Ideiglenes változat
NICHOLAS EMILIOU
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2026. április 23.(1)
C‑17/25. sz. ügy
LS,
KV,
RY,
UJ,
TM
kontra
Società Cattolica di Assicurazione SpA;
a Fata Assicurazione Danni SpA,
BZ,
FN,
NA,
ZI,
DR,
a Darag Italia SpA,
EO
részvételével
(a Corte suprema di cassazione [semmítőszék, Olaszország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„ Előzetes döntéshozatal – Gépjármű‑felelősségbiztosítás – 84/5/EGK irányelv – A károsult örökösei által elszenvedett nem vagyoni kár – A biztosító által benyújtott visszkereset – A biztosítási kötvényben szereplő szerződési záradékra vonatkozó semmisségi kifogás – A bíróság arra vonatkozó hatáskörének hiánya, hogy megvizsgálja e záradék érvényességét (érvényesíthetőségét) – A jogerőre emelkedett ítéletnek e záradék érvényességére (érvényesíthetőségére) gyakorolt hatása ”
I.      Bevezetés
1.        A 84/5/EGK második tanácsi irányelv(2) 2. cikkének (1) bekezdése értelmében a tagállamoknak elő kellett írniuk, hogy a biztosítási kötvényekben szereplő bármely törvényi rendelkezés vagy bármely záradék, amely a biztosítási fedezet köréből különösen azokat az eseteket zárja ki, amikor a gépjárművet műszaki állapotára és biztonságosságára vonatkozó műszaki előírásokat megszegve használják vagy vezetik, érvénytelen (vagy inkább érvényesíthetetlen) a közúti balesetek károsultjaival szemben.(3) Ugyanezt a szabályt immár a második irányelvet (és az e területre vonatkozó egyéb irányelveket) felváltó 2009/103/EK irányelv(4) tartalmazza.(5)
2.        Az alapjogvita egy közúti balesetre vonatkozik, amely során egy motorkerékpár és egy másik gépjármű ütközött; a motorkerékpáros és utasa egyaránt életét vesztette. Az utas volt a motorkerékpár tulajdonosa és az e motorkerékpárra vonatkozó biztosítási kötvény jogosultja. Az érintett biztosítótársaság visszkeresetet indított az utas örökösei ellen, és a részükre az utas halála által okozott nem vagyoni kárért kifizetett összeg megtérítését követelte. Követelésének alátámasztására a biztosítótársaság arra hivatkozott, hogy a motorkerékpár műszakilag csak egy személy (a vezető) szállítására volt alkalmas, és hogy a biztosítási kötvény kizárta a felelősséget a személyek jogellenes szállítása esetében (a továbbiakban: kizárási záradék).
3.        Az eljárás több szakaszból állt. A jelenlegi szakaszban, amely (másodszor) a Corte suprema di cassazione (semmítőszék, Olaszország), a kérdést előterjesztő bíróság előtt van folyamatban, az utas örökösei arra hivatkoznak, hogy a kizárási záradék érvénytelen. A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a kizárási záradék (relatív) érvénytelenségére vonatkozó kifogás a nemzeti jog alapján elfogadhatatlan a jogerőhöz kapcsolódó azon joghatások miatt, amelyeket az eljárás korábbi szakaszában hozott, és a biztosító azon jogát megerősítő ítélet váltott ki, hogy e záradék alapján visszkeresetet indítson az utas örökösei ellen, mivel ezt a jogot nem vitatták. A kérdést előterjesztő bíróság azt is megjegyzi, hogy a biztosító visszkereset indításához való jogának ilyen (hallgatólagos) megerősítése ellentétesnek tűnik a második irányelv 2. cikkének (1) bekezdésében foglalt szabállyal (amely a jelen ügyben ratione temporis alkalmazandó).(6) E bíróság tehát arra keresi a választ, hogy az uniós jog megköveteli‑e e kérdés vizsgálatának lehetővé tétele érdekében a jogerő nemzeti joghatásainak feloldását a fent említett rendelkezés tényleges érvényesülésének biztosításához.
4.        E kérdés különösen a Bíróság azon ítélkezési gyakorlatából merít, amely arra kötelezi a nemzeti bíróságokat, hogy a fogyasztói ügyekben hagyják figyelmen kívül a jogerő joghatásait, amennyiben egyszerűen szólva e bíróságok nem vizsgálták a bírósági eljárás korábbi szakaszában a fogyasztói szerződésekben alkalmazott feltételek esetlegesen tisztességtelen jellegét.(7) E kötelezettség az ítélkezési gyakorlat fokozatos alakulásából ered (amely, amint azt a későbbiekben kifejtem, a közelmúltban hozott Soledil ítéletben csúcsosodott ki), és kivételt képez azon szabály alól, amely szerint a jogerős ítéleteknek érintetleneknek kell maradniuk. A jelen ügyben előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések lehetőséget nyújtanak a Bíróság számára arra, hogy első alkalommal tisztázza, alkalmazandó‑e e kötelezettség a gépjármű‑felelősségbiztosításra vonatkozó uniós jogszabályok területén a közúti balesetek károsultjainak védelmére vonatkozó sajátos szempontok alapján, amely védelem e jogszabályok egyik célja.
II.    Jogi háttér
A.      Az uniós jog
5.        A 72/166/EGK irányelv(8) második preambulumbekezdése kimondta, hogy „mivel a kötelező gépjármű‑felelősségbiztosítás ellenőrzése a határokon kizárólag azzal a céllal történik, hogy azon személyek érdekei védve legyenek, akik az ezen gépjármű által okozott balesetből kifolyólag kárt szenvednek; mivel az ilyen jellegű ellenőrzést a határokon a nemzeti előírások e területen fennálló eltérései teszik szükségessé”.
6.        Ezen irányelv harmadik preambulumbekezdése kimondta, hogy „mivel ezek az eltérések alkalmasak arra, hogy akadályozzák a gépjárművek és személyek Közösségen belüli szabad mozgását; mivel ebből következően közvetlen hatást gyakorolnak a közös piac létrehozására és működésére”.
7.        Ugyanezen irányelv ötödik preambulumbekezdése kimondta, hogy „mivel kívánatos, hogy a tagállamok lakosságában egyre inkább tudatosodjon a közös piac valóságtartalma, és ebből a célból további intézkedéseket kell hozni a tagállamok között közlekedő személyek és gépjárművek mozgására vonatkozó szabályozások liberalizálására; […]”.
8.        Ezen irányelv hatodik preambulumbekezdése továbbá kimondta, hogy „mivel az utasok mozgására vonatkozó szabályozások ilyen jellegű lazítása újabb lépést jelent a tagállamok piacainak kölcsönös megnyitása és egy belső piachoz hasonló feltételek megteremtése felé”.
9.        Az első irányelv 3. cikkének (1) bekezdése szerint „minden tagállam időben megteszi a szükséges intézkedéseket, hogy a saját területén nyilvántartásba vett gépjárművek rendelkeznek gépjármű‑felelősségbiztosítással”. A fedezett felelősség [helyesen: helytállási kötelezettség] mértékét és a fedezet feltételeit ezen intézkedések alapján kell meghatározni.”
10.      A második irányelv harmadik és hetedik preambulumbekezdése a következőképpen fogalmaz:
„mivel ugyanakkor továbbra is jelentős eltérések mutatkoznak a különböző tagállamok jogszabályaiban a biztosítással való fedezettség kötelezettségének mértéke tekintetében; mivel ezek az eltérések közvetlen hatást gyakorolnak a közös piac létrehozására és működésére;
[…]
mivel a balesetet elszenvedők érdeke azt kívánja, hogy bizonyos kizárási záradékok csak a biztosító és a balesetben felelős személy közötti viszonyt szabályozzák; […]”
11.      A második irányelv 2. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„Valamennyi tagállam megtesz minden szükséges intézkedést, amely garantálja, hogy bármely törvényi rendelkezést vagy bármely szerződési záradékot, amely a[z első] irányelv 3. cikke (1) bekezdésének megfelelően kiállított biztosítási kötvényben szerepel, és amely kizárja a biztosítás köréből azokat az eseteket, amikor a gépjárművet olyan személy használja vagy vezeti, aki:
–      ezen tevékenységhez nem rendelkezik kifejezett vagy hallgatólagos engedéllyel [helyesen: erre sem kifejezetten, sem hallgatólagosan nem lett felhatalmazva], vagy
–      nem rendelkezik az adott gépjármű vezetésére feljogosító jogosítvánnyal, vagy
–      megszegte az adott gépjármű műszaki állapotára és biztonságosságára vonatkozó, törvény által megszabott műszaki előírásokat,
[az első] irányelv 3. cikke (1) bekezdésének alkalmazásában érvénytelennek tekintsenek olyan harmadik fél kárigényének vonatkozásában, aki balesetet szenvedett el.
Mindazonáltal az első francia bekezdésben említett rendelkezés vagy előírás felhasználható [helyesen: alkalmazható] olyan személyek ellenében, akik saját akaratukból szálltak be a gépjárműbe, amely a kárt vagy a sérülést okozta, amennyiben a biztosító bizonyítani tudja, hogy tudomásuk volt arról, hogy a gépjármű lopott volt.
A tagállamoknak lehetőségük van rá – a saját területükön történő balesetek esetében –, hogy ne alkalmazzák az első albekezdésben szereplő rendelkezést, amennyiben és amilyen mértékben az elszenvedett kárért a kárvallott személy egy szociális biztonsági szervtől kártérítést kaphat.”
12.      A 90/232/EGK harmadik tanácsi irányelv(9) ötödik preambulumbekezdése szerint „mivel egyes tagállamokban hézagok mutatkoznak a kötelező gépjármű felelősségbiztosításban különösen a gépjárművek utasai tekintetében; mivel a potenciális károsultak e különösen sebezhető kategóriájának védelme érdekében e hézagokat meg kell szüntetni”.
13.      A harmadik irányelv tizenharmadik preambulumbekezdése kimondta, hogy „mivel az ilyen jellegű kiegészítés, amely nagyobb mértékű védelmet biztosít a biztosítottaknak és a balesetek károsultjainak, még nagyobb mértékben elősegíti a Közösség belső határainak átlépését és ennélfogva a belső piac megvalósulását és működését; mivel ennek következtében a fogyasztóvédelem magas szintjét kell alapul venni”.
14.      A harmadik irányelv 1. cikkének (1) bekezdése szerint „[a] [második] irányelv 2. cikke (1) bekezdésének második albekezdése sérelme nélkül az [első] irányelv 3. cikkének (1) bekezdésében említett biztosítás a gépjármű vezetője kivételével kiterjed valamennyi utasnak a gépjárműhasználatból eredő személyi sérülésével kapcsolatos felelősségre”.
B.      Az olasz jog
15.      A kérdést előterjesztő bíróság különösen a Codice Civile (polgári törvénykönyv) nemzeti ítélkezési gyakorlat által értelmezett 2059. cikkére hivatkozik, amely a balesetben elhunyt személy közeli hozzátartozói által elszenvedett nem vagyoni kár megtérítésére vonatkozik. A kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy e családtagokat károsultaknak, és így olyan harmadik feleknek kell tekinteni, akik kárt szenvedtek, és akiknek a kártérítési jogát a biztosító által indított visszkereset nem sértheti.
16.      A kérdést előterjesztő bíróság továbbá kifejti, hogy a Codice di procedura civile (polgári perrendtartás; a továbbiakban: CPC) nem teszi lehetővé a polgári eljárásban benyújtott keresetek tetszőleges megváltoztatását. Első fokon a kereset csak szűk keretek között változtatható meg (lásd a CPC 171ter. cikkét vagy az elsőfokú eljárás idején hatályos szabályok tekintetében a CPC 183. cikkét). A fellebbviteli eljárásban új jogalapok nem hozhatók fel (a CPC 345. cikke); ugyanez vonatkozik a jogszerűséggel kapcsolatos felülvizsgálatra is (a CPC 360. cikke).
17.      Ezen túlmenően, amennyiben a fellebbviteli eljárás során hozott ítélet ellen felülvizsgálati kérelmet nyújtanak be, „[a]z előzetes döntéshozatali eljárásban […] a felek nem terjeszthetnek elő más kérelmet, mint amelyet a megtámadott ítélethez vezető eljárásban terjesztettek elő, kivéve, ha az új kérelem szükségessége a felülvizsgálati ítéletből következik” (a CPC 394. cikkének harmadik bekezdés). A fellebbviteli bíróság által vizsgált, de a felülvizsgálati eljárásban nem vitatott kérdések ezért jogerősnek minősülnek (a polgári törvénykönyv 2909. cikke és a CPC 324. cikke). Ezen elvtől csak akkor lehet eltérni, ha az előzetes döntéshozatalra utalással érintett felülvizsgálati eljárás az ítéletnek azt a részét érinti, amely ugyanazon határozat másik részének logikai vagy jogi előfeltétele (a CPC 336. cikkének első bekezdése).
18.      Ezen túlmenően a Bíróság által feltett kérdésre válaszul a kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy a második irányelv 2. cikkének (1) bekezdését a nemzeti szabályozás nem ad hoc jogszabályba ültette át, hanem az ezen irányelvben foglalt valamennyi rendelkezést (a jelen ügy tárgyát nem képező 3. cikk kivételével) a legge 24 dicembre 1969, n. 990, relativa all’assicurazione obbligatoria della responsabilità civile derivante dalla circolazione dei veicoli a motore e dei natanti(a kötelező jármű‑ és gépjármű‑felelősségbiztosításról szóló, 1969. december 24‑i 990. számú törvény) (GURI 1970. január 3‑i 2. száma) (a továbbiakban: 990. sz. törvény) már tartalmazta.
