62007CC0295
PAOLO MENGOZZI
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2008. június 5. (
1
)
C-295/07. P. sz. ügy
Az Európai Közösségek Bizottsága
kontra
Département du Loiret
„Fellebbezés — Állami támogatások — Földterület kedvezményes ára — Bizottsági határozat — A közös piaccal összeegyeztethetetlen támogatás visszatéríttetése — A támogatás jelenértéke — Kamatos kamatláb — Az indokolási kötelezettség megsértése — Teljes megsemmisítés — Megengedhetőség”
I – Bevezetés
1.
Az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága a T-369/00. sz., Département du Loiret kontra Bizottság ügyben 2007. március 29-én hozott ítéletben (
2
) (a továbbiakban: a megtámadott ítélet), megsemmisítette a Franciaország által a Scott Paper SA/Kimberley-Clark részére nyújtott állami támogatásról szóló, 2000. július 12-i 2002/14/EK bizottsági határozatot (
3
) (a továbbiakban: a vitatott határozat).
2.
A fellebbezésben, amelyről a Bíróságnak határoznia kell, a Bizottság a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezését kéri.
II – A tényállás és a vitatott határozat
3.
A szóban forgó ügy egy területnek a francia hatóságok által a Scott magánjogi társaság számára kedvezményes áron, 1987-ben történt eladására vonatkozik. Ezt a területet egy papírt előállító üzem létrehozására használták. A Scottot 1996-ban egy másik társaság, a Kimberly-Clark Corp. felvásárolta, amely 1998-ban, miután úgy határozott, hogy bezárja az üzemet, ezt a hozzá tartozó telekkel együtt eladta egy másik társaságnak, a Procter & Gamble-nek.
4.
A Scott a közműdíjak kiszámítása tekintetében is kedvezményes tarifában részesült. Ez a sajátos előny azonban nem képezi a jelen ügy tárgyát.
5.
A Bizottság a vitatott határozatban a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánította a fent hivatkozott előnyöket, és megállapította az ezen előnyöknek megfelelő támogatások visszatéríttetésének kötelezettségét.
6.
A vitatott határozat rendelkező része a következőképpen fogalmaz:
„1. cikk
Valamely földterület kedvezményes ára és a közműdíjak kedvezményes tarifája formájában nyújtott állami támogatás, amelyet Franciaország biztosított a Scott számára, 39,58 millió FRF (6,03 millió euró), vagy jelenlegi értéken számolva 80,77 millió FRF (12,3 millió euró) összegben a földterület kedvezményes ára és a Bizottság által meghatározott számítási mód szerint a francia hatóságok által megállapítandó összeg mint második előny tekintetében összeegyeztethetetlen a közös piaccal.
2. cikk
(1)   Franciaország meghoz minden ahhoz szükséges intézkedést, hogy a kedvezményezettekkel visszatéríttesse az 1. cikkben hivatkozott és jogellenesen rendelkezésükre bocsátott támogatást.
(2)   A visszatéríttetésnek haladéktalanul meg kell történnie, a nemzeti jog szerinti eljárásoknak megfelelően, amennyiben ezek lehetővé teszik a jelen határozat azonnali és hatékony végrehajtását. A visszatérítendő támogatás magában foglalja az attól az időponttól a visszatérítés időpontjáig felszámított kamatokat is, amikor a támogatást a kedvezményezett rendelkezésére bocsátották. A kamatokat a regionális célú támogatások keretében nyújtott szubvenció-egyenérték számításához alkalmazott kamatláb alapján kell kiszámítani . […]”
III – Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítélet
7.
A vitatott határozat a Scott által (a T-366/00. sz., Scott kontra Bizottság ügyben 2003. április 10-én hozott ítélet [EBHT 2003., I-1763. o.]) és a Département du Loiret (megtámadott ítélet) által két, egymástól függetlenül benyújtott kereset tárgyát képezte az Elsőfokú Bíróság előtt. Ez utóbbi ügyben egyébként Scott a Département du Loiret kereseti kérelmének támogatása érdekében beavatkozóként részt vett az eljárásban.
8.
A fent hivatkozott Scott kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben az Elsőfokú Bíróság megsemmisítette „a […] határozat 2. cikkét, amennyiben az a határozat 1. cikkében rögzített földterület állítólagos kedvezményes árának formájában nyújtott állami támogatásra vonatkozik”. (
4
) Ez az ítélet maga is fellebbezés tárgyát képezi a C-290/07. P. sz. ügyben.
9.
Az Elsőfokú Bíróság a jelen ügyben megtámadott ítéletben ezzel szemben megsemmisítette a vitatott határozatot „az 1. cikkében hivatkozott terület kedvezményes ára formájában nyújtott támogatásra vonatkozó részében [helyesen: amennyiben az 1. cikkében hivatkozott terület kedvezményes ára formájában nyújtott támogatásra vonatkozik]”. (
5
)
10.
Pontosabban az Elsőfokú Bíróság a felperes által felhozott jogellenességi kifogások egyikének vizsgálatára szorítkozott, mégpedig annak a vizsgálatára, hogy a Bizottság nem indokolta megfelelően a támogatás értékének egyszerű kamatok helyett kamatos kamatok előírásával történő jelenértékre számítását.
11.
Az Elsőfokú Bíróság különösen arra hivatkozott, hogy a vitatott határozat nem jelölte meg kifejezetten, hogy a kamatszámítás ezen módszerét alkalmazza, és e választását nem is indokolta meg. Mivel az Elsőfokú Bíróság álláspontja szerint nem tűnt úgy, hogy abban az időszakban a Bizottság általános jelleggel kamatos kamatot alkalmazott volna, úgy vélte, hogy a kamatos kamatok alkalmazása a Bizottság új és fontos politikájának első megnyilvánulása volt, amelyet annak következésképpen megfelelőképpen meg kellett volna indokolnia. Ezen egyetlen jogalap alapján az Elsőfokú Bíróság megsemmisítette a vitatott határozatot.
IV – A Bíróság előtti eljárás és a felek kereseti kérelmei
12.
A Bizottság 2007. június 21-én beterjesztett fellebbezésében megtámadta a T-369/00. sz. ügyben hozott ítéletet.
13.
A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
—
helyezze hatályon kívül a megtámadott ítélet egészét;
—
hozzon végleges döntést az ügyben a vitatott határozattal szemben felhozott valamennyi kifogás elutasításával, vagy adott esetben utalja vissza az ügyet az Elsőfokú Bírósághoz;
—
a szembenálló felet kötelezze az összes költség viselésére, beleértve az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásban felmerült költségeket, és a Scottot mint a Département du Loiret oldalán beavatkozó felet kötelezze a saját költségei viselésére.
14.
A Département du Loiret és a Scott azt kérik, hogy a Bíróság:
—
utasítsa el a fellebbezést;
—
kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.
V – Jogi elemzés
15.
A fellebbezése alátámasztása érdekében a Bizottság nem kevesebb, mint nyolc jogalapra hivatkozik.
