oikeuskäytännössä kuitenkin todetaan, että jos unionin toimielimillä on harkintavaltaa tai niiden on tehtävä monimutkaisia teknisiä arviointeja, unionin tuomioistuinten on harjoitettava laillisuusvalvontaa asianmukaisen pidättyväisesti.(56)
105. Etenkin, jos unionin tuomioistuinten on valvottava harkinnanvaraisen poliittisen arvioinnin tai monimutkaisen teknisen arvioinnin lopputulosta, ne voivat kumota riidanalaisen toimen vain, jos kyseistä arviointia rasittaa ”ilmeinen” virhe. Virhettä voidaan pitää ilmeisenä, jos kantaja osoittaa, että kyseisen toimielimen tekemä arviointi on kohtuuton tai että tehdyt päätelmät ovat epäuskottavia. Käänteisesti niin kauan kuin kyseisen toimielimen antama päätös on asianmukaisesti perusteltu sen antamisajankohtana vallinneiden tosiseikkojen ja todisteisiin liittyneiden seikkojen valossa, sitä ei voida pitää lainvastaisena.
106. Tästä seuraa, että SEUT 263 artiklan mukaisissa menettelyissä unionin tuomioistuimilla ei ole toimivaltaa arvioida de novo tilannetta, joka sai kyseisen toimielimen antamaan riidanalaisen toimen, eikä korvata kyseisen tuomioistuimen arviointia omalla sitä koskevalla arvioinnillaan, mikä olisi niiden oman näkemyksen mukaan ollut asianmukaisin menettelytapa näissä olosuhteissa. Niiden tehtävä rajoittuu toimen laillisuuden valvomiseen ja tarvittaessa sen pätemättömäksi toteamiseen.(57)
107. Käyttäessään SEUT 261 artiklassa annettua täyttä tuomiovaltaa – ja komissiolla sakkoja koskevan käytäntönsä määrittämisessä ja toteuttamisessa olevasta laajasta harkintavallasta huolimatta – unionin tuomioistuimet voivat sitä vastoin ensinnäkin poistaa sakon tai muuttaa sen määrää myös silloin, kun oikeudellista virhettä – ilmeisestä puhumattakaan – ei ole tehty, toiseksi tehdä näin korvaamalla sakon asianmukaista määrää koskevan komission arvioinnin omallaan(58) ja kolmanneksi ottaa huomioon minkä tahansa merkityksellisen oikeudellisen seikan tai tosiseikan, myös tekijät, joihin komissio ei ole vedonnut tai joita yritykset eivät ole tuoneet esiin hallinnollisen menettelyn kuluessa, sekä riidanalaisen päätöksen antamisen jälkeiset tapahtumat;(59) unionin tuomioistuimia eivät tässä yhteydessä sido komission sakkoja koskevissa suuntaviivoissa määritetty menetelmä.(60) Toisin sanoen de novo ‑arviointi on sallittu.
108. Käyttäessään SEUT 261 artiklan mukaista toimivaltaansa unionin tuomioistuimet eivät tarkasti ottaen valvo riidanalaisen päätöksen tai sen pohjana olevien perustelujen laillisuutta, vaan ne pikemminkin arvioivat (ainoastaan) sen yhden tietyn osatekijän, nimittäin sakon, asianmukaisuutta.(61) Täysi tuomiovalta muodostaa siten lainkäyttövallan täydentävän muodon tai, toisesta näkökulmasta tarkasteltuna, unionin tuomioistuimille annetun lisätoimivaltaperusteen.(62) SEUT 263 artiklan mukaista laillisuusvalvontaa ohjaavat sovellettavat ylemmänasteiset oikeussäännöt, tässä tapauksessa SEUT 101 ja SEUT 102 artikla, asetuksen N:o 1/2003 säännökset ja unionin oikeuden yleiset periaatteet, kun taas SEUT 261 artiklan mukaisen täyden tuomiovallan käyttöön vaikuttavat ennen kaikkea kohtuullisuuteen liittyvät näkökohdat.(63)
109. Tämä kohtuullisuuden käsite on ymmärrettävä laajasti. Vaikka se epäilemättä käsittääkin oikeasuhteisuuden, oikeudenmukaisuuden ja syrjimättömyyden, se menee näitä vaatimuksia pitemmälle.(64) Se antaa unionin tuomioistuimille mahdollisuuden arvioida sakkoa ja sen määrää kokonaisvaltaisesti ja jossain määrin subjektiivisemmin.(65) Näin ollen, vaikka komissio ei ole rikkonut sovellettavia sääntöjä ja sen tekemä sakon määrittäminen on yleisesti ottaen perusteltu, unionin tuomioistuimilla on oikeus muuttaa sakon määrää, jos ne katsovat, että sakon toisenlainen taso olisi asianmukaisempi asian olosuhteiden valossa.(66)
110. On kuitenkin kantajien ja tarvittaessa komission, jos se haluaa korottaa sakkoa, tehtävä esittää argumentteja, jotka oikeuttavat täyden tuomiovallan käyttämisen, ja tarvittaessa esittää asiaa koskevia todisteita. Unionin tuomioistuimet eivät käytä tätä tuomiovaltaa viran puolesta.(67)
111. On kuitenkin selvennettävä, ettei tämä tarkoita sitä, että käyttäessään täyttä tuomiovaltaa ne ultra petita ‑periaate sitoo unionin tuomioistuimia samassa laajuudessa kuin pätevyyden arvioinnissa.(68) Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin tuomioistuimet voivat käyttää tätä tuomiovaltaa täysimääräisesti siltä osin kuin sakon määrän määrittäminen saatetaan niiden käsiteltäväksi.(69) Tällainen kysymys voidaan tuoda esiin niissä joko suoraan pyytämällä nimenomaisesti, että unionin tuomioistuin käyttää täyttä tuomiovaltaansa, tai epäsuorasti, jos asianosainen vaatii sakon alentamista riitautetun päätöksen osittaisen kumoamisen loogisena seurauksena.
112. Tämä päätelmä perustuu unionin tuomioistuinten täyden tuomiovallan kahtalaiseen luonteeseen. Sen ensisijaisena tavoitteena on antaa yrityksille, joille komissio – toimiessaan hallintoviranomaisena – on määrännyt sakon, ylimääräinen tae oikeussuojasta.(70) Samanaikaisesti sillä on toissijainen ja täydentävä tavoite, nimittäin varmistaa koko täytäntöönpanojärjestelmän johdonmukaisuus ja tehokkuus.
113. Kun toimivalta määrittää kattavasti sakon määrä siirretään hallintoviranomaiselta tuomioistuimelle, viimeksi mainitun on myös varmistettava, että seuraamuksen aiottu tarkoitus täyttyy. Sakon on siten oltava luonteeltaan riittävän varoittava niihin yrityksiin nähden, joiden menettely voi haitata sisämarkkinoiden rakennetta tai toimintaa ja siten heikentää niiden täyttä taloudellista tehokkuutta etenkin kuluttajien vahingoksi.(71) Tästä syystä määrittäessään sakon määrää unionin tuomioistuinten on otettava huomioon muun muassa sen pelotevaikutus,(72) ja ne voivat  tarvittaessa määrätä sakon, joka on suurempi kuin komission määräämä.(73)
b)     Yleiset huomautukset II: unionin yleisen tuomioistuimen perusteluvelvollisuus
114. Edellä esitettyjen näkökohtien perusteella seuraava tarkasteltava kysymys koskee unionin yleisen tuomioistuimen perusteluvelvollisuuden laajuutta, kun se käyttää täyttä tuomiovaltaansa sakon valvonnassa.