19.      E törvény 18. cikkének második bekezdése különösen azt az elvet rögzítette, hogy a biztosítási fedezetet korlátozó szerződéses kikötéseket nem lehet érvényesíteni a károsult harmadik felekkel szemben (e szabály a kérdést előterjesztő bíróság szerint megfelel a második irányelv 2. cikke (1) bekezdésének). Konkrétabban ez a rendelkezés előírta, hogy „a biztosítási kötvény teljes maximális összege tekintetében a biztosító a vele szemben közvetlenül eljáró károsult féllel szemben nem hivatkozhat a szerződésből eredő kivételekre vagy pedig a biztosítottnak a kár megtérítéséhez való esetleges hozzájárulásáról rendelkező feltételekre. A biztosítónak azonban visszkereseti joga van a biztosítottal szemben annyiban, amennyiben a szerződés alapján jogosult lett volna a biztosítási szolgáltatás megtagadására vagy csökkentésére.”
III. A tényállás, a nemzeti eljárás és a Bíróság elé utalt kérdések
20.      PA 1998. augusztus 30‑án közúti balesetben elhunyt. A közúti baleset akkor történt, amikor PA a tulajdonában lévő, a baleset következtében szintén elhunyt SE által vezetett motorkerékpáron utazott. A motorkerékpárt felelősségbiztosításával a FATA SpA., a későbbi Cattolica Assicurazioni SpA (a továbbiakban: Cattolica) biztosította. PA volt a biztosított.
21.      1999‑ben TM, EO, RY, LS, KV és UJ (a továbbiakban: PA hozzátartozói) a Tribunale di Crotone (crotonei bíróság, Olaszország) előtt eljárást indítottak mindazok, köztük a Cattolica ellen, akik elvileg felelőssé tehetők a balesetért. Az eljárás első fokon a Tribunale di Crotone (crotonei bíróság) 2005. január 24‑i ítéletével fejeződött be, amelyben e bíróság megállapította, hogy SE 80%‑ban felelős a balesetért (a fennmaradó 20%‑ban a felelősséget a másik jármű vezetőjének tudta be).
22.      Míg ez az eljárás folyamatban volt, a Cattolica ugyanazon bíróság előtt eljárást indított PA hozzátartozói ellen, azt állítva, hogy i. a szóban forgó motorkerékpárt műszakilag csak egy személy szállítására alkalmasnak ismerték el; ii. az e gépjárműre vonatkozó biztosítási kötvény kizárta a felelősséget személyek jogszerűtlen szállítása esetén; iii. bár e kizárás harmadik fél károsulttal szemben nem volt érvényesíthető, lehetővé tette a biztosítótársaság számára, hogy a baleset károsultja részére kifizetett összeg megtérítését követelje a biztosítási kötvény jogosultjától; iv. mivel a biztosítási kötvény jogosultja elhunyt, tartozásai az öröklési jog alapján örököseire szálltak át; valamint v. ennek következtében bár PA rokonait PA halála miatt kártérítés illette meg, örökölték tartozásait is, és ezért vissza kellett fizetniük a biztosítónak azt a összeget, amelyet harmadik fél károsulti minőségükben fizettek ki a részükre. Ennek alapján a Cattolica azt kérte, hogy a bíróság kötelezze őket a nekik kifizetett vagy kifizetendő összeg teljes megtérítésére (a továbbiakban: visszkereset).
23.      A Corte di appello di Catanzaro (catanzarói fellebbviteli bíróság, Olaszország) 2012. szeptember 27‑i ítéletében arra kötelezte PA rokonait, hogy fizessék vissza a Cattolicától kapott összeget. A Cattolica kérelmet terjesztett elő ezen ítélet felülvizsgálata iránt, azzal érvelve, hogy a Corte di appello di Catanzaro (catanzarói fellebbviteli bíróság) elbírálta a PA hozzátartozóinak előleg jogcímén már kifizetett összegek visszafizetése iránti kérelmet, de nem döntött érdemben PA hozzátartozóinak a jövőben részükre kifizetésre kerülő összegek visszafizetésére vonatkozó kötelezettségéről.
24.      A Corte di cassazione (semmítőszék) 2016. május 10‑i ítéletével helyt adott e kérelemnek, és megállapította, hogy a Cattolica a már kifizetett és még kifizetésre kerülő összegek teljes körű visszafizetésére jogosult, feltéve, hogy az ügy érdemében eljáró bíróság megállapítja, hogy PA hozzátartozói PA örököseinek minősülnek. Az ügy érdemben a Corte d’appello di Catanzaro (catanzarói fellebbviteli bíróság) előtt folytatódott. 2020. december 21‑i ítéletével e bíróság megállapította, hogy PA rokonai PA örököseinek minősülnek, arra kötelezte őket, hogy fizessék vissza a Cattolica részére a már megkapott összeget, és elrendelte, hogy a még esedékes összeget számítsák be a visszkereset alapján visszafizetendő összegbe.(10)
25.      LS és KV (PA két hozzátartozója) ezen ítélet ellen felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Corte suprema di cassazionéhoz (semmítőszék). UJ, RY és TM csatlakozott ehhez a kérelemben (LS, KV, UJ, RY és TM a továbbiakban: az alapeljárás felülvizsgálati kérelmet előterjesztő felei). E bíróság előtt e felülvizsgálati kérelmet előterjesztő felek az eljárás megindítása óta először hivatkoztak arra, hogy a kizárási záradék érvénytelen, mivel ellentétes a második irányelv 2. cikkének (1) bekezdésével.
26.      A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy ezen érv – bár megalapozott lehet – a nemzeti jog szerint nyilvánvalóan elfogadhatatlan, mivel azt az eljárás korábbi szakaszában nem hozták fel. Ebből következik, hogy a Cattolica kizárási záradék alapján fennálló jogára jelenleg már az eljárás során hozott korábbi bírósági határozatokból eredő jogerő joghatásai vonatkoznak, mivel e tekintetben nem emeltek kifogást. A kérdést előterjesztő bíróság azonban megjegyzi, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata elismeri, hogy a jogerő elve alól számos kivétel létezik, és kétségei vannak azzal kapcsolatban, hogy az egyik ilyen kivétel alkalmazandó‑e a jelen ügy körülményeire. E bíróság továbbá megjegyzi, hogy az alapeljárás felülvizsgálati kérelmet előterjesztő felei – álláspontja szerint – teljes tétlenséget tanúsítottak azáltal, hogy az eljárás korábbi szakaszában nem hivatkoztak a vitatott záradék érvénytelenségére.
27.      E körülmények között határozott úgy a Corte suprema di cassazione (semmítőszék, Olaszország) a Bírósághoz 2025. január 15‑án érkezett, 2024. december 23‑i határozatával, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      A jelen eljárás tárgyát képezőhöz hasonló esetben ellentétes‑e a [második irányelv] 2. cikkével az olyan nemzeti szabályozás, amelynek értelmében a jogerő olasz polgári eljárás keretében történő beállta folytán nem hozható fel első alkalommal a [Corte suprema di cassazione (semmítőszék) előtt] a [gépjármű‑felelősségbiztosítási] kötvényben foglalt olyan feltétel semmissége, amely [a második irányelvet] megsértve lehetővé teszi a biztosító számára, hogy visszkeresetet indítson az egyben károsultnak és biztosítottnak is minősülő szállított személlyel szemben?
2)      Abban az esetben is alkalmazandó‑e az az elv, hogy az [uniós] jog tényleges érvényesülése elsőbbséget élvez a jogerővel szemben, ha a) az ítélet sérti a [második irányelv] 2. cikke által elismert, a közúti baleset következtében elhunyt személy hozzátartozóinak a [gépjármű‑felelősségbiztosítóval] szemben fennálló kártérítési jogát; b) e jog jogosultja az uniós jogot sértő ítélettel befejezett eljárásban teljes mértékben passzív magatartást tanúsított?”
28.      Ezenfelül a kérdést előterjesztő bíróság azt kérte, hogy a Bíróság a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmet a Bíróság eljárási szabályzatának 105. cikkében foglalt gyorsított eljárásban bírálja el. E kérelem alátámasztására először is arra hivatkozott, hogy a Bíróság jövőbeli ítélete a jelen ügy tárgyát képezőhöz hasonló szerződési záradékok széles körű használata miatt számos más ügy tekintetében is jelentőséggel bír. Másodszor, rámutatott arra, hogy hosszú idő telt el a jelen eljárás megindítására okot adó események óta.
29.      A Bíróság elnöke 2025. április 8‑i végzésével elutasította ezt a kérelmet, emlékeztetve arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint önmagában nem minősül a gyorsított eljárás alkalmazását igazoló kivételes körülménynek pusztán a jogalanyok ahhoz fűződő (bár jogos) érdeke, hogy a lehető leggyorsabban meghatározzák az uniós jogból eredő jogaik terjedelmét. E végzésében a Bíróság elnöke arra is emlékeztetett, hogy ugyanez vonatkozik azon nagy számú személyre vagy jogi helyzetre, amelyre hatással lehet azon döntés, amelyet az előzetes döntéshozatal iránti kérelem Bíróság elé terjesztését követően a kérdést előterjesztő bíróságnak meg kell hoznia.(11)
30.      A jelen eljárásban a Cattolica, az olasz és a finn kormány, valamint az Európai Bizottság terjesztett elő írásbeli észrevételeket. E kormányok és a Bizottság a 2026. március 12‑én tartott tárgyaláson szóbeli észrevételeket terjesztettek elő.
IV.    Értékelés
31.      Kérdéseivel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében először is azt kérdezi, hogy ellentétesek‑e az uniós joggal a nemzeti jog szerinti jogerő joghatásai, amelyek kiterjednek a biztosító azon jogára, hogy a közúti balesetet szenvedett utas örökösei részére kifizetett (vagy kifizetendő) kártérítés megtérítését kérje. A jelen ügyben ezen utas egyben a biztosítási kötvény jogosultja is volt, és a szóban forgó gépjárművet az arra vonatkozó műszaki előírások megsértésével használta. E kérdés olyan helyzetben merül fel, amikor az ilyen megtérítés iránti kereset a biztosítási kötvény olyan feltételén alapul, amely állítólag sérti a második irányelv 2. cikkének (1) bekezdéséből eredő szabályt. Emlékeztetek arra, hogy e szabály (amelyet jelenleg a 2009/103 irányelv 13. cikke (1) bekezdésének c) pontja foglal magában) szerint a tagállamoknak biztosítaniuk kellett, hogy érvénytelennek (érvényesíthetetlennek) minősüljenek a balesetet szenvedett harmadik fél vonatkozásában azon jogszabályi rendelkezések vagy szerződési feltételek, amelyek a biztosítás körében különösen azokat az eseteket zárják ki, amikor a gépjárművet a gépjárműre vonatkozó műszaki és biztonsági előírásainak megsértésével használják. E kérdés különösen abból a jogerő alóli kivételből merít ihletet, amelyet a Bíróság a többek között a 93/13/EGK irányelv(12) által szabályozott fogyasztóvédelem területén alakított ki, és amely olyan helyzetekben alkalmazandó, amikor a nemzeti bíróságok elmulasztották megvizsgálni a releváns szerződési feltételek esetlegesen tisztességtelen jellegét.
32.      Másodszor, a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy a fenti kérdés értékelését befolyásolja‑e az a tény, hogy az alapeljárás felülvizsgálati kérelmet előterjesztő felei „teljes mértékben passzív magatartást tanúsított[ak]”. Amint azt a későbbiekben kifejtem, e kifejezések a „teljes tétlenség” fogalmából merítenek ihletet, amelyet szintén a 93/13 irányelvvel összefüggésben kialakított ítélkezési gyakorlatból vettek át, és a kérdést előterjesztő bíróság ezt annak bemutatására használja, hogy az alapeljárás felülvizsgálati kérelmet előterjesztő felei az eljárás korábbi szakaszában (amelyben egyébként aktívan részt vettek) nem hivatkoztak a kizárási záradék semmiségére.
33.      Mielőtt rátérnék e kérdések érdemére (B), röviden megvizsgálom azok elfogadhatóságát (A).
A.      Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések elfogadhatóságáról
34.      A Cattolica – anélkül, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem tekintetében formálisan elfogadhatatlansági kifogást emelt volna – írásbeli észrevételeiben kijelenti, hogy a Corte suprema di cassazione (semmítőszék) a jelen kérelem benyújtásával túllépte hatáskörét. Ennek oka, hogy e fél véleménye szerint az alkalmazandó nemzeti jog szövege kizárja a nemzeti jog uniós joggal összhangban álló értelmezését. Konkrétan e fél azt állítja, hogy a polgári törvénykönyv 2909. cikke szerint a jogerő joghatásai mind a kifejezetten felvetett, mind pedig a hallgatólagosan elbírált kérdésekre kiterjednek. Még ha a Bíróság azt is állapítaná meg, hogy az uniós jog megköveteli, hogy a jelen körülmények között a jogerő nemzeti joghatásait fel kell oldani, ezen eredmény a vonatkozó nemzeti jog alapján nem érhető el, mivel az a polgári törvénykönyv 2909. cikke contra legem értelmezésének minősülne.
35.      E tekintetben megjegyzem, hogy először is az EUMSZ 267. cikk által szabályozott előzetes döntéshozatal iránti eljárás keretében a Bíróság és a nemzeti bíróságok közötti feladatmegosztásra tekintettel nem a Bíróság feladata annak vizsgálata, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatot a pervezetésre és a bírósági eljárásokra vonatkozó nemzeti szabályoknak megfelelően hozták‑e meg.(13)
36.      Másodszor, emlékeztetek arra, hogy a jelen eljárási kontextusban „kizárólag az ügyben eljáró és a meghozandó döntésért felelős tagállami bíróság feladata annak eldöntése, hogy az ügy sajátos jellemzőit tekintve az ítélet meghozatalához szükség van‑e az előzetes döntéshozatalra, és hogy a Bíróságnak feltett kérdések valóban relevánsak‑e”.(14) Következésképpen az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések relevanciájának vélelme azt jelenti, hogy amennyiben a feltett kérdések az uniós jog értelmezésére vonatkoznak, a Bíróság – főszabály szerint – köteles határozatot hozni, kivéve ha különösen nyilvánvaló, hogy az uniós jog kért értelmezése semmilyen összefüggésben nincs az alapeljárás tényállásával vagy tárgyával.(15)
37.      A jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések arra irányulnak, hogy a második irányelv 2. cikkének (1) bekezdésében foglalt szabálynak a tagállamok által biztosítandó hatékony érvényesülése szükségessé teszi‑e a jogerő nemzeti szabályának figyelmen kívül hagyását olyan helyzetben, amikor a jogerős bírósági határozat olyan jogot erősített meg, amely állítólag ellentétes e szabállyal. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban adott magyarázat egyértelművé teszi, hogy ezen uniós jogi kérdés közvetlenül releváns azon döntés szempontjából, amelyet a kérdést előterjesztő bíróságnak meg kell hoznia a kizárási záradék tekintetében előterjesztett jogalap elfogadhatóságáról. Ilyen körülmények között az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések relevanciája egyértelműen megállapítható.
