Ideiglenes változat
ANDREA BIONDI
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2026. március 26.(1)
C‑266/24. P., C‑269/24. P. és C‑289/24. P. sz. egyesített ügyek
Európai Bizottság
kontra
Ryanair DAC (C‑266/24 P)
és
Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV
kontra
Ryanair DAC,
Európai Bizottság (C‑269/24 P)
és
Société Air France,
Air France‑KLM
kontra
Ryanair DAC,
Európai Bizottság (C‑289/24 P)
„ Fellebbezés – Állami támogatás – Hollandia által a Covid19‑világjárvánnyal összefüggésben a KLM javára nyújtott támogatás – Bankkölcsönre vonatkozó állami garancia és alárendelt állami kölcsön – A támogatást a belső piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánító határozat – A támogatás kedvezményezettjének egy vállalatcsoport keretében történő meghatározása ”
I.      Bevezetés
1.        A jelen fellebbezések (a mára már meglehetősen kiterjedt számú) azon ügyek sorába tartoznak, amelyekben az uniós bíróságoknak a Covid19‑világjárvány tragikus következményeinek enyhítése érdekében hozott nemzeti intézkedéseknek az állami támogatásokra vonatkozó uniós jog rendszerével való összeegyeztethetőségével kellett foglalkozniuk.
2.        Ebben az összefüggésben a Bíróság egyértelműen helyt adott a tagállamok azon állításainak, amelyek szerint az EUMSZ 107. cikk (2) bekezdésének b) pontja(2) vagy az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdésének b) pontja(3) alapján jogosultak bizonyos nemzeti vállalkozásokat támogatni – miközben másokat nem támogatnak –, mivel azok strukturálisan alapvető fontosságúak az adott tagállam gazdaságában, például az összeköttetés, a foglalkoztatás és az infrastruktúra tekintetében.
3.        Eljöhet még az ideje és a helye annak, hogy újra kell értékelni a Bíróság ítéleteinek következetességét az uniós jogi elveknek a súlyos vészhelyzetek összefüggésében elfogadott intézkedésekre való alkalmazása és az utóbbiak fenntarthatósága tekintetében, különösen ezen intézkedéseknek a piacra gyakorolt hatására vonatkozóan felhalmozódott és alaposabb ismeretek fényében. Az állami támogatások ellenőrzése – akárcsak a versenyjog – ugyanis dinamikus folyamat. Végső célja azonban mindig a nemzeti szintű széttagolódás megakadályozása annak biztosításával, hogy a vállalkozások magatartása ne akadályozza a belső piacon a valódi, torzulásmentes versenyt és a közös célok elérését.
4.        A jelen fellebbezések azonban azt követelik meg a Bíróságtól, hogy kizárólag az állami támogatásokra vonatkozó jog egyes alapfogalmainak helyes alkalmazására összpontosítson. Különösen azt a kérdést vetik fel, hogy milyen kritériumokat kell alkalmazni az állami támogatási intézkedés kedvezményezettjének egy vállalatcsoport keretében történő meghatározásakor. Az Európai Bizottság (C‑266/24. P. sz. ügy), a Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV (a továbbiakban: KLM) (C‑269/24. P. sz. ügy), valamint az Air France‑KLM S.A. (a továbbiakban: Air‑France‑KLM) és a Société Air France S.A. (a továbbiakban: Air France) (C‑289/24. P. sz. ügy) a T‑146/22. sz. ügyben hozott ítélet (a továbbiakban: megtámadott ítélet) hatályon kívül helyezését kérik, amelyben a Törvényszék megsemmisítette a KLM légitársaság javára nyújtott támogatási intézkedéseket engedélyező, 2021. július 16‑i C(2021) 5437 final bizottsági határozatot(4) (a továbbiakban: vitatott határozat). E fellebbezések egy hét fellebbezésből álló sorozat részét képezik, amelyek mindegyike az Air France‑KLM csoport társaságai javára hozott intézkedésekre vonatkozik.(5)
II.    A jogvita előzményei, a vitatott határozat és a megtámadott ítélet
5.        A KLM az Air France‑KLM csoport tagja, amely csoport anyavállalata az Air France‑KLM.(6) Az Air France‑KLM 100%‑os tulajdonában álló Air France a csoport másik leányvállalata, és a KLM testvérvállalata.(7)
6.        2020. június 26‑án a Holland Királyság bejelentette a Bizottságnak a KLM javára szóló, i. egyrészt egy bankkonzorcium által nyújtott kölcsönre vonatkozó állami garancia formájában, ii. másrészt pedig állami kölcsön formájában nyújtott állami támogatást (a továbbiakban: szóban forgó intézkedés). A támogatás teljes költségvetése 3,4 milliárd euró volt. A szóban forgó intézkedés célja, hogy átmenetileg biztosítsa a KLM‑nek azokat a likvid eszközöket, amelyekre a Covid19‑világjárvány kedvezőtlen hatásainak leküzdése érdekében szüksége volt. A Holland Királyság úgy vélte, hogy figyelembe véve a KLM‑nek a holland gazdaságban és légi kiszolgálásban fennálló jelentőségét, a KLM fizetésképtelensége tovább súlyosbítaná azt a komoly zavart, amelyet ezen világjárvány a gazdaságban okozott.(8)
7.        2020. július 13‑i határozatában a Bizottság megállapította, hogy egyrészt a szóban forgó intézkedés az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami támogatásnak minősül, és másrészt az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdésének b) pontja értelmében összeegyeztethető a belső piaccal.(9) E határozat szerint a KLM volt a támogatás egyetlen kedvezményezettje, az Air France‑KLM csoporthoz tartozó többi társaság kizárásával.(10)
8.        A 2021. május 19‑i Ryanair kontra Bizottság (KLM; Covid19) ítélettel(11) a Törvényszék azzal az indokkal semmisítette meg az eredeti határozatot, hogy az sérti az indokolási kötelezettséget a vitatott támogatási intézkedés kedvezményezettjének meghatározását illetően. Ezenkívül úgy határozott, hogy az említett határozat megsemmisítésének joghatásait az EUMSZ 108. cikk szerinti új bizottsági határozat elfogadásáig fel kell függeszteni.(12)
9.        2021. július 16‑án a Bizottság elfogadta a vitatott határozatot, amelyben megállapította, hogy a szóban forgó intézkedés az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami támogatásnak minősül, de az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdésének b) pontja alapján összeegyeztethető a belső piaccal, valamint hogy a KLM a támogatás egyedüli kedvezményezettje, az Air France‑KLM csoporthoz tartozó többi társaság kizárásával.
10.      A Ryanair DAC (a továbbiakban: Ryanair) a vitatott határozat megsemmisítését kérte, többek között azzal az indokkal, hogy a Bizottság tévesen határozta meg a KLM‑et a támogatás kizárólagos kedvezményezettjeként. A megtámadott ítéletben a Törvényszék helyt adott ennek az érvnek, és megállapította, hogy az érintett támogatási intézkedés kedvezményezettje az Air France, az Air France‑KLM és a KLM is. Ezen az alapon a Törvényszék a Ryanair által felhozott egyéb jogalapok vizsgálata nélkül a vitatott határozatot teljes egészében megsemmisítette.(13)
III. A felek kérelmei
11.      A Bizottság, a KLM, az Air France‑KLM és az Air France – három külön fellebbezésben – elsősorban azt kérik a Bíróságtól, hogy helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, határozzon érdemben, és a Ryanairt kötelezze a költségek viselésére, vagy másodlagosan utalja vissza az ügyet a Törvényszék elé határozathozatalra, az eljárás költségeiről pedig jelenleg ne határozzon.
12.      A Francia Köztársaság és a Holland Királyság egyaránt azt kéri a Bíróságtól, hogy a fellebbezéseknek adjon helyt, és a megtámadott ítéletet helyezze hatályon kívül. A Holland Királyság emellett azt kéri a Bíróságtól, hogy a Ryanairt kötelezze a költségek viselésére.
13.      A Ryanair azt kéri a Bíróságtól, hogy utasítsa el a fellebbezéseket, és a Bizottságot, a KLM‑et, az Air France‑KLM‑et és az Air France‑t kötelezze a költségek viselésére.
IV.    A fellebbezések
14.      Fellebbezésének alátámasztása érdekében a Bizottság két jogalapra hivatkozik. Első fellebbezési jogalapjában azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor téves jogi kritériumot alkalmazott a támogatás valamely vállalatcsoporton belüli kedvezményezettjének meghatározásához. Második fellebbezési jogalapjában azt állítja, hogy a Törvényszék a saját értékelésével helyettesítette a Bizottság értékelését, anélkül hogy kellőképpen alátámasztotta volna, hogy a Bizottság érvelése nyilvánvaló mérlegelési hibában szenved.
15.      A KLM (a C‑269/24. P. sz. ügyben), valamint az Air France‑KLM és az Air France (a C‑289/24. P. sz. ügyben) fellebbezéseik alátámasztása érdekében három fellebbezési jogalapot hoznak fel, amelyek közül az első kettő ugyanarra a téves jogalkalmazásra hivatkozik, amelyet a Bizottság a C‑266/24. P. sz. ügyben benyújtott fellebbezésében felhozott. Harmadik jogalapjukban a KLM, az Air France‑KLM és az Air France azt állítják, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor tévesen értelmezte az állami támogatások közvetett előnyeinek fogalmára vonatkozó jogi hátteret.
A.      Az első fellebbezési jogalap
16.      Első fellebbezési jogalapjában, amely a megtámadott ítélet 54–159. pontját kifogásolja, a Bizottság, a KLM, az Air France‑KLM és az Air France (a továbbiakban együttesen: fellebbezők) – a Francia Köztársaság és a Holland Királyság támogatásával – azt állítják, hogy a Törvényszék téves jogi kritériumot alkalmazott a támogatás valamely vállalatcsoporton belüli kedvezményezettjének meghatározásához. Konkrétabban: a fellebbezők szerint a Törvényszék tévesen azonosította az „egyetlen gazdasági egység” fogalmának elemzését a támogatási intézkedés „kedvezményezettjének” elemzésével egy vállalatcsoport keretében, azaz azokra a tényezőkre összpontosított, amelyek lehetővé teszik egy ilyen egység fennállásának megállapítását, ahelyett hogy meghatározta volna, hogy mely vállalkozás részesül ténylegesen a támogatási intézkedésből.
17.      Állami támogatás természetes vagy jogi személyek javára nyújtható. Az állami támogatásokra vonatkozó szabályok azonban csak a vállalkozásokra alkalmazandók.(14) Pontosabban, az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése többek között a vállalkozásnak nyújtott előny fennállását feltételezi.(15) E két fogalom magában foglal egy harmadikat, amely ugyan nem szerepel kifejezetten az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdésében, de az állami támogatásokra vonatkozó jog középpontjában áll: ez a kedvezményezett fogalma. A kedvezményezett fogalma – amely nemcsak a támogatás visszafizetésének szempontjából releváns, hanem annak elemzéséhez is, hogy valamely nemzeti intézkedés az EUSZ 107. cikk (1) bekezdésének hatálya alá tartozik‑e, és összeegyeztethető‑e azzal – azt a vállalkozást jelöli, amely ténylegesen részesül a támogatásból.(16)
18.      A Bíróság által kidolgozott, jól bevált teszt szerint a vállalkozás fogalma a gazdasági tevékenységet folytató jogalanyokra terjed ki, függetlenül azok jogállásától és finanszírozási módjától,(17) és úgy kell értelmezni, mint amely gazdasági egységet jelent, még akkor is, ha jogi szempontból e gazdasági egység több természetes vagy jogi személyből áll.(18)
19.      A vállalkozásnak mint gazdasági egységnek a Bíróság által az 1970‑es évek elején, a ma már az EUMSZ 101. cikknek megfelelő rendelkezés keretében kidolgozott fogalmát átültették az uniós jog más, szorosan összefonódó területeire is, így az állami támogatások jogára(19) – és helyesen tették. Jacobs főtanácsnok gondolatát átfogalmazva, a koherencia és egységesség biztosítása érdekében az uniós jog ugyanazon célt követő, szorosan összefonódó területein meglévő azonos fogalmakat általános szabályként azonosan kell értelmezni, az indokolt esetek kivételével.(20)
20.      Több jogilag független jogalany ezért egyetlen vállalkozás részének tekinthető az állami támogatás kedvezményezettjei körének meghatározása szempontjából, amennyiben úgy tekinthető, hogy gazdasági egységként részesülnek a szóban forgó intézkedésből.(21)
21.      Nyilvánvaló, hogy ez nem jelenti azt, hogy minden olyan esetben, amikor az állami támogatás kedvezményezettje egy vállalatcsoport részét képezi, a teljes csoportot automatikusan a tényleges kedvezményezettnek kell tekinteni. Annak érdekében, hogy egy ilyen vállalatcsoporton belül meg lehessen határozni a támogatási intézkedésben részesülő – gazdasági egységként értelmezett – vállalkozás határait, számos tényezőt kell figyelembe venni, amelyek lehetővé teszik az adott intézkedés és az általa biztosított előnyök előre látható gazdasági hatásainak az egyes esetekben történő meghatározását. Ez tehát egy előre tekintő jellegű feladat.
