62023CO0732
DOMSTOLENS KENDELSE (Sjette Afdeling)
8. juli 2024 (
*1
)
»Appel – artikel 181 i Domstolens procesreglement – regler for institutionerne – artikel 263 TEUF – annullationssøgsmål – fuld anvendelse af bestemmelserne i Schengenreglerne i Rumænien – ingen anfægtelig retsakt – den krævede enstemmighed ikke opnået – åbenbar afvisning af søgsmålet i første instans – appel åbenbart ugrundet«
I sag C-732/23 P,
angående appel i henhold til artikel 56 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, iværksat den 30. november 2023,
Răzvan-Eugen Nicolescu, Bukarest (Rumænien),
Exclusive Car Trading SRL, Băicoi (Rumænien),
Asociația pentru Energie Curată și Combaterea Schimbărilor Climatice, Bukarest,
ved advokaterne Y. Beşleagă, M. Bodea, D.S. Bogdan, C. Pintilie og V. Stoica,
appellanter,
den anden part i appelsagen:
Rådet for Den Europæiske Union,
sagsøgt i første instans,
har
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, T. von Danwitz, og dommerne P.G. Xuereb (refererende dommer) og A. Kumin,
generaladvokat: M. Campos Sánchez-Bordona,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet at træffe afgørelse ved begrundet kendelse i overensstemmelse med artikel 181 i Domstolens procesreglement,
afsagt følgende
Kendelse
1
Răzvan-Eugen Nicolescu, Exclusive Car Trading SRL og Asociația pentru Energie Curată și Combaterea Schimbărilor Climatice (foreningen for ren energi og klimaændringer) har med deres appel nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets kendelse af 26. oktober 2023, Nicolescu m.fl. mod Rådet (T-272/23, herefter den appellerede kendelse, EU:T:2023:694), hvorved Retten afviste det søgsmål, som appellanterne havde anlagt på grundlag af artikel 263 TEUF med påstand om annullation af »afgørelsen« truffet af Rådet for Den Europæiske Union den 8. december 2022, hvorved Rådet ikke vedtog forslag nr. 15218/22 til Rådets afgørelse om fuld anvendelse af bestemmelserne i Schengenreglerne i Bulgarien og i Rumænien (herefter »den omtvistede handling«).
Retsforskrifter
2
Artikel 4 i akten om Republikken Bulgariens og Rumæniens tiltrædelsesvilkår samt om tilpasning af de traktater, som Den Europæiske Union bygger på (EUT 2005, L 157, s. 203, herefter »tiltrædelsesakten«), der i medfør af artikel 2, stk. 2, i traktaten mellem Den Europæiske Unions medlemsstater og Republikken Bulgarien og Rumænien om Republikken Bulgariens og Rumæniens tiltrædelse af Den Europæiske Union (EUT 2005, L 157, s. 11) er knyttet som bilag til traktaten, der blev undertegnet den 25. april 2005 og trådte i kraft den 1. januar 2007, har følgende ordlyd:
»1.   Bestemmelserne i Schengen-reglerne som integreret i Den Europæiske Union [...] og de retsakter, der bygger derpå eller på anden måde har tilknytning dertil, jf. bilag II, samt alle andre sådanne retsakter, der vedtages før tiltrædelsesdatoen, er bindende for og finder anvendelse i Bulgarien og Rumænien fra tiltrædelsesdatoen.
2.   De bestemmelser i Schengen-reglerne som integreret i [Unionen] og de retsakter, der bygger derpå eller på anden måde har tilknytning dertil, som ikke er omhandlet i stk. 1, er bindende for Bulgarien og Rumænien fra tiltrædelsesdatoen, men finder først anvendelse i hver af disse stater, når Rådet har truffet afgørelse herom, efter at det i overensstemmelse med de relevante Schengen-evalueringsprocedurer er blevet sikret, at de nødvendige betingelser for gennemførelse af alle de pågældende regler er opfyldt i den pågældende stat.