38.      Harmadszor, ami a Cattolica által azzal kapcsolatban tett észrevételt illeti, hogy a polgári törvénykönyv 2909. cikkét állítólag lehetetlen a jogerő nemzeti joghatásainak figyelmen kívül hagyására vonatkozó követelménynek megfelelően értelmezni az alapeljárás körülményei között (ha egyáltalán ilyen követelmény megállapítására kerülne sor), e kérdés eldöntése az alkalmazandó nemzeti jog által kínált értelmezési lehetőségekre tekintettel a kérdést előterjesztő bíróság feladata. Az a tény, hogy a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmet anélkül nyújtották be, hogy a fenti nemzeti jogi rendelkezés uniós joggal összhangban történő értelmezésének állítólagos lehetetlenségével kapcsolatos kérdést tettek volna fel, arra utal, hogy a kérdést előterjesztő bíróság nem állapított meg a Cattolica által ismertetetthez hasonló értelmezési akadályt.
39.      Ezenfelül, és a fentiek ellenére, a nemzeti jog szabálya és az uniós jog követelménye közötti összeegyeztethetetlenség általában más eszközökkel is orvosolható. Ha a nemzeti jog nem értelmezhető az uniós joggal összhangban, felmerülhet, hogy az összeegyeztethetetlen nemzeti jogszabályt figyelmen kívül kell hagyni (amennyiben a helyzetet szabályozó uniós jogi szabály közvetlen hatállyal bír).(16) Kétségtelen, hogy e lehetőség nem merül fel az alapügyben szereplőhöz hasonló horizontális viszonyokban (mivel a szóban forgó rendelkezés egy irányelv részét képezi, és önmagában valamely irányelvre nem lehet egy másik magánszeméllyel szemben hivatkozni).(17) Amennyiben azonban az uniós jognak való megfelelés a fenti módon nem biztosítható, az érintett fél a nemzeti bíróságok előtt kérheti az érintett tagállam felelősségének megállapítását.(18) Ebből következik, hogy az, hogy (esetleg) lehetetlen biztosítani a Bíróság által adott ügyben adott válasznak való megfelelést a nemzeti jognak az uniós joggal összhangban történő értelmezése révén, nem teszi irrelevánssá ezt a választ (és így az annak alapjául szolgáló kérdéseket).
40.      Mindezen okokból a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmet véleményem szerint elfogadhatónak kell tekinteni.
B.      Az előzetes döntéshozatalra terjesztett kérdések érdeméről
41.      E szakaszban először néhány előzetes megjegyzést teszek a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem terjedelmét illetően (1). Ezt követően a vonatkozó szabályozási keretre térek át, ideértve az uniós jog álláspontját a jogerő nemzeti joghatásaival kapcsolatban, különösen fogyasztói ügyekben (2). Ennek alapján kifejtem, hogy bizonyos hasonlóságok ellenére a 93/13 irányelvben biztosított védelem azon sajátosságai, amelyek igazolták a jogerő nemzeti joghatásai alóli (meglehetősen tágan meghatározott) kivételt, a gépjármű‑felelősségbiztosítás területén nem állnak fenn (3).
1.      Az elemzés terjedelme
42.      Két pontosítást szeretnék tenni a jelen elemzés terjedelmével kapcsolatban.
43.      Először is, amint arra a Bizottság is emlékeztet, az alapeljárásban szereplő helyzetben magánfelek (az alapeljárás felülvizsgálati kérelmet előterjesztő felei) egy másik magánféllel (a Cattolica) szemben a második irányelv 2. cikke (1) bekezdésének megsértése alapján egy szerződési feltétel érvénytelenségére (érvényesíthetetlenségére) hivatkoznak. Mindazonáltal a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint, és amint azt a fentiekben röviden megjegyeztem, az irányelvek magánszemélyek viszonyában nem rendelkezhetnek horizontális közvetlen hatállyal.(19) Így nem lehet a második irányelv 2. cikkének (1) bekezdésére mint olyanra hivatkozni a biztosítóval szemben annak alátámasztása érdekében, hogy a szóban forgó kizárási záradék érvénytelen (nem érvényesíthető). Mindezek alapján a kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy az ezen cikkben foglalt szabály tükröződik a 990. sz. törvény 18. cikkének második bekezdésében (amint az a fenti 18. és 19. pontból következik). Kifejti továbbá, hogy ez a nemzeti bíróságok által értelmezett rendelkezés azt az elvet rögzíti, hogy a biztosítási fedezetet korlátozó szerződési záradékok nem érvényesíthetők a harmadik személy károsultakkal szemben, amint azt az olasz kormány is megjegyezte a tárgyaláson.
44.      Ilyen körülmények között nem tekinthető úgy, hogy a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem a második irányelv 2. cikke (1) bekezdése horizontális viszonyban való közvetlen alkalmazhatóságának kérdését veti fel, hanem inkább úgy, hogy a nemzeti jog és a nemzeti jog jogerőre vonatkozó releváns rendelkezéseinek megfelelő (uniós joggal összhangban álló) alkalmazása céljából ezen irányelv rendelkezéseinek értelmezésére irányul.
45.      Másodszor, a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem elsősorban a jogerő alóli, fogyasztókkal kapcsolatos kivétel következményeit érinti a gépjármű‑felelősségbiztosítás területén. Mindezek alapján a Bizottság írásbeli észrevételeiben megjegyezte, hogy amennyiben a Cattolica és PA közötti jogviszonyt a 93/13 irányelv értelmében vett, eladó vagy szolgáltató és fogyasztó közötti jogviszonynak kell minősíteni, az ezen irányelvben biztosított védelemből fakadó elvek automatikusan alkalmazandók (beleértve a jogerő alóli kivételre vonatkozó elveket is). A két rendszer közötti kölcsönhatást a tárgyaláson is alaposan megvitatták.
46.      E körülmények között, valamint annak érdekében, hogy az olvasó könnyebben eligazodjon a következő elemzésben, a fogyasztóvédelem területén kidolgozott jogerő alóli kivétel alkalmazhatóságát a kérdést előterjesztő bíróság kérésének megfelelően az uniós jogszabályok gépjármű‑felelősségbiztosítás területével kapcsolatos konkrét célkitűzéseinek fényében fogom értékelni. Ezt követően rátérek e jogterület és a 93/13 irányelv közötti kapcsolatra (és esetleges átfedésekre).(20)
2.      A vonatkozó jogszabályi környezet
47.      Amint azt fentebb jeleztem, ezt az alfejezetet azzal kezdem, hogy megjegyzéseket fűzök a kötelező gépjármű‑felelősségbiztosításra vonatkozó uniós jogi rendszer értelmében vett, balesetet szenvedett harmadik fél fogalmához (a). Ezt követően az uniós jognak a nemzeti jog szerinti jogerő joghatásaival kapcsolatos álláspontját ismertetem (b).
a)      A balesetet szenvedett harmadik fél fogalma
48.      A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy úgy tűnik, hogy a Corte di appello di Catanzaro (catanzarói fellebbviteli bíróság) ítélete, amely ellen felülvizsgálati kérelmet nyújtottak be hozzá, megsértette az uniós jogot azáltal, hogy megtagadta a kártérítéshez való jogot annak a személynek az örököseitől, aki gépjármű utasaként (amely tekintetében ő volt a vonatkozó biztosítási kötvény jogosultja) az e gépjárművet érintő közúti balesetben életét vesztette, és akit ezért a gépjármű‑felelősségbiztosítás területén alkalmazandó uniós szabályok értelmében vett, balesetet szenvedett harmadik félnek kell tekinteni.
49.      E tekintetben először is emlékeztetek arra, hogy ezen uniós jogi szabályok kettős célt követnek: „egyrészt szabad mozgást [biztosítanak] az Európai Unió területén szokásosan üzemben tartott járműveknek és utasaiknak, másrészt az[t], hogy hasonló elbánást biztosítsanak az ilyen gépjárművek által okozott balesetek károsultjainak, függetlenül attól, hogy az Unión belül hol történt a baleset”.(21)
50.      Másodszor azon személyeket illetően, akikre az összehasonlítható védelem e garanciája vonatkozik, a Bíróság több alkalommal megállapította, hogy egyedül a vezető és az utas közötti megkülönböztetés fogadható el.(22) Ebből következik, hogy az uniós jog gépjármű‑felelősségbiztosításra vonatkozó szabályai alapján valamennyi utast védelemben kell részesíteni, és jogi helyzetüknek azonosnak kell lennie, függetlenül attól, hogy többek között ők is a biztosítási kötvény jogosultjainak minősülnek‑e.(23) Másként fogalmazva, az, hogy az utas a biztosítási kötvény jogosultjának minősül, nem érinti a balesetet szenvedett harmadik fél minőségét(24) (bár az ilyen utas nyilvánvalóan nem tekinthető harmadik félnek a balesetben érintett gépjárműre vonatkozó biztosítási kötvény viszonylatában).
51.      Harmadszor, a Bíróság megállapította, hogy a biztosítók általában nem hivatkozhatnak törvényi rendelkezésre vagy bármely szerződési záradékra annak érdekében, hogy megtagadják a kártérítést a balesetek károsultjaitól.(25) A Bíróság azt is kifejtette, hogy a második irányelv 2. cikkének (1) bekezdése egyszerűen megismétli ezt a kötelezettséget azáltal, hogy a tagállamok számára annak biztosítását írja elő, hogy a biztosítási kötvényben szereplő bizonyos törvényi rendelkezések vagy záradékok érvénytelenek (érvényesíthetetlenek) legyenek a balesetet szenvedett harmadik felekkel szemben.  (26)
52.      Emlékeztetek arra, hogy a rendelkezések vagy záradékok uniós jogalkotó által kiemelt kategóriái azokat a rendelkezéseket vagy záradékokat érintik, amelyek kizárják azokat az eseteket, amikor a gépjárművet olyan személy vezeti, aki i. e tevékenységhez nem rendelkezik kifejezett vagy hallgatólagos engedéllyel; ii. nem rendelkezik az adott gépjármű vezetésére feljogosító jogosítvánnyal; valamint iii. megszegte az adott gépjármű műszaki állapotára és biztonságosságára vonatkozó, jogszabályi műszaki előírásokat (a jelen ügyben ez releváns). Ebben az összefüggésben a Bíróság hangsúlyozta, hogy a károsult harmadik fél részére történő kártérítés kötelezettsége alóli egyetlen eltérés a fent említett első kategóriára vonatkozik, azaz olyan személyek tekintetében, akik saját akaratukból szálltak be a gépjárműbe, amely a kárt vagy sérülést okozta, amennyiben a biztosító bizonyítani tudja, hogy tudomásuk volt arról, hogy a gépjármű lopott volt,(27) amint az a második irányelv 2. cikke (1) bekezdésének második albekezdéséből (jelenleg a 2009/103 irányelv 13. cikke (1) bekezdésének második albekezdése) kitűnik.(28) Úgy tűnik, hogy ezen eltérés a jelen ügyben nem alkalmazható.
53.      Végül negyedszer, bár az uniós jog gépjármű‑felelősségbiztosításra vonatkozó szabályainak nem célja a tagállamok gépjárműbalesetekből eredő károkra alkalmazandó felelősségbiztosítási rendszereinek harmonizálása, ez utóbbiak nem foszthatják meg az előbbieket hatékony érvényesülésüktől.(29) A Bíróság több alkalommal megállapította, hogy ez akkor következne be, ha valamely – általános és absztrakt szempontok alapján meghatározott – nemzeti szabályozás kizárólag a károsult károkozásban való közrehatása alapján kizárná vagy aránytalanul korlátozná a károsult kötelező gépjármű‑felelősségbiztosításon alapuló kártérítési jogát.(30)
54.      Ez alapján a Bíróság a következők uniós joggal való összeegyeztethetetlenségét állapította meg: az olyan nemzeti szabályozás, amely szerint a kötelező gépjármű‑felelősségbiztosítás nem vonatkozik az olyan magánszemélyek (akik valóban harmadik fél károsultak voltak) személyi sérülésével kapcsolatos polgári jogi felelősségre, akik a gépjármű azon részében utaztak, amelybe nem terveztek és nem is szereltek be ülést utasok számára;(31) az olyan szabályozás, amely lehetővé teszi a biztosító által a balesetet szenvedett személy részére fizetendő kártérítés kizárását vagy aránytalan korlátozását, amennyiben az utóbbi a gépjármű tulajdonosa volt, és közrehatott a kár okozásában, amikor úgy döntött, hogy annak ellenére utazik e gépjárműben, hogy azt befolyásolt állapotban lévő személy vezette;(32) az olyan szabályozás, amely a biztosítási szolgáltatásból automatikusan kizárja azon közúti balesetet szenvedett károsult utast, aki biztosított volt, és aki továbbá átengedte a gépjármű vezetését egy nem biztosított vezetőnek;(33) valamint végül az olyan szabályozás, amely lehetővé teszi a biztosító számára, hogy a biztosítási szerződés érvénytelenségére hivatkozzon azon az alapon, hogy a biztosított, aki közúti baleset károsultja volt, e szerződés megkötésének időpontjában az érintett gépjármű szokásos vezetőjének személyére vonatkozóan szándékosan valótlan nyilatkozatokat tett.(34)
55.      Ezen elvek fényében úgy tűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság álláspontja szerint az a tény, hogy a Cattolica az eljárás korábbi szakaszában behajthatta az alapeljárás felülvizsgálati kérelmet előterjesztő feleinek PA halálát okozó balesettel kapcsolatban járó összeget, összeegyeztethetetlen a második irányelv 2. cikkének (1) bekezdésében foglalt szabályokkal.
