61989J0348
RETSMØDERAPPORT
i sag C-348/89 (
*1
)
I — De relevante retsforskrifter
1.
Den ved Tribunal Fiscai Aduaneiro do Porto anlagte sag vedrører en prøvelse af lovligheden af en efteropkrævning af importafgifter, der ikke var blevet opkrævet hos afgiftsskyldneren for varer, der var angivet til en toldprocedure, som medfører en forpligtelse til at betale sådanne afgifter.
2.
Artikel 2, stk. 1, første afsnit, i forordning (EØF) nr. 1697/79 bestemmer:
»Såfremt de kompetente myndigheder konstaterer, at hele eller en del af den importafgift... der forskriftsmæssigt skulle have været opkrævet for varer, der er angivet til en toldprocedure, som medfører en forpligtelse til at betale disse afgifter, ikke er opkrævet hos debitor, kan disse foretage en efteropkrævning af det manglende afgiftsbeløb«.
Denne bestemmelse fastslår hovedreglen om obligatorisk efteropkrævning af afgifter, der forskriftsmæssigt skulle have været opkrævet, men ikke er opkrævet. Reglens begrundelse fremgår af forordningens betragtninger, hvori det anføres, at »da de i Fællesskabet gældende import- eller eksportafgifter i hovedsagen er af økonomisk betydning (første betragtning)«, er en mangelfuld opkrævning skadelig for Fællesskabets økonomi.
3.
Der gælder to undtagelser fra denne hovedregel: Toldmyndighederne er afskåret fra at foretage efteropkrævning (artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 1697/79), og toldmyndighederne kan undlade at foretage efteropkrævning (artikel 5, stk. 2, i forordning (EØF) nr. 1697/79).
Sidstnævnte bestemmelse er affattet således:
»De kompetente myndigheder kan undlade at foretage efteropkrævning af import- eller eksportafgift, der ikke er opkrævet som følge af en fejl, som de kompetente myndigheder selv har begået, og som debitor ikke med rimelighed kunne forventes at have opdaget, såfremt sidstnævnte i forbindelse med toldangivelsen har handlet i god tro og overholdt samtlige bestemmelser i de gældende forskrifter«.
4.
Afgørelsen om ikke at foretage efteropkrævning tilkommer medlemsstaternes myndigheder, henholdsvis Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, alt efter om beløbet for de omhandlede afgifter ligger under eller over 2000 ECU (artikel 2 og 4 i forordning (EØF) nr. 1573/80).
II — Faktiske omstændigheder og retsforhandlinger
5.
Sagsøgeren i hovedsagen, importselskabet Mecanarte — Metalúrgica da Lagoa Lda. (herefter benævnt »Mecanarte«) købte et parti bestående af 42 bundter varmtvalsede stålplader hos sin leverandør i Forbundsrepublikken Tyskland, Schmolz & Bickenbach, og forelagde de portugisiske toldmyndigheder et varecertifikat EUR 1 nr. D 790072 udstedt i Düsseldorf den 18. februar 1986, hvori det var angivet, at varerne havde oprindelse i Forbundsrepublikken Tyskland.
6.
Da det blev lagt til grund, at varerne havde oprindelse i Forbundsrepublikken Tyskland, blev fællesskabsproceduren anvendt, og de blev tariferet under pos. 73.13.230.100 j og 73.13.260.000 t og indført med toldfritagelse.
7.
Ved skrivelse af 29. marts 1988 meddelte toldinspektoratet i Düsseldorf det portugisiske toldgeneraldirektorat, at varecertifikatet EUR 1 nr. D 790072 var blevet kendt ugyldigt med den begrundelse, at selskabet Schmolz & Bickenbach havde udfyldt det forkert, og at de i certifikatet omhandlede valsede stålprodukter havde oprindelse i Den Tyske Demokratiske Republik og ikke i Forbundsrepublikken Tyskland.
8.
Som følge af denne meddelelse foretog toldkontoret i Porto via Serviço da Conferência Final en efteropkrævning af afgifter på 3611599 ESC hos Mecanarte.
9.
