62024CJ0634
DOMSTOLENS DOM (Tredje Afdeling)
12. februar 2026 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – område med frihed, sikkerhed og retfærdighed – grænsekontrol, asyl og indvandring – passage af medlemsstaternes ydre grænser – forordning (EU) 2018/1806 – nationale bestemmelser, der forpligter en person, der er statsborger i flere tredjelande, som er omfattet af regler om visumfritagelse, til at fremlægge et supplerende dokument med henblik på at opnå midlertidig opholdstilladelse – den samlede økonomi- og handelsaftale mellem Canada på den ene side og Den Europæiske Union på den anden side – direkte virkning«
I sag C-634/24 [Lenaimon] (
i
),
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol) ved afgørelse af 25. september 2024, indgået til Domstolen den 30. september 2024, i sagen
M.P.
mod
Migracijos departamentas prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos,
har
DOMSTOLEN (Tredje Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, C. Lycourgos (refererende dommer), og dommerne O. Spineanu-Matei, S. Rodin, N. Piçarra og N. Fenger,
generaladvokat: J. Richard de la Tour,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
den litauiske regering ved K. Dieninis og V. Kazlauskaitė-Švenčionienė, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved F. Blanc, C. Hermes og J. Jokubauskaitė, som befuldmægtigede,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 30.6 i den samlede økonomi- og handelsaftale mellem Canada på den ene side og Den Europæiske Union og dens medlemsstater på den anden side, undertegnet i Bruxelles den 30. oktober 2016 ((EUT 2017, L 11, s. 23), ligeledes kendt under forkortelsen CETA (Comprehensive Economic and Trade Agreement), herefter »CETA«) og artikel 4, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2018/1806 af 14. november 2018 om fastlæggelse af listen over de tredjelande, hvis statsborgere skal være i besiddelse af visum ved passage af de ydre grænser, og listen over de tredjelande, hvis statsborgere er fritaget for dette krav (EUT 2018, L 303, s. 39).
2
Denne anmodning er blevet fremsat i forbindelse med en tvist mellem M.P. og Migracijos departamentas prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos (styrelsen for migration under Republikken Litauens indenrigsministerium) (herefter »migrationsstyrelsen«) vedrørende lovligheden af den afgørelse, sidstnævnte har truffet om at nægte at tildele M.P. midlertidig opholdstilladelse i Litauen (herefter »den i hovedsagen omhandlede afgørelse«).
Retsforskrifter
Folkeretten
3
CETA’s artikel 1.2 fastsætter:
»Medmindre andet er fastsat, forstås i denne aftale ved:
statsborger:
a)
for så vidt angår Canada en fysisk person, som er statsborger i Canada i henhold til canadisk lovgivning
[...]«
4
Denne aftales kapitel ti har overskriften »Fysiske personers midlertidige indrejse og ophold i forretningsøjemed« og indeholder aftalens artikel 10.1-10.10.
5
Nævnte aftales artikel 10.1 foreskriver:
»I dette kapitel forstås ved:
[...]
nøglepersonale: forretningsrejsende i investeringsøjemed, investorer eller virksomhedsinternt udstationerede:
[...]
b)
investorer: fysiske personer, der opretter, udvikler eller forvalter en investering som tilsynsorgan eller bestyrelse, og hvortil disse personer eller virksomheden, der beskæftiger disse personer, har disponeret eller er i færd med at disponere et betydeligt kapitalbeløb, og
[...]
fysiske personer i forretningsøjemed: nøglepersonale, leverandører af kontraktbaserede tjenesteydelser, selvstændige erhvervsdrivende eller forretningsrejsende på kortvarigt ophold, der er statsborgere i en part.«
6
Samme aftales artikel 10.2 fastsætter:
»1.   Dette kapitel afspejler de privilegerede handelsforbindelser mellem parterne samt det fælles mål om at fremme handelen med tjenesteydelser og investeringer ved at tillade midlertidig indrejse og ophold til fysiske personer i forretningsøjemed og ved at sikre gennemsigtige procedurer.
2.   Dette kapitel finder anvendelse på foranstaltninger, der indføres eller opretholdes af en part, vedrørende midlertidig indrejse og ophold på dens territorium for nøglepersonale, leverandører af kontraktbaserede tjenesteydelser, selvstændige erhvervsdrivende og forretningsrejsende på kortvarigt ophold. Dette kapitel finder ikke anvendelse på foranstaltninger, som vedrører fysiske personer, der søger adgang til arbejdsmarkedet i en af parterne, og ej heller på foranstaltninger vedrørende statsborgerskab, bopæl eller fast beskæftigelse.
3.   Intet i dette kapitel er til hinder for, at parterne kan anvende foranstaltninger til at regulere fysiske personers indrejse i eller midlertidige ophold på deres territorium, herunder sådanne foranstaltninger, som er nødvendige for at beskytte deres grænsers integritet og sikre en ordnet grænsepassage for fysiske personer, forudsat at disse foranstaltninger ikke anvendes på en sådan måde, at de ophæver eller forringer fordelene for en af parterne i henhold til dette kapitel. Den omstændighed, at der stilles visumkrav for fysiske personer fra bestemte lande og ikke for andre, anses ikke i sig selv for at ophæve eller forringe fordelene i henhold til denne aftale.
