62011CC0171
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
VERICA TRSTENJAK
prezentate la 28 martie 2012 (
1
)
Cauza C-171/11
Fra.bo SpA
împotriva
Deutsche Vereinigung des Gas- und Wasserfaches eV (DVGW) – Technisch-Wissenschaftlicher Verein
[cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Oberlandesgericht Düsseldorf (Germania)]
„Articolul 34 TFUE — Libera circulație a mărfurilor — Efectul orizontal asupra terților al liberei circulații a mărfurilor — Elaborarea standardelor tehnice de către o asociație de drept privat — Certificarea produselor de către această asociație — Prezumția legală că produsele certificate sunt conforme cerințelor aplicabile pentru utilizarea lor — Restricție considerabilă în calea comercializării produselor necertificate”
I — Introducere
1.
În prezenta cauză, Oberlandesgericht Düsseldorf solicită Curții să clarifice mai întâi problema dacă o asociație de drept privat care elaborează printre altele standarde tehnice pentru produse din domeniul alimentării cu apă potabilă și care, în temeiul acestor standarde tehnice, certifică, respectiv permite certificarea produselor trebuie să respecte libera circulație a mărfurilor în cadrul exercitării acestor activități în cazul în care pentru produsele prevăzute cu astfel de certificate există o prezumție legală că acestea sunt conforme cerințelor aplicabile pentru utilizarea acestor produse în domeniul alimentării cu apă potabilă. Prin aceasta, instanța de trimitere atinge aspectul controversat al efectului orizontal asupra terților produs de libertățile fundamentale în general și de libera circulație a mărfurilor în special. Cu titlu subsidiar, în măsura în care, într-un caz precum cel din acțiunea principală, este necesar să se nege existența unui efect orizontal asupra terților produs de libera circulație a mărfurilor, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă activitatea asociației tehnico-economice aflate în discuție poate intra sub incidența interzicerii înțelegerilor, prevăzută la articolul 101 TFUE.
2.
În cele ce urmează vom aborda mai întâi întrebarea dacă activitățile de standardizare și de certificare ale unei asociații de drept privat, aflate în discuție în acțiunea principală, pot intra sub incidența liberei circulații a mărfurilor. Întrucât, în opinia noastră, trebuie să se răspundă afirmativ la această întrebare privind efectul orizontal asupra terților produs de libera circulație a mărfurilor într-un caz precum cel din acțiunea principală, nu vom mai aborda cea de a doua întrebare preliminară, care a fost formulată cu titlu subsidiar.
II — Dreptul național
3.
Articolul 1 alineatul (1) din (Regulamentul privind condițiile generale de aprovizionare cu apă) Verordnung über Allgemeine Bedingungen für die Versorgung mit Wasser (denumit în continuare „AVBWasserV”) (
2
) are următorul cuprins:
„În măsura în care, pentru conectarea la o rețea publică de alimentare și pentru alimentarea publică cu apă, o întreprindere de distribuție a apei utilizează modele de contracte sau clauze contractuale redactate în prealabil pentru o multitudine de contracte (condiții generale de distribuție), sunt aplicabile articolele 2-34. Acestea fac parte integrantă din contractul de distribuție în cazul în care la alineatul (3) și la articolul 35 nu se prevede altfel.”
4.
Articolul 12 din AVBWasserV, în versiunea în vigoare până la 27 ianuarie 2010, intitulat „Instalațiile montate la clienți”, avea următorul cuprins:
„(1)   Răspunderea pentru montarea, extinderea, modificarea și întreținerea instalației din spatele branșamentului individual, cu excepția contoarelor întreprinderii de distribuție a apei, revine abonatului. În cazul în care abonatul a închiriat sau a cedat în alt mod unui terț utilizarea instalației sau a unei părți a instalației, acesta este răspunzător împreună cu terțul.
(2)   Instalația trebuie să fie montată, extinsă, modificată și întreținută numai cu respectarea prevederilor prezentului regulament și a altor dispoziții legale sau ale autorităților, precum și în conformitate cu normele tehnologice recunoscute. [...]
[...]
(4)   Este permisă exclusiv utilizarea materialelor și a instalațiilor proiectate conform normelor tehnologice recunoscute. Marca unui organism de control acreditat (de exemplu, DIN-DVGW, marca DVGW sau marca GS) atestă faptul că aceste condiții sunt îndeplinite.
[...]”
5.
Prin Regulamentul din 13 ianuarie 2010, articolul 12 alineatul (4) din AVBWasserV a fost modificat, cu efect de la 28 ianuarie 2010, după cum urmează:
„Este permisă exclusiv utilizarea produselor și a aparatelor conforme normelor tehnologice general recunoscute. Se prezumă că sunt respectate condițiile formulate în prima teză dacă există un marcaj «CE» pentru utilizarea în mod expres în industria apei potabile. În măsura în care aplicarea acestui marcaj «CE» nu este prevăzută de lege, se prezumă de asemenea că sunt respectate condițiile în cazul în care produsul sau aparatul poartă marca unui organism de certificare acreditat în acest domeniu, în special marca DIN-DVGW sau marca DVGW. Produsele și aparatele
1.
care au fost fabricate conform cerințelor legale într-un alt stat care a aderat la Acordul privind Spațiul Economic European sau
2.
care au fost fabricate sau comercializate conform cerințelor legale într-un alt stat membru al Uniunii Europene sau în Turcia
și care nu corespund specificațiilor tehnice ale mărcilor conform celei de a treia teze beneficiază de același tratament, inclusiv în privința verificărilor și a supravegherii efectuate în statele menționate anterior, în condițiile în care pot asigura pe termen lung nivelul de protecție impus în Germania.”
III — Acțiunea principală și întrebările preliminare
6.
Reclamanta din acțiunea principală este o întreprindere cu sediul în Italia, care produce și distribuie racorduri din cupru. Aceste racorduri din cupru sunt elemente de legătură între două bucăți de țeavă, prevăzute la capete cu garnituri din elastomer, astfel încât să asigure etanșeitatea.
7.
Pârâtul din acțiunea principală este Deutsche Vereinigung des Gas- und Wasserfaches eV (denumit în continuare „DVGW”), o asociație înregistrată conform dreptului german, care, potrivit statutului, are drept scop promovarea industriei gazului și a apei. DVGW elaborează în domeniul industriei gazului și a apei standarde tehnice pentru produse în cadrul unei proceduri formale. Fișa de lucru W534 elaborată de DVGW este aplicabilă drept standard tehnic pentru utilizarea racordurilor fabricate de reclamanta din acțiunea principală în domeniul alimentării cu apă potabilă.
8.
La sfârșitul anului 1999, reclamanta din acțiunea principală a înaintat DVGW o cerere de certificare a racordurilor sale de cupru pentru utilizare în industria apei. DVGW a atribuit Materialprüfungsanstalt Darmstadt (Laboratorul pentru testarea materialelor din Darmstadt) (denumit în continuare „MPA Darmstadt”), aprobat de pârât, sarcina de a efectua verificările corespunzătoare în conformitate cu fișa de lucru W534 a DVGW. MPA Darmstadt a subcontractat verificarea societății Cerisie Laboratorio (CL) din Italia, care nu este agreată de DVGW, ci de organismul italian corespunzător. În luna noiembrie 2000, DVGW a acordat reclamantei din acțiunea principală un certificat pentru industria apei valabil timp de cinci ani.
9.
