62013CP0001
NIILO JÄÄSKINEN
FŐTANÁCSNOK ÁLLÁSFOGLALÁSA
Az ismertetés napja: 2014. május 13. (
1
)
1/13. sz. vélemény
Az Európai Bizottság vélemény iránti kérelme
„Az EUMSZ 218. cikk (11) bekezdése alapján előterjesztett vélemény iránti kérelem — Elfogadhatóság — A »tervezett megállapodás« fogalma — Nemzetközi megállapodások a polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés területén — A gyermekek jogellenes külföldre vitelének polgári jogi vonatkozásairól szóló 1980. október 25‑i Hágai Egyezmény — Az Európai Unió kizárólagos vagy megosztott hatásköre harmadik állam ezen egyezményhez való csatlakozásának elfogadására — Olyan nemzetközi megállapodás megkötése, amely az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdése értelmében érintheti az uniós jog közös szabályait, vagy azok alkalmazási körét megváltoztathatja — Az uniós szabályok által nagyrészt már szabályozott tárgykör — Az uniós jogszabályok egységes és koherens alkalmazásának, és az általuk létrehozott rendszer helyes működése sérelmének kockázata — Kapcsolat a 2201/2003 rendelettel”
Tartalomjegyzék
I – Bevezetés
II – A vélemény iránti kérelem háttere
III – A Bíróság előtti eljárás
IV – Az elfogadhatóságról
A – A vélemény iránti kérelem tárgyát képező okmányok minősítéséről
B – A szóban forgó nemzetközi megállapodások feleiről
C – A szóban forgó nemzetközi megállapodások előrehaladottságáról
V – Az ügy érdeméről
A – Bevezető megjegyzések
B – Az Unió kizárólagos külső hatáskörének az EUM‑Szerződés előtti ítélkezési gyakorlatból fakadó elhatárolási kritériumairól
C – Az ítélkezési gyakorlatban kialakított ezen elvek relevanciájának az EUMSZ hatálybalépését követő fennmaradásáról
D – A közös szabályok érintettségére vonatkozó szempontok jelen ügyben való alkalmazásáról
1. A szóban forgó nemzetközi megállapodások jellemzői
2. Közös szabályok fennállása a nemzetközi megállapodás hatálya alá tartozó tárgykörökben
3. A közös szabályok szóban forgó nemzetközi megállapodások általi érintettségének veszélye
VI – Végkövetkeztetések
I – Bevezetés
1.
A jelen állásfoglalás tárgya az Európai Bizottság által az EUMSZ 218. cikk (11) bekezdése alapján a Bíróság elé terjesztett vélemény iránti kérelem. (
2
) Ebben az ügyben a Bíróságnak azt a kérdést teszik fel, hogy egy harmadik államnak a gyermekek jogellenes külföldre vitelének polgári jogi vonatkozásairól szóló 1980. október 25‑i Hágai Egyezményhez (a továbbiakban: az 1980. évi Hágai Egyezmény, kihirdette: az 1986. évi 14. törvényerejű rendelet) (
3
) való csatlakozásának elfogadása az Európai Unió kizárólagos hatáskörébe tartozik‑e, vagy nem. A kérdés, amelynek tisztázására ily módon a Bíróságot kérik fel, különösen a Lisszaboni Szerződés által az Unió és a tagállamok közötti hatáskörmegosztás tekintetében bevezetett módosításokat illetően merül fel.
2.
Mindenekelőtt ki kell emelni, hogy az Unió valamennyi tagállama részese az 1980. évi Hágai Egyezménynek, az Unió maga pedig nem, mivel ez az egyezmény nem teszi lehetővé nemzetközi szervezetek csatlakozását. Mindazonáltal a Bizottság úgy vélte, hogy harmadik államok ezen egyezményhez való csatlakozásának a 38. cikkben előírt elfogadása az Unió kizárólagos külső hatáskörébe tartozik, tehát azt a tagállamoknak nem egyenként és saját nevükben, hanem egyidejűleg és az Unió érdekében kell kinyilvánítaniuk. A Bizottság által előterjesztett ilyen értelmű tanácsi határozat iránti javaslatokat a tagállamok nagy többsége elutasította, azzal, hogy ezek többsége már legalább egy említett harmadik állam csatlakozását elfogadta.
3.
Mind az Európai Unió Tanácsa, mind a jelen ügyben észrevételt előterjesztő szinte valamennyi (
4
) tagállam által vitatott megközelítésének igazolása érdekében az Európai Parlament által támogatott Bizottság előadja, hogy itt olyan nemzetközi megállapodás megkötéséről van szó, amely az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdése értelmében érintheti az uniós jog közös szabályait, vagy azok alkalmazási körét megváltoztathatja.
4.
Kiemelendő, hogy fennáll a párhuzamosság, sőt az ütközés veszélye a házassági ügyekben és a szülői felelősségre vonatkozó eljárásokban a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, illetve az 1347/2000/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2003. november 27‑i 2201/2003/EK tanácsi rendelettel (
5
) (a továbbiakban: Brüsszel IIa. rendelet). E rendelet tárgyi hatálya ugyanis részben egybeesik az 1980. évi Hágai Egyezményével, mivel szintén tartalmaz a gyermekek külföldre vitelével kapcsolatos rendelkezéseket, amelyek közül néhány az említett egyezményre hivatkozik. E tekintetben felmerül a kérdés, hogy a közös szabályok érintettsége kockázatának értékelése céljából a Bíróságnak az EUMSZ hatálybalépését megelőző ítélkezési gyakorlatában kialakított kritériumok továbbra is relevánsak‑e a jelen ügyben.
5.
Mindenesetre, mielőtt el lehetne dönteni, hogy az Unió kizárólagos vagy megosztott külső hatáskörrel rendelkezik harmadik állam említett egyezményhez való csatlakozásának elfogadása tekintetében, a Bíróságnak meg kell vizsgálnia, hogy a jelen vélemény iránti kérelem elfogadható‑e, amivel kapcsolatban komoly kételyek merülnek fel.
6.
Ennek érdekében mindenekelőtt azt kell megvizsgálni, hogy a vélemény iránti kérelem részét képező okmányok valóban az EUMSZ 218. cikk (11) bekezdésének hatálya alá tartozó „megállapodásokat” jelentenek‑e, mivel ezek az okmányok mind jellegük, mind pedig részes feleik alapján atipikusak, ugyanis harmadik államok említett egyezményhez való csatlakozását elfogadó, a tagállamok, nem pedig az Unió által megtett nyilatkozatokról van szó. Igenlő válasz esetén, figyelemmel a fent hivatkozott ténybeli háttérre, ezt követően azt kell eldönteni, hogy a szóban forgó megállapodások e rendelkezés értelmében még „tervezettek”‑e, valamint, hogy ebből következően a Bíróság mennyiben tud hasznos véleményt adni.
II – A vélemény iránti kérelem háttere
7.
Az 1983. december 1‑jén hatályba lépett 1980. évi Hágai Egyezmény célja az 1. cikk szerint „biztosítani a bármelyik Szerződő Államba jogellenesen elvitt vagy ott elrejtett [helyesen: visszatartott] gyermekek azonnali visszajuttatását [helyesen: visszavitelét]”, illetve az, hogy „a gyermekek feletti felügyelet, illetve a láthatás gyakorlására szolgáló – az egyik Szerződő Állam jogrendszeréből folyó – jogot a többi Szerződő Államban ténylegesen tiszteletben tartsák”.
8.
2007 és 2011 között nyolc Unión kívüli állam, vagyis az Örmény Köztársaság, az Albán Köztársaság, a Seychelle‑szigeteki Köztársaság, a Marokkói Királyság, a Gaboni Köztársaság, a Szingapúri Köztársaság, az Andorrai Hercegség, és az Oroszországi Föderáció helyezte egymást követően letétbe csatlakozási okmányait az említett egyezményhez. (
6
)
9.
Az 1980. évi Hágai Egyezményhez a 38. cikk első, második és harmadik albekezdésében (
7
) előírt szabályoknak megfelelően csatlakozott valamennyi államot köti az említett egyezmény. Ugyanakkor az említett 38. cikk negyedik és ötödik albekezdéséből kitűnik, hogy az új állam csatlakozására elfogadási eljárást alkalmaznak, így az csak a csatlakozó államnak azon szerződő Államokkal való viszonylatában lesz érvényes, amelyek kinyilvánították, hogy elfogadják a csatlakozást (
8
).
10.
Noha csak a tagállamok a részesei az 1980. évi Hágai Egyezménynek, az Unió pedig nem, a Bizottság úgy vélte, hogy a gyermekek külföldre vitelének kérdése a Brüsszel IIa. rendelet elfogadása, illetve az említett egyezmény tartalmának e rendeletbe építése miatt az Unió kizárólagos külső hatáskörébe tartozik. Ezért 2011. december 21‑én nyolc tanácsi határozat iránti javaslatot fogadott el, amelyek az említett nyolc harmadik állam ezen egyezményhez való csatlakozásának elfogadására vonatkozóan, a tagállamok által az Európai Unió érdekében tett nyilatkozatról szóltak. (
9
)
11.
Az Európai Parlament kedvezően fogadta e javaslatokat. (
10
) Ezzel szemben a Tanácsban a tagállamok többségének képviselői kifogásokat fogalmaztak meg velük szemben. Előadták, hogy a Tanácsot nem terheli azok elfogadására irányuló jogi kötelezettség, mivel a harmadik államok 1980. évi Hágai Egyezményhez való csatlakozásának elfogadására vonatkozó nyilatkozat álláspontjuk szerint nem tartozik az Unió kizárólagos külső hatáskörébe, mivel az említett egyezmény mindenekelőtt a részes államok közötti kétoldalú együttműködésre vonatkozó aktus. (
11
) A Tanács tehát nem fogadta el a szóban forgó javaslatokat.
12.
Egyébként a tagállamok többsége egyedileg elfogadó nyilatkozatokat tett egy vagy több szóban forgó csatlakozás vonatkozásában, egyes esetekben jóval a fent hivatkozott bizottsági javaslatokat megelőzően. (
12
)
13.
Ezzel összefüggésben a Bizottság célszerűnek találta az EUMSZ 218. cikk (11) bekezdése alapján a jelen, 2013. június 21‑én benyújtott vélemény iránti kérelem Bíróság elé terjesztését, és a következő kérdés feltevését:
„Az Unió kizárólagos hatáskörébe tartozik‑e valamely harmadik ország [1980. évi Hágai Egyezményhez] való csatlakozásának az elfogadása?”
III – A Bíróság előtti eljárás
14.
Írásbeli észrevételeket a Bizottság, az Európai Parlament és a Tanács, továbbá a cseh, a német, az észt, az ír, a görög, a spanyol, a francia, az olasz, a ciprusi, a lett, a litván, az osztrák, a lengyel, a portugál, a román, a szlovák, a finn és a svéd kormány, valamint az Egyesült Királyság Kormánya terjesztett elő.
15.
A Bíróság írásban megválaszolandó kérdést tett fel a jelen ügy által a Dán Királyság különleges helyzetére gyakorolt esetleges hatást illetően. (
13
) Erre a Bizottság, az Európai Parlament és a Tanács, valamint a cseh, a dán, a spanyol, a francia és a lengyel kormány válaszolt.
16.
A 2014. április 1‑jén tartott tárgyaláson a Bizottság, az Európai Parlament és a Tanács, továbbá a cseh, a dán, a német, a görög, a spanyol, a francia, az olasz, a lett, a lengyel, a román, a finn és svéd kormány képviselője, valamint az Egyesült Királyság Kormányának képviselője tett szóbeli észrevételt.
IV – Az elfogadhatóságról
17.
Míg a Tanács és tizenegy írásbeli észrevételt előterjesztő tagállam (
14
) kételyeket fogalmaz meg a jelen vélemény iránti kérelem elfogadhatóságát illetően, sőt formálisan vitatják is azt, addig a Bizottság és az Európai Parlament ezzel ellentétesen nyilatkozik. A magam részéről úgy vélem, hogy e kérelmet csak részben kell elfogadhatónak nyilvánítani, az alább kifejtett indokok miatt.
18.
Az EUMSZ 218. cikkének (11) bekezdéséből az következik, hogy a Bizottság (
15
) kérheti a Bíróság véleményét bármilyen „tervezett [nemzetközi (
16
)] megállapodásnak a Szerződésekkel való összeegyeztethetőségéről”, valamint, hogy „ha a Bíróság véleménye kedvezőtlen, a tervezett megállapodás csak akkor léphet hatályba, ha azt módosítják, vagy a Szerződéseket felülvizsgálják”.
19.
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatának megfelelően – amelynek tartalmát a Bíróság eljárási szabályzata 196. cikkének (2) bekezdése is átveszi –, a vélemény nemcsak arra a kérdésre vonatkozhat, hogy az ilyen megállapodás megkötése összeegyeztethető‑e az uniós jog anyagi jogi szabályaival, (
17
) hanem arra is – mint a jelen ügyben –, hogy e tervezet az Unió hatáskörébe tartozik‑e, vagy nem. (
18
)
A – A vélemény iránti kérelem tárgyát képező okmányok minősítéséről
20.
A jelen ügyben felmerülő első kérdés az, hogy az EUMSZ 218. cikk (11) bekezdése valóban alkalmazható‑e az olyan okmányokra, mint amelyeket a vélemény iránti kérelem érint. (
19
)
21.
Mindenekelőtt rá kell mutatni, hogy a jelen ügyben semmiképpen sincs szó az 1980. évi Hágai Egyezmény megtárgyalásáról vagy megkötéséről, sőt, a felülvizsgálatáról sem. Kizárólag az egyezmény 38. cikkének alkalmazásáról van szó, valamint az egyezményben már részes államok részéről a számukra e cikkben biztosított előjog gyakorlásáról, amely annak eldöntésében áll, hogy elfogadják‑e azt, hogy új csatlakozó államok vonatkozásában is kötelezettséget vállalnak, vagy nem. Másként fogalmazva, a Bizottság által felvetett kérdés lényegileg a hatásköröknek az Unió és a tagállamok közötti megosztására vonatkozik, nem az 1980. évi Hágai Egyezmény tárgyi hatályának módosítását illetően, hanem csupán területi hatályának bővítése vonatkozásában.
22.
A jelen vélemény iránti kérelem elfogadhatóságának vitatása érdekében a német kormány előadja, hogy szó szerinti értelmében a megállapodás fogalma szükségképpen két egybehangzó akaratnyilatkozat találkozását igényli. A német kormány előadja, hogy egyfelől egy harmadik állam csatlakozása az 1980. évi Hágai Egyezményhez, másfelől pedig egy részes állam részéről e csatlakozást elfogó nyilatkozat nem felelnek meg e követelménynek, még akkor sem, ha e két elemet úgy tekintjük, hogy azok elválaszthatatlan egységet (
20
) alkotnak, mivel az ilyen aktusok nem egy kölcsönös szerződéses viszony keretébe illeszkednek. (
21
)
23.
Álláspontom szerint ezt a tisztán elméleti jellegű érvet el kell utasítani. A Bíróság ítélkezési gyakorlatából ugyanis kitűnik, hogy az a kezdetektől fogva következetesen a tág, nem formalista megközelítés mellett döntött a vélemény iránti eljárás alapját képező nemzetközi megállapodásokat illetően. (
22
)
24.
Ezenfelül a szerződések jogáról szóló Bécsi Egyezmény (
23
) (a továbbiakban: Bécsi Egyezmény, kihirdette: az 1987. évi 12. törvényerejű rendelet) 15. cikke a) pontjának megfelelően annak elismerését, hogy egy szerződés reá nézve kötelező hatállyal bír, valamely állam csatlakozás útján akkor juttathatja kifejezésre, ha a nemzetközi szerződés rendelkezik erről. Márpedig az 1980. évi Hágai Egyezmény alapján ez a helyzet.
25.
Igaz, hogy az 1980. évi Hágai Egyezmény 38. cikke a hozzájárulások kölcsönös megadásának olyan rendszerét alakítja ki, amely csak inter partes hatállyal bír, mivel e rendelkezés szerint az említett egyezményhez való csatlakozás csak a csatlakozó államnak azon szerződő államokkal való viszonylatában lesz érvényes, amelyek kinyilvánították, hogy elfogadják a csatlakozást. Ez az egyszerűsített rendszer ennyiben eltér a többoldalú egyezményekhez való csatlakozás klasszikus szabályaitól. Mindazonáltal megfelel a Bécsi Egyezmény, különösen annak 11. cikke előírásainak. (
24
)
26.
