62024CJ0004
DOMSTOLENS DOM (Femte Afdeling)
13. november 2025 (
*1
)
»Appel – økonomisk og monetær politik – Den Økonomiske og Monetære Union – bankunion – den fælles afviklingsmekanisme for kreditinstitutter og visse investeringsselskaber (SRM) – Den Fælles Afviklingsfond (Afviklingsfonden) – forordning (EU) nr. 806/2014 – artikel 69, stk. 1 – artikel 70, stk. 1 – gennemførelsesforordning (EU) 2015/81 – artikel 7, stk. 1-3 – beløb, der er betalt som sikkerhed for uigenkaldelige betalingsforpligtelser – Den Fælles Afviklingsinstans’ (Afviklingsinstansen) afgørelse om afslag på tilbagebetaling af de betalte beløb«
I sag C-4/24 P,
angående appel i henhold til artikel 56 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, iværksat den 4. januar 2024,
BNP Paribas Public Sector SA, Paris (Frankrig), ved avocates A. Champsaur og A. Delors,
appellant,
de øvrige parter i appelsagen:
Den Fælles Afviklingsinstans (Afviklingsinstansen) først ved C. De Falco, C.J. Flynn og K.-Ph. Wojcik, som befuldmægtigede, bistået af avocats E. Bruc og F. Louis samt Rechtsanwälte P. Gey og H.-G. Kamann, derefter ved C. De Falco og C.J. Flynn, som befuldmægtigede, bistået af avocats E. Bruc og F. Louis samt Rechtsanwälte P. Gey og H.-G. Kamann,
sagsøgt i første instans,
Den Franske Republik ved B. Fodda, S. Royon og B. Travard, som befuldmægtigede,
Fédération bancaire française, Paris (Frankrig), ved avocats C. Duriez, A. Gosset-Grainville og M. Trabucchi,
intervenienter i første instans,
har
DOMSTOLEN (Femte Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, M.L. Arastey Sahún, og dommerne J. Passer (refererende dommer), E. Regan, D. Gratsias og B. Smulders,
generaladvokat: L. Medina,
justitssekretær: kontorchef D. Dittert,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 4. december 2024,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 6. marts 2025,
afsagt følgende
Dom
1
Med sin appel har BNP Paribas Public Sector SA nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 25. oktober 2023, BNP Paribas Public Sector mod Afviklingsinstansen (T-688/21, herefter »den appellerede dom«, EU:T:2023:675), hvorved Retten frifandt Afviklingsinstansen i det søgsmål, som appellanten havde anlagt, hvori denne havde nedlagt påstand om, for det første, at det på grundlag af artikel 272 TEUF og artikel 340, stk. 1, TEUF blev fastslået dels, at Den Fælles Afviklingsinstans (Afviklingsinstansen) havde tilsidesat sin tilbagebetalingsforpligtelse af de beløb, der svarede til de kontante sikkerhedsstillelser, der var knyttet til de uigenkaldelige betalingsforpligtelser, og som fulgte af punkt 12.5 i de kontrakter, der dækker bidragsperioder fra 2016 til 2021 (herefter »kontrakterne for de uigenkaldelige betalingsforpligtelser 2016-2021«), dels at Afviklingsinstansen tilpligtedes at tilbagebetale de beløb, som den havde beholdt i strid med denne kontraktuelle forpligtelse, samt betaling af alle omkostninger, morarenter og biomkostninger af enhver art i tilknytning hertil, og subsidiært erstatning på grundlag af artikel 340, stk. 2, TEUF, for det tab, som BNP Paribas Public Sector havde lidt som følge af Afviklingsinstansens adfærd med hensyn til de uigenkaldelige betalingsforpligtelser indgået for bidragsperioderne fra 2016 til 2021, og om, for det andet, på grundlag af artikel 340, stk. 2, TEUF, erstatning for det tab, som appellanten havde lidt som følge af Afviklingsinstansens afslag på at tilbagebetale appellanten den sikkerhedsstillelse, der dækker den uigenkaldelige betalingsforpligtelse, som appellanten havde indgået for bidragsperioden 2015.
Retsforskrifter
EU-retten
Forordning (EU) nr. 806/2014
2
Artikel 3 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 806/2014 af 15. juli 2014 om ensartede regler og en ensartet procedure for afvikling af kreditinstitutter og visse investeringsselskaber inden for rammerne af en fælles afviklingsmekanisme og en fælles afviklingsfond og om ændring af forordning (EU) nr. 1093/2010 (EUT 2014, L 225, s. 1, berigtiget i EUT 2021, L 365, s. 48), som har overskriften »Definitioner«, fastsætter i stk. 1:
»Ved anvendelsen af denne forordning forstås ved:
[...]
34)
»disponible finansielle midler«: kontante midler, indskud, aktiver og uigenkaldelige betalingsforpligtelser, som [Den Fælles Afviklingsfond (Afviklingsfonden)] har til disposition til de i artikel 76, stk. 1, omhandlede formål
[...]«
3
Forordningens artikel 69 med overskriften »Målniveau« bestemmer:
»1.   Ved udgangen af en indledende periode på otte år fra den 1. januar 2016 eller fra den dato, hvor dette stykke finder anvendelse i henhold til artikel 99, stk. 6, skal Afviklingsfondens disponible finansielle midler svare til mindst 1% af de dækkede indskud i alle de kreditinstitutter, der er meddelt tilladelse i alle de deltagende medlemsstater.
2.   I den i stk. 1 omhandlede indledende periode fordeles de bidrag til Afviklingsfonden, der beregnes i overensstemmelse med artikel 70 og opkræves i overensstemmelse med artikel 67, stk. 4, så jævnt som muligt over perioden, indtil målniveauet er nået, men under behørig hensyntagen til konjunkturudviklingen og til den indvirkning, som procykliske bidrag kan have på de bidragydende institutters finansielle stilling.
[...]
4.   Hvis de disponible finansielle midler efter den indledende periode i stk. 1 falder til under målniveauet i nævnte stykke, opkræves de regelmæssige bidrag, der er beregnet i overensstemmelse med artikel 70, indtil målniveauet er nået. Efter at målniveauet er nået første gang, og når de disponible finansielle midler efterfølgende er blevet reduceret til mindre end to tredjedele af målniveauet, sættes disse bidrag til et niveau, der gør det muligt at nå målniveauet inden for seks år.
[...]«
4
Forordningens artikel 70 med overskriften »Ex ante-bidrag« har følgende ordlyd:
»1.   De enkelte institutters individuelle bidrag opkræves mindst en gang om året og beregnes pro rata på grundlag af deres samlede passiver (eksklusive kapitalgrundlag) minus dækkede indskud i forhold til de samlede passiver (eksklusive kapitalgrundlag) minus dækkede indskud for alle de institutter, der er meddelt tilladelse på alle de deltagende medlemsstaters område.
2.   Hvert år beregner Afviklingsinstansen efter høring af [Den Europæiske Centralbank (ECB)] eller den kompetente nationale myndighed og i tæt samarbejde med de nationale afviklingsmyndigheder de individuelle bidrag for at sikre, at de bidrag, der skal betales af alle de institutter, der er meddelt tilladelse på alle de deltagende medlemsstaters område, ikke overstiger 12,5% af målniveauet.
[...]
3.   De disponible finansielle midler, der skal tages i betragtning med henblik på at nå det i artikel 69 fastsatte målniveau, kan omfatte uigenkaldelige betalingsforpligtelser, som er fuldt dækket ind af sikkerhedsstillelse med aktiver med lav risiko, der ikke er behæftet med tredjepartsrettigheder, og som er til rådighed og øremærket til anvendelse af Afviklingsinstansen til de i artikel 76, stk. 1, fastsatte formål. Disse uigenkaldelige betalingsforpligtelsers andel må ikke overstige 30% af de samlede bidrag, der opkræves i overensstemmelse med nærværende artikel.
4.   De behørigt modtagne bidrag fra hver enhed, jf. artikel 2, tilbagebetales ikke til disse enheder.
[...]
7.   Rådet [for Den Europæiske Union] vedtager efter forslag fra [Europa-]Kommissionen og inden for rammerne af den i stk. 6 omhandlede delegerede retsakt gennemførelsesretsakter med henblik på at fastsætte betingelserne for gennemførelsen af stk. 1, 2 og 3, og navnlig for så vidt angår:
a)
anvendelsen af beregningsmetoden for individuelle bidrag
b)
de praktiske bestemmelser vedrørende inddeling af institutterne efter de risikofaktorer, der er nærmere fastlagt i den delegerede retsakt.«
Gennemførelsesforordning (EU) 2015/81
5
Følgende fremgår af 16. betragtning til Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2015/81 af 19. december 2014 om ensartede betingelser for anvendelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 806/2014 for så vidt angår ex ante-bidrag til Den Fælles Afviklingsfond (EUT 2015, L 15, s. 1):
»Anvendelse af uigenkaldelige betalingsforpligtelser som omhandlet i artikel 70, stk. 3, i forordning [...] nr. 806/2014 berører på ingen måde Afviklingsfondens finansielle kapacitet eller likviditet. Uigenkaldelige betalingsforpligtelser bør kun opkræves i tilfælde af en afviklingsforanstaltning, der omfatter Afviklingsfonden. I den indledende periode bør Afviklingsinstansen under normale omstændigheder jævnt fordele brugen af uigenkaldelige betalingsforpligtelser mellem de institutter, der anmoder herom. Disse betalingsforpligtelser bør være fuldt dækket ind af sikkerhedsstillelse med aktiver med lav risiko, der ikke er behæftet med tredjepartsrettigheder, og som er til rådighed og øremærket til udelukkende at blive anvendt af Afviklingsinstansen til brug af Afviklingsfonden.«
6
Gennemførelsesforordningens artikel 7 med overskriften »Opkrævning af uigenkaldelige betalingsforpligtelser« har følgende ordlyd:
»1.   Anvendelse af uigenkaldelige betalingsforpligtelser som omhandlet i artikel 70, stk. 3, i forordning [...] nr. 806/2014 berører på ingen måde Afviklingsfondens finansielle kapacitet eller likviditet.