4.   I det omfang[,] der ikke er indgået forpligtelser ved dette kapitel, gælder alle andre krav i parternes love vedrørende indrejse og ophold fortsat, herunder bestemmelser om opholdsperiode.
[...]«
7
CETA’s artikel 10.3, stk. 1, har følgende ordlyd:
»Hver af parterne skal tillade midlertidig indrejse for fysiske personer i forretningsøjemed fra den anden part, der i øvrigt opfylder partens indvandringsbestemmelser vedrørende midlertidig indrejse i overensstemmelse med dette kapitel.«
8
Denne aftales artikel 10.6, stk. 1, fastsætter:
»Denne aftale pålægger ikke parterne nogen forpligtelser vedrørende deres foranstaltninger på immigrationsområdet, bortset fra det, der udtrykkeligt er anført i dette kapitel og kapitel syvogtyve (gennemsigtighed).«
9
Nævnte aftales artikel 10.7 foreskriver:
»1.   Hver af parterne skal give tilladelse til midlertidig indrejse og ophold for nøglepersonale fra den anden part med de forbehold og undtagelser, der er opregnet i bilag 10-B.
2.   Ingen af parterne må indføre eller opretholde begrænsninger af det samlede antal nøglepersonale fra den anden part, der tillades midlertidig indrejse, i form af en numerisk begrænsning eller en økonomisk behovsprøve.
[...]
4.   Hver af parterne skal tillade midlertidig beskæftigelse på deres territorium for virksomhedsinternt udstationerede og investorer fra den anden part.
5.   Den tilladte varighed af ophold for nøglepersonale er som følger:
[...]
c)
investorer: et år med mulighed for forlængelse efter den parts skøn, der giver tilladelse til midlertidig indrejse og ophold
[...]«
10
Samme aftales artikel 28.3, stk. 2, fastsætter:
»Med henblik på kapitel [...] ti (fysiske personers midlertidige indrejse og ophold i forretningsøjemed) [...] og med forbehold af kravet om, at sådanne foranstaltninger ikke anvendes på en måde, der udgør en vilkårlig eller uberettiget forskelsbehandling mellem parterne, hvor samme forhold gør sig gældende, eller en skjult begrænsning af handelen med tjenesteydelser, må intet i denne aftale fortolkes således, at det forhindrer en parts vedtagelse eller håndhævelse af foranstaltninger, der er nødvendige for at:
a)
beskytte den offentlige sikkerhed eller den offentlige sædelighed eller for opretholdelse af den offentlige orden [...]
b)
beskytte menneskers, dyrs eller planters liv eller sundhed [...], eller
c)
sikre overholdelse af love eller forskrifter, der ikke er uforenelige med denne aftales bestemmelser, herunder bestemmelserne vedrørende:
[...]
iii)
sikkerhed.«
11
CETA’s artikel 28.6 foreskriver:
»Intet i denne aftale må fortolkes således, at:
[...]
b)
en part forhindres i at foretage en handling, som den anser for nødvendig af hensyn til beskyttelsen af sine væsentlige sikkerhedsinteresser:
[...]
ii)
i krigstid eller andre internationale krisetilstande, eller
[...]
c)
en part forhindres i at foretage en handling for at efterkomme sine internationale forpligtelser med henblik på at opretholde mellemfolkelig fred og sikkerhed.«
12
Denne aftales artikel 30.6 har følgende ordlyd:
»1.   Intet i denne aftale skal fortolkes således, at der opstår rettigheder eller forpligtelser for personer ud over dem, som stiftes mellem parterne i henhold til folkeretten, og ej heller således, at denne aftale kan gøres direkte gældende i parternes interne retsordener.
2.   En part må i sin interne lovgivning [ikke] give adgang til søgsmål over for den anden part med den begrundelse, at en foranstaltning truffet af den anden part er uforenelig med denne aftale.«
EU-retten
Rådets afgørelse (EU) 2017/38
13
Fjerde og sjette betragtning til Rådets afgørelse (EU) 2017/38 af 28. oktober 2016 om midlertidig anvendelse af den samlede økonomi- og handelsaftale (CETA) mellem Canada på den ene side og Den Europæiske Union og dens medlemsstater på den anden side (EUT 2017, L 11, s. 1080) har følgende ordlyd:
»(4)
Dele af aftalen, som henhører under [Den Europæiske Unions] kompetence, kan anvendes midlertidigt, indtil procedurerne for aftalens indgåelse er afsluttet.
[...]
(6)
I overensstemmelse med aftalens artikel 30.6, stk. 1, skaber aftalen ikke rettigheder eller forpligtelser, som kan påberåbes direkte for Unionens eller medlemsstaternes domstole.«
14
Denne afgørelses artikel 1 bestemmer:
»1.   [CETA] anvendes midlertidigt af Unionen som fastsat i aftalens artikel 30.7, stk. 3, indtil procedurerne for dens indgåelse er afsluttet og på følgende betingelser:
[...]«
Schengengrænsekodeksen
15
Artikel 6, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/399 af 9. marts 2016 om en EU-kodeks for personers grænsepassage (Schengengrænsekodeks) (EUT 2016, L 77, s. 1), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2018/1240 af 12. september 2018 (EUT 2018, L 236, s. 1) (herefter »Schengengrænsekodeksen«) har følgende ordlyd:
»For påtænkte ophold på medlemsstaternes område i højst 90 dage inden for en periode på 180 dage, hvorved perioden på 180 dage forud for hver opholdsdag tages i betragtning, skal tredjelandsstatsborgere opfylde følgende indrejsebetingelser:
[...]
