Ideiglenes változat
TAMARA ĆAPETA
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2026. március 19.(1)
C‑7/25. sz. [Ramodi] és C‑8/25. sz. [Karkik](i) egyesített ügyek
K (C‑7/25)
P (C‑8/25)
kontra
Minister van Asiel en Migratie
(a rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond [Roermondban eljáró hágai bíróság, Hollandia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„ Előzetes döntéshozatal – Menekültügyi politika – 2011/95/EU irányelv – A nemzetközi védelem iránti kérelem jelentőséggel bíró bizonyítékainak értékelése – A kérelemben szereplő információk hiteles dokumentumokkal vagy egyéb, objektíven ellenőrizhető bizonyítékokkal történő alátámasztásának kötelezettsége – A nemzetközi védelem megadására és visszavonására vonatkozó eljárások – 2013/32/EU irányelv – A 46. cikk (3) bekezdése – A tények és jogi szempontok teljes körű és ex nunc vizsgálata, ideértve a nemzetközi védelem iránti igény értékelését is – A visszaküldés tilalmának elve – A fellebbezést tárgyaló elsőfokú bíróság tudomására hozott, ügyiratokban foglalt információk ”
I.      Bevezetés
1.        A kérdést előterjesztő bíróság, a rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Roermondban eljáró hágai bíróság, Hollandia) előzetes döntéshozatal céljából két kérdést terjesztett a Bíróság elé.
2.        A két kérdés két különálló eljárás keretében merült fel. Az említett eljárásokban a menedékkérők az illetékes közigazgatási szerv által hozott, a nemzetközi védelem iránti kérelmüket megalapozatlanság miatt elutasító határozatok bírósági felülvizsgálatát kérik.
3.        Második kérdésével – amelyre a jelen indítványomban a Bíróság kérésének megfelelően összpontosítok – a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy az uniós jog alapján köteles‑e az ilyen, bírósági felülvizsgálatra irányuló eljárások során szükség esetén hivatalból elvégezni mind a tények, mind a jogi szempontok teljes körű és ex nunc vizsgálatát, a kontradiktórius eljárásban kiegészített vagy pontosított, az ügyiratokban foglalt információk alapján, még akkor is, ha a nemzeti jog e vizsgálatot kizárólag a bírósági felülvizsgálat alapjául szolgáló okiratban kifejezetten meghatározott tényekre és jogi szempontokra korlátozza.
4.        A kérdést előterjesztő bíróság a menekültügyi eljárásokról szóló irányelv(2) 46. cikkének az Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Charta) 4., 18. és 47. cikkével összefüggésben történő értelmezését kéri.
II.    Az alapeljárás tényállása, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
5.        A kérdést előterjesztő bíróság két külön előzetes döntéshozatal iránti kérelmet nyújtott be a Bírósághoz. Noha a két kérelem eltérő tényállások kapcsán merült fel, mindkettő ugyanazokat az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket veti fel. Ezért először ismertetem az egyes ügyek tényállását, majd rátérek az azokból fakadó jogi kérdésekre.
A C‑7/25. sz. ügy
6.        K, az alapeljárás felperese, iraki állampolgár, aki azt állítja, hogy a lakóhelyén egy fegyveres csoport befolyásos és ismert tagja bántalmazta őt és férjét, miután ő és lánya ismételten visszautasították a férfi ajánlatát, aki többször megkérte a lánya kezét. A felperes feljelentést tett ezen eset miatt származási országának egyik bíróságán, azonban állítása szerint a bíróság nem tett semmilyen intézkedést az ügyben. Ő és férje 2022‑ben elhagyták Irakot, míg lányuk továbbra is bujkál az országban.
7.        2022. február 1‑jén a felperes és férje nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújtott be a Holland Királysághoz, azonban a férje halála után a férje nevében folyó eljárást lezárták. Nemzetközi védelem iránti kérelmében a felperes az állításaival támasztotta alá menekülésének indokait, és benyújtotta eredeti útlevelét, az iraki bíróságon tett feljelentésének másolatát, valamint egy aktuális orvosi jelentés másolatát. A felperes azzal érvelt továbbá, hogy mivel már özvegy, Irakba való visszatérése szempontjából egyedülálló nőnek kell tekinteni, ezért az alapeljárás alperese, a Minister van Asiel en Migratie (menekültügyi és migrációs miniszter, Hollandia; a továbbiakban: alperes) által létrehozott, az egyedülálló iraki nők esetében alkalmazott különös védelmi rendszer hatálya alá tartozik.(3)
8.        Az alperes megalapozatlanként elutasította a felperes nemzetközi védelem iránti kérelmét azzal az indokkal, hogy a felperesnek a lánya kezét megkérő iraki férfira vonatkozóan tett állításai nem voltak hihetőek. E tekintetben az alperes megállapította, hogy egyrészt a felperes nem támasztotta alá állításait olyan objektív dokumentumokkal, amelyek teljes mértékben alátámasztanák menedékjog iránti igényét, másrészt a felperes nem felel meg a Vreemdelingenwet 2000 (a külföldiekről szóló 2000. évi törvény) 31. cikke 6. bekezdésének c. és d. pontjában foglalt feltételeknek, amelyek megegyeznek a kvalifikációs irányelv 4. cikke (5) bekezdésének c) és d) pontjában foglaltakkal.(4)
9.        Az alperes úgy vélte, hogy bár a felperes személyazonossága, állampolgársága és származása mind hihetőek volt, ezen indokok önmagukban nem elegendőek a nemzetközi védelemnek a felperes számára történő megadásához.
10.      2024. július 15‑i határozatában az alperes megalapozatlanként elutasította a felperes nemzetközi védelem iránti kérelmét. Az említett határozat tartalmazott egy kiutasítási határozatot, amely Irakot jelölte meg célországként, és négyhetes határidőt szabott a Hollandiából való önkéntes távozásra.
11.      2024. július 19‑én a felperes keresetet nyújtott be az említett határozat ellen a kérdést előterjesztő bírósághoz, amelyben többek között előadta, hogy a menedékjog iránti kérelme indokainak hihetőségére vonatkozóan
az alperes által végzett értékelés módja nem egyeztethető össze a kvalifikációs irányelv 4. cikkének (5) bekezdésével.
12.      2024. december 18‑án a kérdést előterjesztő bíróság – a C‑8/25. sz. ügyben az előzetes döntéshozatal iránti kérelem alapjául szolgáló eljárás fellebbezési tárgyalásával együtt – fellebbezési tárgyalást tartott, majd 2025. január 7‑én arról tájékoztatta a felperest, hogy előzetes döntéshozatal iránti kérelemnek a Bírósághoz való benyújtását tartja szükségesnek.
A C‑8/25. sz. ügy
13.      P – az alapeljárás felperese – iraki állampolgár, akit állítólag rajtakaptak egy másik férfival való intim együttléten. Miután feljelentést tettek ellene az iraki hatóságoknál, a felperes attól tart, hogy szexuális irányultsága miatt szabadságvesztés‑büntetésre ítélhetik. A felperes erre hivatkozva tartja indokoltnak a 2023. július 6‑án Hollandiában benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelmét.