2.   Hvis en afviklingsforanstaltning omfatter Afviklingsfonden i overensstemmelse med artikel 76 i forordning [...] nr. 806/2014, opkræver Afviklingsinstansen en del af eller samtlige uigenkaldelige betalingsforpligtelser i henhold til forordning [...] nr. 806/2014 med henblik på at genoprette den andel af uigenkaldelige betalingsforpligtelser i Afviklingsfondens disponible finansielle midler, som Afviklingsinstansen har fastlagt inden for den maksimale tærskel i artikel 70, stk. 3, i forordning [...] nr. 806/2014.
Når Afviklingsfonden behørigt modtager det bidrag, der er knyttet til de uigenkaldelige betalingsforpligtelser, som er blevet opkrævet, tilbagebetales den sikkerhedsstillelse, der har dækket disse forpligtelser. Hvis Afviklingsfonden ikke behørigt modtager det korrekte kontante beløb efter første anmodning, beholder Afviklingsinstansen den sikkerhedsstillelse, som har dækket den uigenkaldelige betalingsforpligtelse i overensstemmelse med artikel 70, stk. 3, i forordning [...] nr. 806/2014.
3.   De uigenkaldelige betalingsforpligtelser for institutter, der ikke længere falder ind under anvendelsesområdet for forordning [...] nr. 806/2014, annulleres, og sikkerhedsstillelse, der dækker disse forpligtelser, tilbagebetales.«
7
Gennemførelsesforordningens artikel 8, stk. 3, fastsætter:
»I den indledende periode bør Afviklingsinstansen under normale omstændigheder tillade brugen af uigenkaldelige betalingsforpligtelser efter anmodning fra et institut. Afviklingsinstansen skal jævnt fordele brugen af uigenkaldelige betalingsforpligtelser mellem de institutter, der anmoder herom. De fordelte uigenkaldelige betalingsforpligtelser må ikke være mindre end 15% af instituttets samlede betalingsforpligtelser. Ved beregningen af de årlige bidrag for hvert institut sikrer Afviklingsinstansen, at summen af disse uigenkaldelige betalingsforpligtelser i et givet år ikke overstiger 30% af den samlede sum af de opkrævede årlige bidrag i overensstemmelse med artikel 70 i forordning [...] nr. 806/2014.«
Kontrakterne indgået mellem Afviklingsinstansen og BNP Paribas Public Sector
8
Kontrakterne for de uigenkaldelige betalingsforpligtelser 2016-2021 er underlagt luxembourgsk ret og indeholder en voldgiftsbestemmelse som omhandlet i artikel 272 TEUF.
9
Punkt 2.1 i kontrakterne for de uigenkaldelige betalingsforpligtelser 2016-2021 har følgende ordlyd:
»Instituttet påtager sig at betale Afviklingsinstansen og forpligter sig uigenkaldeligt til at betale til Afviklingsinstansen et beløb svarende til det maksimale beløb [for uigenkaldelige betalingsforpligtelser] efter opkrævning og betalingsanmodning fra Afviklingsinstansen i overensstemmelse med gældende lovgivning, herunder navnlig artikel 7, stk. 2, i gennemførelsesforordning 2015/81.«
10
Punkt 12.5 i kontrakterne for de uigenkaldelige betalingsforpligtelser 2016-2021 fastsætter, at »[d]enne aftale [ikke] berører [...] anvendelsen af artikel 7, stk. 3, i gennemførelsesforordning 2015/81«.
Sagens baggrund
11
Sagens baggrund blev fremstillet i den appellerede doms præmis 2-15 og kan sammenfattes som følger.
12
Appellanten var et fransk kreditinstitut med tilladelse indtil den 24. marts 2021, på hvilket tidspunkt ECB på appellantens anmodning inddrog tilladelsen.
13
Inden gennemførelsen af den fælles afviklingsmekanisme (SRM), der blev oprettet ved forordning nr. 806/2014 ydede appellanten en del af sit bidrag for 2015 til nationale afviklingsfinansieringsordninger i form af en uigenkaldelig betalingsforpligtelse (herefter »den uigenkaldelige betalingsforpligtelse 2015«), der blev indgået med Afviklingsinstansen, Autorité de contrôle prudentiel et de résolution (tilsyns- og afviklingsmyndigheden, Frankrig) og Fonds de garantie des dépôts et de résolution (indskudsgaranti- og afviklingsfonden, Frankrig).
14
For bidragsperioderne fra 2016 til 2021 ydede appellanten i det mindste en del af sine ex ante-bidrag i form af uigenkaldelige betalingsforpligtelser som omhandlet i forordningens artikel 70, stk. 3. Med henblik herpå indgik appellanten sådanne forpligtelser over for Afviklingsinstansen for hver af disse perioder (herefter »de uigenkaldelige betalingsforpligtelser 2016-2021«).
15
Ved e-mail af 1. april 2021 meddelte appellanten Afviklingsinstansen, at ECB havde inddraget appellantens tilladelse. Appellanten anmodede derefter Afviklingsinstansen om oplysninger om de skridt, der skulle tages for at opnå tilbagebetaling af de sikkerhedsstillelser, der var knyttet til de uigenkaldelige betalingsforpligtelser, som den havde indgået.
16
Ved skrivelse af 14. april 2021 meddelte Afviklingsinstansen appellanten, hvilke formaliteter der skulle opfyldes for at opnå tilbagebetaling af de sikkerhedsstillelser, der dækkede disse forpligtelser.
17
Den 29. juli 2021 meddelte appellanten efter flere skriftvekslinger Afviklingsinstansen, at den uigenkaldelige betalingsforpligtelse 2015 og de uigenkaldelige betalingsforpligtelser 2016-2021 var opsagt.
18
Efter yderligere skriftvekslinger meddelte Afviklingsinstansen ved skrivelse af 13. august 2021 (herefter »skrivelsen af 13. august 2021«) appellanten, at Afviklingsinstansen ville tilbagebetale de sikkerhedsstillelser, der dækkede den uigenkaldelige betalingsforpligtelse 2015 og de uigenkaldelige betalingsforpligtelser 2016-2021, efter kontant betaling svarende til de forpligtede beløb i henhold til disse forpligtelser.
19
I denne skrivelse påpegede Afviklingsinstansen, at appellanten havde indgået flere uigenkaldelige betalingsforpligtelser med Afviklingsinstansen. For hver af disse specificerede Afviklingsinstansen det forpligtede beløb. Efter opregning af disse beløb anførte Afviklingsinstansen bl.a., at henset til artikel 70, stk. 4, i forordning nr. 806/2014, hvorefter behørigt modtagne bidrag ikke blev tilbagebetalt til enhederne, og til artikel 7, stk. 1, i gennemførelsesforordning 2015/81, hvorefter anvendelsen af uigenkaldelige betalingsforpligtelser på ingen måde berørte Afviklingsfondens finansielle kapacitet eller likviditet, kunne annullationen af de uigenkaldelige betalingsforpligtelser 2016-2021 og den efterfølgende tilbagebetaling af de sikkerhedsstillelser, der dækkede disse forpligtelser, først finde sted efter kontant betaling af beløb svarende til beløbene for de pågældende forpligtelser. Afviklingsinstansen opfordrede herefter appellanten til at overføre et bestemt samlet beløb til Afviklingsinstansen og til at give meddelelse herom pr. e-mail. Når dette beløb var modtaget, ville Afviklingsinstansen tilbagebetale sikkerhedsstillelserne til appellanten med fradrag af påløbne negative renter efter udløbet af en frist på 14 bankdage fra datoen for modtagelsen af meddelelsen om opsigelse.
20
Den 25. oktober 2021 meddelte appellanten i det væsentlige Afviklingsinstansen, at appellanten ikke ville foretage denne overførsel, eftersom appellanten ifølge sin forståelse af det gældende regelsæt ikke behøvede at overføre kontant betaling til Afviklingsinstansen svarende til det samlede forpligtede beløb i henhold til den uigenkaldelige betalingsforpligtelse 2015 og de uigenkaldelige betalingsforpligtelser 2016-2021 for at få sikkerhedsstillelserne tilbagebetalt.
