TAMARA ĆAPETA
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2026. március 12.(1)
C‑660/24. sz. ügy
Európai Bizottság
kontra
Magyarország
„ Tagállami kötelezettségszegés – EUMSZ 258. cikk – A szabadság, a biztonság és a jog érvényesülésén alapuló térség – Büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – 2013/48/EU irányelv – Ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog a büntetőeljárás során – A 3. cikk (3) bekezdésének b) pontja – Az ügyvéd kihallgatáson való jelenlétéhez való jog – A 3. cikk (6) bekezdésének b) pontja – Ideiglenes eltérés a büntetőeljárás érdemi veszélyeztetésének elkerülése érdekében – 9. cikk – Jogról való lemondás – Azt előíró nemzeti szabályozás, hogy a gyanúsítottak vagy vádlottak ügyvéd jelenléte nélkül kihallgathatók, ha az ügyvéd meghatározott határidőn belül nem jelenik meg – Nem megfelelő átültetés ”
I.      Bevezetés
1.        A jelen ügyben az Európai Bizottság az EUMSZ 258. cikk alapján kötelezettségszegési eljárást indított Magyarországgal szemben amiatt, hogy Magyarország nem teljesítette az uniós jogból eredő, a büntetőeljárás során ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogra vonatkozó 2013/48/EU irányelv(2) egyes rendelkezéseinek helyes átültetésére vonatkozó kötelezettségeit.
2.        A jelen ügy lényegében abból ered, hogy a Bizottság és Magyarország, valamint a jelen eljárásba beavatkozó Cseh Köztársaság között alapvető nézeteltérés áll fenn azzal kapcsolatban, hogy hogyan kell értelmezni a 2013/48 irányelv 3. cikke (3) bekezdésének és (6) bekezdésének rendelkezéseiből eredő, ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogot, illetve az e jogtól való eltéréseket.
3.        Hasonló kérdést terjesztettek a Bíróság elé a C‑681/24. sz., Bizottság kontra Cseh Köztársaság ügyben is, amelyben az indítványomat ugyanezen a napon ismertetem.
4.        A jelen ügyben egy további kifogás is felmerül a 2013/48 irányelv 9. cikkében foglalt, az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogról való lemondásra vonatkozó rendelkezések helytelen átültetését illetően.
II.    Jogi háttér
A.      Az uniós jog
5.        A 2013/48 irányelv „Ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog a büntetőeljárás során” című 3. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A tagállamok biztosítják, hogy a gyanúsítottak és a vádlottak ügyvédi segítséget vehessenek igénybe abban az időpontban és olyan módon, hogy az érintett személy a gyakorlatban hatékonyan érvényesíthesse a védelemhez való jogát.
[…]
(3)      Az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog a következőket foglalja magában:
a)      a tagállamok biztosítják, hogy a gyanúsítottnak vagy vádlottnak joga legyen az őt képviselő ügyvéddel négyszemközt beszélni és kommunikálni, adott esetben a rendőrség vagy más bűnüldöző vagy igazságügyi hatóság általi kihallgatás megkezdését megelőzően is;
b)      a tagállamok biztosítják, hogy a gyanúsítottnak vagy vádlottnak joga legyen ahhoz, hogy ügyvédje jelen legyen, és hatékonyan részt vegyen a kihallgatás során. Az ügyvéd részvételére a nemzeti jog szerinti eljárásokkal összhangban kerülhet sor, feltéve, hogy ezen eljárások nem sértik az érintett jogok tényleges gyakorlását és lényegét. Amennyiben a kihallgatáson részt vesz ügyvéd, a részvétel tényét az érintett tagállam jogában meghatározott jegyzőkönyvezési eljárással összhangban rögzíteni kell;
[…]
(6)      Rendkívüli körülmények esetén, és kizárólag csak a tárgyalást megelőző szakaszban a tagállamok indokolt mértékben ideiglenesen eltérhetnek a (3) bekezdésben foglalt jogok alkalmazásától, amennyiben azt az eset egyedi körülményeinek fényében az alábbi nyomós okok egyike támasztja alá:
a)      ha sürgősen meg kell akadályozni a valamely személy életét, szabadságát vagy testi épségét fenyegető, súlyosan hátrányos következmények bekövetkeztét;
b)      a nyomozó hatóságok azonnali intézkedése elengedhetetlen ahhoz, hogy megakadályozzák a büntetőeljárás érdemi veszélyeztetését.”
6.        A 2013/48 irányelv „Jogról való lemondás” című 9. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A kötelező ügyvédi jelenlétet vagy segítségnyújtást előíró nemzeti jogi rendelkezések sérelme nélkül a tagállamok a 3. és 10. cikkben említett jogokról való lemondással kapcsolatban biztosítják, hogy:
a)      a gyanúsított vagy a vádlott egyszerű és közérthető nyelven – akár írásban, akár szóban – egyértelmű és kellő tájékoztatást kapjon az érintett jog tartalmáról és az arról való lemondás lehetséges következményeiről; valamint hogy
b)      a jogról való lemondás önkéntes és egyértelmű legyen.
(2)      A jogról írásban vagy szóban lehet lemondani, és a lemondás tényét, valamint a lemondás körülményeit az érintett tagállam jogában meghatározott jegyzőkönyvezési eljárással összhangban rögzíteni kell.
(3)      A tagállamok biztosítják, hogy a gyanúsított vagy vádlott a lemondást a későbbiekben a büntetőeljárás során bármikor visszavonhassa, valamint, hogy a gyanúsítottat vagy a vádlottat erről a lehetőségről tájékoztassák. Az ilyen visszavonás a megtételének időpontjától hatályos.”
B.      A magyar jog
7.        A büntetőeljárásról szóló 2017. évi XC. törvény (a továbbiakban: Be.) 387. §‑ának (3) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Ha a gyanúsított vagy a bűncselekmény elkövetésével megalapozottan gyanúsítható személy védőt kíván meghatalmazni, vagy a nyomozó hatóság, illetve az ügyészség védőt rendel ki, a nyomozó hatóság vagy az ügyészség a védőt nyomban értesíti és a gyanúsítotti kihallgatást a védő megérkezéséig, de legalább két órára elhalasztja. Ha a megállapított határidőn belül
a)      a védő nem jelenik meg, illetve
b)      a gyanúsított vagy a bűncselekmény elkövetésével megalapozottan gyanúsítható személy a védővel lefolytatott tanácskozás alapján a kihallgatás megkezdéséhez hozzájárul,
a nyomozó hatóság vagy az ügyészség a gyanúsítotti kihallgatást megkezdi.”
III. A pert megelőző eljárás és a Bíróság előtti eljárás
8.        2021. november 12‑én a Bizottság az EUMSZ 258. cikknek megfelelően felszólító levelet küldött Magyarországnak, mivel úgy ítélte meg, hogy a 2013/48 irányelv egyes rendelkezéseit, köztük a 3. cikk (6) bekezdésének b) pontját és a 9. cikket helytelenül ültették át, és felhívta e tagállamot arra, hogy két hónapon belül nyújtsa be észrevételeit.
9.        Magyarország 2022. január 12‑én válaszolt e levélre, vitatva a Bizottság érveit.
10.      A Bizottság 2023. július 14‑én indokolással ellátott véleményt küldött Magyarországnak, amelyben azt állította, hogy a 2013/48 irányelv 3. cikke (6) bekezdésének b) pontját és 9. cikkét továbbra sem ültették át megfelelően, és felkérte Magyarországot, hogy a kézhezvételtől számított két hónapon belül tegyen eleget az indokolással ellátott véleményben foglaltaknak.
11.      Magyarország 2023. szeptember 13‑án válaszolt az indokolással ellátott véleményre, azt állítva, hogy helyesen ültette át a 2013/48 irányelv 3. cikke (6) bekezdésének b) pontját és 9. cikkét.
12.      Következésképpen a Bizottság 2024. október 10‑én benyújtott keresetlevelével megindította a Bíróság előtt az EUMSZ 258. cikk szerinti jelen eljárást.
A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
–        állapítsa meg, hogy Magyarország azáltal, hogy nem ültette át megfelelően az 2013/48 irányelv 3. cikkének (3) bekezdésével összefüggésben értelmezett 3. cikk (6) bekezdésének b) pontját, valamint ezen irányelv 9. cikkét, nem teljesítette az ezen rendelkezésekből eredő kötelezettségeit; és
–        Magyarországot kötelezze az eljárás költségeinek viselésére.
13.      A 2024. december 23‑án benyújtott ellenkérelmében Magyarország azt kéri, hogy a Bíróság:
–        a jelen keresetet mint megalapozatlant utasítsa el; és
–        a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
14.      A Bizottság 2025. február 17‑én választ, Magyarország pedig 2025. március 28‑án viszonválaszt nyújtott be.
15.      2025. február 7‑én a Bíróság elnöke engedélyezte a Cseh Köztársaság számára, hogy Magyarország kérelmeinek támogatása végett a jelen ügybe beavatkozzon.
16.      A jelen ügy és a C‑681/24. sz., Bizottság kontra Cseh Köztársaság ügy közötti hasonlóságok miatt a Bíróság az eljárási szabályzatának 77. cikke alapján e két ügyben közös tárgyalást tartott. E tárgyalásra 2025. december 10‑én került sor, amelyen a Bizottság, Magyarország és a Cseh Köztársaság szóbeli észrevételeket terjesztett elő.
IV.    Elemzés
17.      Elemzésem három fő részre tagolódik. Először is hasznosnak tartom, hogy néhány előzetes észrevételt tegyek a 2013/48 irányelvvel és annak a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térségben elfoglalt helyével kapcsolatban (A. rész). Másodszor megvizsgálom az első, a 2013/48 irányelv 3. cikkének (3) bekezdésével összefüggésben értelmezett 3. cikke (6) bekezdése b) pontjának megsértésére alapított kifogás megalapozottságát (B. rész). Harmadszor, megvizsgálom a második, a 2013/48 irányelv 9. cikkének megsértésére alapított kifogás megalapozottságát (C. rész).
