62024CJ0115_RES
C‑115/24. sz. ügy
UJ
kontra
Österreichische Zahnärztekammer
(az Oberster Gerichtshof [Ausztria] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
A Bíróság ítélete (negyedik tanács), 2025. szeptember 11.
„Előzetes döntéshozatal – Közegészségügy – Határon átnyúló egészségügyi ellátás – 2011/24/EU irányelv – A 3. cikk d) és e) pontja – Telemedicina útján nyújtott egészségügyi ellátás – A »telemedicina« fogalma – Telemedicina útján nyújtott, határon átnyúló egészségügyi ellátás – Telemedicina útján és személyesen nyújtott egészségügyi ellátást tartalmazó komplex orvosi kezelés – Az ellátás helye szerinti tagállam – 2000/31/EK irányelv – Az információs társadalommal összefüggő szolgáltatás – 2005/36/EK irányelv – Szakmai képesítések – Szolgáltatásnyújtás szabadsága – Hatály – EUMSZ 56. cikk”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések – Elfogadhatóság – Korlátok – Az alapügy tárgyával össze nem függő kérdések – Uniós jogi aktus alkalmazhatóságára vonatkozó kérdések – Az ügy érdemére vonatkozó kérdések
(EUMSZ 267. cikk)
(lásd: 57. pont)
Közegészségügy – Határon átnyúló egészségügyi ellátás – 2011/24 irányelv – A telemedicina útján nyújtott, határon átnyúló egészségügyi ellátás fogalma – Telemedicina útján nyújtott egészségügyi ellátást tartalmazó komplex orvosi kezelés esete – Szempontok – Egészségügyi ellátás nyújtása olyan szolgáltató által, amely a beteg biztosítása szerinti tagállamtól eltérő tagállamban van letelepedve – Ilyen ellátások nyújtása távolról, kizárólag információs és kommunikációs technológiák igénybevételével
(2011/24 európai parlamenti és tanácsi irányelv, (10) preambulumbekezdés, 1. cikk, (1) bekezdés, 3. cikk, a), d) és e) pont, 7. cikk, (7) bekezdés; 2000/31 és 2015/1535 európai parlamenti és tanácsi irányelv)
(lásd: 63–70., 73., 74., 82–84., 90–93. pont, a rendelkező rész 1. pontja)
Közegészségügy – Határon átnyúló egészségügyi ellátás – 2011/24 irányelv – Hatály – A határon átnyúló egészségügyi ellátás költségei visszatérítésének korlátozása – Hiány – Telemedicina útján nyújtott egészségügyi ellátás – Az uniós jog és az ilyen ellátás nyújtójának letelepedési helye szerinti tagállam jogszabályainak alkalmazhatósága
(2000/31 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 2. cikk, e) pont, és 3. cikk, (1) bekezdés; 2011/24 európai parlamenti és tanácsi irányelv, (10) preambulumbekezdés, 1. cikk, (1) bekezdés, 2. cikk, e) pont_3. cikk, d) pont, és 7. cikk)
(lásd: 95., 96., 99., 102., 103., 106., 107. pont, a rendelkező rész 2. és 3. pontja)
Személyek szabad mozgása – Letelepedés szabadsága – Szolgáltatásnyújtás szabadsága – Munkavállalók – Szakmai képesítések elismerése – 2005/36 irányelv – Hatály – A telemedicina útján nyújtott, határon átnyúló egészségügyi ellátás nyújtója – Kizártság – Valamely tagállamban letelepedett szolgáltató, amely egy másik tagállamban letelepedett szolgáltatótól egészségügyi ellátás utóbbi tagállamban lakó beteg részére történő nyújtását kéri – Kizártság
(2005/36 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 5. cikk; 2011/24 2005/36 európai parlamenti és tanácsi irányelv)
(lásd: 109–118. pont, a rendelkező rész 4. pontja)
Összefoglalás
Az Oberster Gerichtshof (legfelsőbb bíróság, Ausztria) által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem alapján a Bíróság az Európai Unió több másodlagos jogi aktusát értelmezi egy olyan, egyre jelentősebb területen, a telemedicina területén, amellyel az ítélkezési gyakorlata még alig foglalkozott.