Sagen for Retten og den appellerede dom
21
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 25. oktober 2021 nedlagde appellanten for det første påstand om annullation på grundlag af artikel 256 TEUF og 263 TEUF af skrivelse af 13. august 2021, for det andet om, at appellantens påstand i henhold til artikel 272 TEUF og artikel 340, stk. 1, TEUF blev taget til følge, idet det skulle fastslås, at den holdning, der kommer til udtryk i denne skrivelse, er i strid med bestemmelserne i de uigenkaldelige betalingsforpligtelser 2016-2021, og idet Afviklingsinstansen blev pålagt at tilbagebetale de beløb, der svarer til den kontante sikkerhedsstillelse, som er knyttet til de uigenkaldelige betalingsforpligtelser, og hvilken Afviklingsinstansen havde tilbageholdt i strid med sine kontraktuelle forpligtelser, samt alle omkostninger, morarenter og biomkostninger af enhver art i tilknytning hertil, for det tredje om, at appellantens påstand i henhold til artikel 340, stk. 2, TEUF blev taget til følge, idet det skulle fastslås, at Afviklingsinstansens afvisning af at tilbagebetale de beløb, der svarer til den kontante sikkerhedsstillelse, som er knyttet til den uigenkaldelige betalingsforpligtelse 2015, udgør en uberettiget berigelse, og at Afviklingsinstansen tilpligtedes at betale erstatning i form af et beløb svarende til denne sikkerhedsstillelse sammen med alle omkostninger, morarenter og biomkostninger af enhver art i tilknytning hertil, og for det fjerde og subsidiært om, at appellantens påstand i henhold til artikel 340, stk. 2, TEUF blev taget til følge, idet det skulle fastslås, at Afviklingsinstansens afslag på at tilbagebetale appellanten de beløb, der svarer til de kontante sikkerhedsstillelser, som er knyttet til de uigenkaldelige betalingsforpligtelser 2016-2021, udgør en ugrundet berigelse, og at Afviklingsinstansen tilpligtedes at betale erstatning i form af et beløb svarende til denne sikkerhedsstillelse sammen med alle omkostninger, morarenter og biomkostninger af enhver art i tilknytning hertil.
22
Med hensyn til påstanden om annullation af skrivelsen af 13. august 2021 i henhold til artikel 256 TEUF og artikel 263 TEUF frafaldt appellanten denne påstand under sagens behandling.
23
Retten forkastede alle appellantens øvrige påstande og frifandt Afviklingsinstansen i det hele.
24
I første række fremhævede Retten vedrørende appellantens påstand på grundlag af artikel 272 TEUF og artikel 340, stk. 1, TEUF først, at det følger af artikel 70, stk. 1, i forordning nr. 806/2014, at kreditinstitutter, der er etableret i en i SRM deltagende medlemsstat, som det var tilfældet med appellanten indtil dennes udtræden af denne forordnings anvendelsesområde, for hvert bidragsår er forpligtet til at betale et ex ante-bidrag til Afviklingsfonden. Retten bemærkede ligeledes, at i overensstemmelse med nævnte forordnings artikel 69, stk. 1, blev den årlige opkrævning af ex ante-bidrag fra kreditinstitutterne indført for at sikre, at Afviklingsfondens disponible finansielle midler nåede op på målniveauet ved udgangen af den indledende periode. Henset til dette formål havde EU-lovgiver i samme forordnings artikel 70 præciseret, at »behørigt modtagne« ex ante-bidrag ikke tilbagebetales.
25
Dernæst fandt Retten, at kreditinstitutterne for at opfylde deres forpligtelse til at bidrage til Afviklingsfonden i overensstemmelse med artikel 70, stk. 3, i forordning nr. 806/2014 havde mulighed for enten straks at betale deres bidrag eller at indgå en uigenkaldelig betalingsforpligtelse. Ifølge Retten har disse forpligtelser det særlige kendetegn, at de er kontrakter indgået på ubestemt tid, der gør det muligt for institutterne at udsætte betalingen af deres bidrag, og er underlagt en særlig ordning, der er fastsat i artikel 7 i gennemførelsesforordning 2015/81.
26
Retten anførte endvidere, at det, således som appellanten havde gjort gældende for Retten, var korrekt, at artikel 7, stk. 3, i gennemførelsesforordning 2015/81 ikke udtrykkeligt præciserer, at kreditinstitutterne først skal betale deres ex ante-bidrag, for at de beløb, der er betalt som sikkerhedsstillelse, efterfølgende kan tilbagebetales til dem. Retten bemærkede imidlertid, at det følger af artikel 69, stk. 1, og artikel 70, stk. 1, i forordning nr. 806/2014, at kreditinstitutter, der er etableret i en SRM deltagende medlemsstat, i den indledende periode skal betale et årligt ex ante-bidrag til Afviklingsfonden, med henblik på at sidstnævnte når målniveauet ved udgangen af denne periode. Det fulgte heraf, at hvis den sikkerhedsstillelse, der dækker en uigenkaldelig betalingsforpligtelse, blev tilbagebetalt uden forudgående modtagelse af det bidrag, for hvilket denne forpligtelse blev indgået, ville kreditinstituttet ikke blot ikke opfylde sin forpligtelse til at betale det fulde ex ante-bidrag for den periode, hvor instituttet var omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 806/2014, men ex ante-bidraget i form af en uigenkaldelig betalingsforpligtelse ville heller ikke nå målet om at tildele Afviklingsfonden finansielle midler svarende til det af EU-lovgiver fastsatte niveau.
27
Endelig fandt Retten, at den omstændighed, at en enhed ophører med at udøve sin virksomhed som kreditinstitut i løbet af en bidragsperiode på grund af inddragelse af dens tilladelse, ikke har indvirkning på dens forpligtelse til at betale det fulde ex ante-bidrag, der skal betales for denne bidragsperiode. Artikel 7, stk. 1, i gennemførelsesforordning 2015/81 bestemmer udtrykkeligt, at anvendelsen af uigenkaldelige betalingsforpligtelser på ingen måde må berøre Afviklingsfondens finansielle kapacitet eller likviditet. Annullationen af en uigenkaldelig betalingsforpligtelse, som skyldes, at instituttet ikke længere er omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 806/2014, og tilbagebetalingen af den tilsvarende sikkerhedsstillelse, som er fastsat i artikel 7, stk. 3, i gennemførelsesforordning 2015/81, kan derfor ikke være til skade for Afviklingsfonden. Formålet med denne artikel 7, stk. 3, er således ikke at gøre det muligt for kreditinstitutter, der ikke er omfattet af denne forordnings anvendelsesområde, at unddrage sig deres forpligtelse til at betale det skyldige ex ante-bidrag fuldt ud, men at sikre, at Afviklingsfondens finansielle midler er til rådighed så hurtigt som muligt for Afviklingsinstansen i tilfælde af afvikling, dvs. at sikre Afviklingsfondens finansielle kapacitet og likviditet.
28
Bl.a. henset til det ovenfor anførte fastslog Retten, at hverken de i denne sag relevante bestemmelser – deriblandt artikel 7, stk. 3, i gennemførelsesforordning 2015/81 – eller vilkårene i de kontrakter, der var indgået mellem appellanten og Afviklingsinstansen, var til hinder for den holdning, som Afviklingsinstansen gav udtryk for i skrivelsen af 13. august 2021, hvorefter Afviklingsinstansen først kunne tilbagebetale de kontante sikkerhedsstillelser, der dækkede uigenkaldelige betalingsforpligtelser, efter betaling af et samlet beløb svarende til de ex ante-bidrag, som disse instrumenter var blevet anvendt til. Retten undersøgte og forkastede endvidere de supplerende argumenter, som appellanten havde fremsat til støtte for sin foreslåede fortolkning, idet de ifølge Retten ikke var overbevisende.
29
I anden række fandt Retten med hensyn til appellantens påstande på grundlag af artikel 340, stk. 2, TEUF, at Afviklingsinstansens afgørelse om at tilbageholde de beløb, der svarede til de kontante sikkerhedsstillelser, som var knyttet til de uigenkaldelige betalingsforpligtelser, som appellanten havde indgået, var baseret på et gyldigt retsgrundlag, dvs. den uigenkaldelige betalingsforpligtelse 2015, de uigenkaldelige betalingsforpligtelser 2016-2021 og artikel 70, stk. 1, i forordning nr. 806/2014, og derfor ikke kunne udgøre en ugrundet berigelse af Afviklingsinstansen, der berettigede til en godtgørelse i form af erstatning.
Parternes påstande
30
I sit appelskrift har appellanten støttet af Den Franske Republik og Fédération bancaire française nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves.
–
De i første instans nedlagte påstande tages til følge.
–
Afviklingsinstansen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
31
Afviklingsinstansen har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes.
–
Subsidiært erstattes den appellerede doms begrundelse om nødvendigt, og appellen forkastes.
–
Appellanten tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Om appellen
32
Til støtte for appellen har appellanten fremsat to anbringender, hvoraf det første vedrører en retlig fejl ved fortolkningen af forordning nr. 806/2014 og gennemførelsesforordning 2015/81, og det andet vedrører en begrundelsesmangel.
