62010CC0072
PEDRO CRUZ VILLALÓN
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2011. október 27. (
1
)
C-72/10. sz. ügy
Marcello Costa
ellen folytatott büntetőeljárás
(A Corte Suprema di Cassazione [Olaszország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
C-77/10. sz. ügy
Ugo Cifone
ellen folytatott büntetőeljárás
(A Corte Suprema di Cassazione [Olaszország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Szolgáltatásnyújtás szabadsága — Letelepedés szabadsága — Sportfogadások tétjeinek gyűjtésével kapcsolatos tevékenység — Koncesszió és rendőrségi engedély szükségessége — Az »ellenőrzött terjeszkedés« politikája a játékágazatban — Az illegális játék elleni küzdelem — Az értékesítőhelyek közötti minimális távolságok — A koncessziós jog visszavonása határon átnyúló tevékenység miatt — A koncessziós jog visszavonása e biztosítási intézkedés vagy büntetőeljárás megindítása miatt”
I – Bevezetés
1.
A játékról szóló olasz jogalkotás fejlődését a Bíróság számos olyan ítélete mutatja, amelyek a Corte di Cassazione (Semmítőszék) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés vizsgálatának kiindulópontjaként szolgálnak.
2.
A Zenatti-ügyben 1999. október 21-én, (
2
) a Gambelli és társai ügyben 2003. november 6-án, (
3
) valamint a Placanica és társai egyesített ügyekben 2007. március 6-án (
4
) hozott ítéletek egymást követően egy olyan nemzeti szabályozás problémájával foglalkoznak, amely a játéktevékenységek gyakorlását korlátozott számú koncessziók rendszerében tette lehetővé és rendőrségi engedélyekhez kötötte, amelyek megszerzéséből a tőkeegyesítő társaságokat kizárta. A Placanica-ügyben hozott ítéletben a Bíróság különösen közvetlen módon ítélkezett az olasz jogalkotó célkitűzéseinek jellegéről, szűk mérlegelési jogkört engedve a nemzeti bírónak arra, hogy a hivatkozott olasz szabályozásnak az Unió jogával való összeegyeztethetőségéről döntsön. A válasz mélységének ilyen foka a Gambelli-ügyben hozott ítéletnek az olasz ítélkezési gyakorlatban történő alkalmazása körében kialakult nagy eltérések miatt vált szükségessé (
5
). A Placanica-ügyben hozott ítélet egyértelműsége ellenére az olasz bíróságok álláspontjai lényegesen eltérőek voltak a játékra vonatkozó és az említett ítélet értelmében elfogadott új olasz szabályozás uniós joggal való összeegyeztethetőségét illetően. Egyesek – az M. Costa és U. Cifone által a jelen esetben előterjesztettekkel összhangban – azt állítják, hogy ez az új szabályozás megszüntette a Placanica-ügyben hozott ítélet hatékony érvényesülését azzal, hogy új hátrányos megkülönböztetéseket alakított ki. Mások, az olasz kormány álláspontjával összhangban azt állítják, hogy a bevezetett korlátozások nyomós közérdekkel igazolhatók.
3.
A jelen ügy tehát új lehetőséget kínál a Bíróság számára a játékra vonatkozó kiterjedt ítélkezési gyakorlatának pontosítására, egy részben ismert területen, az olaszországi játékágazatban. A Placanica-ügyben hozott ítélet e tekintetben nélkülözhetetlen eszköz, mivel figyelembe veszi a szóban forgó kontextus sajátosságait: különösen az olasz jogalkotó egyértelmű választását egy határozottan terjeszkedő politika felé a játékágazatban, amelyet „ellenőrzött terjeszkedésként” mutat be. Ez a körülmény álláspontom szerint meghatározó a jelen ügy vizsgálatában, anélkül hogy megkérdőjelezné a megszilárdult ítélkezési gyakorlatot, amely a tagállamokat széles beavatkozási jogkörrel ruházza fel a játékágazatban.
II – Jogi háttér: az olasz szabályozás
A – A közigazgatási szabályozás: a koncessziók rendszere és az engedélyek
4.
Az olasz szabályozás előírja, hogy a fogadások gyűjtésével és lebonyolításával kapcsolatos tevékenységeket kizárólag olyan jogalanyok végezhetik, amelyek valamely nyilvános pályázati felhívás keretében szereztek koncessziót, és később rendőrségi engedélyt.
1. A koncessziók rendszere
5.
2006 júliusában az úgynevezett „Bersani-rendelet” (a 2006. augusztus 4-i 248. sz. törvénybe beépített 2006. július 4-i 223. sz. törvényrendelet) (
6
) reformot hajtott végre a játékágazatban Olaszországban, amelynek célja a közösségi joghoz történő hozzáigazítás elősegítése volt, megelőlegezve a Placanica-ügyben hozott ítélet eredményét.
6.
A 38. cikk („az illegális játékkal szembeni intézkedések”) (1) bekezdése előírja, hogy 2006. december 31-ig egy sor, „a szerencsejáték-ágazatbeli szabályozatlan és illegális játék terjesztése elleni, továbbá adócsalás és adóelkerülés elleni, valamint a játékosok védelmének biztosítására irányuló” rendelkezés elfogadására kerül sor.
7.
A (2) bekezdésben (
7
) kerülnek meghatározásra „a lóversenyektől eltérő eseményekkel kapcsolatos fogadások szervezésének új szabályai”, amelyek közül a következőket kell kiemelni:
—
legalább 7000 új értékesítőhely létesítését írja elő (a 287. cikk d) pontja), a településenként létesíthető új értékesítőhelyek maximális számának meghatározásával (e) pont);
—
az új értékesítőhelyeknek minimális távolságot kell tartaniuk a már meglévőktől (f) és g) pont);
—
végül a rendelkezés meghatározza „a fix befutási esélyes, a lóversenyektől eltérő eseményekkel kapcsolatos fogadások gyűjtése tekintetében koncesszióra jogosultak védelmének, a 2006. március 1-jei 111. sz. gazdasági és pénzügyminiszteri [rendeletben említett] rendelettel szabályozott módjait” (l) pont).
8.
A 38. cikk (4) bekezdése (
8
) hasonló rendelkezéseket tartalmaz a lóversenyfogadások vonatkozásában.
2) A rendőrségi engedélyek
9.
A játékokkal kapcsolatos koncessziók e rendszere a rendőrségi engedélyeknek az 1931. június 18-i 773. sz. királyi rendeletben (
9
) szabályozott mechanizmusához van kötve oly módon, hogy fogadások szervezésével és lebonyolításával kapcsolatos tevékenységek gyakorlására vonatkozó engedélyt kizárólag az kaphat, aki koncesszióval rendelkezik, továbbá az, akire a koncessziójogosult ezt átruházta.
B – A büntetőjogi szabályozás
10.
Játékok szervezése, a telefonon és elektronikus úton szervezett játékokat is ideértve, az előírt koncesszió, illetve engedély hiányában bűncselekménynek minősül, amely három évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő (az 1989. december 13-i 401. sz. törvény 4. cikke (
10
)).
III – Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
A – A Stanley International Betting Ltd. társaság, valamint annak olaszországi helyzete a Bersani-rendelet és a 2006-os pályázati felhívások után
11.
A Stanley International Betting Ltd. (a továbbiakban: Stanley) angol társaság, amely az Egyesült Királyságban a liverpooli hatóságok által kiadott engedély alapján bukmékeri tevékenység folytatására jogosult.
12.
A Stanley olaszországi tevékenységét több mint kétszáz ügynökség útján végzi, amelyeket hétköznapi néven „adatátviteli központoknak” (a továbbiakban: AÁK) neveznek. Ezek szolgáltatásaikat a nagyközönség számára nyitva álló helyiségekben kínálják, ahol a Stanley Egyesült Királyságban található szerveréhez hozzáférést biztosító elektronikus kapcsolatot bocsátanak a fogadók rendelkezésére. A fogadóknak ily módon lehetőségük van a Stanley által összeállított eseménynaptárban és árfolyamjegyzékben kiválasztott sportfogadásokra vonatkozó ajánlataikat elektronikus úton eljuttatni a vállalkozáshoz, kifizetni a tétjeiket, és adott esetben hozzájutni a nyereményükhöz.
13.
Az AÁK-kat a Stanley-vel szerződéses kapcsolatban álló független piaci szereplők üzemeltetik. M. Costa és U. Cifone a Stanley AÁK-jainak vezető tisztségviselői Olaszországban.
14.
1999-ben az olasz hatóságok pályázati felhívást tettek közzé 1000, hat évre szóló és további hat évvel meghosszabbítható, sporteseményekre vonatkozó fogadások értékesítésére vonatkozó koncesszió odaítélése céljából. A részvényesek kilétének átláthatóságára vonatkozó, akkor hatályos rendelkezések értelmében az olyan társaság formájában működő piaci szereplőket, amelyek – a Stanley-hez hasonlóan – szabályozott piacon jegyzett részvényekkel rendelkeztek, kizárták az említett ajánlattételi eljárásokból.
15.
Azt követően, hogy e rendelkezéseket a Bíróság a Zenatti-ügyben hozott ítéletében és a Gambelli-ügyben hozott ítéletében kifogásolta, az olasz jogalkotó lehetővé tette valamennyi tőkeegyesítő társaság számára – azok jogi formájától függetlenül – a játékra vonatkozó koncesszió odaítélésére irányuló ajánlattételi eljárásban való részvételt (a 2002. december 27-i 289. sz. törvény 22. cikkének (11) bekezdése (
11
)), és hatályon kívül helyezte azt a tilalmat, amely nem tette lehetővé a koncessziójogosultaknak, hogy az e célból meghatalmazott harmadik személyek közreműködésével folytassák tevékenységeiket (a 2005. május 14-i 80. sz. törvénybe beépített 2005. március 14-i 35. sz. törvényrendelet 14b. cikke (
12
)).
16.