Ca urmare a reclamațiilor formulate de terți, DVGW a inițiat o procedură de revizuire, atribuindu-se din nou MPA Darmstadt sarcina de a efectua verificările. Printre aceste verificări se numără și un așa-numit test de rezistență la ozon. În luna iunie 2005, DVGW i-a comunicat reclamantei din acțiunea principală că racordul produs de ea nu ar fi trecut testul de rezistență la ozon, dar că are posibilitatea de a prezenta în termen de trei luni un raport de control pozitiv. DVGW nu a recunoscut raportul de control emis de Cerisie Laboratorio prezentat ulterior de reclamanta din acțiunea principală, întrucât Cerisie Laboratorio nu era agreat de acesta ca laborator de control.
10.
Între timp, fișa de lucru W534 a DVGW a fost modificată în cadrul unei proceduri standardizate la care reclamanta din acțiunea principală nu a participat. Pentru a asigura o durată de viață mai lungă a produselor care urmau să fie certificate, a fost introdus așa-numitul test de 3000 de ore, conform căruia materialul este expus timp de 3000 de ore la o temperatură de 110 grade Celsius în apă care clocotește. Conform normelor DVGW, titularii certificatelor sunt obligați ca în decurs de trei luni de la data intrării în vigoare a modificării fișei de lucru în discuție să solicite efectuarea unei certificări suplimentare care să ateste respectarea cerințelor modificate. Reclamanta din acțiunea principală nu a introdus o astfel de cerere. În acțiunea principală este cert faptul că racordul reclamantei din acțiunea principală nu îndeplinește cerințele testului de 3000 de ore.
11.
În luna iunie 2005, DVGW i-a retras reclamantei din acțiunea principală certificatul pentru racordurile din cupru produse de aceasta, motivându-și decizia prin faptul că nu i-ar fi fost prezentat un raport de control pozitiv cu privire la testul de 3000 de ore. DVGW a respins cererea de prelungire a certificatului, motivând că nu ar mai exista un certificat care să poată fi prelungit.
12.
Reclamanta din acțiunea principală a formulat o acțiune împotriva retragerii certificatului pentru racordurile din cupru fabricate de ea și a refuzului de prelungire a acestuia, pe care a introdus-o la Landgericht Köln, care a respins acțiunea. Reclamanta din acțiunea principală a introdus apel împotriva acestei hotărâri de respingere la instanța de trimitere.
13.
Întrucât instanța de trimitere are îndoieli în privința prevederilor din dreptul Uniunii pe care DVGW trebuie să le respecte în cadrul activității acestuia de standardizare și de certificare, a adresat Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 28 CE (în prezent articolul 34 TFUE) coroborat, dacă este cazul, cu articolul 86 alineatul (2) CE [în prezent articolul 106 alineatul (2) TFUE] trebuie interpretat în sensul că organismele de drept privat înființate în scopul elaborării standardelor tehnice care se aplică într-un anumit domeniu, precum și în scopul certificării produselor în temeiul acestor standarde tehnice sunt obligate să respecte dispozițiile menționate atunci când elaborează standardele tehnice, precum și în procesul de certificare, în cazul în care legiuitorul național consideră produsele însoțite de certificate ca fiind în mod expres conforme cu dispozițiile legale și astfel, în practică, distribuția produselor care nu sunt însoțite de acest certificat este cel puțin îngreunată în mod considerabil?
2)
În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare:
Articolul 81 CE (articolul 101 TFUE) trebuie interpretat în sensul că activitatea unui organism de drept privat, descris în detaliu la punctul 1, în domeniul elaborării standardelor tehnice și al certificării produselor în temeiul acestor standarde tehnice trebuie considerată «economică» în cazul în care organismul este controlat de întreprinderi?
În cazul unui răspuns afirmativ la întrebarea precedentă:
Articolul 81 CE trebuie interpretat în sensul că elaborarea standardelor tehnice și certificarea produselor în temeiul acestor standarde de către o asociere de întreprinderi este susceptibilă să afecteze comerțul dintre statele membre în cazul în care un produs fabricat și distribuit în mod corespunzător într-un alt stat membru nu este distribuit sau poate fi distribuit doar cu dificultăți considerabile în statul membru importator, întrucât produsul nu îndeplinește cerințele standardului tehnic, iar în lumina gradului ridicat de aplicare pe piață a standardului tehnic și în temeiul unui act legislativ adoptat de legiuitorul național, conform căruia un certificat emis de asocierea de întreprinderi indică respectarea cerințelor stabilite prin lege, distribuția produselor în lipsa unui astfel de certificat este rareori posibilă și în cazul în care standardul tehnic, atunci când ar fi fost adoptat în mod direct de către legiuitorul național, nu ar putea fi aplicat întrucât aduce atingere principiilor privind libera circulație a mărfurilor?”
IV — Acțiunea în fața Curții
14.
Decizia de trimitere din data de 30 martie 2011 a fost primită la grefa Curții la 11 aprilie 2011. În cadrul procedurii scrise au depus observații reclamanta din acțiunea principală, DVGW, Republica Federală Germania, Regatul Țărilor de Jos, Republica Cehă, Autoritatea de Supraveghere AELS, precum și Comisia Europeană. La ședința din 15 februarie 2012 au participat reprezentanții reclamantei din acțiunea principală, ai DVGW, ai Republicii Federale Germania, ai Regatului Țărilor de Jos, ai Autorității de Supraveghere AELS și ai Comisiei.
V — Argumentele părților
15.
Drept răspuns la prima întrebare preliminară, reclamanta din acțiunea principală, Republica Federală Germania, Regatul Țărilor de Jos, Republica Cehă, Autoritatea de Supraveghere AELS, precum și Comisia Europeană au confirmat în concluzie obligația DVGW de a respecta libera circulație a mărfurilor într-un caz precum cel din acțiunea principală. Guvernul german a subliniat totuși că, pentru justificarea unei posibile restricții privind libera circulație a mărfurilor, DVGW ar putea să invoce protecția sănătății în sensul articolului 36 TFUE, fiind necesar ca acestuia să i se acorde o largă putere de apreciere în această privință. În acest context, și DVGW subliniază posibilitatea de justificare a restricției privind libera circulație a mărfurilor pentru motive legate de sănătatea publică.
16.
Numai reclamanta din acțiunea principală, DVGW și Comisia au formulat o propunere de răspuns pentru cea de a doua întrebare preliminară. În acest sens, reclamanta din acțiunea principală și Comisia au ajuns la concluzia că ar fi îndeplinite elementele constitutive ale interzicerii înțelegerilor prevăzute la articolul 101 TFUE menționate în această întrebare preliminară. DVGW propune, dimpotrivă, ca la a doua întrebare preliminară să se răspundă negativ.
VI — Apreciere juridică
A — Cu privire la prima întrebare preliminară
17.
Prin intermediul primei întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită, în esență, clarificarea aspectului dacă și, în caz afirmativ, în ce condiții un organism național de drept privat care elaborează standarde tehnice pentru produse din domeniul alimentării cu apă potabilă și care, în temeiul acestor standarde tehnice, verifică și certifică, respectiv permite certificarea produselor trebuie să respecte dispozițiile dreptului primar privind libera circulație a mărfurilor în cadrul exercitării acestor activități atunci când standardele tehnice ale acestui organism nu sunt numai expresia unor simple cunoștințe de specialitate, ci, prin respectarea acestor standarde tehnice, se prezumă și conformitatea cu dispozițiile legale a produselor verificate și certificate, astfel încât aproape că nu se pot comercializa produsele care nu sunt însoțite de acest certificat.