115. Vastaus tällaiseen kysymykseen on lähtökohtaisesti yksinkertainen. Unionin tuomioistuimille SEUT 261 artiklassa annettu laaja harkintavalta ei mitenkään vähennä niiden velvollisuutta esittää riittävät perustelut SEUT 296 artiklan, Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännon 36 artiklan ja perusoikeuskirjan 47 artiklan mukaisesti.(74)
116. Tätä asiaa sääntelevät tärkeimmät periaatteet ovat vakiintuneita. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tuomion perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä unionin yleisen tuomioistuimen päättely siten, että osapuolille selviävät ratkaisun syyt ja että unionin tuomioistuin voi tutkia ratkaisun laillisuuden.(75) Perusteluvelvollisuudella on lisäksi laajempi tarkoitus: se on tae mielivaltaisuutta vastaan, ja sillä varmistetaan, että riidan osapuolet voivat varmistua siitä, että niiden argumentit on kuultu asianmukaisesti, samalla kun se pakottaa tuomioistuimet perustamaan ratkaisunsa objektiivisiin ja todennettavissa oleviin seikkoihin.(76)
117. Perusteluvelvollisuuden laajuus voi vaihdella kulloinkin kysymyksessä olevan tuomioistuinratkaisun luonteen mukaan, ja sitä on arvioitava ottaen huomioon koko kyseinen oikeudenkäynti ja kaikki siinä esille tulleet seikat samoin kuin tähän ratkaisuun liittyvät prosessuaaliset takeet.(77) Unionin tuomioistuin on etenkin katsonut, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole velvollinen seuraamaan tyhjentävästi ja kohta kohdalta kaikkia riidan asianosaisten esittämiä päätelmiä. Sen perustelut voivat tietyissä tilanteissa olla implisiittisiä, kunhan asianosaiset saavat niiden avulla selville syyt, joiden vuoksi unionin yleinen tuomioistuin ei ole hyväksynyt asianosaisten argumentteja, ja unionin tuomioistuimella on käytettävissään riittävät tiedot, jotta se kykenee harjoittamaan laillisuusvalvontaansa.(78)
118. Tätä taustaa vasten, ja kun tarkastellaan erityisesti unionin yleisen tuomioistuimen täyden tuomiovallan käyttöä, perusteluvelvollisuuden laajuus on ymmärrettävä tällaisen tuomiovallan käyttöön erottamattomasti liittyvien menettelyllisten ja aineellisten näkökohtien valossa. Tältä osin erityisen merkityksellisinä voidaan mielestäni pitää kolmenlaisia tekijöitä.
119. Ensinnäkin, vaikka unionin yleinen tuomioistuin voi ottaa, mutta ei ole velvollinen ottamaan, huomioon tekijöitä, argumentteja ja kysymyksiä, joita asianosaiset eivät ole nimenomaisesti saattaneet sen tietoon,(79) sen on lähtökohtaisesti tarkasteltava kaikkia niitä, joihin asianosaiset ovat asianmukaisesti vedonneet sen menettelyssä.(80) Tämän pitäisi luonnollisesti näkyä tuomion perustana olevissa perusteluissa. Se, onko tällaisia argumentteja käsiteltävä nimenomaisesti, ja yksityiskohtaisuus, jolla kutakin argumenttia tutkitaan, riippuu itsestään selvästi niiden merkityksellisyydestä, selkeydestä ja merkittävyydestä todisteiden kannalta.
120. Toiseksi unionin yleisellä tuomioistuimella on laaja harkintavalta määrittäessään asianmukaisen sakon määrää tietyssä asiassa. Tätä harkintavaltaa on kuitenkin käytettävä unionin oikeuden yleisiä periaatteita ja etenkin oikeasuhteisuutta, seuraamusten yksilökohtaista määräämistä ja yhdenvertaista kohtelua koskevia periaatteita noudattaen.(81) Sakon olisi lisäksi vastattava lähtökohtaisesti rikkomisen vakavuutta ja kestoa ja varmistettava samalla sen pelotevaikutus.(82) Aina, kun yksi tai useampi näistä kysymyksistä tulee aidosti esille, voidaankin perustellusti odottaa, että niitä käsitellään perusteluissa riittävän yksityiskohtaisesti. Kuten unionin yleinen tuomioistuin itse huomautti valituksenalaisen tuomion 661 kohdassa, ”unionin yleisen tuomioistuimen on perusteluvelvollisuutensa nojalla myös esitettävä yksityiskohtaisesti ne tekijät, jotka se on ottanut huomioon sakon määrää vahvistaessaan”.(83)
121. Kolmanneksi, kuten edellä selitettiin, määrittäessään sakon määrää SEUT 261 artiklan nojalla unionin yleistä tuomioistuinta ei sido komission sakkoja koskevissa suuntaviivoissa vahvistettu menetelmä eikä loogisesti mikään muu vaihtoehtoinen menetelmä, jota riidanalaisessa päätöksessä on saatettu soveltaa. Unionin yleisen tuomioistuimen ei myöskään tarvitse noudattaa tiettyä matemaattista kaavaa tai laskentatapaa.(84) Mikään ei kuitenkaan estä sitä tekemästä näin, jos se pitää tällaista lähestymistapaa asianmukaisena. Näin voi olla esimerkiksi silloin, jos samassa päätöksessä määrätään sakko usealle yritykselle ja tietyn menetelmän – kuten komission käyttämän – noudattaminen voi osaltaan varmistaa niiden yhdenvertaisen kohtelun.(85)
122. Käänteisesti, kun unionin yleinen tuomioistuin pitää asianmukaisena poiketa kokonaan tai osittain näistä menetelmistä, sen olisi esitettävä erityisen huolellisesti ne eri osatekijät, jotka se on ottanut huomioon määrittäessään sakon asianmukaisen määrän, ja tarvittaessa selitettävä suuntaa-antavasti niiden suhteellinen merkitys.(86) Tämä ei kuitenkaan edellytä, että perustelut ilmentävät pitkälle kehitettyä ja säntillistä aritmeettista puhdasoppisuutta.(87) On selvää, että SEUT 261 artiklan nojalla tietyt arvioinnit ex bono et aequo ovat täysin oikeutettuja. Lisäksi joissain tapauksissa ytimekkäät perustelut – jotka perustuvat kaikkien asiaankuuluvien tekijöiden kokonaisvaltaiseen tarkasteluun tai joissa viitataan toisaalla tuomiossa jo esitettyihin toteamuksiin – voivat riittää.(88)
123. Unionin yleiseltä tuomioistuimelta voidaan odottaa kohtuudella lähinnä sitä, että se esittää riittävän selvästi, tarkasti ja sisäisen johdonmukaisuuden vaatimusten mukaisesti päättelynsä olennaiset vaiheet ja huomioon otettujen tekijöiden luonteen ja merkityksen.(89)
124. Väitetty perusteluvelvollisuuden laiminlyönti on tietenkin tuomioistuinvalvonnan kohteena muutoksenhakumenettelyssä. On kuitenkin muistutettava, että ellei unionin yleinen tuomioistuin ole tehnyt oikeudellista virhettä, unionin tuomioistuin ei käytä omaa täyttä tuomiovaltaansa korvatakseen unionin yleisen tuomioistuimen arvioinnin omallaan. Siten ei riitä, että kantaja pelkästään väittää, että unionin yleisen tuomioistuimen määräämä sakko on epäasianmukainen tai epäoikeudenmukainen. Tällainen sakko voidaan kumota vain, jos sen osoitetaan olevan ”siinä määrin liiallinen, että se on suhteeton”.(90)