Denne opkrævning, som blev opretholdt ved en afgørelse truffet af tolddirektøren i Porto, som afviste Mecanarte's krav om, at sagen tilsendtes Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, for at denne kunne træffe afgørelse om ikke at foretage efteropkrævning af de omhandlede afgifter, har Mecanarte indbragt for Tribunal Fiscai Aduaneiro do Porto med påstand om annullation.
10.
Denne ret fandt, at den forelagte sag rejste visse spørgsmål med hensyn til fortolkningen og gyldigheden af artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 og fortolkningen af artikel 4 i forordning nr. 1573/80.
11.
Tribunal Fiscai Aduaneiro do Porto udsatte derfor sagen ved kendelser af 16. oktober og 7. november 1989, registreret på Domstolens Justitskontor den 15. november 1989, og forelagde i medfør af EØF-Traktatens artikel 177 Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»a)
Giver artikel 5, stk. 2, første punktum, i Rådets forordning (EØF) nr. 1697/79 af 24. juli 1979 — ’de kompetente myndigheder kan undlade at foretage efteropkrævning’ — en ’kan-beføjelse’ eller en ’skal-beføjelse’ til disse myndigheder?
b)
Såfremt denne del af bestemmelsen hjemler et frit skøn med hensyn til afgiftsopkrævning, er den da ugyldig på grund af tilsidesættelse af principperne om lige afgiftspligt, ligebehandling af erhvervsdrivende, forbuddet mod forskelsbehandling og forbuddet mod vilkårlig behandling (EØF-Traktatens artikel 7 og 28 og EKSF-Traktatens artikel 4)?
c)
Skal der ved udtrykket ’fejl’ i artikel 5, stk. 2, kun forstås regne- eller skrivefejl, eller omfatter udtrykket også fejl, der er fremkaldt af afgiftsskyldner?
d)
Skal den relevante fejl være begået af de myndigheder, som har kompetence til at foretage efteropkrævning, eller kan det også dreje sig om en fejl, der er begået af eksportstatens myndigheder, såfremt denne også er medlem af De Europæiske Fællesskaber?
e)
Når afgiftsskyldner i god tro meddeler toldmyndighederne urigtige eller ufuldstændige oplysninger om afgiftspligt — eksempelvis vedrørende varens oprindelse — overholder afgiftsskyldner da — jf. artikel 5, stk. 2, in fine — ’i forbindelse med toldangivelsen... samtlige bestemmelser i de gældende forskrifter’?
f)
Omfatter Kommissionens kompetence i henhold til artikel 4 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1573/80 af 20. juni 1980, for så vidt angår beløb, der overstiger 2000 ECU, alle afgørelser (om at foretage eller ikke foretage efteropkrævning) eller kun afgørelser om ikke at foretage efteropkrævning?
g)
Medfører et forfatningssystem som det portugisiske, der hylder princippet om international rets forrang for national ret, og hvorefter en national retsforskrifts modstrid med den afledte fællesskabsret udgør et tilfælde af grundlovsstridighed, at der ikke umiddelbart skal ske præjudiciel forelæggelse med henblik på fortolkning af fællesskabsretten?
h)
Såfremt det antages, at det tilkommer de nationale toldmyndigheder at træffe afgørelse om efteropkrævning i de tilfælde, hvor afgiftsskyldner indgiver en begrundet anmodning om, at der ikke foretages efteropkrævning, skal en sådan anmodning da forelægges for Kommissionen, for at denne kan træffe afgørelse om, at efteropkrævning skal ske eller kan undlades, eller kan de nationale toldmyndigheder selv træffe afgørelse med hensyn til anmodningen?«
12.
I medfør af artikel 20 i protokollen vedrørende EØF-statutten for Domstolen er der indgivet skriftlige indlæg af:
—
den portugisiske regering, den 9. februar 1990, ved Luis Inês Fernandes, director dos Serviços de Assuntos Jurídicos da Direcção-Geral das Comunidades Europeias, og Maria Luisa Duarte, consultora dos Serviços de Assuntos da Direcção-Geral da Comunidades Europeias,
—
det portugisiske Ministério Público, den 9. april 1990, ved Isabel Aguiar,
—
Mecanarte, den 14. februar 1990, ved advokaterne Ricardo Garção og Adriano Garção Soares, Porto,
—
Rådet for De Europæiske Fællesskaber, den 21. februar 1990, ved kontorchef Bjarne Hoff-Nielsen og ekspeditionssekretær Amadeu Lopes-Sabino, Den Juridiske Tjeneste ved Rådet for De Europæiske Fællesskaber, som befuldmægtigede,
—
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, den 20. februar 1990, ved Kommissionens juridiske konsulenter Jörn Sack og Herculano Lima, som befuldmægtigede.