56.      Mindezek alapján a fenti 53. és 54. pontban említett ítélkezési gyakorlatnak az alapjogvita tekintetében fennálló pontos következményei nem képezik a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyát, ezért azokat itt nem vizsgálom meg részletesebben. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem ugyanis annak megállapítására irányul, hogy az uniós jog alapján megengedhető‑e az ilyen vizsgálat, mivel az a nemzeti jog alapján a jogerő joghatásai miatt kizárt. Ennek következtében most az uniós jogból következő, a jogbiztonság elvének fenti megfogalmazása alóli kivételekre térek rá.
b)      Az uniós jog és a jogerő nemzeti joghatásai
57.      Elöljáróban megjegyzem, hogy az uniós jog alapján nem áll fenn olyan általános kötelezettség, amely előírná „a nemzeti bíróságnak, hogy eltérjen a bírósági határozatokat jogerőre emelő belső eljárási szabályok alkalmazásától, még akkor sem, ha ez lehetővé tenné az uniós joggal összeegyeztethetetlen nemzeti helyzet orvoslását”.(35) A Bíróság több alkalommal felhívta a figyelmet a jogerő elvének fontosságára, amelyet egyszerűen fogalmazva a jog és a jogviszonyok stabilitásához fűződő érdek, valamint az igazságszolgáltatás megfelelő működése igazol,(36) amint arra lényegében a jelen eljárásban érintett valamennyi fél emlékeztetett.
58.      Ugyanakkor e szabály nem abszolút jellegű. Azt a kérdést, hogy az uniós jog egyes helyzetekben előírhatja‑e a jogerő nemzeti joghatásainak figyelmen kívül hagyását (a fentiekben ismertetett szabálytól eltérve), az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvének felfogásán keresztül kell megvizsgálni, amely a tagállamok eljárási autonómiájának gyakorlását az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésében foglalt lojális együttműködés kötelezettségével összhangban keretezi.(37)
59.      E két elv figyelembevétele a jogerő nemzeti joghatásai alóli számos kivétel megállapítását eredményezte. A tényleges érvényesülés elve (amely jelen ügyben az egyetlen releváns elv)(38) alapján megállapított kivételek három nagy kategóriába sorolhatók.
60.      Az első kategória az állami támogatások területére jellemző kivételre vonatkozik, amelyben e kivételt többek között az Európai Unió és a tagállamok között e jogterületen fennálló hatáskörmegosztás igazolta.(39) A második kategória azon helyzetekre vonatkozik, amelyekben a jogerő nemzeti joghatásait olyan tágan értelmezik, hogy a kapcsolódó ügyekben megakadályozzák az uniós joggal összhangban álló eredmények elérését.(40) Egyetértek a finn kormánnyal és a Bizottsággal abban, hogy a kivételek e két kategóriája közül egyik sem képezi jelen ügy tárgyát.
61.      Az alábbiakban ismertetett okokból ugyanez nem mondható el a harmadik kategóriáról, azaz különösen a fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló 93/13 irányelven alapuló, fogyasztóvédelemre vonatkozó kivételekről. E védelem a következő két, a jelen ügyben releváns kulcsfontosságú szempontot érinti.
62.      Először is, a6 Bíróság következetesen emlékeztetett arra, hogy „a 93/13 irányelv által létrehozott védelmi rendszer azon az elven alapszik, hogy a fogyasztó az eladóhoz vagy szolgáltatóhoz képest hátrányos helyzetben van, mind tárgyalási lehetőségei, mind pedig tájékozottsági szintje tekintetében”.(41)
63.      E hátrányos helyzet ellensúlyozása érdekében a 93/13 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése lényegében előírja, hogy a tisztességtelen feltételek nem jelentenek kötelezettséget a fogyasztóra nézve, mivel „olyan kógens rendelkezésről van szó, amely arra irányul, hogy a szerződő felek jogai és kötelezettségei tekintetében a szerződés által megállapított formális egyensúlyt a szerződő felek egyenlőségét helyreállító, valódi egyensúllyal helyettesítse”.(42) Ugyanebben az értelemben a Bíróság kifejtette, hogy e rendelkezést azon nemzeti jogszabályokkal egyenértékűnek kell tekinteni, amelyek a nemzeti jogrendben a közrendi szabályok jellegével bírnak__(43) és „a 93/13 irányelv által biztosított védelméhez fűződő közérdek[re]” is hivatkozott.(44) A felek közötti valódi egyenlőség helyreállításának követelménye magában foglalja a nemzeti bíróság azon kötelezettségét, hogy (adott esetben) hivatalból vizsgálja a 93/13 irányelv hatálya alá tartozó szerződési feltétel tisztességtelen jellegét.(45)
64.      Másodszor, amennyiben e kötelezettséget megsértették, és a szóban forgó szerződési feltétel jogszerűségét hallgatólagosan és jogerősen elbíráltnak kell tekinteni (anélkül, hogy a jogszerűség kérdését felvetették és megfelelően megvizsgálták volna), a jogerő nemzeti joghatása nem akadályozhatja meg a későbbi bírósági felülvizsgálatot.(46) E következmény a tagállamok azon kötelezettségéből ered, hogy „megfelelő és hatékony eszközök[et írjanak elő] […] ahhoz, hogy megszüntessék […] a [fogyasztói] szerződésekben a tisztességtelen feltételek alkalmazását”, amelyről a 93/13 irányelv 7. cikkének (1) bekezdése rendelkezik, és amely a Bíróság szerint megerősíti a hatékony bírói jogvédelem Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikkében is tükröződő elvét.(47)
65.      A Bíróság a fent említett elveket különösen a jelzálogjog érvényesítésével és a fizetési meghagyások kibocsátásával vagy végrehajtásával kapcsolatos eljáráshoz hasonló „egyszerűsített” gyorsított eljárások keretében dolgozta ki.(48) A Bíróság azonban azt is egyértelművé tette, hogy ezen elvek a rendes eljárások keretében is alkalmazandók, amelyek több, a fogyasztók részvételével zajló szakaszt is magukban foglalhattak, és amelyeket nem érintett nemzeti eljárásjog olyan korlátozó szabálya, amely rendkívül nehézzé vagy gyakorlatilag lehetetlenné tette volna a fogyasztók számára jogaik érvényesítését. A Bíróság közelmúltbeli Soledil ítéletéből (amely fogyasztók részvételével zajló, több szakaszból álló rendes eljárásra vonatkozott) ugyanis az következik, hogy éppen a nemzeti bíróság által elkövetett (egyszerű) mulasztás, azaz az érintett szerződési feltételek esetleges tisztességtelen jellege vizsgálatának elmulasztása eredményezte ezt a rendkívüli nehézséget vagy lehetetlenséget.(49)
66.      Ezen körülmények felidézését követően rátérek a kérdés lényegére annak vizsgálata érdekében, hogy a fogyasztóvédelem területén kidolgozott, fent leírt elveket analógia útján kell‑e alkalmazni az alapeljárás körülményeire, ami azt eredményezné, hogy a jogerő nemzeti joghatásait figyelmen kívül kell hagyni.
3.      A jogerő a jelen ügy körülményei között
67.      Annak érdekében, hogy az előző pontban összefoglalt, előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdéssel kapcsolatban állást tudjak foglalni, részletesebben megvizsgálom a jogerő alóli, fogyasztókkal kapcsolatos kivétel indokait, amelyek – amint azt kifejtem – szorosan kapcsolódnak a hivatalból történő vizsgálat ugyanazon jogterületen kidolgozott kötelezettségéhez (a). Ennek alapján kifejtem, hogy mivel utóbbi kötelezettség véleményem szerint nem alkalmazandó a jelen ügyben vizsgált jogterületen, a jogerő alóli fenti kivétel sem alkalmazható (b). A teljesség kedvéért, arra az esetre, ha a Bíróság nem ért egyet elemzésemmel, kitérek a fogyasztó előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésben említett „teljes tétlenségének” fogalmára (c), mielőtt néhány záró megjegyzést tennék a 93/13 irányelv és a gépjármű‑felelősségbiztosítás területe közötti kapcsolatot illetően (d).
a)      A jogerő alóli kivétel kettős indokolása fogyasztói ügyekben
68.      Már rámutattam arra, hogy a fogyasztók 93/13 irányelvben előírt védelme arra indította a Bíróságot, hogy fokozatosan a jogerő szabálya alóli, tág értelemben meghatározott kivételt dolgozzon ki. A Bíróság lényegében kifejtette, hogy e kivétel nélkül ez a védelem „hiányos és elégtelen” lenne, amennyiben a bíróságok nem vizsgálják meg a vonatkozó szerződési feltételek esetleges tisztességtelen jellegét.(50)
69.      Tekintettel különösen arra, hogy a közúti balesetet szenvedett utasok sebezhető félnek minősülnek,(51) felmerül a kérdés, hogy a jogerő alóli ugyanazon kivétel alkalmazását kell‑e eredményeznie a gépjármű‑felelősségbiztosítás területén az uniós jogszabályok alapján őket megillető védelemnek.
70.      A Cattolica, valamint az olasz és a finn kormány nemleges válasz mellett érvel. A Bizottság elismeri az ilyen kiterjesztett alkalmazás mellett és ellen szóló érveket, ugyanakkor a tárgyaláson kifejti, hogy előnyben részesítené azt, ha a fogyasztókkal kapcsolatos jogerő alóli kivétel kiterjedne a jelen ügyben vizsgált területre.
71.      Megjegyzem, hogy első lépésként a fenti kérdés az Unió által a tagállamok eljárási autonómiáját illetően előírható korlátok hagyományos elemzésére hivatkozva vizsgálható (amint azt a fenti 58. pontban megjegyeztem). Ebből a szempontból jelzem, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozat nem tartalmaz semmilyen utalást a nemzeti jog olyan korlátozó szabályára, amely a közúti balesetek károsultjai (vagy örököseik) számára rendkívül nehézzé vagy gyakorlatilag lehetetlenné tenné jogaik érvényesítését.(52)
72.      Mindazonáltal már kifejtettem, hogy a 93/13 irányelv összefüggésében a Bíróság jogerőre vonatkozó ítélkezési gyakorlatából fakadó legfontosabb elem annak tisztázását jelenti, hogy amennyiben a nemzeti bíróság nem vizsgálta meg megfelelően a szerződési feltételeket,(53) úgy kell tekinteni, hogy a fogyasztó részére biztosítandó védelem hatékonyságát megsértették. Más szóval, azon következtetés, hogy a tényleges érvényesülés elvét megsértették (amely megköveteli a jogerő joghatásainak figyelmen kívül hagyását), nem függ az olyan különösen korlátozó eljárási szabály megállapításától, amely „felelős” lenne a fogyasztó jogainak védelmével kapcsolatos nehézségeiért. Az, hogy a nemzeti bíróság egyszerűen elmulasztja, hogy – szükség esetén hivatalból – megvizsgálja a releváns szerződési feltétel esetlegesen tisztességtelen jellegét, elegendő e következtetés levonásához, függetlenül attól, hogy a fogyasztó szembesült‑e olyan konkrét eljárási akadályokkal (például a kereset benyújtására vagy a védekezés előterjesztésére nyitva álló rendkívül rövid jogvesztő határidő), amelyek „rendkívül nehézzé tennék” számára, hogy ügyét megfelelően előadja vagy védekezzen, és felvesse a szóban forgó feltétel tisztességtelen jellegének kérdését. Emlékeztetek arra, hogy e következtetés attól függetlenül is érvényes, hogy az érintett eljárások jellegüknél fogva különösen gyorsítottak voltak‑e (fizetési meghagyások kibocsátása vagy végrehajtása, jelzálogjoggal kapcsolatos eljárások), vagy pedig rendes eljárások voltak‑e.(54)
73.      Emlékeztetek továbbá arra, hogy mindkét kötelezettség (a hivatalból történő vizsgálat lefolytatásának, valamint – amennyiben ilyen vizsgálatra nem került sor – a jogerő joghatásai figyelmen kívül hagyásának kötelezettsége) fokozatosan alakult ki olyan jogi keretben, amely tükrözi a közrenddel vagy a közérdekkel kapcsolatos aggályokat,(55) amely értékek tekintetében mindkét kötelezettség szorosan összefügg. A Bíróság ugyanis megállapította, hogy a „hivatalból történő vizsgálatra irányuló kötelezettséget a fogyasztóknak a 93/13 irányelv által biztosított védelméhez fűződő közérdek jellege és jelentősége igazolja, és így a szerződési feltételek esetlegesen tisztességtelen jellegének ezen irányelv által megkövetelt hatékony felülvizsgálata nem biztosítható, ha olyan bírósági határozatokhoz kapcsolódik jogerő, amelyek nem alapulnak ilyen felülvizsgálaton”.(56)
74.      Kétségtelen, hogy az alapeljárásban nem vitatták a szóban forgó kizárási záradék érvényesíthetőségének hivatalból történő vizsgálatára vonatkozó kötelezettség fennállását, mivel a felülvizsgálati kérelmet előterjesztő felek maguk vetették fel a kérdést az előterjesztő bíróság előtt.(57) Mindamellett a fentiekből az következik, hogy azon következtetés levonásához, hogy a jogerő alóli kivétel alkalmazandó a második irányelv keretében, először is meg kell állapítani, hogy ezen irányelv alapjául szolgáló közérdek olyan jellegű‑e, hogy a nemzeti bíróságokat arra kötelezi, hogy hivatalból vizsgálják meg a biztosítási kötvényben szereplő konkrét szerződési záradék érvényesíthetőségét (amely kérdés, amint azt a Bizottság is megjegyezte, még nem volt tárgya a Bíróság ítélkezési gyakorlatának). Más szóval, a jogerő joghatásainak figyelmen kívül hagyására vonatkozó kötelezettséggel kapcsolatos következtetés nem vonható le anélkül, hogy egyidejűleg ne állapítanák meg a nemzeti bíróságok azon kötelezettségét, hogy hivatalból vizsgálják meg a releváns jogkérdést.