125.  Näiden periaatteiden avulla tutkin seuraavaksi CA:n tältä osin esittämiä argumentteja.
c)     Perusteluvelvollisuuden laiminlyönti käsiteltävässä asiassa
126. Valituksenalaisen tuomion 659–683 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin esitti tekijät, jotka se otti huomioon käyttäessään täyttä harkintavaltaansa sakon määrän määrittämisessä. Se tarkasteli kolmenlaisia tekijöitä: rikkomisen vakavuutta ja kestoa (valituksenalaisen tuomion 663–679 kohta), lieventävien seikkojen olemassaoloa (680 ja 681 kohta) ja sakon ennalta ehkäisevää vaikutusta (682 kohta). Arvioituaan kaikkia asian olosuhteita ”asianmukaisesti” – unionin yleisen tuomioistuimen sanamuotoa lainatakseni – unionin yleinen tuomioistuin vahvisti sakon määräksi 110 000 000 euroa (683 kohta); tämä määrä oli hieman alhaisempi kuin riidanalaisen päätöksen 2 artiklan a alakohdassa määrätty.(91)
127. Kun otetaan huomioon edellisessä jaksossa esitetyt periaatteet, sen täyden harkintavallan käyttöä koskevat unionin yleisen tuomioistuimen perustelut vaikuttavat ensi näkemältä yksityiskohtaisilta ja järjestelmällisiltä. Ne on jäsennelty selkeästi tavalla, jonka ansiosta lukija voi seurata tuomion perustelujen loogista etenemistä, niissä yksilöidään arvioinnin kannalta merkityksellisinä pidetyt seikat, ja niistä käyvät ilmi näiden seikkojen suhteellinen merkitys vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisesti.
128. Lähemmässä tarkastelussa – ja CA:n esittämien argumenttien mukaisesti – perustelujen tietyt näkökohdat mahdollistavat kuitenkin niiden arvostelun. Jotkin tuomion kohdat vaikuttavat epäjohdonmukaisilta, kun niitä verrataan saman tuomion toisissa osissa esitettyihin toteamuksiin.
129. Siten valituksenalaisen tuomion 664 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin totesi, että ”on käytettävä menetelmää, jossa – kuten komission nyt käsiteltävässä asiassa noudattamassa menetelmässä – yksilöidään ensin sakon perusmäärä, jota voidaan myöhemmin mukauttaa käsiteltävän asian erityisolosuhteiden mukaan”. Tässä yhteydessä se katsoi, että siltä osin kuin kyse on myynnin arvosta alkuperäisenä lukuna, on otettava huomioon alennetut käteissaatavat tämän arvon korvaavana arvona, ja piti muita käytettävissä olevia käteissaatavien laskentamenetelmiä soveltumattomina tai perusteettomina. Komission CA:n osalta soveltama käteissaatavien arvo hyväksyttiin näin ollen (valituksenalaisen tuomion 665–668 kohta).
130. Seuraavaksi valituksenalaisen tuomion 669–673 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin huomautti aluksi, että asianosaiset ovat yksimielisiä siitä, että ”se, että sakon laskentaperusteena otettaisiin huomioon käteissaatavat sellaisenaan, johtaisi liian varoittavan sakon määräämiseen”. Se katsoi näin ollen, että näitä käteissaatavia on tarpeen alentaa alentamiskerrointa soveltamalla. Tämän jälkeen unionin yleinen tuomioistuin totesi lähinnä viisi seikkaa. Ensinnäkin komissio sovelsi yhtenäistä alentamiskerrointa, jonka määräksi vahvistettiin 98,849 prosenttia. Toiseksi tämän alentamiskertoimen vahvistaminen ”on monitahoisen menettelyn tulos, joka heijastaa useita tekijöitä”, ja se oli ”laskennallisen arvon likiarvo [ja] määritelmän mukaan ei näin ollen ole olemassa yhtä ainoaa mahdollista alentamiskerrointa”. Kolmanneksi CA:n esittämiä vaihtoehtoisia alentamiskertoimia ei pidetty asianmukaisina. Neljänneksi asianosaiset olivat yksimielisiä siitä, että ”vähennyskertoimen on oltava vähintään 98,849 prosenttia”. Viidenneksi ”sakon vahvistaminen tuomioistuimen täyttä harkintavaltaa käyttäen [ei] ole täsmällinen laskutoimitus”.
131. Vaikka valituksenalaisen tuomion teksti ei ole täysin selvä tämän seikan osalta, edellä esitetystä voidaan perustellusti päätellä, että unionin yleinen tuomioistuin sovelsi viime kädessä samaa alentamiskerrointa kuin se, jota riidanalaisessa päätöksessä käytettiin, nimittäin 98,849 prosenttia. Unionin yleisen tuomioistuimen täyttä harkintavaltaa käyttäen määrittämä sakon määrä on nimittäin hämmästyttävän lähellä komission määräämän sakon määrää.(92) Tätä tulkintaa tukee lisäksi 20.12.2023 annettu tuomio JPMorgan Chase ym. v. komissio,(93) jonka unionin yleinen tuomioistuin antoi samana päivänä kuin valituksenalaisen tuomion ja jossa se, esittäen lähes samansisältöiset perustelut tästä kysymyksestä, vahvisti sakon täsmälleen samansuuruiseksi kuin riidanalaisessa päätöksessä.(94)
132. Valituksenalaisen tuomion 494–512 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin oli kuitenkin todennut, että riidanalaisen päätöksen perustelut ovat puutteelliset siltä osin kuin kyse on 98,849 prosentin alentamiskertoimen määrittämisestä. Se huomautti, että ainoastaan muutamissa, ja jokseenkin ympäripyöreissä, riidanalaisen päätöksen kohdissa valaistiin komission perusteita alentamiskertoimen vahvistamiselle juuri tälle tasolle. Tätä puutetta pidettiin erityisen ongelmallisena, kun otetaan huomioon alentamiskertoinen keskeinen merkitys komission sakon määrittämiseksi käyttämässä menetelmässä.
