62024CJ0050
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)
2026. április 16. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – Határellenőrzések, menekültügy és bevándorlás – 2013/32/EU irányelv – A nemzetközi védelem megadására és visszavonására vonatkozó közös eljárások – Nemzetközi védelem iránti kérelem – 43. cikk – A határon folytatott eljárás – Földrajzilag a tagállam területén található, olyan őrizeti helyen folytatott eljárás minősítése, amelyet a nemzeti jog határon található helynek tekint – Négyhetes határidőt követően az e tagállam területére való belépéshez való jog – A 31. cikk (7) bekezdése – A nemzetközi védelem iránti kérelem elsőbbségi vizsgálata – 2013/33/EU irányelv – A nemzetközi védelmet kérelmezők befogadására vonatkozó szabályok – 8. cikk – Két különböző határozat alapján ugyanazon a helyen történő őrizet”
A C‑50/24–C‑56/24. sz. [Danané és társai] (
i
) egyesített ügyekben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott hét előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyeket a Conseil du contentieux des étrangers (külföldiekkel kapcsolatos jogi ügyekben eljáró bíróság, Belgium) a Bírósághoz 2024. január 26‑án érkezett, 2024. január 22‑i határozataival terjesztett elő az
X (C‑50/24),
X (C‑51/24),
X (C‑52/24),
X (C‑53/24),
X (C‑54/24),
X (C‑55/24),
X (C‑56/24)
és
a Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides
között folyamatban lévő eljárásokban,
A BÍRÓSÁG (ötödik tanács),
tagjai: M. L. Arastey Sahún tanácselnök, J. Passer (előadó), E. Regan, D. Gratsias és B. Smulders bírák,
főtanácsnok: N. Emiliou,
hivatalvezető: G. Chiapponi tanácsos,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2025. február 27‑i tárgyalásra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
X (C‑51/24) és X (C‑52/24) képviseletében S. Manesse avocat,
–
X (C‑53/24) képviseletében Z. Chihaoui advocaat,
–
a belga kormány képviseletében M. Jacobs, C. Pochet és M. Van Regemorter, meghatalmazotti minőségben,
–
a cseh kormány képviseletében S. Šindelková, M. Smolek és J. Vláčil, meghatalmazotti minőségben,
–
a német kormány képviseletében J. Möller és R. Kanitz, meghatalmazotti minőségben,
–
az olasz kormány képviseletében G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítője: W. Ferrante avvocato dello Stato,
–
az Európai Bizottság képviseletében A. Azéma, F. Blanc‑Simonetti és J. Hottiaux, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2025. június 26‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek a nemzetközi védelem megadására és visszavonására vonatkozó közös eljárásokról szóló, 2013. június 26‑i 2013/32/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2013. L 180., 60. o.; helyesbítés: HL 2016. L 198., 50. o.) 31. cikke (7) és (8) bekezdésének, valamint 43. és 46. cikkének az Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Charta) 47. cikkével összefüggésben történő értelmezésére, valamint a nemzetközi védelmet kérelmezők befogadására vonatkozó szabályok megállapításáról szóló, 2013. június 26‑i 2013/33/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2013. L 180., 96. o.) 8. cikkének az értelmezésére vonatkoznak.
2
E kérelmeket a Belgiumba a brüsszeli (Belgium) repülőtéren leszálló repülőgépek fedélzetén érkező harmadik országbeli állampolgárok és a Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (menekültekkel és hontalanokkal foglalkozó általános biztos, Belgium, a továbbiakban: általános biztos) között az utóbbi által hozott, a nemzetközi védelem iránti kérelmüket elutasító határozatok tárgyában folyamatban lévő hét jogvita keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 2013/32 irányelv
3
A 2013/32 irányelv (18) és (38) preambulumbekezdése a következőképpen szól:
„(18)
A tagállamoknak és a nemzetközi védelmet kérelmezőknek egyaránt az áll érdekében, hogy a megfelelő és teljes körű vizsgálat lefolytatásának sérelme nélkül a nemzetközi védelem iránti kérelmek ügyében a lehető legrövidebb időn belül határozat szülessen.
[…]
(38)
Számos nemzetközi védelem iránti kérelmet a kérelmező belépésére irányuló döntést megelőzően a tagállamok határain vagy tranzitzónáiban nyújtanak be. A tagállamoknak képeseknek kell lenniük arra, hogy olyan elfogadhatósági és/vagy érdemi vizsgálati eljárásokat biztosítsanak, amelyek jól meghatározott feltételek mellett lehetővé tennék a kérelmek e helyszíneken történő elbírálását.”
4
Ezen irányelv 2. cikkének f) pontja a következőképpen rendelkezik:
„Ezen irányelv alkalmazásában:
[…]
f)
»eljáró hatóság«: kvázi bírói testület vagy közigazgatási szerv, amely a tagállamban a nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálására és annak tárgyában elsőfokú határozat meghozatalára hatáskörrel rendelkezik;”
5
Az említett irányelv 4. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A tagállamok valamennyi eljárásra kijelölnek egy eljáró hatóságot, amely ezen irányelv rendelkezései szerint felelős a kérelmek megfelelő vizsgálatáért. […]
(2)   A tagállamok előírhatják, hogy az (1) bekezdésben említett hatóságtól eltérő hatóság felelős, amennyiben:
[…]
b)
a 43. cikkben előírt eljárás keretében a belépési engedély megadására vagy megtagadására kerül sor, az abban meghatározott feltételekre is figyelemmel, valamint az eljáró hatóság indoklással ellátott véleménye alapján.”
6
Ugyanezen irányelv 26. cikkének (1) bekezdése a következőképpen szól:
„A tagállamok senkit sem tarthatnak őrizetben kizárólag azon az alapon, hogy az érintett nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújtott be. Az őrizetben tartás okainak és feltételeinek, valamint az őrizetben tartott kérelmezők számára biztosított garanciáknak összhangban kell lenniük a [2013/33] irányelvvel.”
7
A 2013/32 irányelv „Vizsgálati eljárás” című 31. cikkének (1), (2), (7) és (8) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A tagállamok a nemzetközi védelem iránti kérelmeket vizsgálati eljárásban dolgozzák fel a II. fejezetben foglalt alapelvekkel és garanciákkal összhangban.
(2)   A tagállamok biztosítják, hogy – a megfelelő és teljes körű vizsgálat követelményeinek sérelme nélkül – a vizsgálati eljárások a lehető legrövidebb időn belül lezárulnak.
[…]
(7)   A tagállamok – a II. fejezet alapelveivel és garanciáival összhangban – elsőbbséget biztosíthatnak egy nemzetközi védelem iránti kérelem vizsgálatának, különösen:
a)
ha a kérelem valószínűsíthetően megalapozott;
b)
amennyiben a kérelmező a 2013/33/EU irányelv 22. cikke értelmében kiszolgáltatott helyzetben van, vagy különleges eljárási garanciákra van szüksége, különös tekintettel a kísérő nélküli kiskorúakra.
(8)   A tagállamok elrendelhetik, hogy a II. fejezet alapelveivel és garanciáival összhangban a vizsgálati eljárásokat a 43. cikkel összhangban gyorsítva és/vagy a határon és/vagy a tranzitzónában folytassák le, ha:
a)
a kérelmező, benyújtott kérelmében és az általa előterjesztett tények tekintetében a [harmadik országbeli állampolgárok és hontalan személyek nemzetközi védelemre jogosultként való elismerésére, az egységes menekült‑ vagy kiegészítő védelmet biztosító jogállásra, valamint a nyújtott védelem tartalmára vonatkozó szabályokról szóló, 2011. december 13‑i] 2011/95/EU [európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2011. L 337., 9. o.; helyesbítések: HL 2017. L 167., 58. o., HL 2019. L 19., 20. o.)] szerinti nemzetközi védelemre jogosultként való elismerés szempontjából csak irreleváns információkat közölt;
b)
a kérelmező ezen irányelv értelmében biztonságos származási országból származik;
c)
a kérelmező félrevezette a hatóságokat a személyazonosságára, illetve állampolgárságára vonatkozó hamis információ szolgáltatásával, vagy hamis dokumentumok benyújtásával, illetve olyan fontos információk vagy dokumentumok visszatartásával, amelyek hátrányosan befolyásolhatták volna a határozathozatalt;
d)
feltételezhető, hogy személyazonosító vagy úti okmányát – amely segíthetett volna személyazonossága, illetve állampolgársága megállapításában – rosszhiszeműen megsemmisítette, vagy eldobta;
e)
a kérelmező egyértelműen összefüggéstelen és ellentmondásos, egyértelműen hamis vagy nyilvánvalóan valószínűtlen, a származási országgal kapcsolatos, kellően ellenőrzött információknak ellentmondó nyilatkozatokat tett, ami világossá tette, hogy kérelme nem meggyőző annak tekintetében, hogy a 2011/95/EU irányelv értelmében minősülhet‑e nemzetközi védelemre jogosult személynek;
f)
a kérelmező olyan ismételt, nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújtott be, amely a 40. cikk (5) bekezdésével összhangban nem elfogadhatatlan;
g)
a kérelmező kizárólag azért nyújt be kérelmet, hogy késleltesse vagy meghiúsítsa egy olyan korábbi vagy közelgő határozat végrehajtását, amely a kiutasítását eredményezné;
h)
a kérelmező a tagállam területére jogellenesen lépett be, vagy tartózkodását jogellenesen hosszabbította meg, és anélkül, hogy erre alapos oka lett volna, elmulasztotta a hatóságoknál való jelentkezést vagy a határátlépés körülményeire is tekintettel nem folyamodott nemzetközi védelemért a lehető legrövidebb időn belül;
i)
a kérelmező megtagadja az ujjnyomatvétel‑tűrési kötelezettség teljesítését, melyre [a] harmadik országbeli állampolgár vagy hontalan személy által a tagállamok egyikében benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállam meghatározására vonatkozó feltételek és eljárási szabályok megállapításáról szóló [604]/2013/EU rendelet hatékony alkalmazása érdekében az ujjlenyomatok [összehasonlítását szolgáló Eurodac létrehozásáról, továbbá a tagállamok bűnüldöző hatóságai és az Europol által az Eurodac‑adatokkal való, bűnüldözési célú összehasonlítások kérelmezéséről, valamint a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség nagyméretű IT‑rendszereinek üzemeltetési igazgatását végző ügynökség létrehozásáról szóló 1077/2011/EU rendelet módosításáról] szóló, 2013. június 26‑i [603]/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet [(HL 2013. L 180., 1. o.)] kötelezi; vagy
j)
a kérelmezőről nyomós okok miatt feltételezhető, hogy veszélyt jelent a tagállam nemzetbiztonságára vagy közrendjére nézve; vagy a kérelmezőt a nemzeti jogszabályokban meghatározott komoly közbiztonsági vagy közrendvédelmi okokból kitoloncolták.”