Az 1980. évi Hágai Egyezmény sajátossága tehát az, hogy a csatlakozás nem multilaterális jellegű, mivel azt a már részes államok mindegyikének el kell fogadnia, továbbá azért, mert ennek az esetleges elfogadásnak a hatálya a két érintett állam között kialakított kapcsolatokra korlátozódik. Konkrétan, ez a valamennyi új csatlakozási megállapodás megkötése céljából kialakított egyszerűsített eljárás egy sor olyan kétoldalú nemzetközi jogi viszonyt hoz létre, amelyek tartalma az 1980. évi Hágai Egyezmény tartalmával azonos. (
25
) Az ilyen mechanizmus célja az, hogy lehetőséget nyújtson a szerződő felek számára annak eldöntésére, hogy melyek azok az államok, amelyek tekintetében elfogadják az egyezmény által előírt kötelezettséget, ami megegyezik az egyezmény eredeti megkötésekor fennálló választási lehetőséggel.
27.
Ugyanakkor e különleges mechanizmus, amely teljes mértékben összhangban van a szerződések jogát szabályozó szerződési szabadsággal, nem változat azon, hogy a csatlakozási aktus és a csatlakozást elfogadó nyilatkozat olyan kölcsönös szerződéses viszonyt alakít ki a két érintett állam között, amely ennélfogva úgy tekinthető, mint amely önmagában az EUMSZ 218. cikk (11) bekezdése értelmében vett valódi nemzetközi „megállapodást” alkot, anélkül hogy e tekintetben meg kellene vizsgálni azt, hogy e nyilatkozat önálló, illetve járulékos‑e az 1980. évi Hágai Egyezmény szövegéhez képest.
28.
Következésképpen, a vélemény iránti kérelem tárgyát képező okmányok céljára és jellegére figyelemmel, a jelen ügyben feltett kérdés érintheti az EUMSZ 218. cikk (11) bekezdésének hatálya alá tartozó területet.
B – A szóban forgó nemzetközi megállapodások feleiről
29.
Figyelemmel a jelen üggyel összefüggésben lefolytatott vitákra, másodszor azt kell megvizsgálni, hogy az érintett megállapodások, vagyis azok a nyilatkozatok, amelyek révén a tagállamok elfogadják harmadik államok csatlakozását az 1980. évi Hágai Egyezményhez, ténylegesen úgy tekinthetők‑e, mint amelyek az EUMSZ 218. cikk (11) bekezdésének hatálya alá tartoznak, noha az Unió nem részese az Egyezménynek.
30.
E rendelkezés szövege nem egyértelmű a potenciálisan vélemény tárgyát képező nemzetközi megállapodások feleinek megjelölését illetően, mivel a cikk (1) bekezdésével ellentétben a (11) bekezdés nem jelöli meg, hogy „az Unió és a harmadik országok” közötti megállapodásokról van‑e szó. (
26
)
31.
Ezzel szemben egyértelműen kitűnik a Bíróság ítélkezési gyakorlatából, és különösen a 2/91 véleményből, hogy egy vélemény iránti kérelem elfogadhatóságára nincs hatással az, hogy nem az Unió, hanem az Unió érdekében együttesen a tagállamok részesei a szóban forgó okmánynak, amennyiben rajtuk keresztül az Unió képes külső hatáskörének gyakorlására. (
27
) Ez az ítélkezési gyakorlat álláspontom szerint a jelen ügyben teljes mértékben releváns.
32.
Jelen esetben nyilvánvaló, hogy az Unió nem válhat az 1980. évi Hágai Egyezmény részesévé, mivel az nem tartalmaz olyan kikötést, amely megengedné az Unióhoz hasonló regionális gazdasági integrációs szervezet csatlakozását, (
28
) még akkor sem, ha az immár a Hágai Nemzetközi Magánjogi Konferencia (a továbbiakban: Hágai Konferencia) tagja. (
29
)
33.
Ennélfogva kizárólag az Unió tagállamai – amelyek valamennyien részesei az említett egyezménynek – jogosultak arra, hogy az egyezmény 38. cikkének negyedik albekezdése alapján hivatalosan elfogadják egy új állam csatlakozását. Ugyanakkor ezt megtehetnék az Unió érdekében is, amennyiben az Unió kezdeményezné valamennyi tagállam erre való felkérését és ilyen értelmű felhatalmazását, azzal hogy e felhatalmazás az Unió arra irányuló szándékát jelenítené meg, hogy külső hatáskörét, saját eljárási lehetőség hiányában, a tagállamokon keresztül gyakorolja. (
30
)
34.
Ily módon a vélemény iránti kérelmében a Bizottság előadja, hogy annak érdekében, hogy elfogadhassák egy harmadik állam csatlakozását az 1980. évi Hágai Egyezményhez, a tagállamoknak „előzetesen be kell szerezniük a Tanács engedélyét […] amely jogilag szükséges, amennyiben egy megállapodás az Unió kizárólagos hatáskörébe tartozik”. Ezenkívül a fent említett határozat iránti javaslatok értelmében (
31
) azt ajánlotta, hogy a tagállamok ezt az „Unió érdekében”, „a tanácsi határozat által szabott határidőn belül egyidejűleg” tegyék meg, „[az EUMSZ 218. cikk], valamint [az EUMSZ 81. cikk (3) bekezdése]” alapján. (
32
)
35.
Amennyiben a Bíróság úgy ítélné meg, hogy az Unió valóban kizárólagos hatáskörrel rendelkezik a tervezett megállapodások hatálya alá tartozó területen, akkor valóban szükséges ez a tagállamok részére adott felhatalmazás, mivel az Unió saját jogszabályai alapján az ilyen megállapodásokat kizárólag az Uniónak kellene megkötnie. (
33
)
36.
E tekintetben hangsúlyozom, hogy három különböző olyan helyzetet lehet azonosítani, amelyben a tagállamok az Unió kizárólagos külső hatáskörében léphetnek fel, anélkül hogy formálisan az EUMSZ 218. cikk (1) bekezdésének értelmében vett „az Unió és a harmadik országok” között kötött megállapodásról lenne szó. (
34
) Az első helyzetben a tagállamok együttesen lépnek fel az Unió érdekében. (
35
) A második esetben egy tagállam egyedileg köti meg a nemzetközi megállapodást, de az Unió érdekében. (
36
) A harmadik esetben egy tagállam a saját javára jár el, de oly módon, amely összeegyeztethető az Unió érdekével. (
37
)
37.
Mivel az érintett kérdés az Unió kizárólagos hatáskörébe tartozik, e három esetben az Uniónak az EUMSZ 2. cikk (1)bekezdésének megfelelően felhatalmazást kell adnia a tagállamok számára, amely különböző formákat ölthet, illetve bizonyos feltételek tiszteletben tartásától tehető függővé. (
38
) A fent hivatkozott ítélkezési gyakorlatból (
39
) az következik, hogy az EUMSZ 218. cikk (11) bekezdésében előírt vélemény iránti eljárás lehetősége legalább a fenti első esetnek megfelelő helyzetben nyitva áll.
38.
Pontosítom, hogy amennyiben egy nemzetközi megállapodást a Tanács kifejezett felhatalmazása alapján az Unió érdekében ily módon kötnek meg, (
40
) az semmilyen joghatást nem vált ki az Unió és az érintett harmadik államok közötti kapcsolatok vonatkozásában. (
41
) Kizárólag a tagállamokat terheli nemzetközi jogi kötelezettség az utóbbiak irányában, az Uniót pedig nem. (
42
) Ilyen esetben az Unió nem nyújt garanciát, és nem vállal semmilyen más nemzetközi kötelezettséget. (
43
) Ezenkívül magától értetődik, hogy a harmadik államokat az említett tanácsi határozat nem köti.
39.
Álláspontom szerint ebből az következik, hogy a jelen esetre nem alkalmazható a Bíróságnak a vélemény iránti kérelem elfogadhatóságára vonatkozó ítélkezési gyakorlata, figyelemmel az Unió arra irányuló szándékára, hogy a szóban forgó nemzetközi megállapodás alapján kötelezettséget vállaljon, valamint arra az időpontra, amikor az ezzel kapcsolatos hozzájárulása véglegessé vált. (
44
) A kibocsátandó vélemény hatása az uniós jogból eredő jogok és kötelezettségek szintjén marad, mind az intézmények, mind pedig a tagállamok tekintetében, és az arra a kérdésre korlátozódik, hogy az Unió vagy a tagállamok rendelkeznek‑e eljárási hatáskörrel.
40.
E sajátos összefüggéstől függetlenül a 2/91 véleményben (
45
) szereplő szabálynak megfelelően teljes mértékben elfogadható, ha a jelen ügyhöz hasonlóan egy vélemény iránti eljárás tárgya az olyan nemzetközi megállapodással kapcsolatos hatáskörök megoszlása, amelynek az Unió hivatalosan nem lesz részese, hanem azt együttesen, az Unió érdekében való eljárásra felhatalmazott tagállamokon keresztül kötik meg. (
46
)
41.
Ugyanakkor egy harmadik, időbeli jellegű értékelési szempont álláspontom szerint árnyalja a jelen vélemény iránti kérelem elfogadhatóságát.
C – A szóban forgó nemzetközi megállapodások előrehaladottságáról
42.
Hangsúlyozni kell, hogy a Bíróság véleményét ex ante kell kérni, vagyis azt megelőzően, hogy a szóban forgó megállapodást megkötik, az EUMSZ 218. cikk (11) bekezdése szövegének megfelelően, (
47
) amely két alkalommal is kiemeli, hogy a megállapodásnak „tervezettnek”, (
48
) nem pedig már véglegesítettnek kell lennie.
43.
Ahogy ugyanis a Bíróság már az általa kiadott első véleményben hangsúlyozta, a vélemény iránti eljárás „azon bonyodalmak elkerülésére szolgál, amelyek a Közösségre [azóta az Unióra] nézve kötelező erejű nemzetközi megállapodásoknak a Szerződésekkel való összeegyeztethetőségének kérdésére alapított, bíróság előtti megtámadhatóságából adódnának”. (
49
)
44.
Az eljárás elsősorban annak elkerülésére irányul, hogy ne merülhessen fel az Unió felelőssége olyan esetekben, amikor az érintett nemzetközi megállapodás jogszerűségét annak megkötését követően vitatják, (
50
) mivel ez veszélyeztetné valamennyi érdekelt fél, köztük a harmadik államok érdekeit is. (
51
) Ugyanígy, a jelen ügyhöz hasonló olyan helyzetekben, amikor az Unió maga nem kötheti meg a megállapodást, (
52
) a vélemény iránti eljárás lehetővé teszi azon jogi „bonyodalmak” elkerülését, amelyek azon helyzetekben adódnának, amikor a tagállamok a szükséges felhatalmazás nélkül nemzetközi kötelezettségvállalásokat tesznek, holott az uniós jogra tekintettel már nem rendelkeznek az e kötelezettségvállalások végrehajtásához szükséges jogalkotási hatáskörrel.
45.
Nyilvánvaló, hogy e megelőző funkció már nem releváns, és a vélemény iránti kérelem okafogyottá válik, amennyiben az általa érintett nemzetközi megállapodás már nem a tervezet szakaszában van, hanem ellenkezőleg, immár kötelező a részes államokra nézve. (
53
) A „tervezett megállapodás” e funkcionális megközelítésének fényében kell érvelni a jelen ügyben.
46.
A jelen ügyben nem vitatott, hogy a tagállamok többsége már egyedileg és saját vonatkozásában elfogadta egy, több vagy akár mind a nyolc, az 1980. évi Hágai Egyezményhez csatlakozó, a vélemény iránti kérelemben hivatkozott harmadik állam csatlakozását. Pontosabban, a vélemény iránti kérelem benyújtásának időpontjában, vagyis 2013. június 21‑én a 28 tagállam közül csupán az Osztrák Köztársaság, a Portugál Köztársaság, Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága, valamint a Dán Királyság nem fogadott el egyetlen csatlakozást sem, azzal hogy az utóbbi az Unión belül a polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés területén sajátos jogállással rendelkezik. (
54
) A többi 24 tagállam esetében a jelen vélemény iránti kérelemmel érintett harmadik államokkal kötött megállapodások közül legalább egyet már megkötöttek, az említett harmadik államok említett egyezményhez való csatlakozásának elfogadása révén.
47.
Ami az utóbbi tagállamok által letétbe helyezett elfogadó nyilatkozatokat illeti, el kell ismerni, hogy ezek egyike sem minősíthető a Bírósághoz fordulás időpontjában még „tervezett” nemzetközi megállapodásnak, noha e követelmény kimondottan szerepel az EUMSZ 218. cikk (11) bekezdésében. E megállapítás önmagában kizárja, hogy a Bíróság ezen az alapon véleményt adhasson ki. A Bíróság fent hivatkozott ítélkezési gyakorlatának megfelelően úgy vélem, hogy a jelen vélemény iránti eljárás okafogyott, és kizárt a hatékony érvényesülése, mivel olyan elfogadó nyilatkozatokat érint, amelyek nemzetközi jogi szempontból már hatályosak, valamint, hogy ennek megfelelően ezek vonatkozásában a vélemény iránti kérelem nem fogadható el.
48.
Ezzel szemben az említett kérelem álláspontom szerint elfogadható, amennyiben az Unió arra vonatkozó hatáskörét érinti, hogy döntsön azon elfogadó nyilatkozatokról, amelyeket a Dán Királyságtól eltérő tagállamok a vélemény iránti kérelem benyújtásának időpontjában még nem helyeztek letétbe, (
55
) mivel a szóban forgó kétoldalú megállapodások ekkor még mindig a potenciális tervezet állapotában voltak, vagyis azok az EUMSZ 218. cikk (11) bekezdése alapján csak „tervezettnek” minősültek.
49.
Ahogy azt a Bizottság képviselője elismerte a tárgyaláson, a Bíróság érdemi állásfoglalásától függetlenül a jelen ügy semmilyen változással nem jár nemzetközi jogi síkon, mivel a csatlakozások már megtörtént elfogadásait semmiképpen sem érinti a vélemény iránti kérelemre adott válasz, az legfeljebb lehetővé teszi azon kötelezettségszegések azonosítását, amelyet a fenti említett 24 tagállam az uniós jog tekintetében esetlegesen elkövethetett.
50.
Márpedig a cseh, a görög, a francia, a lengyel és a finn kormányhoz, illetve a Tanácshoz hasonlóan úgy vélem, hogy az EUMSZ 218. cikk (11) bekezdésében előírt vélemény iránti kérelem nem a megfelelő jogi eszköz, amennyiben a Bizottság célja a Bírósághoz fordulással az volt, hogy valóban véget vessen több tagállam gyakorlatának, amelyek egyedileg elfogadták harmadik államok csatlakozását az 1980. évi Hágai Egyezményhez, ahogy az álláspontom szerint a szándéka volt. (
56
) E célból a Bizottság, mint a szerződések őre, kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetet indíthatott volna az EUMSZ 258. cikk (
57
) alapján azon tagállamokkal szemben, amelyek e gyakorlatot alkalmazták, mivel az sérti az Unió számára fenntartott hatásköröket, (
58
) ahogy azt az úgynevezett „nyitott égbolt” ítéletek (
59
) alapjául szolgáló ügyekben is tette, azzal hogy ez az eltérő típusú eljárás olyan elvek tiszteletben tartását igényli, amelyek a vélemény iránti eljárásból hiányoznak. (
60
)
51.
Figyelemmel a fenti megfontolások összességére, azt javaslom, hogy a Bíróság a jelen vélemény iránti kérelmet csak részlegesen nyilvánítsa elfogadhatónak, vagyis kizárólag azon harmadik államoknak az 1980. évi Hágai Egyezményhez való csatlakozását elfogadó nyilatkozatok vonatkozásában, amelyeket a tagállamok az említett kérelem benyújtásának időpontjában még nem helyeztek letétbe, (
61
) a Dán Királyság különleges esetét kivéve. Egyebekben, vagyis az ebben az időpontban már letétbe helyezett elfogadó nyilatkozatok vonatkozásában az említett vélemény iránti kérelmet álláspontom szerint elfogadhatatlannak kell nyilvánítani, mivel nem az EUMSZ 218. cikk (11) bekezdésének értelmében vett „tervezett megállapodásra”, hanem egy már megkötött megállapodásra irányul.
