62024CJ0121
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (hatodik tanács)
2025. december 11. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – A hozzáadottérték–adó (héa) közös rendszere – 2006/112/EK irányelv – 205. cikk – Egyetemleges felelősség – A főkötelezett fizetésképtelensége – A héafizetési kötelezettség fenntartása – Harmadik személy egyetemleges felelőssége a főkötelezett cégnyilvántartásból való törlését követően – A jogbiztonság elve – Az arányosság elve”
A C‑121/24. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Administrativen sad Veliko Tarnovo (Veliko Tarnovó‑i közigazgatási bíróság, Bulgária) a Bírósághoz 2024. február 14‑én érkezett, 2024. február 7‑i határozatával terjesztett elő az
a „Vaniz” EOOD
és
a Direktor na Direktsia„Obzhalvane i danachno‑osiguritelna praktika” – Veliko Tarnovo
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (hatodik tanács),
tagjai: I. Ziemele tanácselnök, A. Kumin és S. Gervasoni (előadó) bírák,
főtanácsnok: J. Kokott,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
a „Vaniz” EOOD képviseletében H. Kostadinov аdvоkаt,
–
a Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danachno‑osiguritelna praktika” – Veliko Tarnovo képviseletében B. M. Nikolov,
–
a bolgár kormány képviseletében S. Ruseva és T. Tsingileva, meghatalmazotti minőségben,
–
a spanyol kormány képviseletében P. Pérez Zapico, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Bizottság képviseletében M. Herold és M. Ilkova, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2025. szeptember 4‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelv (HL 2006. L 347., 1. o.; helyesbítések: HL 2007. L 335., 60. o.; HL 2015. L 323., 31. o.; a továbbiakban: héairányelv) 205. cikkének, valamint az arányosság és a jogbiztonság elvének az értelmezésére irányul.
2
E kérelmet a „Vaniz” EOOD bolgár jog szerinti korlátolt felelősségű társaság és a Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danachno‑osiguritelna praktika” – Veliko Tarnovo (a Veliko Tarnovo városa tekintetében hatáskörrel rendelkező „Jogorvoslati és adó‑, valamint társadalombiztosítási végrehajtási” igazgatóság igazgatója, Bulgária) (a továbbiakban: adóhatóság) között a Vaniz hozzáadottérték‑adó (héa) megfizetése tekintetében fennálló egyetemleges felelősségének megállapítása tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
Az uniós jog
3
A héairányelv (44) preambulumbekezdése így szól:
„A tagállamok elrendelhetik, hogy az adó fizetésére kötelezett személy helyett más személy legyen egyetemlegesen felelős az adó megfizetéséért.”
4
Ezen irányelv 193. cikke előírja:
„A 194–199b. cikkben és a 202. cikkben meghatározott esetek kivételével a HÉA‑t az adóztatandó termékértékesítést vagy szolgáltatást végző adóalany köteles megfizetni.”
5
Az említett irányelv 205. cikke értelmében:
„A 193–200. és a 202., 203. és 204. cikkben említett helyzetekben a tagállamok előírhatják, hogy az adófizetésre kötelezett személytől eltérő személy az adófizetésre kötelezett személlyel egyetemlegesen felelős legyen a HÉA megfizetéséért.”
6
Ugyanezen irányelv 207. cikke a következőképpen rendelkezik:
„A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket annak érdekében, hogy azok a személyek, akik a 194–197. cikknek, valamint a 199. és 204. cikknek megfelelően a nem az érintett tagállam területén letelepedett adóalanyok helyett adófizetésre kötelezett személynek minősülnek, teljesítsék az ebben a szakaszban megállapított fizetési kötelezettségeiket.
A tagállamok megteszik továbbá a szükséges intézkedéseket annak érdekében, hogy azok a személyek, akik a 205. cikknek megfelelően a HÉA megfizetéséért egyetemlegesen felelősnek minősülnek, teljesítsék ezen fizetési kötelezettségeiket.”
A bolgár jog
A DOPK
7
A Danachno‑osiguritelen protsesualen kodeks (az adózás és a társadalombiztosítás rendjéről szóló törvény; a DV 2005. december 29‑i 105. száma) 2006. január 1‑jétől alkalmazandó változata (a továbbiakban: DOPK) 21. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„A 16., 18. és 19. cikkben említett esetekben a harmadik személyek felelősségét adómegállapítási határozat állapítja meg.”