8
Ezen irányelv 33. cikkének (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A tagállamok e cikk értelmében csak akkor minősíthetik elfogadhatatlannak a nemzetközi védelem iránti kérelmet, ha:
a)
a kérelmező részére más tagállam már nemzetközi védelmet biztosított;
b)
a kérelmező esetében olyan ország minősül […] az első menedék országának, amely nem tagállam;
c)
a kérelmező esetében olyan ország minősül […] biztonságos harmadik országnak, amely nem tagállam;
d)
a kérelem ismételt kérelemnek minősül, amely esetében nem merültek fel új körülmények vagy tények, vagy a kérelmező nem adott elő ilyeneket […]; vagy
e)
a kérelmező egy eltartottja kérelmet nyújtott be azt követően, hogy […] hozzájárult ahhoz, hogy az ügye az ő nevében benyújtott kérelem részét képezze, és nincs az eltartott személy helyzetére vonatkozó olyan tény, amely a külön kérelmet indokolná.”
9
Az említett irányelv „Ismételt kérelem” címet viselő 40. cikkének szövege a következő:
„Ha egy tagállamban egy személy nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújtott be, és ezt követően ugyanabban a tagállamban további előterjesztéseket vagy ismételt kérelmet nyújt be, a tagállam ezeket a további előterjesztéseket vagy az ismételt kérelem elemeit a korábbi kérelem elbírálásának vagy a felülvizsgálat, illetve fellebbezés alatt álló határozat elbírálásának keretei között bírálja el, amennyiben a hatáskörrel rendelkező hatóságok e keretek között számításba vehetik és mérlegelhetik a további előterjesztések vagy ismételt kérelem valamennyi elemét.”
10
Ugyanezen irányelvnek „A határon folytatott eljárások” című 43. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A tagállamok a II. fejezet alapelveivel és garanciáival összhangban eljárásokat állapíthatnak meg annak érdekében, hogy a tagállam határán vagy tranzitzónáiban döntést hozhassanak:
a)
a 33. cikk alapján ott benyújtott kérelmek elfogadhatósága tárgyában; és/vagy
b)
a 31. cikk (8) bekezdése szerinti eljárásban vizsgált kérelem érdemét illetően.
(2)   A tagállamok biztosítják, hogy az (1) bekezdésben meghatározott eljárás keretei között a döntéshozatalra ésszerű időn belül kerül sor. Ha a döntés négy héten belül nem születik meg, a kérelmező részére az országba való belépést engedélyezni kell annak érdekében, hogy kérelmét ezen irányelv egyéb rendelkezéseivel összhangban bírálhassák el.
(3)   Nagyszámú harmadik országbeli állampolgár vagy hontalan személy érkezése esetén, akik nemzetközi védelem iránti kérelmüket a tagállam határán vagy tranzitzónájában nyújtják be, és amely a gyakorlatban lehetetlenné teszi az (1) bekezdés rendelkezéseinek alkalmazását, ezek az eljárások abban az esetben is alkalmazhatók, ha és ameddig e harmadik országbeli állampolgárok vagy hontalan személyek rendes elhelyezésére a határ vagy a tranzitzóna közelében kerül sor.”
11
A 2013/32 irányelv „A hatékony jogorvoslathoz való jog” című 46. cikkének (1) bekezdése kimondja:
„A tagállamok biztosítják a kérelmezők részére a bíróság előtti hatékony jogorvoslathoz való jogot az alábbiakkal szemben:
a)
a nemzetközi védelem iránti kérelem ügyében hozott határozat tárgyában, beleértve, ha a határozat:
[…]
iii.
meghozatalára a 43. cikk (1) bekezdésében meghatározott módon a tagállam határán vagy tranzitzónáiban kerül sor;
[…]
[…]”
A 2013/33 irányelv
12
A 2013/33 irányelv (18) preambulumbekezdése kimondja:
„Az őrizetben tartott kérelmezőkkel az emberi méltóság teljes körű tiszteletben tartásával kell bánni, befogadásukról pedig kifejezetten sajátos igényeikhez igazodva kell gondoskodni. […]”
13
Ezen irányelv „Dokumentáció” című 6. cikke az (1) és (2) bekezdésében ekképp rendelkezik:
„(1)   A tagállamok biztosítják, hogy a kérelmezőt nemzetközi védelem iránti kérelmének benyújtását követő három napon belül olyan, a nevére kiállított okmánnyal lássák el, amely igazolja kérelmezői jogállását, vagy tanúsítja, hogy kérelme elbírálásának vagy vizsgálatának ideje alatt a tagállam területén tartózkodhat.
[…]
(2)   A tagállamok kizárhatják e cikk alkalmazását a kérelmező őrizetben tartása esetén, valamint a határon benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelem vizsgálata idején, illetve olyan eljárás keretében, amely arról dönt, hogy a kérelmező jogosult‑e egy tagállam területére belépni. […]”
14
Az említett irányelvnek az „Őrizet” című 8. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A tagállamok senkit sem tarthatnak őrizetben kizárólag azon az alapon, hogy az érintett a [2013/32 irányelvnek] megfelelően kérelmet nyújtott be.
(2)   Amennyiben szükségesnek bizonyul, valamint az egyes esetek egyéni értékelése alapján a tagállamok őrizetbe vehetik a kérelmezőt, amennyiben kevésbé kényszerítő jellegű alternatív intézkedések alkalmazása nem lenne hatékony.
(3)   A kérelmezőt csak akkor lehet őrizetbe venni, ha:
a)
arra személyazonossága vagy állampolgársága meghatározása vagy ellenőrzése céljából van szükség;
b)
arra a nemzetközi védelem iránti kérelem benyújtásához alapul szolgáló – az őrizet mellőzése esetén be nem szerezhető – adatok megállapítása céljából van szükség és különösen abban az esetben, ha fennáll a kérelmező szökésének veszélye;
c)
arra azért van szükség, hogy az eljárás keretében döntést hozzanak arról, hogy a kérelmező beléphet‑e az ország területére;
[…]
Az őrizetben tartás okait a nemzeti jog állapítja meg.
[…]”
15
Ugyanezen irányelv 9. cikke az (1), (3) és (5) bekezdésében a következőket mondja ki:
„(1)   A kérelmezőt a lehető legrövidebb időre és kizárólag a 8. cikk (3) bekezdésében meghatározott okok fennállásának idejére lehet őrizetbe venni és ott tartani.
A 8. cikk (3) bekezdésében meghatározott őrizetben tartási okokat érintő közigazgatási eljárásokat kellő gondossággal kell végrehajtani. A közigazgatási eljárásokban fellépő – a kérelmezőnek fel nem róható – késedelmek nem indokolják az őrizet meghosszabbítását.
[…]
(3)   Amennyiben az őrizetet közigazgatósági hatóságok rendelik el, a tagállamok gondoskodnak arról, hogy az őrizet jogszerűségének bírósági felülvizsgálatát hivatalból és/vagy a kérelmező kérésére mielőbb elvégezzék.
[…]
(5)   Az őrizetet megfelelő időközönként igazságügyi hatóság vizsgálja felül hivatalból és/vagy az érintett kérelmező kérésére, különösen amennyiben az őrizet időtartamát meghosszabbítják, vagy jogszerűségét érintő körülmények merülnek fel, vagy ilyen információk válnak elérhetővé.”
Az (EU) 2016/399 rendelet
16
A személyek határátlépésére irányadó szabályok uniós kódexéről (Schengeni határ‑ellenőrzési kódex) szóló, 2016. március 9‑i (EU) 2016/399 európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2016. L 77., 1. o.) 2. cikkének 1. és 2. pontja a következőképpen rendelkezik:
„E rendelet alkalmazásában:
1.
»belső határok«:
a)
a tagállamok közös szárazföldi határai[…];
b)
a tagállamok belső légi járatok indítására és fogadására szolgáló repülőterei;
c)
a tagállamok tengeri, folyami és tavi kikötői, amelyek rendszeres belső kompjárat céljára szolgálnak;
2.
