62008CC0393_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Introducere
1. Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Italia) (denumit în continuare „Tribunale”) a fost sesizat cu un litigiu între doamna Sbarigia, o farmacistă, pe de o parte, și administrația Comune di Roma, pe de altă parte, având ca obiect legislația regională care reglementează orele de funcționare a farmaciilor și în special eliminarea oricărei posibilități de a renunța la perioada de închidere anuală. În acest context, instanța de trimitere a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții două întrebări preliminare, prima vizând interpretarea articolelor 49 CE, 81 CE, 82 CE, 83 CE, 84 CE, 85 CE și 86 CE, iar a doua privind interpretarea articolelor 152 CE și 153 CE(2) .
2. Reiese din cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare că instanța de trimitere are îndoieli cu privire la compatibilitatea legislației regionale în cauză mai ales cu principiile care susțin politica liberei concurențe. Or, legătura dintre dispozițiile dreptului Uniunii citate în trimiterea preliminară și dezbaterea purtată la nivel național, respectiv regional cu privire la concurență nu este clar stabilită. Această împrejurare dă naștere la îndoieli cu privire la admisibilitatea întrebărilor adresate de instanța de trimitere și cu privire la eventuala necesitate de a le reformula.
II – Cadrul juridic
3. În Italia, prestările de servicii farmaceutice sunt organizate în principal sub forma concesionărilor de servicii publice, condiționate de eliberarea unei autorizații.
4. Pentru a garanta continuitatea serviciului farmaceutic, garanție a protecției sănătății publice, programul farmaciilor, turele de gardă și vacanțele farmaciilor sunt reglementate prin legi regionale. În ceea ce privește Lazio, este vorba despre Legea regională nr. 26 din 30 iulie 2002 (Legge regionale Lazio n. 26/2002, denumită în continuare „Legea regională nr. 26/2002”)(3) .
5. Articolele 2-8 din Legea regională nr. 26/2002 stabilesc programul de funcționare, serviciul voluntar de gardă, repausul săptămânal și vacanțele farmaciilor. Aceste dispoziții impun printre altele durate maxime ale programului de funcționare, obligația de a închide duminica și timp de o jumătate de zi pe săptămână, precum și în zilele de sărbătoare legală și durata minimă a vacanței. Aplicarea mai multor articole din Legea regională nr. 26/2002 este subordonată unor condiții legate de particularitățile geografice ale comunelor vizate sau de locul amplasării.
6. Articolul 10 din Legea regională nr. 26/2002 are următorul conținut:
„1. Pentru Comune di Roma, fiecare unitate sanitară locală (USL) adoptă măsurile prevăzute de prezenta lege și care sunt de competența sa, cu acordul celorlalte USL interesate.
2. Pentru oficinele situate în anumite zone comunale, programul săptămânal de lucru cu publicul, vacanța farmaciilor urbane și jumătatea de zi de repaus săptămânal [...] pot fi modificate prin decizie a USL competente teritorial, de comun acord cu primarul comunei interesate, cu ordinul provincial al farmaciștilor și cu organizațiile profesionale provinciale cele mai reprezentative ale farmaciilor publice și private.”
III – Acțiunea principală și întrebările preliminare
7. Doamna Sbarigia este proprietara unei vechi farmacii, care funcționează într‑o zonă specială, numită „del Tridente”, situată în centrul istoric al Romei. Acest cartier, integral pietonal, este situat în inima zonei turistice a capitalei.
8. Din cauza acestei amplasări și a creșterii semnificative a numărului de clienți din cartier în timpul perioadei estivale din lunile iulie și august, doamna Sbarigia a solicitat, la 31 mai 2006, eliberarea de către Azienda USL RM/A, competentă teritorial, a autorizației de a renunța la perioada de închidere estivală pentru vacanța din 2006.
9. Această solicitare, prezentată în temeiul articolului 10 alineatul 2 din Legea regională nr. 26/2002, a fost ulterior completată cu cererea de a fi scutită în totalitate de obligația închiderii anuale pentru vacanță, de a putea extinde programul de lucru săptămânal pe tot parcursul anului și de a nu închide în zilele de sărbătoare legală. În această privință, doamna Sbarigia precizează că o astfel de autorizare fusese acordată, la 8 septembrie 2006, unei alte farmacii, situată în apropierea gării feroviare Termini și care avea aceeași clientelă specifică pe care o avea și farmacia sa.
10. Solicitările doamnei Sbarigia au fost respinse în mai multe rânduri de Azienda USL RM/A, în temeiul articolului 10 alineatul 2 din Legea regională nr. 26/2002, pe baza avizelor nefavorabile ale Comune di Roma, ale Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma (Ordinul Farmaciștilor din Provincia Roma), precum și ale asociațiilor profesionale Assiprofar (Associazione Sindacale Proprietari Farmacia) și Confservizi.
11. Tribunale observă că programul de funcționare a farmaciilor, turele de gardă de duminică, închiderea în zilele de sărbătoare legală și vacanțele anuale nu se stabilesc în mod liber și nu fac obiectul exigențelor de organizare ale fiecărui farmacist. Posibilitățile de derogare ar fi limitate și întotdeauna subordonate puterii discreționare a administrației, deciziile de respingere fiind greu de contestat.
12. Conform Tribunale, a considera serviciul farmaceutic ca fiind un serviciu public care garantează protecția sănătății utilizatorilor nu ar fi suficient pentru a justifica aceste norme imperative cu privire la condițiile de funcționare a farmaciilor. O liberalizare a programului și a perioadelor de funcționare ale tuturor farmaciilor ar permite o creștere a ofertei în general, planurile de repartizare garantând o distribuire geografică echilibrată a farmaciilor, în beneficiul utilizatorilor. O astfel de reformă ar fi, de altfel, susținută de un raport întocmit la 1 februarie 2007 de Autoritatea Garantă a Concurenței și a Pieței.
13. În plus, acesta consideră dispozițiile în cauză excesive și nejustificate. Interesul public și exigențele legate de serviciul farmaceutic ar fi mai bine protejate prin măsuri concurențiale de liberalizare a condițiilor referitoare la programul de funcționare.
