Ideiglenes változat
ATHANASIOS RANTOS
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2026. március 19.(1)
C‑762/24. P. sz. ügy
Conserve Italia – Consorzio Italiano fra cooperative agricole Soc. coop. agr.,
Conserves France SA
kontra
Európai Bizottság
„ Fellebbezés – Verseny – EUMSZ 101. cikk – Kartellek – 1/2003/EK tanácsi rendelet – Bírságok – A 23. cikk (2) bekezdése – A bírság jogszabályi felső határának megállapítása – Releváns árbevétel – A mezőgazdasági termékek feldolgozásával foglalkozó ágazatban tevékenykedő szervezet – Szövetkezeti formában működő szervezet – Olyan szervezet, amely egyszerre minősül »vállalkozásnak« és »vállalkozások társulásának« ”
I.      Bevezetés
1.        Fellebbezésükkel a Conserve Italia – Consorzio Italiano fra cooperative agricole Soc. coop. agr. (a továbbiakban: Conserve Italia) és a Conserves France SA (a továbbiakban együtt: fellebbezők) az Európai Unió Törvényszéke 2024. szeptember 4‑i Conserve Italia és Conserves France kontra Bizottság ítéletének (T‑59/22, a továbbiakban: megtámadott ítélet, EU:T:2024:574) hatályon kívül helyezését kérik, amely ítélettel a Törvényszék elutasította az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑Megállapodás(2) 53. cikke szerinti eljárásra vonatkozó (AT.40127 – „feldolgozott zöldségek” ügy), 2021. november 19‑én hozott C(2021) 8259 final európai bizottsági határozat (a továbbiakban: vitatott határozat)(3) részleges megsemmisítése és a velük szemben kiszabott bírság összegének csökkentése iránti keresetüket. Pontosabban a Bizottság e határozatban egyetemlegesen 20 millió euró összegű bírságot szabott ki a felperesekkel szemben amiatt, hogy 2000 és 2013 között kartellben vettek részt a zöldborsó és/vagy sárgarépa‑konzervek, valamint a kukoricakonzervek forgalmazásának piacán.
2.        A jelen fellebbezés keretében a fellebbezők az első fokon benyújtott keresetükhöz hasonlóan nem vitatják sem a szóban forgó jogsértés fennállását, sem az abban való részvételüket, hanem kizárólag a Bizottság által kiszabott bírság összegét kifogásolják. Lényegében azt állítják, hogy a Conserve Italiát szövetkezeti jellegére és vertikális, kölcsönösségen alapuló szerkezetére tekintettel „vállalkozások társulásának” kellett volna minősíteni. Ezáltal az 1/2003/EK rendelet(4) 23. cikkének (2) bekezdésében előírt 10%‑os jogszabályi felső határt nem a Conserve Italia csoport mint „vállalkozás” konszolidált világméretű forgalma alapján kellett volna kiszámítani e rendelkezés második albekezdése alapján, hanem kizárólag a Conserve Italia kartellel érintett feldolgozott termékekből származó forgalma alapján, az említett rendelkezés harmadik albekezdése alapján, mivel e termékeket 350, a Conserve Italia „tagjaként” eljáró mezőgazdasági üzem hozta létre.
3.        A jelen ügy tehát alkalmat kínál a Bíróságnak arra, hogy pontosítsa a Bizottság által a versenyszabályok megsértése esetén kiszabható bírságok jogszabályi felső határának meghatározásához alkalmazandó szabályokat, különösen akkor, ha a szóban forgó szervezet egyszerre minősül „vállalkozásnak” és „vállalkozások társulásának”.
II.    Jogi háttér
A.      Az 1/2003 rendelet
4.        Az 1/2003 rendelet „Bírságok” című 23. cikkének (2) bekezdése kimondja:
„A Bizottság határozattal bírságot szabhat ki a vállalkozásokra vagy vállalkozások társulásaira, amennyiben azok akár szándékosan, akár gondatlanságból:
a)       megsértik [az EUMSZ 101. cikket] vagy [az EUMSZ 102. cikket] […]
[…]
A jogsértésben részt vevő vállalkozások és vállalkozások társulásai tekintetében a bírság egyenként nem haladhatja meg az előző üzleti év teljes forgalmának 10%‑át.
Amennyiben egy társulás jogsértése a tagok tevékenységéhez kapcsolódik, a bírság nem haladhatja meg a társulás jogsértésével érintett piacon működő tagjai teljes forgalma összegének 10%‑át.
[…]”
B.      A bírságkiszabási iránymutatás
5.        Az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének a) pontja alapján kiszabott bírságok megállapításáról szóló iránymutatás (a továbbiakban: bírságkiszabási iránymutatás)(5) 14., 32. és 33. pontja a következőket írja elő:
„14.      Amennyiben vállalkozások társulása által elkövetett jogsértés tagjainak tevékenységével kapcsolatos, az eladások értéke általában a tagok eladásainak összegét jelenti.
[…]
32.      A jogsértésben részt vevő minden vállalkozás és vállalkozások társulásai számára a bírság végösszege – az [1/2003 rendelet] 23. cikke (2) bekezdése értelmében – semmilyen esetben nem haladhatja meg az előző üzleti év során megvalósított forgalom 10%‑át.
33.      Amennyiben egy társulás jogsértése a tagok tevékenységéhez kapcsolódik, a bírság nem haladhatja meg a társulás jogsértésével érintett piacon működő tagjai teljes forgalma összegének 10%‑át.”
III. A jogvita előzményei és a vitatott határozat
6.        A jogvitának a Törvényszék által a megtámadott ítélet 2–9. pontjában ismertetett előzményei a jelen indítvány szempontjából a következőképpen foglalhatók össze.
7.        A Conserves Italia és leányvállalata, a 99,77%‑os tulajdonában lévő Conserves France az élelmiszer‑feldolgozási ágazatban tevékenykedik.
8.        A vitatott határozatban a Bizottság megállapította, hogy a felperesek az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésébe és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének (1) bekezdésébe ütköző egységes jogsértésben vettek részt. E jogsértés a 2000. március 15. és 2013. október 1. közötti időszakban az árak összehangolásából, a piacok felosztásából és az EGT‑n belül a kiskereskedőknek vagy az étkeztetési ágazatnak szánt feldolgozott zöldségek bizonyos típusainak értékesítésével kapcsolatos érzékeny információk cseréjéből állt. Pontosabban a felperesek két külön megállapodásban vettek részt, amelyek közül az egyik az olyan feldolgozott zöldségek értékesítésére vonatkozott, mint a zöldbab, a zöldborsó, valamint a zöldborsó és sárgarépa keveréke, a másik pedig a feldolgozott kukorica értékesítésére vonatkozott.(6)
9.        Következésképpen a Bizottság az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) és (3) bekezdése, valamint a bírságkiszabási iránymutatás alapján egyetemlegesen 20 millió euró összegű bírságot szabott ki a felperesekkel szemben.(7)
IV.    A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet
10.      A felperesek keresetet indítottak a Törvényszék előtt egyrészt a vitatott határozatnak a bírság összegének meghatározása tekintetében történő részleges megsemmisítése, másrészt pedig a velük szemben kiszabott bírság összegének csökkentése iránt, az EUMSZ 261. cikkben és az 1/2003 rendelet 31. cikkében előírt korlátlan felülvizsgálati jogkör alapján.
11.      Kérelmeik alátámasztására a felperesek két jogalapra hivatkoztak, amelyek közül az elsőt az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének és a bírságkiszabási iránymutatás 33. pontjának a bírság felső határának kiszámításához figyelembe vett forgalom meghatározását illetően történő megsértésére,(8) a másodikat pedig az EUMSZ 101. cikknek és az 1/2003 rendelet 23. cikke (3) bekezdésének, valamint ezen iránymutatás 14., 19., 20., 22., 24. és 25. pontjának a bírság alapösszegének meghatározását illetően történő megsértésére alapították.(9)
12.      A megtámadott ítélettel a Törvényszék elutasította e keresetet.
13.      Az első,
a Bizottság által a vitatott határozatban megállapított és alkalmazott bírság jogszabályi felső határára vonatkozó jogalapot a Törvényszék mint megalapozatlant lényegében azzal az indokkal utasította el, hogy a Bizottság helyesen minősítette a Conserve Italiát az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének második albekezdése értelmében vett „vállalkozásnak”, így a felpereseknek a Conserve Italia „vállalkozások társulásának” való egyidejű minősítésével kapcsolatos érvei hatástalanok, és egyebekben a felpereseknek egyrészt a sajátos jogi és ténybeli helyzetre, vagyis a Conserve Italia kölcsönösségen alapuló szerkezetére, másrészt pedig a Conserve Italia, valamint tagjainak a jogsértéssel érintett piacokon tanúsított magatartására vonatkozó érvei vagy nem voltak relevánsak az e rendelet 23. cikke (2) bekezdésének második albekezdése alapján a felperesekkel szemben kiszabandó bírság jogszabályi felső határának meghatározása szempontjából, vagy pedig megalapozatlanok voltak (a megtámadott ítélet 29–46. pontja). Ezenkívül a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a bírságnak az említett rendelet 23. cikke (2) bekezdésének harmadik albekezdésében előírt jogszabályi felső határának alkalmazási feltételei semmiképp sem teljesültek (ezen ítélet 47–51. pontja).
14.      Ami a második, a felperesekkel szemben kiszabott bírság alapösszegének meghatározására – amelyet a jelen fellebbezés keretében nem vitatnak –
vonatkozó jogalapot illeti, a Törvényszék azt szintén mint megalapozatlant elutasította, utalva többek között az eladások értékének meghatározását illetően az első jogalap keretében végzett bizonyos értékeléseire (az említett ítélet 67. és 68. pontja).
V.      A Bíróság előtti eljárás és a felek kérelmei
15.      2024. október 31‑én a fellebbezők fellebbezést nyújtottak be a megtámadott ítélettel szemben. Azt kérik, hogy a Bíróság helyezze hatályon kívül ezt az ítéletet, csökkentse a velük szemben kiszabott bírság összegét, valamint a Bizottságot kötelezze a jelen eljárás és az elsőfokú eljárás költségeinek viselésére.
16.      A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság utasítsa el a fellebbezést, és a fellebbezőket kötelezze a költségek viselésére.
17.      A Bíróság a 2025. december 17‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előadásait és a Bíróság kérdéseire adott válaszaikat.
VI.    Elemzés
18.      Fellebbezésük alátámasztása érdekében a fellebbezők két jogalapra hivatkoznak. Az első jogalap az indokolási kötelezettség megsértésén és az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének téves alkalmazásán alapul. A második jogalap, amely részben átfedésben van az első jogalappal, azon alapul, hogy a Törvényszék – az Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Charta) 49. cikkével összefüggésben értelmezett – ezen rendelkezés által előírt követelmények tekintetében tévesen alkalmazta a jogot.