»külső határok«: a tagállamok szárazföldi határai[…], tengeri határok[…] és repülőterek[…], folyami, tengeri és tavi kikötőket, amenynyiben ezek nem belső határok[.]”
A belga jog
Az 1980. december 15‑i törvény
17
A loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers (a külföldieknek az ország területére történő beutazásáról, e területen való tartózkodásáról, letelepedéséről és az onnan történő kiutasításáról szóló, 1980. december 15‑i törvény; Moniteur belge, 1980. december 31., 14584. o.) alapügy tényállására alkalmazandó változata (a továbbiakban: 1980. december 15‑i törvény) 51/5. cikkének 1. §‑a a következőképpen rendelkezik:
„Amennyiben a külföldi a határon vagy a Királyságban nemzetközi védelem iránti első kérelmet vagy nemzetközi védelem iránti ismételt kérelmet nyújtott be a király által az 50. cikk 3. §‑ának második bekezdése alapján a Belgiumra kötelező európai szabályozás alapján kijelölt hatóságok valamelyikéhez, a miniszter vagy megbízottja meghatározza az e kérelem megvizsgálásáért felelős államot.
E célból, amennyiben egyedi vizsgálat alapján a személy szökésének komoly veszélye áll fenn, és kizárólag abban az esetben, ha az őrizet arányos, és más, kevésbé kényszerítő intézkedés nem alkalmazható hatékonyan, a külföldi a nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért felelős állam meghatározásához szükséges ideig egy meghatározott helyen őrizetben tartható, de ennek időtartama nem haladhatja meg a hat hetet.
[…]”
18
E törvény 57/6. cikkének 2. §‑a kimondja:
„Az [általános biztos] elsőbbséggel határoz, ha:
1° a kérelmező a 74/8. cikk 1. §‑ában vagy a 74/9. cikk 2. és 3. §‑ában említett meghatározott helyen tartózkodik, vagy a 68. cikk szerinti intézkedés hatálya alatt áll;
[…]”
19
Az említett törvény 57/6/4. cikke a 2013/32 irányelv 43. cikkét ültette át a belga jogrendbe, és a következőképpen rendelkezik:
„Azon külföldi tekintetében, aki a 2. és 3. cikkben meghatározott feltételek teljesítése nélkül kísérel meg beutazni a Királyságba, és aki a határon nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújtott be, [az általános biztos] hatáskörrel rendelkezik arra, hogy a kérelmet az 57/6. cikk 3. §‑a alapján elfogadhatatlannak nyilvánítsa, vagy arra, hogy az 57/6. cikk 1. §‑a (1) bekezdésének a), b), c), d), e), f), g), i) vagy j) pontjában említett esetekben érdemben határozzon a kérelem tárgyában.
Amennyiben az (1) bekezdés nem alkalmazható, [az általános biztos] úgy határoz, hogy további vizsgálatra van szükség, amelyet követően a miniszter vagy megbízottja a 74/5. cikk 4. §‑ának 4°. pontja alapján engedélyezi a kérelmező számára a Királyságba való belépést.
Ha [az általános biztos] a miniszter vagy megbízottja által megküldött nemzetközi védelem iránti kérelem kézhezvételétől számított négy héten belül nem hoz határozatot, a kérelmező részére a miniszter vagy megbízottja a 74/5. cikk 4. §‑a 5°. pontjának megfelelően engedélyezi a Királyságba való belépést is.”
20
Az 1980. december 15‑i törvény 74/5. cikkének 1., 2. és 4. §‑a értelmében:
„1. §   A Királyságba való beutazás engedélyezéséig vagy a területről való visszaküldéséig a határokon található meghatározott helyen őrizetben lehet tartani:
1°
az olyan külföldit, akit e törvény rendelkezései alapján a határellenőrzésért felelős hatóságok visszaküldhetnek;
2°
az olyan külföldit, aki a 2. és 3. cikkben meghatározott feltételek teljesítése nélkül kísérel meg beutazni a Királyságba, és aki a határon nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújt be.
A külföldit nem lehet őrizetben tartani kizárólag azon az alapon, hogy nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújtott be.
2. §   A Király a Királyságon belül más olyan helyeket is meghatározhat, amelyek az 1. §‑ban említett helynek tekinthetők. Az e más helyek valamelyikén őrizetben tartott külföldi nem tekinthető úgy, mint akinek engedélyezték a Királyságba való belépést.
[…]
4. §   Beléphet a Királyságba:
[…]
5°
az 1. § 2°. pontjában említett külföldi, akivel szemben [az általános biztos] nem hozott határozatot a miniszter vagy megbízottja által megküldött nemzetközi védelem iránti kérelem kézhezvételétől számított négy héten belül.”
21
E törvény 74/6. cikke a következőképpen rendelkezik:
„1. §   Amennyiben egyedi vizsgálat alapján szükségesnek bizonyul, és kevésbé kényszerítő intézkedés alkalmazása nem lenne hatékony, a miniszter vagy megbízottja a nemzetközi védelmet kérelmező személyt a Királyságban meghatározott helyen őrizetben tarthatja:
1°
a kérelmező személyazonosságának vagy állampolgárságának megállapítása vagy ellenőrzése céljából;
2°
ha arra a nemzetközi védelem iránti kérelem benyújtásához alapul szolgáló – a kérelmező őrizetben tartásának mellőzése esetén be nem szerezhető – adatok megállapítása céljából van szükség és különösen abban az esetben, ha fennáll a kérelmező szökésének veszélye;
[…]”
22
Ugyanezen törvény 74/8. cikke a következőt írja elő:
„1. §   Meg lehet tenni a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy az érintett személy a szükséges engedély nélkül ne hagyja el azt a helyet, ahol a 7. cikk, a 8bis. cikk 4. §‑a, a 27. cikk, a 29. cikk második bekezdése, a 44septies. cikk 1. §‑a, az 51/5. cikk 1. §‑ának második bekezdése vagy 4. §‑ának harmadik bekezdése, az 51/5/1. cikk 1. §‑ának második bekezdése vagy 2. §‑ának harmadik bekezdése, az 57/32. cikk 2. §‑ának második bekezdése, a 74/5. cikk vagy 74/6. cikk alapján fogva tartják, a kormány rendelkezésére áll vagy őrizetben tartják.
[…]
2. §   A Király meghatározhatja az azon a helyen alkalmazandó általános és működési szabályokat, ahol a külföldit az 1. § első bekezdésében említett rendelkezések alapján fogva tartják, a kormány rendelkezésére áll vagy őrizetben tartják.
[…]”
A 2010. október 25‑i miniszteri rendelet
23
Az arrêté ministériel du 25 octobre 2010 de désignation des lieux d’hébergement au sens de l’article 74/8, paragraphe 1er, de la loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers (a külföldieknek az ország területére történő beutazásáról, e területen való tartózkodásáról, letelepedéséről és az onnan történő kiutasításáról szóló, 1980. december 15‑i törvény 74/8. cikkének 1. §‑a értelmében vett szálláshely kijelöléséről szóló, 2010. október 25‑i miniszteri rendelet; Moniteur belge, 2010. november 3., 65884. o.) az 1. cikkében a következőképpen rendelkezik:
„Az alábbiakban említett szálláshelyek [az] […] 1980. december 15‑i törvény 74/8. cikkének 1. §‑a értelmében vett helyek:
–
Blokstraat 64–68–70–72–74., 9170, Sint‑Gillis‑Waas.”
A 2012. február 17‑i királyi rendelet
24
Az arrêté royal du 17 février 2012 déterminant un lieu visé par l’article 74/8, paragraphe 2, de la loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers (a külföldieknek az ország területére történő beutazásáról, e területen való tartózkodásáról, letelepedéséről és az onnan történő kiutasításáról szóló, 1980. december 15‑i törvény 74/8. cikkének 2. §‑a értelmében vett hely meghatározásáról szóló, 2012. február 17‑i királyi rendelet; Moniteur belge, 2012. március 15., 15767. o.) az 1. cikkében a következőképpen rendelkezik:
„A »Centre de Transit Caricole [Caricole tranzitközpont]« épület, amely az alábbi címen található: chaussée de Tervuren 302, 1820 Steenokkerzeel, [az] […] 1980. december 15‑i törvény 74/8. cikkének 2. §‑a értelmében vett hely.”
Az alapeljárások és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
25
Az alapeljárások alapját képező tényállások a következőképpen foglalhatók össze.
26
Az alapeljárások felperesei, akik harmadik országbeli állampolgárok és 2023 szeptembere és októbere között repülővel érkeztek a brüsszeli repülőtérre, érkezésük napján vagy az azt követő napon e helyen nemzetközi védelem iránti kérelmeket nyújtottak be.
27
E kérelmeket követően e felperesekkel szemben az 1980. december 15‑i törvényben előírt követelményeknek való meg nem felelésen alapuló, a beléptetés megtagadásáról szóló határozatokat hoztak, majd „meghatározott határmenti helyen történő őrizetről” szóló határozatokat, a jelen ügyekben ez a hely a brüsszeli repülőtér közelében található „Caricole tranzitközpont” volt, illetve a Sint‑Gillis‑Waas‑ban (Belgium) lévő szálláshely; e határozatokat a belügyminiszter hozta az e törvény 74/5. cikke 1. §‑a első bekezdésének 2°. pontja alapján, és e helyek, amelyek földrajzilag nem a határon vagy tranzitzónában találhatók, az említett törvény 74/5. cikkének 2. §‑a értelmében vett „határon található” helyeknek tekinthetők.
