Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL RIMVYDAS NORKUS
prezentate la 15 ianuarie 2026(1)
Cauza C‑657/24
Kyberg Pharma Vertriebs‑GmbH
împotriva
Schutzverband gegen Unwesen in der Wirtschaft eV
[cerere de decizie preliminară formulată de Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție, Germania)]
„ Trimitere preliminară – Apropierea legislațiilor – Siguranță alimentară – Mențiuni de sănătate – Condiții specifice de utilizare – Obligații privind etichetarea – Supliment alimentar care face obiectul unei publicități scrise ”
1.        Prezenta cauză privește interpretarea normelor în materie de etichetare și de publicitate pentru produsele alimentare, în special pentru suplimentele alimentare, pe care trebuie să le respecte operatorii din sectorul alimentar care doresc să aplice mențiuni de sănătate pe produsele lor. Întrebările adresate de instanța de trimitere invită Curtea să stabilească, pe de o parte, dacă aceste norme impun respectarea obligațiilor de informare, care trebuie să însoțească aceste mențiuni de sănătate, numai în ceea ce privește etichetarea produselor alimentare și, pe de altă parte, dacă noțiunea de „etichetă” o include pe cea de „publicitate”, în special în formă scrisă.
I.      Cadrul juridic
2.        În cadrul prezentei cauze sunt relevante considerentul (17), articolul
2 litera (a), articolul
6 alineatele (2) și (3), articolul
7 primul paragraf și articolul
8 din Directiva 2002/46/CE(2), articolul
2 litera (a) din Directiva 2006/114/CE(3), considerentele (1)-(4), (9), (10) și (19), articolul
1 alineatele (1) și (2), articolul
2 alineatul
(1) litera (d) și alineatul (2) punctele 1 și 5, articolele 3-7 și articolele 10-17 din Regulamentul (CE) nr. 1924/2006(4), considerentul (10), articolul
1 alineatele (1) și (2), articolul
2 alineatul
(1) litera (g), articolul
7 ultimul paragraf, articolul
14 alineatul
(1), articolul
53 alineatele (1) și (2) din Regulamentul (UE) nr. 1169/2011(5), precum și punctul 2 din anexa la Decizia de punere în aplicare 2013/63/UE(6).
II.    Situația de fapt din litigiul principal, întrebările preliminare și procedura în fața Curții
3.        Societatea Kyberg Pharma comercializează, sub formă de capsule compuse în special din glucomannan (mannan de konjac), un supliment alimentar (denumit în continuare „produsul în cauză”) al cărui ambalaj conține o precizare care subliniază importanța unei alimentații variate și echilibrate și a unui stil de viață sănătos.
4.        În cursul anului 2020, societatea Kyberg Pharma a difuzat, în presa scrisă, un anunț publicitar pentru promovarea produsului în cauză, recurgând în special la următoarele mențiuni: „Slăbește în mod sănătos” și „Glucomannanul contribuie la slăbit în cadrul unei alimentații hipocalorice”. Părțile din litigiul principal nu contestă că acest anunț nu conținea precizarea indicată la punctul precedent din prezentele concluzii.
5.        Întrucât consideră că aceste mențiuni ar fi trebuit să fie însoțite de informațiile enumerate la articolul 10 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1924/2006, Schutzverband gegen Unwesen in der Wirtschaft eV, o asociație profesională de drept german care, potrivit statutului său, are ca misiune combaterea concurenței neloiale, a introdus la Landgericht München (Tribunalul Regional din München, Germania) o acțiune având ca obiect, printre altele, obligarea Kyberg Pharma să înceteze, sub sancțiunea plății de penalități cominatorii, să promoveze produsul în cauză în cadrul comerțului și în scopuri publicitare prin utilizarea mențiunilor în discuție în litigiul principal, fără a indica însă importanța unei alimentații variate și echilibrate și a unui stil de viață sănătos.
6.        Întrucât Landgericht München (Tribunalul Regional din München) a admis această acțiune, Kyberg Pharma a declarat apel împotriva hotărârii la Oberlandesgericht München (Tribunalul Regional Superior din München), care a fost respins prin hotărârea din 20 iulie 2023.
7.        Kyberg Pharma a formulat recurs împotriva hotărârii Oberlandesgericht München (Tribunalul Regional Superior din München) la Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție, Germania), care este instanța de trimitere.
8.        Instanța de trimitere consideră că soluționarea căii de atac cu care este sesizată depinde de aspectul dacă articolul
10 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1924/2006 trebuie interpretat în sensul că Kyberg Pharma a îndeplinit obligația de informare care îi revine în temeiul acestei dispoziții prin faptul că a indicat, pe ambalajul produsului în cauză, informația prevăzută la această dispoziție sau dacă Kyberg Pharma era de asemenea obligată să includă această informație în anunțul publicitar destinat promovării produsului său.
9.        În aceste condiții, Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      Articolul 10 alineatul (2) din Regulamentul [nr. 1924/2006]
trebuie interpretat în sensul că noțiunea de «etichetă» a unui produs alimentar cuprinde și publicitatea scrisă, cu consecința că, prin utilizarea unei mențiuni de sănătate în publicitatea scrisă, trebuie îndeplinite în publicitate obligațiile de informare prevăzute la acest articol?
2)      Articolul 10 alineatul (2) din Regulamentul [nr. 1924/2006] trebuie interpretat în sensul că, atunci când în publicitate se utilizează mențiuni de sănătate, obligațiile de informare prevăzute la acest articol trebuie îndeplinite în publicitate și în cazul în care eticheta produsului alimentar cuprinde informațiile necesare?”
10.      Decizia de trimitere din 26 septembrie 2024 a fost primită la grefa Curții la 9 octombrie 2024. Părțile din litigiul principal, precum și Comisia Europeană au prezentat observații scrise. În temeiul articolului 76 alineatul (2) din Regulamentul său de procedură, Curtea a decis să nu organizeze o ședință de audiere a pledoariilor.
III. Analiză
A.      Observații introductive
11.      Înainte de a începe analiza juridică, apreciem că este util să formulăm câteva observații introductive pentru o mai bună înțelegere a întrebărilor adresate în prezenta cauză.
12.      În acest sens, trebuie să se menționeze că prezenta analiză va porni de la premisa reținută de instanța de trimitere în cererea sa de decizie preliminară, potrivit căreia produsul în cauză este un produs alimentar sub forma unui supliment alimentar.
13.      În primul rând, având în vedere caracterul tehnic al reglementării aplicabile în prezenta cauză, este necesar să se descrie pe scurt cadrul juridic relevant.
14.      În temeiul articolului
1 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1924/2006, acesta se aplică mențiunilor nutriționale și de sănătate formulate în cadrul comunicărilor comerciale referitoare la produsele alimentare care urmează să fie livrate ca atare consumatorului final, inclusiv, astfel cum rezultă din articolul
2 alineatul
(1) litera (b) din acest regulament coroborat cu articolul
2 litera (a) din Directiva 2002/46, la suplimentele alimentare.
