62001CO0001_FI
Asianosaiset
Tuomion perustelut
Päätökset oikeudenkäyntikuluista
Päätöksen päätösosa
Asianosaiset
Asiassa C-1/01 P,
Asia Motor France SA, kotipaikka Chemille (Ranska), selvitystilassa,
André-François Bach, Jean-Michel Cesbronin, kotipaikka Chemille, selvitystilassa olevan yrityksen selvitysmiehenä,
ja
Monin automobiles SA, kotipaikka Bourg-de-Péage (Ranska), selvitystilassa,
edustajanaan asianajaja J.-C. Fourgoux, kotipaikka Luxemburg,
valittajina,
jossa valittajat vaativat muutoksenhaussaan Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen (viides jaosto) asiassa T-154/98, Asia Motor France ym. vastaan komissio, 26.10.2000 antaman tuomion (Kok. 2000, s. II-3453) kumoamista,
ja jossa valittajien vastapuolina sekä muina osapuolina ovat:
Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehinään G. Marenco ja F. Siredey-Garnier, prosessiosoite Luxemburgissa,
vastaajana ensimmäisessä oikeusasteessa,
Europe auto service SA (EAS), kotipaikka Livange (Luxemburg),
kantajana ensimmäisessä oikeusasteessa,
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja V. Skouris sekä tuomarit R. Schintgen (esittelevä tuomari) ja N. Colneric,
julkisasiamies: F. G. Jacobs,
kirjaaja: R. Grass,
kuultuaan julkisasiamiestä,
on antanut seuraavan
määräyksen
Tuomion perustelut
1 Asia Motor France SA, Cesbronin yrityksen selvitysmiehenä toimiva Bach ja Monin automobiles SA ovat yhteisöjen tuomioistuimeen 3.11.2001 toimittamallaan valituksella hakeneet muutosta EY:n tuomioistuimen perussäännön 49 artiklan nojalla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-154/98, Asia Motor France ym. v. komissio, 26.10.2000 antamaan tuomioon (Kok. 2000, s. II-3453; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla se hylkäsi valittajien vaatimukset, jotka koskivat yhtäältä 15.7.1998 tehdyn sen komission päätöksen kumoamista, jolla viimeksi mainittu hylkäsi valittajien tekemät, EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan (josta on tullut EY 81 artikla) vastaisiksi väitettyjä yritysten välisiä yhteistoimintajärjestelyjä koskevat kantelut, ja toisaalta sitä, että valittajille varattaisiin oikeus vaatia korvausta heidän kärsimästään vahingosta.
Riidan taustalla olevat tosiseikat
2 Valittajat ja EAS toivat Ranskaan ja myivät siellä japanilaismerkkisiä ajoneuvoja, jotka oli hyväksytty vapaaseen vaihdantaan muissa yhteisön jäsenvaltioissa, kuten Belgiassa ja Luxemburgissa. Tällä hetkellä kantajat ovat selvitystilassa.
3 Koska yksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa vireillä olleen kanteen kantajista, Jean-Michel Cesbron, katsoi kärsivänsä lainvastaisesta yritysten välisestä yhteistoimintajärjestelystä, joka oli tehty viiden japanilaisia autoja Ranskaan maahantuovan yrityksen, nimittäin Sidat Toyota Francen, Mazda France Motorsin, Honda Francen, Mitsubishi Sonauton ja Richard Nissan SA:n kesken, hän kanteli 18.11.1985 komissiolle siitä, että EY:n perustamissopimuksen 85 artiklaa (josta on tullut EY 81 artikla) oli rikottu.