22.      Annak megállapításához, hogy a fellebbezők által megfogalmazott kifogások megalapozottak‑e, röviden át kell tekinteni a Bizottság, illetve a Törvényszék által a szóban forgó támogatási intézkedés kedvezményezettjének azonosítása érdekében követett érvelés lépéseit.
23.      A vitatott határozat (107)–(110) preambulumbekezdésében a Bizottság a Törvényszék ítélkezési gyakorlatára támaszkodva emlékeztetett először is arra, hogy a vállalatcsoporthoz tartozó társaságok az állami támogatások szempontjából egyetlen vállalkozásnak tekinthetők, amennyiben egyetlen gazdasági egységet alkotnak, amelyet az e társaságok közötti kapcsolatok fennállásához kapcsolódó olyan tényezők alapján kell értékelni, mint az egyetlen jogalany általi közvetlen vagy közvetett irányítás, a funkcionális és pénzügyi kapcsolatok, az azonos vagy párhuzamos gazdasági tevékenységek, valamint az egyedi szerződéses kikötések.(22) Másodszor, a Bizottság a 2003. július 3‑i Belgium kontra Bizottság ítéletre(23) hivatkozva hangsúlyozta, hogy önmagában az a tény, hogy több társaság ugyanahhoz a csoporthoz tartozik, nem jelenti szükségképpen azt, hogy mindegyikük ipso facto állami támogatás kedvezményezettje, mivel a támogatás a csoporton belüli meghatározott jogalanyokra korlátozható. E kritériumok alkalmazásával a vitatott határozat (112)–(117) preambulumbekezdésében a Bizottság ezt követően elemezte: i. az Air France, a KLM és az Air France‑KLM közötti funkcionális, gazdasági és szervezeti kapcsolatokat; valamint ii. a szóban forgó intézkedéssel kapcsolatos megállapodásokat és a támogatás e három jogalany közötti átszivárgásának kockázatát. Elemzése végén a Bizottság egyrészt úgy ítélte meg, hogy bizonyos funkcionális, gazdasági és szervezeti kapcsolatok fennállása ellenére(24) a KLM de facto jelentős funkcionális, gazdasági és szervezeti önállósággal rendelkezik, finanszírozási és likviditási szükségleteit önállóan kezeli (az Air France‑KLM semmilyen ellenőrzést nem gyakorol pénzeszközei felett), és piaci feltételek mellett hajt végre csoporton belüli ügyleteket.(25) Másrészt a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a szóban forgó intézkedés szerződéses mechanizmusai számos garanciát tartalmaznak,(26) amelyek biztosítják, hogy a pénzeszközöket kizárólag és ténylegesen a KLM‑hez csatornázzák be, amely társaságnak közvetlenül, a holdingon keresztül történő áthaladás és az Air France‑hoz történő lehetséges átszivárgás nélkül utalják át azokat. Ennek megfelelően a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy a KLM az anyavállalatától és az Air France‑tól elkülönülő gazdasági egységet alkot, és az intézkedés kizárólagos kedvezményezettje.
24.      A megtámadott ítéletben a Törvényszék egyrészt megvizsgálta az Air France‑KLM, az Air France és a KLM, valamint leányvállalataik közötti tőke‑, szervezeti, funkcionális és gazdasági kapcsolatokat, és arra a következtetésre jutott, hogy e kapcsolatok mindegyike arra utaló körülménynek minősül, hogy e jogalanyok az állami támogatásokra vonatkozó szabályok alkalmazása szempontjából egyetlen gazdasági egységet alkotnak.(27) A Törvényszék különösen azt állapította meg, hogy i. az Air France‑KLM irányítást gyakorol azáltal, hogy közvetlenül vagy közvetve beavatkozik az Air France és a KLM ügyvezetésébe,(28) ii. nem megalapozott a Bizottság által levont következtetés, vagyis az, hogy az Air France és a KLM funkcionális önállósággal rendelkezik,(29) és iii. bizonyos kölcsönös gazdasági és pénzügyi függőség áll fenn az Air France‑KLM és leányvállalatai között, valamint bizonyos fokú gazdasági integráció és együttműködés áll fenn az Air France és a KLM között.(30) Másodszor, a Törvényszék megvizsgálta azokat a megállapodásokat, amelyek alapján a szóban forgó intézkedést nyújtották, és megállapította, hogy az e megállapodásokban előírt szerződéses mechanizmusok nem teszik lehetővé annak megállapítását, hogy a szóban forgó támogatási intézkedés egyetlen kedvezményezettje a KLM(31) (132. pont). Emellett a Törvényszék megvizsgálta a nyújtott intézkedés típusát és a nyújtás körülményeit, és megállapította, hogy a Bizottság elmulasztotta figyelembe venni az Air France‑KLM és Air France határozatot e körülmények részeként.(32)
25.      Be kell vallanom, hogy a fellebbezőknek a Törvényszék érvelésével kapcsolatos kritikáit túlságosan formalistának és az állami támogatásokra vonatkozó jogot jellemző átfogó funkcionalista megközelítéssel ellentétesnek ítéltem. Közérthető angol nyelven (és lehetőség szerint az EU valamennyi hivatalos nyelvén is) egyszerűen nem látok semmilyen valódi különbséget a Bizottság által a vitatott határozatban javasolt elgondolás és a Törvényszék érvelése között.
26.      Mind a vitatott határozat, mind a megtámadott ítélet ugyanazon tényezők egyedi és átfogó értékelésén alapul, amelyeket pontosan ugyanabban a sorrendben vizsgáltak. Egyik fellebbező sem vitatja e tényezők relevanciáját, és azt sem állítják, hogy a Törvényszék elmulasztott volna figyelembe venni más, hasonlóan releváns tényezőket. Különösen elismerik, hogy a vállalatcsoport különböző jogalanyai közötti gazdasági, funkcionális és szervezeti kapcsolatok elemzése képezi a kiindulási pontot egy ilyen csoporton belüli támogatási intézkedés kedvezményezettjének meghatározásához, mivel ez teszi lehetővé különösen e jogalanyok döntéshozatali önállósága mértékének megállapítását.
27.      Mind a vitatott határozat, mind a megtámadott ítélet a vállalkozás mint gazdasági egység fogalmán és lényegében ugyanazon ítélkezési gyakorlaton alapul annak meghatározása érdekében, hogy az állami támogatások területén létezik‑e ilyen egység, vagy sem.(33) A fellebbezők itt sem vitatják e fogalomnak vagy ezen ítélkezési gyakorlatnak az állami támogatás kedvezményezettjei körének egy vállalatcsoporton belüli meghatározása szempontjából fennálló relevanciáját.
28.      A Bizottság az AceaElectrabel ítélet 66. pontjára(34) hivatkozva megjegyzi, hogy az állami támogatások területén az „egyetlen gazdasági egység” fogalma eltérhet a versenyjog más területein alkalmazott fogalomtól. Ezen érv azonban nem győz meg teljes mértékben.
29.      A „vállalkozás” fogalmához hasonlóan az „egyetlen gazdasági egység” fogalma is funkcionális jellegű. Több jogalany egyetlen gazdasági egységként való minősítése a versenyjog – beleértve az állami támogatásokat is – alkalmazásában attól a konkrét céltól függ, amelyre az ilyen minősítés irányul, és a vizsgált kontextus függvénye. Ennek következtében különböző jogalanyok egy adott ügyben az állami támogatás kedvezményezettjének azonosítása céljából oszthatatlan egésznek tekinthetők, még akkor is, ha a versenyjog más területei szempontjából nem sorolnák e jogalanyokat e kategóriába.
30.      A fellebbezők továbbá azt állítják, hogy a Törvényszék figyelmen kívül hagyta azt az ítélkezési gyakorlatot, amely szerint az állami támogatás kedvezményezettje a csoportot alkotó társaságok egyikére korlátozódhat a többi kizárásával, és ezért helytelen vagy hiányos jogi keretre támaszkodott. Különösen a Verlipack ítéletre hivatkoznak, amelyben a Bíróság tisztázta, hogy a Bizottság figyelembe veheti az állami kölcsön esetében a rendeltetési kikötések megfogalmazását, és megállapíthatja, hogy a támogatás kedvezményezettje nem a kölcsönfelvevő, hanem egy másik jogalany, amelynek a kölcsönfelvevő köteles átadni a kölcsön tárgyát képező pénzeszközöket. Lényegében azt állítják, hogy ebből az ítéletből az következik, hogy a vállalatcsoporton belüli jogalanynak nyújtott támogatás a pénzeszközökhöz való hozzáférés vagy a támogatás felhasználási célja tekintetében korlátozások alá eshet, oly módon, hogy az egyes esetek körülményeitől függően az adott jogalany a támogatás kedvezményezettjének meghatározása szempontjából független egységnek tekinthető.
31.      E tekintetben először is megjegyzem, hogy pusztán az a tény, hogy a Törvényszék – ellentétben a Bizottsággal a vitatott határozatban –(35) nem hivatkozott a Verlipack ítéletre, amikor a megtámadott ítélet 54–61. pontjában az általa relevánsnak tartott ítélkezési gyakorlatra utalt, és felvázolta az általa alkalmazandó kritériumokat, még nem jelenti azt, hogy kizárta volna annak lehetőségét, hogy a vállalatcsoporton belüli állami támogatás kedvezményezettjeinek köre egyetlen jogalanyra korlátozódhasson.
32.      Egy ilyen lehetőség ugyanis csak a fent említett valamennyi releváns tényezőt figyelembe vevő értékelés után állapítható meg, és az az egyes ügyek sajátosságaitól függ. Ennélfogva a Törvényszék érvelése nem támadható kizárólag a kifogásolt mulasztás alapján, ha úgy tűnik, hogy a Törvényszék ténylegesen elvégezte ezen értékelést. Emellett a Törvényszék nem vette figyelembe a Verlipack ítéletet, az 1998. június 25‑i British Airways és társai kontra Bizottság ítéletet,(36) valamint a 2005. május 11‑i Saxonia Edelmetalle és ZEMAG kontra Bizottság ítéletet(37) sem, amelyekre a fellebbezők szintén hivatkoznak. A Törvényszék azonban úgy vélte, hogy az említett ítéletek alapjául szolgáló ügyek nem hasonlíthatók össze az előtte folyamatban lévő ügyekkel, és arra a következtetésre jutott, hogy – ellentétben az említett ítéletekkel – nem tekinthető úgy, hogy a szóban forgó támogatási intézkedés kedvezményezettje kizárólag a csoporton belüli egyetlen társaságra korlátozódik.(38)
33.      A Bizottság állítása szerint nemcsak az jelzi, hogy a Törvényszék helytelen jogi keretre támaszkodott, hogy a megtámadott ítélet 54–62. pontjában nem utal a Verlipack ítéletre, hanem az is, hogy az említett ítélet 57. és 58. pontjában hivatkozik az állami támogatás fogalmáról szóló közlemény(39) 11. pontjára. A Bizottság érvelése szerint, bár a közleményben és az AceaElectrabel ítéletben hivatkozott olyan tényezők, mint az irányítási jogokat biztosító részesedés megléte, valamint egyéb funkcionális, gazdasági és szervezeti kapcsolatok egyaránt alkalmasak annak megállapítására, hogy több jogalany egyetlen vállalkozás részét képezi‑e, valamint a támogatás kedvezményezettjének azonosítására, e tényezők súlya és jelentősége attól függően változik, hogy a „vállalkozást” mint egészet vagy a „kedvezményezettet” kívánjuk‑e meghatározni. Bevallom, hogy ezt a kritikát nem értem teljesen.