13.
På grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten har Domstolen i medfør af procesreglementets artikel 95 besluttet at henvise sagen til Tredje Afdeling og at indlede den mundtlige forhandling uden forudgående bevisoptagelse.
III — Skriftlige indlæg indgivet til Domstolen
1. Første spørgsmål
14.
Der er mellem den portugisiske regering, Ministério Público, Rådet og Kommissionen enighed om, at de nationale myndigheder udøver et bundet skøn i medfør af artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79. Mecanarte har ikke taget endelig stilling til dette spørgsmål, men vil ikke afvise, at forordningens artikel 5, stk. 2, giver de nationale myndigheder et skøn.
15. a)
Den portugisiske regering har gjort gældende, at artikel 5 i forordning nr. 1697/79 er en undtagelse fra hovedreglen om obligatorisk efteropkrævning af afgifter, der efter reglerne skulle have været opkrævet, men ikke er opkrævet, under iagttagelse af principperne om retssikkerhed og beskyttelse af afgiftsskyldners gode tro. Det ville stride mod disse hensyn, som udgør selve bestemmelsens begrundelse, at give de nationale myndigheder beføjelse til at afgøre, hvorvidt de vil foretage efteropkrævning af afgifterne, når de i bestemmelsen fastsatte betingelser er opfyldt. Den portugisiske regering har i den sammenhæng henvist til Domstolens dom af 22. oktober 1987 (sag 314/85, Foto-Frost, Sml. s. 4199), hvori det blev fastslået, at artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 skal fortolkes således, at afgiftsskyldner har krav på, at der ikke sker efteropkrævning, når samtlige betingelser er opfyldte. Når afgiftsskyldner har krav på, at der ikke sker efteropkrævning, når samtlige betingelser er opfyldt, udøver de nationale myndigheder ifølge den portugisiske regering et bundet skøn i medfør af artikel 5, stk. 2. Efter den portugisiske regerings mening skyldes anvendelsen af udtrykket »kan« en lovteknisk nødvendighed, idet artikel 5, stk. 1 : »De kompetente myndigheder kan ikke foretage efteropkrævning«, sættes i modsætning til stk. 2: »De kompetente myndigheder kan undlade at foretage efteropkrævning«. Stk. 1 vedrører den situation, hvor der foreligger en egentlig retlig umulighed for efteropkrævning, mens stk. 2 angiver to mulige løsninger, hvoraf den ene er, at de nationale myndigheder kan undlade at foretage efteropkrævning, såfremt bestemmelsens betingelser er opfyldt.
16.
Ifølge det portugisiske Ministério Público bør den »kan-beføjelse«, som er nævnt i artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79, anses for begrænset, på den ene side i kraft af hovedreglen om efteropkrævning i forordningens artikel 2, og på den anden side som følge af afgiftsskyldners krav på, at der ikke foretages efteropkrævning, når betingelserne i artikel 5, stk. 2, er opfyldt.
17.
b) Rådethar gjort gældende, at myndighedernes beføjelse i henhold til artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 er begrænset til at efterprøve, hvorvidt betingelserne er opfyldt for ikke at foretage efteropkrævning. Betingelserne er objektive og kan efterprøves af borgerne og eventuelt være genstand for domstolsprøvelse. Ud fra denne synsvinkel finder Rådet det ikke korrekt at tale om et »skøn«, for så vidt som lovligheden af de af de kompetente myndigheder trufne foranstaltninger kan undergives retslig prøvelse, for så vidt angår spørgsmålet, om betingelserne for at undlade at foretage efteropkrævning er opfyldt.
18.