133. Tätä taustaa vasten on hieman yllättävää, että unionin yleinen tuomioistuin käytti lopulta juuri tätä samaa alentamiskerrointa. Selvennettäköön, ettei voida sulkea pois, että oman arviointinsa perusteella unionin yleinen tuomioistuin on voinut tulla siihen tulokseen, että kyseinen tekijä oli itse asiassa kaikkein asianmukaisin. Pelkästään se, ettei komissio ollut selittänyt laskelmaansa riittävästi, ei välttämättä tarkoita, että sen perustana oleva arvo oli virheellinen.(95)
134. Jos unionin yleinen tuomioistuin todellakin tuli tähän tulokseen, sen olisi pitänyt todeta näin nimenomaisesti ja selventää, että sen oman arvion mukaan 98,849 prosentin alentamiskerroin oli asianmukaisin kerroin, ja selittää – ainakin lyhyesti – syyt siihen, miksi se tuli tähän tulokseen.
135. Valituksenalaiseen tuomioon ei kuitenkaan sisälly kumpaakaan näistä. Ensinnäkään, kuten edellä 131 kohdassa todettiin, siinä ei edes todeta nimenomaisesti, että unionin yleisen tuomioistuimen soveltamaksi alentamiskertoimeksi vahvistettiin 98,849 prosenttia. Toiseksi valituksenalaisesta tuomiosta ei käy ilmi, miksi tätä arvoa pidettiin kaikkein asianmukaisimpana.
136. Oli tietenkin CA:n tehtävä esittää argumentteja sitä koskevan väitteensä tueksi, että komission käyttämät menetelmä ja luvut johtivat sakkoon, joka oli suhteeton, syrjivä tai muutoin epäoikeudenmukainen. Se seikka, että CA:n ehdottamia vaihtoehtoisia alentamiskertoimia pidettiin liian korkeina, ei itsessään merkitse sitä, että unionin yleisen tuomioistuimen oli hyväksyttävä riidanalaisessa päätöksessä käytetty arvo.
137. Kyseessä ei selvästikään ollut tilanne, jossa oli olemassa vain pieni ja ennalta määrätty joukko vaihtoehtoja. Unionin yleinen tuomioistuin itse myönsi, että komission käyttämä arvo oli pelkästään laskennallisen arvon likiarvo ja että ei näin ollen ole olemassa yhtä ainoaa mahdollista alentamiskerrointa.
138. Huolimatta siitä, ettei riidanalaisessa päätöksessä selitetä havaittavasti, miksi 98,849 prosentin alentamiskerrointa olisi pidettävä asianmukaisena, unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin vahvisti tämän arvon lähinnä sillä perusteella, että CA:n esittämät vaihtoehdot eivät olleet sitä parempia. Luettaessa valituksenalaista tuomiota syntyy vaikutelma, että unionin yleinen tuomioistuin valitsi asianosaisten esittämistä arvoista sen, mitä se piti ”pienempänä pahana”.
139. Tämä lähestymistapa ei mielestäni kuvasta senkaltaista arviointia, jota unionin yleiseltä tuomioistuimelta edellytetään, kun se käyttää SEUT 261 artiklan mukaista täyttä harkintavaltaansa. Jos unionin yleinen tuomioistuin päättää kumota päätöksessä määrätyn sakon ja korvata sen toisella, sen on itse määritettävä määrä, jota se pitää kaikkein asianmukaisimpana ottaen huomioon kaikki asian kannalta merkitykselliset seikat. Tähän tarkoitukseen unionin yleinen tuomioistuin olisi voinut käyttää mitä tahansa soveltuvana pitämäänsä arvoa korvatakseen komission käyttämän arvon ja noudattaa samalla – halutessaan – pitkälti samankaltaista menetelmällistä kehystä.
140. Vaihtoehtoisesti, jos unionin yleinen tuomioistuin oli tullut siihen tulokseen, ettei se pystynyt määrittämään asianmukaista alentamiskerrointa, sen olisi pitänyt käyttää erilaista menetelmää eikä pitäytyä sellaisessa, jonka käyttämistä se itsekin piti epävarmana tai ei parhaana mahdollisena vaihtoehtona. Sen päätöstä toimia toisin on näin ollen vaikea sovittaa yhteen sille annetun täyden harkintavallan logiikan kanssa.
141. Katsonkin, ettei unionin yleinen tuomioistuin perustellut riittävästi tapaa, jolla se käytti sille SEUT 261 artiklassa annettua harkintavaltaa.(96) Vaikka oletettaisiin, että asianosaiset olivat yksimielisiä siitä, että ”alentamiskertoimen on oltava vähintään 98,849 prosenttia” – minkä CA kiisti painokkaasti ja mitä asiakirja-aineisto ei myöskään näytä tukevan –, tällä seikalla ei joka tapauksessa olisi merkitystä tässä yhteydessä. Tällaisessa toteamuksessa ei käsiteltäisi CA:n keskeistä väitettä siitä, että kyseinen arvo oli liian alhainen ja johti siten epäoikeudenmukaisen sakon määräämiseen.
142. Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin ei voi pitää pelkästään sitä seikkaa, ettei yksikään valittajista esittänyt alentamiskerrointa, joka on alhaisempi kuin komission käyttämä, osoituksena, joka vahvistaa kyseisen luvun asianmukaisuuden. Jos pieni ripaus ironiaa sallitaan, huomauttaisin, ettei yksikään yritys, jolle komissio on määrännyt sakon, ole tietääkseni koskaan riitauttanut päätöstä sillä perusteella, että määrätty seuraamus oli liian alhainen. Unionin tuomioistuimet eivät luonnollisestikaan ole koskaan pitäneet tällaisen riitauttamisen puuttumista osoituksena siitä, että komission määräämä sakko oli väistämättä perusteltu.
143. Se, ettei valituksenalaisessa tuomiossa selitetä selvästi, miksi unionin yleinen tuomioistuin päätti käyttää samaa alentamiskerrointa kuin komissio – vaikka se itse totesi, ettei komissio ollut perustellut kyseistä kerrointa riittävästi –, on erityisen ongelmallista käsiteltävän asian erityisissä olosuhteissa. Kuten on tuskin tarpeen muistuttaa, komission yritysten myynnin arvon korvaamiseksi käyttämä korvaava arvo – nimittäin käteissaatavat – on uusi tällä alalla. Kun otetaan huomioon tämän lähestymistavan uusi luonne ja menetelmiin liittyvät kysymykset, joita sen laskemisesta herää, tämän seikan osalta olisi odottanut kattavampia perusteluja. Kyseessä ei selvästikään ollut asia, jossa hyvin ytimekkäitä tai pelkästään implisiittisiä perusteluja voitaisiin pitää riittävinä näin keskeisen kysymyksen osalta.
144. Näistä syistä katson, että valituksenalaisen tuomion perustelut ovat puutteelliset ja sisäisesti epäjohdonmukaiset, kun kyse on unionin yleisen tuomioistuimen täyttä harkintavaltaansa käyttäen määräämän sakon laskemisesta. CA:n neljäs valitusperuste olisi näin ollen hyväksyttävä ja valituksenalainen tuomio kumottava osittain.
d)     Neljännen valitusperusteen muut osat ja argumentit
145. Koska olen tullut siihen tulokseen, että liitännäisvalitus on hyväksyttävä ja että toissijaisesti CA:n neljäs valitusperuste olisi myös hyväksyttävä, on tuskin tarpeen tutkia yksityiskohtaisesti muita CA:n tämän valitusperusteen tueksi esittämiä argumentteja. Käsittelen niitä näin ollen hyvin lyhyesti.