18.      Ezen elemzés alapján arra a következtetésre jutottam, hogy e két kifogás megalapozott.
A.      Előzetes észrevételek a 2013/48 irányelvvel és a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térséggel kapcsolatban
19.      Mindenekelőtt, amint arra a korábbi indítványaimban(3) rámutattam, az Európai Unió számos olyan irányelvet fogadott el, amelyek az EUMSZ 82. cikk (2) bekezdésének b) pontja szerinti, a büntetőeljárásban a személyek jogaira vonatkozó minimumszabályok megállapítása terén fennálló hatáskörén alapulnak. A hat irányelvet felölelő intézkedéscsomag tartalmazza a 2013/48 irányelvet.(4)
20.      Ezeket az irányelveket néha az „ütemtervben” előírt irányelveknek nevezik, mivel a büntetőeljárásokban a gyanúsítottak vagy vádlottak eljárási jogainak megerősítését célzó ütemtervről szóló 2009. évi tanácsi állásfoglalás(5) indította útjukra. Az állásfoglalást az Európai Tanácsnak a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térséggel kapcsolatos Stockholmi Programja(6) hagyta jóvá, amely megállapította, hogy „a gyanúsítottak és a vádlottak jogainak védelme a büntetőeljárások során alapvető uniós érték, amely döntő fontosságú a tagállamok közötti kölcsönös bizalom, illetve a közvélemény Unióba vetett bizalmának fenntartásához”.(7)
21.      Amint ugyanis az a 2013/48 irányelv preambulumbekezdéseiből(8) kitűnik, a személyek büntetőügyekkel kapcsolatos eljárási jogaira vonatkozó közös minimumszabályok ezen irányelvekben történő megállapítása „a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség sarokkövének rangjára emelkedett kölcsönös elismerés alapját jelentő, [a nemzeti büntető igazságszolgáltatási rendszerekbe vetett] kölcsönös bizalom”(9) megerősítését célozza. Az ilyen szabályok célja továbbá, hogy felszámolják a polgárok Európai Unión belüli szabad mozgását gátló akadályokat, többek között az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 47. cikkében és 48. cikkének (2) bekezdésében, valamint az emberi jogok európai egyezménye (kihirdette: az 1993. évi XXXI. törvény; a továbbiakban: EJEE) 6. cikkének hasonló rendelkezéseiben(10) biztosított, a tisztességes eljáráshoz, illetve a védelemhez való jogra vonatkozó normákra építve.
22.      A 2013/48 irányelv közös minimumszabályokat állapít meg a gyanúsítottakat és vádlottakat a büntetőeljárás valamennyi szakaszában megillető ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogra vonatkozóan.(11) Ez a jog alapvető fontosságú a tisztességes eljárás(12) szempontjából, és hozzájárul a büntetőeljárással kapcsolatos egyéb jogok tiszteletben tartásához.(13)
23.      Az ügyvédi segítség büntetőeljárás során történő igénybevételéhez való jogot a 2013/48 irányelv 3. cikke fejezi ki.
24.      A 2013/48 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése kimondja azt az „alapelvet”, hogy a gyanúsítottak és a vádlottak ügyvédi segítséget vehetnek igénybe abban az időpontban és olyan módon, hogy a gyakorlatban hatékonyan érvényesíthessék a védelemhez való jogukat.(14)
25.      Ezt az elvet a 2013/48 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése pontosítja azon időpontot illetően, amelytől kezdve e jogot biztosítani kell, ami magában foglalja a hatóságok általi kihallgatást is.(15)
26.      Ezt az elvet tovább pontosítja a 2013/48 irányelv 3. cikkének (3) bekezdése, amely meghatározza az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog tartalmát. A 3. cikk (3) bekezdésének a) pontja a tagállamok számára előírja
annak biztosítását, hogy a gyanúsítottaknak és a vádlottaknak joguk legyen ahhoz, hogy – akár a kihallgatást megelőzően is(16) – négyszemközt találkozzanak és kommunikáljanak ügyvédjükkel, míg a 3. cikk (3) bekezdésének b) pontja a tagállamok számára annak biztosítását írja elő, hogy e személyeknek joguk legyen ahhoz, hogy az ügyvéd jelen legyen és ténylegesen részt vegyen a kihallgatáson.(17)
27.      A 2013/48 irányelv 3. cikkének (6) bekezdése értelmében a tagállamok „rendkívüli körülmények esetén és kizárólag a tárgyalást megelőző szakaszban” ideiglenesen eltérhetnek az ezen irányelv 3. cikkének (3) bekezdésében biztosított jog alkalmazásától, ha ez „az eset egyedi körülményeinek fényében” és az alábbi „nyomós okok” alapján indokolt: a) „sürgősen meg kell akadályozni a valamely személy életét, szabadságát vagy testi épségét fenyegető, súlyosan hátrányos következmények bekövetkeztét”; vagy b) „a nyomozó hatóságok azonnali intézkedése elengedhetetlen ahhoz, hogy megakadályozzák a büntetőeljárás érdemi veszélyeztetését”. A 2013/48 irányelv 3. cikkének (6) bekezdése szerinti bármely ideiglenes eltérésnek meg kell felelnie az ezen irányelv 8. cikkében meghatározott általános feltételeknek is.(18)
28.      A 2013/48 irányelvnek a szintén a jelen ügy tárgyát képező 9. cikke az annak érdekében teljesülendő különös követelményeket ír elő, hogy a gyanúsítottak és a vádlottak lemondhassanak az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogukról.(19) Ezen irányelv 9. cikkének (1) bekezdése lényegében két feltételt(20) állapít meg, nevezetesen egyrészt azt, hogy e személyek egyértelmű és kellő tájékoztatást kapjanak az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog tartalmáról és az arról való lemondás lehetséges következményeiről, másrészt pedig azt, hogy a lemondás önkéntes és egyértelmű legyen. A 2013/48 irányelv 9. cikkének (2) bekezdése ezenkívül pontosítja, hogy a lemondást rögzíteni kell, míg ezen irányelv 9. cikkének (3) bekezdése kimondja, hogy e személyek a büntetőeljárás során bármikor visszavonhatják a lemondást, és erről a lehetőségről tájékoztatni kell őket.
29.      A jelen ügy középpontjában az áll, hogy egyfelől a Bizottság, másfelől pedig Magyarország és a Cseh Köztársaság eltérően értelmezi az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog lényegét és az e jogtól való esetleges eltéréseket.
30.      Lényegében, és mielőtt a felek álláspontját részletesebben ismertetném, a Bizottság úgy értelmezi a 2013/48 irányelvben foglalt, az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog lényegét, hogy az főszabály szerint megköveteli az ügyvéd jelenlétét a kihallgatáson, és az e szabály alóli egyedüli kivételek (vagyis amikor a gyanúsítottak vagy vádlottak ügyvéd jelenléte nélkül is kihallgathatók) az ezen irányelv 3. cikkének (6) bekezdésében kifejtett helyzetek. Ezenkívül e személyek az irányelv 9. cikkében meghatározott feltételek mellett lemondhatnak az ügyvédi jelenléthez való jogról. Ezzel szemben Magyarország és a Cseh Köztársaság azt állítja, hogy az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog érvényre jut, amint e személyek számára felajánlják az ügyvéd jelenlétének lehetőségét. Ezért a kihallgatás lefolytatásának lehetősége akkor, amikor az ügyvéd meghatározott határidőn belül nem jelenik meg, nem minősül az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog alóli eltérésnek. Ezenkívül, amint azt a második kifogás keretében kifejtem, Magyarország azt az álláspontot képviseli, hogy értelmezése szerint az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogról a jogrendjében nem lehet lemondani, ezért úgy véli, hogy nem volt szükség a 2013/48 irányelv 9. cikkének a belső jogba történő átültetésére.
B.      Az első, a 2013/48 irányelv 3. cikkének (3) bekezdésével összefüggésben értelmezett 3. cikke (6) bekezdése b) pontjának megsértésére alapított kifogásról
1.      A felek érveinek összefoglalása
31.      Első kifogásával a Bizottság azt állítja, hogy Magyarország helytelenül ültette át a 2013/48 irányelv 3. cikkének (3) bekezdésével összefüggésben értelmezett 3. cikke (6) bekezdésének b) pontját, mivel a Be. 387. §‑ának (3) bekezdése (a továbbiakban: vitatott magyar szabályozás) általános jelleggel lehetővé teszi, hogy a gyanúsítottakat vagy vádlottakat a hatóságok ügyvéd jelenléte nélkül hallgassák ki, ha az ügyvéd nem jelenik meg az előírt határidőn belül. E szabályozás ellentétes ezen irányelv 3. cikkének (3) bekezdésével, amely szerint e személyek számára biztosítani kell az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogot, miközben nem teljesülnek az e jogtól való eltérés feltételei, mivel nem valósul meg a büntetőeljárásnak az említett irányelv 3. cikke (6) bekezdésének b) pontja értelmében vett érdemi veszélyeztetése.(21)
32.      A Bizottság azt állítja, hogy a gyanúsítottaknak és a vádlottaknak a 2013/48 irányelv 3. cikke (3) bekezdésének a), illetve b) pontjában biztosított azon joga, hogy a kihallgatást megelőzően ügyvéddel kommunikáljanak, és ügyvédjük jelenlétében hallgassák ki őket, feltétlen, és hogy az irányelv 3. cikkének (6) bekezdése az e jogtól való ideiglenes eltéréseket tesz lehetővé, amelyek az adott ügy kivételes körülményeire korlátozódnak. A vitatott magyar szabályozásban meghatározott határidő elteltével az ügyvéd távollétében történő kihallgatás lehetősége tehát eltérést enged az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogtól, és nem felel meg ezen irányelv 3. cikke (6) bekezdésének b) pontjában előírt egyik követelménynek sem, amely eltérést az uniós jogalkotó azon általános elv alóli szűk kivételként határozott meg, amely szerint a gyanúsítottaknak és a vádlottaknak joguk van ügyvédi segítség igénybevételéhez a kihallgatást megelőzően és annak során. Amint azt a Bizottság a tárgyaláson hangsúlyozta, függetlenül attól, hogy a vitatott magyar szabályozást az Emberi Jogok Európai Bíróságának (a továbbiakban: EJEB) ítélkezési gyakorlatával összeegyeztethetőnek kell‑e tekinteni, a 2013/48 irányelv továbbra is sérül.
33.      A Bizottság többek között hangsúlyozza, hogy a 2013/48 irányelv 3. cikke (3) bekezdésének b) pontja értelmében a tagállamok kötelesek biztosítani, hogy a kihallgatáson ügyvéd jelen legyen, kivéve ha az ezen irányelv 3. cikkének (6) bekezdésében foglalt követelmények teljesülnek, vagy ha az érintett személy az említett irányelv 9. cikke értelmében lemond az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogáról. A 3. cikk (3) bekezdésének b) pontja az ügyvéd fizikai jelenléteként értendő, és a vitatott magyar szabályozás egyértelműen olyan kivételt képez az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog alól, amely általánosan alkalmazandó minden olyan helyzetre, amikor az ügyvéd nem jelenik meg az előírt határidőn belül, mindemellett súlyosan sérti e jog tényleges és eredményes gyakorlását. A nemzeti jogra a 3. cikk (3) bekezdésének b) pontjában tett hivatkozás nem az ügyvéd jelenlétére vonatkozik, hanem csak az ügyvéd részvételének módjára, ugyanakkor a nemzeti hatóságoknak más eszközökkel is el kell kerülniük a késedelmet és az esetleges visszaéléseket, például az adott személy számára ügyvéd kirendelése révén, ha a kihallgatás lefolytatását fontosnak tartják.