b)
de skal være i besiddelse af gyldigt visum, hvis dette kræves i henhold til [forordning 2018/1806], undtagen hvis de har en gyldig opholdstilladelse eller et gyldigt visum til længerevarende ophold
[...]«
Visumkodeksen
16
Artikel 1, stk. 1 og 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 810/2009 af 13. juli 2009 om en fællesskabskodeks for visa (visumkodeks) (EUT 2009, L 243, s. 1), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2019/1155 af 20. juni 2019 (EUT 2019, L 188, s. 25) (herefter »visumkodeksen«) foreskriver:
»1.   Ved denne forordning fastsættes procedurer og betingelser for udstedelse af visa til forventede ophold på medlemsstaternes område i højst 90 dage inden for en periode på 180 dage.
[...]
3.   Ved denne forordning fastlægges endvidere de tredjelande, hvis statsborgere skal have lufthavnstransitvisum som en undtagelse fra princippet om fri transit som fastsat i bilag 9 til [konventionen angående international civil luftfart, som blev undertegnet i Chicago den 7. december 1944 (United Nations Treaty Series, bind 15, nr. 102), og som trådte i kraft den 4. april 1947], og der fastsættes procedurer og betingelser for udstedelse af visa i forbindelse med transit gennem de internationale transitområder i medlemsstaternes lufthavne.«
17
Visumkodeksens artikel 2 bestemmer:
»I denne forordning forstås ved:
[...]
2)
»visum«: en tilladelse udstedt af en medlemsstat med henblik på:
a)
et forventet ophold på medlemsstaternes område i højst 90 dage inden for en periode på 180 dage, eller
b)
transit gennem de internationale transitområder i medlemsstaternes lufthavne
[...]«
Forordning 2018/1806
18
Artikel 3, stk.1, i forordning 2018/1806 bestemmer:
»Statsborgere fra tredjelande, der er opført på listen i bilag I, skal være i besiddelse af visum, når de passerer medlemsstaternes ydre grænser [(herefter »Schengenvisum«)].«
19
Denne forordnings artikel 4, stk. 1, foreskriver:
»Statsborgere fra tredjelande, der er opført på listen i bilag II, er fritaget for det i artikel 3, stk. 1, omhandlede krav i forbindelse med ophold på højst 90 dage inden for en periode på 180 dage.«
20
Nævnte forordnings artikel 6 bestemmer:
»1.   En medlemsstat kan fastsætte undtagelser fra visumpligten i artikel 3 eller fra visumfritagelsen i artikel 4 for:
a)
indehavere af diplomatpas, tjenestepas/officielle pas eller særlige pas
b)
medlemmer af besætningen inden for civil luftfart og skibsfart i forbindelse med udførelsen af deres opgaver
c)
medlemmer af besætningen inden for civil skibsfart, når de har landlov og er i besiddelse af identitetspapirer for søfarende udstedt i henhold til Den Internationale Arbejdsorganisations [(ILO)] konvention nr. 108 [angående søfolks nationale identitetspapirer, vedtaget den 13. maj 1958 under ILO’s generalkonferences 41. samling og trådt i kraft den 19. februar 1961,] eller nr. 185 om søfarendes identitetsdokumenter (revideret), vedtaget den 19. juni 2003 under ILO’s generalkonferences 91. samling og trådt i kraft den 9. februar 2005,] eller Den Internationale Søfartsorganisations konvention om lettelse af international samfærdsel ad søvejen[, undertegnet i London den 9. april 1965 og trådt i kraft den 5. marts 1967 (United Nations Treaty Series, bind 591, nr. 265)]
d)
besætning og deltagere i nødhjælps- eller redningsaktioner i tilfælde af en katastrofe eller et ulykkestilfælde
e)
civil besætning på skibe på internationale indre vandveje
f)
indehavere af rejsedokumenter, der udstedes af mellemstatslige internationale organisationer, som mindst én medlemsstat er medlem af, eller af andre enheder, som den berørte medlemsstat har anerkendt som værende underlagt international ret, til ansatte i disse organisationer eller enheder.
[...]
3.   En medlemsstat kan fravige visumfritagelsen i artikel 4 for personer, der udøver lønnet beskæftigelse under opholdet.«
21
Bilag I til samme forordning opregner de tredjelande, hvis statsborgere skal være i besiddelse af visum ved passage af medlemsstaternes ydre grænser. Den Russiske Føderation er opført blandt disse tredjelande.
22
Bilag II til forordning 2018/1806 opregner de tredjelande, hvis statsborgere er fritaget for kravet om at være i besiddelse af et visum ved passage af medlemsstaternes ydre grænser i forbindelse med ophold på højst 90 dage inden for en periode på 180 dage. Canada og Israel er opført blandt disse tredjelande.