E módosításokat követte a fent hivatkozott Bersani-rendelet által végrehajtott reform, amelynek alkalmazásával az állami monopóliumok önálló igazgatósága (a továbbiakban: AAMS) két ajánlattételi felhívást tett közzé több mint 16000 új, sportversenyekre, köztük lóversenyekre vonatkozó fogadások értékesítésére irányuló koncesszió odaítélésére. Az eljárások 2006 decemberében fejeződtek be, 14000 új koncesszió különböző hazai és külföldi piaci szereplők részére történő odaítélésével.
17.
A Stanley jelezte az olasz hatóságoknak az új 2006-os ajánlattételi eljárásban való részvételi szándékát, több tárgyban felvilágosítást kérve az AAMS-től az ajánlattétel feltételeit illetően. A Stanley különösen az AAMS és az ezen új koncessziók jövendő jogosultjai által kötendő szerződéstervezet 23. cikke vonatkozásában kért magyarázatot, amely úgy rendelkezett, hogy a koncessziós jogokat visszavonják többek között az alábbi esetekben:
—
amennyiben „a koncessziójogosultakkal, a koncessziójogosult jogi képviselőivel vagy vezető tisztségviselőivel szemben az 1990. március 19-i 55. sz. törvényben felsorolt bármely bűncselekmény miatt, valamint bármely olyan bűncselekmény miatt, amely az AAMS szel fennálló bizalmi viszonyt veszélyeztetheti, biztosítási intézkedést rendeltek el vagy bírósági eljárást kezdeményeztek vagy a nyilvános játékokra vonatkozó hatályos szabályozás súlyos vagy ismételt megsértésének eseteiben, a hatályos rendelkezések olyan harmadik személyek általi megsértését is ideértve, akikre a koncessziójogosult a sportfogadások távolról történő gyűjtése vonatkozásában kiegészítő szolgáltatások nyújtását bízta” [(2) bekezdés];
—
hasonlóan, „amennyiben a koncessziójogosult, akár saját maga, akár valamely vele – bármilyen jellegű – kapcsolatban álló cég közreműködésével, olasz területen vagy az ország területén kívül található szerveren keresztül a nyilvános játékokhoz vagy az AAMS által felügyelt játékokhoz hasonló, vagy az olasz jogrend által tiltott játékokat értékesít” [(3) bekezdés].
18.
A szerződéstervezet (amely a koncesszió szerződéses hátterének meghatározására hivatott) 23. cikke (6) bekezdésének megfelelően a koncessziós jog visszavonása vagy megszűnése a koncessziójogosult által az AAMS részére nyújtott biztosíték elvesztését vonja maga után, „a későbbi károk megtérítése iránti igény sérelme nélkül”.
19.
Az AAMS-től kapott felvilágosítás alapján a Stanley elállt az ajánlattételi eljárásban való részvételtől. Ennek ellenére M. Costa és U. Cifone rendőrségi engedély iránti kérelmet terjesztett elő fogadásközvetítői tevékenységük végzése tárgyában.
20.
2006. november 27-én a Stanley keresetet terjesztett a Tribunale amministrativo regionale del Lazio elé az ajánlattételi eljárás különböző aktusaival szemben, amelyre vonatkozóan még nem hoztak határozatot. (
13
)
B – A C-72/10. sz. Costa-ügy
21.
2008. október 20-án az ügyészség azt indítványozta, hogy a Tribunale di Roma ítélje el M. Costát a „401/89 sz. törvény 4. cikke (4a) bekezdésében és (1) bekezdésének első albekezdésében foglalt bűncselekmény” miatt, mivel jogellenesen, az előírt koncesszió és rendőrségi engedély nélkül végzett sportfogadások elfogadására, illetve gyűjtésére irányuló szervezett tevékenységet egy külföldi társaság javára, adatok elektronikus úton történő átadásával, ezzel közvetítői szerepet vállalva az említett társaság vonatkozásában, amely anélkül fogadott el fogadásokat, hogy a szükséges engedély jogosultja lett volna.
22.
A Giudice delle indagini preliminari del Tribunale di Roma a 2007. január 27-én hozott határozatában megállapította, hogy a nemzeti szabályozás alkalmazását mellőzni kell annyiban, amennyiben a Corte Suprema di Cassazione (Semmítőszék) a Bíróság által meghatározott elvek alapján megállapította, hogy az e területre vonatkozó olasz jogszabály ellentétes az EK-Szerződésben szereplő elvekkel. Következésképpen a bíróság kimondta, hogy nem indítható eljárás M. Costa ellen, „mivel a tényállás már nem valósít meg bűncselekményt”.
23.
Az ügyészség a Corte Suprema di Cassazione előtt e határozat megsemmisítése iránt terjesztett elő jogorvoslati kérelmet, egyrészt arra való hivatkozással, hogy a Bersani-rendeletben foglalt új nemzeti szabályozás összhangban áll az uniós joggal, másrészt pedig arra való hivatkozással, hogy a Stanley nem vett részt az ezen új jogi keretek között szervezett ajánlattételi eljárásban. Mivel az olasz hatóságok nem bocsátottak ki a koncesszió jogát a Stanley-től megtagadó, és a közigazgatási bíróság előtt megtámadható határozatot, M. Costa jogszerűen nem hivatkozhat a játékok vonatkozásában illetékes olasz hatóságok által elkövetett feltételezett jogsértésre, és nem kérheti azon szabályozás alkalmazásának mellőzését, amelynek alkalmazása alól önként zárta ki magát.
C – A C-77/10. sz. Cifone-ügy
24.
2008. május 26-án az ügyészség indítványára a Giudice delle indagini preliminari del Tribunale di Trani végzést hozott U. Cifonéval szemben, amellyel biztosítási intézkedésként helyiségének és felszerelésének zár alá vételét rendelte el a 401/89 sz. törvény 4. cikke (4a) és (4b) bekezdésének, az 1983. évi 385. sz. törvényerejű rendelet 106. cikkének, valamint 132. cikke (1) bekezdésének megsértése miatt.
25.
U. Cifone ezt a végzést megtámadta a Tribunale del Riesame di Bari előtt, amely 2008. július 10-i végzésével kizárólag a 401/89 sz. törvény 4. cikkében foglalt bűncselekmény elkövetése miatt hagyta helyben a zár alá vételt, vagyis amiatt, hogy U. Cifone a vád szerint fogadások gyűjtésére irányuló tevékenységet végzett anélkül, hogy az AAMS által odaítélt bármely koncesszió vagy kibocsátott engedély jogosultja lett volna, továbbá anélkül, hogy a rendőrségi engedélyt megkapta volna.
26.
2008. szeptember 9-én U. Cifone fellebbezést nyújtott be a fenti végzéssel szemben, annak hatályon kívül helyezését, és a nemzeti szabályozás alkalmazásának mellőzését kérve. E tekintetben arra hivatkozik, hogy az említett szabályozás, azáltal hogy megerősíti a korábbi koncessziók érvényességét, hogy korlátokat szab az új értékesítőhelyek elhelyezkedése vonatkozásában, és hogy a koncessziók megszűnésének súlyos mértékben hátrányosan megkülönböztető eseteit vezeti be, ellentétes az uniós joggal. Következésképpen azt kéri, hogy a Corte Suprema di Cassazione terjesszen előzetes döntéshozatal iránti kérelmet a Bíróság elé.
D – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
27.
Tekintettel arra, hogy a játékra vonatkozó új szabályozás vonatkozásában értelmezési kérdések merülnek fel az EK 43. cikkben foglalt letelepedés szabadságának és az EK 49. cikkben foglalt szolgáltatásnyújtás szabadságának terjedelmét illetően, valamint arra, hogy emiatt tisztázni szükséges, hogy ezek a szabadságok korlátozhatók-e egy, az olaszhoz hasonló jellegzetességekkel bíró nemzeti jogrend által, a Corte Suprema di Cassazione felfüggesztette a szóban forgó mindkét eljárást, és mindkét ügyben az alábbi kérdést terjesztette elő előzetes döntéshozatalra:
„Hogyan kell értelmezni az EK 43. és EK 49. cikket a sportfogadási ágazatban a letelepedés és a szolgáltatásnyújtás szabadsága tekintetében annak megállapítása céljából, hogy a Szerződés fent hivatkozott rendelkezései megengedik e az olyan nemzeti szabályozást, amely állami monopóliumrendszert hoz létre, valamint a koncessziók és engedélyek olyan rendszerét, amely – a koncessziók meghatározott számán belül – a következőket rögzíti: a) a korábban olyan eljárás alapján kiadott koncessziók jogosultjainak általános védelmére irányuló tendenciát, amely eljárás jogellenesen zárta ki a piaci szereplők egy részét; b) olyan rendelkezéseket, amelyek valójában olyan eljárás alapján megszerzett kereskedelmi pozíciók fenntartását biztosítják, amely jogellenesen zárta ki a piaci szereplők egy részét (mint például annak kötelezővé tétele az új koncessziók jogosultjai számára, hogy értékesítőhelyeiket a már meglévőktől bizonyos minimális távolságot tartva helyezzék el); valamint c) a koncesszió lejárta, valamint a jogalany nagy összegű biztosítékai igénybevétele eseteinek rögzítése, amelyek között szerepel az az eset is, ha a koncesszió jogosultja közvetlenül vagy közvetve a koncesszió tárgyát képezőhöz hasonló, határokon átnyúló játéktevékenységet folytat?”
IV – A Bíróság előtti eljárás
28.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmeket a Bíróság Hivatalában 2010. február 9-én vették nyilvántartásba.
29.
Írásbeli észrevételeket Spanyolország, Belgium, Portugália, Olaszország, a Bizottság, valamint M. Costa és U. Cifone terjesztett elő.
30.
A tárgyalás során, amelyre 2011. június 29-én került sor, M. Costa és U. Cifone, a Bizottság, az Olasz Köztársaság, Belgium, Málta és Portugália képviselői szóbeli észrevételeket tettek.
V – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés elfogadhatóságáról
31.
Az olasz kormány számos kifogást emelt az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés elfogadhatóságát illetően.
32.