Det første anbringende vedrørende en retlig fejl ved fortolkningen af forordning nr. 806/2014 og gennemførelsesforordning 2015/81
Parternes argumenter
33
Med det første anbringende, der er opdelt i fem led, har appellanten anfægtet Rettens fortolkning af artikel 69, stk. 1, og artikel 70, stk. 1-4, i forordning nr. 806/2014 samt af artikel 7, stk. 1-3, i gennemførelsesforordning 2015/81. Appellanten har i det væsentlige gjort gældende, at i modsætning til hvad der fremgår af den appellerede dom, skal et kreditinstituts udtræden af anvendelsesområdet for forordning nr. 806/2014 føre til, at Afviklingsinstansen tilbagebetaler de sikkerhedsstillelser, der har dækket de uigenkaldelige betalingsforpligtelser, som det pågældende institut har indgået, uden at det i denne henseende pålægges nogen yderligere forpligtelse.
34
Med det første anbringendes første led har appellanten anfægtet Rettens fortolkning, der er gengivet i denne doms præmis 24-28, idet appellanten har gjort gældende, at Retten med urette undlod at foretage en analyse af ordlyden af artikel 7, stk. 3, i gennemførelsesforordning 2015/81. Appellanten har navnlig anført, at denne ordlyd er klar og præcis, idet den fastsætter, at i tilfælde af et kreditinstituts udtræden af anvendelsesområdet for forordning nr. 806/2014 skal de uigenkaldelige betalingsforpligtelser, der er indgået af dette kreditinstitut, »annulleres«, uden at der er knyttet nogen betingelse til denne annullation. Denne bestemmelse angiver desuden de konsekvenser, der følger af denne annullation, nemlig at den sikkerhedsstillelse, der er knyttet til de nævnte forpligtelser, »tilbagebetales«, igen uden at der er nogen form for betingelse knyttet til denne tilbagebetaling. Idet Retten foretrak en kontekstuel og teleologisk fortolkning af artikel 7, stk. 3, i gennemførelsesforordning 2015/81, er den appellerede dom behæftet med en retlig fejl.
35
Under det første anbringendes andet led har appellanten gjort gældende, at Retten har tilsidesat artikel 70, stk. 1, i forordning nr. 806/2014 og artikel 7, stk. 2 og 3, i gennemførelsesforordning 2015/81 samt ligebehandlingsprincippet.
36
Appellanten har for det første gjort gældende, at artikel 70, stk. 1, i forordning nr. 806/2014 ikke skaber en »betalingsforpligtelse« for ex ante-bidrag, men en »opkrævningsforpligtelse« for disse bidrag, idet denne opkrævning enten kan foretages i form af kontant betaling eller på de betingelser, der er fastsat i denne forordnings artikel 70, stk. 3, i form af indgåelse af en uigenkaldelig betalingsforpligtelse. Ved i den appellerede doms præmis 31 og 39 at henvise til præmis 85 i dom af 20. januar 2021, ABLV Bank mod SRB (T-758/18, EU:T:2021:28), hvori der henvises til »forpligtelse[n] til at betale det fulde ex ante-bidrag«, begik Retten en fejl ved fortolkningen af den pågældende dom, som udelukkende vedrørte kontante bidrag og ikke uigenkaldelige betalingsforpligtelser.
37
For det andet er ordlyden af artikel 7, stk. 2, i gennemførelsesforordning 2015/81 ifølge appellanten utvetydig i den forstand, at uigenkaldelige betalingsforpligtelser kun kan opkræves i tilfælde af gennemførelse af en afviklingsforanstaltning, der omfatter Afviklingsfonden. Denne læsning bekræftes af 16. betragtning til denne gennemførelsesforordning. Den betingede karakter af en sådan betalingsforpligtelse rejser på ingen måde tvivl om dens uigenkaldelige karakter. Eftersom Afviklingsinstansen i den foreliggende sag ikke gjorde brug af Afviklingsfonden i forbindelse med en afviklingsforanstaltning, tilsidesatte Retten denne gennemførelsesforordnings artikel 7, stk. 2, og punkt 2.1 i kontrakterne for de uigenkaldelige betalingsforpligtelser 2016-2021. Retten anførte endvidere, at forskellen mellem et kontant ex ante-bidrag og en uigenkaldelig betalingsforpligtelse består i, at det kontante bidrag betales »straks«, mens den kontante betaling inden for rammerne af en uigenkaldelig betalingsforpligtelse, der ligeledes er obligatorisk, kun er »udskudt«. Herved så Retten bort fra de uigenkaldelige betalingsforpligtelsers betingede karakter. I øvrigt savner Rettens ræsonnement vedrørende den angiveligt »udskudte« karakter af den betalingsforpligtelse, der følger af en uigenkaldelig betalingsforpligtelse, ethvert retligt eller kontraktmæssigt grundlag. Hvis ethvert kreditinstitut, der indgår uigenkaldelige betalingsforpligtelser, var underlagt en »udskudt« betalingsforpligtelse, ville de kreditinstitutter, der udtræder af anvendelsesområdet for forordning nr. 806/2014, i mangel af en afviklingsforanstaltning, der anvender Afviklingsfonden, endelig befinde sig i en mere ugunstig situation end de samme institutter, der forbliver inden for dette anvendelsesområde, hvilket ville være til skade for ligebehandlingen af institutter, der har indgået uigenkaldelige betalingsforpligtelser.
38
For det tredje har appellanten gjort gældende, at ordlyden af artikel 7, stk. 3, i gennemførelsesforordning 2015/81 er klar, og at Retten foretog en fortolkning contra legem af denne bestemmelse, hvorved den tilsidesatte punkt 12.5 i kontrakterne for de uigenkaldelige betalingsforpligtelser 2016-2021.
39
Med det første anbringendes tredje led har appellanten gjort gældende, at Rettens ræsonnement, for så vidt som det er støttet på artikel 69, stk. 1, og artikel 70, stk. 4, i forordning nr. 806/2014 med henblik på at begrunde sit standpunkt, hvorefter kreditinstituttet har en ubetinget forpligtelse til at »betale« beløbet for den uigenkaldelige betalingsforpligtelse, når det falder uden for denne forordnings anvendelsesområde, inden sikkerhedsstillelsen tilbagebetales, savner retligt grundlag. Retten begrundede sit ræsonnement ved at henvise til formålet om at nå det målniveau, der er fastsat i den nævnte forordnings artikel 69, stk. 1. I henhold til artikel 3, stk. 1, nr. 34), i forordning nr. 806/2014 omfatter »disponible finansielle midler« imidlertid »kontante midler, indskud, aktiver og uigenkaldelige betalingsforpligtelser, som Afviklingsfonden har til disposition«. Det følger heraf, at de »disponible finansielle midler«, der er omhandlet i denne forordnings artikel 69, stk. 1, i sagens natur omfatter de uigenkaldelige betalingsforpligtelser i sig selv, uafhængigt af enhver kontant betaling. Denne artikel 69, stk. 1, kan således ikke tjene som retsgrundlag for en ubetinget forpligtelse til at betale de kontante beløb, der svarer til disse forpligtelser. Eftersom uigenkaldelige betalingsforpligtelser kun er et af flere finansielle midler, som Afviklingsinstansen har til rådighed, er der i øvrigt intet, der forbyder Afviklingsinstansen at justere de øvrige institutters fremtidige individuelle bidrag for at sikre, at målniveauet nås i overensstemmelse med artikel 69, stk. 2 og 4, i forordning nr. 806/2014. Ved at anføre, at denne forordnings artikel 70, stk. 4, som fastsætter et forbud mod tilbagebetaling af »behørigt modtagne« bidrag, finder anvendelse på alle ex ante-bidrag uden undtagelse, fastslog Retten således, at uigenkaldelige betalingsforpligtelser er »behørigt modtagne bidrag«. En sådan fortolkning er imidlertid uforenelig med de af EU-lovgiver anvendte udtryk. Under alle omstændigheder kan et forbud mod at »tilbagebetale« sådanne forpligtelser, selv om dette begreb havde en betydning, ikke udgøre et tilstrækkeligt retsgrundlag for at pålægge kreditinstituttet en positiv forpligtelse til at betale de beløb, der svarer til disse forpligtelser, hvis betingelsen for udbetaling af disse beløb ikke var opfyldt.