Litauisk ret
Udlændingeloven
23
Artikel 40, stk. 1, nr. 16, i Lietuvos Respublikos įstatymas dėl užsieniečių teisinės padėties Nr. IX-2206 (Republikken Litauens lov IX-2206 om udlændinges juridiske status) af 29. april 2004 (Žin., 2004, nr. 73-2539), i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (herefter »udlændingeloven«), bestemmer, at en midlertidig opholdstilladelse kan udstedes eller fornyes, når den berørte person er en statsborger i Australien, Japan, Det Forenede Kongerige, De Forenede Stater, Canada, New Zealand eller Sydkorea, som ønsker at arbejde eller udøve en lovlig virksomhed i Litauen.
Lov om restriktive foranstaltninger
24
Ifølge artikel 1 i Lietuvos Respublikos ribojamųjų priemonių dėl karinės agresijos prieš Ukrainą nustatymo įstatymas Nr. XIV-1888 (Republikken Litauens lov XIV-1888 om restriktive foranstaltninger på baggrund af den militære aggression mod Ukraine) af 20. april 2023 (TAR, 2023, 2023-7804, herefter »lov om restriktive foranstaltninger«) har denne lov til formål at sikre Republikken Litauens nationale sikkerhedsinteresser og udenrigspolitiske interesser og at nå de mål, der er omhandlet i artikel 1, stk. 1, i Lietuvos Respublikos tarptautinių sankcijų įstatymas Nr. IX-2160 (Republikken Litauens lov IX-2160 om internationale sanktioner) af 22. april 2004 (Žin., 2004, nr. 68-2369), ved at indføre restriktive foranstaltninger i Republikken Litauen på grund af fremmede staters militære aggression mod Ukraine.
25
I henhold til artikel 3, stk. 1 og 2, i lov om restriktive foranstaltninger suspenderes for det første modtagelsen af ansøgninger om visum fra statsborgere i Den Russiske Føderation og Republikken Hviderusland af Republikken Litauens visummyndigheder i udlandet, med undtagelse af de tilfælde, hvor Republikken Litauens udenrigsministerium indtræder som formidler ved indgivelsen af den pågældende ansøgning, og for det andet modtagelsen af ansøgninger om nationalt visum fra statsborgere i Den Russiske Føderation og Republikken Hviderusland via eksterne tjenesteydere i udlandet.
26
Artikel 3, stk. 3, i denne lov bestemmer, at modtagelse af ansøgninger fra statsborgere i Den Russiske Føderation om udstedelse af tilladelse til midlertidigt ophold i Litauen via en ekstern tjenesteudbyder i udlandet suspenderes med undtagelse af statsborgere fra Den Russiske Føderation, for hvem en myndighed, der er bemyndiget af den litauiske regering, fungerer som formidler i de tilfælde, der er fastsat af den litauiske regering. Modtagelse af disse anmodninger suspenderes ligeledes i Litauen med undtagelse af anmodninger fra statsborgere i Den Russiske Føderation, som er i besiddelse af et gyldigt Schengenvisum eller et nationalt visum udstedt i udlandet eller i Litauen af Republikken Litauens visumtjeneste, eller en gyldig opholdstilladelse udstedt af Republikken Litauen eller en anden EU-medlemsstat.
27
Nævnte lovs artikel 4, stk. 1, præciserer, at med undtagelse af den restriktive foranstaltning, der er omhandlet i artikel 3, stk. 2, heri, finder de restriktive foranstaltninger, der er omhandlet i samme lovs artikel 3, anvendelse i en periode på et år fra datoen for denne lovs ikrafttræden.
28
Ifølge artikel 5 i lov om restriktive foranstaltninger trådte denne lov i kraft den 3. maj 2023, og den forblev i kraft indtil den 2. maj 2024.
Lov af 25. april 2024
29
Artikel 2 i Lietuvos Respublikos ribojamųjų priemonių dėl karinės agresijos prieš Ukrainą nustatymo įstatymo Nr. XIV-1888 3, 4 ir 5 straipsnių pakeitimo įstatymas Nr. XIV-2581 (lov XIV-2581 om ændring af artikel 3-5 i Republikken Litauens lov XIV-1888 om indførelse af restriktive foranstaltninger på grund af den militære aggression mod Ukraine) af 25. april 2024 (TAR, 2024, 2024-8222k, herefter »lov af 25. april 2024«) ændrede bl.a. artikel 4, stk. 1, i lov om restriktive foranstaltninger, således at de i denne artikel 3 foreskrevne restriktive foranstaltninger med undtagelse af den i artikel 3, stk. 8, fastsatte restriktive foranstaltning fandt anvendelse fra den 3. maj 2024 til den 2. maj 2025.
30
Artikel 3 i lov af 25. april 2024 ændrede artikel 5 i lov om restriktive foranstaltninger ved at bestemme, at sidstnævnte skulle forblive i kraft indtil den 2. maj 2025.
31
Artikel 4, stk. 1, i lov af 25. april 2024 præciserer, at denne lov træder i kraft den 3. maj 2024, med undtagelse af artikel 1, stk. 5, og artikel 4, stk. 3.
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
32
M.P., som både er canadisk, russisk og israelsk statsborger, indrejste i Litauen på et canadisk pas. De kompetente litauiske myndigheder krævede derfor ikke, at han var i besiddelse af et visum for at indrejse på denne medlemsstats område.