4 Valittajat ja EAS tekivät 29.11.1988 perustamissopimuksen 85 artiklan perusteella uuden kantelun näistä samoista viidestä maahantuojasta. Valituksenalaisen tuomion 4 kohdasta ilmenee, että kantelun tekijät väittivät muun muassa edellä mainittujen viiden japanilaisten autojen maahantuojan antaneen Ranskan viranomaisille sitoumuksen siitä, että ne eivät myy Ranskan sisäisillä markkinoilla autoja enempää kuin 3 prosenttia niiden autojen määrästä, jotka koko Ranskan alueella on rekisteröity edeltävän kalenterivuoden aikana. Kantelijoiden mukaan nämä maahantuojat olivat keskenään sopineet tämän kiintiön jakamisesta aiemmin sovittujen sääntöjen mukaisesti ja jättäneet järjestelyn ulkopuolelle kaikki muut yritykset, jotka olisivat halunneet myydä Ranskassa muita japanilaisia automerkkejä kuin väitetyn yritysten välisen järjestelyn osapuolten myymiä merkkejä.
5 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi asiassa T-28/90, Asia Motor France ym. vastaan komissio, 18.9.1992 antamallaan tuomiolla (Kok. 1992, s. II-2285) valittajien ja EAS:n nostaman ensimmäisen kanteen perustellen hylkäämistä sillä, että lausunnon antaminen kanteessa esitetyistä vaatimuksista raukesi, koska komissio oli 5.12.1991 päivätyllä kirjeellään ilmoittanut valittajille ja EAS:lle, että se oli päättänyt hylätä heidän tekemänsä kantelut.
6 Valituksenalaisen tuomion 13 kohdasta ilmenee lisäksi, että näiden kanteluiden hylkäämistä perusteltiin muun muassa sillä, että kantelun kohteena olevien viiden maahantuojan menettely oli oleellinen osa japanilaisten autojen tuonnissa Ranskaan noudatettavaa Ranskan viranomaisten politiikkaa ja että tämän politiikan mukaan viranomaiset vahvistivat Ranskaan vuosittain hyväksyttävien ajoneuvojen kokonaismäärien ohella myös näiden määrien jakoperusteet.
7 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumosi asiassa T-7/92, Asia Motor France ym. vastaan komissio, 29.6.1993 antamallaan tuomiolla (Kok. 1993, s. II-669; jäljempänä Asia Motor France II -tuomio) 5.12.1991 tehdyn päätöksen EY:n perustamissopimuksen 85 artiklaa koskevilta osiltaan.
8 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi ensin Asia Motor France II -tuomion 48 kohdassa muun muassa, että Ranskan viranomaisten väitettä, jonka mukaan taloudellisilla toimijoilla ei ollut ollut minkäänlaista itsenäistä tehtävää Ranskan viranomaisten käyttöön ottaman sääntelyn hallinnoinnissa, ei ollut näytetty toteen minkäänlaisilla asiakirjoilla. Sen jälkeen se totesi 55 kohdassa, että 5.12.1991 tehdyssä päätöksessä - jossa komissio oli hylännyt kantelut perustellen tätä sillä, että kantelujen kohteina olleilla taloudellisilla toimijoilla ei ollut minkäänlaista itsenäistä asemaa tai "toimintavaraa", vaikka kantelijat olivat osoittaneet tämän perusteen vääräksi komission arvioitaviksi jättämillään täsmällisillä ja yksityiskohtaisilla todistustosiseikoilla - oli ilmeinen tosiseikkoja koskeva arviointivirhe, joka oli saanut komission tekemään oikeudellisen virheen, kun se oli katsonut perustamissopimuksen 85 artiklaa voitavan soveltaa kantelujen kohteina olevien toimijoiden menettelyyn.
9 Toimitettuaan Asia Motor France II -tuomion antamisen jälkeen uusia tutkimuksia muun muassa Ranskan viranomaisten luona komissio ilmoitti valittajille ja EAS:lle 13.10.1994 päivätyllä kirjeellä päätöksestään hylätä uudelleen heidän kantelunsa. Tämä päätös perustui siihen samaan syyhyn, joka ilmenee tämän tuomion 6 kohdasta.