75.      Ezért rátérek arra a kérdésre, hogy a közúti balesetek károsultjai számára biztosítandó védelem indokai azt a kötelezettséget róják‑e a nemzeti bíróságokra, hogy hivatalból vizsgálják meg, hogy a biztosító az ilyen károsultakkal szemben hivatkozhat‑e olyan záradékra, amely kizárja a biztosítás köréből az egyes helyzetekben (például illegális szállítás esetén) okozott károkat. E pontosítás továbbá lehetővé teszi számomra azon kérdés vizsgálatát, hogy e jogi keret alapján a jogerő joghatásai figyelmen kívül hagyásának kivételes kötelezettsége is felmerül‑e.
b)      Kettős indokolás a gépjármű‑felelősségbiztosítás területén
76.      Előzetesen emlékeztetek arra, hogy az uniós jog alapján a nemzeti bíróságok számára nem áll fenn általános kötelezettség arra vonatkozóan, hogy hivatalból vegyék figyelembe az uniós jog megsértését, függetlenül az érintett rendelkezésnek az uniós jogrend szempontjából fennálló jelentőségétől, amennyiben a feleknek tényleges lehetőséget biztosítanak arra, hogy a nemzeti bíróság előtt ilyen jogalapra hivatkozzanak.(58) Ez az álláspont azzal magyarázható, hogy különösen a polgári peres eljárásokban tipikusan a felek feladata a kezdeményezés, mivel a bíróság nem köteles hivatalból figyelembe venni az adott jogalapot, ha az túlterjeszkedik a kereset keretein. Ennek következtében a Bíróság a nemzeti bíróságokat csak olyan kivételes esetekben, amikor azt a közérdek indokolja, kötelezte arra, hogy az uniós jog alapján hivatalból járjanak el.(59)
77.      Már rámutattam arra, hogy így van ez különösen a fogyasztóvédelem területén, pontosabban a 93/13 irányelv hatálya alá eső helyzetekben. Ezenkívül a Bíróság e kötelezettséget más uniós fogyasztóvédelmi jogi aktusok hatálya alá eső helyzetekre is kiterjesztette.(60) A fogyasztóvédelem területe egyébként és tudomásom szerint az uniós jog által szabályozott polgári ügyek tágabb területén belül az egyetlen olyan terület, amely tekintetében a Bíróság megállapította e kötelezettség fennállását (azokban az esetekben, amikor a releváns uniós jogszabályok nem írnak elő kifejezetten ilyen kötelezettséget).
78.      További kivételeket határoztak meg a bevándorlási és menedékjog területén, ahol a Bíróság ezt a megközelítést a védelemhez való jog abszolút jellegével (a kínzás és az embertelen vagy megalázó bánásmód és büntetés tilalma a kiutasítási határozat meghozatalának összefüggésében),(61) e jognak a konkrét jogi rendszerrel összefüggésben fennálló fontosságával (a szabadsághoz való jog a bevándorlási és menedékjogi ügyekben történő őrizetbe vétellel összefüggésében),(62) valamint a bírósági felülvizsgálat harmonizált terjedelmének jogi meghatározásával (a „biztonságos származási ország” fogalma alapján elutasított nemzetközi védelem iránti kérelmek) indokolta.(63)
79.      Ezzel szemben a Bíróság a K. B. és F. S. ítéletben elutasította ugyanezen következtetés levonását olyan büntetőeljárásban, amelyben a gyanúsítottakat nem tájékoztatták megfelelően eljárási jogaikról (különösen az önvádra kötelezés tilalmáról).(64) A Bíróság kifejezetten megtagadta a 93/13 irányelv keretében kidolgozott elvek e jogterületre történő átültetését, ugyanakkor kifejtette, „hogy a fogyasztóvédelmi szabályok tárgyát képező jogviszonyok olyan mértékben különböznek […] [a] büntetőeljárások tárgyát képező jogviszonyoktól, hogy a tisztességtelen feltételek területén megállapított elveket nem lehet egyszerűen a büntetőeljárások eljárási biztosítékaira alkalmazni”.(65)
80.      A fentiek fényében hol helyezkedik el a jelen ügyben az érintett jogterület?
81.      E kérdés megválaszolásához érdemes felidézni, hogy a K. B. és F. S. ítéletben említett „tisztességtelen feltételek területén megállapított elvek” sajátossága azon, a Bíróság által megállapított szükségleten múlik, hogy a felek között a szerződés által létrehozott egyensúlyt valódi egyenlőséggel kell felváltani, amely szükséglet a fogyasztóknak az eladóval vagy szolgáltatóval szembeni tájékozottság és tárgyalási pozíció tekintetében fennálló hátrányos helyzetéből fakad.
82.      Ebben az összefüggésben annak érdekében, hogy a vizsgált jogerő alóli kivételt „át lehessen ültetni” a gépjármű‑felelősségbiztosítás területére, ugyanazt vagy hasonló védelmi logikát kellene megállapítani.
83.      Főszabály szerint – amint azt a Bizottság állította – nem kétséges, hogy a második irányelv 2. cikkének (1) bekezdésében meghatározott szabály a közúti balesetek károsultjainak védelmét előmozdító határozott jogalkotási politika kifejeződése. Amint azt már megállapítottam, e szabályozás két fő célkitűzésének egyikéről van szó,(66) amelyet „folyamatosan biztosítottak és erősítettek”.(67) Noha e védelem konkrét elemeit az alapeljárás tárgyát képező tényállás utáni időszakban vezették be, e hangsúly a releváns időpontban egyértelműen fennállt, amit például a harmadik irányelv ötödik preambulumbekezdése is alátámaszt, amely az utasokat „potenciális károsultak különösen sebezhető kategóriájának” tekinti.(68)
84.      E célkitűzés – a Bíróság fogyasztók védelmére irányuló politika jellegére vonatkozó megfontolásaival való analógia útján – valóban úgy tekinthető, mint amely különösen fontos közpolitikát tükröz (lásd a fenti 63. pontot).
85.      Ennek elfogadása esetén megállapítható továbbá, hogy a 93/13 irányelv összefüggésében hivatkozott rosszabb „tájékozottság és tárgyalási pozíció” kritériuma tekintetében a közúti balesetek károsultjai valójában még nehezebb helyzetben vannak, mint a fogyasztók. Ha ugyanis a károsultak a balesetben érintett gépjárműhöz képest valódi harmadik felek (ami véleményem szerint a tipikus helyzet), akkor nem fogják ismerni a biztosítót (és még kevésbé a biztosítási kötvény tartalmát).(69) Ez arra is utalhat, hogy e kötvény feltételei érvényesíthetősége hivatalból történő bírósági vizsgálatának hiányában az a védelem, amely e személyeket megillet, (a többek között a 93/13 irányelv hatálya alá tartozó kérdésekkel kapcsolatban tett megállapításokkal való analógia útján) „hiányos és elégtelen”.(70)
86.      Mindezek alapján a következő okok miatt nem javaslom ezen álláspont elfogadását.
87.      E tekintetben először is nem kétséges, hogy a közúti balesetek károsultjai olyan nehéz és tragikus helyzetekkel szembesülhetnek, amelyekre főszabály szerint semmilyen ráhatásuk nincs.(71) Éppen ez a kiszolgáltatott helyzet az oka annak, hogy az uniós jogalkotó fokozatosan megerősítette védelmük különböző szempontjait. A kiszolgáltatott helyzetben lévő személy védelmének megállapított szükségessége önmagában azonban nem elegendő ahhoz, hogy olyan kötelezettség merüljön fel, amely a nemzeti bíróságokat jogkérdés hivatalból történő vizsgálatára kötelezné. Ez véleményem szerint egyértelműen következik a fent hivatkozott K. B. és F. S. ítéletből, amely – összefoglalva – bűncselekménnyel gyanúsított olyan személyre vonatkozott, akinek eljárási jogait a bűnüldöző hatóságok megsértették. Kétségtelen, hogy az ilyen hatóságokkal szembe kerülő személy viszonylag hátrányos helyzetben találja magát, miközben az állami hatóságok jogellenes eljárásának következményei az adott személy számára különösen súlyosak lehetnek. Mindazonáltal a szóban forgó eljárási hiba hivatalból történő vizsgálatára vonatkozó kötelezettséget – amint azt fentebb megjegyeztem – nem lehetett a 93/13 irányelvből származó elvek alapján lényegében ezen elvek kidolgozása összefüggéseinek sajátosságai miatt előírni.
88.      E tekintetben – ellentétben a 93/13 irányelvvel, és amint azt az olasz kormány a tárgyaláson lényegében előadta – a gépjármű‑felelősségbiztosításra vonatkozó szabályok nem a felek szerződéses jogai és kötelezettségei közötti egyensúly fenntartására, valamint a szerződési feltételek alkalmazásának amiatt történő megakadályozására irányulnak, hogy e feltételek „a jóhiszeműség követelményével ellentétben […] a felek szerződésből eredő jogaiban és kötelezettségeiben jelentős egyenlőtlenséget idéz[nek] elő a fogyasztó kárára”.(72)
89.      Jóllehet a második irányelv 2. cikkének (1) bekezdése valóban előírja a biztosítási kötvényben szereplő bizonyos feltételek relatív érvénytelenségét (a károsultakkal szembeni érvényesíthetetlenségét), ezt nem a biztosító és a harmadik fél károsult közötti szerződéses egyenlőtlenség korrigálása érdekében teszi (mivel tipikus esetben egyszerűen nincs szerződés e két fél között(73)), hanem amiatt, hogy a két fél közötti szerződéses jogviszonytól függetlenül megvédje a károsultat e feltételek jogi következményeitől (amelyek megakadályoznák, hogy a károsult kártérítést kapjon az okozott kárért). Ez a konkrét védelmi logika különösen nyilvánvaló, ha figyelembe vesszük a második irányelv 2. cikke (1) bekezdésének azon részét, amely előírja az e rendelkezésben (és a fenti 52. pontban) ismertetett kiszorító hatással rendelkező jogszabályi rendelkezések relatív érvénytelenségét (érvényesíthetetlenségét), olyan jogszabályi rendelkezésekét, amelyek jellegüknél fogva a felek akaratától függetlenül állnak fenn.
90.      A fentiekkel összefüggésben a harmadik fél károsultak védelme nem jelenti azt, hogy a különösen a jogellenes szállítást a biztosítás köréből kizáró feltételek (vagy jogszabályi rendelkezések) önmagukban nem tekinthetők jogszerűtlennek. Ezzel szemben az, hogy a balesetet jogellenes szállítás okozta, álláspontom szerint továbbra is lényeges tényező a biztosító és biztosítási kötvény jogosultja közötti jogviszony szempontjából (mivel a joghatásokat kizárólag a károsult tekintetében kell kizárni).(74)
91.      Ebből a szempontból nézve egyrészt a 93/13 irányelv 6. cikkének (1) bekezdésében, másrészt pedig a második irányelv 2. cikkének (1) bekezdésében irányadó logika meglehetősen eltérő a „problémás” szerződési feltételek tekintetében előírt „szankció” tekintetében. Míg az előbbi rendelkezés a tisztességtelen szerződési feltétel, és esetleg (szükség esetén) a teljes szerződés (annak önmagában való jogellenessége miatti) érvénytelenségét írja elő, addig a második irányelv 2. cikkének (1) bekezdése nem ezt az eredményt kívánja elérni, hanem csupán azt írja elő, hogy bizonyos feltételek ne fejtsenek ki joghatást a közúti balesetek károsultjai viszonylatában.
92.      Megismétlem, a 93/13 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése és a második irányelv 2. cikkének (1) bekezdése mögött meghúzódó eltérő logika abszolút értelemben nem összeegyeztethetetlen azzal a javaslattal, hogy a károsult megfelelő védelmének biztosítása érdekében hivatalból történő bírósági vizsgálatot kell előírni. Amint azt már megjegyeztem, a károsult és a biztosító közötti jogviszonyban ugyanolyan (ha nem rosszabb) információs aszimmetria áll fenn, mint a 93/13 irányelv hatálya alá tartozó esetekben. Ezen eltérés azonban véleményem szerint elegendő indok azon érv alátámasztására, amely szerint a 93/13 irányelvre jellemző védelmi logika – sajátos jogi következményeivel együtt – egyszerűen nem létezik a gépjármű‑felelősségbiztosításra vonatkozó uniós szabályok alapján.
93.      Másodszor, a fentiekre való tekintet nélkül emlékeztetek arra, hogy a Bíróság a jogerő joghatásainak figyelmen kívül hagyására vonatkozó követelményt a 93/13 irányelv 7. cikkének (1) bekezdésében a tagállamokra rótt kötelezettséghez kötötte. E rendelkezés előírja a tagállamok számára, hogy gondoskodjanak arról, hogy „megfelelő és hatékony eszközök álljanak rendelkezésre ahhoz, hogy megszüntessék az eladók vagy szolgáltatók fogyasztókkal kötött szerződéseiben a tisztességtelen feltételek alkalmazását” (kiemelés tőlem). A jelen ügyben szóban forgóhoz hasonló kizárási záradékok tekintetében ilyen kötelezettséget nem írtak elő, amint azt az olasz és a finn kormány is megjegyezte, és a Bizottság is elismerte.