Először is azt állítja, hogy az előterjesztett kérdés hipotetikus. Álláspontja szerint az új olasz szabályozás uniós joggal való összeegyeztethetetlenségének esetleges megállapítása nem érintené az alapeljárások vádlottjait, mivel a Stanley önként határozott úgy, hogy nem vesz részt az ezen új szabályozás hatálya alá tartozó, 2006-os ajánlattételi eljárásban. Végeredményben azt sugallja, hogy egy olyan koncessziós rendszer jellemzői, amelyben nem vettek részt, nem befolyásolhatják M. Costa és U. Cifone büntetőjogi helyzetét.
33.
M. Costa és U. Cifone ezzel szemben azt állítja, hogy az új szabályozás által bevezetett korlátozások alapján döntött a Stanley úgy, hogy nem terjeszt elő a koncesszió iránti kérelmet, következésképpen a rendszer esetleges jogellenessége a Placanica-ügyre épülő ítélkezési gyakorlat alapján érintheti a folyamatban lévő büntetőeljárásokat. Ugyanerre az elgondolásra alapozzák az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet, amelynek vonatkozásában az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a kérelemnek az elfogadhatóságát alátámasztó relevanciáját vélelmezni kell. (
14
)
34.
Másodszor, az olasz kormány álláspontja szerint az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdést elfogadhatatlannak kell nyilvánítani, mivel túlzottan általános. Álláspontom szerint azonban a Corte Suprema di Cassazione előzetes döntéshozatalra utaló végzése meghatározza az általa feltett, előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés ténybeli és jogszabályi hátterét, a Bíróság elé terjesztve azokat a tényezőket, amelyek elengedhetetlenek ahhoz, hogy a Bíróság hasznos választ adhasson. (
15
)
35.
Mindezek alapján az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdést elfogadhatónak kell tekinteni.
VI – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés vizsgálata
A – A letelepedés szabadsága és a szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásainak fennállásáról, és azok lehetséges indokairól
36.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésben említett rendelkezések (a régi koncessziójogosultak feltételezett különleges védelme, az ezek helyzetének megőrzése végett bevezetett, minimális távolságokra vonatkozó szabály, és a koncessziók megszűnésének bizonyos esetei) a letelepedés szabadságának (EUMSZ 49. cikk) és a szolgáltatásnyújtás szabadságának (EUMSZ 56. cikk) korlátozását jelentik, mivel feltételhez kötik, megakadályozhatják, vagy kevésbé vonzóvá tehetik azok gyakorlását. (
16
)
37.
Az ilyen korlátozások közérdeken alapuló kényszerítő okkal igazolhatók, amennyiben azokat hátrányos megkülönböztetéstől mentesen alkalmazzák, amennyiben azok alkalmasak a hivatkozott közérdekű cél megvalósítására (koherencia vagy megfelelőség elve), és amennyiben nem lépik túl a cél eléréséhez szükséges mértéket (arányosság elve). (
17
)
38.
E szigorú követelmények fennállásával párhuzamosan az adott területen úttörő jellegű, Schindler-ügyben hozott ítélet óta (
18
) a Bíróság elismeri, hogy ezen ágazat vizsgálata során „nem lehet elvonatkoztatni azon erkölcsi, vallási vagy kulturális megfontolásoktól, amelyek a lottót és a többi játékot övezik minden tagállamban”, ahogy attól a ténytől sem, hogy a játék „a bűncselekmények és a csalás magas kockázatát hordja magában”, és „költekezésre ösztönöz, amelynek káros egyéni és társadalmi következményei lehetnek”. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint e jellemző sajátosságok összessége „indokolja azt, hogy a nemzeti hatóságok megfelelő mérlegelési jogkörrel rendelkezzenek ahhoz, hogy meghatározzák a játékosok védelmére, és általánosságban – az egyes tagállamok szociokulturális sajátosságait tekintetbe véve – a közrend védelmére vonatkozó követelményeket”. (
19
) A tagállamok tehát „szabadon állapíthatják meg a szerencsejátékokkal kapcsolatos politikájuk célkitűzéseit, és adott esetben szabadon határozhatják meg a kívánt védelem pontos szintjét”. (
20
)
B – A vitatott rendelkezések révén elérendő közérdekű célról: annak behatárolása Olaszország esetében
39.
A szabadságok korlátozása fennállásának megállapítását követően, a korlátozás esetleges igazolására irányuló logikus eljárás első lépése a vitatott rendelkezések révén elérendő cél, a „nyomós közérdek” azonosítása, amelynek vonatkozásában ezt követően el kell végezni a koherencia és az arányosság kettős tesztjét.
40.
A széles mérlegelési jogkörön belül, amellyel – amint említettük – a tagállamok e területen rendelkeznek, az ítélkezési gyakorlat elismer néhány olyan közérdeken alapuló kényszerítő okot, mint a „fogyasztóvédelmi célkitűzések, a csalás megelőzése, valamint annak megakadályozása, hogy az állampolgárokat arra ösztönözzék, hogy túlzott összegeket költsenek szerencsejátékra, vagy általánosságban a szociális egyensúly veszélyeztetésének megelőzése”. (
21
)
41.
Nos, a Placanica-ügyben hozott ítéletében a Bíróság már megállapította, hogy „az olasz jogalkotó terjeszkedő politikát folytat a szerencsejátékok terén, az adóbevételek növelésének nyilvánvaló szándékával”, ennélfogva „az olasz szabályozás semmilyen igazolása nem kereshető a fogyasztók játékra való hajlamának vagy a játékkínálatnak a csökkentésére irányuló célkitűzésekben”. (
22
) Ez a kategorikus kijelentés a jelen helyzetben is érvényesnek tűnik – ha újra nem is erősítették meg –, miután az olasz hatóságok 14000, játékra vonatkozó új koncesszió odaítéléséről döntöttek. (
23
)
42.
Végeredményben, amennyiben az olasz jogalkotó a játéklehetőségek korlátozásának politikáját kívánta volna alkalmazni, a Placanica-ügyben hozott ítélet által kínált alternatív megoldást választotta volna: az 1999-es koncessziók visszavonását és újbóli odaítélését, azok számának növelése nélkül. Ehelyett az ágazat mennyiségi és minőségi szempontból történő rendkívüli kiszélesítéséről rendelkezett, egyre több és egyre változatosabb játéklehetőséget kínálva az olasz játékosok számára. Nem túlzás azt állítani, hogy e területen az olasz politika hétköznapivá tette a játékot, egyre elérhetőbbé téve azt. A számos ellenőrzés és korlátozás ellenére, amelyeket – amint látni fogjuk – továbbra is a koncessziójogosultakra rónak, e jogosultak számának növekedése olyan jelentős, hogy gyakorlatilag „liberalizált”, bár szabályozásnak alávetett ágazatról beszélhetünk. Ezért a szerencsejáték-függőség elleni harc és a játékalkalmak korlátozása továbbra sem hiteles célja a játékra vonatkozó olasz szabályozásnak, különösen a 2006-os reformot követően.
43.
Igaz, hogy a Placanica-ügyben hozott ítélet is pontosította, hogy „az ellenőrzött terjeszkedési politika megvalósítása a szerencsejáték-ágazatban teljes mértékben összhangban lehet azzal a célkitűzéssel, hogy az illegális titkos szerencsejátékot és fogadásokat űzőket az engedélyezett és szabályozott tevékenységek felé tereljék”. E tekintetben elfogadható cél lenne „a játékokkal kapcsolatos tevékenységek ellenőrizhető mederbe terelése annak érdekében, hogy így megelőzhető legyen e tevékenységek bűncselekmények elkövetéséhez való felhasználása”. (
24
)
44.
A Placanica-ügyben hozott ítéletben foglalt követelményeknek megfelelően, bizonyos mértékig megelőlegezve azokat, a Bersani-rendelet az új szabályozás céljai között kifejezetten említi „a szerencsejáték-ágazatbeli szabályozatlan és jogellenes játék terjedése elleni, továbbá adóelkerülés és adócsalás elleni [küzdelmet], valamint a játékosok védelmének biztosítás[át]”.
45.
Az elérendő közérdekű célról szóló fenti megfontolások, amint látni fogjuk, rendkívüli jelentőséggel bírnak, mivel ezektől függ a vitatott intézkedések megítélése.
C – A korlátozások lehetséges igazolása: a hátrányos megkülönböztetés tilalmának követelménye, a megfelelőség és az arányosság követelménye
46.
A cél meghatározását követően meg kell vizsgálni, hogy az egyes nemzeti korlátozások – külön-külön – (
25
) megfelelnek-e a Bíróság ítélkezési gyakorlatából levezethető követelményeknek: a hátrányos megkülönböztetés tilalmának, a megfelelőségnek vagy koherenciának, és az arányosságnak.
1. Rögzített számú koncessziót tartalmazó monopóliumrendszer
47.
A kérdést előterjesztő bíróság szerint az olasz szabályozás „állami monopóliumrendszert vezet be”, valamint koncessziók és engedélyek rendszerét vezeti be.
48.
Az ítélkezési gyakorlat többször megerősítette, különösen Olaszország vonatkozásában, hogy az a nemzeti szabályozás, amely „– büntetőjogi szankciók terhe mellett – megtiltja az állami rendőrség által kiállított engedély nélküli működést [helyesen: megtiltja a koncesszió, illetve állami rendőrség által kiállított engedély nélküli működést] a szerencsejáték-ágazatban”, „a szolgáltatásnyújtás és a letelepedés szabadságára vonatkozó korlátozást jelent”. (
26
) E korlátozások azonban igazolhatók az említett ágazatban folytatott tevékenységek bűncselekmény vagy csalás érdekében történő felhasználása elkerülésének céljával. (
27
)
49.
Elegendő e tekintetben megjegyezni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak megállapítása, hogy a nemzeti szabályozás továbbra is megfelel-e az említett célnak, és teljesíti-e az arányosság ítélkezési gyakorlat által megkívánt követelményét, figyelembe véve különösen a koncessziók számának 2006-ban történő megnövelését.
2. A régi koncessziójogosultak feltételezett „védelmére irányuló általános tendencia”
50.
A Corte Suprema di Cassazione ezt követően arra hivatkozik, hogy megfigyelhető egy, „azon koncessziójogosultak védelmére irányuló általános tendencia, akik koncessziójukat egy korábbi időszakban olyan eljárás alapján szerezték, amely jogellenesen zárta ki a gazdasági szereplők egy részét” (az 1999-es koncessziók).