14. Astfel, Tribunale se îndoiește de compatibilitatea restricțiilor în litigiu cu anumite principii de drept comunitar.
15. În aceste împrejurări, Tribunale a hotărât să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1) Sunt compatibile cu principiile comunitare ale liberei concurențe și liberei prestări a serviciilor, prevăzute, printre altele, la articolele 49 [CE], 81 [CE], 82 [CE], 83 [CE], 84 [CE], 85 [CE] și 86 CE, dispozițiile Legii regionale nr. 26/2002 care interzic farmaciilor să renunțe la vacanța anuală, care prevăd limitări ale programului de funcționare și care subordonează acordarea unei derogări de la aceste restricții (articolul 10 alineatul 2), pentru farmaciile din Comune di Roma, condiției ca administrația (în acord cu entitățile și cu organismele specificate în același articol), în exercitarea unei puteri discreționare, să aprecieze că este îndeplinit criteriul de zonă municipală specifică?
2) Restricțiile privind exercitarea serviciului public farmaceutic în scopul protecției sănătății publice, precum cele stabilite prin Legea regională nr. 26/2002, în ceea ce privește programele de funcționare zilnice, săptămânale și anuale ale farmaciilor, sunt compatibile cu articolele 152 [CE] și 153 [CE]?”(4)
IV – Procedura în fața Curții
16. Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare a fost înregistrată la grefa Curții la 11 septembrie 2008.
17. Au depus observații scrise doamna Sbarigia, Comune di Roma, guvernul elen, guvernul italian, guvernul olandez și guvernul austriac, precum și Comisia Comunităților Europene.
18. Într‑o anexă la convocarea la ședință publică, părțile au fost invitate să se exprime, în pledoariile lor, în cadrul examinării admisibilității, asupra elementului de legătură cu dreptul comunitar și, cu privire la fond, asupra interpretării articolelor 28 CE, 29 CE, 30 CE, 31 CE și a articolului 86 alineatul (2) CE.
19. Doamna Sbarigia, Assiprofar, Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma, guvernul elen, guvernul italian și guvernul austriac, precum și Comisia au fost reprezentate în ședința care a avut loc la 17 decembrie 2009.
V – Analiză
A – Introducere
20. Trebuie constatat de la bun început că cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare nu conține nicio precizare cu privire la măsura în care cele nouă articole din Tratatul CE și cele două principii de drept al Uniunii citate ar necesita o interpretare. Părțile care au prezentat observații scrise par să aibă și ele îndoieli în această privință.
21. Cu titlu introductiv, am dori să amintim că decizia de trimitere trebuie să indice motivele exacte care au determinat instanța națională să reflecteze asupra interpretării dreptului comunitar și să aprecieze ca fiind necesar să adreseze întrebări preliminare Curții(5) . În acest context, este indispensabil ca instanța națională să ofere un minim de explicații cu privire la motivele care au stat la baza alegerii prevederilor de drept al Uniunii a căror interpretare o solicită și cu privire la legătura pe care o stabilește între aceste prevederi și legislația națională aplicabilă litigiului principal(6) .
22. Ne propunem să analizăm cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare în următoarea ordine: după examinarea admisibilității întrebărilor, vom aborda a doua întrebare, referitoare la articolele 152 CE și 153 CE, înainte de a trata prima întrebare, cu privire la dreptul concurenței (articolele 81-86 CE) și la libertatea de a presta servicii (articolul 49 CE).
B – Cu privire la admisibilitate
23. În prezenta cauză au fost invocate două motive de inadmisibilitate.
24. În primul rând, guvernul italian susține, în observațiile sale scrise, că cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare este inadmisibilă, în măsura în care acesteia îi lipsesc elementele de fapt și de drept indispensabile pentru a înțelege în ce măsură dispozițiile invocate sunt aplicabile în speță.
25. În această privință, este suficient să se constate că, potrivit unei jurisprudențe constante, Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate(7) .
26. Or, ținând cont de elementele de fapt și de drept furnizate de instanța de trimitere, Curtea dispune, în opinia noastră, de suficiente elemente pentru a statua cu privire la cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare.
27. În al doilea rând, problema admisibilității a fost de asemenea abordată în cursul ședinței, la cererea Curții, din punctul de vedere al absenței oricărui element transfrontalier în cadrul litigiului.
28. În opinia noastră, este evident că situația de fapt în discuție în acțiunea principală nu cuprinde niciun element de extraneitate. Cu toate acestea, din jurisprudența Curții rezultă că absența elementului transfrontalier nu poate determina Curtea să declare inadmisibilă o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare într‑o astfel de situație. Astfel, mai ales în ceea ce privește întrebările vizând interpretarea articolului 49 CE, deși este cert că toate elementele litigiului cu care este sesizată instanța de trimitere sunt situate în interiorul unui singur stat membru, în speță într‑o regiune a acestuia, un răspuns poate fi totuși util instanței de trimitere, mai ales în ipoteza în care dreptul național ar impune ca un resortisant italian să beneficieze de aceleași drepturi de care beneficiază, în temeiul dreptului Uniunii, un resortisant al unui stat membru, altul decât Republica Italiană, aflat în aceeași situație(8) .
29. În treacăt, observăm că, în cauzele având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare a căror incidență este pur internă, Curtea a recurs la orientări diferite.
30. Există o primă serie de decizii în care Curtea a constatat, prin hotărâre, că dispozițiile invocate ale tratatului nu pot fi aplicate unor activități ale căror elemente relevante sunt în totalitate localizate în interiorul unui singur stat membru(9), iar problema dacă situația se prezintă astfel depinde de o constatare de fapt pe care trebuie să o stabilească instanța națională(10) .
31. Într‑o a doua serie de decizii s‑a constatat, prin ordonanță, că dreptul relevant al Uniunii nu se opune reglementării naționale în cauză(11) .
32. O a treia orientare constă în a evidenția că reglementarea națională în cauză nu se situează în cadrul dreptului Uniunii și că obiectul litigiului nu prezintă niciun element de legătură cu niciuna dintre situațiile vizate de prevederile tratatelor. În astfel de cazuri, Curtea s‑a pronunțat prin ordonanță, declarându‑se în mod vădit necompetentă să răspundă la întrebarea adresată(12) .
33. În sfârșit, într‑o a patra serie de decizii, Curtea procedează la o examinare pe fond a normelor de drept al Uniunii a căror interpretare se solicită, în măsura în care dreptul național în discuție în cauza principală s‑ar aplica unei situații transfrontaliere, chiar dacă toate elementele litigiului principal sunt localizate în interiorul unui singur stat membru(13) .