A.      Előzetes észrevételek
19.      E jogalapok vizsgálata előtt néhány előzetes észrevételt kívánok tenni. Mivel a fellebbezés egésze az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdése második és harmadik albekezdésének alkalmazására vonatkozik, szükségesnek tartom felidézni e rendelkezések tartalmát és alkalmazását, tekintettel azok szövegére, jogalkotási előzményeire, a kontextusra, amelybe illeszkednek, valamint az általuk követett célokra.(10)
20.      Elsősorban, ami az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdése második albekezdésének szövegét illeti, az megállapítja azt az általános szabályt, amely szerint a jogszabályi felső határ „[a] jogsértésben részt vevő vállalkozások és vállalkozások társulásai tekintetében” nem haladhatja meg a teljes forgalom 10%‑át, míg harmadik albekezdése egyfajta lex specialis‑hoz hasonlít, amely előírja, hogy „[a]mennyiben egy társulás jogsértése a tagok tevékenységéhez kapcsolódik, a bírság nem haladhatja meg a társulás jogsértésével érintett piacon működő tagjai teljes forgalma összegének 10%‑át”.(11)
21.      E két albekezdés közötti kapcsolatból kitűnik, hogy főszabály szerint, ha az uniós versenyjog megsértésében részt vevő szervezet „vállalkozások társulásának” minősül, a Bizottság általában köteles a bírság jogszabályi felső határának kiszámítására vonatkozóan a második albekezdésben előírt általános szabályt alkalmazni, kivéve ha két feltétel teljesül, nevezetesen egyrészt, hogy a jogsértés a tagjainak tevékenységéhez „kapcsolódik”, másrészt pedig, hogy a vállalkozások társulásának legalább néhány tagja a „társulás jogsértésével érintett piacon működ[ik]”. Úgy tűnik, hogy az első feltétel viszonylag könnyen teljesíthető, mivel a „vállalkozások társulásai” általában tagjaik közös érdekeit védik, különösen más gazdasági szereplőkkel szemben,(12) és így működésük könnyen „kapcsolódik” a tagjaik tevékenységéhez, mivel a „kapcsolódni” ige tág és nem szigorúan meghatározott jelentéssel bír. A második feltétel szigorúbb, mivel megköveteli, hogy a tagok „a társulás jogsértésével érintett piacon működ[jenek]”. Márpedig, mivel e második feltétel szükségszerűen azt jelenti, hogy az elsőnek teljesülnie kell, valójában a harmadik albekezdésben előírt egyetlen követelmény az, hogy a vállalkozások társulása által elkövetett jogsértés olyan piachoz kapcsolódik, amelyen annak tagjai tevékenykednek.
22.      Ebből következik, hogy általánosságban a vállalkozások társulásának forgalma megfelelő alapot jelent a bírság jogszabályi felső határának meghatározásához, amennyiben maga a társulás tevékenykedik a jogsértéssel érintett piacon abban az értelemben, hogy e piacon saját eladásait valósítja meg, és ezeket az eladásokat veszik figyelembe a forgalma tekintetében. Ha azonban nem ez a helyzet, és a jogsértés olyan piacot érint, amelyen e társulás tagjai tevékenykednek, a társulással szemben ezen tevékenykedő tagok forgalmának 10%‑áig terjedő bírságot lehet kiszabni.
23.      Mindazonáltal az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdése második és harmadik albekezdésének tisztán szó szerinti értelmezése nem fedi le az összes esetet. Felmerül például a kérdés, hogy milyen referenciaforgalmat kell a legmegfelelőbbnek tekinteni abban az esetben, ha a társulás egyes tagjai az érintett piacon tevékenykednek, és maga a társulás is önálló tevékenységet folytat ezen a piacon. Ilyen helyzetben elsőbbséget kell‑e élveznie az általános szabálynak (második bekezdés) a lex specialis‑hoz képest (harmadik bekezdés)?
24.      E tekintetben, másodsorban, az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének jogalkotási előzményeivel kapcsolatban megállapítom, hogy a korábbi 17. rendeletben nem létezett a harmadik bekezdéssel egyenértékű rendelkezés.(13) Ez azonban nem akadályozta meg az uniós bíróságokat, különösen a Törvényszéket abban, hogy a vállalkozások társulásaira kiszabott bírság jogszabályi felső határát a tagok által elért forgalom alapján számítsák ki, amennyiben egy ilyen számítás jobban tükrözte a társulás méretét és gazdasági erejét a piacon.(14) Ezt a megközelítést egyébként a Bíróság is megerősítette a Finnboard ügyben hozott ítéletében, amelyben elismerte, hogy „amennyiben a vállalkozások társulásával szemben kell bírságot kiszabni, amelynek üzleti forgalma többnyire nem tükrözi a társulás méretét vagy gazdasági erejét, megfelelő elrettentő erővel rendelkező bírságot csak a tagvállalkozások üzleti forgalmának figyelembevételével lehet meghatározni […]. Nem szükséges, hogy a tagok ténylegesen részt vegyenek a jogsértésben, az azonban igen, hogy a társulás belső szabályai értelmében jogosult legyen tagjai kötelezésére.”(15) Csak ezt az ítéletet követően vette fel az uniós jogalkotó az 1/2003 rendeletre vonatkozó javaslatban a rendelet 23. cikke (2) bekezdésének harmadik albekezdését. Ezt az albekezdést ugyanis, amely sem a Bizottság eredeti rendeletjavaslatában,(16) sem a Parlament által javasolt különböző módosításokban(17) nem szerepelt, csak e rendelet elfogadásának utolsó szakaszában vezették be, valószínűleg azért, hogy kodifikálják ezt a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének alkalmazásából eredő ítélkezési gyakorlatot.(18)
25.      Az ítélkezési gyakorlatnak az 1/2003 rendeletben történő kodifikálását követően a Bíróság két olyan ítéletet hozott, amelyek relevánsak a vállalkozások társulásaira kiszabható bírság jogszabályi felső határának megállapítására vonatkozó szabályok alkalmazása szempontjából, nevezetesen egyrészt a Coop de France bétail et viande ítéletet(19) (amely azonban a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének elemzésére vonatkozott), másrészt pedig a litván közjegyzők ítéletet. A Bíróság mindkét esetben megerősítette azt az elgondolást, hogy a társulás tagjai forgalmának alkalmazását az indokolja, hogy jobban kell tükrözni a versenyjogot megsértő vállalkozások társulásának méretét és piaci erejét, annak érdekében, hogy ténylegesen visszatartó erejű szankciót lehessen meghatározni.(20)
26.      Végül harmadsorban és utolsó pontként, az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdésében meghatározott célkitűzésekkel kapcsolatban megjegyzem, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatának megfelelően a jogszabályi felső határ megállapításának célja annak elkerülése, hogy az e felső határnál magasabb összegű bírság kiszabása meghaladja a vállalkozásnak (vagy a vállalkozások társulásának) a bírság megfizetésére irányuló képességét, abban az időpontban, amikor a Bizottság megállapítja a jogsértés tekintetében a felelősségét, és vele szemben pénzügyi szankciót szab ki.(21) Ez a rendelkezés tehát arra irányul, hogy elkerülje a jogsértésben részt vevő vállalkozás jelentőségéhez képest aránytalan bírságok kiszabását, mivel e tekintetben csak a teljes forgalom adhat ténylegesen hozzávetőleges támpontot.(22) Ezt a célt mindazonáltal összhangba kell hozni a bírság megfelelően elrettentő jellegének biztosításával, amely igazolja az érintett vállalkozás méretének és gazdasági erejének – vagyis a jogsértés elkövetője összesített forrásainak – figyelembevételét.(23)
27.      A jelen fellebbezést ezen elvek fényében kell megvizsgálni.
B.      Az első, az indokolási kötelezettség megsértésére és az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének megsértésére alapított jogalapról
28.      Első jogalapjukban, amely két részből áll, a fellebbezők arra hivatkoznak, hogy a megtámadott ítélet nyilvánvalóan sérti az indokolási kötelezettséget, mivel a Törvényszék azáltal, hogy a Conserve Italiát tévesen minősítette „vállalkozásnak” a bírság összege felső határának az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése alapján történő meghatározása céljából, megelégedett a Bizottság érvelésének megerősítésével, mivel nem vette figyelembe a fellebbezőknek a Conserve Italiához hasonló, a kölcsönösségen alapuló szövetkezet sajátosságaira és működésére vonatkozó érveit (első rész). Ezenkívül a Törvényszék megsértette e rendelet 23. cikkének (2) bekezdését, amikor megerősítette e rendelet 23. cikke (2) bekezdése második albekezdésének a Bizottság által a vitatott határozatban kiszabott bírság meghatározása céljából történő alkalmazását, ugyanakkor úgy ítélte meg, hogy az említett rendelet 23. cikke (2) bekezdése harmadik albekezdésének alkalmazási feltételei nem teljesültek (második rész).
1.      Az elfogadhatóságról
29.      Elöljáróban megjegyzem, hogy a Bizottság – anélkül, hogy formálisan elfogadhatatlansági kifogást emelt volna – kétségeit fejezi ki az első fellebbezési jogalap elfogadhatóságát illetően, azzal az indokkal, hogy a fellebbezők lényegében megváltoztatták a Törvényszék előtti jogvita tárgyát. Ugyanis, noha az elsőfokú eljárás keretében a felperesek azt kívánták bizonyítani, hogy a Bizottság tévesen minősítette őket „vállalkozásnak”, és ennélfogva tévesen mellőzte a bírság felső határának meghatározására vonatkozó, álláspontja szerint a „vállalkozások társulásaira” alkalmazandó rendelkezés, vagyis az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének harmadik albekezdése alkalmazását, meg kell állapítani, hogy a jelen fellebbezés első jogalapja keretében a fellebbezők már nem vitatják a megtámadott ítéletet annyiban, amennyiben az megerősíti a Conserve Italia „vállalkozásnak” minősítését,(24) hanem lényegében azt állítják, hogy a Törvényszéknek még e minősítés mellett is – figyelembe véve a vitatott határozat sajátosságait – meg kellett volna változtatnia azt, ugyanezen rendelkezés velük szemben történő alkalmazásával.(25)
30.      E tekintetben emlékeztetek arra, hogy a Bíróság eljárási szabályzata 170. cikkének (1) bekezdése értelmében a Törvényszék előtti jogvita tárgyát a fellebbezésben nem lehet megváltoztatni, a Bíróság hatásköre a fellebbezési eljárás keretében ugyanis az elsőfokú bíróság előtt megvitatott jogalapokról hozott jogi döntés megítélésére korlátozódik.(26)
31.      A jelen ügyben az elsőfokú eljárás iratainak vizsgálatából kitűnik, hogy a felperesek – jóllehet a keresetlevelükben valóban azt állították, hogy a Bizottság tévesen minősítette a Conserve Italiát „vállalkozásnak”, nem pedig „vállalkozások társulásának”,(27) ami miatt a Bizottság nem alkalmazta az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének harmadik albekezdését(28) – a válaszukban árnyalták ezt a megközelítést, lehetőséget biztosítva arra, hogy a Conserve Italiát egyszerre „vállalkozásnak” és „vállalkozások társulásának” lehessen tekinteni, pontosítva, hogy „inkább” e második minősítés vonatkozik rá.(29) Ebből következik, hogy a fellebbezők érvelése nem minősíthető „újnak”, mivel e rendelet 23. cikke (2) bekezdése harmadik albekezdése alkalmazhatóságának kérdése – függetlenül a Conserve Italia tekintetében elfogadott minősítéstől – többek között a Conserve Italia sajátosságaira tekintettel merült fel és került megvitatásra a Törvényszék előtt.(30)
32.      A fentiekre tekintettel úgy vélem, hogy az első fellebbezési jogalapot elfogadhatónak kell nyilvánítani.
2.      Az ügy érdeméről
a)      Az első jogalapnak a megtámadott ítélet indokolásának hiányára alapított első részéről
1)      A felek érvei
33.      Az első jogalap első részének alátámasztására a fellebbezők lényegében azt állítják, hogy a megtámadott ítélet 31–52. pontja sérti az indokolási kötelezettséget, amennyiben a Törvényszék – a Conserve Italiát egyrészt az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének második albekezdése rendelkezéseinek hatálya alá tartozó „vállalkozásnak” minősítve, másrészt pedig a Conserve Italia „vállalkozások társulásának” való minősítésére vonatkozó érveket hatástalanoknak ítélve – csupán a Bizottság érvelését erősítette meg, anélkül hogy megvizsgálta volna a Conserve Italiához hasonló, kölcsönösségen alapuló, több terméket gyártó szövetkezet sajátosságaira és működésére vonatkozó érveket.(31) Ebben a tekintetben a Bíróság ítélkezési gyakorlata megköveteli a Bizottságtól, hogy ne gyakorolja szankciók kiszabására vonatkozó hatáskörét „formalista” módon, anélkül hogy megfelelően figyelembe venné az érintett vállalkozás sajátosságait.(32) A Törvényszék azonban azzal, hogy a Conserve Italia sajátosságait hatástalannak nyilvánította, nemcsak hogy elmulasztotta azoknak az ítélet céljából történő vizsgálatát, hanem a felperesek által előterjesztett érvek elutasítását sem indokolta kellőképpen.