34.      Magyarország arra hivatkozik, hogy a vitatott magyar szabályozás megfelel a 2013/48 irányelv 3. cikke (3) bekezdésének, és nem minősül az ezen irányelv 3. cikkének (6) bekezdése értelmében vett eltérésnek. Az említett irányelv 3. cikke (3) bekezdésének b) pontja nem azt írja elő, hogy az ügyvédnek mindig személyesen jelen kell lennie a kihallgatáson, hanem csak azt, hogy a gyanúsítottak vagy a vádlottak – amennyiben úgy kívánják – ügyvédi segítséget vehessenek igénybe. A 2013/48 irányelv rendelkezéseiből az következik, hogy lehetőségük kell legyen arra, hogy ügyvédi segítséget vegyenek igénybe, ebből azonban nem az következik, hogy amennyiben nem kívánnak ezzel élni, az ügyvéd távollétében nem kerülhet sor a kihallgatásra.
35.      Magyarország szerint a 2013/48 irányelv 3. cikke (3) bekezdésének b) pontja szerinti jogtól való eltérés
abban az esetben áll fenn, ha a személy nem hatalmazhatott meg ügyvédet vagy nem gyakorolhatta az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogát; miután azonban lehetőséget kapott arra, hogy az ügyvéd jelen lehessen, az ügyvédnek a kihallgatásról való távolmaradása, függetlenül annak okától, nem minősül az ezen irányelv 3. cikkének (6) bekezdése szerinti eltérésnek. E
cikk sokkal inkább arra a helyzetre vonatkozik, amikor a hatóságoknak akkor is meg kell kezdeniük a személy kihallgatását, ha az ügyvédet egyáltalán nem értesítették. A vitatott magyar szabályozás tehát nem minősül a 3. cikk (6) bekezdése szerinti eltérésnek, mivel nem mentesíti a hatóságokat az ügyvéd értesítésére vonatkozó kötelezettség alól, és nem korlátozza a személyek azon lehetőségét, hogy az eljárás bármely szakaszában ügyvédet hatalmazzanak meg, vagy ügyvéd kirendelését kérjék. Amint azt Magyarország a tárgyaláson hangsúlyozta, e szabályozás kivételesen teszi lehetővé a gyanúsítottak ügyvéd jelenléte nélküli kihallgatását legalább kétórás határidő elteltével, és e várakozási idő lejárta nem jelenti a kihallgatás megkezdését, mivel a személy a jogairól való tájékoztatását követően megtagadhatja a vallomástételt.
36.      Magyarország többek között hangsúlyozza, hogy a 2013/48 irányelv 3. cikke (3) bekezdése b) pontjának szövegéből („Amennyiben a kihallgatáson részt vesz ügyvéd”) egyértelműen kitűnik, hogy az ügyvéd nem mindig vesz részt a kihallgatáson, és hogy a nemzeti jogra e rendelkezésben tett hivatkozás az ügyvéd jelenlétére és részvételére vonatkozik. A Bizottság értelmezése az ügyvéd jelenlétét a személyek kihallgatásán gyakorlatilag kötelezővé tenné, kivéve, ha a személy lemond erről. Ez hátrányos következményekkel járna a büntetőeljárásokra nézve, mivel az ügyvéd meghiúsíthatná az eljárást azáltal, hogy nem jelenik meg, és a gyanúsítottak számos esetben hátrányos helyzetbe kerülnének. Amint azt Magyarország a tárgyaláson jelezte, a gyanú közlésére és a gyanúsítottak kihallgatására a fogva tartás kezdetétől számított 24 órán belül kell sort keríteni, így ha ezt maga az ügyvéd távolléte megakadályozná, az a határidők be nem tartásához, az eljárás felfüggesztéséhez és a bűnözők szabadon bocsátásához vezetne, mindamellett hogy az EJEB ítélkezési gyakorlata sem ír elő abszolút követelményt a jelenlétre vonatkozóan.
37.      A Cseh Köztársaság hozzáteszi, hogy az, hogy az ügyvédnek nem minden esetben kell jelen lennie a kihallgatáson, megfelel az EJEB ítélkezési gyakorlatának,(22) amely szerint nem az ügyvédnek a kihallgatáson való jelenléte a döntő, hanem az, hogy a gyanúsított vagy vádlott ténylegesen élhetett‑e az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogával. Amint azt a Cseh Köztársaság a tárgyaláson hangsúlyozta, a 2013/48 irányelv kizárólag azt írja elő, hogy a tagállamok kellő lehetőséget biztosítsanak az ügyvédi segítség igénybevételére, és – a szövege, keletkezéstörténete és a gyermekekre vonatkozó 2016/800 irányelvvel való összehasonlítása alapján – nem zárja ki, hogy a gyanúsítottak vagy vádlottak kihallgatására az ügyvéd jelenléte nélkül kerüljön sor, ugyanakkor a 2013/48 irányelv nem haladja meg az EJEB ítélkezési gyakorlatát, mivel rendelkezései megfelelnek ezen ítélkezési gyakorlatnak, és mivel ilyen irányú útmutatások sem szerepelnek az előkészítő munkálatokban.
2.      Értékelés
38.      A felek érveiből kitűnik – amint azt fent röviden kifejtettem (lásd a jelen indítvány 29. és 30. pontját) –, hogy az első kifogás a 2013/48 irányelv rendelkezéseinek eltérő értelmezéséből fakad.
A jogvita tehát a 2013/48 irányelv 3. cikke (3) bekezdése és (6) bekezdése rendelkezéseinek értelmezésére, valamint az ezen irányelv 3. cikke (3) bekezdésének b) pontjában biztosított, az ügyvédi segítség kihallgatás során történő igénybevételéhez való jog értelmezésére vonatkozik. Ezekkel a kérdésekkel a Bíróság még nem foglalkozott közvetlenül.
39.      Úgy vélem, hogy a 2013/48 irányelv szövege, keletkezéstörténete, kontextusa és célkitűzései, valamint az EJEB ítélkezési gyakorlata alapján a 2013/48 irányelv 3. cikke (3) bekezdésének és (6) bekezdésének értelmére és összefüggésére vonatkozóan a Bizottság által adott értelmezést kell elfogadni.
a)      Szöveg
40.      Ezen irányelv 3. cikke (3) bekezdésének b) pontja az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog egyik összetevőjeként kifejezetten előírja a tagállamok számára annak biztosítását, hogy a gyanúsítottnak és vádlottnak joga legyen ahhoz, hogy „ügyvédje jelen legyen, és hatékonyan részt vegyen a kihallgatás során”.(23)
41.      A 2013/48 irányelv (25) preambulumbekezdése továbbá kimondja: „A tagállamoknak biztosítaniuk kell a gyanúsítottak és vádlottak ahhoz fűződő jogát, hogy a rendőrség vagy más bűnüldöző vagy igazságszolgáltatási hatóság általi kihallgatása – ideértve a bírósági meghallgatásokat is – során ügyvédje jelen legyen, és azokon aktívan részt vegyen”.(24)
42.      Álláspontom szerint, és amint arra a Bizottság rámutatott, a jelenlét fizikai jelenlétet takar, vagyis a gyanúsítottaknak vagy vádlottaknak joguk van ahhoz, hogy az ügyvéd személyesen jelen legyen, amikor a hatóságok kihallgatják őket.(25)
43.      Ebből következik, hogy a 2013/48 irányelv 3. cikke (3) bekezdésének b) pontja általános jogot biztosít a gyanúsítottaknak vagy a vádlottaknak arra, hogy az ügyvédjük jelen legyen
a hatóságok általi kihallgatás során. Ez a jog azonban nem abszolút jog, és így – amint azt az említett irányelv kimondja – a 3. cikkének (6) bekezdése szerinti ideiglenes eltérések, vagy az irányelv 9. cikke szerinti jogról való lemondás tárgyát képezheti.
44.      Amint azt a Bíróság megállapította, a 2013/48 irányelvben biztosított ideiglenes eltérések kimerítő jellegűek.(26)
45.      A jelen ügyben a felek nem vitatják, hogy a vitatott magyar szabályozás nem felel meg a 2013/48 irányelv 3. cikke (6) bekezdésének b) pontjában és 8. cikkében meghatározott esetleges – a Bizottság magyarázata szerint az ezen irányelvben biztosított, egyedül alkalmazható – ideiglenes eltérés valamennyi feltételének. Nyilvánvaló ugyanis, hogy – amint azt a Bizottság alátámasztotta – e jogszabály általánosan alkalmazandó szabályt állapít meg azokra az esetekre, amikor az ügyvéd nem jelenik meg a (legalább) kétórás határidőn belül, és így nem korlátozódik egyedi esetekre („indokolt mértékben ideiglenesen eltérhetnek […], amennyiben azt az eset egyedi körülményeinek fényében”), amint azt a 3. cikk (6) bekezdésének b) pontja megköveteli, és nem szükséges bizonyítani, hogy „nyomós okok [támasztják alá, hogy] a nyomozó hatóságok azonnali intézkedése elengedhetetlen a büntetőeljárás súlyos veszélyeztetésének elkerüléséhez”.
46.      Következésképpen, álláspontom szerint ellentétes a 2013/48 irányelv 3. cikke (6) bekezdésének b) pontjával összefüggésben értelmezett 3. cikke (3) bekezdésének b) pontjával a vitatott magyar szabályozás, amely általános jelleggel lehetővé teszi a gyanúsítottak vagy vádlottak ügyvéd jelenléte nélküli kihallgatását pusztán amiatt, hogy az ügyvéd nem tudott a legalább kétórás várakozási időn belül megjelenni.(27)
47.      Ezenkívül, amint arra a Bizottság rámutatott, a Magyarország által előadott érvekkel ellentétben ugyanakkor kiemelendő, hogy a 2013/48 irányelv 3. cikke (3) bekezdésének b) pontjában a nemzeti jogra való hivatkozás az ügyvéd hatékony részvételére vonatkozik, nem pedig magára az ügyvéd jelenlétére. Ez kitűnik e rendelkezés szövegéből („Az ügyvéd részvételére a nemzeti jog szerinti eljárásokkal összhangban kerülhet sor”) és a (25) preambulumbekezdéséből („A részvételt azon, nemzeti jog szerinti eljárásoknak megfelelően kell gyakorolni, amelyek az ügyvédnek […] [a kihallgatáson] való részvételét szabályozzák”).