UJ Ausztriában letelepedett és ott fogorvosi ellátások nyújtására jogosult fogorvos, aki partnerként végez két, olyan német társaság által ezen államban folytatott fogorvosi tevékenységeket, amelyek egy világszerte fogorvosi tevékenységet folytató vállalkozáscsoport tagjai. Az egyik társaság, az Urban Technology GmbH, internetes oldalán DrSmile márkanév alatt fogsín használatával történő fogszabályozást hirdet. A potenciális ügyfelek ezen az oldalon időpontot kérhetnek egy olyan „partnerfogorvostól” Ausztriában, mint UJ. E konzultáció során e fogorvos a rendelőjében rögzíti a kórtörténetet, felvilágosítást ad, és elvégzi a fogazat háromdimenziós szkennelését, valamint a fogsín jövőbeli felhelyezéséhez esetlegesen szükséges előzetes kezeléseket. Ezt követően megküldi a képanyagot és a fogszabályozási eljárással kapcsolatos ajánlást a másik társaságnak, a DZK Deutsche Zahnklinik GmbH‑nak.
A DZK Deutsche Zahnklinik a német jognak megfelelően fogászati klinika Németországban történő működtetéséhez szükséges engedéllyel és egyéb engedélyekkel rendelkezik. Kizárólag e társaság köt ellátási szerződést a betegekkel. A fogsíneket az Urban Technologytól szerzi be, amely azokat harmadik személyektől rendeli, és a fogszabályozó felhelyezését követően egy applikáció segítségével biztosítja a páciensek utólagos felügyeletét. Szerződéses jogviszonyban áll a partnerfogorvossal, és a nyújtott szolgáltatásokért díjazást fizet számára.
Az Österreichische Zahnärztekammer (osztrák fogorvosi kamara) e körülmények között nyújtott be jogsértés megszüntetésére irányuló keresetet és ideiglenes intézkedés iránti kérelmet a Landesgericht Klagenfurthoz (klagenfurti regionális bíróság, Ausztria) UJ‑vel szemben, amely arra irányult, hogy tiltsák meg számára az osztrák jog szerinti engedélyekkel nem rendelkező külföldi társaságok által Ausztriában végzett fogorvosi tevékenységekben való minden közvetlen vagy közvetett részvételt. Az ideiglenes intézkedés iránti kérelem elutasítását követően a kamara fellebbezést nyújtott be az Oberlandesgericht Grazhoz (grazi regionális felsőbíróság, Ausztria), amely helyt adott e kérelemnek, amellyel szemben UJ fellebbezést nyújtott be a legfelsőbb bírósághoz, az pedig előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel fordult a Bírósághoz.
A Bíróság álláspontja
Elsőként a Bíróság a 2011/24 irányelv értelmében vett, telemedicina útján nyújtott, határon átnyúló egészségügyi ellátás fogalmáról (
1
) határoz.
A Bíróság, miután rámutat arra, hogy a „telemedicina” kifejezés az uniós jog önálló fogalma, először is hangsúlyozza, hogy a szó szerinti értelmezés szerint e kifejezés szokásos jelentése – az etimológiája alapján – olyan orvosi szolgáltatásokat jelent, amelyeket távolról nyújtanak, mivel a „tele” előtag pontosan a távolságra utal. Ehhez hasonlóan, ahhoz, hogy a telemedicina esetében nyújtott egészségügyi ellátás a határon átnyúló egészségügyi ellátás fogalmába tartozzon, az szükséges, hogy azt a biztosítás helye szerinti tagállamtól eltérő tagállamban nyújtsák vagy írják fel.
Másodszor, a rendszertani értelmezés alapján a Bíróság rámutat arra, hogy a 2011/24 irányelv a főszabály szerint minden egészségügyi ellátásra alkalmazandó általános szabályt írja elő, amelynek értelmében az ellátás helye szerinti tagállam az, amelynek területén az egészségügyi ellátást ténylegesen nyújtják. Márpedig a telemedicina esetében ezen irányelv egy kivételt ismer el, amely szerint úgy tekintendő, hogy az egészségügyi ellátás nyújtására abban a tagállamban kerül sor, ahol az egészségügyi szolgáltató letelepedett. E szigorúan értelmezendő kivétel azt jelenti, hogy a telemedicinához tartozó ellátásoktól eltérő ellátások tekintetében az ellátás helye szerinti tagállamot azon terület alapján kell meghatározni, ahol ezeket az ellátásokat ténylegesen nyújtják.