33
Den 13. oktober 2023 indgav M.P. en hasteansøgning om midlertidig opholdstilladelse i Litauen under henvisning til udlændingelovens artikel 40, stk. 1, nr. 16. Han gjorde gældende, at han var canadisk statsborger, at han ejede andele i en virksomhed, der drev virksomhed i Litauen, og at han var rejst dertil med det formål at arbejde dér. Blandt andre dokumenter vedlagde sagsøgeren i hovedsagen kopier af sine canadiske, russiske og israelske pas.
34
Den 19. oktober 2023 accepterede migrationsstyrelsens afdeling i Klaipėda (Litauen) at behandle M.P.s ansøgning.
35
Den 20. oktober 2023 anmodede migrationsstyrelsen M.P. om en præcisering af den nationalitet, hvorunder han ansøgte om midlertidig opholdstilladelse i Litauen. M.P. anførte på ny, at han ansøgte om denne tilladelse som canadisk statsborger.
36
Ved den i hovedsagen omhandlede afgørelse, der blev meddelt M.P. den 30. november 2023, tilbagekaldte migrationsstyrelsen afgørelsen fra afdelingen i Klaipėda, hvorved den accepterede at behandle M.P.s ansøgning om opholdstilladelse, med den begrundelse, at M.P. ikke alene var canadisk statsborger, men også russisk statsborger, og at han ikke havde vedlagt sin ansøgning nogen af de dokumenter, der er omhandlet i artikel 3, stk. 3, i lov om restriktive foranstaltninger, nemlig et gyldigt Schengenvisum eller nationalt visum udstedt af visummyndigheden i Republikken Litauen eller en gyldig tilladelse til ophold på en medlemsstats område.
37
M.P. anlagde sag ved Regionų administracinio teismo Vilniaus rūmai (regional forvaltningsdomstol, afdelingen i Vilnius, Litauen) med påstand om bl.a. annullation af den i hovedsagen omhandlede afgørelse. Da M.P. ikke fik medhold ved dom af 2. april 2024, iværksatte M.P. appel af denne dom ved Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol), som er den forelæggende ret.
38
M.P. har gjort gældende, at de litauiske myndigheder – selv om de havde anerkendt hans canadiske statsborgerskab, selv om de havde anvendt den visumfrie ordning for hans indrejse på litauisk område, og selv om de havde accepteret at behandle hans ansøgning om midlertidig opholdstilladelse i Litauen i denne egenskab – efterfølgende besluttede at tage hensyn til hans russiske statsborgerskab med henblik på at anvende bestemmelserne i lov om restriktive foranstaltninger på ham. Der er imidlertid ingen bestemmelse, der forbyder en person, der er statsborger i flere tredjelande, blandt sine statsborgerskaber at vælge den nationalitet, som vedkommende ønsker at påberåbe sig med henblik på at indgive en ansøgning om opholdstilladelse til de litauiske myndigheder.
39
Ifølge M.P. er der således blevet set bort fra M.P.s canadiske statsborgerskab, selv om parterne i CETA i henhold til denne aftales artikel 10.1 og 10.6-10.9 skal gøre det muligt for visse af parternes statsborgere, såsom forretningsfolk, investorer, virksomhedsledere eller specialister, at indrejse og opholde sig i det pågældende land uden yderligere tilladelse samt at arbejde i virksomheder, der er etableret dér, eller at udøve en økonomisk aktivitet dér. M.P. har anført, at CETA-bestemmelserne giver sådanne canadiske statsborgere ret til at opnå midlertidig opholdstilladelse i Litauen, og at denne regel er gennemført på nationalt plan ved udlændingelovens artikel 40, stk. 1, nr. 16. I tilfælde af uoverensstemmelse mellem CETA og artikel 3, stk. 3, i lov om restriktive foranstaltninger er det denne aftale, der bør veje tungest.
40
Migrationsstyrelsen har gjort gældende, at lov om restriktive foranstaltninger ikke udelukker russiske statsborgere, der også har statsborgerskab i et andet land, fra sit anvendelsesområde. Det tilkommer ikke migrationsstyrelsen at træffe afgørelse om, hvilket statsborgerskab den person, der har indgivet en ansøgning om midlertidig opholdstilladelse i Litauen, har, idet nævnte styrelse blot skal vurdere de dokumenter, der er vedlagt denne ansøgning.
41
Den forelæggende ret har for det første anført, at CETA’s artikel 30.6 bestemmer, at intet i denne aftale skal fortolkes således, at der opstår rettigheder eller forpligtelser for personer ud over dem, som stiftes mellem parterne i henhold til folkeretten, og ej heller således, at denne aftale kan gøres direkte gældende i parternes interne retsordener, hvilket Domstolen bekræftede i udtalelse 1/17 (CETA-aftalen EU-Canada) af 30.4.2019 (EU:C:2019:341).
42
Når dette er sagt, skal det, for så vidt som den sag, der gav anledning til denne udtalelse, adskiller sig fra hovedsagen, afgøres, om CETA’s artikel 30.6 skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for, at M.P. påberåber sig bestemmelserne i denne aftale for den forelæggende ret.