8
E törvény 112. cikke az (1) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
„Az adóellenőrzési eljárás adóellenőrzés elrendeléséről szóló határozat meghozatalával indul.”
9
Az említett törvény 168. cikke a következőképpen rendelkezik:
„A köztartozás megszűnik
[…]
6. a fizetésképtelennek nyilvánított jogi személy vagyonának értékesítéséből származó bevétel felosztását követően, kivéve, ha a köztartozásért harmadik személyek felelnek;
7. a jogi személynek a felszámolási eljárás lezárását követő törlése esetén, kivéve, ha a köztartozásért harmadik személyek felelnek;
[…]”
A ZDDS
10
A Zakon za danak varhu dobavenata stoynost (a hozzáadottérték‑adóról szóló törvény) (a DV 2006. augusztus 4‑i 63. száma) alapügyre alkalmazandó változatának (a továbbiakban: ZDDS) 177. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Az adóköteles termékértékesítés vagy szolgáltatásnyújtás nyilvántartásba vett címzettje felelős egy nyilvántartásba vett más személy által fizetendő és meg nem fizetett adó megfizetéséért, amennyiben gyakorolta a fizetendő, de meg nem fizetett héához közvetlenül vagy közvetetten kapcsolódó előzetesen felszámított héa levonásához való jogát.
(2)   Az (1) bekezdés értelmében vett felelősség akkor áll be, ha a nyilvántartásba vett személy tudta vagy tudnia kellett volna, hogy ezt az adót nem fizetik meg, és ezt az ellenőrző hatóság a [DOPK] 117–120. cikke értelmében bizonyította.
(3)   A (2) bekezdés vonatkozásában akkor tekinthető úgy, hogy a személynek tudnia kellett volna, hogy az adót nem fizetik meg, ha fennállnak a következő együttes feltételek:
1. az (1) bekezdés értelmében vett fizetendő adót az előzetes termékértékesítők vagy szolgáltatásnyújtók egyike sem fizette meg ténylegesen mint egy adózási időszak tekintetében vett eredményt egy olyan adóköteles ügylet jogcímén, amelynek tárgya ugyanaz a termék vagy ugyanaz a szolgáltatás, azonos, módosított vagy átalakított formában;
2. az adóköteles ügylet fiktív, kijátssza a törvényt, vagy ezen ügylet ára jelentősen eltér a piaci ártól.
(4)   Az (1) bekezdés értelmében beállt felelősség a fizetendő adó megfizetésének elmulasztása miatt nem kapcsolódik semmiféle konkrét előny megszerzéséhez.
(5)   A (2) és (3) bekezdésben előírt feltételek között a meg nem fizetett adó megfizetésére köteles adóalany részére korábban teljesítő beszállító szintén felelős az adó megfizetéséért.
(6)   Az (1) és (2) bekezdésben szereplő esetekben a felelősség azon adóalany tekintetében áll be, aki azon termékértékesítés vagy szolgáltatásnyújtás közvetlen címzettje, amely után a fizetendő adót nem fizették meg, és amennyiben az adó behajtása nem lehetséges, a felelősség beállhat az értékesítési lánc minden további címzettje tekintetében is.
(7)   A (6) bekezdés értelemszerűen az ez utóbbiak előtti termékértékesítőkre vagy szolgáltatásnyújtókra is alkalmazható.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
11
2017 júliusában, augusztusában és szeptemberében a Vaniz, amely közúti árufuvarozással foglalkozik, tehergépkocsikat vásárolt, és szállítójárműveket bérelt a „Stars International” EOOD szállítótól, amely 35 számlát állított ki e különböző ügyletekről. Ez utóbbi társaság feltüntette ezeket az ügyleteket a héabevallásaiban, míg a Vaniz az alapügyben szóban forgó szolgáltatások címzettjeként gyakorolta a héalevonásához való jogát. A Stars International által bevallott héát azonban nem fizették meg az államkincstárba, amint azt az adóhatóság egy adóellenőrzés során megállapította.
12
Ezenkívül 2019. július 19‑én fizetésképtelenségi eljárás indult a Stars Internationallal szemben. A 2020. augusztus 4‑i ítélettel ezt az eljárást lezárták, és elrendelték a Stars International cégnyilvántartásból való törlését.