28
Belgiumban ugyanis az alapeljárások alapjául szolgáló tényállás időpontjában nem léteztek őrizeti helyek a határokon vagy a tranzitzónákban, mivel a belga repülőtereken található infrastruktúra nem bizonyult megfelelőnek a nemzetközi védelmet kérelmezők befogadására és alapvető jogaik tiszteletben tartására.
29
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból az következik, hogy a jelen ítélet 27. pontjában említett, „meghatározott határmenti helyen történő őrizetről” szóló határozatok a 2013/33 irányelv 8. cikke (3) bekezdésének c) pontján alapuló határozatoknak minősülnek, amely rendelkezés lehetővé teszi a nemzetközi védelmet kérelmező őrizetbe vételét annak érdekében, hogy döntést hozzanak arról, hogy a kérelmező beléphet‑e az ország területére.
30
A négyhetes határidő lejártát követően az alapeljárások felperesei a 2013/32 irányelv 43. cikkének (2) bekezdésében előírtaknak megfelelően engedélyt kaptak arra, hogy belépjenek Belgium területére, de az általános biztos által az 1980. december 15‑i törvény 74/5. cikkének 4. és 5. §‑a, valamint 74/6. cikke 1. §‑a első bekezdésének 2°. pontja alapján e határidőn belül hozott határozatok értelmében őrizetben tartották őket a jelen ítélet 27. pontjában említett helyeken. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból az következik, hogy e határozatok, amennyiben az alapeljárások felpereseit őrizetben tartják, a 2013/33 irányelv 8. cikke (3) bekezdésének b) pontján alapuló határozatoknak minősülnek, amely lehetővé teszi a kérelmező őrizetbe vételét azon adatok megállapítása céljából, amelyeken a nemzetközi védelem iránti kérelmük alapul, és amelyeket ezen őrizet mellőzése esetén nem lehetne beszerezni, különösen abban az esetben, ha fennáll a kérelmező szökésének veszélye.
31
A C‑51/24. és a C‑53/24. sz. ügyben az általános biztos személyes meghallgatás keretében meghallgatta az alapeljárások felpereseit, mielőtt meghozták volna az őket érintő, az előző pontban említett, őrizetben tartásról szóló határozatot. A C‑52/24. sz. és a C‑54/24–C‑56/24. sz. ügy alapeljárásainak felpereseit az őket érintő e határozatok elfogadását követően hallgatták meg.
32
E meghallgatásokat követően az általános biztos a menekült jogállás és a kiegészítő védelmi jogállás elismerését megtagadó határozatokat, valamint a C‑51/24. sz. ügyben a kérelem elfogadhatatlanságát megállapító határozatot hozott.
33
Az alapeljárások felperesei keresetet indítottak e határozatokkal szemben a Conseil du contentieux des étrangers (külföldiekkel kapcsolatos jogi ügyekben eljáró bíróság, Belgium) előtt, amely a kérdést előterjesztő bíróság.
34
E bíróság előtt egyes felek hivatkoztak az 1980. december 15‑i törvény 57/6/4. cikkének megsértésére.
35
Az említett bíróság megjegyzi, hogy e rendelkezés ültette át a belső jogrendbe a 2013/32 irányelv 43. cikkének (1) és (2) bekezdését. E bíróság pontosítja, hogy az alapeljárások felpereseihez hasonló személyek a nemzetközi védelem iránti kérelmük határon folytatott eljárás keretében történő vizsgálatát illetően e 43. cikk, valamint a 2013/33 irányelv 8. cikke (3) bekezdése c) pontjának hatálya alá tartoznak a területen lévő, de jogszabály által a határon található helynek tekintett őrizeti helyen való elhelyezésük tekintetében.
36
A Conseil du contentieux des étrangers (külföldiekkel kapcsolatos jogi ügyekben eljáró bíróság) arra keresi a választ, hogy összeegyeztethetők‑e az uniós joggal azok a belga jogi rendelkezések, amelyek alapján egyrészt a határon folytatott eljárást az ilyen helyeken őrizetben tartott személyekre alkalmazzák, másrészt pedig a 2013/32 irányelv 43. cikkének (2) bekezdésében előírt négyhetes határidő lejártát követően az ilyen személyeket egy másik ok alapján ugyanazon a helyen tartják őrizetben, amely azonban már nem „határon található helynek”, hanem „területen található helynek” minősül.
37
E körülmények között a Conseil du contentieux des étrangers (külföldiekkel kapcsolatos jogi ügyekben eljáró bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
A [2013/32] irányelv 43. cikkének hatálya alá tartozik‑e az olyan kérelmező által a határon vagy tranzitzónában benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelem vizsgálatára irányuló eljárás, akit ezen eljárás során földrajzilag a területen található, de jogszabály által a határon található helynek minősített helyen tartanak őrizetben?
2)
Továbbra is a [2013/32] irányelv 43. cikkének hatálya alá tartozik‑e az olyan kérelmező nemzetközi védelem iránti kérelmének vizsgálata, akinek belépését a 2013/32 irányelv 43. cikkének (2) bekezdésében előírt négyhetes határidő lejártát követően a nemzeti jog alapján a törvény erejénél fogva engedélyezték, de akit az őrizetben tartást elrendelő új határozat alapján továbbra is ugyanazon a helyen tartanak őrizetben, amelyet eredetileg határon lévő helynek minősítettek, és amelyet a hatóságok immár az államterületen található helynek minősítenek?
–
Lehetséges‑e, hogy ugyanazon nemzetközi védelmi eljárás keretében ugyanazon helyet először jogszabály a határon található helynek minősítsen, majd azt követően, hogy a kérelmező beutazását a négyhetes határidő letelte után vagy egy későbbi vizsgálati határozat alapján engedélyezték, azt az ország területén található helynek minősítsék?
–
Milyen következményekkel jár az eljáró hatóság időbeli és tárgyi hatáskörére az, ha a kérelmezőt ugyanazon a helyen tartják őrizetben, amely földrajzilag az államterületen található, de amelyet először a határon található helynek minősítettek, majd azt a belga hatóságok később a négyhetes határidő lejárta miatt az ország területén található őrizeti helynek minősítettek?
3)
a)
Az az eljáró hatóság, amely a határon folytatott eljárás keretében megkezdte a nemzetközi védelem iránti kérelem vizsgálatát, és a [2013/32] irányelv 43. cikkének (2) bekezdése értelmében a kérelem elbírálására nyitva álló négyhetes határidőt túllépve bírálja el e kérelmet vagy amely előzetesen a későbbi vizsgálatról szóló határozatot hozott, annak ellenére, hogy az összes bizonyításfelvételt, köztük a személyes meghallgatást, e határidő lejárta előtt lefolytatták, folytathatja‑e a kérelem vizsgálatát az irányelv 31. cikkének (7) bekezdése értelmében vett elsőbbségi vizsgálat alapján, ha a kérelmezőt egy másik hatóság határozata alapján továbbra is ugyanazon az őrizeti helyen tartják őrizetben, amelyet eredetileg a határon található helynek tekintettek, azzal az indokkal, hogy őrizetben tartására »a nemzetközi védelem iránti kérelem benyújtásához alapul szolgáló – a kérelmező őrizetben tartásának mellőzése esetén be nem szerezhető – adatok megállapítása céljából van szükség és különösen abban az esetben, ha fennáll a kérelmező szökésének veszélye«?
b)
Az az eljáró hatóság, amely a határon folytatott eljárás keretében megkezdte a nemzetközi védelem iránti kérelem vizsgálatát, és a [2013/32] irányelv 43. cikkének (2) bekezdése értelmében a kérelem elbírálására nyitva álló négyhetes határidőt túllépve bírálja el e kérelmet vagy amely előzetesen a későbbi vizsgálatról szóló határozatot hozott anélkül, hogy e határidőn belül személyes meghallgatást folytatott volna a kérelmezővel, folytathatja‑e a kérelem vizsgálatát az irányelv 31. cikkének (7) bekezdése értelmében vett elsőbbségi vizsgálat alapján, ha a kérelmezőt egy másik hatóság határozata alapján továbbra is ugyanazon az őrizeti helyen tartják őrizetben, amelyet eredetileg a határon található helynek tekintettek, azzal az indokkal, hogy őrizetben tartására »a nemzetközi védelem iránti kérelem benyújtásához alapul szolgáló – a kérelmező őrizetben tartásának mellőzése esetén be nem szerezhető – adatok megállapítása céljából van szükség és különösen abban az esetben, ha fennáll a kérelmező szökésének veszélye«?
4)
Összeegyeztethető‑e a nemzeti szabályozás ilyen alkalmazása a kérelmező őrizetben tartásának a 2013/33/EU irányelv 8. cikkéből és a [2013/32] irányelv általános célkitűzéséből eredő kivételes jellegével?
5)
Úgy kell‑e értelmezni a [2013/32] irányelv 31. cikkének (7) bekezdését, 31. cikkének (8) bekezdését, 43. és 46. cikkét a Charta 47. cikkével összefüggésben, hogy a határon indított eljárás keretében hozott határozattal szembeni jogorvoslat esetén a Conseil [du contentieux des étrangers (külföldiekkel kapcsolatos jogi ügyekben eljáró bíróság)] hivatalból köteles figyelembe venni a négyhetes határidő túllépését?”