146. CA väittää ensinnäkin, että unionin yleinen tuomioistuin lausui kanteen ulkopuolisesta seikasta (ultra petita) käyttäessään täyttä harkintavaltaansa. Sen näkemyksen mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei voinut määrätä sakkoa tämän harkintavallan rajoissa, sillä se oli hyväksynyt CA:n ensisijaisen vaatimuksen komission määräämän sakon kumoamisesta, kun taas sakon alentamista koskeva vaatimus oli muotoiltu pelkästään toissijaisesti.
147. En yhdy tähän näkemykseen. Kuten olen jo selittänyt, ne ultra petita ‑periaatteella on ainoastaan vähäinen rooli, kun unionin yleinen tuomioistuin tutkii sakon käyttäen täyttä harkintavaltaansa. Unionin tuomioistuimet voivat käyttää täyttä harkintavaltaa aina, kun niiden käsiteltävänä on kysymys sakon määrästä. Merkityksellistä on näin ollen se, onko asianosainen pyytänyt unionin yleistä tuomioistuinta tutkimaan sakkoa. Näin oli selvästi ensimmäisen oikeusasteen menettelyssä, koska CA teki näin sekä suoraan että epäsuorasti. Unionin tuomioistuin on jo katsonut, että se seikka, että kantaja on vaatinut sakon alentamista toissijaisesti, ei estä täyden harkintavallan käyttämistä.(97)
148. Toiseksi en pidä vakuuttavana CA:n väitettä, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei voinut käyttää täyttä harkintavaltaansa toteuttamatta ensin selvittämistoimea sillä perusteella, että tietyt komission laskentamenetelmään liittyvät yksityiskohdat puuttuivat. Riidanalaisessa päätöksessä käytetty menetelmä ei sitonut unionin yleistä tuomioistuinta, ja se päätti käyttää menetelmää, joka oli samankaltainen, joskaan ei täysin sama kaikilta osin.(98) Tässä valinnassa ei itsessään ole mitään moitittavaa. Käsiteltävässä asiassa ongelmana on se, ettei tätä valintaa selitetä riittävästi.
149. Kolmanneksi en pidä vakuuttavana myöskään CA:n väitettä, jonka mukaan käyttäessään täyttä harkintavaltaansa unionin yleinen tuomioistuin ei ottanut huomioon tiettyjä merkityksellisiä seikkoja, joihin CA oli vedonnut. Väitettä, jonka mukaan CA:lla oli ollut vähäisempi asema rikkomisessa, on tutkittu asianmukaisesti valituksenalaisen tuomion 635–639 kohdassa. Lisäksi väitteet, joiden mukaan komissio sovelsi riidanalaisessa päätöksessä SEUT 101 artiklaa sellaiseen käyttäytymiseen, jolla ei ollut vaikutusta markkinoihin tai josta CA ei hyötynyt, ovat ilmeisen merkityksettömiä. Vakiintuneessa oikeuskäytännössä katsotaan, ettei näyttöä vaikutuksista edellytetä, kun kyse on tarkoitukseen perustuvasta kilpailunrajoituksesta. Sen, ettei yritys hyötynyt kilpailuvastaisesta sopimuksesta, ei mielestäni myöskään pitäisi johtaa vähäisemmän seuraamuksen määräämiseen.
150. Olen lisäksi taipuvainen olemaan samaa mieltä CA:n kanssa siitä, että yhdenvertaisen kohtelun periaatetta on saatettu loukata tai, ainakin, todistustaakkaa koskevia sääntöjä on mahdollisesti sovellettu virheellisesti, siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin ei ottanut huomioon tiettyjen pankkien käteissaatavien laskemisessa käyttämiä erilaisia menetelmiä.
151. Aluksi on huomautettava, että erilaisten lähestymistapojen olemassaolo tältä osin myönnettiin riidanalaisessa päätöksessä eivätkä asianosaiset kiistä sitä.(99) Komissio kuitenkin väitti sekä riidanalaisessa päätöksessä että unionin yleisessä tuomioistuimessa, että näiden erojen vaikutus sakkojen laskemiseen oli vähäpätöinen.(100) CA puolestaan väittää, että kun otetaan huomioon alentamiskertoimen keskeinen asema, vähäisetkin vaihtelut sakkojen laskemisessa käytetyissä käteissaatavia koskevissa tiedoissa voisivat aiheuttaa sakkojen lopullisissa määrissä eroja, jotka ovat kaikkea muuta kuin vähäisiä.
152. Koska asiakirja-aineistoon ei sisälly luotettavia tietoja tästä seikasta, unionin tuomioistuimen on nähdäkseni mahdotonta varmistaa, tuottivatko käytetyt tiedot, jonkinasteisesta heterogeenisyydestä huolimatta, vertailukelpoisia tuloksia.
153. Tässä yhteydessä on aiheellista huomauttaa, että unionin yleinen tuomioistuin totesi, ettei komissio ollut toteuttanut mitään täydentäviä tutkintatoimenpiteitä selventääkseen eri pankkien käyttämiä erilaisia menetelmiä, vaikka jotkin niistä olivat asianmukaisesti varoittaneet komissiota vaikeuksista, joita niillä oli ollut pyydettyjen käteissaatavia koskevien tietojen toimittamisessa.(101) Samoin on riidatonta, ettei rikkomiseen osallistuneille pankeille annettu missään vaiheessa täyttä oikeutta tutustua komission tekemiin yksityiskohtaisiin laskelmiin.(102) Unionin yleinen tuomioistuin ei myöskään pyytänyt komissiota esittämään näitä laskelmia ensimmäisen oikeusasteen menettelyn kuluessa, vaikka asianosaiset olivat keskustelleet asiasta seikkaperäisesti.
154. On nimittäin niin, että – kuten komissio huomautti istunnossa –, vaikka komissio soveltaa sakkoja koskevissa suuntaviivoissaan määritettyä perinteisempää menetelmää, laskelmien on perustuttava yritysten itsensä toimittamiin myyntiä koskeviin tietoihin. Tällaiset tiedot voivat luonnollisesti kuvastaa erilaisia organisaatiorakenteita, kaupallisia strategioita ja kirjanpitokäytäntöjä eri yrityksissä.
155. On nähdäkseni selvää, että näissä tilanteissa merkittävien erojen riski myyntiä koskevien tietojen laskemisessa on, ainakin mahdollisesti, kuitenkin paljon vähäisempi kuin nyt käsiteltävän kaltaisessa asiassa. Kuten edellä mainittiin, käsiteltävässä asiassa sakkoja koskevissa suuntaviivoissa esitettyjä menetelmiä on sovellettu innovatiivisesti käyttämällä äskettäin kehitettyä korvaavaa arvoa, jonka soveltuvuuden asianosaiset kiistivät ja jonka käyttö johti erilaisiin lähestymistapoihin rikkomiseen osallistuneissa eri yrityksissä.
