62021CJ0407_RES
Sag C-407/21
Union fédérale des consommateurs - Que choisir (UFC - Que choisir)ogConsommation, logement et cadre de vie (CLCV)
mod
Premier ministre og Ministre de l’Economie, des Finances et de la Relance
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d État (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Frankrig)
Domstolens dom (Anden Afdeling) af 8. juni 2023
»Præjudiciel forelæggelse – pakkerejser og sammensatte rejsearrangementer – direktiv (EU) 2015/2302 – artikel 12, stk. 2-4 – opsigelse af en aftale om en pakkerejse – uundgåelige og ekstraordinære omstændigheder – covid-19-pandemien – refusion af betalinger foretaget af den berørte rejsende for en pakkerejse – refusion i form af et pengebeløb eller tilsvarende refusion i form af et tilgodehavende (»voucher«) – forpligtelse til at refundere den berørte rejsende senest 14 dage efter opsigelsen af den omhandlede aftale – midlertidig undtagelse fra denne forpligtelse – tilpasning af de tidsmæssige virkninger af en afgørelse truffet i henhold til national ret om annullation af en national bestemmelse, der er i strid med den nævnte forpligtelse«
Tilnærmelse af lovgivningerne – pakkerejser, herunder pakkeferier og pakketure – direktiv 2015/2302 – opsigelse af aftalen om en pakkerejse – rejsearrangørens forpligtelse til at refundere de betalinger, som er foretaget af den berørte rejsende for pakkerejsen – begrebet refusion – rækkevidde
(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2015/2302, art. 12, stk. 2 og 3)
(jf. præmis 23-26 og 31-35 samt domskonkl. 1)
Tilnærmelse af lovgivningerne – pakkerejser, herunder pakkeferier og pakketure – direktiv 2015/2302 – opsigelse af aftalen om en pakkerejse – rejsearrangørens pligt til at refundere de betalinger, som er foretaget af den berørte rejsende for pakkerejsen – midlertidig fritagelse – national lovgivning, der i forbindelse med covid-19-pandemien fritager arrangører af pakkerejser fra deres forpligtelse til at refundere den berørte rejsende alle de betalinger, der er foretaget for den opsagte aftale – formål – sikring af rejsearrangørernes solvens og den berørte sektors levedygtighed – ikke tilladt
(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2015/2302, art. 4 og art. 12, stk. 2-4)
(jf. præmis 45, 46, 49-51, 54-58, 67-71, 75 og 76 samt domskonkl. 2)
Medlemsstater – forpligtelser – forpligtelse til loyalt samarbejde – national rets mulighed for at tilpasse de tidsmæssige virkninger af sin afgørelse om annullation af en national lovgivning, der er i strid med EU-retten – foreligger ikke
(Art. 4, stk. 3, TEU)
(jf. præmis 80-85 og domskonkl. 3)
Resumé
Den franske regering vedtog i forbindelse med covid-19-pandemien en lovgivning, der havde til formål midlertidigt at fritage arrangører af pakkerejser fra deres forpligtelse til i tilfælde af opsigelse af en aftale om en pakkerejse at refundere de betalinger, som de rejsende havde foretaget (
1
). To forbrugerbeskyttelsesorganisationer havde for Conseil d’État (den øverste domstol i forvaltningsretlige sager) nedlagt påstand om annullation af denne lovgivning, idet de havde gjort gældende, at der var sket en tilsidesættelse af den ret, der tilkommer rejsende, som har indgået en sådan aftale til at opsige den pågældende aftale efter, at der er indtrådt »uundgåelige og ekstraordinære omstændigheder«, og til fuld refusion af alle betalinger for pakkerejsen senest 14 dage efter opsigelsen som foreskrevet i pakkerejsedirektivet (
2
).
Den forelæggende ret var bl.a. i tvivl om fortolkningen af begrebet »refusion« i dette direktiv og om, hvorvidt den nationale lovgivning, der midlertidigt fritog rejsearrangører af pakkerejser fra deres refusionsforpligtelse, var forenelig med dette direktiv.
I sin dom præciserede Domstolen det i pakkerejsedirektivet omhandlede begreb »refusion«. Den traf endvidere afgørelse om, hvorvidt den nationale lovgivning var forenelig med dette direktiv (
3
), og om, hvorvidt det var muligt at tilpasse de tidsmæssige virkninger af en national afgørelse om annullation af denne lovgivning, der var fundet uforenelig med EU-retten.