14.      Bár az alperes a felperes személyazonosságát, állampolgárságát és származását hihetőnek ítélte – annak ellenére, hogy a felperes nem nyújtott be a személyes adatait alátámasztó dokumentumokat –, nem tartotta ezen információkat elegendőek a nemzetközi védelem felperes számára történő megadásához.
15.      2024. július 5‑i határozatában az alperes megalapozatlanként elutasította a felperes nemzetközi védelem iránti kérelmét, azzal az indokkal, hogy a felperes nem tudott olyan okirati bizonyítékot szolgáltatni, amely megerősítette volna, hogy az iraki hatóságok a szexuális irányultsága miatt vették őrizetbe. E tekintetben az alperes úgy vélte, hogy a felperes nem felel meg a külföldiekről szóló 2000. évi törvény 31. cikkének 6. bekezdésében említett feltételeknek, amelyek megegyeznek a kvalifikációs irányelv 4. cikke (5) bekezdésének c) pontjában foglaltakkal. A P kérelmét elutasító határozat tartalmazott egy kiutasítási határozatot, amely Irakot jelölte meg célországként, és négyhetes határidőt szabott a Hollandiából való önkéntes távozásra.
16.      A felperes a kérdést előterjesztő bírósághoz ezt követően, 2024. július 10‑én benyújtott keresetében többek között előadta, hogy a menedékjog iránti kérelme indokainak hihetőségére vonatkozó értékelés módja nem egyeztethető össze a kvalifikációs irányelv 4. cikkének (5) bekezdésével.
17.      2024. december 18‑án a kérdést előterjesztő bíróság – a C‑7/25. sz. ügyben az előzetes döntéshozatal iránti kérelem alapjául szolgáló eljárás fellebbezési tárgyalásával együtt – fellebbezési tárgyalást tartott, majd 2025. január 7‑én arról tájékoztatta a felperest, hogy előzetes döntéshozatal iránti kérelem Bírósághoz való benyújtását tartja szükségesnek.
18.      Úgy tudom, hogy a kérdést előterjesztő bíróság a közös tárgyaláson olyan további információkról szerzett tudomást, amelyekre egyik keresetben sem hivatkoztak, és amelyeket a nemzetközi védelem iránti kérelmek elbírálása szempontjából relevánsnak ítélt.
A kérdést előterjesztő bíróság előtt felmerült közös kérdések
19.      A kérdést előterjesztő bíróság előtti két ügyben közös jogi kérdések merültek fel.
20.      Az első kérdés arra vonatkozik, hogy az alperes milyen módon vizsgálta és értékelte K és P (együttesen: a felperesek) nemzetközi védelem iránti igényét, valamint, hogy ez az értékelés összhangban állt‑e az uniós joggal és a Bíróság ítélkezési gyakorlatával.
21.      E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a szóban forgó nemzeti jogszabály – pontosabban a külföldiekről szóló 2000. évi törvény 31. cikkének 6. bekezdése – ellentétes az általa végrehajtani hivatott rendelkezéssel, nevezetesen a kvalifikációs irányelv 4. cikkének (5) bekezdésével. A helyzetet tovább súlyosbította a nemzetközi védelem iránti kérelmek elbírálására vonatkozó új politika, amely – amint azt a kérdést előterjesztő bíróság kifejtette – 2024. július 1‑jén lépett hatályba. E politika értelmében a nemzetközi védelem iránti kérelem elbírálása magában foglalja i. a menedékjog iránti kérelem indokainak megállapítását; ii. annak megállapítását, hogy ezen indokok teljes mértékben hiteles és/vagy objektíven ellenőrizhető dokumentumokkal és/vagy objektív forrásokkal alá vannak‑e támasztva; valamint iii. ha nem ez a helyzet, annak megállapítását, hogy a kérelmező megfelel‑e a külföldiekről szóló 2000. évi törvény 31. cikkének 6. bekezdésében meghatározott feltételeknek, amelyek megegyeznek a kvalifikációs irányelv 4. cikke (5) bekezdésének c) pontjában foglaltakkal.
22.      A kérdést előterjesztő bíróság szerint a kvalifikációs irányelv 4. cikke (5) bekezdésének ilyen értelmezése lehetővé teszi az alperes számára, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelmet megalapozatlanként elutasítsa, amennyiben a kérelmező i. nem tudja a menedékjog iránti kérelem indokait teljes mértékben hiteles, objektíven ellenőrizhető dokumentumokkal vagy objektív forrásokkal alátámasztani, és ii. kérelmét nem az első adandó alkalommal nyújtotta be, ha az alperes ezt a késedelmet nem tartja menthetőnek.
23.      A kérdést előterjesztő bíróság azonban úgy véli, hogy a kvalifikációs irányelv 4. cikkének – a menekültügyi eljárásokról szóló irányelv 10. cikke (3) bekezdésének b) pontjával, valamint a Charta 4. és 18. cikkével összefüggésben értelmezett – (5) bekezdése szövegéből egyértelműen kitűnik, hogy az alapeljárás tárgyát képező két ügyhöz hasonló helyzetekben az alperes köteles lenne együttműködni a kérelmezővel a tényállás megállapításában.
24.      A kérdést előterjesztő bíróságnak ezért kétségei vannak azzal kapcsolatban, hogy a vonatkozó uniós jog előírja‑e az eljáró hatóság számára, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelem alapjául szolgáló tények és körülmények értékelése során együtt kell működnie a kérelmezővel, és figyelembe kell vennie az említett kérelem megalapozását szolgáló valamennyi bizonyítékot és szempontot.
25.      A második kérdés az, hogy a nemzeti bíróság hatékony jogorvoslat biztosítására vonatkozó kötelezettsége magában foglalja‑e azt a kötelezettséget is, hogy szükség esetén hivatalból – és a kérelmezővel együttműködve – ellenőrizze, hogy az alperes a nemzetközi védelem iránti kérelem elbírálásakor beszerezte‑e, megvizsgálta‑e és figyelembe vette‑e a bíróság tudomására hozott, kontradiktórius eljárásban kiegészített vagy pontosított, az ügyiratokban foglalt valamennyi információt, amelynek keretében a kvalifikációs irányelv szerinti nemzetközi védelem iránti igény értékelésére szükség esetén hivatalból is sor kerül.
26.      Amint azt a kérdést előterjesztő bíróság kifejtette, a közigazgatási határozat felülvizsgálata Hollandiában az Algemene wet bestuursrecht (közigazgatási jogi törvénykönyv) 8:69. cikke alapján a fellebbezés alapjául szolgáló okokban szereplő kérdésekre korlátozódik.
27.      Emiatt – amint azt a kérdést előterjesztő bíróság kifejtette – az alperes határozatának jogszerűségét illetően a bíróság nem végezhet teljes körű és ex nunc felülvizsgálatot – ideértve annak vizsgálatát, hogy tiszteletben tartották‑e a visszaküldés tilalmának elvét –, mivel nem veheti figyelembe azokat az szempontokat, amelyekre a menedékkérő az elutasító határozat ellen benyújtott fellebbezésében kifejezetten nem hivatkozott.