156. Vaikka komission ei voida kohtuudella odottaa varmistavan jokaisen asetuksen N:o 1/2003 mukaisen menettelyn kohteena olevan yrityksen toimittamien tietojen jokaista pientäkin yksityiskohtaa, sillä on joka tapauksessa velvollisuus varmistaa yhdenvertaisen kohtelun periaatteen kunnioittaminen. Tämä tarkoittaa ensinnäkin tietojen vertailukelpoisuuden selvittämistä, jos tältä osin herää epäilyjä, ja toiseksi kaikkein soveltuvimpien tietojen käyttämistä kunkin yrityksen osalta, jos niiden tilanteet eivät ole täysin rinnastettavissa toisiinsa.(103)
157. Tätä taustaa vasten minun on vaikea ymmärtää, miksi unionin yleinen tuomioistuin i) tukeutui komission perustelemattomaan väitteeseen siitä, ettei käytettyjen tietojen heterogeenisyys vaikuttanut merkittävästi lopputulokseen, ja ii) katsoi, ettei CA ollut osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla, että komission arviointi oli virheellinen. Tällaisilla perusteluilla CA:lle asetettiin nähdäkseni tosiasiassa probatio diabolica tai, arkipäiväisemmin ilmaistuna, perusteeton näyttötaakka, mikä kuvastaa siten todistustaakkaa koskevien sääntöjen virheellistä soveltamista. Näin tehdessään unionin yleinen tuomioistuin ei tutkinut asianmukaisesti, oliko yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista koskeva CA:n peruste perusteltu.
VI     Ratkaisuehdotus
158. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin hyväksyy komission tekemän liitännäisvalituksen tai toissijaisesti Crédit agricole SA:n ja Crédit agricole Corporate & Investment Bankin esittämän neljännen valitusperusteen.
1      Alkuperäinen kieli: englanti.
2      Tuomio 20.12.2023, Crédit agricole ja Crédit agricole Corporate and Investment Bank v. komissio (T‑113/17, EU:T:2023:847; jäljempänä valituksenalainen tuomio).
3      SEUT 101 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia AT.39914 – Euromääräiset korkojohdannaiset) 7.12.2016 annettu komission päätös C(2016) 8530 final.
4      Riidanalaisen päätöksen muuttamisesta 28.6.2021 annettu komission päätös C(2021) 4610 final.
5      Perustamissopimuksen 81 ja 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annettu neuvoston asetus (EYVL 2003, L 1, s. 1).
6      Suuntaviivat asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta (EUVL 2006, C 210, s. 2).
7      Euribor on lyhenne sanoista Euro Interbank Offered Rate ja eonia sanoista Euro Overnight Index Average.
8      Ks. riidanalaisen päätöksen 639–648 perustelukappale.
9      T‑105/17, EU:T:2019:675; jäljempänä unionin yleisen tuomioistuimen tuomio HSBC.
10      Tuomio 12.1.2023, HSBC Holdings ym. v. komissio (C‑883/19 P, EU:C:2023:11). Kyseisessä menettelyssä unionin tuomioistuimen presidentin 16.7.2020 antamalla määräyksellä HSBC Holdings ym. v. komissio (C‑883/19 P, EU:C:2020:601) CA hyväksyttiin väliintulijaksi tukemaan valittajien vaatimuksia.
11      Tuomio 27.11.2024, HSBC Holdings ym. v. komissio (T‑561/21, EU:T:2024:869).
12      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 11 kohta.
13      Ks. mm. tuomio 5.9.2024, komissio v. Tšekin tasavalta (Taskusytyttimet) (C‑494/22 P, EU:C:2024:684, 129 ja 130 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
14      Ks. analogisesti tuomio 3.9.2024, Illumina ja Grail v. komissio  (C‑611/22 P ja C‑625/22 P, EU:C:2024:677, 134 kohta).
15      Ks. mm. tuomio 10.9.2019, HTTS v. neuvosto (C‑123/18 P, EU:C:2019:694, 100 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
16      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 13 kohta.
17      Ks. vastaavasti tuomio 17.6.2010, Lafarge v. komissio (C‑413/08 P, EU:C:2010:346, 81–86 kohta).
18      Julkisasiamies Tizzanon lausunto komissio v. neuvosto (C‑27/04, EU:C:2004:313, 135 kohta).
19      Ks. erityisesti SEUT 263 artiklan toinen kohta.
20      Ks. esim. tuomio 20.9.2017, Tilly-Sabco v. komissio (C‑183/16 P, EU:C:2017:704, 64 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
21      Ks. esim. tuomio 20.6.1991, Cargill v. komissio (C‑248/89, EU:C:1991:264, 20 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
22      Ks. mm. tuomio 22.9.1983, Verli-Wallace v. komissio (159/82, EU:C:1983:242, 8 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
23      Ks. esim. tuomio 30.6.1993, parlamentti v. neuvosto ja komissio (C‑181/91 ja C‑248/91, EU:C:1993:271, 14 kohta).
24      Lukuun ottamatta poikkeuksia, sellaisina kuin ne esitetään SEU 24 artiklan 1 kohdassa ja SEUT 275 artiklassa.
25      Tämä on asia, joka perussopimusten laatijoilla itsellään oli mielessä alusta alkaen. Ks. julkisasiamies Lagrangen ratkaisuehdotus Assider v. korkea viranomainen (3/54, EU:C:1954:6, s. 171). Ks. myös Arena, A., ”La tutela giurisdizionale dinanzi alla Corte di giustizia: origini, evoluzione e tratti distintivi”, teoksessa Mastroianni, R., Il diritto processuale dell’Unione europea, Giappichelli, 2025, s. 10–16.
26      Ks. mm. tuomio 26.3.2020, Hungeod ym. (C‑496/18 ja C‑497/18, EU:C:2020:240, 69 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
27      Ks. vastaavasti tuomio 13.12.2013, Unkari v. komissio  (T‑240/10, EU:T:2013:645, 89 ja 90 kohta).
28      Ks. erityisesti tuomio 26.11.1981, Michel v. parlamentti (195/80, EU:C:1981:284, 20–22 kohta); tuomio 19.7.2012, Alliance One International ja Standard Commercial Tobacco v. komissio ja komissio v. Alliance One International ym. (C‑628/10 P ja C‑14/11 P, EU:C:2012:479, 77 kohta); tuomio 20.9.2011, Evropaïki Dynamiki v. EIP (T‑461/08, EU:T:2011:494, 109 ja 115 kohta) ja tuomio 12.12.2013, Nabipour ym. v. neuvosto  (T‑58/12, EU:T:2013:640, 36–39 kohta).
29      Ks. vastaavasti tuomio 29.9.2011, Elf Aquitaine v. komissio (C‑521/09 P, EU:C:2011:620, 148 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
30      Ks. esim. tuomio 10.7.2019, Commission v. Icap ym. (C‑39/18 P, EU:C:2019:584, 39–41 kohta).
31      Ks. vastaavasti esim. tuomio 22.11.2022, Luxembourg Business Registers (C‑37/20 ja C‑601/20, EU:C:2022:912, 88 kohta).
32      Ks. SEUT 266 artiklan ensimmäinen kohta.
33      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 7, 8, 15 ja 16 kohta.
34      Ks. vastaavasti tuomio 25.1.1979, Racke (98/78, EU:C:1979:14, 19 kohta); tuomio 21.2.1991, Zuckerfabrik Süderdithmarschen ja Zuckerfabrik Soest (C‑143/88 ja C‑92/89, EU:C:1991:65, 49 kohta) ja tuomio 25.1.2022, VYSOČINA WIND (C‑181/20, EU:C:2022:51, 47–49 kohta).