18.
Pentru o mai bună înțelegere a acestei întrebări, vom examina mai întâi contextul referitor la standardizare al cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare. Ulterior vom analiza jurisprudența Curții referitoare la efectul orizontal asupra terților produs de libertățile fundamentale. Pe baza acestor considerații vom răspunde în continuare la întrebarea privind aplicabilitatea în privința DVGW a liberei circulații a mărfurilor într-un caz precum cel din acțiunea principală.
1. Contextul referitor la standardizare
a) Prevederile din dreptul Uniunii în contextul standardelor tehnice armonizate și naționale referitoare la materialele de construcții
19.
Introducerea standardelor tehnice aplicabile produselor, valabile la nivelul Uniunii, supravegherea, în consecință, a respectării acestora, precum și marcarea produselor care respectă aceste standarde tehnice contribuie în esență la atingerea în Uniunea Europeană a unui înalt nivel de siguranță a produselor. Înlocuirea dispozițiilor tehnice naționale divergente în domeniul produselor cu prevederi tehnice valabile la nivelul Uniunii stimulează în același timp și libera circulație a mărfurilor în Uniunea Europeană. În acest context, o importantă preocupare a legiuitorului Uniunii o reprezintă uniformizarea standardelor tehnice aplicabile produselor. În acest scop, începând cu mijlocul anilor ’80 s-a urmărit o nouă abordare (New Approach) în domeniul armonizării tehnice și al standardizării. Astfel, în așa-numitele „directive New Approach”, legiuitorul Uniunii stabilește cerințele esențiale pe care trebuie să le îndeplinească produsele care intră sub incidența acestor directive. Concretizarea acestor cerințe generale se realizează prin organizații private de standardizare care elaborează, la cererea Comisiei, specificații tehnice, publicate ulterior de Comisie în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene sub forma standardelor armonizate. Respectarea și aplicarea de către fabricant a unor astfel de standarde armonizate este facultativă. Există totuși o prezumție relativă că produsele conforme standardelor armonizate îndeplinesc și cerințele esențiale formulate de directiva corespunzătoare (
3
).
20.
În domeniul produselor pentru construcții se urmărește apropierea dispozițiilor tehnice și a standardelor în conformitate cu Directiva 89/106/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988 privind apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre referitoare la materialele de construcții (
4
). Directiva menționată se îndepărtează de această „nouă abordare” întrucât nu cuprinde cerințe directe privind produsele pentru construcții, ci stabilește, în anexa I, cerințele esențiale aplicabile lucrărilor de construcții (
5
). Cerințele esențiale au repercusiuni asupra produselor pentru construcții în sensul că acestea din urmă trebuie să permită ca lucrările de construcții în care sunt încorporate să îndeplinească cerințele esențiale prevăzute în anexa I la Directiva 89/106.
21.
Cerințele directe pentru produsele pentru construcții rezultă din specificațiile tehnice definite la articolul 4 alineatul (1) din Directiva 89/106 și, prin urmare, în principal din standardele europene armonizate (
6
). Aceasta înseamnă că dispozițiile Directivei 89/106, a cărei aplicabilitate presupune existența specificațiilor tehnice, pot în mod normal să fie aplicate în privința produselor pentru construcții dacă și numai în măsura în care pentru aceste produse există un standard european armonizat (
7
). Acest lucru este valabil printre altele și pentru interdicția de obstrucționare prevăzută la articolul 6 alineatul (1) din Directiva 89/106 (
8
).
22.
Absența pentru unele produse pentru construcții a specificațiilor tehnice armonizate sau recunoscute la nivelul Uniunii nu conferă însă statelor membre o putere discreționară nelimitată pentru a impune standarde tehnice naționale în legătură cu introducerea pe piață a unor astfel de produse. Dimpotrivă, introducerea pe piață a unui produs care nu este acoperit de specificații tehnice armonizate sau recunoscute la nivelul Uniunii poate fi supusă de un stat membru, pe teritoriul său, numai unor dispoziții naționale care respectă obligațiile rezultate din tratat, în special principiul liberei circulații a mărfurilor prevăzut la articolele 34 TFUE și 36 TFUE (
9
).
b) Standardele tehnice armonizate și naționale în discuție în acțiunea principală
23.
În acțiunea principală, reclamanta din această acțiune a susținut că racordurile fabricate de ea intră sub incidența standardului european armonizat EN 681-1 privind garniturile din elastomer, care s-ar referi la cerințele esențiale ale Directivei 89/106. Cu toate acestea, pe baza constatărilor de fapt, instanța de trimitere a ajuns la concluzia că racordurile în discuție nu sunt supuse niciunui standard european armonizat.
24.
În acțiunea principală nu se contestă faptul că utilizarea racordurilor în discuție în domeniul alimentării cu apă potabilă intră la nivel național sub incidența standardului tehnic elaborat de DVGW, și anume așa-numita fișă de lucru W534.
25.
În ceea ce privește caracterul lor juridic, fișele de lucru ale DVGW prezintă o structură hibridă. Pe de o parte, aceste standarde DVGW sunt expresia unor norme tehnice care au fost elaborate de o asociație de drept privat. Considerate din această perspectivă, fișele de lucru ale DVGW par a fi formularea cunoștințelor de specialitate reunite de DVGW în domeniul industriei gazului și al apei. Pe de altă parte, standardele DVGW în domeniul alimentării cu apă potabilă au un efect juridic considerabil, întrucât, potrivit articolului 12 alineatul (4) din AVBWasserV, produsele utilizate pentru montarea, extinderea, modificarea și întreținerea instalației clienților care sunt branșați la alimentarea publică cu apă se presupune că sunt conforme normelor tehnologice recunoscute dacă au fost certificate cu o marcă DVGW. În plus, articolul 12 alineatul (4) din AVBWasserV obligă – în mod indirect (
10
) – abonatul, față de întreprinderea de distribuție a apei, să utilizeze pentru instalația din spatele branșamentului său individual numai produse și aparate care sunt conforme normelor tehnologice general recunoscute. În acest context, potrivit prezentării făcute de instanța de trimitere, reglementarea cuprinsă la articolul 12 alineatul (4) din AVBWasserV ar avea drept consecință faptul că este practic imposibilă distribuția în Germania a țevilor și a produselor conexe pentru alimentarea cu apă potabilă fără o certificare DVGW corespunzătoare.
26.
DVGW efectuează certificarea produselor în temeiul standardelor tehnice pe care le elaborează, desfășurând el însuși procedura de certificare până la jumătatea anului 2007, iar după acea dată prin intermediul unei filiale deținute în totalitate de acesta. Certificatele sunt valabile mai mulți ani și pot fi retrase înainte de expirarea lor dacă nu mai este respectat standardul. În acest interval de timp poate fi inițiată și o procedură de revizuire care se poate încheia cu retragerea certificatului. În conformitate cu normele DVGW, verificările necesare pot fi efectuate doar în laboratoarele de control agreate de acesta.
2. Jurisprudența privind efectul orizontal asupra terților produs de libertățile fundamentale
27.
Având în vedere caracterul juridic hibrid al fișei de lucru W534 a DVGW, menționat deja, prin intermediul primei sale întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă DVGW, în pofida formei sale juridice de asociație de drept privat, este obligat să respecte dispozițiile dreptului primar privind libera circulație a mărfurilor în cadrul elaborării fișei sale de lucru W534, precum și în cadrul certificării în temeiul acestui standard a produselor pentru alimentarea cu apă potabilă. Instanța de trimitere ridică astfel problema efectului orizontal asupra terților produs de libera circulație a mărfurilor într-un caz precum cel din acțiunea principală.