15.      Regulamentul nr. 1924/2006, care prevede norme specifice care trebuie respectate pentru a putea utiliza mențiuni nutriționale și de sănătate referitoare la produsele alimentare care urmează să fie livrate ca atare consumatorului, urmărea, de la bun început, să completeze Directiva 2000/13/CE(7), care cuprindea dispoziții generale, printre altele, în materie de etichetare(8). Această directivă a fost abrogată prin Regulamentul nr. 1169/2011(9), care a codificat și a simplificat, într‑un singur text, legislația în materie de etichetare a produselor alimentare și, în general, în materie de informare a consumatorilor cu privire la aceste produse(10). Astfel, ca instrument juridic complementar, în măsura în care mențiunile pe care le vizează sunt informații cu privire la produsele alimentare, inclusiv la suplimentele alimentare, Regulamentul nr. 1924/2006 trebuie interpretat în lumina Regulamentului nr. 1169/2011.
16.      Cu titlu suplimentar, adăugăm că, având în vedere natura lor specială, suplimentele alimentare intră și sub incidența unui regim juridic specific, stabilit de Directiva 2002/46. În această privință, Regulamentul nr. 1169/2011 prevede, la articolul
29 alineatul
(1) litera (a), că normele privind informațiile care trebuie să figureze în declarația nutrițională prevăzute de acest regulament nu se aplică suplimentelor alimentare. Astfel, aceste informații sunt furnizate în conformitate cu articolul 8 din Directiva 2002/46. Totuși, aceste instrumente juridice sunt interpretate în mod complementar, cu excepția cazului în care prevăd o excepție expresă în ceea ce privește aplicarea altor norme în materie de etichetare și de informare privind produsele alimentare(11).
17.      În al doilea rând, trebuie să se prezinte natura specială a informațiilor pe care le constituie mențiunile în cauză.
18.      În general, articolul
2 alineatul
(2) punctul 1 din Regulamentul nr. 1924/2006 definește o mențiune ca fiind „orice mesaj sau reprezentare care nu este obligatoriu(ie) în temeiul legislației comunitare sau naționale, inclusiv reprezentarea sub formă de imagini, reprezentarea grafică sau simbolică, indiferent de formă, care afirmă, sugerează sau implică faptul că un produs alimentar are caracteristici deosebite”. Elementele care ne atrag atenția în mod special la lectura coroborată a acestor definiții sunt următoarele. Mențiunea este, înainte de toate, o informație facultativă (sau care nu este obligatorie) referitoare la caracteristicile deosebite ale unui produs alimentar. Cu alte cuvinte, această informație este furnizată numai în mod voluntar de operatorul din sectorul alimentar, dar ea nu este impusă de legislația Uniunii(12).
19.      Mențiunile de sănătate, vizate în prezenta cauză, sunt definite la articolul
2 alineatul
(2) punctul 5 din Regulamentul nr. 1924/2006 ca fiind „orice mențiune care declară, sugerează sau implică că există o relație între o categorie de produse alimentare, un produs alimentar sau unul din constituenții săi și sănătate”. Potrivit Curții, este vorba despre o noțiune largă(13).
20.      Acestea fiind precizate și pentru o mai bună înțelegere a cadrului întrebărilor adresate în prezenta cauză, considerăm că un alt element implicit definițiilor citate anterior este deosebit de important, și anume scopurile în care sunt utilizate aceste mențiuni. În această privință, reiese deja din lucrările pregătitoare ale Regulamentului nr. 1924/2006 că, deși recunoștea efectul favorabil, în ceea ce privește transmiterea informațiilor către consumatori, al evoluției utilizării mențiunilor, legiuitorul Uniunii lua în considerare faptul că mențiunile servesc și drept argument de vânzare(14).
21.      În plus, numeroase surse observă tendințe care se intensifică în mod constant de mai mulți ani, în special eforturile considerabile depuse de operatorii din sectorul alimentar pentru a atrage atenția consumatorilor asupra produselor lor, care ar prezenta avantaje pentru nutriție sau sănătate, încercând să se diferențieze de concurenții lor sau chiar să pună în valoare inovațiile lor în domeniul alimentar(15).
22.      În această privință, considerentul (19) al Regulamentului nr. 1924/2006 recunoaște imaginea pozitivă pe care o pot conferi produselor alimentare mențiunile nutriționale și de sănătate și impactul potențial pe care aceste produse alimentare îl pot avea asupra obiceiurilor alimentare și a cantităților globale de nutrienți absorbite. Curtea a concluzionat de asemenea că mențiunile respective orientează alegerile alimentare ale consumatorilor(16).
23.      Se constată, așadar, că Regulamentul nr. 1924/2006 constituie, înainte de toate, un instrument juridic important pentru reglementarea utilizării mențiunilor, printre altele, de sănătate, utilizate în scopul promovării produselor alimentare în rândul consumatorilor. Totuși, deși este un instrument important de protecție a consumatorilor, acest regulament urmărește de asemenea să creeze condiții de concurență egale în industria alimentară(17) și, prin urmare, să echilibreze aceste două obiective de natură diferită prin instituirea unor norme care trebuie respectate pentru a putea utiliza aceste mențiuni.
24.      Astfel, pentru a fi autorizate, mențiunile vizate de Regulamentul nr. 1924/2006 trebuie să îndeplinească condițiile generale prevăzute în capitolul II din acest regulament. Mențiunile de sănătate, care ne interesează în speță, trebuie să respecte și condițiile specifice prevăzute în capitolul IV din regulamentul menționat(18). Articolul
10 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1924/2006, a cărui interpretare este solicitată de instanța de trimitere în prezenta cauză, se află în acest din urmă capitol, care trebuie analizat în continuare în cadrul întrebărilor preliminare.
B.      Cu privire la întrebările preliminare
25.      Prin intermediul primei întrebări preliminare, instanța de trimitere ridică problema domeniului de aplicare al noțiunii de „etichetă” a unui produs alimentar în sensul articolului
10 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1924/2006. Mai precis, în măsura în care această instanță solicită să se stabilească dacă noțiunea de „etichetă” o cuprinde și pe cea de „publicitate” în formă scrisă, este vorba despre delimitarea acestor două noțiuni în legislația care reglementează mențiunile de sănătate.
26.      Prin intermediul celei de a doua întrebări preliminare, instanța de trimitere ridică problema domeniului de aplicare al obligațiilor de informare prevăzute la articolul
10 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1924/2006 și în special dacă aceste obligații trebuie respectate în publicitate atunci când sunt deja îndeplinite în ceea ce privește etichetarea produsului alimentar în cauză.