94.      A második irányelv 2. cikkének (1) bekezdése ugyanis előírja, hogy „[meg kell tenni] minden szükséges intézkedést, amely garantálja, hogy bármely törvényi rendelkezést vagy bármely szerződési záradékot, amely a […] biztosítási kötvényben szerepel”, és amely a biztosítás köréből különösen a jogellenes szállítást zárja ki, „érvénytelennek tekintsenek olyan harmadik fél kárigényének vonatkozásában, aki balesetet szenvedett el” (kiemelés tőlem). E megfogalmazás egyértelműen közelebb áll a 93/13 irányelv 6. cikkének (1) bekezdésében(75) szereplő megfogalmazáshoz, mivel mindkettő célja annak biztosítása, hogy a szóban forgó feltétel (legalább) az (adott ügyben) érintett kiszolgáltatott fél vonatkozásában ne váltson ki kötelező joghatásokat.
95.      Ezzel szemben a második irányelv 2. cikkének (1) bekezdése nem rendelkezik a 93/13 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének rendszerszintűbb és visszatartó erejű dimenziójával, amely arra ösztönzi a tagállamokat, hogy (általánosságban) megakadályozzák a tisztességtelen feltételek alkalmazását. Ebből a szempontból a jogerő alóli kivétel úgy értelmezhető, hogy betölti arra irányuló funkcióját, hogy visszatartsa az eladókat vagy szolgáltatókat attól, hogy tisztességtelen feltételeket foglaljanak a szerződésekbe, azáltal, hogy megtagadja tőlük azt a jogbiztonságot, amely egyébként a számukra kedvező bírósági határozat jogerős jellegéből következne (olyan határozatból, amelyet annak vizsgálata nélkül hoztak meg, hogy a 93/13 irányelv értelmében tisztességtelennek minősül‑e a releváns feltétel). E dimenzió nem szerepel a második irányelv 2. cikkének (1) bekezdésében, mivel – amint azt már megjegyeztem – ezen irányelv célja annak biztosítása, hogy a biztosítóval (jellemzően) szerződéses jogviszonyban nem álló harmadik fél károsult bármely kizárási záradéktól függetlenül kártérítést kapjon a biztosítótól. Ezzel szemben e rendelkezés nem a kizárási záradékok teljes körű megtiltására irányul.
96.      Mivel a Bíróságnak a jogerő feloldásának követelményére vonatkozó ítélkezési gyakorlata a 93/13 irányelv rendszerének e konkrét megelőző és rendszerbeli szempontjához kapcsolódik (annak biztosítása, hogy a tisztességtelen feltételeket általában ne alkalmazzák amellett, hogy az adott ügyben fennálló joghatásukat kizárják), és mivel ezen álláspont kivételt képez azon alapszabály alól, amely szerint a bírósági határozat jogerős jellegét tiszteletben kell tartani, úgy vélem, hogy a jogerő feloldása nem követelhető meg az alapügy körülményei között, ahol nem áll fenn hasonló rendszerszintű célkitűzés.(76)
97.      Végül, harmadszor úgy tűnik számomra, hogy amikor a Bíróság olyan messzemenő lépést követelt meg, mint a hivatalból történő vizsgálat (és ennek hiányában a jogerő feloldása) olyan helyzetben, amely főszabály szerint a tagállamok eljárási autonómiájának körébe tartozik (a kérdésre vonatkozó jogszabályi rendelkezés hiányában), akkor szükségszerűen a fogyasztóknak a belső piac működésében (áruk és szolgáltatások megvásárlása során) betöltött sajátos szerepére támaszkodott,(77) valamint arra az előfeltevésre, hogy az, hogy nem ismerik az alkalmazandó szabályokat, visszatarthatja őket attól, hogy árukat vagy szolgáltatásokat vásároljanak egy másik tagállamban.(78) Ugyanakkor a tisztességtelen feltételekre vonatkozó harmonizált szabályok meglétét fontos eszközként határozták meg a torzításmentes verseny fenntartása(79) és a szolgáltatók közötti verseny fokozása szempontjából, ezáltal növelve a fogyasztók rendelkezésére álló választási lehetőségeket.(80)
98.      A gépjármű‑felelősségbiztosításra vonatkozó jogszabályok természetesen szintén olyan eszközök, amelyek hozzájárulnak a belső piac működéséhez, konkrétabban pedig – amint azt a vonatkozó irányelvek is elismerik – a gépjárművek és személyek szabad mozgásához.(81) Ugyanakkor azt is elismerték, hogy e harmonizáció, miközben a jelen indítvány 49. pontjában említett kettős célkitűzést követi (a gépjárművek és az azokon utazó személyek szabad mozgásának biztosítása, valamint a hasonló elbánás biztosítása a balesetek károsultjainak), elsősorban a közúti balesetek károsultjainak védelmére összpontosít, ami egyben a kötelező gépjármű‑felelősségbiztosítás hatálya határokon történő (korábban létező) ellenőrzésének kinyilvánított célja.(82) Ugyanebben az értelemben a Bizottság a tárgyaláson megjegyezte, hogy a kötelező biztosítás kötelezettsége (annak biztosítása, hogy az adott tagállam területén szokásosan üzemben tartott valamennyi gépjármű rendelkezzen felelősségbiztosítással)(83) és a közvetlen keresetindítási jog, amellyel a károsultnak a felelős személy biztosítójával szemben rendelkeznie kell, (amely követelménnyel később egészítették ki az alapügy tényállását),(84) a szóban forgó szabályozás központi elemének minősül.
99.      E célkitűzés fontosságának és a közúti balesetek által a károsultak számára előidézett személyes nehézségek sérelme nélkül úgy tűnik számomra, hogy ezen indokolás – bár szintén kapcsolódik a belső piachoz – nem kapcsolódik annyira szorosan a belső piac célkitűzésének megvalósításához, mint a 93/13 irányelv által elérni kívánt harmonizáció esetében (amely, amint azt már kifejtettem, közvetlenül és azonnal ösztönzi a kereskedelmi ügyleteket). Ezen indokolás mindenesetre – megismétlem – egyszerűen más célokat szolgál. Ez, a fent említett azon kivételes eltéréssel együtt, amelyet a hivatalból történő vizsgálat és a jogerő feloldásának követelménye jelent a jog szokásos működése szempontjából, további indokot szolgáltat arra nézve, hogy miért nem kell kiterjeszteni ezeket a különösen a 93/13 irányelv alapján kidolgozott eltéréseket a gépjármű‑felelősségbiztosítás területére.
100. Mindezen okok miatt, valamint tekintettel arra, hogy a jogalkotó nem döntött úgy, hogy az utóbbi jogi keretbe beilleszt a bírósági vizsgálat terjedelmére vonatkozó rendelkezést, véleményem szerint azt a kérdést, hogy felmerül‑e a hivatalból történő vizsgálat elvégzésének kötelezettsége, célszerűbb a tényleges érvényesülés (és az egyenértékűség) hagyományosan értelmezett és a fenti 58. pontban felidézett elvének fényében megközelíteni. E megközelítésnek megfelelően a bíróságok azon kötelezettsége, hogy hivatalból vizsgálja meg a kérdést, csak akkor merülne fel, ha az alkalmazandó eljárási szabály vizsgálata arra enged következtetni, hogy az érintett károsultnak nem biztosítottak valódi lehetőséget arra, hogy ilyen kifogást hozzon fel a nemzeti bíróság előtt. Ugyanezek a megfontolások alkalmazandók értelemszerűen arra a kérdésre is, hogy figyelmen kívül kell‑e hagyni a jogerő joghatásait, amennyiben az alapeljárásban szóban forgóhoz hasonló záradék relatív érvénytelenségét nem vizsgálták meg, mivel – amint azt fentebb kifejtettem – e két szempont szorosan összefügg.
101. A fenti megfontolásokra tekintettel, valamint az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre adott válaszként úgy vélem, hogy a második irányelv 2. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amelynek értelmében az ítélet jogerőre emelkedése folytán az érintett fél ugyanazon bírósági eljárás későbbi szakaszában nem hozhatja fel első alkalommal azt a kifogást, hogy a gépjármű‑felelősségbiztosítási kötvényben foglalt feltétel e rendelkezés értelmében érvénytelen (érvényesíthetetlen), feltéve, hogy a nemzeti eljárásjog egyetlen szabálya sem tette rendkívül nehézzé vagy gyakorlatilag lehetetlenné e fél számára e kifogásra való hivatkozást az eljárás olyan korábbi szakaszában, amelyben e kérdést a nemzeti bíróságok megvizsgálhatták volna.
c)      A fél „teljes tétlenségének” esete
102. A teljesség kedvéért, és amennyiben a Bíróság nem ért egyet a fenti elemzésemmel, most rátérek a második kérdésre, amelyben a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy a nemzeti jog szerinti, a jogerő joghatásainak figyelmen kívül hagyására vonatkozó kötelezettség értékelését – amennyiben e kötelezettség megállapításra kerülne – befolyásolja‑e az, hogy a kérdést előterjesztő bíróság szerint az alapeljárás felülvizsgálati kérelmet előterjesztő felei „teljes mértékben passzív magatartást tanúsítottak”, amikor a bírósági eljárás korábbi szakaszában nem kifogásolták a kizárási záradék alkalmazhatóságát.
103. E kérdésre véleményem szerint elég egyenes válasz adható.
104. Először is, a „teljes tétlenség” (vagy „teljes passzivitás) fogalmát az Asturcom Telecomunicaciones ítéletben és az azt követő ítélkezési gyakorlatban a jogerő nemzeti joghatásainak figyelmen kívül hagyására vonatkozó kivételes kötelezettséggel összefüggésében dolgozták ki.(85) Amint arra a kérdést előterjesztő bíróság rámutat, az konkrétabban „e kivétel alóli kivételt” jelent. Magyarázatképpen, amennyiben főszabály szerint fennáll a bíróság azon kivételes kötelezettsége, hogy a fogyasztó védelme érdekében hagyja figyelmen kívül a jogerő joghatásait, de az érintett eljárásban a fogyasztó teljesen passzív maradt, a jogerő joghatásainak figyelmen kívül hagyására vonatkozó kötelezettség nem alkalmazandó, és a helyzet tipikus helyzet lesz, amelyben a jogerő joghatásai változatlanul fennállnak.
105. Másodszor azonban nem teljesen világos számomra, hogy milyen körülmények eredményezhetik ilyen tipikus helyzet tényleges „visszaállítását”, tekintettel arra, hogy úgy tűnik, a szerződési feltételek esetlegesen tisztességtelen jellegének hivatalból történő felvetésére vonatkozó kötelezettség a bírósági eljárás bármely szakaszában alkalmazható, ami főszabály szerint irrelevánssá teszi a fogyasztó „tétlenségét”, legalábbis a még folyamatban lévő bírósági eljárásokban (mint például a jelen alapeljárásban).
106. Mindazonáltal e kérdést a jelen körülmények között nem szükséges tovább vizsgálni, mivel harmadszor, a vonatkozó ítélkezési gyakorlat értelmében vett „teljes passzivitás” esete nyilvánvalóan nem állt fenn.
107. E fogalom ugyanis olyan fogyasztóra vonatkozik, aki szó szerint nem vesz részt az eljárásban, és nem védi az ügyét. Nem utal olyan fogyasztóra, aki aktívan részt vesz az eljárásban, bár anélkül, hogy felvetné a vitatott jogkérdést. Más szavakkal, nem arra utal, hogy az érintett fél elmulasztott konkrét jogi érvet felhozni az eljárás során, hanem arra, hogy egyáltalán nem jelenik meg a tárgyaláson. Egyébként, ha e fogalom konkrét jogi érv felvetésének elmulasztására utalna, akkor felesleges lenne a nemzeti bíróságok azon kötelezettsége, hogy azt hivatalból figyelembe vegyék.(86)
108. E tekintetben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az alapeljárás felülvizsgálati kérelmet előterjesztő felei aktív szerepet játszottak az eljárás korábbi szakaszaiban, annak ellenére, hogy nem hivatkoztak a kizárási záradék állítólagos jogellenességére. Ilyen körülmények között nem tekinthető úgy, hogy e felek a fent hivatkozott értelemben „teljesen passzívak” maradtak volna.
d)      Utószó: a két érintett terület közötti esetleges átfedés
109. Elemzésem befejezése előtt még egy utolsó rendszerszintű vagy kontextuális szempontot kell megvizsgálni, amely – amint azt fentebb jeleztem – a gépjármű‑felelősségbiztosítás területére vonatkozó szabályozás és a 93/13 irányelv közötti lehetséges kapcsolatra vonatkozik.
110. Véleményem szerint nem kétséges, hogy az e terület biztosítási szerződései általában a 93/13 irányelv értelmében vett fogyasztói szerződésnek minősülhetnek, amennyiben – amint azt elviekben a Bizottság írásbeli beadványában, valamint az olasz kormány a tárgyaláson is megjegyezte – az ilyen minősítésre alkalmazandó feltételek teljesülnek.
