62013CC0388_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Ce se înțelege prin „practică comercială” în sensul Directivei 2005/29/CE (denumită în continuare „Directiva privind practicile comerciale neloiale”)(2) ? Sau, mai precis, comunicarea unei informații eronate unui singur consumator poate fi privită, în lumina directivei menționate, drept o „practică comercială”? Aceasta este, în esență, întrebarea pe care instanța de trimitere dorește să o clarifice în prezenta cauză. În cele ce urmează, vom explica de ce trebuie să se răspundă negativ la această întrebare.
I – Contextul juridic
2. Considerentul (6) al Directivei privind practicile comerciale neloiale menționează principiul proporționalității. În conformitate cu acest principiu, directiva protejează consumatorii de consecințele unor asemenea practici comerciale neloiale în cazul în care sunt semnificative, dar recunoaște că, în unele cazuri, impactul asupra consumatorilor poate fi neglijabil.
3. Considerentul (7) al aceleiași directive are următorul cuprins:
„Prezenta directivă reglementează practicile comerciale cu scopul direct de influențare a deciziilor comerciale ale consumatorilor în legătură cu produsele. […]”
4. Considerentul (9) al aceleiași directive explică:
„Prezenta directivă nu aduce atingere acțiunilor individuale ale celor care au fost afectați de o practică comercială neloială. Ea se aplică, de asemenea, fără a aduce atingere normelor [Uniunii] și de drept intern privind dreptul contractual […]”
5. Articolul 1 din Directiva privind practicile comerciale neloiale prevede:
„Obiectivul prezentei directive este de a contribui la buna funcționare a pieței interne și de a realiza un nivel ridicat de protecție a consumatorilor prin apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre privind practicile comerciale neloiale care aduc atingere intereselor economice ale consumatorilor.”
6. Articolul 2 din Directiva privind practicile comerciale neloiale are următorul cuprins:
„În sensul prezentei directive:
[…]
(d) «practici ale întreprinderilor față de consumatori» (denumite în continuare «practici comerciale») înseamnă orice acțiune, omisiune, comportament, demers sau comunicare comercială, inclusiv publicitatea și comercializarea, efectuată de un comerciant, în directă legătură cu promovarea, vânzarea sau furnizarea unui produs către consumatori;
[…]”
7. Articolul 3 din Directiva privind practicile comerciale neloiale prevede:
„(1) Prezenta directivă se aplică practicilor comerciale neloiale ale întreprinderilor față de consumatori definite la articolul 5 înainte, în timpul și după o tranzacție comercială în legătură cu un produs.
(2) Prezenta directivă nu aduce atingere dreptului contractual și nici, în special, normelor privind valabilitatea, formarea profesională sau efectele contractelor.
[…]”
8. Potrivit articolului 5 din Directiva privind practicile comerciale neloiale („Interzicerea practicilor comerciale neloiale”):
„(1) Se interzic practicile comerciale neloiale.
(2) O practică comercială este neloială în cazul în care:
(a) este contrară cerințelor diligenței profesionale
și
(b) denaturează sau poate denatura semnificativ comportamentul economic cu privire la un produs al consumatorului mediu la care ajunge sau căruia îi este adresat sau al membrului mediu al unui grup în cazul în care o practică comercială este orientată către un grup particular de consumatori.
[…]
(4) Sunt neloiale în special practicile comerciale care:
(a) sunt înșelătoare în sensul articolelor 6 și 7
sau
(b) sunt agresive în sensul articolelor 8 și 9.
(5) Anexa I conține lista practicilor comerciale considerate neloiale în orice situație. Lista unică se aplică în toate statele membre și poate fi modificată numai prin revizuirea prezentei directive.”
II – Situația de fapt, procedura și întrebările preliminare
9. În luna aprilie a anului 2010, domnul S a solicitat de la UPC Magyarország (denumită în continuare „UPC”), un furnizor de servicii de televiziune prin cablu, informații cu privire la perioada exactă căreia îi corespundea factura anuală emisă în 2010, dat fiind că factura în discuție nu era clară în această privință.