28.      A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy az olyan nemzeti joggyakorlat, amely alapján a nemzetközi védelem iránti kérelmet elutasító határozatnak valamely igazságügyi hatóság általi felülvizsgálata arra korlátozódik, hogy a határozat érdemi részét kizárólag a kérelmező által a jogorvoslati eljárás során kifejezetten hivatkozott tények és érvek fényében vizsgálja, nehezen összeegyeztethető az uniós jognak a Bíróság által adott értelmezésével, különösen a visszaküldés tilalma elvének abszolút jellegével, valamint a Charta 47. cikke által biztosított – a visszatérési irányelv 13. cikkének (1) és (2) bekezdésében,(5) valamint a menekültügyi eljárásokról szóló irányelv 46. cikkének (1) és (3) bekezdésében konkretizált – hatékony jogorvoslathoz való joggal.
29.      A Bíróság ítélkezési gyakorlatának áttekintését követően(6) a kérdést előterjesztő bíróság arra a következtetésre jutott, hogy a Bíróság még nem foglalkozott ezekkel a kérdésekkel. Konkrétan úgy véli, hogy a Bíróság kifejezetten még nem döntött arról, hogy annak a – szükség esetén hivatalból történő – megvizsgálására irányuló kötelezettség, hogy a visszaküldés tilalmának elvét tiszteletben tartották‑e, vonatkozik‑e azon esetekre is, amikor egy elsőfokú nemzeti bíróságtól a nemzetközi védelem iránti kérelem megalapozatlanság miatti elutasításának megvizsgálását kérik.
30.      A kérdést előterjesztő bíróság továbbá azzal érvel, hogy valamely nemzeti bíróság csak abban az esetben képes teljes mértékben biztosítani a visszaküldés tilalma elvének való megfelelést, ha köteles szükség esetén hivatalból mind a tények, mind a jogi szempontok teljes körű és ex nunc vizsgálatát elvégezni, amelynek keretében a kvalifikációs irányelv szerinti nemzetközi védelem iránti igény értékelésére is sor kerül. Még ha a nemzetközi védelem iránti igény értékelése során világossá válik is, hogy a kérelmező nem jogosult a kvalifikációs irányelv 12. és 17. cikke szerinti nemzetközi védelemre, a hivatalból lefolytatott vizsgálat vezethet olyan megállapításra, hogy a kérelmező származási országába történő kiutasítása ellentétes lenne a visszaküldés tilalmának elvével, és hogy a kiutasítási határozatot nem lehet végrehajtani, vagy – amennyiben már hoztak ilyen kiutasítási határozatot – azt fel kell függeszteni, és a kiutasítást el kell halasztani. Ezzel szemben, ha a nemzeti bíróság nem köteles szükség esetén hivatalból megvizsgálni, hogy tiszteletben tartották‑e a visszaküldés tilalmának elvét – különösen, ha a tudomására hozott, kontradiktórius eljárásban kiegészített vagy pontosított, az ügyben szereplő információk alapján nyilvánvaló az említett elv megsértése –, a bírói jogvédelem nem lenne sem hatékony, sem teljes.
31.      E körülmények között a rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Roermondban eljáró hágai bíróság, Hollandia) úgy határozott, hogy mindkét eljárást felfüggeszti, és a két ügyben előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      Összeegyeztethető‑e az uniós joggal az olyan nemzeti eljárásmód, amelynek keretében úgy alkalmazzák a [kvalifikációs] irányelv 4. cikkének (5) bekezdését, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelem alapjául szolgáló állítások hiteltelennek minősülnek, ha a kérelmező nem tudja ezen állításokat teljes mértékben hiteles és/vagy objektíven ellenőrizhető dokumentumokkal és/vagy objektív forrásokkal alátámasztani, és a kérelmező nem felel meg az ezen (5) bekezdésben említett valamennyi feltételnek, vagy úgy kell‑e értelmezni a [kvalifikációs] irányelv 4. cikkének ezen irányelv 4. cikkének (1)–(4) bekezdésével, a [menekültügyi eljárásokról szóló] irányelv 10. cikke (3) bekezdésének b) pontjával, valamint az Alapjogi Charta 4. és 18. cikkével összefüggésben értelmezett (5) bekezdését, hogy az eljáró hatóságnak a nemzetközi védelem iránti kérelem alapjául szolgáló tények és körülmények értékelése során együtt kell működnie a kérelmezővel, és a védelem iránti igény vizsgálata és értékelése keretében figyelembe kell vennie az említett kérelem megalapozását szolgáló valamennyi bizonyítékot és szempontot, és hogy a kérelmező állításai, amennyiben azokat megfelelően alá tudja támasztani dokumentumokkal vagy egyéb bizonyítékokkal, vagy amennyiben a kérelmező megfelel az említett feltételeknek, nem igényelnek további megerősítést, következésképpen pedig hihetőek?
2)      Úgy kell‑e értelmezni a [menekültügyi eljárásokról szóló] irányelv 46. cikkének az Alapjogi Charta 4., 18. és 47. cikkével összefüggésben értelmezett (3) bekezdését, hogy az a nemzeti elsőfokú bíróság, amelytől a nemzetközi védelem iránti kérelem megalapozatlanság miatti elutasítása jogszerűségének megvizsgálását kérik, köteles szükség esetén hivatalból mind a tények, mind a jogi szempontok teljes körű és ex nunc vizsgálatát elvégezni, amelynek keretében a [kvalifikációs] irányelv szerinti nemzetközi védelem iránti igény értékelésére is sor kerül a bíróság tudomására hozott, kontradiktórius eljárásban kiegészített vagy pontosított, az ügyiratokban foglalt információk alapján?”
32.      A kérdést előterjesztő bíróság arra kérte a Bíróságot, hogy a Bíróság eljárási szabályzatának 54. cikke alapján egyesítse a C‑7/25. és a C‑8/25. sz. ügyeket. E kérelemre válaszul a Bíróság elnöke 2025. február 26‑án az eljárások egyesítésére vonatkozó határozatot hozott.
33.      A kérdést előterjesztő bíróság továbbá azt kérte, hogy a jelen ügyeket az eljárási szabályzat 105. cikkének (1) bekezdése szerinti gyorsított eljárás keretében bírálják el. 2025. március 27‑én a Bíróság elnöke – az előadó bíró és a főtanácsnok meghallgatását követően – elutasította ezt a kérelmet.
34.      A két ügy alapeljárásának a felei, a holland kormány és az Európai Bizottság írásbeli észrevételeket nyújtottak be a Bírósághoz.
35.      A Bíróság az eljárási szabályzata 76. cikkének (2) bekezdése alapján úgy döntött, hogy tárgyalás mellőzésével határoz.
III. Elemzés
36.      A jelen ügyre vonatkozó indítványom a Bíróság kérésére kizárólag az előzetesen előterjesztett második kérdésre összpontosít.
37.      Ezzel a kérdéssel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kíván választ kapni, hogy egy olyan eljárásban, amelyben a nemzetközi védelem iránti kérelmet megalapozatlanság miatt elutasító határozat felülvizsgálatára kérik, az uniós jog – elsősorban a menekültügyi eljárásokról szóló irányelv 46. cikkének az Alapjogi Charta 47. cikkével összefüggésben értelmezett (3) bekezdése – alapján köteles‑e figyelembe venni azokat a jogi szempontokat és tényeket, amelyekről a bíróság tudomására hozott, kontradiktórius eljárásban kiegészített vagy pontosított, az ügyiratokban foglalt információk alapján szerzett tudomást, még akkor is, ha ezen információk közül nem mindegyik képezte részét a felülvizsgálatot eredményező eredeti jogalapnak. Arra is választ vár, hogy ilyen körülmények között a bíróság köteles‑e szükség esetén hivatalból megvizsgálni a kvalifikációs irányelv szerinti nemzetközi védelem iránti igényt, valamint a visszaküldés tilalma elvének esetleges megsértését.