Rådet har endvidere anført, at forskellen i formuleringen af stk. 2 — »de kompetente myndigheder kan undlade...« — i forhold til stk. 1 — »de kompetente myndigheder kan ikke foretage efteropkrævning...« skyldes, at Rådet har bemyndiget Kommissionen til at fastlægge gennemførelsesbestemmelser for anvendelsen af stk. 2 (jf. stk. 2, andet afsnit).
19.
Rådet mener, at denne fortolkning sikrer, at principperne om retssikkerhed og om beskyttelse af den berettigede forventning overholdes. Principperne indebærer, at Fællesskabets lovgivning i forhold til borgerne skal have den fornødne klarhed og forudberegnelighed, hvilket Domstolen i øvrigt har fastslået i Foto-Frost-sagen (nævnte sag 314/85).
20.
Sammenfattende foreslår Rådet Domstolen at besvare det første spørgsmål således:
»Artikel 5, stk. 2, første punktum, i Rådets forordning (EØF) nr. 1697/79 af 24. juli 1979 fastsætter tre præcise betingelser for, at de kompetente myndigheder kan undlade at foretage efteropkrævning. Bestemmelsen skal derfor fortolkes således, at afgiftsskyldneren har krav på, at der ikke sker efteropkrævning, når samtlige disse betingelser er opfyldt.«
21. c)
Kommissionen har henvist til Domstolens faste praksis om, at artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 »skal fortolkes således, at den indebærer, at den afgiftspligtige har krav på, at der ikke sker efteropkrævning, når samtlige disse betingelser er opfyldt« (nævnte dom af 22.10.1987, sag 314/85, Foto-Frost, dom af 23.5.1989, sag 378/87, Top Hit, Sml. s. 1359, og dom af 12.7.1989, sag 161/88, Binder Sml. s. 2415).
I lyset af denne retspraksis mener Kommissionen, at den nationale myndighed mister ethvert skøn med hensyn til at foretage efteropkrævning, så snart betingelserne i artikel 5, stk. 2, er opfyldt.
22.
d) Mecanarte har anført, at det ikke giver anledning til vanskeligheder at lade artikel 5, stk. 2, hjemle et skøn, eftersom én myndighed skal udøve skønnet, nemlig Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, for hele Fællesskabets vedkommende. Skønnet er dog ikke helt frit, men omfatter derimod visse punkter, hvor der helt klart er tale om en bunden kompetence, f.eks. kravet om, at betingelserne i artikel 5, stk. 2, først skal være opfyldt.
2. Det andet spørgsmål
23.
a) Den portugisiske regering, Ministério Público, Rådet og Kommissionen har anført, at det andet spørgsmål er blevet uden genstand på grund af besvarelsen af det første spørgsmål.
24.
Rådet har desuden gjort gældende, at artikel 5, stk. 2, slet ikke tilsidesætter de af den nationale ret anførte principper, fordi alle erhvervsdrivende er underlagt de samme regler, og vurderingen af de faktiske omstændigheder står under pligtmæssig kontrol af Kommissionen, som træffer den endelige afgørelse herom.
25.
b) Mecanarte har understreget, at der ikke kan være tale om et for vidt skøn, såfremt det altid er Kommissionen, der skal træffe afgørelse om, hvorvidt der skal foretages efteropkrævning eller ej. Ifølge Mecanarte fjernes derved risikoen for, at fortolkningen bliver uforenelig med hensynet til de af den nationale ret anførte principper.
3. Det tredje spørgsmål
26.
a) Den portugisiske regering, Ministério Público og Kommissionen er enige om, at ordet »fejl« i artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79, omfatter enhver fejl, som de kompetente myndigheder selv har begået, og ikke kun regne- eller skrivefejl.
27.
De har ganske vist anført, at med hensyn til arten af de fejl, som er relevante i forbindelse med efteropkrævning, er det kun fejl fremkommet ved, at den nationale forvaltning har foretaget sig noget aktivt, som kan begrunde, at der ikke foretages efteropkrævning. Derfor må man udsondre de tilfælde, hvor det er forvaltningens ansatte selv, som er blevet vildledt som følge af andres fejl. I det tilfælde kan forvaltningens adfærd ikke skabe en berettiget forventning, fordi en sådan forventning altid må forudsætte, at forvaltningen har handlet med fuldt kendskab til sagen.