43
For det andet har den forelæggende ret anført, at russiske statsborgere, der ønsker at indrejse på litauisk område, i henhold til artikel 3, stk. 1, i og bilag I til forordning 2018/1806 skal være i besiddelse af et visum, mens canadiske statsborgere i henhold til denne forordnings artikel 4, stk. 1, og bilag II er fritaget for et sådant krav for ophold af en varighed på højst 90 dage inden for en periode på 180 dage.
44
Selv om de litauiske myndigheder i det foreliggende tilfælde har anvendt en visumfri ordning på M.P.s indrejse på litauisk område i M.P.s egenskab af canadisk statsborger, har de efterfølgende i forbindelse med hans ansøgning om midlertidig opholdstilladelse i Litauen pålagt ham en forpligtelse til at forevise enten et Schengenvisum eller et nationalt visum eller en gyldig opholdstilladelse udstedt af Republikken Litauen eller en anden medlemsstat. I øvrigt kan M.P. som russisk statsborger i henhold til artikel 3, stk. 1 og 2, i lov om restriktive foranstaltninger ikke erhverve et nationalt visum.
45
Ifølge den forelæggende ret henhører M.P. desuden ikke under nogen af de situationer, der kan være genstand for de undtagelser fra visumfritagelsen, der er nævnt i artikel 6, stk. 1, litra a)-f), i forordning 2018/1806. Selv om nævnte forordnings artikel 6, stk. 3, i øvrigt ligeledes gør det muligt for medlemsstaterne at fastsætte sådanne undtagelser for så vidt angår personer, der udøver lønnet beskæftigelse under deres ophold, er det formål, hvormed M.P. indrejste på litauisk område, imidlertid uden relevans for anvendelsen af lov om restriktive foranstaltninger. Den forelæggende ret er derfor af den opfattelse, at denne artikel 6, stk. 3, heller ikke finder anvendelse i det foreliggende tilfælde.
46
Under disse omstændigheder har Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol) besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal [CETA’s] artikel 30.6 [...] fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for, at en person med canadisk, israelsk og russisk statsborgerskab kan påberåbe sig bestemmelserne i denne aftale i en appelsag ved en national domstol vedrørende en tilladelse til midlertidigt ophold i Republikken Litauen under omstændigheder som i den foreliggende sag?
2)
Skal artikel 4, stk. 1, i [forordning 2018/1806], sammenholdt med bilag II hertil, fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for en national ordning, der er gyldig i en begrænset periode, hvorefter en russisk statsborger, der ønsker at ansøge om en midlertidig opholdstilladelse i Republikken Litauen, er underlagt et krav om at fremlægge et gyldigt visum eller en gyldig opholdstilladelse, selv om en sådan person er rejst ind i Republikken Litauen under en visumfri ordning som statsborger i en stat, der er opført i bilag II til forordning 2018/1806, samtidig med at der rejses spørgsmål om, hvorvidt disse bestemmelser i forordning 2018/1806 er forenelige med CETA under omstændigheder som i den foreliggende sag?«
47
Ved skrivelse af 8. juli 2025 har Domstolens Justitskontor fremsendt den forelæggende ret en anmodning om uddybende oplysninger. Som svar på denne anmodning har den forelæggende ret anført, for det første, at M.P. efter den forelæggende rets opfattelse kunne anses for at være en »investor« som omhandlet i CETA’s artikel 10.1, for det andet, at artikel 3, stk. 3, i lov om restriktive foranstaltninger ikke bevirker, at adgangen til at indgive ansøgninger om midlertidig opholdstilladelse suspenderes for russiske statsborgere, hvis disse er indehavere af en opholdstilladelse på litauisk område eller på en anden medlemsstats område, og, for det tredje, at i henhold til Lietuvos Respublikos ribojamųjų priemonių dėl karinės agresijos prieš Ukrainą nustatymo įstatymo Nr. XIV-1888 3, 4 ir 5 straipsnių pakeitimo įstatymas Nr. XV-170 (lov XV-170 om ændring af artikel 3, 4 og 5 i Republikken Litauens lov XIV-1888 om restriktive foranstaltninger på baggrund af den militære aggression mod Ukraine) af 17. april 2025 (TAR, 2025, 2025-7432) fandt de foranstaltninger, der er fastsat i denne artikel 3, stk. 3, anvendelse indtil den 2. maj 2026.
Om de præjudicielle spørgsmål
Det første spørgsmål
48
Det fremgår af den forelæggende rets redegørelser vedrørende dens første spørgsmål i anmodningen om præjudiciel afgørelse og af dens svar på Domstolens anmodning om uddybende oplysninger, at den forelæggende ret er i tvivl om, hvorvidt bestemmelserne i CETA’s kapitel ti kan påberåbes for den af en privatperson, der er en canadisk investor som omhandlet i denne aftales artikel 10.1.
49
Det følger heraf, at den forelæggende ret med det første spørgsmål nærmere bestemt ønsker oplyst, om CETA’s artikel 30.6 skal fortolkes således, at bestemmelserne i dette kapitel ti har direkte virkning.