34. Având în vedere aceste orientări, constatăm că alegerea între o hotărâre și o ordonanță este operată de Curte potrivit practicilor definite la articolul 92 alineatul (1) din Regulamentul de procedură. În ceea ce privește problema dacă este sau nu este vorba despre o situație internă, răspunsul care trebuie dat la această întrebare nu ar trebui să afecteze în niciun mod competența Curții de a se pronunța cu privire la criteriile de aplicabilitate a normelor dreptului Uniunii și, dacă este cazul, cu privire la interpretarea acestora.
35. În opinia noastră, Curtea, în caz de îndoială, ar trebui să plece în mod fundamental de la ipoteza conform căreia trebuie, în principiu, să examineze întrebările preliminare pe fond mai curând decât să le declare inadmisibile. A se mărgini să menționeze că întrebarea este inadmisibilă ar putea fi perceput de către instanțele naționale ca fiind contrar principiului bunei cooperări cu instanțele respective, principiu fundamental care guvernează această relație. În plus, există o diferență semnificativă între examinarea inadmisibilității în cadrul unei acțiuni directe sau al unui recurs, pe de o parte, și în cadrul unei întrebări preliminare, pe de altă parte. Într‑o acțiune directă, examinarea admisibilității tinde să protejeze în special interesele pârâtului. Într‑un recurs, o aplicare strictă a criteriilor de admisibilitate este importantă pentru ca repartizarea competențelor între diferitele grade de jurisdicție să fie respectată. Aceste motive nu se regăsesc în același mod într‑o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare.
36. Cu privire la prezenta cauză, observăm că necesitatea caracterului transfrontalier nu prezintă aceeași importanță în privința diferitelor libertăți fundamentale(14) . Rezultă de aici că aplicabilitatea dispozițiilor tratatului depinde de interpretarea acestora. Întrucât Curtea poate fi de asemenea sesizată cu aceleași aspecte în cadrul unei acțiuni în neîndeplinirea obligațiilor, fără ca eventuala absență a unui element transfrontalier să aibă cea mai mică incidență asupra admisibilității acțiunii, considerăm că problema ridicată de caracterul „pur intern” al unei situații trebuie soluționată prin abordarea acesteia pe fond, în cadrul interpretării dispozițiilor în cauză, mai curând decât ca o problemă de competență a Curții, examinată la nivelul admisibilității întrebărilor preliminare.
37. În sfârșit, criteriile care permit evaluarea admisibilității unei cereri de pronunțare a unei hotărâri preliminare, pe de o parte, și cele reținute pentru a analiza pe fond caracterul suficient al elementelor de fapt și de drept, astfel cum au fost prezentate de instanța de trimitere, pe de altă parte, nu coincid neapărat între ele, după cum vom arăta în continuare.
38. Prin urmare, propunem Curții să considere admisibilă cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare.
C – Observații introductive cu privire la legislația regională
39. În Italia, adoptarea normelor privind programul și perioadele de funcționare și de închidere ale farmaciilor este de competență regională. În cadrul ședinței, părțile au arătat că soluțiile aplicate diferă de la o regiune la alta.
40. Aplicarea principiului liberei concurențe în privința farmaciilor este controversată în Italia. În orice caz, eliberarea de medicamente fără rețetă a fost liberalizată în Italia. Chiar dacă farmaciile sunt operatori economici, acestea sunt obligate să furnizeze și servicii de interes general(15) .
41. Cu toate acestea, trebuie subliniat că acest ultim aspect rezultă și din Legea regională nr. 26/2002. Aceasta trebuie considerată un act de autoritate publică prin care se stabilesc în mod clar misiunile speciale, corespunzătoare obligațiilor de serviciu public, atribuite tuturor farmaciilor vizate de această lege. Articolele 2-8 din Legea regională nr. 26/2002 definesc în mod detaliat obligațiile de serviciu public legate de programul de funcționare, de programul de gardă diurnă și nocturnă al farmaciilor în zilele de duminică și în zilele de sărbătoare legală, respectiv serviciul obligatoriu pe care farmaciile trebuie să îl asigure în afara programului normal de funcționare din zilele lucrătoare, serviciile voluntare de gardă ale farmaciilor, zilele de repaus săptămânal, precum și vacanța anuală. Obligațiile legate de asigurarea aprovizionării continue, extinse și periodice a pacienților cu medicamente restrâng libertatea comercială a farmaciilor într‑o măsură care trece cu mult dincolo de condițiile obișnuite de autorizare pentru a exercita o activitate într‑un sector privat.
42. Legiuitorul regional pare să fi considerat că eficiența și continuitatea aprovizionării cu medicamente impuneau ca farmaciile să respecte anumite reguli în privința programului de funcționare și a stabilirii vacanței anuale.
43. În plus, repartizarea geografică a farmaciilor care dispun de un sortiment similar de medicamente și care sunt accesibile în mod normal în timpul programului de funcționare stabilit în mod uniform la nivel regional urmărește să garanteze aprovizionarea de proximitate a teritoriilor izolate, un motiv imperativ de interes general, recunoscut de jurisprudența Curții(16) . Cu toate acestea, reglementarea programului de funcționare poate prezenta inconveniente sub două aspecte. Astfel, o farmacie bine situată ar putea considera acest lucru ca fiind un obstacol dacă ar dori să extindă perioadele de funcționare a unității sale, a cărei activitate este deosebit de rentabilă, în timp ce o farmacie mai puțin bine situată ar putea, dimpotrivă, să considere reglementarea ca fiind o constrângere dacă ar dori să reducă perioadele menționate, pentru a limita costurile legate de funcționarea sa.
44. Analiza întrebărilor adresate de instanța de trimitere va trebui efectuată în lumina elementelor menționate anterior.
D – Cu privire la articolele 152 CE și 153 CE
45. Intenționăm să abordăm mai întâi articolele 152 CE (sănătatea publică) și 153 CE (protecția consumatorilor), deși acestea fac obiectul celei de a doua întrebări.
46. În opinia doamnei Sbarigia, aceste articole se opun aplicării condițiilor legate de programele de funcționare zilnice, săptămânale și anuale ale farmaciilor, astfel cum sunt prevăzute de Legea regională nr. 26/2002. Pârâta din acțiunea principală susține, în schimb, că dispozițiile în cauză nu se opun legii regionale respective.