16.
Első jogalapjában azt állítja, hogy egy határozat megfelelően indokolt, ha egyszerű matematikai számítás lehetővé teszi annak megállapítását, hogy mely számítási módszer került alkalmazásra.
17.
Második jogalapjában azt állítja, hogy a kamatos kamatlábak alkalmazása a megtámadott határozat indokolásában szükségszerűen hallgatólagos.
18.
A harmadik jogalap a kamatszámítás terén való bizottsági gyakorlattal kapcsolatos bizonyítási tehernek az Elsőfokú Bíróság általi állítólagos jogellenes megfordítására alapít.
19.
Negyedik jogalapjában a Bizottság azt állítja, hogy nem köteles azt vizsgálni, hogy egy állami támogatás kedvezményezettje a támogatás visszafizettetése elrendelésének időpontjában még hasznot húzott-e abból.
20.
Ötödik jogalapjában azt állítja, hogy a megtámadott ítélet nem támaszkodik bizonyítékokra, és a földterületnek a Procter & Gamble számára történő eladása árának tekintetében megfordítja a bizonyítási terhet.
21.
A hatodik jogalap azon állításon alapul, miszerint a támogatás odaítélése után nem kevesebb, mint tizenegy évvel később történt eladására vonatkozó eladási ár nem releváns a visszatéríttetendő támogatás összegének kiszámítása tekintetében.
22.
Hetedik jogalapjában a Bizottság azt az érvelést fejti ki, miszerint az állami támogatás visszatéríttetése tekintetében alkalmazandó kamatokkal kapcsolatos kérdés a közösségi jog, és nem pedig a nemzeti jog hatálya alá tartozik.
23.
Végül nyolcadik jogalapjában a Bizottság azt állítja, hogy az alkalmazott kamatlábra vonatkozó jogellenesség megállapítása semmiképpen sem indokolhatja a megtámadott határozat egészének megsemmisítését, és hogy az Elsőfokú Bíróság következésképpen azt legfeljebb csak részlegesen semmisíthette volna meg.
24.
Előzetesen megjegyzem, hogy véleményem szerint a Bizottság első hét jogalapja meglehetősen ingatag, ezáltal nehezen elfogadható. Ezzel szemben a nyolcadik jogalap olyan kérdéseket vet fel, amelyek megoldása a jelen ügyben hozandó határozat szempontjából különleges figyelmet érdemel. A teljesség kedvéért a következőkben az egyes jogalapokat külön-külön megvizsgálom, a Bizottság által meghatározott sorrendben, elsőként vizsgálva tehát azokat a jogalapokat, amelyek – amennyiben azoknak a Bíróság helyt ad – a megtámadott ítélet egészének hatályon kívül helyezéséhez vezethetnek. A nyolcadik jogalap ugyanis – amelyet utolsóként vizsgálok meg – önmagában, amennyiben a Bíróság elfogadja, csak a megtámadott ítélet részleges hatályon kívül helyezéséhez vezethet.
A – Azon első jogalapról, amely szerint „egy határozat megfelelően indokolt, ha egyszerű matematikai számítás lehetővé teszi annak megállapítását, hogy mely számítási módszer került alkalmazásra”
1. A felek érvei
25.
A Bizottság először is azt állítja, hogy egy határozat megfelelően indokolt, ha egyszerű matematikai számítás lehetővé teszi annak megállapítását, hogy mely számítási módszer került alkalmazásra.
26.
A Département du Loiret és a Scott véleménye szerint ez a jogalap hatástalan, mivel az Elsőfokú Bíróság a határozatot nem amiatt helyezte hatályon kívül, hogy a kamatszámítás alapjául szolgáló technikai eljárás érthetetlen volt, hanem egyszerűen azért, mert a Bizottság nem indokolta kellőképpen, hogy egyszerű kamatok helyett miért alkalmazott kamatos kamatot.
2. Értékelés
27.
A Bizottság ezen jogalap ismertetése során a megtámadott ítélet 36. pontjára hivatkozik, amelyben az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a Bizottság ezzel a ponttal kapcsolatos indokolása hiányában miért bizonyul szükségesnek bizonyos matematikai számítások elvégzése annak megértéséhez, hogy a Bizottság a támogatás jelenértékűsítése során kamatos kamatot alkalmazott. Amennyiben tehát a Bizottság az Elsőfokú Bíróságnak valóban csak e megállapítását kívánja támadni, akkor kézenfekvőnek tűnik, hogy a Département du Loiret és a Scott megjegyzése tökéletesen helytálló, és hogy ezen jogalapot hatástalannak kell nyilvánítani. (
6
)
28.
Az Elsőfokú Bíróság ugyanis a határozat jogellenességének megállapítását nem a kamatszámítás tekintetében alkalmazott matematikai képlet Bizottság általi megnevezésének hiányára alapozta. Az Elsőfokú Bíróság azt a tényt tekintette a vitatott határozat hibájának, hogy a Bizottság nem jelölte meg, hogy az addigi gyakorlatától eltérően miért határozott e képlet alkalmazása mellett. Éppen a megtámadott ítéletnek a Bizottság által hivatkozott 36. cikke mondja ki ugyanis, hogy „[a] Bizottság semmivel nem indokolja, hogy az egyszerű kamatláb helyett miért alkalmazott kamatos kamatlábat”.
29.
Másrészről, még ha abból indulunk is ki, hogy ezzel a jogalappal a Bizottság azt kívánta kifejteni, hogy az alkalmazott matematikai képlet kikövetkeztetésének lehetősége önmagában e képlet választását illetően megfelelő indokolásnak minősül, nyilvánvaló, hogy ez a jogalap megalapozatlan. Az egyszerű kamat helyett kamatos kamat alkalmazása mellett való döntés nem egy önmagát indokoló művelet.
30.
Következésképpen úgy vélem, hogy a fellebbezés első jogalapja nem fogadható el.
B – A második jogalapról, amely szerint „a kamatos kamatlábak alkalmazása a megtámadott határozat indokolásában szükségszerűen hallgatólagos”
1. A felek érvei
31.
A Bizottság fellebbezésének második jogalapjában azt állítja, hogy a kamatos kamatlábak alkalmazása a megtámadott határozat indokolásában hallgatólagosan szerepel, mivel ez szükséges a támogatás nyújtását megelőző állapot helyreállítására irányuló cél eléréséhez.
32.
A Département du Loiret és a Scott ezzel szemben azt állítja, hogy a vitatott határozatban semmi nem utal a kamatos kamatláb alkalmazásának indokaira. Annál is inkább igaz ez, mivel a Bizottság állandó gyakorlata az adott időszakban nem írta elő a kamatos kamat alkalmazását. A Département du Loiret a maga részéről továbbá kifejti, hogy a jelen esetben egy hallgatólagos indokolás semmi esetre sem lenne elegendő ahhoz, hogy a Bizottság a rá háruló indokolási kötelezettségének eleget tegyen.
2. Értékelés
33.