40
Med det første anbringendes fjerde led har appellanten gjort gældende, at Retten fortolkede artikel 7, stk. 1, i gennemførelsesforordning 2015/81 på en måde, der fordrejer denne gennemførelsesforordnings artikel 7, stk. 2, og artikel 7, stk. 3, samtidig med at sidstnævnte bestemmelse fratages sin effektive virkning. Ifølge Retten betyder gennemførelsesforordningens artikel 7, stk. 1, at annullationen af den uigenkaldelige betalingsforpligtelse og tilbagebetalingen af den tilsvarende sikkerhedsstillelse, der er fastsat i denne artikel 7, stk. 3, »derfor ikke [kan] være til skade for Afviklingsfonden«. For det første ville denne fortolkning føre til den antagelse, at annullationen af en sådan forpligtelse og tilbagebetalingen af de hertil svarende sikkerhedsstillelser som fastsat i nævnte artikel 7, stk. 3, nødvendigvis og i sig selv ville kunne bringe Afviklingsfondens finansielle kapacitet eller likviditet i fare, og at samme artikel 7, stk. 3, derfor aldrig ville kunne anvendes. For det andet fordrejer Rettens fortolkning ordlyden af artikel 7, stk. 3, i gennemførelsesforordning 2015/81, hvilket bekræftes af den appellerede doms præmis 44, hvori Retten reelt henviste til de foranstaltninger, der er fastsat i denne gennemførelsesforordnings artikel 7, stk. 2, og artikel 7, stk. 1, og ikke til denne artikel 7, stk. 3. For det tredje er Rettens fortolkning ikke troværdig. Der findes en udtrykkelig bestemmelse, der fastsætter, at den uigenkaldelige betalingsforpligtelse skal opkræves, og at det kontante beløb skal betales som en forudgående betingelse for tilbagebetaling af sikkerhedsstillelsen, nemlig gennemførelsesforordningens artikel 7, stk. 2. Hvis det havde været hensigten at anvende samme ordning, i tilfælde af at et kreditinstitut udtræder af anvendelsesområdet for forordning nr. 806/2014 som omhandlet i nævnte gennemførelsesforordnings artikel 7, stk. 3, ville en bestemmelse herom udtrykkeligt være blevet indsat heri.
41
Med det første anbringendes femte led har appellanten subsidiært gjort gældende, at Retten tilsidesatte princippet om lex specialis generalibus derogat ved at give de generelle bestemmelser i artikel 70, stk. 4, i forordning nr. 806/2014 og artikel 7, stk. 1 og 4, i gennemførelsesforordning 2015/81 forrang frem for særbestemmelserne i denne gennemførelsesforordnings artikel 7, stk. 2 og 3. Ved at fastslå, at »EU-lovgiver [i nævnte artikel 70, stk. 4, har] præciseret, at »behørigt modtagne« ex ante-bidrag ikke tilbagebetales[, og at EU-lovgiver med] denne formulering har [...] fastsat en regel uden undtagelse«, er det med urette, at Retten gav forrang til en regel, som den har angivet som værende generel, i forhold til de særlige regler for uigenkaldelige betalingsforpligtelser, der er fastsat i artikel 7, stk. 2 og 3, i gennemførelsesforordning 2015/81. På samme måde gav Retten denne gennemførelsesforordnings artikel 7, stk. 1, forrang frem for dens artikel 7, stk. 3, for så vidt som Retten fastslog, at sidstnævnte bestemmelse skulle fortolkes »i lyset« af førstnævnte bestemmelse. Denne artikel 7, stk. 1, opstiller imidlertid et generelt princip om, at Afviklingsfondens finansielle kapacitet ikke må forringes, selv om denne artikel 7, stk. 3, detaljeret og operationelt præciserer, hvad der skal ske med uigenkaldelige betalingsforpligtelser i det meget specifikke tilfælde, hvor et kreditinstitut udtræder af anvendelsesområdet for forordning nr. 806/2014.
42
Afviklingsinstansen har bestridt disse argumenter.
Domstolens bemærkninger
43
Hvad angår det første anbringendes første led om manglende hensyntagen til ordlyden af artikel 7, stk. 3, i gennemførelsesforordning 2015/81 bemærkes, at Retten efter at have citeret ordlyden af denne forordnings artikel 7 i den appellerede doms præmis 36 fastslog, at udtrykket »uigenkaldelig«, der anvendes i denne artikel, i almindelig sprogbrug betegner noget, der ikke kan anfægtes, og at en uigenkaldelig betalingsforpligtelse således indebærer en forpligtelse, som ikke kan anfægtes, til at betale det beløb, for hvilket forpligtelsen er indgået. Retten anførte endvidere i den appellerede doms præmis 37, at selv om det er korrekt, at ordlyden af artikel 7, stk. 3, i gennemførelsesforordning 2015/81 ikke udtrykkeligt præciserer, at de kreditinstitutter, der beslutter at udtræde af anvendelsesområdet for forordning nr. 806/2014, først skal betale deres bidrag, for at deres sikkerhedsstillelse efterfølgende kan tilbagebetales til dem, var disse institutter i henhold til artikel 69 og 70 i forordning nr. 806/2014 i den indledende periode forpligtet til at betale et årligt bidrag til Afviklingsfonden, med henblik på at sidstnævnte nåede målniveauet ved udgangen af denne periode. Retten udledte heraf, at hvis den sikkerhedsstillelse, der dækker en uigenkaldelig betalingsforpligtelse, blev tilbagebetalt uden forudgående modtagelse af det bidrag, for hvilket denne forpligtelse blev indgået, ville instituttet ikke blot ikke opfylde sin forpligtelse til at betale det fulde bidrag for den periode, hvor instituttet var omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 806/2014, men ex ante-bidraget i form af en uigenkaldelig betalingsforpligtelse gjorde det heller ikke muligt at nå målet om at tildele Afviklingsfonden finansielle midler svarende til det af EU-lovgiver fastsatte niveau.
44
Det følger heraf, at Retten, i modsætning til hvad appellanten har gjort gældende, foretog en ordlydsfortolkning af artikel 7, stk. 3, i gennemførelsesforordning 2015/81.
45
Hvad i øvrigt angår klagepunktet om, at Retten tilsidesatte de EU-retlige fortolkningsprincipper ved at give forrang til en kontekstuel og teleologisk analyse, selv om ordlyden af artikel 7, stk. 3, i gennemførelsesforordning 2015/81 var helt klar og præcis, skal det bemærkes, at selv om det følger af fast retspraksis, at en fortolkning af en EU-retlig bestemmelse ikke kan føre til, at bestemmelsens klare og præcise ordlyd berøves enhver effektiv virkning, er Unionens retsinstanser dog ikke frataget muligheden for i visse situationer at anvende de fortolkningsmetoder, som de finder hensigtsmæssige med henblik på at belyse den nøjagtige rækkevidde af en EU-retlig bestemmelse, der fremstår som klar, idet det præciseres, at enhver EU-retlig bestemmelse skal ses i sin sammenhæng og fortolkes i lyset af EU-rettens bestemmelser som helhed, den bagvedliggende målsætning og EU-rettens udviklingstrin på tidspunktet for den pågældende bestemmelses anvendelse (dom af 3.9.2024, Illumina og Grail mod Kommissionen, C-611/22 P og C-625/22 P, EU:C:2024:677, præmis 126 og 127 og den deri nævnte retspraksis). Det følger endvidere af Domstolens praksis, at en gennemførelsesforordning så vidt muligt skal fortolkes således, at den bringes i overensstemmelse med bestemmelserne i grundforordningen (dom af 29.2 024, cdVet Naturprodukte, C-13/23, EU:C:2024:175, præmis 60 og den deri nævnte retspraksis).
46
Selv om ordlyden af artikel 7, stk. 3, i gennemførelsesforordning 2015/81 i det foreliggende tilfælde er klar for så vidt angår konsekvenserne af et kreditinstituts udtræden af anvendelsesområdet for forordning nr. 806/2014 for opretholdelsen af dets uigenkaldelige betalingsforpligtelser, er det ikke tilfældet for så vidt angår konsekvenserne af denne udtræden for bidragene til Afviklingsfonden, som disse forpligtelser udgør for den periode, hvor dette kreditinstitut var omfattet af dette anvendelsesområde.
47
Som generaladvokaten har anført i punkt 40 i forslaget til afgørelse, kan Retten, for så vidt som den undersøgte ordlyden af artikel 7, stk. 3, i gennemførelsesforordning 2015/81 og sammenholdt sine konstateringer med de relevante bestemmelser i forordning nr. 806/2014, dvs. artikel 69 og 70 heri, med henblik på at vurdere, om det, der fremgik af den angiveligt klare og præcise formulering af denne artikel 7, stk. 3, som appellanten havde påberåbt sig, kunne bekræftes, følgelig ikke foreholdes at have tilsidesat de EU-retlige fortolkningsprincipper. Det første anbringendes første led skal derfor forkastes som ugrundet.
48
Hvad angår det første anbringendes andet led om en tilsidesættelse af artikel 70, stk. 1, i forordning nr. 806/2014, af artikel 7, stk. 2 og 3, i gennemførelsesforordning 2015/81 og af ligebehandlingsprincippet er det korrekt, således som appellanten har anført, at artikel 70, stk. 1, i forordning nr. 806/2014 anvender udtrykket »opkræves« og ikke udtrykket »betales« for at henvise til ex ante-bidrag, som de kreditinstitutter, der er omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 806/2014, er underlagt.
49
Retten fastslog imidlertid i den appellerede doms præmis 28, at det følger af artikel 70, stk. 1, i forordning nr. 806/2014, at kreditinstitutter, der er etableret i en deltagende medlemsstat, som det var tilfældet med appellanten, for hvert bidragsår er forpligtet til at »betale« et bidrag til Afviklingsfonden. På dette grundlag fastslog Retten, at kreditinstitutter, der har anvendt en uigenkaldelig betalingsforpligtelse for et bidragsår, altid er forpligtet til at betale deres ex ante-bidrag kontant for samme år, når de beslutter at udtræde fra anvendelsesområdet for forordning nr. 806/2014. Ifølge Retten var en sådan fortolkning desuden i overensstemmelse med det formål, der forfølges med artikel 7, stk. 3, i gennemførelsesforordning 2015/81, der, således som det fremgår af den appellerede doms præmis 44, består i at sikre, at Afviklingsfondens finansielle midler er til rådighed så hurtigt som muligt for Afviklingsinstansen i tilfælde af afvikling, dvs. at sikre Afviklingsfondens finansielle kapacitet og likviditet.