34.      Amint már korábban is említettem, a „vállalkozás”, valamint a „gazdasági egység” fogalma a követett konkrét céltól függ. Ez azt jelenti, hogy annak megállapításakor, hogy egy vállalatcsoporton belül egy támogatási intézkedés kedvezményezettjének a csoportot alkotó jogalanyok közül csupán egy, több ilyen jogalanyból álló egység vagy a csoport egésze minősül‑e, figyelembe kell venni az összes releváns tényezőt, amelyek esetenként eltérőek lehetnek. Ennek következtében ugyanazok a jogalanyok egy adott támogatási intézkedés tekintetében gazdasági egységnek minősülhetnek, míg egy másik tekintetében nem.(40)
35.      Ezért a jelen egyesített ügyekben szóban forgóhoz hasonló körülmények között a kérdés nem az, hogy milyen súlyt vagy jelentőséget kell tulajdonítani a csoportot alkotó jogalanyok közötti gazdasági, szervezeti és funkcionális kapcsolatoknak – amelyeket alaposan és objektíven kell vizsgálni –, hanem az, hogy az ügy sajátosságai fényében e jogalanyok közül egy vagy több e kapcsolatok ellenére független vállalkozásnak és a szóban forgó támogatás kizárólagos kedvezményezettjének tekinthető‑e. Úgy tűnik számomra, hogy a Törvényszék pontosan ezt az érvelést követte a megtámadott ítéletében.
36.      A fellebbezők egymást átfedő érvekkel azt is állítják, hogy a Törvényszék kizárta annak lehetőségét, hogy egy tagállam szerződéses biztosítékokat alkalmazzon annak érdekében, hogy a támogatásból származó előnyt a vállalatcsoport bizonyos jogalanyaira korlátozza. Véleményem szerint ez az állítás nem megalapozott.
37.      A Törvényszék nemcsak kifejezetten elismerte, hogy „a támogatási intézkedés nyújtásának alapjául szolgáló szerződések” azon számos tényező egyike, amelyet figyelembe kell venni az átfogó értékelés részeként annak megállapításához, hogy a különálló jogi személyek az állami támogatásokra vonatkozó szabályok alkalmazása szempontjából egyetlen gazdasági egységet alkotnak‑e,(41) hanem alaposan megvizsgálta azoknak a szerződéses mechanizmusoknak a tartalmát is, amelyeket a szóban forgó támogatási intézkedés nyújtásának alapját képező megállapodások hoztak létre, és megállapította, hogy a Bizottság nem bizonyította, hogy ezek a mechanizmusok elegendőek voltak ahhoz, hogy megakadályozzák a KLM‑nek nyújtott forrásoknak a csoport más tagjai felé történő közvetlen vagy közvetett áramlását.
38.      E tekintetben véleményem szerint vitathatatlan – amint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 134. pontjában tisztázta –, hogy az ilyen jellegű szerződéses mechanizmusok arra való alkalmassága, hogy egy vállalatcsoporton belüli egyetlen jogalanyt célozzanak meg, azok tényleges tartalmától, valamint az ügy sajátosságaitól függ. Egy ettől eltérő következtetés – amelyet maguk a fellebbezők sem támogatnak – a támogatási intézkedés tényleges kedvezményezettjének azonosítását a jelen egyesített ügyekben szóban forgóhoz hasonló helyzetekben pusztán formalista gyakorlattá tenné.
39.      A Verlipack ítélet – ahelyett, hogy megkérdőjelezné az ilyen eseti megközelítést – valójában megerősíti azt. Az említett ítéletben a Bíróság elismerte, hogy csupán „lehetséges”, hogy a szóban forgó rendeltetési kikötések elemzése arra a következtetésre vezessen, hogy a vitatott kölcsönök kedvezményezettje nem a kölcsön felvevője. Tágabb értelemben, bár a Verlipack ítélet bizonyára értelmezhető akként, hogy elismeri a tagállam által a támogatás nyújtására vonatkozóan előírt feltételek relevanciáját a tényleges kedvezményezett vállalkozás azonosítása során, véleményem szerint annak hatályát nem célszerű túlzottan kiterjesztően értelmezni.(42) E rendelkezés különösen nem értelmezhető úgy, mint amely feltétel nélkül előnyben részesíti a szerződéses megállapodásokat a gazdasági valósággal és az állami támogatások ellenőrzésének hatékonyságával szemben.
40.      Emlékeztetek továbbá arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az egyetlen döntő tényező annak megállapításához, hogy valamely intézkedést állami támogatásnak kell‑e minősíteni, kizárólag az intézkedés által gyakorolt joghatások.(43) Az állami támogatások jogának ezen alapelve iránymutatásul szolgál az állami támogatás kedvezményezettjének meghatározásához is. A Verlipack ítélet alapjául szolgáló ügy az állami támogatások jogát átható, hatásokon alapuló megközelítés alkalmazását jelenti, amelyre nem lehet hivatkozni olyan módszer alátámasztására, amely túlzott súlyt fektet a támogatás nyújtásával járó szerződéses mechanizmusokra anélkül, hogy azok tartalmát és hatásait alaposan elemezné.
41.      Összegzésképpen úgy vélem, hogy az, amit a fellebbezők a jogi keret helytelen vagy hiányos alkalmazásaként, valamint a vonatkozó ítélkezési gyakorlat vagy az alkalmazandó kritériumoknak tulajdonítandó „súly” téves alkalmazásaként vagy értelmezésként írnak le, nem más, mint a Bizottság és a Törvényszék által a vonatkozó tények és bizonyítékok alapján levont következtetések közötti eltérés. Véleményem szerint mind a Törvényszék, mind a Bizottság ugyanazt a jogi kritériumot alkalmazta.
42.      A fenti megfontolások fényében azt javaslom, hogy a Bíróság a jelen egyesített ügyek mindegyikében utasítsa el az első fellebbezési jogalapot.
B.      A második fellebbezési jogalap
43.      A fellebbezők – a Francia Köztársaság és a Holland Királyság támogatásával – azt állítják, hogy a vitatott határozatban szereplő szóban forgó intézkedés kedvezményezettjének elemzését vizsgálva a Törvényszék túllépte a gazdasági ügyekben fennálló szűk körű felülvizsgálati jogkörét, valamint a tények és bizonyítékok Bizottság általi értékelését saját értékelésével helyettesítette, anélkül hogy megfelelően megállapított volna a Bizottság érvelésében fennálló bármilyen nyilvánvaló értékelési hibát. Elsősorban azzal érvelnek, hogy a Törvényszék a Bizottságnak a vitatott határozatban szereplő következtetésétől eltérő következtetésre jutott, anélkül hogy a Bizottság elemzésének bármely szakaszában nyilvánvaló értékelési hibát állapított volna meg. Ez az állítás – amely a Ryanair állításával ellentétben összességében elfogadható – négy fő érvre oszlik, amelyeket külön‑külön fogok vizsgálni. Mielőtt elkezdeném az elemzést, hasznos lehet röviden felidézni azokat az elveket, amelyek a jelen egyesített ügyek körülményei között alkalmazandó bírósági felülvizsgálat terjedelmét szabályozzák.
44.      A Bíróság elismerte, hogy a Bizottság széles körű mérlegelési jogkörrel rendelkezik annak eldöntése során, hogy az önálló jogalanyok gazdasági egységet alkotnak‑e az állami támogatás kedvezményezettjének meghatározása szempontjából.(44) Az állami támogatás kedvezményezettjének egy vállalatcsoport keretében történő azonosítása kétségkívül összetett gazdasági értékeléseket vonhat maga után, és a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az ilyen értékelések felülvizsgálata korlátozott. Nevezetesen a bírósági felülvizsgálat az eljárási és az indokolási szabályok betartásának vizsgálatára, valamint a megállapított tények tárgyi pontosságának, továbbá a téves jogalkalmazás, a tényekre vonatkozó nyilvánvaló értékelési hiba és a hatáskörrel való visszaélés hiányának ellenőrzésére korlátozódik. Az uniós bíróság nem helyettesítheti a Bizottság gazdasági értékelését a sajátjával.
45.      A Bíróság azonban pontosította, hogy az a mérlegelési jogkör, amellyel a Bizottság az összetett gazdasági értékelések elvégzése terén rendelkezik, különösen az állami támogatások területén, nem jelenti azt, hogy az uniós bíróságnak tartózkodnia kellene a gazdasági adatok Bizottság általi értelmezésének ellenőrzésétől.(45) Az uniós bíróságnak többek között nem csupán a hivatkozott bizonyítékok tárgyi valószerűségét, megbízhatóságát és következetességét kell vizsgálnia, hanem azt is ellenőriznie kell, hogy a bizonyítékok tartalmazzák‑e az adott összetett helyzet értékeléséhez figyelembe veendő összes releváns adatot, valamint hogy e bizonyítékok alátámasztják‑e a belőlük levont következtetéseket.(46) Amint már volt rá lehetőségem kifejteni, a gazdasági értékelések bírósági felülvizsgálatának intenzitása valójában azok összetettségének mértékétől, valamint attól függ, hogy azok politikai vagy objektív döntéseket eredményeznek‑e. Következésképpen az „összetett gazdasági értékelések marginális felülvizsgálatának” kritériuma nem válhat olyan általános formulává, amely indokolatlanul korlátozza az uniós bíróságot abban, hogy az értékelések teljes kategóriái tekintetében kellően intenzív bírósági felülvizsgálatot gyakoroljon.(47) Ez még inkább igaz az azon elemek meghatározásának szakaszában végzett értékelések esetében, amelyek hozzájárulnak az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami támogatás fennállásának megállapításához és hatályának meghatározásához, mint például a támogatásban részesülő vállalkozás azonosítása.
46.      Amint azt a fellebbezők maguk is elismerik, a Törvényszék a megtámadott ítélet 59. és 60. pontjában helyesen vázolta fel a bírósági felülvizsgálat határait az előtte lévő ügyekben a fent említett ítélkezési gyakorlatra hivatkozva.
a)      Első érv: a Törvényszék a tőke‑, szervezeti és funkcionális kapcsolatok tekintetében túllépte a bírósági felülvizsgálata határait
47.      A fellebbezők lényegében azt állítják, hogy a Törvényszéknek a tőke‑, szervezeti, funkcionális és gazdasági kapcsolatokra vonatkozó következtetései nem állnak ellentétben a Bizottságnak a vitatott határozatban levont következtetéseivel, és hogy a megtámadott ítélet nem állapította meg, hogy a Bizottság nyilvánvaló hibát követett volna el az e kapcsolatokra vonatkozó értékeléseit illetően.
48.      A jelen érvet – amely több kifogást is magában foglal, amelyek közül néhány, amint azt az alábbiakban bemutatom, elfogadhatatlan – véleményem szerint nem támasztja alá az ítélet figyelmes olvasata.