Számomra egyértelműnek tűnik, hogy a Bizottság a fellebbezésében elismeri azt, hogy a vitatott határozat nem indokolja kifejezett módon, hogy az állami támogatás jelenértékének meghatározása tekintetében miért kamatos kamatot alkalmazott. A Bizottság ugyanis arra hivatkozik, hogy a kamatos kamat alkalmazása a határozat indokolásában „szükségszerűen hallgatólagos” módon szerepel.
34.
Véleményem szerint ez a jogalap elfogadhatatlan.
35.
Amint arra az Elsőfokú Bíróság különösen a megtámadott ítélet 40–43. pontjában hivatkozik, a kamatos kamat alkalmazása a tényállás idején a Bizottság határozathozatali gyakorlatában jelentős újdonságnak minősült, éppen ezért bír a jelen ügyben – amint azt az Elsőfokú Bíróság helyesen megjegyzi – különleges jelentőséggel az indokolás.
36.
Megjegyzem azonban, hogy maga a „hallgatólagos indokolás” gondolata egy közigazgatási határozat keretében számomra összeegyeztethetetlennek tűnik a Bíróság által e téren ismételten megerősített elvekkel. Különösen az közismert, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az EK 253. cikk által megkövetelt indokolásnak világosan és egyértelműen kell bemutatnia a jogi aktust elfogadó közösségi intézmény érvelését úgy, hogy az érdekeltek megismerhessék a meghozott intézkedés indokait, és a közösségi bíróság gyakorolhassa felülvizsgálatát. (
7
)
37.
Pontosan ezen általános elvre tekintettel ismerte el a Bíróság, hogy bizonyos esetekben egy határozat indokolása lehet „összefoglaló” jellegű (ami azonban nem azonos a „hallgatólagos” jelleggel). Erről különösen akkor lehet szó, ha a határozathozatalra egy jól ismert összefüggésben kerül sor, és mindenekelőtt egy, a korábbi határozatok által kialakított gyakorlatnak megfelelően, (
8
) tehát a vitatott határozat alapjául szolgáló helyzettől meglehetősen eltérő helyzetben.
38.
Következésképpen számomra nyilvánvalónak tűnik, hogy a jelen ügyben az Elsőfokú Bíróság mérlegelése minden lehetséges kritika felett áll. Egy összefoglaló indokolás sem tenne eleget a Bizottságot terhelő indokolási kötelezettségnek, egy hallgatólagos indokolás még kevésbé, mégha abból indulunk is ki, hogy ez utóbbi a vitatott határozat szövegéből kikövetkeztethető.
39.
Véleményem szerint tehát a második jogalap sem fogadható el.
C – A bizonyítási teher jogellenes megfordítására alapított harmadik jogalapról
1. A felek érvei
40.
A fellebbezésének részben a második jogalappal összefüggő harmadik jogalapjában a Bizottság azt állítja, hogy a felperest terheli a Bizottságnak a kamatszámításra vonatkozó határozathozatali gyakorlatában bekövetkezett változás bizonyítása, és a Bizottságra e tekintetben semmiféle bizonyítási teher nem hárul. Más szóval, a felperesnek kellett volna teljes egészében bizonyítania, hogy a vitatott határozat meghozatalának időszakában a Bizottság nem alkalmazott rendszeresen kamatos kamatot. A Bizottság véleménye szerint ennek bizonyítására nem került sor.
41.
A Département du Loiret és a Scott ezzel szemben azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság számára elegendő bizonyítékot szolgáltattak arra nézve, hogy a Bizottság gyakorlata ebben az időszakban nem írta elő a kamatos kamat alkalmazását. E bizonyítékokkal szemben a Bizottság egyetlen ellenbizonyítékot sem tudott felmutatni, következésképpen az Elsőfokú Bíróság határozata megalapozott.
2. Értékelés
42.
Még egyszer hangsúlyoznám, amint azt fentebb (
9
) megjegyeztem, hogy egy teljes mértékben „hallgatólagos”, tehát a határozat szövegéből lényegében hiányzó indokolás még a közösségi intézmények állandó határozathozatali gyakorlatába illeszkedő jogi aktusok tekintetében sem lehetne kielégítő.
43.
Másfelől, még ha el is fogadjuk, hogy a vitatott határozatban esetlegesen szereplő indokolás „összefoglaló” és nem pedig „hallgatólagos” jellegűnek tekinthető, számomra úgy tűnik, hogy az Elsőfokú Bíróságnak különösen a megtámadott ítélet 39–43. pontjában található észrevételei több mint kielégítő módon indokolják az Elsőfokú Bíróságnak az azzal a ténnyel kapcsolatos meggyőződését, hogy a vitatott határozat meghozatalának időszakában a kamatos kamat alkalmazása a Bizottság határozathozatali gyakorlatában jelentős újításnak tekinthető. Az Elsőfokú Bíróság egyébiránt ténymegállapításra vonatkozó hatáskörében írásbeli kérdést is intézett a Bizottsághoz az e közösségi intézmény által az adott időszakban alkalmazott gyakorlat megállapítása céljából. A Bizottság válasza alapján jutott tehát az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítéletben kifejtett következtetésekre.
44.
Az Elsőfokú Bíróság többek között arra mutatott rá, hogy a Bizottság, amikor 2003-ban az alkalmazandó kamatok kérdésével kapcsolatban kifejezetten állást foglalt, (
10
) elismerte – a vitatott határozat meghozatalát követően – az ezzel kapcsolatos felvilágosítások nyújtásának szükségességét. A Bizottság ebben a közleményben különösen megállapította, hogy „[a] Bizottság tájékoztatni kívánja a tagállamokat és az érdekelt feleket arról, hogy ezentúl a jogellenes támogatás visszatérítését [helyesen: visszatéríttetését] elrendelő valamennyi határozatában a regionális támogatások nettó támogatási egyenértékének kiszámítására használt referenciarátát kamatos kamat alapon alkalmazza” (kiemelés tőlem).
45.
Az Elsőfokú Bíróság tehát, mint a tényállás megállapításáért felelős bíróság, a megtámadott ítéletben megállapíthatta és kimerítő jelleggel indokolhatta, hogy a Bizottság határozathozatali gyakorlata nem írta elő a kamatos kamat alkalmazását. (
11
) Így tehát nyilvánvaló, hogy ez a jogalap megalapozatlan, következésképpen nem fogadható el.
D – A negyedik jogalapról, amely szerint a Bizottság nem köteles vizsgálni, hogy az előny fennáll-e a visszatéríttetés elrendelésének időpontjában
1. A felek érvei
46.
A Bizottság azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy értékelte, hogy a Bizottság köteles megvizsgálni, hogy a támogatás kedvezményezettje milyen előnnyel rendelkezik a támogatás visszafizettetése elrendelésének időpontjában. A Bizottság véleménye szerint az Elsőfokú Bíróság tévedése különösen a megtámadott ítélet 50–52. pontjában kifejtett érvelésben nyilvánvaló.