V – Az ügy érdeméről
A – Bevezető megjegyzések
52.
Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 218. cikk (11) bekezdésében előírt vélemény iránti eljárás célja a normakollízió (
62
) elkerülése mellett annak meghatározása, hogy pusztán az uniós jog szabályai alapján milyen terjedelmű az Unió és a tagállamok hatásköre a szóban forgó nemzetközi megállapodás által érintett területen, nem pedig annak eldöntése, hogy az Unió az EUMSZ 216. cikk és az EUMSZ 217. cikk (
63
) alapján jogosult‑e a megállapodásból fakadó kötelezettségek vállalására. (
64
)
53.
Másfelől nem vitatott, hogy „[a]z Amszterdami Szerződés hatálybalépése óta [az EK‑Szerződés IV. címének megfelelően] a Közösség [azóta az Unió] hatáskörrel rendelkezik intézkedések elfogadására a több államra kiterjedő vonatkozású polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés területén, a belső piac megfelelő működéséhez szükséges mértékben. A Közösség [majd az Unió] e hatásköre alapján számos eszközt elfogadott, amelyek közül sok – részben vagy egészben – átfedi a Hágai Konferencia munkaterületeit” (
65
).
54.
Ilyen átfedés van többek között az 1980. évi Hágai Egyezmény és a Brüsszel IIa. rendelet rendelkezései között, a gyermekek jogellenes külföldre vitelének érzékeny területén. Tehát különösen jelentős a jelen vélemény iránti kérelemben előterjesztett, annak eldöntésére vonatkozó kérdés, hogy az Unió kizárólagos hatáskörrel rendelkezik‑e egy harmadik államnak az említett egyezményhez való csatlakozása elfogadását illetően.
55.
Valamennyi intézmény, és az észrevételeket előterjesztő kormányok nagy többsége (
66
) egyetért abban, hogy az Unió rendelkezik hatáskörrel egy ilyen nemzetközi megállapodás megkötésére. Úgy vélem továbbá, hogy e külső hatáskör elvét rögzítettnek vehetjük a jelen ügyben, figyelemmel arra, hogy az következhet a Szerződésekben szereplő kifejezett telepítésből, illetve hallgatólagosan eredhet a Szerződések egyéb rendelkezéseiből vagy a másodlagos uniós jog egyéb aktusaiból, amennyiben a közös szabályok korábbi elfogadása e szükségszerű hatással jár, (
67
) mint a jelen ügyben is. A polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködéssel összefüggésben ugyanis az EUMSZ 81. cikk, és különösen annak családi ügyekről szóló (3) bekezdése nem írja elő kimondottan az Unió arra irányuló kizárólagos hatáskörét, hogy e területen nemzetközi megállapodásokat kössön, ez azonban közvetve következik az uniós jog más rendelkezéseiből. (
68
)
56.
Az említett intézmények és kormányok sokkal megosztottabbak e külső hatáskör jellegét illetően, vagyis azzal a kérdéssel kapcsolatban, hogy azt az Unió kizárólagos jelleggel gyakorolhatja‑e, vagy ellenkezőleg, a tagállamok e kérdésben részleges párhuzamos hatáskörrel rendelkeznek. (
69
) Míg az olasz kormány, a Bizottság és az Európai Parlament úgy ítéli meg, hogy az Unió kizárólagos hatásköre fennállásának megállapításához szükséges feltételek ebben az összefüggésben teljesülnek, addig a Tanács és a többi, az ügy érdemét illetően véleményt formáló kormány úgy véli, hogy a hatáskör megosztott. (
70
) Én, a továbbiakban kifejtett indokok miatt, az első állásponttal értek egyet.
57.
Kiemelem ugyanakkor, hogy amennyiben a Bíróság tényleg az Unió kizárólagos külső hatásköre mellett döntene, ez semmiképpen sem kérdőjelezné meg a Tanács annak eldöntésére vonatkozó diszkrecionális jogkörét, hogy gyakorolja‑e ezt a hatáskört a szóban forgó nemzetközi megállapodások megkötése érdekében, vagy nem, mégpedig azon tagállamok révén, amelyek az 1980. évi Hágai Egyezmény részesei, mivel nem vitatott, hogy az Unió erre maga nem jogosult. (
71
) Másfelől a meghozandó határozat nem prejudikálja azt a kérdést, hogy az Unió által a szóban forgó harmadik államok csatlakozásának elfogadására ilyen módon felhatalmazott tagállamokat terhelheti‑e erre irányuló kötelezettség, illetve esetleges tilalom, amennyiben az Unió egy csatlakozás elutasítása mellett döntene. E kérdések ugyanis nem dönthetők el egy vélemény iránti eljárás keretei között.
B – Az Unió kizárólagos külső hatáskörének az EUM‑Szerződés előtti ítélkezési gyakorlatból fakadó elhatárolási kritériumairól
58.
A Lisszaboni Szerződés hatálybalépését megelőzően a Közösség nemzetközi megállapodások megkötésére irányuló hatásköre kizárólagos vagy nem kizárólagos jellegének meghatározására alkalmazandó elveket a Bíróság határozta meg, különösen a Bizottság kontra Tanács ítéletben (ún. AETR‑ítélet), (
72
) ahogy az a fent hivatkozott 2006/719 határozatból egyértelműen kitűnik. (
73
) E határozat szerint „[n]oha az EK‑Szerződés nem utal kifejezetten külső hatáskörre, [a] [Bíróság] ítélkezési gyakorlatából következik, hogy az EK‑Szerződés fent említett rendelkezései nemcsak a Közösség belső jogi aktusaihoz, hanem nemzetközi megállapodásoknak a Közösség általi megkötéséhez is jogalapul szolgálnak.[ (
74
)] A Közösség köthet nemzetközi megállapodásokat, amennyiben belső hatásköre alapján már elfogadott a fentebb felsorolt közös politikák végrehajtásához szükséges intézkedéseket, vagy ha a nemzetközi megállapodás az Európai Közösség valamely célkitűzésének eléréséhez szükséges.[ (
75
)] A Közösség külső hatásköre kizárólagos annyiban, amennyiben a nemzetközi megállapodás érinti a Közösség belső szabályait, vagy módosítja azok alkalmazási körét.[ (
76
)] Ebben az esetben nem a tagállamok, hanem a Közösség feladata, hogy harmadik államokkal vagy nemzetközi szervezetekkel szemben külső kötelezettségeket vállaljon. Egy nemzetközi megállapodás teljesen vagy részben eshet a Közösség kizárólagos hatáskörébe”.
59.
Másként fogalmazva, a felidézett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a kizárólagos külső hatáskör hallgatólagosan is megillethette a Közösséget, amennyiben a tervezett megállapodás a Közösség belső hatáskörének korábbi gyakorlásából származó közös szabályokra gyakorolt negatív hatás kockázatát hordozta; ebből az elvből következik a kétfajta hatáskör közötti szimmetria. (
77
)
60.
A közös szabályok érintettségére vonatkozó kritériumot a Bíróság későbbi ítélkezési gyakorlatában dolgozta ki. Ez három főbb szakaszban alakult ki, (
78
) amelyek közül az utolsót az 1/03 vélemény jelentette. (
79
) A Bíróság mindenekelőtt rámutatott, hogy az 1/94 véleményben rögzített, és a fent hivatkozott „nyitott égbolt”‑ítéletekben is átvett három feltételezett eset (
80
)„csak példa, és megfogalmazásuk a Bíróság által figyelembe vett különleges összefüggéseken alapul”. (
81
) Ezt követően kifejtette, hogy „[s]okkal általánosabb megfogalmazásban ugyanis a Bíróság a Közösség kizárólagos hatáskörét ismerte el olyankor, amikor az, hogy a tagállamok kössék meg a megállapodást, nem egyeztethető össze a közös piac egységével és a közösségi jog egységes alkalmazásával,[ (
82
)] vagy amikor a meglévő közösségi rendelkezések […] jellege folytán a tárgykörben létrejött bármiféle megállapodás a fent hivatkozott ERTA‑ítélet értelmében szükségképpen hátrányosan érintené a közösségi szabályokat”. (
83
) A Bíróság arra is rámutatott, hogy ahhoz, hogy a kizárólagos hatáskör az utóbbi alapon fennálljon, „[n]em szükséges […], hogy a tervezett megállapodás és a közösségi szabályok hatálya alá tartozó tárgykörök között teljes egybeesés legyen”, (
84
) sem az, hogy lényeges ellentmondás legyen az ilyen megállapodásból eredő kötelezettségvállalások és a közös szabályok között. (
85
)
61.
Ahogy Bot főtanácsnok megjegyezte, (
86
) az 1/03 véleményben „[a] Bíróság […] ítélkezési gyakorlatát összefoglalva, úgy tűnik, visszatért a közös szabályok érintettségének nyitottabb felfogásához” és „[e]zen túlmenően a Bíróság olyan elemzési módszert alkalmazott, amely lehetővé tette annak meghatározását, hogy teljesült‑e a »közösségi szabályok által jelentős részben már szabályozott tárgykör«[ (
87
) ] feltétele”. E tekintetben a Bíróság jelezte egyrészt, hogy „az elemzésnek nemcsak a kérdéses szabályok terjedelmére kell irányulnia, hanem azok jellegére és tartalmára is”, másrészt pedig, hogy „az adott tárgykörben nemcsak a közösségi jog aktuális állapotát fontos figyelembe venni, hanem továbbfejlődésének perspektíváit is, ha azok az elemzés idején előreláthatók”. (
88
) Végül hangsúlyozta, hogy „a közösségi jog teljes érvényesülésének megóvása érdekében alapvető fontosságú a közösségi szabályok egységes és koherens alkalmazásának és az általuk létrehozott rendszer helyes működésének biztosítása”. (
89
)
62.
Ehhez hozzáteszem, hogy a Bíróság ugyanezen véleményben emlékeztetett arra, hogy „a Közösség csak a ráruházott hatáskörökkel rendelkezik, és ezért a hatáskör fennállásának – ráadásul a Szerződésben nem kifejezetten előírt és kizárólagos hatáskör fennállásának – a tervezett megállapodás és a hatályos közösségi jog közötti viszony konkrét elemzéséből levont olyan következtetéseken kell alapulnia, amelyekből kitűnik, hogy a megállapodás megkötése a közösségi szabályokat hátrányosan érintheti”. (
90
)
63.
Az alább megjelölésre kerülő okokból úgy vélem, hogy a Bíróság által a fentiek szerint meghatározott, az Unió kizárólagos külső hatáskörének elhatárolását szolgáló kritériumok, illetve az alkalmazásukat vezérlő módszerek is relevánsak maradnak a jelen vélemény iránti kérelemben feltett kérdés megválaszolása érdekében, noha az immár nem az EK‑Szerződés, hanem az EUMSZ rendelkezéseivel kapcsolatos.
C – Az ítélkezési gyakorlatban kialakított ezen elvek relevanciájának az EUMSZ hatálybalépését követő fennmaradásáról
64.
Jelenleg az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdése alapján, az Unió számára az e cikk (1) bekezdésében taxatíve felsorolt esetekben biztosított kizárólagos hatáskörön kívül (
91
)„[a]z Unió szintén kizárólagos hatáskörrel rendelkezik nemzetközi megállapodás megkötésére, ha annak megkötését valamely uniós jogalkotási aktus írja elő, vagy ha az hatásköreinek belső gyakorlásához szükséges, illetve annyiban, amennyiben az a közös szabályokat érintheti, vagy azok alkalmazási körét megváltoztathatja” (kiemelés tőlem).
65.
Mindenekelőtt meg kell jegyezni, hogy általános megfogalmazása révén e szöveg alapján a hatáskör kizárólagossága egyedül a megállapodás lényegétől függ, és nem tesz különbséget a szerződő felek alapján, (
92
) amiből az következik, hogy mindegy, hogy a harmadik államokkal a megállapodást maga az Unió köti meg, vagy – mint a jelen esetben is – erre a tagállamok révén kerül sor.
66.
A jelen ügyben a Bíróság előtt észrevételt előterjesztő valamennyi fél egyetért abban – álláspontom szerint helyesen –, hogy az Unió hatáskörének kizárólagos jellegéről az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdésére figyelemmel kell dönteni, valamint, hogy a jelen ügyben az e rendelkezésben hivatkozott három helyzetből csak az utolsó releváns. Nem vitatott ugyanis, hogy a szóban forgó nemzetközi megállapodások megkötése nem tartozik a valamely uniós jogi aktus által kifejezetten előírt kizárólagos hatáskörbe, és e művelet nem szükséges az Európai Unió belső hatáskörei gyakorlásának lehetővé tételéhez az említett egyezmény hatálya alá tartozó tárgykörben. Ennélfogva az Unió külső hatáskörének jellege itt kizárólag attól függ, hogy a harmadik állam 1980. évi Hágai Egyezményhez való csatlakozásának elfogadása az említett (2) bekezdés alapján érintheti‑e a közös szabályokat vagy megváltoztathatja‑e azok alkalmazási körét.
67.
A felek eltérő megközelítéseket fogadnak el azzal kapcsolatban, hogy miként kell értelmezni e rendelkezés utolsó elemét, különösen, ha – mint láthatóan a jelen ügyben is – a tervezett nemzetközi megállapodás által érintett terület legalább részben a releváns közös szabályok hatálya alá tartozik. A Bizottság, az Európai Parlament és az olasz kormány szerint a kizárólagos külső hatáskör abból ered, hogy egyrészt az 1980. évi Hágai Egyezmény területe nagyrészt egybeesik uniós szabályokkal, mivel ez az egyezmény a Brüsszel IIa. rendelet rendelkezéseivel egyenértékű, és azokhoz szorosan kapcsolódó rendelkezéseket tartalmaz, másrészt pedig az említett rendelet olyan egységes közös rendszert alakított ki, amely ezen egyezmény mechanizmusán alapul. Ezzel szemben a Tanács és a jelen ügybe beavatkozó minden további kormány vitatja ezeket az állításokat, és szigorúbb megközelítést alkalmaznak, amely szerint az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdésének hatálybalépése óta az Unió ilyen körülmények között nem rendelkezhet kizárólagos hatáskörrel.
68.
E vita eldöntése érdekében az elsődleges kérdést annak eldöntése jelenti, hogy a közös szabályok érintettségének megállapítását lehetővé tevő, a régi ítélkezési gyakorlatban kialakított kritériumok továbbra is relevánsak, sőt meghatározóak‑e, a Lisszaboni Szerződés által bevezetett módosítások ellenére. E kritériumok esetleges fennmaradásának kérdése különösen a 2/91 véleményből (
93
) fakadó azon szempont kapcsán merül fel, hogy az érintett tárgykör „[az uniós jogi] szabályok által jelentős részben már szabályozott”, illetve az 1/03 véleményben (
94
) szereplő kiegészítő szempontra figyelemmel, amely pedig „[az uniós jogi] szabályok egységes és koherens alkalmazásának és az általuk létrehozott rendszer helyes működésének biztosítása” megsértésének kockázatában áll.
69.
Kokott főtanácsnokhoz (
95
) és Sharpston főtanácsnokhoz (
96
) hasonlóan úgy vélem, hogy az ítélkezési gyakorlatban kialakított, az Unió kizárólagos külső hatásköréhez kapcsolódó szempontoknak továbbra is érvényesülniük kell abban az új normatív összefüggésben, amelyet az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdése jelent, mivel az említett rendelkezés láthatóan az említett szempontokat kodifikálja. (
97
) Még ha a fent hivatkozott fordulatokat szó szerint nem is építették bele az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdésébe az e bekezdés értelmében vett érintettség fogalmának megmagyarázása céljából, (
98
) véleményem szerint nyilvánvaló, hogy ezt az ítélkezési gyakorlatot az EUMSZ szövegezői figyelembe vették, és hogy a Bíróság által alkalmazott értékelési elemek még mindig hatályosak, figyelemmel e rendelkezés történeti és normatív összefüggéseire.