51.
Kétségtelen, hogy a régi koncessziójogosultak védelmének különös rendszere a letelepedés és a szolgáltatásnyújtás szabadságának (
28
) nehezen igazolható korlátozását jelenti, mivel nyilvánvalóan gazdasági célt kíván megvalósítani (annak elkerülését, hogy az új rendszer – az olasz kormány kifejezésével élve – túlzott „versenykényszert” teremtsen a már működő piaci szereplők számára). (
29
)
52.
Ilyen általános következtetés ugyanakkor nem vonható le anélkül, hogy ezen esetlegesen jogellenes védelem fennállására vonatkozóan konkrét adataink lennének, amivel kapcsolatban az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés nem kecsegtet bőséges magyarázattal. Nyilvánvaló, hogy nem olyan elgondolásról van szó, amelyet elszigetelten állapít meg a Corte Suprema di Cassazione. M. Costa írásbeli észrevételében ítéletek hosszú sorát idézi, amelyek hasonló megállapításokat tesznek. Ennek ellenére a kérdést előterjesztő bíróság nem nyújt semmiféle konkrét magyarázatot azon kijelentése alátámasztására, amely szerint fennáll a „védelemre irányuló általános tendencia”.
53.
A Bizottság álláspontja szerint e kijelentéssel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés egyszerűen az 1999-es koncessziók hatályban tartására utal. Mivel ezeket a koncessziókat az uniós joggal utóbb összeegyeztethetetlennek minősített eljárás alapján ítélték oda, fennmaradásuk kivételesnek mondható. Nos, az bizonyos, hogy a 2006-os pályázati felhívásokat követően a régi koncessziójogosultak a sportfogadások piacán 14000 új koncesszió jogosultjaival osztoznak, amely lehetőséget kifejezetten elismert a Placanica-ügyben hozott ítélet. (
30
) Általánosságban tehát az olasz jogalkotó által alkalmazott megoldás megfelelhet az említett ítéletben foglaltaknak, amennyiben az olasz bíróságok úgy értékelik, hogy az újonnan odaítélt koncessziók száma (14000) „megfelelő” az 1999-es pályázati felhívás jogellenes hatásainak megszüntetéséhez.
54.
Álláspontom szerint a 14000 új koncesszió száma a Placanica-ügyben hozott ítélet értelmében elvileg „megfelelőnek” minősíthető, sőt bőségesen elég is ahhoz, hogy kezelni lehessen az 1999-ben jogellenesen kizárt gazdasági szereplők kérelmeit. Elegendő megjegyezni, hogy a 2006-os pályázati felhívásokban 16000 koncessziójogosultságot ajánlottak fel, és végül csak 14000-et ítéltek oda. E körülmények alapján arra lehet következtetni, hogy a Placanica-ügyben hozott ítélet elfogadta az új odaítélésekkel egyidejűleg 2006-ban odaítélt régi koncessziók érvényességének 2012-ig történt meghosszabbítását is. Ebből a szempontból tehát a régi koncessziók érvényességének fenntartásában megnyilvánuló „védelem” önmagában nem lenne ellentétes az uniós joggal.
55.
Mindenesetre nem szabad elfelejteni, hogy a nemzeti jog által a jogellenesen kizárt gazdasági szereplők jogainak helyreállítása érdekében elfogadott megoldás nem teheti „a gyakorlatban lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé a közösségi jogrend által biztosított jogok érvényesítését (tényleges érvényesülés elve)”. (
31
) E tényleges érvényesülés elve ugyanis megköveteli, hogy az olasz jogalkotó által elfogadott megoldás (a már meglévő koncessziók mellé új koncessziók odaítélése) ne járjon úgyszintén bizonyos gazdasági szereplők jogellenes kizárásával.
56.
Márpedig M. Costa és U. Cifone azt állította, hogy az új szabályok, amelyek a 2006-os pályázati felhívásokra irányadóak voltak, ahelyett hogy megkönnyítették volna a Stanley részvételét („a közösségi jogrend által biztosított jogok érvényesítését” lehetővé téve számára), gyakorlatilag megakadályozták azt. Ez szerintük olyan szabályok elfogadásának tudható be, amelyek egyrészt túlzottan védik a régi koncessziójogosultak versenyelőnyét (különösen a minimális távolságok bevezetésével, amelyet az értékesítőhelyeik vonatkozásában tartani kell); másrészt célszerűtlenné teszik a vállalkozás részvételét (amely a koncesszió automatikus megszűnését kockáztatta volna).
57.
A vitatott szabályozás által előírt minimális távolságra vonatkozó szabály és megszűnési esetek, M. Costa és U. Cifone megítélése szerint a régi koncessziójogosultak „védelmére irányuló általános tendenciának” – amelyre az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés utal – a legegyértelműbb megnyilvánulásai, amely tendencia álláspontjuk szerint a Bersani-rendelet 38. cikkének (2) bekezdésében és (4) bekezdésének l) pontjában is érzékelhető, mivel az kifejezetten előírja a „koncessziójogosultak védelmére vonatkozó intézkedések” meghatározását.
58.
Összefoglalóan meg kell tehát állapítani, hogy az olyan nemzeti szabályozás, amelyben kifejezetten és ténylegesen megfigyelhető egy, „azon koncessziójogosultak védelmére irányuló általános tendencia, akik koncessziójukat egy korábbi időszakban olyan eljárás alapján szerezték, amely jogellenesen zárta ki a gazdasági szereplők egy részét”, a Szerződésben biztosított szabadságok nem igazolható korlátozását valósíthatja meg. Az olasz esetben különösen a hivatkozott rendelkezés (a Bersani-rendelet 38. cikkének (2) bekezdése és (4) bekezdésének l) pontja) megfogalmazása nehezen értelmezhető. Alkalmazási körének meghatározása kizárólag az olasz bíróság feladata, amely kizárólagos hatáskörrel rendelkezik a nemzeti jog megállapítása vonatkozásában.
59.
Másrészt, mivel a kérdést előterjesztő bíróság részletesebb információkkal nem szolgált, a jelen esetben egyedileg kell megvizsgálni a minimális távolságokra vonatkozó szabályt és a megszűnési eseteket, amelyek e feltételezett „védelemre irányuló általános tendencia” konkrét megnyilvánulásai lehetnek.
3. Az új koncessziójogosultak számára előírt minimális távolságokra vonatkozó szabály
60.
A Corte Suprema di Cassazione a „gazdasági szereplők egy részét jogellenesen kizáró eljárásban [megszerzett]”„kereskedelmi pozíciók megtartását [ténylegesen biztosító rendelkezések]” uniós joggal való összeegyeztethetőségének kérdését is felveti, példálózó jelleggel idézve „annak megtiltás[át] az új koncessziójogosultak számára, hogy értékesítőhelyüket a már meglévőktől bizonyos meghatározott távolságon belül helyezzék el”.
61.
A Bersani-rendelet ugyanis a játék- és fogadásárusító helyek közötti minimális távolságok rendszerét vezette be, amelyet hatályon kívül helyezett a 2008. szeptemberi 25-i 149. sz. törvényrendelet. (
32
) A Bersani-rendelet 38. cikke (2) bekezdésének f) és g) pontjával összhangban a nyilvános játékok értékesítésére szolgáló értékesítőhelyek elhelyezésekor bizonyos meghatározott távolságot kellett tartani „azok értékesítőhelyétől, akiknek már odaítélték a koncessziót”. (
33
) Azon értékesítőhelyek esetében, amelyeknél a fogadások értékesítése kiegészítő jellegű, a rendelkezés hozzátette, hogy e távolságokat „a 2006. június 30-án sporteseményekre vonatkozó tippjátékok gyűjtését végző értékesítőhelyek sérelme nélkül” kell tiszteletben tartani. (
34
)
62.
Ezen intézkedés igazolására az olasz kormány azt állítja, hogy a fogadóirodáknak az ország területén történő egyenletes elosztása biztosításáról van szó, annak érdekében, hogy elkerüljék azt a kétszeresen káros következményt, amellyel a fogadóirodák számának bizonyos helyeken történő megemelkedése járhatna a fogyasztók számára: azok számára, akik e helyekhez közel laknak, túlzott kínálat állna rendelkezésre; azok esetében pedig, akik „kevésbé jól ellátott” helyen élnek, felmerülne annak veszélye, hogy a titkos szerencsejátékokat választják. Így közvetett módon az olasz kormány kettős közérdekű célra hivatkozik: először, a játékfüggőség elleni küzdelemre, másodszor az ágazatbeli bűnözés és csalás elleni küzdelemre.
63.
Ami a játékfüggőség elleni küzdelmet illeti, az arra való hivatkozás kevéssé meggyőző, mivel – amint már jeleztem – az olasz helyzetet „[a szerencsejátékok terén] terjeszkedő politik[a]” jellemzi. (
35
) Álláspontom szerint kizárt a Blanco Pérez és Chao Gómez ügyben hozott ítélet (
36
) indokolásának analógia útján történő alkalmazása, amely az EUMSZ 49. cikkel összeegyeztethetőnek ítélt egy bizonyos, a gyógyszertárak közötti minimális távolságokra vonatkozó szabályt, mivel azt közegészségügyi követelmények igazolták. (
37
) Bár az olasz kormány érvelését látszólag az említett ítélet bizonyos pontjai (
38
) ihlették, a jelen ügyben – a már említett okokból – nem lehet a közegészségüggyel kapcsolatos nyomós közérdekre (különösen a szerencsejáték-függőség elleni küzdelemre) hivatkozni.
64.
Az igazolás tehát csak a játékágazatban megjelenő, bűncselekményt és csalást megvalósító tevékenységek elleni küzdelmen alapulhat, amely – amint már említettem – szintén olyan közérdekű cél, amely alkalmas a Szerződésben foglalt szabadságok korlátozásának igazolására. Álláspontom szerint azonban az értékesítőhelyek közötti minimális távolságok rendszere e céllal kevés összefüggést mutat.
65.