A Bíróság arra is rámutat, hogy mivel az egészségügyi ellátás fogalma a szolgáltatások széles körét magában foglalhatja, a telemedicina útján nyújtott szolgáltatás következésképpen a határokon átnyúló egészségügyi ellátások körébe tartozhat. Ezenfelül a 2011/24 irányelv rendelkezései egyértelműen előírják, hogy a telemedicina útján nyújtott vagy felírt egészségügyi ellátás az e rendelkezésekben meghatározott (
2
)„határon átnyúló egészségügyi ellátás” körébe tartozhat.
Továbbá, az információs társadalommal összefüggő szolgáltatás fogalmából (
3
) kiindulva a Bíróság pontosítja, hogy az ugyanazon a helyen egyidejűleg jelen lévő valamely szolgáltató által a betegnek nyújtott határon átnyúló egészségügyi szolgáltatások, még ha az információs és kommunikációs technológiák használatával is járnak, nem tekinthetők az információs társadalommal összefüggő szolgáltatásoknak, és ezért nem tartozhatnak a 2011/24 irányelv értelmében vett telemedicina fogalma alá. Azok az egészségügyi szolgáltatások viszont, amelyeket ténylegesen távolról, vagyis a szolgáltató és a beteg ugyanazon a helyen való egyidejű fizikai jelenlétén kívüli helyzetben, e technológiákkal nyújtanak, az információs társadalommal összefüggő szolgáltatás fogalma alá, és így a „telemedicina” fogalma alá tartozhatnak, még akkor is, ha azokat olyan komplex orvosi kezelés keretében nyújtják, amely a beteggel fizikailag ugyanazon helyen tartózkodó szolgáltató által nyújtott egészségügyi ellátást is magában foglalja.
Harmadszor, a teleologikus értelmezés alapján a Bíróság hangsúlyozza, hogy a telemedicina éppen olyan – a jelen esetben határon átnyúló – orvosi tevékenység, amely hozzájárul a 2011/24 irányelv egyik céljának megvalósításához, nevezetesen az azon tagállamban nyújtott egészségügyi ellátásokhoz való hozzáférés megkönnyítéséhez, ahol az ezen ellátásokat nyújtó személy letelepedett, és amely eltér a biztosítás helye szerinti tagállamtól, ahol azok a betegek laknak, akik ezen ellátások címzettjei. Ennek keretében rámutat arra, hogy az uniós jogalkotó e tevékenység jellege és sajátosságai miatt – amely a távolról történő, vagyis az egészségügyi szakember és a beteg ugyanazon a helyen való egyidejű jelenléte nélküli szolgáltatásnyújtással, valamint az információs és kommunikációs technológiák használatával függnek össze – írt elő eltérő szabályozást az ellátás helye szerinti tagállam és az ilyen tevékenységre alkalmazandó jog meghatározására vonatkozóan.
Negyedszer a Bíróság rámutat arra, hogy a 2011/24 irányelv érintett rendelkezéseinek keletkezéstörténete, és különösen a „telemedicina” fogalmának az előkészítő munkálatok során történő meghatározása szintén azon következtetést támasztja alá, amely szerint e fogalom meghatározó eleme az, hogy az egészségügyi szolgáltatást a biztosítás helye szerinti tagállamtól eltérő tagállamban letelepedett egészségügyi szolgáltató nyújtja egy betegnek távolról, tehát az e beteg és e szolgáltató ugyanazon helyen való egyidejű fizikai jelenléte nélkül, információs és kommunikációs technológiákkal.
Így a Bíróság arra a következtetésre jut, hogy a 2011/24 irányelv értelmében a telemedicina esetében nyújtott határon átnyúló egészségügyi ellátás fogalma csak azon egészségügyi ellátásoknak felel meg, amelyeket valamely beteg számára a biztosítása helye szerinti tagállamtól eltérő tagállamban letelepedett egészségügyi szolgáltató távolról, tehát az említett beteg és e szolgáltató egyidejű fizikai jelenléte nélkül, kizárólag információs és kommunikációs technológiákkal nyújt.
Másodsorban a Bíróság pontosításokkal szolgál a 2011/24 irányelv hatályát illetően.