49.      A fellebbezők állításával ellentétben a megtámadott ítélet 63–107. pontjának indoklásából(48) az következik, hogy a Törvényszék nem fogadta el a Bizottság azon következtetését, amely szerint „az Air France, a KLM és az [Air France‑KLM] közötti bizonyos funkcionális, gazdasági és szervezeti kapcsolatok” (a vitatott határozat (112) preambulumbekezdése) ellenére „a KLM és az Air France de facto nagy fokú funkcionális, gazdasági és szervezeti önállósággal rendelkezik mind egymáshoz, mind anyavállalatukhoz viszonyítva” (a vitatott határozat (113) preambulumbekezdése). A Törvényszék éppen ellenkezőleg arra a következtetésre jutott, hogy ezek a kapcsolatok – akár külön‑külön, akár együttesen vizsgálva azokat – olyan tényezők, amelyek arra utalnak, hogy e három jogalanyt a szóban forgó támogatási intézkedés szempontjából nem lehetett volna függetlennek tekinteni.(49)
50.      A fellebbezők tévednek abban is, hogy a Törvényszék nem állapított meg nyilvánvaló értékelési hibát a Bizottság érvelésében vagy következtetéseiben. A Törvényszék áttekintette a vitatott határozat (112) és (113) preambulumbekezdését, és a határozatban szereplő információk, valamint az előterjesztett érvek és a benyújtott bizonyítékok fényében – amelyek a vitatott határozat elfogadásakor a Bizottság rendelkezésére álltak, és amelyek relevanciáját a fellebbezők nem vitatták –(50) úgy ítélte meg, hogy a Bizottságnak az Air France és a KLM egymás közötti, valamint anyavállalatukkal fennálló funkcionális, gazdasági és szervezeti kapcsolatainak intenzitására vonatkozó megállapításai nincsenek kellőképpen alátámasztva. Így a Törvényszék a jelen indítvány 45. pontjában említett ítélkezési gyakorlatban meghatározottak szerint a Bizottság által az állami támogatások területén végzett összetett gazdasági értékelések bírósági felülvizsgálatára vonatkozó hatáskörén belül maradt.
51.      Az a fellebbezők által is kiemelt tény, hogy a Törvényszék a „nyilvánvaló értékelési hiba” kategóriáját csak a megtámadott ítélet későbbi részében(51) – és csak egyszer – említette kifejezetten, nem vonja kétségbe ezt a következtetést, mivel ellenkező esetben fennállna annak a veszélye, hogy a Törvényszék szóhasználata elsőbbséget élvezne érvelésének lényegével szemben.
52.      A fentiekben kifejtett okokból úgy vélem, hogy a fellebbezők azon állítása, amely szerint a Törvényszék a Bizottság értékelését a sajátjával helyettesítette, nem fogadható el.
53.      A Törvényszék arra összpontosított, hogy a Bizottságnak az Air France‑KLM, az Air France és a KLM között fennálló gazdasági, szervezeti és funkcionális kapcsolatokra vonatkozóan elvégzett értékelését a hozzá benyújtott érvek és bizonyítékok fényében vizsgálja felül, és megállapította, hogy a Bizottság következtetései nem állják meg a helyüket. Amennyiben ez az állítás a Törvényszék elemzésének állítólagosan túlzottan részletes jellegén alapul, ez az érv túlságosan leegyszerűsítő, és az uniós bíróságoknak a Bizottság gazdasági értékeléseinek felülvizsgálatában betöltött szerepének téves és szűk értelmezésén alapul. Az a tény, hogy e felülvizsgálat terjedelme korlátozott lehet, nem jelenti azt, hogy az említett bíróságok nem jogosultak, sőt nem is kötelesek annak alapos elvégzésére.
54.      Közelebbről – ellentétben az Air France‑KLM és az Air France érvelésével – a Törvényszék nem helyettesítette saját értékelésével a Bizottságnak a Transavia France és a Transavia Netherlands közötti együttműködésre vonatkozó, a megtámadott ítélet 82. pontjában említett értékelését. Annak megállapításához, hogy e társaságok között bizonyos fokú funkcionális és kereskedelmi együttműködés állt fenn annak ellenére, hogy mindegyikük rendelkezett saját engedélyekkel, tanúsítványokkal, forgalmi jogokkal, résidővel, eszközökkel, személyzettel és vezetőséggel, a Törvényszék nem kizárólag arra a tényre támaszkodott, hogy közös márkanévvel és honlappal rendelkeztek. Kiemelte azt a tényt, hogy a „Transavia” a piacon, valamint az Air France‑KLM csoport dokumentumaiban, különösen a 2019. és 2020. évi egyetemes regisztrációs okmányban egyetlen gazdasági szereplőként jelent meg, amely a csoport kereskedelmi tevékenységének „low cost” szegmensét képezte.(52) E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a piaci magatartás egységessége jellemzően több, jogilag független jogalanyt mint „gazdasági egységet” jellemez.(53)
55.      A fellebbezők által felhozott többi érv véleményem szerint vagy megalapozatlan, vagy elfogadhatatlan, mivel arra irányulnak, hogy a Bíróság újból értékelje a Törvényszék által vizsgált tényeket vagy bizonyítékokat, ami – az elferdítés esetét kivéve – nem tartozik a hatáskörébe.(54)
56.      Először is, igaz, amint azt a KLM is kiemeli, hogy a megtámadott ítélet 89. pontjában a Törvényszék helytelenül hivatkozott a vitatott határozat (41) preambulumbekezdésére, amely részletesen ismerteti a Holland Királyság által az Air France‑KLM csoporton belüli funkcionális kapcsolatokra vonatkozóan adott magyarázatot, és nem része a Bizottság értékelésének. Mindazonáltal a Holland Királyság azon állítását, amely szerint a KLM és az Air France „funkcionálisan önálló” volt, a Bizottság is támogatja,(55) amely értékelésében kiterjedten hivatkozik ezekre a magyarázatokra.(56)
57.      Másodszor, a KLM azon érve, amely szerint egy vállalatcsoporton belül bizonyos szintű funkcionális kapcsolatok várhatók, és hogy bizonyos fokú koordináció ellenére a leányvállalatok még egy gazdasági egység keretein belül is önállóan működhetnek, nem állja meg a helyét, mivel a Törvényszék éppen azt a következtetést tartotta alaptalannak, amely szerint a KLM ilyen működési önállósággal rendelkezik.
58.      Harmadszor, a fellebbezők azon állítása, amely szerint az Air France‑KLM vétójoga és jóváhagyási joga nem haladja meg azokat a szokásos jogosultságokat, amelyekkel a leányvállalatait ellenőrző bármely anyavállalat rendelkezik, még ha ténylegesen helytálló is, véleményem szerint nem döntő annak a kérdésnek a szempontjából, hogy az Air France‑KLM csoporton belül mely jogalany tekinthető a szóban forgó intézkedés tényleges kedvezményezettjének, akár közvetlenül, akár közvetve.
59.      Negyedszer, a fellebbezők állításával ellentétben a Törvényszék a megtámadott ítélet 104. pontjában nem tekintette úgy, hogy az a körülmény, hogy az Air France és a KLM, valamint az e leányvállalatok és az anyavállalatuk közötti kereskedelmi kapcsolatok „normális piaci feltételek” mellett zajlanak, kizárólag adózási szempontból bír jelentőséggel. Ezzel szemben úgy ítélte meg, hogy az ilyen körülmény nem elegendő annak bizonyításához, hogy e jogalanyok gazdasági önállósággal rendelkeznek az Air France‑KLM csoporton belül, tekintettel az általa az említett ítélet 100–103. pontjában korábban kifejtett elemekre.(57) Emellett, amint az a megtámadott ítélet 105. pontjából kitűnik, a Törvényszék megállapította, hogy a szóban forgó intézkedés azzal a hatással jár, hogy megerősíti az Air France‑KLM csoport egészének pénzügyi helyzetét azáltal, hogy olyan jelentős likviditási összegeket bocsátanak rendelkezésre, amelyek piaci feltételek mellett nem álltak volna rendelkezésre, valamint elkerülhetővé válik a KLM fizetésképtelensége. Ez az előny tehát inkább a KLM likviditásának és életképességének helyreállítása által az Air France‑KLM‑re és az Air France‑ra gyakorolt kedvező hatásokhoz kapcsolódott, nem pedig ahhoz a kockázathoz, hogy a támogatást a társaságok közötti, nem piaci feltételek szerint végrehajtott tranzakciók révén továbbadják. Ennek megfelelően az a tény, hogy az ilyen tranzakciókat normális piaci feltételek mellett hajtották végre, nem volt lényeges a Törvényszék érvelésében.
60.      Ötödször, a KLM, az Air France‑KLM és az Air France azon érvei, amelyek a megtámadott ítélet 105. pontjában szereplő, a szóban forgó intézkedésnek az Air France‑KLM csoport egészére gyakorolt hatásaira vonatkozó, fent említett állítás vitatására irányulnak, nem megalapozottak, és mindenesetre elfogadhatatlanok, mivel arra irányulnak, hogy a Bíróság vizsgálja felül a tények és bizonyítékok Törvényszék általi értékelését, anélkül hogy azok elferdítésére hivatkoznának.(58) Ami az ezen ítélet 106. pontjában szereplő azon állítást illeti, amely szerint „a KLM valószínűleg nem tudta volna folytatni tevékenységeit, és ezáltal az Air France‑szal közösen végzett tevékenységek folytatását is veszélyeztette volna”, amit a fellebbezők szintén vitatnak, csupán arra emlékeztetek, hogy a vitatott határozat szerint a szóban forgó intézkedést a KLM súlyos likviditási hiányának orvoslása és fizetésképtelenségének elkerülése érdekében tervezték és engedélyezték.(59) A Törvényszék tehát nem követett el hibát, amikor megállapította, hogy ezen intézkedés hiányában a KLM valószínűleg nem tudta volna tovább folytatni tevékenységeit, beleértve az Air France‑szal összehangolt tevékenységeket is.(60)
61.      A fenti megfontolásokból véleményem szerint az következik, hogy a fellebbezők első, az Air France‑KLM csoporton belüli szervezeti, funkcionális és gazdasági kapcsolatokra vonatkozó érvét el kell utasítani.
b)      Második érv: a Törvényszék túllépte a bírósági felülvizsgálat határait a szóban forgó intézkedés nyújtásának alapjául szolgáló megállapodásokkal kapcsolatban
62.      A fellebbezők – a Francia Köztársaság és a Holland Királyság támogatásával – azt állítják, hogy a Törvényszék nem bizonyította, hogy a Bizottság nyilvánvaló értékelési hibát követett el, amikor a vitatott határozat (114) preambulumbekezdésében arra a következtetésre jutott, hogy a szóban forgó intézkedés nyújtásának alapját képező megállapodásokban(61) szereplő biztosítékok – hasonlóan a rendeltetési kikötéshez – lehetővé tették, hogy az intézkedés tényleges haszna ténylegesen és kizárólag a KLM‑hez kerüljön. A második érv, amely számos különböző kifogást tartalmaz, a megtámadott ítélet 108–132. pontja ellen irányul.
63.      Amint az már említésre került, a vállalatcsoport valamely jogalanya részére nyújtott állami támogatáshoz kapcsolódó rendeltetési kikötések vagy szerződéses megállapodások fennállása lehetővé teheti a Bizottság számára, hogy a kedvezményezettek körét kizárólag ezen egyetlen jogalanyra korlátozza, amelyet az adott támogatás alkalmazásában különálló vállalkozásként jelölnek meg. Fontos azonban szem előtt tartani, hogy – amint azt fentebb már említettem – ez az eredmény az ilyen kikötések vagy szerződéses megállapodások tényleges tartalmától, valamint az adott ügy összes körülményétől függ.