47. Comisia și guvernele care au formulat observații scrise, cu excepția guvernului elen, susțin, în esență, că articolele 152 CE și 153 CE sunt simple norme de competență care se adresează în special legiuitorului comunitar, astfel încât acestea ar trebui interpretate în sensul că nu se opun unei legislații naționale care impune farmaciilor limite cu privire la programele și la perioadele lor de funcționare. La rândul său, guvernul elen consideră că instituirea unui program de funcționare a farmaciilor nu contravine prevederilor articolelor 152 CE și 153 CE.
48. Mai întâi, admitem că am întâmpinat dificultăți la stabilirea relevanței interpretării articolului 153 CE pentru soluționarea litigiului cu care a fost sesizată instanța de trimitere. Astfel, acest articol, la care face trimitere numai întrebarea preliminară, se referă la protecția consumatorilor și prevede printre altele cadrul contribuției Uniunii Europene la realizarea obiectivelor în acest domeniu. Instanța de trimitere nu explică în niciun mod în ce măsură ar fi în joc protecția consumatorilor, astfel încât considerăm că întrebarea nu se referă, în realitate, decât la articolul 152 CE.
49. În ceea ce privește articolul 152 CE, împărtășim interpretarea propusă de Comisie și de statele membre, cu excepția Republicii Elene, conform căreia articolul 152 CE conține, în principal, o normă de competență care se adresează în special legiuitorului comunitar. Articolul 152 alineatul (1) CE prevede că, în definirea și punerea în aplicare a tuturor politicilor și acțiunilor Comunității Europene, se asigură un nivel ridicat de protecție a sănătății umane. Or, în speță, nu este vorba despre punerea în aplicare a politicilor și a acțiunilor Comunității.
50. În plus, articolul 152 alineatul (5) CE nu acționează în mod direct. Curtea s‑a pronunțat deja cu privire la acest aspect în sensul că dreptul Uniunii nu aduce atingere competenței statelor membre de a‑și organiza propriile sisteme de securitate socială și în special de a adopta dispoziții menite să reglementeze organizarea serviciilor sanitare, precum oficinele farmaciilor. Cu toate acestea, în exercitarea acestei competențe, statele membre trebuie să respecte dreptul Uniunii, în special dispozițiile tratatului referitoare la libertățile de circulație, inclusiv la libertatea de stabilire, care vor fi analizate în continuare(17) .
51. Prin urmare, articolul 152 CE nu este aplicabil în cazul în speță.
E – Cu privire la articolele 81-86 CE
52. Doamna Sbarigia susține că legislația regională în cauză este incompatibilă cu articolele 81-86 CE. Pârâta din acțiunea principală consideră, în schimb, că dispozițiile regionale sunt conforme cu dreptul Uniunii. La rândul lor, guvernul olandez și guvernul austriac apreciază că articolele citate nu sunt aplicabile, în timp ce guvernul elen observă că trimiterea la articolele 81-86 CE este inexactă, în măsura în care instanța nu a explicat relevanța acestor dispoziții. Comisia are dubii cu privire la relevanța tuturor dispozițiilor menționate, dar propune totuși ca articolele 10 CE și 81 CE să fie interpretate în sensul că nu se opun unei legislații naționale care prevede participarea consultativă a celor mai reprezentative organizații sindicale provinciale ale farmaciilor publice și private, precum și a ordinului provincial al farmaciștilor la procesul decizional privind stabilirea programelor și a perioadelor de funcționare ale farmaciilor.
53. Similar Comisiei, apreciem că această parte a primei întrebări preliminare nu este foarte relevantă pentru soluționarea litigiului principal.
54. Trebuie constatat de la bun început că articolele 83 CE, 84 CE și 85 CE nu prezintă nicio relevanță în cadrul litigiului cu care a fost sesizată instanța de trimitere, întrucât este vorba fie despre dispoziții cu caracter strict procedural (în cazul articolelor 83 CE și 85 CE), fie despre dispoziții tranzitorii (în cazul articolului 84 CE).
55. În continuare trebuie verificată aplicabilitatea articolului 81 CE. În opinia noastră, întrebarea adresată de instanța de trimitere urmărește, în realitate, să stabilească dacă dispoziții de tipul celor cuprinse în Legea regională nr. 26/2002 sunt compatibile cu articolul 81 CE coroborat cu articolul 10 CE.
56. Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, dacă este adevărat că articolul 81 CE privește exclusiv comportamentul întreprinderilor și nu vizează măsurile legislative sau de reglementare adoptate de statele membre, nu este mai puțin adevărat că acest articol coroborat cu articolul 10 CE, care instituie o obligație de cooperare, impune statelor membre să nu adopte sau să nu mențină în vigoare măsuri, chiar de natură legislativă sau de reglementare, care ar putea elimina efectul util al normelor privind concurența aplicabile întreprinderilor(18) .
57. Prin urmare, Curtea a hotărât că există o încălcare a articolelor 10 CE și 81 CE atunci când un stat membru fie impune ori favorizează încheierea de înțelegeri contrare articolului 81 CE sau întărește efectele unor astfel de înțelegeri, fie înlătură caracterul etatic al propriei reglementări, delegând unor operatori privați responsabilitatea de a adopta decizii de interes economic(19) .
58. Cu toate acestea, trebuie subliniat că o lege precum Legea regională nr. 26/2002, prin faptul că prevede condițiile de stabilire a programului de funcționare a farmaciilor și pe cele care permit derogarea de la acestea, nu intră sub incidența niciuneia dintre ipotezele de aplicare a articolului 10 CE coroborat cu articolul 81 CE.
59. În opinia noastră, nu există niciun element de natură să demonstreze că Legea regională nr. 26/2002 favorizează, întărește sau reglementează o înțelegere sau o decizie între întreprinderi. Considerăm mai curând că, prin consultarea asociațiilor farmaciilor prevăzută în această lege regională, se răspunde necesității de a organiza serviciile de gardă ale farmaciilor. De altfel, nu reiese din decizia de trimitere că prevederii legale în cauză i‑ar lipsi caracterul etatic datorită faptului că statul membru respectiv ar fi delegat unor operatori privați responsabilitatea de a adopta decizii de interes economic.
