Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
JULIANE KOKOTT
19 päivänä kesäkuuta 2025 (1)
Asia C-738/22 P
Google LLC ja
Alphabet Inc.
vastaan
Euroopan komissio
Muutoksenhaku – Kilpailu – Määräävän markkina-aseman väärinkäyttö – Älymobiililaitteet – Päätös, jolla todetaan SEUT 102 artiklan ja ETA-sopimuksen 54 artiklan rikkominen – Google Android -käyttöjärjestelmä – Sopimusperusteiset rajoitukset – Haku- ja selainsovellusten (Google Search ja Chrome) sitominen Play Store -sovelluskauppaan – Pirstoutumisen estävät velvoitteet – Yksinoikeusmaksut – Markkinoilta syrjäyttävät vaikutukset – Hypoteettisesti yhtä tehokas kilpailija – Objektiiviset perustelut – Yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen – Sakon uudelleenlaskenta
Sisällys
I  Johdanto
II  Asian tausta
A  Tosiseikat
B  Riidanalainen päätös
C  Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
1.  Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa
2.  Valituksenalainen tuomio
III  Menettely unionin tuomioistuimessa ja asianosaisten vaatimukset
IV  Asian tarkastelu
A  Rikkomisen toteaminen (ensimmäisestä viidenteen valitusperuste)
1.  Mobiilisovellusten jakelusopimusten arviointi (ensimmäinen ja toinen valitusperuste)
a)  Mobiilisovellusten jakelusopimusten ja niiden markkinoilta syrjäyttävien vaikutusten välinen syy-yhteys (ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen, kolmas ja neljäs osa)
1)  Tulonjakosopimusten huomioon ottaminen tarkasteltaessa mobiilisovellusten jakelusopimuksia (ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa)
2)  Oletusasetukseksi määrittämisen ja esiasennuksen välinen ero (ensimmäisen valitusperusteen kolmas osa)
i)  Tosiseikkoja ei arvioida uudelleen valituksen yhteydessä
ii)  Menettelytavan vaikutuksia ei voida arvioida irrallaan sen asiayhteydestä
3)  Mobiilisovellusten jakelusopimusten väitetty kilpailua edistävä tekijä ja kontrafaktuaalista analyysia koskeva edellytys (ensimmäisen valitusperusteen neljäs osa)
b)  Mobiilisovellusten jakelusopimusten kyky syrjäyttää markkinoilta yhtä tehokkaat kilpailijat (ensimmäisen valitusperusteen toinen osa ja toinen valitusperuste)
1)  Mobiilisovellusten jakelusopimusten markkinoilta syrjäyttävien vaikutusten arviointi yhtä tehokkaiden kilpailijoiden osalta ja käyttäjien käyttäytymisen syyt
i)  Sitomista koskevan oikeuskäytännön lähtökohta
ii)  Mobiilisovellusten jakelusopimusten markkinoilta syrjäyttäviä vaikutuksia koskevat unionin yleisen tuomioistuimen toteamukset
–  Esiasennuksen luoma status quo -harha
–  Alkuperäisten laitevalmistajien mahdollisuus esiasentaa ja määrittää oletusasetukseksi kilpailevia hakupalveluja
–  Muut keinot kuin esiasennus käyttäjien tavoittamiseksi
–  Käyttöosuuksien ja esiasennuksen välinen yhteys
–  Asiayhteyden huomioon ottaminen
iii)  Arviointi
2)  Google Search -sovelluksen ja Play Storen sitominen
3)  Chromen sitominen Play Storeen ja Google Searchiin
c)  Mobiilisovellusten jakelusopimusten arviointia koskeva päätelmä
2.  Pirstoutumisen estävien sopimusten arviointi (kolmas ja neljäs valitusperuste)
a)  Pirstoutumisen estäviin sopimuksiin liittyvän väärinkäytön laajuus ja sen vaikutukset (kolmas valitusperuste)
1)  Pirstoutumisen estäviin sopimuksiin liittyvän riidanalaisen menettelytavan toteaminen (kolmannen valitusperusteen ensimmäinen osa)
2)  Väitettyjen markkinoilta syrjäyttävien vaikutusten liittäminen (kolmannen valitusperusteen toinen osa)
b)  Pirstoutumisen estävien sopimusten perustelut (neljäs valitusperuste)
c)  Pirstoutumisen estävien sopimusten arviointia koskeva päätelmä
3.  Yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen (viides valitusperuste)
4.  Rikkomisen toteamista koskeva päätelmä
B  Sakko (kuudes valitusperuste)
C  Valituksen arviointia koskeva päätelmä
V  Oikeudenkäyntikulut
VI  Ratkaisuehdotus
I       Johdanto
1.        Kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi tuomiossaan Google ja Alphabet v. komissio (Google Android),(2) verbi ”to google” määritellään toiminnaksi, jossa ”käytetään Googlen hakukonetta jotakuta tai jotakin koskevien tietojen löytämiseksi maailmanlaajuisesta internetistä”. Kuten unionin yleinen tuomioistuin perustellusti huomauttaa, harva yritys on niin tunnettu, että sen nimestä saadaan aikaan verbi. Tämä yksin osoittaa, millaisen merkityksen Google on saavuttanut jokapäiväisessä elämässä.
2.        Johtuuko se, että Googlen hakukone on läsnä maailman väestön enemmistön jokapäiväisessä elämässä, etenkin sen Android-käyttöjärjestelmää hyödyntävien älymobiililaitteiden käytön yhteydessä, oikeudellisesta näkökulmasta tarkasteltuna (myös) määräävän markkina-aseman väärinkäytöstä?
3.        Tämä on pohjimmiltaan nyt käsiteltävän valituksen perustana oleva kysymys.
4.        Tämän kysymyksen taustalla ovat ehdot, jotka muun muassa älymobiililaitteiden valmistajien oli täytettävä saadakseen käyttöluvan Googlen tärkeimpiin sovelluksiin, joita ovat Play Store, Google Search ja Chrome.
5.        Päätöksessään C(2018) 4761 final,(3) jonka unionin yleinen tuomioistuin pääosin pysytti, Euroopan komissio katsoi, että näillä ehdoilla rikottiin monin tavoin SEUT 102 artiklan mukaista määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä koskevaa kieltoa.
6.        Kun otetaan huomioon unionin yleisen tuomioistuimen riitautetut toteamukset, unionin tuomioistuimen on käsiteltävä muun muassa kysymystä siitä, edellyttääkö tällaisen väärinkäytön toteen näyttäminen kilpailutilanteen, jossa riidanalaista käyttäytymistä ei olisi esiintynyt, kontrafaktuaalista analyysia ja sen tarkastelua, onko tämä käyttäytyminen omiaan tuottamaan markkinoilta syrjäyttävän vaikutuksen, joka kohdistuu sellaisiin yrityksiin, joita pidetään yhtä tehokkaina kuin määräävässä asemassa olevaa yritystä.
7.        Unionin tuomioistuimen viimeaikaisesta oikeuskäytännöstä, etenkin tuomioista Servizio Elettrico Nazionale ym.,(4)Unilever Italia Mkt. Operations,(5)European Superleague Company,(6)Google ja Alphabet v. komissio (Google Shopping)(7) ja komissio v. Intel Corporation,(8) saadaan jo tärkeitä ohjeita näihin kysymyksiin vastaamiseen.
II     Asian tausta
8.        Unionin yleinen tuomioistuin esitti asian taustan valituksenalaisen tuomion 2–72 kohdassa, jotka voidaan tiivistää tätä valitusmenettelyä varten seuraavasti.
A       Tosiseikat
9.        Google LLC on muun muassa Euroopan talousalueella (ETA) toimiva internetiin liittyviin tuotteisiin ja palveluihin erikoistunut yritys, jonka kotipaikka on Mountain View, Kalifornia (Yhdysvallat). Google on Alphabet Inc:n tytäryhtiö (jäljempänä yhdessä Google tai valittajat).
10.      Google saa pääosan tuloistaan lippulaivatuotteestaan, Google Search ‑hakukoneesta. Googlen liiketoimintamalli perustuu internetiin liittyvien tuotteiden ja palvelujen, jotka tarjotaan käyttäjille useimmiten maksutta, sekä verkkomainontapalvelujen, joista se saa valtaosan tuloistaan, väliseen vuorovaikutukseen. Pääosa näistä tuloista saadaan Google Search -hakukoneesta. Googlen liiketoimintamalli perustuu siten ennen kaikkea sen verkkohakupalvelujen käyttäjämäärän lisääntymiseen, jotta se voi myydä verkkomainontapalvelujaan. Lisäksi, kun käyttäjät ovat vuorovaikutuksessa Googlen tuotteiden ja palvelujen kanssa, Google kerää tietoja, joiden avulla se voi vahvistaa kykyään esittää merkityksellisiä hakutuloksia ja mainontaa.
11.      Googlen liiketoimintamalli kehitettiin alun perin henkilökohtaisten tietokoneiden (PC) ympäristössä, ja niissä selain oli internetin ensisijainen aloituskohta. Myöhemmin Google halusi kuitenkin ottaa huomioon mobiilin internetin kehityksen ja todennäköiset muutokset, joita tämä aiheuttaisi käyttäjien yleisiä verkkohakuja koskevassa käyttäytymisessä, erityisesti geopaikannuksen tarjoamat mahdollisuudet. Tätä taustaa vasten Google otti käyttöön strategian, jolla se varmisti, että käyttäjät tekevät myös hakunsa mobiililaitteilla Google Searchin avulla.
12.      Tässä yhteydessä Google osti vuonna 2005 Android-käyttöjärjestelmän älymobiililaitteille alun perin kehittäneen yrityksen. Komission mukaan heinäkuussa 2018 noin 80 prosenttia Euroopassa ja maailmassa käytetyistä älymobiililaitteista toimi Androidilla.
13.      Kun Google kehittää Androidin uuden version, se julkaisee lähdekoodin verkossa avoimen lähdekoodin lisenssillä (”Android Open Source Project licence”, jäljempänä AOSP-lisenssi) maksutta. Tällä tavoin kolmannet osapuolet voivat ladata tämän koodin ja muuttaa sitä luodakseen Androidista muutettuja versioita, joita kutsutaan ”haaroiksi” (fork) (haara on olemassa olevan ohjelmiston lähdekoodin perusteella luotu uusi ohjelmisto).
14.      Android-käyttöjärjestelmä on sisällytetty niin kutsuttuun ekosysteemiin, joka sisältää muita osia, kuten kaikki Google Mobile ‑palvelut (GMS bundle tai Google Mobile Services, jäljempänä GMS-paketti), ja joka käsittää muun muassa Play Store ‑sovelluskaupan, Google Search ‑sovelluksen ja Chrome-selaimen.
15.      Vapaasti saatavilla oleva Androidin lähdekoodi sisältää käyttöjärjestelmän peruselementit mutta ei Googlen omistamia Androidin sovelluksia ja palveluja. Alkuperäisten laitevalmistajien, jotka haluavat saada Googlen sovelluksia ja palveluja, on siis tehtävä sopimukset Googlen kanssa. Google tekee tällaisia sopimuksia myös niiden matkaviestinoperaattoreiden kanssa, jotka haluavat mahdollisuuden asentaa Googlen omistamat sovellukset ja palvelut loppukäyttäjille myytäviin laitteisiin.
16.      Tietyt näistä sopimuksista ovat tämän asian kohteena.
B       Riidanalainen päätös
17.      Komissio antoi 18.7.2018 riidanalaisen päätöksen, jolla se määräsi sakon Google LLC:lle ja osittain Alphabet Inc:lle SEUT 102 artiklan ja ETA-sopimuksen 54 artiklan rikkomisesta.
18.      Ensinnäkin komissio yksilöi neljäntyyppiset merkitykselliset markkinat, toisin sanoen i) älymobiililaitteille tarkoitettujen lisensoitavien käyttöjärjestelmien maailmanlaajuiset markkinat (Kiinaa lukuun ottamatta), ii) Android-sovelluskauppojen maailmanlaajuiset markkinat (Kiinaa lukuun ottamatta), iii) yleisten hakupalvelujen tarjoamista koskevat ETA-alueen eri maiden kansalliset markkinat ja iv) mobiilikäyttöön tarkoitettujen verkkoselainten, jotka eivät liity tiettyyn käyttöjärjestelmään, maailmanlaajuiset markkinat.(9) Komission mukaan Googlella oli määräävä asema kolmilla ensimmäisillä markkinoilla kyseessä olevana ajanjaksona.(10) Näitä toteamuksia ei ole enää riitautettu valitusmenettelyssä.
19.      Riidanalaisessa päätöksessä komissio totesi, että Google oli käyttänyt väärin määräävää asemaansa asettamalla alkuperäisille laitevalmistajille ja matkaviestinoperaattoreille kilpailunvastaisia sopimusperusteisia rajoituksia (jäljempänä riidanalaiset rajoitukset). Komissio yksilöi neljä erillistä rikkomista, jotka muodostavat kolme sopimusperusteisten rajoitusten kokonaisuutta.
20.      Ensimmäiset rajoitukset sisältyivät mobiilisovellusten jakelusopimuksiin ja muodostivat komission mukaan kaksi sitomista (ensimmäinen ja toinen rikkominen):(11)
–        yhtäältä vaatimus siitä, että alkuperäiset laitevalmistajat esiasentavat Google Search -sovelluksen ennen kuin ne saattoivat saada käyttöluvan sovelluskauppaan (Play Store) (ensimmäinen niputtaminen); asettamalla tämän vaatimuksen Google käytti väärin määräävää asemaansa Android-sovelluskauppojen maailmanlaajuisilla markkinoilla (Kiinaa lukuun ottamatta) 1.1.2011 alkaen aina riidanalaisen päätöksen antamispäivään
–        toisaalta vaatimus siitä, että alkuperäiset laitevalmistajat esiasentavat Chrome-selainsovelluksen ennen kuin ne saattoivat saada käyttöluvan sovelluskauppaan (Play Store) ja Google Search -hakusovellukseen (toinen niputtaminen); asettamalla tämän vaatimuksen Google käytti väärin määräävää asemaansa Android-sovelluskauppojen maailmanlaajuisilla markkinoilla (Kiinaa lukuun ottamatta) 1.8.2012 alkaen aina riidanalaisen päätöksen antamispäivään.
21.      Kuten unionin yleinen tuomioistuin selitti, nämä kaksi niputettua tuotepakettia täydentävät toisinaan. Chromen niputtaminen Play Storen ja Google Searchin kanssa tapahtui siten päällekkäin Google Searchin ja Play Storen niputtamisen kanssa, jotta voitiin ottaa huomioon kehitys mobiilisovellusten jakelusopimuksissa, joissa Chrome-selainta ei alun perin sisällytetty GMS-pakettiin koottuihin sovelluksiin. Komission mukaan kahden niputetun tuotepaketin tavoitteena oli se, että Google voisi tavoittaa käyttäjät, jotta nämä tekisivät yleiset hakunsa käyttämällä Google Searchiä joko yleisenä hakusovelluksena tai Chrome-selaimen hakukoneena.(12)
22.      Toiseksi saadakseen käyttöluvan sovelluskauppaan (Play Store) ja Google Search -hakusovellukseen alkuperäisten laitevalmistajien oli tehtävä pirstoutumisen estävä sopimus, jonka nojalla ne eivät voineet myydä muilla kuin Googlen hyväksymillä Androidin versioilla toimivia laitteita (kolmas rikkominen). Mobiilisovellusten jakelusopimuksen tekeminen oli siten mahdollista vasta pirstoutumisen estävän sopimuksen tekemisen jälkeen. Vaatimalla tätä Google oli käyttänyt väärin määräävää asemaansa Android-sovelluskauppojen ja yleisten hakupalvelujen markkinoilla 1.1.2011 alkaen aina riidanalaisen päätöksen antamispäivään.(13)
23.      Kolmanneksi tulonjakosopimuksiin sisältyi rajoituksia, joiden nojalla Google myönsi alkuperäisille laitevalmistajille ja matkaviestinoperaattoreille tietyn prosenttiosuuden mainostuloistaan, mikäli nämä valmistajat tai operaattorit suostuivat siihen, että ne eivät esiasenna kilpailevaa yleistä hakupalvelua yhdellekään yhteisesti määriteltyyn portfolioon kuuluvalle laitteelle (jäljempänä portfoliokohtaiset tulonjakosopimukset) (neljäs rikkominen). Edellyttämällä tätä Google oli käyttänyt väärin määräävää asemaansa yleisten hakupalvelujen kansallisilla markkinoilla 1.1.2011–31.3.2014.(14) Myöhemmin Google teki laitekohtaisia tulonjakosopimuksia, joiden mukaan Googlen tulonjako edellytti, että alkuperäiset laitevalmistajat ja matkaviestinoperaattorit eivät esiasenna mitään kilpailevia yleisiä hakupalveluja tietylle laitteelle, jonka osalta tuloja jaettiin. Komissio ei todennut näitä laitekohtaisia tulonjakosopimuksia lainvastaisiksi.
24.      Komission mukaan riidanalaisten rajoitusten tavoitteena oli suojata ja vahvistaa Googlen määräävää asemaa yleisten hakupalvelujen alalla ja siten turvata Googlen hakukonemainonnasta saamat tulot ja lisätä niitä. Riidanalaisten rajoitusten yhteisen tavoitteen ja keskinäisen riippuvuussuhteen vuoksi komissio luonnehti niitä yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi jatketuksi SEUT 102 artiklan ja ETA-sopimuksen 54 artiklan rikkomiseksi.
25.      Komissio määräsi Google LLC:lle seuraamuksena näistä väärinkäyttönä pitämistään menettelytavoista 4 342 865 000 euron suuruisen sakon, josta 1 921 666 000 eurosta se on yhteisvastuullisesti vastuussa Alphabet Inc:n kanssa. Lisäksi komissio vaati Googlea lopettamaan riidanalaisen käyttäytymisen 90 päivän kuluessa riidanalaisen päätöksen tiedoksi antamisesta.
C       Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
1.     Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa
26.      Google nosti 9.10.2018 unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon toimittamallaan kannekirjelmällä kanteen riidanalaisesta päätöksestä. Unionin yleisessä tuomioistuimessa Googlen vaatimuksia tukivat Application Developers Alliance (jäljempänä ADA), Computer & Communications Industry Association (jäljempänä CCIA), Gigaset Communications GmbH (jäljempänä Gigaset), HMD global Oy (jäljempänä HMD) ja Opera Norway AS, aiemmin Opera Software AS (jäljempänä Opera).
27.      Komission vaatimuksia puolestaan tukivat BDZV – Bundesverband Digitalpublisher und Zeitungsverleger eV (jäljempänä BDZV), Bureau européen des unions de consommateurs BEUC (jäljempänä BEUC), FairSearch AISBL, Qwant, Seznam.cz, a.s. (jäljempänä Seznam) ja Verband Deutscher Zeitschriftenverleger eV (jäljempänä VDZ).
28.      Unionin yleinen tuomioistuin tutki asian asiakirja-aineiston ei-luottamuksellisen version perusteella. Valituksenalaisessa tuomiossa tietyt asianosaisten tiedossa olevat luottamukselliset tiedot oli korvattu komission verkkosivustolla käytettävissä olevassa riidanalaisen päätöksen julkisessa versiossa käytetyillä asteikoilla.(15)
2.     Valituksenalainen tuomio
29.      Unionin yleinen tuomioistuin kumosi 14.9.2022 antamallaan tuomiolla riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin se koskee portfoliokohtaisia tulonjakosopimuksia, toisin sanoen yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen neljättä väärinkäyttöä.
30.      Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin vahvisti Google LLC:lle määrätyn sakon määräksi 4 125 000 000 euroa, josta Alphabet Inc. vastaa yhteisvastuullisesti 1 520 605 895 euron määrään asti.
31.      Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kanteen muilta osin ja velvoitti kaikki osapuolet vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.
III  Menettely unionin tuomioistuimessa ja asianosaisten vaatimukset
32.      Google haki muutosta valituksenalaiseen tuomioon 30.11.2022 jättämällään valituskirjelmällä.
33.      Kuten unionin yleisessä tuomioistuimessakin, Googlea tukevat valituksessa ADA, CCIA, Gigaset, HMD ja Opera.
34.      Komission vaatimuksia valitusmenettelyssä tukevat puolestaan, aivan kuten unionin yleisessä tuomioistuimessakin, BDZV, BEUC, FairSearch, Qwant, Seznam ja VDZ.
35.      Unionin tuomioistuimen presidentti määräsi 19.1.(16) ja 18.4.2023 antamillaan määräyksillä(17) valittajien pyynnöstä, että riidanalaista päätöstä ja komission vastineen alaviitteeseen 98 sisältyviä tiettyjä tietoja olisi käsiteltävä luottamuksellisina väliintulijoihin nähden. Kyseisiä tietoja oli aiemmin käsitelty luottamuksellisina näihin samoihin osapuoliin nähden ensimmäisen oikeusasteen menettelyssä.
36.      Google vaatii, että unionin tuomioistuin
–        kumoaa valituksenalaisen tuomion
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen
–        toissijaisesti palauttaa asian unionin yleiseen tuomioistuimeen
–        edelleen toissijaisesti kumoaa valituksenalaisen tuomion tuomiolauselman 2 kohdan ja muuttaa riidanalaisen päätöksen 2 artiklassa määrätyn sakon määrää huomattavaksi pienemmäksi ja
–        velvoittaa komission korvaamaan Googlelle tästä oikeudenkäynnistä ja unionin yleisessä tuomioistuimessa käydystä menettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
37.      ADA, CCIA, Gigaset, HMD ja Opera vaativat, että unionin tuomioistuin hyväksyy Googlen vaatimukset ja velvoittaa komission korvaamaan niiden oikeudenkäyntikulut.