47.
A Département du Loiret és a Scott ezzel szemben azt állítja, hogy ezekben a szakaszokban az Elsőfokú Bíróság egyáltalán nem állította azt, hogy a támogatással kapcsolatos határozat elfogadásának időpontjában fennálló előny vizsgálata magának a támogatás visszafizettetésének előfeltétele lenne. Az Elsőfokú Bíróság egyszerűen csak azt állapította meg, hogy a támogatással kapcsolatos határozat elfogadásának időpontjáig fennálló előnyt a kamatos kamat alkalmazásának igazolása érdekében kellett volna figyelembe venni.
2. Értékelés
48.
A szóban forgó jogalap hatástalannak, és egyébként is megalapozatlannak tűnik.
49.
Osztom ugyanis a Département du Loiret és a Scott véleményét abban a tekintetben, hogy az Elsőfokú Bíróság egyszerűen csak azt állapította meg, hogy mivel a Bizottságnak a kamatos kamat alkalmazását megfelelő módon indokolnia kellett volna, ennek érdekében szükséges lett volna azt is kimutatni, hogy a támogatás nyújtását követő években a kedvezményezett milyen tényleges előnyökre tett szert. Nyilvánvaló ugyanis, hogy az adott időszakban általános jelleggel alkalmazott egyszerű kamat helyett a kamatos kamatok alkalmazásának választása nehezen igazolható másként, mint a kedvezményezett által még mindig élvezett előny okán.
50.
Ez a jogalap tehát elsősorban hatástalan, mivel az Elsőfokú Bíróságnak különösen a megtámadott ítélet 50. pontjában kifejtett érvelése nem releváns a megtámadott jogi aktust megsemmisítő azon döntés szempontjából, amely kizárólag a kamatos kamatok alkalmazása indokolásának hiányán alapul.
51.
Ez a jogalap ugyanakkor megalapozatlan is, mivel azon téves előfeltevésen alapul, miszerint az Elsőfokú Bíróság meg nem engedett módon egy jogellenes feltételt vezetett be az állami támogatás megállapítására vonatkozóan.
E – A földterület Procter & Gamble részére való eladása során kialakított árral kapcsolatos ötödik és hatodik jogalapról
1. A felek érvei
52.
Fellebbezésének ötödik jogalapjában a Bizottság a megtámadott ítélet 51. pontjára hivatkozva azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság a határozatát inkább „spekulációkra”, mintsem bizonyítékokra alapította, ráadásul megfordította a bizonyítási terhet a földterületnek Procter & Gamble részére való eladása időpontjában hivatkozott árára vonatkozóan. A Bizottság véleménye szerint az Elsőfokú Bíróság különösen azt nem vette figyelembe, hogy – amint erre a vitatott határozat rámutatott – a földterület Procter & Gamble részére való eladásának árát a támogatás kedvezményezettje soha nem bizonyította. Az Elsőfokú Bíróság azonban ezt az összeget ténybeli adatként fogadta el.
53.
Hatodik jogalapjával a Bizottság továbbá azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 51. és 52. pontjában tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította, hogy magának a Bizottságnak kellett volna megvizsgálnia a határozatában a földterület Procter & Gamble részére 1998-ban történt eladása hivatkozott árát tizenegy évvel az állami támogatás odaítélése után. Ezzel szemben a Bizottság véleménye szerint ezen eladási ár semmi jelentőséggel nem bír a támogatással kapcsolatos határozat szempontjából.
54.
A Département du Loiret és a Scott ellenben azt állítja, hogy az ötödik és a hatodik jogalap elfogadhatatlan, mivel az Elsőfokú Bíróság ténymegállapításainak vitatására irányul. Egyébiránt arra hivatkoznak, hogy a szóban forgó jogalapok egyébként is hatástalanok, mivel az Elsőfokú Bíróság azon értékelései, amelyekre ezek a jogalapok összpontosítanak, a megtámadott ítélet szerkezete tekintetében mindenesetre nélkülözhetők.
2. Értékelés
55.
A Département du Loiret és a Scott észrevételei számomra lényegében helyesnek tűnnek. Egyrészről ugyanis nyilvánvaló, hogy az Elsőfokú Bíróságnak a földterület Procter & Gamble részére való későbbi eladását illető megállapításai az ítélet meghozatala szempontjából nem voltak döntő jelentőségűek. Ily módon megállapítható, hogy a Bizottság ötödik és hatodik jogalapja hatástalan.
56.
Másrészről úgy tűnik, hogy a Bizottság mindenesetre azon téves feltevésből indul ki, miszerint az Elsőfokú Bíróságnak a fellebbezés ötödik és hatodik jogalapjában vitatott megállapításai közvetlenül indokolták a határozat megsemmisítését, mintha az Elsőfokú Bíróság az állami támogatás fennállásának megállapításához szükséges feltételek közé egy sor olyan tényező értékelésének feltételét illesztette volna, amelyek sok évvel a támogatás állítólagos nyújtását követően merültek fel.
57.
Valójában nyilvánvaló, hogy az Elsőfokú Bíróságnak a földterület későbbi, 1998-ban történő eladását illető megállapításai indokolásának összefüggésében azon ténymegállapítás keretébe illeszkednek, miszerint a Bizottság nem indokolta a kamatos kamatok alkalmazására vonatkozó határozatát.
58.
Az Elsőfokú Bíróság tehát pusztán azt állapította meg, mégpedig részletesen, hogy az egyszerű kamatok helyett az ilyen kamatok választása során figyelembe lehetett/kellett volna venni a szóban forgó földterületre vonatkozó későbbi eseményeket. Az Elsőfokú Bíróság tehát semmiképpen nem azt állapította meg, hogy a földterületnek 1998-ban – tizenegy évvel a támogatás nyújtását követően – történő átruházásával kapcsolatos körülmények vizsgálata szükséges lett volna a támogatás fennállása és ennek a közös piaccal való összeegyeztethetetlensége megállapítása tekintetében.
59.
Következésképpen úgy vélem, hogy a fellebbezés ötödik és hatodik jogalapja sem fogadható el.
F – A hetedik jogalapról, amely a vitatott határozatot követő időszakban a megelőző időszakban alkalmazott kamatoktól eltérő kamatok alkalmazását vitatja
1. A felek érvei
60.
A Bizottság hetedik jogalapjában azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 53. pontjában ellentmondást talált abban a tényben, hogy a visszatérítendő összegek tekintetében alkalmazandó kamatoknak a vitatott határozat 2. cikke értelmében a határozatot megelőző időszakban kamatos kamatoknak, míg a határozathozatal és az összeg tényleges visszatéríttetése közötti időszakban a nemzeti szabályozás értelmében egyszerű kamatoknak kell lenniük.
61.
A Bizottság véleménye szerint nincs szó ellentmondásról, mivel a nemzeti jog valójában csak a támogatás visszatéríttetésére vonatkozó „eljárásokat” szabályozza, az alkalmazandó kamatlábat azonban nem, mivel ez anyagi jogi, nem pedig eljárásjogi tényezőnek minősül.