38.      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a közigazgatási jogi törvénykönyv 8:69. cikke és a vonatkozó nemzeti ítélkezési gyakorlat megakadályozza őt abban, hogy ilyen teljes körű és ex nunc vizsgálatot végezzen. A kérdést előterjesztő bíróság magyarázata szerint az említett rendelkezés előírja, hogy a közigazgatási határozatokat a fellebbezés alapjául szolgáló okok figyelembevételével kell felülvizsgálni. A rendelkezés így szól: „1. Az eljáró bíróság a fellebbezés, a benyújtott okiratok, az előzetes vizsgálat és az ügynek a tárgyaláson lefolytatott vizsgálata alapján határoz. 2. A bíróság hivatalból kiegészíti a jogalapokat. 3. A bíróság hivatalból kiegészítheti a tényállást.”(7) A jogszabályhoz tartozó indokolás tovább korlátozza a közigazgatási bíró hatáskörét.(8)
39.      Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés az előterjesztő bíróság azon véleményéből fakad, miszerint a közigazgatási bíró hatáskörét ilyen módon korlátozó nemzeti jogszabály nem áll összhangban az uniós joggal.
40.      Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés két részre osztható, amelyeket külön‑külön fogok elemezni. Először (az A. szakaszban) amellett fogok érvelni, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelmet megalapozatlanság miatt elutasító határozat jogszerűségének vizsgálatakor a nemzeti bíróság az uniós jog értelmében köteles figyelembe venni az eljárás során a tudomására jutott, kontradiktórius eljárásban kiegészített vagy pontosított, az ügyiratokban foglalt valamennyi információt, még akkor is, ha egyes információk nem szerepeltek a kérelmező által hivatkozott, a fellebbezés alapjául szolgáló okok között. A B. szakaszban kifejtem, hogy a nemzeti bíróság a nemzetközi védelem iránti kérelmet megalapozatlanság miatt elutasító határozat jogszerűségének vizsgálata során szükség esetén köteles hivatalból megvizsgálni a kérelmező nemzetközi védelem iránti igényét is.
A.      A bírósági felülvizsgálat terjedelme
41.      Milyen szempontokat kell figyelembe vennie a nemzeti bíróságnak, amikor egy nemzetközi védelem iránti kérelmet elutasító határozat ellen benyújtott fellebbezést vizsgál? Vizsgálata kizárólag a fellebbezésben felvetett kérdésekre korlátozódik, vagy figyelembe kell vennie a tudomására hozott, az ügyiratokban foglalt egyéb információkat is?
42.      A fenti kérdések megválaszolásához a menekültügyi eljárásokról szóló irányelv 46. cikkét a Charta 47. cikkében kodifikált hatékony bírói jogvédelem elvével összefüggésben kell értelmezni.(9)
43.      A menekültügyi eljárásokról szóló irányelv 46. cikke (1) és (3) bekezdésének vonatkozó részei a következőképpen szólnak:
„(1)      A tagállamok biztosítják a kérelmezők részére a bíróság előtti hatékony jogorvoslathoz való jogot az alábbiakkal szemben:
a)      a nemzetközi védelem iránti kérelem ügyében hozott határozat tárgyában, beleértve, ha a határozat:
i.      a menekült jogállás és/vagy kiegészítő védelmi jogállás tekintetében megalapozatlannak ítéli a kérelmet;
[…]
(3)      Az (1) bekezdésnek való megfelelés érdekében a tagállamok biztosítják, hogy a hatékony jogorvoslat mind a tények, mind a jogi szempontok teljes körű és ex nunc megvizsgálását tartalmazza
– ideértve adott esetben a nemzetközi védelem iránti igényeknek [a kvalifikációs] irányelv szerinti vizsgálatát is –, legalább az elsőfokú bíróság előtti fellebbezési [helyesen: jogorvoslati] eljárásokban.”(10)
44.      Véleményem szerint a menekültügyi eljárásokról szóló irányelv 46. cikkének szövege egyértelműen kimondja, hogy először is: annak a kérelmezőnek, akinek menedékjog iránti kérelmét megalapozatlanság miatt elutasították, joga van az ilyen határozat bíróság általi felülvizsgálatához. Másodszor, az említett rendelkezés (3) bekezdése előírja, hogy a felülvizsgálatot végző bíróságnak – a tényállás értékelésére általában jogosult bíróságok esetén legalább első fokon – az egész ügyiratot (azaz a rendelkezésére bocsátott valamennyi érvet és bizonyítékot) meg kell vizsgálnia, nem csak a kérelmező által a fellebbezési értesítésben kifejezetten felhozott körülményeket. Az „ideértve […] a nemzetközi védelem iránti igényeknek [a] […] vizsgálatát is” kifejezés semmilyen más módon nem értelmezhető, mint hogy felhatalmazza a nemzeti bíróságot arra, hogy szükség esetén újból megvizsgálja az ügy érdemi részét, függetlenül attól, hogy a kérelmező az általa benyújtott fellebbezésben kér‑e ilyen felülvizsgálatot. A „mind a tények, mind a jogi szempontok teljes körű […] megvizsgálásá[ra]” való hivatkozás azt jelzi, hogy a bíróságnak figyelembe kell vennie az ügy valamennyi releváns tényét és jogi szempontját, nem csupán azokat, amelyeket a fellebbezési értesítésben a tudomására hoztak. Az „ex nunc [megvizsgálás]” kifejezés azt jelenti, hogy a bíróság figyelembe vehet olyan új jogi érveket és tényeket is, amelyeket a határozathoz vezető közigazgatási eljárás során nem vettek figyelembe.
45.      Ez az értelmezés összhangban áll a Bíróság ítélkezési gyakorlatával. Az  Alheto ítéletben a Bíróság kifejtette, hogy az „ex nunc” kifejezés azt jelenti, hogy a bíróságnak olyan értékelést kell végeznie, amely figyelembe veszi adott esetben a jogorvoslat tárgyát képező határozat elfogadását követően felmerült új elemeket. Az ilyen értékelés lehetővé teszi ugyanis a nemzetközi védelem iránti kérelem kimerítő jellegű megvizsgálását anélkül, hogy szükség lenne az ügy eljáró hatóságnak történő visszaküldésére. A bíróság ekképpen– összhangban a menekültügyi eljárásokról szóló irányelvvel – hatáskörrel rendelkezik azon új elemek figyelembevételét illetően, amelyekkel kapcsolatban az eljáró hatóság nem hozott határozatot. Ezen túlmenően a Bíróság megállapította, hogy a „teljes körű” melléknév megerősíti, hogy a bíróság köteles megvizsgálni mind azon elemeket, amelyeket az eljáró hatóság figyelembe vett vagy vehetett volna, mind azokat, amelyek e hatóság határozatának elfogadását követően merültek fel.(11)
46.      Az eljárás során valóban szükségessé válhat a hivatalos fellebbezés keretein túlmutató tények értékelése. Például a fellebbezés tárgyalása során előfordulhat, hogy új bizonyíték kerül napvilágra, vagy a bíróság tudomást szerez egy olyan bizonyítékról, amelyet az eljáró hatóságnak figyelembe kellett volna vennie, de a nemzetközi védelem kérelmező számára történő megadására vonatkozó döntés során nem vett figyelembe. Ilyen esetekben a fellebbezést tárgyaló nemzeti bíróságnak lehetősége kell, hogy legyen arra, hogy mérlegelési jogkörét gyakorolva eldöntse, hogy a bizonyíték a menedékjog iránti kérelemre vonatkozó határozat felülvizsgálata szempontjából relevánsnak tekinthető‑e.