64.      Először is a fellebbezők azt állítják, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 112–118. pontjában tévesen az Air France‑KLM keretmegállapodás szerinti szerepére és jogosultságaira összpontosított, és helytelenül értelmezte e részvétel jellegét. Hangsúlyozzák, hogy az Air France‑KLM kizárólag a KLM részvényese minőségében, valamint annak biztosítása érdekében volt a megállapodás fele, hogy a KLM teljesítse a támogatási intézkedésből fakadó kötelezettségeit. Ez az állítás véleményem szerint a Törvényszék érvelésének félrevezető értelmezésén alapul.(62)
65.      Azzal ellentétben, amit a fellebbezők sugallni látszanak, a Törvényszék a megtámadott ítélet 112–118. pontjában nem annak megállapítására törekedett, hogy az a tény, hogy az Air France‑KLM a keretmegállapodás szerződő fele, lehetővé tette számára a szóban forgó támogatás közvetlen igénybevételét, és ezáltal meghiúsította a holland hatóságok azon szándékát, hogy a támogatást kizárólag a KLM‑hez irányítsák. Inkább úgy vélte, hogy az Air France‑KLM‑nek a szóban forgó intézkedés nyújtásában és végrehajtásában történő részvétele azt mutatja, hogy e társaság nem csupán közvetítői szereppel rendelkezett, hanem aktív szerződő fél szerepét töltötte be.(63)
66.      Ebben az összefüggésben érthető, hogy a Törvényszék – bár a fellebbezők ezt kifogásolták – nem fejtette ki részletesebben az Air France‑KLM‑nek a keretmegállapodásban való részvételéből eredő jogainak jellegét, amelyek főként jóváhagyási jogoknak tűnnek a holland hatóságok által a szóban forgó intézkedés nyújtásához előírt feltételek teljesítése tekintetében. Egy ilyen pontosításra nem volt szükség a Törvényszék érvelése szempontjából, amely szerint a Bizottság a szóban forgó intézkedés kedvezményezettjének meghatározásakor nem vette figyelembe, illetve nem vette megfelelően figyelembe az Air France‑KLM‑nek a szóban forgó intézkedés nyújtásában és végrehajtásában(64) való aktív részvételét.(65)
67.      Másodszor, a fellebbezők azzal érvelnek, hogy a szóban forgó intézkedés nyújtásának alapjául szolgáló megállapodásokban szereplő szerződéses rendelkezések – nevezetesen azok a kikötések, amelyek előírják, hogy a támogatást kizárólag a KLM vállalati szükségleteire kell fordítani, hogy az Air France‑KLM csoport más tagjának történő továbbadás tilos, hogy az intézkedésből származó bevételek nem használhatók fel közvetlenül az Air France‑KLM javára, valamint hogy állami megbízottat kell kijelölni e kötelezettségek betartásának biztosítására – megakadályozták, hogy a KLM‑en kívüli jogalanyok közvetlenül részesüljenek a támogatásból, és megakadályozták a támogatásnak a KLM‑től a csoporton belüli más vállalatok felé történő közvetett átfolyását is. Ettől eltérő következtetésre jutva a Törvényszék a Bizottság értékelését a saját értékelésével váltotta fel.
68.      Először is a Bizottság azt állítja, hogy a Törvényszék tévedett, amikor ezeket a rendelkezéseket elszigetelten elemezte anélkül, hogy figyelembe vette volna a szóban forgó intézkedés egészének hatását. Véleményem szerint ez az állítás nem megalapozott. A Törvényszék a vitatott határozatban említett szerződéses mechanizmusokat mind egyenként (lásd a megtámadott ítélet 120., 122., 128. és 130. pontját), mind összességében megvizsgálta, és arra a következtetésre jutott, hogy azok nem támasztják alá azt a következtetést, hogy a szóban forgó intézkedés kizárólagos kedvezményezettje a KLM volt (lásd a megtámadott ítélet 132. pontját).
69.      Másodszor, a Bizottság azt állítja, hogy a Törvényszék pusztán azon az alapon utasította el ezeket a szerződéses mechanizmusokat, hogy azok nem voltak képesek megakadályozni, hogy az Air France‑KLM és az Air France olyan közvetett előnyökhöz jusson, amelyek nem minősülnek közvetett támogatásnak, hanem legfeljebb másodlagos gazdasági hatásoknak. Hasonlóképpen a KLM azzal érvel, hogy a Törvényszék nem határozta meg e közvetett előnyök jellegét, és nem indokolta, miért kellett volna a Bizottságnak előzetes értékelésében valószínűnek vagy kellően valószínűnek tekintenie – hipotetikus forgatókönyvekre támaszkodva –, hogy ezek az előnyök megvalósulnak. E kifogásokat a C‑269/24. P. és a C‑289/24. P. sz. ügyben felhozott harmadik fellebbezési jogalap elemzése során vizsgálom meg részletesebben.
70.      Harmadszor, a Bizottság azzal érvel, hogy a Törvényszék elmulasztotta értékelni a fent említett szerződéses mechanizmusok együttes hatásait az Air France‑KLM csoport vállalati és irányítási struktúrájának fényében. A Bizottság a vitatott határozat (116) preambulumbekezdésére hivatkozik, amelyben kifejtette, hogy egy ilyen struktúra kizárja annak kockázatát, hogy a KLM által kapott támogatás kedvező feltételekkel kötött pénzügyi vagy kereskedelmi együttműködési megállapodások révén az Air France‑hoz kerüljön át. Ugyanakkor, amint azt a jelen indítvány 59. pontjában kifejtettem, a Törvényszék szerint a szóban forgó intézkedésnek az Air France‑KLM‑re és a KLM‑re gyakorolt hatásai nem attól függtek, hogy a támogatást nem piaci feltételek mellett kötött ügyleteken keresztül továbbadhatják‑e. Ennélfogva e kifogást is el kell utasítani.
71.      Negyedszer, az Air France‑KLM és az Air France azt állítja, hogy a Törvényszék figyelmen kívül hagyta a Bizottság által a vitatott határozat 2.5.3. szakaszában végzett, mérlegelési jogkörön alapuló összetett gazdasági értékelést, amely rámutat a szerződéses biztosítékok jelentőségére. E tekintetben megjegyzem egyrészt, hogy e határozatnak az említett szakaszban szereplő (48)–(53) preambulumbekezdése csupán a holland hatóságok által e védintézkedésekkel kapcsolatban nyújtott magyarázatokat tartalmazza, és nem tartalmaz semmilyen értékelést a Bizottság részéről.(66) Másrészt, amint azt a jelen indítvány 68. pontjában kifejtettem, a Törvényszék figyelembe vette a vitatott határozatban említett szerződéses mechanizmusokat, és úgy ítélte meg, hogy azok nem elegendőek ahhoz, hogy alátámasszák a Bizottságnak a szóban forgó intézkedés kedvezményezettjeinek körére vonatkozó következtetéseit.
72.      A fenti megfontolásokra tekintettel véleményem szerint a fellebbezők által felhozott második érvet is el kell utasítani.
c)      Harmadik érv: a Törvényszék többször tévesen alkalmazta a jogot a nyújtott támogatási intézkedés jellegének, illetve azon környezetnek az értékelése során, amelyben azt nyújtották
73.      A fellebbezők – a Francia Köztársaság és a Holland Királyság támogatásával – azt állítják, hogy a Törvényszék tévesen bírálta a Bizottságot amiatt, hogy az a szóban forgó intézkedés értékelése során nem vette figyelembe az Air France határozatot, valamint az Air France‑KLM és Air France határozatot.(67) E harmadik érv a megtámadott ítélet 140–146. pontja ellen irányul.
74.      Először is a fellebbezők azt állítják, hogy téves és ellentmondásos, hogy a Törvényszék azt rótta fel a Bizottságnak, hogy nem vizsgálta tovább az Air France határozatot, miközben a megtámadott ítélet 141. pontjában kifejezetten elismerte, hogy a Bizottság e határozatot nem tartotta relevánsnak a szóban forgó intézkedés értékelése szempontjából.
75.      E tekintetben megjegyzem, hogy az említett ítélet 144. pontjából egyértelműen kitűnik, hogy a Törvényszék szerint a Bizottság ugyan hivatkozott az Air France határozatra, de elmulasztotta figyelembe venni a szóban forgó intézkedés, valamint az Air France határozat és az Air France‑KLM és Air France határozat tárgyát képező intézkedések kumulatív hatását, tekintettel arra, hogy azok között időbeli, strukturális és gazdasági kapcsolat állt fenn. Ebben az érvelésben nem látok semmiféle ellentmondást.
76.      Ráadásul az a puszta tény, hogy a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy az említett három intézkedésnek különböző kedvezményezettjei vannak – amelyek ugyanazon csoporthoz tartozó különböző jogalanyoknak vagy azok kombinációinak felelnek meg –, önmagában nem vonja kétségbe a Bizottság azon kötelezettségét, hogy megvizsgálja azoknak a csoport egészének helyzetére gyakorolt hatását. Ha az állami támogatásban részesülő több jogalany egyetlen egységként működik a piacon, mesterséges és az állami támogatások ellenőrzésének hatékonyságával ellentétes lenne, ha további elemzés nélkül úgy ítélnék meg, hogy mivel a támogatás az egyes jogalanyokat külön‑külön célozta, az nem gyakorol hatást a csoport egészére.(68)
77.      Másodszor, a fellebbezők azzal érvelnek, hogy a Törvényszék tévesen bírálta a Bizottságot azért, mert nem foglalkozott az Air France‑KLM és Air France határozattal, amelyet a 2021. május 19‑i ítélettel megsemmisített eredeti határozat után fogadott el. Mivel a Bíróság ítélkezési gyakorlatának megfelelően a megsemmisítést követően a Bizottságnak vissza kellett térnie abba a helyzetbe, amelyben az eredeti határozat elfogadásakor volt, a Bizottság helyesen járt el, amikor nem vette figyelembe az Air France‑KLM és Air France határozat által érintett támogatást, amely a vitatott határozat szempontjából releváns időpontot követően született.
78.      E tekintetben kétségtelenül igaz, hogy a Bíróság több alkalommal kimondta, hogy a megsemmisített aktus pótlására irányuló eljárást főszabály szerint attól a ponttól kell újraindítani, amikor a jogellenesség bekövetkezett.(69) Ez a megállapítás azonban véleményem szerint elsősorban eljárási következményekkel jár, és nem indokolhatja azt, hogy a Bizottság – az állami támogatás összeegyeztethetőségének a korábbi határozatának megsemmisítését követő újbóli értékelése során – ne vegyen figyelembe egy olyan intézkedést, amely – bár azt a megsemmisített határozat elfogadásakor még nem jelentették be – nagyon szoros kapcsolatban áll e támogatással, és amelyet ugyanazon vállalatcsoporthoz tartozó jogalanyoknak címeztek.
79.      Emellett a Bíróság azt is pontosította, hogy az érintett intézmény a valamely intézkedést megsemmisítő ítéletnek való megfelelés és az ítélet teljes végrehajtása érdekében nemcsak az ítélet rendelkező részét köteles tiszteletben tartani, hanem indokolásának azon részét is, amely rámutat a rendelkező részben megállapított jogellenesség pontos okaira, és amelyet a megsemmisített intézkedés helyébe lépő új intézkedésnél az intézménynek figyelembe kell vennie.(70) Az eredeti határozatot megsemmisítő 2021. május 19‑i ítéletében a Törvényszék – bár nem hivatkozott az újonnan elfogadott Air France‑KLM határozatra – hangsúlyozta, hogy a Bizottságnak különös gondossággal kell megvizsgálnia az ugyanazon csoporthoz tartozó társaságok közötti kapcsolatokat, amennyiben attól kell tartani, hogy az ugyanazon csoporton belüli állami támogatások halmozódása hatással van a versenyre,(71) és azt rótta fel a Bizottságnak, hogy nem indokolta meg annak lehetőségét, hogy a korábban az Air France‑nak nyújtott és az Air France határozatban engedélyezett támogatás akár csak részben is felhasználható a KLM szükségleteire.(72) Ebben az összefüggésben a Törvényszék elutasította a Bizottság által a fellebbezésében is előadott ugyanezen érvelést, vagyis azt, hogy mivel a KLM nem tartozott az Air France és az Air France‑KLM részére nyújtott állami támogatás kedvezményezettjei közé, nem volt köteles magyarázattal szolgálni e különböző intézkedéseknek a France‑KLM csoport egészének helyzetére gyakorolt halmozott hatásaira vonatkozóan.(73)
80.      Ezért úgy vélem, hogy a jelen ügyek konkrét körülményei között a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor arra a következtetésre jutott, hogy a Bizottságnak a szóban forgó intézkedés összefüggésében figyelembe kellett volna vennie az Air France határozatot, valamint az Air France‑KLM és Air France határozatot.
d)      Negyedik érv: a Törvényszék nem lépte túl a figyelembe vett tényezők Bizottság általi mérlegelésére vonatkozó bírósági felülvizsgálat határait
81.      A fellebbezők állítása szerint a Törvényszék által hivatkozott elemek egyike sem kapcsolódik a vitatott határozat (117) preambulumbekezdésében szereplő értékeléshez, amelyben a Bizottság – komplex gazdasági kérdések értékelése során széles körű mérlegelési jogkörét gyakorolva – mérlegelte a határozatban előzetesen azonosított releváns tényezőket annak eldöntése érdekében, hogy a KLM, az Air France‑KLM és az Air France közötti ellenőrzés, illetve funkcionális, gazdasági és szervezeti kapcsolatok fennállása azt jelenti‑e, hogy az utóbbi két társaság is részesül a támogatási intézkedésből, a csoport szerkezete és irányítása, valamint a támogatás nyújtásának és végrehajtásának alapját képező megállapodásokban foglalt szerződéses intézkedések ellenére. A fellebbezők véleménye szerint a Törvényszék nem állapított meg nyilvánvaló értékelési hibát e mérlegelés során, és ezért a Bizottság értékelését a sajátjával váltotta fel.