70.
Az EUM‑Szerződés keletkezésének elemzéséből ugyanis kitűnik, hogy a szerkesztők be akarták iktatni a vonatkozó ítélkezési gyakorlatot, nem pedig el akartak attól térni, ahogy arra a Tanács hivatkozik anélkül azonban, hogy állítására bármilyen bizonyítékot hozna. (
99
) Tudva, hogy az EUM‑Szerződés sokat merített az Európai Alkotmány létrehozásáról szóló szerződés kudarcba fulladt tervezetéből, érdemes megjegyezni, hogy az Európa jövőjével foglalkozó konvent tagjait arra ösztönözték, hogy a jövőbeli szerződésnek a kizárólagos külső hatáskörre vonatkozó rendelkezéseit „a Bíróság fennálló ítélkezési gyakorlatának megfelelően”, illetve oly módon szövegezzék meg, amely „kifejezetten a Bíróság ítélkezési gyakorlatát jeleníti meg”. (
100
)
71.
Ezenfelül az általam javasolt tág megközelítésnek azon rendszer vizsgálata sem mond ellent, amelynek az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdése a részét képezi. Azon ítélkezési gyakorlatban kialakított szempont fenntartásának a kifogásolása érdekében, miszerint az Unió kizárólagos hatáskörének megalapozásához elegendő, hogy az érintett tárgykör „közös szabályok által jelentős részben már szabályozott”, a német, az észt, a lett, az osztrák és a svéd kormány, valamint az Egyesült Királyság Kormánya az Európai Unióról szóló szerződéshez és az Európai Unió működéséről szóló szerződéshez mellékelt, a megosztott hatáskörök gyakorlásáról szóló (25.) jegyzőkönyvre (
101
), valamint az EUMSZ 2. cikk (2) bekezdésében rögzített, a megosztott hatáskörökkel kapcsolatos előfoglalási szabályra hivatkozik. Előadják, hogy e rendelkezésekből az következik, hogy azon tény figyelembevétele, hogy az Unió már gyakorolta belső hatáskörét, csak az így elfogadott fellépéssel szabályozott elemekre terjedhet ki, és nem az érintett terület egészére. A Bizottsághoz hasonlóan úgy vélem, hogy sem az említett (25.) jegyzőkönyv, sem az EUMSZ 2. cikk (2) bekezdése – amelyre a jegyzőkönyv kizárólagosan hivatkozik (
102
) – nem jelenti formális akadályát az EUM‑Szerződés előtti ítélkezési gyakorlat alkalmazásának, mivel e rendelkezések csupán a megosztott hatáskör gyakorlásának feltételeivel foglalkoznak, és semmiképpen sem tárgyuk az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdésében szereplő kizárólagos hatásköri esetek hatályának korlátozása, ahogy azt más főtanácsnokok már bebizonyították. (
103
)
72.
E tekintetben Kokott főtanácsnok helyesen hangsúlyozta, hogy „az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdésének harmadik fordulata szerinti kizárólagos hatáskör elsősorban nem pusztán attól függ, hogy egy bizonyos területen léteznek‑e közösségi szabályok, vagy nem, hanem e közös szabályok érintettségének vagy alkalmazási köre megváltoztatatásának veszélyéhez kapcsolódik. Az ilyen veszély már akkor létrejöhet, ha egy nemzetközi megállapodás olyan szabályozást tartalmaz, amely szoros tartalmi összefüggésben áll olyan közösségi szabályokkal, amelyek az érintett tárgykört az uniós jog szempontjából messzemenően meghatározzák. Az ilyen közösségi szabályokat egy nemzetközi megállapodás ugyanis még akkor is érintheti hátrányosan, ha a közösségi szabályok és a nemzetközi megállapodás nem pontosan ugyanazokat az»elemek[et]« (a 25. jegyzőkönyv értelmében) szabályozzák. A fentiekre tekintettel az ítélkezési gyakorlatban kialakított, a közösségi szabályok által jelentős részben már szabályozott tárgykör kritériuma a Lisszaboni Szerződés hatálybalépését követően sem veszített jelentőségéből” (
104
) (kiemelés tőlem).
73.
Ennélfogva úgy vélem, hogy a Bíróság által az EK‑Szerződés valaha alkalmazandó szabályainak értelmezése alapján kialakított elemzési szempontrendszer továbbra is érvényesül az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdése jelenlegi rendelkezéseinek hátterében.
D – A közös szabályok érintettségére vonatkozó szempontok jelen ügyben való alkalmazásáról
74.
Annak értékelése érdekében, hogy az Unió kizárólagos hatáskörrel rendelkezik‑e a jelen vélemény iránti kérelem tárgyát képező nemzetközi megállapodások megkötésére, az EUMSZ 3. cikke (2) bekezdésének rendelkezéseit az ítélkezési gyakorlatban kialakított, fent felidézett elvek fényében kell értelmezni és alkalmazni. (
105
) Ez azt jelenti, hogy a Bíróság megvizsgálja egyrészt, hogy vannak‑e közös szabályok az e megállapodások hatálya alá tartozó területeken, másrészt pedig, hogy e szabályok tartalmát és/vagy terjedelmét milyen mértékben érintheti a megállapodások megkötése. Előzetesen a jelen ügyben e szempontból néhány pontosítást kell tenni a tervezett nemzetközi megállapodásokat illetően.
1. A szóban forgó nemzetközi megállapodások jellemzői
75.
A Bíróság elé terjesztett észrevételekre figyelemmel felmerül a kérdés, hogy annak kockázatát, hogy a szóban forgó nemzetközi megállapodások az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdésének értelmében érinthetik az uniós jog szabályait, az 1980. évi Hágai Egyezményhez képest, vagy pedig egy adott harmadik állam ezen egyezményhez való csatlakozását elfogadó nyilatkozathoz képest, vagy esetleg az együttesen értelmezett két okmányhoz képest kell‑e értékelni.
76.
Álláspontom szerint nem lehet kizárólag az 1980. évi Hágai Egyezmény alapján érvelni, mivel a jelen vélemény iránti kérelem tétje az olyan nemzetközi megállapodásokkal kapcsolatos döntés, amelyek nem e jogszabály módosítását jelentik, hanem alkalmazási körének kiszélesítését az Unió tagállamai és harmadik államok között. Megfordítva, az új csatlakozó államok csatlakozását elfogadó nyilatkozatok, amelyekről szó van, nem tekinthetők önállóan létező jogi aktusoknak, mivel ezek célja éppen az, hogy az egyezmény egy rendelkezésére, annak 38. cikkére nézve fejtsenek ki joghatást. (
106
) Nyilvánvalóan figyelembe kell venni azt, hogy az említett jogi aktusok kiegészítő jellegűek az említett rendelkezéshez képest, és azok hatásának vizsgálata értelmetlen lenne, ha eltekintenénk attól a szövegtől, amelyben céljukat rögzítik, illetve attól a módtól, amely szerint lényeges hatásaikat kifejtik.
77.
A szoros kapcsolatok, amelyek e kétfajta okmány között fennállnak, szükségképpen kihatnak az Unió kizárólagos vagy megosztott hatáskörének értékelésére, így az csak együttesen végezhető el, vagyis figyelembe véve az uniós jog szabályaira az 1980. évi Hágai Egyezmény rendelkezései és az elfogadó nyilatkozatoknak ezekbe a szabályokba potenciálisan beavatkozó rendelkezései által gyakorolt esetleges negatív hatást.
78.
Ezzel szemben ezen értékelés során nem releváns, hogy a tervezett nemzetközi megállapodásoknak kizárólag csak egyes elemei konkurálnak, sőt ütköznek az uniós jogból eredő szabályokkal. Ahogy ugyanis Sharpston főtanácsnok kiemelte, „[a]z »amennyiben« kifejezés használata [az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdésében] egyértelművé teszi, hogy ezen az alapon a nemzetközi megállapodás egyes részei az Európai Unió kizárólagos hatáskörébe tartozhatnak, míg a hatáskör megosztott lehet más részek tekintetében”. (
107
) E megközelítést megerősíti mind az újabb pozitív jog, (
108
) mind pedig a Bíróság EUM‑Szerződés előtti ítélkezési gyakorlata, amelyből kitűnik, hogy az Unió akkor is kizárólagos hatáskörre tehet szert, ha a közös szabályok és a nemzetközi megállapodás hatálya alá tartozó tárgykörök nem esnek teljesen egybe, (
109
) valamint, hogy e szabályokat inkább a nemzetközi megállapodás lényeges céljaival kell összehasonlítani. (
110
)
2. Közös szabályok fennállása a nemzetközi megállapodás hatálya alá tartozó tárgykörökben
79.
Az ítélkezési gyakorlatban kialakított, fent említett feltételeknek megfelelően (
111
) annak eldöntése érdekében, hogy a tervezett nemzetközi megállapodások „már nagyrészt közös szabályok által szabályozott tárgykört” érintenek‑e, a releváns közös szabályok terjedelmére, illetve jellegére és tartalmára kell támaszkodni, figyelembe véve nemcsak aktuális állapotukat, hanem további fejlődésüket is, ha az előrelátható.
80.
A jelen ügyben tagadhatatlan, hogy a gyermekek jogellenes külföldre vitelének – ami az 1980. évi Hágai Egyezmény és az ahhoz kapcsolódó, a csatlakozást elfogadó nyilatkozatok pontos tárgya – polgári jogi vetületeit illetően az Unió már gyakorolta belső hatáskörét a Brüsszel IIa. rendeletben.
81.
E közös szabályok terjedelmét illetően úgy tűnik, hogy az említett rendelet tárgyi hatálya szélesebb, mint az 1980. évi Hágai Egyezményé. Az utóbbi célja az, hogy a szerződő államok közötti együttműködés révén „nemzetközileg védjék a gyermekeket jogellenes elvitelük vagy elrejtésük [helyesen: visszatartásuk] káros következményeitől, megteremtsék a gyermekeknek a szokásos tartózkodási helyük szerinti Államba történő azonnali visszavitelük biztosítására szolgáló eljárást és a láthatási jog [valamint a felügyeleti jog hatékony] védelmét biztosítsák”. (
112
) Ezzel szemben a Brüsszel IIa. rendelet „a házassági ügyekben és a szülői felelősségre vonatkozó eljárásokban a joghatóságot, valamint a határozatok elismerését és végrehajtását” (
113
) szabályozza az Unió tagállamai között. Ugyanakkor a gyermekek külföldre vitelének polgári jogi kezelését illetően e rendelet céljai azonosak az említett egyezményével, és az egyezmény beépítése folytán sok egyenértékű rendelkezést is tartalmaz, annak ellenére, hogy a két jogi aktus nem teljesen azonos. (
114
)
82.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az 1980. évi Hágai Egyezmény fő rendelkezései közül a 3. cikk határozza meg azokat a feltételeket, amelyek mellett „[a] gyermek elvitele vagy elrejtése [helyesen: visszatartása] jogellenes”; a 6. és 7. cikk azokra a „központi hatóságokra” vonatkozik, amelyeket a szerződő államoknak többek között az együttműködés céljából ki kell jelölniük; (
115
) a „gyermek visszaviteléről” szóló 8–20. cikk határozza meg azokat a végrehajtási szabályokat, amelyek szerint a szerződő államok központi hatóságainak, igazságügyi vagy államigazgatási szerveinek el kell járniuk annak érdekében, hogy kivételes körülményektől eltekintve elősegítsék az azonnali visszavitelt; az 16. cikk kiemeli többek között, hogy annak a szerződő államnak az igazságügyi szervei, ahová a gyermeket vitték, vagy ahol visszatartják, csak akkor dönthetnek a szülői felügyeleti jog érdemét illetően, ha megállapítást nyer, hogy a gyermek visszavitelének az egyezményben megállapított feltételei nem teljesülnek; a 21. cikk szerint pedig „[a] láthatási jog tényleges gyakorlásának biztosítása vagy megszervezése iránt ugyanolyan módon intézhető kérelem a szerződő államok központi hatóságaihoz, mint a gyermek visszavitele iránt”.
83.
A „jogellenes elvitel vagy visszatartás” hasonló meghatározásán kívül (
116
) a Brüsszel IIa. rendelet több olyan rendelkezést tartalmaz, amelyek célja megegyezik az 1980. évi Hágai Egyezményével, és amelyek ennek megfelelően ugyanazt a tárgykört fedik le. Különösen az említett rendelet 10. cikkéről van szó, amely különös joghatósági szabályt állapít meg a tagállamok bíróságai számára „a gyermek jogellenes elvitele esetében”; (
117
) 11. cikkéről, amely a „gyermek visszavitele” érdekében követendő eljárás részletes szabályait tartalmazza; a 41. és 42. cikkéről, amelyek a tagállamokban meghozott határozatok elismerésével és végrehajtásával összefüggésben a „láthatási jogokra vonatkozó egyes határozatok és a gyermek visszavitelét elrendelő egyes határozatok végrehajthatóságára” vonatkoznak; valamint az 53. cikkére, amely „a központi hatóságok között a szülői felelősségre vonatkozó ügyekben folytatott együttműködést” szabályozza.
84.
E hasonlóságok ellenére a Brüsszel IIa. rendelet preambulumából (
118
) kitűnik, hogy annak célja nem az, hogy teljes egészében az 1980. évi Hágai Egyezmény helyébe lépjen, hanem hogy kiegészítse azt. E rendelet V. fejezete (
119
) oly módon rendezi a két jogi aktus viszonyát, hogy a rendelet elsőbbséget élvez az egyezménnyel szemben a tagállamok közötti kapcsolatokban, az egyezményben szabályozott azon kérdések kivételével, amelyeket a rendelet nem szabályoz.
85.
A két jogi aktus szorosan összefonódik, összekapcsolásuk pedig némiképp bonyolult, ahogy azt a rendeletnek az említett két külön cél, a folytonosság és a változás szintézisét megteremteni kívánó 11. cikkének rendelkezései is mutatják. Ez egy politikai kompromisszum eredménye, egyrészt azon tagállamok között, amelyek feleslegesnek ítélték e területen az uniós szintű szabályozást, másrészt azon tagállamok között, amelyek szerint az 1980. évi Hágai Egyezmény által kialakított rendszert meg kellett erősíteni, többek között azon visszaélések orvoslása érdekében, amelyekre az azonnali visszavitel elve alóli, az egyezmény 13. cikkének b) pontjában rögzített kivétel teremtett lehetőséget. (
120
)
86.
Igaz, hogy a Brüsszel IIa. rendelet területi hatálya eltér az 1980. évi Hágai Egyezményétől, mivel az előbbi az Európai Unió tagállamainak hatóságai közötti kapcsolatokra korlátozódik. Ily módon a „szülői felelősségre vonatkozó valamennyi [határozattal], beleértve a gyermek védelmére vonatkozó intézkedéseket is” (
121
) kapcsolatos, e rendeletben rögzített szabályokat nem kell alkalmazni, amennyiben az elvitt gyermek visszavitelére irányuló együttműködési eljárás lefolytatása egy tagállam és egy harmadik állam között válik szükségessé. Mindazonáltal lehetséges, hogy az említett rendeletet kell alkalmazni, amennyiben a gyermek szokásos tartózkodási helye egy harmadik államban van, (
122
) és ennek alapján a harmadik állam hatóságai is érintettek. Ezenkívül nem lehet kizárni, hogy egy harmadik állam említett egyezményhez való csatlakozásának elfogadása, illetve el nem fogadása, amely a jelen ügyben problémát okoz, kihatással lehet a tagállamok közötti viszonyra is. Erre még visszatérek. (
123
)
87.
Az e rendeletből származó közös szabályok jellegét illetően – különösen azon a területen, amelyen a rendelet érintkezik az 1980. évi Hágai Egyezménnyel, vagyis a gyermekek határokon átnyúló jogellenes elvitele terén – meg kell jegyezni, hogy ezek a tagállami bíróságok joghatóságára, illetve az általuk hozott határozatok kölcsönös elismerésére és végrehajtására vonatkozó szabályok teljes, nem pedig minimumharmonizációval járó kötelező intézkedések. Így különösen a Brüsszel IIa. rendelet 11. cikkének (3) bekezdése és 15. cikkének (5) bekezdése gyorsaságot, valamint többek között hathetes határidő betartását írja elő az illetékes hatóságok számára, egységes jelleggel és szigorúbb feltételekkel, mint az említett egyezmény 11. cikkében szereplő, tisztán ösztönző jellegű követelmények. A tagállamok normatív hatásköre tehát jelenleg e kérdésekben több mint korlátozott.