27.      Cu alte cuvinte, întrebările preliminare privesc întinderea obligațiilor de informare. Prin urmare, acestea trebuie examinate împreună. Însă, întrucât domeniul de aplicare al noțiunii de „etichetă” se dovedește a fi pertinent după stabilirea celui al obligațiilor de informare prevăzute la articolul
10 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1924/2006, considerăm oportun să începem prezenta analiză juridică cu acest domeniu de aplicare al obligațiilor de informare.
1.      Cu privire la domeniul de aplicare al obligațiilor de informare
28.      Din modul de redactare și din structura gramaticală a articolului
10 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1924/2006 reiese că acesta condiționează respectarea obligațiilor de informare, printre altele, în publicitatea unui produs alimentar de lipsa etichetării acestuia din urmă.
29.      Astfel, articolul
10 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1924/2006 indică, în prima parte a frazei, și anume „[m]ențiunile de sănătate nu sunt permise decât dacă următoarele informații sunt incluse pe etichete”, că obligațiile de informare trebuie să fie respectate în ceea ce privește etichetarea. Numai în lipsa acestei etichetări obligațiile de informare trebuie să fie îndeplinite în cadrul precizat în a doua parte a frazei, și anume „sau dacă nu există astfel de etichete, în prezentare și publicitate”. Așadar, ideea unei condiționări a respectării obligațiilor de informare, printre altele în publicitatea produsului alimentar, de lipsa etichetării este introdusă prin expresia „dacă nu există astfel de etichete”.
30.      Conjuncția coordonatoare „sau” în fața expresiei „dacă nu există astfel de etichete” de la articolul
10 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1924/2006 nu poate conduce, în opinia noastră, la interpretarea potrivit căreia obligația de comunicare a informațiilor pe etichete și, printre altele, în publicitate ar fi alternativă, în caz contrar această din urmă expresie fiind lipsită de orice sens logic. Astfel, ținând seama de expresia „dacă nu există astfel de etichete” care o urmează, această conjuncție coordonatoare trebuie considerată excluzivă, și anume că este vorba despre comunicarea informațiilor precizate la acest articol
10 alineatul
(2) fie pe etichete, fie în prezentarea sau în publicitatea produselor alimentare(19).
31.      În aceste condiții, arătăm, asemenea instanței de trimitere, că versiunile lingvistice ale articolului
10 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1924/2006 prezintă diferențe în utilizarea conjuncțiilor coordonatoare în a doua parte a frazei. Astfel, versiunea în limba franceză („la présentation du produit ou de la publicité faite pour celui‑ci”) utilizează conjuncția coordonatoare „sau” între termenii „prezentare” și „publicitate”, ceea ce sugerează că se lasă o anumită marjă de apreciere operatorilor din sectorul alimentar pentru îndeplinirea obligațiile de informare atunci când un produs alimentar nu poartă etichetă. În consecință, informațiile prevăzute la articolul
10 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1924/2006 ar trebui să figureze în acest caz fie în prezentarea, fie în publicitatea acestui produs alimentar.
32.      În schimb, versiunile în limbile, printre altele, germană („die Aufmachung der Lebensmittel und die Lebensmittelwerbung”), engleză („the presentation and advertising”), spaniolă („en la presentación y la publicidad”) și lituaniană („pateikime ir
reklamoje”)(20) utilizează conjuncția coordonatoare „și” între termenii „prezentare” și „publicitate”. Această conjuncție sugerează astfel că, în lipsa unei etichete care să conțină mențiunile obligatorii, acestea trebuie să figureze atât în prezentarea produsului, cât și în publicitate.
33.      Deși trebuie, desigur, să se admită că diferența lingvistică este evidentă, ea nu este totuși determinantă dat fiind că, oricare ar fi versiunea lingvistică, modul de redactare a articolului
10 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1924/2006 indică, în prima parte a frazei, că respectarea obligațiilor de informare în cazul indicării unor mențiuni de sănătate se impune, înainte de toate, pe eticheta unui produs alimentar. În schimb, dacă nu există o astfel de etichetă, aceste obligații trebuie să fie îndeplinite, printre altele, în publicitatea produsului alimentar, în conformitate cu a doua parte a frazei din această dispoziție. Utilizarea conjuncțiilor coordonatoare „și” ori „sau” înaintea termenului „publicitate” în diferitele versiuni lingvistice nu are incidență asupra faptului că acest termen face parte din a doua parte a frazei, de care trebuie să se țină seama numai în lipsa etichetei unui produs alimentar. Or, este cert că, în cauza principală, produsul în cauză poartă o etichetă pe care figurează mențiunea obligatorie care indică importanța unei alimentații variate și echilibrate și a unui stil de viață sănătos. Astfel, lipsa acestei mențiuni este reproșată producătorului numai în publicitatea produsului respectiv, care face parte din a doua parte a frazei.
34.      În orice caz, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, formularea utilizată în una dintre versiunile lingvistice ale unei dispoziții de drept al Uniunii nu poate constitui singurul temei pentru interpretarea acestei dispoziții și nici nu se poate atribui respectivei formulări un caracter prioritar în raport cu celelalte versiuni lingvistice. Astfel, dispozițiile dreptului Uniunii trebuie interpretate și aplicate în mod uniform, în lumina versiunilor existente în toate limbile Uniunii. În caz de neconcordanță între diferitele versiuni lingvistice ale unui text de drept al Uniunii, dispoziția în cauză trebuie să fie interpretată în funcție de contextul și de finalitatea reglementării din care face parte(21). Or, în opinia noastră, contextul și finalitatea Regulamentului nr. 1924/2006 confirmă interpretarea literală a articolului 10 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1924/2006, potrivit căreia obligațiile de informare trebuie, înainte de toate, să fie respectate pe eticheta unui produs alimentar și numai în lipsa acesteia trebuie respectate, printre altele, în publicitatea produsului respectiv.
35.      În ceea ce privește contextul în care se înscriu obligațiile de informare prevăzute la articolul
10 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1924/2006, trebuie să se arate următoarele.
36.      Este adevărat, astfel cum subliniază instanța de trimitere în cererea sa de decizie preliminară, că considerentul (4) al Regulamentului nr. 1924/2006 precizează că acest regulament ar trebui „să se aplice tuturor mențiunilor nutriționale și de sănătate făcute în comunicările comerciale, inclusiv, inter alia, în publicitatea generică la produse alimentare și campaniile de promovare, cum sunt cele finanțate integral sau parțial de autoritățile publice”. În această privință, trebuie să se adauge că articolul
1 alineatul
(2) din regulamentul menționat prevede de asemenea că domeniul său de aplicare include „comunicăril[e] comerciale, fie că apar la etichetarea, prezentarea sau publicitatea produselor alimentare”.