47.      A menekültügyi eljárásokról szóló irányelv 46. cikke (3) bekezdésének ilyen értelmezése biztosítja, hogy az ügynek az eljáró hatósághoz történő visszaküldése esetén rövid időn belül új határozatot lehessen hozni, és elkerülhető legyen az újbóli, naprakész értékelést igénylő elemek felmerülésének kockázata.(12)
48.      Ez az értelmezés továbbá összhangban áll azzal, hogy amennyiben egy harmadik országbeli állampolgár megfelel a kvalifikációs irányelv II. és III. fejezetében, illetve II. és V. fejezetében meghatározott, a nemzetközi védelem megadására vonatkozó feltételeknek, a tagállamoknak az ezen irányelvben előírt kizáró okokra figyelemmel a kért nemzetközi védelmet el kell ismerniük, mivel e tekintetben nem rendelkeznek mérlegelési jogkörrel.(13)
49.      A két ügy alapeljárásának felperesei, valamint a Bizottság támogatják a menekültügyi eljárásokról szóló irányelv 46. cikke (3) bekezdésének ilyen értelmezését, míg a holland kormány vitatja azt.
50.      A Bíróság Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky ítéletének 93. pontja alapján, amely kimondja, hogy „e harmadik országnak a biztonságos származási országgá nyilvánítása olyan tény, amely az ügyirat részeként jutott a kérdést előterjesztő bíróság tudomására, és amelyet e bíróságnak az említett határozattal szemben benyújtott kereset kapcsán el kell bírálni”,(14) a holland kormány arra a következtetésre jutott, hogy a nemzeti bíróságnak csak a felperes által a fellebbezés során tudomására hozott bizonyítékokat kell vizsgálnia.
51.      Az én értelmezésem szerint a Bíróság az említett ítélet 93. pontjában csupán azt pontosította, hogy a Moldovai Köztársaságnak a biztonságos származási országgá nyilvánítása egyike volt azon tényeknek, amelyek az illetékes hatóság határozatának felülvizsgálata során a kérdést előterjesztő bíróság tudomására jutottak. Az ítélet 94. pontjában a Bíróság tisztázta, hogy az ilyen tény olyan jogi szempontnak minősül, amelyet a kérdést előterjesztő bíróságnak a menekültügyi eljárásokról szóló irányelv 46. cikkének (3) bekezdésében előírt teljes körű és ex nunc vizsgálat keretében figyelembe kell vennie, még ha az adott ügy alapeljárásának felperese nem is hivatkozott kifejezetten az említett tényre. Következésképpen az említett pontokban a Bíróság – értelmezésem szerint – csupán azt állapította meg, hogy a nemzeti bíróságnak figyelembe kell vennie minden olyan kérdést, amelyet a felperes a tudomására hozott, még akkor is, ha ez az eljárás során történik, és nem a fellebbezésben.
52.      Ezenfelül a holland kormány szerint az, hogy a nemzeti bíróságok kötelesek szükség esetén hivatalból mind a tények, mind a jogi szempontok vizsgálatát elvégezni, elfogadható az őrizettel kapcsolatos ügyekben,(15) mivel ilyen esetekben az uniós jog kifejezetten előírja a közigazgatási hatóság által elrendelt őrizet jogszerűségének bírósági felülvizsgálatát.(16) Ez azonban nem vonatkozik a menedékjog iránti kérelmekkel kapcsolatos eljárásokra, mivel a menekültügyi eljárásokról szóló irányelv nem ír elő kötelező bírósági felülvizsgálatot. A kérelmező tehát dönthet úgy, hogy elfogadja a kérelmét elutasító határozatot, vagy jogorvoslati kérelmet terjeszt elő a határozattal szemben, de mellőz bizonyos jogalapokat, amelyekről úgy véli, hogy nem elegendőek a határozat megtámadásához, és ezért valószínűleg nem vezetnek annak megsemmisítéséhez.
53.      E tekintetben a holland kormánynak véleményem szerint igaza van, amikor azt állítja, hogy a menekültügyi eljárásokról szóló irányelv nem ír elő kötelező bírósági felülvizsgálatot a menedékjogi határozatokra vonatkozóan. Ezért, ha a kérelmező nem terjeszt elő jogorvoslati kérelmet a nemzetközi védelem iránti kérelmét megalapozatlanság miatt elutasító határozattal szemben, a nemzeti bíróság nem köteles felülvizsgálni az eljáró hatóság határozatának jogszerűségét.
54.      Ha azonban a kérelmező jogorvoslati kérelmet nyújt be e határozat ellen, a nemzeti bíróság köteles szükség esetén hivatalból eljárni, és figyelembe venni minden olyan információt, amelyet a tudomására hoztak– függetlenül attól, hogy azokat kontradiktórius eljárásban kiegészítették‑e vagy pontosították‑e –, még akkor is, ha ezekre az információkra a jogorvoslati kérelemben kifejezetten nem hivatkoztak. Ez nem jelenti azt, hogy a bíróságnak hivatalból, aktívan további információkat kellene keresnie az ügyben. Azt azonban jelenti, hogy a bíróság nem hagyhatja figyelmen kívül az ilyen információkat, ha azok az eljárás során a tudomására jutnak. Végül a védelemhez való jog megköveteli, hogy mindkét félnek lehetőséget kell biztosítani arra, hogy kifejtse álláspontját bármely új információ jelentőségére vonatkozóan.
B.      A nemzetközi védelem iránti igény nemzeti bíróság általi, szükség esetén hivatalból történő vizsgálata
55.      Most rátérek a második kérdés második részére, amely annak tisztázására irányul, hogy köteles‑e az a nemzeti elsőfokú bíróság, amelytől a nemzetközi védelem iránti kérelmet megalapozatlanság miatti elutasító határozat jogszerűségének megvizsgálását kérik, szükség esetén hivatalból megvizsgálni a kérelmezőnek a kvalifikációs irányelv szerinti nemzetközi védelem iránti igényét.