E tekintetben egyrészt rámutat arra, hogy ezen irányelvnek mind a céljából, mind pedig a szerkezetéből az következik, hogy annak hatálya, és így az „ellátás helye szerinti tagállamot” (
4
) meghatározó rendelkezésének hatálya nem korlátozódik a határon átnyúló egészségügyi ellátás költségeinek visszatérítésére. Másrészt arra a következtetésre jut, hogy a telemedicina körébe tartozó határon átnyúló egészségügyi ellátásnak – mivel úgy tekintendő, hogy a nyújtásukra abban a tagállamban kerül sor, ahol ezen egészségügyi ellátások szolgáltatója letelepedett – e tagállam jogszabályainak, valamint minőségi és biztonsági előírásainak és iránymutatásainak, továbbá a biztonsági követelményekre vonatkozó uniós jogszabályoknak is meg kell felelnie. Ezenfelül a Bíróság megjegyzi, hogy mind a 2011/24 irányelv, mind pedig a 2000/31 irányelv értelmében a telemedicina esetén az egészségügyi ellátás nyújtására a szolgáltató letelepedési helye szerinti tagállam joga irányadó, amennyiben az megfelelhet az „információs társadalommal összefüggő szolgáltatás” fogalmának.
Végül harmadsorban a Bíróság a 2005/36 irányelvben (
5
) szereplő, a szolgáltatásnyújtás szabadsága elvének hatályáról határoz a szakmai képesítések elismerésével összefüggésben.
E tekintetben megállapítja, hogy ezt az irányelvet nem kell alkalmazni sem a telemedicina esetében a határon átnyúló egészségügyi ellátást nyújtó szolgáltatóra, sem pedig a valamely tagállamban letelepedett olyan szolgáltatóra, amely anélkül, hogy maga változtatna helyet, egy másik tagállamban letelepedett szolgáltatóval végeztet ez utóbbi tagállamban lakóhellyel rendelkező beteg javára személyesen nyújtott egészségügyi ellátást.
Egyrészt ugyanis a 2005/36 irányelv kifejezetten előírja, hogy a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó rendelkezései kizárólag abban az esetben alkalmazandók, ha a szolgáltató a fogadó tagállam területére utazik. Márpedig a telemedicina szükségszerűen magában foglalja, hogy az egészségügyi szolgáltatást helyváltoztatás nélkül nyújtják. Másrészt a Bíróság megállapítja, hogy a jelen ügyben egyetlen körülmény alapján sem tekinthető úgy, hogy az egészségügyi szolgáltató a fogadó tagállam területére utazik, mivel e szolgáltató az ellátásokat az ezen államban letelepedett másik szolgáltató közvetítésével nyújtja.
(
1
)	A határon átnyúló egészségügyi ellátásra vonatkozó betegjogok érvényesítéséről szóló, 2011. március 9‑i 2011/24/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2011. L 88., 45. o.) 3. cikkének d) és e) pontja.
(
2
)	Lásd a 2011/24 irányelv 7. cikkének (7) bekezdését, amely előírja, hogy a biztosítás helye szerinti tagállam a határon átnyúló egészségügyi ellátás – „beleértve a telemedicinán keresztüli egészségügyi ellátást” – során felmerülő költségek visszatérítését igénybe venni kívánó biztosított számára ugyanazokat a feltételeket írhatja elő, mint amelyeket az ebben az államban nyújtott egészségügyi ellátások tekintetében határoztak meg. Így a „beleértve a telemedicinán keresztüli egészségügyi ellátást” kifejezés megerősíti ezen megállapítást.
(
3
)	A műszaki szabályokkal és az információs társadalom szolgáltatásaira vonatkozó szabályokkal kapcsolatos információszolgáltatási eljárás megállapításáról szóló, 2015. szeptember 9‑i (EU) 2015/1535 európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2015. L 241., 1. o.) 1. cikke (1) bekezdésének b) pontjával és I. mellékletével együttesen értelmezett, a belső piacon az információs társadalommal összefüggő szolgáltatások, különösen az elektronikus kereskedelem egyes jogi vonatkozásairól szóló, 2000. június 8‑i 2000/31/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (Elektronikus kereskedelemről szóló irányelv) (HL 2000. L 178., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 25. kötet, 399. o.) 2. cikke alapján.
(
4
)	A 2011/24 irányelv 3. cikkének d) pontja.
(
5
)	A szakmai képesítések elismeréséről szóló, 2005. szeptember 7‑i 2005/36/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2005. L 255., 22. o.; helyesbítések: HL 2007. L 271., 18. o.; HL 2008. L 93., 28. o.; HL 2014. L 305., 115. o.).