82.      E tekintetben csupán arra szeretnék rámutatni, hogy először is a vitatott határozat (117) preambulumbekezdése inkább a Bizottság által a (112)–(116) preambulumbekezdésben kifejtett korábbi értékelései alapján levont következtetés, mintsem a különböző releváns tényezők indokolt mérlegelése,(74) másodszor pedig arra, hogy a Törvényszék arra a következtetésre jutott, hogy a Bizottság e tényezőkre vonatkozó elemzése minden szakaszban hibás, ami elkerülhetetlenül aláássa e tényezők mérlegelését.
e)      A második fellebbezési jogalapra vonatkozó végkövetkeztetések
83.      Az eddig kifejtett okok alapján véleményem szerint a második fellebbezési jogalapot az egyesített ügyek mindegyikében el kell utasítani.
C.      A C‑269/24. P. és a C‑289/24. P. sz. ügyben felhozott harmadik fellebbezési jogalap
84.      Az Air France‑KLM és az Air France, valamint a KLM azt állítja, hogy a Törvényszék nem tett megfelelően különbséget a közvetett előnyök és a másodlagos gazdasági hatások között. Bár nem külön fellebbezési jogalapként szerepelnek, érveik átfedésben vannak a Bizottság által felhozott és a jelen indítvány 69. pontjában ismertetett érvekkel. A fellebbezők állításai a megtámadott ítélet 147–158. pontjára irányulnak, amelyekben a Törvényszék elutasította a Bizottság azon érvét, amely szerint a szóban forgó intézkedésnek legfeljebb „csak másodlagos gazdasági hatásai” vannak az Air France‑KLM és az Air France tekintetében, amelyek nem minősíthetők az utóbbiak számára nyújtott közvetlen vagy közvetett előnynek.
85.      A közvetett előnyök fogalma valóban meglehetősen nehezen meghatározható. Az ítélkezési gyakorlat e tekintetben kevéssé széles körű.(75) Az állami támogatás fogalmáról szóló közlemény 116. pontja megállapítja továbbá, hogy az ilyen közvetett előnyöket meg kell különböztetni a pusztán másodlagos gazdasági hatásoktól, amelyek majdnem minden állami támogatási intézkedésben jelen vannak. Ebből a célból – az említett pont értelmében – az intézkedés előrelátható hatásait előzetesen kell megvizsgálni. Így közvetett előny akkor áll fenn, ha az intézkedést úgy alakították ki, hogy a másodlagos hatásai „azonosítható vállalkozásoknál vagy vállalkozáscsoportoknál” jelenjenek meg. E közlemény 181. lábjegyzete kifejti, hogy ezzel ellentétben pusztán
megnövelt kibocsátás formájában megvalósuló másodlagos gazdasági hatás – ami nem minősül közvetett támogatásnak – állapítható meg akkor, amikor a támogatás teljes egészében egy vállalkozáson – például pénzügyi közvetítőn – keresztül jut el a támogatás kedvezményezettjéhez.
86.      Be kell vallanom, hogy az állami támogatás fogalmáról szóló közleményt gyakorlati szempontból hasznos, de alkotmányjogi szempontból érzékeny eszköznek tartom, mivel ez az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdésének hatálya alatt kiadott eszköz, amely egy olyan objektív fogalmat határoz meg, amelynek értelmezése az uniós bíróságok feladata, míg a puha jogot az EUMSZ 107. cikk többi bekezdésére kell korlátozni, amelyek alkalmazása kifejezetten a Bizottság hatáskörébe tartozik.
87.      Az érzékeny jellege ellenére az uniós bíróságok hajlamosak e közleményre támaszkodni, ideértve a megtámadott ítéletet is,(76) és úgy ítélték meg, hogy az mint bármely olyan „puha” jogi eszköz, amely azon kritériumok pontosítására irányul, amelyeket a Bizottság a mérlegelési jogkörének gyakorlása során alkalmazni kíván, ezen intézménnyel szemben kötelező.(77) A közelmúltban a Bíróság kifejezetten az állami támogatás fogalmáról szóló közlemény fent említett 116. pontjában szereplő fogalommeghatározásra hivatkozott, megállapítva, hogy a Bizottság a közvetlen előnyökön felül köteles megvizsgálni a közvetett előnyöket, és ezért nem támaszkodhat konkrét érvre a közvetlen előny fennállásának kizárása céljából anélkül, hogy ezzel egyidejűleg megvizsgálná, hogy az máshol nem eredményezett‑e közvetett előnyt.(78)
88.      Ezért egyértelmű, hogy a közvetett előnyök esetében a közvetlen előnyökhöz képest egyfajta de novo elemzésre van szükség annak megállapításához, hogy a 107. cikk (1) bekezdésében felsorolt kritériumok teljesülnek‑e az egyes kedvezményezettek tekintetében. Amennyiben azonban egy állami támogatási intézkedés egyetlen gazdasági egységnek biztosít előnyt, az elvégzendő elemzés meghatározásánál fogva erre az egységre korlátozódik, és nincs szükség az ezen egységet alkotó egyes jogalanyok tekintetében a közvetett előnyök vizsgálatára.
89.      A jelen egyesített ügyekben a Törvényszék megállapította, hogy a Bizottság tévedett, amikor kizárta az Air France‑KLM‑et és az Air France‑t a szóban forgó intézkedés kedvezményezettjeinek köréből, mivel a vizsgált releváns tényezők arra utalnak, hogy a szóban forgó intézkedés alkalmazásában a KLM‑mel egységes gazdasági egységet képeznek, és hogy az intézkedés nyújtásához kapcsolódó megállapodások – különösen az Air France‑KLM csoporton belüli integráció szintjét tekintve – nem elegendőek annak kizárásához, hogy e három jogalany részesüljön az intézkedés egészének előnyeiből. A Törvényszék hozzátette, hogy az Air France‑KLM és az Air France legalábbis közvetett előnyökben részesül.(79) A fellebbezők által a harmadik jogalapjuk keretében előadott érveket tehát hatástalannak kell nyilvánítani.
90.      Mindenesetre véleményem szerint ezek az érvek semmiképpen sem lehetnek sikeresek. A Törvényszék által jelzett előnyök – nevezetesen a következők „előzetesen előrelátható hatása”: i. az Air France‑KLM és a csoport egésze, beleértve az Air France‑t is, pénzügyi helyzetének és stabilitásának javulása; ii. az Air France‑KLM azon képességének megerősítése, hogy a pénzügyi piacokon forrásokat szerezzen leányvállalatai, köztük az Air France szükségleteire, valamint iii. a csoport egyik fő leányvállalata, a KLM tevékenysége folytonosságának biztosítása, és azon kockázat elkerülése, hogy fizetésképtelensége átterjedjen az Air France‑KLM‑re és a csoport egészére –,(80) amelyek kifejezetten az Air France‑KLM csoportot, valamint annak holdingtársaságát és leányvállalatát, az Air France‑t célozzák meg, az ügy valamennyi körülményének figyelembevételével nem tekinthetők pusztán olyan másodlagos gazdasági hatásoknak, amelyeket egyenértékűeknek lehetne tekinteni az állami támogatás kedvezményezettjének kereskedelmi partnerei által elérhető hatásokkal.
91.      Ezért úgy vélem, hogy a C‑269/24. P. és a C‑289/24. P. sz. ügyben a harmadik fellebbezési jogalapot szintén el kell utasítani.
D.      A fellebbezésekkel kapcsolatos következtetések
92.      Végeredményben az eddig kifejtett okok alapján véleményem szerint el kell utasítani a jelen fellebbezéseket. Ennek megfelelően azt javaslom, hogy a Bíróság a Bizottságot, a KLM‑et, az Air France‑KLM‑et és az Air France‑t kötelezze a Ryanair részéről a jelen fellebbezésekkel kapcsolatban felmerült költségek viselésére, valamint a Francia Köztársaságot, a Holland Királyságot és a Bizottságot saját költségeik viselésére a Bíróság eljárási szabályzata 138. cikkének (1) bekezdése és 140. cikkének (1) bekezdése alapján, amelyek az eljárási szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése alapján a fellebbezési eljárásra is alkalmazandók.
V.      Végkövetkeztetés
93.      A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság utasítsa el a fellebbezéseket, kötelezze az Európai Bizottságot, a Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV‑t, az Air France‑KLM S.A.‑t és a Société Air France S.A.‑t a Ryanair DAC részéről a jelen fellebbezésekkel kapcsolatban felmerült költségek viselésére, valamint a Francia Köztársaságot, a Holland Királyságot és az Európai Bizottságot saját költségeik viselésére a Bíróság eljárási szabályzata 138. cikkének (1) bekezdése és 140. cikkének (1) bekezdése alapján, amelyek az eljárási szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése alapján a fellebbezési eljárásra is alkalmazandók.
1      Eredeti nyelv: angol.
2      Lásd: 2023. szeptember 28‑i Ryanair kontra Bizottság ítélet (C‑321/21 P, EU:C:2023:713, 23. pont).
3      Lásd: 2024. május 30‑i Ryanair kontra Bizottság ítélet (C‑353/21 P, EU:C:2024:437, 29. és 30. pont).
4      Hollandia – COVID19: a KLM javára nyújtott állami garanciára és állami kölcsönre vonatkozó SA.57116 (2020/N) állami támogatás.
5      A jelen fellebbezések tárgyát képező intézkedésen kívül két további intézkedés is érintett. Az első egy olyan egyedi támogatás, amelyet a Francia Köztársaság i. egy bankkonzorcium által nyújtott 4 milliárd euró összegű kölcsönre vonatkozó, 90%‑os mértékű állami garancia és ii. egy legfeljebb 3 milliárd euróig terjedő részvényesi kölcsön formájában nyújtott az Air France‑nak, és amelyet a Franciaország – COVID19: ideiglenes keret 107(3)b) – Az AirFrance javára nyújtott garanciára és részvényesi kölcsönre vonatkozó SA.57082 (2020/N) állami támogatásról szóló, C(2020) 2983 final bizottsági határozat (a továbbiakban: Air France határozat)
2020. május 4‑én jóváhagyott. A Törvényszék a 2023. december 20‑i Ryanair és Malta Air kontra Bizottság (Air France; Covid19) ítéletben
(T‑216/21, EU:T:2023:822) megsemmisítette ezt a határozatot. A Bizottság (C‑166/24. P. sz. ügy), valamint az Air France‑KLM és az Air France (C‑192/24. P. sz. ügy) által benyújtott fellebbezések elbírálása felfüggesztésre került. A második intézkedés egy olyan egyedi támogatás, amelyet a Francia Köztársaság az Air France és az Air France‑KLM SA (a továbbiakban: Air France‑KLM) feltőkésítése formájában nyújtott, és amelyet az SA.59913 – Franciaország – Covid19: Az Air France és az Air France KLM holding feltőkésítésére vonatkozó állami támogatásról szóló, C(2021) 2488 final bizottsági határozat (a továbbiakban: Air France‑KLM és Air France határozat) 2021. április 5‑én jóváhagyott, és a Törvényszék 2023. december 20‑i Ryanair és Malta Air kontra Bizottság (Air France‑KLM és Air France; Covid19) ítélete (T‑494/21, EU:T:2023:831) megsemmisített. A Bizottság (C‑167/24. P. sz. ügy), valamint az Air France‑KLM és az Air France (C‑193/24. P. sz. ügy) által az említett ítélet ellen benyújtott fellebbezések elbírálása szintén felfüggesztésre került.