Bár a jogszerű játékok kellően széles, vonzó és hirdetett kínálata hozzájárulhat az ezen ágazatbeli bűnözés elleni küzdelemhez, e kínálat egyenletes belföldi elosztása nem tűnik az arányosság szempontjából nélkülözhetetlen mechanizmusnak ahhoz, hogy e téren a csalás és a jogellenes magatartások kiküszöbölhetők legyenek.
66.
Habár igaz, hogy a minimális távolságokra vonatkozó kötelező szabály hiányában fennáll a veszélye annak, hogy az értékesítőhelyek jelentős hányada az ország sűrűbben lakott, vagy kereskedelmi szempontból aktívabb térségeiben összpontosul, kétségbe vonható az, hogy e körülmény eredményeként a szűkösebb vagy semmilyen kínálattal nem rendelkező térségekben élő játékosok jelentős része az illegális piaci szereplőket választaná. Megfordítva pedig nem tűnik úgy, hogy a jogszerű játékkínálat területileg egyenletes elosztása elegendő eszköz lenne annak megakadályozására, hogy egyes játékosok az illegális piaci szereplőkhöz forduljanak.
67.
Másrészt emlékeztetni kell arra, hogy a minimális távolságokra vonatkozó szabály csak az új koncessziójogosultakat kötelezi a már működő koncessziójogosultak irányában, ami megerősíteni látszik azt a – magában az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésben is kifejezésre juttatott – elképzelést, amely szerint a minimális távolságokra vonatkozó szabály arra irányulhat, hogy megőrizze a régi koncessziójogosultak „kereskedelmi pozícióit” azáltal, hogy a gyakorlatban bizonyos versenyelőnyt biztosít számukra azokkal szemben, akik a 2006-os ajánlattételi eljárásig nem léptek piacra, és akik kénytelenek voltak a régi koncessziójogosultak által elfoglalt helyekhez képest kereskedelmi szempontból kevésbé vonzó helyeken letelepedni. Ez alapján kérdéses, hogy mennyire koherens ez az intézkedés az olasz kormány által hivatkozott bűnözés elleni küzdelem céljával.
68.
Amint az üzemanyagtöltő állomások közötti kötelező minimális távolságokra vonatkozó olasz szabállyal kapcsolatos C-384/08. sz. Attanasio Group ügyben 2010. március 11-én hozott ítéletből (
39
) kitűnik, az ilyen jellemzőkkel bíró intézkedés az új szereplők piacra lépésének megakadályozásával „inkább az olasz területen már működő gazdasági szereplők helyzetét javítja, anélkül hogy a fogyasztóknak valódi előnyük származna belőle”. Az intézkedés végeredményben nyilvánvalóan pusztán gazdasági jellegű célra irányul, amely – amint jeleztem – semmi esetben nem lehet nyomós közérdek az ítélkezési gyakorlat szerint. (
40
)
69.
Összefoglalva, az EUMSZ 49. cikkel és az EUMSZ 56. cikkel ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely ténylegesen azon kereskedelmi pozíciók megtartását biztosítja, amelyeket a gazdasági szereplők egy részét jogellenesen kizáró eljárásban szereztek meg; az említett cikkekkel különösen ellentétes annak megtiltása az új koncessziójogosultak számára, hogy értékesítőhelyüket a már meglévőktől bizonyos meghatározott távolságon belül helyezzék el.
4. A koncessziók megszűnésének szabályozása
a) A nyilvános vagy tiltott játékokhoz hasonló játékok „Olaszország területén, vagy külföldön található szerveren keresztül” történő értékesítése miatti megszűnés (a koncessziójogosultakkal kötendő szerződés tervezete 23. cikkének (3) bekezdése)
70.
A Corte Suprema di Cassazione végül azt kérdezi a Bíróságtól, hogy jogszerű-e a játékra vonatkozó koncessziók megszűnésének olasz szabályozása (amely emellett magával vonja a biztosíték elvesztését), és különösen arra az esetre hivatkozik, amikor „a koncessziójogosult közvetlenül vagy közvetetten a koncesszió tárgyát képezőhöz hasonló, határokon átnyúló játéktevékenységeket folytat”.
71.
Ebből arra lehet következtetni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság itt a jövőbeli koncessziókra irányadó szerződéstervezet fent hivatkozott 23. cikkének (3) bekezdésében szabályozott megszűnési okra utal. E rendelkezés értelmében a koncesszió megszűnik, „amennyiben a koncessziójogosult, akár saját maga, akár egy hozzá kapcsolódó vállalkozás közreműködésével - bármely természetű legyen ez a kapcsolat - Olaszország területén, vagy külföldön található szerveren keresztül, a nyilvános játékokhoz, vagy az AAMS által bonyolított játékokhoz, vagy az Olaszországban tiltott játékokhoz hasonló játékokat értékesít”.
72.
Bár az ítélkezési gyakorlat alapján kizárólag a kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy az előtte folyamatban lévő ügyekben meghatározza, hogy hogyan kell a nemzeti jogot helyesen értelmezni, (
41
) azon homályos megfogalmazás miatt, amely mind a vitatott rendelkezést, mind pedig ilyen szempontból magát az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdést jellemzi, kénytelen vagyok e 23. cikk (3) bekezdésével kapcsolatban az értelmezés két lehetséges esetét áttekinteni. (
42
)
i) Első eset: a határon átnyúló tevékenység miatti megszűnés
73.
Az első eset szerint a szóban forgó rendelkezés a bizonyos játékok „külföldön található szerveren keresztül” történő értékesítésére hivatkozva valamennyi határon átnyúló játéktevékenységet meg kívánja akadályozni, különösen a Stanley által az AÁK-i közreműködésével végzett tevékenységeket.
74.
Ez az az értelmezés, amelyet M. Costa és U. Cifone, továbbá maga a Corte Suprema de Cassazione is képviselni látszik, és amely a nemzeti bíróságok ítéleteinek hosszú sorából kitűnik. (
43
) Ezt támasztja alá továbbá az AAMS és a Stanley között a 2006-os ajánlattételi eljárás megszervezése alkalmával folytatott levelezés is.
75.
Ennek megfelelően a Stanley azon kérdésére, hogy „a Stanley által közvetlenül vagy a hozzá kapcsolódó AÁK-i útján közvetve gyakorolt tevékenységet a hatóság az pályázati felhívás dokumentációjában megjelenő alapelvek és rendelkezések (különösen a szerződéstervezet 23. cikke) megsértésének tekinti-e”, az AAMS 2006. október 6-i levelében azt a választ adta, hogy az ajánlattételi eljárásban való részvétel feltétele a határon átnyúló tevékenységek olaszországi folytatásától való tartózkodás, továbbá kijelentette különösen, hogy az új rendszer lehetővé fogja tenni az ajánlattevők számára, hogy „értékesítőhelyek hálózatát hozzák létre, amelyek egyéni mérlegelés alapján nemzeti jellegűek is lehetnek”, és kitért arra, hogy „e hálózatok célja természetesen az esetleges régi hálózatok felváltása, és e tekintetben a szerződéstervezet 23. cikkében foglalt rendelkezések a koncessziójogosultak saját beruházásait megfelelően védik”.
76.
Azon kívül, hogy ez a válasz igen homályos volt, miután a Stanley-ben azt a benyomást keltette, hogy működési módja (amely elektronikus úton végzett határokon átnyúló tevékenységet is magában foglal), vagy legalábbis jelenlegi viszonteladói hálózata összeegyeztethetetlen az új koncessziók egyikének odaítélésével, azzal a hatással járt, hogy elriasztotta e vállalkozást az ajánlattételi eljárásban való részvételtől.
77.
Ha a Corte Suprema di Cassazione úgy ítélné meg, hogy az említett szerződéstervezet 23. cikkének (3) bekezdése a koncesszió automatikus megszűnését írja elő pusztán azért, mert a szóban forgó játékok határokon átnyúló bonyolítása valósul meg, arra a megállapításra kellene jutni, hogy az intézkedés a letelepedés és a szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozását valósítja meg, hozzáteszem, hogy ennek az ágazatban előforduló csalás és bűnözés elleni küzdelem céljával történő igazolása számomra túlzottan erőltetettnek tűnik.
78.
Kétségtelen, hogy a Bíróság a fent hivatkozott Liga Portuguesa ügyben hozott ítéletében széles mérlegelési jogkörrel ruházta fel a tagállamokat az Interneten kínált szerencsejátékok vonatkozásában. (
44
) Azonban ezt az érvelést nem lehet a jelen ügyre átültetni, ahol – amennyiben bebizonyosodik, hogy az értelmezés itt tárgyalt esetével állunk szemben – nem az Interneten folytatott játéktevékenység ellenőrzése lesz a vita tárgya, hanem az ágazatbeli valamennyi határon átnyúló tevékenység tilalma. Az alapeljárás tárgyát képező esetben, a vitatott szabályozás különösen megakadályozhatna egy olyan tevékenységet, amely – bár határokon átnyúló jellegű – szigorú értelemben véve nem minősül Interneten folytatott játéknak, mivel az is feltétele, hogy a vállalkozás képviselője fizikailag Olaszország területén tartózkodjon.
79.
Elvben tehát a kérdéses tevékenység nem rendelkezik az Interneten folytatott játék alapvető jellemzőjével, amelyre a Bíróság a Liga Portuguesa ügyben hozott ítéletének egész indokolását alapította: „a fogyasztó és a gazdasági szereplő közötti közvetlen kapcsolat hiány[ában]” megnyilvánuló jellemzővel. Nem minden „határon átnyúló tevékenység” zárja ki szükségszerűen e kapcsolat létrejöttét; amennyiben biztosítható a fizikai és közvetlen kapcsolat egy közvetítővel vagy a vállalkozás képviselőjével, az Interneten folytatott játék vonatkozásában fennálló ezen sajátos kockázatok nem állnak fenn, következésképpen a szóban forgó intézkedést nem igazolhatják.
80.