37.      Totuși, așa cum reiese din dispozițiile sus‑menționate ale Regulamentului nr. 1924/2006, acestea privesc mențiunile de sănătate ca atare. Nu se poate deduce de aici că normele referitoare la informațiile care trebuie să însoțească aceste mențiuni au aceeași soartă. Astfel, după cum indică articolul
10 alineatul
(1) din acest regulament, pentru a fi autorizate, mențiunile de sănătate trebuie să respecte cerințele generale din capitolul II, intitulat „Principii generale”, și cerințele specifice din capitolul IV, care privește „[m]ențiuni de sănătate”. În special, aceste mențiuni trebuie să fie autorizate în conformitate cu regulamentul respectiv și să fie incluse în listele de mențiuni autorizate prevăzute la articolele 13 și 14 referitoare la „[m]ențiuni de sănătate altele decât cele care se referă la reducerea riscului de îmbolnăvire” și, respectiv, la „[m]ențiuni privind reducerea riscului de îmbolnăvire”. Cu alte cuvinte, este vorba despre condiții legate de mențiunile de sănătate în sine, iar nu de informațiile care trebuie să le însoțească și mai ales nu de locul în care astfel de informații trebuie să figureze în mod obligatoriu. Așadar, în opinia noastră, în aceasta rezidă diferența dintre, pe de o parte, normele specifice prevăzute la articolul
10 alineatul
(1) din Regulamentul nr. 1924/2006, referitoare la mențiunile de sănătate în sine, și, pe de altă parte, normele specifice aplicabile informațiilor care trebuie să însoțească aceste mențiuni pentru ca ele să poată fi autorizate, prevăzute la articolul
10 alineatul
(2) din regulamentul respectiv.
38.      În plus, articolul
10 alineatul
(4) din Regulamentul nr. 1924/2006 prevede în mod expres posibilitatea de a adopta orientări privind punerea în aplicare a articolului respectiv. Acesta este motivul pentru care apreciem că Decizia de punere în aplicare 2013/63 constituie un element important al interpretării contextuale a articolului
10 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1924/2006.
39.      Or, anexa la Decizia de punere în aplicare 2013/63 prevede în mod expres că articolul
10 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1924/2006 impune menționarea informațiilor obligatorii pe eticheta produselor alimentare pentru care se face mențiunea de sănătate. Dacă nu există astfel de etichete, aceste informații obligatorii sunt furnizate în publicitatea și prezentarea produsului alimentar(22). Astfel, acest lucru se explică în lumina obiectivelor vizate atât de Regulamentul nr. 1924/2006 însuși, cât și de alte instrumente juridice referitoare la etichetarea produselor alimentare, printre care în special Regulamentul nr. 1169/2011, pe care Regulamentul nr. 1924/2006 îl completează. Aceste instrumente juridice asigură buna funcționare a pieței interne, oferind în același timp un nivel ridicat de protecție a consumatorilor prin punerea la dispoziția lor a informațiilor necesare referitoare la produsele alimentare pentru ca aceștia din urmă să poată face alegeri de cumpărare în cunoștință de cauză(23).
40.      Instanța de trimitere are îndoieli că obiectivul privind nivelul ridicat de protecție poate fi atins în ceea ce privește, printre altele, produsele alimentare comercializate online, cu excepția cazului în care publicitatea acestora cuprinde informațiile obligatorii.
41.      În această privință, subliniem că Regulamentul nr. 1924/2006 nu conține dispoziții referitoare la autorizarea indicării mențiunilor de sănătate pe produsele alimentare în funcție de locul în care acestea sunt vândute, și anume într‑un loc de vânzare fizică sau la distanță. Astfel, normele în materie de autorizare se aplică având în vedere informația furnizată, și anume de fiecare dată când în cadrul unei comunicări comerciale referitoare la un produs alimentar figurează o mențiune nutrițională sau de sănătate și în cazul în care acest produs alimentar urmează să fie livrat ca atare consumatorului final(24). În rest, pentru ca consumatorul să poată face o alegere alimentară în deplină cunoștință de cauză, este important ca informațiile obligatorii să fie puse la dispoziția sa înainte de cumpărare.
42.      Prin urmare, în acest sens trebuie interpretate, printre altele, normele referitoare la punerea la dispoziție și amplasarea informațiilor obligatorii și normele privind vânzarea la distanță, prevăzute la articolul
12 și la articolul
14 din Regulamentul nr. 1169/2011, care sunt amintite la punctul 2.1 litera (b) din anexa la Decizia de punere în aplicare 2013/63. În special, articolul
12 din Regulamentul nr. 1169/2011 prevede principiul potrivit căruia consumatorul trebuie să dispună întotdeauna de informațiile obligatorii referitoare la un produs alimentar înainte de a alege. Potrivit articolului
14 din acest regulament, în cazul unei vânzări la distanță, aceste informații trebuie să apară pe suportul de vânzare la distanță sau să fie furnizate prin alte mijloace corespunzătoare identificate de operatorul din sectorul alimentar. Acest regim special se aplică și vânzării la distanță a produselor alimentare care poartă mențiuni de sănătate.
43.      În această privință, punctul 2.1 litera (b) din anexa la Decizia de punere în aplicare 2013/63 adaugă că, în cazul în care, în cadrul vânzării la distanță a produselor alimentare care poartă mențiuni de sănătate, accesul la etichetare este limitat(25), aceste informații trebuie să fie incluse de asemenea în prezentarea și publicitatea produselor respective. Însă, din dispozițiile citate anterior reiese în mod clar că acestea din urmă privesc cazul specific al unei vânzări la distanță, care nu se poate extinde automat la orice vânzare de produse alimentare care poartă mențiuni de sănătate. Astfel, acesta nu poate modifica regimul general al obligațiilor de informare prevăzut la articolul
10 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1924/2006.
44.      Amintim că consumatorii manifestă interes pentru relația dintre alimentație și sănătate, precum și pentru alegerea unei alimentații adecvate, adaptate necesității fiecăruia(26). În această privință, trebuie să se considere că etichetarea constituie un mijloc important pentru informarea lor. Astfel, o etichetare „adecvată poate ajuta consumatorii să adopte un regim alimentar sănătos și îi poate încuraja să facă alegeri bune”(27) pentru sănătatea lor. Așadar, pentru o protecție ridicată a consumatorilor în domeniul alimentației, potrivit legiuitorului Uniunii, etichetarea este cea care trebuie să servească comunicării către consumatori a informațiilor esențiale aferente produselor alimentare(28). Astfel, publicitatea intervine numai în plan secundar pentru a remedia lipsa etichetării și a informațiilor esențiale referitoare la produsul alimentar care trebuie să figureze pe etichetă înainte de cumpărare.