6      Az Air France‑KLM közvetlenül vagy közvetve 93,84%‑os részesedéssel rendelkezik a KLM alaptőkéjében, ami a gazdasági jogok, azaz az osztalékjogosultságok 99,7%‑át, valamint a szavazati jogok 49%‑át jelenti. Az SA.57116 (2020/N) – Hollandia – Covid19: a KLM javára nyújtott állami garanciára és állami kölcsönre vonatkozó állami támogatásról szóló, C(2020) 4871 final bizottsági határozat (a továbbiakban: eredeti határozat) elfogadásakor a Francia Köztársaság 14,3%‑os részesedéssel rendelkezett az Air France‑KLM‑ben, a Holland Királyság pedig 14%‑os részesedéssel.
7      A továbbiakban a KLM‑re és az Air France‑ra történő hivatkozásokat a KLM‑re és leányvállalataira, illetve az Air France‑ra és leányvállalataira kell érteni.
8      A megtámadott ítélet 5. pontja.
9      Lásd a 6. lábjegyzetben említett eredeti határozatot.
10      A megtámadott ítélet 7. pontja.
11      T‑643/20, EU:T:2021:286 (a továbbiakban: 2021. május 19‑i ítélet).
12      A megtámadott ítélet 9. pontja.
13      A kereset alátámasztása érdekében a Ryanair négy további jogalapra hivatkozott, amelyeket lényegében i. az EUM‑Szerződés rendelkezéseinek, valamint a hátrányos megkülönböztetés tilalmára, a szolgáltatásnyújtás szabadságára és a letelepedés szabadságára vonatkozó általános jogelveknek a megsértésére, az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdése b) pontjának téves alkalmazására, iii. az eljárási jogainak megsértésére és iv. az indokolási kötelezettség megsértésére alapította.
14      Lásd ebben az értelemben: 2006. március 23‑i Enirisorse ítélet (C‑237/04, EU:C:2006:197, 26., 27. és 36. pont); 2025. november 20‑i Staten genom Sjöfartsverket ítélet (C‑401/24, EU:C:2025:902, 21. pont).
15      Lásd: 2025. november 20‑i Staten genom Sjöfartsverket ítélet (C‑401/24, EU:C:2025:902, 21. pont).
16      Lásd többek között: 1991. március 21‑i Olaszország kontra Bizottság ítélet (C‑303/88, EU:C:1991:136, 57. pont); 2024. július 29‑i Koiviston Auto Helsinki kontra Bizottság ítélet (C‑697/22 P, EU:C:2024:641, 79. pont).
17      Lásd többek között: 2025. november 20‑i Staten genom Sjöfartsverket ítélet (C‑401/24, EU:C:2025:902, 21. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
18      Lásd: 1984. július 12‑i Hydrotherm Gerätebau ítélet (170/83, EU:C:1984:271, 11. pont); a közelmúltban hozott, 2025. február 13‑i ILVA (A GDPR megsértése miatt kiszabott bírság) ítélet (C‑383/23, EU:C:2025:84, 22. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
19      Lásd: 1984. november 14‑i Intermills kontra Bizottság ítélet (323/82, EU:C:1984:345, 11. pont); 2006. január 10‑i Cassa di Risparmio di Firenze és társai ítélet (C‑222/04, EU:C:2006:8, 112–114. pont); 2010. december 16‑i AceaElectrabel Produzione kontra Bizottság ítélet (C‑480/09 P, a továbbiakban: AceaElectrabel ítélet, EU:C:2010:787, 47–51. pont). Lásd még: 2006. június 22‑i Belgium és Forum 187 kontra Bizottság ítélet (C‑182/03 P és C‑217/03 P, EU:C:2017:416, 102. pont). A Törvényszék ítélkezési gyakorlatát illetően lásd többek között: 2015. március 17‑i Pollmeier Massivholz kontra Bizottság ítélet (T‑89/09, EU:T:2015:153, 122. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). A leányvállalatok területén lásd: 2024. november 28‑i Hengshi Egypt Fiberglass Fabrics és Jushi Egypt for Fiberglass Industry kontra Bizottság ítélet (C‑269/23 P és C‑272/23 P, EU:C:2024:984, 156. pont).
20      Jacobs főtanácsnok Cassa di Risparmio di Firenze és társai ügyre vonatkozó indítványa (C‑222/04, EU:C:2005:655, 26. lábjegyzet).
21      A Bizottság gyakorlata szintén alátámasztja ezt a megközelítést. Lásd például az Írország által az Apple‑nek nyújtott SA.38373 (2014/C) (ex 2014/NN) (ex 2014/CP) számú állami támogatásról szóló, 2016. augusztus 30‑i (EU) 2017/1283 bizottsági határozat (az értesítés a C(2017) 5605. számú dokumentummal történt) (HL 2017. L 187., 1. o.) (416)–(418) preambulumbekezdését, valamint a Belgium által alkalmazott, a többletnyereség adómentességét célzó SA.37667 (2015/C) (korábbi 2015/NN) számú állami támogatási programról szóló, 2016. január 11‑i (EU) 2016/1699 bizottsági határozat (az értesítés a C(2015) 9837. számú dokumentummal történt) (HL 2016. L 260., 61. o.) (183)–(186) preambulumbekezdését. A Törvényszék azon ítéletei, amelyek – többek között a gazdasági egység fogalmának az állami támogatás kedvezményezettjei körének meghatározása során való alkalmazását illetően – helybenhagyták az utóbbi határozatot, jelenleg a Bíróság előtti fellebbezési eljárás tárgyát képezik, lásd: 2023. szeptember 20‑i Dow Silicones és társai kontra Bizottság ítélet (T‑858/16 és T‑867/16, EU:T:2023:570, 111–119. pont), 2023. szeptember 20‑i Magnetrol International és társai kontra Bizottság ítélet (T‑263/16 RENV, T‑265/16, T‑311/16, T‑319/16, T‑321/16, T‑343/16, T‑350/16, T‑444/16, T‑800/16 és T‑832/16, EU:T:2023:565, 141–156. pont).
22      A Bizottság a 2004. október 14‑i Pollmeier Malchow kontra Bizottság ítéletre (T‑137/02, EU:T:2004:304, 50. és 51. pont) és a 2009. szeptember 8‑i AceaElectrabel kontra Bizottság ítéletre (T‑303/05, EU:T:2009:312, 101. pont), valamint a 2021. május 19‑i ítéletre (47. pont) hivatkozott.
23      C‑457/00, a továbbiakban: Verlipack ítélet, EU:C:2003:387.
24      A Bizottság a következő kapcsolatokat említette: i. az Air France és a KLM ugyanazon vállalatcsoport tagjai, amelyet az Air France‑KLM irányít; ii. az Air France‑KLM csoport vállalatai párhuzamos gazdasági tevékenységet (vagyis utasok és áruk légi szállításával kapcsolatos tevékenységeket) folytatnak; iii. az Air France‑KLM segíti leányvállalatait egyes tevékenységeik összehangolásában, különösen az értékesítés, valamint az ár‑ és bevételkezelés területén; iv. az Air France‑KLM általános holdingtámogató feladatokat lát el leányvállalatai számára bizonyos, de korlátozott területeken; v. az Air France‑KLM bizonyos pénzügyi szolgáltatásokat nyújt leányvállalatainak, és (esetenként) tőkét vonhat be a piacokról leányvállalatai javára; vi. az Air France‑KLM bizonyos vétójogokkal rendelkezik a KLM üzleti terve, költségvetése, valamint a felső vezetés díjazása, kinevezése és visszahívása tekintetében; vii. az Air France‑KLM jóváhagyási joggal rendelkezik a KLM 150 millió eurót meghaladó finanszírozási műveletei tekintetében.
25      A Bizottság megállapította, hogy az Air France‑KLM nem nyújt pénzügyi támogatást a KLM‑nek, és hogy a leányvállalatai érdekében felmerült finanszírozási költségeket és működési kiadásokat piaci feltételek szerinti kifizetésekkel és díjakkal ellentételezik.
26      Ezeket a garanciákat a vitatott határozat (53) preambulumbekezdése sorolja fel.
27      A megtámadott ítélet 63–107. pontja.
28      A megtámadott ítélet 76. pontja.
29      A megtámadott ítélet 96. pontja.
30      A megtámadott ítélet 100–104. pontja.
31      A megtámadott ítélet 108–132. pontja.
32      A megtámadott ítélet 140–146. pontja.
33      Lásd a vitatott határozat (107) és (108) preambulumbekezdését,
és a megtámadott ítélet 55. pontját. A Verlipack ítéletre való hivatkozás tekintetében lásd részletesebben a jelen indítvány 28–32. pontját.
34      Az AceaElectrabel ítélet 66. pontjában a Bíróság elutasította az ezen ítélet alapjául szolgáló ügyben a fellebbezők által előterjesztett érveket, amelyek szerint a Bizottság a versenykorlátozó magatartásokra vagy az összefonódásokra alkalmazandó szabályok alapján nem jutott volna arra a következtetésre, hogy az utóbbiak egyetlen gazdasági egységnek tekintendők.
35      Lásd a vitatott határozat (109) és (110) preambulumbekezdését.
36      T‑371/94 és T‑394/94, EU:T:1998:140.
37      T‑111/01 és T‑133/01, EU:T:2005:166.
38      A megtámadott ítélet 137. és 138. pontja.
39      Az [EUMSZ] 107. [cikk] (1) bekezdésében említett állami támogatás fogalmáról szóló bizottsági közlemény (HL 2016. C 262., 1. o.). E közlemény 11. pontja emlékeztet a Bíróság azon ítéleteire, amelyek az állami támogatások területén az „egyetlen gazdasági egység” fogalmát alkalmazták. Az AceaElectrabel ítéletre (47–55. pont) és a 2006. január 10‑i Cassa di Risparmio di Firenze és társai ítéletre (C‑222/04, EU:C:2006:8, 112. pont) hivatkozik.
40      Lásd analógia útján: 2021. október 6‑i Sumal ítélet (C‑882/19, EU:C:2021:800, 47. pont), amelyben a Bíróság kimondta, hogy „ugyanazon anyavállalat több olyan gazdasági egység részét képezheti, amelyet – a szóban forgó gazdasági tevékenység függvényében – ő maga és az ugyanazon cégcsoporthoz tartozó leányvállalatainak egyéb kombinációi alkotnak”.
41      A megtámadott ítélet 56. és 134. pontja.
42      Emellett meg kell jegyezni, hogy a Verlipack ítélet alapjául szolgáló ügy tényállása sajátos, és jelentősen eltér a jelen egyesített ügyek tényállásától. Az említett ügyben vitatott két kölcsönt a német Heye‑csoportnak a belga Verlipack‑csoportba történő befektetésének finanszírozására nyújtották. Úgy tűnik, hogy a kölcsönök felvevője, a Heye és a kölcsönök tényleges kedvezményezettje, a Verlipack a támogatási intézkedés meghozatalának időpontjában nem tartozott ugyanahhoz a vállalatcsoporthoz, kapcsolatuk ugyanis a technikai segítségnyújtásra korlátozódott; lásd a Belgium által a Verlipack számára nyújtott állami támogatásról szóló, 2000. október 4‑i 2001/856/EK bizottsági határozat (HL 2001. L 320., 28. o.) (12) és (107) preambulumbekezdését.
43      Lásd: 2016. december 21‑i Bizottság kontra Aer Lingus és Ryanair Designated Activity ítélet (C‑164/15 P és C‑165/15 P, EU:C:2016:990, 68. pont).