111. Ezenfelül az alapügybeli tényállásból kiderül, hogy előfordulhatnak olyan helyzetek, amikor a harmadik fél károsult egyben a releváns biztosítási szerződés szerződő fele is, ami – amennyiben az alkalmazandó feltételek teljesülnek – azt jelenti, hogy e szerződés a 93/13 irányelv hatálya alá tartozhat.(87)
112. E körülmények között bizonyos eltérés merülhet fel az ilyen fél és a közúti balesetek egyéb károsultjai számára nyitva álló eljárási lehetőségek tekintetében. Azon károsult ugyanis, aki egyben a biztosítási kötvény jogosultja is, automatikusan jogosult lesz arra, hogy a hivatalból történő vizsgálat vagy a jogerő feloldása tekintetében a 93/13 irányelv alapján kialakult eljárási fejleményekre hivatkozzon, ugyancsak azzal a feltétellel, hogy a szóban forgó biztosítási szerződés megfelel az ahhoz szükséges feltételeknek, hogy (az említett irányelv értelmében vett) fogyasztó és eladó vagy szolgáltató közötti szerződésnek minősüljön. Ezzel szemben e lehetőség nem áll más károsultak rendelkezésére, ha e feltételek nem teljesülnek, vagy ha a károsult nem a biztosítási kötvény jogosultja.(88)
113. Nem gondolom, hogy ez befolyásolná a korábbi elemzés eredményét.
114. Először is, a 93/13 irányelv alapján esetlegesen felhozható bármely kifogást nyilvánvaló okokból ezen irányelv értelmében vett tisztességtelen jellegre hivatkozva kellene megfogalmazni. Az adott szerződési feltétel vizsgálatának e szempontja azon szempontoktól is egyértelműen eltér, amelyeket különösen a második irányelv 2. cikkének (1) bekezdése szabályoz.(89)
115. Ennek ellenére az a tény, hogy a közúti baleset károsultja, aki a biztosítási kötvény jogosultja és a 93/13 irányelv értelmében vett fogyasztó, elvileg hivatkozhatna ezen irányelvre az abból eredő konkrét eljárási következmények kiváltása (a biztosítási kötvényben foglalt adott feltétel újbóli vizsgálata) érdekében – amennyiben más károsultak számára nem áll rendelkezésre ilyen eljárási lehetőség –, önmagában nem indokolja a jogerő alóli kivételnek a 93/13 irányelv hatálya alá tartozó területről a jelen ügyben vizsgált területre történő „átültetését” (a közúti balesetek károsultjainak eljárási szempontból történő kezelésében esetlegesen fennálló egyenlőtlenség megelőzése érdekében). Az ilyen eljárásjogi eltérés inkább az adott ügy sajátos körülményei között két szabályozási rendszer átfedéséből eredő eshetőség. Ezzel szemben ez nem indokolja, hogy az egyik jogterületen kialakult elveket – azok sajátosságaira hivatkozva – kiterjesszék egy másik jogterületre, ahol e sajátosságok nem állnak fenn.
V.      Végkövetkeztetés
116. Azt javaslom, hogy a Bíróság a következő választ adja a Corte suprema di cassazione‑nak (semmítőszék, Olaszország):
A tagállamok gépjármű‑felelősségbiztosításra vonatkozó jogszabályainak közelítéséről szóló, 1983. december 30‑i 84/5/EGK második tanácsi irányelv 2. cikkének (1) bekezdését
úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amelynek értelmében az ítélet jogerőre emelkedése folytán az érintett fél ugyanazon bírósági eljárás későbbi szakaszában nem hozhatja fel első alkalommal azt a kifogást, hogy a gépjármű‑felelősségbiztosítási kötvényben foglalt feltétel e rendelkezés értelmében érvénytelen (érvényesíthetetlen), feltéve, hogy a nemzeti eljárásjog egyetlen szabálya sem tette rendkívül nehézzé vagy gyakorlatilag lehetetlenné e fél számára e kifogásra való hivatkozást az eljárás olyan korábbi szakaszában, amelyben e kérdést a nemzeti bíróságok megvizsgálhatták volna.
1      Eredeti nyelv: angol.
2      A tagállamok gépjármű‑felelősségbiztosításra vonatkozó jogszabályainak közelítéséről szóló, 1983. december 30‑i második tanácsi irányelv (HL 1984. L 8., 17. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 7. kötet, 3. o.) (a továbbiakban: második irányelv).
3      E rendelkezés angol nyelvű változata arra a kötelezettségre utal, hogy biztosítani kell, hogy a szóban forgó feltételeket „deemed to be void in respect of claims by third parties who have been victims of an accident” („érvénytelennek [kell tekinteni] olyan harmadik fél kárigényének vonatkozásában, aki balesetet szenvedett el”); a francia nyelvű változat pedig arra utal, hogy bármely rendelkezést vagy záradékot úgy kell tekinteni mint „réputée sans effet en ce qui concerne le recours des tiers victimes d’un sinistre”. Amint azt később kifejtem, e kötelezettség célja tehát nem a szóban forgó rendelkezés vagy záradék (abszolút értelemben vett) érvénytelenségének elérése, hanem annak biztosítása, hogy az bizonyos személycsoport tekintetében ne váltson ki joghatásokat. Úgy tűnik számomra, hogy egyes jogrendek ezen esetet „relatív érvénytelenségként” vagy „érvényesíthetetlenségként” határozzák meg.
4      A gépjármű‑felelősségbiztosításról és a biztosítási kötelezettség ellenőrzéséről szóló, 2009. szeptember 16‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2009. L 263., 11. o.), különösen ezen irányelv 13. cikke (1) bekezdésének c) pontja.
5      A 2009/103 irányelv kodifikálta azt a szétaprózódott szabályozást, amely ezen irányelv (1) preambulumbekezdésében felsorolt több irányelv révén fokozatosan alakult ki. E korábbi irányelvek a gépjármű‑felelősségbiztosítási rendszer különböző vonatkozásait szabályozták, és azokat a baleset időpontjától függően párhuzamosan lehetett az adott ügyben alkalmazni. Lásd például: 2017. szeptember 14‑i Delgado Mendes ítélet (C‑503/16, EU:C:2017:681, 31. pont).
6      Hozzáteszem, hogy a második irányelv a baleset időpontjára tekintettel az alábbi 5., illetve 12. pontban említett első, illetve harmadik irányelvvel együtt alkalmazandó.
7      Lásd: 2024. április 9‑i Profi Credit Polska (Perújítás jogerős bírósági határozattal befejezett eljárásban) ítélet (C‑582/21, a továbbiakban: Profi Credit Polska [Perújítás jogerős bírósági határozattal befejezett eljárásban] ítélet, EU:C:2024:282); 2025. december 18‑i Soledil ítélet (C‑320/24, a továbbiakban: Soledil ítélet, EU:C:2025:993).
8      A tagállamok gépjármű‑felelősségbiztosításra és a biztosítási kötelezettség ellenőrzésére vonatkozó jogszabályainak közelítéséről szóló, 1972. április 24‑i 72/166/EGK tanácsi irányelv (HL 1972. L 103., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 10. o.) (a továbbiakban: első irányelv).
9      A gépjárműhasználattal kapcsolatos polgári jogi felelősség biztosítására vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1990. május 14‑i harmadik tanácsi irányelv (HL 1990. L 129., 33. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 249. o.) (a továbbiakban: harmadik irányelv).
10      Értelmezésem szerint a Cattolica keresete tehát arra vonatkozik, hogy PA hozzátartozói fizessék vissza a részükre ténylegesen kifizetett összeget, valamint annak megállapítására, hogy a Cattolica nem volt köteles nekik semmilyen fennálló összeget kifizetni. A kereset e két vonatkozásának konkrét minősítése mindenesetre irrelevánsnak tűnik a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem értékelése szempontjából.
11      A Bíróság elnökének 2025. április 8‑i Società Cattolica di Assicurazione végzése (C‑17/25, EU:C:2025:276, 6. és 7. pont).
12      A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5‑i tanácsi irányelv (HL 1993. L 95., 29. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 288. o.).
13      2020. július 16‑i Governo della Repubblica italiana (Az olasz békebírák jogállása) ítélet (C‑658/18, EU:C:2020:572, 61. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2024. július 29‑i Valančius ítélet (C‑119/23, EU:C:2024:653, 39. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
14      Lásd például: 2025. december 18‑i Procura della Repubblica presso il Tribunale di Firenze ítélet (C‑325/24, EU:C:2025:989, 36. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
15      Vagy ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha a Bíróság nem rendelkezik azon ténybeli és jogi elemek ismeretével, amelyek szükségesek ahhoz, hogy hasznos választ adjon; lásd például uo., 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
16      Lásd például: a Profi Credit Polska (Perújítás jogerős bírósági határozattal befejezett eljárásban) ügyre vonatkozó indítványom (C‑582/21, a továbbiakban: Profi Credit Polska ügyre vonatkozó indítványom, EU:C:2023:674, 85. és 87. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
17      A harmadik irányelvre vonatkozó 2018. augusztus 7‑i Smith ítélet (C‑122/17, EU:C:2018:631, 44. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
18      2003. szeptember 30‑i Köbler ítélet (C‑224/01, EU:C:2003:513, 50–53. pont); 2007. április 19‑i Farrell ítélet (C‑356/05, a továbbiakban: Farrell ítélet, EU:C:2007:229, 40–43. pont); lásd még: a Soledil ügyre vonatkozó indítványom (C‑320/24, EU:C:2025:469, 83. pont); a Centro Petroli Roma – II ügyre vonatkozó indítványom (C‑386/24, EU:C:2025:775, 44–48. pont).
19      Lásd a fenti 39. pontot és a fenti 17. lábjegyzetet.
20      Lásd a jelen indítvány ezen alfejezete 3. szakaszának d) pontját.
21      Lásd például: 2025. április 30‑i Nastolo ítélet (C‑370/24, a továbbiakban: Nastolo ítélet, EU:C:2025:300, 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
22      2026. február 12‑i Stichting Koskea ítélet (C‑490/24, EU:C:2026:89, 33. és 36. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd a harmadik irányelv 1. cikkét (jelenleg a 2009/103 irányelv 12. cikkének (1) bekezdése).
23      Lásd például: 2024. szeptember 19‑i Matmut ítélet (C‑236/23, a továbbiakban: Matmut ítélet, EU:C:2024:761, 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd még: Mengozzi főtanácsnok Churchill Insurance Company és Evans ügyre vonatkozó indítványa (C‑442/10, a továbbiakban: Churchill Insurance Company ügyre vonatkozó indítvány, EU:C:2011:548, 23. pont).
24      Lásd még: Szpunar főtanácsnok Matmut ügyre vonatkozó indítványa (C‑236/23, EU:C:2024:560, 47–53. pont).
25      2011. december 1‑jei Churchill Insurance Company és Evans ítélet (C‑442/10, a továbbiakban: Churchill Insurance Company ítélet, EU:C:2011:799, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
26      Uo., 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
27      Lásd például: Matmut ítélet, 34. pont.
28      Churchill Insurance Company ítélet, 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; Matmut ítélet, 36. és 46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
29      Jelen ügy szempontjából nem kell állást foglalni az e megkülönböztetésből fakadó nehézségekkel kapcsolatban, amint azt például Biondi főtanácsnok a Stichting Koskea ügyre vonatkozó indítványában (C‑490/24, a továbbiakban: Stichting Koskea ügyre vonatkozó indítvány, EU:C:2025:735, 14–16. pont) és a Churchill Insurance Company ügyre vonatkozó indítványában (15–17. pont) megjegyezte.
30      Lásd például: Matmut ítélet, 64. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2012. október 23‑i Marques Almeida ítélet (C‑300/10, EU:C:2012:656, 32. és 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
31      Farrell ítélet, 36. pont. Az ügyben olyan utasról volt szó, aki valódi harmadik fél károsult volt (de nem volt a biztosított).
32      2005. június 30‑i Candolin és társai ítélet (C‑537/03, EU:C:2005:417, 35. pont, a 11. és 12. ponttal összefüggésben). A Bíróság nem fejtette ki egyértelműen, hogy a tulajdonos (károsult és utas) egyben biztosított is volt‑e, de e körülmény nem tűnt relevánsnak az ezen ítéletben levont következtetés szempontjából.
33      Churchill Insurance Company ítélet (32–36. és 44. pont).
34      E szabályozás alapján, amennyiben az érvénytelenségre nem lehet hivatkozni, a biztosító az olyan utasnak megfizetett teljes összeg megtérítését igényelheti, aki közúti baleset károsultja volt. E válasz attól függött, hogy adott esetben megállapítható‑e joggal való visszaélés. Lásd: Matmut ítélet, különösen 61. és 66. pont.
35      A Profi Credit Polska (Perújítás jogerős bírósági határozattal befejezett eljárásban) ítélet, 38. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
36      Lásd például: Soledil ítélet, 32. pont; 2018. október 24‑i XC és társai ítélet (C‑234/17, EU:C:2018:853, 52. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
37      A Profi Credit Polska (Perújítás jogerős bírósági határozattal befejezett eljárásban) ítélet, 39. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2025. január 16‑i BALTIC CONTAINER TERMINAL ítélet (C‑376/23, EU:C:2025:20, 73. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
38      Az egyenértékűség elve alapján kidolgozott kivételeket illetően lásd: a Profi Credit Polska (Perújítás jogerős bírósági határozattal befejezett eljárásban) ügyre vonatkozó indítványom, 42–50. pont.
39      2007. július 18‑i Lucchini ítélet (C‑119/05, EU:C:2007:434, 63. pont). A Bíróság e megállapítás kivételes jellegét a 2014. július 10‑i Impresa Pizzarotti ítéletben (C‑213/13, EU:C:2014:2067, 61. pont) hangsúlyozta.
40      Lásd a hozzáadottérték‑adó területén: 2020. július 16‑i UR (Az ügyvédek héakötelezettsége) ítélet (C‑424/19, EU:C:2020:581, 32–34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); az állami támogatások területén: 2015. november 11‑i Klausner Holz Niedersachsen ítélet (C‑505/14, EU:C:2015:742, 43–46. pont); a közös agrárpolitika területén: 2022. április 7‑i Avio Lucos ítélet (C‑116/20, EU:C:2022:273, 102–105. pont).
41      Soledil ítélet, 22. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
42      Uo., 23. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
43      Lásd például: 2016. december 21‑i Gutiérrez Naranjo és társai ítélet (C‑154/15, C‑307/15 és C‑308/15, EU:C:2016:980, 54. és 55. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
44      2022. május 17‑i Ibercaja Banco ítélet (C‑600/19, a továbbiakban: Ibercaja Banco ítélet, EU:C:2022:394, 50. pont).