48.      Álláspontom szerint ez nem ellentétes azzal, hogy a 2013/48 irányelv 3. cikke (3) bekezdésének b) pontját úgy kell érteni, hogy az mind a tényleges jelenlétet, mind pedig a hatékony részvételt megköveteli; ez inkább azt jelenti, hogy bár a 2013/48 irányelv bizonyos mozgásteret biztosít a tagállamok számára az ügyvédi képviselet egyes részletszabályaira vonatkozó nemzeti szabályok tekintetében (feltéve, hogy ezen eljárások nem sértik az érintett jogok „tényleges gyakorlását és lényegét”), a jelenlét tekintetében nem áll fenn ilyen mozgástér, mivel a gyanúsítottaknak vagy a vádlottaknak ezen irányelv 3. cikke (3) bekezdésének b) pontja szerint főszabály szerint joguk van a kihallgatás során ügyvédi segítség igénybevételéhez. Jelenlét alatt a jelenlét értendő, és az ügyvéd vagy jelen van, vagy nincs.
49.      Az, hogy a 2013/48 irányelv 3. cikke (3) bekezdésének b) pontja az „ügyvédjére” hivatkozik, nem úgy értendő, hogy az mindig a gyanúsított vagy a vádlott által meghatalmazott ügyvédre utal. E megfogalmazás nem zárja ki, hogy – amint arra a Bizottság rámutatott – az ügyvédi segítség igénybevételéhez való joggal való olyan esetleges visszaélést, amely akadályozhatja a büntetőeljárás lefolytatását, a tagállami hatóságok ne kezelhetnék azáltal, hogy e személyek számára ügyvédet rendelnek ki a kihallgatásra, aki a meghatalmazott, de jelen nem lévő ügyvéd helyett segíti őket. A kirendelt ügyvéd az „ügyvédje” ebben az esetben.
b)      Keletkezéstörténet
50.      A Cseh Köztársaság a tárgyaláson arra hivatkozott, hogy a 2013/48 irányelv az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogot szabályozza, az ügyvéd kötelező jelenlétét azonban nem, és hogy ezen irányelv keletkezéstörténete arra utal, hogy az ügyvéd kötelező jelenlétére vonatkozó rendelkezéseket alternatívaként vetették fel, de azokat végül nem fogadták el. Az ügyvéd kötelező jelenlétére vonatkozó rendelkezések elutasítása álláspontja szerint azt jelenti, hogy a 2013/48 irányelv nem követeli meg, hogy az ügyvéd mindig jelen legyen a kihallgatáson.
51.      Álláspontom szerint a Cseh Köztársaság ezen érvelése az ügyvéd kötelező jelenlétére vonatkozó követelmény téves értelmezésén alapul.
52.      Igaz, hogy a 2013/48 irányelv keletkezéstörténetének(28) részét képezte a Bizottság hatásvizsgálatában előterjesztett szakpolitikai alternatíva, amely többek között általános jelleggel kötelező védelmet előíró rendelkezéseket irányozott elő. Ez azt jelentette volna, hogy a gyanúsítottakat vagy vádlottakat mindig ügyvédnek kell segítenie abban az értelemben, hogy az e jogról való lemondás megengedhetetlen lett volna. Másként fogalmazva, a védelem kötelező jellege azt jelenti, hogy a jogról nem lehet lemondani. Mindazonáltal a végül érvényre jutott szakpolitikai alternatíva szerint lehetővé kell tenni az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogról való lemondást a közös minimumszabályok betartása mellett.
53.      Ennélfogva a Cseh Köztársaság állításával ellentétben különbséget kell tenni az ügyvéd kötelező jelenlétének fogalma és az ügyvédi segítség igénybevételéhez való általános jog között.
54.      A 2013/48 irányelv rendelkezéseiből(29) kitűnik, hogy az ügyvéd kötelező jelenléte azt jelenti, hogy a gyanúsított vagy vádlott nem mondhat le az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogáról, és mindig rendelkeznie kell ügyvéddel, míg az ezen irányelv 3. cikkének (3) bekezdése szerinti ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog azt jelenti, hogy a gyanúsítottnak vagy a vádlottnak általános joga van ahhoz, hogy ügyvédje legyen, és különösen ahhoz, hogy e
bekezdés b) pontja szerint a kihallgatáson jelen legyen, ugyanakkor ez a személy lemondhat erről a jogról, amennyiben a 9. cikk követelményei teljesülnek (vagy ha a 3. cikk (6) bekezdése szerinti ideiglenes eltérésről van szó). Másként fogalmazva az, hogy e b) pont értelmében az ügyvéd jelenléte nem kötelező, nem érinti a gyanúsítottak vagy vádlottak általános jogát ahhoz, hogy a kihallgatáson ügyvéd jelen legyen, kivéve, ha a 9. cikkel összhangban lemondtak erről a jogukról.
55.      Hozzátehetjük, hogy annak kérdését, hogy várni kell‑e a kihallgatás megkezdésével az ügyvéd megérkezéséig, valóban felvetették a Tanács előtt, és az irányelv szövegét illetően erre vonatkozóan olyan javaslatokat terjesztettek elő, amelyek a tagállami jogrendszerekre utalnának.(30) Ezeket a javasolt rendelkezéseket azonban törölték, amint az Európai Parlamenttel folytatott tárgyalások lezárultak.(31)
56.      Jóllehet a keletkezéstörténet nem következetes, nem zárja ki azt az értelmezést, amely szerint a jogalkotó szándéka annak biztosítása volt, hogy a gyanúsítottaknak és vádlottaknak főszabály szerint joguk legyen ahhoz, hogy az ügyvédjük a kihallgatáson jelen legyen.
c)      Szövegösszefüggés
57.      Úgy tűnik, hogy a 2013/48 irányelv és az „ütemterveben” előírt más irányelvek egyéb rendelkezései még inkább alátámasztják a Bizottság által a 2013/48 irányelv 3. cikke (3) bekezdése b) pontjára
vonatkozóan – a 3. cikk (6) bekezdésének b) pontjával összefüggésben –előterjesztett értelmezést.
58.      Közelebbről, amint arra a jelen indítvány 24. pontjában rámutattam, a 2013/48 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése általános elvként fogalmazza meg, hogy a tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy a gyanúsítottak és a vádlottak ügyvédi segítséget vehessenek igénybe „abban az időpontban és olyan módon, hogy az érintett személy a gyakorlatban hatékonyan érvényesíthesse a védelemhez való jogát”. Ez az irányelv 2. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezve azt jelenti, hogy a tagállamok kivétel nélkül kötelesek biztosítani, hogy e jogot a büntetőeljárás valamennyi szakaszában „a gyakorlatban hatékonyan érvényesíthessék”. Álláspontom szerint, és amint arra a Bizottság rámutatott, az, hogy a gyanúsítottat vagy vádlottat a hatóságok az ügyvédje jelenléte nélkül kihallgathatják pusztán amiatt, hogy az ügyvéd nem jelent meg az előírt határidőn belül, súlyosan sértheti e személy védelemhez való jogának a gyakorlatban hatékony érvényesítését.
59.      A Cseh Köztársaság a tárgyaláson azzal érvelt, hogy a büntetőeljárás során gyanúsított vagy vádlott gyermekekről szóló 2016/800 irányelvvel való összehasonlítás is alátámasztja, hogy a 2013/48 irányelv nem követeli meg, hogy az ügyvéd mindig jelen legyen a kihallgatáson (lásd a jelen indítvány 19. pontját). A Cseh Köztársaság kiemeli, hogy a 2016/800 irányelv 6. cikke (2) bekezdésének megfelelően a tagállamok biztosítják, hogy a gyermekek ügyvédi támogatást kapjanak, és ezen irányelv 6. cikke (4) bekezdésének b) pontja értelmében a tagállamok biztosítják, hogy a kihallgatás során a gyermekeket ügyvéd segítse.
Álláspontja szerint az, hogy e rendelkezésekből egyértelműen kitűnik, hogy a kihallgatáson kötelező az ügyvéd jelenléte, és hogy e rendelkezések a gyermekek kiszolgáltatottsága miatt szerepelnek a 2016/800 irányelvben, arra utal, hogy a 2013/48 irányelv által létrehozott általános rendszertől való eltérésről van szó; logikusan, ha a 2013/48 irányelv előírná az ügyvéd kötelező jelenlétét, nem lenne szükség arra, hogy e kötelezettséget a 2016/800 irányelvben kizárólag bizonyos gyanúsítottak vagy vádlottak tekintetében megállapítsák.
60.      Ez az érvelés álláspontom szerint ismét az ügyvéd kötelező jelenlétére vonatkozó követelmény téves értelmezésén alapul.
61.      Igaz, hogy a 2013/48 irányelvtől eltérően a 2016/800 irányelv a kihallgatáson az ügyvéd kötelező jelenlétét írja elő a gyermekek kiszolgáltatott helyzete miatt, akik nem mindig képesek teljes mértékben megérteni és követni a büntetőeljárást.(32) A fentiekben kifejtetteknek megfelelően azonban az ügyvéd kötelező jelenléte a kihallgatáson azt jelenti, hogy a jogról való lemondás nem megengedett, éppen ezért nem azonos az ahhoz való általános joggal, hogy az ügyvéd jelen legyen a kihallgatáson, amely esetben a lemondás megengedett.
d)      Célkitűzések
62.      Amint az jelen indítvány fenti IV. A. részében szerepel, a 2013/48 irányelv azáltal járul hozzá a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség megvalósításához, hogy közös minimumszabályokat állapít meg az ügyvédi segítség büntetőeljárás során történő igénybevételéhez való jogra vonatkozóan annak érdekében, hogy megerősítse a tagállamok büntető igazságszolgáltatási rendszereibe vetett kölcsönös bizalmat és az uniós polgárok bizalmát az Unión belüli mozgás során. Visszatérve a Stockholmi Programra, az irányelv célja nemcsak az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog kodifikálása, hanem az is, hogy valamennyi tagállamban megerősítse az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogot.