Rådet træffer efter høring af Europa-Parlamentet afgørelse med enstemmighed blandt dem af dets medlemmer, der repræsenterer regeringerne i de medlemsstater, for hvilke de i dette stykke omhandlede bestemmelser allerede er blevet iværksat, og repræsentanten for regeringen i den medlemsstat, for hvilken bestemmelserne skal iværksættes. [...]«
Baggrunden for tvisten
3
Sagens baggrund er fremstillet af Retten i præmis 2-18 i den appellerede kendelse og kan med henblik på nærværende sag sammenfattes som følger.
4
Appellanterne er en rumænsk statsborger, der er medlem af Det Europæiske Institut for Innovation og Teknologi (EIT), et selskab med hjemsted i Rumænien, der driver virksomhed inden for international transport, og en rumænsk ikke-statslig organisation, der har til formål at fremme miljøbeskyttelse.
5
Efter sin tiltrædelse af Den Europæiske Union den 1. januar 2007 iværksatte Rumænien mellem 2009 og 2011 en række tiltag i henhold til Schengenevalueringsprocedurerne med det formål at opfylde de kriterier, der kræves med henblik på fuld anvendelse af bestemmelserne i Schengenreglerne.
6
Formandskabet for Rådet har udarbejdet to forslag til afgørelse om fuld anvendelse af bestemmelserne i Schengenreglerne i Rumænien.
7
Ved konklusioner af 9. juni 2011 om afslutning af evalueringsprocessen vedrørende Rumæniens forberedelsesgrad med henblik på gennemførelse af alle bestemmelser i Schengenreglerne (9166/3/11 REV 3) noterede sammensætningen »Schengenevalueringen« i Rådets »Gruppe vedrørende Schengenspørgsmål« sig afslutningen af Schengenevalueringsprocedurerne for Rumænien. Da gruppen konstaterede, at betingelserne på alle områder af Schengenreglerne var opfyldt i Rumænien, konkluderede den, at Rådet kunne træffe den afgørelse, der er omhandlet i artikel 4, stk. 2, i tiltrædelsesakten.
8
De to forslag til afgørelse om fuld anvendelse af bestemmelserne i Schengenreglerne i Rumænien, som blev udarbejdet af formandskabet for Rådet, blev efterfulgt af vedtagelsen af forskellige beslutninger fra Parlamentet, hvori det gav udtryk for sin støtte til Rumæniens tiltrædelse af Schengenområdet og opfordrede Rådet til at træffe de nødvendige foranstaltninger med henblik herpå. Disse to forslag gav imidlertid ikke anledning til afstemning i Rådet.
9
Den 29. november 2022 udarbejdede formandskabet for Rådet på grundlag af tiltrædelsesaktens artikel 4, stk. 2, forslag nr. 15218/22 til Rådets afgørelse om fuld anvendelse af bestemmelserne i Schengenreglerne i Bulgarien og i Rumænien.
10
Rådets sammensætning »retlige og indre anliggender« (RIA) holdt på sin samling den 8. december 2022 møder for at træffe afgørelse om forslag nr. 15218/22, der var opført under punkt 3, litra a), på dagsordenen for denne samling, hvorefter der kunne anmodes om afstemning med henblik på eventuel vedtagelse af repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer. Da der ikke blev opnået enstemmighed, blev forslaget ikke vedtaget.
11
Den 22. marts 2023 fik appellanterne tilsendt referatet af det nævnte møde og fik dermed kendskab til den manglende vedtagelse af forslag nr. 15218/22.
Sagen for Retten og den appellerede kendelse
12
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 19. maj 2023 anlagde appellanterne i henhold til artikel 263 TEUF sag med påstand om annullation af den omtvistede handling.
13
Den 26. oktober 2023 afviste Retten i medfør af procesreglementets artikel 126 sagen uden at fortsætte sagens behandling, da det var åbenbart, at den ikke kunne antages til realitetsbehandling.
14
Retten fastslog indledningsvis i præmis 28 i den appellerede kendelse, at på trods af afslutningen af Schengenevalueringsprocedurerne kunne en afgørelse fra Rådet som omhandlet i tiltrædelsesaktens artikel 4, stk. 2, kun foreligge og således have bindende retsvirkninger for appellanterne, hvis den var blevet vedtaget med enstemmighed på de betingelser, der er fastsat i dette stykkes andet afsnit.