28.
b)Ifølge Mecanarte hænger det tredje spørgsmål nært sammen med spørgsmålet om afgiftsskyldners gode tro. Herom mener Mecanarte, at såfremt afgiftsskyldner i god tro foretager en toldangivelse, som medfører en forkert tarifering ved at vildlede toldmyndighederne, men uden forsæt til at fremkalde denne fejl, fortaber han ikke retten til, at der kan træffes afgørelse om ikke at foretage efteropkrævning for hans vedkommende. I det tilfælde er det uden betydning at undersøge, hvorvidt de omstændigheder, som har vildledt myndighederne, hidrører fra afgiftsskyldner eller ej.
29.
c)Rådet har ikke taget stilling til dette spørgsmål.
4. Det fjerde spørgsmål
30.
a)Den portugisiske regering har anført, at »den kompetente myndighed i en medlemsstat, i hvilken der som følge af en fejl er foretaget utilstrækkelig opkrævning«, som udtrykkeligt er omhandlet af artikel 2 og 3 i forordning nr. 1573/80, kun kan være den myndighed, som har foretaget eller skal foretage efteropkrævningen. Artikel 5, stk. 2, er en undtagelse til artikel 2 i forordning nr. 1697/79 og må derfor ifølge den portugisiske regering ikke fortolkes så vidt, at den omfatter fejl begået af en anden medlemsstats toldvæsen, dvs. eksportstatens.
31.
b)Ministério Público, Mecanarte og Kommissionen har derimod samstemmende anført, at den fejl, som gør artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 anvendelig, kan være en fejl begået såvel af den myndighed, som er kompetent til at foretage efteropkrævningen, som af eksportmedlemsstaten for varen.
32.
Ifølge Mecanarte følger dette allerede af, at såfremt det første toldsted tager fejl, begår det næste automatisk den samme fejl.
33.
Kommissionen har anført, at dens fortolkning på dette punkt bekræftes af artikel 2 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 2380/89 af 2. august 1989 (EFT L 225, s. 30), som fra 1. september 1989 trådte i stedet for forordning nr. 1573/80, og hvori det præciseres, at der kan være tale om den kompetente myndighed i den medlemsstat, i hvilken fejlen er begået, men også om myndigheden i den medlemsstat, hvor den er opdaget. Kommissionen konstaterer, at dette ikke fremgik af bestemmelserne i forordning nr. 1573/80, som gjaldt på det tidspunkt, hvor det portugisiske toldvæsen traf afgørelse, og understreger, at præciseringen ikke havde til formål at ændre indholdet af artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79, men snarere at bekræfte dette indhold, idet der tages hensyn til alle former for fejl begået af de nationale myndigheder, uanset om disse er årsag til fejlens opståen, eller om de blot opdager den på tidspunktet for efteropkrævningen.
34.
c) Rådet har ikke taget stilling til dette spørgsmål.
5. Det femte spørgsmål
35.
Den portugisiske regering, Ministério Público, Mecanarte og Kommissionen er enige om, at artikel 5, stk. 2, in fine, i forordning nr. 1697/79 finder anvendelse på det tilfælde, hvor afgiftsskyldner i forbindelse med toldangivelsen har overholdt samtlige bestemmelser i de gældende forskrifter, selv når han — i god tro — har meddelt de kompetente myndigheder urigtige eller ufuldstændige oplysninger. Rådet har ikke taget stilling til dette spørgsmål.
36.
a) Den portugisiske regering har henvist til Domstolens dom i Foto-Frost-sagen (nævnte sag 314/85), hvori Domstolen understregede, at denne betingelse i artikel 5, stk. 2, var opfyldt, for så vidt som den erhvervsdrivende havde udfyldt toldangivelsen korrekt. Ifølge den portugisiske regering kan betingelsen endog være opfyldt i det tilfælde, hvor afgiftsskyldner i god tro meddeler toldmyndighederne urigtige eller ufuldstændige oplysninger.