62.
Ezzel szemben a Département du Loiret és a Scott véleménye szerint a vitatott határozatban semmi nem utal annak szükségességére, hogy a francia hatóságoknak a támogatás jelenérték-számítása érdekében a megtámadott határozat elfogadása és a tényleges visszafizettetés időpontja közötti időszakban kamatos kamatot kellett volna alkalmazniuk. Következésképpen az Elsőfokú Bíróság által megállapított inkoherencia valóban fennáll.
2. Értékelés
63.
Véleményem szerint a Bizottság által felhozott hetedik jogalap is hatástalan. A vitatott határozatot az Elsőfokú Bíróság ugyanis azzal az indokkal semmisítette meg, hogy hiányzik a kamatos kamatok alkalmazásának indokolása. Következésképpen, az Elsőfokú Bíróságnak egyrészről a támogatás odaítélése és a vitatott határozat elfogadása közötti időszakban, másrészről pedig ezen határozat elfogadása és az összeg tényleges visszatéríttetése közötti időszakban alkalmazandó kamatlábak eltérő fajtái közötti ellentmondásra vonatkozó érve nem tűnik döntő jelentőségűnek ezen határozat megsemmisítése szempontjából, mivel azt inkább a részletesség kedvéért fejtette ki.
64.
Ugyanakkor ez a jogalap megalapozatlannak is tűnik.
65.
Amint azt az Elsőfokú Bíróság különösen a megtámadott ítélet 11. pontjában helyesen megállapította, a vitatott határozatban semmi nem utal arra, hogy a Bizottság a francia hatóságokkal szemben a kamatos kamatlábak alkalmazását szándékozott volna megkövetelni. Az adott időszak jogszabályi hátteréből kiindulva következésképpen kétségtelen, hogy a vitatott határozat elfogadása és a támogatás tényleges visszatéríttetése közötti időszakra nézve alkalmazandó kamatlábat a nemzeti jog értelmében egyszerű kamattal, és nem pedig kamatos kamattal kellett volna számítani.
66.
Továbbá, a Bizottság fellebbezésében ebben a vonatkozásban csupán azt tudta elismételni, hogy a kamatos kamatok alkalmazása volt az egyetlen megoldás, hogy az állami támogatás nyújtását hatékony módon orvosolni lehessen. (
12
) Nyilvánvaló azonban, hogy a kamatos kamatok alkalmazásának célszerűségére történő általános utalás nem elegendő annak megállapításához, hogy ezen kamatok alkalmazását a vitatott határozat hallgatólagosan előírta.
67.
A fenti megfontolások alapján úgy tűnik tehát, hogy a hetedik fellebbezési jogalap sem fogadható el.
G – A nyolcadik jogalapról, miszerint az Elsőfokú Bíróság általi megsemmisítésnek részlegesnek kellett volna lennie
1. A felek érvei
68.
Nyolcadik és egyben utolsó fellebbezési jogalapjában a Bizottság azt állítja, hogy az alkalmazandó kamatokra vonatkozó kérdést mindenképpen el lehet és el kell választani a támogatás eredeti összegére vonatkozó kérdéstől, ily módon az Elsőfokú Bíróságnak, mivel a kamatok kérdésével kapcsolatban hibát állapított meg, a vitatott határozatnak csupán a kamatokkal kapcsolatos részét kellett volna megsemmisítenie.
69.
Másképpen fogalmazva, a megtámadott ítélet, mivel a vitatott határozatot egészében megsemmisíti, aránytalan és jogellenes.
70.
A Département du Loiret és a Scott azt állítja, hogy ez a jogalap elfogadhatatlan. Mivel ugyanis a Bizottság soha nem kérelmezte – még másodlagos jelleggel sem – a vitatott határozat részleges megsemmisítését, egy ilyen, első ízben a fellebbezés során előterjesztett kérelem a jogvita tárgyának a Bíróság alapokmánya 58. cikke és eljárási szabályzata 113. cikke értelmében tiltott kiterjesztését jelentené.
71.
E jogalap egyébként anyagi jogi szempontból is megalapozatlan, mivel a kamatszámításra vonatkozó kérdés nem választható el könnyen a vitatott határozat többi részétől, ily módon a Bizottság kérelme végeredményben a vitatott határozat módosítására (és nem pedig egyszerűen a részleges megsemmisítésére) irányulna. Ez, tekintettel arra, hogy ezen a téren a közösségi bíróság nem rendelkezik ún. korlátlan felülvizsgálati jogkörrel, nyilvánvalóan lehetetlen lenne.
72.
Mindazonáltal az Elsőfokú Bíróság a megsemmisítő határozatát a vitatott határozattal szemben felhozott egyéb kifogásokra is alapította.
2. Értékelés
73.
A Bizottság által felhozott nyolcadik jogalap kétségtelenül a legösszetettebb, következésképpen részletes elemzést igényel. Különösen e jogalap elfogadhatóságának és megalapozottságának kérdését szükséges egymástól elválasztva megvizsgálni.
a) A jogalap elfogadhatóságáról
74.
A jogalap elfogadhatóságát két különböző szempontból kell megvizsgálni. Elsősorban fel kell tenni a kérdést, hogy a megtámadott ítélet a rendelkező rész tartalmán túl nem minősül-e már önmagában a vitatott határozat részleges megsemmisítésének. Másodsorban pedig a Département du Loiret és a Scott által hivatkozott azon kifogást kell megvizsgálni, hogy e jogalap azért elfogadhatatlan, mert új.
i) A vitatott határozat esetleges részleges megsemmisítése fennállásának lehetőségéről
75.
Azt lehet állítani, hogy a Bizottság jogalapja téves előfeltevésen alapul. A megtámadott ítélet ugyanis, rendelkező részének megfogalmazása ellenére, valóban részleges megsemmisítésnek tekinthető.
76.
A Bíróságnak az úgynevezett „Baby-dry”-ügyben hozott ítéletben (
13
) már volt alkalma kimondani, hogy részleges megsemmisítésről akkor van szó, ha az Elsőfokú Bíróság olyan ítéletet hoz, amelynek rendelkező része ugyan a megtámadott határozat megsemmisítését mondja ki, ennek alapjául azonban a felperes által felhozott jogalapok közül csupán egyeseket vesz figyelembe, és ezáltal az ítélet indokolásában ténylegesen a határozat egy részének jogszerűségét erősíti meg.
77.
Jóllehet e részleges megsemmisítés a megtámadott jogi aktust teljes egészében hatályon kívül helyezi, az ezen aktust elfogadó intézménynek ténylegesen lehetőséget biztosít arra, hogy többé-kevésbé csekély módosításokkal azt ismételten elfogadja, legalább egy részét érintetlenül hagyva, (
14
) ami a vitatott határozat esetében a támogatásnak a közös piaccal való összeegyeztethetetlenségét megállapító részét és a támogatásnak – a későbbi jelenérték-számítással nem növelt – „történeti” értékét meghatározó részét jelenti.