50
Som generaladvokaten har anført i punkt 49-52 i forslaget til afgørelse, har den af appellanten påberåbte terminologiske sondring, hvorefter ordet »betalt« henviser til et kontant bidrag, mens ordet »opkrævet« vedrører enten en kontant betaling eller en indgåelse af en uigenkaldelig betalingsforpligtelse, imidlertid ingen betydning for en samlet læsning af artikel 70, stk. 1, i forordning nr. 806/2014 og artikel 7, stk. 3, i gennemførelsesforordning 2015/81.
51
Anvendelsen af udtrykket »opkrævet« i ordlyden af artikel 70, stk. 1, i forordning nr. 806/2014 og udtrykket »betale« i den appellerede dom henviser nemlig til to sider af samme forpligtelse. Den terminologiske sondring, som appellanten har foretaget mellem disse to udtryk, har desuden intet grundlag i de respektive tekster til forordning nr. 806/2014 og gennemførelsesforordning 2015/81.
52
I modsætning til hvad appellanten har anført, fremgår det navnlig på ingen måde af den appellerede doms præmis 28, at Retten fandt, at der forelå en »angivelig forpligtelse for det pågældende institut at »betale«, dvs. til kontant at indbetale et årligt bidrag til Afviklingsfonden i den indledende periode«. Som det fremgår af den appellerede doms præmis 39, 40, 50 og 55, som appellanten ikke desto mindre har henvist til, henviste Retten nemlig hver gang til det samlede årlige bidrag, som de berørte institutter skulle betale, uden at sondre mellem den del af dette bidrag, der skulle betales kontant, og den del, der i givet fald var dækket af uigenkaldelige betalingsforpligtelser.
53
Det følger heraf, at anvendelsen af ordet »opkræves« i ordlyden af artikel 70, stk. 1, i forordning nr. 806/2014 ikke i sig selv kan udelukke Rettens fortolkning, hvorefter kreditinstitutter, der anvender uigenkaldelige betalingsforpligtelser, er forpligtede til at betale deres kontante bidrag, når de beslutter at udtræde af denne forordnings anvendelsesområde.
54
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at for så vidt som denne bestemmelse henviser til hvert af de berørte institutters individuelle årlige bidrag som værende »opkrævet« uden at sondre i denne henseende, ville en sondring som den, appellanten har argumenteret for, i realiteten svare til at rejse tvivl om selve ordlyden af den nævnte bestemmelse.
55
Hvad angår appellantens argument vedrørende artikel 7, stk. 2, i gennemførelsesforordning 2015/81, hvorefter uigenkaldelige betalingsforpligtelser kun opkræves i tilfælde af en afviklingsforanstaltning, skal det bemærkes, at Afviklingsinstansen ikke anvendte denne bestemmelse, således som Retten fastslog i den appellerede doms præmis 54. Den foreliggende sag vedrører således ikke konsekvenserne af en betalingsopkrævning under afviklingen af et kreditinstitut, men de konsekvenser, der skal drages af annullationen af en uigenkaldelig betalingsforpligtelse, der er indgået af et sådant institut, som udtræder af anvendelsesområdet for forordning nr. 806/2014.
56
Når dette er sagt, udelukker den omstændighed, at artikel 7, stk. 2, i gennemførelsesforordning 2015/81 fastsætter en betalingsforpligtelse, når en afviklingsforanstaltning omfatter Afviklingsfonden, på ingen måde, at der gælder en lignende forpligtelse, henset til kreditinstitutternes bidragspligt i henhold til artikel 70, stk. 1, i forordning nr. 806/2014 og ligebehandlingsprincippet.
57
I forbindelse med annullation af uigenkaldelige betalingsforpligtelser efter et kreditinstituts udtræden af anvendelsesområdet for denne forordning skal en sådan betalingsforpligtelse nærmere bestemt gælde, eftersom denne annullation ikke kan medføre en reduktion af Afviklingsfondens disponible finansielle midler svarende til størrelsen af dette instituts årlige bidrag for den periode, hvor det var omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 806/2014. Som det fremgår af denne forordnings artikel 69 og 70, skal kreditinstitutternes årlige bidrag nemlig gøre det muligt for Afviklingsfonden at tilvejebringe et beløb svarende til målniveauet ved udgangen af den indledende periode. Med henblik herpå præciseres det i den nævnte forordnings artikel 70, stk. 4, at disse bidrag, når de er modtaget behørigt, ikke tilbagebetales og derfor erhverves af Afviklingsfonden. Idet de nævnte bidrag kan betales i form af uigenkaldelige betalingsforpligtelser i henhold til artikel 70, stk. 3, i forordning nr. 806/2014, kan den omstændighed, at disse forpligtelser annulleres, når et institut ikke længere er omfattet af anvendelsesområdet for denne forordning i medfør af artikel 7, stk. 3, i gennemførelsesforordning 2015/81, ikke ændre det forhold, at de beløb, der svarer til disse samme bidrag, erhverves af Afviklingsfonden.
58
Det bemærkes endvidere, at det generelle princip om ligebehandling kræver, at ensartede situationer ikke må behandles forskelligt, og at forskellige situationer ikke må behandles ens, medmindre forskelsbehandlingen er objektivt begrundet. De faktiske omstændigheders ensartethed skal bl.a. bedømmes i lyset af den pågældende retsakts indhold og formål. Endvidere skal der tages hensyn til de principper, der gælder inden for det område, som retsakten henhører under, og de formål, der forfølges på det pågældende område (dom af 11.9.2025, Cairo Network m.fl., C-764/23 – C-766/23, EU:C:2025:691, præmis 124 og den deri nævnte retspraksis).
59
Henset til formålet med forordning nr. 806/2014, som består i at fastsætte fælles regler for afvikling af kreditinstitutter inden for rammerne af en fælles afviklingsmekanisme, der bl.a. støtter sig på en Afviklingsfond, der finansieres af bidrag opkrævet fra de kreditinstitutter, der er omfattet af denne forordnings anvendelsesområde, skal det fastslås, at for den periode, hvor sådanne institutter er omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 806/2014, kræver ligebehandlingsprincippet, at disse institutter, når de befinder sig i en sammenlignelig situation, bidrager til Afviklingsfonden på samme måde.
60
Den omstændighed, at et af disse institutter udtræder af denne forordnings anvendelsesområde, kan ikke medføre, at instituttet fritages for sine bidrag for den periode, hvor det var omfattet af nævnte forordnings anvendelsesområde. Hvis et kreditinstitut ikke afkræves betaling af beløb, der svarer til dets uigenkaldelige betalingsforpligtelser, når disse forpligtelser i henhold til artikel 7, stk. 3, i gennemførelsesforordning 2015/81 annulleres, fordi dette institut er udtrådt af anvendelsesområdet for forordning nr. 806/2014, ville det svare til uden objektiv begrundelse og i strid med ligebehandlingsprincippet at fritage det for dets bidrag til Afviklingsfonden for den periode, hvor det var omfattet af dette anvendelsesområde.
61
Henset til karakteren af de årlige bidrag til Afviklingsfonden og ligebehandlingsprincippet forpligter annullationen af uigenkaldelige betalingsforpligtelser i henhold til artikel 7, stk. 3, i gennemførelsesforordning 2015/81 følgelig det kreditinstitut, der udtræder af anvendelsesområdet for forordning nr. 806/2014, til forud for denne annullation at betale et beløb svarende til disse forpligtelser til Afviklingsfonden.
62
Af ovenstående grunde kan det ikke foreholdes Retten, at den »så bort fra den betingede karakter« af de uigenkaldelige betalingsforpligtelser, eller at den i den appellerede doms præmis 33 og 55 fastslog, at den kontante betaling inden for rammerne af en uigenkaldelig betalingsforpligtelse kun var udskudt.
63
Det er ligeledes med urette, at appellanten har gjort gældende, at Retten med sin fortolkning har skabt »en mere ugunstig situation« for de kreditinstitutter, der udtræder af anvendelsesområdet for forordning nr. 806/2014, i forhold til samme institutter, der forbliver inden for dette anvendelsesområde, idet de førstnævnte har en forpligtelse til at betale de kontante beløb, der svarer til uigenkaldelige betalingsforpligtelser, mens de sidstnævnte ikke har en sådan forpligtelse, så længe en afviklingsforanstaltning ikke omfatter Afviklingsfonden, således som det fremgår af artikel 7, stk. 2, i gennemførelsesforordning 2015/81.
64
Henset til formålet med forordning nr. 806/2014 skal det således fastslås, at fra det tidspunkt, hvor kreditinstitutter er udtrådt af anvendelsesområdet for forordning nr. 806/2014, befinder disse institutter og de kreditinstitutter, der fortsat er omfattet af dette anvendelsesområde, sig ikke længere i en sammenlignelig situation for så vidt angår de forpligtelser, der påhviler dem i henhold til forordning nr. 806/2014. Det følger heraf, at selv om det måtte vise sig, at de førstnævnte befinder sig i »en mere ugunstig situation« i forhold til sidstnævnte, indebærer denne situation ikke en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet.