56.      Második kérdése indokolásában az előterjesztő bíróság azt is felvetette, hogy az elutasító határozat jogszerűségének vizsgálata során szükséges‑e, hogy a bíróság hivatalból megvizsgálja a visszaküldés tilalmának elvét. A kérdést előterjesztő bíróság nem fejtette ki, miért a nemzetközi védelem iránti igény hivatalból történő értékelésére vonatkozó kérdéssel párhuzamosan vetette fel ezt a kérdést. Mivel azonban a C‑7/25. és a C‑8/25. sz. ügyek alapeljárásának tárgyát képező elutasító határozatok egyaránt tartalmaztak kiutasítási határozatokat is, ez magyarázattal szolgálhat arra, hogy a kérdést előterjesztő bíróság számára miért szükséges annak tisztázása, hogy az uniós jog alapján köteles‑e hivatalból értékelni a visszaküldés tilalma elvének esetleges megsértését, amikor a menedékjog iránti kérelmeket megalapozatlanság miatt elutasító határozatok bírósági felülvizsgálatát végzi.
57.      A nemzetközi védelem iránti igényt a kvalifikációs irányelv II. és III. fejezetében, illetve II. és V. fejezetében meghatározott feltételekre tekintettel kell értékelni, amelyek többek között magukban foglalják a kötelező megvizsgálását annak, hogy a nemzetközi védelmet kérelmező személyre vonatkozóan származási országában komolyan fennáll‑e a halálbüntetés kiszabásának, a kínzás vagy egyéb embertelen, illetve megalázó bánásmód vagy büntetés alkalmazásának kockázata, ami a Charta 4. cikke értelmében tilos.(17)
58.      Ilyen esetben a tagállamoknak tiszteletben kell tartaniuk a visszaküldés tilalmának elvét, amelyet alapjogként garantál a Chartának a Genfi Egyezmény(18) 33. cikkével, valamint a Charta 19. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben értelmezett 18. cikke.(19) Ugyanakkor szem előtt kell tartani, hogy a valamely személy származási országába való kiutasításának tilalmát indokoló kockázat önmagában nem elegendő ahhoz, hogy az adott személynek menedékjogot biztosítsanak.
59.      Azon állítás alátámasztására, hogy a nemzeti bíróságnak hivatalból kell értékelnie a visszaküldés tilalma elvének esetleges megsértését, írásbeli észrevételeikben az alapeljárás felperesei és a Bizottság az Ararat ítéletre hivatkoztak. Az említett ítélet tárgyát egy tartózkodási engedély iránti kérelem elutasításáról szóló olyan határozat jogszerűsége képezte, amelynek elutasítása következményeként életbe lépett egy – korábban, nemzetközi védelem iránti eljárás során hozott – kiutasítási határozat.
60.      A Bíróság ezen ítéletében először is megállapította, hogy a Charta 47. cikkében biztosított és a [visszatérési] irányelv 13. cikkének (1) és (2) bekezdésében konkretizált bírói jogvédelem „nem lenne sem hatékony, sem teljes körű, ha a nemzeti bíróság nem lenne köteles hivatalból megállapítani a visszaküldés tilalma elvének megsértését, amennyiben az iratanyagnak a tudomására hozott, az előtte folyamatban lévő kontradiktórius eljárás során kiegészített vagy megvilágított információi arra utalnak, hogy a kiutasítási határozat az ezen elv által tiltott bánásmódnak az érintett harmadik országbeli állampolgár által a szóban forgó harmadik országba való visszatérése esetén felmerülő kockázatainak elavult értékelésén alapul […]”.(20) Ezen felül a Bíróság megállapította, hogy „a nemzeti bíróság feladatának korlátozása azzal a következménnyel járhat, hogy az ilyen határozatot végrehajtják”, még akkor is, ha a ügyiratokban foglalt bizonyos információk arra utalnak, hogy fennáll annak a veszélye, hogy az érintettet ebben a harmadik országban a Charta 4. cikke által tiltott ilyen bánásmódnak vetik alá.(21)
61.      Ezen felül a Bíróság ugyanazon ítéletének 51. pontjában kifejtette, hogy a nemzeti bíróság azon kötelezettsége, hogy adott esetben hivatalból biztosítsa a visszaküldés tilalma elvének tiszteletben tartását, ugyanúgy fennáll a nemzetközi védelem iránti eljárás keretében, még akkor is, ha az adott ügyben az eljárás tartózkodási engedély iránti kérelemre vonatkozott.
62.      Az Ararat ítélet említett pontjára hivatkozva az alapeljárás felperesei és a Bizottság azzal érveltek, hogy a visszaküldés tilalmának elvét minden esetben és a kiutasítási eljárás valamennyi szakaszában, valamint a nemzetközi védelem iránti kérelem elutasítását felülvizsgáló eljárás valamennyi szakaszában tiszteletben kell tartani. Véleményük szerint a visszaküldés tilalma elvének abszolút jellege megköveteli, hogy a nemzeti bíróság biztosítsa annak betartását, anélkül, hogy a felperes fellebbezésében kifejezetten előterjesztett tények és érvek vizsgálatára korlátozódna.
63.      A holland kormány nem ért teljesen egyet ezzel az állásponttal. Ehelyett azzal érvel, hogy komoly és bizonyított indokoknak kell fennállniuk ahhoz, hogy feltételezhető legyen: a nemzetközi védelmet kérelmező személyt valósan fenyegeti az a veszély, hogy a Charta 4. cikkében és 19. cikkének (2) bekezdésében tiltott bánásmódnak lesz kitéve a származási országában. Az ilyen veszély valószínűségének nyilvánvalónak kell lennie a bíróság tudomására hozott, kontradiktórius eljárásban kiegészített vagy pontosított információk alapján. Ezért ilyen vizsgálat csak akkor kötelező, ha egyértelmű tényezők utalnak arra, hogy az érintett személyt a Charta 4. cikkében kifejezetten tiltott bánásmódnak vethetik alá az adott harmadik országban.
64.      Véleményem szerint az Ararat ítéletben semmi sem utal arra, hogy a visszaküldés tilalmának elvére vonatkozó vizsgálat hivatalból történő megindításának az lenne a megfelelő küszöbértéke, hogy a bíróság elé terjesztett információk „egyértelműen” utaljanak a Charta 4. cikke által védett jogoknak a származási országba való visszatérés esetén történő esetleges megsértésére. Ezen elv abszolút jellegére tekintettel(22) inkább úgy vélem, hogy a nemzeti bíróságoknak a kiutasítási határozatokkal vagy a nemzetközi védelmet elutasító határozatokkal kapcsolatos jogorvoslati kérelmek elbírálásakor azt kell megvizsgálniuk, hogy már akkor fennáll‑e a visszaküldés tilalma elvének lehetséges megsértése, amikor az eljárás során felmerülő információk felvetik egy lehetséges jogsértés kérdését.
65.      Hozzáteszem továbbá, hogy az Emberi Jogok Európai Bírósága (EJEB) az Emberi Jogok Európai Egyezményének 3. cikkét értelmezve szintén megállapította, hogy a nemzeti bíróságoknak „az [eléjük] terjesztett teljes anyag vagy szükség esetén hivatalból  beszerzett anyagok fényében” kell vizsgálniuk a kínzásnak vagy embertelen, illetve megalázó bánásmódnak vagy büntetésnek való kitettség kockázatát, „különösen akkor, ha a kérelmező [vagy egy beavatkozó harmadik fél] olyan alapos indokokat hoz fel, amelyek kétségbe vonják a válaszadó kormány által hivatkozott információk pontosságát”.(23)
66.      A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy – a visszaküldés tilalmának elvére vonatkozó felülvizsgálaton túl – lehetősége kell, hogy legyen szükség esetén hivatalból vizsgálni a kérelmező nemzetközi védelem iránti igényét.