60. În sfârșit, din decizia de trimitere nu rezultă că ar fi în discuție aici vreun acord între întreprinderi, o decizie de asociere a unor întreprinderi sau o practică concertată, susceptibile să afecteze comerțul dintre statele membre și care ar avea ca obiect sau ca efect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței în cadrul pieței comune, în sensul articolului 81 CE.
61. În ceea ce privește articolul 82 alineatul (1) CE, acesta are următorul cuprins:
„Este incompatibilă cu piața internă și interzisă, în măsura în care poate afecta comerțul dintre statele membre, folosirea în mod abuziv de către una sau mai multe întreprinderi a unei poziții dominante deținute pe piața internă sau pe o parte semnificativă a acesteia”.
62. Trimiterea la articolul 82 CE, care interzice folosirea în mod abuziv a unei poziții dominante, este de asemenea lipsită de relevanță, întrucât nu reiese din dosarul cauzei că farmacia doamnei Sbarigia sau o altă entitate concurentă a acestei farmacii s‑ar afla într‑o astfel de situație.
63. Potrivit articolului 86 alineatul (1) CE, „[î]n ceea ce privește întreprinderile publice și întreprinderile cărora le acordă drepturi speciale sau exclusive, statele membre nu adoptă și nu mențin nicio măsură care contravine normelor prezentului tratat și, în special, celor prevăzute la articolul 12 și la articolele 81-89”. În temeiul jurisprudenței Curții, un stat membru încalcă interdicțiile prevăzute de aceste două dispoziții atunci când întreprinderea în cauză ajunge, prin simpla exercitare a drepturilor speciale sau exclusive care i‑au fost conferite, să își exploateze poziția dominantă în mod abuziv sau atunci când aceste drepturi sunt susceptibile să creeze o situație în care această întreprindere ajunge să săvârșească astfel de abuzuri(20) .
64. Totuși, decizia de trimitere nu cuprinde nicio indicație privind în special definiția pieței relevante, calculul cotelor de piață deținute de diferitele întreprinderi care activează pe piață și presupusul abuz de poziție dominantă. Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare nu arată normele naționale, respectiv regionale care reglementează amplasarea farmaciilor. Aceasta nu oferă nicio informație cu privire la împrejurarea dacă există una sau mai multe farmacii într‑o anumită zonă, cum ar fi cea numită „del Tridente” sau cea din zona gării Termini. În plus, aceasta nu precizează dacă există norme privind distanțele minime dintre oficinele farmaciilor.
65. În ceea ce privește articolul 86 alineatul (2) CE, trebuie amintit mai întâi că, potrivit acestei prevederi, „[î]ntreprinderile care au sarcina de a gestiona serviciile de interes economic general sau care prezintă caracter de monopol fiscal se supun normelor prezentului tratat și, în special, regulilor de concurență, în măsura în care aplicarea acestor norme nu împiedică, în drept sau în fapt, îndeplinirea misiunii speciale care le‑a fost încredințată. Dezvoltarea schimburilor comerciale nu trebuie să fie afectată într‑o măsură care contravine intereselor Comunității”.
66. Articolul 86 alineatul (2) CE supune normelor tratatului întreprinderile care au sarcina de a gestiona serviciile de interes economic general sau care prezintă caracter de monopol fiscal(21), dar permite anumite derogări în beneficiul acestor întreprinderi(22) . Or, din moment ce nu a fost stabilită existența vreunei incompatibilități cu tratatul, dispozițiile articolului 86 alineatul (2) CE nu sunt aplicabile. Aceeași concluzie poate fi trasă în ceea ce privește aplicabilitatea articolului 86 alineatul (1) CE.
67. Pe baza informațiilor furnizate de instanța de trimitere, ar fi posibil să se concluzioneze că aici este vorba mai curând de o inaplicabilitate pe fond a dispozițiilor citate decât de o inadmisibilitate parțială a primei întrebări preliminare. După cum am arătat mai sus, în astfel de situații, Curtea nu ar trebui să declare inadmisibilă o întrebare preliminară, ci să o examineze pe fond, pentru a stabili dacă dispozițiile în cauză sunt sau nu sunt aplicabile(23) .
68. Prin urmare, propunem Curții să răspundă că articolele 10 CE și 81 CE trebuie interpretate în sensul că nu contravin unei legislații regionale care prevede participarea consultativă a celor mai reprezentative organizații sindicale provinciale ale farmaciilor publice și private, precum și a ordinului provincial al farmaciștilor la procesul decizional privind stabilirea programului și a perioadelor de funcționare ale farmaciilor. Celelalte dispoziții avute în vedere de instanța de trimitere nu sunt aplicabile.
F – Cu privire la libera prestare a serviciilor (articolul 49 CE)
69. În ceea ce privește libertățile fundamentale, instanța de trimitere a solicitat exclusiv interpretarea articolului 49 CE.
70. Articolul 49 CE interzice restricțiile privind libera prestare a serviciilor în cadrul Comunității cu privire la resortisanții statelor membre stabiliți într‑un alt stat al Comunității decât cel al beneficiarului serviciilor.
71. Doamna Sbarigia susține că Legea regională nr. 26/2002 și aplicarea acesteia nu sunt compatibile cu articolul 49 CE. În schimb, guvernul elen și guvernul austriac susțin că acest articol nu este aplicabil în absența oricărui element transfrontalier.
72. La rândul său, Comisia consideră că trimiterea la articolul 49 CE este vădit eronată. Aceasta face trimitere la o jurisprudență constantă potrivit căreia un resortisant al unui stat membru care exercită, în mod constant și continuu, o activitate profesională într‑un alt stat membru se află sub incidența capitolului din tratat referitor la dreptul de stabilire, iar nu sub incidența celui referitor la servicii(24) . Astfel, acest ultim capitol – spre deosebire de primul – nu ar privi situația resortisantului unui stat membru care participă în mod constant la viața economică a altui stat membru, ci doar pe aceea a prestatorului care își exercită temporar activitatea pe teritoriul unui alt stat membru.
73. Împărtășim analiza Comisiei. Astfel, din decizia de trimitere rezultă că doamna Sbarigia este proprietara unei farmacii situate în Roma, unde exercită o activitate de vânzare de produse farmaceutice și parafarmaceutice, în mod constant și continuu.