10. Domnul S a fost informat ulterior că ultima factură anuală corespundea perioadei cuprinse între 11 ianuarie 2010 și 10 februarie 2011. Pentru a se asigura că ziua în care contractul său înceta urma să coincidă cu ultima zi de prestare a serviciului pentru care plătise deja, domnul S a solicitat rezilierea contractului începând cu 10 februarie 2011. Serviciul a fost însă întrerupt abia cu patru zile mai târziu, la 14 februarie 2011. La 12 martie 2011, a fost emis un ordin de plată a arieratelor în cuantum de 5 243 HUF (aproximativ 18 EUR) pentru acele patru zile, respectiv pentru perioada cuprinsă între 11 februarie și 14 februarie 2011.
11. Domnul S a depus o plângere la Budapest Főváros Kormányhivatala Fogyasztóvédelmi Felügyelősége (Inspectoratul pentru protecția consumatorilor aflat sub administrarea serviciilor guvernamentale deconcentrate la Budapesta, denumită în continuare „autoritatea de prim grad”) în care susținea că i s‑au furnizat informații eronate. În consecință, i‑a fost imposibil să sincronizeze încetarea contractului cu ultima zi a perioadei de facturare reale, astfel încât să poată utiliza serviciile altei societăți de la data rezilierii contractului. Prin urmare, în perioada de tranziție în discuție, a trebuit să plătească serviciile prestate de ambele societăți.
12. Prin decizia din 11 iulie 2011, autoritatea de prim grad a aplicat UPC o amendă de 25 000 HUF (aproximativ 85 EUR). Prin decizia din 10 octombrie 2011, Nemzeti Fogyasztóvédelmi Hatóság (Autoritatea națională pentru protecția consumatorilor), în calitate de autoritate de gradul al doilea, a considerat cererea întemeiată și a confirmat decizia adoptată de autoritatea de prim grad.
13. În urma unei acțiuni în justiție formulate de UPC, Fővárosi Törvényszék (Tribunalul Budapesta) a modificat decizia adoptată de Autoritatea națională pentru protecția consumatorilor și a respins cererea domnului S. Mai precis, potrivit acestei hotărâri, comportamentul imputat UPC nu constituia un comportament continuu. O eroare administrativă izolată și față de un singur client nu putea fi considerată practică.
14. Întrucât are îndoieli cu privire la interpretarea corectă a Directivei privind practicile comerciale neloiale, Kúria, ca instanță de recurs, a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1) Articolul 5 din [Directiva privind practicile comerciale neloiale] trebuie interpretat în sensul că, în cazul practicilor comerciale înșelătoare în sensul articolului 5 alineatul (4) din această directivă, nu poate fi efectuat un control distinct al criteriilor prevăzute la articolul 5 alineatul (2) litera (a) din directivă?
2) Se poate considera că comunicarea unei informații false unui singur consumator constituie o practică comercială în sensul directivei menționate?”
15. Au prezentat observații scrise în prezenta procedură UPC, guvernul maghiar și Comisia și toate aceste părți au prezentat observații orale în ședința din 11 septembrie 2014.
III – Analiză
1. Observații introductive
16. Prezenta cauză este strâns legată de Hotărârea Curții CHS Tour Services(3) . Această hotărâre oferă un răspuns la prima dintre cele două întrebări adresate de instanța de trimitere în prezenta cauză. Mai precis, Curtea a statuat că Directiva privind practicile comerciale neloiale trebuie interpretată în sensul că, în cazul în care o practică comercială întrunește criteriile prevăzute la articolul 6 alineatul (1) din această directivă pentru a fi calificată drept practică înșelătoare față de consumator, nu este necesară verificarea aspectului dacă o astfel de practică este de asemenea contrară cerințelor diligenței profesionale în sensul articolului 5 alineatul (2) litera (a) din aceeași directivă pentru ca aceasta să poată fi considerată în mod valabil ca fiind neloială și, prin urmare, să fie interzisă în temeiul articolului 5 alineatul (1) din directiva menționată(4) .