13
2022. január 17‑én az adóhatóság adóellenőrzési eljárást indított a Vanizzal szemben a Stars International által a fent említett 35 számla címén bevallott, de ez utóbbi társaság által az államkincstárba be nem fizetett héa megfizetéséért való egyetemleges felelősségének megállapítása érdekében. Ezen eljárás során e hatóság úgy ítélte meg, hogy a Vaniz tudott vagy tudnia kellett volna arról, hogy a héát nem fizetik meg.
14
Mivel úgy ítélte meg, hogy a Vaniz egyetemlegesen felelős az említett héa megfizetéséért, az adóhatóság 217277,82 bolgár leva (BGN) (hozzávetőleg 111092 euró) összegre vonatkozó adómegállapítási határozatot bocsátott ki vele szemben, 114365,21 BGN (hozzávetőleg 58474 euró) összegű késedelmi kamattal növelve.
15
A Vaniz megtámadta ezen adómegállapító határozatot az Administrativen sad Veliko Tarnovo (Veliko Tarnovó‑i közigazgatási bíróság, Bulgária) előtt, amely a kérdést előterjesztő bíróság. Arra hivatkozik, hogy a Stars Internationalt, az alapügyben szóban forgó héatartozás főadósát törölték a cégjegyzékből, és 2020. augusztus 4. óta, vagyis az e tartozás megfizetéséért való egyetemleges felelősség megállapítására irányuló eljárás 2022. január 17‑i megindítását megelőzően megszűnt jogi személyként létezni, és hogy valamely jogi személy megszűnését követően e személy kötelezettségei megszűntek, így már nem indítható meg a valamely harmadik személy e kötelezettségek tekintetében fennálló egyetemleges felelősségének megállapítására irányuló eljárás.
16
Ezzel szemben az adóhatóság úgy véli, hogy a nemzeti szabályozás értelmében a héatartozás nem szűnik meg az adós halálával vagy megszűnésével, ha vannak az e tartozásért egyetemlegesen felelős harmadik személyek.
17
A kérdést előterjesztő bíróság emlékeztet arra, hogy a 2021. május 20‑iALTI‑ítéletében (C‑4/20, EU:C:2021:397) a Bíróság kimondta, hogy a héairányelv 205. cikkében előírt egyetemleges felelősség alapján a tagállamok az adófizetésre kötelezett személy által meg nem fizetett adó megfizetéséért egyetemlegesen felelős személyre terhelhetik az ezen adóhoz kapcsolódó valamennyi elemet, amennyiben megállapításra kerül, hogy e személy, miközben maga gyakorolta a héa levonásához való jogát, tudott vagy tudnia kellett volna arról, hogy az adófizetésre kötelezett említett személy nem fogja megfizetni a szóban forgó adót.
18
Mindazonáltal e bíróság úgy véli, hogy meg kell határozni az egyetemleges felelősség időbeli korlátait, és különösen pontosítani kell, hogy mely időpontig lehet ilyen felelősséget megállapítani. Az említett bíróság szerint a jelen ügyben figyelembe kell venni azt a tényt, hogy nem az adóalany adótartozásáról, hanem egy harmadik személy tartozásaiért való felelősségről van szó, és hogy az a személy, akitől e tartozások megfizetését kérik, akkor szerez tudomást arról, hogy ilyen felelősséget kell vállalnia, amikor a héa megfizetésére kötelezett személy a jog szerint már nem létezik. Ezért az említett bíróság arra keresi a választ, hogy a Vaniz egyetemleges felelősségének adóhatóság általi megállapítása tiszteletben tartja‑e a héairányelvnek az uniós jog elveivel összefüggésben értelmezett 205. cikkében foglalt rendelkezéseket.
19
E körülmények között az Administrativen sad Veliko Tarnovo (Veliko Tarnovó‑i közigazgatási bíróság, Bulgária) úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Lehetővé teszi‑e a [héairányelv] (44) preambulumbekezdése és 205. cikke és ennek megfelelően a felelősség átláthatóságának és arányosságának elve a héafizetési kötelezettség egyetemleges kötelezettje e minőségének és az egyetemleges felelősség terjedelmének megállapítására irányuló eljárás megindítását, miután a főkötelezett megszűnt jogalanyként létezni?