38.      Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
–        hylkää valituksen ja
–        velvoittaa Googlen korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
39.      Myös BEUC, FairSearch ja Seznam vaativat, että unionin tuomioistuin hylkää valituksen ja velvoittaa Googlen korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
40.      Asianosaiset esittivät suullisia lausumia ja vastasivat unionin tuomioistuimen niille esittämiin kysymyksiin 28.1.2025 pidetyssä istunnossa.
IV     Asian tarkastelu
41.      Google esittää valituksensa tueksi kuusi perustetta, joista viisi ensimmäistä koskee rikkomisen toteamista (jäljempänä A jakso), kun taas kuudennessa arvostellaan tapaa, jolla unionin yleinen tuomioistuin käytti täyttä tuomiovaltaansa sakon määrän muuttamisen osalta (jäljempänä B jakso).
A       Rikkomisen toteaminen (ensimmäisestä viidenteen valitusperuste)
42.      Kuten tämän ratkaisuehdotuksen 19–23 kohdassa todettiin, komission riidanalaisessa päätöksessä toteama yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen koostui neljästä erillisestä rikkomisesta, jotka muodostivat kolme sopimusperusteisten rajoitusten kokonaisuutta:
–        rajoitukset, jotka sisältyvät mobiilisovellusten jakelusopimuksiin, joiden nojalla käyttölupa Play Storeen oli mahdollista saada vain, jos Google Search oli esiasennettu (ensimmäinen niputettu tuotepaketti), ja käyttölupa Play Storeen ja Google Searchiin oli mahdollista saada vain, jos Chrome oli esiasennettu (toinen niputettu tuotepaketti);
–        rajoitukset, jotka sisältyvät pirstoutumisen estäviin sopimuksiin, joiden nojalla käyttölupa Play Storeen ja Google Searchiin oli mahdollista saada vain, jos alkuperäiset laitevalmistajat eivät myyneet muilla kuin Googlen hyväksymillä Androidin versioilla toimivia laitteita,
–        ja rajoitukset, jotka sisältyvät portfoliokohtaisiin tulonjakosopimuksiin, joiden nojalla Google myönsi tietyn prosenttiosuuden mainostuloistaan, mikäli laitteille ei esiasennettu kilpailevia hakupalveluja.
43.      Unionin yleinen tuomioistuin kumosi valituksenalaisessa tuomiossa toteamuksen, jonka mukaan portfoliokohtaisilla tulonjakosopimuksilla rajoitettiin kilpailua, eikä komissio riitauta sitä valitusmenettelyssä. Unionin yleisen tuomioistuimen tältä osin esittämät toteamukset ovat siten lopullisia.
44.      Ensimmäisessä ja toisessa valitusperusteessaan Google väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisia virheitä arvioidessaan mobiilisovellusten jakelusopimuksia (jäljempänä 1). Kolmas ja neljäs valitusperuste koskevat pirstoutumisen estävien sopimusten luonnehdintaa (jäljempänä 2). Viidennessä valitusperusteessaan Google arvostelee yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen toteamista (jäljempänä 3).
1.     Mobiilisovellusten jakelusopimusten arviointi (ensimmäinen ja toinen valitusperuste)
45.      Ensimmäisessä valitusperusteessaan Google riitauttaa mobiilisovellusten jakelusopimuksiin sisältyvien esiasennusta koskevien ehtojen ja näiden sopimusten väitettyjen markkinoilta syrjäyttävien vaikutusten välisen syy-yhteyden arvioinnin (jäljempänä a). Toisen valitusperusteensa yhteydessä se väittää, että unionin yleinen tuomioistuin pysytti virheellisesti riidanalaisen päätöksen voimassa, vaikka komissio ei ollut osoittanut, saattoivatko mobiilisovellusten jakelusopimukset tuottaa markkinoilta syrjäyttävän vaikutuksen, joka kohdistuu yrityksiin, joita pidetään yhtä tehokkaina kuin Googlea (jäljempänä b).
a)     Mobiilisovellusten jakelusopimusten ja niiden markkinoilta syrjäyttävien vaikutusten välinen syy-yhteys (ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen, kolmas ja neljäs osa)
46.      Googlen ensimmäisen valitusperusteen mukaan unionin yleinen tuomioistuin arvioi virheellisesti mobiilisovellusten jakelusopimuksiin sisältyvien esiasennusta koskevien ehtojen ja niiden kyvyn syrjäyttää kilpailijoita välistä syy-yhteyttä.
47.      Tämän valitusperusteen yhteydessä Google esittää neljä argumenttia, joista toinen on pääosin päällekkäinen Googlen toisessa valitusperusteessa esittämän argumentoinnin kanssa. Käsittelen tätä toista argumenttia siten tämän ratkaisuehdotuksen 99 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa toisen valitusperusteen yhteydessä.
48.      Muissa ensimmäisen valitusperusteen yhteydessä esittämissään kolmessa argumentissa Google väittää ensinnäkin, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se otti tulonjakosopimukset huomioon asiayhteyteen kuuluvana tekijänä (jäljempänä 1). Toiseksi se väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan, ettei ollut tarpeen erottaa oletusasetukseksi määrittämisen vaikutuksia esiasennuksen vaikutuksista (jäljempänä 2). Kolmanneksi se väittää, että unionin yleinen tuomioistuin ei ottanut huomioon kilpailua (tai sen puuttumista), jota olisi esiintynyt ilman mobiilisovellusten jakelusopimuksiin sisältyviä esiasennusta koskevia ehtoja (jäljempänä 3).
49.      Komission mukaan ensimmäinen valitusperuste on tehoton, koska se perustuu siihen virheelliseen lähtökohtaan, että kontrafaktuaalinen analyysi on ainoa tapa osoittaa, onko menettelytapa omiaan rajoittamaan kilpailua. Tällaiselle väittämälle ei kuitenkaan löydy tukea unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä. Kontrafaktuaalinen analyysi on pelkästään yksi, muttei ainoa, tapa osoittaa, onko menettelytapa omiaan rajoittamaan kilpailua.
50.      On totta, että oikeuskäytännön mukaan tutkittujen menettelytapojen todellisten tai mahdollisten vaikutusten osoittamisessa komission on mahdollista tukeutua useisiin todisteisiin eikä sen tarvitse käyttää järjestelmällisesti yhtä ainoaa keinoa tällaisen syy-yhteyden olemassaolon osoittamiseksi.(18)
51.      Googlen ensimmäisen valitusperusteensa yhteydessä esittämät argumentit koskevat kuitenkin paitsi sen arvioimista, oliko unionin yleisen tuomioistuimen tarpeen tehdä kontrafaktuaalinen analyysi, myös tiettyjä näkökohtia, jotka kyseinen tuomioistuin otti huomioon arvioidessaan mobiilisovellusten jakelusopimusten väärinkäyttöluonnetta. Tästä seuraa, että nämä argumentit ovat omiaan saattamaan kyseenalaiseksi unionin yleisen tuomioistuimen tekemät valituksenalaisen tuomion tuomiolauselman taustalla olevat arvioinnit ja johtamaan – edellyttäen, että ne ovat perusteltuja – kyseisen tuomion kumoamiseen.(19)
52.      Tehottomuutta koskeva komission väite on siten hylättävä.
1)     Tulonjakosopimusten huomioon ottaminen tarkasteltaessa mobiilisovellusten jakelusopimuksia (ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa)
53.      Ensimmäisen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa Google väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen ottaessaan mobiilisovellusten jakelusopimusten vaikutusten arvioinnissa huomioon laitekohtaisten tulonjakosopimusten, joita komissio ei ollut riitauttanut, vaikutukset sekä portfoliokohtaisten tulonjakosopimusten, joiden väärinkäyttöluonnetta ei ollut unionin yleisen tuomioistuimen mukaan osoitettu, vaikutukset. Näin tehdessään unionin yleinen tuomioistuin ei selvittänyt, että väitetyt markkinoilta syrjäyttävät vaikutukset aiheutuivat mobiilisovellusten jakelusopimusten esiasennusta koskevista ehdoista.
54.      Tässä argumentoinnissa nostetaan esiin lähinnä kysymys, voidaanko menettely, jota komissio on pitänyt väärinkäyttönä mutta unionin yleinen tuomioistuin ei, ottaa tästä huolimatta huomioon asiayhteyteen liittyvänä tekijänä, kun tarkastellaan yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun rikkomisen muiden osatekijöiden, jotka on todettu väärinkäyttöä merkitseviksi, vaikutuksia.
55.      Kuten tämän ratkaisuehdotuksen 23 ja 42 kohdassa todettiin, Googlen yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu rikkominen käsitti komission mukaan portfoliokohtaiset tulonjakosopimukset. Näillä sopimuksilla Google myönsi alkuperäisille laitevalmistajille ja matkaviestinoperaattoreille tietyn prosenttiosuuden mainostuloistaan, mikäli nämä valmistajat tai operaattorit suostuivat siihen, että ne eivät esiasenna kilpailevaa yleistä hakupalvelua yhdellekään yhteisesti määriteltyyn portfolioon kuuluvalle laitteelle. Jos asianomainen alkuperäinen laitevalmistaja tai matkaviestinoperaattori esiasensi kilpailevan yleisen hakupalvelun laitteeseen, joka kuuluu ennalta määriteltyyn ja hyväksyttyyn portfolioon, sen oli luovuttava tulonjaosta koko portfolion osalta.(20)
56.      Riidanalaisen päätöksen mukaan näillä portfoliokohtaisilla tulonjakosopimuksilla otettiin käyttöön yksinoikeusmaksut, joiden tarkoituksena oli varmistaa Googlelle yksinoikeus yleisten hakupalvelusovellusten esiasennukseen mobiililaitteille.(21) Tämän päätelmän taustalla oli muun muassa komission analyysi siitä, saattoiko riidanalainen menettelytapa johtaa yhtä tehokkaiden kilpailijoiden syrjäyttämiseen markkinoilta, mistä käytetään nimitystä ”yhtä tehokkaan kilpailijan kriteeri”.(22)
57.      Unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin katsoi, ettei portfoliokohtaisten tulonjakosopimusten väärinkäyttöluonteen toteamista ollut näytetty toteen oikeudellisesti riittävällä tavalla niiden virheiden vuoksi, joita komissio oli tehnyt arvioidessaan niiden markkinakattavuutta ja käyttäessään yhtä tehokkaan kilpailijan kriteeriä.(23) Kuten tämän ratkaisuehdotuksen 29 ja 43 kohdassa jo todettiin, unionin yleinen tuomioistuin kumosi siten riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin se koski portfoliokohtaisten tulonjakosopimusten väärinkäyttöluonnetta. Komissio ei ole riitauttanut kyseistä toteamusta valitusmenettelyssä. Päätelmä, jonka mukaan komissio ei osoittanut portfoliokohtaisten tulonjakosopimusten väärinkäyttöluonnetta, on siten oikeudellisesti sitova.
58.      Vuodesta 2013 Google on asteittain korvannut portfoliokohtaiset tulonjakosopimukset laitekohtaisilla tulonjakosopimuksilla. Laitekohtaisen tulonjakosopimuksen mukaan alkuperäisten laitevalmistajien tai matkaviestinoperaattorien osuus Googlen mainostuloista riippui sellaisten myytyjen laitteiden määrästä, joihin ei ollut esiasennettu kilpailevia yleisiä hakupalveluja tätä koskevan velvoitteen mukaisesti. Laitekohtaisten tulonjakosopimusten perusteella alkuperäinen laitevalmistaja tai matkaviestinoperaattori saattoi siten tarjota saman laitetyypin osalta laitteita, joihin oli esiasennettu yksinomaan Googlen yleinen hakupalvelu, ja laitteita, joissa oli myös kilpailevia yleisiä hakupalveluja. Komissio ei pitänyt näitä laitekohtaisia tulonjakosopimuksia määräävän aseman väärinkäyttönä.(24)
59.      Vaikka komission ja unionin yleisen tuomioistuimen toteamusten mukaan laitekohtaiset ja portfoliokohtaiset tulonjakosopimukset eivät kumpikaan merkinneet määräävän aseman väärinkäyttöä erikseen tarkasteltuina, unionin yleinen tuomioistuin otti ne huomioon arvioidessaan mobiilisovellusten jakelusopimuksia.(25) Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan tämä oli oikeutettua, koska riidanalaisessa päätöksessä laite- ja portfoliokohtaiset tulonjakosopimukset otettiin asianmukaisesti huomioon osana tosiasiallista asiayhteyttä arvioitaessa yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen muiden osatekijöiden ja siten myös mobiilisovellusten jakelusopimusten aiheuttamia markkinoilta syrjäyttäviä vaikutuksia. Unionin yleinen tuomioistuin huomautti erityisesti, että riippumatta siitä, miten tulonjakosopimuksia luonnehditaan kilpailuoikeuden kannalta, Google hyötyi toteuttamiensa menettelytapojen yhteisvaikutuksesta Google Searchin yksinomaisesta esiasennuksesta, joka kattoi ainakin vuoteen 2016 yli puolet ETA-alueella markkinoille saatetuista laitteista, jotka toimivat jollakin Androidista johdetulla käyttöjärjestelmällä.(26)
60.      Ennen kuin tutkin, onko tämä lähestymistapa perusteltu, on huomautettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan toteamusta, jonka mukaan menettelytapa merkitsee SEUT 102 artiklassa tarkoitettua määräävän aseman väärinkäyttöä, on aina arvioitava yksittäistapauksen kaikkien merkityksellisten tosiseikkojen perusteella.(27) Toisaalta kilpailuviranomainen ei voi tukeutua vaikutuksiin, joita tämä menettelytapa voisi tai olisi voinut saada aikaan, jos tietyt erityiset olosuhteet, jotka poikkeavat markkinoilla menettelytavan soveltamisajankohtana vallinneista olosuhteista, olisivat toteutuneet tai toteutuisivat.(28)
61.      Kuten unionin tuomioistuin selvensi esimerkiksi tuomiossa AstraZeneca v. komissio, tosiseikan huomioon ottaminen ei tässä yhteydessä riipu siitä, merkitseekö tämä tosiseikka käyttäytymistä, jota itsessään luonnehditaan väärinkäytöksi.(29) Samoin unionin tuomioistuin selitti tuomiossa Sony Optiarc ja Sony Optiarc America v. komissio, että vaikka tietty toimintatapojen kokonaisuus voidaan luokitella yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi jatketuksi kilpailusääntöjen rikkomiseksi, siitä ei voida päätellä, että kutakin näistä toimintatavoista olisi itsessään ja erikseen tarkasteltuna väistämättä luonnehdittava kyseisen määräyksen erilliseksi rikkomiseksi.(30) Tuomiossa Google ja Alphabet v. komissio (Google Shopping) unionin tuomioistuin totesi, että kahden menettelytavan, jotka olivat lainmukaisia yksinään ja erikseen tarkasteltuina, todettiin merkitsevän väärinkäyttöä, koska yhdessä ne poikkesivat ansioihin perustuvasta kilpailusta ja niillä oli (mahdollisia) kilpailunvastaisia vaikutuksia.(31)
62.      Käsiteltävässä asiassa unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että mobiilisovellusten jakelusopimusten ja tulonjakosopimusten yhteisvaikutus oli otettava huomioon Googlen eri menettelytapojen toisiaan täydentävän luonteen vuoksi. Tulonjakosopimukseen perustuvan sopimusvelvoitteen, jonka mukaan mitään muuta kuin Google Searchiä ei saa asentaa yleisten hakujen suorittamista varten, seurauksena oli se, että Googlen sovellusten kanssa kilpailevan palvelun esiasennusta koskeva teoreettinen mahdollisuus, joka oli periaatteessa sallittu mobiilisovellusten jakelusopimuksissa, oli tosiasiallisesti suljettu pois vuodesta 2011 vuoteen 2016 ainakin puolessa ETA-alueella myydyistä Google Android ‑laitteista. Tulonjakosopimuksilla taattiin siis Googlelle, että kyseisiin laitteisiin asennettiin ainoastaan sen oma hakupalvelu, mikä on otettava huomioon arvioitaessa mobiilisovellusten jakelusopimusten kilpailunvastaisia vaikutuksia (etenkin sitä, voisivatko kilpailevat hakupalvelut kompensoida Googlen saamaa etua, jos ne esiasennettaisiin laitteisiin sen oman palvelun ohella).(32)
63.      Tässä yhteydessä tulonjakosopimukset olivat ainoastaan yksi niistä tekijöistä, jotka unionin yleinen tuomioistuin otti huomioon arvioidakseen, voisivatko kilpailevat hakupalvelut kompensoida Googlen mobiilisovellusten jakelusopimuksista saamaa etua.(33) Toisin kuin Google väittää, unionin yleistä tuomioistuinta ei siten voida arvostella siitä, ettei se ole ottanut huomioon sitä, että tulonjakosopimukset eivät kattaneet kaikkia mobiilisovellusten jakelusopimusten piiriin kuuluvia laitteita, kun se otti ensiksi mainitut huomioon viimeksi mainittujen arvioimiseksi.
64.      Google ja Gigaset kuitenkin väittävät, että mobiilisovellusten jakelusopimusten kilpailunvastaisia vaikutuksia ei ole osoitettu, koska kontrafaktuaalisessa skenaariossa, jossa näitä sopimuksia ei olisi tehty, tulonjakosopimuksilla olisi ollut samat markkinoilta syrjäyttävät vaikutukset kilpailevien hakupalvelujen vahingoksi.
65.      Ei kuitenkaan ole yksinkertaisesti mahdollista jättää mobiilisovellusten jakelusopimuksia huomiotta ja tarkastella tulonjakosopimusten vaikutuksia erikseen. Tämä johtuu siitä, että asianomainen alkuperäinen laitevalmistaja oli esiasentanut Google Search -hakupalvelun, mikä oli tulonjakosopimusten tavoite, suurelle määrälle(34) laitteita mobiilisovellusten jakelusopimusten ansiosta saadakseen käyttöluvan Play Storeen, joka oli välttämätön sille ja jonka osalta Googlella oli määräävä markkina-asema.
66.      Tämän mobiilisovellusten jakelusopimusten ja tulonjakosopimusten vuorovaikutuksen vuoksi muut yleisten hakupalvelujen tarjoajat eivät olleet samalla viivalla Googlen kanssa tulonjakosopimusten tekemisessä. Tämä johtuu siitä, että Googlen hakupalvelu Google Search oli jo esiasennettu alun alkaenkin suureen määrään älymobiililaitteita, kun taas muiden palveluntarjoajien oli ensin pyrittävä saamaan palvelunsa esiasennettua laitteisiin Googlen palvelun ohella. Toisaalta mobiilisovellusten jakelusopimusten vuoksi yksikään toinen hakupalvelujen tarjoaja ei voinut saada yksinoikeutta kyseisiin laitteisiin.
67.      Toisin kuin Google ja Gigaset väittivät istunnossa, unionin tuomioistuimen tuomiossa Google ja Alphabet v. komissio (Google Shopping) tällaisten yhteen kietoutuneiden menettelytapojen yhteisvaikutuksesta esittämät toteamukset ovat myös merkityksellisiä käsiteltävässä asiassa näiden kahden asian eroista huolimatta. On totta, että kyseisessä asiassa komissio ei riitauttanut kyseessä olleita kahta menettelytapaa erikseen tarkasteltuina vaan ainoastaan niiden yhdistelmän, kun taas käsiteltävässä asiassa se totesi, että sekä mobiilisovellusten jakelusopimukset että portfoliokohtaiset tulonjakosopimukset merkitsivät määräävän aseman väärinkäyttöä. Tämä ei kuitenkaan tarkoita, että kummankin menettelytavan vaikutuksia on tarkasteltava erikseen käsiteltävässä asiassa, vaikka ne tosiasiassa sulautuivatkin yhteen.
68.      Kahden näin erottamattomasti toisiinsa liittyvän menettelytavan keinotekoinen erottaminen niiden vaikutusten arvioimiseksi ei olisi realistista, eikä siinä otettaisi huomioon kummankin osan yhteisvaikutusta.(35) Kuten unionin yleinen tuomioistuin huomautti, on erotettava toisistaan kilpailua koskevat teoreettiset hypoteesit ja käytännön todellisuus.(36) Näin on sitäkin suuremmalla syyllä, koska, kuten komissio selitti istunnossa, käsiteltävässä asiassa kyseessä olevien kaltaisilla markkinoilla, joille ovat tunnusomaisia dynaamiset verkostovaikutukset, voi olla käytännössä mahdotonta arvioida, miten kukin asiayhteyteen liittyvä tekijä itsessään ja erikseen tarkasteltuna myötävaikutti nimenomaisesti markkinoilta syrjäyttäviin vaikutuksiin.
69.      Tästä seuraa, ettei unionin yleinen tuomioistuin tehnyt oikeudellista virhettä todetessaan, että riippumatta siitä, katsotaanko tulonjakosopimusten sellaisinaan merkitsevän väärinkäyttöä vai ei, niitä ei voitu ottaa huomioon mobiilisovellusten jakelusopimusten vaikutusten tarkastelussa. Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa on siten hylättävä.