28.
Pentru a răspunde la această întrebare, considerăm că este oportun să amintim mai întâi jurisprudența Curții privind efectul orizontal asupra terților produs de libertățile fundamentale și aplicarea sa.
a) Cu privire la efectul orizontal asupra terților produs de libertățile fundamentale
29.
Statele membre sunt principalii destinatari ai libertăților fundamentale, astfel încât, în principiu, numai măsurile adoptate de statele membre pot să fie evaluate direct din perspectiva libertăților fundamentale (
11
). Într-o jurisprudență constantă, Curtea tinde însă către o înțelegere amplă a conceptului de măsuri ale statelor membre, astfel încât, pentru ca actele unei persoane sau ale unui organism să fie considerate drept măsură adoptată de statele membre care intră sub incidența libertăților fundamentale, nu este obligatoriu necesară nici apartenența formală la autoritatea publică a acestei persoane sau a acestui organism, nici forma juridică de drept public a acesteia. Astfel, Curtea examinează conformitatea cu libertățile fundamentale și a măsurilor adoptate de organizațiile profesionale, atunci când, în temeiul dreptului național, acestor organizații le-au fost conferite competențe similare celor care țin de sfera puterii publice (
12
). În plus, printre măsurile publice care pot fi considerate că sunt adoptate de statele membre se numără și măsurile persoanelor juridice de drept privat care sunt controlate direct sau indirect de statul membru respectiv (
13
).
30.
Totodată, ca urmare a acestei înțelegeri mai ample a conceptului de măsuri ale statelor membre și, decurgând din aceasta, a extinderii definiției încălcării libertăților fundamentale, în jurisprudența Curții se poate observa o tendință de extindere în condiții speciale a domeniului de aplicare al libertăților fundamentale asupra actelor particularilor, chiar și în cazul în care aceștia nu exercită competențe similare celor care țin de sfera puterii publice.
31.
Acest lucru își găsește expresia în special în jurisprudența Curții potrivit căreia, în anumite condiții, statele membre sunt obligate în temeiul legislației Uniunii să protejeze exercitarea libertăților fundamentale de obstrucționări nepermise din partea particularilor. Printre cele mai cunoscute hotărâri care fac parte din această linie jurisprudențială se numără Hotărârea din 9 decembrie 1997, Comisia/Franța (
14
), și Hotărârea din 12 iunie 2003, Schmidberger (
15
). Aceste hotărâri implică în final faptul că actele particularilor pot fi examinate, în anumite condiții, în lumina obligației care revine statelor membre de a proteja libertățile fundamentale și, în consecință, indirect, din punctul de vedere al libertăților fundamentale (
16
).
32.
În plus, pe lângă această extindere indirectă a domeniului de aplicare al libertăților fundamentale asupra actelor particularilor, Curtea a admis aplicarea directă a libertăților fundamentale în privința anumitor tipuri de reglementări colective care au fost adoptate de particulari. Astfel, într-o jurisprudență devenită constantă, Curtea a statuat că articolele 45 TFUE, 46 TFUE și 56 TFUE nu reglementează numai acțiunile autorităților publice, ci sunt aplicabile în egală măsură normelor de altă natură care vizează să reglementeze în mod colectiv munca salariată, munca independentă și prestarea de servicii (
17
).
33.
Din această jurisprudență rezultă printre altele că poate fi efectuată verificarea compatibilității cu libertățile fundamentale menționate a dispozițiilor convenite de părți și stabilite într-o convenție colectivă (
18
). În plus, în Hotărârea Viking Line, care este o hotărâre de principiu, Curtea a statuat că fac parte din domeniul de aplicare al dispozițiilor de drept primar privind libertatea de stabilire și măsurile colective izolate inițiate de un sindicat care nu este entitate de drept public sau de o grupare de sindicate care nu este entitate de drept public împotriva unei întreprinderi pentru a o determina să încheie o convenție colectivă al cărei conținut este de natură să o descurajeze să exercite libertatea de stabilire (
19
).
34.
În concluzie, o astfel de aplicare directă a libertăților fundamentale în privința anumitor tipuri de reglementări colective care nu sunt de drept public determină faptul că organizațiile care elaborează astfel de reglementări, deși nu sunt entități de drept public, trebuie să respecte libertățile fundamentale în contextul activității de reglementare, în măsura în care această activitate aduce atingere exercitării libertăților fundamentale. Acest lucru este în general descris prin noțiunea de efect orizontal asupra terților produs de libertățile fundamentale. Întrucât, potrivit acestei jurisprudențe, efectul orizontal asupra terților privește particularii numai în contextul unei activități de reglementare bine definite, este vorba totuși despre un efect orizontal limitat asupra terților.
35.
Cu toate acestea, în domeniul liberei circulații a lucrătorilor, prin Hotărârea Angonese, frecvent menționată, Curtea a făcut un pas important în sensul obligării particularilor să respecte libertățile fundamentale în afara situațiilor privind elaborarea anumitor tipuri de reglementări colective. Astfel, în această hotărâre, Curtea a ajuns în general la concluzia că interdicția de discriminare pe motiv de cetățenie prevăzută la articolul 45 TFUE este aplicabilă și particularilor (
20
). Până în prezent însă, această hotărâre a fost confirmată în mod expres numai în Hotărârea Raccanelli (
21
).
b) Atingerile aduse de particulari libertăților fundamentale și justificarea acestora
36.
În măsura în care anumite tipuri de reglementări colective care nu au natură de drept public intră în sfera de aplicare a libertăților fundamentale, orice măsură sau normă cuprinsă în acestea care, chiar și atunci când se aplică fără discriminare, este susceptibilă să îngreuneze realizarea libertăților fundamentale garantate de tratate sau să facă mai puțin atractivă exercitarea acestora trebuie considerată ca o atingere, în principiu interzisă, a respectivei libertăți (
22
).
37.
Pentru justificarea unor astfel de atingeri, în principiu interzise, aduse libertăților fundamentale prin norme colective elaborate de particulari se pot invoca, pe de o parte, motivele justificative „scrise” prevăzute în mod expres în TFUE și, pe de altă parte, motivele imperative „nescrise” de interes general, în sensul jurisprudenței Cassis de Dijon. Motivele justificative scrise, precum și noțiunea generală de motive imperative de interes general au în comun faptul că se aplică în măsura în care atingerile care trebuie să fie justificate trec testul proporționalității (
23
) și, prin urmare, apar ca fiind adecvate, necesare și proporționale pentru îndeplinirea obiectivelor recunoscute ca motive de justificare în tratate, respectiv în jurisprudența Curții (
24
).
38.
Rămâne neclarificată întrebarea dacă, pentru justificarea restricțiilor privind libertățile fundamentale prin reglementări colective, se pot invoca și alte principii justificative, pe lângă motivele justificative scrise și motivele imperative de interes general. În această privință, în jurisprudența Curții se pot observa două tendințe. În timp ce în majoritatea hotărârilor Curtea solicită, și pentru justificarea atingerilor aduse libertăților fundamentale prin anumite tipuri de reglementări colective care nu au natură de drept public, să se facă dovada unui motiv justificativ scris, respectiv a unui motiv imperativ de ordin general recunoscut (
25
), în alte hotărâri, Curtea nu a exclus justificarea unor astfel de atingeri pentru motive speciale de interes privat (
26
).