35      Ks. erityisesti Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 41 artiklan 2 kohta.
36      Ks. mm. tuomio 3.3.1982, Alphasteel v. komissio (14/81, EU:C:1982:76, 7 ja 8 kohta); tuomio 2.2.2012, Dow Chemical v. komissio (T‑77/08, EU:T:2012:47, 35 kohta); tuomio 12.12.2013, Nabipour ym. v. neuvosto (T‑58/12, EU:T:2013:640, 20 kohta) ja tuomio 17.12.2014, Pilkington Group ym. v. komissio (T‑72/09, EU:T:2014:1094, 46 kohta).
37      Jos unionin yleisen tuomioistuimen tuomiosta on valitettu, sama periaate pätee unionin tuomioistuimen menettelyssä unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 141 artiklan nojalla.
38      Ks. mutatis mutandis tuomio 3.3.1982, Alphasteel v. komissio (14/81, EU:C:1982:76, 8 kohta).
39      Tuomio 7.2.1990 (C‑343/87, EU:C:1990:49; jäljempänä tuomio Culin).
40      Ibid., 11 kohta.
41      Kursivointi tässä. Ks. Euroopan talousyhteisön ja Euroopan atomienergiajärjestön virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen ja näiden yhteisöjen muuta henkilöstöä koskevien palvelussuhteen ehtojen vahvistamisesta annettu asetus N:o 31 (ETY) 11 (Euratom) (EYVL 1962, P 45, s. 1385), sellaisena kuin se on muutettuna (henkilöstösäännöt).
42      Ks. tältä osin tuomio 23.4.2002, Campogrande v. komissio (C‑62/01 P, EU:C:2002:248, 33 kohta) ja tuomio 8.3.2023, SE v. komissio (T‑763/21, EU:T:2023:113, 14 kohta).
43      Ks. vastaavasti tuomio 23.4.2002, Campogrande v. komissio  (C‑62/01 P, EU:C:2002:248, 34 kohta) ja tuomio 11.11.2020, AD v. ECHA (T‑25/19, EU:T:2020:536, 32 kohta).
44      Ks. vastaavasti tuomio 23.4.2002, Campogrande v. komissio  (C‑62/01 P, EU:C:2002:248, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
45      Julkisasiamies Mischon ratkaisuehdotus Culin v. komissio (343/87, EU:C:1989:342, 6–17 kohta).
46      Tuomio 11.6.2020, komissio v. Di Bernardo (C‑114/19 P, EU:C:2020:457).
47      Tuomio 9.12.2014 (T‑91/10, EU:T:2014:1033; jäljempänä tuomio Lucchini).
48      Ibid., 42 ja 45 kohta.
49      Ibid., 74 ja 75 kohta.
50      Ibid., 76–102 kohta.
51      Voidaan myös lisätä, että tuomion Lucchini 107–110 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin tutki nimenomaisesti ja hylkäsi kantajan väitteet, joiden mukaan muutospäätöksen tekemisellä loukattiin oikeusvarmuuden ja puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen periaatteita.
52      Tämän ilmaisun katsotaan yleisesti pohjautujan Raamatun Matteuksen evankeliumiin, 3:12.
53      Ks. mutatis mutandis julkisasiamies Watheletin ratkaisuehdotus Telefónica ja Telefónica de España v. komissio (C‑295/12 P, EU:C:2013:619, 7–9 kohta). Tässä yhteydessä lisään sivumennen, että yhdyn oppineen kollegani julkisasiamies Wahlin, joka on aiemmin kehottanut unionin tuomioistuinta ottamaan oikeudenkäyntikulujen jakautumisessa huomioon osapuolten lausumien tarpeettoman pituuden ja monimutkaisuuden sekä niiden selkeyden ja täsmällisyyden puutteen, ilmaisemaan näkemykseen. Ks. julkisasiamies Wahlin ratkaisuehdotus Feralpi ym. v. komissio (C‑85/15 P, C‑86/15 P ja C‑87/15 P, C‑88/15 P ja C‑89/15 P, EU:C:2016:940, 134–139 kohta).
54      Valituksenalaisen tuomion 511 kohtaan viitaten.
55      Ks. erityisesti tuomio 8.12.2011, Chalkor v. komissio (C‑386/10 P, EU:C:2011:815, 67 kohta).
56      Ks. tältä osin ratkaisuehdotukseni EKP v. Crédit lyonnais (C‑389/21 P, EU:C:2022:844, 49 ja 50 kohta).
57      Ks. yksityiskohtaisemmin ibid., 41–74 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
58      Ks. esim. tuomio 8.2.2007, Groupe Danone v. komissio (C‑3/06 P, EU:C:2007:88, 61 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Tässä yhteydessä ks. myös tuomio 4.7.2024, Westfälische Drahtindustrie ja Pampus Industriebeteiligungen v. komissio (C‑70/23 P, EU:C:2024:580, 47 kohta).
59      Ks. mm. tuomio 16.11.2000, SCA Holding v. komissio (C‑297/98 P, EU:C:2000:633, 55 kohta) ja julkisasiamies Mengozzin ratkaisuehdotus komissio v. Tomkins (C‑286/11 P, EU:C:2012:499, 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
60      Ks. mm. tuomio 16.6.2022, Quanta Storage v. komissio (C‑699/19 P, EU:C:2022:483, 167 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
61      Ks. tuomio 21.1.2016, Galp Energía España ym. v. komissio (C‑603/13 P, EU:C:2016:38, 76 ja 77 kohta).
62      Ks. esim. tuomio 8.12.2011, KME Germany ym. v. komissio (C‑389/10 P, EU:C:2011:816, 130 kohta) ja julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus Pilkington Group ym. v. komissio (C‑101/15 P, EU:C:2016:258, 116 kohta). Ks. myös Bernardeau, L. ja Christienne, J.-P., Les amendes en droit de la concurrence: pratique décisionnelle et contrôle juridictionnel du droit de l’Union, Larcier, 2013, s. 800 ja 801.
63      Ks. esim. tuomio 28.3.1984, Officine Bertoli v. komissio  (8/83, EU:C:1984:129, 29 kohta).
64      Tämän käsitteen laajan tulkinnan tärkeydestä ks. julkisasiamies Tizzanon ratkaisuehdotus Dansk Rørindustri ym. v. komissio (C‑189/02 P, EU:C:2004:415, 129–133 kohta). Tässä yhteydessä ks. myös Arabadjiev, A., ”Unlimited Jurisdiction: What Does It Mean Today?”, teoksessa Cardonnel, P. ym. (toim.), Constitutionalising the EU Judicial System – Essays in Honour of Pernilla Lindh, Hart, 2012, s. 400.
65      Ks. Wahl, N., ”Enjeu et limites actuelles de la jurisprudence relative à la compétence de pleine juridiction conférée au juge de l’Union en matière de concurrence”, teoksessa Tizzano, A. ym., La Cour de justice de l’Union européenne sous la présidence de Vassilios Skouris – Liber amicorum, Bruylant, 2017, s. 735.