2)     Oletusasetukseksi määrittämisen ja esiasennuksen välinen ero (ensimmäisen valitusperusteen kolmas osa)
70.      Ensimmäisen valitusperusteensa kolmannen osan yhteydessä Google väittää, että unionin yleinen tuomioistuin totesi virheellisesti, että oletusasetukseksi määrittämistä koskevat todisteet olivat merkityksellisiä mobiilisovellusten jakelusopimusten esiasennusta koskevien ehtojen tarkastelun kannalta. Ainoastaan viimeksi mainittujen (eikä mobiilisovellusten jakelusopimusten kokonaisuudessaan, oletusasetukseksi määrittämistä koskevat säännöt mukaan luettuina(37)) oli todettu merkitsevän väärinkäyttöä riidanalaisessa päätöksessä. Näin tehdessään unionin yleinen tuomioistuin vahvisti komission mobiilisovellusten jakelusopimuksista tekemän analyysin edellyttämättä, että komissio näyttää toteen esiasennusta koskevien ehtojen ja niiden väitettyjen markkinoilta syrjäyttävien vaikutusten välisen syy-yhteyden.
71.      Oletusasetukseksi määrittämisellä tarkoitetaan tietyssä sovelluksessa olevan palvelun määrittämistä oletukseksi. Esiasennus tarkoittaa, että sovellukset ladataan ennalta laitteiden kokoonpanovaiheessa ennen niiden markkinointia.(38)
72.      Unionin yleinen tuomioistuin arvioi valituksenalaisen tuomion 320–418 kohdassa Googlen väitteitä, jotka liittyivät esiasennuksen ja oletusasetukseksi määrittämisen erottamiseen. Näissä kohdissa se tarkasteli Googlen siihen kohdistamaa arvostelua, ettei komissio ollut osoittanut riidanalaisessa päätöksessä, että esiasennusta koskevilla ehdoilla luotiin status quo -harha. Kuten esimerkiksi valituksenalaisen tuomion 321 ja 331 kohdassa esitetään, kyseinen käsite tarkoittaa sitä, että käyttäjät ovat taipuvaisia käyttämään sitä, mikä on jo esiasennettu heidän laitteelleen ja mitä heille tarjotaan.
73.      Tässä yhteydessä unionin yleinen tuomioistuin totesi ensinnäkin valituksenalaisen tuomion 327–335 kohdassa, että Googlen ehdottamalla esiasennuksen ja oletusasetukseksi määrittämisen välisellä erottelulla ei ole käytännössä merkitystä. Tällaista eroa ei ollut helppo tehdä, koska sekä Google että muut alan toimijat käyttivät oletuksen käsitettä laajassa merkityksessä ja sekoittivat oletukseksi määrittämisen ja esiasennuksen käsitteet. Oli myös riidatonta, että sovelluksen esiasennus merkitsee sellaisenaan etua kilpaileviin sovelluksiin nähden. Mobiilisovellusten jakelusopimuksiin sisältyvät esiasennusta koskevat ehdot käsittivät myös parasta sijoittelua tai oletusasetukseksi määrittämistä koskevia määräyksiä.
74.      Tätä taustaa vasten unionin yleinen tuomioistuin totesi, että Googlen kritisoimiin todisteisiin voitaisiin hyvin vedota tilanteen ennallaan säilyttämistä koskevan yleisen pyrkimyksen osoittamiseksi riippumatta siitä, koskevatko todisteet varsinaisesti oletusasetukseksi määrittämistä, esiasennusta tai parasta sijoittelua. Status quo ‑harhan osoittamiseksi ei näin ollen ollut syytä aluksi erottaa tarkasti, kuten Google halusi, oletusasetukseksi määrittämisen vaikutuksia esiasennuksen vaikutuksista.
75.      Tästä lähtökohdasta käsin unionin yleinen tuomioistuin arvioi valituksenalaisen tuomion 340–394 kohdassa riidanalaisessa päätöksessä mainittuja, Googlelta itseltään, HP:ltä, Nokialta, Amazonilta ja Mozillalta peräisin olevia todisteita, Yandexin analyysiä sekä Microsoftin ja Verizonin välistä esiasennusta koskevaa sopimusta, 395–408 kohdassa tiettyjä riidanalaisessa päätöksessä esitettyjä vertailuja, joissa käytettiin FairSearchin tutkimusta, Microsoftin toimittamia tietoja ja Netmarketsharen tietoja, ja Googlen Android- ja iOS-laitteista saamien tulojen vertailua ja 409–418 kohdassa tiettyjä Chromea koskevia seikkoja viitaten Googlen Safarin kautta ja Chromen kautta saamien tulojen vertailuun ja Operan kyselytutkimukseen.
76.      Valituksenalaisen tuomion 418 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin totesi johtopäätöksenä, että Googlen esittämät eri argumentit, joilla se pyrki osoittamaan, ettei Google Search- ja Chrome-sovellusten esiasennuksesta Google Android ‑laitteisiin ole koitunut etua, eivät voi kyseenalaistaa komission tekemiä johtopäätöksiä riidanalaisessa päätöksessä tältä osin esitetyistä eri seikoista.
77.      Arvostellessaan näitä toteamuksia Google väittää valituksessaan, että unionin yleinen tuomioistuin meni riidanalaisessa päätöksessä esitettyjä toteamuksia pidemmälle katsoessaan valituksenalaisen tuomion 349 kohdassa, että toisen näistä käsitteistä (esiasennus ja oletusasetukseksi määrittäminen) yhteydessä esitettyihin argumentteihin voidaan vedota myös toisen niistä yhteydessä. Valituksenalaisen tuomion 329–334 kohdassa esitetyt (ja tämän ratkaisuehdotuksen 73 ja 74 kohdassa lyhyesti toistetut) syyt siihen, miksi näitä kahta käsitettä ei ole tarpeen erottaa tarkasti, eivät ole Googlen näkemyksen mukaan kuitenkaan vakuuttavia. Tätä taustaa vasten tämän ratkaisuehdotuksen 75 kohdassa kuvattu unionin yleisen tuomioistuimen arviointi on virheellinen.
78.      Googlen argumenttia ei osittain voida ottaa tutkittavaksi, koska sillä pyritään tosiseikkojen uuteen arvioimiseen unionin tuomioistuimessa (jäljempänä i). Toisaalta sitä ei voida hyväksyä, koska se on niiden edellä esitettyjen periaatteiden vastainen, joiden mukaan menettelytavan kilpailunvastaisia vaikutuksia on arvioitava sen asiayhteydessä (jäljempänä ii).
i)     Tosiseikkoja ei arvioida uudelleen valituksen yhteydessä
79.      Yhtäältä Googlen argumentteja ei voida ottaa tutkittavaksi siltä osin kuin Google pyrkii todellisuudessa siihen, että unionin yleisessä tuomioistuimessa esitettyjä todisteita arvioidaan uudelleen. Unionin yleisellä tuomioistuimella on yksinoikeus arvioida todistusaineistoa,(39) paitsi jos sille esitetty todistusaineisto on otettu huomioon vääristyneellä tavalla. Valittajan on perusteltava tällainen vääristyneellä tavalla huomioon ottaminen, ja sen on ilmettävä toimitetusta aineistosta selvästi ilman, että on tarpeen ryhtyä uudelleen arvioimaan tosiseikastoa ja todisteita.(40)
80.      Tämän ratkaisuehdotuksen 77 kohdassa lyhyesti toistetussa arvostelussaan Google ei kuitenkaan väitä, että unionin yleinen tuomioistuin otti sille esitetyn todistusaineiston huomioon vääristyneellä tavalla, eikä tällaista vääristyneellä tavalla huomioon ottamista ilmene myöskään toimitetusta aineistosta. Kysymys siitä, ovatko oletusasetukseksi määrittämistä koskevat tosiseikat ja todistusaineisto myös merkityksellisiä esiasennuksen kannalta ja miten eri toimijat sekoittivat nämä käsitteet toisiinsa, ovat pikemminkin seikkoja, jotka kuuluvat tosiseikkojen ja todistusaineiston arvioinnin piiriin. Tällainen arviointi eroaa vääristyneellä tavalla huomioon ottamiseen kohdistuvasta valvonnasta, jossa pyritään tutkimaan, tulkitsiko unionin yleinen tuomioistuin todistusaineistoa väärin tavalla, joka on selvästi ristiriidassa sen sanamuodon kanssa.(41) Tältä osin Google ei myöskään ole viitannut mihinkään todistustaakkaa ja asian selvittämistä koskevien sääntöjen rikkomiseen, joka kuuluisi unionin tuomioistuimen toimivaltaan valitusmenettelyssä.
ii)  Menettelytavan vaikutuksia ei voida arvioida irrallaan sen asiayhteydestä
81.      Toisaalta Googlen argumentit koskevat sitä, oliko komissio velvollinen arvioimaan mobiilisovellusten jakelusopimuksiin sisältyviä esiasennusta koskevia ehtoja irrallaan niiden asiayhteydestä, etenkin oletusasetukseksi määrittämistä ja parasta sijoittelua koskevista velvollisuuksista. Tämä kysymys koskee unionin yleisen tuomioistuimen näiden tosiseikkojen oikeudellista luonnehdintaa ja oikeudellisia päätelmiä, jotka se on tehnyt niistä ja joiden osalta unionin tuomioistuin on toimivaltainen valitusmenettelyssä.(42)
82.      Kuten tämän ratkaisuehdotuksen 60, 61, 67 ja 68 kohdassa tämän valitusperusteen ensimmäisen osan yhteydessä jo todettiin, Googlen lähtökohta, jonka mukaan menettelytavan kilpailunvastaisten vaikutusten osoittamiseksi sitä on tarkasteltava irrallaan asiayhteydestään, on kuitenkin virheellinen. Kuten mainituissa kohdissa selitettiin, menettelytavan luonnehtimista SEUT 102 artiklassa tarkoitetuksi määräävän aseman väärinkäytöksi on aina arvioitava ottaen huomioon kaikki yksittäistapauksen merkitykselliset tosiseikat. Tässä yhteydessä tosiseikan huomioon ottaminen ei riipu siitä, perustuuko se menettelytapaan, jota itsessään luonnehditaan määräävän aseman väärinkäytöksi. Näin on etenkin silloin, kun erilaiset menettelytavat – tapauksen mukaan sekä väärinkäyttöä merkitsevät että lainmukaiset – kietoutuvat toisiinsa niin tiiviisti, että niiden vaikutukset ilmenevät yhdessä, eikä niitä voida tarkastella erillään.
83.      Kun otetaan huomioon tämä ja unionin yleisen tuomioistuimen tekemä todistusaineiston itsenäinen arviointi, jota Google ei ole kyseenalaistanut pätevästi, unionin yleinen tuomioistuin oli oikeassa, kun se ei edellyttänyt komission erottavan tarkasti esiasennusta ja oletusasetukseksi määrittämistä arvioidessaan todistusaineistoa sen määrittämiseksi, luotiinko mobiilisovellusten jakelusopimuksiin sisältyvillä esiasennusta koskevilla ehdoilla status quo -harha.
84.      Tästä seuraa, että myös ensimmäisen valitusperusteen kolmas osa on hylättävä.
3)     Mobiilisovellusten jakelusopimusten väitetty kilpailua edistävä tekijä ja kontrafaktuaalista analyysia koskeva edellytys (ensimmäisen valitusperusteen neljäs osa)
85.      Ensimmäisen valitusperusteen neljännessä osassa Google arvostelee sitä, ettei unionin yleinen tuomioistuin edellyttänyt komissiolta kontrafaktuaalista analyysia sen määrittämiseksi, olisiko Androidin kaltainen avoimeen lisenssiin perustuva malli, jonka kilpailua edistävän tekijän se oli tunnustanut, ollut mahdollinen ilman mobiilisovellusten jakelusopimusten riidanalaisia määräyksiä.
86.      Google väittää, että koko hallinnollisen tutkinnan ajan ja unionin yleisen tuomioistuimen menettelyssä se oli selittänyt, että mobiilisovellusten jakelusopimuksiin sisältyvät esiasennusta koskevat ehdot olivat muu kuin rahallinen korvaus, jonka se sai alkuperäisiltä laitevalmistajilta vastineena Android-käyttöjärjestelmän, Play Storen, GMS-paketin ja muiden niihin liittyvien palvelujen tarjoamisesta maksutta. Tämä muu kuin rahallinen vaihtokauppa tarjosi enemmän jakelumahdollisuuksia kilpailijoille ja mahdollisti suuremman kilpailun kuin missään realistisessa vaihtoehtoisessa lisenssisopimuksessa.
87.      Google arvostelee sitä, että komissio oli kieltänyt tämän mobiilisovellusten jakelusopimuksiin sisältyvien esiasennusta koskevien ehtojen mahdollistaman muun kuin rahallisen vaihtokaupan edes tutkimatta, olisivatko realistiset vaihtoehdot antaneet kilpailijoille yhtä paljon tai enemmän jakelumahdollisuuksia.
88.      Googlen mukaan hyväksyessään tämän lähestymistavan unionin yleinen tuomioistuin arvioi virheellisesti sitä, oliko mobiilisovellusten jakelusopimuksiin sisältyvillä esiasennusta koskevilla ehdoilla kilpailunvastaisia vaikutuksia. Tämä olisi nimittäin edellyttänyt sen tarkastelua, millaista kilpailu olisi ollut ilman riidanalaista käyttäytymistä. Käsiteltävässä asiassa tämä olisi tarkoittanut sen tutkimista, olisiko avoin ja maksuton lisenssijärjestelmä kaikkine etuineen ollut realistinen ilman mobiilisovellusten jakelusopimuksiin sisältyvien esiasennusta koskevien ehtojen edellyttämää muuta kuin rahallista vaihtokauppaa.
89.      Valituksenalaisen tuomion 590–594 kohdassa, jotka Google riitauttaa tässä yhteydessä, unionin yleinen tuomioistuin tutki Googlen arvostelua, jonka mukaan komissio ei ollut ottanut huomioon kaikkia merkityksellisiä seikkoja kyseessä olevan käyttäytymisen väitettyjen vaikutusten arvioinnissa.
90.      Google ei sitä vastoin riitauta valituksenalaisen tuomion 599–619 kohtaa, joissa käsitellään sen argumentteja, jotka koskevat mobiilisovellusten jakelusopimusten objektiivisia perusteluja.
91.      Valituksenalaisen tuomion 590–594 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin selitti, että komissio oli käsitellyt Googlen väitteitä riidanalaisessa päätöksessä mutta hylännyt ne, koska riidanalaisessa päätöksessä väärinkäyttöä merkitsevänä pidetty menettelytapa ei koskenut Android-alustan kehittämistä ja ylläpitämistä, mukaan lukien sen avoimuus ja maksuttomuus. Se koski pikemminkin ainoastaan yhtä mobiilisovellusten jakelusopimusten näkökohtaa, jonka vaikutukset olivat kilpailua rajoittavia, nimittäin esiasennusta koskevia ehtoja. Nämä ehdot tuottivat Googlelle status quo ‑harhasta johtuvan kilpailuedun, jota kilpailijat eivät voineet kompensoida ja jonka vaikutuksena oli ansioihin perustuvan kilpailun rajoittuminen kuluttajien vahingoksi.
92.      Toisin kuin Google väittää valituksessaan, unionin yleinen tuomioistuin ei tehnyt virhettä, kun se ei nämä toteamukset huomioon ottaen edellyttänyt, että komissio tutkii kontrafaktuaalisen analyysin yhteydessä, millaista kilpailu merkityksellisillä markkinoilla olisi voinut olla ilman kyseessä olevia ehtoja.
93.      Pitää paikkansa, että komission on osoitettava riidanalaisen väärinkäyttöä merkitsevän käyttäytymisen ja sen kilpailunvastaisten vaikutusten välinen syy-yhteys. Tässä yhteydessä komission on kuitenkin sallittua tukeutua useisiin todisteisiin. Sen ei tarvitse käyttää järjestelmällisesti yhtä ainoaa keinoa, etenkään kontrafaktuaalista analyysia, tällaisen syy-yhteyden olemassaolon osoittamiseksi.(43) Tämä pätee etenkin silloin, kun tällainen arviointi ei ole tarpeen tapauksen olosuhteissa kyseessä olevan käyttäytymisen (erityisesti mahdollisten) vaikutusten osoittamiseksi.
94.      Määräävän aseman väärinkäytön osoittamiseksi riittää, että näytetään toteen, että kyseessä olevalla käyttäytymisellä on kyky saada aikaan markkinoilta syrjäyttäviä vaikutuksia. Sen konkreettisia vaikutuksia ei kuitenkaan tarvitse osoittaa. Siten se seikka, että – toisin kuin kilpailijansa – ainoastaan määräävässä asemassa oleva yritys pystyi vaikuttamaan asiakkaiden tai käyttäjien käyttäytymiseen syrjivällä tavalla näiden kilpailijoiden vahingoksi, voi riittää osoittamaan, että kyseessä oleva käyttäytyminen on omiaan vahingoittamaan tehokasta, vääristymätöntä kilpailua.(44)
95.      Kuten tämän ratkaisuehdotuksen 91 kohdassa todettiin, unionin yleinen tuomioistuin totesi, että mobiilisovellusten jakelusopimusten esiasennusta koskevat ehdot tuottivat Googlelle status quo -harhasta johtuvan kilpailuedun, jota kilpailijat eivät voineet kompensoida.
96.      Jollei ensimmäisen valitusperusteen toisen osan ja toisen valitusperusteen tutkinnasta tämän ratkaisuehdotuksen 99 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa muuta johdu, unionin yleinen tuomioistuin totesi siten, että status quo -harha, jota kilpailijat eivät voineet kompensoida, oli vaikuttanut syrjivästi käyttäjien päätökseen käyttää Google Searchiä ja Chromea kilpailevien sovellusten sijasta. Tässä tilanteessa unionin yleinen tuomioistuin ei aivan oikein edellyttänyt kontrafaktuaalista analyysia.
97.      Lisäksi, toisin kuin Google väittää, komissiota ei voida vaatia tarkastelemaan tällaisen arvioinnin yhteydessä, miten määräävässä asemassa oleva yritys olisi saattanut käyttäytyä, ellei se olisi omaksunut riidanalaista väärinkäyttöä merkitsevää menettelytapaa. Kontrafaktuaalisen skenaarion, vaikka se onkin hypoteettinen, on tästä huolimatta oltava realistinen ja uskottava.(45) Yhtäältä nyt tarkasteltavan kaltaisessa tapauksessa merkityksellisten markkinoiden toiminnalle ovat ominaisia sellaiset muuttujat kuin innovaatio, tietojensaanti, monisuuntaisuus, käyttäjien käyttäytyminen tai verkostovaikutus.(46) Toisaalta Googlen strategiat ovat jo vaikuttaneet merkittävästi tähän toimintaan ja erityisesti käyttäjien käyttäytymiseen. Ei siten vaikuta mahdolliselta esittää realistisia tai uskottavia ennusteita vaihtoehdoista, joita Google olisi voinut valita mobiilisovellusten jakelusopimusten sijasta, tai siitä, miten nämä vaihtoehdot olisivat vaikuttaneet merkityksellisiin markkinoihin.
98.      Tästä seuraa, että myös ensimmäisen valitusperusteen neljäs osa on hylättävä.
b)     Mobiilisovellusten jakelusopimusten kyky syrjäyttää markkinoilta yhtä tehokkaat kilpailijat (ensimmäisen valitusperusteen toinen osa ja toinen valitusperuste)
99.      Ensimmäisen valitusperusteensa toisen osan yhteydessä Google väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen vahvistaessaan komission arvioinnin, jonka mukaan toteamus siitä, että käyttäjät eivät toistuvasti ladanneet kilpailevia haku- ja selainsovelluksia, oli riittävä mobiilisovellusten jakelusopimusten esiasennusta koskevien ehtojen kilpailunvastaisten vaikutusten osoittamiseksi. Sekä komissio että unionin yleinen tuomioistuin olivat kuitenkin myöntäneet, ettei kilpailevia palveluja lataaviin käyttäjiin ollut kohdistunut teknisiä tai taloudellisia rajoitteita. Niiden olisi siten pitänyt tutkia, johtuiko käyttäjien päätös olla lataamatta kilpailevia sovelluksia useammin siitä, että he suosivat Googlen sovelluksia, ja niiden paremmasta laadusta kuin esiasennuksen väitetysti luomasta status quo -harhasta.
100. Toisessa valitusperusteessaan Google väittää, että unionin yleinen tuomioistuin pysytti virheellisesti riidanalaisen päätöksen, vaikka siinä ei ollut osoitettu mobiilisovellusten jakelusopimusten kykyä syrjäyttää markkinoilta yhtä tehokkaat kilpailijat.
101. Koska Googlen näissä kahdessa valituksensa osassa esittämät argumentit ovat osittain päällekkäisiä, käsittelen niitä yhdessä.
102. Ensinnäkin on tutkittava, oliko unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltävän asian olosuhteet huomioon ottaen edellytettävä, että komissio osoittaa paitsi mobiilisovellusten jakelusopimusten kyvyn rajoittaa kilpailua myös niiden erityisen kyvyn syrjäyttää markkinoilta yhtä tehokkaita kilpailijoita kuin Google. Tässä yhteydessä arvioin ensin Googlen argumenttia, jossa se arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, ettei tämä tutkinut, johtuiko käyttäjien päätös olla lataamatta kilpailevia haku- ja selainsovelluksia useammin käyttäjien mieltymyksistä kuin mobiilisovellusten jakelusopimusten esiasennusta koskevista ehdoista (jäljempänä 1). Sen jälkeen tutkin Googlen toisen valitusperusteensa yhteydessä esittämiä erityisiä argumentteja, jotka koskevat Google Search -sovelluksen ja Play Storen niputtamista (jäljempänä 2) ja Chromen niputtamista Play Storen ja Google Searchin kanssa (jäljempänä 3).