17. În prezenta analiză, ne vom concentra, în consecință, pe a doua întrebare (care, în mod logic, are prioritate în raport cu prima), mai precis, pe aspectul dacă comunicarea unor informații eronate unui singur consumator poate fi privită drept o „practică comercială” în sensul Directivei privind practicile comerciale neloiale. Aceasta este o întrebare nouă, care nu a fost încă analizată de Curte. Prezenta cauză îi oferă, așadar, posibilitatea de a preciza domeniul de aplicare al directivei.
2. Noțiunea „practici comerciale” include și un act izolat care afectează negativ un singur consumator?
18. Guvernul maghiar și Comisia susțin că noțiunea „practici comerciale” în sensul Directivei privind practicile comerciale neloiale cuprinde și un act care afectează negativ un consumator individual cum este în litigiul principal comunicarea unei informații eronate unui singur consumator. Guvernul maghiar în special își justifică punctul de vedere prin necesitatea de a asigura un nivel ridicat al protecției consumatorilor. Acest obiectiv este menționat expres la articolul 1 din Directiva privind practicile comerciale neloiale și constituie unul dintre obiectivele centrale ale directivei menționate.
19. Într‑adevăr, definiția noțiunii „practici comerciale” de la articolul 2 din Directiva privind practicile comerciale neloiale este deosebit de largă. Această noțiune cuprinde „orice acțiune, omisiune, comportament, demers sau comunicare comercială, inclusiv publicitatea și comercializarea, efectuată de un comerciant, în directă legătură cu promovarea, vânzarea sau furnizarea unui produs către consumatori”.
20. În consecință, un spectru larg de comportamente care pot apărea înainte de încheierea unui contract (de exemplu, comportamentul care afectează decizia consumatorului de a achiziționa un anumit produs), dar și mai târziu, în raportul contractual (de exemplu, în cadrul serviciilor de tratare a plângerilor și post‑vânzare), pot intra în sfera de aplicare a directivei. Acest lucru este demonstrat de lista neagră a practicilor neloiale care figurează cu titlu indicativ în anexa I la Directiva privind practicile comerciale neloiale. În această privință, nimic din directiva menționată nu pare să excludă, la prima vedere, din domeniul său de aplicare comunicarea de informații eronate cu privire la aspecte cum sunt perioadele de facturare, condițiile care guvernează rezilierea unui contract încheiat cu un consumator sau alte informații privind executarea contractului. Desigur, cu cât domeniul de aplicare al directivei este conceput pentru a fi mai larg, cu atât este mai probabil să fie atins un nivel mai ridicat al protecției consumatorului, astfel cum prevede directiva.
21. Cu toate acestea, considerăm că din cele de mai sus nu se poate concluziona că sfera de aplicare a Directivei privind practicile comerciale neloiale se extinde și la un comportament – indiferent dacă este neloial sau înșelător – îndreptat numai împotriva unui singur consumator. Motivele care susțin această concluzie sunt multiple.
a) Limitele interpretării termenului „practică”
22. Astfel cum s‑a arătat mai sus, modul de redactare a Directivei privind practicile comerciale neloiale nu exclude în mod clar un act izolat îndreptat către un singur consumator din domeniul de aplicare al directivei. În opinia noastră însă, termenul „practică” limitează prin el însuși tipurile de comportament care pot intra sub incidența directivei. Astfel, condiția necesară pentru ca directiva să fie aplicabilă comportamentului unui profesionist într‑un raport de la întreprindere la consumator (raport „business‑to‑consumer”, denumit în continuare „B2C”) (cum este comportamentul care figurează pe lista neagră din anexa I) este ca acel comportament să constituie o „practică”.