74. De asemenea, trebuie analizată situația destinatarilor serviciilor respective. Legislația în cauză restrânge posibilitatea turiștilor de a utiliza serviciile farmaciei doamnei Sbarigia în cursul perioadelor de închidere obligatorie. Totuși, această restricție nu constituie o discriminare bazată pe naționalitate și oricine poate utiliza celelalte farmacii deschise sau de gardă(25) .
75. Prin urmare, propunem Curții să răspundă că articolul 49 CE ar trebui interpretat în sensul că acesta nu se opune unei legislații regionale care restrânge programele de funcționare zilnice, săptămânale și anuale ale farmaciilor, într‑o situație precum cea în discuție în cauza principală.
G – Cu privire la eventuala modificare a temeiului juridic al întrebărilor preliminare
76. În opinia noastră, după examinarea tuturor întrebărilor preliminare adresate de instanța de trimitere, Curtea nu ar trebui să își continue analiza.
77. Este adevărat că unele dintre părțile care au prezentat Curții observații scrise au menționat de asemenea alte două articole, respectiv articolul 43 CE privind libertatea de stabilire și articolul 28 CE privind libera circulație a mărfurilor, iar aplicabilitatea acestor articole a fost invocată în timpul ședinței.
78. Cu toate acestea, în opinia noastră, Curtea nu ar trebui să se pronunțe asupra acestor două dispoziții, cu privire la care instanța de trimitere nu a adresat întrebări, pentru două motive.
79. În primul rând, este de competența instanței de trimitere să identifice normele de drept comunitar a căror interpretare consideră că este necesară pentru soluționarea acțiunii principale. În decizia sa de trimitere, instanța a făcut acest lucru într‑o manieră pe care o apreciem ca fiind exhaustivă, urmărind în mod expres principiile specifice care stau la baza unui număr destul de important de norme ale dreptului Uniunii. Într‑un astfel de caz, nu este de competența Curții să cerceteze toate celelalte norme de drept al Uniunii a căror interpretare s‑ar putea dovedi utilă instanței de trimitere. Competența de a reformula întrebările preliminare, pe care Curtea și‑a recunoscut‑o, tinde, în opinia noastră, să îi permită acesteia să ajute instanța de trimitere să identifice expresia exactă a unei probleme de interpretare a dreptului Uniunii, relevantă în vederea soluționării litigiului. Din această perspectivă, Curții îi revine competența de a preciza, iar nu de a extinde, problematica ridicată pe calea trimiterii preliminare(26) .
80. În al doilea rând, această lectură limitativă este susținută de asemenea de Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene. Astfel, decizia de trimitere, astfel cum este formulată de instanța națională, este comunicată, în temeiul Statutului Curții, în special statelor membre și instituțiilor Uniunii. Pe baza acestui document, acestea din urmă apreciază utilitatea de a prezenta sau de a nu prezenta observații scrise și de a participa la procedura în fața Curții(27) . Pentru Curte, în egală măsură, este vorba despre un document de referință. Evident, o reformulare ar presupune ca la dispoziția Curții să se afle toate elementele necesare și relevante, inclusiv cele privind faptele și cadrul juridic național.
81. Cu titlu suplimentar, vom aminti în orice caz că, potrivit unei jurisprudențe consacrate, articolul 28 CE nu se aplică unei reglementări naționale în materie de închidere a magazinelor care este opozabilă tuturor operatorilor economici care desfășoară activități pe teritoriul național și care afectează în același mod, în drept și în fapt, comercializarea produselor naționale și pe cea a produselor provenind din alte state membre(28) .
82. În ceea ce privește articolul 43 CE, Curtea a constatat recent compatibilitatea cu tratatul a unor dispoziții ale legislației italiene destul de restrictive privind farmaciile, care aveau o legătură mult mai directă cu libertatea de stabilire decât cele în discuție în cauza principală(29) .
83. În plus, nu considerăm că o legislație regională precum Legea regională nr. 26/2002, aplicabilă nediferențiat tuturor farmaciilor situate în regiunea respectivă, trebuie inclusă printre măsurile care interzic, îngreunează sau fac mai puțin atractivă exercitarea libertății de stabilire de către întreprinderile din alte state membre. Prin urmare, nu este vorba despre o restrângere a libertății de stabilire astfel cum este definită de jurisprudența Curții(30) .
84. În opinia noastră, o concluzie contrară ar fi posibilă numai dacă legislația privind programul de funcționare și vacanța farmaciilor ar fi lipsită de orice transparență sau dacă aplicarea acesteia ar depinde într‑o măsură hotărâtoare de puterile discreționare ale administrației.
85. Doamna Sbarigia, guvernul olandez și Comisia au ridicat problema dacă modalitățile de adoptare a deciziei, în ceea ce privește derogările prevăzute la articolul 10 alineatul 2 din Legea regională nr. 26/2002, sunt compatibile cu articolele 28 CE și/sau 43 CE, ținând cont în special de consultările prevăzute și de extinsa putere discreționară recunoscută administrației.
86. În opinia noastră, puterea discreționară recunoscută administrației prin Legea regională nr. 26/2002 există mai ales în ceea ce privește aplicarea derogărilor și a excepțiilor prevăzute la articolul 2 alineatul 6, la articolul 6, la articolul 7 alineatul 3, la articolul 8 alineatul 1 literele d) și e) și la articolul 10 alineatul 2 din Legea regională nr. 26/2002.
87. Evident, cazurile în care administrația trebuie să se pronunțe cu privire la o derogare sau la o dispensă sunt diferite. Mai întâi, este posibil să existe o interdicție sau o condiție de aplicare generală cu privire la care administrația poate acorda derogări sau dispense, din moment ce condițiile prevăzute de lege sunt îndeplinite. În acest caz, acordarea derogării sau a dispensei este cvasiautomată, fără implicarea puterii discreționare a administrației. O a doua situație este aceea în care, chiar dacă au fost îndeplinite condițiile necesare pentru a beneficia de o derogare, acordarea acesteia este totuși lăsată la discreția administrației competente. Nu este vorba despre o situație excepțională. Exercitarea unei puteri discreționare de apreciere se poate dovedi necesară, de exemplu, pentru că nu este posibilă aprobarea tuturor solicitărilor de derogare. O a treia situație este aceea în care legislația nu precizează condițiile de acordare a derogării. În acest ultim caz, puterea de apreciere a administrației poate fi supusă unui control jurisdicțional de conformitate cu trimitere la principiile generale ale dreptului administrativ, cum sunt cel al egalității de tratament, al imparțialității, al proporționalității și al interzicerii oricărui abuz de putere.