Másrészt nem szabad szem elől téveszteni, hogy a Liga Portuguesa ügyben hozott ítéletben ezen indokolás célja az volt, hogy véget vessen a játékokra vonatkozó engedélyek kölcsönös elismerésére vonatkozó igénynek. (
45
) A kölcsönös elismerés tehát az Interneten folytatott játék területét illetően a Liga Portuguesa ügyben hozott ítélet értelmében, illetve nagyon egyértelműen és általános jelleggel az egész játékágazatot illetően a fent hivatkozott Stoß-ügyben hozott ítélet értelmében (
46
) továbbra is kizárt.
81.
A jelen esetben azonban, ha ezt az első értelmezést fogadnánk el, az előírt korlátozás túlmenne annak megkövetelésén, hogy a külföldi gazdasági szereplők a játéktevékenység folytatása céljából vessék alá magukat a nemzeti hatóságok ellenőrzésének. Ezeket a gazdasági szereplőket egész egyszerűen kizárnák az e piacon való részvételből, kizárólag azon okból, hogy a vállalkozás székhelye egy másik tagállamban található, és az ügyfelekkel létrehozott jogviszony határon átnyúló jellegű, annak ellenére, hogy van lehetőség a cég adott esetben állandó jelleggel belföldön tartózkodó képviselőinek rendőrségi ellenőrzésére.
82.
Összefoglalva, álláspontom szerint ellentétes lenne az EUMSZ 49. cikkel és az EUMSZ 56 cikkel az olyan nemzeti szabályozás, amely a játékágazatban ténylegesen minden határon átnyúló tevékenységet kizár, függetlenül attól, hogy az említett tevékenységet milyen formában gyakorolják, és különösen azon esetekben, amikor lehetséges a fogyasztó és a gazdasági szereplő közötti közvetlen kapcsolat, valamint amikor a vállalkozás belföldön tartózkodó közvetítői rendőrségi célú fizikai ellenőrzésnek vethetők alá.
ii) Második eset: a koncesszió nem engedélyezett játékok felkínálása miatt történő megszűnése
83.
A szerződéstervezet 23. cikke (3) bekezdésének második lehetséges értelmezése annak megállapításához vezetne, hogy a szóban forgó rendelkezés célja mindenekelőtt a játékok sokféleségének tiltása, függetlenül attól, hogy ezek határon átnyúló formában („külföldön található szerveren keresztül”) vagy közvetlenül „Olaszország területén” kínálkoznak. Pontosabban e kikötés értelmében „a nyilvános játékokhoz, vagy az AAMS által bonyolított játékokhoz, vagy az Olaszországban tiltott játékokhoz hasonló [játékok]” felkínálásának ténye vonná maga után a koncesszió megszűnését. Mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy e megfogalmazás feltűnően pontatlan, ami ellentétben áll következményei súlyosságával.
84.
A Bizottság és maga M. Costa is szolgáltatott olyan adatot, amely valamelyest megvilágítja ezt a pontot. Mindketten hivatkoztak a játékok AAMS által kidolgozott és hetente frissített katalógusára, illetve jegyzékére, amely körülhatárolja a koncessziók működési területét oly módon, hogy a koncessziójogosultak kizárólag az e jegyzékben szereplő játékokat kínálhatják, és a jegyzékben nem szereplő játékok felkínálása a koncesszió megszűnését eredményezi. (
47
) Törekszem tehát a kérdést előterjesztő bíróság kérdésére olyan választ adni, amely ezt az adatot figyelembe veszi.
85.
A fent hivatkozott Stoß-ügyben hozott ítéletében a Bíróság elismeri, hogy tekintettel a szerencsejátékok különböző típusai között lehetséges jelentős eltérésekre, az olyan nemzeti szabályozás, amely bizonyos típusú játékokat szigorúbb szabályozásnak vet alá, sőt megtilt, másokat pedig engedélyez, összeegyeztethető lehet a Szerződéssel. (
48
) Természetesen minden esetben szükséges, hogy a kérdéses intézkedés ne legyen hátrányosan megkülönböztető, valamint hogy koherens módon, módszeresen és arányosan járuljon hozzá az elérni kívánt közérdekű cél megvalósításához: a jelen esetben a csalás és a jogellenes játék terjesztése elleni küzdelemhez.
86.
A vitatott esettel kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy a jegyzék főszabály szerint a gazdasági szereplők igényeihez igazítható. A koncessziójogosultak ugyanis kérhetik az AAMS-et, hogy a jegyzékbe vegyen fel bizonyos játékokat, azonban nyilvánvalóan a hatóság mérlegelési jogkörébe tartozó döntésről van szó.
87.
Ez a hatósági döntés, amelynek tárgya egy bizonyos játék jegyzékbe való felvétele, tagadhatatlanul olyan „előzetes hatósági engedély” szerepét tölti be, amely ugyan korlátozza a Szerződésben foglalt szabadságokat, de az ítélkezési gyakorlattal összhangban igazolható, amennyiben objektív, hátrányos megkülönböztetéstől mentes és bíróság előtt megtámadható szempontokon alapul. (
49
) A felek a tárgyaláson elismerték, hogy van lehetőség az AAMS határozatának bíróság előtti megtámadására, azonban a rendelkezésre bocsátott iratokból nem állapítható meg egyértelműen, hogy az AAMS által az engedélyezett játékokról szóló jegyzék vonatkozásában hozott döntés ténylegesen objektív és az érdekeltek által előzetesen ismert szempontokon alapul-e.
88.
Emellett felmerül még egy másik körülmény, amely a felek által rendelkezésre bocsátott iratok tanulmányozásából levezethetőnek tűnik, és amelynek fennállásáról – a többi ténybeli adathoz hasonlóan – mindenképpen a kérdést előterjesztő bíróságnak kell meggyőződnie. Arra a körülményre utalok itt, hogy az AAMS jegyzékéből kizárt játékokat többségében külföldi gazdasági szereplők kínálhatják, és e játékok ráadásul kínálatuk „legérdekesebb” részét képezik, azt a részt, amely kínálat tekintetében megkülönbözteti őket a hazai gazdasági szereplőktől. Amennyiben ezen állítások helytállósága megerősítést nyerne, közvetett jellegű hátrányos megkülönböztetés fennállását lehetne megállapítani, amely a hivatkozott célokkal nehezen igazolható.
89.
Összefoglalva, álláspontom szerint az a rendszer, amely kizárólag olyan játéktípusok felkínálását engedélyezi, amelyek valamely katalógusban vagy jegyzékben szerepelnek, és amely minden más játék felkínálása esetén a koncesszió megszűnésének jogkövetkezményét alkalmazza, kizárólag akkor igazolható, ha az említett rendszer objektív, hátrányos megkülönböztetéstől mentes és előzetesen ismert szempontokon alapul, továbbá ha a jegyzék összeállítására vonatkozó hatósági döntések bíróság előtt megtámadhatók.
b) A koncessziójogosultakkal, azok képviselőjével vagy vezető tisztségviselőivel szemben hozott biztosítási intézkedések miatt, vagy ellenük indított büntetőeljárás miatt történő megszűnés (a koncessziójogosultakkal kötendő szerződés tervezete 23. cikkének (2) bekezdése)
90.
Bár ez a téma nem jelenik meg kifejezetten az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésben, (
50
) M. Costa és U. Cifone írásbeli észrevételeikben a koncesszió megszűnésének egy másik esetére is hivatkoztak, amelyet a szerződéstervezet, pontosabban annak 23. cikke (2) bekezdése szintén szabályoz. E rendelkezés értelmében az AAMS a koncesszió megszűnését állapítja meg, amennyiben „a koncessziójogosult vagy törvényes képviselője, vagy vezető tisztségviselői biztosítási intézkedés hatálya alatt állnak vagy bíróság elé állítás hatálya alatt állnak az ügy érdemében döntésre jogosult bíróság előtt, az 1990. március 19-i 55. sz. törvényben foglalt bármely bűncselekmény elkövetésének gyanúja miatt, továbbá az AAMS-sel fennálló bizalmi viszony megsértésére alkalmas bármely más bűncselekmény elkövetésének gyanúja miatt, vagy a nyilvános játékokra vonatkozó hatályos szabályozás súlyos vagy ismételt megsértésének eseteiben, a hatályos rendelkezések olyan harmadik személyek általi megsértését is ideértve, akikre a koncessziójogosult a sportfogadások távolról történő gyűjtése vonatkozásában kiegészítő szolgáltatások nyújtását bízta”.
91.
M. Costa és U. Cifone azt állította, hogy e koncessziómegszűnési ok bevezetése a gyakorlatban megakadályozta, hogy a Stanley részt vegyen a 2006-os ajánlattételi eljárásban, mivel a vállalkozás számos olasz képviselője ellen eljárás folyt ebben az időpontban, vagyis a fent hivatkozott Placanica-ügyben hozott ítélet kihirdetését megelőzően, és így tehát az ellenük indított büntetőeljárások megszüntetéséről szóló határozatok meghozatalát megelőzően.
92.
A fentiek alapján az érdekeltek álláspontja szerint a szóban forgó megszűnési kikötés (amely magával vonja a biztosíték elvesztését) a szolgáltatásnyújtás szabadságának és a letelepedés szabadságának a Szerződéssel ellentétes korlátozását valósítja meg. (
51
)
93.
Az az intézkedés, amelynek célja annak megakadályozása, hogy ilyen jellegű tevékenységeket olyan személyek gyakoroljanak, akiknek becsületessége megkérdőjelezhető, elvileg megfelelő eszköznek tűnik a csalás és az illegális játék elleni küzdelem céljának megvalósítására, és az a tény, hogy ugyanazon szerződéstervezet 23. cikkének (6) bekezdése biztosítja az érintettnek a későbbi károk megtérítéséhez való jogát arra az esetre, ha a koncesszió megszűnése utóbb megalapozatlannak bizonyul, az arányosság nem elhanyagolható összetevőjének minősül. (
52
) Ettől függetlenül a koncesszió megszűnésének ezen esete (amely meglepő módon szerződéses jellegű aktuson alapul) az arányosság szempontjából bizonyos problémákat vethet fel.
94.