10 Asiassa T-387/94, Asia Motor France ym. vastaan komissio, 18.9.1996 antamallaan tuomiolla (Kok. 1996, s. II-961; jäljempänä Asia Motor France III -tuomio) ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumosi tämän komission uuden päätöksen hylätä valittajien ja EAS:n tekemät kantelut.
11 Asia Motor France III -tuomiossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että
- Ranskan viranomaiset olivat itse todenneet, että japanilaisten autojen maahantuontia emämaa Ranskaan harjoittavia yrityksiä ei ollut millään Ranskan oikeussäännöllä pakotettu toimimaan kanteluissa esitetyllä tavalla (64 kohta)
- siltä osin kuin komission 13.10.1994 tekemä riidanalainen päätös koski niitä yrityksiä vastaan tehtyjä kanteluita, jotka harjoittivat japanilaisten autojen maahantuontia emämaa Ranskaan, tämä päätös perustui samoihin seikkoihin, joilla se oli perustellut 5.12.1991 tekemässään päätöksessä esittämäänsä päätelmää, jonka mukaan valituksen kohteena olevilla taloudellisilla toimijoilla ei ollut itsenäistä asemaa tai "toimintavapautta" (66 kohta)
- minkään asiakirja-aineistossa olevan seikan perusteella ei voitu päätellä, että maahantuojia oli todella painostettu luvan peruuttamisella tai uusien mallien tyyppihyväksynnän epäämisellä ja että tätä kysymystä ei ollut mitenkään yritetty selvittää Ranskan viranomaisten tai emämaa Ranskaan maahantuontia harjoittaneiden yritysten kanssa hallinnollisen menettelyn aikana (68 kohta)
- komissio oli täsmentänyt suullisessa käsittelyssä, että hallintoviranomaisten päätös olla hyväksymättä muita japanilaisia merkkejä kuin kyseisten viiden maahantuojan edustamat viisi merkkiä, oli olennainen osa järjestelmää, jolla japanilaisten autojen markkinaosuus emämaassa pyrittiin rajoittamaan 3 prosenttiin ja sitä voitiin pitää "vastikkeena" siitä, että maahantuojat hyväksyivät hallintoviranomaisten politiikan, mikä näytti ensi arviolta sulkevan pois sen mahdollisuuden, että Ranskan viranomaiset olisivat harjoittaneet pakottavaa painostusta (69 kohta).
12 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätteli edellä esitetyn perusteella, että "[13.10.1994 tehdyn] päätöksen perustaksi ei ole esitetty objektiivisia, asiaankuuluvia ja yhtäpitäviä seikkoja, jotka osoittaisivat, että Ranskan viranomaiset ovat yksipuolisesti painostaneet kyseisiä yrityksiä pakottavalla tavalla, jotta ne toimisivat kanteluissa ilmiannetulla tavalla, ottaen huomioon se, että asiassa ei ole esitetty uusia seikkoja emämaa Ranskassa sovellettavasta tuontijärjestelmästä" (70 kohta). Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi myös, että "koska ei ole esitetty seikkoja, jotka osoittaisivat, että kyseessä on ollut - - pakottava painostus, jonka takia maahantuojien olisi ollut pakko hyväksyä tuontinsa rajoittaminen, maahantuojien toimintaa, joka on ollut Ranskan hallintoviranomaisten toiveiden mukaista, on ottaen huomioon kaikki asiaankuuluvat riskit ja edut pidettävä niiden kaupallisena valintana" (71 kohta, toinen virke).
13 Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että komissio oli tehnyt tosiseikkojen osalta ilmeisen arviointivirheen katsoessaan käytössään olevien tietojen perusteella, että emämaa Ranskassa hyväksytyt maahantuojat olivat toimineet siinä määrin epäitsenäisesti, että niihin ei sen takia voitu soveltaa perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa (71 kohta, ensimmäinen virke).