2)
Ellentétes‑e az említett rendelkezésekkel és elvekkel, ha a kötelezett [cégjegyzékből való,] egyetemes jogutód nélküli törlését követően olyan nyilvántartásba vett követelés áll fenn e személlyel szemben, amelyért utólag egy harmadik személynek kell felelnie?
3)
Megfelel‑e a nemzeti adóhatóságok fent ismertetett közigazgatási gyakorlata a jogbiztonság elve megvalósításának?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az elfogadhatóságról
20
Az adóhatóság szerint az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések elfogadhatatlanok.
21
Egyrészt azt állítja, hogy ellentétben azzal, amit a kérdést előterjesztő bíróság az első kérdésben állít, a Vaniznek a ZDDS 177. cikke alapján a Stars International héatartozásaiért fennálló egyetemleges felelősségének megállapítására irányuló adóellenőrzési eljárás már megindult ez utóbbi társaság megszűnésének időpontjában. Következésképpen az első kérdés nem felel meg az alapeljárás tényállásának, tehát tisztán hipotetikus jellegű.
22
Másrészt nem létezik olyan releváns uniós jogi szabályozás, amely lehetővé tenné a második kérdés megválaszolását.
23
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EUMSZ 267. cikk közvetlen együttműködést hoz létre a Bíróság és a tagállami bíróságok között. Ezen eljárás keretében – amely a nemzeti bíróságok és a Bíróság feladatainak világos szétválasztásán alapul – az ügy tényállásának megítélése a nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik, amelynek feladata, hogy az ügy sajátosságaira figyelemmel megítélje mind az előzetes döntéshozatal szükségességét ítéletének meghozatala szempontjából, mind pedig a Bíróság elé terjesztendő kérdések jelentőségét, míg a Bíróság a nemzeti bíróság által rendelkezésre bocsátott tények alapján kizárólag az uniós jogi rendelkezés értelmezéséről és érvényességéről foglalhat állást (lásd ebben az értelemben az 1978. március 16‑iOehlschläger ítélet, 104/77, EU:C:1978:69, 4. pont; 2024. október 4‑iSchrems [Adatok közzététele a nyilvánosság számára] ítélet, C‑446/21, EU:C:2024:834, 42. pont és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
24
Ennélfogva az első kérdésre az annak alapjául szolgáló, a kérdést előterjesztő bíróság által ismertetett tényállás figyelembevételével kell válaszolni, amelynek helytállóságát e bíróságnak kell vizsgálnia.
25
Ezenkívül a jelen ítélet 22. pontjában említett értékelés az előterjesztett kérdések érdeméhez vizsgálatához tartozik, és nem minősül elfogadhatatlansági oknak.
26
Ebből következik, hogy az adóhatóság által felhozott elfogadhatatlansági kifogásokat el kell utasítani.
Az ügy érdeméről
27
Kérdéseivel, amelyeket célszerű együttesen vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a héairányelv 205. cikkét az arányosság és a jogbiztonság elvével összefüggésben úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely szerint az e cikk értelmében a héa megfizetésére egyetemlegesen kötelezett személy felelőssége megállapítható azt követően, hogy az ezen adó megfizetésére kötelezett személy jogalanyként megszűnt létezni, amennyiben megállapítást nyer, hogy e személy, miközben maga gyakorolta levonási jogát, tudta vagy tudnia kellett volna, hogy ezen adófizetésre kötelezett személy nem fogja megfizetni az adót.
28
Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a héairányelv 205. cikke főszabály szerint lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy a héa hatékony beszedése érdekében olyan intézkedéseket fogadjanak el, amelyek alapján az ezen irányelv 193–200. és 202–204. cikke értelmében szokásosan adófizetésre kötelezett személytől eltérő személy egyetemlegesen kötelezett az említett adó megfizetésére (2021. május 20‑iALTI‑ítélet, C‑4/20, EU:C:2021:397, 29. pont).
29
Mivel azonban a héairányelv 205. cikke nem határozza meg sem azokat a személyeket, akiket a tagállamok egyetemleges kötelezettekként kijelölhetnek, sem pedig azokat a helyzeteket, amelyekben az ilyen kijelölés megtörténhet, a tagállamok feladata az e cikkben előírt egyetemleges felelősség érvényesítése feltételeinek és eljárási szabályainak meghatározása (2021. május 20‑iALTI‑ítélet, C‑4/20, EU:C:2021:397, 31. pont).