34.      A Bizottság azzal érvel, hogy a fellebbezők beadványai nem teszik lehetővé az indokolás állítólagos hiányosságainak pontos azonosítását, mivel azok lényegében a Törvényszék előtt már felhozott érvek megismétlésére szorítkoznak, és így arra irányulnak, hogy a Bíróság újból vizsgálja meg az első fokon benyújtott keresetet. Álláspontja szerint ezért a felperesek érvelése elfogadhatatlan, és mindenképpen megalapozatlan.
2)      Értékelés
35.      Elöljáróban emlékeztetek arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a Törvényszéket az EUMSZ 296. cikk második bekezdése, valamint az Európai Unió Bírósága alapokmányának 36. cikke és 53. cikkének első bekezdése alapján terhelő indokolási kötelezettség megköveteli, hogy világosan és egyértelműen kitűnjön a Törvényszék érvelése oly módon, hogy lehetővé tegye az érdekeltek számára, hogy megismerjék a hozott határozat indokolását, és a Bíróságnak, hogy a bírósági felülvizsgálatot gyakorolja.(33) Ugyanakkor, amint azt a Bíróság szintén pontosította, a határozatai indokolására vonatkozó ezen kötelezettség nem írja elő a Törvényszékkel szemben, hogy olyan magyarázatot adjon, amely egyenként és kimerítően követi a jogvitában részt vevő felek által előadott összes érvet. Az indokolás tehát lehet implicit is, feltéve hogy lehetővé teszi az érdekeltek számára, hogy megismerjék azon okokat, amelyek miatt a Törvényszék elutasította az érveiket, illetve a Bíróság számára, hogy elegendő információval rendelkezzen ahhoz, hogy a fellebbezés keretein belül gyakorolni tudja felülvizsgálati jogkörét.(34) Emellett pontosítom, hogy az indokolási kötelezettség olyan lényeges formai követelménynek minősül, amelyet külön kell választani az indokolás megalapozottságának kérdésétől, amely a vitatott jogi aktus érdemi jogszerűségére vonatkozik.(35)
36.      Az első jogalap első részét tehát e megfontolások fényében kell megvizsgálni.
37.      E tekintetben a jelen ügyben – a fellebbezők állításával ellentétben – úgy tűnik, hogy a Törvényszék megfelelően indokolta azokat az okokat, amelyek miatt úgy ítélte meg, hogy a fellebbezőknek a Conserve Italia sajátosságaira és működésére vonatkozó érvei nem alkalmasak az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdése harmadik albekezdése alkalmazásának igazolására.
38.      Ugyanis először is, a megtámadott ítélet 27–32. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy a Bizottság helyesen minősítette a Conserve Italiát az e rendelet 23. cikke (2) bekezdésének második albekezdése értelmében vett „vállalkozásnak”. Miután emlékeztetett arra, hogy a versenyjogban a „vállalkozás” fogalma minden gazdasági tevékenységet folytató szervezetre kiterjed, függetlenül annak jogállásától és finanszírozásának módjától, a Törvényszék helyesen állapította meg, hogy ilyen gazdasági tevékenységnek minősül minden olyan tevékenység, amely áruk vagy szolgáltatások adott piacon történő kínálatából áll. Márpedig pontosan ez volt a helyzet a Conserve Italia esetében, amelynek fő tevékenysége gyümölcsalapú italok, valamint gyümölcs‑ és zöldségkonzervek gyártásából és értékesítéséből állt, vagyis a vitatott határozatban említett jogsértéssel érintett tevékenységből. A Törvényszék tehát az állandó ítélkezési gyakorlat jelen ügyre történő alkalmazásával(36) helyesen állapította meg, hogy a Conserve Italia „vállalkozás”, és hogy a bírság jogszabályi felső határát az említett rendelet 23. cikke (2) bekezdése második albekezdésének megfelelően a forgalma alapján kell kiszámítani. Ez az elemzés annál is inkább indokoltnak tűnik, mivel – amint azt a jelen indítvány 29. pontjában kifejtettem – a felperesek fő érve a Conserve Italia „vállalkozásnak” minősítésének vitatásából állt.
39.      Másodszor, a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy e következtetést nem kérdőjelezhetik meg a felperesek azon érvei, amelyek egyrészt a Conserve Italia „vállalkozásnak” való minősítésének vitatására irányulnak azzal az indokkal, hogy a Conserve Italia „vállalkozások társulása” (a megtámadott ítélet 34. és 35. pontja),(37) másrészt pedig arra, hogy a működésének állítólagos sajátosságai igazolják az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdése harmadik albekezdésének alkalmazását (ezen ítélet 37–46. pontja).
40.      Mivel a jelen fellebbezés keretében a „vállalkozásnak” minősítés már nem vitatott,(38) a megtámadott ítélet indokolása elégséges jellegének értékelése szempontjából kizárólag a Conserve Italia sajátosságaira vonatkozó azon érvek relevánsak, amelyek igazolhatják e rendelet 23. cikke (2) bekezdése harmadik albekezdésének alkalmazását.
41.      E tekintetben szükségesnek tartom mindjárt az elején megjegyezni, hogy az első fokon benyújtott keresetben szereplő valamennyi érv arra irányult, hogy bizonyítsa, hogy a Conserve Italiát kizárólag „vállalkozások társulásának” kell minősíteni.(39) Így az említett érveknek a Törvényszék indokolási kötelezettsége tekintetében történő vizsgálatának csak akkor van értelme, ha a Bíróság úgy ítéli meg, hogy ilyen kötelezettség – kizárólag a teljesség kedvéért – fennállt, mivel a „vállalkozások társulása” minősítés releváns lett volna az említett rendelet 23. cikke (2) bekezdésének alkalmazása szempontjából.
42.      Mindenesetre az elsőfokú eljárás során a felperesek által kifejtett érvek a Conserve Italia szabályozási, szervezeti és működési struktúrájának számos sajátosságán alapulnak, amelyek lényegében annak bizonyítására irányulnak, hogy a Conserve Italia az érintett piacon csak kölcsönösségi alapon, kizárólag a mezőgazdasági üzemek javára, az első szintű szövetkezetek közvetítésével tevékenykedett. A mezőgazdasági üzemek ugyanis az első szintű szövetkezeteken keresztül irányelveket adnak a Conserve Italiának, és döntenek annak vezetéséről, valamint tevékenységeiről, azzal az egyetlen és végső céllal, hogy az kölcsönösségi alapon működjön.