63.      Ebből a szempontból a 2013/48 irányelv oly módon történő értelmezése, amely lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy engedélyezzék a gyanúsítottak vagy vádlottak anélkül történő kihallgatását, hogy számukra biztosítanák az ügyvédjük jelenlétéhez való jogot pusztán amiatt, hogy az ügyvéd nem jelent meg a legalább kétórás várakozási időn belül, álláspontom szerint aláássa a 2013/48 irányelv arra irányuló célkitűzéseit, hogy biztosítsa a gyanúsítottak vagy vádlottak tisztességes eljáráshoz való jogának az Unió egészében közös szintjét.
e)      Az EJEB ítélkezési gyakorlata
64.      Álláspontjuk alátámasztása érdekében Magyarország és a Cseh Köztársaság az EJEB ítélkezési gyakorlatára hivatkozott, konkrétabban pedig a Cseh Köztársaság a tárgyaláson azzal érvelt, hogy a 2013/48 irányelv az EJEB ítélkezési gyakorlata által támasztott követelményeknek felel meg.
65.      Kiemelendő, hogy az
első
kifogás a 2013/48 irányelv 3. cikke (3) bekezdésében és (6) bekezdésének b) pontjában foglalt rendelkezések állítólagos megsértésén alapul.
Így nem döntő jelentőségű az a kérdés, hogy a vitatott magyar szabályozást összeegyeztethetőnek kell‑e tekinteni az EJEE‑nek az EJEB ítélkezési gyakorlatában értelmezett 6. cikkével.
66.      E tekintetben, amint azt korábbi indítványokban(33) kifejtettem, az „ütemtervben” előírt irányelvek alapvető jogokkal összhangban történő értelmezésének kötelezettsége azt jelenti, hogy a szóban forgó irányelvben foglalt jogok nem nyújthatnak a Charta és az EJEE által biztosítottnál alacsonyabb szintű védelmet, ugyanakkor nem jelenti azt, hogy az uniós jogalkotó nem biztosíthat ennél szélesebb körű jogokat. Másként fogalmazva, mivel az EJEE a Charta 52. cikkének (3) bekezdése alapján a védelem minimális szintjét jelenti,(34) a konkrét irányelv bármely értelmezésének legalább az említett egyezmény szintjén kell védelmet biztosítania, míg az Európai Unió által biztosított védelem magasabb szintű lehet.
67.      Így a jelen ügyben az EJEB ítélkezési gyakorlatának értelmezésétől függetlenül ez nem feltétlenül jelenti azt, hogy a 2013/48 irányelv rendelkezéseit nem lehet úgy értelmezni, hogy azok még magasabb szintű védelmet írnak elő.
68.      Mindemellett Magyarország és a Cseh Köztársaság állításával ellentétben úgy tűnik, hogy az EJEB ítélkezési gyakorlata amellett szól, hogy az EJEE is megköveteli az ügyvéd fizikai jelenlétét.
69.      Az EJEB megállapította, hogy az EJEE 6. cikke (3) bekezdésének c) pontjában biztosított, minden gyanúsítottat megillető, ügyvéd általi hatékony védelemhez való jog a büntetőeljárásban a tisztességes eljárás egyik alapvető jellemzője.(35)
70.      Különösen a Beuze kontra Belgium ügyben(36) az EJEB hangsúlyozta, hogy ami e jog célkitűzéseit illeti, az eljárás nyomozási szakaszában az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog hozzájárul az igazságszolgáltatási tévedések megelőzéséhez, és mindenekelőtt az EJEE 6. cikkében foglalt célok, különösen a hatóságok és a vádlott közötti fegyveregyenlőség megvalósításához; az ügyvédi segítség mihamarabbi igénybevétele jelentősen ellensúlyozza az őrizetbe vett gyanúsítottak kiszolgáltatottságát, és megelőző jellegű is, mivel alapvető biztosítékot nyújt a rendőrség által a gyanúsítottakkal szemben alkalmazott kényszerrel és rossz bánásmóddal szemben. Ezenkívül az őrizetbe vétel és a nyomozás szakaszában az ügyvéd egyik fő feladata, hogy tiszteletben tartsák a vádlott önvádra kötelezés tilalmához való jogát és hallgatáshoz való jogát, amely jogok így kiegészítik a jogi segítségnyújtáshoz való jogot.
71.      Ezenkívül az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog tartalmát illetően az EJEB úgy ítélte meg, hogy az EJEE 6. cikke (3) bekezdésének c) pontja nem határozza meg sem az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog gyakorlásának módját, sem annak tartalmát. Bár az államokra bízza annak eldöntését, hogy milyen eszközökkel biztosítják ezt a jogot a jogrendszerükben, e jog terjedelmét és tartalmát az EJEE céljával, azaz konkrét és tényleges jogok biztosításával összhangban kell meghatározni.(37)
72.      Ahhoz, hogy a tisztességes eljáráshoz való jog kellően konkrét és tényleges maradjon, az EJEE 6. cikkének (1) bekezdése főszabály szerint megköveteli, hogy az ügyvédi segítség igénybevételét a gyanúsított rendőrség általi első kihallgatásától kezdve biztosítsák.(38)
73.      A védő kirendelése önmagában nem biztosítja a vádlottnak nyújtott segítség hatékonyságát, ezért bizonyos minimumkövetelményeknek teljesülniük kell.(39) Először is, a gyanúsítottak számára lehetővé kell tenni, hogy az őrizetbe vételüktől kezdve kapcsolatba lépjenek az ügyvéddel; lehetőséget kell tehát biztosítani számukra arra, hogy a kihallgatás előtt konzultáljanak ügyvédjükkel.(40) Másodszor, az EJEB számos ügyben megállapította, hogy „a gyanúsítottaknak joguk van ahhoz, hogy az ügyvédjük fizikailag jelen legyen az első rendőrségi kihallgatásukon, és a nyomozási szakaszban végzett minden későbbi kihallgatásukon. Az ilyen fizikai jelenlétnek lehetővé kell tennie az ügyvéd számára, hogy nemcsak elvont, hanem tényleges és gyakorlati segítséget nyújtson, különösen pedig, hogy biztosítsa, hogy a kihallgatott gyanúsított védelemhez való joga ne sérüljön.”(41)
74.      A Beuze kontra Belgium ítéletben tett ezen megállapításokat a későbbi ítélkezési gyakorlat is megerősítette.(42)
75.      Ezenkívül a Soytemiz kontra Törökország ügyben(43) az EJEB hangsúlyozta, hogy az ügyvéd jelenléte a nyomozási cselekmények, köztük a rendőrségi kihallgatások során, az EJEE 6. cikke (3) bekezdésének c) pontjában foglalt biztosíték szerves részét képezi, mivel nehezen elképzelhető, hogy az EJEE 6. cikke (3) bekezdésének c) pontjában említett „védő segítségéhez” kapcsolódó konkrét szolgáltatások hogyan lennének ügyvéd jelenléte nélkül elvégezhetők. Ennélfogva az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog nemcsak azt követeli meg, hogy az ügyvéd jelen lehessen, hanem azt is, hogy többek között a rendőrségi kihallgatáson aktívan segíthesse a gyanúsítottat, és beavatkozhasson a gyanúsított jogai tiszteletben tartásának biztosítása érdekében, mivel a bűncselekménnyel vádolt személynek nemcsak a tárgyalás során, hanem a büntetőeljárás előkészítése szempontjából különös jelentőséggel bíró nyomozási szakaszban is jogosultnak kell lennie arra, hogy a kifejezetten a jogi segítségnyújtáshoz kapcsolódó valamennyi szolgáltatást igénybe vegye.
Ezenkívül az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog a rendőrségi kihallgatás ideje alatt és egészen annak végéig érvényesül: „Az ügyvéd jelenléte és aktív segítségnyújtása a rendőrségi kihallgatás során fontos eljárási biztosíték, amelynek célja többek között annak megakadályozása, hogy a gyanúsított akarata ellenére, kényszerrel vagy nyomásgyakorlással bizonyítékokat gyűjtsenek, valamint hogy a gyanúsított szabadon eldönthesse, hogy a rendőrségi kihallgatáson beszélni vagy hallgatni kíván‑e.”(44)
76.      Az EJEB arra is emlékeztetett, hogy a rendőrség főszabály szerint, ha a gyanúsított a kihallgatás során az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogára hivatkozik, köteles tartózkodni a kihallgatástól vagy azt el kell halasztania mindaddig, amíg az ügyvéd meg nem jelenik, és a gyanúsítottnak segítséget nem tud nyújtani. Ugyanezek a megfontolások érvényesek abban az esetben is, ha az ügyvédnek a rendőrségi kihallgatás befejezése és a vallomások felolvasása és aláírása előtt el kell mennie – vagy arra kérik, hogy távozzon.(45)
77.      Következésképpen, amint azt az EJEB fent említett ítélkezési gyakorlata is mutatja, a hangsúly azon van, hogy a gyanúsítottak és a vádlottak számára biztosítani kell azt a jogot, hogy az ügyvéd ténylegesen személyesen jelen legyen a kihallgatáson, amelyet az EJEE 6. cikkének (1) bekezdése és (3) bekezdésének c) pontja szerinti ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog biztosít.(46) Így Magyarország és a Cseh Köztársaság állításával ellentétben ez az ítélkezési gyakorlat azt sugallja, hogy főszabály szerint szükség van az ügyvéd fizikai jelenlétére, kivéve ha e jog korlátozása megfelelően igazolható.
78.      Hozzáteendő, hogy az EJEB‑nek a Magyarország és a Cseh Köztársaság által hivatkozott egy bizonyos ítélkezési gyakorlata nem tűnik relevánsnak. Az Yoldas kontra Törökország ítéletben(47) az EJEB megállapította, hogy nem sértették meg az EJEE 6. cikkének (1) bekezdését és (3) bekezdésének c) pontját akkor, amikor a felperes – az előírt követelményeknek megfelelőnek bizonyuló módon – lemondott az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogáról.
A Hovanesian kontra Bulgária ítéletben(48) az EJEB nem állapította meg az EJEE 6. cikke (1) bekezdésének és (3) bekezdése c) pontjának megsértését egy olyan helyzetben, amelyben a terhelt ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogát az őrizetbe vétele első 24 órájában korlátozták, amit az adott ügy sajátos körülményei között az eljárás egészének tisztességes jellegére tekintettel indokoltnak ítéltek.
A jelen ügy első kifogása keretében sem a jogról való lemondás, sem az ügyvédi segítség igénybevételéhez való általános jog alóli kivételek alkalmazásának kérdése nem merült fel.