38
A Bíróság elnöke a 2024. március 14‑i határozatával az eljárás írásbeli és a szóbeli szakaszának lefolytatása, valamint az ítélet meghozatala céljából egyesítette a C‑50/24–C‑56/24. sz. ügyeket.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első kérdésről
39
Első kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2013/32 irányelv 43. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy e 43. cikk hatálya alá tartozik az olyan kérelmező által a határon vagy tranzitzónában benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelem vizsgálatára irányuló eljárás, akit ezen eljárás során az érintett tagállam területén, de földrajzilag nem ezen állam határán található helyen tartanak őrizetben, ugyanakkor e helyet a nemzeti szabályozás az e határon található helynek tekinti.
40
A 2013/32 irányelv 43. cikkének (1) bekezdése felkínálja a tagállamok számára azt a lehetőséget, hogy határaikon vagy tranzitzónáikban különös eljárásokat állapítsanak meg annak érdekében, hogy döntést hozzanak az ezen irányelv 33. cikke alapján ezeken a helyeken benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelmek elfogadhatósága tárgyában vagy az említett irányelv 31. cikkének (8) bekezdésében előírt valamely esetben e kérelem érdemét illetően, feltéve hogy ezek az eljárások tiszteletben tartják az ugyanezen irányelv II. fejezetében említett alapelveket és garanciákat. A 2013/32 irányelv 43. cikkének (2) bekezdése értelmében ezeket a különös eljárásokat észszerű határidőn belül kell lefolytatni, amellett, hogy ha a nemzetközi védelem iránti kérelmet elutasító döntés négy héten belül nem születik meg, az érintett tagállamnak a kérelmező részére engedélyeznie kell a területére való belépést, a kérelmet pedig e négyhetes határidőn belül az általános eljárásnak megfelelően el kell bírálni (2020. május 14‑iOrszágos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság ítélet, C‑924/19 PPU és C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 235. pont).
41
A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint valamely uniós jogi rendelkezés értelmezéséhez annak kifejezéseit, szövegkörnyezetét, valamint annak a szabályozásnak a célkitűzéseit kell figyelembe venni, amelynek az említett rendelkezés a részét képezi (lásd: 1983. november 17‑iMerck ítélet, 292/82, EU:C:1983:335, 12. pont; 2025. augusztus 1‑jei Alace és Canpelli ítélet, C‑758/24 és C‑759/24, EU:C:2025:591, 91. pont).
42
A 2013/32 irányelv 43. cikkének szövegét illetően meg kell állapítani, hogy e rendelkezés nem tartalmaz utalást az őrizetbe vételre, és így a határon folytatott eljárás keretében történő esetleges őrizetbe vétel helyére sem.
43
Ebből következik, hogy az említett rendelkezés szövege önmagában nem teszi lehetővé a határon vagy tranzitzónában benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelem vizsgálatának a hatálya alóli kizárását, amennyiben az a hely, ahol a kérelmezőt őrizetbe veszik, földrajzilag nem az érintett tagállam határán található, hanem azt a nemzeti szabályozás a határon folytatott eljárás szempontjából ilyen helynek tekinti.
44
Mindemellett a 2013/32 irányelv 43. cikkének (2) bekezdéséből az következik, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelmet négy héten belül elutasító határozat hiányában a kérelmező számára biztosítani kell a jogot arra, hogy belépjen az érintett tagállam területére. Ebből azt a következtetést kell levonni, hogy amíg e határidő nem járt le, az ilyen kérelmező a határon folytatott eljárás szempontjából úgy tekinthető, mint aki nem jogosult belépni e tagállam területére.
45
Márpedig ez annak bizonyítására irányul, amint arra a főtanácsnok az indítványának 44. pontjában lényegében rámutat, hogy a nemzetközi védelmet kérelmezőnek az érintett tagállam területén található őrizeti helyen, de földrajzilag nem e tagállam határán való jelenléte nem zárja ki a határon folytatott eljárás alkalmazását.
46
Azon szövegkörnyezetet illetően, amelybe a 2013/32 irányelv 43. cikke illeszkedik, meg kell állapítani, hogy ezen irányelv egyetlen rendelkezése, többek között a 26. cikkének (1) bekezdése, amely az őrizetre vonatkozó rendelkezés, valamint az említett irányelv 31. cikkének (8) bekezdése, amely lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy az e cikkben előírt esetekben az ugyanezen irányelv 43. cikkében előírt eljárásokat alkalmazzák, sem tartalmaz olyan utalást, amely arra engedne következtetni, hogy a tagállamok az e 43. cikk értelmében vett határon folytatott eljárás keretében nem tarthatják őrizetben a nemzetközi védelmet kérelmezőt olyan helyen, amely földrajzilag nem egy adott tagállam határán található.
47
Ami a 2013/33 irányelvet illeti, noha az a 8–11. cikkében meghatározza a nemzetközi védelmet kérelmezők őrizetére alkalmazandó követelményeket, és több rendelkezésében utal e kérelmezőknek a 2013/32 irányelv 43. cikke alapján lefolytatott eljárás időtartama alatti helyzetére, a 2013/33 irányelv egyetlen rendelkezése sem írja elő, hogy ennek keretében az említett kérelmező őrizetére a határon vagy a tranzitzónában kerüljön sor.
48
Végezetül a 2013/32 irányelv 43. cikke által követett célkitűzéseket illetően ezen irányelv (38) preambulumbekezdéséből következik, hogy a határon folytatott eljárások célja annak lehetővé tétele a tagállamok számára, hogy a határon vagy tranzitzónában benyújtott számos nemzetközi védelem iránti kérelemmel kapcsolatos határozatot „a kérelmező [területre való] belépésére irányuló döntést megelőzően” hozzák meg.
49
A tagállamok számára ily módon megengedett, hogy arra kötelezzék a nemzetközi védelmet kérelmezőket, hogy legfeljebb négyhetes időszakban a határaikon vagy valamely tranzitzónájukban tartózkodjanak azt megelőzően, hogy döntést hoznának arról, hogy a kérelmező beléphet‑e az ország területére, ha kérelmük – a 2013/32 irányelv 33. cikke értelmében – nem elfogadhatatlan, illetve ha azt ezen irányelv 31. cikke (8) bekezdésének megfelelően nem kell megalapozatlannak nyilvánítani (2020. május 14‑iOrszágos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság ítélet, C‑924/19 PPU és C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 237. pont).
50
Így a határon folytatott eljárásoknak az a célja, hogy lehetővé tegyék a tagállamok számára a nemzetközi védelem iránti kérelmek első átvilágítását, mielőtt formálisan csak azon harmadik országbeli állampolgárok számára engedélyezik a területükre való belépést, akiknek a kérelmét ez alkalommal nem utasítják el. Márpedig, amint arra a főtanácsnok az indítványának 38. pontjában rámutat, e cél megvalósítását nem befolyásolja az a hely, ahol ezen állampolgár a kérelmének vizsgálata során fizikailag tartózkodik, és nem követeli meg, hogy e vizsgálatot ezen államok határán folytassák le.
51
Ezzel szemben, ha a 2013/32 irányelv 43. cikkét úgy kellene értelmezni, hogy a határon folytatott eljárás lefolytatása keretében a nemzetközi védelmet kérelmező őrizetét kötelezően az érintett tagállam határán vagy egy tranzitzónában kell végrehajtani, az ilyen eljárás lefolytatása bizonyos esetekben rendkívül nehéznek, sőt lehetetlennek bizonyulhat, vagy adott esetben negatív hatással lehet a 2013/32 és a 2013/33 irányelv által a kérelmezők számára biztosított garanciák tiszteletben tartására, és általában véve az alapvető jogaik és különösen az emberi méltóságuk tiszteletben tartására, ami ellentétes az utóbbi irányelv (18) preambulumbekezdésében kimondott célkitűzéssel.
52
Közelebbről, amint azt a főtanácsnok az indítványának 39. és 40. pontjában lényegében hangsúlyozta, a tagállamok földrajzi és infrastrukturális sajátosságaitól függően a kérelmezőknek a határon vagy a tranzitzónában történő kötelező őrizete strukturális és térbeli korlátozásokhoz, sőt olyan infrastruktúrák használatához vezethet, amelyek nem egyeztethetők össze a 2013/32 irányelv II. fejezetében említett alapelvekkel és garanciákkal, valamint a 2013/33 irányelv 9–11. cikkében előírt biztosítékokkal és feltételekkel, és adott esetben a méltóságuk tiszteletben tartásával.
53
Ezenkívül, ami azokat a tagállamokat illeti, amelyek kiterjedt tengeri határterületekkel rendelkeznek, a 2013/32 irányelv 43. cikkének alkalmazása – amint azt az olasz kormány megjegyezte – rendkívül nehézzé, sőt lehetetlenné válhatna, ha e 43. cikket úgy kellene értelmezni, hogy a tagállamoknak a nemzetközi védelem iránti kérelmet a földrajzi határaikon kell megvizsgálniuk, anélkül hogy lehetőség lenne arra, hogy a kérelmezőt a nemzeti területen a határon található helynek tekintett helyre vigyék.
54
A fenti megfontolások összességére tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2013/32 irányelv 43. cikkét úgy kell értelmezni, hogy e 43. cikk hatálya alá tartozik az olyan kérelmező által a határon vagy tranzitzónában benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelem vizsgálatára irányuló eljárás, akit ezen eljárás során az érintett tagállam területén, de földrajzilag nem ezen állam határán található helyen tartanak őrizetben, ugyanakkor e helyet a nemzeti szabályozás az e határon található helynek tekinti.