15
Retten bemærkede dernæst dels i den appellerede kendelses præmis 29, at der trods afslutningen af Schengenevalueringsprocedurerne og vedtagelsen af flere beslutninger fra Parlamentet ikke var opnået den krævede enstemmighed blandt repræsentanterne for de berørte medlemsstaters regeringer i henhold til tiltrædelsesaktens artikel 4, stk. 2, i forbindelse med afstemningen om forslag nr. 15218/22, dels i kendelsens præmis 30, at tiltrædelsesaktens artikel 4 ikke fastsatte nogen frist, efter hvis udløb Rådets afgørelse skulle træffes eller skulle anses for at være truffet.
16
Retten fastslog i kendelsens præmis 31, at det ville være uforeneligt med ordlyden af den nævnte artikel, som udtrykkeligt fastsætter en procedure i flere faser og ikke fastsætter en frist herfor, at lade resultatet af de forudgående faser føre til fortabelse af Rådets beføjelse til med enstemmighed blandt repræsentanterne for de berørte medlemsstaters regeringer at vedtage en afgørelse som omhandlet i den nævnte artikel, og at den afgørelse fra Rådet, der er fastsat i samme artikel, derfor ikke kan anses for at være en retsakt, der blot bekræfter opfyldelsen af de »tekniske kriterier«, der er fastsat forud for Schengenevalueringsprocedurerne.
17
Retten præciserede endvidere i den appellerede kendelses præmis 32, at det fortsat var muligt for Rådet at sætte forslag nr. 15218/22 på dagsordenen for en ny samling eller for formandskabet for Rådet at udarbejde et nyt forslag til Rådets afgørelse om fuld anvendelse af bestemmelserne i Schengenreglerne i Rumænien.
18
I kendelsens præmis 33 konkluderede Retten således, at eftersom den krævede enstemmighed ikke var opnået ved afstemningen om forslag nr. 15218/22, var der ikke blevet truffet nogen afgørelse af Rådet som omhandlet i tiltrædelsesaktens artikel 4, stk. 2, og at den afstemning, der indebar, at forslaget ikke blev vedtaget, ikke i sig selv udgjorde et afslag fra Rådet på senere at træffe en sådan afgørelse.
19
Retten fastslog derfor i kendelsens præmis 34, at den omtvistede handling ikke kunne anses for at være en anfægtelig retsakt som omhandlet i artikel 263 TEUF.
Appellanternes påstande og retsforhandlingerne for Domstolen
20
Ved appelskrift indleveret den 30. november 2023 har appellanterne nedlagt påstand om ophævelse af den appellerede kendelse.
Appellen
21
I henhold til artikel 181 i Domstolens procesreglement kan Domstolen, såfremt det er åbenbart, at en appel helt eller delvist skal afvises eller forkastes, når som helst på forslag fra den refererende dommer og efter at have hørt generaladvokaten ved begrundet kendelse beslutte helt eller delvist at afvise eller forkaste appellen.
22
Denne bestemmelse skal anvendes i den foreliggende sag.
23
Til støtte for appellen har appellanterne fremsat tre anbringender, hvoraf det første vedrører en retlig fejl, idet Retten ved afgørelsen af, om den omtvistede handling har retsvirkninger, burde have taget hensyn til unionsborgernes ret til fri bevægelighed og den forpligtelse, der påhviler såvel Unionen som medlemsstaterne til at acceptere fuld anvendelse af Schengenreglerne, når de tekniske betingelser i artikel 4, stk. 2, i tiltrædelsesakten er opfyldt, det andet vedrører en retlig fejl, idet den omtvistede handling udgør en anfægtelig retsakt, der kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål som omhandlet i artikel 263 TEUF, og det tredje, der er fremsat subsidiært, vedrører en retlig fejl, idet undladelsen af at vedtage en retsakt under særlige omstændigheder kan udgøre en anfægtelig retsakt som omhandlet i denne artikel.
Det første og det andet anbringende
24
Med det første og det andet anbringende, som skal behandles samlet, har appellanterne for det første i det væsentlige gjort gældende, at præmis 28 i den appellerede kendelse er behæftet med en fejl, eftersom Retten burde have kvalificeret den omtvistede handling som en »anfægtelig retsakt« som omhandlet i artikel 263 TEUF.