E két ügy legfeljebb a jelen ügyben előterjesztett második kifogás tárgyát képező, az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogról való lemondáshoz szükséges megfelelő követelmények előírásának, illetve az ideiglenes eltérések 2013/48 irányelvben biztosított szigorú rendszerének fontosságát hangsúlyozza.
79.      A fenti indokok fényében a Bizottság által felvetett első kifogás megalapozott.
C.      Az 2013/48 irányelv 9. cikkének megsértésére alapított, második kifogásról
1.      A felek érveinek összefoglalása
80.      Második kifogásával a Bizottság azt állítja, hogy Magyarország helytelenül ültette át a 2013/48 irányelv 9. cikkét, mivel e rendelkezés konkrét követelményeit a magyar jog egyetlen rendelkezése sem hajtja végre. Amennyiben a magyar jog lehetővé teszi a gyanúsítottak vagy vádlottak számára, hogy tartózkodjanak az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog gyakorlásától, ez a döntés ugyanolyan következményekkel jár, mint a jogról való formális lemondás, és ezért a 2013/48 irányelv 9. cikkében foglalt követelmények alkalmazandók. Az e rendelkezésben szereplő „jogról való lemondás” kifejezés magában foglalja mind a formális, mind pedig az informális lemondást, következésképpen a magyar jogrendszer szerinti helyzetet, amely a gyanúsított vagy vádlott által szabadon gyakorolható, elidegeníthetetlen jogra utal. A 2013/48 irányelv által biztosított jogokat konkrét és hatékony módon kell biztosítani, ezért a gyanúsítottaknak vagy a vádlottaknak képesnek kell lenniük arra, hogy megalapozott döntést hozzanak. A tagállamoknak ezt oly módon kell biztosítaniuk, hogy megfelelő biztosítékokat nyújtanak arra az esetre, ha az érintett személy úgy dönt, hogy nem él az elidegeníthetetlen jogával, és e jog gyakorlásának mellőzése azzal a hatással jár, hogy az érintett személy hatékony ügyvédi védelem nélkül marad.
81.      A Bizottság hozzáteszi, hogy a Be. új 387/A. §‑a nem ír elő a 2013/48 irányelv 9. cikke értelmében vett egyértelmű és kellő tájékoztatást a lemondás tárgyát képező jog tartalmára vagy a lemondás esetleges következményeire vonatkozóan. Az, hogy a gyanúsítottakat vagy vádlottakat ehelyett arról tájékoztatják, hogy a kihallgatás ügyvéd jelenléte nélkül is megkezdődhet, azt a megtévesztő benyomást keltheti bennük, hogy nem jogosultak ügyvéd jelenlétére, és az ügyvéd távollétében csak a hallgatáshoz való jog illeti meg őket. Mindenesetre e szabályozás 2024. december 4‑én, a Bizottság indokolással ellátott véleményében meghatározott határidő lejártát követően lépett hatályba, tehát azt az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a Bíróság nem veheti figyelembe.
82.      Magyarország kifejti, hogy az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog a magyar jogban elidegeníthetetlen jog, amelyről nem lehet lemondani. Amennyiben a védői részvétel kötelező, a hatóságok védőt rendelnek ki a gyanúsítottak vagy vádlottak számára, és amennyiben a védői részvétel nem kötelező, e személyek szabadon dönthetnek arról, hogy kívánnak‑e ügyvédet igénybe venni vagy védő kirendelését kérni; e döntés nem minősül az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogról való lemondásnak, mivel csupán azt jelenti, hogy a személy nem kíván élni e jogával, nem pedig azt, hogy lemond e jogáról. Ennélfogva a 2013/48 irányelv 9. cikkét nem kell átültetni a magyar jogba, mivel nincs olyan esetkör, amikor a gyanúsítottak vagy vádlottak érvényesen lemondhatnának az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogról, és így e lehetőségről nem is lehet tájékoztatni őket.
83.      Magyarország arra hivatkozik, hogy a Be. rendelkezései már lehetővé teszik a gyanúsítottak vagy vádlottak számára, hogy teljes körű tájékoztatást kapjanak a védelemhez való jogukról, ugyanakkor a számukra nyújtott tájékoztatás terjedelmét a Be. új 387/A. §‑a pontosította. Amint azt Magyarország a tárgyaláson jelezte, e személyeket tájékoztatják arról, hogy megtagadhatják a vallomástételt, és bármikor kérhetik védő jelenlétét, továbbá e § kimondja, hogy e személyeket tájékoztatni kell arról, hogy a védő távolléte miatt is megtagadhatják a vallomástételt. Ha az érintett személy kijelenti, hogy nem kíván vallomást tenni, a kihallgatást befejezik; ha e személy a védő távollétében a tájékoztatást követően vallomást tesz, és úgy dönt, hogy válaszol a kérdésekre, akkor úgy tekintendő, hogy ezt a tények teljes ismeretében teszi, és lemond az ügyvéd jelenlétéről, ebből következően pedig arról a jogáról, hogy kizárólag ügyvéd jelenlétében válaszoljon a kérdésekre.
2.      Értékelés
84.      Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint valamely irányelv rendelkezéseit vitathatatlan kötelező erővel, valamint a szükséges konkrétsággal, pontossággal és egyértelműséggel kell átültetni, hogy teljesüljön a jogbiztonság követelménye, annak érdekében, hogy abban az esetben, ha az irányelv magánszemélyek számára jogok keletkeztetését célozza, a kedvezményezetteknek lehetőségük legyen jogaik teljességének megismerésére.(49)
85.      E tekintetben a Bíróság kimondta, hogy az, hogy egy adott tagállamban nem létezik az irányelv hatálya alá tartozó bizonyos tevékenység, vagy hogy e tagállamban nem létezik bizonyos fogalom, nem mentesítheti e tagállamot azon kötelezettsége alól, hogy ezen irányelv valamennyi rendelkezése megfelelő átültetésének biztosítása érdekében törvényi, rendeleti és közigazgatási intézkedéseket hozzon. Mind a jogbiztonság elve, mind az irányelvek teljes jogi, és nemcsak tényleges érvényesülése biztosításának a szükségessége megköveteli, hogy valamennyi tagállam az irányelvvel érintett területen kötelező rendelkezéseket előíró, egyértelmű, pontos és átlátható jogi szabályozás keretében átvegye a szóban forgó irányelv előírásait. Ez a kötelezettség azért hárul a tagállamokra, hogy elkerüljék az ezen államokban egy adott időpontban fennálló helyzet megváltozását, és hogy biztosítsák, hogy az uniós jog minden jogalanya – beleértve azon tagállamok jogalanyait is, amelyekben az irányelv hatálya alá tartozó bizonyos tevékenység vagy fogalom nem létezik – minden körülmények között egyértelműen és pontosan ismerje jogait és kötelezettségeit.(50)
86.      Továbbá az állandó ítélkezési gyakorlat szerint, az EUMSZ 258. cikken alapuló kereset esetén a tagállami kötelezettségszegés fennállását a tagállamban az indokolással ellátott véleményben meghatározott határidő lejártakor fennálló helyzet alapján kell megítélni, a későbbi változásokat a Bíróság nem veheti figyelembe.(51)
87.      A jelen ügyben a Bizottság kellően bizonyította, hogy Magyarország nem teljesítette a 2013/48 irányelv 9. cikkének helyes átültetésére vonatkozó kötelezettségét.
88.      Amint azt a jelen indítvány 28. pontjában kifejtettem, a 2013/48 irányelv 9. cikkének rendelkezései számos olyan követelményt írnak elő annak biztosítása érdekében, hogy a gyanúsítottak vagy vádlottak kellőképpen megértsék, mit jelent az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogról való lemondás és annak következményei, valamint azt, hogy e lemondást bármikor visszavonhatják. E követelmények tiszteletben tartása rendkívül fontos jogaik védelme szempontjából.(52)
89.      Amint azt a Bizottság kifejtette, és azt Magyarország sem vitatta, e tagállam nem ültette át belső jogába a 2013/48 irányelv 9. cikkében előírt e konkrét követelményeket.
90.      Amint arra a Bizottság szintén rámutatott, és Magyarország ezt sem vitatta, bár az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog a magyar jog szerint elidegeníthetetlen jogként értendő, a magyar jog lehetővé teszi, hogy a gyanúsítottak vagy vádlottak úgy döntsenek, hogy nem kívánnak élni e jogukkal.
91.      E körülmények között egyetértek a Bizottsággal abban, hogy ennek lényegében ugyanaz a gyakorlati eredménye, mint a 2013/48 irányelv 9. cikke értelmében vett jogról való lemondásnak.
92.      A jelen indítvány 85. pontjában ismertetett ítélkezési gyakorlat fényében az, hogy valamely jogi fogalom – a jelen esetben a büntetőeljárás során az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogról való lemondás – hivatalosan nem ismeretes Magyarországon, nem mentesíti e tagállamot az alól, hogy eleget tegyen a 2013/48 irányelv 9. cikke rendelkezéseinek megfelelő és teljes körű átültetésére vonatkozó uniós jogi kötelezettségeinek.
93.      Ezenkívül meg kell állapítani, hogy – amint arra a Bizottság rámutatott – a Be. 387/A. §‑a(53) elégtelen és irreleváns. Egyfelől nyilvánvaló, hogy e szabályozás nem ülteti át kellőképpen a 2013/48 irányelv 9. cikkében foglalt követelményeket, vagyis nem tartalmazza az azt biztosító rendelkezéseket, hogy a személyek szóban vagy írásban egyértelmű és kellő tájékoztatást kapjanak a jog tartalmáról és az arról való lemondás lehetséges következményeiről; hogy a lemondás önkéntes és egyértelmű legyen; hogy a lemondást a nemzeti jog szerinti jegyzőkönyvezési eljárással összhangban rögzítsék; hogy az érintett személyek tájékoztatást kapjanak arról, hogy a lemondást a büntetőeljárás során bármikor visszavonhatják, és hogy a visszavonás a megtételének időpontjától hatályos.
Másfelől, e szabályozás 2024. december 4‑én, az indokolással ellátott véleményben meghatározott határidő lejártát követően lépett hatályba (lásd a jelen indítvány 10. pontját), tehát azt a Bíróság nem veheti figyelembe.
94.      A fenti indokok fényében a Bizottság által felvetett második kifogás megalapozott.
V.      A költségekről
95.      A Bíróság eljárási szabályzata 138. cikkének (1) bekezdése alapján a pervesztes fél viseli a költségeket, ha a pernyertes fél ezt kérte. Az eljárási szabályzat 140. cikkének (1) bekezdése alapján az eljárásba beavatkozó tagállamok maguk viselik saját költségeiket.