A második kérdésről
55
Második kérdésének első két részével az előterjesztő bíróság egyrészt lényegében arra vár választ, hogy a 2013/32 irányelv 43. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelemnek az ezen irányelv 43. cikkének (2) bekezdésében előírt négyhetes határidő lejártát követő vizsgálata továbbra is e 43. cikk hatálya alá tartozik. Másrészt e bíróság arra keresi a választ, hogy összeegyeztethető‑e az uniós joggal az, ha a nemzetközi védelem iránti kérelem vizsgálatára irányuló eljárás keretében ugyanazt az őrizeti helyet eredetileg „határon található helynek”, majd e négyhetes határidő lejártát követően „területen található helynek” tekintik.
56
Amint az a jelen ítélet 40. pontjában említett ítélkezési gyakorlatból kitűnik, a Bíróság már megállapította, hogy a 2013/32 irányelv 43. cikkének (2) bekezdése értelmében az e 43. cikk (1) bekezdése szerinti különös eljárásokat észszerű határidőn belül kell lefolytatni, amellett, hogy ha a nemzetközi védelem iránti kérelmet elutasító döntés négy héten belül nem születik meg, az érintett tagállamnak a kérelmező részére engedélyeznie kell a területére való belépést, a kérelmet pedig e határidő lejártát követően az ezen irányelv egyéb rendelkezéseivel összhangban kell elbírálni.
57
Egyébiránt a 2013/32 irányelv 43. cikkének (3) bekezdése értelmében nagyszámú harmadik országbeli állampolgár vagy hontalan személy érkezése esetén, akik nemzetközi védelem iránti kérelmüket a tagállam határán vagy tranzitzónájában nyújtják be, és amely a gyakorlatban lehetetlenné teszi az e 43. cikk (1) bekezdése rendelkezéseinek alkalmazását, ezek az eljárások abban az esetben is alkalmazhatók, ha és ameddig e harmadik országbeli állampolgárok vagy hontalan személyek rendes elhelyezésére a határ vagy a tranzitzóna közelében kerül sor.
58
Ebből következik, hogy ezen irányelv 43. cikke (3) bekezdésének alkalmazhatóságára is figyelemmel az ilyen kérelem négyhetes határidő lejártát követő vizsgálata már nem tartozik az e 43. cikk (1) bekezdésében előírt, határon folytatott eljárások hatálya alá.
59
Ami azt a kérdést illeti, hogy ugyanaz az őrizeti hely a nemzetközi védelem iránti kérelem vizsgálatára irányuló eljárás keretében tekinthető‑e először „határon található helynek”, majd pedig azt követően, hogy a kérelmező számára a négyhetes határidő letelte miatt engedélyezték a területre való belépést, „területen található helynek”, emlékeztetni kell arra, hogy – amint az lényegében az első kérdés vizsgálatából kitűnik – a 2013/32 irányelv 43. cikkével nem ellentétes az, hogy az ilyen kérelem határon folytatott eljárás keretében történő vizsgálata során a kérelmezőt a „határon” lévő, de a területen belül található helynek tekintett helyen tartják őrizetben.
60
Következésképpen, amennyiben a 2013/32 irányelv 43. cikke (2) bekezdésének megfelelően a kérelmező számára engedélyezik a területre való belépést, de további őrizetben tartása szükségesnek bizonyul, különösen a 2013/33 irányelv 8. cikke (3) bekezdésének c) pontjában előírt indokra tekintettel, e 43. cikk (2) bekezdésével nem ellentétes az, ha az őrizetben tartása ugyanazon az őrizeti helyen folytatódik, amelyet immár „területen található helynek” tekintenek.
61
Ezenkívül a 2013/32 irányelv egyéb rendelkezéseinek szövegében semmi nem zárja ki az ilyen lehetőséget. Közelebbről, ezen irányelvnek az őrizetbe vételre vonatkozó 26. cikke, amely az (1) bekezdésében kimondja, hogy az őrizetben tartás okainak és feltételeinek, valamint az őrizetben tartott kérelmezők számára biztosított garanciáknak összhangban kell lenniük a 2013/33 irányelvvel, egyáltalán nem korlátozza ezt a lehetőséget.
62
Ebből következően a tagállamok ugyanazon őrizeti helyet minősíthetik kétféleképpen, amennyiben biztosítják, hogy az ott lefolytatott vizsgálati eljárások a 2013/32 irányelv 31. cikke (1) bekezdésének és 43. cikke (1) bekezdésének megfelelően tiszteletben tartják az ezen irányelv II. fejezetében említett alapelveket és garanciákat, és feltéve, hogy ezen államok az említett irányelv 26. cikke (1) bekezdésének megfelelően biztosítják azt is, hogy az őrizetben tartás okai és feltételei, valamint az őrizetben tartott kérelmezők jogainak védelme érdekében előírt garanciák összhangban vannak a 2013/33 irányelvvel, különösen annak 8. és 9. cikkével.
63
Mindazonáltal e kérelmezők érdekében, akiknek a jogi helyzete a 2013/32 irányelv 43. cikkének (2) bekezdésében említett négyhetes határidő lejártakor anélkül módosult, hogy ugyanazon az őrizeti helyen a tényleges helyzetük megváltozna, az érintett tagállamnak gondoskodnia kell arról, hogy az említett kérelmezők legkésőbb a 2013/33 irányelv 8. cikke alapján őket őrizetben tartó második határozat elfogadásakor tájékoztatást kapjanak a jogi helyzetük e megváltozásáról, vagyis arról, hogy e határidő lejárta miatt jogosultak a területre való belépésre. Ezenkívül, amennyiben e tagállam a határon folytatott eljárás során végrehajtotta a 2013/33 irányelv 6. cikkének (2) bekezdését, amely lehetővé teszi számára, hogy kizárja e cikk alkalmazását, e tagállamnak adott esetben át kell adnia a kérelmezőnek az említett cikk (1) bekezdésében említett okmányt vagy az e cikk (2) bekezdésében említett egyenértékű igazolást.
64
A fenti megfontolásokra tekintettel a második kérdés első két részére egyrészt azt a választ kell adni, hogy a 2013/32 irányelv 43. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelemnek az ezen irányelv 43. cikkének (2) bekezdésében előírt négyhetes határidő lejártát követő vizsgálata már nem e 43. cikk, hanem az említett irányelv egyéb rendelkezéseinek hatálya alá tartozik, másrészt pedig azt, hogy az említett irányelvvel nem ellentétes az, hogy az ilyen kérelem vizsgálatára irányuló eljárás keretében ugyanazt az őrizeti helyet először „határon található helynek” tekintsék, majd pedig azt követően, hogy a kérelmező számára e határidő letelte miatt engedélyezték a területre való belépést, „területen található helynek”. Az érintett tagállamnak azonban gondoskodnia kell arról, hogy e kérelmező legkésőbb a 2013/33 irányelv 8. cikke alapján őt őrizetben tartó határozat elfogadásakor tájékoztatást kapjon a jogi helyzete megváltozásáról, vagyis arról, hogy e határidő lejárta miatt jogosult a területre való belépésre, valamint adott esetben arról is gondoskodni kell, hogy megkapja a 2013/33 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése szerinti okmányt vagy ezen irányelv 6. cikkének (2) bekezdése szerinti egyenértékű igazolást.
65
Második kérdésének harmadik részével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ a Bíróságtól, hogy milyen következményekkel jár az eljáró hatóság időbeli és tárgyi hatáskörére a kérelmező ugyanazon a helyen történő őrizetben tartása, amely helyet eredetileg „határon található helynek” tekintenek, később pedig a 2013/32 irányelv 43. cikkének (2) bekezdésében előírt négyhetes határidő lejárta miatt „területen található helynek”.
66
Ezen irányelv 2. cikkének f) pontja az eljáró hatóság fogalmát úgy határozza meg, hogy az a kvázi bírói testület vagy közigazgatási szerv, amely a tagállamban a nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálására és annak tárgyában elsőfokú határozat meghozatalára hatáskörrel rendelkezik.
67
Ezenkívül az említett irányelv 4. cikkének (1) bekezdéséből az következik, hogy a tagállamok valamennyi eljárásra kijelölnek egy eljáró hatóságot, amely felelős az említett kérelmek megfelelő vizsgálatáért.
68
E körülmények között meg kell állapítani, amint azt a főtanácsnok is tette indítványának 62. pontjában, hogy a kérelmező őrizetben tartása és ezen őrizet helye jogi minősítésének a 2013/32 irányelv 43. cikkének (2) bekezdésében előírt négyhetes határidő lejártakor történő megváltozása önmagában nem befolyásolja az eljáró hatóság hatáskörét.
69
Ugyanis inkább e határidő lejárta az, amennyiben az a határon folytatott eljárásról a nemzetközi védelem iránti kérelmek vizsgálatára irányuló másik eljárásra való áttéréssel jár, amely befolyásolhatja az e kérelmekkel kapcsolatos döntéshozatali hatáskört, ha az érintett tagállam ezen eljárások lefolytatására különböző eljáró hatóságokat jelölt ki. Márpedig a jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból úgy tűnik, hogy ugyanaz a hatóság, vagyis az általános biztos az, aki mind a határon folytatott eljárás, mind pedig az azt követő másik eljárás keretében eljáró hatóságnak minősül.