25
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at der kan anlægges annullationssøgsmål i henhold til artikel 263, stk. 4, TEUF, sammenholdt med stk. 1 heri, til prøvelse af enhver bestemmelse eller foranstaltning, der er vedtaget af EU’s institutioner, organer, kontorer eller agenturer – uanset form – og som tilsigter at have retligt bindende virkninger, der kan berøre en fysisk eller juridisk persons interesser gennem en væsentlig ændring af dennes retsstilling. Ved afgørelsen af, om en retsakt har sådanne virkninger og følgelig kan være genstand for et sådant søgsmål, skal vægten lægges på denne retsakts indhold, og disse virkninger skal vurderes ud fra objektive kriterier, i givet fald under hensyn til baggrunden for dens vedtagelse samt til den udstedende institutions, det udstedende organs, kontors eller agenturs beføjelser (dom af 18.6.2024, Kommissionen mod CRU, C-551/22 P, EU:C:2024: 520, præmis 65 og den deri nævnte retspraksis).
26
Hvad angår sammenhængen, hvori den omtvistede handling blev foretaget, og beføjelserne for den EU-institution, der er ophavsmand til den, skal det bemærkes, at tiltrædelsesaktens artikel 4, stk. 2, fastsætter flere proceduremæssige faser, og at kun gennemførelsen af alle disse faser kan føre til fuld anvendelse af bestemmelserne i Schengenreglerne i Rumænien. Disse faser omfatter kontrol i overensstemmelse med de relevante Schengenevalueringsprocedurer af, at de nødvendige betingelser for anvendelse af alle relevante dele af de nævnte regler er opfyldt i den pågældende stat, høring af Parlamentet (i det følgende samlet benævnt »de tekniske betingelser«) og vedtagelse med enstemmighed af en rådsafgørelse om fuld anvendelse af bestemmelserne i disse regler i Rumænien.
27
Hvad angår indholdet af den omtvistede handling skal det endvidere bemærkes, at den, som Retten har anført i præmis 17 i den appellerede kendelse, består af en konstatering på mødet i Rådets RIA-sammensætning den 8. december 2022 af, at forslag nr. 15218/22 til Rådets afgørelse om fuld anvendelse af bestemmelserne i Schengenreglerne i Rumænien ikke blev vedtaget, idet der ikke blev opnået enstemmighed blandt repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer ved afstemningen om forslaget.
28
Henset til indholdet af den omtvistede handling, som Retten tog behørigt i betragtning, må appellanternes argument om, at denne afstemning udgør en stillingtagen fra Rådets side til den manglende fulde anvendelse af Schengenreglerne, fordi det var blevet aftalt, at vedtagelsen af den i tiltrædelsesaktens artikel 4, stk. 2, omhandlede afgørelse skulle finde sted senest i september 2011, og at Rådet på dette tidspunkt udsatte afstemningen, forkastes.
29
Selv om det er korrekt, at det den 24. juni 2011 blev aftalt, at den nævnte afgørelse skulle træffes senest i september 2011, udgør dette nemlig ikke en vedtagelse af en rådsafgørelse i henhold til den nævnte bestemmelse, hvilken vedtagelse er underlagt de betingelser, der er anført i denne kendelses præmis 26, og navnlig en processuel betingelse, nemlig betingelsen om enstemmighed i den nævnte institution.
30
Retten begik derfor ikke en retlig fejl, da den i præmis 28 i den appellerede kendelse fastslog, at en afgørelse fra Rådets som omhandlet i tiltrædelsesaktens artikel 4, stk. 2, kun kunne foreligge på trods af afslutningen af Schengenevalueringsprocedurerne og dermed have bindende retsvirkninger for appellanterne, hvis den var blevet vedtaget med enstemmighed på de i denne bestemmelse fastsatte betingelser.