45.      Respectarea obligațiilor de informare pe etichetă
și, numai în lipsa acesteia, printre altele, în publicitate se explică și din punct de vedere practic. Astfel, deși, desigur, publicitatea poate apărea în punctele de vânzare a produselor alimentare și, prin urmare, într‑o anumită proximitate în raport cu acestea(29), în general ea nu este percepută ca un mijloc de transmitere a informațiilor în proximitatea produselor alimentare. Publicitatea urmărește, desigur, să atragă atenția asupra produsului în cauză, dar este concepută și ca un instrument care urmărește să influențeze atitudinile consumatorilor și alegerile lor chiar înainte ca aceștia să se afle în fața produsului alimentar în sine. Tot în această logică, și anume de a permite publicității să își atingă scopul de a promova achiziționarea, și în conformitate cu obiectivul Regulamentului nr. 1924/2006, care urmărește nu numai să asigure un nivel ridicat de protecție a consumatorilor, ci și să asigure funcționarea eficientă a pieței interne, apreciem că este de înțeles ca operatorii din sectorul alimentar să fie scutiți de respectarea obligațiilor de informare prevăzute la articolul
10 alineatul
(2) din acest regulament în publicitate, din moment ce informațiile necesare figurează pe eticheta care se află, în principiu, în proximitatea produsului alimentar(30).
46.      Prin urmare, considerăm că obligațiile de informare în sensul articolului
10 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1924/2006 trebuie să fie respectate pe etichetele produselor alimentare și numai dacă nu există astfel de etichete trebuie să fie respectate, printre altele, în publicitatea pentru produsele alimentare.
47.      Odată stabilită întinderea obligațiilor de informare în temeiul articolului
10 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1924/2006, este necesar să se analizeze în continuare dacă noțiunea de „etichetă” a produselor alimentare, în sensul acestui articol, o cuprinde pe cea de „publicitate”, în special scrisă, astfel încât respectarea obligațiilor privind etichetarea presupune și indicarea în publicitatea respectivă
a informațiilor prevăzute de acest articol.
2.      Cu privire la delimitarea noțiunilor de „etichetă” și de „publicitate”
48.      În această privință, menționăm că articolul
10 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1924/2006, care, astfel cum indică titlul său, prevede condițiile specifice referitoare la utilizarea mențiunilor de sănătate, nu definește noțiunile de „etichetă” și de „publicitate”. Potrivit acestui articol, care enumeră condițiile care trebuie respectate pentru autorizarea comunicării mențiunilor de sănătate, astfel de mențiuni nu sunt permise, cu excepția cazului în care informațiile enumerate la articolul respectiv sunt incluse pe etichete sau, dacă nu există astfel de etichete, printre altele, în publicitatea produsului. Așadar, utilizarea expresiei „dacă nu există” sugerează existența unui raport de subsidiaritate între noțiunile vizate(31).
49.      În aceste condiții, articolul 10 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1924/2006 trebuie interpretat în coroborare cu articolul 2 alineatul (1) litera (d) din regulamentul respectiv. Această dispoziție face trimitere la definiția termenului „etichetare” prevăzută de Directiva 2000/13 și trebuie înțeleasă în prezent ca făcând trimitere la definiția prevăzută de Regulamentul nr. 1169/2011. Potrivit acestei definiții, etichetarea înseamnă „mențiunile, indicațiile, mărcile sau denumirile comerciale, imaginile sau semnele care se referă la un produs alimentar și care figurează pe orice ambalaj, document, anunț, etichetă, inel sau manșetă care însoțesc sau se referă la respectivul produs”(32). Este vorba despre o definiție largă, care include un număr mare de elemente vizuale care sunt de natură să furnizeze informații cu privire la un produs alimentar și a căror prezență pe o varietate de suporturi de informare, care fie însoțesc, fie se referă la produsul alimentar, constituie o condiție a calificării acesteia în sensul articolului 2 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul nr. 1924/2006 coroborat cu articolul 2 alineatul (2) litera (j) din Regulamentul nr. 1169/2011.
50.      În schimb, Regulamentul nr. 1924/2006 nu cuprinde nicio definiție a „publicității” și nici nu face trimitere la o astfel de definiție care ar fi conținută într‑un alt instrument juridic. Totuși, în măsura în care acest regulament completează Regulamentul nr. 1169/2011, apreciem că noțiunea de „publicitate” la care face referire acesta din urmă constituie un element al interpretării literale a articolului
10 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1924/2006(33).
51.      Potrivit articolului
2 alineatul
(1) litera (g) din Regulamentul nr. 1169/2011, definiția referitoare la „publicitate” la care trebuie să se facă trimitere atunci când sunt în discuție normele privind informarea consumatorilor cu privire la produsele alimentare este cea din Directiva 2006/114, și anume „orice formă de prezentare a unei activități comerciale, industriale, artizanale sau liberale în scopul promovării furnizării de bunuri sau servicii, inclusiv bunuri imobile, drepturi și obligații”(34). În această privință, Curtea a arătat deja că, având în vedere această definiție deosebit de largă, publicitatea se poate prezenta sub forme foarte variate și nu este nicidecum limitată la formele de publicitate clasică(35).
52.      În aceste condiții, problema care se ridică este dacă, având în vedere cele două definiții atât de largi ale „etichetării” și „publicității”, există o posibilitate de suprapunere parțială, fie și numai în ceea ce privește o formă de publicitate, și anume publicitatea scrisă, cu etichetarea. În acest sens, considerăm că interpretarea literală a articolului
10 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1924/2006 coroborat cu articolul
2 alineatul
(1) litera (d) din acest regulament și cu articolul
2 alineatul
(1) litera (g) din Regulamentul nr. 1169/2011 pledează împotriva unei asemenea concluzii. Astfel, trebuie să se observe că, pe de o parte, definiția noțiunii de „publicitate”, enunțată la punctul precedent, cuprinde toate formele de prezentare, printre care se poate cita publicitatea scrisă. Cu alte cuvinte, niciun element din textul articolelor citate anterior nu sugerează că o formă specifică de publicitate poate fi tratată diferit de celelalte, de exemplu din cauza eventualei sale suprapuneri cu alte definiții prevăzute de acest regulament.
53.      Pe de altă parte, a considera că forma scrisă a publicității intră în sfera noțiunii de „etichetare” ar avea ca rezultat neluarea în considerare a elementelor esențiale ale definițiilor acestor două noțiuni. Astfel, definiția legală a etichetării pune accentul pe natura unei varietăți de elemente care se referă la un produs alimentar și pe locul în care figurează acestea. Definiția legală a „publicității”, la rândul său, subliniază importanța scopului promoțional.
54.      În plus, contextul în care se situează articolul
10 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1924/2006 și obiectivele urmărite de acest regulament pledează de asemenea în favoarea unui răspuns negativ în ceea ce privește existența unei posibile suprapuneri între noțiunile în cauză.