14 Asia Motor France III -tuomion seurauksena komissio käynnisti valittajien ja EAS:n tekemiä kanteluja koskevat täydentävät tutkimukset, ja, saatuaan kyseisten maahantuojien vastaukset niille esittämiinsä tiedonsaantipyyntöihin, se ilmoitti 16.7.1998 päivätyllä kirjeellä riidanalaisesta päätöksestä kantelijoille.
15 Valituksenalaisen tuomion 52 kohdasta ilmenee, että tämä päätös perustui muun muassa seuraaviin seikkoihin:
" - - kysymyksessä olevana ajankohtana Ranskan viranomaiset vahvistivat kunkin vuoden alussa kunkin hyväksytyn maahantuojan osalta sen, kuinka monta ajoneuvoa kukin sai tuoda maahan. 3 prosentin suuruisen kokonaiskiintiön jakaminen oli siis yksinomaan Ranskan viranomaisten vastuulla. Toisin kuin kantelijat ovat väittäneet, maahantuojat eivät suorittaneet jakoa, vaan heidän oli noudatettava viranomaisten heille yksipuolisesti asettamia myyntikiintiöitä. Tämä vahvistaa sen, että kokonaiskiintiön jakamisen osalta viiden maahantuojan välillä ei vallinnut yhteisymmärrystä ja että näin ollen kysymyksessä ei ollut 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu järjestely. (6 kohta).
- - Ranskan viranomaiset eivät ole painostaneet maahantuojien ryhmää siksi, että he sopisivat keskenään siitä, miten 3 prosentin suuruisen kokonaiskiintiön noudattaminen varmistettaisiin, vaan - - se on painostanut kutakin maahantuojaa, jotta asianomainen noudattaisi kiintiötä viranomaisten itsensä määrittämin osin. Tämän päämäärän saavuttamiseksi ei ollut tarpeen, että maahantuojat olisivat yhteydessä toisiinsa." (12 kohta.)
Oikeudenkäynti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
16 Valittajat ja EAS vaativat 23.9.1998 ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen jättämässään kannekirjelmässä, että riidanalainen päätös kumotaan ja että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin varaa valittajille oikeuden vaatia korvausta heidän kärsimästään vahingosta.
17 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin otti tämän kanteen tutkittavaksi asiassa T-154/98, Asia Motor France ym. vastaan komissio, 21.5.1999 antamallaan määräyksellä (Kok. 1999, s. II-1703) siltä osin, kuin se perustui ilmeistä arviointivirhettä koskevaan kanneperusteeseen ja EY:n perustamissopimuksen 176 artiklan (josta on tullut EY 233 artikla) rikkomista koskevaan kanneperusteeseen.
18 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin jätti ensin valituksenalaisen tuomion 42-45 kohdassa käsittelyn kuluessa esitettynä uutena seikkana tutkittavaksi ottamatta kanneperusteen, johon valittajat ja EAS olivat vedonneet ensimmäistä kertaa vastauskirjelmän antamisvaiheessa ja joka perustui siihen, että se aika, joka komissiolta oli kulunut heidän kantelunsa ratkaisemiseen, oli liian pitkä ja että tämä oli näin ollen loukannut yhteisön oikeuden yleistä periaatetta, jonka mukaan jokaisella on oikeus oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin (ks. mm. asia C-185/95 P, Baustahlgewebe v. komissio, tuomio 17.12.1998, Kok. 1998, s. I-8417, 21 kohta).