39.
În Hotărârea Angonese, Curtea a făcut încă un pas înainte prin faptul că extinderea asupra particularilor a sferei de aplicare a liberei circulații a lucrătorilor efectuată în această hotărâre a fost compensată parțial printr-o extindere a motivelor de justificare. Astfel, potrivit acestei hotărâri, restrângerea de către particulari a liberei circulații a lucrătorilor poate fi justificată atunci când această restricție se întemeiază pe considerații obiective independente de cetățenia persoanelor respective și proporționale cu obiectivul urmărit în mod legitim (
27
). Până în prezent nu s-a clarificat însă în ce măsură se poate recurge la „considerații obiective” și pentru justificarea atingerilor aduse libertăților fundamentale prin anumite tipuri de reglementări colective care nu au natură de drept public.
3. Cu privire la obligația DVGW de a respecta libera circulație a mărfurilor într-un caz precum cel din acțiunea principală
40.
În contextul acestei analize a jurisprudenței privind efectul orizontal asupra terților produs de libertățile fundamentale, trebuie, în concluzie, ca, la prima întrebare preliminară adresată de instanța de trimitere, să se răspundă afirmativ atunci când, într-un caz precum cel din acțiunea principală, DVGW este obligat să respecte libera circulație a mărfurilor în cadrul elaborării standardelor sale tehnice și al certificării produselor în temeiul acestor standarde.
41.
Pentru a se răspunde la prima întrebare preliminară, trebuie să se sublinieze mai întâi că, prin dispoziția prevăzută la articolul 12 alineatul (4) din AVBWasserV, legiuitorul național a oferit DVGW posibilitatea de a elabora norme tehnice care au efectul de a produce o prezumție legală privind conformitatea produselor pentru montarea, extinderea, modificarea și întreținerea instalațiilor de apă potabilă din spatele branșamentului individual. În ceea ce privește racordurile în discuție în acțiunea principală, DVGW a exercitat această posibilitate prin intermediul fișei de lucru W534 a DVGW, dobândind astfel competența de facto de a stabili racordurile care pot fi introduse pe piața germană a țevilor și a produselor conexe pentru alimentarea cu apă potabilă. Astfel, conform expunerii instanței de trimitere, din dispoziția privind prezumția prevăzută la articolul 12 alineatul (4) din AVBWasserV coroborată cu activitatea de certificare a DVGW, respectiv a filialei deținute în totalitate de acesta, desfășurată în temeiul fișei de lucru W534 a DVGW, rezultă că distribuția în Germania a țevilor și a produselor conexe pentru alimentarea cu apă potabilă fără o certificare acordată de DVGW este practic imposibilă (
28
).
42.
Luând în considerare această competență de facto a DVGW și a filialei sale deținute în totalitate de a determina, în cadrul unei activități de standardizare și de certificare, care sunt produsele care pot fi introduse cu succes pe piața germană pentru montarea, extinderea, modificarea și întreținerea instalațiilor de apă potabilă din spatele branșamentelor individuale și, prin urmare, care pot fi comercializate, activitatea de standardizare și de certificare a DVGW și a filialei sale deținute în totalitate nu poate fi exclusă din domeniul de aplicare al liberei circulații a mărfurilor.
43.
Pentru motivarea acestui efect orizontal asupra terților produs de libera circulație a mărfurilor, se poate transpune prin analogie argumentația dezvoltată de Curte cu privire la aplicabilitatea articolelor 45 TFUE, 49 TFUE și 56 TFUE în privința normelor de altă natură, care vizează să reglementeze în mod colectiv munca salariată, munca independentă și prestarea de servicii.
44.
În contextul liniei jurisprudențiale a Curții privind efectul orizontal limitat produs asupra terților de libera circulație a lucrătorilor, de libertatea de stabilire și de libera prestare a serviciilor, trebuie să se observe, în primul rând, că aceasta nu s-a pronunțat încă în mod expres cu privire la problema dacă libera circulație a mărfurilor și a capitalurilor se pot aplica și în privința reglementărilor colective care nu au natură de drept public. Considerăm însă că la această întrebare trebuie dat un răspuns afirmativ. Astfel, aplicabilitatea liberei circulații a lucrătorilor, a libertății de stabilire și a liberei prestări a serviciilor în privința reglementărilor colective care nu au natură de drept public și care au drept obiect munca salariată, munca independentă și prestarea de servicii este justificată, în esență, de Curte prin referire la efectele acestor reglementări colective. Din acest punct de vedere, în cazul în care se afirmă posibilitatea aplicării directe, în anumite condiții, a liberei circulații a lucrătorilor, a libertății de stabilire și a liberei prestări a serviciilor în privința reglementărilor colective care nu au natură de drept public, ar fi greu de înțeles faptul că, dimpotrivă, o astfel de aplicabilitate directă ar trebui să fie negată categoric în domeniul liberei circulații a mărfurilor și a capitalurilor (
29
).
45.
În aceste condiții, nimic nu se opune, în principiu, ca, într-un caz precum cel în speță, în care este pusă în discuție aplicabilitatea liberei circulații a mărfurilor în privința unei asociații de drept privat cu competență de reglementare de facto, să se transpună argumentația dezvoltată în jurisprudență cu privire la efectul orizontal asupra terților produs de libera circulație a lucrătorilor, de libertatea de stabilire și de libera prestare a serviciilor.
46.
În jurisprudența constantă, primul argument principal la care face trimitere Curtea pentru motivarea efectului orizontal asupra terților al articolelor 45 TFUE, 49 TFUE și 56 TFUE în raport cu anumite tipuri de reglementări colective care nu au natură de drept public este faptul că eliminarea obstacolelor din calea liberei circulații și a liberei prestări a serviciilor între statele membre ar fi periclitată în cazul în care eliminarea barierelor de origine statală ar putea fi neutralizată prin obstacole rezultate din exercitarea autonomiei juridice de asociații sau de organisme care nu sunt de drept public (
30
).
47.
În contextul prezentei cauze, aceste considerații rezultate din „efectul util” al dreptului Uniunii pot fi transpuse în privința activității de standardizare și de certificare a DVGW și a filialei deținute în totalitate de acesta. Astfel, după cum rezultă din cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare, prin adoptarea de standarde și prin certificarea produselor pentru montajul, extinderea, modificarea și întreținerea instalațiilor de apă potabilă din spatele branșamentului individual, DVGW poate să determine de facto produsele care obțin acces la piața germană. Prin urmare, în cadrul exercitării acestei competențe de facto, DVGW și filiala sa deținută în totalitate sunt în măsură să ridice obstacole noi în calea liberei circulații a mărfurilor în Uniunea Europeană.
48.
În jurisprudența constantă, al doilea argument principal subliniat de Curte pentru motivarea efectului orizontal asupra terților al articolului 45 TFUE în legătură cu reglementările colective care privesc activitatea salariată este faptul că condițiile de muncă sunt reglementate în diferitele state membre în parte prin intermediul dispozițiilor de natură legislativă sau administrativă și în parte prin intermediul unor convenții colective și al altor acte încheiate sau adoptate de persoane private, astfel încât o limitare a interdicțiilor prevăzute la articolul 45 TFUE ar risca să creeze inegalități în ceea ce privește aplicarea articolului respectiv (
31
).
49.