55.      În ceea ce privește contextul articolului
10 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1924/2006, acesta confirmă existența unei delimitări între noțiunile de „etichetare” și de „publicitate”. Astfel, din ansamblul regulamentului respectiv reiese că acesta din urmă distinge noțiunile, printre altele, de „etichetare” și de „publicitate”. Chiar dacă regulamentul menționat nu ar enunța o definiție a noțiunii de „publicitate”, deși conține o referire la cea de „etichetare”, el utilizează aceste două noțiuni în mod distinct la mai multe articole. Astfel, articolul
1 din Regulamentul nr. 1924/2006, intitulat „Obiect și domeniu de aplicare”, prevede în mod expres, la alineatul (2), că acest regulament se aplică „mențiunilor nutriționale și de sănătate formulate în cadrul comunicărilor comerciale, fie că apar la etichetarea, prezentarea sau publicitatea produselor alimentare”. Articolul
3 din regulamentul menționat, care privește „[p]rincipii generale aplicabile tuturor mențiunilor”, prevede de asemenea aceste trei noțiuni în mod distinct, atunci când enunță că mențiunile de sănătate „nu pot fi folosite la etichetarea, prezentarea și publicitatea produselor alimentare introduse pe piața comunitară decât dacă sunt conforme cu dispozițiile prezentului regulament”. În plus, în măsura în care Regulamentul nr. 1924/2006 completează Regulamentul nr. 1169/2011, faptul că acesta din urmă definește noțiunile de „etichetare” și de „publicitate” în mod distinct dovedește, în opinia noastră, că acestea trebuie considerate ca având un domeniu de aplicare diferit(36).
56.      În plus, apreciem că Decizia de punere în aplicare 2013/63 prin care Comisia a adoptat orientări privind punerea în aplicare a condițiilor specifice pentru mențiunile de sănătate prevăzute la articolul 10 din Regulamentul nr. 1924/2006(37) aduce elemente utile reflecției. În special, punctul 2 din anexa la aceasta, referitor la „informații obligatorii care însoțesc mențiunile de sănătate autorizate”, stabilește o diferență între noțiunile de „etichetare” și de „publicitate” având în vedere scopurile lor. Astfel, potrivit acestui punct din anexă, etichetarea vizează livrarea produselor alimentare către consumatorul final, în timp ce publicitatea se referă la promovarea furnizării de produse alimentare de către operatorul din sectorul alimentar.
57.      Din ceea ce precedă reiese că etichetarea privește informații cu privire la produsul alimentar în atenția consumatorului pentru ca acesta să poată face o alegere în cunoștință de cauză la momentul cumpărării acestui produs. Cu alte cuvinte, ea urmărește să pună la dispoziția consumatorului informații esențiale cu privire la produsul alimentar pentru ca acesta să poată lua decizia sa alimentară în cunoștință de cauză(38).
58.      În schimb, în ceea ce privește publicitatea, aceasta urmărește să promoveze vânzarea produsului alimentar și să încurajeze cumpărarea. În acest sens, trebuie să se observe că publicitatea produsului alimentar se poate prezenta sub forme foarte variate în funcție, printre altele, de suportul său de difuzare(39), de mesajul transmis(40), de publicul‑țintă și de obiectivul care vizează în esență promovarea produsului, suscitarea interesului pentru o ofertă și încurajarea consumatorilor să cumpere. Desigur, nu este exclus ca, având în vedere această varietate de forme de publicitate, să poată exista o anumită apropiere între etichetare și publicitate, în special în ceea ce privește informația comunicată și forma în care aceasta este transmisă consumatorilor. Cu toate acestea, reiese în mod clar din contextul menționat anterior că aceste noțiuni au două logici diferite de comunicare a informației, una fiind informativă, în timp ce cealaltă este promoțională. În consecință, apropierea acestor două noțiuni pe baza informației utilizate (informația privind un produs alimentar) și forma transmiterii acestei informații (în speță, pe un suport scris) ar fi, în opinia noastră, artificială.
59.      Considerăm că această concluzie este de asemenea conformă cu obiectivul Regulamentului nr. 1924/2006, obiectiv de altfel transversal care este vizat nu numai de acest regulament, a cărui interpretare este solicitată în prezenta cauză, ci și de alte instrumente juridice pe care regulamentul menționat le completează, printre altele, Regulamentul nr. 1169/2011(41).
60.      Astfel cum prevede articolul
1 alineatul
(1) coroborat cu considerentul (1) al Regulamentului
nr. 1924/2006, acesta urmărește să asigure funcționarea eficientă a pieței interne oferind, în același timp, un nivel ridicat de protecție a consumatorilor și facilitând alegerea acestora prin introducerea pe piață a unor produse sigure și etichetate corespunzător. În plus, potrivit jurisprudenței, protecția sănătății figurează printre principalele finalități ale regulamentului respectiv(42). Acest obiectiv trebuie înțeles, în opinia noastră, în sensul că urmărește să asigure protejarea consumatorului împotriva, în speță, a mențiunilor de sănătate inexacte, nedovedite științific sau chiar înșelătoare, în condițiile în care sunt de natură să influențeze obiceiurile alimentare și cantitățile globale de nutrienți absorbite de acest consumator(43). Totuși, același obiectiv nu poate extinde domeniul de aplicare al normelor referitoare la etichetare la cele privind publicitatea, cu excepția cazului în care s‑ar contraveni voinței legiuitorului Uniunii de a stabili o delimitare între cele două noțiuni în discuție. Astfel, în mod evident, dacă legiuitorul Uniunii ar fi apreciat că aceste două noțiuni s‑ar suprapune, fie și numai în ceea ce privește etichetarea și publicitatea în formă scrisă, ar fi avut grijă să le desemneze în același mod în loc să le distingă, astfel cum procedează în Regulamentul nr. 1924/2006.
61.      De altfel, trebuie amintit că obiectivul Regulamentului nr. 1924/2006 are două componente, și anume asigurarea funcționării eficiente a pieței interne oferind, în același timp, un nivel ridicat de protecție a consumatorilor(44). Or, extinderea domeniului de aplicare al noțiunii de „etichetare” la cea de „publicitate” în formă scrisă ar risca, în opinia noastră, să eclipseze prima dintre aceste componente sau chiar să o compromită(45). Într‑un mod mai general, acest lucru ar risca să provoace insecuritate juridică în materie sau chiar să conducă la un rezultat absurd: dacă publicitatea scrisă ar intra în prezent în sfera noțiunii de „etichetare”, inversul ar fi, de asemenea, adevărat, și anume etichetarea ar putea intra în sfera noțiunii de „publicitate”? În special, de ce noțiunea de „etichetare” ar fi prioritară pentru a o include pe cea de „publicitate”, iar nu invers(46)? În opinia noastră, aceasta constituie un motiv în plus pentru a considera că suprapunerea respectivă ar fi artificială sau chiar că ar instrumentaliza normele prevăzute de Regulamentul nr. 1924/2006.