1)     Mobiilisovellusten jakelusopimusten markkinoilta syrjäyttävien vaikutusten arviointi yhtä tehokkaiden kilpailijoiden osalta ja käyttäjien käyttäytymisen syyt
103. Komission mukaan Googlen väitteitä ei voida hyväksyä, koska ne perustuvat siihen oletukseen, että kilpailun rajoituksen toteaminen edellyttää kaikissa tapauksissa (hypoteettisten tai tosiasiallisten) kilpailijoiden tehokkuuden tarkastelua. Käsiteltävässä asiassa kyseessä olevissa sitomisissa, jotka eivät kuulu ansioihin perustuvan kilpailun piiriin, ei ole tarpeen arvioida, voiko niillä olla markkinoilta syrjäyttäviä vaikutuksia yhtä tehokkaisiin kilpailijoihin, vaan on tarpeen arvioida ainoastaan, ovatko ne omiaan rajoittamaan kilpailua.
104. On riidatonta, ettei SEUT 102 artiklalla pyritään suojelemaan vähemmän tehokkaita kilpailijoita.(47) Tarkoittaako tämä a contrario, että nyt tarkasteltavan kaltaisessa tapauksessa määräävän aseman väärinkäytön toteaminen edellyttää aina sen tutkimista, voiko kyseessä olevalla menettelytavalla olla markkinoilta syrjäyttäviä vaikutuksia yhtä tehokkaisiin kilpailijoihin? Ja, jos tarkoittaa, miten tätä olisi arvioitava?
105. Vastauksen saamiseksi näihin kysymyksiin on hyödyllistä ensinnäkin palauttaa mieleen sitomista koskevan oikeuskäytännön lähtökohta (jäljempänä i). Toiseksi on tarpeen toistaa lyhyesti unionin yleisen tuomioistuimen vastaukset Googlen sitä koskevaan arvosteluun, ettei komissio ollut todennut, että mobiilisovellusten jakelusopimusten esiasennusta koskevilla ehdoilla oli rajoitettu kilpailua (jäljempänä ii). Lisäksi on arvioitava tätä taustaa vasten unionin yleisen tuomioistuimen menettelyyn kohdistuvaa Googlen arvostelua (jäljempänä iii).
i)     Sitomista koskevan oikeuskäytännön lähtökohta
106. Määräävässä asemassa olevan yrityksen harjoittamaa sitomista koskevan oikeuskäytännön lähtökohta on se, että sitomisen on lähtökohtaisesti katsottava merkitsevän tämän aseman väärinkäyttöä.(48) Menettelytapa, jossa – markkinoilta, joilla yritys on määräävässä asemassa, peräisin olevan – sitovan tuotteen hankinnan edellytykseksi asetetaan – naapurimarkkinoilta tai tuotantoketjun aiemman tai myöhemmän vaiheen markkinoilta peräisin olevan – sidotun tuotteen hankinta, ei nimittäin kuulu ansioihin perustuvan kilpailun alaan. Tämä johtuu siitä, että asiakkaat eivät yleensä valitse sidottua tuotetta sen luontaisen arvon vuoksi tai vapaasta tahdostaan vaan ostavat sen vain saadakseen sitovan tuotteen, joka on tärkeä heille. Näiden asiakkaiden näkökulmasta, kun otetaan huomioon palveluntarjoajan määräävä asema ja jo heikentynyt kilpailu merkityksellisillä markkinoilla, hyväksyttäviä vaihtoehtoisia tuotteita ei useinkaan ole. Tämä viittaa siihen, että sitovan tuotteen markkinoilla määräävässä aseman olevan yrityksen tällainen käyttäytyminen vääristää kilpailua sidotun tuotteen markkinoilla. Niin tehokkaita kuin viimeksi mainituilla markkinoilla määräävässä asemassa olevan yrityksen (tosiasialliset tai mahdolliset) kilpailijat voivat ollakin, ne voivat tuskin kompensoida toisilta markkinoilta peräisin olevan sitovan tuotteen sitomisesta aiheutuvaa vipuvaikutusta. Tällaisessa tapauksessa kyseessä olevalla käyttäytymisellä voidaan siten olettaa olevan ainakin mahdollisesti kilpailunvastaisia vaikutuksia.(49)
107. Tuomiossaan Microsoft v. komissio (joka on lainvoimainen) unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin totesi käsiteltävän asian kaltaisessa asiassa, että kyseisen asian erityiset olosuhteet huomioon ottaen komissio oli oikeassa, kun se ei tyytynyt toteamaan, että kyseessä oleva käyttäytyminen oli sitomista, vaan tutki lähemmin, oliko se ollut omiaan rajoittamaan kilpailua. Vaikka Microsoft nimittäin asetti Windows-käyttöjärjestelmänsä hankinnan edellytykseksi siihen sisällytetyn Media Player -sovelluksen samanaikaisen hankinnan, käyttäjillä oli teoriassa mahdollisuus hankkia kolmansien osapuolten mediasoittimia lataamalla ne myöhemmin koneelleen. Tästä huolimatta unionin yleinen tuomioistuin vahvisti komission toteamuksen siitä, että erityisesti käyttäjien passiivisuuden vuoksi tämä mahdollisuus jäi pääosin teoreettiseksi ja että kilpailevat mediasoittimet eivät laadustaan riippumatta voineet kompensoida Microsoftin esiasennuksen ansiosta saamaa kilpailuetua.(50)
108. Tätä lähestymistapaa komissio on noudattanut käsiteltävässä asiassa.
ii)  Mobiilisovellusten jakelusopimusten markkinoilta syrjäyttäviä vaikutuksia koskevat unionin yleisen tuomioistuimen toteamukset
109. Kuten unionin yleinen tuomioistuin huomautti valituksenalaisen tuomion 292 kohdassa, käsiteltävässä asiassa asianosaiset olivat yhtä mieltä siitä, että käyttäjillä oli mobiilisovellusten jakelusopimusten perusteella mahdollisuus hankkia yleisiä haku- ja selainsovelluksia, jotka kilpailevat sitomisen kohteena olevien sovellusten kanssa. Ne kaikki nimittäin myönsivät tämän mahdollisuuden, jota ei kielletty mobiilisovellusten jakelusopimusten määräyksissä, teoreettisen olemassaolon. Ne kiistelivät pikemminkin käyttäjien mahdollisista kannustimista sen tekemiseen.
110. Näissä olosuhteissa unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 295 kohdassa komission katsoneen perustellusti, että ennen kuin kyseessä olevien sitomisten katsotaan olevan kilpailun kannalta vahingollisia, edellytetään niiden konkreettisten vaikutusten tutkimista.
111. Kuten unionin yleinen tuomioistuin toisti valituksenalaisen tuomion 304–312 kohdassa, komissio tuli siihen tulokseen, etteivät kilpailevat haku- ja selainsovellukset voineet kompensoida kilpailuetua, jota Google oli saanut Google Searchin ja Play Storen sekä Chromen, Play Storen ja Google Searchin sitomisesta.
112. Valituksenalaisen tuomion 317–596 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi toisen kanneperusteen arvioinnin yhteydessä Googlen väitteen siitä, ettei komissio ollut osoittanut, että mobiilisovellusten jakelusopimusten esiasennusta koskevilla ehdoilla rajoitettiin kilpailua. Näin tehdessään unionin yleinen tuomioistuin tarkasteli Googlen esittämää arvostelua, joka liittyi viiteen seikkaan, nimittäin esiasennuksen luomaan status quo -harhaan (320–418 kohta), alkuperäisten laitevalmistajien mahdollisuuteen esiasentaa ja määrittää oletusasetukseksi kilpailevia yleisiä hakupalveluja (419–538 kohta), kilpailijoiden muihin keinoihin käyttäjien tavoittamiseksi (539–567 kohta), Googlen käyttöosuuksien ja esiasennuksen väliseen yhteyteen (568–584 kohta) ja koko asiayhteyden tarkasteluun (585–596 kohta).
113. Tässä yhteydessä unionin yleinen tuomioistuin käsitteli useaan otteeseen argumentteja, joissa Googlen palvelujen väitetty parempi laatu mainittiin perusteena käyttäjien käyttäytymiselle ja Googlen markkinaosuuksille. Nämä unionin yleisen tuomioistuimen esittämät näkökohdat huomioon ottaen on selvää, miksi mobiilisovellusten jakelusopimusten vaikutuksia ei sen näkemyksen mukaan ollut tarpeen tarkastella lähemmin etenkään sen kannalta, oliko niillä mahdollisia markkinoilta syrjäyttäviä vaikutuksia Googlen yhtä tehokkaisiin kilpailijoihin. Käsiteltävän asian tutkinnan jatkamisen kannalta on hyödyllistä toistaa lyhyesti valituksenalaisessa tuomiossa esitetyt asiaa koskevat toteamukset.
–       Esiasennuksen luoma status quo -harha
114. Valituksenalaisen tuomion 331 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin huomautti Googlen myöntäneen, että sovelluksen esiasennus merkitsee sellaisenaan etua kilpaileviin sovelluksiin nähden, koska sovellus on saatavilla laitteella ensimmäisestä käyttökerrasta lähtien eikä sitä tarvitse asentaa ennen käyttöä. Tämä lisää sen todennäköisyyttä, että käyttäjät kokeilevat esiasennettua sovellusta.
115. Valituksenalaisen tuomion 418 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että Googlen esittämät eri argumentit, joilla se pyrki osoittamaan, ettei Google Search- ja Chrome-sovellusten esiasennuksesta Google Android ‑laitteisiin ole seurannut etua, eivät voineet kyseenalaistaa komission status quo -harhan luomisesta tekemiä johtopäätöksiä riidanalaisessa päätöksessä tältä osin esitetyistä eri seikoista.
–       Alkuperäisten laitevalmistajien mahdollisuus esiasentaa ja määrittää oletusasetukseksi kilpailevia hakupalveluja
116. Valituksenalaisen tuomion 426–428 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin huomautti muiden hakusovellusten esiasennusmahdollisuuden yhteydessä, että kun otetaan huomioon mobiilisovellusten jakelusopimusten ja tulonjakosopimusten yhteisvaikutus ja Google Searchin ja Chromen (jossa Search oli määritettävä oletushakusovellukseksi(51)) markkinaosuudet ja niiden kehitys, keskustelu kilpailijoille tarjotuista mahdollisuuksista kompensoida mobiilisovellusten jakelusopimusten ehtojen antama kilpailuetu jää lähinnä teoreettiseksi. Käytännössä kilpailevien sovellusten tarjoajat eivät voineet kompensoida esiasennusta koskevilla sopimuksilla sitä kilpailuetua, jonka Google varmisti itselleen Google Searchin ja Chromen esiasennuksella käytännössä kaikkiin ETA-alueella myytyihin Google Android ‑laitteisiin.
117. Tutkittuaan Googlen esittämät moitteet tätä taustaa vasten unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 537 kohdassa, että komissio saattoi katsoa, että kilpailevien yleisten hakupalvelujen tarjoajat saattoivat edelleen vapaasti tarjota alkuperäisille laitevalmistajille ja matkaviestinoperaattoreille samaa esiasennusta kuin Google Search ‑sovelluksen ja Chromen osalta tarjottiin ETA-alueella myytyihin Google Android ‑laitteisiin. Tämä ei käytännössä kuitenkaan toteutunut rikkomisajanjakson olennaisen osan aikana, ja ainakin osa tällaisten esiasennusten puuttumisesta selittyy mobiilisovellusten jakelusopimusten, tulonjakosopimusten sekä pirstoutumisen estävien sopimusten yhteisvaikutuksella.
118. Tässä yhteydessä unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisen tuomion 514 kohdassa (jossa viitataan 294 kohtaan ja 483 kohdan neljänteen luetelmakohtaan) Googlen väitteen, jonka mukaan komission toteamus siitä, että alkuperäisillä laitevalmistajilla ei olisi intressiä kilpailevien sovellusten esiasennukseen, sillä suurin osa hakuihin liittyvästä käytöstä ohjautuisi Googlelle, merkitsee sitä, että nämä sovellukset olivat vähemmän houkuttelevia käyttäjille. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan riidanalaisessa päätöksessä esitetään syyt, joiden vuoksi tässä tapauksessa ei voida tehdä tällaista olettamusta, kun otetaan huomioon Googlen kilpailijoiden tarjoamien teknisten ratkaisujen merkitys käyttäjille tai innovoinnille (erityisesti tiettyyn kieleen erikoistuneet tai tietylle käyttäjäryhmälle suuntautuvat hakupalvelut).
–       Muut keinot kuin esiasennus käyttäjien tavoittamiseksi
119. Unionin yleisen tuomioistuimen päätelmä, joka koskee mahdollisuutta tavoittaa käyttäjiä erityisesti kilpailevien sovellusten lataamisen avulla ja käyttää kilpailevia hakupalveluja selaimen kautta sekä Googlen esittämää arvostelua, jonka mukaan komissio sekoitti toisiinsa kilpailuedun ja kilpailunvastaisen markkinoilta syrjäyttämisen, sisältyy valituksenalaisen tuomion 567 kohtaan. Sen mukaan komissio saattoi katsoa perustellusti, että vaikka käyttäjät voivat ladata vapaasti Google Search ‑sovelluksen ja Chromen kanssa kilpailevia sovelluksia tai muuttaa oletusasetuksia tai vaikka mobiiliselainten kehittäjät voivat tarjota omia sovelluksiaan alkuperäisille laitevalmistajille, näin ei tapahtunut riittävässä määrin rikkomisajanjakson suurimman osan aikana mobiilisovellusten jakelusopimusten esiasennusta koskevien ehtojen vuoksi.
–       Käyttöosuuksien ja esiasennuksen välinen yhteys
120. Käyttöosuuksien ja esiasennuksen välisen yhteyden osoittamisesta unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 575 kohdassa, että esillä olevan kaltaisessa tilanteessa komission ei edellytetä määrittävän täsmällisesti, voitiinko nämä käyttöosuudet selittää paitsi esiasennuksella – kuten se katsoo – myös, tai pikemminkin, Googlen väittämällä paremmalla laadulla. Esiasennus oli kuitenkin riidaton seikka siten, että kaikissa Google Android ‑laitteissa oli Google Search ‑sovellus ja Chrome, kun taas laadun vaikutus kilpailevan sovelluksen esiasentamatta tai lataamatta jättämiseen on vain Googlen väittämä seikka, jonka osalta esitetyt todisteet eivät ole riittäviä eivätkä myöskään erityisen merkityksellisiä.
121. Lisäksi, kuten unionin yleinen tuomioistuin selvensi valituksenalaisen tuomion 577 ja 578 kohdassa, vaikka oletettaisiinkin, että Google Search ja Chrome ovat laadultaan kilpailijoiden tarjoamia palveluja parempia, tämä ei olisi ratkaisevaa, koska asiassa ei ole väitetty, että kilpailijoiden tarjoamat eri palvelut eivät voisi teknisesti täyttää kuluttajien vaatimuksia. Kuten asiakirja-aineistosta ilmeni, laadultaan paras ratkaisu ei myöskään välttämättä täytä kuluttajien vaatimuksia. Vaikka oletettaisiin, että Google voisi väittää palvelujensa edustavan tällaista ratkaisua, myös muilla muuttujilla kuin teknisellä laadulla, kuten yksityisyyden suojalla tai hakupyyntöjen kielellisten erityispiirteiden huomioon ottamisella, on merkitystä.
122. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi lisäksi valituksenalaisen tuomion 582 kohdassa, että kun otetaan huomioon Googlen sovelluksille ja sen kilpailijoiden sovelluksille Play Storessa annetut arvosanat, joihin komissio oli tukeutunut, kilpailevien eri palvelujen laadullinen arviointi pysyy samankaltaisena. Se voidaan unionin yleisen tuomioistuimen mukaan siten ottaa huomioon katsottaessa, että kilpailevien eri haku- ja selainpalvelujen laatu ei ole ratkaiseva kriteeri niiden käytössä, sillä ne kaikki tarjoavat palvelua, joka voi vastata kysyntää.
123. Kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 583 kohdassa, kun otetaan huomioon pyrkimys säilyttää mobiilisovellusten jakelusopimusten esiasennusta koskeviin ehtoihin liittyvä tilanne ennallaan ja se, ettei asiassa ole esitetty näyttöä Googlen väittämän laadullisen paremmuuden tarkasta vaikutuksesta sen yleisen hakusovelluksen ja selainsovelluksen osalta, komissio katsoi siten perustellusti, että Googlen käyttöosuudet vahvistavat esiasennukseen liittyvän status quo ‑harhan.
–       Asiayhteyden huomioon ottaminen
124. Viimeisenä muttei vähäisimpänä unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 596 kohdassa, ettei Google ollut osoittanut, että komissio ei olisi ottanut asianmukaisesti huomioon kaikkia asian kannalta merkityksellisiä olosuhteita riidanalaisen menettelytavan arvioimiseksi.
iii)  Arviointi
125. Toisin kuin Google väittää, kun otetaan huomioon nämä toteamukset, joita Google ei ole riitauttanut pätevästi, komissio ei ollut velvollinen tutkimaan lisäksi paitsi sitä, saattoivatko riidanalaiset esiasennusta koskevat ehdot rajoittaa kilpailua, myös sitä, oliko niillä kyky saada aikaan markkinoilta syrjäyttäviä vaikutuksia erityisesti yhtä tehokkaisiin kilpailijoihin kuin Google.
126. Markkinoilta syrjäyttävän menettelytavan väärinkäyttöluonteen toteamiseksi on lähtökohtaisesti osoitettava, että ensinnäkin tämä menettelytapa perustui muiden keinojen kuin ansioihin perustuvan kilpailun piiriin kuuluvien keinojen käyttämiseen ja että toiseksi tällä menettelytavalla oli kyky saada aikaan markkinoilta syrjäyttävä vaikutus,(52) sanotun kuitenkaan vaikuttamatta kysymykseen siitä, edellyttääkö edellä tämän ratkaisuehdotuksen 106 kohdassa kuvatun kaltainen sitominen yleisesti näyttöä (mahdollisten) kilpailunvastaisten vaikutusten olemassaolosta.
127. Vaikka nämä molemmat näkökohdat ovat edellytyksiä, joita on tarkasteltava samassa arvioinnissa, jossa ratkaistaan, onko menettelytapaa pidettävä väärinkäyttönä,(53) tietyissä olosuhteissa määräävässä asemassa olevan yrityksen muiden kuin ansioihin perustuvan kilpailun piiriin kuuluvien keinojen käyttö voi riittää osoittamaan määräävän aseman väärinkäytön.(54)
128. Sitä koskeva analyysi, kykeneekö yhtä tehokas hypoteettinen(55) kilpailija toistamaan määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen käyttäytymistä, kehitettiin sellaisia tapauksia varten, joissa tällainen tarkastelu on järkevää sen määrittämiseksi, onko tämän käyttäytymisen katsottava perustuvan normaalin kilpailun piiriin kuuluvien keinojen käyttöön ja/tai onko se omiaan tuottamaan kilpailunvastaisia vaikutuksia.(56) Tämä analyysi, joka kehitettiin alun perin hinnoittelua koskeviin menettelytapoihin sovellettavan AEC-testin muodossa,(57) voi unionin tuomioistuimen mukaan kulloisenkin tapauksen olosuhteissa olla merkityksellinen niin hinnoittelua koskevien menettelytapojen kuin muuta kuin hinnoittelua koskevien menettelytapojen kannalta.(58)
129. Oikeuskäytännön mukaan on niin, että jos yritys toimittaa kilpailuviranomaiselle hallinnollisen menettelyn kuluessa näyttöä tästä, kyseisen viranomaisen on arvioitava tätä näyttöä ja tapauksen mukaan esitettävä perustelut sille, miksi se ei pidä sitä merkityksellisenä.(59) Vastaavasti, kun komissio on vedonnut AEC-testiin, unionin yleisen tuomioistuimen on arvioitava yrityksen tämän testin osalta esittämät perustelut.(60) Käsiteltävässä asiassa ei kuitenkaan vaikuta siltä, että Google on esittänyt hallinnollisessa menettelyssä tällaista näyttöä mobiilisovellusten jakelusopimusten osalta ja että komissio ei ole arvioinut tätä näyttöä asianmukaisesti, eikä siltä, että komissio on itse vedonnut AEC-testiin, jota unionin yleinen tuomioistuin ei ole ottanut asianmukaisesti huomioon.
130. Oikeuskäytännössä on lisäksi jo myönnetty, että menettelytavan analysointi sen yhtä tehokkaisiin kilpailijoihin kohdistuvien vaikutusten kannalta on ainoastaan yksi useista menetelmistä sen arvioimiseksi, onko menettelytavalla kyky saada aikaan markkinoilta syrjäyttävä vaikutus. Kilpailuviranomaisilla ei siten voi olla oikeudellista velvoitetta käyttää tätä menetelmää kaikissa tapauksissa.(61)
131. Oikeuskäytännöstä ilmenee lisäksi, että voi olla tapauksia, joissa ei yksinkertaisesti ole järkevää perustaa sitä koskevaa analyysia, onko menettelytapa kilpailunvastainen, siihen, kykenisikö hypoteettinen kilpailija toistamaan tämän menettelytavan. Näin on etenkin silloin, kun tällainen analyysi ei ole tarkoituksenmukainen, koska markkinarakenne tekee yhtä tehokkaan kilpailijan markkinoille pääsyn tai niillä toimimisen taikka kyseessä olevan menettelytavan toistamisen käytännössä mahdottomaksi.