66      Ks. vastaavasti tuomio 10.12.2025, Intel Corporation v. komissio  (T‑1129/23, EU:T:2025:1091, 107 kohta).
67      Ks. vastaavasti tuomio 8.12.2011, Chalkor v. komissio  (C‑386/10 P, EU:C:2011:815, 64 kohta) ja tuomio 26.1.2017, Duravit ym. v. komissio (C‑609/13 P, EU:C:2017:46, 32 kohta).
68      Samaan tapaan julkisasiamies Poiares Maduron ratkaisuehdotus Groupe Danone v. komissio (C‑3/06 P, EU:C:2006:720, 49 kohta); julkisasiamies Mengozzin ratkaisuehdotus komissio v. Tomkins (C‑286/11 P, EU:C:2012:499, 37 kohta) ja julkisasiamies Wahlin ratkaisuehdotus Total v. komissio (C‑597/13 P, EU:C:2015:207, 58 kohta).
69      Ks. mm. tuomio 26.9.2013, Alliance One International v. komissio (C‑679/11 P, EU:C:2013:606, 103 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
70      Ks. esim. tuomio 28.6.2005, Dansk Rørindustri ym. v. komissio (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P to C‑208/02 P ja C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 445 kohta).
71      Ks. analogisesti tuomio 6.10.2021, Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, 36 kohta).
72      Ks. jäljempänä tämän ratkaisuehdotuksen 120 kohta.
73      Ks. esim. tuomio 12.12.2007, BASF ja UCB v. komissio (T‑101/05 ja T‑111/05, EU:T:2007:380, 222 kohta).
74      Ks. vastaavasti esim. tuomio 12.1.2023, Lietuvos geležinkeliai v. komissio  (C‑42/21 P, EU:C:2023:12, 154 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Ks. myös tuomio 18.12.2014, komissio v. Parker Hannifin Manufacturing ja Parker-Hannifin (C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, 81–85 kohta).
75      Ks. esim. tuomio 11.7.2013, Ziegler v. komissio (C‑439/11 P, EU:C:2013:513, 81 kohta).
76      Ks. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 15.12.2022, Rutar ja Rutar Marketing d.o.o. v. Slovenia (CE:ECHR:2022:1215JUD002116420, 62 kohta).
77      Ks. esim. tuomio 23.10.2014, flyLAL-Lithuanian Airlines (C‑302/13, EU:C:2014:2319, 52 kohta).
78      Ks. esim. tuomio 18.7.2013, Dow Chemical ym. v. komissio (C‑499/11 P, EU:C:2013:482, 56 kohta).
79      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 110 kohta.
80      Ks. vastaavasti tuomio 10.7.2014, Telefónica ja Telefónica de España v. komissio (C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, 57 kohta); tuomio 12.1.2017, Timab Industries ja CFPR v. komissio (C‑411/15 P, EU:C:2017:11, 108 kohta) ja tuomio 9.11.2023, Altice Group Lux v. komissio (C‑746/21 P, EU:C:2023:836, 221–223 ja 229 kohta).
81      Ks. mm. tuomio 16.6.2022, Quanta Storage v. komissio (C‑699/19 P, EU:C:2022:483, 167 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
82      Ks. analogisesti tuomio 9.11.2023, Altice Group Lux v. komissio (C‑746/21 P, EU:C:2023:836, 246 kohta). Muihin tekijöihin, joita voidaan ottaa huomioon, kuuluvat erityisesti ”kunkin yrityksen käyttäytyminen, kunkin yrityksen osuus sopimusten tai yhdenmukaistettujen menettelytapojen luomisessa, se hyöty, jonka ne ovat saaneet näistä sopimuksista tai menettelytavoista, yritysten koko, kyseisten tavaroiden arvo sekä se vaara, joka tällaisista kilpailusääntöjen rikkomisista aiheutuu unionin tavoitteiden toteuttamiselle” (ks. tuomio 10.4.2014, komissio v. Siemens Österreich ym. ja Siemens Transmission & Distribution ym. v. komissio, C‑231/11 P–C‑233/11 P, EU:C:2014:256, 53 ja 91 kohta). Ks. myös julkisasiamies Botin ratkaisuehdotus E.ON Energie v. komissio (C‑89/11 P, EU:C:2012:375, 113–115 kohta).
83      Kursivointi tässä.
84      Ks. analogisesti tuomio 16.11.2000, Finnboard v. komissio (C‑298/98 P, EU:C:2000:634, 87 kohta).
85      Ks. esim. tuomio 18.9.2003, Volkswagen v. komissio (C‑338/00 P, EU:C:2003:473, 146 ja 147 kohta) ja tuomio 4.9.2014, YKK ym. v. komissio (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, 98 kohta).
86      Ks. vastaavasti määräys 9.3.2000, Sarrió v. komissio (C‑291/98 P, EU:C:2000:112, 98 kohta).
87      Ks. vastaavasti tuomio 14.9.2016, Trafilerie Meridionali v. komissio (C‑519/15 P, EU:C:2016:682, 55 kohta).
88      Ks. esim. tuomio 6.12.2012, komissio v. Verhuizingen Coppens (C‑441/11 P, EU:C:2012:778, 82 kohta) ja tuomio 9.10.2014, ICF v. komissio (C‑467/13 P, EU:C:2014:2274, 64 kohta).
89      Ks. analogisesti tuomio 29.9.2011, Elf Aquitaine v. komissio (C‑521/09 P, EU:C:2011:620, 151 kohta).
90      Ks. mm. tuomio 12.1.2023, Lietuvos geležinkeliai v. komissio (C‑42/21 P, EU:C:2023:12, 153 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
91      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 17 kohta. Tämä johtui siitä, että unionin yleinen tuomioistuin totesi, että komissio oli riidanalaisessa päätöksessä lukenut virheellisesti tiettyjä menettelytapoja CA:n syyksi. Ks. valituksenalaisen tuomion 413–428, 451–453 ja 679 kohta.
92      Syystä tähän ks. edellä alaviite 89.
93      T‑106/17, EU:T:2023:832.
94      Ks. myös samana päivänä kuin käsiteltävässä asiassa esittämäni ratkaisuehdotuksen JPMorgan Chase ja JPMorgan Chase Bank, National Association v. komissio (C‑160/24 P) 124 kohta.
95      Ks. vastaavasti tuomio 8.5.2013, Eni v. komissio (C‑508/11 P, EU:C:2013:289, 99 kohta) ja tuomio 9.6.2016, PROAS v. komissio (C‑616/13 P, EU:C:2016:415, 51 kohta).
96      Ks. mutatis mutandis julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus Servier ym. v. komissio (C‑201/19 P, EU:C:2022:577, 257 kohta).
97      Ks. tuomio 26.9.2013, Alliance One International v. komissio (C‑679/11 P, EU:C:2013:606, 105–107 kohta).
98      Valituksenalaisen tuomion 664 kohta.
99      Ks. erityisesti valituksenalaisen tuomion 539–556 kohta.
100      Ks. erityisesti valituksenalaisen tuomion 531, 549, 551, 554, 572, 574, 575, 577, 579–581 ja 587 kohta.
101      Valituksenalaisen tuomion 560–569 kohta.
102      Ibid., 576 kohta.
103      Ks. vastaavasti tuomio 12.11.2014, Guardian Industries ja Guardian Europe v. komissio (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 51–66 kohta).