19 Vastatessaan valittajien ja EAS:n esittämään väitteeseen, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen on tutkittava viran puolesta, onko tätä periaatetta loukattu, koska se on ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyssä Euroopan yleissopimuksessa taattu perusoikeus, jota unionin on noudatettava Euroopan unionista tehdyn sopimuksen F artiklan 1 ja 2 kohdan (joista on muutettuina tullut EY 6 artiklan 1 ja 2 kohta) nojalla, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muistutti valituksenalaisen tuomion 46 kohdassa, että se voi omasta aloitteestaan tutkia olennaisen menettelymääräyksen rikkomisen ja muun muassa yhteisön oikeusjärjestyksessä annettujen menettelyllisten takeiden loukkaamisen. Se katsoi kuitenkin, että koska sen oli jo pitänyt antaa lausunto siitä, mitkä olivat ne kanneperusteet, joihin oli lainmukaisesti vedottu (ks. edellä mainittu asia Asia Motor France ym. v. komissio, määräys 21.5.1999), tätä seikkaa ei ollut tarpeen tutkia viran puolesta sen käsiteltävänä olevassa asiassa.
20 Tämän jälkeen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 48 kohdassa, että yhteisöjen tuomioistuimen tehtäviin ei kuulu EY:n perustamissopimuksen 173 artiklan (josta on muutettuna tullut EY 230 artikla) nojalla nostettua kannetta käsitellessään määrätä, että jollekin asianosaiselle varattaisiin oikeus nostaa vahingonkorvauskanne, ja jätti näin ollen tutkittavaksi ottamatta kannekirjelmän sen osan, jossa sitä vaadittiin näin menettelemään.
21 Lopuksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tutki niiden kahden kanneperusteen perusteltavuuden, jotka se oli ottanut tutkittaviksi edellä mainitussa asiassa Asia Motor France ym. vastaan komissio antamassaan määräyksessä.
22 Ilmeistä arviointivirhettä koskevan kanneperusteen osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin viittasi valituksenalaisen tuomion 79, 80, 81 ja 84 kohdassa useisiin sellaisiin uusiin seikkoihin, jotka olivat tulleet komission tietoon niissä täydentävissä tutkimuksissa, joita se oli suorittanut Asia Motor France III -tuomion seurauksena, ja päätteli tästä 85 kohdassa, että komission riidanalaisessa päätöksessä tekemä johtopäätös, jonka mukaan valittajien ja EAS:n kantelut eivät olleet perusteltuja sen vuoksi, että kysymys ei ollut yritysten välisestä järjestelystä perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa merkityksessä, perustuu objektiivisiin, asian kannalta merkityksellisiin ja yhdensuuntaisiin tietoihin.
23 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 87 kohdassa, että täydentävässä tutkinnassa esille tulleiden uusien seikkojen nojalla oli lisäksi mahdollista analysoida uudelleen niitä seikkoja, joilla se oli Asia Motor France II ja Asia Motor France III -tuomioissa katsonut olevan vahva näyttöarvo sen osoittamisessa, että tahtojen yhtyminen oli todennäköistä.
24 Asia Motor France III -tuomion 69 kohdassa käsitellyn sen seikan osalta, että kantelun kohteena olevat viisi maahantuojaa olisivat saaneet "vastikkeen", koska Ranskan viranomaiset päättivät olla hyväksymättä muita japanilaisia automerkkejä kuin heidän merkkinsä, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 89 kohdassa, että "komission suullisessa käsittelyssä esittämä selitys, jonka mukaan Ranskan viranomaiset pyrkivät siten rajoittamaan käyttöön otetusta politiikasta aiheutuvia epäkohtia, voidaan kohtuudella hyväksyä".
25 Sen kanneperusteen osalta, jonka mukaan komissio olisi perustamissopimuksen 176 artiklaa rikkoen jättänyt ryhtymättä Asia Motor France III -tuomion täytäntöönpanon edellyttämiin toimenpiteisiin, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 103 kohdassa, että Asia Motor France III -tuomio ja erityisesti sen 68 kohdassa esitetty toteamus, jossa komissiota moitittiin siitä, että se ei ollut selvittänyt Ranskan viranomaisilta tai emämaa Ranskaan maahantuontia harjoittaneilta yrityksiltä, olivatko viranomaiset painostaneet viimeksi mainittuja, jotta nämä hyväksyisivät tuontinsa rajoittamisen, olivat saaneet komission nimenomaisesti pyytämään mainittuja maahantuojia osoittamaan muun muassa sen, että he olivat olleet tällaisen painostuksen kohteena ja että he eivät olleet voineet vastustaa sitä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin lisäsi, että väite, jonka mukaan komission tältä osin esittämät kysymykset olisivat olleet epäasianmukaisia ja asenteellisia, oli hylättävä, koska nämä kysymykset oli selvästi muotoiltu Asia Motor III -tuomion perusteluiden pohjalta, ja ettei tuon tuomion perusteluista voitu myöskään päätellä, että komission olisi välttämättä pitänyt täydentävän tutkinnan yhteydessä hankkia lisäksi tietoja Ranskan viranomaisilta.