88. Posibilitatea de derogare prevăzută la articolul 10 alineatul 2 din Legea regională nr. 26/2002 pare a fi situată la jumătatea distanței dintre ultimele două ipoteze. Aceasta este supusă anumitor condiții geografice și procedurale. Într‑adevăr, după cum am constatat deja, dosarul cauzei nu cuprinde informații exacte cu privire la eventualele norme în materie de amplasare geografică a farmaciilor în regiunea Lazio. Aceeași observație se impune cu privire la problema modului de interpretare a noțiunii „zonă municipală specifică” în practica administrativă regională, precum și în jurisprudența națională. În orice caz, în opinia noastră, această dispoziție nu trebuie analizată izolat, ci în lumina ansamblului prevederilor Legii regionale nr. 26/2002. Din această perspectivă, este vorba despre o dispoziție care pare să prevadă modalități specifice, într‑un caz concret, printre altele, care implică în special posibilitatea stabilirii programului de funcționare în funcție de circumstanțe.
89. Luat izolat, articolul 10 alineatul 2 din Legea regională nr. 26/2002 ar putea fi, desigur, criticat pentru lipsa sa de claritate și de precizie, dar, privită în lumina ansamblului prevederilor legii regionale în cauză, această dispoziție este, în opinia noastră, rezonabilă și comprehensibilă. În orice caz, vom evita să ne însușim critica exprimată la adresa unicului exemplu de aplicare a acestei dispoziții menționat în dosar, respectiv exceptarea acordată unei farmacii din apropierea gării Termini, și să analizăm această decizie ca fiind indiciul unui tratament discreționar, lipsit de obiectivitate sau discriminatoriu. Motivele acordării unui statut specific unei farmacii situate în punctul de joncțiune al traficului feroviar local, național și internațional al unei metropole europene nu sunt neapărat aplicabile în cazul unei zone turistice cum este cea în discuție în acțiunea principală(31) .
90. Este necesar să se înțeleagă reglementarea programului de funcționare și de închidere în ansamblul său. În timpul ședinței, reprezentantul Assiprofar a dat un exemplu instructiv cu privire la serviciul voluntar de gardă de noapte, care începe în jurul orei 20. Or, perioada cuprinsă între ora 20 și ora 22 corespunde perioadei de vârf a activității farmaciilor de noapte, întrucât, în această regiune, o mare parte a populației active se întoarce la domiciliu la o oră la care celelalte farmacii sunt deja închise. O eventuală prelungire a programului de zi ar afecta cel mai rentabil interval orar al farmaciilor de noapte. Ar exista astfel riscul descurajării candidaților la serviciul voluntar de noapte în măsura în care constrângerile legate de acesta nu ar mai fi compensate de beneficiul obținut ca urmare a privilegiului de a funcționa în intervalul orar respectiv. Din cauza scăderii inițiativei private, ar trebui să se revină la un sistem de gărzi obligatorii.
91. În sfârșit, cu privire la procedura prevăzută de Legea regională nr. 26/2002 și în special cu privire la consultările necesare, este evident că acestea intră în cadrul exercitării unei puteri discreționare de către administrație. Participarea celorlalte părți nu face, în sine, ca procedura să fie incompatibilă cu dreptul Uniunii. Cu toate acestea, trebuie ca decizia să poată face obiectul unui control jurisdicțional, ceea ce pare să fie cazul în speță.
92. Prin urmare, având în vedere modul de redactare a trimiterii preliminare, propunem Curții să răspundă la întrebările care i‑au fost adresate în măsura în care acestea sunt relevante și, în orice caz, să nu le extindă dincolo de trimiterea preliminară care i‑a fost prezentată.
VI – Concluzie
93. Având în vedere ceea ce precedă, considerăm că la întrebările adresate de Tribunale amministrativo regionale per il Lazio trebuie să se răspundă după cum urmează:
„1) Articolul 49 CE trebuie să fie interpretat în sensul că nu se opune unei legislații regionale care restrânge programele de funcționare zilnice, săptămânale și anuale ale farmaciilor, într‑o situație precum cea în discuție în acțiunea principală.
2) Articolele 10 CE și 81 CE trebuie interpretate în sensul că acestea nu se opun unei legislații regionale care prevede participarea consultativă a celor mai reprezentative organizații sindicale provinciale ale farmaciilor publice și private, precum și a ordinului provincial al farmaciștilor la procesul decizional privind stabilirea programului și a perioadelor de funcționare a farmaciilor.
3) Celelalte dispoziții din Tratatul CE menționate de instanța de trimitere nu sunt aplicabile unei situații precum cea în discuție în acțiunea principală.”
(1) .
(2)
–	Întrucât cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare datează din 21 mai 2008, se va face referire la dispozițiile Tratatului CE, conform numerotării aplicabile anterior intrării în vigoare a Tratatului privind funcționarea Uniunii Europene.
(3)
–	GURI nr. 24, Serie speciale nr. 3, din 14 iunie 2003, și Boll. Uff. Lazio nr. 23, Supplemento ordinario nr. 5, din 20 august 2002.
(4)
– Întrebarea se referă la Tratatul CE, chiar dacă a doua întrebare menționează Tratatul UE. În mod evident, este vorba despre o eroare materială.
(5)
–	A se vedea Nota de informare cu privire la efectuarea trimiterilor preliminare de către instanțele naționale (JO 2005, C 143, p. 1), în varianta sa cea mai recentă (JO 2009, C 297, p. 1).
(6)
–	A se vedea printre altele Ordonanța din 7 aprilie 1995, Grau Gomis și alții (C‑167/94, Rec., p. I‑1023, punctul 9), Hotărârea din 6 decembrie 2005, ABNA și alții (C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 și C‑194/04, Rec., p. I‑10423, punctul 46), Hotărârea din 31 ianuarie 2008, Centro Europa 7 (C‑380/05, Rep., p. I‑349, punctul 54), precum și Hotărârea din 22 octombrie 2009, Meerts (C‑116/08, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 27).
(7)
–	A se vedea Hotărârea din 19 noiembrie 2009, Filipiak (C‑314/08, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 42 și jurisprudența citată).