23. Pentru ca această situație să se regăsească în speță, credem că trebuie îndeplinite fie una dintre condițiile următoare, fie ambele condiții: (i) comportamentul este îndreptat către un grup nedeterminat de destinatari, (ii) comportamentul este repetat față de mai mult de un consumator. Altfel, este greu de conciliat comportamentul în discuție cu termenul „practică”, care este utilizat în toate versiunile lingvistice ale directivei(5) .
24. În ceea ce privește prima condiție (caz în care comportamentul intervine o singură dată), comportamentul în discuție trebuie să fie îndreptat către un grup nedeterminat de consumatori. Corolarul acesteia, și anume, că acel comportament trebuie să aibă un grad ridicat de „relevanță comercială”(6), poate fi dedus și din articolele 5-8 din Directiva privind practicile comerciale neloiale: toate aceste dispoziții fac trimitere la practici comerciale care afectează comportamentul economic al unui „consumator mediu” sau al unui „membru mediu al unui grup de consumatori”. Exemplul cel mai relevant pentru acest tip de practică este, desigur, o publicitate dintr‑un ziar sau dintr‑o revistă ori un anunț dintr‑un magazin, în care este explicată politica de returnare către toți clienții (reali sau potențiali). Un exemplu foarte apropiat, însă diferit, poate fi identificat în Hotărârea CHS Tour Services. În această hotărâre, era în discuție o informație falsă conținută într‑o broșură de vânzare. Deși comunicarea informației false a intervenit o singură dată, aceasta viza un grup nedeterminat de consumatori potențiali și s‑a considerat astfel că intra în domeniul de aplicare al Directivei privind practicile comerciale neloiale(7) .
25. Alternativ, în cazul în care comportamentul în discuție nu este îndreptat către un grup nedeterminat de consumatori potențiali, ci mai degrabă către un consumator individual precum în prezenta cauză, comportamentul trebuie să fie repetat de profesionist pentru a se încadra în sfera noțiunii „practică”, utilizată de Directiva privind practicile comerciale neloiale. Cu alte cuvinte, comportamentul în discuție trebuie să fie recurent și să privească mai mult de un consumator. Faptul că un comportament trebuie să fie repetat față de mai mult de un consumator înseamnă că a doua condiție se suprapune într‑o anumită măsură cu prima condiție.
26. În prezenta cauză, avem de‑a face cu comunicarea unei informații eronate cu o singură ocazie unui singur consumator, iar nu unui grup de consumatori. Chiar dacă revine în definitiv instanței de trimitere sarcina de a verifica acest aspect, nimic nu pare să sugereze că furnizarea de către angajații UPC a unor informații eronate – cum s‑a întâmplat în cazul domnului S – ar fi un fenomen recurent. În lipsa vreunui indiciu obiectiv în acest sens, avem dificultăți în a înțelege cum un singur caz de comportament neloial – sau poate, mai exact, înșelător – ar putea fi calificat drept „practică comercială” în sensul Directivei privind practicile comerciale neloiale.
b) Directiva privind practicile comerciale neloiale și dreptul contractelor
27. Lăsând la o parte înțelesul noțiunii „practică”, acordăm o importanță deosebită și articolului 3 alineatul (2) din Directiva privind practicile comerciale neloiale. Această dispoziție prevede că directiva menționată nu aduce atingere dreptului contractual. Acest lucru confirmă logica din cuprinsul considerentului (9) al directivei.
28. Or, abordarea favorizată de cele două părți care au depus observații în prezenta cauză în susținerea domnului S ar presupune că Directiva privind practicile comerciale neloiale s‑ar aplica (pe lângă dreptul național al contractelor) fiecărui raport contractual individual. Acest lucru ar avea implicații semnificative în multe privințe. Nu în ultimul rând, acest lucru ar atenua distincția dintre dreptul privat și dreptul public și în special distincția dintre diversele sancțiuni aplicabile.