30
E hatáskör gyakorlása során a tagállamoknak tiszteletben kell tartaniuk az uniós jogrend részét képező általános jogelveket, amelyek közé tartozik különösen a jogbiztonság és az arányosság elve (2021. május 20‑iALTI‑ítélet, C‑4/20, EU:C:2021:397, 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
31
Ezen ítéletben a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a héairányelvnek az arányosság elvével összefüggésben értelmezett 205. cikkével nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amelynek értelmében az egyetemleges felelősként kijelölt személy e cikk értelmében azon héaösszegen felül, amelyet az ezen adó fizetésére kötelezett személy nem fizetett meg, köteles az ezen összeget terhelő, az adó megfizetésére kötelezett személy által fizetendő késedelmi kamatok megfizetésére is, amennyiben megállapításra kerül, hogy e személy, miközben maga gyakorolta a héa levonásához való jogát, tudott vagy tudnia kellett volna arról, hogy az adófizetésre kötelezett említett személy nem fogja megfizetni a szóban forgó adót (2021. május 20‑iALTI‑ítélet, C‑4/20, EU:C:2021:397, 45. pont és a rendelkező rész). Az említett ítéletben a Bíróság kimondta, hogy az ilyen szabályozás a jogbiztonság elvével is összeegyeztethetőnek tűnik (2021. május 20‑iALTI‑ítélet, C‑4/20, EU:C:2021:397, 43. pont).
32
Először is annak meghatározása érdekében, hogy a héairányelv 205. cikkével ellentétes‑e az olyan nemzeti szabályozás, mint amelyről az alapügyben szó van, e rendelkezés szövegét, szövegkörnyezetét, és annak a szabályozásnak a célkitűzéseit kell figyelembe venni, amelynek az részét képezi (lásd analógia útján: 2024. április 25‑iFinanzamt X [Termékek ingyenes kivonása és juttatása] ítélet, C‑207/23, EU:C:2024:352, 31. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
33
A héairányelv 205. cikkének szövegéből kitűnik, hogy az az adófizetésre kötelezett személytől eltérő személyt terhelő héa megfizetésére vonatkozó egyetemleges kötelezettséget vezet be. Márpedig magának az egyetemleges felelősségnek a jellegéből az következik, hogy minden egyes adós felelős a tartozás teljes összegéért, a hitelező pedig főszabály szerint szabadon dönthet, hogy egy vagy több adóstól követeli e tartozás megfizetését (2017. november 22‑iAebtri ítélet, C‑224/16, EU:C:2017:880, 80. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ebből következik, hogy az egyetemleges adósok egyikének megszűnése nem szünteti meg az egyetemleges adóstársát vagy adóstársait terhelő kötelezettséget.
34
Következésképpen a héaalanynak mint jogalanynak az eltűnése önmagában nem érinti az adóhatóság – az egyetemleges kötelezettség hitelezője – azon lehetőségét, hogy megállapítsa a harmadik személynek a héatartozás megfizetéséért való egyetemleges felelősségét.
35
Ezen értelmezést megerősíti az a szövegkörnyezet, amelybe a héairányelv 205. cikke illeszkedik, és az általa követett cél. Ezen irányelv 193–205. cikkéből ugyanis kitűnik, hogy ezen 205. cikk azon rendelkezések sorába illeszkedik, amelyek a héa megfizetésére kötelezett személynek különböző helyzetek alapján történő azonosítására irányulnak, mivel e rendelkezések célja éppen annak biztosítása, hogy az államkincstár hatékonyan szedje be a héát az adott helyzethez képest legmegfelelőbbnek tekinthető személytől (lásd ebben az értelemben: 2021. május 20‑iALTI‑ítélet, C‑4/20, EU:C:2021:397, 28. pont). Márpedig megfelel e célnak az, hogy előírják valamely harmadik személy héa megfizetéséért való egyetemleges felelősségének megállapítását, különösen olyan helyzetben, amikor az adófizetésre kötelezett személy fizetésképtelen, vagy megszűnt, és ezért nem vagy már nem képes azt megfizetni.