Acest argument poate fi de asemenea transpus într-un caz precum cel din acțiunea principală, în privința activității DVGW și a filialei sale deținute în totalitate de elaborare de standarde și de certificare în domeniul alimentării cu apă potabilă. Astfel cum am arătat deja, împrejurarea că racordurile în domeniul alimentării cu apă potabilă, aflate în discuție în speță, nu intră sub incidența niciunui standard european armonizat nu înseamnă că statelor membre le revine o competență nelimitată pentru elaborarea de standarde tehnice naționale în legătură cu astfel de racorduri. Dimpotrivă, în cadrul elaborării de standarde tehnice naționale, acestea trebuie să respecte obligațiile care decurg din libera circulație a mărfurilor (
32
). În cazul în care statele membre ar putea să evite această obligație de a respecta libertățile fundamentale în cadrul elaborării și al aplicării standardelor tehnice prin transferul – de facto – al competențelor către asociații private, acest lucru ar putea determina o aplicare neuniformă a dreptului Uniunii. Astfel, în statele membre în care competența de elaborare a standardelor și de certificare ar rămâne rezervată autorităților ca misiune de drept public, această competență ar trebui să fie exercitată cu respectarea libertăților fundamentale. Dimpotrivă, în statele membre în care această sarcină ar fi transferată – de facto – unei asociații de drept privat, libertățile fundamentale ar rămâne fără efect în această privință.
50.
Având în vedere considerațiile care precedă, ajungem la concluzia că la prima întrebare preliminară trebuie să se răspundă că articolul 34 TFUE trebuie interpretat în sensul că organismele de drept privat înființate în scopul elaborării standardelor tehnice care se aplică într-un anumit domeniu, precum și în scopul certificării produselor în temeiul acestor standarde tehnice sunt obligate să respecte dispozițiile articolului 34 TFUE în cadrul desfășurării activității de standardizare și de certificare în cazul în care legiuitorul național consideră produsele însoțite de un certificat emis de acest organism de drept privat ca fiind în mod expres conforme cu dispozițiile legale și astfel, în practică, comercializarea produselor care nu sunt însoțite de acest certificat este aproape imposibilă.
4. Considerații privind consecințele juridice care rezultă pentru DVGW din obligația de respectare a liberei circulații a mărfurilor
51.
În pofida faptului că instanța de trimitere nu a solicitat în mod expres clarificări privind consecințele juridice care, într-un caz precum cel din acțiunea principală, rezultă din obligația DVGW și a filialei sale deținute în totalitate de a respecta libera circulație a mărfurilor în contextul elaborării fișei de lucru W534 a DVGW și a certificării produselor în temeiul acestui standard tehnic, vom aborda pe scurt câteva aspecte importante, care, ținând seama de observațiile prezentate de instanța de trimitere, ar putea surveni în desfășurarea ulterioară a acțiunii principale.
a) Cu privire la obligația DVGW de a respecta libera circulație a mărfurilor în cadrul activității sale de standardizare
52.
Din cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare rezultă că, după acordarea certificatului pentru utilizarea în industria apei în privința racordurilor reclamantei din acțiunea principală, DVGW a modificat fișa de lucru W534 și a introdus așa-numitul test de 3000 de ore. Certificatul a fost retras în luna iunie 2005 întrucât reclamanta din acțiunea principală nu a prezentat un raport de control pozitiv cu privire la testul de 3000 de ore pentru racordurile sale (
33
).
53.
Astfel cum o demonstrează în mod clar exemplul oferit de racordurile reclamantei din acțiunea principală, introducerea testului de 3000 de ore în fișa de lucru W534 a DVGW este de natură să împiedice realizarea liberei circulații a mărfurilor în privința produselor care intră sub incidența acestui standard tehnic. Întrucât racordurile reclamantei din acțiunea principală nu au trecut acest test, respectiv nu s-a prezentat nicio dovadă relevantă, certificatul pentru racorduri a fost retras, astfel încât reclamanta din acțiunea principală, având sediul în Italia, practic nu a mai putut să comercializeze aceste racorduri pe piața germană.
54.
Din acest punct de vedere, introducerea testului de 3000 de ore în fișa de lucru W534 a DVGW trebuie considerată ca o atingere adusă liberei circulații a mărfurilor de către DVGW. În opinia instanței de trimitere, nu pare să existe o justificare a acestei atingeri pentru unul dintre motivele „scrise” prevăzute la articolul 36 TFUE, în special întrucât testul de 3000 de ore nu ar avea rolul de a proteja sănătatea consumatorilor de apă potabilă, ci, dimpotrivă, pe acela de a prelungi durata de viață a țevilor (
34
).
55.
În schimb, nu este clar dacă pentru această atingere ar putea să existe o justificare pentru un motiv imperativ de interes general, nescris, recunoscut în jurisprudență, care ar trece și testul proporționalității. Ca restricție nediscriminatorie, în principiu, aceasta ar putea fi justificată pur și simplu pentru motive imperative de interes general. În cazul în care DVGW ar fi în măsură să facă dovada unui motiv nescris de justificare care ar trece testul proporționalității, introducerea testului de 3000 de ore în fișa de lucru W534 a DVGW ar trebui să fie considerată ca o restricție permisă privind libera circulație a mărfurilor.
56.
Dacă DVGW nu este în măsură să facă dovada unui motiv de justificare nescris, recunoscut în jurisprudență, acesta ar putea să încerce să invoce o justificare pentru un motiv special de interes privat, evidențiind natura sa de organism de drept privat (
35
). Făcând trimitere la Hotărârea Angonese, DVGW ar putea eventual să invoce și „considerații obiective” pentru justificarea restricției în discuție (
36
). În plus, referindu-se la natura sa juridică de drept privat, DVGW ar putea să invoce protecția drepturilor fundamentale garantate de Carta drepturilor fundamentale (
37
), de exemplu, libertatea de a desfășura o activitate comercială, garantată la articolul 16 din Carta drepturilor fundamentale, și să încerce să prezinte un conflict între libera circulație a mărfurilor și unul sau mai multe drepturi fundamentale între care ar trebui să se realizeze un echilibru echitabil prin aplicarea principiului proporționalității (
38
).
57.
Dacă DVGW ar susține în mod convingător, în acțiunea principală, motive speciale de interes privat, „considerații obiective” sau o poziție protejată din punctul de vedere al drepturilor fundamentale, pentru justificarea atingerii aduse liberei circulații a mărfurilor prin introducerea testului de 3000 de ore în fișa sa de lucru W534, instanța de trimitere ar trebui să adreseze Curții o nouă cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare, prezentând suficiente elemente și solicitând un răspuns la întrebarea dacă și, în caz afirmativ, în ce condiții argumentele prezentate de DVGW ar putea produce efecte într-un caz precum cel din acțiunea principală. Astfel, în opinia noastră, în lumina stadiului actual al jurisprudenței privind efectul orizontal produs de libertățile fundamentale asupra terților, precum și privind raportul dintre drepturile și libertățile fundamentale, din jurisprudența Curții nu se poate deduce încă în mod indubitabil răspunsul la aceste întrebări.
b) Cu privire la obligația DVGW de a respecta libera circulație a mărfurilor în cadrul activității sale de certificare
58.
Din cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare reiese în plus faptul că, în cadrul procedurii de revizuire privind certificatul acordat pentru racordurile în discuție, DVGW a refuzat să ia în considerare raportul de control emis de laboratorul italian Cerisie Laboratorio, prezentat de reclamanta din acțiunea principală, întrucât acest laborator nu fusese agreat de DVGW ca laborator de control. Instanța de trimitere menționează în același timp faptul că Cerisie Laboratorio a fost agreat de organismul italian corespunzător (
39
).