Az első probléma abból ered, hogy a megszűnést megállapító döntés nyilvánvalóan idő előtti, mivel a döntésre egy esetleges büntetőeljárás megindulásakor, tehát marasztaló ítélet hiányában kerül sor. A szerződéstervezet 23. cikkének (2) bekezdése ugyanis a „biztosítási intézkedések” elfogadását, és „az ügy érdemében döntésre jogosult bíróság elé állítás[ról]” (
53
) szóló döntést említi a koncesszió megszűnése szempontjából meghatározó körülményként. E tekintetben álláspontom szerint az a tény, hogy a megszűnésre vonatkozó döntés elfogadására a marasztaló bírósági ítélet kihirdetését megelőzően kerül sor, nem eredményezi az intézkedés jogellenességét, amelyet arányosnak lehetne tekinteni akkor, ha a biztosítási intézkedések elfogadása és a büntetőeljárás megindítása az olasz jogrendszerben olyan döntések lennének, amelyek az érintett személyek jogkövető magatartását illetően felmerülő ésszerű kétségre utaló ténykörülményeken alapulnak. Nem szabad elfelejteni továbbá, hogy a 23. cikk (6) bekezdése rendelkezik a kártérítés lehetőségéről.
95.
Figyelemreméltóbb a második kifogás, amely arra vonatkozik, hogy a szerződéstervezet hivatkozott 23. cikkének (2) bekezdése túlzottan tágan határozza meg azokat a büntetőjogi tényállásokat, amelyek esetében megszűnést eredményező döntést kell hozni. Az említett rendelkezés először az „1990. március 19-i 55. sz. törvényben foglalt […] bűncselekmény[ekre]” (
54
) hivatkozik, amely eset megfelelően behatárolt és indokolt, figyelemmel a szóban forgó bűncselekmények súlyosságára (alapvetően maffiatevékenységekkel kapcsolatos bűncselekményekről van szó). Ezt követően azonban sokkal általánosabb formában az „AAMS-sel fennálló bizalmi viszony megsértésére alkalmas […] bűncselekmény[ek]” kerülnek említésre. Hacsak a kérdést előterjesztő bíróság nem ítéli úgy, hogy ez utóbbi pont a rendelkezésben említett bűncselekmények típusát kellően egyértelműen írja le, az idézett kikötés ezen a ponton esetleges arányossági hibában szenvedhet, mivel feljogosíthatja az olasz hatóságokat arra, hogy a játékok és fogadások bonyolítására irányuló tevékenységtől teljesen eltérő helyzetekben olyan súlyos következményekkel járó határozatot fogadjanak el, mint a megszűnés.
96.
Összefoglalva, álláspontom szerint az a kikötés, amely a játékra vonatkozó koncesszió megszűnését írja elő, amennyiben a koncessziójogosult, vagy törvényes képviselője, vagy vezető tisztségviselői biztosítási intézkedés hatálya alatt állnak vagy bíróság elé állítás hatálya alatt állnak az ügy érdemében döntésre jogosult bíróság előtt, nem ellentétes az EUMSZ 49. cikkel és az EUMSZ 56. cikkel, ha ez az eset a játéktevékenységgel kapcsolatos bűncselekményekkel összefüggésben és világosan körülhatároltan kerül meghatározásra.
VII – Végkövetkeztetések
97.
Következésképpen azt javaslom, hogy a Bíróság az alábbi választ adja a Corte Suprema di Cassazione által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre:
„A sportfogadási ágazatban a letelepedés szabadságáról szóló EUMSZ 49. cikket és a szolgáltatásnyújtás szabadságáról szóló EUMSZ 56. cikket úgy kell értelmezni, hogy egy állami monopóliumrendszer, továbbá koncesszió- és engedélyrendszer keretében e cikkekkel:
a)
ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely kifejezetten és ténylegesen, egyértelmű védelemben részesíti azon koncessziójogosultakat, akik koncessziójukat egy korábbi időszakban olyan eljárás alapján szerezték, amely jogellenesen zárta ki a gazdasági szereplők egy részét. A nemzeti bíróság feladata annak meghatározása, hogy a nemzeti szabályozás ilyen tartalmú és hatályú rendelkezést tartalmaz-e;
b)
ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely ténylegesen azon kereskedelmi pozíciók megtartását biztosítja, amelyeket a gazdasági szereplők egy részét jogellenesen kizáró eljárásban szereztek meg; e cikkekkel különösen ellentétes annak megtiltása az új koncessziójogosultak számára, hogy értékesítőhelyüket a már meglévőktől bizonyos meghatározott távolságon belül helyezzék el;
c)
ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely a játékra vonatkozó koncessziós jog visszavonását írja elő abban az esetben, ha a koncessziójogosult határon átnyúló tevékenységet folytat, függetlenül attól, hogy az említett tevékenységet milyen formában gyakorolja, beleértve azon esetet is, amikor lehetséges a fogyasztó és a gazdasági szereplő közötti közvetlen kapcsolat, valamint amikor a vállalkozás belföldön tartózkodó közvetítői rendőrségi ellenőrzésnek vethetők alá;
d)
nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely kizárólag olyan játéktípusok felkínálását engedélyezi, amelyek valamely katalógusban vagy jegyzékben szerepelnek, és amely minden más játék felkínálása esetén a koncessziós jog visszavonásának jogkövetkezményét alkalmazza, feltéve hogy a jegyzék összeállítására vonatkozó hatósági döntések objektív, hátrányos megkülönböztetéstől mentes és előzetesen ismert szempontokon alapulnak, továbbá bíróság előtt megtámadhatók, valamint
e)
nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely a játékra vonatkozó koncessziós jog visszavonását írja elő, amennyiben a koncessziójogosult vagy törvényes képviselője, vagy vezető tisztségviselői egy meghatározott büntetőeljárás keretében biztosítási intézkedés hatálya alatt állnak vagy bíróság elé állítás hatálya alatt állnak az ügy érdemében döntésre jogosult bíróság előtt, ha ez az eset a játéktevékenységgel kapcsolatos bűncselekményekkel összefüggésben, és világosan körülhatároltan kerül meghatározásra.”
(
1
)	Eredeti nyelv: spanyol.
(
2
)	A C-67/98. sz. Zenatti-ügyben 1999. október 21-én hozott ítélet (EBHT 1999., I-7289. o.).
(
3
)	A C-243/01. sz., Gambelli és társai ügyben 2003. november 6-án hozott ítélet (EBHT 2003., I-13031. o.) (a továbbiakban: Gambelli-ügyben hozott ítélet).
(
4
)	A C-338/04., C-359/04. és C-360/04. sz., Placanica és társai egyesített ügyekben 2007. március 6-án hozott ítélet (EBHT 2007., I-1891. o.) (a továbbiakban: Placanica-ügyben hozott ítélet).
(
5
)	A fenti olasz ítélkezési gyakorlat összefoglalásaként lásd Ruotolo, G. M., „Il regime italiano del gambling all’esame della Corte di giustizia: rien ne va plus”, Diritto pubblico comparato ed europeo. III (2007), 1399. o. Lásd továbbá a Placanica-ügyben hozott ítélethez Gnes, M. kommentárját, Giornale di Diritto Amministrativo, 8/2007. sz., 833. o; és Schiano, R. kommentárját, Revue du Droit de l’Union Européenne, 2/2007. sz., 461. o.
(
6
)	A GURI 2006. augusztus 11-i 18. száma.
(
7
)	Amely a 2004. december 30-i 311. sz. törvény (2005. évi költségvetési törvény) 1. cikke (287) bekezdésének helyébe lépett.
(
8
)	Amely a fent hivatkozott 2004. december 30-i 311. sz. törvény törvény 1. cikkének (498) bekezdése helyébe lépett.
(
9
)	Testo Unico delle Leggi di Publica Sicurezza. A 2000. december 23-i 388. sz. törvénnyel módosított változat.
(
10
)	A 2000. december 23-i 388. sz. törvénnyel módosított változat.
(
11
)	A GURI 2002. december 31-i 305. számának rendes melléklete.
(
12
)	A GURI 2005. május 14-i 111. száma.
(
13
)	A 10869/2006. sz. kereset.
(
14
)	A C-379/98. sz. PreussenElektra-ügyben 2001. március 13-án hozott ítélet (EBHT 2001., I-2099. o.) 38. pontja, a C-169/07. sz. Hartlauer-ügyben 2009. március 10-én hozott ítélet (EBHT 2009., I-1721. o.) 24. pontja, a C-316/07., C-358/07-C-360/07., C-409/07. és C-410/07. sz., Stoß és társai egyesített ügyekben 2010. szeptember 8-án hozott ítélet (az EBHT-ban még nem tették közzé EBHT 2010., I-8069. o.) (a továbbiakban: Stoß-ügyben hozott ítélet) 51. pontja.
(
15
)	A C-157/92. sz. Banchero-ügyben 1993. március 19-én hozott végzés (EBHT 1993., I-1085. o.) 4. pontja, a C-167/94. sz., Grau Gomis és társai ügyben 1995. április 7-én hozott végzés (EBHT 1995., I-1023. o.) 8. pontja, valamint a C-45/08. sz., Spector Photo Group és Van Raemdonck ügyben 2009. december 23-án hozott ítélet (EBHT 2009., I-12073. o.) 26. pontja.
(
16
)	Lásd többek között a C-55/94. sz. Gebhard-ügyben 1995. november 30-án hozott ítélet (EBHT 1995., I-4165. o.) 37. pontját és a C-76/90. sz. Säger-ügyben 1991. július 25-én hozott ítélet (EBHT 1991., I-4221. o.) 12. pontját.
(
17
)	Lásd összefoglalásként a fent hivatkozott Gambelli-ügyben hozott ítélet 65. és 67. pontját.
(
18
)	A C-275/92. sz. ügyben 1994. március 24-én hozott ítélet (EBHT 1994., I-1039. o.).