88.
Végül, az említett közös szabályok tartalmát illetően, ki lehet emelni, hogy a Brüsszel IIa. rendelet egyes rendelkezései kifejezetten hivatkoznak az 1980. évi Hágai Egyezményre. (
124
) Az e rendelet (17) és (18) preambulumbekezdésében szereplő utalásokon kívül a rendelet 11. cikkének (1), (2), (4), (6) (
125
) és (8) bekezdésében hivatkozik az egyezményre, és különösen annak 12. és 13. cikkére, mivel az egyezmény e két cikkének, és a rendelet e rendelkezéseinek azonos a tárgya, mégpedig a „gyermek visszavitelének” részletszabályai. Ugyanezen rendelet 42. cikkének (2) bekezdése szintén hivatkozik az 1980. évi Hágai Egyezmény 13. cikkére, a tagállami bíróságnak a gyermek visszavitelét elrendelő határozatának végrehajthatósága kapcsán. Ebből következik, hogy az említett egyezmény e rendelkezései által meghatározott feltételeket tiszteletben kell tartani, különösen a felügyeleti jog azon jogosultjának, aki az érintett gyermek visszavitelét egy tagállami bíróság előtt a két jogi aktus együttes alkalmazása alapján kéri.
89.
E körülményekre figyelemmel úgy vélem, hogy a gyermekek határokon átnyúló jogellenes elvitelének területét legalábbis „nagyrészt” már szabályozzák az uniós jog releváns közös szabályai. Bár a Brüsszel IIa. rendelet rendelkezései, és különösen annak 11. cikke az 1980. évi Hágai Egyezmény alkalmazásának fenntartását írja elő a tagállamok között, az alkalmazásra innentől kezdve az uniós jogból fakadó kötelezettség alapján kerül sor, e rendelet fényében, vagyis az általa előírt, e tekintetben az említett egyezmény rendelkezéseivel szemben elsőbbséget élvező különös szabályokkal együttesen. (
126
)
90.
Márpedig az utóbbiak tartalma és terjedelme eltérő, mivel a Brüsszel IIa. rendelet a tagállamok hatóságai közötti hatáskörmegosztás és együttműködés megerősített és javított rendszerét vezette be az említett egyezményből következő mechanizmusokhoz képest, figyelemmel az e mechanizmusokban a valós előnyök mellett észlelt hiányosságokra. (
127
) Az uniós jogalkotó ennek érdekében négy fő eszközt vett igénybe. (
128
) Először, korlátozták azokat a helyzeteket, amelyekben az azonnali visszavitel elutasítható. (
129
) Másodszor, még a visszavitelnek az említett egyezmény 13. cikkén alapuló elutasítása esetén is, végső soron a gyermek származási tagállamának bíróságai döntenek a felügyeleti jog érdeméről, annak érdekében, hogy amennyiben lehetséges, elrettentsék a jogellenes elvitel elkövetőjét, és semmiképpen se hozzák előnyös helyzetbe a bírósági eljárásban. (
130
) Harmadszor, előírták az eljárások időtartamának csökkentését. Negyedszer, megszüntették a végrehajthatóvá nyilvánítást a láthatási és a jogellenes elvitelt követően a gyermek visszavitelét elrendelő, végrehajtható, és az azt meghozó tagállami bíróság által szabályszerűen igazolt határozatok esetében. Ezenkívül a gyermek meghallgatásának olyan jelentősége lett, amely az 1980. évi Hágai Egyezményben nem állt fenn. (
131
)
91.
Úgy vélem, hogy ezen intézkedés esetében az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdésben előírt harmadik helyzethez kapcsolódó, a Bíróság ítélkezési gyakorlatában pontosított feltételek egyike teljesült. Még az utolsó ilyen feltételt kell megvizsgálni, amely azokra a hatásokra vonatkozik, amelyeket a vélemény iránti kérelem által érintett nemzetközi megállapodások a hatályuk alá tartozó tárgykörben a fennálló közös szabályokra gyakorolhatnak.
3. A közös szabályok szóban forgó nemzetközi megállapodások általi érintettségének veszélye
92.
Ahogy arra már rámutattam, (
132
) a szóban forgó nemzetközi megállapodások alkalmazási területét már nagymértékben szabályozó közös szabályok puszta léte önmagában nem elegendő az Unió kizárólagos külső hatásköre fennállásának megállapításához. Ezenkívül az is szükséges, hogy a megállapodások negatív hatással járjanak, ami annak veszélyében áll, hogy az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdésének értelmében érinthetik az említett szabályokat, vagy megváltoztathatják azok alkalmazási körét, még ha nem is eredményeznek tárgyi ellentmondást. Az ilyen veszély ugyanakkor pusztán abból fakadóan is fennállhat, hogy e nemzetközi megállapodások az érintett közös szabályokkal szoros összefüggésben álló rendelkezéseket tartalmaznak. Az is lehetséges ugyanis, hogy az ilyen összefüggések fennállása nehezebbé teszi az uniós jog rendelkezései helyes alkalmazásának és hatékony érvényesülésének biztosítását.
93.
A jelen esetben számos, potenciálisan érintettségi problémát felvető összefüggés áll fenn a két érintett jogi aktus között. Ez különösen igaz a Brüsszel IIa. rendelet 11. cikke és az 1980. évi Hágai Egyezmény 12. és 13. cikke között elképzelhető kölcsönhatásokra, mivel az említett 11. cikk (2)–(8) bekezdésében előírt szabályok vagy az egyezmény releváns cikkei helyébe lépnek, vagy pedig szigorúan szabályozzák azok végrehajtását. (
133
) Ahogy azt a Bizottság álláspontját konkrétan illusztrálva (
134
) kiemelte, a nehézségek nem tisztán hipotetikusak, hanem a gyakorlatban különböző szempontokból vetődhetnek fel.
94.
Álláspontom szerint közvetlenül nem jelent problémát, hogy a harmadik állam csatlakozásának a tagállamok részéről egyedileg történő elfogadása a gyermekek nemzetközi jogellenes elvitelének eltérő módszerekkel történő kezeléséhez vezethet. Ezek az elérések ugyanis már az 1980. évi Hágai Egyezmény rendszerének is részét képezik, mivel az azt írja elő, hogy egy új szerződő állam csatlakozásának joghatásai a már a szerződésben részes állammal szemben az utóbbi részéről történő elfogadáshoz kapcsolódnak, amiből az következik, hogy az egyezmény rendelkezéseinek alkalmazása kétoldalú kapcsolatok alapján történik. Egyébként az uniós jog szempontjából a szabályozások eltérése abból fakad, hogy a Dán Királyság nem tartozik a Brüsszel IIa. rendelet által előírt rendszer hatálya alá, (
135
) ami azt jelenti, hogy az említett egyezményt, nem pedig a rendeletet kell alkalmazni a közte és más tagállamok közötti kapcsolatokra a gyermekek határokon átnyúló jogellenes elvitele esetén, úgy, mintha egy harmadik államról lenne szó.
95.
Mindazonáltal úgy vélem, hogy ha csak bizonyos tagállamok fogadják el egy harmadik állam csatlakozását az 1980. évi Hágai Egyezményhez, akkor a szóban forgó két jogi aktus közötti kölcsönhatások bonyolultabbakká válhatnak a tagállamok közötti viszonyokban.
96.
Különösen a másik tagállamban hozott határozatoknak a Brüsszel IIa. rendelet által előírt egyszerűsített elismerési és végrehajtási mechanizmusa alapul – többek között a végrehajthatóvá nyilvánítás megszüntetése az igazolt visszatérési határozatok esetében – a tagállamok jogrendszerei közötti kölcsönös bizalom sajátos uniós elvén, mint „a valóságos jogi térség létrehozásának alapkövén”, figyelemmel többek között az e rendszerek által biztosított jogi védelemre. (
136
) Ezzel szemben a megkeresett állam és az eredeti eljárás helye szerinti állam bíróságai közötti kapcsolatok gyakran megfordulnak, amennyiben a helyzet harmadik államokkal való együttműködést igényel, többek között az 1980. évi Hágai Egyezmény által annak értékelése érdekében kialakított rendszer keretében, hogy a gyermek mindenek felett álló érdeke a korábbi tartózkodási helye szerinti országba való visszatérés, vagy sem. (
137
)
97.
Különösen a központi hatóságok által az 1980. évi Hágai Egyezmény 6. és 7. cikkének (
138
) megfelelően játszott szerep jelenti az ezen egyezmény által kialakított együttműködési rendszer egyik kulcsfontosságú elemét. Lényeges tehát, ahogy azt a Bizottság a szóban forgó határozat iránti javaslatokban (
139
) hangsúlyozta, hogy egy tagállam részéről a harmadik állam csatlakozásának elfogadását ahhoz az előzetes feltételhez kell kötni, hogy e jövőbeli szerződő fél kijelölte az többek között azzal megbízott központi hatóságot, hogy segítséget nyújtson az európai polgárok számára a gyermekek ezen harmadik államba irányuló jogellenes elvitele esetén.
98.
Álláspontom szerint a gyermekek jogellenes elvitele eseteinek az 1980. évi Hágai Egyezménnyel együttesen értelmezett Brüsszel IIa. rendelet által kialakított kezelési mechanizmusait veszélyeztetné, ha valamennyi tagállam szabadon állapíthatná meg azokat a feltételeket, amelyek mellett elfogadja egy harmadik állam csatlakozását ehhez az egyezményhez. Véleményem szerint lényeges, hogy egy csatlakozó harmadik állam megbízhatósága az igazságügyi és közigazgatási együttműködés szempontjából a Bizottság javaslata alapján közös, a Tanács által koordinált (
140
) értékelés tárgya lehessen. Az ilyen együttes fellépési kezdeményezés hiányában fennállna a veszélye a Brüsszel IIa. rendelet rendelkezései egységes és koherens alkalmazása, illetve az általuk létrehozott rendszer helyes működése megsértésének, ami a Bíróság által kialakított értékelési kritériumok (
141
) szerint sértené az uniós jog szabályainak teljes hatékonyságát.
99.
Ehhez hozzáteszem, hogy az Unió felé fennálló lojalitási kötelezettség alapján, amely a tagállamokat az EUSZ 4. cikk (3) bekezdése alapján terheli, a tagállamok kötelesek tartózkodni attól, hogy olyan megállapodást kössenek harmadik államokkal, amely ilyen hátrányos hatásokat gyakorolhat a közös szabályokra. Annak ugyanis, hogy az Unió kizárólagos külső hatásköre azon tárgykörökkel szimmetrikusan áll fenn, amelyekben belső hatásköre alapján szabályokat fogadott el, többek között annak elkerülése a célja, hogy a tagállamok külső utakon meggyengíthessék, vagy akár megakadályozhassák az Unió fellépését. (
142
) E lojalitás még inkább szükséges olyan helyzetben, mint a jelen esetben is, amikor kizárólag a tagállamok köthetik meg az említett tárgykörökbe tartozó nemzetközi megállapodást. (
143
)
100.
Ami az uniós jog továbbfejlődésének az 1/03 vélemény (
144
) értelmében vett előrelátható perspektíváit illeti, nem lehet kizárni, hogy a Brüsszel IIa. rendelet olyan módosítására kerül sor, amelynek eredményeként hatálya kiterjed külső helyzetekre is, a 44/2001, úgynevezett Brüsszel I. rendelet mintájára, amelynek rendelkezéseit ilyen értelemben (
145
) dolgozták át (
146
). Célszerűnek tűnhet ugyanis, hogy a gyermekek határokon átnyúló jogellenes elvitelével szembeni védekezést szolgáló intézkedések ne eredményezzenek hátrányos megkülönböztetést azon gyermekekkel szemben, akiknek szokásos tartózkodási helye az Unió területén kívül van. (
147
) Ugyanakkor megfelelő szintű bizalomra van szükség az érintett harmadik állambeli igazságügyi rendszerekkel szemben, továbbá e kérdésnek egyeztetés tárgyát kell képeznie. (
148
)
101.
Álláspontom szerint a gyermekek határokon átnyúló jogellenes elvitelének kezelését szolgáló, a Brüsszel IIa. rendelet által kialakított rendszert még inkább érintheti az 1980. évi Hágai Egyezmény által előírt együttműködési mechanizmus új harmadik államokra való kiterjesztése. Ezt az egyezményt ugyanis bizonyos módon beépítették az említett rendeletbe, (
149
) így az a kérdés, hogy melyek az ezen egyezményhez csatlakozó, és elfogadásban részesülő harmadik államok, nem semleges az uniós jog fejlődése szempontjából. (
150
)
102.
Végül rá kell mutatni, hogy bár az 1980. évi Hágai Egyezményt fel lehet úgy fogni, hogy az a szerződő államok közötti kétoldalú viszonyok halmazának alapján működik, azonban az egyezmény szövegezésének módosítása valamennyi ilyen állam egyhangú hozzájárulását igényelné. Ily módon az ezen egyezményhez való minden új csatlakozás alkalmas arra, hogy növelje azon felek számát, amelyekkel az uniós tagállamoknak tárgyalniuk kell, illetve konszenzusra kell jutniuk, amennyiben az Unió az egyezmény tartalmának módosítását szeretné elérni. Mivel egy harmadik állam csatlakozásának elfogadása új politikai helyzetet alakít ki, és megváltoztatja a Brüsszel IIa. rendelet és az említett egyezmény közötti kölcsönhatás paramétereit, álláspontom szerint lényeges, hogy egyfajta közös szemponthoz való jogot lehessen gyakorolni az Unión belül az egyezményhez csatlakozó harmadik állam elfogadását illetően, különösen az utóbbiak arra irányuló képessége vonatkozásában, hogy megfeleljenek az egyezmény által előírt kötelezettségeknek, valamint az Unióval való megfelelő együttműködésre irányuló politikai akaratuk kapcsán.
103.
Mivel az 1980. évi Hágai Egyezmény célja szintén egy nagyrészt a közös szabályok által szabályozott tárgykörbe esik, amelyek hatékony érvényesülését a szóban forgóhoz hasonló nemzetközi megállapodások veszélyeztethetik, az Unió belső hatáskörének gyakorlása magával vonja a részére a kérdéssel kapcsolatban biztosított kizárólagos külső hatáskört. Ebből következik, hogy a tagállamoknak az Unió érdekében és koordináltan kell eljárniuk egy harmadik állam említett egyezményhez való csatlakozásának elfogadása során.
104.
Álláspontom szerint e következést kell levonni a jogellenesen elvitt gyermekek érdekeit érintő azon valós probléma ellenére, amelyet a nemzetközi együttműködésben az ilyen egyeztetett elfogadás gyors konkretizálásának esetleges nehézsége által okozott késedelem eredményezhet, mivel az Unió kizárólagos hatáskörébe tartozó terület elhatárolására csak objektív szempontok alapján kerülhet sor. (
151
)
105.
Ennélfogva azt javaslom, hogy a Bíróság a Bizottság által feltett kérdésre a vélemény iránti kérelem elfogadhatóságának korlátai között igenlő, vagyis az Unió kizárólagos külső hatáskörének fennállását megerősítő választ adjon.
VI – Végkövetkeztetések
106.
A fent kifejtett okokból azt javaslom, hogy a Bíróság:
—
az Európai Bizottság által benyújtott vélemény iránti kérelmet abban a részében nyilvánítsa elfogadhatónak, amennyiben az a kérelem által érintett harmadik államoknak a gyermekek jogellenes külföldre vitelének polgári jogi vonatkozásairól szóló 1980. október 25‑i Hágai Egyezményhez való csatlakozását elfogadó, a Dán Királyság kivételével a tagállamok által tett olyan nyilatkozatokat érinti, amelyeket a kérelem benyújtásának időpontjában még nem helyeztek letétbe, és
—
a feltett kérdésre azt a választ adja, hogy valamely harmadik állam említett Hágai Egyezményhez való csatlakozásának elfogadása az Európai Unió kizárólagos hatáskörébe tartozik.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	Az első, a Bíróság eljárási szabályzatának felülvizsgálatát követő állásfoglalásról van szó; a felülvizsgált eljárási szabályzatból kitűnik, hogy a véleményezési eljárásban immár nem valamennyi, hanem csak egyetlen főtanácsnokot kell meghallgatni (lásd az eljárási szabályzat (5) preambulumbekezdését, valamint a 196. és azt követő cikkeket).