50
For det første skal det fremhæves, at nævnte kapitel ti, således som Europa-Kommissionen har anført, henhører under Unionens kompetence og har været anvendt midlertidigt siden den 21. september 2017 i overensstemmelse med artikel 1 i Rådets afgørelse 2017/38. Spørgsmålet om, hvorvidt bestemmelserne i samme kapitel ti har direkte virkning, skal derfor ikke afgøres udelukkende af de nationale retter på grundlag af national ret (dom af 14.12.2000, Dior m.fl., C-300/98 og C-392/98, EU:C:2000:688, præmis 48, af 11.9.2007, Merck Genéricos – Produtos Farmacêuticos, C-431/05, EU:C:2007:496, præmis 34 og 47, og af 8.3.2011, Lesoochranárske zoskupenie, C-240/09, EU:C:2011:125, præmis 32 og 33).
51
For det andet fremgår det af fast retspraksis, at det kun er, hvis den omhandlede internationale aftale ikke har reguleret spørgsmålet om dens direkte virkning, at det påhviler Domstolen at afgøre dette spørgsmål, hvorved den bl.a. skal basere sig på denne aftales ånd, opbygning eller indhold (dom af 13.1.2015, Rådet m.fl. mod Vereniging Milieudefensie og Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht, C-401/12 P – C-403/12 P, EU:C:2015:4, præmis 53 og den deri nævnte retspraksis).
52
Som den litauiske regering og Kommissionen har anført, udelukker CETA’s artikel 30.6 imidlertid utvetydigt, at bestemmelserne i denne aftale kan påberåbes direkte af en borger for en national retsinstans. Det følger heraf, at bestemmelserne i nævnte aftales kapitel ti skal anses for at være uden direkte virkning (jf. i denne retning udtalelse 1/17 (CETA-aftalen EU-Canada) af 30.4.2019 (EU:C:2019:341, præmis 181 og 198).
53
For det tredje skal det ikke desto mindre med henblik på at give den forelæggende ret et hensigtsmæssigt svar tilføjes, at når tvisten i hovedsagen er omfattet af EU-rettens anvendelsesområde, skal den gældende nationale ret i videst muligt omfang fortolkes i overensstemmelse med en international aftale, der er en del af EU-retten, selv når denne aftale ikke har direkte virkning (jf. i denne retning dom af 4.7.2006, Adeneler m.fl., C-212/04, EU:C:2006:443, præmis 113, af 8.11.2022, Deutsche Umwelthilfe (Typegodkendelse af motorkøretøjer), C-873/19, EU:C:2022:857, præmis 66, og af 11.1.2024, Societatea Civilă Profesională de Avocaţi AB & CD, C-252/22, EU:C:2024:13, præmis 76 og 82 og den deri nævnte retspraksis).
54
En sådan forpligtelse til overensstemmende fortolkning er imidlertid underlagt visse begrænsninger. Den nationale retsinstans’ forpligtelse til at henvise til indholdet af en international aftale, når den fortolker og anvender de relevante nationale retsregler, begrænses således af generelle retsprincipper, og den kan ikke tjene som grundlag for en fortolkning contra legem af national ret (jf. analogt dom af 20.2.2024, X (Ingen opsigelsesgrund), C-715/20, EU:C:2024:139, præmis 70, og af 27.2.2024, EUIPO mod The KaiKai Company Jaeger Wichmann, C-382/21 P, EU:C:2024:172, præmis 74).
55
Det følger heraf, at såfremt en bestemmelse i litauisk ret, der er relevant for afgørelsen af tvisten i hovedsagen, viser sig at være uforenelig med disse bestemmelser, tilkommer det – uanset at bestemmelserne i CETA’s kapitel ti ikke har direkte virkning – den forelæggende ret at undersøge, om det er muligt under overholdelse af de grænser, der er nævnt i nærværende doms foregående præmis, at fortolke national ret på en måde, der er forenelig med de nævnte bestemmelser, idet den tager national ret i dens helhed i betragtning og anvender fortolkningsmetoder, der er anerkendt i denne ret (dom af 15.10.2024, KUBERA, C-144/23, EU:C:2024:881, præmis 51).
56
Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at det første spørgsmål skal besvares med, at CETA’s artikel 30.6 skal fortolkes således, at bestemmelserne i denne aftales kapitel ti ikke har direkte virkning, hvilket imidlertid ikke udelukker, at de kan tjene som grundlag for en overensstemmende fortolkning af den omhandlede nationale lovgivning.
Det andet spørgsmål
57
Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 4, stk. 1, i forordning 2018/1806, sammenholdt med bilag II til denne forordning, skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter en russisk statsborgers opnåelse af en midlertidig opholdstilladelse på dens område er betinget af, at denne statsborger fremlægger et visum udstedt af myndighederne i denne medlemsstat eller en opholdstilladelse udstedt af en hvilken som helst anden medlemsstat, når nævnte statsborger er indrejst på den førstnævnte medlemsstats område uden at have forevist et visum, idet den pågældende ligeledes er statsborger i et af de lande, der er nævnt i bilag II til nævnte forordning. Den forelæggende ret er ligeledes i tvivl om, hvorvidt disse bestemmelser i forordning 2018/1806 er forenelige med CETA.
58
I første række fremgår det for det første af Schengengrænsekodeksens artikel 6, stk. 1, at den opholdstilladelse, som denne kodeks indrømmer tredjelandsstatsborgere, udelukkende giver dem ret til at opholde sig på Schengenområdet i højst 90 dage inden for en periode på 180 dage (dom af 5.2.2020, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Påmønstring af søfolk i havnen i Rotterdam), C-341/18, EU:C:2020:76, præmis 58).