(
19
)	A fent hivatkozott Schindler-ügyben hozott ítélet 60. és 61. pontja. Ugyanebben az értelemben lásd a C-124/97. sz., Läärä és társai ügyben 1999. szeptember 21-én hozott ítélet (EBHT 1999., I-6067. o.) 13. pontját; a fent hivatkozott Zenatti-ügyben hozott ítélet 14. és 15. pontját; a fent hivatkozott Gambelli-ügyben hozott ítélet 63. pontját; a fent hivatkozott Placanica-ügyben hozott ítélet 47. pontját; a C-42/07. sz., Liga Portuguesa de Futebol Profissional és Bwin International ügyben 2009. szeptember 8-án hozott ítélet (EBHT 2009., I-7633. o.; a továbbiakban: Liga Portuguesa ügyben hozott ítélet) 57. pontját, és a fent hivatkozott Stoβ-ügyben hozott ítélet 76. és 77. pontját.
(
20
)	A fent hivatkozott Placanica-ügyben hozott ítélet 48. pontja.
(
21
)	Lásd többek között a fent hivatkozott Placanica-ügyben hozott ítélet 46. pontját.
(
22
)	54. pont. A Gambelli-ügyben hozott ítélettel szemben, ahol a Bíróság az olasz bíróságra bízta annak értékelését, hogy melyek a vitatott szabályozás valódi céljai, a Placanica-ügyben hozott ítéletben saját maga végezte el ezt az értékelést, a Corte Suprema di Cassazzione és az olasz kormány által rendelkezésére bocsátott adatok alapján.
(
23
)	Ez a döntés megelőzte a Placanica-ügyben hozott ítéletet, de – amint a későbbiekben látni fogjuk – az említett ítélet szerint lehetséges megoldások sorába illeszkedik.
(
24
)	A fent hivatkozott Placanica-ügyben hozott ítélet 55. pontja. A fent hivatkozott Liga Portuguesa ügyben hozott ítélet 63. pontjával összhangban „a bűncselekmények elleni küzdelem olyan nyomós közérdeknek minősülhet, amely igazolhatja a szerencsejáték-ágazatba tartozó szolgáltatások kínálására felhatalmazott gazdasági szereplőket érintő korlátozásokat. E játékok ugyanis – figyelembe véve a játékosoktól beszedhető összegek nagyságát és a kínált nyereményeket – bűncselekmények és csalárd cselekmények nagy kockázatát rejtik magukban”.
(
25
)	A fent hivatkozott Placanica-ügyben hozott ítélet 49. pontja és a Stoß-ügyben hozott ítélet 93. pontja.
(
26
)	A fent hivatkozott Gambelli-ügyben hozott ítélet 59. pontja és a fent hivatkozott Placanica-ügyben hozott ítélet 42. pontja.
(
27
)	A fent hivatkozott Liga Portuguesa ügyben hozott ítélet 63. és 70. pontja.
(
28
)	Bár ez egy megkülönböztetés nélkül alkalmazandó intézkedés, mégis akadályozza, vagy kevésbé vonzóvá teszi e szabadságok uniós polgárok általi gyakorlását, ily módon pedig hatást gyakorol a más tagállambeli vállalkozások piacra lépésére és a Közösségen belüli kereskedelemre. Ebben az értelemben lásd a C-442/02. sz. CaixaBank France ügyben 2004. október 5-én hozott ítélet (EBHT 2004., I-8961. o.) 11. pontját, a C-299/02. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 2004. október 14-én hozott ítélet (EBHT 2004., I-9761. o.) 15. pontját és a C-518/06. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2009. április 28-án hozott ítélet (EBHT 2009., I-3491. o.) 64. pontját.
(
29
)	Amint ismeretes, az ítélkezési gyakorlat kizárja, hogy a pusztán gazdasági jellegű célok e tekintetben nyomós közérdeknek minősüljenek. Ebben az értelemben lásd a C-400/08. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2011. március 24-én hozott ítélet (az EBHT-ban még nem tették közzé EBHT 2011., I-1915. o.) 74. és 95. pontját.
(
30
)	A fent hivatkozott Placanica-ügyben hozott ítélet 63. pontja utal azon következményekre, amelyekkel meghatározott számú piaci szereplőnek az 1999-es ajánlattételi eljárásokból történő jogellenes kizárása járt, kifejezetten kimondva, hogy „[e] tekintetben megfelelő megoldást jelentene akár a régi koncessziók visszavonása és újraelosztása, akár pedig megfelelő számú új koncesszió megpályáztatása”.
(
31
)	A fent hivatkozott Placanica-ügyben hozott ítélet 63. pontja. Lásd ugyanebben az értelemben az ott hivatkozott C-453/99. sz., Courage és Crehan ügyben 2001. szeptember 20-án hozott ítélet (EBHT 2001., I-6297. o.) 29. pontját, valamint a C-392/04. és C-422/04. sz., i-21 Germany és Arcor egyesített ügyekben 2006. szeptember 19-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-8559. o.) 57. pontját is.
(
32
)	Amely a játékágazatban előírt közösségi kötelezettségek végrehajtására vonatkozó sürgős rendelkezésekről szóló, 2008. november 19-i 184. sz. törvénybe épült be (a GURI 2008. november 25-i 276. száma).
(
33
)	A távolság a helység lakosainak száma, valamint azon körülmény alapján változott, hogy a játékok értékesítése fő- vagy kiegészítő tevékenységként jelent-e meg.
(
34
)	A 38. cikk (4) bekezdésének f) és g) pontja hasonló rendelkezéseket tartalmazott a lóversenyfogadások árusítóhelyei vonatkozásában.
(
35
)	A fent hivatkozott Placanica-ügyben hozott ítélet 54. pontja.
(
36
)	A C-570/07. és C-571/07. sz., Blanco Pérez és Chao Gómez egyesített ügyekben 2010. június 1-jén hozott ítélet (EBHT 2010., I-4629. o.).
(
37
)	A fent hivatkozott Blanco Pérez és Chao Gómez ügyben hozott ítélet 90. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
38
)	Lásd például a fent hivatkozott Blanco Pérez és Chao Gómez ügyben hozott ítélet 64. pontját.
(
39
)	A C-384/08. sz. ügyben 2010. március 11-én hozott ítélet (EBHT 2010., I-2055. o.).
(
40
)	A fent hivatkozott Attanasio Group ügyben hozott ítélet 53–56. pontja.
(
41
)	A C-188/10. és C-189/10. sz., Melki és Abdeli egyesített ügyekben 2010. június 22-én hozott ítélet (EBHT 2010., I-5667. o.) 49. pontja.
(
42
)	A Bíróság hasonló formában járt el a fent hivatkozott Melki és Abdeli egyesített ügyekben hozott ítéletben. A nemzeti jog értelmezésének problémájára két alternatív megoldást kínált a nemzeti bíróságnak, egy olyat, amely a vitatott normának a Bíróság számára a nemzeti bíróság által előadott értelmezését tekintette kiindulópontnak, és egy másik értelmezést, amely eltérő tartalmú nemzeti ítélkezési gyakorlaton alapult, azzal az érvvel, hogy ez utóbbi lehet „összhangban” az uniós joggal (a fent hivatkozott Melki és Abdeli egyesített ügyekben hozott ítélet 50. pontja).
(
43
)	Ezeket, ahogyan már jeleztem, M. Costa idézi írásbeli észrevételeiben.
(
44
)	A fent hivatkozott Liga Portuguesa ügyben hozott ítélet 70. pontja.
(
45
)	A fent hivatkozott Liga Portuguesa ügyben hozott ítélet 69. pontja.
(
46
)	111. és 112. pont.
(
47
)	Ezt a mechanizmust a 2006. március 1-jei 111. sz. rendelet 5. cikke szabályozza.
(
48
)	A fent hivatkozott Stoß-ügyben hozott ítélet 95. és 96. pontja.
(
49
)	A C-205/99. sz., Analir és társai ügyben 2001. február 20-án hozott ítélet (EBHT 2001., I-1271. o.) 38. pontja; a C-389/05. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2008. július 17-én hozott ítélet (EBHT 2008., I-5337. o.) 94. pontja; a C-169/07. sz. Hartlauer-ügyben 2009. március 10-én hozott ítélet (EBHT 2009., I-1721. o.) 64. pontja; a C-203/08. sz. Sporting Exchange ügyben 2010. június 3-án hozott ítélet (EBHT 2010., I-4695. o.) 49. és 50. pontja és a C-46/08. sz. Carmen Media Group ügyben 2010. szeptember 8-án hozott ítélet (az EBHT-ban még nem tették közzé) 86. és 87. pontja.
(
50
)	Amely azonban általános formában utal a „koncesszió megszűnésének eseteire”.
(
51
)	M. Costa és U. Cifone szerint e megszűnési ok valójában az ajánlattételi eljárásból történő kizárásra ad okot, amely állítást az olasz kormány vitatta. Álláspontom szerint e körülmény nem bír jelentőséggel az ügy érdemének vizsgálata szempontjából, mivel mindenképpen biztos, hogy az az eljárásjogi helyzet, amelyben a Stanley egyes olasz képviselői az új ajánlattételi eljárások idején voltak, befolyásolhatta a Stanley részvételtől való tartózkodására vonatkozó döntését (a megszűnés mindenképpen szinte azonnal következett volna be).
(
52
)	Ugyanakkor ezen állítást árnyalni kell annak következtében, hogy kereseti kérelmeinek előterjesztését követően U. Cifone képviselője ismertette a Bírósággal a szerződéstervezet 23. cikkének teljes szövegét, amelynek a Bíróság korábban csak egy részletét ismerte. Az ismertetett szövegre figyelemmel lehetséges, hogy a szerződéstervezet 23. cikke (6) bekezdésében említett kártérítéshez való jog csak az AAMS-t illeti, és – ellentétben az első elemzésemmel – a koncessziójogosultat nem. Mindenesetre, e rendelkezés értelmének meghatározása a nemzeti bíróság feladata.
(
53
)	Ez utóbbi döntést fogadják el az ügyben folytatott előzetes nyomozás befejezésekor, amikor a szigorú értelemben vett büntetőeljárás megindítása iránt intézkednek. Az olasz büntetőeljárás szakaszainak leírásáról lásd a C-105/03. sz. Pupino-ügyben 2005. június 16-án hozott ítélet (EBHT 2005., I-5285. o.) 13. és 14. pontját.
(
54
)	Nuove disposizioni per la prevenzione della delinquenza di tipo mafioso e di altre gravi forme di manifestazione di pericolosità sociale.