78.
Másképpen fogalmazva, a Bíróságnak a fent hivatkozott „Baby-dry”-ügyben hozott ítéletben kifejtett érvelését alkalmazva, az Elsőfokú Bíróság, jóllehet a megtámadott ítéletben formálisan a vitatott határozat teljes egészét – legalábbis a földterületre vonatkozó részében – megsemmisítette, valójában – azzal, hogy a kereset egyéb jogalapjaival kapcsolatban nem foglalt állást – a határozatnak a kamatszámításra nem vonatkozó részét érintetlenül hagyta. (
15
)
79.
Ebből a szempontból a jogalap az eljáráshoz fűződő érdek hiánya miatt elfogadhatatlan, (
16
) mivel a Bizottság ezzel a jogalappal olyasvalamit kérne (a kamatokra vonatkozó rész elválasztása és ezen egyetlen rész megsemmisítése), amelyet az Elsőfokú Bíróság lényegében már megtett. (
17
)
80.
Megjegyzem ugyanakkor, hogy a fent hivatkozott „Baby-dry”-ügyben az Elsőfokú Bíróság kifejezetten elutasította a felperes társaság által felhozott jogalapok egy részét. A jelen ügyben megtámadott ítéletben azonban bizonyos jogalapokat egyszerűen nem vizsgált meg kifejezetten. Mindazonáltal a „Baby-dry”-ügyben ugyanúgy mint a jelen ügyben az Elsőfokú Bíróság ítélete „a felperes keresetének valójában csak részben ad helyt”. (
18
)
81.
Az imént ismertetett érvelés alapján tehát a nyolcadik jogalapot elfogadhatatlannak kellene nyilvánítani. Úgy vélem azonban, hogy ez az értelmezés – bármennyire érdekes is – nem fogadható el.
82.
Véleményem szerint a jelen ügyben nem férhet kétség ahhoz, hogy az Elsőfokú Bíróság szándéka a vitatott határozat egészének, pontosabban a földterület kedvezményes áron való megszerzésére vonatkozó rész egészének megsemmisítésére irányult. Mindenesetre tehát annyiban lehet csak „részleges megsemmisítésről” szó, amennyiben a Bizottság egy új, a kamatokra vonatkozó részt módosító és a vitatott határozat egyéb részeit egészében átvevő jogi aktust fogadhat el.
83.
Még ha azt is állíthatnánk, hogy anyagi jogi szempontból a Bizottság számára nem jelent lényeges különbséget, hogy egy új, kizárólag a kamatok kérdésével foglalkozó jogi aktust fogad-e el, vagy hogy egy új, az eredeti határozat teljes egészének helyébe lépő határozatot hoz (jóllehet olyat, amely attól kizárólag a kamatokra vonatkozó részben különbözne), a két helyzet nem tekinthető teljesen egyenértékűnek.
84.
Az „abban a részében” történő részleges megsemmisítés esetén ugyanis a vitatott határozat mint olyan fennmarad, jóllehet a megsemmisített részt helyettesíteni kell. Ezzel szemben egyszerű megsemmisítés esetén – még ha az ítélet indokolása a megtámadott jogi aktus egy bizonyos kérdésére hivatkozik is – a teljes megsemmisítés mindenképpen a megtámadott jogi aktus (legalábbis ideiglenes) teljes megszűnését jelentené.
85.
Következésképpen úgy vélem, hogy a Bizottságnak a vitatott határozat legalább egy részének „megmentésére” irányuló igyekezete jogszerű, tehát a szóban forgó jogalap tekintetében eljáráshoz fűződő érdekkel bír.
ii) A jogalap lehetséges új jellegéről
86.
Amint láttuk, a Département du Loiret és a Scott azt állítja, hogy ez a jogalap elfogadhatatlan, mivel kiterjeszti az Elsőfokú Bíróság elé eredetileg terjesztett ügy tárgyát. E tekintetben elsősorban a Bíróságnak az IPK-München kontra Bizottság ügyben hozott ítéletére hivatkoznak. (
19
) Ebben az ügyben a Bizottság által a fellebbezés keretében felhozott, azon állítása alátámasztására szolgáló jogalapot, miszerint az Elsőfokú Bíróságnak első fokon csupán részben, és nem teljes egészében kellett volna a kereset tárgyát képező határozatot megsemmisítenie, elfogadhatatlannak nyilvánították. Pontosabban, a Bíróság ezzel kapcsolatban megállapította, hogy „az Elsőfokú Bíróság előtt a Bizottság nem kérelmezte, hogy a vitatott határozat esetleges megsemmisítése részleges legyen, sem pedig a szóban forgóhoz hasonló jogalapra nem hivatkozott”, (
20
) a jogalapot tehát újnak, következésképpen elfogadhatatlan kellett minősíteni.
87.
Nyilvánvaló, hogy amennyiben az imént kifejtett érvelést követjük, a jelenleg vizsgált jogalap is minden bizonnyal elfogadhatatlannak minősíthető.
88.
Úgy vélem azonban, hogy a jelen ügyben egy másik megoldást kell előnyben részesíteni, amelyet kétféle megfontolás támaszt alá.
89.
Először is az a véleményem, hogy a Bizottság kérelmei alátámasztására e tekintetben nem hoz fel új jogalapokat, hanem az Elsőfokú Bíróság által követett, egy bizonyos előfeltevésből (a kamatszámításra vonatkozó indokolás elégtelensége) egy bizonyos következmény (a vitatott határozat egészének megsemmisítése) levezetésére vonatkozó logika kifogásolására szorítkozik. Ebben az értelemben a Bizottság kifogásai nem jelentenek új kérelmet, hanem csak az Elsőfokú Bíróság logikai érvelését kérdőjelezik meg.
90.
E tekintetben ki kell emelni, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az Elsőfokú Bíróság ítélete indokolásának ellentmondásos vagy hiányos jellegével kapcsolatos kérdések általában olyan jogkérdéseknek tekintendők, amelyekre a Bíróság előtt a Bíróság alapokmányának 58. cikke értelmében a fellebbezés jogalapjaként hivatkozni lehet. (
21
) Továbbá, a Bíróság a ténymegállapítást illetően kimondva a hatáskörének hiányát, megerősítette, hogy a fellebbezés keretében a Bíróság hatáskörébe tartozik „ezen tények jogi minősítésének és az Elsőfokú Bíróság által ebből levont jogkövetkezmények felülvizsgálata” (
22
) (kiemelés tőlem). Következésképpen úgy vélem, hogy a jelen ügyben a Bizottság tehát jogszerűen kifogásolhatja a Bíróság előtt az Elsőfokú Bírósággal szemben az ítéletének indokolásában elkövetett logikai tévedést.
91.