Ennek megfelelően Magyarországot, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a saját költségeinek, valamint a Bizottság részéről felmerült költségeknek a viselésére. A Cseh Köztársaság maga viseli saját költségeit.
VI.    Végkövetkeztetés
96.      A fenti megfontolások fényében azt javaslom, hogy a Bíróság:
1)      állapítsa meg, hogy Magyarország azáltal, hogy nem ültette át megfelelően a büntetőeljárás során és az európai elfogatóparancshoz kapcsolódó eljárásokban ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogról, valamint valamely harmadik félnek a szabadságelvonáskor történő tájékoztatásához való jogról és a szabadságelvonás ideje alatt harmadik felekkel és a konzuli hatóságokkal való kommunikációhoz való jogról szóló, 2013. október 22‑i 2013/48 európai parlamenti és tanácsi irányelv 3. cikkének (3) bekezdésével összefüggésben értelmezett 3. cikk (6) bekezdésének b) pontját, valamint 9. cikkét, nem teljesítette az ezen rendelkezésekből eredő kötelezettségeit;
2)      Magyarországot kötelezze a saját költségeinek, valamint az Európai Bizottság részéről felmerült költségek viselésére; és
3)      a Cseh Köztársaságot kötelezze a saját költségeinek viselésére.
1      Eredeti nyelv: angol.
2      A büntetőeljárás során és az európai elfogatóparancshoz kapcsolódó eljárásokban ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogról, valamint valamely harmadik félnek a szabadságelvonáskor történő tájékoztatásához való jogról és a szabadságelvonás ideje alatt harmadik felekkel és a konzuli hatóságokkal való kommunikációhoz való jogról szóló, 2013. október 22‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2013. L 294., 1. o.).
3      Lásd: a BK (Bűncselekmény átminősítése) ügyre vonatkozó indítványom (C‑175/22, EU:C:2023:436, különösen a 22. és 23. pont); az M. S. és társai (Kiskorúak eljárási jogai) ügyre vonatkozó indítványom (C‑603/22, EU:C:2024:157, különösen a 26–31. pont).
4      A 2013/48 irányelven kívül ezek az irányelvek a következőek: a büntetőeljárás során igénybe vehető tolmácsoláshoz és fordításhoz való jogról szóló, 2010. október 20‑i 2010/64/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2010. L 280., 1. o.); a büntetőeljárás során a tájékoztatáshoz való jogról szóló, 2012. május 22‑i 2012/13/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2012. L 142., 1. o.; helyesbítés: HL 2019. L 39., 28. o.); a büntetőeljárás során az ártatlanság vélelme egyes vonatkozásainak és a tárgyaláson való jelenlét jogának megerősítéséről szóló, 2016. március 9-i 2016/343/EU irányelv (HL 2016. L 65., 1. o.); a büntetőeljárások során a gyanúsítottak és a vádlottak, valamint az európai elfogatóparancshoz kapcsolódó eljárásokban a keresett személyek költségmentességéről szóló, 2016. október 26-i (EU) 2016/1919 európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2016. L 297., 1. o.; helyesbítés: HL 2017. L 91., 40. o); és a büntetőeljárás során gyanúsított vagy vádlott gyermekek részére nyújtandó eljárási biztosítékokról szóló, 2016. május 11-i (EU) 2016/800 európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2016. L 132., 1. o.).
5      2009. november 30‑i tanácsi állásfoglalás (HL 2009. C 295, 1. o).
6      Lásd e tekintetben a 2013/48 irányelv (9) és (10) preambulumbekezdését.
7      Európai Tanács, A Stockholmi Program – A polgárokat szolgáló és védő, nyitott és biztonságos Európa (HL 2010. C 115., 1. o.), 2.4. pont.
8      Lásd különösen a 2013/48 irányelv (11) és (12) preambulumbekezdését.
9      Bot főtanácsnok Covaci ügyre vonatkozó indítványa (C‑216/14, EU:C:2015:305, 30. pont).
Lásd még például: az Európai Bizottság jelentése az Európai Parlamentnek és a Tanácsnak a [2013/48] irányelv végrehajtásáról (COM(2019) 560 final), 2019. szeptember 26., 1.1. pont.
10      Amint azt a Bíróság elismerte, a hatékony bírói jogvédelemnek a Charta 47. cikkében megerősített alapelve és az EJEE 6. cikkében szereplő „tisztességes tárgyalás” fogalma különböző elemekből áll, amelyek között szerepel többek között a védelemhez való jog tiszteletben tartása, valamint az ügyvéd általi tanácsadás, védelem és képviselet igénybevételéhez való jog. Hasonlóképpen a védelemhez való jog tiszteletben tartása minden olyan eljárásban, amely szankció kiszabásához vezethet, az uniós jog alapelvét képezi, amelyet a Charta 48. cikkének (2) bekezdése rögzít.
Lásd példaképpen: 2021. július 15‑i Bizottság kontra Lengyelország (Fegyelmi felelősségi rendszer) ítélet (C‑791/19, EU:C:2021:596, 203. és 204. pont).
11      Lásd különösen a 2013/48 irányelv 1. és 2. cikkét, valamint (8), (12) és (57) preambulumbekezdését.
12      Lásd e tekintetben: Bobek főtanácsnok VW (Ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog a meg nem jelenés esetén) ügyre vonatkozó indítványa (C‑659/18, EU:C:2019:940, 2. pont); az M. S. és társai (Kiskorúak eljárási jogai) ügyre vonatkozó indítványom (C‑603/22, EU:C:2024:157, 63. pont).
13      E tekintetben az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogot például „portálnak” tekintették (lásd: Sayers, D., „Article 48 (Criminal Law)”, in Peers, S., Hervey, T., Kenner, J. és Ward, A. (szerk.), EU Charter of Fundamental Rights: A Commentary, Second Edition, Hart Publishing, Oxford, 2021, 1413. o., különösen 1450. o., vagy a büntetőeljárási jogok „sarokkövének” (lásd: Mitsilegas, V., EU Criminal Law, Second Edition, Hart Publishing, Oxford, 2022, 265. o.), mivel lehetővé teszi más jogok gyakorlását, valamint hozzájárul e jogok tényleges érvényre juttatásához.
14      Lásd például: 2020. március 12‑i VW (Ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog a meg nem jelenés esetén) ítélet (C‑659/18, EU:C:2020:201, 31. pont); 2025. május 8‑i Barało ítélet (C‑530/23, EU:C:2025:322, 59. pont).
15      Lásd például: 2020. március 12‑i VW (Ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog a meg nem jelenés esetén) ítélet (C‑659/18, EU:C:2020:201, 31. pont); 2024. május 8‑i Barało ítélet (C‑15/24, EU:C:2025:399, 48. pont).
16      Lásd még a 2013/48 irányelv (23) preambulumbekezdését.
17      Lásd még a 2013/48 irányelv (25) preambulumbekezdését.
18      Lásd még a 2013/48 irányelv (38) preambulumbekezdését.
19      Lásd még a 2013/48 irányelv (39)‑(41) preambulumbekezdését.
20      2024. május 14‑i Stachev ítélet (C‑15/24 PPU, EU:C:2024:399, 55. pont).
21      A Bizottság a tárgyaláson jelezte, hogy az első kifogás a 2013/48 irányelv 3. cikke együttesen értelmezett (3) bekezdésének és (6) bekezdésének állítólagos megsértésén alapul, és míg a vitatott magyar szabályozás esetleg a 3. cikk (6) bekezdésének b) pontjában foglalt eltérés fényében vizsgálható, addig a C‑681/24. sz. ügyben szóban forgó cseh szabályozás esetlegesen a 3. cikk (6) bekezdésének a) vagy b) pontjában foglalt eltérés fényében vizsgálható.
Ez ad magyarázatot arra, hogy a Bizottság a kifogásokat a két ügyben eltérően fogalmazta meg, döntő jelentőségű azonban az, hogy e két nemzeti szabályozás messze túlmutat az ezen irányelvben biztosított lehetséges eltéréseken.
22      A Cseh Köztársaság hivatkozik többek között: EJEB, 2008. november 27., Salduz kontra Törökország ítélet (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102); EJEB, 2010. február 23., Yoldas kontra Törökország ítélet (CE:ECHR:2010:0223JUD002750304); EJEB, 2010. december 21., Hovanesian kontra Bulgária ítélet (CE:ECHR:2010:1221JUD003181403); EJEB, 2018. november 9., Beuze kontra Belgium ítélet (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910).
23      Kiemelés tőlem.
24      Kiemelés tőlem.
25      Amint azt a tárgyaláson megvitatták
‑ a jelen ügy szempontjából azonban nem közvetlenül releváns ‑, a technológia fejlődése lehetővé teheti, hogy az ügyvéd „digitális formában” való jelenlétét fizikai jelenlétként lehessen érteni, feltéve hogy ez a jelenlét az ügyvéd „hús‑vér” emberi jelenlétéhez hasonlítható. E tekintetben a Bizottság a tárgyaláson azzal érvelt, hogy az ügyvéd videokonferencia útján való jelenléte bizonyos helyzetekben összeegyeztethető lehet a 2013/48 irányelv 3. cikke (3) bekezdésének b) pontjával, de azt az ügyvéd fizikai jelenléte alóli kivételnek, nem pedig alternatívának kell tekinteni, feltéve hogy teljesülnek az ezen irányelvben előírt feltételek.
A Bizottság különösen azt hangsúlyozta, hogy az ügyvéd videokonferencia útján való jelenléte és részvétele csak akkor lehetséges, ha az érintett személy az említett irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében a gyakorlatban hatékonyan érvényesítheti a védelemhez való jogát; a jelenlétnek és részvételnek az érintett személy tájékoztatáson alapuló beleegyezésétől kell függnie; és figyelembe kell venni a kiszolgáltatott személyek szükségleteit, illetve a gyakorlati szempontokat. Magyarország szintén lehetségesnek tartotta az ügyvéd ilyen jelenlétét, mivel a távoli kihallgatások alkalmazása a Covid19‑világjárvány óta széles körben alkalmazott eszköz a büntetőeljárásokban, és önmagában nem összeegyeztethetetlen a tisztességes eljáráshoz való joggal. A Cseh Köztársaság azonban úgy vélte, hogy ez a kérdés de lege ferenda, és amennyiben a videokonferencia alkalmazása szükségesnek bizonyul a tisztességes eljáráshoz való jog megerősítéséhez, azt az uniós jogalkotási folyamat keretében kell kezelni.