62.      În consecință, apreciem că noțiunea de „etichetare” nu o cuprinde pe cea de „publicitate”, indiferent de forma acesteia, în sensul articolului
10 alineatul
(2) coroborat cu articolul
2 alineatul
(1) litera (d) din Regulamentul nr. 1924/2006 și cu articolul
2 alineatul
(1) litera (g) din Regulamentul nr. 1169/2011.
63.      Pentru toate aceste motive, propunem să se răspundă la prima și la a doua întrebare preliminară că articolul
10 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1924/2006 trebuie interpretat în sensul că impune respectarea obligațiilor de informare pe etichetele produselor alimentare. Noțiunea de „etichetă” menționată la acest articol nu o include pe cea de „publicitate”, indiferent de forma acesteia. Dacă nu există astfel de etichete, trebuie să fie respectate obligațiile de informare, printre altele, în publicitatea produselor alimentare.
IV.    Concluzie
Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție, Germania) după cum urmează:
Articolul
10 alineatul
(2) din Regulamentul (CE) nr. 1924/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 20 decembrie 2006 privind mențiunile nutriționale și de sănătate înscrise pe produsele alimentare, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (UE) nr. 1047/2012 al Comisiei din 8 noiembrie 2012,
trebuie interpretat în sensul că
impune respectarea obligațiilor de informare pe etichetele produselor alimentare. Noțiunea de „etichetă” menționată la acest articol nu o include pe cea de „publicitate”, indiferent de forma acesteia. Dacă nu există astfel de etichete, trebuie să fie respectate obligațiile de informare, printre altele, în publicitatea produselor alimentare.
1      Limba originală: franceza.
2      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 10 iunie 2002 referitoare la apropierea legislațiilor statelor membre privind suplimentele alimentare (JO 2002, L 183, p. 51, Ediție specială, 13/vol. 36, p. 39).
3      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind publicitatea înșelătoare și comparativă (JO 2006, L 376, p. 21, Ediție specială, 15/vol. 18, p. 229).
4      Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 20 decembrie 2006 privind mențiunile nutriționale și de sănătate înscrise pe produsele alimentare (JO 2006, L 404, p. 9, Ediție specială, 15/vol. 18, p. 244, rectificare în JO 2007, L 12, p. 3), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (UE) nr. 1047/2012 al Comisiei din 8 noiembrie 2012 (JO 2012, L 310, p. 36).
5      Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 25 octombrie 2011 privind informarea consumatorilor cu privire la produsele alimentare, de modificare a Regulamentelor (CE) nr. 1924/2006 și (CE) nr. 1925/2006 ale Parlamentului European și ale Consiliului și de abrogare a Directivei 87/250/CEE a Comisiei, a Directivei 90/496/CEE a Consiliului, a Directivei 1999/10/CE a Comisiei, a Directivei 2000/13/CE a Parlamentului European și a Consiliului, a Directivelor 2002/67/CE și 2008/5/CE ale Comisiei și a Regulamentului (CE) nr. 608/2004 al Comisiei (JO 2011, L 304, p. 18), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (UE) 2015/2283 al Parlamentului European și al Consiliului din 25 noiembrie 2015 (JO 2015, L 327, p. 1).
6      Decizia de punere în aplicare a Comisiei din 24 ianuarie 2013 de adoptare a unor orientări privind punerea în aplicare a condițiilor specifice pentru mențiunile de sănătate prevăzute la articolul 10 din Regulamentul (CE) nr. 1924/2006 al Parlamentului European și al Consiliului (JO 2013, L 22, p. 25).
7      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 20 martie 2000 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la etichetarea și prezentarea produselor alimentare, precum și la publicitatea acestora (JO 2000, L 109, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 6, p. 9).
8      Considerentul (3) al Regulamentului nr. 1924/2006.
9      Astfel, orice trimitere făcută, în Regulamentul nr. 1924/2006, la Directiva 2000/13 trebuie considerată o trimitere la Regulamentul nr. 1169/2011, în conformitate cu articolul
53 din acest din urmă regulament.
10      Articolul 1 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1169/2011.
11      În această privință, considerentul (17) al Directivei 2002/46 precizează că aceasta din urmă se limitează la dispozițiile complementare necesare, întrucât dispozițiile generale și definițiile sunt stabilite de Directiva 2000/13 și, în prezent, de Regulamentul nr. 1169/2011.
12      Comunicarea acestor informații facultative face însă obligatorie indicarea altor informații, astfel cum prevede articolul
10 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1924/2006.
13      A se vedea în acest sens Hotărârea din 6 septembrie 2012, Deutsches Weintor, C‑544/10 (denumită în continuare „Hotărârea Deutsches Weintor”), EU:C:2012:526, punctele 35 și 36.
14      Propunere de regulament al Parlamentului European și al Consiliului privind mențiunile nutriționale și de sănătate înscrise pe produsele alimentare [COM(2003)424 final], punctul 9.
15      A se vedea în acest sens Nihoul, P., Van Nieuwenhuyze, E., „L’étiquetage des denrées alimentaires:
une pondération réussie entre intérêts contradictoires?”, în Journal de droit européen, anul 20 (2012), nr. 192, p. 237-243. Mai recent, a se vedea de asemenea Raportul special 23/2024 al Curții de Conturi, adoptat la 28 noiembrie 2024, referitor la „Etichetarea produselor alimentare în UE – Consumatorii se pot pierde în labirintul informațiilor” (JO C, C/2024/7194), în special punctele 7 și 47, în care se constată existența unei constante evoluții a practicilor de etichetare ale întreprinderilor din sectorul alimentar care caută noi modalități prin care să atragă consumatori.
16      Hotărârea Deutsches Weintor, punctul 37.
17      Considerentul (2) al Regulamentului nr. 1924/2006.
18      Apreciem că în cadrul prezentei cauze nu este necesară o descriere detaliată a acestor condiții generale și specifice, altele decât cele prevăzute la articolul
10 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1924/2006.
19      Considerăm că această interpretare poate fi confirmată și de alte versiuni lingvistice, de exemplu în limba engleză [„[h]ealth claims shall only be permitted if the following information is included in the labelling, or if no such labelling exists, in the presentation and advertising […]”] sau lituaniană [„[t]eiginiai apie sveikatingumą leidžiami tik tuo atveju, jei toliau nurodyta informacija yra pateikta etiketėje, o jei etiketės nėra – pateikime ir reklamoje […]”].
20      Sublinierea noastră.
21      A se vedea Hotărârea din 12 septembrie 2019, A ș.a., C‑347/17, EU:C:2019:720, punctul 38 și jurisprudența citată.