(
3
)	A szöveget és a kapcsolódó publikációkat (különösen E. Pérez‑Vera magyarázó jelentését) lásd a következő internetcímen: http://www.hcch.net/index_fr.php?act=conventions.text&cid= 24.
(
4
)	Kizárólag az olasz kormány érvel az Unió kizárólagos hatásköre mellett, ellentétben a körülbelül húsz másik érdemben – esetenként másodlagosan – megnyilvánuló kormánnyal.
(
5
)	HL L 338., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 243. o.
(
6
)	2007. március 1‑jén, 2007. május 4‑én, 2008. május 27‑én, 2010. március 9‑én, 2010. december 6‑án, 2010. december 28‑án, 2011. április 6‑án és 2011. július 28‑án.
(
7
)	Az említett albekezdések azt írják elő, hogy „[b]ármely más Állam csatlakozhat az Egyezményhez”, „[a] csatlakozási okiratot a Holland Királyság Külügyminisztériumánál kell letétbe helyezni”, valamint, hogy „[a]z Egyezmény az ahhoz csatlakozó Állam viszonylatában a csatlakozási okirat letétbe helyezését követő harmadik naptári hónap első napján lép hatályba”.
(
8
)	Az említett negyedik és ötödik albekezdés szerint „[a] csatlakozás csak a csatlakozó Államnak azon Szerződő Államokkal való viszonylatában lesz érvényes, amelyek kinyilvánították, hogy elfogadják a csatlakozást. Ezt a nyilatkozatot azoknak a tagállamoknak is meg kell tennie, amelyek a csatlakozást követően erősítették meg, fogadták el, vagy hagyták jóvá az Egyezményt. Ezt a nyilatkozatot a Holland Királyság Külügyminisztériumánál kell letétbe helyezni, amely annak hiteles másolatát diplomáciai úton továbbítja minden Szerződő Államhoz”, illetve „[a]z Egyezmény a csatlakozó és a csatlakozás elfogadását kinyilvánító Állam között a csatlakozást elfogadó nyilatkozat letétbe helyezését követő harmadik naptári hónap első napján lép hatályba”.
(
9
)	E nyolc, a vélemény iránti kérelemhez csatolt határozat iránti javaslat a fenti országoknak az említett egyezményhez való csatlakozásáról szólt, a következő szám szerinti sorrendben: Gabon (COM(2011) 904 végleges), Andorra (COM(2011) 908 végleges), Seychelle‑szigetek (COM(2011) 909 végleges), Oroszországi Föderáció (COM(2011) 911 végleges), Albánia (COM(2011) 912 végleges), Szingapúr (COM(2011) 915 végleges), Marokkó (COM(2011) 916 végleges) és Örményország (COM(2011) 917 végleges). Ezek mindegyike azt írta elő, hogy a tagállamoknak az Unió érdekében egyidejűleg és legkésőbb két hónappal a javaslat elfogadását követően a mintának megfelelő nyilatkozatot kell letétbe helyezniük az érintett harmadik állam csatlakozásának elfogadásáról.
(
10
)	Az Európai Parlament 2012. november 22‑i állásfoglalása nyolc államnak a gyermekek jogellenes külföldre vitelének polgári jogi vonatkozásairól szóló, 1980‑as Hágai Egyezményhez való csatlakozásának elfogadására vonatkozóan a tagállamok által az Európai Unió érdekében tett nyilatkozatról (2012/2791(RSP)).
(
11
)	Lambreth, I., „Les aspects institutionnels de la dimension externe de la coopération judiciaire civile”, in La dimension externe de l’espace de liberté, de sécurité et de justice au lendemain de Lisbonne et de Stockholm: un bilan à mi‑parcours, szerkesztette: M. Dony, Éditions de l’Université de Bruxelles, Bruxelles, 2012, 12. és azt követő oldalak, 17. pont.
(
12
)	Például a Lett Köztársaság 2007. július 3‑án fogadta el az Albán Köztársaság csatlakozását. Az 1980. évi Hágai Egyezményhez való csatlakozás állapota, valamint az ezen csatlakozásokat érintő elfogadó nyilatkozatok részletes listája a következő internetcímeken érhető el: http://www.hcch.net/index_fr.php?act=conventions.status&cid=24 és http://www.hcch.net/index_fr.php?act=publications.details&pid=3282&dtid=36. Ebből kitűnik, hogy más harmadik államok az Oroszországi Föderáció csatlakozása után csatlakoztak; ezek vonatkozásában ugyanaz a probléma merül fel, mint amelyet a jelen vélemény iránti kérelem érint.
(
13
)	Az Európai Unióról szóló szerződéshez és az Európai Unió működéséről szóló szerződéshez mellékelt, Dánia helyzetéről szóló (22.) jegyzőkönyv értelmében e tagállam nem vesz részt az EUMSZ harmadik részének, és különösen a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térségről szóló V. címe alapján javasolt intézkedéseknek az elfogadásában, így a Brüsszel IIa. rendelet rá nem hatályos, és alkalmazása rá nem vonatkozik (a rendelet (31) preambulumbekezdése és 2. cikkének (3) bekezdése).
(
14
)	Mégpedig a cseh, a német, az észt, a görög, a francia, a ciprusi, a lett, a litván, az osztrák, a lengyel és a román kormány. Ezenfelül a finn kormány rámutat, hogy bár nem kíván hivatalosan elfogadhatatlansági kifogással élni, álláspontja szerint az EUMSZ 258. cikkében előírt kötelezettségszegési eljárás megfelelőbb lenne a jelen ügyben felmerült kérdés megtárgyalására.
(
15
)	Ahogy egy tagállam, az Európai Parlament és a Tanács is.
(
16
)	A „nemzetközi” jelző kétségkívül nem szerepel az említett (11) bekezdésben, de következik abból, hogy az említett 218. cikk az EUMSZ ötödik részének „Nemzetközi megállapodások” című V. címében szerepel.
(
17
)	1/75 vélemény (EU:C:1975:145, különösen az 1360. o.) és 1/78 vélemény (EU:C:1979:224, 30. pont).
(
18
)	Lásd többek között: 2/91 vélemény (EU:C:1993:106, 3. pont) és 1/08 vélemény (EU:C:2009:739, 107–109. pont).
(
19
)	Kiemelem, hogy ellentétben azzal, ami a Tanácsnak a vélemény iránti kérelem elfogadhatóságára vonatkozó észrevételeiből kitűnik, nem az általa elutasított határozat iránti bizottsági javaslatok képezik a jelen eljárás tárgyát, hanem a tagállamok által kötött nemzetközi megállapodások, amelyekre e javaslatok vonatkoznak.
(
20
)	Az Európai Parlament szerint egy harmadik állam csatlakozási kérelme, és annak Unió részéről történő elfogadása, amely eredményeként megkezdődik az említett egyezmény alkalmazása az ezen állam és az Unió közötti viszonyban, együttesen alkotnak kötelező erővel bíró nemzetközi kötelezettségvállalást, amely tehát az EUMSZ 218. cikk értelmében vett nemzetközi megállapodásnak minősül.
(
21
)	E kormány azt állítja, hogy az 1980. évi Hágai Egyezmény 38. cikkén alapuló elfogadó nyilatkozat nem alkotóeleme a csatlakozási szerződésnek, mivel pusztán a csatlakozási okmány letétbe helyezése, és a három hónapos időtartam eltelte alapján ezen egyezményből jogok és kötelezettségek keletkeznek az új szerződő államra nézve, többek között az a kötelezettség, hogy a 6. cikknek megfelelően kijelöljön egy központi hatóságot.
(
22
)	Az 1/75 vélemény (EU:C:1975:145) rámutatott, hogy a vélemény iránti kérelem „a nemzetközi jogalanyok bármely kötelező erővel bíró kötelezettségvállalását érintheti, függetlenül formális minősítésétől” (kiemelés tőlem). Lásd még: 2/92 vélemény (EU:C:1995:83, 8. pont).
(
23
)	Az 1969. május 23‑án elfogadott és 1980. január 27‑én hatályba lépett egyezmény (Egyesült Nemzetek Szerződéseinek Tára, 1155. kötet, 331. o.). Az „egyszerűsített formájú szerződésekről” lásd Klabbers, J., The Concept of Treaty in International Law, Martinus Nijhoff, Leiden, 2006, 46. és 73. o.
(
24
)	Az említett 11. cikk szerint „[a]nnak elismerését, hogy egy szerződés reá nézve kötelező hatállyal bír, valamely állam kifejezheti aláírás, szerződést létrehozó okiratok kicserélése, megerősítés, elfogadás, jóváhagyás vagy csatlakozás által, illetve a felek megállapodása szerinti bármely más módon”.
(
25
)	E helyzet lényegileg nem különbözik attól az esettől, amelyben egy tagállam az említett egyezménnyel azonos tartalmú kétoldalú megállapodást köt egy harmadik állammal, a házassági ügyekben, a szülői felelősségre vonatkozó eljárásokban, valamint a tartással kapcsolatos ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, továbbá a tartással kapcsolatos ügyekben alkalmazandó jogról szóló, a tagállamok és harmadik országok között létrejövő megállapodásokkal kapcsolatos tárgyalásokra és e megállapodások megkötésére vonatkozó eljárásról szóló, 2009. július 7‑i 664/2009/EK tanácsi rendeletben (HL L 200., 46. o.) meghatározott szabályok szerint. Az e rendeletben előírt, a Bizottság általi értékelést követő hatáskör‑átruházásról lásd Lambreth, I., 11. lábjegyzetben hivatkozott művének 22. és azt követő pontjait.
(
26
)	E szerkesztési különbség annál is inkább figyelemreméltó, hogy a Lisszaboni Szerződést megelőzően a vélemény iránti eljárásról szóló EK 300. cikk (6) bekezdését követően a (7) bekezdés utalt arra, hogy az e záró rendelkezést megelőző bekezdések kizárólag az „e cikkben megállapított feltételek mellett megkötött megállapodások” vonatkozásában alkalmazandók, míg ez már nem áll fenn az egyenértékű rendelkezést jelentő EUMSZ 218. cikk (11) bekezdése esetében.
(
27
)	A 2/91 véleményben (EU:C:1993:106, 5. pont), annak érdekében, hogy megállapítsa, hogy a vélemény iránti eljárás feltételei teljesültek, a Bíróság rámutatott, hogy „ha a Közösség nem képes saját nevében megkötni az [érintett] megállapodást, külső hatásköre adott esetben a Közösség érdekében együttesen fellépő tagállamok közvetítésével is gyakorolható” (kiemelés tőlem). Az Unió külső hatásköre e közvetett gyakorlását illetően lásd még: Bizottság kontra Görögország ítélet (C‑45/07, EU:C:2009:81, 31. pont).
(
28
)	A korlátozás az említett egyezmény 37. cikkének első albekezdéséből és 38. cikkének első albekezdéséből ered.
(
29
)	Az Európai Közösség 2007. április 3‑án lett a Hágai Konferencia tagja (lásd a Közösségnek a Hágai Nemzetközi Magánjogi Konferenciához való csatlakozásáról szóló, 2006. október 5‑i 2006/719/EK tanácsi határozat [HL 2006. L 297., 1. o.] (3) preambulumbekezdését), az Unió pedig a Lisszaboni Szerződés hatálybalépését követően, 2009. december 1‑jétől lépett a helyébe. Ennek alapján az Unió többek között aláírta a gyermektartás és a családi tartások egyéb formáinak nemzetközi behajtásáról szóló, 2007. november 23‑i hágai egyezményt, ahogy azt az egyezmény 58. cikkének (3) bekezdése kifejezetten lehetővé tette.
(
30
)	Hasonló akadály állt fenn a 2/91 véleménnyel (EU:C:1993:106) összefüggésben is, mivel a Nemzetközi Munkaügyi Szervezet 170. sz. egyezményét, amely az ügyben szerepelt, csak a szervezet tagjai erősíthették meg, a Közösség nem. Lásd még a tagállamoknak a Nemzetközi Munkaügyi Szervezetnek a vegyi anyagok biztonságos munkahelyi használatáról szóló, 1990. évi 170. számú egyezményének az Európai Unió érdekében történő megerősítésére való felhatalmazásáról szóló, 2014. január 28‑i 2014/52/EU tanácsi határozat (HL L 32., 33. o.) (4) és (5) preambulumbekezdését.
(
31
)	Lásd a jelen állásfoglalás 9. lábjegyzetét.
(
32
)	Az utóbbi rendelkezés szerint „a több államra kiterjedő vonatkozású családjogi kérdésekre vonatkozó intézkedéseket különleges jogalkotási eljárás keretében a Tanács állapítja meg. A Tanács az Európai Parlamenttel folytatott konzultációt követően, egyhangúlag határoz”.
(
33
)	Lásd ebben az értelemben az Európai Parlament fent hivatkozott 2012/2791 állásfoglalásának F–H. preambulumbekezdését.
(
34
)	Cremona, M., „Member States as Trustees of the Community Interest: Participating in International Agreements on the Behalf of the European Community”, European University of Florence Working Papers, Department of Law, 2009/17, 1. és azt követő oldalak.
(
35
)	Lásd például a fent hivatkozott 2014/52 tanácsi határozatot.
(
36
)	Lásd például az Európai Közösség nevében a Francia Köztársaság kormánya és Ő Főméltósága a Monacói Herceg kormánya közötti monetáris megállapodást (HL 2002. L 142., 59. o.).
(
37
)	Lásd például a 664/2009 rendelet hatálya alá tartozó kétoldalú vagy regionális megállapodásokat.
(
38
)	Rosas, A., „Exclusive, shared and national competence in the context of EU external relations: do such distinctions matter?”, in The European Union in the World, Essays in Honour of Marc Maresceau, szerkesztette: I. Govaere és társai., Martinus Nijhoff, Leiden, 2014, 32. és 33. o.
(
39
)	Lásd a jelen állásfoglalás 31. pontját.
(
40
)	Lásd például a tagállamoknak a szülői felelősséggel és a gyermekek védelmét szolgáló intézkedésekkel kapcsolatos együttműködésről, valamint az ilyen ügyekre irányadó joghatóságról, alkalmazandó jogról, elismerésről és végrehajtásról szóló, 1996. évi Hágai Egyezménynek a Közösség érdekében történő aláírására való felhatalmazásáról szóló, 2002. december 19‑i 2003/93/EK tanácsi határozatot (HL L 48., 1. o.), és az egyes tagállamoknak ezen egyezménynek a Közösség érdekében történő megerősítésére vagy az ahhoz történő csatlakozásra, valamint egyes tagállamoknak a közösségi jog vonatkozó belső szabályozásának alkalmazására vonatkozó nyilatkozat tételére való felhatalmazásáról szóló, 2008. június 5‑i 2008/431/EK határozatot (HL L 151., 36. o.).
(
41
)	Lásd Rosas, A., „The status in EU Law of international agreements concluded by EU Member States”, Fordham International Law Journal, 2011, vol. 34, különösen 1331–1335. és 1344. o.
(
42
)	Ugyanott, különösen 1333. és 1335. o.
(
43
)	Amikor a jelen ügyhöz hasonlóan az Unió kizárólagos hatáskörrel rendelkezik, de nem lehet a szóban forgó megállapodás részese, az általa e hatáskör gyakorlásában játszott szerep a gyakorlatban kissé homályos a harmadik államok szempontjából (Rosas, A., „Exclusive, shared and national competence in the context of EU external relations: do such distinctions matter?”, a 38. lábjegyzetben hivatkozott mű, 31., 33. és 42. o.).
(
44
)	Az 1/94 véleményben (EU:C:1994:384, 12. pont) a Bíróság kiemelte, hogy tőle vélemény „bármely azt megelőző időpontban kérhető, hogy a Közösség ahhoz való hozzájárulása véglegessé vált, hogy őt a megállapodás kösse. Amíg e hozzájárulás nem történt meg, a megállapodás tervezett megállapodás marad”.