70
E négyhetes határidő lejárta azzal a következménnyel is jár, hogy a 2013/32 irányelv 43. cikkének (1) bekezdésében meghatározott tárgyi korlátok és az említett határidővel együtt járó, a határon folytatott eljárások keretében elfogadható határozatok e 43. cikk (2) bekezdésében foglalt időbeli korlátai már nem alkalmazandók az immár egy másik eljárás keretében döntő eljáró hatóságra.
71
A második kérdés harmadik részére tehát azt a választ kell adni, hogy a 2013/32 irányelv 43. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a nemzetközi védelmet kérelmező őrizetben tartása és ezen őrizet helye jogi minősítésének a nemzeti szabályozásnak megfelelően az ezen irányelv 43. cikkének (2) bekezdésében előírt négyhetes határidő lejártát követő megváltozása önmagában nem befolyásolja az eljáró hatóság hatáskörét, mivel e határidő lejárta azzal a hatással jár, hogy feloldja az e 43. cikkből eredő tárgyi és időbeli korlátokat.
A harmadik és a negyedik kérdésről
72
Harmadik és negyedik kérdésével, amelyeket célszerű együttesen vizsgálni, az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az eredetileg a 2013/32 irányelv 43. cikke értelmében vett határon folytatott eljárás keretében elbírált nemzetközi védelem iránti kérelem az e 43. cikk (2) bekezdésében említett négyhetes határidő lejártát követően vizsgálható‑e elsőbbséggel ezen irányelv 31. cikke (7) bekezdésének megfelelően, ha a kérelmező a 2013/33 irányelv 8. cikke (3) bekezdésének b) pontjában említett okból továbbra is őrizetben marad, mégpedig akkor is, ha valamennyi bizonyításfelvételre – beleértve a személyes meghallgatást is – e négyhetes határidőn belül sor került, illetve akkor is, ha e meghallgatásra nem került sor az említett határidőn belül. Ebben az összefüggésben a kérdést előterjesztő bíróságnak kétségei vannak azzal kapcsolatban is, hogy az ilyen körülmények összeegyeztethetők‑e az őrizetnek ez utóbbi irányelv 8. cikke szerinti kivételes jellegével.
73
Előzetesen, amennyiben a belga kormány azt állítja, hogy a negyedik kérdés elfogadhatatlan, mivel a kérdést előterjesztő bíróság nem fejti ki azokat az okokat, amelyek miatt úgy véli, hogy az e kérdésre adandó válasz szükséges az alapügyek megoldásához, elegendő megjegyezni, hogy az említett kérdést – mivel az a „nemzeti szabályozás ilyen alkalmazása” kifejezést használja – úgy kell érteni, hogy az a harmadik kérdésre utal vissza. Így az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból hallgatólagosan, de szükségszerűen következik, hogy azok az okok, amelyek miatt e bíróság úgy véli, hogy a negyedik kérdésre adandó válasz szükséges, lényegében ugyanazok, mint amelyek a harmadik kérdés előterjesztésére késztették. E körülmények között és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések relevanciájának vélelmére tekintettel e negyedik kérdést elfogadhatónak kell tekinteni.
74
Emlékeztetni kell arra, hogy a határon folytatott eljárás keretében az eljáró hatóság csak arra rendelkezik hatáskörrel, hogy a 2013/32 irányelv 33. cikke értelmében a nemzetközi védelem iránti kérelem elfogadhatóságáról vagy e kérelem érdeméről határozzon, de csak az ezen irányelv 31. cikkének (8) bekezdésében előírt esetek egyikében. Ugyanakkor a határon folytatott eljárást időben behatároló négyhetes határidő lejártával e hatóság visszanyeri az általános jog szerinti hatáskörét.
75
Ennek keretében az említett irányelv 31. cikkének (7) bekezdése értelmében a tagállam – ugyanezen irányelv II. fejezetének alapelveivel és garanciáival összhangban – bizonyos esetekben elsőbbséget biztosíthat egy nemzetközi védelem iránti kérelem vizsgálatának. A „különösen” határozószó e rendelkezésben való használatából kitűnik, hogy az csak azon helyzetek nem kimerítő felsorolását tartalmazza, amelyekben a tagállamok ilyen elsőbbségi vizsgálatot végezhetnek.
76
Hozzá kell tenni, hogy azon eljárások ilyen elsőbbségi lefolytatása, amelyekben a kérelmező továbbra is őrizetben marad, megfelel a 2013/32 irányelvben előírt, a nemzetközi védelem iránti kérelmek vizsgálatára irányuló eljárás gyorsaságára irányuló, ezen irányelv (18) preambulumbekezdésében tükröződő és az irányelv 31. cikkének (2) bekezdésében említett célkitűzésnek, amelyet a 2013/33 irányelv 9. cikke (1) bekezdésének második albekezdése is kiemel az őrizetnek az ezen utóbbi irányelv 8. cikkének (3) bekezdésében foglalt okaihoz kapcsolódó közigazgatási eljárásokat illetően.
77
Ebben az összefüggésben az, hogy az összes bizonyításfelvételt a 2013/32 irányelv 43. cikkének (2) bekezdésében előírt négyhetes határidő lejárta előtt végezték‑e el, vagy sem, nem korlátozza az eljáró hatóság azon lehetőségét, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelmet elsőbbséggel bírálja el. E tekintetben a belga kormányhoz hasonlóan meg kell jegyezni, hogy az uniós jogalkotó annak előírásával, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelem határon folytatott eljárás keretében megkezdett vizsgálata az ezen irányelvben előírt többi eljárásnak megfelelően folytatódik, szükségképpen lehetővé tette, hogy a határon folytatott eljárás időtartama alatt vagy azt követően lefolytatott bizonyításfelvétel érvényesen hozzájáruljon az ezen egyéb eljárások alapján hozott határozat megalapozásához.
78
Amint arra a főtanácsnok az indítványának 71. pontjában rámutat, annak megkövetelése az eljáró hatóságtól, hogy új vizsgálatot folytasson le, és hagyja figyelmen kívül a 2013/32 irányelv 43. cikkének (2) bekezdésében említett négyhetes időszak alatt lefolytatott bizonyításfelvételt, ellentétes lenne a nemzetközi védelem iránti kérelmek elbírálására irányuló hatékony és gyors eljárás követelményével.
79
Hangsúlyozni kell azonban, hogy a 2013/32 irányelv II. fejezetében foglalt alapelveknek és garanciáknak meg nem felelő bizonyításfelvételre nem lehet a nemzetközi védelem iránti kérelemre vonatkozó határozat meghozatala érdekében hivatkozni, sem a rendes eljárás, sem pedig határon folytatott eljárás keretében, amint az ezen irányelv 31. cikkének (1) bekezdéséből, illetve 43. cikkének (1) bekezdéséből következik. Ezenkívül az ilyen bizonyításfelvételek lefolytatása nem érinti a kérelmező azon lehetőségét, hogy új nyilatkozatokat tegyen, többek között olyan új bizonyíték előterjesztésével, amelyet a gyakorlatban nem tudott volna a határon folytatott eljárás keretében az illetékes hatósághoz benyújtani, és amelyet e hatóságnak kell megvizsgálnia ezen irányelv 40. cikke (1) bekezdésének megfelelően.
80
Hozzá kell tenni továbbá, hogy az a tény, hogy a bizonyításfelvételt az említett irányelv 43. cikkének (2) bekezdésében előírt négyhetes határidő lejárta előtt lefolytatták‑e, vagy sem, önmagában nem korlátozza az eljáró hatóság azon lehetőségét, hogy a 2013/33 irányelv 8. cikke (3) bekezdésének b) pontja alapján őrizetben tartsa a kérelmezőt, amely rendelkezés lehetővé teszi az őrizetbe vételt a nemzetközi védelem iránti kérelem benyújtásához alapul szolgáló – az őrizet mellőzése esetén be nem szerezhető – adatok megállapítása céljából és különösen abban az esetben, ha fennáll a kérelmező szökésének veszélye.
81
Mindazonáltal az ilyen őrizetben tartásnak a 2013/32 irányelv 26. cikke (1) bekezdésének megfelelően meg kell felelnie a 2013/33 irányelv 8. és azt követő cikkeiben előírt valamennyi követelménynek.