26 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisen tuomion 104 kohdassa myös väitteen, jonka mukaan tämän täydentävän tutkinnan kuluessa esille tulleilla seikoilla ei ollut merkitystä asian kannalta ja jonka mukaan komissio ei ollut arvioinut niitä asianmukaisesti, muistuttaen jo valituksenalaisen tuomion 78-90 kohdassa todenneensa, että nämä seikat yhdessä komission tiedossa jo olleiden seikkojen kanssa antoivat oikeudellisesti riittävän perusteen sille päätelmälle, että valittajien ja EAS:n tekemät kantelut oli hylättävä, koska perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa kiellettyä yritysten välistä yhteistoimintaa ei ollut olemassa.
27 Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi kanteen kokonaisuudessaan.
Muutoksenhaku
28 Muutoksenhaussaan valittajat vaativat yhteisöjen tuomioistuinta kumoamaan valituksenalaisen tuomion ja riidanalaisen päätöksen sekä velvoittamaan komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
29 Valittajat esittävät muutoksenhakunsa tueksi kaksi valitusperustetta. Ensimmäinen perustuu siihen, että perusoikeuksia on loukattu ja toinen siihen, että asiassa on tapahtunut "ilmeinen tosiasiavirhe ja oikeudellinen virhe ja että perusteluja on vääristelty ja että ne ovat ristiriitaisia sekä riittämättömiä, ja että perustamissopimuksen 176 artiklaa on rikottu".
30 Lisäksi valittajat väittävät, etteivät he "ymmärrä, mikä esti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta määräämästä, että valittajille varattaisiin oikeus itsenäisen vahingonkorvauskanteen nostamiseen EY 288 artiklan nojalla".
31 Komissio on vaatinut, että yhteisöjen tuomioistuin hylkää valituksen kokonaisuudessaan ja velvoittaa valittajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
32 Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 119 artiklassa määrätään, että jos valituksen tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat tai jos valitus on selvästi perusteeton, yhteisöjen tuomioistuin voi milloin tahansa hylätä valituksen kokonaan tai osittain perustellulla määräyksellä.
Ensimmäinen valitusperuste
33 Ensimmäisessä valitusperusteessaan valittajat moittivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, ettei se ole viran puolesta tutkinut kohtuullista määräaikaa koskevaa kanneperustetta ja että se on näin ollen jättänyt huomioon ottamatta ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn Euroopan yleissopimuksen 6 artiklan 1 kappaleessa olevan määräyksen, jonka mukaan oikeudenkäynnin on oltava oikeudenmukainen, mitä yhteisöjen tuomioistuin on edellä mainitussa asiassa Baustahlgewebe vastaan komissio antamansa tuomion 21 kohdassa pitänyt yhteisön oikeuden yleisenä periaatteena.
34 Tältä osin riittää kun muistutetaan yhteisöjen tuomioistuimen jo katsoneen, että muun muassa perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan rikkomiseen perustuvaa kantelua käsiteltäessä mahdollinen liiallinen viive kantelun käsittelyssä ei periaatteessa voi vaikuttaa komission tekemän lopullisen päätöksen sisältöön. Poikkeuksellisia tilanteita lukuun ottamatta käsittelyn kesto ei nimittäin voi muuttaa asian aineellisia seikkoja, jotka tapauksen mukaan joko osoittavat, että kilpailusääntöjä on rikottu, tai ettei rikkomista ole tapahtunut, taikka että komission on perusteltua jättää tutkimus suorittamatta (asia C-39/00, SGA v. komissio, määräys 13.12.2000, Kok. 2000, s. I-11201, 44 kohta).