31
Denne konklusion kan ikke drages i tvivl af appellanternes argumentation vedrørende dom af 31. marts 1971, Kommissionen mod Rådet (22/70, EU:C:1971:32). Ganske vist fastslog Domstolen i denne dom, at Rådets afgørelse af 20. marts 1970 om EØF-medlemsstaternes forhandling og indgåelse af den europæiske overenskomst om arbejde, der udføres af det kørende personale i international vejtransport, udgjorde en retsakt, der kunne prøves efter betydningen i artikel 173, stk. 1, første punktum, EF (nu artikel 263, stk. 1, TEUF).
32
I den sag, der gav anledning til den nævnte dom, vedtog Rådet i mødet en række »vedtagelser« med hensyn til den holdning, der skulle indtages af medlemsstaternes regeringer i de afgørende forhandlinger om denne aftale. Domstolen fastslog, at denne rådsafgørelse havde til formål at fastsætte en bindende forhandlingslinje for institutionerne og for medlemsstaterne, og at Rådet havde vedtaget bestemmelser, der kunne tilsidesætte de i traktaten foreskrevne procedurer for forhandlinger med tredjelande, hvorfor den nævnte afgørelse fik bestemte retsvirkninger, uanset dens karakter eller form (jf. i denne retning dom af 31.3.1971, Kommissionen mod Rådet, 22/70, EU:C:1971:32, præmis 44 og 53-55). Den omtvistede handling har imidlertid ikke medført sådanne virkninger.
33
I modsætning til, hvad appellanterne har gjort gældende, kan det heller ikke foreholdes Retten, at den i præmis 28 og 34 i den appellerede kendelse analogt anvendte dom af 13. juli 2004, Kommissionen mod Rådet (C-27/04, EU:C:2004:436), hvori Domstolen fastslog, at når det krævede flertal ikke opnås i Rådet, vedtages der således ikke nogen afgørelse som omhandlet i artikel 104, stk. 8 og 9, EF (nu artikel 126, stk. 8 og 9, TEUF), at der ikke findes nogen fællesskabsretlig bestemmelse, der fastsætter en frist, ved hvis udløb der antages at foreligge en stiltiende afgørelse i henhold til den nævnte bestemmelse, og som angiver indholdet af denne afgørelse, og at den manglende vedtagelse af de retsakter, der er omhandlet i den nævnte bestemmelse, ikke kan anses for at give anledning til retsakter, der kan anfægtes i henhold til artikel 230 EF (nu artikel 263 TEUF) (dom af 13.7.2004, Kommissionen mod Rådet, C-27/04, EU:C:2004:436, præmis 31, 32 og 34).
34
Selv om Domstolen, som appellanterne har anført, i sagen, der gav anledning til den nævnte dom, præciserede, at Kommissionen i et sådant tilfælde kan anlægge passivitetssøgsmål, skal det nemlig bemærkes, at ud over EU-institutionerne kan også en fysisk eller juridisk person anlægge passivitetssøgsmål på grundlag af artikel 265, stk. 1, TEUF på de betingelser, der er fastsat i artikel 265, stk. 3, TEUF. Det fremgår imidlertid for det første ikke af de sagsakter, der er fremlagt for Domstolen, at Rådet er blevet opfordret til at handle i den foreliggende sag, og for det andet påhviler det ikke desto mindre Rådet at handle under iagttagelse af betingelsen om enstemmighed, der er nævnt i præmis 26 i nærværende kendelse.
35
Hvad i øvrigt angår appellanternes anbringende om, at den angivelige mangel på en frist, efter hvis udløb Rådets afgørelse skulle anses for at være truffet, er dette anbringende hverken korrekt eller relevant, idet det er baseret på en fejlagtig læsning af præmis 30 i den appellerede kendelse
36
Som det fremgår af præmis 29 i nærværende kendelse, er Rådets vedtagelse af en afgørelse som omhandlet i tiltrædelsesaktens artikel 4, stk. 2, ud over de tekniske betingelser underlagt en processuel betingelse, nemlig betingelsen om enstemmighed i den nævnte institution.
37
I denne henseende er den retspraksis, der følger af dom af 19. november 2013, Kommissionen mod Rådet (C-63/12, EU:C:2013:752), som appellanterne har påberåbt sig, uden relevans i den foreliggende sag. I sagen, der gav anledning til denne dom, var den anfægtede afgørelse en afgørelse fra Rådet, hvorved denne institution forkastede et forslag til forordning fremsat af Kommissionen på grundlag af artikel 3 i bilag XI til vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union.