Domstolens bemærkninger
For det første fastslog Domstolen, at ifølge en ordlydsfortolkning skal begrebet »refusion« som omhandlet i pakkerejsedirektivet (
4
) forstås som en tilbagebetaling af disse betalinger udelukkende i form af et pengebeløb. Muligheden for at erstatte denne forpligtelse til at betale et pengebeløb med en pligt til at fremsætte et andet tilbud, såsom bl.a. et tilbud om en voucher, er ikke udtrykkeligt foreskrevet i dette direktiv. Denne ret til tilbagebetaling i penge, som forbrugerne frit kan disponere over, bidrager til at beskytte deres interesser.
For det andet fastslog Domstolen, at pakkerejsedirektivet er til hinder for, at arrangører af pakkerejser (
5
) i forbindelse med covid-19-pandemien midlertidigt kunne fritages fra deres forpligtelse til at betale fuld refusion af alle betalinger for pakkerejsen til de berørte rejsende senest 14 dage efter opsigelsen af aftale. Denne konklusion er den samme, herunder når formålet med en sådan national foranstaltning er at forhindre, at de pågældende rejsearrangørers solvens som følge af det store antal forventede anmodninger om refusion påvirkes i en sådan grad, at deres eksistens bringes i fare, og således at bevare den berørte sektors levedygtighed.
Domstolen undersøgte indledningsvis, hvad der skal forstås ved begrebet »uundgåelige og ekstraordinære omstændigheder« (
6
). Domstolen fandt nemlig, at ved anvendelse af retssikkerhedsprincippet og i lyset af forbrugerbeskyttelsen kan dette begreb dække covid-19-pandemien, for så vidt som denne pandemi indebærer, at der foreligger »betydelige risici for menneskers sundhed« (
7
), og at begrebet således kan anvendes på opsigelser af aftaler om en pakkerejse, når opsigelserne er begrundet med de konsekvenser, der er fremprovokeret af en sådan begivenhed.
Domstolen fremhævede dernæst, at begrebet »uundgåelige og ekstraordinære omstændigheder« er beslægtet med begrebet »force majeure«, og at begrebet navnlig i lyset af tilblivelseshistorien for pakkerejsedirektivet udgør en udtømmende gennemførelse af begrebet »force majeure« med henblik på nævnte direktiv. Medlemsstaterne kan således ikke som følge af force majeure, end ikke midlertidigt, fritage arrangører af pakkerejser for deres refusionsforpligtelse i henhold til dette direktiv, eftersom det ikke i dette direktiv er foreskrevet, at den nævnte forpligtelse mister sin ufravigelige karakter i tilfælde af force majeure.
Selv hvis det antages, at medlemsstaterne ved deres nationale domstole med føje kan påberåbe sig force majeure med henblik på at begrunde, hvorfor en national lovgivning er uforenelig med bestemmelserne i et direktiv, præciserede Domstolen endelig, at en national lovgivning, der gør det muligt i forbindelse med en verdensomspændende sundhedskrise såsom covid-19-pandemien midlertidigt at fritage rejsearrangører for deres forpligtelse til at refundere de berørte rejsende alle betalinger for en pakkerejse, ikke opfylde betingelserne for, at medlemsstaterne kan påberåbe sig force majeure.
Domstolen fastslog således for det første, at selv om covid-19-pandemien henhører under omstændigheder, som den berørte medlemsstat ikke har nogen indflydelse på, og som er usædvanlige og uforudseelige, kan en national lovgivning, der generelt fritager alle rejsearrangører for deres refusionsforpligtelse, efter selve sin art ikke begrunde påberåbelsen af force majeure. En generel midlertidig suspension af denne refusionsforpligtelse tager nemlig ikke hensyn til de berørte rejsearrangørers konkrete og individuelle økonomiske situation. For det andet var det ikke blevet bevist, at de finansielle konsekvenser, som denne lovgivning tilsigtede at imødegå, ikke kunne have været undgået på anden måde end ved tilsidesættelsen af pakkerejsedirektivet, og navnlig ved, at der var blevet vedtaget visse statsstøtteforanstaltninger. For det tredje er den samme nationale lovgivning, hvorefter rejsearrangører af pakkerejser fritages for deres refusionsforpligtelse i en periode på op til 21 måneder fra underretningen om »opsigelse« af den omhandlede aftale om en pakkerejse, tydeligvis ikke udformet således, at dens følger begrænses til den periode, der er nødvendig for at afhjælpe de vanskeligheder, der er forårsaget af den begivenhed, der kan være omfattet af force majeure.