22      Punctul 2.1 literele (a) și (b) din anexa la Decizia de punere în aplicare 2013/63.
23      Articolul
1 alineatul
(1) din Regulamentul nr. 1924/2006 și articolul
1 alineatul
(1) din Regulamentul nr. 1169/2011.
24      Articolul 1 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1924/2006.
25      În această privință, observăm că, desigur, formularea din versiunea în limba franceză este oarecum ambiguă, în măsura în care utilizează expresia „le consommateur ayant difficilement accès à l’«étiquetage»”. Însă, celelalte versiuni lingvistice ale acestui punct 2.1 litera (b) din anexa la Decizia de punere în aplicare 2013/63 permit să se confirme că informațiile obligatorii prevăzute la articolul
10 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1924/2006 trebuie să fie comunicate pe alte suporturi atunci când accesul la etichetare este limitat (a se vedea, de exemplu, versiunile în limbile engleză: „[m]andatory information shall be available to the consumer before purchase and in the cases of distance selling where access to the «labelling» is restricted, mandatory information must be included in the presentation and advertising of the food, in the material supporting the distance selling whether this is a website, a catalogue, a leaflet, a letter, etc.”, spaniolă: „[l]a información obligatoria estará a disposición del consumidor antes de que se realice la compra y, en el caso de las ventas a distancia en las que el acceso al «etiquetado» está limitado, la información obligatoria deberá incluirse, en la presentación y la publicidad de los alimentos, en el soporte de la venta a distancia, ya se trate de un sitio web, de un catálogo, de un folleto, de una carta, etc.” și lituaniană: „[p]rivaloma informacija pateikiama vartotojui prieš perkant, o tais nuotolinės prekybos atvejais, kai prieiga prie «ženklinimo» yra ribota, privaloma informacija turi būti nurodyta «pateikime» bei «reklamoje» ir informacinėje medžiagoje, kuria naudojamasi prekiaujant nuotoliniu būdu, kaip antai, tinklalapyje, kataloge, informaciniame lapelyje, rašte ir t. t”.
26      Considerentul (10) al Regulamentului nr. 1169/2011.
27      COM(2006) 368 final.
28      Articolul 9 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1169/2011.
29      Avem în vedere în special afișele publicitare de la intrarea în supermarketuri sau cataloagele distribuite în aceste supermarketuri, de exemplu.
30      Aceasta nu aduce atingere posibilității operatorilor din sectorul alimentar de a indica informațiile respective în publicitate, deși nu sunt obligați să facă acest lucru.
31      A se vedea prin analogie Hotărârea din 7 iulie 2016, Ambisig, C‑46/15, EU:C:2016:530, punctul 33.
32      Articolul
2 alineatul
(2) litera (j) din Regulamentul nr. 1169/2011.
33      Această concluzie se impune, în opinia noastră, pentru motive de securitate juridică și de coerență în materie de etichetare a produselor alimentare.
34      Articolul
2 litera (a) din Directiva 2006/114.
35      Hotărârea din 11 iulie 2013, Belgian Electronic Sorting Technology, C‑657/11, EU:C:2013:516, punctul 35.
36      Cu titlu suplimentar, observăm că distincția dintre noțiunile de „etichetare” și de „publicitate” pare să poată fi dedusă, în mod indirect, deja din Directiva 2000/13, pe care Regulamentul nr. 1924/2006 o completa înainte de abrogarea acestei directive prin Regulamentul nr. 1169/2011. Astfel, directiva menționată făcea distincție între normele aplicabile fiecăreia dintre aceste noțiuni (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 iulie 2004, Douwe Egberts, C‑239/02, EU:C:2004:445, punctul 34).
37      A se vedea considerentul (37) al Regulamentului nr. 1924/2006 și articolul
10 alineatul
(4) din acesta.
38      Aceasta nu aduce atingere faptului că etichetarea poate conține și informații care pot fi considerate ca nefiind esențiale. Avem în vedere aici informații facultative precum, de exemplu, mențiunile de sănătate care, astfel cum s‑a explicat mai sus, desigur, informează consumatorul, dar au ca scop principal să îi atragă atenția și, in fine, să îl încurajeze să cumpere. Acesta din urmă este motivul pentru care comunicarea lor pe eticheta unui produs alimentar trebuie nu numai să fie susținută de date științifice [a se vedea articolul 5 alinatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 1924/2006], ci și, ținând seama de rolul lor promoțional, să fie însoțită de informațiile suplimentare prevăzute la articolul 10 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1924/2006, pentru a proteja consumatorii împotriva informațiilor înșelătoare și nesusținute.
39      De exemplu, o publicitate scrisă în anunțurile din ziare sau pe panourile publicitare, o publicitate audiovizuală la televizor sau la radio sau o publicitate digitală, precum adesea pe rețelele sociale.
40      De exemplu, în funcție de tonul și de intenția mesajului care pot fi informative, referitoare la caracteristicile produsului, persuasive, pentru a sublinia avantajele produsului în vederea convingerii consumatorului să cumpere, sau emoționale, pentru a suscita emoții de natură să influențeze cumpărarea.
41      Potrivit articolului
1 alineatul
(1) din Regulamentul nr. 1169/2011, acesta are ca obiectiv asigurarea unui înalt nivel de protecție a consumatorului în domeniul informațiilor referitoare la produsele alimentare, luând în considerare diferențele de percepție ale consumatorilor și nevoia acestora de informații și asigurând în același timp buna funcționare a pieței interne.
42      Hotărârea din 30 ianuarie 2020, Dr. Willmar Schwabe, C‑524/18, EU:C:2020:60, punctele 35 și 55, precum și jurisprudența citată.
43      Considerentele (14) și (19) ale Regulamentului nr. 1924/2006.
44      Articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1924/2006.
45      În această privință, publicitatea constituie, fără îndoială, un mijloc de a deschide debușee pe piața internă pentru bunuri și servicii, debușee de care atât consumatorii, cât și comercianții trebuie să aibă posibilitatea de a profita la maximum. Or, a constrânge un operator din sectorul alimentar să renunțe la o tehnică publicitară pe care o consideră deosebit de eficientă, în speță indicarea unei simple mențiuni de sănătate, ca urmare a unei suprapuneri între noțiunile de „etichetare” și de „publicitate” ar avea drept rezultat să împiedice aceste debușee și, în consecință, să aducă atingere funcționării eficiente a pieței interne.
46      În plus, operatorii din sectorul alimentar ar avea în prezent o posibilitate de a alege regimul juridic aplicabil? Ce consecințe ar risca să aibă o asemenea suprapunere asupra altor instrumente juridice care utilizează aceleași definiții? Acestea sunt doar câteva exemple de dificultăți practice pe care le‑ar determina admiterea unei suprapuneri între noțiunile de „etichetare” și de „publicitate” în formă scrisă.