132. Toisin sanoen, jos ei voi olla hypoteettista kilpailijaa, joka olisi yhtä tehokas kuin määräävässä asemassa oleva yritys, tai jos kilpailija ei pysty kilpailemaan sen kanssa alun alkaenkaan, olipa se miten tehokas tahansa, ei todellakaan ole mielekästä analysoida määräävässä asemassa olevan yrityksen menettelytavan haitallisuutta sen (hypoteettisten) kilpailijoiden tehokkuuden kannalta. Tällainen tilanne voi olla esimerkiksi markkinoilla, joilla määräävässä asemassa olevalla yrityksellä on erittäin suuri markkinaosuus tai huomattavia rakenteellisia etuja, tai silloin, jos markkinoille pääsylle on suuria esteitä.(62)
133. Kuten unionin yleinen tuomioistuin huomautti, käsiteltävässä asiassa merkitykselliset markkinat kuuluvat digitaaliseen talouteen, jossa innovaation, tietojensaannin, monisuuntaisuuden, käyttäjien käyttäytymisen tai verkostovaikutuksen kaltaisilla tekijöillä on tärkeä asema. Tällaisessa digitaalisessa ekosysteemissä, jossa useita eri tavarantoimittaja-, asiakas- ja kuluttajaryhmiä saatetaan yhteen yhdellä alustalla vuorovaikutukseen toistensa kanssa, tämän ekosysteemin muodostaville merkityksellisille markkinoille kuuluvat tuotteet tai palvelut voivat olla päällekkäisiä tai kytkeytyä toisiinsa horisontaalisen tai vertikaalisen täydentävyytensä perusteella.(63) Näille markkinoille ovat ominaista suuret esteet niille pääsylle ja moninainen vuorovaikutus, jotka vaikuttavat toisiinsa ja määrittävät toisensa.(64)
134. Tästä seuraa, että käsiteltävässä asiassa ei ole realistista verrata Googlen tilannetta hypoteettisen yhtä tehokkaan kilpailijan tilanteeseen. Googlella nimittäin oli määräävä asema useilla Android-ekosysteemin(65) markkinoilla, ja se pystyi siten hyötymään verkostovaikutuksista, joiden ansiosta sen oli mahdollista varmistaa, että käyttäjät käyttivät Google Searchiä. Tämän seurauksena se sai pääsyn tietoihin, joiden avulla sen oli puolestaan mahdollista parantaa palveluaan. Yksikään hypoteettinen yhtä tehokas kilpailija ei olisi voinut olla vastaavassa tilanteessa.
135. Jos näissä olosuhteissa edellytettäisiin Googlen vertaamista hypoteettiseen yhtä tehokkaaseen kilpailijaan, heikennettäisiin SEUT 102 artiklaan sisältyvää määräävää aseman väärinkäyttöä koskevaa kieltoa. Kuten unionin tuomioistuin on katsonut, kyseisessä määräyksessä kielletään myös menettelytavat, joiden joko tosiasiallisena tai mahdollisena seurauksena tai tarkoituksena on estää aikaisemmassa vaiheessa potentiaalisesti kilpailevia yrityksiä edes pääsemästä kyseessä oleville markkinoille, millä estetään kilpailun kehittymistä kyseisillä markkinoilla. Tällainen menettelytapa voi koostua etenkin markkinoille pääsyn esteiden asettamisesta tai muiden suojaamistoimenpiteiden taikka muiden kuin ansioihin perustuvaa kilpailua ohjaavien keinojen käyttämisestä.(66)
136. Tämä pätee myös kilpailijoihin, jotka toimivat jo markkinoilla mutta eivät ole (vielä) yhtä tehokkaita. Etenkin markkinoilla, joilla markkinoille pääsylle on suuria esteitä ja joilla määräävässä asemassa olevan yrityksen olemassaolon vuoksi kilpailuaste on jo heikentynyt, viimeksi mainitulla voi nimittäin olla tärkeä asema kilpailupaineen säilyttämistä koskevan tavoitteen palvelemisessa.(67)
137. Unionin tuomioistuin on lisäksi jo selventänyt, että voi olla tapauksia, joissa ei ole mahdollista analysoida sitä, voidaanko asiakkaiden tai käyttäjien käyttäytymisen katsoa johtuvan määräävässä asemassa olevan yrityksen palvelujen tai tuotteiden laadullisista erityispiirteistä. Näin on silloin, kun käyttäjien päätökseen valita määräävässä asemassa oleva yritys vaikuttaa jo viimeksi mainitun käyttäytyminen, joka ei kuulu ansioihin perustuvan kilpailun piiriin ja joka vääristää siten kilpailua.
138. Tuomiossa Servizio Elettrico Nazionale ym. unionin tuomioistuin selittikin, että tapauksessa, jossa on osoitettu oikeudellisesti riittävällä tavalla, että tapa, jolla asiakkaat tai käyttäjät tekivät valintansa, oli vääristynyt määräävässä asemassa olevan yrityksen suosimiseksi sen kilpailijoiden kustannuksella, tällaisen vääristymän olemassaolo estäisi katsomasta, että tämä valinta johtui siitä, että määräävässä asemassa oleva yritys menestyi paremmin markkinoilla. Tämän vääristymän olemassaolo itsessään johtaisi näet määritelmänsä mukaan siihen, ettei ole mahdollista todeta objektiivisten syiden olemassaoloa eroille. Tapauksessa, jossa mainittu vääristymä on seurausta määräävässä asemassa olevan yrityksen käyttäytymisestä, määräävässä asemassa olevan yrityksen olisi siis katsottava olevan vastuussa asiakkaiden tai käyttäjien lukumäärässä olevasta erosta.(68)
139. Tästä seuraa, että tapauksessa, jossa osoitetaan, että asiakkaiden käyttäytymiseen on vaikutettu syrjivällä tavalla, pelkästään tämä seikka riittää osoittamaan, että kyseessä olevalla käyttäytymisellä on kyky saada aikaan markkinoilta syrjäyttäviä vaikutuksia.(69) Tämän on pädettävä a fortiori nyt kyseessä olevan kaltaiseen sitomisstrategiaan.
140. Tällaisessa tapauksessa kyseessä olevan käyttäytymisen kilpailunvastaisen luonteen osoittamiseksi ei siten ole tarpeen, mahdollista eikä tarkoituksenmukaista analysoida, olisiko hypoteettinen yhtä tehokas kilpailija voinut myös menetellä samalla tavalla.
141. Siten käsiteltävässä asiassa, kuten etenkin BEUC huomautti istunnossa vakuuttavasti, yksikään hypoteettinen kilpailija ei olisi voinut olla yhtä ”tehokas” kuin Google yleisten hakupalvelujen osalta, koska kukaan ei voinut kompensoida esiasennuksesta saatavaa etua. Tuskin minkään kilpailijan oli samoin mahdollista saada palvelunsa tai sovelluksensa esiasennettua laitteille, koska yhdelläkään kilpailijalla ei ollut Googleen rinnastettavaa markkina-asemaa Play Storen kaltaisten sovelluskauppojen markkinoilla.
142. Unionin tuomioistuin onkin selventänyt, että menettelytavan on katsottava olevan muiden kuin ansioihin perustuvan kilpailun piiriin kuuluvien keinojen käyttämistä, jos se perustuu sellaisten resurssien hyödyntämiseen, jotka ovat ominaisia määräävälle asemalle. Hypoteettinen kilpailija ei kuitenkaan voisi omaksua tällaista käyttäytymistä, vaikka se olisi yhtä tehokas, koska sillä ei ole määräävää asemaa merkityksellisillä markkinoilla.(70)
143. Tämän ratkaisuehdotuksen 109–124 kohdassa toistetuista toteamuksista seuraa, ettei Google kyseenalaista perustellulla tavalla sitä, että tapa, jolla käyttäjät päättävät käyttää kilpailevien palvelujen sijasta Googlen palveluja, on vääristynyt sen Googlen esiasennuksesta saaman edun vuoksi, jota sen kilpailijat eivät voineet kompensoida. Alkuperäiset laitevalmistajat puolestaan esiasensivat Googlen sovelluksia, koska se oli tarpeen, jotta ne voisivat saada niille välttämättömän käyttöluvan Play Storeen, jonka osalta Googlella oli määräävä asema.
144. Siten on osoitettu oikeudellisesti riittävällä tavalla, että käyttäjien valinta oli vääristynyt esiasennusta koskevien ehtojen vuoksi, jotka Google sai käyttämällä keinoja, jotka eivät kuuluneet ansioihin perustuvan kilpailun piiriin. Tämä riittää yhtäältä siihen, että voidaan todeta, että kyseessä olevilla ehdoilla oli kyky tuottaa väärinkäyttöä merkitseviä markkinoilta syrjäyttäviä vaikutuksia, ja toisaalta sen vuoksi on mahdotonta selvittää, johtuiko käyttäjien valinta (myös) Googlen sovellusten väitetysti paremmasta laadusta.
145. Näin ollen on hylättävä Googlen väite, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin teki virheen, kun se ei edellyttänyt näyttöä siitä, että mobiilisovellusten jakelusopimusten markkinoilta syrjäyttävät vaikutukset eivät johtuneet Googlen sovellusten paremmasta laadusta ja että kyseisillä sopimuksilla oli kyky syrjäyttää markkinoilta yhtä tehokkaat kilpailijat (ensimmäisen valitusperusteen toinen osa ja toinen valitusperuste).
2)     Google Search -sovelluksen ja Play Storen sitominen
146. Juuri edellä esitetyt näkökohdat huomioon ottaen Googlen väitteillä, jotka koskevat unionin yleisen tuomioistuimen väitetysti tekemää virhettä, kun se ei tarkastellut sitä, oliko niputetulla tuotepaketilla Google Search–Play Store kyky syrjäyttää markkinoilta yhtä tehokkaat kilpailevat yleiset hakupalvelut, ei ole menestymisen mahdollisuuksia. Käsittelen näitä väitteitä siten ainoastaan lyhyesti ja toissijaisesti.
147. Ensinnäkin Google väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se ei ottanut huomioon kyseessä olevan menettelytavan markkinakattavuutta. Markkinakattavuutta on analysoitava kaikissa tapauksissa, joissa on kyse väärinkäyttöön perustuvasta markkinoiden sulkemisesta. Unionin yleinen tuomioistuin myönsi tämän tulonjakosopimusten yhteydessä. Näin tehdessään se katsoi epäloogisesti, että mobiilisovellusten jakelusopimusten markkinakattavuus oli merkittävä, samalla kun se piti vastaavaa markkinakattavuutta riittämättömänä tulonjakosopimusten tapauksessa.
148. Tämä argumentointi ei voi kuitenkaan asettaa unionin yleisen tuomioistuimen lähestymistavan pätevyyttä kyseenalaiseksi. Koska kyseessä olevat sitomiset eivät kiistatta kuuluneet ansioihin perustuvan kilpailun piiriin niiden ominaispiirteiden vuoksi, sellaisina kuin unionin yleinen tuomioistuin on ne esittänyt, niiden markkinakattavuuden analyysi, joka on joka tapauksessa kehitetty hinnoittelua koskevia menettelytapoja varten, ei ollut käsiteltävässä asiassa tarpeen näiden menettelytapojen väärinkäyttöluonteen osoittamiseksi.(71)
149. Toiseksi Google väittää jälleen, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen vahvistaessaan, erityisesti Google Searchin osalta, komission lähestymistavan, jonka mukaan esiasennusta koskevien ehtojen markkinoilta syrjäyttävää vaikutusta ei ollut tarpeen osoittaa yhtä tehokkaiden kilpailijoiden perusteella.
150. Kyseinen väite on hylättävä tämän ratkaisuehdotuksen 125–145 kohdassa esitetyistä syistä. Google ei myöskään kyseenalaista valituksessaan unionin yleisen tuomioistuimen tosiseikoista esittämiä toteamuksia, jotka toistetaan pääkohdittain tämän ratkaisuehdotuksen 118, 121 ja 122 kohdassa ja joiden mukaan käyttäjille ei ollut merkitystä ainoastaan laadulla ja että lisäksi kilpailevien eri palvelujen laadullinen arviointi pysyi samankaltaisena. Sama pätee tämän ratkaisuehdotuksen 115–117 kohdassa esitettyihin tosiseikkoja koskeviin toteamuksiin, joiden mukaan kilpailevat hakupalvelut eivät voineet kompensoida status quo -harhaa.
151. Lisäksi Googlen näkemyksen mukaan unionin yleinen tuomioistuin jätti perusteettomasti arvioimatta, olisivatko käyttäjien tavoittamiseen käytettävissä olleet erilaiset mahdollisuudet (esiasennus Googlen sovelluksen rinnalla samoin kuin lataukset ja pääsy selaimen kautta) paitsi erikseen tarkasteltuina myös yhdessä voineet antaa yhtä tehokkaille kilpailijoille mahdollisuuden pysyä kilpailukykyisinä.
152. Tällä väitteellä pyritään kuitenkin myös siihen, että unionin yleisen tuomioistuimen tosiseikoista esittämiä toteamuksia, joita Google ei kyseenalaista sinänsä, arvioidaan uudelleen. Google ei myöskään selitä, mitä lisäarvoa jäljelle jäävien mahdollisuuksien arviointi ”yhdessä” olisi tuottanut unionin yleisen tuomioistuimen tekemään näiden mahdollisuuksien arviointiin nähden.
3)     Chromen sitominen Play Storeen ja Google Searchiin
153. Väitteet, joita Google on esittänyt yhtä tehokkaiden kilpailijoiden mahdollisuuksista kompensoida etua, joka on saatu Chrome-selaimen sitomisesta Play Storeen ja Google Searchiin, eivät voi myöskään kyseenalaistaa edellä esitettyjä toteamuksia.
154. Google väittää ensinnäkin, että unionin yleinen tuomioistuin arvioi Chromen sitomisen lainmukaisuutta muiden kuin riidanalaisessa päätöksessä määritettyjen maantieteellisten markkinoiden perusteella. Näin tehdessään se ei tarkastellut kyseessä olevan menettelytavan markkinakattavuutta, Googlen esiasennuksesta saamaa etua eikä sitä, estivätkö kilpailijoille jääneet mahdollisuudet markkinoilta syrjäyttämisen toteamisen.
155. Tämä väite ei voi menestyä, koska se perustuu siihen olettamukseen, että niputetun tuotepaketin ”Chrome–Play Store ja Google Search” markkinakattavuus olisi pitänyt osoittaa kyseessä olevan menettelytavan väärinkäyttöluonteen osoittamiseksi. Kuten tämän ratkaisuehdotuksen 148 kohdassa todettiin, tämä ei kuitenkaan ollut tarpeen käsiteltävässä asiassa.
156. Google väittää toiseksi, että unionin yleinen tuomioistuin sovelsi virheellisesti Google Searchin sitomista koskevia päätelmiä analogisesti Chromen sitomiseen.
157. Googlen tämän arvostelun tueksi esittämiä argumentteja ei kuitenkaan voida ottaa tutkittavaksi, koska niillä pyritään siihen, että unionin yleinen tuomioistuin arvioi uudelleen Google Searchin ja Chromen esiasennuksen seurausten ja vaikutusten tosiasiallisia eroja. Google ei myöskään osoita, että unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 439–465 kohdassa esittämät arvioinnit, joiden mukaan kilpailevat selainpalvelut eivät voineet kompensoida Chromen esiasennuksesta saatua etua, vaikka selainten osalta oli ollut enemmän kilpailua kuin yleisten hakupalvelujen osalta, olisivat vääristyneitä tai että niitä rasittaisi oikeudellinen virhe.
c)     Mobiilisovellusten jakelusopimusten arviointia koskeva päätelmä
158. Edellä esitetystä seuraa, ettei Google ole onnistunut osoittamaan oikeudellisia virheitä, joihin unionin yleinen tuomioistuin olisi syyllistynyt arvioidessaan sen ensimmäisessä oikeusasteessa esittämiä väitteitä, jotka liittyvät mobiilisovellusten jakelusopimusten esiasennusta koskeviin ehtoihin. Kaksi ensimmäistä valitusperustetta on näin ollen hylättävä.
2.     Pirstoutumisen estävien sopimusten arviointi (kolmas ja neljäs valitusperuste)
159. Kolmannen valitusperusteensa yhteydessä Google väittää, että unionin yleinen tuomioistuin kirjoitti uudelleen pirstoutumisen estäviä sopimuksia koskevat riidanalaisen päätöksen perustelut ja arvioi virheellisesti näiden sopimusten ja niiden väitettyjen vaikutusten välistä yhteyttä (jäljempänä a). Neljännen valitusperusteen mukaan unionin yleinen tuomioistuin pysytti virheellisesti komission päätöksen hylätä perustelut, jotka Google oli esittänyt pirstoutumisen estäviin sopimuksiin sisältyville velvoitteille, joiden oli todettu merkitsevän väärinkäyttöä (jäljempänä b).
a)     Pirstoutumisen estäviin sopimuksiin liittyvän väärinkäytön laajuus ja sen vaikutukset (kolmas valitusperuste)
160. Kolmannessa valitusperusteessaan Google arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se tulkitsi uudelleen komission pirstoutumisen estävien sopimusten osalta toteamaa väärinkäyttöä merkitsevää menettelytapaa (ks. tämän ratkaisuehdotuksen 22 kohta) (jäljempänä 1) ja että se liitti väitetyt markkinoilta syrjäyttävät vaikutukset sellaiseen menettelytapaan, jota komissio ei ollut pitänyt väärinkäyttönä (jäljempänä 2).
1)     Pirstoutumisen estäviin sopimuksiin liittyvän riidanalaisen menettelytavan toteaminen (kolmannen valitusperusteen ensimmäinen osa)
161. Kolmannen valitusperusteensa ensimmäisen osan yhteydessä Google väittää, että unionin yleinen tuomioistuin laajensi pirstoutumisen estävien sopimusten väärinkäyttöä koskevaa toteamusta ja teki oikeudellisen virheen sisällyttäessään väärinkäyttöä merkitseväksi todettuun menettelytapaan lainmukaisen menettelytavan.
162. Kuten tämän ratkaisuehdotuksen 22 kohdassa todettiin, saadakseen käyttöluvan Play Storeen ja Google Searchiin alkuperäisten laitevalmistajien oli tehtävä pirstoutumisen estävä sopimus. Näin tehdessään ne sitoutuivat olemaan myymättä muilla kuin Googlen hyväksymillä Androidin versioilla toimivia laitteita. Mobiilisovellusten jakelusopimuksen tekeminen oli siten mahdollista vasta pirstoutumisen estävän sopimuksen tekemisen jälkeen.
163. Valituksenalaisen tuomion 806–808 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin selitti, että pirstoutumisen estävä sopimus edellytti vähimmäisyhteensopivuutta koskevan standardin noudattamista Androidin lähdekoodia sovellettaessa.
164. Tätä velvoitetta sovellettiin kaikkiin laitteisiin, jotka pirstoutumisen estävän sopimuksen tehneet alkuperäiset laitevalmistajat tuovat markkinoille, jos nämä laitteet toimivat Androidilla tai Android-haaralla.(72) Sen osoittamiseksi, että laitteet ovat yhteensopivia sopimuksissa määrättyjen standardien kanssa, niiden oli läpäistävä testejä. Unionin yleinen tuomioistuin kutsui nämä testit läpäisseitä Android-haaroja yhteensopiviksi Android-haaroiksi, kun taas Android-haaroja, joille ei ole tehty näitä testejä tai jotka eivät ole läpäisseet niitä, se kutsui yhteensopimattomiksi Android-haaroiksi.(73)
165. Kuten unionin yleinen tuomioistuin valituksenalaisen tuomion 810, 811 ja 828 kohdassa selvensi, pirstoutumisen estäviä sopimuksia pidettiin riidanalaisessa päätöksessä väärinkäyttönä vain siltä osin kuin niissä velvoitettiin alkuperäiset laitevalmistajat varmistamaan, että kaikki niiden markkinoille tuomat laitteet, joiden käyttöjärjestelmänä on Android tai Android-haara, myös ne, joihin ei ollut esiasennettu Googlen sovelluksia, ovat yhteensopivia sopimuksissa määrättyjen standardien kanssa. Pirstoutumisen estäviä sopimuksia pidettiin toisin sanoen väärinkäyttönä ainoastaan, jos niissä kiellettiin tuomasta markkinoille älymobiililaitteita, joiden käyttöjärjestelmänä on yhteensopimaton Android-haara, silloinkin kun näihin laitteisiin ei ole esiasennettu Googlen sovelluksia.
166. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan tämä johtui siitä, että komissio oli todennut yhteensopivuusvelvoitteet perustelluiksi siltä osin kuin kyse oli älymobiililaitteista, joihin on esiasennettu Googlen sovelluksia.
167. Google arvostelee nyt unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se kirjoitti uudelleen nämä komission toteamukset ja ulotti ne koskemaan menettelytapaa, jonka komissio ei ollut katsonut merkitsevän väärinkäyttöä.
168. Google nimittäin väittää, että komissio oli pitänyt riidanalaisessa päätöksessä väärinkäyttöä merkitsevänä ainoastaan alkuperäisten laitevalmistajien velvoitetta noudattaa pirstoutumisen estäviin sopimuksiin sisältyviä yhteensopivuusvelvoitteita saadakseen käyttöluvan Play Storeen ja Google Searchiin. Unionin yleinen tuomioistuin sitä vastoin viitasi väärinkäyttöä merkitsevään menettelytapaan esimerkiksi valituksenalaisen tuomion 828 ja 864 kohdassa menettelytapana, ”jolla on tarkoitus estää yhteensopimattomalla Android-haaralla toimivien laitteiden kehittäminen ja markkinaläsnäolo”.
169. Tällä riidanalaisen väärinkäytön laajentamisella unionin yleinen tuomioistuin sisällytti kielletyllä tavalla siihen Googlen oikeutetun menettelytavan, jossa se myönsi käyttölupia valmistajakohtaisiin ohjelmointirajapintoihinsa(74) vain silloin, kun niitä käytettiin yhteensopivilla Android-laitteilla. Näin tehdessään unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se arvioi väitetyn väärinkäytön ja sen väitettyjen vaikutusten välistä syy-yhteyttä.