29. Scopul Directivei privind practicile comerciale neloiale este de a stabili un mecanism de control de mare anvergură asupra comportamentului B2C care poate afecta comportamentul economic al consumatorilor. Pentru a asigura eficiența acestui control, directiva impune ca statele membre să creeze cadrul juridic necesar pentru a combate astfel de practici, inclusiv prin somații și amenzi(8) .
30. Cu toate acestea, este important să se țină seama de faptul că, potrivit articolului 13 din Directiva privind practicile comerciale neloiale, sancțiunile pe care urmează să le stabilească statele membre pentru încălcarea dispozițiilor directivei sunt adânc înrădăcinate în sfera dreptului public și sunt complet separate de remediile contractuale. A extinde însă domeniul de aplicare al Directivei privind practicile comerciale neloiale la un comportament izolat precum cel în discuție în litigiul principal ar avea în practică drept consecință faptul că o sancțiune de drept public (sub forma unei amenzi) ar putea fi aplicată unui profesionist pentru orice neîndeplinire a obligațiilor contractuale, iar aceasta în plus față de eventualele remedii contractuale pe care le are la dispoziție consumatorul individual. Cu alte cuvinte, urmând logica părților care au depus observații scrise în această privință, orice „neîndeplinire a obligațiilor” contractuale ar atrage în mod automat sancțiuni de drept public.
31. În opinia noastră, acest lucru ar depăși în mod clar ceea ce este necesar pentru a asigura un nivel ridicat de protecție a consumatorilor(9) . Astfel, nu trebuie uitat că sancțiunile de drept public sunt menite să protejeze interesul public și, în prezenta cauză, acesta ar trebui să fie constituit de interesele colective ale consumatorilor.
32. Din păcate, Directiva privind practicile comerciale neloiale nu își limitează în mod explicit domeniul de aplicare la protecția intereselor colective ale consumatorilor. Cu toate acestea, astfel cum s‑a arătat în mai multe rânduri în doctrină, directiva privește protecția intereselor colective ale consumatorilor, iar nu oferirea unor remedii în cazuri individuale(10) . Dreptul la reparație în cazuri individuale este asigurat prin remediile contractuale în temeiul dreptului (național) al contractelor. Acestea fiind spuse, Directiva privind practicile comerciale neloiale poate avea, desigur, un efect de „propagare” a pretențiilor contractuale. Dacă un anumit tip de comportament este considerat a fi contrar Directivei privind practicile comerciale neloiale, acest lucru poate avea relevanță într‑un litigiu între un profesionist și un consumator individual (pentru a evalua, de exemplu, validitatea contractului în discuție în lumina dispozițiilor pertinente ale dreptului contractual)(11) .
33. În acest context, merită menționat și articolul 11 din Directiva privind practicile comerciale neloiale. Acesta impune ca statele membre să asigure existența unor mijloace adecvate și eficiente de combatere a practicilor comerciale neloiale pentru a pune în aplicare respectarea dispozițiilor prezentei directive în interesul consumatorilor. Mai mult, articolul 11 oferă persoanelor sau organizațiilor care au, în conformitate cu legislația internă, un interes legitim în combaterea practicilor comerciale neloiale posibilitatea să intenteze o acțiune în instanță împotriva practicilor comerciale neloiale sau să aducă practicile comerciale neloiale în atenția unei autorități administrative(12) .
34. Dacă legiuitorul ar fi intenționat să introducă un nivel suplimentar (de drept public) de sancțiuni pentru fiecare caz de „neîndeplinire a obligațiilor” contractuale, includerea acestei dispoziții în Directiva privind practicile comerciale neloiale ar părea paradoxală. Dacă existența unei practici comerciale neloiale ar urma să fie stabilită individual, nu ar părea necesar să existe în directivă norme specifice cu privire la controlul colectiv al unor practici comerciale neloiale. Această abordare este susținută și de articolul 1 alineatul (1) din Directiva 2009/22/CE(13), care se referă la Directiva privind practicile comerciale neloiale ca la unul dintre instrumentele menite să protejeze interesele colective ale consumatorilor.