38
Domstolen fastslog i denne henseende, at Rådet ikke havde udsat, men afvist det nævnte forslag, således som det fremgik af betragtningerne til afgørelsen, og Rådet afsluttede således den »normale« procedure for årlig tilpasning af vederlag og pensioner, som er fastsat i artikel 3, stk. 1, i bilag XI til den nævnte vedtægt, og som var indledt i henhold til denne artikel 3, hvorefter Domstolen konkluderede, at den anfægtede afgørelse tilsigtede at have bindende retsvirkninger (dom af 19.11.2013, Kommissionen mod Rådet, C-63/12, EU:C:2013:752, præmis 32 og 33).
39
Det skal imidlertid bemærkes, at den omtvistede handling i det foreliggende tilfælde ikke afslutter Schengenevalueringsproceduren vedrørende Rumænien og derfor ikke er endelig.
40
Retten begik derfor heller ikke en retlig fejl, da den i præmis 32 i den appellerede kendelse fastslog, at det fortsat var muligt for Rådet at sætte forslag nr. 15218/22 på dagsordenen for en ny samling eller for formandskabet for Rådet at udarbejde et nyt forslag til Rådets afgørelse om fuld anvendelse af bestemmelserne i Schengenreglerne i Rumænien.
41
For det andet har appellanterne gjort gældende, at Retten ved afgørelsen af, om den omtvistede handling har retsvirkninger, burde have taget hensyn til såvel unionsborgernes ret til fri bevægelighed som den forpligtelse, der påhviler såvel Unionen som medlemsstaterne, der følger af princippet om loyalt samarbejde og princippet om gensidig tillid, til at acceptere den fulde anvendelse af bestemmelserne i Schengenreglerne i Rumænien, når de tekniske betingelser i tiltrædelsesaktens artikel 4, stk. 2, er opfyldt, hvilket er tilfældet i den foreliggende sag.
42
Dels er der, som det fremgår af denne kendelses præmis 26 og 29, intet grundlag for at antage, at vedtagelsen af en afgørelse som omhandlet i tiltrædelsesaktens artikel 4, stk. 2, alene skulle være betinget af, at de tekniske betingelser, der er fastsat i denne bestemmelse, er opfyldt, og ikke af samtlige proceduremæssige faser i den nævnte bestemmelse, herunder enstemmig vedtagelse af en afgørelse i Rådet. Det påhviler tværtimod den nævnte institution at overholde betingelsen om enstemmighed.
43
Dels indeholder appellen hvad angår en angivelig tilsidesættelse af rumænske statsborgeres frie bevægelighed i EU ingen konkrete oplysninger, der gør det muligt at fastslå, at de rejste klagepunkter vedrører en EU-retlig regel, der kan finde anvendelse på Rumænien i henhold til tiltrædelsesaktens artikel 4, stk. 1 og 2, sammenholdt med bilag II hertil.
44
Hvad endvidere angår en angivelig forskelsbehandling af Rumænien i forhold til Republikken Kroatien skal det bemærkes, at appellanterne ikke har forklaret, hvorledes en sådan forskelsbehandling, såfremt den anses for godtgjort, ville have haft indflydelse på vedtagelsen af en rådsafgørelse som omhandlet i tiltrædelsesaktens artikel 4, stk. 2.
45
Retten begik derfor ikke en retlig fejl, da den i præmis 31 i den appellerede kendelse fastslog, at den rådsafgørelse, der er fastsat i tiltrædelsesaktens artikel 4, ikke kan anses for at være en retsakt, der blot bekræfter opfyldelsen af »tekniske kriterier«, som var fastlagt på forhånd, og som er fastsat i denne artikels stk. 2.