Domstolen bemærkede for det tredje og endeligt, at når en national ret i overensstemmelse med sin nationale retsorden skal træffe afgørelse i et søgsmål med påstand om annullation af en national lovgivning, som den anser for at være i strid med EU-retten, er den forpligtet til at annullere den pågældende lovgivning. I den foreliggende sag præciserede Domstolen for det første, at den trussel mod de økonomiske interesser for operatørerne i pakkerejsesektoren, som covid-19-pandemien medførte, ikke kan sammenlignes med de tvingende hensyn, der er knyttet til miljøbeskyttelsen eller forsyningen af elektricitet i den berørte medlemsstat, hvilke hensyn udgør ekstraordinære omstændigheder, og det blev bemærket, at Domstolen har anerkendt, at de nationale retsinstanser under sådanne omstændigheder har mulighed for at tilpasse de tidsmæssige virkningerne af deres afgørelser om annullation af en national lovgivning, der er fundet uforenelig med EU-retten. For det andet bemærkede Domstolen, at det ikke fremgik, at en annullation af den nationale lovgivning, der gav medlemsstaterne mulighed for i forbindelse med covid-19-pandemien at fritage arrangørerne af pakkerejser fra deres refusionsforpligtelse, kunne have skadelige konsekvenser for pakkerejsesektoren af et sådant omfang, at det var nødvendigt at opretholde dens virkninger for at beskytte de erhvervsdrivende inden for denne sektors interesser. Princippet om loyalt samarbejde (
8
) gør det således ikke muligt for en national ret, for hvilken der er anlagt et søgsmål med påstand om annullation af en national lovgivning, der er i strid med pakkerejsedirektivet, at tilpasse de tidsmæssige virkninger af sin afgørelse, som annullerer den pågældende nationale lovgivning.
(
1
) – I henhold til artikel 1 i bekendtgørelse 2020-315 af 25.3.2020 om de økonomiske vilkår for opsigelse af visse aftaler om turist- og ferierejser og ophold i tilfælde af uundgåelige og ekstraordinære omstændigheder eller force majeure, kunne rejsearrangører med hensyn til de »opsigelser«, der blev underrettet om mellem den 1.3.og den 15.9.2020, opfylde deres refusionsforpligtelse ved senest 3 måneder efter underretningen om »opsigelsen« af aftalen om en pakkerejse at tilbyde den berørte rejsende en voucher, der svarede til betalingerne for den omhandlede pakkerejse, idet et sådant tilbud var gyldigt i en periode på 18 måneder.
(
2
) – Jf. artikel 12 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/2302 af 25.11.2015 om pakkerejser og sammensatte rejsearrangementer samt om ændring af forordning (EF) nr. 2006/2004 og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83/EU og om ophævelse af Rådets direktiv 90/314/EØF (EUT 2015, L 326, s. 1, herefter »pakkerejsedirektivet«). I henhold til denne artikels stk. 2, første afsnit, har den berørte rejsende ret til at opsige aftalen om en pakkerejse inden pakkerejsens begyndelse uden at betale noget opsigelsesgebyr i tilfælde af »uundgåelige og ekstraordinære omstændigheder«, der indtræffer på rejsedestinationen eller i umiddelbar nærhed heraf, og som væsentligt berører leveringen af pakkerejsen, eller som i væsentlig grad berører befordringen af passagerer til destinationen.
(
3
) – Jf. bl.a. pakkerejsedirektivets artikel 4 og artikel 12, stk. 2-4.
(
4
) – Jf. bl.a. pakkerejsedirektivets 12, stk. 2 og 3. Denne artikels stk. 2, andet afsnit, bestemmelser, at i tilfælde af opsigelse af aftalen om pakkerejsen har den rejsende ret til fuld refusion af alle betalinger for pakkerejsen. Det følger i øvrigt af samme direktivs artikel 4 og artikel 12, stk. 3, litra b), at hvis den berørte rejsearrangør er forhindret i at opfylde en aftale på grund af »uundgåelige og ekstraordinære omstændigheder«, kan rejsearrangøren opsige aftalen om pakkerejsen og give den rejsende fuld refusion af alle betalinger for pakkerejsen, og at sådanne refusioner skal ske hurtigst muligt og under alle omstændigheder senest 14 dage efter, at aftalen om pakkerejsen er opsagt.
(
5
) – Jf. pakkerejsedirektivets artikel 4 og artikel 12, stk. 2-4.
(
6
) – Som fastsat i pakkerejsedirektivets artikel 12, stk. 2 og stk. 3, litra b). Begrebet »uundgåelige og ekstraordinære omstændigheder« er i dette direktivs artikel 3, nr. 12), defineret som en »situation, som den part, der påberåber sig en sådan situation, ikke har nogen indflydelse på, og hvis konsekvenser ikke kunne afværges, selv hvis der var blevet truffet alle rimelige foranstaltninger«.
(
7
) – Det fremgår af 31. betragtning til pakkerejsedirektivet, der præciserer rækkevidden af begrebet »uundgåelige og ekstraordinære omstændigheder«, at betydelige risici for menneskers sundhed er omfattet af dette begreb.
(
8
) – Som fastsat i artikel 4, stk. 3, i TEU.