65
For så vidt som appellanten har bekræftet, at ordlyden af artikel 7, stk. 3, i gennemførelsesforordning 2015/81 er klar og præcis, er det endelig tilstrækkeligt at henvise til denne doms præmis 43-47.
66
Henset til det ovenstående skal det første anbringendes andet led ligeledes forkastes.
67
Hvad angår det første anbringendes tredje led om manglende retsgrundlag for forpligtelsen til at betale beløbet for den uigenkaldelige betalingsforpligtelse i tilfælde af udtræden af anvendelsesområdet for forordning nr. 806/2014, skal det for det første bemærkes, at Retten støttede sig på denne forordnings artikel 69, stk. 1, med henblik på at redegøre for det hovedformål, der forfølges med den årlige opkrævning af ex ante-bidrag, som består i at sikre, at Afviklingsfondens disponible finansielle midler ved udgangen af den indledende periode, der er fastsat i denne bestemmelse, når det målniveau, som denne bestemmelse fastsætter. På dette grundlag var det med føje, at Retten i den appellerede doms præmis 41 anførte, at selv om artikel 7, stk. 3, i gennemførelsesforordning 2015/81 blev fortolket således, at det var tilladt for et kreditinstitut, der som appellanten var udtrådt af anvendelsesområdet for forordning nr. 806/2014, ikke kontant at betale det beløb, der svarede til en uigenkaldelig betalingsforpligtelse, ville denne bestemmelse tilsidesætte det formål om at nå det målniveau, der bl.a. forfølges med artikel 69 i forordning nr. 806/2014.
68
Henset til det af appellanten anførte om definitionen af udtrykket »disponible finansielle midler«, således som det fremgår af artikel 3, stk. 1, nr. 34), i forordning nr. 806/2014, sammenholdt med denne forordnings artikel 69, stk. 1, må det endvidere fastslås, at appellanten støtter Rettens ræsonnement snarere end at modsige det. Eftersom uigenkaldelige betalingsforpligtelser er omfattet af begrebet »disponible finansielle midler« som omhandlet i forordning nr. 806/2014, og de følgelig tages i betragtning for at nå Afviklingsfondens målniveau, skal deres annullation nødvendigvis ledsages af en kompensation svarende til det kontante beløb, der svarer til disse forpligtelser.
69
For så vidt som appellanten har gjort gældende, at et kreditinstituts udtræden af anvendelsesområdet for forordning nr. 806/2014 snarere skal kompenseres ved justeringer af ex ante-bidragene fra de kreditinstitutter, der fortsat er omfattet af dette anvendelsesområde, skal det endelig bemærkes, at kreditinstitutternes individuelle bidrag i henhold til denne forordnings artikel 70 opkræves årligt under hensyntagen til størrelsen af disse institutters passiver eksklusive kapitalgrundlag og disse institutters risikoprofil, uden at der kan tages hensyn til en nedsættelse af visse kreditinstitutters bidrag som følge af den omstændighed, at disse sidstnævnte har forladt den nævnte forordnings anvendelsesområde.
70
Det følger heraf, at det var med rette, at Retten tog hensyn til artikel 69, stk. 1, i forordning nr. 806/2014 og det formål, der forfølges med denne bestemmelse, for at afgrænse rækkevidden af den betalingsforpligtelse, der påhviler kreditinstitutter, der udtræder af denne forordnings anvendelsesområde.
71
For det andet kunne Rettens bedømmelse med hensyn til artikel 70, stk. 4, i forordning nr. 806/2014, som fastsætter, at de behørigt modtagne bidrag fra hvert af kreditinstitutterne ikke tilbagebetales til dem, af de grunde, der er anført i denne doms præmis 56-61, ligeledes støtte dens fortolkning, hvorefter tilbagebetalingen af sikkerhedsstillelser knyttet til uigenkaldelige betalingsforpligtelser, først kan finde sted efter betalingen af et beløb svarende til det bidrag, som disse er trådt i stedet for.
72
I denne henseende kan appellantens argumentation om, at de kontrakter, der er indgået mellem kreditinstitutterne og Afviklingsinstansen med henblik på at indgå uigenkaldelige betalingsforpligtelser, efter deres art ikke kan »modtages«, ikke tiltrædes.
73
Det bemærkes således i denne henseende, at EU-lovgiver med den klare ordlyd af artikel 70, stk. 4, i forordning nr. 806/2014 har haft til hensigt generelt at udelukke tilbagebetaling af ex ante-bidrag, der er modtaget på behørig vis (dom af 29.9.2022, ABLV Bank mod Afviklingsinstansen, C-202/21 P, EU:C:2022:734, præmis 54). Hvis udtrykket »behørigt modtagne«, således som Afviklingsinstansen har gjort gældende, henviser til ex ante-bidragene uden forskel, skal det følgelig finde anvendelse uanset typen af bidrag, herunder uigenkaldelige betalingsforpligtelser.
74
Henset til det ovenstående overtrådte Retten, i modsætning til hvad appellanten har gjort gældende, hverken artikel 69, stk. 1, i forordning nr. 806/2014 eller denne forordnings artikel 70, stk. 4.
75
Det første anbringendes tredje led skal derfor forkastes.
76
Hvad angår det første anbringendes fjerde led vedrørende en fejlagtig fortolkning af artikel 7, stk. 1, i gennemførelsesforordning 2015/81 skal det bemærkes, at Retten i den appellerede doms præmis 41 fastslog, at denne bestemmelse udtrykkeligt fastsætter, at anvendelsen af uigenkaldelige betalingsforpligtelser på ingen måde må berøre Afviklingsfondens finansielle kapacitet eller likviditet. En sådan forudsætning er ligeledes nævnt i 16. betragtning til nævnte gennemførelsesforordning. Retten fastslog på dette grundlag, at annullationen af en uigenkaldelig betalingsforpligtelse og tilbagebetalingen af den tilsvarende sikkerhedsstillelse under ingen omstændigheder må være til skade for Afviklingsfonden.
77
I modsætning til hvad appellanten har gjort gældende, fratager denne fortolkning imidlertid ikke artikel 7, stk. 3, i gennemførelsesforordning 2015/81 dens effektive virkning. Såfremt denne artikel 7, stk. 3, blev fortolket således, at denne bestemmelse tillader kreditinstitutter ikke at betale deres ex ante-bidrag, før de har fået tilbagebetalt deres sikkerhedsstillelse, ville det princip, som EU-lovgiver har fastsat i denne gennemførelsesforordnings artikel 7, stk. 1, og som er tilpasset forudsætningen i artikel 69, stk. 1, i forordning nr. 806/2014, blive tilsidesat.
78
Retten begik derfor ikke en fejl, da den i den appellerede doms præmis 42 fandt, at artikel 7, stk. 1, i gennemførelsesforordning 2015/81 finder anvendelse på behandlingen af uigenkaldelige betalingsforpligtelser fra et kreditinstitut, som udtræder af anvendelsesområdet for forordning nr. 806/2014, og at denne gennemførelsesforordnings artikel 7, stk. 3, dermed skulle fortolkes i lyset af denne bestemmelse.
79
Hvad angår appellantens yderligere argumenter vedrørende artikel 7, stk. 2 og 3, i gennemførelsesforordning 2015/81, hvorefter disse bestemmelser i det væsentlige kun fastsætter en betalingsforpligtelse i tilfælde af en afviklingsafgørelse, er det tilstrækkeligt at henvise til denne doms præmis 56-61.
80
Henset til det ovenstående, og i modsætning til hvad appellanten har gjort gældende, gengav Rettens fortolkning af artikel 7, stk. 1, i gennemførelsesforordning 2015/81 ikke stk. 2 og 3 i denne gennemførelsesforordnings artikel 7 urigtigt og fratog dem ikke deres effektive virkning.
81
Det fjerde led skal derfor forkastes som ugrundet.
82
Hvad angår det første anbringendes femte led om tilsidesættelse af princippet lex specialis generalibus derogat, der er fremsat subsidiært, skal det fastslås, at artikel 7, stk. 3, i gennemførelsesforordning 2015/81, i modsætning til hvad appellanten har gjort gældende, ikke kan anses for at være en lex specialis, der navnlig fraviger artikel 70, stk. 4, i forordning nr. 806/2014.
83
Som generaladvokaten har anført i punkt 87 i forslaget til afgørelse, har forordning nr. 806/2014 i sin egenskab af grundforordning således normativ forrang i forhold til gennemførelsesforordning 2015/81, hvorfor bestemmelserne i gennemførelsesforordning 2015/81 i mangel af en undtagelse eller en udtrykkelig betingelse i denne retning ikke kan have forrang frem for de bestemmelser, der er omfattet af forordning nr. 806/2014.