35 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on näin ollen perustellusti valituksenalaisen tuomion 46 kohdassa päättänyt olla viran puolesta tutkimatta kanneperustetta, jossa väitettiin menettelyn komissiossa kestäneen kohtuuttoman pitkään.
36 Ensimmäinen valitusperuste on siis hylättävä selvästi perusteettomana.
Toinen valitusperuste
37 Toisessa valitusperusteessaan valittajat väittävät, että Asia Motor France II- ja Asia Motor France III -tuomiot, "joihin komissio ei ole hakenut muutosta, muodostavat perustan sellaista oikeudellista todellisuutta ilmentäville toteamuksille ja päättelyille, jota ei voida jättää huomioon ottamatta tai vääristellä taikka riitauttaa". Valittajat viittaavat tässä yhteydessä kyseisten tuomioiden muutamiin kohtiin, joista ilmenisi tarve näyttää toteen, ettei kantelujen kohteina olleilla maahantuojilla ollut "minkäänlaista itsenäistä asemaa" eikä "minkäänlaista toimintavapautta", ettei olemassa ole sellaista lainsäädäntöä tai sääntelyä, jolla maahantuojien markkinaosuuksia rajoitettaisiin, ja että samat maahantuojat ovat "kaupallisena valintana" osallistuneet järjestelyyn ja saaneet "vastikkeeksi" omaa toimintaansa rajoittavista "sitoumuksista" Ranskan viranomaisten tekemän päätöksen olla hyväksymättä muita japanilaisia automerkkejä kuin heidän merkkinsä.
38 Valittajat väittävät, että hyväksyessään valituksenalaisessa tuomiossa komission suullisessa käsittelyssä esittämän selityksen, jonka mukaan Ranskan viranomaiset pyrkivät muiden japanilaisten automerkkien maahantuontikieltoa koskevalla päätöksellä "rajoittamaan käyttöön otetusta politiikasta aiheutuvia epäkohtia", ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on "yksinkertaisesti pyyhkinyt pois aikaisemmin antamistaan kahdesta tuomiosta ilmenevän todellisuuden". Näin menetellessään se on arvioinut tosiseikkoja ilmeisen virheellisesti, "vääristellyt sanoja kuten järjestely, vastike, sitoumus - - tai kaupallinen valinta, joiden merkitys ei ole kevyesti muutettavissa", ja esittänyt "ristiriitaisia toteamuksia aivan kuin se ei olisi antanutkaan asiaa koskevia tuomioita ja kuin mitään oikeudellista tai tosiasiallista todellisuutta ei olisi olemassa".
39 Tältä osin on syytä todeta ensiksikin, että toisessa valitusperusteessaan valittajat moittivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta pääasiallisesti siitä, ettei se ole vahvistanut niitä toteamuksia, jotka se oli esittänyt Asia Motor France II- ja Asia Motor France III -tuomioissa eikä tästä syystä ollut kumonnut riidanalaista päätöstä katsomalla näiden toteamusten perusteella, että riidanalaisessa päätöksessä, samalla tavoin kuin aiemmin 5.12.1991 ja 13.10.1994 tehdyissä päätöksissäkin, oli tosiseikkoja koskeva arviointivirhe, joka oli saanut komission tekemään oikeudellisen virheen siltä osin, kuin kyse oli perustamissopimuksen 85 artiklan sovellettavuudesta kantelujen kohteena olevien maahantuojien menettelyyn.