43.      Az elsőfokú eljárás során a felperesek által előadott érvek a következőképpen foglalhatók össze:
–        a mezőgazdasági üzemek a Conserve Italián belül vertikálisan nem integrált önálló szervezetek, amelyek a Conserve Italiát kizárólag a feldolgozott zöldségek piacán való működéshez használják;(40)
–        a Conserve Italia valóban az a szervezet, amely ténylegesen végrehajtotta a kartellt, de nem az, amely abból hasznot húzott;(41)
–        a Conserve Italia szervezeti felépítése rendkívül decentralizált jellegű, ami megkülönbözteti egy vállalatcsoport szervezeti felépítésétől, mivel: i. a terméktípusokra és ‑mennyiségekre, valamint a stratégiákra vonatkozó döntéseket a mezőgazdasági üzemek önállóan hozzák meg;(42) ii. a Conserve Italia szabályzatai alapján a mezőgazdasági üzemekre háruló jogi kötelezettségek biztosítják a Conserve Italia és mezőgazdasági üzemek közötti decentralizált kapcsolatot;(43) iii. az átadott termékek mindaddig a mezőgazdasági üzemek tulajdonában maradnak, amíg azokat a piacon el nem adják harmadik feleknek, és e vállalkozások továbbra is viselik a nyersanyagok esetleges elvesztésével vagy megrongálódásával kapcsolatos kockázatokat, még a mezőgazdasági termékek átadását követően is,(44) és iv. az átadott termékek árát a feldolgozott zöldségek piacon történő eladását követően határozzák meg;(45)
–        a Conserve Italia teljesíti az uniós ítélkezési gyakorlat által a „vállalkozások társulásának” való minősítéshez előírt feltételeket, mivel egyrészt kizárólag a mezőgazdasági üzemek érdekében jár el (tehát nem egyedüli szereplő a piacon), másrészt pedig az irányító szervei többségükben az első szintű szövetkezetek képviselőiből állnak, akik a tagok közgyűlésében a szavazatok többségével rendelkeznek, és megválasztják az igazgatótanács tagjainak többségét,(46) és végül,
–        a Conserve Italia hasonló struktúrával rendelkezik, mint a mezőgazdasági üzemek azon szervezetei, amelyekre vonatkozóan olyan európai szabályozás van érvényben,(47) amelynek értelmében a termelői szervezetek feladata, hogy gondoskodjanak a termelés tervezéséről és a kereslethez való igazításáról, különösen a mennyiség és a minőség tekintetében, elősegítsék a kínálat összevonását és a tagok termékeinek forgalmazását, csökkentsék a termelési költségeket és szabályozzák a termelői árakat. Ahhoz azonban, hogy egy mezőgazdasági szövetkezet az uniós jogszabályok értelmében „termelői szervezet” státuszt élvezhessen, többek között az alábbiaknak kell teljesülniük: i. a tagok demokratikus módon biztosítják szervezetük feletti ellenőrzést és döntéseik meghozatalát; ii. a tagok által szállított termékek nagy részét a mezőgazdasági szövetkezet forgalmazza; és iii. a termékek értékesítésének eredményét átlátható módon visszajuttatják a társult termelőknek. A felperesek szerint e feltételek mindegyike teljesül a Conserve Italia mint az „Apo Conerpo” termelői szervezet leányvállalata esetében.(48)
44.      E tekintetben a megtámadott ítélet 37–45. pontjában a Törvényszék érdemben megvizsgálta a Conserve Italia sajátosságaira vonatkozó különböző érveket, és arra a következtetésre jutott, hogy azok a következő okok miatt lényegében irrelevánsak:
–        valamely gazdasági tevékenységnek a szövetkezet általi gyakorlása főszabály szerint nem vonható ki az uniós versenyjogi szabályok alkalmazása alól, és e szabályoknak a szövetkezeti ágazatra való alkalmazhatóságának feltételei nem különböznek a gazdasági tevékenység egyéb szervezeti formáinak feltételeitől, mivel a szövetkezeti elvek szerint szervezett gazdasági egység igenis vállalkozásnak minősíthető, függetlenül annak kölcsönösségen alapuló jellegétől (a megtámadott ítélet 37. és 38. pontja);(49)
–        az a körülmény, hogy a Conserve Italia által elkövetett jogsértés nem az utóbbi javát szolgálta, tekintettel tevékenységének kölcsönösségen alapuló jellegére, hanem csak a szóban forgó mezőgazdasági üzemekét, még ha ezt bizonyítottnak is vesszük, nem befolyásolja azt a tényt, hogy a Conserve Italia a jogsértéssel érintett piacon gazdasági tevékenységet folytatott, és az említett jogsértést elkövette (a megtámadott ítélet 39. pontja);
–        az a körülmény, hogy a Conserve Italia kizárólag a tagjai javára végzi tevékenységét, még ha ezt bizonyítottnak is vesszük, nem releváns, mivel a gazdasági jellegű tevékenység gyakorlása miatt történő vállalkozásnak minősítés nem függ a nyereségszerzési céltól (a megtámadott ítélet 40. pontja);(50)
–        annak az állításnak, amely szerint a Conserve Italia nem rendelkezik döntéshozatali autonómiával, és csupán egyszerű koordinációs struktúrát képez, amelyen keresztül a mezőgazdasági üzemek – szövetkezeti tagjaik közreműködésével – saját, önállóan meghatározott kereskedelmi stratégiájukat hajtják végre, lényegében ellentmondanak a felperesek beadványaikban szereplő egyéb állításainak (a megtámadott ítélet 41. pontja);(51)
–        azon állításokat, amelyek szerint egyrészt a feldolgozott zöldségek piacára vonatkozó stratégiával kapcsolatos döntéseket a mezőgazdasági üzemek önállóan hozzák meg, nem pedig a Conserve Italia, másrészt pedig a Conserve Italia szabályzatai biztosítják a mezőgazdasági üzemek és a Conserve Italia közötti decentralizált kapcsolatot, nem erősítik meg az e vállalkozás szervezetére és tevékenységére vonatkozó ténybeli elemek (a megtámadott ítélet 42–44. pontja),(52) és végül
–        azon állítások, amelyek szerint először is az olasz jogban a Conserve Italia számára átadott friss zöldségek a mezőgazdasági üzemek tulajdonában maradnak mindaddig, amíg azokat feldolgozzák, illetve a feldolgozott zöldségek mindaddig, amíg a piacon harmadik személyek részére értékesítik, másodszor pedig a Conserve Italia a mezőgazdasági üzemek érdekében és azok részvételével határozza meg a feldolgozott zöldségek eladási árát, még ha ezek bizonyítást is nyernének, nem alkalmasak annak megcáfolására, hogy a Conserve Italia gazdasági tevékenységet folytat a feldolgozott zöldségek piacán (a megtámadott ítélet 45. pontja).
45.      A Törvényszék által a megtámadott ítélet 37–45. pontjában elvégzett elemzésre tekintettel úgy vélem, hogy néhány megállapítást kell tenni.
46.      Mindenekelőtt szeretnék emlékeztetni arra, hogy az a körülmény, hogy a Törvényszék – amely az egyetlen, a tényállás értékelésére illetékes bíróság – a felperesek által képviselt értelmezéstől eltérő értelmezést fogad el, önmagában nem minősül indokolási hibának.(53) Ez a megállapítás különösen releváns a felperesek által előterjesztett azon érv tekintetében, miszerint a Conserve Italia nem rendelkezik döntéshozatali autonómiával.(54) Ezenkívül a tények mérlegelése, eltekintve e bizonyítékok téves értelmezésétől,(55) nem minősül a Bíróság vizsgálata alá tartozó jogkérdésnek.(56)
47.      Ezt követően úgy tűnik számomra, hogy a Törvényszék elemzéséből az is kitűnik, hogy a Törvényszék kifejezetten megvizsgálta – bár a keresetlevélben szereplőtől eltérő sorrendben – a felperesek által felhozott valamennyi érvet, az arra alapított érv kivételével, hogy a Conserve Italia az uniós szabályozásban meghatározott mezőgazdasági üzemek szervezeteihez hasonló struktúrával rendelkezik. Ez a döntés számomra teljes mértékben indokoltnak tűnik.
48.      Egyrészt ugyanis az első fokon benyújtott beadványok fényében fontos megjegyezni, hogy ez az érvelés arra irányult, hogy a Conserve Italiát szövetkezetnek, és még inkább „vállalkozások társulásának” kell tekinteni.(57) A válaszból ugyanis kitűnik, hogy a felperesek helyénvalónak tartották hivatkozni a termelői szervezetekre vonatkozó uniós szabályozásra annak érdekében, hogy „megkönnyítsék a Conserve Italiához hasonló szövetkezetek működését szabályozó rendelkezések megértését”, és azt hangsúlyozni, hogy „a kölcsönösségen alapuló társaságok működésének sajátosságait […] – amelyeket a szövetkezetekre alkalmazandó, nemzeti szinten megállapított polgári jogi és adójogi szabályok írnak elő” – „európai szinten is elismerik az európai szövetkezeteket szabályozó [1435/2003/EK rendeletben]”.(58) A Törvényszék azonban a megtámadott ítélet 35. pontjában nemcsak arra emlékeztetett, hogy a Bizottság a vitatott határozatban elismerte, hogy a Conserve Italia „vállalkozások társulásának” is minősíthető, hanem az ítélet 45. pontjában arra is, hogy a belső jogi szabályok nem vonhatják kétségbe azt a tényt, hogy a Conserve Italia gazdasági tevékenységet folytat a feldolgozott zöldségek piacán. Ez az elemzés analógia útján az uniós jog szabályaira is érvényes, így az ezen érvelésre adott választ az említett ítéletben, bár hallgatólagosan, de megadták.
49.      Másrészt, a teljesség kedvéért megjegyzem, hogy a felperesek nem fejtették ki, hogy az ezen uniós szabályozásból eredő kötelezettségek mennyiben érinthették volna a versenyjog területén a bírságkiszabási szabályokat, és még kevésbé az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének alkalmazását. Hasonlóképpen nem utalnak semmiféle ellentmondásra az uniós jogon belül, különösen a versenyjogi követelmények és a mezőgazdasági termékek közös piacának szervezésére vonatkozó – mind nemzeti, mind európai – szabályozás követelményei között.(59) Valójában csupán azt állapítják meg, hogy a Conserve Italia hozzájárul az „Apo Conerpo” termelői szervezet céljainak megvalósításához, és így annak „leányvállalatát” képezi, amely megfelel az uniós jogszabályok által előírt feltételeknek, anélkül azonban, hogy elmagyaráznák, miért zárná ki ez a körülmény a „vállalkozásnak” minősítését. E tekintetben és mindenesetre megjegyzem, hogy még ha el is fogadjuk, hogy a Conserve Italia az 1308/2013 rendelet értelmében vett „mezőgazdasági termelői szervezet” struktúrájával egyenértékű struktúrával rendelkezik, az e rendeletben előírt rendelkezések egyike sem teszi lehetővé, hogy szankció kiszabása céljából a „közös szervezet” magatartását kizárólag a tagjainak tudják be.
50.      Ilyen körülmények között úgy vélem, hogy nem róható fel a Törvényszéknek, hogy nem válaszolt a Conserve Italiát jellemző sajátosságokra vonatkozó érvekre, mivel a Törvényszék által a megtámadott ítélet 37–45. pontjában elfogadott indokolás e tekintetben elegendő ahhoz, hogy lehetővé tegye a felperesek számára azon okok megismerését, amelyek miatt érveiket hatástalannak ítélték, a Bíróság számára pedig azt, hogy elegendő információval rendelkezzen ahhoz, hogy a jelen fellebbezés keretében gyakorolja felülvizsgálati jogkörét.
51.      Végeredményben e következtetést nem cáfolják a fellebbezők azon érvei, amelyek lényegében a szóban forgó rendelkezések Törvényszék általi állítólagos „formalista” alkalmazásának kifogásolására irányulnak, amely szerintük nem veszi figyelembe a Conserve Italia sajátosságait. Valójában ez az érvelés a Törvényszék indoklásának nem az elégségességét, hanem annak megalapozottságát kívánja vitatni, ami az első jogalap második részébe tartozik.(60) Pontosabban, az a kérdés, hogy a Bíróság az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdését túlzottan „formalista” módon alkalmazta‑e, magának a jogszabályi rendelkezésnek az alkalmazását érinti, és nem az indoklás terjedelmét.
52.      Következésképpen azt javaslom, hogy a Bíróság az első jogalap első részét mint megalapozatlant utasítsa el.
b)      Az első jogalapnak az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének téves alkalmazására alapított második részéről
1)      A felek érvei
53.      Az első jogalap második részének alátámasztására a fellebbezők azt állítják, hogy a megtámadott ítélet 47–51. pontjában a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a bírságok kiszámítására vonatkozó rendelkezések „merev és formalista értelmezését” alkalmazta, megsértve ezzel az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének harmadik albekezdését. E tekintetben azzal érvelnek, hogy bár nem vitatott, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata elismeri annak lehetőségét, hogy ugyanazt a szervezetet egyszerre minősítsék „vállalkozásnak” és „vállalkozások társulásának”, a Törvényszék eleve kizárta e rendelkezés alkalmazását, még akkor is, ha annak alkalmazási feltételei teljesültek. Ez a helyzet áll fenn, mivel egyrészt a szóban forgó jogsértés a Conserve Italia mint „vállalkozások társulása” mintegy 350, „tagnak” minősülő mezőgazdasági üzemének tevékenységére vonatkozott, másrészt pedig e mezőgazdasági üzemek a jogsértéssel érintett piacon (vagyis a feldolgozott zöldségek piacán) tevékenykedtek. Ennek megfelelően a rendelet 23. cikke (2) bekezdésének harmadik albekezdése „funkcionális” alkalmazása alapján a bírság jogszabályi felső határát nem a felperesek teljes forgalma alapján kellett volna megállapítani,(61) hanem a Conserve Italia azon forgalma alapján, amely a kartell tárgyát képező termékekre vonatkozott a jogsértésben való részvétel utolsó évében.(62) A Conserve Italia forgalmának figyelembevétele a mezőgazdasági üzemek forgalma helyett – ahogyan azt a szóban forgó rendelet 23. cikke (2) bekezdésének harmadik albekezdése megfogalmazása megkövetelné – abból a szükségletből fakad, hogy figyelembe kell venni a szövetkezeti világ sajátosságait anélkül, hogy veszélybe sodornák a versenyjog céljait, és különösen a jogsértés súlyosságához és az érintett piaci szereplők gazdasági erejéhez arányos bírság kiszabását.(63) Ez a megközelítés annál is inkább indokolt lenne, mivel kizárólag az a 350 mezőgazdasági üzem részesült a kartell végrehajtásából eredő magasabb árak alkalmazásában, amely a szóban forgó termékeket szállította, és amelyeknek viselniük kellene a kiszabott bírság megfizetését.