(
45
)	Lásd a jelen állásfoglalás 31. pontját.
(
46
)	E kérdés egészéről lásd Adam, S., La procédure d’avis devant la Cour de justice de l’Union européenne, coll. Droit de l’Union européenne – Thèses, Bruylant, Bruxelles, 2011, különösen 565. és azt követő oldalak.
(
47
)	Ugyanez a követelmény szerepel az eljárási szabályzat 196. cikkének (2) bekezdésében.
(
48
)	Ahhoz, hogy a vélemény iránti kérelem elfogadható legyen, az szükséges, de elégséges is, hogy a megállapodástervezetre vonatkozó döntéshozatali folyamat elérjen abba a szakaszába, amikor a tervezett megállapodás tárgya ismert, így a Bíróság dönteni tud a tervezet Szerződésekkel való összeegyeztethetőségéről, még akkor is, ha több eltérő lehetőség áll rendelkezésre, és a kérdéses szöveg megfogalmazását illetően véleményeltérések vannak (1/09 vélemény, EU:C:2011:123, 53. pont).
(
49
)	1/75 vélemény (EU:C:1975:145, különösen 1360. o.). Lásd még: 1/09 vélemény (EU:C:2011:123, 47. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
50
)	A 2/94 vélemény (EU:C:1996:140, 6. pont) megfogalmazása szerint a vélemény iránti kérelmet „a megkötésre, végrehajtásra vagy alkalmazásra irányuló közösségi jogi aktus jogszerűségének kétségbe vonását esetlegesen lehetővé tévő megállapodás megkötését megelőző szakaszban kell benyújtani”.
(
51
)	1/09 vélemény (EU:C:2011:123, 48. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
52
)	Lásd továbbá: 2/91 vélemény (EU:C:1993:106), és a fent hivatkozott 2014/52 határozat.
(
53
)	A 3/94 vélemény (EU:C:1995:436, 19. és 23. pont) kiemeli, hogy „a megelőzési cél […] nem érhető el, ha a Bíróság egy már megkötött megállapodásról dönt, […] ennélfogva nincs helye a vélemény iránti kérelem megválaszolásának”.
(
54
)	Lásd a jelen állásfoglalás 13. lábjegyzetét.
(
55
)	Ebben az időpontban például a Belga Királyság és a Németországi Szövetségi Köztársaság még nem fogadta el a Gaboni Köztársaság és az Oroszországi Föderáció csatlakozását; a Bolgár Köztársaság és a Horvát Köztársaság pedig csak az utóbbi harmadik állam csatlakozását fogadta le, de a jelen vélemény iránti kérelemmel érintett hét egyéb harmadik államét nem, míg a Portugál Köztársaság egyik érintett harmadik állam csatlakozását sem fogadta el.
(
56
)	Kérelmének 8. pontjában a Bizottság előadja, hogy „a Bíróság véleménye véget vet továbbá bizonyos olyan tagállamok jelenlegi gyakorlatának, amelyek már elfogadták harmadik országok csatlakozását anélkül, hogy előzetesen rendelkeztek volna a Tanács felhatalmazásával, amely pedig jogilag szükséges, amennyiben a megállapodás az Unió kizárólagos hatáskörébe tartozik” (kiemelés tőlem). Még ha a Bizottság „jelenlegi gyakorlatra” is hivatkozik, számos ilyen elfogadásra a 2007. évtől kezdődően, vagyis jóval a Bírósághoz fordulást megelőzően került sor.
(
57
)	A Cseh Köztársaság rámutat, hogy a Tanácson belüli közös álláspont elfogadására irányuló javaslatai kudarcát követően a Bizottság először vele, és másik három tagállammal szemben úgynevezett EU Pilot eljárást kezdeményezett, amely megelőzi a kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset hivatalos benyújtását. A Bizottság ezt követően meggondolta magát, és benyújtotta a jelen vélemény iránti kérelmet. A Lengyel Köztársaság kiemeli, hogy a Bizottság már benyújtott ilyen keresetet egyes olyan tagállamokkal szemben, amelyek kinyilvánították, hogy önállóan elfogadják az Oroszországi Föderációnak az 1980. évi Hágai Egyezményhez való csatlakozását.
(
58
)	Amennyiben feltételezzük, hogy a jelen ügyben bizonyítást nyer az Unió kizárólagos külső hatáskörének fennállása.
(
59
)	Bizottság kontra Egyesült Királyság ítélet (C‑466/98, EU:C:2002:624); Bizottság kontra Dánia ítélet (C‑467/98, EU:C:2002:625); Bizottság kontra Svédország ítélet (C‑468/98, EU:C:2002:626); Bizottság kontra Finnország ítélet (C‑469/98, EU:C:2002:627); Bizottság kontra Belgium ítélet (C‑471/98, EU:C:2002:628); Bizottság kontra Luxemburg ítélet (C‑472/98, EU:C:2002:629); Bizottság kontra Ausztria ítélet (C‑475/98, EU:C:2002:630), és Bizottság kontra Németország ítélet (C‑476/98, EU:C:2002:631).
(
60
)	Többek között a bizonyítási teherre és a védelemhez való jogra vonatkozó elvek.
(
61
)	Annak, hogy a Bíróság véleményt adhasson, szükséges és elégséges feltétele, hogy legalább egy szóban forgó megállapodás az EUMSZ 218. cikk (11) bekezdése értelmében vett „tervezett” megállapodás legyen.
(
62
)	Ez a tervezett nemzetközi megállapodások tartalma és az uniós jogból eredő szabályok tartalma között merülhet fel.
(
63
)	Kiemelendő, hogy az EUMSZ 216. cikk (1) bekezdése azt mondja ki, hogy „[a]z Unió megállapodást köthet egy vagy több harmadik országgal vagy nemzetközi szervezettel, ha a Szerződések ilyen megállapodás megkötését írják elő, ha az a Szerződésekben meghatározott célkitűzések elérése érdekében szükséges, ha valamely kötelező erejű jogi aktus ilyen értelmű rendelkezést tartalmaz, vagy ha az a közös szabályokat érintheti, illetve azok alkalmazási körét megváltoztathatja”.
(
64
)	Lásd: 2/91 vélemény (EU:C:1993:106, 4. pont).
(
65
)	A fent hivatkozott 2006/719 tanácsi határozat (2) preambulumbekezdése és „Az Európai Közösség hatásköri nyilatkozata, mely megjelöli azon területeket, amelyeken tagállamai hatáskört ruháztak rá” című II. melléklete, különösen a 2. és 5. pont. Ebben azonban nem jelenik meg egyértelműen, hogy melyek a Hágai Konferencia azon tevékenységi területei, amelyeken a Közösség kizárólagos külső hatáskörrel rendelkezik (Rosas, A., „Exclusive, shared and national competence in the context of EU external relations: do such distinctions matter?”, a 38. lábjegyzetben hivatkozott mű, 30. o.).
(
66
)	A görög, a francia és a lengyel kormány kivételével, amelyek szerint az Unió nem rendelkezhet semmilyen hatáskörrel harmadik állam 1980. évi Hágai Egyezményhez való csatlakozásának elfogadására.
(
67
)	Lásd többek között: Bizottság kontra Tanács ítélet (AETR‑ítélet) (22/70, EU:C:1971:32, 16. és 17. pont), valamint 2/94 vélemény (EU:C:1996:140, 26. pont) és 1/03 vélemény (EU:C:2006:81, 114. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
68
)	Kiemelendő, hogy az Unió ilyen megállapodások kötésére való jogosultságát közvetve elismeri az Európai Unióról szóló szerződéshez és az Európai Unió működéséről szóló szerződéshez mellékelt, Dánia helyzetéről szóló (22.) jegyzőkönyv 2. cikke, amely utal „az Unió által az [EUM‑Szerződés harmadik részének V. címe] alapján megkötött nemzetközi [megállapodásokra]”.
(
69
)	A 36. nyilatkozat a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térségre vonatkozó nemzetközi megállapodások tagállamok általi megtárgyalásával és megkötésével kapcsolatosan az EUM‑Szerződés 218. cikkéről megerősíti, hogy „a tagállamok a harmadik rész V. címének 3.[ …] fejezetében meghatározott területeken harmadik országokkal […] megállapodásokról tárgyalhatnak, illetve ilyen megállapodásokat köthetnek, amennyiben ezen megállapodások összhangban vannak az uniós joggal”. E szabály, amely a megosztott hatáskör esetén alkalmazandó, semmilyen módon nem érinti a megosztott hatáskör és az uniós hatáskör elhatárolásának az EUM‑Szerződésből és az ítélkezés gyakorlatból eredő elveit.
(
70
)	Egyes tagállamok csak másodlagosan nyilatkoztak a megosztott hatáskör mellett, mivel elsődleges kérelmükben a vélemény iránti kérelem elfogadhatatlanságára vagy pedig az érintett területen az Unió külső hatáskörének hiányára hivatkoztak.
(
71
)	Lásd a jelen állásfoglalás 32. és 33. pontját.
(
72
)	EU:C:1971:32.
(
73
)	A következő idézet az említett határozat II. mellékletének 6. pontjából származik.
(
74
)	Lásd: Bizottság kontra Tanács ítélet (AETR‑ítélet) (EU:C:1971:32, 16. pont).
(
75
)	1/76 vélemény (EU:C:1977:63) és 2/91 vélemény (EU:C:1993:106), valamint Bizottság kontra Tanács ítélet (AETR‑ítélet) (EU:C:1971:32), és Bizottság kontra Dánia ítélet (EU:C:2002:625).
(
76
)	Bizottság kontra Tanács ítélet (AETR‑ítélet) (EU:C:1971:32, 17. pont), és Bizottság kontra Dánia ítélet (EU:C:2002:625, 77. pont). Kiemelés tőlem.
(
77
)	Bot főtanácsnok újabban szintén megjegyezte, hogy „a belső és külső hatáskörök párhuzamosságának [az] AETR‑ügyben hozott ítéletben megfogalmazott elve annak van alárendelve, hogy az Unió előzetesen gyakorolta‑e hatáskörét közös szabályok elfogadásával, többek között olyan területeken, amelyek egyik közös politika hatálya alá sem tartoznak, illetve annak, hogy az állami intézkedés érinti‑e a közös szabályokat” (Green Network indítvány, C‑66/13, EU:C:2014:156, 39. pont).
(
78
)	Bot főtanácsnok kifejtette (ugyanott, 43. és azt követő pontok), hogy az ítélkezési gyakorlat megjelölt körei közül az elsőben a belső szabályok és a vizsgált nemzetközi megállapodások hatálya alá tartozó területek puszta, akár csupán részleges egybeesése is elegendő volt (Bizottság kontra Tanács ítélet [AETR‑ítélet] EU:C:1971:32, 30. és 31. pont, valamint 2/91 vélemény, EU:C:1993:106, 25. pont), míg a másodikban a Bíróság szigorúbb megközelítést követett, és a külső és belső hatáskörök párhuzamossága szabályának alkalmazását három sajátos helyzet fennállásától tette függővé (1/94 vélemény, EU:C:1994:384, 77., 95. és 96. pont, valamint a „nyitott égbolt”‑ítéletek, különösen Bizottság kontra Dánia ítélet, EU:C:2002:625, 77. és azt követő pontok).
(
79
)	EU:C:2006:81. A későbbi vélemények nem tartalmaznak pontosítást e fogalommal kapcsolatban.
(
80
)	Vagyis, hogy a Közösség „kizárólagos külső hatáskört szerez”, amikor „belső jogalkotási aktusaiba a harmadik országok állampolgárai számára fenntartott bánásmódra vonatkozó kikötéseket foglalt”, vagy „az intézményeire kifejezetten a harmadik országokkal való tárgyalási hatáskört ruházott”, illetve „ha meghatározott területen a Közösség teljes harmonizációt valósít meg” (Bizottság kontra Dánia ítélet, EU:C:2002:625, 83. és 84. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
81
)	1/03 vélemény (EU:C:2006:81, 121. pont).
(
82
)	Bizottság kontra Tanács ítélet (AETR‑ítélet) (EU:C:1971:32, 31. pont).
(
83
)	1/03 vélemény (EU:C:2006:81, 122. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
84
)	Ugyanott, 126. pont.
(
85
)	2/91 vélemény (EU:C:1993:106, 25. pont), valamint Bizottság kontra Dánia ítélet (EU:C:2002:625, 82. pont), és Bizottság kontra Németország ítélet (C‑433/03, EU:C:2005:462, 45. pont).
(
86
)	A Green Network ügyre vonatkozó indítvány (EU:C:2014:156, 48–50. pont).
(
87
)	A 2/91 véleményben rögzített feltétel (EU:C:1993:106, 25. pont). Kiemelés tőlem.
(
88
)	1/03 vélemény (EU:C:2006:81, 126. pont). Kiemelés tőlem.
(
89
)	Ugyanott, 128. pont. Kiemelés tőlem.
(
90
)	Ugyanott, 124. pont. Kiemelés tőlem. A hatáskörök megosztásának ugyanezen elvét érintette az 1/08 vélemény (EU:C:2009:739, 110. pont), és az megjelenik az EUSZ 5. cikk (1) bekezdésében.
(
91
)	Vagyis a vámunió, a belső piac működéséhez szükséges versenyszabályok megállapítása, a monetáris politika azon tagállamok tekintetében, amelyek pénzneme az euró, a tengeri biológiai erőforrások megőrzése a közös halászati politika keretében és a közös kereskedelempolitika.
(
92
)	Lásd még: Sharpston főtanácsnok Bizottság kontra Tanács ügyre vonatkozó indítványa (C‑114/12, EU:C:2014:224, 90. pont).
(
93
)	EU:C:1993:106, 25. pont. Az említett szempontot a Bíróság később több alkalommal használta (lásd többek között: Bot főtanácsnok Green Network ügyre vonatkozó indítványának [EU:C:2014:156] 25. lábjegyzetében hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
94
)	EU:C:2006:81, 126–128. pont.
(
95
)	Bizottság kontra Tanács ügyre vonatkozó indítvány (C‑137/12, EU:C:2013:441, 110–117. pont).
(
96
)	Bizottság kontra Tanács ügyre vonatkozó indítvány (EU:C:2014:224, különösen 81–97. pont).
(
97
)	E tekintetben lásd többek között: a jelen ügyben a Bizottság, az észt, az ír, a ciprusi, a portugál kormány, az Egyesült Királyság Kormánya, valamint az Európai Parlament és a Tanács által tett észrevételek; Kokott főtanácsnok Bizottság kontra Tanács ügyre vonatkozó indítványa (EU:C:2013:441, 112. pont); Adam, S., „Le mécanisme préjudiciel, limite fonctionnelle à la compétence externe de l’Union – Note sur l’avis 1/09”, Cahiers de droit européen, 2011, no 1, 277. és azt követő oldalak, 52. lábjegyzet.
(
98
)	A „ha […] ilyen megállapodás [megkötése] a közös szabályokat érintheti, illetve azok alkalmazási körét megváltoztathatja” kifejezés az EUMSZ 216. cikk (1) bekezdésében is szerepel, az értelmezésére vonatkozó pontosabb tájékoztatás nélkül. E rendelkezés tartalmát, és azt illetően, hogy az annak szövegezése, illetve az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdésének megfogalmazása között egyes nyelvi változatokban fennálló eltérés nem releváns, lásd: Sharpston főtanácsnok Bizottság kontra Tanács ügyre vonatkozó indítványa (EU:C:2014:224, 88. pont).
(
99
)	E mulasztásra Kokott főtanácsnok is felhívta a figyelmet Bizottság kontra Tanács ügyre vonatkozó indítványában (EU:C:2013:441, 111. pont).
(
100
)	Az V. „Kiegészítő hatáskörök” munkacsoport 2002. november 4‑i zárójelentése, CONV 375/1/02, 7. o. (http://european‑convention.eu.int/pdf/reg/fr/02/cv00/cv00375‑re01.fr02.pdf), valamint a VII. „Az Európai Unió külső fellépései” munkacsoport 2002. december 16‑i zárójelentése, CONV 459/02 4. o., 4. pont, valamint 16. o., 18. pont (http://european‑convention.eu.int/pdf/reg/fr/02/cv00/cv00459.fr02.pdf). Lásd még: Sharpston főtanácsnok Bizottság kontra Tanács ügyre vonatkozó indítványa (EU:C:2014:224), 55. lábjegyzet.