36
Másodszor, az arányosság elvét illetően emlékeztetni kell arra, hogy ezen elvnek megfelelően a tagállamoknak olyan eszközöket kell igénybe venniük, amelyek lehetővé teszik a belső jog által követett cél hatékony elérését, ugyanakkor a legkevésbé sértik a szóban forgó uniós jogszabályok célkitűzéseit és elveit. Ily módon, bár a tagállamok által elfogadott intézkedések jogszerűen irányulnak az államkincstár érdekeinek lehető leghatékonyabb védelmére, nem terjedhetnek túl az e célhoz szükséges mértéken (2021. május 20‑iALTI‑ítélet, C‑4/20, EU:C:2021:397, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
37
Ami a harmadik személy felelőssége azt követő megállapításának szükségességét illeti, hogy a héa megfizetésére kötelezett személy megszűnt, emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság kimondta, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozásban előírthoz hasonló, héával kapcsolatos visszaélés esetén az államkincstárnak lehetősége kell, hogy legyen arra, hogy a hatékonyság érdekében a fizetendő adót és az ahhoz kapcsolódó valamennyi elemet az e visszaélésben részt vevő valamennyi szerződő féltől behajthassa (2021. május 20‑iALTI‑ítélet, C‑4/20, EU:C:2021:397, 44. pont). Márpedig e lehetőség még inkább szükséges abban az esetben, ha az adófizetésre kötelezett személy fizetésképtelenné vált, vagy jogalanyként megszűnt létezni.
38
Ami azt a kérdést illeti, hogy az említett lehetőség nem haladja‑e meg a harmadik személyek héairányelv 205. cikkében előírt egyetemleges felelősségének megállapításához szükséges mértéket, meg kell állapítani, hogy ha az adóhatóságnak csak akkor lenne lehetősége arra, hogy a héával kapcsolatos visszaélésben részt vevő harmadik személyek felelősségét megállapítsa, ha a héa megfizetésére kötelezett személy létezik, az ilyen korlátozás veszélyeztetné e felelősség megállapításának lehetőségét. Ilyen esetben ugyanis, ha az adóhatóság azt állapítja meg, hogy az adófizetésre kötelezett személytől már nem tudja behajtani az héát, mivel az adóalanyként megszűnt létezni, már nem léphet fel e harmadik személyekkel szemben. Ezenkívül a rosszhiszemű adófizetésre kötelezett személy megszervezheti felszámolását, különösen annak érdekében, hogy megakadályozza a héaadósság kialakulásához vezető visszaélésben részt vevő harmadik felek felelősségének érvényesítését. Következésképpen annak lehetősége, hogy megállapítsák harmadik személy felelősségét a héa megfizetéséért, miután az adóalany megszűnt, nem haladja meg a héairányelv 205. cikke hatékony érvényesülésének biztosításához szükséges mértéket.
39
Harmadszor, a jogbiztonság elve megköveteli először is, hogy az uniós jog által szabályozott területeken a tagállamok jogszabályait egyértelműen fogalmazzák meg, lehetővé téve az érintett személyek számára, hogy jogaikat és kötelezettségeiket világosan és pontosan megismerjék, a nemzeti bíróságok számára pedig azt, hogy biztosítsák azok tiszteletben tartását (2015. július 9‑iSalomie és Oltean ítélet, C‑183/14, EU:C:2015:454, 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
40
Jelen esetben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a ZDDS 177. cikke (1) bekezdése értelmében az adóköteles termékértékesítés vagy szolgáltatásnyújtás nyilvántartásba vett címzettje felelős egy nyilvántartásba vett más személy által fizetendő és meg nem fizetett adó megfizetéséért, amennyiben gyakorolta a fizetendő, de meg nem fizetett héához közvetlenül vagy közvetetten kapcsolódó előzetesen felszámított héa levonásához való jogát. A ZDDS 177. cikkének (2) bekezdése pontosítja, hogy az e 177. cikk (1) bekezdése szerinti felelősség akkor áll fenn, ha a nyilvántartásba vett személy tudta vagy tudnia kellett volna, hogy e héát nem fizetik meg, és ezt a felügyeleti hatóság bizonyította. E határozatból az is kitűnik, hogy a DOPK 168. cikkének 7. pontja kifejezetten előírja, hogy „a jogi személynek a felszámolási eljárás lezárását követő törlése esetén” az adóhatóságnak adott esetben lehetősége van arra, hogy megállapítsa harmadik személyek felelősségét az adófizetési kötelezettség megfizetéséért.