59
For det andet foreskriver denne artikel 6 desuden en forpligtelse for visse af disse tredjelandsstatsborgere til at være i besiddelse af et gyldigt visum for at kunne drage fordel af en sådan ret til kortvarigt ophold.
60
Som det fremgår af visumkodeksens artikel 1, har denne kodeks til formål at fastsætte procedurer og betingelser for udstedelse af visa til transit gennem eller forventede ophold på medlemsstaternes område i højst 90 dage inden for en periode på 180 dage. Nævnte kodeks’ artikel 2, nr. 2), litra a) og b), bestemmer, at der i samme kodeks ved begrebet »visum« forstås »en tilladelse udstedt af en medlemsstat med henblik på« henholdsvis »et forventet ophold på medlemsstaternes område i højst 90 dage inden for en periode på 180 dage« og »transit gennem de internationale transitområder i medlemsstaternes lufthavne« (jf. i denne retning dom af 7.3.2017, X og X, C-638/16 PPU, EU:C:2017:173, præmis 41).
61
Det er ud fra samme synsvinkel, at forordning 2018/1806 fastsætter listen over de tredjelande, hvis statsborgere er underlagt en sådan visumpligt eller er fritaget for denne.
62
Denne forordnings artikel 4, stk. 1, foreskriver således, at statsborgere fra tredjelande, der er opført på listen i bilag II til nævnte forordning, ikke er forpligtet til at indhente visum for at passere Unionens ydre grænser med henblik på et ophold af højst 90 dage inden for en periode på 180 dage.
63
Det følger heraf, at denne bestemmelse fritager statsborgere fra visse tredjelande, herunder Canada, men ikke Den Russiske Føderation, fra kravet om visum for at opholde sig i Schengenområdet i en kort periode.
64
Henset til de oplysninger, som den forelæggende ret har fremlagt, er det imidlertid ikke et sådant kortvarigt ophold, der er genstand for hovedsagen. Dels fremgår det nemlig af forelæggelsesafgørelsen, at M.P. søger om midlertidig opholdstilladelse med henblik på at arbejde i Litauen i en periode, der klart er længere end varigheden af det ophold, der tildeles i henhold til Schengengrænsekodeksen. Dels fremgår det på ingen måde af forelæggelsesafgørelsen, at tvisten i hovedsagen vedrører lovligheden af M.P.s indrejse på litauisk område eller en afgørelse truffet af de litauiske myndigheder, hvorved sidstnævntes ret til kortvarigt ophold på dette område, således som den er sikret ved Schengengrænsekodeksen, blev bragt til ophør før tid.
65
Eftersom forordning 2018/1806 ikke vedrører tildeling af en midlertidig opholdstilladelse som den i hovedsagen omhandlede (jf. analogt dom af 16.1.2018, E, C-240/17, EU:C:2018:8, præmis 41), kan denne forordning ikke være til hinder for en lovgivning som den, der er beskrevet i det andet præjudicielle spørgsmål.
66
Det følger i anden række heraf, at det i øvrigt er ufornødent at undersøge, om artikel 4, stk. 1, i forordning 2018/1806 og bilag II hertil er forenelige med CETA.
67
Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at det andet spørgsmål skal besvares med, at artikel 4, stk. 1, i forordning 2018/1806, sammenholdt med bilag II til denne forordning, skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter en russisk statsborgers opnåelse af en midlertidig opholdstilladelse på dens område er betinget af, at denne statsborger fremlægger et visum udstedt af myndighederne i denne medlemsstat eller en opholdstilladelse udstedt af en hvilken som helst anden medlemsstat, når nævnte statsborger er indrejst på den førstnævnte medlemsstats område uden at have forevist et visum, idet den pågældende ligeledes er statsborger i et af de lande, der er nævnt i bilag II til nævnte forordning.
Sagsomkostninger
68
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tredje Afdeling) for ret:
1)
Artikel 30.6 i den samlede økonomi- og handelsaftale (CETA) mellem Canada på den ene side og Den Europæiske Union og dens medlemsstater på den anden side, underskrevet i Bruxelles den 30. oktober 2016,
skal fortolkes således, at
bestemmelserne i denne aftales kapitel ti ikke har direkte virkning, hvilket imidlertid ikke udelukker, at de kan tjene som grundlag for en overensstemmende fortolkning af den omhandlede nationale lovgivning.
2)
Artikel 4, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2018/1806 af 14. november 2018 om fastlæggelse af listen over de tredjelande, hvis statsborgere skal være i besiddelse af visum ved passage af de ydre grænser, og listen over de tredjelande, hvis statsborgere er fritaget for dette krav, sammenholdt med bilag II til denne forordning,
skal fortolkes således, at
denne bestemmelse ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter en russisk statsborgers erhvervelse af en midlertidig opholdstilladelse på dens område er betinget af, at denne statsborger fremlægger et visum udstedt af myndighederne i denne medlemsstat eller en opholdstilladelse udstedt af en hvilken som helst anden medlemsstat, når nævnte statsborger er indrejst på den førstnævnte medlemsstats område uden at have forevist et visum, idet den pågældende ligeledes er statsborger i et af de lande, der er nævnt i bilag II til nævnte forordning.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: litauisk.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.