59.
Într-un caz precum cel din acțiunea principală, un astfel de refuz absolut al DVGW de a lua în considerare raportul de control al Cerisie Laboratorio ni se pare de natură să îngreuneze realizarea liberei circulații a mărfurilor pentru racordurile în discuție, respectiv să facă mai puțin atractivă exercitarea acesteia, astfel încât acest refuz poate fi considerat ca o atingere, interzisă în principiu, adusă liberei circulații a mărfurilor (
40
).
60.
Referitor la justificarea acestei atingeri, facem trimitere la considerațiile prezentate mai sus, la punctul 54 și următoarele, fiind totuși necesar să se țină seama în plus și de tendința discriminatorie a refuzului DVGW. Această tendință discriminatorie ar fi importantă în special în cazul în care DVGW și-ar întemeia încercarea de justificare pe un motiv imperativ de interes general, întrucât, până în prezent, Curtea nu a stabilit în mod expres dacă și, în caz afirmativ, în ce condiții atingerile discriminatorii aduse liberei circulații a mărfurilor pot fi justificate prin evocarea unor motive imperative de interes general (
41
). În măsura în care, în desfășurarea ulterioară a acțiunii principale, această problemă se va ridica in concreto, instanța de trimitere ar trebui să adreseze Curții o nouă cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare, solicitând, tot în mod întemeiat, un răspuns în acest sens.
B — Cu privire la a doua întrebare preliminară
61.
Întrucât a doua întrebare preliminară a fost formulată numai pentru cazul în care răspunsul la prima întrebare preliminară este negativ și având în vedere răspunsul propus de noi la prima întrebare preliminară, nu mai este necesar să se examineze a doua întrebare preliminară.
VII — Concluzie
62.
Pe baza considerațiilor precedente, propunem Curții să se pronunțe după cum urmează:
„Organismele de drept privat înființate în scopul elaborării standardelor tehnice care se aplică într-un anumit domeniu, precum și în scopul certificării produselor în temeiul acestor standarde tehnice sunt obligate să respecte dispozițiile articolului 34 TFUE în cadrul desfășurării acestor activități de standardizare și de certificare, în cazul în care legiuitorul național consideră produsele însoțite de un certificat emis de acest organism de drept privat ca fiind în mod expres conforme cu dispozițiile legale și astfel, în practică, comercializarea produselor care nu sunt însoțite de acest certificat este aproape imposibilă.”
(
1
)	Limba originală: germana.
(
2
)	Verordnung über Allgemeine Bedingungen für die Versorgung mit Wasser din 20 iunie 1980 (BGBl. I, p. 750, 1067).
(
3
)	A se vedea în acest sens punctul 57 și urm. din Concluziile noastre prezentate la 28 aprilie 2010 în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea din 21 octombrie 2010, Latchways și Eurosafe Solutions (C-185/08, Rep., p. I-9983).
(
4
)	JO L 40, p. 12, Ediție specială, 13/vol. 9, p. 3, astfel cum a fost modificată prin Directiva 93/68/CEE a Consiliului din 22 iulie 1993.
(
5
)	Articolul 3 alineatul (1) din Directiva 89/106.
(
6
)	A se vedea în acest sens Jarass, H., „Probleme des Europäischen Bauproduktenrechts”, NZBau, 2008, p. 145, 146.
(
7
)	Ibidem, p. 147 și urm. În cazul în care pentru un anumit produs lipsește un standard european armonizat, există, desigur, posibilitatea ca, prin solicitarea unui certificat tehnic european, acest produs să fie adus în sfera de aplicare a obligațiilor centrale prevăzute de Directiva 89/106.
(
8
)	Articolul 6 alineatul (1) din Directiva 89/106 prevede la primul paragraf că statele membre nu împiedică libera circulație, introducerea pe piață sau utilizarea pe teritoriul lor a produselor care respectă dispozițiile acestei directive. Conform celui de al doilea paragraf al acestei dispoziții statele membre veghează ca utilizarea unor astfel de produse, în conformitate cu destinația lor, să nu fie interzisă de reguli sau de condiții impuse de către organisme publice sau de organisme private care acționează în calitate de întreprinderi publice sau de organisme publice de pe o poziție de monopol.
(
9
)	A se vedea Hotărârea din 10 noiembrie 2005, Comisia/Portugalia (C-432/03, Rec., p. I-9665, punctul 35).
(
10
)	Răspunzând unei întrebări scrise adresate de Curte, referitoare la destinatarii și la natura juridică a obligației care decurge din articolul 12 alineatul (4) din AVBWasserV, guvernul Republicii Federale Germania a precizat, prin scrisoarea sa din 13 ianuarie 2012, faptul că, dacă între părțile contractuale nu s-a convenit altfel, această dispoziție devine clauză contractuală a contractului încheiat cu o întreprindere de distribuție a apei în legătură cu branșarea la alimentarea publică cu apă. Astfel, articolul 12 alineatul (4) din AVBWasserV ar impune o obligație a abonatului față de întreprinderea de distribuție a apei.
(
11
)	Referitor la libera circulație a mărfurilor, a se vedea Hotărârea din 1 octombrie 1987, van Vlaamse Reisbureaus (311/85, Rec., p. 3801, punctul 30), și Hotărârea din 6 iunie 2002, Sapod Audic (C-159/00, Rec., p. I-5031, punctul 74).
(
12
)	A se vedea Hotărârea din 18 mai 1989, Association of Pharmaceutical Importers și alții (266/87 și 267/87, Rec., 1295, punctul 13 și urm.), în care Curtea a ajuns la concluzia că, având în vedere în special competențele care revin organizației profesionale britanice a farmaciștilor, măsurile adoptate de aceasta pot să reprezinte măsuri în sensul articolului 34 TFUE. Curtea a ajuns la aceeași concluzie în Hotărârea din 15 decembrie 1993, Hünermund și alții (C-292/92, Rec., p. I-6787, punctul 12 și urm.), în ceea ce privește măsurile adoptate de Landesapothekerkammer Baden-Württemberg (Camera profesională a farmaciștilor din landul Baden-Württemberg).
(
13
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 12 decembrie 1990, Hennen Olie (C-302/88, Rec., 1990, p. I-4625, punctul 13 și urm.), și Hotărârea din 5 noiembrie 2002, Comisia/Germania (C-325/00, Rec., p. I-9977, punctul 14 și urm.).
(
14
)	C-265/95, Rec., p. I-6959. În această hotărâre s-a stabilit printre altele că Republica Franceză a încălcat dispozițiile de drept primar privind libera circulație a mărfurilor prin faptul că nu a luat toate măsurile necesare și adecvate pentru a interzice actele de violență care au fost săvârșite în Franța de particulari împotriva produselor agricole din alte state membre și care au adus atingere comerțului intracomunitar cu aceste produse.
(
15
)	C-112/00, Rec., p. I-5659. În această hotărâre, Curtea a examinat dacă împrejurarea că Republica Austria nu a interzis adunarea unor particulari pe autostrada Brenner, fapt care a determinat blocarea totală a circulației pentru aproape 30 de ore și, în consecință, afectarea importantă a circulației transfrontaliere a mărfurilor, este compatibilă cu dispozițiile de drept primar privind libera circulație a mărfurilor.