41
E körülmények között úgy tűnik, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás lehetővé teszi a termékértékesítés vagy szolgáltatásnyújtás igénybevevője számára, hogy tudatában legyen annak, hogy ha ezen ügylet megvalósulásának időpontjában tudta vagy tudnia kellett volna, hogy az adót nem fizetik meg, és gyakorolta adólevonási jogát, egyetemlegesen felelőssé tehető ezen adó megfizetéséért, és hogy az említett adó megfizetésére kötelezett személynek mint jogalanynak a megszűnése nem mentesíti őt a felelőssége alól.
42
Mivel e lehetőséget a kérdést előterjesztő bíróság tájékoztatása szerint az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás egyértelműen előírja, úgy tűnik, hogy e szabályozás megfelel a jelen ítélet 39. pontjában felidézett követelményeknek.
43
Másodszor a jogbiztonság elve megköveteli, hogy az adófizetésre kötelezett személy helyzete az adó‑ vagy vámhatósággal szembeni jogai és kötelezettségei tekintetében ne legyen meghatározhatatlan ideig vitatható (2015. december 10‑iVeloserviss ítélet, C‑427/14, EU:C:2015:803, 31. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
44
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az elévülési idők rendeltetése általában véve az, hogy biztosítsák a jogbiztonságot (2019. március 5‑iEesti Pagar ítélet, C‑349/17, EU:C:2019:172, 112. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Alkalmazandó uniós jogi rendelkezések hiányában a tagállamok feladata a héakövetelésre vonatkozó szabályok és elévülési idők meghatározása (lásd ebben az értelemben: 2023. július 13‑iNapfény‑Toll ítélet, C‑615/21, EU:C:2023:573, 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
45
Ugyanakkor, jóllehet e szabályok megállapítása és alkalmazása a tagállamok hatáskörébe tartozik, ez utóbbiaknak e hatáskört az uniós jog tiszteletben tartásával kell gyakorolniuk, amely olyan észszerű határidők meghatározását követeli meg, amelyek egyaránt védik az adóalanyt és az érintett közigazgatási szervet (2023. július 13‑iNapfény‑Toll ítélet, C‑615/21, EU:C:2023:573, 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
46
A jelen ügyben, mivel egyrészt nem vitatott a köztartozások nemzeti jogban előírt elévülési idejének észszerű jellege, másrészt pedig az adóhatóság e határidőn belül közölte a héatartozás megfizetéséért egyetemlegesen felelős személlyel azon szándékát, hogy felülvizsgálja adójogi helyzetét, nem tűnik úgy, hogy megsértették a jogbiztonság elvének azon követelményét, hogy e felelős helyzete ne legyen meghatározhatatlan ideig vitatható, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
47
A fentiekre tekintettel az előterjesztett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy a héairányelvnek az arányosság és a jogbiztonság elvével összefüggésben értelmezett 205. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely szerint az e 205. cikk értelmében a héa megfizetésére egyetemlegesen kötelezett személy felelőssége megállapítható azt követően, hogy az ezen adó megfizetésére kötelezett személy jogalanyként megszűnt létezni, amennyiben megállapítást nyer, hogy e személy, miközben maga gyakorolta levonási jogát, tudta vagy tudnia kellett volna, hogy ezen adófizetésre kötelezett személy nem fogja megfizetni az említett adót.
A költségekről
48
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (hatodik tanács) a következőképpen határozott:
A közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelvnek az arányosság és a jogbiztonság elvével összefüggésben értelmezett 205. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely szerint az e 205. cikk értelmében a hozzáadottérték‑adó megfizetésére egyetemlegesen kötelezett személy felelőssége megállapítható azt követően, hogy az ezen adó megfizetésére kötelezett személy jogalanyként megszűnt létezni, amennyiben megállapítást nyer, hogy e személy, miközben maga gyakorolta levonási jogát, tudta vagy tudnia kellett volna, hogy ezen adófizetésre kötelezett személy nem fogja megfizetni az említett adót.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: bolgár.