67.      Mivel a nemzeti bíróságnak a jogorvoslati eljárás során kimerítő és naprakész értékelést kell adnia a kérelmező helyzetére vonatkozóan, ugyanezen okokból szükség esetén hivatalból is vizsgálnia kell – a visszaküldés kockázatain túl – a kérelmező nemzetközi védelem iránti igényét a bíróság tudomására hozott, kontradiktórius eljárásban hivatkozott, az ügyiratokban foglalt információk alapján.
68.      Véleményem szerint – függetlenül attól, ami a menekültügyi eljárásokról szóló irányelv 46. cikkének (3) bekezdése szövegéből eleve egyértelműen kitűnik – a nemzetközi védelem iránti kérelmet megalapozatlanság miatt elutasító határozat ellen benyújtott jogorvoslati kérelmet elbíráló nemzeti bíróságnak rendelkeznie kell ilyen hatáskörrel annak érdekében, hogy a kérelmező szempontjából releváns valamennyi körülményt megvizsgálhassa.
69.      A menekültügyi eljárásokról szóló irányelv 46. cikke (3) bekezdésének fenti értelmezését a hatékony bírói jogvédelemnek a Charta 47. cikkében rögzített elve követeli meg. A nemzetközi védelem iránti igény teljes körű vizsgálata lehetővé teszi a vizsgálatot végző bíróság számára, hogy olyan körülményeket is figyelembe vegyen, amelyek – amennyiben az eljáró hatóság figyelembe vette volna őket – a nemzetközi védelem kérelmező számára történő megadásához vezettek volna.
70.      A fenti okok miatt azt javaslom, hogy a Bíróság a kérdést előterjesztő bíróság második kérdésére azt a választ adja, hogy az alkalmazandó uniós jogot úgy kell értelmezni, hogy az alapján az a nemzeti elsőfokú bíróság, amelytől a nemzetközi védelem iránti kérelem megalapozatlanság miatti elutasítása jogszerűségének megvizsgálását kérik, köteles szükség esetén hivatalból mind a tények, mind a jogi szempontok teljes körű és ex nunc vizsgálatát elvégezni, a bíróság tudomására hozott, kontradiktórius eljárásban kiegészített vagy pontosított, az ügyiratokban foglalt információk alapján, függetlenül attól, hogy ezen információk mindegyike szerepelt‑e a bírósági felülvizsgálat kezdeményezésére irányuló jogorvoslati kérelem jogalapjai között. Az ilyen, hivatalból történő vizsgálat keretében mind a kvalifikációs irányelv szerinti nemzetközi védelem iránti igényt, mind a visszaküldés tilalma elvének tiszteletben tartását értékelni kell.
71.      Milyen következményekkel jár ez az értelmezés a kérdést előterjesztő bíróság számára?
72.      Az Alheto ítéletben a Bíróság tisztázta, hogy a tagállamok kötelesek a menekültügyi eljárásokról szóló irányelv 46. cikkének (3) bekezdése értelmében a nemzeti jogszabályaikat úgy kialakítani, hogy a jogorvoslatok elbírálása tartalmazza valamennyi olyan ténybeli és jogi tényező bíróság általi vizsgálatát, amelyek lehetővé teszik számára az adott ügy naprakész értékelését.(24)
73.      Következésképpen, ha a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy nemzeti joga megakadályozza őt abban, hogy figyelembe vegyen olyan ténybeli és jogi szempontokat, amelyeket a bírósági eljárás során hoztak a tudomására, de nem szerepeltek a fellebbezési értesítésben, vagy megakadályozza őt abban, hogy hivatalból értékelje a kérelmező nemzetközi védelem iránti igényét, illetve hogy megvizsgálja, indokolt‑e a visszaküldés tilalma elvének alkalmazása, akkor az uniós joggal összhangban kell értelmeznie a nemzeti jogot, különösen a közigazgatási jogi törvénykönyv 8:69. cikkét. Ha ilyen értelmezés nem lehetséges,(25) a kérdést előterjesztő bíróságnak mellőznie kell az említett nemzeti jogszabályi rendelkezéseket.(26)
IV.    Végkövetkeztetés
74.      A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Roermondban eljáró hágai bíróság, Hollandia) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésre a következő választ adja:
A nemzetközi védelem megadására és visszavonására vonatkozó közös eljárásokról szóló, 2013. június 26‑i 2013/32/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv 46. cikkének az Európai Unió Alapjogi Chartájának 4., 18. és 47. cikkével összefüggésben értelmezett (3) bekezdését
úgy kell értelmezni, hogy az alapján az a nemzeti elsőfokú bíróság, amelytől a nemzetközi védelem iránti kérelem megalapozatlanság miatti elutasítása jogszerűségének megvizsgálását kérik, köteles szükség esetén hivatalból mind a tények, mind a jogi szempontok teljes körű és ex nunc vizsgálatát elvégezni, a bíróság tudomására hozott, kontradiktórius eljárásban kiegészített vagy pontosított, az ügyiratokban foglalt információk alapján, függetlenül attól, hogy ezen információk mindegyike szerepelt‑e a bírósági felülvizsgálat kezdeményezésére irányuló jogorvoslati kérelem jogalapjai között. Az ilyen, hivatalból történő vizsgálat keretében mind az alkalmazandó uniós jog szerinti nemzetközi védelem iránti igényt, mind a visszaküldés tilalma elvének tiszteletben tartását értékelni kell.
1      Eredeti nyelv: angol.
i      A jelen ügyek neve fiktív. E nevek nem egyeznek az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.
2      A nemzetközi védelem megadására és visszavonására vonatkozó közös eljárásokról szóló, 2013. június 26‑i 2013/32/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2013. L 180., 60. o.; helyesbítés: HL 2016. L 198., 50. o.) (a továbbiakban: a menekültügyi eljárásokról szóló irányelv).
3      A kérdést előterjesztő bíróság szerint ezt a rendszert a 2024. június 13‑i besluit van de Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid, nummer WBV 2024/12, houdende wijziging van de Vreemdelingencirculaire 2000 (a külföldiekről szóló 2000. évi körlevelet módosító, WBV 2024/12. sz. biztonsági és igazságügyi államtitkári határozat) 16.3.2.1. pontja hozta létre. Az említett határozat 2024. július 1‑jén lépett hatályba. Az alperes elkészítette továbbá a Werkinstructie WI 2024/6 Geloofwaardigheidsbeoordeling (asiel) (WI 2024/6. sz. munkautasítás – A hihetőség értékelése [menekültügy]) című dokumentumot, amely az említett politika végrehajtására vonatkozóan tartalmaz utasításokat.
4      A harmadik országbeli állampolgárok és hontalan személyek nemzetközi védelemre jogosultként való elismerésére, az egységes menekült‑ vagy kiegészítő védelmet biztosító jogállásra, valamint a nyújtott védelem tartalmára vonatkozó szabályokról szóló, 2011. december 13‑i 2011/95/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2011. L 337., 9. o.; helyesbítések: HL 2017. L 167., 58. o.; HL 2019. L 19., 20. o.) (a továbbiakban: a kvalifikációs irányelv).