Másodszor, még ha a kérdést a Bizottság által felhozott jogalapok szempontjából is nézzük, ahogyan azt a Scott és a Département du Loiret teszi, véleményem szerint egyértelmű, hogy a szóban forgó ponttal kapcsolatos kérdés inkább mint „kérelem”, és nem mint „jogalap” vizsgálandó. A Bizottság ugyanis nem egy új „jogalapot”, hanem sokkal inkább egy új „kérelmet” terjeszt elő.
92.
Úgy vélem azonban, hogy az, amit a Bizottság a jelen jogalapban kérelmez, a „nagyobb”, vagyis szélesebb értelmű – mind az Elsőfokú Bíróság elé, mind pedig a fellebbezés keretében a Bíróság elé terjesztett – kérelméhez képest „kisebb” kérelemnek tekinthető. Ezen „nagyobb” terjedelmű kérelem nyilvánvalóan arra irányul, hogy a Bíróság a Département du Loiret megsemmisítés iránti kérelmét teljes egészében utasítsa el.
93.
Véleményem szerint azonban megállapítható, hogy az Elsőfokú Bíróság elé terjesztett nagyobb terjedelmű kérelem a szűkebb terjedelmű kérelmet magába foglalja. Nincs szó tehát „új” kérelemről.
94.
Továbbá, a Bizottság ebben a jogalapban lényegében azt kéri – még ha nem is egyértelmű módon, és ez nem is tükröződik konkrétan fellebbezési kérelmeiben –, hogy a Bíróság az Elsőfokú Bíróság ítéletét részlegesen semmisítse meg, és hogy adjon helyt – ismét részlegesen – az első fokon előadott kérelmeinek. Teszi ezt a Bíróság eljárási szabályzata 113. cikknek rendelkezésével összhangban.
95.
Véleményem szerint ezért a jogalapot elfogadhatónak lehet tekinteni.
b) A jogalap megalapozottságáról
96.
E jogalap érdemi vizsgálata céljából elsősorban azt szükséges megvizsgálni, hogy a jelen ügyben lehetséges-e a vitatott határozaton belül a kamatokra vonatkozó résznek a határozat többi részétől, de különösen a támogatásnak a közösségi joggal való összeegyeztethetetlenségére, illetve ezen támogatás eredeti értékére vonatkozó részeitől való elválasztása. Igenlő válasz esetén ezt követően azt kell megvizsgálni, hogy az Elsőfokú Bíróságnak kizárólag a határozat kamatokra vonatkozó részét kellett volna-e megsemmisítenie a határozat egésze helyett.
i) A kamatokra vonatkozó rész elválaszthatóságáról
97.
Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében valamely közösségi intézmény határozatának részleges megsemmisítése csak annyiban lehetséges, amennyiben a megsemmisíteni kért elemek a határozat egyéb elemeitől elválaszthatók. (
23
) Ez az elválasztás általában „anyagi jogi” jellegű, és valamely jogi aktus egyes cikkeinek, egyes bekezdéseinek vagy más egyértelműen elhatárolható részeinek megsemmisíthetőségét jelenti. Véleményem szerint azonban egy tisztán„logikai” elválasztás lehetősége is elképzelhető, mint a jelen esetben a támogatás „történeti” összege meghatározásának és az ezen összeghez kapcsolódó kamatok kiszámításának elválasztása.
98.
A megtámadott ítéletben ugyanis az Elsőfokú Bíróság nem a vitatott határozat egy pontosan behatárolható részét semmisíthette meg, mivel a rendelkező rész nem tartalmazott kifejezetten a kamatok kérdésével foglalkozó részt. A határozatot, „annyiban” vagy „abban a részében” semmisíthette volna meg, amennyiben a Bizottság nem indokolta (kielégítő módon) a kamatos kamatok alkalmazásának választását.
99.
Számomra tehát úgy tűnik, hogy konkrétan a támogatás kamatainak számítására vonatkozó rész választható el a vitatott határozat többi részétől.
ii) A kizárólag a kamatokra vonatkozó rész megsemmisítésének szükségességéről
100.
Úgy vélem, hogy a Bizottság által felhozott nyolcadik fellebbezési jogalapot a következő okok miatt kell elfogadni.
101.
Először is szeretném hangsúlyozni, hogy a teljesség és a jogbiztonság megköveteli, hogy csak akkor lehetséges csupán bizonyos fellebbezési jogalapok vizsgálata – a többi jogalap figyelmen kívül hagyása mellett –, ha az elfogadott jogalapok lehetővé teszik, hogy teljes egészében helyt lehessen adni a kérelmeknek. Tekintettel arra, hogy a jelen ügyben az Elsőfokú Bíróság által elfogadott jogalap kizárólag a vitatott határozat egy bizonyos kérdésére vonatkozik, nem gondolom, hogy e bíróság megelégedhet a szóban forgó jogalap vizsgálatával, és úgy fogadja el azt, hogy abból a vitatott határozat egészének megsemmisítését levezeti.
102.
Álláspontom szerint tehát az Elsőfokú Bíróság logikai-érvelési hibát követett el, mivel a határozat kamatokra vonatkozó részének jogellenességéből a vitatott határozat egészének megsemmisítését vezette le.
103.
Ugyanakkor az Elsőfokú Bíróság azon döntése, hogy eltekint a felperes által előterjesztett összes többi jogalap vizsgálatától, ahhoz vezet, hogy amennyiben a Bizottság egy újabb, csupán a kamatszámításra vonatkozó részében módosított határozatot fogad el, a Département du Loiret ezt a határozatot ismételten megtámadhatja az Elsőfokú Bíróság előtt, újra előterjesztve a már hivatkozott, de meg nem vizsgált különböző jogalapokat. Egy ilyen kereset esetleges elfogadhatóságának kérdésétől függetlenül, számomra egyértelműnek tűnik, hogy ez sértené a pergazdaságosság elvét, amely egy, a jelen ügyhöz hasonló ügyben, ahol az események több mint húsz évre nyúlnak vissza, különös jelentőséggel bír.
104.
Következésképpen azt javasolom a Bíróságnak, hogy a Bizottság által felhozott nyolcadik jogalapot elfogadva helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, és utalja vissza az ügyet az Elsőfokú Bíróság elé a célból, hogy a kamatszámítás jogellenességéből levonja a megfelelő következtetéseket, továbbá határozzon a Département du Loiret által felhozott többi jogalapról. Ez nem érinti az Elsőfokú Bíróságnak a kamatos kamatok Bizottság általi alkalmazásával kapcsolatos jogalapot érintő értékelésének helyességét.
VI – Végkövetkeztetések
105.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt javasolom, hogy a Bíróság:
1)
helyezze hatályon kívül az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságának a T-369/00. sz., Département du Loiret kontra Bizottság ügyben 2007. március 29-én hozott ítéletének azon részét, amelyben az Elsőfokú Bíróság a kamatszámításra vonatkozó jogellenességből vezette le a Franciaország által a Scott Paper SA/Kimberley-Clark részére nyújtott állami támogatásról szóló, 2000. július 12-i 2002/14/EK bizottsági határozat egészének megsemmisítését;
2)
utalja vissza az ügyet az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága elé;
3)
a költségek viseléséről ne határozzon.