35. În sfârșit, dorim să subliniem că nu putem considera ca fiind de dorit ca, sub pretextul protecției consumatorilor, Directiva privind practicile comerciale neloiale să se aplice unor situații în care aceasta a fost în mod vădit neintenționată. În consecință, în opinia noastră, comportamentul B2C constând în comunicarea unei informații eronate unui singur consumator nu poate, în măsura în care constituie un eveniment izolat, să fie privită drept o „practică comercială” în sensul Directivei privind practicile comerciale neloiale.
IV – Concluzie
36. În temeiul considerațiilor de mai sus, propunem Curții să răspundă la întrebările adresate de Kúria după cum urmează:
„Comunicarea unei informații false unui singur consumator, în măsura în care constituie un eveniment izolat, nu poate fi privită drept o «practică comercială» în sensul Directivei 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor 97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului European și al Consiliului.”
(1) .
(2)
–	Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor 97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului European și al Consiliului (denumită în continuare „Directiva privind practicile comerciale neloiale”) (JO L 149, p. 22, Ediție specială, 15/vol. 14, p. 260).
(3)
–	C‑435/11, UE:C:2013:574.
(4)
–	Ibidem, punctul 48 și dispozitivul hotărârii.
(5)
–	În engleză, de exemplu, substantivul „practice” („practică”) este definit ca fiind „the habitual doing or carrying out of something” („faptul de a face sau de a îndeplini ceva”) în Shorter Oxford English Dictionary, ediția a șasea, volumul 2, Oxford University Press, Oxford, 2007, p. 2311.
(6)
–	A se vedea Glöckner, J., „The Scope of Application of the UCP Directive – «I know what you did last Summer»”, 5(2010) în International Review of Intellectual Property and Competition Law, p. 570-592, p. 589.
(7)
–	EU:C:2013:574, punctul 28 și urm.
(8)
–	Pentru o analiză, a se vedea, de exemplu, Collins, H., „The Unfair Commercial Practices Directive”, 4(1) 2005 în European Review of Contract Law, p. 417-441, p. 424 și 425.
(9)
–	A se vedea în acest sens considerentul (6) al Directivei privind practicile comerciale neloiale.
(10)
–	Wilhelmsson, T., „Scope of the Directive”, în Howells, G., Micklitz, H. W., și Wilhelmsson, T., European Fair Trading Law: The Unfair Commercial Practices Directive, p. 49-81, p. 72, Glöckner, op.cit ., p. 589, Keirsbilck, B., The New European Law of Unfair Commercial Practices and Competition Law, Hart Publishing, Oxford, 2011, p. 247 și 248.
(11)
–	A se vedea, de exemplu, Hotărârea Pereničová și Perenič (C‑453/10, UE:C:2012:144, punctul 40) cu privire la efectul practicilor comerciale neloiale asupra valabilității unui contract. Pentru un comentariu academic, a se vedea, în detaliu, Wilhemsson, op.cit., p. 73, și Collins, op.cit ., p. 424.
(12)
–	Am dori de asemenea să menționăm că, în mai multe locuri, Directiva privind practicile comerciale neloiale se referă la „consumatori” la plural: „interesele economice ale consumatorilor”, „deciziile comerciale ale consumatorilor”. Deși utilizarea formei de plural nu poate fi privită ca un argument decisiv aici, alegerea formei de plural poate fi interpretată totuși drept un element suplimentar în susținerea ideii că avem de‑a face cu protecția unor interese colective.
(13)
–	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 23 aprilie 2009 privind acțiunile în încetare în ceea ce privește protecția intereselor consumatorilor (JO L 110, p. 30).