(
101
)	E jegyzőkönyv egyetlen cikke szerint „[h]ivatkozással az [EUMSZ] megosztott hatáskörökről szóló 2. cikkének (2) bekezdésére, amikor az Unió egy adott területen fellép, a hatáskör e gyakorlása kizárólag azokra az elemekre terjed ki, amelyekre a szóban forgó uniós fellépés vonatkozik, és ennek megfelelően nem terjed ki a terület egészére”.
(
102
)	Kizárva az említett 2. cikknek az EUSZ és az EUMSZ által az Unió részére biztosított kizárólagos hatáskörökre vonatkozó (1) bekezdésére, illetve az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdésére való hivatkozást.
(
103
)	Lásd: Kokott főtanácsok Bizottság kontra Tanács ügyre vonatkozó indítványa (EU:C:2013:441, 114. és azt követő pontok.) és Sharpston főtanácsok Bizottság kontra Tanács ügyre vonatkozó indítványa (EU:C:2014:224, 93. pont).
(
104
)	Bizottság kontra Tanács ügyre vonatkozó indítvány (EU:C:2013:441, 116. és 117. pont).
(
105
)	Lásd a jelen állásfoglalás 58. és azt követő pontjait.
(
106
)	Lásd a jelen állásfoglalás 9. pontját.
(
107
)	Bizottság kontra Tanács ügyre vonatkozó indítvány (EU:C:2014:224, 90. pont).
(
108
)	Lásd többek között a 2014/52 határozat (3) preambulumbekezdését.
(
109
)	1/03 vélemény (EU:C:2006:81, 120. és 126. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
110
)	Lásd: Portugália kontra Tanács ítélet (C‑268/94, EU:C:1996:461), valamint Rosas, A., „Exclusive, shared and national competence in the context of EU external relations: do such distinctions matter?”, a 38. lábjegyzetben hivatkozott mű, 24. o. és 27. lábjegyzet.
(
111
)	Lásd: 2/91 vélemény (EU:C:1993:106, 25. pont) és 1/03 vélemény (EU:C:2006:81, 126. pont).
(
112
)	Az 1980. évi Hágai Egyezmény preambuluma alapján, kiegészítve az 1. cikk lényegével.
(
113
)	A Brüsszel IIa. rendelet címének megfelelően.
(
114
)	Részletes vizsgálatát lásd Fulchiron, H., „La lutte contre les enlèvements d’enfants”, in Le nouveau droit communautaire du divorce et de la responsabilité parentale, szerkesztette: H. Fulchiron és C. Nourissat, Dalloz, Paris, 2005, 223. és azt követő oldalak, ahol kiemelést nyer, hogy „[a]z 1980. évi Hágai Egyezmény bizonyos módon integrálódott a gyermekek jogellenes elvitele elleni küzdelem közösségi politikájába: az egyezmény lett az az alap, amelyre a rendelet az európai térség azon sajátos mechanizmusait építi, amelyek meghosszabbítják és megerősítik az egyezmény szerinti szabályok hatékonyságát”.
(
115
)	A 6. cikk szerint minden szerződő állam egy központi hatóságot jelöl ki az egyezmény által erre a hatóságra hárított feladatok ellátására. A 7. cikk meghatározza a központi hatóságok kötelességeit és feladatait. Általános jelleggel e hatóságok együttműködnek egymással és támogatják az államuk hatáskörrel bíró szervei közti együttműködést. Így különösen minden szükséges intézkedést megtesznek avégett, hogy kiderítsék a gyermek tartózkodási helyét, ha lehetséges, biztosítsák a gyermek önkéntes visszavitelét vagy az ügy békés elintézését, megakadályozzák, hogy a gyermeket újabb ártalom érje, visszatérési eljárást indítsanak, vagy elősegítsék azt, illetve, hogy megtegyék a gyermek biztonságos visszaviteléhez szükséges államigazgatási előkészületeket.
(
116
)	Lásd a Brüsszel IIa. rendelet 2. cikkének 11. pontját.
(
117
)	Amely csak szigorú feltételek teljesülése esetén engedi az eltérést a rendelet 8. cikkében szereplő általános szabálynak megfelelő, főszabály szerint a gyermek szokásos tartózkodási helyére alapított joghatóságtól.
(
118
)	A Brüsszel IIa. rendelet (17) preambulumbekezdése azt mondja ki, hogy „[a] gyermek jogellenes elvitele vagy visszatartása esetében a gyermek visszavitelét haladéktalanul el kell érni, és ebből a célból az 1980.[ évi] Hágai Egyezményt kell továbbra is alkalmazni, az e rendelet rendelkezéseivel, különösen a 11. cikkel kiegészített formában […]”.
(
119
)	Az említett V. fejezet szabályozza a „más megállapodásokhoz való viszonyt”. A 60. cikk e) pontja szerint a tagállamok közötti kapcsolatokban e rendelet elsőbbséget élvez többek között az 1980. évi Hágai Egyezménnyel szemben, amennyiben az a rendelettel szabályozott ügyekre vonatkozik. A 62. cikk ehhez hozzáteszi, hogy „[…] a 60. és 61. cikkben említett megállapodások és egyezmények továbbra is hatályban maradnak az e rendelet által nem érintett ügyek vonatkozásában”, valamint, hogy „különösen az 1980. évi Hágai Egyezmény […] a 60. cikkel összhangban továbbra is hatályban [marad] azon tagállamok között, amelyek ezen [egyezmény] részes felei”.
(
120
)	Lenaerts, K., „The Interpretation of the Brussels II bis Regulation by the European Court of Justice”, in Mélanges en hommage à Albert Weitzel, szerkesztette: L Weitzel, Pedone, Paris, 2013, 138. és 139. o., amely hivatkozza: McEleavy, P., „The New Child Abduction Regime in the European Union: Symbiotic Relationship or Forced Partnership?”, Journal of Private International Law, 2005, no 1, 5. és azt követő oldalak, amely ismerteti az említett kompromisszumhoz vezető szakaszokat és indokokat.
(
121
)	A Brüsszel IIa. rendelet (5) preambulumbekezdésének megfelelően.
(
122
)	Ez lehet a helyzet az egy tagállam bíróságának megállapodással rögzített joghatósága (12. cikk) esetén, illetve ha a gyermek egy tagállam területén jelen van (13. cikk). Lásd Devers, A., és Bosse‑Platière, H., „Les frontières de l’espace de liberté, de sécurité et de justice en matière familiale”, in La dimension externe de l’espace de liberté, de sécurité et de justice au lendemain de Lisbonne et de Stockholm: un bilan à mi‑parcours, a 11. lábjegyzetben hivatkozott mű, 11. pont.
(
123
)	Lásd a jelen állásfoglalás 92. és azt követő pontjait.
(
124
)	A Bizottság által benyújtott, a házassági ügyekben és a szülői felelősségre vonatkozó eljárásokban a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló tanácsi rendeletre irányuló javaslat (COM(2001) 505 végleges, HL C 332. E, 269. o.), még azt is tartalmazta, hogy „gyermekek jogellenes elvitele” esetén „[a] 3. cikk értelmében vett illetékes bíróságok joghatóságukat az [1980. évi] Hágai Egyezménnyel összhangban gyakorolják”.
(
125
)	A (6) bekezdés tartalmát az említett rendelet (18) preambulumbekezdésének tartalma alapján kell értelmezni.
(
126
)	E rendelet 61. cikke alapján. Azzal kapcsolatban, hogy az 1980. évi Hágai Egyezmény rendelkezéseinek működése a tagállamok között módosul, lásd McEleavy, P., hivatkozás a 120. lábjegyzetben, különösen 18. és azt követő oldalak, valamint Gonzalez Beilfuss, C., „EC Legislation in Matters of Parental Responsibility and Third States”, in International Civil Litigation in Europe and Relations with Third States, szerkesztette: A. Nuyts, és N. Watté, Bruylant, Bruxelles, 2005, 493. és azt követő oldalak, különösen 15. pont.
(
127
)	A tárgykört érintő közösségi szabályok elfogadásának egyik mozgatórugója az 1980. évi Hágai Egyezmény tagállamok között alkalmazásának hatékonyságát érintő néhány korlát fennállásának megállapítása volt (lásd Tenreiro, M., „L’espace judiciaire européen en matière de droit de la famille – Le nouveau règlement »Bruxelles II«”, in Le nouveau droit communautaire du divorce et de la responsabilité parentale, hivatkozás a 114. lábjegyzetben, 40. o., illetve 45. és azt követő oldalak, valamint a Brüsszel IIa. rendelet (4) preambulumbekezdésében hivatkozott kezdeményezés).
(
128
)	Lásd többek között a Brüsszel IIa. rendelet (17) és (18) preambulumbekezdését, valamint 11., 41. és 42. cikkét. Lásd Fulchiron, H., hivatkozás a 114. lábjegyzetben, 231. és azt követő oldalak.
(
129
)	Az 1980. évi Hágai Egyezmény 36. cikkében rögzített regionális eltérési lehetőségnek megfelelően.
(
130
)	Lásd a Brüsszel IIa. rendelet 11. cikkének (8) bekezdését. A rendelet lényeges újításáról van szó (lásd Armstrong, S., „L’articulation des règlements communautaires et des conventions de La Haye”, in Le nouveau droit communautaire du divorce et de la responsabilité parentale, hivatkozás a 114. lábjegyzetben, 117. o.; Devers, A., és Bosse‑Platière, H., hivatkozás a 122. lábjegyzetben, 42. o.; valamint Mellone, M., „Les instruments européens de coopération judiciaire civile et les conventions internationales signées par les États membres: quelle coordination?”, in La dimension externe de l’espace de liberté, de sécurité et de justice au lendemain de Lisbonne et de Stockholm: un bilan à mi‑parcours, hivatkozás a 11. lábjegyzetben, 257. o.).
(
131
)	Armstrong, S., hivatkozás a 130. lábjegyzetben, 114. o. Lásd többek között az említett rendelet 11. cikkének (2) bekezdését, valamint 23., 41. és 42. cikkét.
(
132
)	Lásd többek között a jelen állásfoglalás 72. pontját.
(
133
)	Devers, A., és Bosse‑Platière, H., hivatkozás a 122. lábjegyzetben, 29. és azt követő oldalak, különösen 41. o.
(
134
)	Ezt a Bizottság vélemény iránti kérelme 78. és 79. pontjában, valamint a tárgyalás során mutatta be. Lásd még az Európai Parlament által írásbeli észrevételeiben ismertetett példákat.
(
135
)	Lásd a jelen állásfoglalás 13. lábjegyzetét. Lásd még a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelet (HL L 12.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 04. kötet, 42. o.), kapcsán az 1/03 véleményt (EU:C:2006:81, 7., 14., 23. és 135. pont).
(
136
)	Lásd az említett rendelet (2) és (21) preambulumbekezdését. M. Tenreiro joggal jegyzi meg, hogy „a gyermekek jogellenes elvitelét kezelő új közösségi szabályozás [...] a tagállamok közötti kölcsönös bizalmon és megerősített együttműködésen alapul. Az ilyen szabályozás nem lenne kivihető, illetve valószínűleg kívánatos sem univerzális összefüggésben” (a 127. lábjegyzetben hivatkozott mű, 47. o.).
(
137
)	Lenaerts, K., hivatkozás a 120. lábjegyzetben, 131. o., 12. jegyzet, és 151. o.
(
138
)	Lásd a jelen állásfoglalás 115. lábjegyzetét.
(
139
)	Lásd többek között a Gabonnak a gyermekek jogellenes külföldre vitelének polgári jogi vonatkozásairól szóló, 1980. október 25‑i Hágai Egyezményhez való csatlakozásának elfogadására vonatkozóan a tagállamok által az Európai Unió érdekében tett nyilatkozatról szóló tanácsi határozat tervezetét (COM(2011) 904 végleges, 3., 5. [(13) preambulumbekezdés] és 6. o. [1. cikk]), amely hangsúlyozza, hogy „[f]igyelembe véve, hogy az 1980. évi [Hágai] Egyezmény rendelkezései viszont csak akkor alkalmazhatóak teljes körűen, ha a Szerződő Állam központi hatóságot jelölt ki [ezen] egyezmény 6. cikke alapján, az elfogadó nyilatkozatnak akkor kell hatályba lépnie, amikor Gabon kijelölte e Központi Hatóságot”.
(
140
)	Többek között az ilyen koordináció szükségessége az Unió kizárólagos hatáskörébe tartozó területen a valamely tagállam és egy harmadik állam közötti megállapodás esetén ösztönözte a 664/2009 rendelet elfogadását (lásd a (8) preambulumbekezdést).
(
141
)	Lásd az 1/03 véleményt (EU:C:2006:81, 128. pont).
(
142
)	Az említett lojalitási kötelezettség azt jelenti, hogy még ha meg is őrzik az arra irányuló jogot, hogy harmadik államokkal kötött megállapodások révén kötelezettségeket vállaljanak, a tagállamok nem akadályozhatják meg az Uniót hatáskörei gyakorlásában, valamint tartózkodniuk kell a Szerződés céljainak veszélyeztetésétől, beleértve a nemzetközi szervezetben való részvételük során vállalt kötelezettségeket is (lásd Bizottság kontra Görögország ítélet, EU:C:2009:81, 29. és 30. pont; Neframi, E., „Renforcement des obligations des États membres dans le domaine des relations extérieures”, Revue trimestrielle de droit européen, 2009, 601. és azt követő pontok, valamint Sharpston főtanácsnok Bizottság kontra Tanács ügyre vonatkozó indítványa, EU:C:2014:224, 98. pont).
(
143
)	2/91 vélemény (EU:C:1993:106, 10., 37. és 38. pont).
(
144
)	Ugyanott, 126. pont.
(
145
)	Ennek érdekében olyan joghatósági szabályokat vezettek be, amelyek akkor is alkalmazhatók, ha az alperes harmadik államban rendelkezik lakóhellyel (az 1215/2012 rendelet (14) preambulumbekezdése), valamint egy olyan mechanizmust, amely lehetővé teszi a tagállamok bíróságai számára, hogy figyelembe vehessék a harmadik államok bíróságai előtt folyamatban lévő eljárásokat (az említett rendelet (23) és (24) preambulumbekezdése, valamint 33. és 34. cikke).
(
146
)	A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2012. december 12‑i 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 351., 1. o.).
(
147
)	Ebben az értelemben, Armstrong, S., hivatkozás a 130. lábjegyzetben, 118. pont.
(
148
)	Lásd Lambreth, I., hivatkozás a 11. lábjegyzetben, 36. pont.
(
149
)	Lásd a jelen állásfoglalás 114. lábjegyzetét.
(
150
)	Mivel a rendelet szerves részét képezi, az 1980. évi Hágai Egyezményt érintő valamennyi módosítás hatást gyakorolhat a Brüsszel IIa. rendeletre, és sértheti annak koherens alkalmazását. Ehhez hasonlóan, a 664/2009 rendelet 4. cikke (2) bekezdésének c) pontja azt írja elő, hogy annak értékelése érdekében, hogy egy tagállam megkezdheti‑e a hivatalos tárgyalásokat egy harmadik állammal, a Bizottságnak többek között meg kell győződnie arról, hogy „a tervezett megállapodás nem sérti a Közösség külkapcsolati politikájának […] tárgyát és célját”.
(
151
)	Az 1/08 véleményben (EU:C:2009:739, 127. pont) a Bíróság ugyanis emlékeztetett arra, hogy „korábban már úgy ítélte meg, hogy a hatáskör megosztásának kérdésére vonatkozó állásfoglalás nem függhet azoktól a nehézségektől, amelyek az érintett megállapodások végrehajtása során esetlegesen felmerülhetnek ([az] 1/94. sz. vélemény [EU:C:1994:384] 107. pontja; lásd továbbá ebben az értelemben a […] 2/00. sz. vélemény [EU:C:2001:664] 41. pontját), […] [illetve] a megállapodások megkötésével összefüggő esetleges [nehézségektől sem]”.