54.      A Bizottság arra hivatkozik, hogy a felperesek érvelése elfogadhatatlan, mindenesetre pedig megalapozatlan.
2)      Értékelés
55.      Először is emlékeztetek arra, hogy a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy egyrészt a bírság felső határát helyesen határozták meg az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének második albekezdése alapján, mivel nem vitatott, hogy a Conserve Italia „vállalkozásként” vett részt a kartellben (a megtámadott ítélet 46. pontja), másrészt pedig, hogy a bírság felső határát „semmi esetre sem” lehetett volna érvényesen kiszámítani e rendelet 23. cikke (2) bekezdésének harmadik albekezdése alapján, mivel az e rendelkezésben előírt feltételek nem teljesültek. Közelebbről, a Törvényszék kifejtette, hogy a jogsértés a feldolgozott zöldségek piacára vonatkozott, amelyen kizárólag a Conserve Italia tevékenykedett, nem pedig a beszerzési piacra, amelyen a Conserve Italia által a zöldségkonzervek előállításához felhasznált friss zöldségeket értékesítik, és amelyen a mezőgazdasági üzemek működnek, amelyek a 34 szövetkezet tagjai, mely szövetkezetek a Conserve Italia tagjai (ezen ítélet 49. és 50. pontja). Ráadásul a Törvényszék kizárta e rendelkezés alkalmazását azzal az indokkal, hogy annak alkalmazása a jelen ügyben ellentétes lenne e rendelkezés céljával, amely a kiszabott bírságok elrettentő hatásának megerősítésére, nem pedig enyhítésére irányul. A Törvényszék tehát úgy ítélte meg, hogy mivel a Conserve Italia a tagjaitól elkülönülő gazdasági tevékenységet folytat, és saját forgalmával rendelkezik, amely megfelelően tükrözi méretét és gazdasági erejét, nem szükséges és nem is célszerű a tagjainak összesített forgalmát figyelembe venni az elrettentő bírság meghatározásához (az említett ítélet 51. pontja).
56.      Ez az értékelés számomra megalapozottnak tűnik, így nem kifogásolható a Törvényszékkel szemben, hogy megsértett volna egy jogszabályt, amikor elutasította a felpereseknek az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdése harmadik albekezdésének úgynevezett „funkcionális” alkalmazására irányuló kérelmét.
57.      A Törvényszék ugyanis, miután megállapította, hogy a bírság jogszabályi felső határát a szóban forgó jogsértéssel érintett piacon tevékenykedő, és a saját forgalmát ténylegesen generáló szervezet, azaz a Conserve Italia alapján kell meghatározni, egyszerűen csak azt az általános szabályt alkalmazta, amely szerint a bírság jogszabályi felső határa „[a] jogsértésben részt vevő vállalkozások és vállalkozások társulásai tekintetében” nem haladhatja meg a teljes forgalom 10%‑át.(64)
58.      Ezt a következtetést nem kérdőjelezhetik meg a felperesek által előadott különböző érvek.
59.      Először is megállapítom, hogy az első jogalap e második része lényegében a tények Törvényszék általi értékelésének megkérdőjelezésére irányul, ami a fellebbezés szakaszában nem fogadható el. Egyrészt ugyanis a fellebbezők által felhozott kifogás hallgatólagosan a tények értékelése során elkövetett állítólagos hibán alapszik, mivel a Törvényszék nem ismerte el, hogy a szóban forgó jogsértés a Conserve Italiához tartozó 350 mezőgazdasági üzem tevékenységére vonatkozott. Márpedig a Törvényszék a vitatott határozat (8) és (656) preambulumbekezdésére hivatkozva kifejezetten (és véglegesen) eldöntötte ezt a kérdést, megismételve, hogy nem vitatott, hogy az e jogsértéssel érintett piac kizárólag a Conserve Italia által működtetett, feldolgozott zöldségek piaca, nem pedig a beszerzési piac, vagyis a friss zöldségek piaca, amelyen a 350 mezőgazdasági üzem tevékenykedett.(65) Az ilyen értékelést ebben a szakaszban – nyilvánvaló mérlegelési hiba hiányában – nem lehet vitatni. Másrészt megjegyzem, hogy az elsőfokú eljárásban elfoglalt eredeti álláspontjukkal ellentétben(66) a fellebbezők már nem vitatják, hogy a Conserve Italia „vállalkozásnak” minősíthető amiatt, hogy gazdasági tevékenységet folytat, és hogy ennélfogva az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdése második albekezdése alkalmazhatóságának jogszabályi feltételei formálisan teljesülnek. Azt állítják azonban, hogy a Törvényszéknek el kellett volna térnie az általuk e rendelet „merevnek és formalistának” minősített értelmezésétől, többek között a Conserve Italia működésének sajátosságai miatt. Ezáltal, illetve valamely jogszabály állítólagos megsértése címén a fellebbezők valójában arra kérik a Bíróságot, hogy vizsgálja felül a Conserve Italia működésére és a jogsértésben betöltött szerepére vonatkozó ténybeli elemeket, ami elferdítés hiányában (amelyet végeredményben a fellebbezők nem támasztanak alá(67)) az eljárás e szakaszában nem végezhető el. Ezen okokból úgy vélem, hogy ezt a részt mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
60.      Másodszor, abban az esetben, ha a Bíróság szükségesnek tartja az első jogalap e második részének érdemi vizsgálatát, meg kell állapítani, hogy a fellebbezők állításai mindenképpen megalapozatlanok.
61.      Egyrészt, amint az az első rész vizsgálata keretében már megállapításra került, a Törvényszék a megtámadott ítélet 29–45. pontjában részletesen kifejtette azokat az okokat, amelyek miatt a Conserve Italiát egyfelől saját üzletpolitikával rendelkező „vállalkozásnak”, nem pedig a mezőgazdasági üzemek kereskedelmi stratégiájának végrehajtására szolgáló egyszerű eszköznek, másfelől pedig a szóban forgó jogsértéssel érintett piacon önállóan működő vállalkozásnak kell tekinteni. Így e ténybeli elemek alapján – anélkül, hogy „túlzott formalizmust” tanúsítanék – számomra teljesen logikusnak és koherensnek tűnik, hogy a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a Bizottság helyesen határozta meg a bírság jogszabályi felső határát az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének második albekezdése alapján, amely rendelkezés a „vállalkozásokra” alkalmazandó.
62.      Másrészt, úgy vélem, hogy a Törvényszék helyesen állapította meg, hogy e rendelet 23. cikke (2) bekezdésének harmadik albekezdése a jelen ügyben nem alkalmazható. Függetlenül attól, hogy a Törvényszék kifejtette, miért nem teljesültek a rendelkezésben előírt feltételek a jelen ügyben, és hogy ez a tényállás értékelése, amely nem tartozik a Bíróság hatáskörébe (lásd a jelen indítvány 55–59. pontját), meg kell jegyezni, hogy még ha feltételezzük is e rendelkezés alkalmazhatóságát, a felperesek által javasolt értelmezés nyilvánvalóan nem felel meg az említett rendelkezés szövegének.(68)
63.      Emlékeztetőül, a felperesek arra hivatkoznak, hogy a bírság jogszabályi felső határát „a Conserve Italia kartellel érintett termékekre vonatkozó, a jogsértésben való részvétel utolsó évében elért forgalma” alapján kellett volna kiszámítani. Márpedig az ilyen alkalmazás nem felel meg az említett rendelet 23. cikke (2) bekezdése harmadik albekezdése szövegének. Egyfelől, e rendelkezés azt írja elő, hogy a vállalkozások társulásának „tagjai” forgalmát kell figyelembe venni, nem pedig magának a társulásnak a forgalmát, még kevésbé azt, hogy arányosan. Másfelől, bár ugyanezen rendelet 23. cikke (2) bekezdésének harmadik albekezdése nem határozza meg a forgalom referenciaévét – ami az előreláthatóság és a jogbiztonság szempontjából hiányosságnak minősül –, hangsúlyozni kell, hogy az említett rendelkezés második albekezdése kifejezetten a határozat elfogadását megelőző üzleti évet határozza meg referenciaévként. A következetesség érdekében – ellentétben azzal, amit a fellebbezők a fellebbezés szakaszában állítanak – nincs ok arra, hogy e harmadik albekezdés alkalmazása keretében eltérjenek ettől a szabálytól.(69)
64.      Harmadrészt és a teljesség érdekében hasznosnak tartom megvizsgálni, hogy az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdése harmadik albekezdésének úgynevezett „funkcionális” alkalmazása igazolható lett volna‑e a fellebbezők által az első jogalap második részében említett egyéb okokkal.
65.      Egyfelől, ami „a versenyjog célkitűzéseinek feláldozása nélkül a szövetkezeti világ sajátosságai figyelembevételének szükségességét illeti”, meg kell állapítani, hogy nem működik az az érv, amely szerint a Conserve Italia érintett termékekkel kapcsolatos forgalmának figyelembevétele – az e termékekkel foglalkozó 350 mezőgazdasági üzem forgalma helyett – lényegében méltányosabb lenne más olyan mezőgazdasági üzemekkel szemben, amelyek szövetkezeti formában történő együttműködés helyett maguk dolgozzák fel és forgalmazzák a termékeket. A Bírósághoz benyújtott iratokból ugyanis nem tűnik ki, hogy az ilyen mezőgazdasági üzemek ténylegesen részt vettek volna a szóban forgó kartellben. Egyébiránt ez az érv nem kérdőjelezi meg azt a nem vitatott tényt, hogy a Conserve Italia maga értékesítette a feldolgozott zöldségeket a piacon, és elkövette a jogsértést, és hogy ennélfogva forgalma hűen tükrözi a feldolgozott zöldségek azon piacán folytatott tevékenységét, ahol a jogsértést elkövették, valamint annak méretét és gazdasági erejét.
66.      Másfelől, a fellebbezők lényegében azt állítják, hogy csak a 350 mezőgazdasági üzem részesült a szóban forgó kartellből eredő magasabb árak alkalmazásából származó előnyökből, tehát nekik kell megfizetniük a kiszabott bírságot. Azonkívül, hogy úgy tűnik, ezt az állítást a Bizottság a vitatott határozatban nyilvánvalóan cáfolta,(70) meg kell állapítani, hogy az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének célja nem a bírság megfizetésére kötelezett személy azonosítása, hanem a bírság jogszabályi felső határának meghatározása annak biztosítása érdekében, hogy az arányos legyen az érintett gazdasági szereplők gazdasági erejével. Mindenesetre a szervezetek csoportján belüli versenyellenes magatartás kedvezményezettjeinek azonosítása – legyen szó akár „csoportról”, akár „vállalkozások társulásáról” – nem minősülhet releváns tényezőnek a bírság kiszabása szempontjából, amennyiben a csoport felelőssége bizonyított. Ugyanígy a bírságfizetési képességre vonatkozó megfontolások inkább a többek között a bírságkiszabási iránymutatás 35. pontjában előírt, a fizetési képességre vonatkozó szabályok hatálya alá tartoznak, amelyek a jelen ügyben lehetővé tették a bírság további 49,83%‑os csökkentését.(71)
67.      Következésképpen azt javaslom, hogy a Bíróság az első jogalap második részét mint elfogadhatatlant és mindenféleképpen mint megalapozatlant utasítsa el.