82
Konkrétan, a 2013/33 irányelv 8. cikkének (2) bekezdése előírja, hogy az őrizetbe vételre csak akkor kerülhet sor, amennyiben az szükségesnek bizonyul, az egyes esetek egyéni értékelése alapján, amennyiben kevésbé kényszerítő jellegű alternatív intézkedések alkalmazása nem lenne hatékony. Ezen irányelv 9. cikkének (1) bekezdéséből egyébiránt az következik, hogy a kérelmezőt a lehető legrövidebb időre és kizárólag az említett irányelv 8. cikkének (3) bekezdésében meghatározott okok fennállásának idejére lehet őrizetbe venni. Ebből következik, hogy a nemzeti hatóságok csak annak eseti alapon történő vizsgálatát követően vehetik őrizetbe a nemzetközi védelmet kérelmezőt, hogy ez az őrizet arányos‑e az azzal elérni kívánt célokkal (2020. május 14‑iOrszágos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság ítélet, C‑924/19 PPU és C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 258. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
83
Ezenkívül a 2013/33 irányelv 8. cikke (3) bekezdése első albekezdésének megfelelően a nemzetközi védelmet kérelmezőt csak a kimerítően felsorolt okok egyike alapján lehet őrizetbe venni, amelyek mindegyike egyedi szükségletet testesít meg, és önálló jelleggel rendelkezik (2020. május 14‑iOrszágos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság ítélet, C‑924/19 PPU és C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 250. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
84
Ebből a szempontból, bár a 2013/33 irányelv egyetlen rendelkezése sem állapít meg olyan meghatározott határidőt, amelyen túl a tagállamoknak meg kell szüntetniük a nemzetközi védelmet kérelmezők őrizetét, ezen irányelv 9. cikke megköveteli, hogy a kérelmező olyan hatékony eljárási garanciákban részesüljön, amelyek lehetővé teszik az őrizet megszüntetését, amint az őrizet az irányelv által követett célra tekintettel már nem szükséges vagy nem arányos (lásd ebben az értelemben: 2020. május 14‑iOrszágos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság ítélet, C‑924/19 PPU és C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 263. és 264. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). E 9. cikk többek között egyrészt a (3) bekezdésének első albekezdésében gyorsított bírósági felülvizsgálatot ír elő, másrészt (5) bekezdésében előírja, hogy az őrizetet megfelelő időközönként, hivatalból vagy az érintett kérelmező kérésére igazságügyi hatóság vizsgálja felül.
85
Ami konkrétan azt a gyakorlatot illeti, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelem vizsgálatát a határon folytatott eljárás keretében úgy kezdik meg, hogy a kérelmezőt a 2013/33 irányelv 8. cikke (3) bekezdésének c) pontja alapján őrizetbe veszik, majd a 2013/32 irányelv 43. cikkének (2) bekezdésében előírt négyhetes határidő lejártakor a kérelmező őrizetét eltérő, nevezetesen a 2013/33 irányelv 8. cikke (3) bekezdésének b) pontjában foglalt indok alapján meghosszabbítják, az illetékes hatóságnak esetről esetre megfelelően meg kell vizsgálnia, hogy e meghosszabbítás szükséges‑e e cél eléréséhez, és hogy e cél nem érhető‑e el ugyanolyan hatékonyan kevésbé kényszerítő intézkedésekkel.
86
Ebből következik, hogy az előző pontban említett gyakorlat alkalmazása az utóbbi irányelv 8. és 9. cikkének megsértése nélkül nem lehet automatikus és szisztematikus jellegű.
87
A fenti megfontolásokra tekintettel a harmadik és a negyedik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2013/32 irányelv 31. cikkének (7) bekezdését és 43. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes egyrészt az, hogy az e 43. cikk (2) bekezdésében előírt négyhetes határidő lejártát követően az eljáró hatóság elsőbbséget biztosítva folytatja a nemzetközi védelem iránti kérelem határon folytatott eljárás keretében megkezdett vizsgálatát, még akkor is, ha a kérelmező a 2013/33 irányelv 8. cikke (3) bekezdésének b) pontja alapján továbbra is őrizetben marad, másrészt pedig az, hogy e hatóság az ezen eljárás keretében lefolytatott bizonyításfelvételre támaszkodik, feltéve hogy a 2013/32 irányelv II. fejezetében foglalt alapelveket és garanciákat e kérelem vizsgálatának minden egyes szakaszában tiszteletben tartják, és feltéve, hogy ezen őrizetet illetően tiszteletben tartják a 2013/33 irányelv 8. és 9. cikkében előírt valamennyi követelményt.
Az ötödik kérdésről
88
Ötödik kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy a 2013/32 irányelv 31. cikkének (7) és (8) bekezdését, valamint 43. és 46. cikkét a Charta 47. cikkével összefüggésben úgy kell‑e értelmezni, hogy az eredetileg határon folytatott vizsgálati eljárás keretében hozott határozattal szembeni jogorvoslat esetén a hatáskörrel rendelkező bíróság hivatalból köteles figyelembe venni az ezen irányelv 43. cikkének (2) bekezdésében előírt négyhetes határidő túllépését.
89
Először is meg kell állapítani, hogy bár igaz, hogy a 2013/32 irányelv 43. cikkében előírt, határon folytatott eljárás a 2013/32 irányelv 33. cikke alapján a nemzetközi védelem iránti kérelem elfogadhatóságáról vagy e kérelem érdeméről szóló határozatnak az ezen irányelv 31. cikkének (8) bekezdésében előírt esetek egyikében, az említett irányelv 43. cikkének (2) bekezdésében említett négyhetes határidőn belül történő elfogadása céljából indul, a tagállamok nem kötelesek e határidőn belül határozatot hozni. Ugyanezen irányelv 43. cikkének (2) bekezdése ugyanis kifejezetten előírja, hogy amennyiben az említett határidőn belül nem születik határozat, a kérelmező részére az országba való belépést engedélyezni kell annak érdekében, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelmét a 2013/32 irányelv egyéb rendelkezéseivel összhangban bírálhassák el.
90
A jelen ügyben nem vitatott, hogy azokat a határozatokat, amelyekkel szemben az alapeljárások felperesei keresetet nyújtottak be, a rendes eljárás keretében fogadták el.
91
Márpedig az előzetes döntéshozatalra előterjesztett többi kérdésre adott válaszból az következik, hogy ellentétben azzal az előfeltevéssel, amelyből a kérdést előterjesztő bíróság láthatóan kiindul, e határozatok jogszerűségét nem kérdőjelezheti meg önmagában az a körülmény, hogy e négyhetes határidőt túllépték, sem pedig pusztán az a körülmény, hogy e felpereseket az említett határidőn túl is őrizetben tartották.
92
Mivel az ötödik kérdésre adandó válasz tehát nem szükséges az alapjogviták megoldásához, azt nem kell megválaszolni.
A költségekről
93
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (ötödik tanács) a következőképpen határozott:
1)
A nemzetközi védelem megadására és visszavonására vonatkozó közös eljárásokról szóló, 2013. június 26‑i 2013/32/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv 43. cikkét
a következőképpen kell értelmezni:
e 43. cikk hatálya alá tartozik az olyan kérelmező által a határon vagy tranzitzónában benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelem vizsgálatára irányuló eljárás, akit ezen eljárás során az érintett tagállam területén, de földrajzilag nem ezen állam határán található helyen tartanak őrizetben, ugyanakkor e helyet a nemzeti szabályozás az e határon található helynek tekinti.
2)
A 2013/32 irányelv 43. cikkét
a következőképpen kell értelmezni:
a nemzetközi védelem iránti kérelemnek az ezen irányelv 43. cikkének (2) bekezdésében előírt négyhetes határidő lejártát követő vizsgálata már nem e 43. cikk, hanem az említett irányelv egyéb rendelkezéseinek hatálya alá tartozik.
A 2013/32 irányelvvel nem ellentétes az, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelem vizsgálatára irányuló eljárás keretében ugyanazt az őrizeti helyet először „határon található helynek” tekintsék, majd pedig azt követően, hogy a kérelmező számára az ezen irányelv 43. cikkének (2) bekezdésében előírt négyhetes határidő letelte miatt engedélyezték a területre való belépést, „területen található helynek”. Az érintett tagállamnak azonban gondoskodnia kell arról, hogy e kérelmező legkésőbb a nemzetközi védelmet kérelmezők befogadására vonatkozó szabályok megállapításáról szóló, 2013. június 26‑i 2013/33/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv 8. cikke alapján őt őrizetben tartó határozat elfogadásakor tájékoztatást kapjon a jogi helyzete megváltozásáról, vagyis arról, hogy e határidő lejárta miatt jogosult a területre való belépésre, valamint adott esetben arról is gondoskodni kell, hogy megkapja a 2013/33 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése szerinti okmányt vagy ezen irányelv 6. cikkének (2) bekezdése szerinti egyenértékű igazolást.
A 2013/32 irányelv 43. cikkét
a következőképpen kell értelmezni:
a nemzetközi védelmet kérelmező őrizetben tartása és ezen őrizet helye jogi minősítésének a nemzeti szabályozásnak megfelelően az ezen irányelv 43. cikkének (2) bekezdésében előírt négyhetes határidő lejártát követő megváltozása önmagában nem befolyásolja az eljáró hatóság hatáskörét, mivel e határidő lejárta azzal a hatással jár, hogy feloldja az e 43. cikkből eredő tárgyi és időbeli korlátokat.
3)
A 2013/32 irányelv 31. cikkének (7) bekezdését és 43. cikkét
a következőképpen kell értelmezni:
azokkal nem ellentétes egyrészt az, hogy az e 43. cikk (2) bekezdésében előírt négyhetes határidő lejártát követően az eljáró hatóság elsőbbséget biztosítva folytatja a nemzetközi védelem iránti kérelem határon folytatott eljárás keretében megkezdett vizsgálatát, még akkor is, ha a kérelmező a 2013/33 irányelv 8. cikke (3) bekezdésének b) pontja alapján továbbra is őrizetben marad, másrészt pedig az, hogy e hatóság az ezen eljárás keretében lefolytatott bizonyításfelvételre támaszkodik, feltéve hogy a 2013/32 irányelv II. fejezetében foglalt alapelveket és garanciákat e kérelem vizsgálatának minden egyes szakaszában tiszteletben tartják, és feltéve, hogy ezen őrizetet illetően tiszteletben tartják a 2013/33 irányelv 8. és 9. cikkében előírt valamennyi követelményt.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: francia.
(
i
)	A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.