(
16
)	Avocatul general Kokott interpretează această jurisprudență în sensul că comportamentul particularilor poate fi imputat unui stat membru atunci când, deși acești particulari nu au acționat la instrucțiunile statului, statul membru avea totuși obligația pozitivă de a interzice respectivul comportament privat; a se vedea punctul 78 din Concluziile avocatului general Kokott prezentate în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea din 17 aprilie 2007, AGM-COS.MET (C-470/03, Rep., p. I-2749).
(
17
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 11 decembrie 2007, International Transport Workers’ Federation și Finnish Seamen’s Union, cunoscută sub numele „Viking Line” (C-438/05, Rep., p. I-10779, punctul 33). A se vedea și Hotărârea din 12 decembrie 1974, Walrave și Koch (36/74, Rec., p. 1405, punctul 16 și urm.), Hotărârea din 15 decembrie 1995, Bosman (C-415/93, Rec., p. I-4921, punctul 82), Hotărârea din 19 februarie 2002, Wouters și alții (C-309/99, Rec., p. I-1577, punctul 120), Hotărârea din 18 iulie 2006, Meca-Medina și Majcen/Comisia (C-519/04 P, Rec., p. I-6991, punctul 24), Hotărârea din 16 martie 2010, Olympique Lyonnais (C-325/08, Rep., p. I-2177, punctul 30), și Hotărârea din 10 martie 2011, Casteels (C-379/09, Rep., p. I-1379, punctul 19).
(
18
)	A se vedea Hotărârea Casteels (citată la nota de subsol 17, punctul 17 și urm.).
(
19
)	Hotărârea Viking Line (citată la nota de subsol 17, punctul 37).
(
20
)	Hotărârea din 6 iunie 2000, Angonese (C-281/98, Rec., p. I-4139, punctul 36).
(
21
)	A se vedea Hotărârea din 17 iulie 2008, Raccanelli (C-94/07, Rep., p. I-5939, punctul 46).
(
22
)	A se vedea Hotărârea Casteels (citată la nota de subsol 17, punctul 22) și Hotărârea Olympique Lyonnais (citată la nota de subsol 17, punctul 33 și urm.).
(
23
)	În ceea ce privește motivele de justificare scrise prevăzute la articolul 36 TFUE, Curtea statuează în jurisprudența constantă că, la baza articolului 36 a doua teză TFUE, stă principiul proporționalității; a se vedea Hotărârea din 14 decembrie 2000, Comisia/Franța (C-55/99, Rec., p. I-11499, punctul 29), și Hotărârea din 19 iunie 2008, Nationale Raad van Dierenkwekers en Liefhebbers și Andibel (C-219/07, Rep., p. I-4475, punctul 30). În plus, Curtea a stabilit în general că o măsură prin care se creează restricții în calea libertăților fundamentale garantate de tratat poate fi justificată numai dacă respectă principiul proporționalității. A se vedea Hotărârea din 26 noiembrie 2002, Oteiza Olazabal (C-100/01, Rec., p. I-10981, punctul 43), Hotărârea din 16 februarie 2006, Rockler (C-137/04, Rec., p. I-1441, punctul 22), și Hotărârea din 16 februarie 2006, Öberg (C-185/04, Rec., p. I-1453, punctul 19).
(
24
)	Chiar dacă Curtea menționează în general în mod expres drept elemente ale principiului proporționalității numai caracterul adecvat și necesar al măsurii care trebuie să fie verificată, se impune ca, în cadrul verificării proporționalității, să se pornească în principiu de la o schemă de evaluare în trei etape, care cuprinde și verificarea proporționalității. Cu privire la această structură pe trei elemente a verificării proporționalității, a se vedea, de exemplu, punctul 67 și urm. din Concluziile noastre prezentate la 8 martie 2011 în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea din 16 iunie 2011, Comisia/Austria (C-10/10, Rep., p. I-5389).
(
25
)	A se vedea Hotărârea Casteels (citată la nota de subsol 17, punctul 30 și urm.) și Hotărârea Viking Line (citată la nota de subsol 17, punctul 75 și urm.).
(
26
)	A se vedea în special Hotărârea Olympique Lyonnais (citată la nota de subsol 17, punctul 38 și urm.), în care Curtea a pornit de la principiul că o normă din Carta fotbalului profesionist a Federației Franceze de Fotbal care afectează libera circulație a lucrătorilor ar putea în principiu să fie justificată prin obiectivul urmărit prin această cartă, care constă în încurajarea recrutării și a formării tinerilor jucători, dacă se respectă principiul proporționalității. A se vedea și Hotărârea Bosman (citată la nota de subsol 17, punctul 106 și urm.), în care Curtea a examinat justificarea atingerii aduse liberei circulații a lucrătorilor de normele de transfer în discuție ale federațiilor de fotbal în lumina obiectivului urmărit prin acestea, de menținere a echilibrului între cluburi, asigurând o anumită egalitate de șanse și incertitudinea rezultatelor, precum și de a încuraja recrutarea și formarea tinerilor jucători.
(
27
)	A se vedea Hotărârea Angonese (citată la nota de subsol 20, punctul 42).
(
28
)	A se vedea punctul 25 din prezentele concluzii.
(
29
)	După cum afirmă în mod corect Forsthoff, U., în Grabitz/Hilf/Nettesheim, Das Recht der Europäischen Union, articolul 45 TFUE, punctul 176 (a 46-a ediție actualizată, octombrie 2011).
(
30
)	A se vedea Hotărârea Walrave (citată la nota de subsol 17, punctul 16 și urm.), Hotărârea Bosman (citată la nota de subsol 17, punctul 83), Hotărârea Wouters și alții (citată la nota de subsol 17, punctul 120), Hotărârea Viking Line (citată la nota de subsol 17, punctul 57) și Hotărârea din 18 decembrie 2007, Laval un Partneri (C-341/05, Rep., p. I-11767, punctul 98).
(
31
)	A se vedea Hotărârea Bosman (citată la nota de subsol 17, punctul 84) și Hotărârea Olympique Lyonnais (citată la nota de subsol 17, punctul 31).
(
32
)	A se vedea punctul 22 din prezentele Concluzii.
(
33
)	A se vedea punctul 8 și urm. din prezentele concluzii.
(
34
)	Decizia de trimitere, p. 11 și urm.
(
35
)	A se vedea în acest sens punctul 38 din prezentele concluzii, precum și hotărârile citate la nota de subsol 26.
(
36
)	A se vedea în acest sens punctul 39 din prezentele concluzii.
(
37
)	A se vedea în acest sens în special Forsthoff, op. cit. (nota de subsol 29), punctul 181.
(
38
)	Cu privire la soluționarea conflictelor dintre libertăți și drepturi fundamentale, a se vedea punctul 178 și urm. din Concluziile noastre prezentate la 14 aprilie 2010 în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea din 15 iulie 2010, Comisia/Germania (C-271/08, Rep., p. I-7087).
(
39
)	Decizia de trimitere, p. 4.
(
40
)	În acest context, a se vedea Hotărârea din 17 septembrie 1998, Harpegnies (C-400/96, Rec., p. I-5121, punctul 35), și Hotărârea Comisia/Portugalia (citată la nota de subsol 9, punctele 41 și 46).
(
41
)	Cu privire la această problemă, a se vedea punctul 81 și urm. din Concluziile noastre prezentate la 16 decembrie 2010 în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea din 21 decembrie 2011, Comisia/Austria (C-28/09, Rep., p. I-13525).