170. Kuten komissio väittää, tämä arvostelu perustuu kuitenkin virheelliseen yhteenvetoon valituksenalaisesta tuomiosta.
171. Valituksenalaisen tuomion 812, 815 ja 816 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin nimittäin viittasi etenkin riidanalaisen päätöksen 1036 perustelukappaleeseen ja muistutti, että ottaen huomioon tuomion Microsoft v. komissio(75) ja edellytykset, joiden täyttyessä niputetut tuotepaketit tai velvoitteet voidaan osoittaa väärinkäytöksi,(76) komissio oli syyttänyt Googlea lähinnä sellaisen kilpailunvastaisen menettelytavan toteuttamisesta, jonka tarkoituksena oli evätä yhteensopimattomilta Android-haaroilta mahdollisuus päästä kaupallisille markkinoille. Tämä johtui etenkin siitä, että riidanalaisen päätöksen mukaan yhteensopimattomat Android-haarat merkitsivät uskottavaa kilpailu-uhkaa Googlelle, pirstoutumisen estävät velvoitteet estivät yhteensopimattomien Android-haarojen kehittämisen ja yhteensopivat Android-haarat eivät merkinneet uskottavaa kilpailu-uhkaa Googlelle. Lisäksi pirstoutumisen estävien velvoitteiden kykyä rajoittaa kilpailua vahvisti se, että yhteensopimattomien Android-haarojen kehittäjillä ei ole käytettävissään Googlen valmistajakohtaisia ohjelmointirajapintoja, mikä vähensi kehittäjien intressiä suunnitella sovelluksia, jotka on tarkoitettu toimimaan tällaisilla käyttöjärjestelmillä.
172. Unionin yleinen tuomioistuin myös huomautti valituksenalaisen tuomion 828 kohdassa, että komissio arvosteli Googlea siitä, että se on asettanut Play Storen ja Google Searchin lisenssien myöntämisen edellytykseksi joukon velvoitteita, jotka rajoittavat alkuperäisten laitevalmistajien, jotka haluavat saada nämä lisenssit, vapautta, erityisesti siltä osin kuin niitä kielletään saattamasta markkinoille mitään muuta laitetta, joka toimii yhteensopimattomalla Android-haaralla. Komissio ei kyseenalaistanut Googlen oikeutta asettaa yhteensopivuusvaatimuksia laitteille, joihin on asennettu sen sovelluksia. Sen sijaan se piti väärinkäyttönä Googlen menettelytapaa, jolla on tarkoitus estää yhteensopimattomalla Android-haaralla toimivien laitteiden kehittäminen ja markkinaläsnäolo. Oli siis tutkittava, onko komissio kyennyt osoittamaan, että Google on sen riidanalaisessa päätöksessä katsomalla tavalla toteuttanut menettelytapaa, jolla on tarkoitus syrjäyttää yhteensopimattomat Android-haarat markkinoilta, ja voidaanko tätä menettelytapaa pitää SEUT 102 artiklassa tarkoitetulla tavalla kilpailunvastaisena.
173. Googlen väitteistä poiketen näistä näkemyksistä ei käy ilmi minkäänlaista riidanalaisessa päätöksessä esitettyjen toteamusten muuttamista.
174. Arvostellessaan näitä valituksenalaisen tuomion osia Google syyttää unionin yleistä tuomioistuinta lähinnä siitä, että se nimesi yhteensopimattomien Android-haarojen markkinoilta syrjäyttämisen tavoitteeksi, joka on väärinkäyttöä merkitsevillä pirstoutumisen estäviin sopimuksiin sisältyvillä yhteensopivuusvelvoitteilla. Näin tehdessään unionin yleinen tuomioistuin ei kuitenkaan korvannut kielletyllä tavalla riidanalaisen päätöksen perusteluja omilla perusteluillaan vaan pelkästään esitti tiivistetysti riidanalaisessa päätöksessä pirstoutumisen estävien sopimusten väärinkäyttöluonteesta esitetyn olennaisen kritiikin.(77)
175. Unionin yleisen tuomioistuimen riidanalaisen päätöksen 1036 perustelukappaleesta esittämästä yhteenvedosta, joka toistetaan tämän ratkaisuehdotuksen 171 kohdassa ja jonka oikeellisuutta Google ei kiistä, ilmenee, että komissio todellakin totesi siinä (ja 1036 perustelukappaleessa mainituissa riidanalaisen päätöksen seuraavissa kohdissa), että pirstoutumisen estävien sopimusten kyseessä olevat velvoitteet olivat juuri omiaan rajoittamaan kilpailua, koska ne estivät yhteensopimattomien Android-haarojen kehittämisen. Komissio selitti siinä, että ainoastaan viimeksi mainitut merkitsivät uhkaa Googlelle ja että niiden kehittäminen oli vähäistä, koska alkuperäiset laitevalmistajat eivät hyödyntäneet niitä enää kaupallisesti, sillä muutoin ne eivät olisi enää saaneet käyttölupaa Googlen sovelluksiin.
176. Pelkästään loogisesti tämä tarkoittaa sitä, että komissio syytti Googlea sellaisen menettelytavan toteuttamisesta, jolla pyrittiin syrjäyttämään markkinoilta yhteensopimattomat Android-haarat, koska ne merkitsivät uhkaa sille. Tarkastellessaan sitä, oliko komissio osoittanut tämän seikan oikeudellisesti riittävällä tavalla, unionin yleinen tuomioistuin ei siten kirjoittanut uudelleen riidanalaista päätöstä.
177. Lisäksi lähempi tarkastelu osoittaa, että Googlen arvostelu kohdistuu lähinnä itse asiassa valituksenalaisen tuomion 853–856 ja 863 kohtaan sisältyvään unionin yleisen tuomioistuimen arviointiin. Siinä unionin yleinen tuomioistuin sisällytti Googlen menettelytavan, jossa se varasi ohjelmointirajapintansa Android-yhteensopiville haaroille, asiayhteyteen liittyvänä tekijänä pirstoutumisen estäviä sopimuksia koskevaan arviointiinsa.
178. Googlen mukaan se, että alkuperäiset laitevalmistajat kaupallistivat ainoastaan yhteensopivia Android-laitteita, ei johdu pirstoutumisen estävien sopimusten riidanalaisista velvoitteista käyttöluvan saamiseksi Play Storeen ja Google Searchiin vaan alkuperäisten laitevalmistajien halusta saada pääsy Googlen ohjelmointirajapintoihin. Komissio tai unionin yleinen tuomioistuin ei kuitenkaan arvostellut Googlen menettelytapaa varata nämä ohjelmointirajapinnat yhteensopiville laitteille.
179. Kuten tämän ratkaisuehdotuksen 60, 61, 67 ja 68 kohdassa olen todennut, on kuitenkin oikein arvioida menettelytapaa, jota on moitittu väärinkäyttöä merkitseväksi, sen koko asiayhteyden valossa. Olisi nimittäin keinotekoista ja epärealistista, jos menettelytapaa tarkasteltaisiin irrallaan sen konkreettisesta oikeudellisesta ja tosiasiallisesta asiayhteydestä. Tässä yhteydessä asiayhteyteen liittyvän tekijän sisällyttäminen tähän arviointiin ei ole riippuvainen siitä, onko tämän tekijän itsessään todettu merkitsevän väärinkäyttöä. Kuten FairSearch selitti vakuuttavasti istunnossa, etenkin silloin, kun markkinoilla toimii Googlen kaltainen määräävässä asemassa oleva yritys, olisi epäasianmukaista jättää huomiotta kyseisen yrityksen itsensä luomat markkinaolosuhteet.
180. Tästä seuraa, että kolmannen valitusperusteen ensimmäinen osa on perusteeton.
2)     Väitettyjen markkinoilta syrjäyttävien vaikutusten liittäminen (kolmannen valitusperusteen toinen osa)
181. Kolmannen valitusperusteensa toisen osan, jossa esitetään samat argumentit kuin ne, joita juuri edellä arvioitiin, yhteydessä Google väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki virheen liittäessään väitetyt markkinoilta syrjäyttävät vaikutukset pirstoutumisen estävien sopimusten riidanalaisiin yhteensopivuusvelvoitteisiin. Se seikka, ettei alkuperäisillä laitevalmistajilla ollut kannustinta kaupallistaa yhteensopimattomia Android-haaroja, johtui pikemminkin siitä, ettei niillä ollut pääsyä Googlen strategisesti tärkeisiin ohjelmointirajapintoihin.
182. Jos unionin yleinen tuomioistuin olisi arvioinut vaihtoehtoista tilannetta, se olisi todennut, että ellei pirstoutumisen estävien sopimusten velvoitteita olisi ollut, yhteensopimattomat Android-haarat olisivat olleet täysin samassa tilanteessa: Googlen ohjelmointirajapintojaan koskevan (oikeutetun) menettelytavan vuoksi niillä olisi ollut aivan samalla tavalla ongelmana se, että alkuperäiset laitevalmistajat eivät halunneet kaupallistaa niitä.
183. Unionin yleinen tuomioistuin oli lisäksi myöntänyt tämän tosiseikan Googlen määräävää asemaa koskevissa selityksissään, jotka sisältyvät valituksenalaisen tuomion 226–233 kohtaan. Se totesi siten valituksenalaisen tuomion 229 kohdassa, että Androidin vaihtoehtoinen versio ei välttämättä olisi ollut aluksi uskottava kilpailija, etenkään koska Googlen omien sovellusten (joita ei ollut saatavilla tällaiselle versiolle) toisintaminen vaatisi aikaa ja huomattavia investointeja.
184. Google väittää siten, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan valituksenalaisen tuomion 893 kohdassa, ettei kontrafaktuaalinen analyysi ollut tarpeen, koska komissio oli osoittanut pirstoutumisen estävien sopimusten kilpailunvastaiset vaikutukset oikeudellisesti riittävällä tavalla.
185. Tämä väite ei voi menestyä.
186. Kuten tämän ratkaisuehdotuksen 93, 94 ja 97 kohdassa todettiin, komission ei tarvitse arvioida vaihtoehtoista tilannetta kaikissa tapauksissa, kun se tarkastelee menettelytavan potentiaalisia tai mahdollisia kilpailunvastaisia vaikutuksia. Tätä ei edellytetä etenkään silloin, kun nämä vaikutukset osoitetaan muutoin oikeudellisesti riittävällä tavalla. Lisäksi erityisesti käsiteltävässä asiassa, jossa on kyse hyvin monimutkaisista digitaalisista markkinoista, voi osoittautua epätarkoituksenmukaiseksi spekuloida hypoteettisilla toimintavaihtoehdoilla, joita markkinatoimijat olisivat voineet käyttää ilman määräävässä asemassa olevan yrityksen riidanalaista menettelytapaa. Viimeisenä muttei vähäisimpänä, kuten komissio itse väittää ja kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi esimerkiksi valituksenalaisen tuomion 850 kohdassa, komission ei tarvitse osoittaa, että tämä menettelytapa oli ainoa syy markkinoilta syrjäyttävään vaikutukseen; riittää, jos osoitetaan oikeudellisesti riittävällä tavalla, että se on myötävaikuttanut tähän vaikutukseen.
187. Lisäksi unionin yleisen tuomioistuimen Googlen määräävästä markkina-asemasta esittämä toteamus, jonka mukaan olisi riski siitä, että vaihtoehtoiset Android-versiot eivät alun perin välttämättä olleet uskottavia kilpailijoita, jolloin tällaisten versioiden mahdollinen olemassaolo ei kyseenalaistanut määräävästä markkina-asemasta esitettyjä toteamuksia, ei tarkoita, ettei näistä versioista olisi kohdistunut lainkaan kilpailupainetta Googleen. Unionin yleinen tuomioistuin pikemminkin totesi valituksenalaisen tuomion 844–847 kohdassa, että yhteensopimattomat Android-haarat merkitsivät kilpailu-uhkaa Googlelle, eikä Google ole kyseenalaistanut niissä esitettyjä todisteita.
188. Tästä seuraa, että myös kolmannen valitusperusteen toinen osa on hylättävä ja että kolmas valitusperuste on hylättävä kokonaisuudessaan.
b)     Pirstoutumisen estävien sopimusten perustelut (neljäs valitusperuste)
189. Neljännessä valitusperusteessaan Google väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki virheen, kun se ei hyväksynyt pirstoutumisen estävien sopimusten objektiivisia perusteluja.
190. Kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 876 kohdassa, toiminta ei ole väärinkäyttöä, jos se voidaan perustella kilpailua edistävillä eduilla tai jos se on oikeutetun edun mukaista, ja on määräävässä asemassa olevan yrityksen asia osoittaa, että näin todellakin on.(78)
191. Argumentteja, joita Google on esittänyt yksilöidäkseen virheet, joita unionin yleinen tuomioistuin sen mukaan teki arvioidessaan tätä, ei kuitenkaan voida enimmäkseen ottaa tutkittavaksi, koska niillä pyritään siihen, että unionin tuomioistuin arvioi tosiseikkoja uudelleen, eikä Google väitä, että nämä tosiseikat olisi otettu huomioon vääristyneellä tavalla.(79) Näiden argumenttien ja niissä riitautettujen unionin yleisen tuomioistuimen toteamusten arviointi pikemminkin osoittaa, ettei Google yksinkertaisesti pystynyt osoittamaan, että pirstoutumisen estävien sopimusten riidanalaiset kilpailunvastaiset tekijät olivat objektiivisesti tarpeellisia ja perusteltuja.
192. Ensinnäkin Google väittää, että valituksenalaisen tuomion 880 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin tukeutui virheellisesti Androidin tosiasialliseen kasvuun ajankohtana, jona pirstoutumisen estävät sopimukset olivat käytössä, torjuakseen argumentin, jonka mukaan pirstoutumisen estävillä sopimuksilla asetetut velvoitteet olivat tarpeellisia kyseisen käyttöjärjestelmän selviytymiselle markkinoilla. Unionin yleisen tuomioistuimen olisi sen sijaan pitänyt tutkia, miten Android olisi voinut kehittyä ilman kyseessä olevia velvoitteita.
193. Kuten on jo mainittu useaan otteeseen, komission ja unionin yleisen tuomioistuimen tehtävä ei kuitenkaan ole tarkastella sitä, miten markkinat olisivat voineet kehittyä ilman riidanalaista menettelytapaa.(80) Koska Google ei ole esittänyt kestäviä argumentteja kyseessä olevien velvoitteiden konkreettisesta tarpeellisuudesta, unionin yleinen tuomioistuin saattoi perustellusti tukeutua Googlen määräävään asemaan ja Androidin kasvuun todetessaan, että Googlen avoimena lähdekoodina jaetuista muista käyttöjärjestelmistä esittämät esimerkit eivät tehneet väitetystä uhasta Androidin selviytymiselle uskottavaa.
194. Toiseksi Googlen mukaan unionin yleinen tuomioistuin jätti virheellisesti ottamatta huomioon Googlen oikeutetun edun paitsi Android-versioiden, jotka olivat yhteensopivia Googlen sovellusten kanssa, myös koko Android-ekosysteemin – toisin sanoen myös versioiden, joissa ei ole Googlen sovelluksia – suojelemiseen yhteensopimattomuuksilta ja pirstoutumiselta. Näin tehdessään unionin yleinen tuomioistuin ei ottanut huomioon Googlen asiaa koskevia argumentteja.
195. Tämä arvostelu on perusteetonta, koska unionin yleinen tuomioistuin arvioi Googlen tältä osin esittämiä argumentteja etenkin valituksenalaisen tuomion 882–884, 886 ja 889–891 kohdassa. Näin tehdessään unionin yleinen tuomioistuin katsoi etenkin sen 891 kohdassa, ettei Google ollut osoittanut yhteensopimattomien Android-haarojen syrjäyttämisen tarvetta Android-ekosysteemin olemassaolon jatkumisen kannalta.
196. Kolmanneksi Google väittää, että unionin yleinen tuomioistuin arvioi väärin, että pirstoutumisen estävien sopimusten velvoitteet olivat olleet conditio sine qua non avoimeen lähdekoodiin perustuvan käyttöjärjestelmän tarjoamiselle käyttöluvan perusteella maksutta. Näin tehdessään se riisti määräävässä asemassa olevalta yritykseltä tulevaisuudessa mahdollisuuden tuoda markkinoille tällainen ”hallittu avoimen lähdekoodin malli”; tästä eteenpäin kyseiset yritykset saattoivat valita ainoastaan suljetun ja täysin avoimen mallin välillä.
197. Kuten komissio perustellusti katsoo, tämäkin arvostelu on kuitenkin perusteetonta. Unionin yleisen tuomioistuimen etenkin valituksenalaisen tuomion 878, 882 ja 890 kohdassa esittämistä toteamuksista nimittäin ilmenee, että määräävässä asemassa olevalla yrityksellä on edelleen täysi oikeus käyttää ”hallittua avoimen lähdekoodin mallia” oikeasuhteisine ja oikeutettuine rajoituksineen. Yksi esimerkki tästä ovat pirstoutumisen estäviin sopimuksiin sisältyvät laitteita, joissa on Googlen sovelluksia, koskevat yhteensopivuusvelvoitteet, joita komissio ei ole riitauttanut. Kuten unionin yleinen tuomioistuin huomautti valituksenalaisen tuomion 886 kohdassa, yrityksen oikeus hyötyä taloudellisesti kehittämistään palveluista ei kuitenkaan tarkoita sitä, että sillä pitäisi katsoa olevan oikeus estää mahdollisten kilpailijoiden toiminta markkinoilla.
198. Neljänneksi ja viimeiseksi Google väittää, että unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi virheellisesti sen argumentteja, joiden mukaan tavaramerkkistrategia, jossa tavaramerkit ”Google” ja ”Android” varataan yhteensopiville laitteille ja jota komissio ehdotti vähemmän rajoittavana vaihtoehtona, ei olisi ollut käytännöllinen vaihtoehto.
199. Tätä väitettä ei voida ottaa tutkittavaksi, koska Google arvostelee unionin yleisen tuomioistuimen tavaramerkkistrategiasta esittämiä tosiseikkoja koskevia toteamuksia ja toistaa tältä osin ensimmäisessä oikeusasteessa esittämänsä argumentit osoittamatta, että unionin yleinen tuomioistuin otti todistusaineiston huomioon vääristyneellä tavalla tai teki virheen todisteiden oikeudellisessa luonnehdinnassa valituksenalaisen tuomion 883 kohdassa.
200. Kaiken kaikkiaan edellä esitetyn perusteella myös neljäs valitusperuste on hylättävä.
c)     Pirstoutumisen estävien sopimusten arviointia koskeva päätelmä
201. Näin ollen on katsottava, ettei Google ole pystynyt osoittamaan unionin yleisen tuomioistuimen tehneen oikeudellisia virheitä, kun se arvioi Googlen ensimmäisessä oikeusasteessa esittämiä argumentteja, jotka koskivat pirstoutumisen estäviin sopimuksiin sisältyvien yhteensopivuusvelvoitteiden väärinkäyttöluonnetta. Kolmas ja neljäs valitusperuste on näin ollen hylättävä.
3.     Yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen (viides valitusperuste)
202. Viidennessä valitusperusteessaan Google väittää, että unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt kumota riidanalainen päätös kokonaisuudessaan todettuaan, ettei komissio ollut osoittanut portfoliokohtaisten tulonjakosopimusten väärinkäyttöluonnetta. Riidanalainen päätös perustui nimittäin neljästä erillisestä rikkomisesta (mobiilisovellusten jakelusopimusten ja Google Searchin niputtaminen, mobiilisovellusten jakelusopimusten ja Chromen niputtaminen, pirstoutumisen estävät sopimukset ja portfoliokohtaiset tulonjakosopimukset) koostuvan, yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen osoittamiseen. Portfoliokohtaisten tulonjakosopimusten, jotka olivat tämän yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun rikkomisen olennainen ja jakamaton osatekijä, poistamisen jälkeen riidanalaisen päätöksen jäljelle jäänyttä osaa ei voitu myöskään enää pysyttää.
203. Komission mukaan tätä valitusperustetta ei voida ottaa tutkittavaksi, koska Google ei kyseenalaistanut ensimmäisessä oikeusasteessa yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun rikkomisen olemassaoloa eikä väittänyt, että riidanalainen päätös olisi kumottava kokonaisuudessaan, jos yksi sen osatekijöistä kumottaisiin.
204. Tämä komission väite on hylättävä. On totta, ettei valittaja voi esittää valitusmenettelyssä uusia perusteluja ja argumentteja, joita ei ole käsitelty ensimmäisessä oikeusasteessa. On kuitenkin sallittua tehdä valitus ja vedota unionin tuomioistuimessa perusteisiin, jotka perustuvat valituksenalaiseen tuomioon itseensä ja joilla pyritään arvostelemaan oikeudellisesti sen oikeellisuutta.(81)
205. Googlen viides valitusperuste on kuitenkin hylättävä.
206. Jos eri toimenpiteet tai jatkuva toiminta kuuluvat kokonaissuunnitelmaan, koska niiden yhtenäisenä tavoitteena on kilpailun vääristäminen, ne voivat muodostaa yhdessä yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun rikkomisen.(82) Vaikka kyseistä käsitettä on toistaiseksi käytetty ennen kaikkea osoittamaan, että SEUT 101 artiklan rikkomisessa on kyse yhtenä kokonaisuutena pidettävästä ja jatketusta rikkomisesta, johon useat yritykset ovat syyllistyneet, se voi myös olla merkityksellinen SEUT 102 artiklan soveltamisen yhteydessä.(83)
207. Kuten unionin yleinen tuomioistuin esitti valituksenalaisen tuomion 18, 64–72 ja 1018–1029 kohdassa, yhteisen tavoitteensa ja yhteisvaikutustensa vuoksi komissio kuvaili käsiteltävässä asiassa kyseessä olevia rajoituksia paitsi neljäksi erilliseksi rikkomiseksi myös yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi jatketuksi rikkomiseksi. Tämä johtui erityisesti siitä, että nämä rajoitukset olivat osa Googlen kokonaisstrategiaa, jolla se pyrki vahvistamaan määräävää asemaansa yleisten verkkohakupalvelujen markkinoilla ajankohtana, jona mobiilin internetin merkitys kasvoi merkittävästi. Tämän strategian yhteisenä tavoitteena oli varmistaa, että Googlella oli paras mahdollinen pääsy kuluttajien älymobiililaitteilla tekemiin yleisiin hakuihin.