C.      A második jogalapról
1.      A felek érvei
68.      Második jogalapjukkal, amely a megtámadott ítélet ugyanezen 48–51. pontjára vonatkozik, és részben átfedésben van az első jogalap második részével, a fellebbezők az 1/2003 rendeletnek a Charta 49. cikkével összefüggésben értelmezett 23. cikke (2) bekezdésének megsértésére és téves alkalmazására hivatkoznak. Álláspontjuk szerint a Törvényszék tévesen értelmezte a Bíróság e rendelkezésre vonatkozó ítélkezési gyakorlatát,(72) többek között azáltal, hogy ezen ítélet 48. pontjában megállapította az e 23. cikk (2) bekezdésének harmadik albekezdésére való hivatkozás kivételes jellegét, amelyet csak a bírság elrettentő hatásának megőrzése érdekében lehet alkalmazni. Azt állítják, hogy az ilyen megszorító értelmezés ellentétes lenne a jogszerűségnek és az arányosságnak a Charta 49. cikke alapján a bírságokra alkalmazandó követelményeivel. Ez az ítélkezési gyakorlat ugyanis álláspontjuk szerint azt sugallja, hogy az említett 23. cikk (2) bekezdésének célját nem lehet kizárólag tisztán büntető jellegű célokban keresni, így a vitatott rendelkezés hatályát nem szabad kizárólag azokra az esetekre korlátozni, amikor a bírság megállapításához magasabb felső határt kell meghatározni.
69.      A Bizottság úgy véli, hogy ezt a jogalapot mint megalapozatlant szintén el kell utasítani.
2.      Értékelés
70.      Elöljáróban emlékeztetek arra, hogy – amint az a jelen indítvány 55. pontjából kitűnik – a Törvényszék lényegében azzal az indokkal utasította el az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdése harmadik albekezdésének alkalmazását, hogy az e rendelkezésben előírt ténybeli feltételek nem teljesültek. Következésképpen az ettől eltérő következtetés a jelen ügy tényállásának újbóli értékelését tenné szükségessé, ami a fellebbezés szakaszában kizárt.
71.      A második jogalapra vonatkozó alábbi elemzés tehát a teljesség kedvéért szerepel.
72.      E tekintetben megjegyzem, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 48. pontjában úgy ítélte meg, hogy az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének harmadik albekezdése lényegében a Bíróság és a Törvényszék állandó ítélkezési gyakorlatát kodifikálja, amely bizonyos konkrét esetekben lehetővé teszi a társulás tagjai által elért forgalom figyelembevételét, amennyiben a társulás forgalma nem tükrözi sem annak méretét, sem gazdasági erejét, mégpedig azért, hogy az uniós versenyszabályok megsértése miatt kiszabott bírságok elrettentő hatása ne sérüljön.
73.      Amint azt a jelen indítvány 24. és 25. pontjában kifejtettem, ezek az állítások megalapozottak, és véleményem szerint azokat nem kérdőjelezhetik meg a fellebbezők által előadott különböző érvek.
74.      Egyrészt ugyanis a fellebbezők azon érve, amely szerint a Coop de France bétail et viande ítélet 97. pontjából kitűnik, hogy valamely egyesület tagjainak forgalma nemcsak az elrettentő hatás biztosítása érdekében vehető figyelembe, hanem más célra is, például arra, hogy a tagok részt vettek‑e a jogsértésben, a jogsértés a tevékenységükre vonatkozik‑e, és a jogsértés közvetlenül a tagok javára történik‑e, nyilvánvalóan ezen ítélet hiányos és szelektív értelmezéséből következik, mivel nem említi meg, hogy a Bíróság az említett ítélet 96. pontjában kifejezetten kimondta, hogy a Bizottság azon lehetősége, hogy – pontosan az „elrettentő szankció meghatározása céljából” – figyelembe vegye a társulás tagjainak forgalmát, akkor releváns, ha a forgalom nem arányos a társulás tevékenységével és a méretével. Ezenkívül hangsúlyozni kell, hogy a tagok forgalmának figyelembevételére vonatkozó döntés kapcsán az elrettentő hatás jelentőségét a litván közjegyzők ítélet 123. pontja is megerősítette.
75.      Másrészt el kell utasítani a Charta 49. cikkének megsértésére alapított kifogást a kiszabott szankció arányossága tárgyában, mivel a bírságot a Conserve Italia által a jogsértéssel érintett piacon elért tényleges forgalom alapján számították ki. Ennélfogva, és ellentétben azzal, amit a fellebbezők állítanak, a Conserve Italia által az egyes mezőgazdasági üzemek által szállított termékek révén elért forgalom figyelembevétele – azonkívül, hogy annak nincs jogalapja – nem tette volna lehetővé, hogy megfelelően, az uniós jogalkotó szándéka szerint tükrözze a jogsértésért felelős szervezet, vagyis a Conserve Italia méretét és gazdasági erejét.
76.      Következésképpen azt javaslom, hogy a Bíróság a második jogalapot mint elfogadhatatlant, vagy mindenesetre mint megalapozatlant, ennélfogva pedig a fellebbezést teljes egészében utasítsa el.
VII. A költségekről
77.      A Bíróság eljárási szabályzata 184. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozatlan, a Bíróság határoz a költségekről. E szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése szerint – amely ugyanezen szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazandó – a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel véleményem szerint a fellebbezőknek perveszteseknek kell lenniük, azt javaslom, hogy a Bíróság a fellebbezőket kötelezze a költségek viselésére.
VIII. Végkövetkeztetés
78.      A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a következőképpen határozzon:
–        a fellebbezést utasítsa el, és
–        a Conserve Italia – Consorzio Italiano fra cooperative agricole Soc. coop. agr.‑t és a Conserves France SA‑t kötelezze a saját költségein felül az Európai Bizottság részéről felmerült költségek viselésére.
1      Eredeti nyelv: francia.
2      Az Európai Gazdasági Térségről szóló, 1992. május 2‑i megállapodás (HL 1994. L 1., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 52. kötet, 3. o.; a továbbiakban: EGT‑Megállapodás).
3      HL 2022. C 412., 6. o. A bizottsági határozat egységes szerkezetbe foglalt változata (csak olasz nyelven érhető el) a következő internetcímen tekinthető meg: https://ec.europa.eu/competition/antitrust/cases1/202244/AT_40127_8594806_3044_5.pdf.
4      A[z EUMSZ 101. és az EUMSZ 102. cikkben] meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.).
5      HL 2006. C 210., 2. o.
6      Konkrétabban, e két megállapodás a következőkről szólt: az eladási árak rögzítése, valamint az árpolitika és az árstruktúra összehangolása; a mennyiségi kvóták és a piaci részesedések elosztása; az ügyfelek és a piacok felosztása; a kiskereskedőknek és/vagy az étkeztetési ágazat ügyfeleinek benyújtandó pályázatok és árajánlatok összehangolása; az egyéb értékesítési feltételek és árengedmények összehangolása, beleértve a marketingstratégiát és a promóciós politikát; valamint érzékeny kereskedelmi információk közlése és cseréje (lásd a megtámadott ítélet 8. pontját).
7      A bírság összegének meghatározását illetően lásd a vitatott határozat 577–683. pontját, amelyekre a Törvényszék a megtámadott ítélet 17–23. pontjában hivatkozik. E bírságot az alábbiak szerint határozták meg: a Bizottság mindenekelőtt megállapította, hogy az előző pontban említett jogsértéssel érintett feldolgozott zöldségek eladási értéke körülbelül 40 millió eurót tett ki. Ezt követően e jogsértés súlyának figyelembevételével a Bizottság 18%‑os mértéket alkalmazott erre az összegre, majd az így kapott összeg alapján több, a jogsértés időtartamához és az elrettentési célhoz kapcsolódó kiigazítást végzett, ami a bírság hozzávetőleg 102 millió eurós „alapösszegét” eredményezte. Ez utóbbi összeget ezt követően bizonyos enyhítő körülmények címén 81 millió euróra csökkentették. Ugyanakkor a Bizottság – megállapítva, hogy még ha csökkentett is, az említett összeg meghaladta a bírság jogszabályi felső határát, amelyet az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdése második albekezdésének megfelelően az érintett szervezet utolsó konszolidált teljes forgalmának (azaz körülbelül 797 millió eurónak) 10%‑ában állapítottak meg (azaz körülbelül 80 millió euró) – ismét csökkentette azt annak érdekében, hogy az ne haladja meg e felső határt. Végül a Bizottság az így kapott összegre két további jelentős (egy 50%‑os és egy 49,83%‑os) csökkentést alkalmazott, figyelembe véve egyrészt a Conserve Italia által az engedékenység iránti kérelme keretében tanúsított együttműködést, másrészt pedig azt a megállapítást, hogy csökkentés hiányában a bírság „visszavonhatatlanul veszélybe sodorná” a felperesek „gazdasági életképességét” (a bírságkiszabási iránymutatás 35. pontja alapján).
8      Az első jogalap keretében a felperesek azt rótták fel a Bizottságnak, hogy a bírság összegének felső határát a Conserve Italia csoport által a vitatott határozat időpontját megelőző üzleti évben elért teljes konszolidált forgalom (vagyis körülbelül 800 millió euró) alapján állapította meg az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének második albekezdése alapján, míg a Conserve Italia által ugyanebben az időszakban elért forgalmat kizárólag a vitatott határozatban említett mezőgazdasági termékeket előállító mezőgazdasági üzemek vonatkozásában kellett volna figyelembe vennie e rendelet 23. cikke (2) bekezdésének harmadik albekezdése alapján (azaz körülbelül 57 millió euró összeget). E tekintetben a Bizottság a vitatott határozatban tévesen minősítette a Conserve Italiát „vállalkozásnak”, nem pedig „vállalkozások társulásának”, következésképpen tévesen tagadta meg a vállalkozások társulásaira alkalmazandó, a bírság felső határának meghatározására vonatkozó rendelkezések alkalmazását.
9      A négy részből álló második jogalap keretében a felperesek e rendelkezések alapján vitatták a bírság alapösszegének meghatározását először is az eladások figyelembe vett értékét, másodszor a jogsértés súlyának figyelembevételét, harmadszor a jogsértés időtartamának figyelembevételét, negyedszer pedig az elrettentés címén kiegészítő összeg alkalmazását illetően.
10      Lásd ebben az értelemben: 2024. szeptember 3‑i Illumina és Grail kontra Bizottság ítélet (C‑611/22 P és C‑625/22 P, EU:C:2024:677, 116. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
11      Kiemelés tőlem.
12      Lásd: 2002. február 19‑i Wouters és társai ítélet (C‑309/99, EU:C:2002:98, 59–62. pont); Léger főtanácsnok Wouters és társai ügyre vonatkozó indítványa (C‑309/99, EU:C:2001:390, 61. pont).