44      Lásd: AceaElectrabel ítélet, 63. pont. Ezen ítéletig ez a megállapítás csak a Törvényszék ítélkezési gyakorlatában szerepelt; lásd: 2009. szeptember 8‑i AceaElectrabel kontra Bizottság ítélet (T‑303/05, EU:T:2009:312, 101. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
45      Lásd: 2010. szeptember 2‑i Bizottság kontra Scott ítélet (C‑290/07 P, EU:C:2010:480, 64. pont).
46      Az állami támogatások területét illetően lásd többek között: 2010. szeptember 2‑i Bizottság kontra Scott ítélet (C‑290/07 P, EU:C:2010:480, 65. pont); 2018. szeptember 20‑i Spanyolország kontra Bizottság ítélet (C‑114/17 P, EU:C:2018:753, 104. pont).
47      Lásd: a Deutsche Lufthansa kontra Ryanair és társai ügyre vonatkozó indítványom (C‑457/23 P, EU:C:2025:802, 18. és 19. pont).
48      A megtámadott ítélet 63–77. pontjában a Törvényszék alaposan megvizsgálta a Bizottság elemzését az annak alapjául szolgáló adatok, valamint a Ryanair által előterjesztett érvek és bizonyítékok fényében. Arra a következtetésre jutott, hogy ezek a kapcsolatok egyrészt azt jelzik, hogy az Air France‑KLM ténylegesen irányítást gyakorol azáltal, hogy közvetlenül vagy közvetve beavatkozik az Air France és a KLM ügyvezetésébe, és így részt vesz az általuk gyakorolt gazdasági tevékenységben, másrészt pedig azt, hogy az említett csoport szintjén létezik egy központosított döntéshozatali eljárás és bizonyos fokú koordináció, legalábbis ami az egyes fontos döntések meghozatalának módját illeti. Az Air France‑KLM, az Air France és a KLM közötti funkcionális kapcsolatokat illetően a megtámadott ítélet 78–97. pontjában végzett, ugyanolyan alapos elemzés végén a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a Bizottság azon következtetését, amely szerint az Air France és a KLM funkcionális önállósággal rendelkezik, több tényező is megkérdőjelezi, nevezetesen i. az Air France‑KLM vétójoga a leányvállalatai vezető tisztségviselőinek díjazását, kinevezését és visszahívását illetően, ii. az Air France‑KLM részvétele a finanszírozást, a beruházásokat és a flottát érintő műveletekkel kapcsolatos fontos stratégiai döntések meghozatalában, valamint iii. az Air France és a KLM, valamint azok leányvállalatai közötti bizonyos fokú funkcionális integráció és együttműködés fennállása. Végül az Air France‑KLM, az Air France és a KLM közötti gazdasági kapcsolatok tekintetében a Törvényszék a megtámadott ítélet 98–107. pontjában megállapította, hogy a Bizottságnak azt a következtetését, amely szerint e három jogalany tényleges gazdasági autonómiával rendelkezik, a vitatott határozatból és a Törvényszék elé terjesztett bizonyítékokból származó számos tényező is cáfolja.
49      Lásd a megtámadott ítélet 77., 97., illetve 107. pontját.
50      Nevezetesen a 2019. és 2020. évi egyetemes regisztrációs okmány az Air France‑KLM esetében, amelyet az Autorité des marchés financiers (értékpiaci hatóság, Franciaország) részére nyújtottak be az értékpapírokra vonatkozó nyilvános ajánlattételkor vagy értékpapíroknak a szabályozott piacra történő bevezetésekor közzéteendő tájékoztatóról és a 2003/71/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2017. június 14‑i (EU) 2017/1129 európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2017. L 168., 12. o.) alapján (a továbbiakban: 2019. és 2020. évi egyetemes regisztrációs okmány). A fellebbezők vitatják a Törvényszék által e dokumentumoknak tulajdonított jelentőséget. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Törvényszék kizárólagos hatáskörrel rendelkezik a tényállás megállapítására és mérlegelésére, valamint – főszabály szerint – az általa e tényállás alátámasztása érdekében elfogadott bizonyítékok megvizsgálására (lásd többek között: 2016. június 9‑i PROAS kontra Bizottság ítélet, C‑616/13 P, EU:C:2016:415, 52. pont). Amennyiben ugyanis e bizonyítékok megszerzése szabályszerűen történt, továbbá az általános jogelveket, valamint a bizonyítási teherre és a bizonyításfelvételre vonatkozó eljárási szabályokat tiszteletben tartották, kizárólag a Törvényszék feladata annak mérlegelése, hogy a hozzá benyújtott bizonyítékoknak milyen bizonyító erőt kell tulajdonítani. E mérlegelés tehát – eltekintve e bizonyítékok elferdítésétől – nem minősül a Bíróság felülvizsgálati jogkörébe tartozó jogkérdésnek (lásd különösen: 2006. április 6‑i General Motors kontra Bizottság ítélet, C‑551/03 P, EU:C:2017:229, 52. pont).
51      Lásd a megtámadott ítélet 159. pontját, amelyben a Törvényszék következtetéseket vont le a szóban forgó támogatási intézkedés kedvezményezettjének kérdéséről.
52      Lásd a megtámadott ítélet 82. pontját. A megtámadott ítélet 102. pontjában a Törvényszék kiemelte azt a tényt is, hogy a Bizottság pervezető intézkedés keretében elismerte, hogy az Air France‑KLM a KLM, a Transavia Netherlands és a Transavia France nevében tárgyalt egy közös repülőgép‑megrendelésről.
53      Lásd többek között: 2026. január 22‑i Semural Waste & Energy ítélet (C‑812/24, EU:C:2026:38, 44. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
54      Lásd többek között: 2023. november 23‑i Ryanair és Airport Marketing Services ítélet (C‑758/21 P, EU:C:2023:917, 124. pont).
55      A vitatott határozat (113) preambulumbekezdése megerősíti, hogy a KLM és az Air France „de facto jelentős funkcionális […] önállósággal rendelkezik […]”.
56      („de facto jelentős funkcionális […] önállósággal rendelkeznek […]”).
57      Nevezetesen i. az a tény, hogy az Air France‑KLM kizárólag a leányvállalataitól jutott a bevételeihez; ii. az a tény, hogy a holding a leányvállalatai érdekében járt el azáltal, hogy a szükségleteikhez forrásokat vont be e pénzügyi piacokról az Air France‑KLM csoport egészének pénzügyi helyzete alapján, valamint iii. az a tény, hogy az Air France és a KLM között költségmegosztási megállapodások, valamint általuk közösen végzett tevékenységek vannak.
58      A Törvényszék a szóban forgó intézkedésnek az Air France‑KLM csoport szintjén gyakorolt hatásaira vonatkozó megállapításait elsősorban a hozzá benyújtott 2019. és 2020. évi egyetemes regisztrációs okmányra alapozta.
59      Lásd a vitatott határozat (12) és (13) preambulumbekezdését, valamint a megtámadott ítélet 105. pontját.
60      Ugyanez mondható el a Törvényszék által a megtámadott ítélet 126. pontjában levont következtetésről is.
61      A szóban forgó intézkedést többek között a vitatott határozat (18) preambulumbekezdésében ismertetett, alábbi szerződések alapján kellett volna nyújtani: i. a holland állam, a KLM és az Air France‑KLM között létrejött keretmegállapodás (a továbbiakban: keretmegállapodás), ii. egy, a KLM és egy bankkonzorcium között kötött rulírozó hitelkeretről szóló megállapodás; és iii. a holland állam és a KLM között egy állami kölcsönre vonatkozóan kötött megállapodás.
62      A megtámadott ítélet 112–118. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy az Air France‑KLM a keretmegállapodás szerződő fele, és mint ilyen a szóban forgó intézkedés nyújtásával és végrehajtásával összefüggésben „szerződéses jogokat és kötelezettségeket” vállalt a szerződő partnereivel szemben. A szóban forgó intézkedésből származó finanszírozás jóváhagyása mellett (113. pont) a Törvényszék megemlítette a KLM szerkezetátalakítási tervére vonatkozó megállapodást, a Holland Királyság, az Air France‑KLM és a KLM által az Air France és a KLM közötti összefonódás 2004. évi jóváhagyásának időpontjában kötött megállapodások egyes rendelkezéseinek módosítását, valamint olyan egyéb feltételek végrehajtását, mint például a munkajog, a hálózat minősége és a fenntarthatóság (a megtámadott ítélet 114–117. pontja).
63      Lásd a megtámadott ítélet 153. pontját, amelyben a Törvényszék megkísérelte megkülönböztetni a jelen ügyet a Verlipack ítélet alapjául szolgáló ügytől.
64      Úgy tűnik, hogy az Air France‑KLM és az Air France vitatja a Bíróság azon megállapításának pontosságát, amely szerint az Air France‑KLM bármilyen szerepet játszott a szóban forgó intézkedés végrehajtásában, anélkül azonban, hogy a vonatkozó szerződéses rendelkezések értelmezési hibájára, még kevésbé azok tartalmának elferdítésére hivatkozna.
65      Lásd a megtámadott ítélet 118. és 119. pontját.
66      Ilyen értékelés található a vitatott határozat (114)–(117) preambulumbekezdésében.
67      Lásd a jelen indítvány 5. lábjegyzetét.
68      A több tagállamban tevékenykedő vállalatcsoportokhoz tartozó jogalanyoknak nyújtott állami támogatások tekintetében a Törvényszék emlékeztetett arra is, hogy a Bizottságot és a tagállamokat a lojális együttműködés kölcsönös kötelezettsége terheli, és hogy jóhiszeműen együtt kell működniük annak érdekében, hogy biztosítsák az EUM‑Szerződés rendelkezéseinek teljes körű tiszteletben tartását (lásd a megtámadott ítélet 164. pontját).
69      Lásd többek között: 2000. október 3‑i Industrie des poudres sphériques kontra Tanács ítélet (C‑458/98 P, EU:C:2000:531, 82. pont), amelyre a Bizottság hivatkozott írásbeli beadványában.
70      Lásd: 2000. október 3‑i Industrie des poudres sphériques kontra Tanács ítélet (C‑458/98 P, EU:C:2000:531, 81. pont).
71      Lásd: 2021. május 19‑i ítélet, 48. pont.
72      Lásd: 2021. május 19‑i ítélet, 42., 43. és 72. pont.
73      Lásd: 2021. május 19‑i ítélet, 37. pont.
74      A vitatott határozat (117) preambulumbekezdése kimondja: „Mindent összevetve, a KLM, az Air France és az [Air France‑KLM] közötti kapcsolatok ellenére a Bizottság úgy véli, hogy összességében a 2.5. szakaszban ismertetett és a […] (112)–(116) preambulumbekezdésben értékelt bizonyítékok alapján a KLM leányvállalata jogilag és pénzügyileg kellőképpen önálló ahhoz, hogy az állami támogatási szabályoknak a bejelentett támogatási intézkedésre történő alkalmazása szempontjából az [Air France‑KLM]‑től és az Air France‑tól elkülönülő gazdasági egységnek minősüljön. […]”
75      Lásd különösen: 2000. szeptember 19‑i Németország kontra Bizottság ítélet (C‑156/98, EU:C:2000:467, 26. és 27. pont); 2002. június 13‑i Hollandia kontra Bizottság ítélet (C‑382/99, EU:C:2002:363, 55–69. pont); 2011. július 28‑i Mediacet kontra Bizottság ítélet (C‑403/10 P, EU:C:2011:533, 73–83. pont).
76      A megtámadott ítélet 152. pontja.
77      Lásd: 2024. április 10‑i Danske Slagtermestre kontra Bizottság ítélet (T‑486/18 RENV, EU:T:2024:217, 73. pont).
78      Lásd: 2025. október 16‑i Hollandia kontra Bizottság ítélet (C‑59/24 P, EU:C:2025:798, 91. és 92. pont).
79      Ez kitűnik a Törvényszék általános érveléséből, és különösen a megtámadott ítélet 125–127. és 153. pontjából, ahol a Törvényszék az AceaElectrabel ítéletre és az Air France‑KLM leányvállalatai feletti ellenőrzésére hivatkozva elutasította a Bizottságnak a pusztán másodlagos gazdasági hatások fennállására vonatkozó érvelését, valamint a 154–156. pontból.
80      A megtámadott ítélet 125–127., 155. és 156. pontja.