208. Kuten Google perustellusti toteaa, unionin toimen osittainen kumoaminen on mahdollista vain silloin, kun osat, joiden kumoamista on vaadittu, ovat sellaisia, että ne voidaan erottaa toimen muista osista. Tämä edellytys ei täyty, jos toimen osittainen kumoaminen muuttaa sen pääsisältöä.(84)
209. Käsiteltävässä asiassa riidanalaisen päätöksen osittainen kumoaminen neljännen, portfoliokohtaisia tulonjakosopimuksia koskevan rikkomisen osalta ei, kuten Google väittää, muuta kyseisen toimen pääsisältöä kolmen muun rikkomisen eikä niiden muodostaman yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun rikkomisen kannalta.
210. Yhtäältä, kuten etenkin tämän ratkaisuehdotuksen 60–69 ja 179 kohdassa selitettiin, portfoliokohtaisia tulonjakosopimuksia koskevien toteamusten kumoaminen ei vaikuta riidanalaisessa päätöksessä kolmesta muusta rikkomisesta esitettyihin toteamuksiin. Jo se seikka, että nämä muut osat ovat edelleen olemassa, estää kyseisen päätöksen kumoamisen kokonaisuudessaan.(85)
211. Toisaalta komission yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun rikkomisen olemassaolosta esittämät toteamukset, jotka unionin yleinen tuomioistuin vahvisti, ovat myös edelleen päteviä siitä huolimatta, että portfoliokohtaiset tulonjakosopimukset poistetaan itsenäisenä rikkomisena.
212. Kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi erityisesti valituksenalaisen tuomion 1021–1023 ja 1025 kohdassa, todettujen rikkomisten tosiasialliset olosuhteet osoittavat, että ensimmäinen ja toinen riidanalainen rajoitus – nimittäin mobiilisovellusten jakelusopimusten ja Google Searchin niputtaminen, mobiilisovellusten jakelusopimusten ja Chromen niputtaminen ja pirstoutumisen estävät sopimukset, jotka on luokiteltu kolmeksi erilliseksi rikkomiseksi – olivat osa kokonaisstrategiaa. Tässä strategiassa yhtäältä Android-käyttöjärjestelmän ja toisaalta tiettyjen sovellusten ja tiettyjen palvelujen käytölle asetettiin erityisiä edellytyksiä. Sillä pyrittiin ennakoimaan mobiililaitteilla käytettävän internetin kehitys ja säilyttämään samalla Googlen oma liiketoimintamalli, joka perustuu sen pääasiallisesti yleisen hakupalvelunsa käytöstä saamiin tuloihin. Tämän Googlen toteuttaman kokonaisstrategian yhteydessä sen määräävän aseman säilyttämisellä yleisten hakupalvelujen kansallisilla markkinoilla koko rikkomisajanjakson ajan oli siis ratkaiseva merkitys, ja ensimmäinen ja toinen riidanalainen rajoitus osaltaan edistivät sitä.
213. Näistä toteamuksista, joiden tosiseikkoihin pohjautuvaa perustaa Google ei kyseenalaista, ei ilmene oikeudellista virhettä sen päätelmän osalta, että senkin jälkeen, kun portfoliokohtaiset tulonjakosopimukset poistettiin itsenäisenä rikkomisena, mobiilisovellusten jakelusopimukset ja pirstoutumisen estävät sopimukset muodostivat edelleen yhteen kietoutuneen järjestelmän, jolla toteutettiin väärinkäyttöä merkitsevää kokonaisstrategiaa yhden ja saman tavoitteen saavuttamiseksi.
214. Tämän ratkaisuehdotuksen 60–69 ja 179 kohdassa esitetyistä toteamuksista ilmenee lisäksi, että portfoliokohtaisten tulonjakosopimusten, vaikka niitä ei pidettäisikään itsenäisenä rikkomisena, asiaan liittyvät olosuhteet olivat erottamaton osa Googlen kokonaisstrategiaa. Unionin yleinen tuomioistuin ei siten tehnyt oikeudellista virhettä ottaessaan nämä tekijät huomioon rikkomisen arvioinnissa. Toisin kuin Google väittää, tämä pätee niin erillisten rikkomisten toteamisen kuin yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun rikkomisen toteamisen yhteydessä.(86)
215. Edellä esitetystä seuraa, että myös viides kanneperuste on hylättävä.
4.     Rikkomisen toteamista koskeva päätelmä
216. Koska yksikään viidestä ensimmäisestä valitusperusteesta ei ole perusteltu, on vahvistettava unionin yleisen tuomioistuimen rikkomisen olemassaolosta ja erityispiirteistä esittämät toteamukset.
B       Sakko (kuudes valitusperuste)
217. Kuudennessa ja viimeisessä valitusperusteessaan Google väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki neljä oikeudellista virhettä käyttäessään täyttä tuomiovaltaansa sakon osalta. Koska unionin yleinen tuomioistuin ei ottanut asianmukaisesti huomioon portfoliokohtaisten tulonjakosopimusten poistamista itsenäisenä rikkomisena sakon määrää laskiessaan, se on de facto korottanut muista rikkomisen osista määrättyä sakkoa.
218. Kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 19 kohdassa, komissio määräsi riidanalaisessa päätöksessä Google LLC:lle 4 342 865 000 euron suuruisen sakon, josta 1 921 666 000 eurosta se on yhteisvastuullisesti vastuussa Alphabet Inc:n kanssa. Tämän määrän määrittämiseksi komissio otti huomioon yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun rikkomiseen liittyvän, Googlen kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistumisen viimeisenä vuonna (2017) ETA-alueella toteuttaman merkityksellisen myynnin arvon ja sovelsi siihen vakavuuskerrointa (11 prosenttia). Komissio kertoi sitten saadun määrän kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistumisvuosien lukumäärällä (n. 7,52) ja lisäsi siihen lisäsumman (joka vastasi 11:tä prosenttia myynnin arvosta vuonna 2017), jotta samanlaiset menettelytavat olisivat samankaltaisten yritysten kannalta vähemmän houkuttelevia. Komissio katsoi myös, ettei sakon määrän alentamiseksi tai korottamiseksi ollut otettava huomioon lieventäviä tai raskauttavia seikkoja tai otettava erityisesti huomioon Googlen huomattavan vahvaa taloudellista asemaa.
219. Valituksenalaisen tuomion 1016 ja 1029 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin selitti, että riidanalaisen päätöksen kumoamisesta portfoliokohtaisten tulonjakosopimusten väärinkäyttöluonteen osalta seuraa, että riidanalaista päätöstä on muutettava siltä osin kuin siinä todettiin Googlen osallistuneen yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun SEUT 102 artiklan rikkomiseen, joka käsittää neljännen väärinkäytön. Oli kuitenkin tarpeen ottaa myös huomioon se seikka, että toteamukseen yhtenä kokonaisuutena pidettävästä jatketusta kilpailusääntöjen rikkomisesta osana kokonaisstrategiaa, jota yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen ensimmäinen ja toinen osatekijä – toisin sanoen mobiilisovellusten jakelusopimukset ja pirstoutumisen estävät sopimukset – edistivät, ei liittynyt minkäänlaista lainvastaisuutta.
220. Valituksenalaisen tuomion 1036–1112 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin esitti seikat, jotka se otti huomioon laskiessaan sakon määrän uudelleen. Tässä yhteydessä unionin yleinen tuomioistuin selitti, että se otti huomioon saman myynnin arvon kuin komissio on ottanut huomioon riidanalaisessa päätöksessä (1072 kohta) mutta että kiinteän vakavuuskertoimen, jonka suuruus on 11 prosenttia kyseisestä myynnin arvosta, soveltaminen ei heijastanut riittävästi kilpailusääntöjen rikkomisen toteutumista käytännössä ja erityisesti sen intensiteettiä kyseisen ajanjakson kuluessa (1081 kohta). Rikkomisen intensiteetin osalta unionin yleinen tuomioistuin erotti seuraavat kolme ajanjaksoa: 1.1.2011–1.8.2012, 1.8.2012–31.3.2014 ja 31.3.2014 alkaen riidanalaisen päätöksen antamiseen asti 18.7.2018. Unionin yleisen tuomioistuimen näkemyksen mukaan rikkomisen intensiteetti oli erityisen suuri toisen ajanjakson kuluessa (1082–1094 kohta).
221. Näiden seikkojen perusteella unionin yleinen tuomioistuin vahvisti sakon määräksi 4 342 865 000 euron sijasta 4 125 000 000 euroa, joista Alphabet Inc. velvoitettiin maksamaan yhteisvastuullisesti 1 520 605 895 euroa (1099 ja 1100 kohta).
222. Ennen kuin tarkastelen Googlen tähän kohdistamaa arvostelua, on aiheellista muistuttaa, että täyden tuomiovallan, joka on annettu unionin tuomioistuimille asetuksen (EY) N:o 1/2003(87) 31 artiklalla SEUT 261 artiklan mukaisesti, nojalla tuomioistuimilla on pelkän seuraamuksen laillisuutta koskevan valvonnan lisäksi oikeus korvata komission arviointi omalla arvioinnillaan ja siten poistaa määrätty sakko tai uhkasakko taikka alentaa tai korottaa sitä.(88)
223. Pitää paikkansa, että kyseisen täyden tuomiovallan käyttö ei vastaa viran puolesta suoritettavaa unionin tuomioistuimen valvontaa.(89) Täyttääkseen Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklassa tarkoitetut täyteen tuomiovaltaan perustuvan valvonnan vaatimukset sakon osalta unionin tuomioistuinten on SEUT 261 ja SEUT 263 artiklan mukaista toimivaltaa käyttäessään kuitenkin tutkittava kaikki oikeudellisia seikkoja tai tosiseikkoja koskevat väitteet, joilla pyritään osoittamaan, että sakon määrä ei ole asianmukainen rikkomisen vakavuuteen ja kestoon nähden.(90)
224. Lisäksi pelkästään unionin yleisellä tuomioistuimella on toimivalta tutkia, miten komissio on yksittäistapauksessa arvioinut lainvastaisen käyttäytymisen vakavuutta. Unionin tuomioistuimen tutkinnan tarkoituksena on valituksen yhteydessä yhtäältä tutkia, missä määrin unionin yleinen tuomioistuin on ottanut oikeudellisesti asianmukaisella tavalla huomioon kaikki tekijät, jotka ovat olennaisia arvioitaessa tietyn käyttäytymisen vakavuutta SEUT 102 artiklan ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan valossa, ja toisaalta tarkastaa, onko unionin yleinen tuomioistuin vastannut oikeudellisesti riittävällä tavalla kaikkiin sakon poistamista tai sakon määrän alentamista koskevan vaatimuksen tueksi esitettyihin argumentteihin.(91)
225. Tältä osin Google väittää ensinnäkin, että unionin yleinen tuomioistuin loukkasi sen puolustautumisoikeutta, koska sillä ei ollut mahdollisuutta esittää näkemystään sakon uudelleenlaskemiseksi huomioon otetuista tekijöistä, etenkään rikkomisen väitetystä suuremmasta intensiteetistä toisen ajanjakson kuluessa. Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin otti Googlen mukaan todistusaineiston huomioon vääristyneellä tavalla todetessaan, että vuosien 2012 ja 2014 välinen ajanjakso oli ollut ratkaiseva Googlen kilpailijoiden kehityksen kannalta.
226. Kun tarkastellaan todistusaineiston vääristyneellä tavalla huomioon ottamisesta esitettyä väitettä, sitä ei ole perusteltu riittävästi. Google ei nimittäin mainitse mitään tekijöitä, jotka on väitetysti otettu huomioon vääristyneellä tavalla, vaan väittää pelkästään komission todenneen riidanalaisessa päätöksessä, että siirtyminen mobiililaitteilla käytettävään internetiin oli tapahtunut vuodesta 2007 alkaen; näin ollen ei ollut viitteitä siitä, että vuosien 2012 ja 2014 välinen ajanjakso oli erityisen tärkeä Googlen kilpailijoille, kuten unionin yleinen tuomioistuin katsoi. Tämän yleisen väitteen perusteella ei kuitenkaan voida todeta, että todistusaineisto olisi otettu huomioon vääristyneellä tavalla.
227. Väite, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin loukkasi Googlen puolustautumisoikeuksia, on yhtä perusteeton.
228. Siitä hetkestä alkaen, jona asianosainen pyytää unionin yleistä tuomioistuinta käyttämään täyttä tuomiovaltaansa seuraamuksen suhteen, sen on oltava tietoinen siitä, että unionin yleinen tuomioistuin voi arvioida kyseistä seuraamusta asian kaikkien olosuhteiden valossa ja ottaa nämä olosuhteet huomioon laskiessaan uudelleen sen määrää. Puolustautumisoikeuksien noudattaminen edellyttää tässä yhteydessä, että asianosaisilla on mahdollisuus esittää näkemyksensä kaikista asian kannalta merkityksellisistä olosuhteista, muttei sitä, että unionin yleinen tuomioistuin pyytää niitä ottamaan kantaa tosiasiallisesti suunniteltuun sakon uudelleenlaskentaan.(92) Käsiteltävässä asiassa Google nimenomaisesti pyysi ensimmäisen oikeusasteen menettelyssä unionin yleistä tuomioistuinta ottamaan huomioon rikkomisen intensiteetin, eikä se väitä, ettei sillä ollut mahdollisuutta esittää huomautuksia tosiseikoista, joita unionin yleinen tuomioistuin tarkasteli tässä arvioinnissa.
229. Toiseksi Google väittää, että unionin yleinen tuomioistuin loukkasi syyttömyysolettamaa, koska arvioidessaan rikkomisen intensiteettiä ja kestoa se tukeutui sellaisiin asiayhteyteen liittyviin tekijöihin kuin tulonjakosopimukset, Googlen ohjelmointirajapintojaan koskevat käytänteet tai Googlen Applen kanssa tekemä sopimus, joita itsessään ei ollut pidetty väärinkäyttöä merkitsevinä.
230. Tämän ratkaisuehdotuksen 60–69 ja 179 kohdassa olen kuitenkin jo selittänyt, että väärinkäyttöä merkitsevän menettelytavan asiayhteyteen liittyvät tekijät, etenkin kun ne perustuvat määräävässä asemassa olevan yrityksen omiin muihin menettelytapoihin, voidaan ottaa huomioon rikkomisen vaikutusten arvioinnissa.
231. Kolmanneksi Google väittää, että unionin yleinen tuomioistuin loukkasi ne ultra petita -periaatetta, koska se sovelsi vakavuuskerrointa tavalla, jota yksikään menettelyn osapuolista ei ollut pyytänyt.
232. Tämäkin väite on hylättävä.
233. Kuten olen toisaalla jo todennut, unionin tuomioistuinten täysi tuomiovalta antaa lähtökohtaisesti mahdollisuuden myös sakon korottamiseen.(93) Ensimmäisen oikeusasteen oikeudenkäynnissä ja valitusmenettelyssä ei ole reformatio in peius -kieltoa. Unionin tuomioistuimet eivät myöskään ole sakon suuruuden osalta sidottuja asianosaisten vaatimuksiin, kunhan pysyvät kumoamiskanteessa ja valituksessa tai valituksissa määritetyn riidan kohteen rajoissa.(94) Näin on kiistatta käsiteltävässä asiassa.
234. Google väittää neljänneksi, että unionin yleisen tuomioistuimen vahvistama sakko on suhteeton ja ettei sille ole esitetty asianmukaisia perusteluja.
235. Myös tämä väite on hylättävä.
236. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan komissio noudattaa perusteluvelvollisuuttaan, kun se ilmoittaa päätöksessään ne arviointiperusteet, joiden avulla se on määrittänyt kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden ja keston. Vaikka komissiolla ei ole velvollisuutta ilmoittaa käytetyn sakkojen laskentatavan kuhunkin välivaiheeseen liittyviä kaikkia numerotietoja, sen on kuitenkin selitettävä huomioon ottamistaan seikoista tekemänsä punninnat ja arvioinnit. Komission velvollisuus perustella riittävästi sen ensisijaiseksi asettaman vaihtoehtoisen menetelmän määrittämisessä huomioon ottamien seikkojen merkityksellisyyttä ja painotusta ei merkitse sitä, että sillä olisi velvollisuus ilmoittaa sakon laskemistapaa koskevia numerotietoja tai että sillä olisi velvollisuus selittää yksityiskohtaisesti suorittamansa sisäiset laskelmat.(95)
237. Saman on pädettävä unionin yleiseen tuomioistuimeen.
238. Voidaan tietenkin pohtia, miksi unionin yleinen tuomioistuin ei käsiteltävässä asiassa yksinkertaisesti sisällyttänyt perusteluihinsa laskelmaa, jonka se oli tehnyt sakon määrän määrittämiseksi, kun otetaan huomioon kattava selvitys tässä yhteydessä huomioon otetuista seikoista. Voidaan myös pahoitella tätä lähestymistapaa ja katsoa, että näiden laskelmien esittäminen olisi selventänyt unionin yleisen tuomioistuimen päättelyä ja helpottanut unionin tuomioistuimen työtä. Tämä ei kuitenkaan tarkoita, että unionin yleisen tuomioistuimen lähestymistavan on johdettava valituksenalaisen tuomion kumoamiseen.
239. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun unionin yleinen tuomioistuin on ratkaissut täyden tuomiovaltansa perusteella unionin oikeuden rikkomisesta yrityksille määrättyjen sakkojen suuruuden, unionin tuomioistuimen asiana ei ole korvata kohtuullisuussyistä unionin yleisen tuomioistuimen harkintaa omallaan, kun se käsittelee oikeuskysymyksiä valituksen yhteydessä. Ainoastaan, jos unionin tuomioistuin arvioi, että seuraamuksen taso on paitsi epäasianmukainen myös liiallinen, minkä vuoksi se on suhteeton, olisi todettava, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen sen vuoksi, että sakon määrä on epäasianmukainen.(96)
240. Käsiteltävässä asiassa unionin yleinen tuomioistuin esitti ensinnäkin seikkaperäisesti, eli noin 80:ssä valituksenalaisen tuomion kohdassa, seikat, jotka se otti huomioon sakon uudelleenlaskennassa, etenkin riidanalaisen rikkomisen vakavuuden ja keston osalta. Toiseksi uusi sakko, jota alennettiin hieman yli 200 000 000 eurolla alkuperäiseen verrattuna (alkuperäisestä 4 342 865 000 eurosta nykyiseen 4 125 000 000 euroon), ei vaikuta olevan siinä määrin liiallinen, että se olisi suhteeton, vaikka otetaan huomioon portfoliokohtaisten tulonjakosopimusten poistaminen itsenäisenä väärinkäyttönä. Kuten unionin yleinen tuomioistuin huomautti erityisesti valituksenalaisen tuomion 1015–1029 kohdassa, rikkomisen muut näkökohdat samoin kuin sen yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kokonaisstrategia, joka vahvisti sen vaikutusta, ovat nimittäin edelleen olemassa tästä poistamisesta huolimatta.
241. Tästä seuraa, ettei myöskään Googlen kuudetta valitusperustetta voida hyväksyä.
C       Valituksen arviointia koskeva päätelmä
242. Edellä esitetystä seuraa, että kaikki kuusi valitusperustetta on hylättävä, kuten näin ollen myös valitus kokonaisuudessaan.
V       Oikeudenkäyntikulut
243. Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdassa määrätään, että jos valitus on perusteeton, unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista.
244. Ensinnäkin työjärjestyksen 138 artiklan 1 ja 2 kohdan, joita sovelletaan valituksen käsittelyyn työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla, mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut; jos hävinneitä asianosaisia on useita, unionin tuomioistuin ratkaisee, miten kulut on jaettava näiden asianosaisten kesken. Koska komissio on vaatinut oikeudenkäyntikulujensa korvaamista ja valittajat ovat hävinneet asian, ne on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan komission oikeudenkäyntikulut. Koska valittajat ovat tehneet valituksen yhdessä, niiden on korvattava nämä oikeudenkäyntikulut yhteisvastuullisesti.
245. Toiseksi työjärjestyksen 184 artiklan 4 kohdassa määrätään, että jos väliintulija on osallistunut asian käsittelyn kirjalliseen tai suulliseen vaiheeseen unionin tuomioistuimessa, unionin tuomioistuin voi määrätä, että se vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan. Koska yhtäältä ADA, CCIA, Gigaset, HMD ja Opera ja toisaalta BDZV, BEUC, FairSearch, Qwant, Seznam ja VDZ osallistuivat tämän valitusmenettelyn kirjalliseen ja/tai suulliseen vaiheeseen, olisi määrättävä, että ne vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
VI     Ratkaisuehdotus
246. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin
–        hylkää valituksen
–        määrää, että Google LLC:n ja Alphabet Inc:n vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja velvoittaa ne korvaamaan Euroopan komission oikeudenkäyntikulut
–        määrää, että Application Developers Alliance, BDZV – Bundesverband Digitalpublisher und Zeitungsverleger eV, Bureau européen des unions de consommateurs (BEUC), Computer & Communications Industry Association, FairSearch AISBL, Gigaset Communications GmbH, HMD global Oy, Opera Norway AS, Qwant, Seznam.cz, a.s. ja Verband Deutscher Zeitschriftenverleger eV vastaavat kukin omista oikeudenkäyntikuluistaan.