13      A Szerződés 85. és 86. cikkének végrehajtásáról szóló első, 1962. február 6‑i tanácsi rendelet (HL 1962. 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.). E rendelet 15. cikkének (2) bekezdése annak előírására szorítkozott, hogy a Bizottság „1000‑től 1000000 elszámolási egységig terjedő vagy annál nagyobb összegű bírságot szabhat ki a vállalkozásokra vagy a vállalkozások társulásaira, de a bírság mértéke nem haladhatja meg a jogsértésben részt vevő egyes vállalkozások megelőző éves üzleti forgalmának 10%‑át”
(kiemelés tőlem).
14      Lásd ebben az értelemben: 1994. február 23‑i CB és Europay kontra Bizottság ítélet (T‑39/92 és T‑40/92, EU:T:1994:20, 136. és 137. pont); 1995. február 21‑i SPO és társai kontra Bizottság ítélet (T‑29/92, EU:T:1995:34, 385. pont); 1998. május 14‑i Finnboard kontra Bizottság ítélet (T‑338/94, EU:T:1998:99, 270. és 282. pont), amelyet fellebbezés alapján helybenhagyott a 2000. november 16‑i Finnboard kontra Bizottság ítélet (C‑298/98 P, a továbbiakban: Finnboard ítélet, EU:C:2000:634).
15      Lásd: Finnboard ítélet (66. pont) (kiemelés tőlem). Lásd még: a Bíróság elnökének 2001. március 23‑i FEG kontra Bizottság végzése (C‑7/01 P(R), EU:C:2001:183, 11. pont).
16      A Szerződés 81. és 82. cikkében meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról, valamint az 1017/68/EGK, a 2988/74/EGK, a 4056/86/EGK és a 3975/87/EGK rendelet módosításáról szóló tanácsi rendeletre irányuló bizottsági javaslat (COM(2000) 582 final) (HL 2000. C 365 E., 284. o.).
17      Lásd az Európai Parlament 2001. június 21‑i jelentését a Szerződés 81. és 82. cikkében meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról, valamint az 1017/68/EGK, a 2988/74/EGK, a 4056/86/EGK és a 3975/87/EGK rendelet módosításáról szóló tanácsi rendeletre irányuló javaslatról – Gazdasági és Monetáris Bizottság (A5‑0229/2001).
18      Lásd ebben az értelemben: 2024. január 18‑i Lietuvos notarų rūmai és társai ítélet (C‑128/21, a továbbiakban: litván közjegyzők ítélet, EU:C:2024:49, 125. pont), amelyben a Bíróság megerősítette, hogy e rendelkezés ezen ítélkezési gyakorlat „kodifikációjának” minősül.
19      2008. december 18‑i Coop de France bétail et viande és társai kontra Bizottság ítélet (C‑101/07 P és C‑110/07 P, a továbbiakban: Coop de France bétail et viande ítélet, EU:C:2008:741).
20      Lásd: Coop de France bétail et viande ítélet (94. és 98. pont); litván közjegyzők ítélet (123–125. pont). Lásd még a Bíróság elnöke 2001. március 23‑i FEG kontra Bizottság végzésének (C‑7/01 P(R), EU:C:2001:183) 11. pontját, amely szerint „[e]z az elemzés azon az elgondoláson alapul, hogy a vállalkozások társulása által a piacra gyakorolt befolyás nem a saját »forgalmától« függ, amely nem tükrözi sem méretét, sem gazdasági erejét, hanem a tagjainak forgalmától, amely jelzi méretét és gazdasági erejét”.
21      Lásd: 2017. január 26‑i Laufen Austria kontra Bizottság ítélet (C‑637/13 P, EU:C:2017:51, 47. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
22      Lásd ebben az értelemben: 1983. június 7‑i Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság ítélet (100/80–103/80, EU:C:1983:158, 119–121. pont).
23      Lásd: 2013. november 26‑i Groupe Gascogne kontra Bizottság ítélet (C‑58/12 P, EU:C:2013:770, 47. és 48. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
24      Lásd a megtámadott ítélet 29–32. pontját, amelyekben a Törvényszék elutasította az első jogalapot, mivel úgy ítélte meg, hogy a Bizottság helyesen állapította meg, hogy a Conserve Italia az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének második albekezdése értelmében vett „vállalkozás”, mivel nem vitatott, hogy a Conserve Italia gazdasági tevékenységet folytat, amelynek keretében termékeket kínál, különösen a feldolgozott zöldségek piacán.
25      Lásd a fellebbezés 28. pontját, amely kimondja, hogy „azon helyes feltételezésből kiindulva, hogy a Conserve Italia a piacon folytatott gazdasági tevékenység miatt vállalkozásnak minősül, a Törvényszék rögtön arra a következtetésre jutott, hogy a felperesek által e vállalkozás sajátos jellemzőinek bizonyítása érdekében előadott valamennyi érvet eleve el kell utasítani, mivel azok egyszerűen hatástalanok” (kiemelés tőlem).
26      Lásd: 2021. március 25‑i Slovak Telekom kontra Bizottság ítélet (C‑165/19 P, EU:C:2021:239, 98. és 99. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Nem engedhető meg, hogy valamely fél fellebbezés keretében először a Bíróság előtt hozzon fel olyan jogalapot, amelyet nem terjesztett a Törvényszék elé, mivel ez azt jelentené, hogy a Törvényszék által elbírált jogvitán túlterjedő jogvitával fordulhatna a fellebbezési eljárásban korlátozott hatáskörrel rendelkező Bírósághoz. Azokat az új jogalapokat tehát, amelyeket nem terjesztettek a Törvényszék elé, a fellebbezés keretében elfogadhatatlannak kell nyilvánítani.
27      Az első fokon benyújtott keresetlevél első jogalapja ugyanis a következő volt: „[a]z első jogalap, amely az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének, továbbá az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdése harmadik albekezdésének, valamint az iránymutatás 33. pontjának azáltal történő megsértésén alapul, hogy ténybeli hibát követtek el és tévesen alkalmazták a jogot, amikor a Conserve Italiát vállalkozásnak, nem pedig vállalkozások társulásának minősítették; továbbá azáltal, hogy a bírság felső határának meghatározása során hibát követtek el” (kiemelés tőlem). Lásd még a Törvényszékhez benyújtott keresetlevél 81. pontját, amely szerint „[a] Bizottság ténybeli hibát követett el és tévesen alkalmazta a jogot, amikor az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének alkalmazása során a Conserve Italiát vállalkozásnak minősítette ahelyett, hogy vállalkozások társulásának minősítette volna”. Lásd még a Törvényszékhez benyújtott keresetlevél 173. pontját, amelyben a felperesek azt állítják, hogy „nem fogadható el az az álláspont, amely szerint a Conserve Italiát a versenyjog, pontosabban a bírság jogszabályi felső határának kiszámítása szempontjából vállalkozásnak kell minősíteni, mivel a nemzeti jog (polgári jog és adójog) és az európai jog alapján éppen ellenkezőleg, a Conserve Italia a mezőgazdasági termelők társulásának eszköze, amely a tagok érdekében és kizárólag azok javára folytat tevékenységet, amelynek ellenőrzését a tagoknak kell biztosítaniuk”.
28      A Conserve Italia abból az előfeltevésből indul ki, hogy „az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése két különböző számítási módszert ír elő aszerint, hogy a versenyjogi jogsértést valamely vállalkozás követte el (második albekezdés), vagy azt »vállalkozások társulása« követte el (harmadik albekezdés)” (lásd ezzel kapcsolatban a Törvényszékhez benyújtott kereset 86. pontját). Márpedig e rendelkezések ilyen értelmezése nem veszi figyelembe, hogy a második albekezdés kifejezetten a „vállalkozások társulásaira” is utal.
29      Lásd a Törvényszék elé terjesztett válasz 58. pontját, amely szerint „[a] Conserve Italia »vállalkozás« és »vállalkozások társulása« tekintetében fennálló kettőssége kapcsán a Bizottság előnyben részesítette a két minősítés közül az elsőt, és indokolatlanul mellőzte a másodikat”.
30      A Törvényszékhez benyújtott válasz 16. pontjában ugyanis a felperesek arra hivatkoztak, hogy „tekintettel arra, hogy a Conserve Italia (látszólag vitathatatlanul) »vállalkozások társulásának« minősült, a Bizottságnak meg kellett volna állapítania, hogy az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének második albekezdésében leírt eset vagy 23. cikke (2) bekezdésének harmadik albekezdésében leírt eset közül melyik felel meg leginkább a Conserve Italiához hasonló mezőgazdasági szövetkezet működési mechanizmusainak” (kiemelés tőlem).
31      A felperesek szerint e sajátosságoknak, amelyek megkülönböztetik a Conserve Italiát a tőkeegyesítő társaságoktól vagy az egytermékes szövetkezetektől, arra kellett volna késztetniük a Törvényszéket, hogy az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdése harmadik albekezdésének rendelkezései alapján határozza meg a bírság összegét.
32      Lásd analógia útján: 2020. november 25‑i Bizottság kontra GEA Group ítélet (C‑823/18 P, EU:C:2020:955, 65. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). A szövetkezetek esetében ez a megközelítés mind a Bíróság ítélkezési gyakorlatából (lásd analógia alapján: 2011. szeptember 8‑i Paint Graphos és társai ítélet, C‑78/08–C‑80/08, EU:C:2011:550, 55. pont), mind az uniós jogszabályokból ered (lásd az európai szövetkezet statútumáról (SEC) szóló, 2003. július 22‑i 1435/2003/EK tanácsi rendeletet [HL 2003, L 207., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 280. o.; helyesbítés: HL 2007. L 49., 35. o.], valamint a Bizottságnak a Tanács, az Európai Parlament, az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság és a Régiók Bizottsága részére intézett, az európai szövetkezeti társaságok támogatásáról szóló közleményét, COM(2004) 18 final).
33      Lásd: 2009. április 2‑i France Télécom kontra Bizottság ítélet (C‑202/07 P, EU:C:2009:214, 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
34      Lásd: 2023. december 21‑i United Parcel Service kontra Bizottság ítélet (C‑297/22 P, EU:C:2023:1027, 47. pont). Lásd még ebben az értelemben: 2021. szeptember 2‑i Ja zum Nürburgring kontra Bizottság ítélet (C‑647/19 P, EU:C:2021:666, 36. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
35      Lásd: 2024. október 4‑i Ferriere Nord kontra Bizottság ítélet (C‑31/23 P, EU:C:2024:851, 172. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
36      Lásd: 2023. december 21‑i European Superleague Company ítélet (C‑333/21, EU:C:2023:1011, 112. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
37      A megtámadott ítélet 34. és 35. pontjában ugyanis a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy az állandó ítélkezési gyakorlatra tekintettel a Bizottság a vitatott határozat (647) preambulumbekezdésében helyesen állapította meg, hogy még ha a Conserve Italia az EUMSZ 101. cikk értelmében vett „vállalkozások társulásának” is tekinthető, mivel tagjai vállalkozások vagy vállalkozások társulásai, e körülmény nem befolyásolja a „vállalkozásnak” való minősítését.
38      Lásd a jelen indítvány 29–32. pontját.
39      Lásd a Törvényszékhez benyújtott keresetlevelet (99–167. pont, a „Conserve Italia vállalkozások társulása” cím alatt).