5      A harmadik országok illegálisan tartózkodó állampolgárainak visszatérésével kapcsolatban a tagállamokban használt közös normákról és eljárásokról szóló, 2008. december 16‑i 2008/115/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2008. L 348., 98. o.) (a továbbiakban: a visszatérési irányelv).
6      A kérdést előterjesztő bíróság emlékeztet a 2018. július 25‑i Alheto ítéletre (C‑585/16, a továbbiakban: Alheto ítélet, EU:C:2018:584, 105., 106., 109–116. és 118. pont); a 2018. október 4‑i Fathi ítéletre (C‑56/17, EU:C:2018:803, 60. pont); a 2024. október 4‑i Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky ítéletre (C‑406/22, a továbbiakban: Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky ítélet, EU:C:2024:841, 87–91., 93., 94., 97. és 98. pont); valamint a 2024. október 17‑i, Ararat ítéletre (C‑156/23, a továbbiakban Ararat‑ítélet, EU:C:2024:892, 45. és 46. pont, valamint 49–51. pont).
7      [Fordítói megjegyzés: a jelen indítvány magyar nyelvi változata szempontjából irreleváns lábjegyzet].
8      Lásd a közigazgatási jogi törvénykönyv indokolását: Tweede Kamer, vergaderjaar 1991–1992, 22 495, nr. 3 (alsóház), amely szerint: „A bíróság által elbírálandó jogvita terjedelmét illetően megjegyezzük, hogy ezt elvileg a benyújtott fellebbezés terjedelme határozza meg. […] Tekintettel a közigazgatási eljárás elsődleges funkciójára, nevezetesen a jogvédelem biztosítására, a bíróságnak nincs oka túlterjeszkedni a kérelem terjedelmén. Ezen túlmenően a határozatban érintettek jogbiztonsága szempontjából nem lenne kívánatos, ha a bíróság túlterjeszkedhetne az előtte folyamatban lévő jogvita terjedelmén. A fentiekből következik, hogy első fokon a bíróságnak figyelmen kívül kell hagynia a határozat nem vitatott részeit. Meg kell azonban jegyezni, hogy a bíróság nem támaszkodhat kizárólag a fellebbezési értesítésben foglalt érvekre. Az, hogy bizonyos állítások nem szerepelnek a fellebbezési értesítésben, nem feltétlenül jelenti azt, hogy a fellebbező szándékosan döntött úgy, hogy bizonyos hibákra nem hivatkozik, és ezért el kívánja fogadni azokat. […] A Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering (polgári perrendtartás) 48. cikkének második bekezdése előírja, hogy a bíróság hivatalból  kiegészíti a jogalapokat. A harmadik bekezdés előírja, hogy a bíróság hivatalból  kiegészítheti a tényállást. Ez utóbbi jelentőségét főként az adja, hogy – a polgári eljárásoktól eltérően – a bíróság főszabály szerint nem köteles elfogadni a felek által előterjesztett tényeket. A bíróság további kérdéseket tehet fel. A ténybeli jogalapok kiegészítésére vonatkozó hatáskör nem terjed odáig, hogy lehetővé tenné a bíróság számára, hogy a határozatát olyan tényekre alapítva hozza meg, amelyekről a felek az eljárás során nem tudtak nyilatkozni. Ez a hatáskör ezért nem érinti az első bekezdésben foglalt szabályt. Ha az ítélet szempontjából nagy jelentőséggel bíró tényekre az ülésteremben derül fény először, a bíróság akkor jár el megfelelően, ha újból megindítja a vizsgálatot, és lehetőséget biztosít a feleknek arra, hogy e tényekről nyilatkozhassanak” [Fordítói megjegyzés: a jelen indítvány magyar nyelvi változata szempontjából irreleváns kiegészítő információ].
9      Lásd: 2026. február 5‑i Predsedatel na Darzhavna agentsia za bezhantsite ítélete (C‑718/24, EU:C:2026:68, 73. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
10      Ezen felül a menekültügyi eljárásokról szóló irányelv (50) preambulumbekezdése kimondja, hogy a hatékony jogorvoslathoz való jog az uniós jog egyik azon alapelvét tükrözi, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelmekkel kapcsolatos határozatok többek között a bíróság előtti hatékony jogorvoslat tárgyát képezik.
11      Alheto ítélet, 111–113. pont. A Bíróság megismételte az említett értelmezést a 2019. július 29‑i Torubarov ítéletében (C‑556/17, a továbbiakban: Torubarov ítélet, EU:C:2019:626, 55. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
12      Alheto ítélet, 147. pont.
13      Torubarov ítélet, 50. pont.
14      Kiemelés tőlem.
15      A holland kormány hivatkozik a 2022. november 8‑i Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Az őrizet hivatalból való vizsgálata) ítéletre (C‑704/20 és C‑39/21, EU:C:2022:858, 72., 77., 82., 83., 87. és 88. pont).
16      Lásd a visszatérési irányelv 15. cikkének (2) bekezdését és a nemzetközi védelmet kérelmezők befogadására vonatkozó szabályok megállapításáról szóló, 2013. június 26‑i 2013/33/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2013. L 180., 96. o.) 9. cikkének (3) bekezdését.
17      Amint azt a Bíróság a 2026. január 29‑i Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid ítéletében (C‑431/24, EU:C:2026:53, 31. és 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat) megerősítette.
18      A menekültek helyzetére vonatkozó, 1967. január 31‑én New Yorkban aláírt, 1967. október 4‑én hatályba lépett jegyzőkönyvvel (Recueil des traités des Nations unies, 606. kötet, 267. o.) kiegészített, a menekültek helyzetére vonatkozó, Genfben, 1951. július 28‑án aláírt egyezmény (Recueil des traités des Nations unies [1954], 189. kötet, 150. o., 2545. sz.; kihirdette: az 1989. évi 15. tvr.), amely
1954. április 22‑én lépett hatályba (a továbbiakban: Genfi Egyezmény).
19      Amint azt a Bíróság a 2023. július 6‑i Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Súlyos bűncselekményt elkövető menekült) ítéletében (C‑663/21, EU:C:2023:540, 36. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat) megerősítette.
20      Ararat ítélet, 50. pont.
21      Uo.
22      Lásd: Ararat ítélet, 36. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
23      Lásd EJEB, 2007. január 11., Salah Sheekh kontra Hollandia  ítélet  (CE:ECHR:2007:0111JUD000194804, 136. pont).
24      Alheto ítélet, 110. pont.
25      Úgy tűnik, hogy a vonatkozó holland jogszabállyal és az értelmező közleménnyel kapcsolatos értelmezésem nem zár ki egy ilyen következetes értelmezést. Erről azonban a nemzeti bíróságnak kell döntenie. Érdemes megemlíteni, hogy a Bíróság kimondta, hogy az állandó nemzeti ítélkezési gyakorlat nem akadályozhatja meg a nemzeti bíróságokat abban, hogy valamely nemzeti jogszabályt az uniós joggal összhangban értelmezzenek. Lásd e tekintetben: 2018. április 17‑i Egenberger ítélet (C‑414/16, EU:C:2018:257, 72. és 73. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
26      Torubarov ítélet, 73. pont.