45      „[A]mennyiben a [rendelkezésükre] állnak az e tekintetben szükséges jogi és ténybeli elemek”; a Soledil ítélet, 24. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat. Azon eseteket illetően, amelyekben a nemzeti bíróságok nem rendelkeznek ezekkel a releváns elemekkel, lásd: 2019. november 7‑i Profi Credit Polska ítélet (C‑419/18 és C‑483/18, EU:C:2019:930, 77. pont).
46      Lásd: Ibercaja Banco ítélet, 57–59. pont; Profi Credit Polska (Perújítás jogerős bírósági határozattal befejezett eljárásban) ítélet, 83. pont.
47      Soledil ítélet, 29. pont; 2022. május 17‑i Unicaja Banco ítélet (C‑869/19, a továbbiakban: Unicaja Banco ítélet, EU:C:2022:397, 29. pont). A Bíróság gyakran hivatkozott a 93/13 irányelv 7. cikkének ezen irányelv ugyanazt az elvet megfogalmazó huszonnegyedik preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett (1) bekezdésére.
48      2016. február 18‑i Finanmadrid EFC ítélet (C‑49/14, EU:C:2016:98); 2017. január 26‑i Banco Primus ítélet (C‑421/14, EU:C:2017:60); 2022. május 17‑i SPV Project 1503 és társai ítélet (C‑693/19 és C‑831/19, EU:C:2022:395); Ibercaja Banco ítélet; 2024. január 18‑i Getin Noble Bank és társai (A szerződési feltételek tisztességtelen jellegének hivatalból történő vizsgálata) ítélet (C‑531/22, EU:C:2024:58); 2024. február 29‑i Investcapital ítélet (C‑724/22, EU:C:2024:182). Ezen ügyekkel ellentétben az Unicaja Banco ítélet nem a fogyasztók kötelezettségeinek érvényesítésére vonatkozott, hanem egy fogyasztó azon keresetére, amelyben a jelzáloghitel‑szerződés egyik záradéka érvénytelenségének megállapítását és az annak alapján tévesen kifizetett összeg visszatérítését kérte.
49      Soledil ítélet, különösen 36–39. pont ezen ítélet 11–17. pontjával összefüggésben.
50      Soledil ítélet, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
51      Lásd a harmadik irányelv ötödik preambulumbekezdését.
52      Hasonlóképpen, amint azt már megjegyeztem, az ügy irataiban semmi nem utal arra, hogy a jogerő joghatásai figyelmen kívül hagyásának szükségességét az egyenértékűség elve igazolná.
53      Emlékeztetek arra, hogy a bírósági felülvizsgálat nem minden formája zárja ki a későbbi bírósági felülvizsgálatot, hanem csak az, amely bizonyos feltételeknek megfelel, amint azt különösen a 2024. február 29‑i Investcapital ítélet (C‑724/22, EU:C:2024:182, 45. pont) kifejti, és amire a Soledil ítélet (35. pont) is emlékeztet.
54      Amint azt különösen a Soledil ítélet egyértelművé tette; lásd még: Unicaja Banco ítélet (ez utóbbi szempontot illetően lásd a fenti 48. lábjegyzetet).
55      Lásd: fenti 43. és 44. lábjegyzet, valamint Richard de la Tour főtanácsnok Ararat ügyre vonatkozó indítványa (C‑156/23, EU:C:2024:413, 44. pont).
56      2025. július 3‑i C. és társai ítélet (C‑582/23, EU:C:2025:518, 55. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
57      Az olasz kormány a tárgyaláson megjegyezte, hogy az alkalmazandó nemzeti jog alapján a nemzeti bíróságoknak hivatalból kell vizsgálniuk a szóban forgó kizárási záradék érvénytelenségének (vagy értelmezésem szerint érvényesíthetetlenségének) kérdését, és hogy e kötelezettséget az alapeljárás korábbi szakaszaiban megsértették.
58      Lásd különösen: 1995. december 14‑i van Schijndel és van Veen ítélet (C‑430/93 és C‑431/93, EU:C:1995:441, 16–22. pont); 2007. június 7‑i van der Weerd és társai ítélet (C‑222/05‑C‑225/05, EU:C:2007:318, 41. pont); 2023. június 22‑i K. B. és F. S.  (Büntetőügyben hivatalból való figyelembevétel) ítélet (C‑660/21, a továbbiakban: K. B. és F. S. ítélet, EU:C:2023:498, 53. pont).
59      Lásd ebben az értelemben: Richard de la Tour főtanácsnok Ararat ügyre vonatkozó indítványa (C‑156/23, EU:C:2024:413, 44. pont).
60      A fogyasztói hitelmegállapodásokról és a 87/102/EGK tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2008. április 23‑i európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL 2008. L 133., 66. o.; helyesbítések: HL 2009. L 207., 14. o.; HL 2010. L 199., 40. o.; HL 2011. L 234., 46. o.) kapcsolatban lásd: 2016. április 21‑i Radlinger és Radlingerová ítélet (C‑377/14, EU:C:2016:283, 62–74. pont); 2020. március 5‑i OPR‑Finance ítélet (C‑679/18, EU:C:2020:167, 17–24. pont).
61      2024. október 17‑i Ararat ítélet (C‑156/23, EU:C:2024:892, 50. pont).
62      2022. november 8‑i Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid és X (Az őrizet hivatalból való vizsgálata) ítélet (C‑704/20 és C‑39/21, EU:C:2022:858, 85–90. és 94. pont).
63      2024. október 4‑i Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky ítélet (C‑406/22, EU:C:2024:841, 93–98. pont).
64      K. B. és F. S. ítélet, 44–53. pont, és különösen a 19. pont.
65      Uo., 52. pont.
66      Lásd a jelen indítvány 49. pontját. Lásd még: Bobek főtanácsnok Ubezpieczeniowy Fundusz Gwarancyjny z siedzibą ügyre vonatkozó indítványa (C‑383/19, EU:C:2020:1003, 41. pont).
67      Lásd például: Nastolo ítélet, 39. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
68      Lásd például: Farrell ítélet, 24. pont, valamint a Stichting Koskea ügyre vonatkozó indítvány, 35. pont.
69      Megjegyzem, hogy a harmadik irányelv 5. cikke értelmében a tagállamok kötelesek voltak „a szükséges intézkedéseket [elfogadni] annak érdekében, hogy a közúti balesetben érintett felek haladéktalanul megbizonyosodhassanak arról, hogy melyik biztosítóvállalkozás nyújt fedezetet a balesetben érintett gépjármű használatából fakadó felelősség esetén”. Lásd még a 2009/103 irányelv 23. cikkét.
70      Lásd a jelen indítvány 68. pontját.
71      Lásd még: a Stichting Koskea ügyre vonatkozó indítvány, 35. és 42. pont.
72      Emlékeztetek arra, hogy a 93/13 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése szerint az „[e]gyedileg meg nem tárgyalt szerződési feltétel abban az esetben tekintendő tisztességtelen feltételnek, ha a jóhiszeműség követelményével ellentétben a felek szerződésből eredő jogaiban és kötelezettségeiben jelentős egyenlőtlenséget idéz elő a fogyasztó kárára”.
73      Ha van szerződés, úgymint az alapeljárásban, e helyzet – amint azt az olasz kormány a tárgyaláson megjegyezte – nem látható előre.
74      Emlékeztetek arra, hogy a második irányelv hetedik preambulumbekezdése szerint: „mivel a balesetet elszenvedők érdeke azt kívánja, hogy bizonyos kizárási záradékok csak a biztosító és a balesetben felelős személy közötti viszonyt szabályozzák”.
75      Emlékeztetek arra, hogy a 93/13 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése szerint „[a] tagállamok előírják, hogy fogyasztókkal kötött szerződésekben az eladó vagy szolgáltató által alkalmazott tisztességtelen feltételek a saját nemzeti jogszabályok rendelkezései szerint nem jelentenek kötelezettséget a fogyasztóra nézve, és ha a szerződés a tisztességtelen feltételek kihagyásával is teljesíthető, a szerződés változatlan feltételekkel továbbra is köti a feleket”.
76      Az a tény, hogy az alapeljárásban a jogerős bírósági határozatot annak ellenére hozták meg, hogy az eljárás még folyamatban van, irreleváns. Amint azt máshol megjegyeztem, köztudott, hogy a jogerős határozat fogalma (amelyhez az ítélt dolog hatálya kapcsolódik) nem korlátozódik arra az egyetlen meghozott hivatalos határozatra, amellyel az adott eljárás ténylegesen lezárul (mert a felek úgy döntöttek, hogy nem folytatják azt, vagy mert kimerítették az összes rendelkezésre álló jogorvoslati lehetőséget). A jogerő joghatásai a folyamatban lévő eljárás során, annak különböző szakaszaiban és a jogvita különböző szempontjai tekintetében is beállhatnak amiatt, hogy a felek nem hivatkoztak az érintett kérdésre, vagy nem vitatták annak értékelését. Lásd: a Soledil ügyre vonatkozó indítványom (C‑320/24, EU:C:2025:469, 77. pont).
77      A 93/13 irányelv hatodik preambulumbekezdése értelmében: „[…] a belső piac létrehozásának megkönnyítése érdekében, valamint az állampolgárok fogyasztóként történő megóvása érdekében, amikor nem a saját országuk, hanem más tagállamok jogszabályai által szabályozott szerződésekkel szereznek be árukat vagy vesznek igénybe szolgáltatásokat, lényeges, hogy e szerződésekből töröljék a tisztességtelen feltételeket”.
78      A 93/13 irányelv ötödik preambulumbekezdése szerint „ezen ismeretek hiánya visszatarthatja a fogyasztókat attól, hogy közvetlenül egy másik tagállamban szerezzenek be árukat és vegyenek igénybe szolgáltatásokat”.
79      Lásd: a 93/13 irányelv második preambulumbekezdése, amely úgy rendelkezik, hogy „a tagállamoknak az egyrészről az áruk eladója vagy szolgáltatások nyújtója, másrészről a fogyasztó között kötött szerződések feltételeire vonatkozó jogszabályai számos eltérést mutatnak, ami azt eredményezi, hogy az áruk eladásának és szolgáltatások nyújtásának nemzeti piacai különböznek egymástól, és torzulások adódhatnak az eladók és a szolgáltatók közötti versenyben, különösen akkor, amikor más tagállamban értékesítenek, illetve nyújtanak szolgáltatást”.
80      A 93/13 irányelv hetedik preambulumbekezdése szerint „mivel ez az áruk eladóit és a szolgáltatások nyújtóit segíteni fogja áruértékesítési és szolgáltatásnyújtási tevékenységükben, mind a saját országukban, mind a belső piac egészében; mivel ez serkentőleg hat a versenyre, és ennek megfelelően növeli a Közösség állampolgárai mint fogyasztók rendelkezésére álló választékot”.
81      Lásd különösen az első irányelv harmadik, ötödik és hatodik preambulumbekezdését, a második irányelv harmadik preambulumbekezdését és a harmadik irányelv tizenharmadik preambulumbekezdését.
82      Lásd az első irányelv második preambulumbekezdését.
83      Amint azt az első irányelv 3. cikkének (l) bekezdése, majd a 2009/103 irányelv 3. cikke megköveteli.
84      A tagállamok gépjármű‑felelősségbiztosításra vonatkozó jogszabályainak közelítéséről, valamint a Tanács 73/239/EGK és 88/357/EGK irányelveinek módosításáról szóló, 2000. május 16‑i európai parlamenti és tanácsi 2000/26/EK irányelv (Negyedik gépjármű‑biztosítási irányelv) (HL 2002. L 181., 65. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 3. kötet, 331. o.) 3. cikke. Lásd a 2009/103 irányelv 18. cikkét.
85      Lásd: 2009. október 6‑i Asturcom Telecomunicaciones ítélet (C‑40/08, EU:C:2009:615, 47. pont); Unicaja Banco ítélet, 28. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2024. január 18‑i Getin Noble Bank és társai (A szerződési feltételek tisztességtelen jellegének hivatalból történő vizsgálata) ítélet (C‑531/22, EU:C:2024:58; 45. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); Soledil ítélet, 41. pont.
86      Lásd még: Soledil ítélet, 41. pont, amelyben a Bíróság hasonló körülmények között előzetes döntéshozatalra előterjesztett hasonló kérdésre válaszolt, amely körülmények között – amint azt már megjegyeztem – az érintett fogyasztók megjelentek a tárgyaláson, de nem hozták fel időben a szóban forgó szerződési feltétel tisztességtelen jellegére vonatkozó kifogást.
87      Feltéve, hogy a jelen ügyben a 93/13 irányelv ratione temporis alkalmazandó.
88      Ebben az esetben meg kell állapítani, hogy a (valódi) harmadik fél károsult hivatkozhat‑e a 93/13 irányelv szerinti fogyasztóvédelemre, amennyiben megállapítást nyer, hogy a biztosítási szerződés megkötésekor a biztosítási kötvény jogosultja fogyasztóként járt el.
89      Ismét emlékeztetek arra, hogy ahhoz, hogy valamely feltétel a 93/13 irányelv értelmében tisztességtelennek minősüljön, az szükséges, hogy a feltétel ezen irányelv 3. cikkének (1) bekezdése alapján „a jóhiszeműség követelményével ellentétben […] a felek szerződésből eredő jogaiban és kötelezettségeiben jelentős egyenlőtlenséget idéz[zen] elő a fogyasztó kárára”. Nem egyértelmű, hogy az olyan feltétel, amely kizárja a jogellenes szállítást a biztosítás köréből, hogyan idézhetne elő ilyen „egyenlőtlenséget”. További kétségek merülhetnek fel azzal kapcsolatban, hogy a kétféle érvénytelenség, amelyre a 93/13 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése, illetve a második irányelv 2. cikkének (1) bekezdése irányul, hogyan egyeztethető össze egymással, tekintettel arra, hogy az előbbi „abszolút jellegűnek”, míg az utóbbi csak „relatívnak” tűnik, amint azt a tárgyaláson megvitatták.