(8)
–	A se vedea printre altele Hotărârea din 5 decembrie 2000, Guimont (C‑448/98, Rec., p. I‑10663, punctul 23), Hotărârea din 30 martie 2006, Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti (C‑451/03, Rec., p. I‑2941, punctul 29), precum și Hotărârea din 5 decembrie 2006, Cipolla și alții (C‑94/04 și C‑202/04, Rec., p. I‑11421, punctul 30).
(9)
–	A se vedea în acest sens, printre altele, Hotărârea din 19 martie 1992, Batista Morais (C‑60/91, Rec., p. I‑2085, punctul 8), precum și Hotărârea din 16 februarie 1995, Aubertin și alții (C‑29/94-C‑35/94, Rec., p. I‑301, punctul 9).
(10)
–	A se vedea printre altele Hotărârea din 23 aprilie 1991, Höfner și Elser (C‑41/90, Rec., p. I‑1979, punctul 37), precum și Hotărârea din 28 ianuarie 1992, Steen (C‑332/90, Rec., p. I‑341, punctul 9).
(11)
–	A se vedea printre altele Ordonanța din 5 aprilie 2004, Mosconi și Ordine degli Ingegneri di Verona e Provincia (C‑3/02, dispozitivul), precum și Ordonanța din 19 iunie 2008, Kurt (C‑104/08, punctul 24 și dispozitivul).
(12)
–	A se vedea Ordonanța din 6 octombrie 2005, Vajnai (C‑328/04, Rec., p. I‑8577, punctul 13), Ordonanța din 25 ianuarie 2007, Koval’ský (C‑302/06, punctele 20 și 22), precum și Ordonanța din 16 ianuarie 2008, Polier (C‑361/07, punctul 11 și urm.).
(13)
–	A se vedea printre altele Hotărârea din 11 septembrie 2003, Anomar și alții (C‑6/01, Rec., p. I‑8621, punctul 40 și urm.).
(14)
–	De exemplu, pentru libera circulație a mărfurilor, elementul transfrontalier nu trebuie să fie atât de pronunțat ca în cazul liberei prestări a serviciilor.
(15)
–	A se vedea de asemenea Hotărârea din 19 mai 2009, Comisia/Italia (C‑531/06, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 76).
(16)
–	A se vedea Hotărârea din 13 ianuarie 2000, TK‑Heimdienst (C‑254/98, Rec., p. I‑151, punctul 34).
(17)
–	A se vedea în acest sens Hotărârea din 16 mai 2006, Watts (C‑372/04, Rec., p. I‑4325, punctele 92 și 146), Hotărârea din 10 martie 2009, Hartlauer (C‑169/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 29), și Hotărârea Comisia/Italia, citată anterior (punctul 35).
(18)
–	A se vedea în acest sens Hotărârea Cipolla și alții, citată anterior (punctul 46), precum și Hotărârea din 13 martie 2008, Doulamis (C‑446/05, Rep., p. I‑1377, punctul 19).
(19)
–	Hotărârea Cipolla și alții, citată anterior (punctul 47).
(20)
–	A se vedea printre altele Hotărârea din 12 septembrie 2000, Pavlov și alții (C‑180/98-C‑184/98, Rec., p. I‑6451, punctul 127), Hotărârea din 25 octombrie 2001, Ambulanz Glöckner (C‑475/99, Rec., p. I‑8089, punctul 39), precum și Hotărârea Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, citată anterior (punctul 23).
(21)
–	Pentru exemple de servicii care au fost considerate ca fiind de interes economic general, a se vedea Concluziile avocatului general Ruiz‑Jarabo Colomer prezentate la 20 octombrie 2009 în cauza Federutility și alții (C‑265/08, încă pendinte la Curte, punctul 53).
(22)
–	A se vedea în special punctul 135 și urm. din concluziile avocatului general Léger prezentate în cauza finalizată cu pronunțarea Hotărârii din 31 mai 2005, Hanner (C‑438/02, Rec., p. I‑4551).
(23)
–	Este posibil ca abordarea noastră cu privire la examinarea pe fond a trimiterii preliminare într‑o astfel de situație să fie puțin diferită de soluțiile reținute de Curte (a se vedea în această privință, printre altele, Hotărârea Centro Europa 7, citată anterior, punctul 63).
(24)
–	A se vedea printre altele Hotărârea din 21 iunie 1974, Reyners (C‑2/74, Rec., p. 631, punctul 21), și Hotărârea din 30 noiembrie 1995, Gebhard (C‑55/94, Rec., p. I‑4165, punctul 28).
(25)
–	Prin urmare, această restricție este în mod egal aplicabilă destinatarilor naționali și celor din alte state membre, dar conformă cu dreptul Uniunii atât timp cât nu este de natură să interzică, să îngreuneze sau să facă mai puțin atractive activitățile prestatorului stabilit într‑un alt stat membru, unde acesta furnizează legal servicii similare. A se vedea în acest sens Hotărârea din 31 ianuarie 1984, Luisi și Carbone (286/82 și 26/83, Rec., p. 377, punctul 16), Hotărârea din 25 iulie 1991, Säger (C‑76/90, Rec., p. I‑4221, punctul 12), precum și Hotărârea din 3 octombrie 2000, Corsten (C‑58/98, Rec., p. I‑7919, punctul 33).
(26)
–	A se vedea în acest sens Hotărârea Doulamis, citată anterior.
(27)
–	A se vedea în acest sens Hotărârea din 17 iulie 2008, Raccanelli (C‑94/07, Rep., p. I‑5939, punctele 24 și 25).
(28)
–	A se vedea Hotărârea din 20 iunie 1996, Semeraro Casa Uno și alții (C‑418/93-C‑421/93, C‑460/93-C‑462/93, C‑464/93, C‑9/94-C‑11/94, C‑14/94, C‑15/94, C‑23/94, C‑24/94 și C‑332/94, Rec., p. I‑2975, punctul 28), precum și Hotărârea din 10 februarie 2009, Comisia/Italia (C‑110/05, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 36).
(29)
–	A se vedea Hotărârea din 19 mai 2009, Comisia/Italia, citată anterior.
(30)
–	A se vedea printre altele Hotărârea din 5 octombrie 2004, CaixaBank France (C‑442/02, Rec., p. I‑8961, punctul 11 și jurisprudența citată).
(31)
–	Turismul este menționat în mod distinct în Legea regională nr. 26/2002, la articolul 6 alineatul 2 privind serviciul voluntar de gardă diurnă.