40      Lásd a Törvényszékhez benyújtott keresetlevelet (84., 99. és 100. pont).
41      Lásd a Törvényszékhez benyújtott keresetlevelet (99. pont).
42      Lásd a Törvényszékhez benyújtott keresetlevelet (112–121. pont).
43      Lásd a Törvényszékhez benyújtott keresetlevelet (122–126. pont).
44      Lásd a Törvényszékhez benyújtott keresetlevelet (127–132. és 133–135. pont).
45      Lásd a Törvényszékhez benyújtott keresetlevelet (136–147. pont).
46      Lásd a Törvényszékhez benyújtott keresetlevelet (148–167. pont).
47      Vagyis a gyümölcs‑ és zöldségpiac közös szervezéséről szóló, 1996. október 28‑i 2200/96/EK tanácsi rendelet (HL 1996. L 297., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 20. kötet, 55. o.), a mezőgazdasági piacok közös szervezésének létrehozásáról, valamint egyes mezőgazdasági termékekre vonatkozó egyedi rendelkezésekről szóló, 2007. október 22‑i 1234/2007/EK tanácsi rendelet (az egységes közös piacszervezésről szóló rendelet) (HL 2007. L 299., 1. o.; helyesbítések: HL 2013. L 97., 4. o.; HL 2010. L 63., 30. o.), amelyet a mezőgazdasági termékpiacok közös szervezésének létrehozásáról és a 922/72/EGK, a 234/79/EK, az 1037/2001/EK és az 1234/2007/EK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2013. december 17‑i 1308/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet hatályon kívül helyezett (HL 2013. L 347., 671. o.; helyesbítések: HL 2017. L 262., 16. o.; HL 2016. L 130., 9. o.; HL 2014. L 232., 25. o.; HL 2014. L 189., 261. o.), valamint az 1435/2003 rendelet.
48      Lásd a Törvényszékhez benyújtott keresetlevelet (168–173. pont).
49      Ezek a pontok e tekintetben az 1995. november 16‑i Fédération française des sociétés d’assurance és társai ítéletre (C‑244/94, EU:C:1995:392, 20. pont), valamint az 1992. július 2‑i Dansk Pelsdyravlerforening kontra Bizottság ítéletre (T‑61/89, EU:T:1992:79, 52. pont) hivatkoznak.
50      Lásd ebben az értelemben: 1995. november 16‑i Fédération française des sociétés d’assurance és társai ítélet (C‑244/94, EU:C:1995:392, 21. pont).
51      A Törvényszék e tekintetben arra a tényre támaszkodott, hogy a felperesek hangsúlyozták egyrészt a mezőgazdasági üzemek és a Conserve Italia integrációjának hiányát, másrészt pedig a mezőgazdasági üzemeknek a Conserve Italia belső szerkezetében betöltött vezető és központi szerepét.
52      A Törvényszék ugyanis megállapította, hogy számos tényező ellentmond a felperesek azon érvének, amely szerint a Conserve Italia nem rendelkezik önállósággal, és a mezőgazdasági üzemek egyszerű eszköze. Egyrészt, a Törvényszék megjegyezte, hogy nem vitatott, hogy a Conserve Italia – a 34 szövetkezeti tagjának mintegy 14 000 tagját kitevő – mezőgazdasági üzemek által számára szállított friss gyümölcsöt és zöldséget saját tulajdonú és általa üzemeltetett gyárban dolgozza fel, és a Conserve Italia a feldolgozott termékeket ügyfeleinek értékesíti (a megtámadott ítélet 43. pontja). Másrészt a Conserve Italia által 2018. október 26‑án elfogadott, a Conserve Italia és tagjai közötti kapcsolatot szabályozó kertészeti szabályzatból kitűnik, hogy a Conserve Italia, nem pedig a mezőgazdasági üzemek határozzák meg az érintett vállalkozás kereskedelmi stratégiáját a feldolgozott zöldségek piacán. E kertészeti szabályzat 1. cikke ugyanis előírja, hogy a Conserve Italia igazgatótanácsa meghatározza a szükséges értékesítési programokat, mennyiségeket és nyersanyagtípusokat. Az említett szabályzat 6. cikke arra kötelezi a Conserve Italia tagjait, hogy kizárólag a Conserve Italia által részükre nyújtott vetőmagot használják (a megtámadott ítélet 44. pontja).
53      Ezenkívül, amint arra a Törvényszék a megtámadott ítélet 15. pontjában helyesen emlékeztet, az uniós bíróságok nem helyettesíthetik a szóban forgó jogi aktus kibocsátójának indokolását a saját indokolásukkal (lásd ebben az értelemben: 2018. július 25‑i Orange Polska kontra Bizottság ítélet, C‑123/16 P, EU:C:2018:590, 105. pont).
54      Lásd a jelen indítvány 51. lábjegyzetét.
55      A fellebbezők a fellebbezés keretében csupán azt állítják, hogy a Conserve Italia működésével kapcsolatos előzetes észrevételeik „segítséget nyújthatnak a tényeknek a Törvényszék általi elferdítésének tisztázásában […]”, anélkül, hogy pontosan megjelölnék azokat az elemeket, amelyeket a Törvényszék elferdített, illetve azt, hogy ez az elferdítés hogyan tűnik ki nyilvánvalóan az ügy irataiból (lásd ebben az értelemben: 2024. október 24‑i Bizottság kontra Intel Corporation ítélet, C‑240/22 P, EU:C:2024:915, 228. pont).
56      Lásd: 2010. október 14‑i Deutsche Telekom kontra Bizottság ítélet (C‑280/08 P, EU:C:2010:603, 53. pont).
57      Ez az érvelés ugyanis a Törvényszékhez benyújtott keresetlevélben a „Conserve Italia hasonló struktúrával rendelkezik, mint a mezőgazdasági üzemek azon szervezetei, amelyekre vonatkozóan európai szabályozás van érvényben” cím alatt szerepel, amely a „Conserve Italia vállalkozások társulása” című III.A.4. fejezet egyik alcímét képezi. Ezenkívül e keresetlevél 173. pontjában a felperesek azt állítják, hogy „[n]em fogadható el az az álláspont, amely szerint a Conserve Italiát a versenyjog, pontosabban a bírság jogszabályi felső határának kiszámítása szempontjából vállalkozásnak kell minősíteni, mivel a nemzeti (polgári és adójogi) jog és az európai jog alapján éppen ellenkezőleg, a Conserve Italia a mezőgazdasági termelők társulásának eszköze, amely a tagok érdekében és kizárólag azok javára folytat tevékenységet, amelynek ellenőrzését a tagoknak kell biztosítaniuk” (kiemelés tőlem).
58      Lásd a Törvényszékhez benyújtott válasz 36. és 37. pontját.
59      Lásd különösen az 1308/2013 rendelet (173) preambulumbekezdését és 206. cikkét, amely kimondja, hogy „[a]mennyiben e rendelet másként nem rendelkezik […], az [EUMSZ] 101–106. cikkét, valamint az azok végrehajtására vonatkozó rendelkezéseket kell – e rendelet 207–210a. cikkére is figyelemmel – alkalmazni az [EUMSZ] 101. cikkének (1) bekezdése és 102. cikke szerinti valamennyi olyan megállapodásra, döntésre és összehangolt magatartásra, amely a mezőgazdasági termékek előállításához vagy kereskedelméhez kapcsolódik”.
60      Lásd ebben az értelemben: 2016. június 16‑i SKW Stahl‑Metallurgie és SKW Stahl‑Metallurgie Holding kontra Bizottság ítélet (C‑154/14 P, EU:C:2016:445, 39. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
61      Vagyis a paradicsomot, körtét, őszibarackot, kukoricát, zöldborsót, babot, csicseriborsót, kajszibarackot, almát, zöldbabot, kivit és lencsét termelő 14 000 mezőgazdasági üzem által előállított, feldolgozott termékek értékesítéséből származó forgalom.
62      Vagyis a kizárólag zöldbabot, zöldborsót és kukoricát termelő 350 mezőgazdasági üzem által előállított, feldolgozott termékek piaci értékesítéséből származó forgalom.
63      E tekintetben a fellebbezők emlékeztetnek arra, hogy a Conserve Italia által a mezőgazdasági üzemeknek fizetett összeget úgy határozzák meg, hogy a termékek piaci értékesítéséből származó összes bevételből levonják azokat a költségeket, amelyeket a szövetkezet e termékkategória feldolgozása és forgalmazása során viselt. Ebből következik, hogy a mezőgazdasági üzemek által kiszámlázott összeg jelentősen alacsonyabb, mint a feldolgozott zöldségek értékesítéséért kiszámlázott összeg. Ez így a szövetkezeti formában együttműködő vállalkozásokat indokolatlan előnyhöz juttatná azon vállalkozásokhoz képest, amelyek éppen ellenkezőleg úgy döntenek, hogy maguk dolgozzák fel és forgalmazzák a termékeket. Ezen okból a felperesek úgy ítélték meg, hogy megfelelőbb volt azt kérni, hogy a Conserve Italia forgalmát vegyék figyelembe, feltéve, hogy az a kartell által érintett termékekre korlátozódik. Az átláthatóság elvének megfelelően ezt a forgalmat főszabály szerint úgy kell tekinteni, mint amely a mezőgazdasági üzemeknek tudható be, még akkor is, ha ez a szövetkezeti mechanizmuson keresztül történik.
64      Lásd e tekintetben a jelen indítvány 20–22. pontját.
65      E tekintetben megjegyzem, hogy a Bizottság úgy ítélte meg, hogy e mezőgazdasági üzemek nem a szóban forgó jogsértés által érintett piacon, vagyis a zöldségkonzervek piacán, hanem a nyers zöldségek piacán tevékenykedtek, többek között azáltal, hogy e zöldségeket a Conserve Italia tagjainak minősülő szövetkezetek részére értékesítették (lásd a vitatott határozat (656) preambulumbekezdését).
66      Lásd a Törvényszékhez benyújtott keresetlevél 175–177. pontját, amelyben a felperesek eredetileg azt állították, hogy a harmadik albekezdés alkalmazását pusztán azon tény miatt követelik meg, hogy a Conserve Italia vállalkozások társulása volt, elvonatkoztatva attól a ténytől, hogy a második albekezdés „vállalkozások társulásaira” is vonatkozik.
67      Lásd a jelen indítvány 55. lábjegyzetét.
68      Amit úgy tűnik, hogy maguk a felperesek is elismernek a keresetlevél 48. pontjában: „[a]z a kérelem, hogy a Conserve Italia forgalmát vegyék figyelembe a mezőgazdasági üzemek forgalma helyett (ahogyan azt az 1/2003. sz. rendelet 23. cikke (2) bekezdésének harmadik albekezdése előírja), a szövetkezeti világ sajátosságai figyelembevételének szükségességéből ered
[…]” (kiemelés tőlem).
69      Hangsúlyozom ugyanis, hogy a Törvényszékhez benyújtott keresetlevelük 179. pontjában a felperesek ténylegesen a 2020/2021‑es üzleti évet, vagyis a vitatott határozat elfogadását megelőző évet vették alapul, míg fellebbezésük keretében a jogsértésben való részvétel utolsó évének megfelelő évet, azaz a 2012/2013‑as üzleti évet javasolták referenciaévként.
70      Lásd a vitatott határozat (639) preambulumbekezdését.
71      Lásd a jelen indítvány 7. lábjegyzetét.
72      Nevezetesen többek között a Coop de France bétail et viande ítélet (97. és 98. pont).