1      Alkuperäinen kieli: englanti.
2      Tuomio 14.9.2022 (T-604/18, EU:T:2022:541, 54 kohta; jäljempänä valituksenalainen tuomio).
3      [SEUT] 102 artiklan ja ETA-sopimuksen 54 artiklan mukaisesta menettelystä 18.7.2018 annettu komission päätös C(2018) 4761 final (asia AT.40099 – Google Android) (tiivistelmä EUVL 2019, C 402, s. 19) (jäljempänä riidanalainen päätös).
4      Tuomio 12.5.2022 (C-377/20, EU:C:2022:379).
5      Tuomio 19.1.2023 (C-680/20, EU:C:2023:33).
6      Tuomio 21.12.2023 (C-333/21, EU:C:2023:1011).
7      Tuomio 10.9.2024 (C-48/22 P, EU:C:2024:726).
8      Tuomio 24.10.2024 (C-240/22 P, EU:C:2024:915).
9      Valituksenalaisen tuomion 120 kohta ja riidanalaisen päätöksen 217 ja 402 perustelukappale.
10      Valituksenalaisen tuomion 121 kohta ja riidanalaisen päätöksen 439 perustelukappale.
11      Valituksenalaisen tuomion 274 ja 300 kohta ja riidanalaisen päätöksen 752, 753, 1009 ja 1010 perustelukappale.
12      Valituksenalaisen tuomion 274, 300 ja 314–316 kohta.
13      Valituksenalaisen tuomion 803 ja 805 kohta ja riidanalaisen päätöksen 1015 ja 1016 perustelukappale.
14      Valituksenalaisen tuomion 621 ja 622 kohta ja riidanalaisen päätöksen 1192 perustelukappale.
15      Valituksenalaisen tuomion 38 kohta.
16      Unionin tuomioistuimen presidentin määräys 19.1.2023, Google ja Alphabet v. komissio (C-738/22 P, EU:C:2023:44).
17      Unionin tuomioistuimen presidentin määräys 18.4.2023, Google ja Alphabet v. komissio (C-738/22 P, EU:C:2023:326).
18      Ks. tuomio 10.9.2024, Google ja Alphabet v. komissio (Google Shopping) (C-48/22 P, EU:C:2024:726, 223–230 kohta).
19      Ks. tästä edellytyksestä tuomio 24.10.2024, komissio v. Intel Corporation (C-240/22 P, EU:C:2024:915, 90 kohta).
20      Ks. valituksenalaisen tuomion 623 ja 631 kohta.
21      Riidanalaisen päätöksen 1195 perustelukappale ja sitä seuraavat perustelukappaleet sekä valituksenalaisen tuomion 637 kohta.
22      Ks. riidanalaisen päätöksen 1225–1271 perustelukappale ja valituksenalaisen tuomion 700–711, 733 ja 734 kohta.
23      Ks. valituksenalaisen tuomion 679–698 ja 733–802 kohta.
24      Ks. erityisesti riidanalaisen päätöksen 197 ja 1292 perustelukappale ja valituksenalaisen tuomion 452, 632, 633 ja 1090 kohta.
25      Ks. valituksenalaisen tuomion 419–538 kohta, erityisesti 426, 428, 434, 443, 446–452, 457, 480, 481, 494, 495 ja 537 kohta.
26      Valituksenalaisen tuomion 451, 452, 1018 ja 1019 kohta, joissa viitataan riidanalaisen päätöksen 822 perustelukappaleeseen ja alaviitteeseen 908.
27      Tuomio 12.5.2022, Servizio Elettrico Nazionale ym. (C-377/20, EU:C:2022:379, 72 kohta); tuomio 19.1.2023, Unilever Italia Mkt. Operations (C-680/20, EU:C:2023:33, 40, 44, 52 ja 62 kohta); tuomio 21.12.2023, European Superleague Company (C-333/21, EU:C:2023:1011, 130 kohta); tuomio 10.9.2024, Google ja Alphabet v. komissio (Google Shopping) (C-48/22 P, EU:C:2024:726, 166 ja 168 kohta) ja tuomio 24.10.2024, komissio v. Intel Corporation (C-240/22 P, EU:C:2024:915, 179 ja 331 kohta).
28      Tuomio 12.5.2022, Servizio Elettrico Nazionale ym. (C-377/20, EU:C:2022:379, 70 kohta) ja tuomio 19.1.2023, Unilever Italia Mkt. Operations (C-680/20, EU:C:2023:33, 43 kohta).
29      Tuomio 6.12.2012 (C-457/10 P, EU:C:2012:770, 140 kohta).
30      Tuomio 16.6.2022 (C-698/19 P, EU:C:2022:480, 64 ja 80 kohta).
31      Tuomio 10.9.2024 (C-48/22 P, EU:C:2024:726, 170–172 ja 240–247 kohta).
32      Valituksenalaisen tuomion 451 ja 452 kohta; ks. myös kyseisen tuomion 495 ja 537 kohta.
33      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 112–124 kohta.
34      Ks. valituksenalaisen tuomion 336–338 ja 565 kohta.
35      Ks. tuomio 10.9.2024, Google ja Alphabet v. komissio (Google Shopping) (C-48/22 P, EU:C:2024:726, 240–247 kohta) ja ratkaisuehdotukseni Google ja Alphabet v. komissio (C-48/22 P, EU:C:2024:14, 177–182 kohta).
36      Valituksenalaisen tuomion 428 kohta.
37      Ks. tässä yhteydessä valituksenalaisen tuomion 332 ja 333 kohta.
38      Ks. valituksenalaisen tuomion 330 kohta.
39      Tuomio 9.11.2023, Global Silicones Council ym. v. ECHA (C-559/21 P, EU:C:2023:842, 50 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
40      Tuomio 19.12.2013, Siemens ym. v. komissio (C-239/11 P, C-489/11 P ja C-498/11 P, EU:C:2013:866, 38–46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
41      Ks. vastaavasti ibid.
42      Ks. määräys 29.9.2010, EREF v. komissio (C-74/10 P ja C-75/10 P, EU:C:2010:557, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
43      Ks. vastaavasti tuomio 10.9.2024, Google ja Alphabet v. komissio (Google Shopping) (C-48/22 P, EU:C:2024:726, 223–229 kohta).
44      Ks. vastaavasti tuomio 12.5.2022, Servizio Elettrico Nazionale ym. (C-377/20, EU:C:2022:379, 98–102 kohta).
45      Ks. vastaavasti tuomio 27.6.2024, komissio v. Servier ym. (C-176/19 P, EU:C:2024:549, 353 kohta).
46      Ks. tästä seikasta valituksenalaisen tuomion 115 ja 116 kohta.
47      Ks. esim. tuomio 24.10.2024, komissio v. Intel Corporation (C-240/22 P, EU:C:2024:915, 26 kohta).
48      Ks. tuomio 14.11.1996, Tetra Pak v. komissio (C-333/94 P, EU:C:1996:436, 37 kohta); tuomio 12.12.1991, Hilti v. komissio (T-30/89, EU:T:1991:70, 100 ja 101 kohta) ja tuomio 6.10.1994, Tetra Pak v. komissio (T-83/91, EU:T:1994:246, 136 ja 137 kohta).
49      Ks. vastaavasti tuomio 12.5.2022, Servizio Elettrico Nazionale ym. (C-377/20, EU:C:2022:379, 78 ja 91 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
50      Tuomio 17.9.2007 (T-201/04, EU:T:2007:289, 857, 867–869, 977 ja 1034–1058 kohta).
51      Valituksenalaisen tuomion 336 ja 493 kohta.
52      Tuomio 12.5.2022, Servizio Elettrico Nazionale ym. (C-377/20, EU:C:2022:379, 61 kohta) ja julkisasiamies Rantosin ratkaisuehdotus Servizio Elettrico Nazionale ym. (C-377/20, EU:C:2021:998, 42–46 kohta).
53      Julkisasiamies Rantosin ratkaisuehdotus Servizio Elettrico Nazionale ym. (C-377/20, EU:C:2021:998, 47–50 kohta).
54      Tuomio 12.5.2022, Servizio Elettrico Nazionale ym. (C-377/20, EU:C:2022:379, 78 kohta) ja tuomio 19.1.2023, Unilever Italia Mkt. Operations (C-680/20, EU:C:2023:33, 39 ja 57 kohta). Ks. myös tuomio 12.1.2023, Lietuvos geležinkeliai v. komissio (C-42/21 P, EU:C:2023:12, 91 kohta) ja tuomio 21.12.2023, European Superleague Company (C-333/21, EU:C:2023:1011, 134–138, 147, 148 ja 152 kohta). Ks. lisäksi (unionin tuomioistuimen myöhemmin kumoama) tuomio 12.6.2014, Intel v komissio (T-286/09, EU:T:2014:547, 198–210 kohta); tämä kysymys on nyt uudelleen vireillä asiassa T-1129/23.
55      Analyysi koskee määräävässä asemassa olevan yrityksen hypoteettisiä yhtä tehokkaita kilpailijoita eikä tosiasiallisia kilpailijoita; ks. tuomio 12.5.2022, Servizio Elettrico Nazionale ym. (C-377/20, EU:C:2022:379, 78, 79, 82, 91 ja 101 kohta); tuomio 19.1.2023, Unilever Italia Mkt. Operations (C-680/20, EU:C:2023:33, 56 ja 59 kohta) ja tuomio 24.10.2024, komissio v. Intel Corporation (C-240/22 P, EU:C:2024:915, 311 ja 343 kohta).
56      Ks. vastaavasti tuomio 12.5.2022, Servizio Elettrico Nazionale ym. (C-377/20, EU:C:2022:379, 82 kohta) ja tuomio 24.10.2024, komissio v. Intel Corporation (C-240/22 P, EU:C:2024:915, 181 kohta).
57      Ks. tuomio 17.2.2011, TeliaSonera Sverige (C-52/09, EU:C:2011:83, 40–43 kohta); tuomio 27.3.2012, Post Danmark (C-209/10, EU:C:2012:172, 38 kohta); tuomio 6.10.2015, Post Danmark (C-23/14, EU:C:2015:651, 57 kohta ja sitä seuraavat kohdat); tuomio 19.1.2023, Unilever Italia Mkt. Operations (C-680/20, EU:C:2023:33, 56 ja 57 kohta) ja tuomio 24.10.2024, komissio v. Intel Corporation (C-240/22 P, EU:C:2024:915, 181 kohta). Ks. myös julkisasiamies Rantosin ratkaisuehdotus Servizio Elettrico Nazionale ym. (C-377/20, EU:C:2021:998, 70 kohta).
58      Ks. tuomio 12.5.2022, Servizio Elettrico Nazionale ym. (C-377/20, EU:C:2022:379, 79–83 kohta) ja tuomio 19.1.2023, Unilever Italia Mkt. Operations (C-680/20, EU:C:2023:33, 59 kohta); ks. myös julkisasiamies Rantosin ratkaisuehdotus Servizio Elettrico Nazionale ym. (C-377/20, EU:C:2021:998, 68–71 kohta). Ks. kuitenkin ratkaisuehdotukseni Google ja Alphabet v. komissio (C-48/22 P, EU:C:2024:14, 192 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
59      Tuomio 6.9.2017, Intel v. komissio (C-413/14 P, EU:C:2017:632, 138 ja 139 kohta) ja tuomio 19.1.2023, Unilever Italia Mkt. Operations (C-680/20, EU:C:2023:33, 52–62 kohta).
60      Ks. vastaavasti tuomio 6.9.2017, Intel v. komissio (C-413/14 P, EU:C:2017:632, 141–144 kohta) ja tuomio 10.9.2024, Google ja Alphabet v. komissio (Google Shopping) (C-48/22 P, EU:C:2024:726, 265 kohta).
61      Ks. tuomio 6.10.2015, Post Danmark (C-23/14, EU:C:2015:651, 57 ja 58 kohta); tuomio 12.5.2022, Servizio Elettrico Nazionale ym. (C-377/20, EU:C:2022:379, 81 kohta); tuomio 19.1.2023, Unilever Italia Mkt. Operations (C-680/20, EU:C:2023:33, 57 ja 58 kohta) ja tuomio 10.9.2024, Google ja Alphabet v. komissio (Google Shopping) (C-48/22 P, EU:C:2024:726, 264 kohta).
62      Ks. tuomio 6.10.2015, Post Danmark (C-23/14, EU:C:2015:651, 57–61 kohta); tuomio 12.5.2022, Servizio Elettrico Nazionale ym. (C-377/20, EU:C:2022:379, 82 kohta) (”kun tätä testiä voidaan käyttää”); tuomio 19.1.2023, Unilever Italia Mkt. Operations (C-680/20, EU:C:2023:33, 57 kohta) ja tuomio 10.9.2024, Google ja Alphabet v. komissio (Google Shopping) (C-48/22 P, EU:C:2024:726, 266–269 kohta). Ks. myös ratkaisuehdotukseni Post Danmark (C-23/14, EU:C:2015:343, 71–74 kohta) ja Google ja Alphabet v. komissio (C-48/22 P, EU:C:2024:14, 192 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
63      Ks. valituksenalaisen tuomion 115 ja 116 kohta.
64      Ks. esim. valituksenalaisen tuomion 294 kohta.
65      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 18 kohta.
66      Tuomio 21.12.2023, European Superleague Company (C-333/21, EU:C:2023:1011, 129 ja 131 kohta) ja tuomio 10.9.2024, Google ja Alphabet v. komissio (Google Shopping) (C-48/22 P, EU:C:2024:726, 167 kohta).
67      Ks. tältä osin ratkaisuehdotukseni Google ja Alphabet v. komissio (C-48/22 P, EU:C:2024:14, 191–198 kohta). Ks. myös komission vuonna 2024 julkaisemat ”Suuntaviivat [SEUT] 102 artiklan soveltamiselle yritysten käyttäessä määräävää asemaansa markkinoiden sulkemiseen”, 73 kohta ja siihen liittyvä, maaliskuussa 2023 julkaistu toimintapoliittinen katsaus (Policy Brief), jonka otsikko on ”A dynamic and workable effects-based approach to abuse of dominance”, s. 5–, molemmat saatavilla Euroopan komission verkkosivulla Application of Article 102 TFEU – European Commission.
68      Ks. vastaavasti tuomio 12.5.2022, Servizio Elettrico Nazionale ym. (C-377/20, EU:C:2022:379, 99 kohta); ks. myös tuomio 17.9.2007, Microsoft v. komissio (T-201/04, EU:T:2007:289, 1069 kohta).
69      Tuomio 12.5.2022, Servizio Elettrico Nazionale ym. (C-377/20, EU:C:2022:379, 102 kohta).
70      Ibid., 78, 91 ja 101 kohta.
71      Ks. vastaavasti tämän ratkaisuehdotuksen 106 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö. Ks. vastaavasti myös, erityisesti digitaalisten markkinoiden osalta, tuomio 10.9.2024, Google ja Alphabet v. komissio (Google Shopping) (C-48/22 P, EU:C:2024:726, 265 kohta), jossa unionin tuomioistuin viittaa ainoastaan osittain 6.9.2017 annettuun tuomioon Intel v. komissio (C-413/14 P, EU:C:2017:632, 138 ja 139 kohta) mainitsematta nimenomaisesti markkinakattavuuden kriteeriä, joka oli kyseisessä asiassa korvaamaton Googlen määräävän markkina-aseman vuoksi.
72      Kuten tämän ratkaisuehdotuksen 13 kohdassa todetaan, haara on olemassa olevan ohjelmiston lähdekoodin perusteella luotu uusi ohjelmisto.
73      Valituksenalaisen tuomion 808 kohta.
74      Ohjelmointirajapinta tarkoittaa tiettyä joukkoa sääntöjä ja määrityksiä, joita ohjelmisto noudattaa saadakseen pääsyn toisen ohjelmiston tai laitteiston, joka käyttää myös kyseistä ohjelmointirajapintaa, palveluihin ja resursseihin ja hyödyntääkseen niitä. Ohjelmointirajapinnat mahdollistavat lähinnä ohjelmistojen ja laitteistojen tai eri ohjelmistojen keskinäisen viestinnän (riidanalaisen päätöksen 89 ja 90 perustelukappale). Googlen mukaan ohjelmointirajapinnat antavat Android-sovellusten kehittäjille etenkin mahdollisuuden hyödyntää Googlen omia palveluja, kuten Google Mapsia.
75      Tuomio 17.9.2007 (T-201/04, EU:C:2007:289).
76      Ks. tältä osin tämän ratkaisuehdotuksen 107 kohta.
77      Ks. tältä osin tuomio 6.10.2021, World Duty Free Group ja Espanja v. komissio (C-51/19 P ja C-64/19 P, EU:C:2021:793, 70–73 kohta).
78      Tuomio 14.2.1978, United Brands ja United Brands Continentaal v. komissio (27/76, EU:C:1978:22, 184 kohta); tuomio 27.3.2012, Post Danmark (C-209/10, EU:C:2012:172, 40–42 kohta) ja tuomio 30.1.2020, Generics (UK) ym. (C-307/18, EU:C:2020:52, 165–167 kohta).
79      Ks. tältä osin tämän ratkaisuehdotuksen 79 ja 80 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
80      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 97 ja 186 kohta.
81      Tuomio 10.4.2014, komissio v. Siemens Österreich ym. ja Siemens Transmission & Distribution ym. v. komissio (C-231/11 P–C-233/11 P, EU:C:2014:256, 102 kohta).
82      Tuomio 8.7.1999, komissio v. Anic Partecipazioni (C-49/92 P, EU:C:1999:356, 81 kohta); tuomio 7.1.2004, Aalborg Portland ym. v. komissio (C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ja C-219/00 P, EU:C:2004:6, 258 kohta) ja tuomio 6.12.2012, komissio v. Verhuizingen Coppens (C-441/11 P, EU:C:2012:778, 41 kohta).
83      Ks. tuomio 18.4.2024, Heureka Group (Hintavertailusivustot) (C-605/21, EU:C:2024:324, 62 ja 79 kohta) ja tuomio 1.7.2010, AstraZeneca v. komissio (T-321/05, EU:T:2010:266, 891–895 kohta); ks. myös ratkaisuehdotukseni Heureka Group (Hintavertailusivustot) (C-605/21, EU:C:2023:695, 90 ja 91 kohta).
84      Tuomio 6.12.2012, komissio v. Verhuizingen Coppens (C-441/11 P, EU:C:2012:778, 35–39 kohta).
85      Ks. vastaavasti ibid., 51 ja 52 kohta.
86      Ks. vastaavasti tuomio 16.6.2022, Sony Optiarc ja Sony Optiarc America v. komissio (C-698/19 P, EU:C:2022:480, 64 ja 80 kohta).
87      Perustamissopimuksen 81 ja 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annettu neuvoston asetus (EYVL 2003, L 1, s. 1).
88      Tuomio 15.10.2002, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio (C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P–C-252/99 P ja C-254/99 P, EU:C:2002:582, 692 kohta); tuomio 8.12.2011, Chalkor v. komissio (C-386/10 P, EU:C:2011:815, 63 kohta) ja tuomio 26.9.2018, Infineon Technologies v. komissio (C-99/17 P, EU:C:2018:773, 193 kohta).
89      Tuomio 8.12.2011, Chalkor v. komissio (C-386/10 P, EU:C:2011:815, 64 kohta); tuomio 10.7.2014, Telefónica ja Telefónica de España v. komissio (C-295/12 P, EU:C:2014:2062, 213 kohta) ja tuomio 26.9.2018, Infineon Technologies v. komissio (C-99/17 P, EU:C:2018:773, 194 kohta).
90      Tuomio 10.7.2014, Telefónica ja Telefónica de España v. komissio (C-295/12 P, EU:C:2014:2062, 200 kohta); tuomio 26.1.2017, Villeroy & Boch Austria v. komissio (C-626/13 P, EU:C:2017:54, 82 kohta) ja tuomio 26.9.2018, Infineon Technologies v. komissio (C-99/17 P, EU:C:2018:773, 195 kohta).
91      Tuomio 17.12.1998, Baustahlgewebe v. komissio (C-185/95 P, EU:C:1998:608, 128 kohta); tuomio 28.6.2005, Dansk Rørindustri ym. v. komissio (C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P–C-208/02 P ja C-213/02 P, EU:C:2005:408, 244 kohta) ja tuomio 26.9.2018, Infineon Technologies v. komissio (C-99/17 P, EU:C:2018:773, 192 kohta).
92      Ks. vastaavasti tuomio 24.9.2009, Erste Group Bank ym. v. komissio (C-125/07 P, C-133/07 P, C-135/07 P ja C-137/07 P, EU:C:2009:576, 158, 159 ja 180–183 kohta).
93      Tuomio 8.2.2007, Groupe Danone v. komissio (C-3/06 P, EU:C:2007:88, 61 kohta).
94      Ks. ratkaisuehdotukseni Fresh Del Monte Produce v. komissio ja komissio v. Fresh Del Monte Produce (C-293/13 P ja C-294/13 P, EU:C:2014:2439, 273 kohta).
95      Tuomio 10.7.2019, komissio v. Icap ym. (C-39/18 P, EU:C:2019:584, 31 ja 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
96      Ks. tuomio 25.3.2021, Lundbeck v. komissio (C-591/16 P, EU:C:2021:243, 197 ja 198 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).