40 Toiseksi on muistutettava, että tämän määräyksen 22 kohdasta ilmenee, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisessa tuomiossa selkeästi selvittänyt niitä uusia seikkoja, jotka olivat tulleet komission tietoon niissä täydentävissä tutkimuksissa, joita se oli suorittanut Asia Motor France III -tuomion seurauksena, ja joiden nojalla se oli voinut vieläpä perustellusti päätellä, että valittajien tekemät kantelut voitiin perusteettomina hylätä.
41 Kolmanneksi on syytä myös muistuttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan vain ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on toimivaltainen toisaalta määrittämään ratkaisun perustaksi asetettavan tosiseikaston, lukuun ottamatta sellaisia tapauksia, joissa määritetyn tosiseikaston paikkansapitämättömyys käy ilmi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle toimitetusta aineistosta, ja toisaalta arvioimaan tätä tosiseikastoa. Lukuun ottamatta sitä tapausta, että tuomioistuimelle esitetty selvitys on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, tosiseikaston arviointi ei näin ollen ole sellainen oikeuskysymys, joka sinänsä kuuluisi yhteisöjen tuomioistuimen valituksen yhteydessä harjoittaman valvonnan piiriin (asia C-237/98 P, Dorsch Consult v. neuvosto ja komissio, tuomio 15.6.2000, Kok. 2000, s. I-4549, 35 kohta ja asia C-44/00, Sodima v. komissio, määräys 13.12.2000, Kok. 2000, s. I-11231, 38 kohta).
42 On siis pakko todeta, että valittajat eivät ole millään tavoin riitauttaneet niiden uusien seikkojen oikeellisuutta, joihin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perustanut arvionsa siitä, että komissio oli riidanalaisessa päätöksessä perustellusti hylännyt käsiteltävinään olleet kantelut.
43 Näin ollen myös toinen valitusperuste on selvästi perusteettomana hylättävä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kieltäytyminen määräämästä, että kantajille varattaisiin mahdollisuus vahingonkorvauskanteen nostamiseen komissiota vastaan
44 Tältä osin riittää kun muistutetaan, että sen lisäksi, että valituksessa on ilmoitettava täsmällisesti ne kohdat, joita kumottavaksi vaaditun tuomion osalta arvostellaan, siinä on myös ilmoitettava ne oikeudelliset perusteet ja perustelut, joihin erityisesti halutaan vedota tämän vaatimuksen tueksi (em. asia Sodima v. komissio, määräyksen 39 kohta).
45 On siis huomattava, että pelkällä toteamuksella, jonka mukaan valittajat eivät "ymmärrä, mikä esti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta määräämästä, että valittajille varattaisiin oikeus itsenäisen vahingonkorvauskanteen nostamiseen EY 288 artiklan nojalla" valittajat eivät ole täyttäneet edellisessä kohdassa todettua edellytystä.
46 Tästä seuraa, että valitus on jätettävä tutkittavaksi ottamatta siltä osin, kuin se koskee sitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kieltäytyi hyväksymästä valittajien vaatimusta siitä, että niille olisi varattava oikeus vahingonkorvauskanteen nostamiseen komissiota vastaan.
47 Kaikesta edellä lausutusta seuraa, että valitus on osittain sellainen, että sen tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat, ja osittain selvästi perusteeton, joten se on näin ollen työjärjestyksen 119 artiklan nojalla hylättävä.
Päätökset oikeudenkäyntikuluista
Oikeudenkäyntikulut
48 Työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdassa, jota 118 artiklan perusteella sovelletaan valituksen käsittelyyn, määrätään, että asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut, että valittajat velvoitetaan korvaamaan sen oikeudenkäyntikulut ja koska viimeksi mainitut ovat hävinneet asian, heidät on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto)
on määrännyt seuraavaa:
1) Valitus hylätään.
2) Asia Motor France SA, Jean-Michel Cesbronin yrityksen selvitysmiehenä toimiva André-François Bach ja Monin automobiles SA velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.