26      Lásd: 2020. március 12‑i VW (Ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog a meg nem jelenés esetén) ítélet (C‑659/18, EU:C:2020:201, 42–45. pont), amelyben a Bíróság kimondta, hogy 2013/48 irányelv 3. cikkének (5) és (6) bekezdése kimerítően felsorolja azokat az ideiglenes eltéréseket, amelyeket a tagállamok az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog tekintetében biztosíthatnak.
A Bíróság úgy ítélte meg, hogy a 2013/48 irányelv 3. cikkének olyan értelmezése, amely lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy az e cikkben kimerítő jelleggel felsoroltakon kívül más eltéréseket is biztosítsanak, ellentétes lenne e rendelkezés szövegével, valamint ezen irányelv célkitűzéseivel és rendszerével, és megfosztaná e jogot a hatékony érvényesülésétől.
27      Ezt az álláspontot a szakirodalom és szakértői jelentések is megerősítik. Lásd ebben az értelemben: Ogorothe, A. és Spronken, T., „Legal advice in police custody: From Europe to a local police station”, Erasmus Law Review, 7. kötet, 2014, 191. o., különösen 199. o.; Hodgson, J., „Criminal procedure in Europe’s area of freedom, security and justice: The rights of the suspect”, in Mitsilegas, V., Bergström, M. és Quintel, T. (szerk.), Research Handbook on EU Criminal Law, Second Edition, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2024, 135. o., különösen 155. o.; az Európai Unió Alapjogi Ügynöksége – Jogok a gyakorlatban:
a büntetőeljárás során és az európai elfogatóparancshoz kapcsolódó eljárásokban ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog és eljárási jogok, Az Európai Unió Kiadóhivatala, Luxembourg, 2019, az FRA 3. sz. véleményjavaslata, és 3.3.4. pont.
28      Lásd a büntetőeljárás során az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogról és a harmadik személynek az őrizetbe vételről való értesítéséről szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvre irányuló javaslatot kísérő hatásvizsgálatról szóló bizottsági szolgálati munkadokumentumot (SEC(2011) 686 végleges), 2011. június 8., különösen annak 5.3. és 6. pontját.
29      Lásd e tekintetben a 2013/48 irányelv 3. cikke (4) bekezdésének második albekezdését, 9. cikkét, (19), (28) és (39)–(41) preambulumbekezdését.
30      Lásd például a 2012. március 9‑i 7337/12. sz. tanácsi dokumentum 7. pontját és a javasolt (19a) preambulumbekezdést; a 2012. május 16‑i 10064/12. sz. tanácsi dokumentumban javasolt (20) preambulumbekezdést.
31      Lásd például a 2013. május 31‑i 10190/13. sz. tanácsi dokumentumot.
32      Lásd a 2016/800 irányelv 6. cikke (4) bekezdésének b) pontját, valamint (25) és (27) preambulumbekezdését. Lásd még: 2024. szeptember 5‑i M. S. és társai (Kiskorúak eljárási jogai) ítélet (C‑603/22, EU:C:2024:685, 106. pont); az említett ügyre vonatkozó indítványom (C‑603/22, EU:C:2024:157, 67–71. pont).
33      Lásd: a BK (Bűncselekmény átminősítése) ügyre vonatkozó indítványom (C‑175/22, EU:C:2023:436, 53–76. pont); az M. S. és társai (Kiskorúak eljárási jogai) ügyre vonatkozó indítványom (C‑603/22, EU:C:2024:157, 62. pont).
34      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Charta 52. cikke (3) bekezdésének megfelelően az abban foglalt jogok tartalma és terjedelme megegyezik az EJEE‑ben biztosított megfelelő jogok tartalmával és terjedelmével, ami nem akadályozza meg, hogy az uniós jog szélesebb körű védelmet nyújtson. A Charta 47. cikkének második bekezdésében és 48. cikkének (2) bekezdésében biztosított jogok értelmezése során a Bíróságnak tehát a védelem minimális szintjeként figyelembe kell vennie az EJEE‑nek az EJEB által értelmezett 6. cikkében biztosított megfelelő jogokat. Lásd például: 2023. június 22‑i K. B. és F. S.  (Büntetőügyben hivatalból való figyelembevétel) ítélet (C‑660/21, EU:C:2023:498, 41. pont).
35      Lásd például: EJEB, 2008. november 27., Salduz kontra Törökország ítélet (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, 51. §); EJEB, 2018. november 9., Beuze kontra Belgium ítélet (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, 123. §).
36      Lásd: EJEB, 2018. november 9. (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, 125–129. §).
37      Lásd: EJEB, 2008. november 27., Salduz kontra Törökország ítélet (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, 51. §); EJEB, 2018. november 9., Beuze kontra Belgium ítélet (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, 131. §).
38      Lásd: EJEB, 2008. november 27., Salduz kontra Törökország ítélet (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, 55. §); EJEB, 2018. november 9., Beuze kontra Belgium ítélet (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, 137. §).
39      Lásd: EJEB, 2018. november 9., Beuze kontra Belgium ítélet (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, 131. és 132. §).
40      Lásd: EJEB, 2018. november 9., Beuze kontra Belgium ítélet (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, 133. §)
41      Lásd: EJEB, 2018. november 9., Beuze kontra Belgium ítélet (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, 134. §) (kiemelés tőlem).
42      Lásd például: EJEB, 2019. május 23., Doyle kontra Írország ítélet (CE:ECHR:2019:0523JUD005197917, 74. §), amelyben az EJEB releváns tényezőkként a 2013/48 irányelv 3. cikke (1)–(3) bekezdésének rendelkezéseire is hivatkozott; lásd még: EJEB, 2019. június 4., Farrugia kontra Málta ítélet (CE:ECHR:2019:0604JUD006304113, 97. §); EJEB, 2022. január 18., Atristain Gorosabel kontra Spanyolország (CE:ECHR:2022:0118JUD001550815, 49. §).
43      Lásd: EJEB, 2018. november 27. (CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, 43. és 44. §).
44      Lásd: EJEB, 2018. november 27., Soytemiz kontra Törökország ítélet (CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, 45. §) (kiemelés tőlem).
45      Lásd: EJEB, 2018. november 27., Soytemiz kontra Törökország ítélet (CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, 46. §).
46      Lásd e tekintetben: Giannoulopoulos, D., „Strasbourg jurisprudence, law reform and comparative law: A tale of the right to custodial legal assistance in five countries, Human Rights Law Review, 16. kötet, 2016, 103. o.
47      Lásd: EJEB, 2010. február 23. (CE:ECHR:2010:1109JUD007140910, 51–55. §).
48      Lásd: EJEB, 2010. december 21. (CE:ECHR:2010:1109JUD007140910, 32–44. §).
49      Lásd például: 2020. december 17‑i Bizottság kontra Magyarország (A nemzetközi védelmet kérelmezők befogadása) ítélet (C‑808/18, EU:C:2020:1029, 288. pont); 2025. március 6‑i Bizottság kontra Magyarország (A visszaélést bejelentő személyek védelméről szóló irányelv) ítélet (C‑155/23, EU:C:2025:151, 42. pont).
50      Lásd e tekintetben: 2010. január 14‑i Bizottság kontra Cseh Köztársaság ítélet (C‑343/08, EU:C:2010:14, 39–41. pont); 2025. augusztus 1‑jei Bizottság kontra Spanyolország (A munka és a magánélet közötti egyensúlyról szóló irányelv) ítélet (C‑70/24, EU:C:2025:615, 64. pont).
51      Lásd például: 2023. június 5‑i Bizottság kontra Lengyelország (A bírák függetlensége és magánélete) ítélet (C‑204/21, EU:C:2023:442, 82. pont); 2025. március 6‑i Bizottság kontra Magyarország (A visszaélést bejelentő személyek védelméről szóló irányelv) ítélet (C‑155/23, EU:C:2025:151, 35. pont).
52      E tekintetben az EJEB állandó ítélkezési gyakorlata szerint: „az Egyezmény 6. cikkének sem a szövege, sem a szelleme nem akadályozza meg, hogy egy személy akár kifejezetten, akár hallgatólagosan lemondjon az őt megillető tisztességes tárgyalás garanciáiról. Ez a jogi segítségnyújtáshoz való jogra is vonatkozik. Ahhoz azonban, hogy az Egyezmény alkalmazásában joghatályos legyen, az ilyen lemondást egyértelműen kell megállapítani, és azt a jelentőségével arányos minimális garanciáknak kell övezniük.”
Lásd például: EJEB, 2017. május 12., Simeonovi kontra Bulgária (CE:ECHR:2017:0512JUD002198004, 115. §); EJEB, 2025. június 12., Krpelík kontra Cseh Köztársaság (CE:ECHR:2025:0612JUD002396321, 76. §).
Lásd még: EJEB, 2009. szeptember 24., Pishchalnikov kontra Oroszország ítélet (CE:ECHR:2009:0924JUD000702504, 78. §), amelyben az EJEB kiemelte: „az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog, amely a tisztességes tárgyalás fogalmát alkotó alapvető jogok egyike, és amely biztosítja az Egyezmény 6. cikkében előírt többi garancia hatékonyságát, kiváló példája azoknak a jogoknak, amelyek a tudatos és körültekintő lemondás szintjét megkövetelő különleges védelmet igényelnek. Nem kizárt, hogy a vádlott, miután eredetileg tájékoztatták a jogairól, maga is jogérvényesen lemondhat jogairól, és válaszolhat a kérdésekre. A Bíróság azonban határozottan kijelenti, hogy további biztosítékokra van szükség abban az esetben, ha a vádlott védőt kér, mert ha a vádlottnak nincs ügyvédje, kevesebb esélye van arra, hogy tájékoztassák jogairól, és így kevesebb esélye van arra, hogy azokat tiszteletben tartsák.”
53      A Be. 387/A. §‑a értelmében: „Ha a védő az értesítése, illetve a 387. § alapján tett intézkedések ellenére az eljárási cselekményen nem jelenik meg, a gyanúsítottat vagy a bűncselekmény elkövetésével megalapozottan gyanúsítható személyt tájékoztatni kell, hogy a védő távolmaradása az eljárási cselekmény megkezdésének nem akadálya, ugyanakkor a 185. § (1) bekezdés a) pontja alapján a vallomástételt arra figyelemmel is megtagadhatja, hogy a védője az eljárási cselekményen nem jelent meg. Ha terhelt a védő jelenlétének hiányára tekintettel nem kíván vallomást tenni, tájékoztatni kell, hogy a továbbiakban bármikor dönthet úgy, hogy a védő jelenlétében vagy a védő jelenléte nélkül vallomást tesz.”