46
Hvad for det tredje angår appellanternes argumentation om, at såfremt det antages, at den omtvistede retsakt er en mellemkommende retsakt, udgør denne en anfægtelig retsakt som omhandlet i artikel 263 TEUF, har Domstolen fastslået, at en mellemkommende retsakt, der har selvstændige retsvirkninger, kan være genstand for et annullationssøgsmål, for så vidt som den ulovlighed, som denne retsakt er behæftet med, ikke kan afhjælpes ved et søgsmål, der er rettet mod den endelige afgørelse, som den forbereder (dom af 15.12.2022, Picard mod Kommissionen, C-366/21 P, EU:C:2022:984, præmis 110 og den deri nævnte retspraksis).
47
Når anfægtelsen af lovligheden af en mellemkommende retsakt i forbindelse med et sådant søgsmål ikke sikrer appellanten en effektiv domstolsbeskyttelse mod virkningerne af denne akt, skal den følgelig kunne gøres til genstand for et annullationssøgsmål (dom af 15.12.2022, Picard mod Kommissionen, C-366/21 P, EU:C:2022:984, præmis 111 og den deri nævnte retspraksis).
48
Ikke desto mindre må det konstateres, at appellanterne ikke har godtgjort, at den omtvistede handling som sådan har haft selvstændige retsvirkninger for deres situation.
49
Det første og det andet appelanbringende skal derfor forkastes.
Det tredje anbringende
50
Hvad endelig angår det tredje appelanbringende, der er fremsat subsidiært, hvorefter en institutions tavshed kan anfægtes under særlige omstændigheder, skal det bemærkes, at Domstolen har fastslået, at en institutions tavshed ikke i sig selv kan sidestilles med en stiltiende afvisning, undtagen når en sådan følge udtrykkeligt er fastsat i en EU-retlig bestemmelse, og at det ikke kan udelukkes, at man under særlige omstændigheder kan undlade at anvende dette princip, således at en institutions tavshed eller manglende handling undtagelsesvis kan antages at have karakter af en stiltiende afvisning (dom af 9.12.2004, Kommissionen mod Greencore, C-123/03 P, EU:C:2004:783, præmis 45).
51
Det skal i denne henseende for det første fastslås, at dommen af 9. december 2004, Kommissionen mod Greencore (C-123/03 P, EU:C:2004:783), som appellanterne har påberåbt sig, ikke vedrørte spørgsmålet om fuld anvendelse af bestemmelserne i Schengenreglerne i Rumænien. For det andet er den omtvistede handling i modsætning til, hvad appellanterne har gjort gældende, hverken udtryk for tavshed eller passivitet fra Rådets side, som kunne udgøre en stiltiende afgørelse om at afvise den fulde anvendelse af bestemmelserne i Schengenreglerne i Rumænien. Selv om denne handling ikke kan betragtes som en afgørelse i henhold til artikel 4, stk. 2, i tiltrædelsesakten, når den ikke har opnået enstemmighed, er der således ikke blot tale om tavshed eller passivitet, men om en handling, der, som det fremgår af denne kendelses punkt 27, består i ikke at vedtage forslag nr. 15218/22 til Rådets afgørelse om en sådan fuld anvendelse, uden at dette berører muligheden for på et senere tidspunkt at vedtage en sådan afgørelse i henhold til den nævnte bestemmelse. Under alle omstændigheder har appellanterne ikke anført sådanne særlige omstændigheder som omhandlet i den retspraksis, der er nævnt i den foregående præmis i nærværende kendelse.
52
Det tredje appelanbringende skal derfor forkastes.
53
Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at appellen i det hele skal forkastes som åbenbart ugrundet.
Sagsomkostninger
54
I medfør af artikel 137 i Domstolens procesreglement, som ifølge samme procesreglements artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, træffes der afgørelse om sagsomkostninger ved den dom eller kendelse, hvormed sagens behandling afsluttes.
55
Da nærværende kendelse i det foreliggende tilfælde er afsagt, inden appellen er forkyndt for de øvrige parter i sagen, og følgelig inden disse har kunnet afholde omkostninger, bærer appellanterne deres egne omkostninger.
Af disse grunde bestemmer Domstolen (Sjette Afdeling):
1)
Appellen forkastes som åbenbart ugrundet.
2)
Răzvan-Eugen Nicolescu, Exclusive Car Trading SRL og Asociația pentru Energie Curată și Combaterea Schimbărilor Climatice bærer hver deres egne omkostninger.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: rumænsk.