(
1
)	Eredeti nyelv: olasz.
(
2
)	EBHT 2007., II-851. o.
(
3
)	HL 2002. L 12., 1. o.
(
4
)	A Scott kontra Bizottság ügyben 2007. március 29-én hozott ítélet (EBHT 2007., II-797. o.).
(
5
)	A megtámadott ítélet rendelkező részének 1. pontja.
(
6
)	A hatástalan jogalapok kezeléséről lásd különösen a C-189/02. P., C-202/02. P., C-205/02. P–C-208/02. P. és C-213/02. P. sz., Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság ügyben 2005. június 28-án hozott ítélet (EBHT 2005., I-5425. o.) 148. pontját és a C-184/01. P. sz., Hirschfeldt kontra AEE ügyben 2002. november 7-én hozott ítélet (EBHT 2002., I-10173. o.) 48. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
7
)	Lásd különösen a 296/82. és 318/82. sz., Hollandia és Leeuwarder Papierwarenfabriek kontra Bizottság egyesített ügyekben 1985. március 13-án hozott ítélet (EBHT 1985., 809. o.) 19. pontját és a C-301/96. sz., Németország kontra Bizottság ügyben 2003. szeptember 30-án hozott ítélet (EBHT 2003., I-9919. o.) 87. pontját.
(
8
)	Lásd különösen a 73/74. sz., Groupement des fabricants de papiers peints de Belgique és társai kontra Bizottság ügyben 1975. november 26-án hozott ítélet (EBHT 1975., 1491. o.) 31. pontját, a C-156/98. sz., Németország kontra Bizottság ügyben 2000. szeptember 19-én hozott ítélet (EBHT 2000., I-6857. o.) 105. pontját és a fenti 7. lábjegyzetben hivatkozott Németország kontra Bizottság ügyben 2003. szeptember 30-án hozott ítélet 87–92. pontját.
(
9
)	36. pont.
(
10
)	A jogellenesen nyújtott támogatás behajtásakor alkalmazandó kamatlábakról szóló bizottsági közlemény (HL 2003. C 110., 21. o.).
(
11
)	Ebből a szempontból a Bizottság jogalapja akár elfogadhatatlannak is tűnhet, mivel az Elsőfokú Bíróság ténymegállapításának vitatására irányul.
(
12
)	Lásd különösen a fellebbezés 56. pontját.
(
13
)	A C-383/99. P. sz., Procter & Gamble kontra OHIM ügyben 2001. szeptember 20-án hozott ítélet (EBHT 2001., I-6251. o.)20–25. pontja. Lásd még Jacobs főtanácsnoknak ugyanezen ügyben 2001. április 5-én benyújtott indítványának 33–41. pontját.
(
14
)	A fent hivatkozott Procter & Gamble kontra OHIM ügyben hozott ítélet 25. pontja.
(
15
)	Uo., 24. pont.
(
16
)	Az Elsőfokú Bíróság valamely ítélete elleni fellebbezés elfogadhatóságának feltételeként megkövetelt eljáráshoz fűződő érdekkel kapcsolatban lásd különösen a C-19/93. P. sz., Rendo és társai kontra Bizottság ügyben 1995. október 19-én hozott ítélet (EBHT 1995., I-3319. o.) 13. pontját, a C-174/99. P. sz., Parlament kontra Richard ügyben 2000. július 13-án hozott ítélet (EBHT 2000., I-6189. o.) 33. pontját és a C-50/00. P. sz., Unión de Pequeños Agricultores kontra Tanács ügyben 2002. július 25-én hozott ítélet (EBHT 2002., I-6677. o.) 21. pontját.
(
17
)	Az eljáráshoz fűződő érdek hiányát a Bíróság hivatalból vizsgálhatja: úgy vélem, hogy ez a következtetés könnyen levonható azon ítélkezési gyakorlatból, amely kimondta, hogy az eljáráshoz fűződő érdeknek az Elsőfokú Bíróság ítéletét követően bekövetkezett tények miatti hiánya hivatalból vizsgálható (a fent hivatkozott Rendo és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 13. pontja és a C-111/99. P. sz., Lech-Stahlwerke kontra Bizottság ügyben 2001. január 25-én hozott végzés [EBHT 2001., I-727. o.] 18. pontja), és általánosabb jelleggel az eljáráshoz fűződő érdek kérdésének hivatalból történő vizsgálatának lehetőségére vonatkozó megállapításból: lásd különösen a 108/86. sz., D. M. kontra Tanács és a Gazdasági és Szociális Bizottság ügyben 1987. október 7-én hozott végzés (EBHT 1987., 3933. o.) 10. pontját, valamint a T-141/03. sz., Sniace kontra Bizottság ügyben 2005. április 14-én hozott ítélet (EBHT 2005., II-1197. o.) 22. pontját és a T-144/99. sz., Institut des mandataires agréés kontra Bizottság ügyben 2001. március 28-án hozott ítélet (EBHT 2001., II-1087. o.) 29–35. pontját.
(
18
)	A fent hivatkozott Procter & Gamble kontra OHIM ügyben hozott ítélet 22. pontja. Lásd még Jacobs főtanácsnoknak ugyanezen ügyben benyújtott, fent hivatkozott indítványának 39. pontját, amelyben a főtanácsnok megállapítja, hogy a Bíróság alapokmánya 56. cikkének második bekezdését „akként kell értelmezni, hogy az általános értelemben a kérelem elutasítására irányul, és nem pedig szigorúan egy bizonyos érv vagy egy bizonyos kereseti kérelem elutasítására”.
(
19
)	A C-199/01. P. és C-200/01. P. sz., IPK-München GmbH kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. április 29-én hozott ítélet (EBHT 2004., I-4627. o.) 57–60. pontja.
(
20
)	Uo., 59. pont.
(
21
)	Lásd a C-401/96. P. sz., Somaco kontra Bizottság ügyben 1998. május 7-én hozott ítélet (EBHT 1998., I-2587. o.) 53. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, a C-449/99. P. sz., BEI kontra Hautem ügyben 2001. október 2-án hozott ítélet (EBHT 2001., I-6733. o.) 45. pontját és a C-3/06. P. sz., Groupe Danone kontra Bizottság ügyben 2007. február 8-án hozott ítélet (EBHT 2007., I-1331. o.) 45. pontját.
(
22
)	A C-7/95. P. sz., Deere kontra Bizottság ügyben 1998. május 28-án hozott ítélet (EBHT 1998., I-3111. o.) 21. pontja.
(
23
)	Lásd különösen a C-29/99. sz., Bizottság kontra Tanács ügyben 2002. december 10-én hozott ítélet (EBHT 2002., I-11221. o.) 45. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a C-244/03. sz., Franciaország kontra Parlament és Tanács ügyben 2005. május 24-én hozott ítélet (EBHT 2005., I-4021. o.) 12. pontját.