84
Det skal desuden bemærkes, at artikel 70, stk. 7, i forordning nr. 806/2014 bemyndiger Rådet til at vedtage gennemførelsesretsakter såsom gennemførelsesforordning 2015/81 med henblik på at fastlægge betingelserne for gennemførelsen af denne artikels stk. 1-3. Det fremgår således af Domstolens praksis, at Rådet ikke ved gennemførelsesretsakter kan supplere eller ændre den lovgivningsmæssige retsakt, selv ikke de ikke-væsentlige elementer heri (dom af 28.2.2023, Fenix International, C-695/20, EU:C:2023:127, præmis 48 og 49). Rådet kan derfor ikke ved gennemførelsesforordning 2015/81 ændre artikel 70, stk. 4, i forordning nr. 806/2014.
85
Som Afviklingsinstansen har gjort gældende, skal det under alle omstændigheder i lyset af den analyse, der er foretaget under nærværende anbringendes tredje led, fastslås, at der ikke er nogen modstrid mellem artikel 70, stk. 4, i forordning nr. 806/2014 og artikel 7, stk. 3, i gennemførelsesforordning 2015/81.
86
Det fremgår i øvrigt af denne doms præmis 76-80, at artikel 7, stk. 3, i gennemførelsesforordning 2015/81 skal fortolkes under hensyntagen til denne gennemførelsesforordnings artikel 7, stk. 1, og at Rettens fortolkning af denne artikel 7, stk. 1, hverken fordrejer eller fratager stk. 2 og 3 i denne artikel 7 deres effektive virkning.
87
Det følger af det ovenstående, at det første anbringendes femte led skal forkastes.
88
Da ingen af leddene i appellantens første anbringende kan tiltrædes, skal dette anbringende forkastes i sin helhed.
Det andet anbringende vedrørende en begrundelsesmangel
Parternes argumenter
89
Appellanten har gjort gældende, at den appellerede dom er behæftet med en begrundelsesmangel og en selvmodsigende begrundelse. Navnlig har appellanten henvist til sådanne selvmodsigelser i den appellerede doms præmis 30, 36, 41 og 43, hvori Retten fastslog følgende:
–
for det første, at de uigenkaldelige betalingsforpligtelser er »behørigt modtagne« bidrag som omhandlet i artikel 70, stk. 4, i forordning nr. 806/2014, selv om de ikke betales »straks«
–
for det andet, at disse forpligtelser er »uigenkaldelige«, samtidig med at Retten efterfølgende anførte, at artikel 7, stk. 3, i gennemførelsesforordning 2015/81 har til formål at »bringe [dem] til ophør«, »således at de [...] ikke fortsætter, efter det bidragydende [kredit]institut er udtrådt af anvendelsesområdet for forordning nr. 806/2014«
–
for det tredje, at artikel 7, stk. 3, i gennemførelsesforordning 2015/81, som anført, har til formål at »bringe [de uigenkaldelige betalingsforpligtelser] til ophør«, mens Retten fastslog, at denne bestemmelse har til formål »at sikre, at Afviklingsfondens finansielle midler er til rådighed så hurtigt som muligt for Afviklingsinstansen i tilfælde af afvikling«, og
–
for det fjerde, at artikel 7, stk. 3, i gennemførelsesforordning 2015/81 ikke kan anvendes »til skade for Afviklingsfonden« og på ingen måde må berøre dens »finansielle kapacitet eller likviditet« i overensstemmelse med det, der er fastsat i artikel 69, stk. 1, i forordning nr. 806/2014 og artikel 7, stk. 1, i gennemførelsesforordning 2015/81, uden at påvise, hvorledes anvendelsen af denne artikel 7, stk. 3, kan »berøre Afviklingsfondens finansielle kapacitet eller likviditet« eller målet om at nå det målniveau, der er fastsat i denne artikel 69, stk. 1. Under alle omstændigheder påviste Retten ikke, hvorledes denne bestemmelse og artikel 7, stk. 1, i gennemførelsesforordning 2015/81 er tilstrækkeligt præcise til at være til hinder for den klare og præcise tilbagebetalingsmekanisme, der er fastsat i denne gennemførelsesforordnings artikel 7, stk. 3, eller pålægge en betalingsforpligtelse under betingelser, der ikke er fastsat i den nævnte gennemførelsesforordnings artikel 7, stk. 2, hvis ordlyd ligeledes er klar og præcis.
90
Afviklingsinstansen har bestridt disse argumenter.
Domstolens bemærkninger
91
Det bemærkes, at det af fast retspraksis fremgår, at den forpligtelse til at begrunde domme, som påhviler Retten, indebærer, at Retten klart og utvetydigt skal angive de betragtninger, som den har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne afgørelse, og således at Domstolen kan udøve sin prøvelsesret (dom af 20.4.2023, Rådet mod El-Qaddafi, C-413/21 P, EU:C:2023:306, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis).
92
En selvmodsigende eller uforståelig begrundelse i en dom afsagt af Retten svarer til en manglende begrundelse (dom af 20.4.2023, Rådet mod El-Qaddafi, C-413/21 P, EU:C:2023:306, præmis 42 og den deri nævnte retspraksis).
93
I den foreliggende sag skal det indledningsvis bemærkes, således som generaladvokaten har anført i punkt 95 ff. i forslaget til afgørelse, at der ikke er nogen selvmodsigelse i begrundelsen mellem Rettens konstatering i den appellerede doms præmis 33, hvorefter uigenkaldelige betalingsforpligtelser ikke er bidrag, der betales »straks«, men hvis betaling er »udskudt«, og Rettens konstatering i den appellerede doms præmis 30, hvorefter uigenkaldelige betalingsforpligtelser, som et institut har indgået, udgør »behørigt modtagne« bidrag. Det forbud mod tilbagebetaling af ex ante-bidrag, der er fastsat i artikel 70, stk. 4, i forordning nr. 806/2014, omfatter således alle disponible finansielle midler, herunder uigenkaldelige betalingsforpligtelser.
94
Dernæst er det heller ikke selvmodsigende at kræve betaling af den forpligtelse, der ligger til grund for den uigenkaldelige betalingsforpligtelse, selv om denne annulleres. Den retlige forpligtelse til at betale ex ante-bidrag for en given bidragsperiode består nemlig fortsat, idet de uigenkaldelige betalingsforpligtelser blot er valgfrie faciliteter, der stilles til rådighed for kreditinstitutterne i denne forbindelse.
95
Ved at fastslå, at artikel 7, stk. 3, i gennemførelsesforordning 2015/81 gør det muligt at stille midler til rådighed for Afviklingsfonden »i tilfælde af afvikling«, modsiger Retten i øvrigt ikke det ræsonnement, hvorved den fandt, at kreditinstituttet har en ubetinget forpligtelse til at betale det beløb, der svarer til den uigenkaldelige betalingsforpligtelse. Det er på grund af denne ubetingede forpligtelse, at et sådant institut ikke kan fritages for betaling af det beløb, der er dækket af uigenkaldelige betalingsforpligtelser, hvilket gør det muligt for Afviklingsfonden hurtigt at have midler til rådighed »i tilfælde af afvikling«. Der er her tale om Afviklingsfondens eksistensberettigelse og formålet om at nå det målniveau, der er indført ved EU-lovgivningen.
96
Endelig, og således som det fremgår af behandlingen af det første anbringende, gav Retten en behørig begrundelse for, hvorledes den risiko, som Afviklingsfonden løb, og hvorledes formålet om at nå målniveauet var til hinder for, at ex ante-bidrag i form af uigenkaldelige betalingsforpligtelser forsvandt som følge af et kreditinstituts udtræden af anvendelsesområdet for forordning nr. 806/2014.
97
Eftersom ingen af de argumenter, der er fremført af appellanten med henblik på at påvise en manglende begrundelse af den appellerede dom og denne begrundelses selvmodsigende karakter, kan tiltrædes, skal det andet anbringende forkastes.
98
Da ingen af appellantens anbringender til støtte for appellen er blevet tiltrådt, skal appellen forkastes i sin helhed.
Sagsomkostninger
99
I henhold til artikel 138, stk. 1, i Domstolens procesreglement, der i medfør af samme reglements artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom.
100
Da Afviklingsinstansen har nedlagt påstand om, at appellanten tilpligtes at betale sagsomkostningerne, og da sidstnævnte har tabt sagen, bør det pålægges appellanten at bære sine egne omkostninger og betale Afviklingsinstansens omkostninger.
101
Når en intervenient i første instans har deltaget i den skriftlige eller den mundtlige del af retsforhandlingerne for Domstolen, kan Domstolen i henhold til procesreglementets artikel 184, stk. 4, bestemme, at den pågældende skal bære sine egne omkostninger. I henhold til denne bestemmelse bærer Fédération bancaire française sine egne omkostninger.
102
Artikel 140, stk. 1, i samme procesreglement, som ligeledes i medfør af artikel 184, stk. 1, heri finder anvendelse i appelsager, bestemmer, at de medlemsstater, som er indtrådt i sagen, bærer deres egne omkostninger. Den Franske Republik bærer følgelig sine egne omkostninger.
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Femte Afdeling):
1)
Appellen forkastes.
2)
BNP Paribas Public Sector SA bærer sine egne omkostninger og betaler de omkostninger, der er afholdt af Den Fælles Afviklingsinstans (Afviklingsinstansen).
3)
Fédération bancaire française og Den Franske Republik bærer hver deres egne omkostninger.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: fransk.