37.
b)Mecanarte har gjort gældende, at kravet om, at »samtlige bestemmelser i de gældende forskrifter« skal overholdes, skal sikre, at afgiftsskyldneren har udvist påpasselighed, men også, at den fejl, som har medført, at afgifterne ikke er blevet opkrævet, ikke er forårsaget af en fejl begået af afgiftsskyldner. Ifølge Mecanarte følger det heraf, at i det tilfælde, hvor afgiftsskyldner af anden grund end ond tro eller uagtsomhed meddeler en urigtig oplysning, bevarer han retten til at blive fritaget for at betale.
38.
c) Kommissionen har indledningsvis understreget, at den gode tro og overholdelsen af »samtlige bestemmelser i de gældende forskrifter« er to adskilte betingelser i artikel 5, stk. 2, som skal bedømmes særskilt.
39.
Med hensyn til betingelsen om »overholdelse af samtlige bestemmelser i de gældende forskrifter« har Kommissionen henvist til Domstolens praksis om, at de gældende forskrifter omfatter fællesskabsbestemmelser såvel som nationale forskrifter, der supplerer eller efter omstændighederne gennemfører fællesskabsbestemmelserne.
40.
For så vidt som der er sket angivelse om overgang til fri omsætning af varerne, som det er tilfældet i denne sag, fremgår de nærmere bestemmelser af Rådets direktiv 79/695/EØF af 24. juli 1979 og Kommissionens direktiv 82/57/EØF af 17. december 1981, som fastsætter, at der skal ske en angivelse om overgang til fri omsætning samt hvilke dokumenter, som skal indgives i forbindelse hermed.
41.
Efter Kommissionens opfattelse kan disse krav, uanset hvilken toldprocedure der er tale om, ikke vedrøre andet og mere end de oplysninger og dokumenter, klarereren med rimelighed kan have kendskab til og fremskaffe.
42.
Med hensyn til afgiftsskyldners gode tro finder Kommissionen, at artikel 5, stk. 2, ville miste den tilsigtede virkning, såfremt den myndighed, som har begået eller opdaget fejlen, kunne afslå ansøgningen om undladelse af efteropkrævning med den begrundelse, at klarereren havde meddelt ufuldstændige informationer eller dokumenter, når denne unøjagtighed skyldes fejlen og ikke kan lægges klarereren til last.
6. Det sjette spørgsmål
43.
a) Den portugisiske regering og Ministério Público finder, at det fremgår af bestemmelserne i artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 sammenholdt med artikel 2 og 4 i forordning nr. 1573/80, at fællesskabslovgiver kun har hjemlet Kommissionens indgriben i det tilfælde, hvor de kompetente myndigheder er i tvivl om, hvorvidt der skal træffes afgørelse om ikke at foretage efteropkrævning, og i det tilfælde, hvor toldskylden er på 2000 ECU eller derover. Dette modsvarer behovet for retssikkerhed og en ensartet anvendelse af artikel 5, stk. 2, og er rimeligt under hensyn til størrelsen af de implicerede beløb og virkningerne for Fællesskabets økonomi. Ifølge den portugisiske regering støttes denne fortolkning af artikel 8 i forordning nr. 1573/80, hvorefter det skal anses for en stiltiende afvisning af kravet om at undlade efteropkrævning, såfremt Kommissionen ikke har truffet afgørelse inden for den fastsatte frist.
44.
b) Kommissionen har indledningsvis bemærket, at det er almindelig praksis i medlemsstaterne kun at forelægge Kommissionen de afgørelser, som skal træffes i medfør af artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79, når det afgiftsbeløb, som skal efteropkræves, er på over 2000 ECU, og når den nationale forvaltning anser den pågældendes ansøgning for begrundet.
45.
Kommissionen har anført, at denne praksis er begrundet i ordlyden af artikel 2 og 4 i forordning nr. 1573/80, som kun vedrører de tilfælde, hvor den nationale myndighed har til hensigt at undlade at foretage efteropkrævning, idet alle betingelserne i artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 er opfyldt, og som foreskriver forskellige fremgangsmåder alt efter om det beløb, der skal opkræves, er over eller under 2000 ECU. Den nationale myndighed kan derfor selv træffe afgørelse i det omfang, den finder, at betingelserne for at beskytte den berettigede forventning ikke er opfyldt.
46.
Selv om Kommissionen anerkender, at ordlyden i forordning nr. 1573/80 ikke nødvendigvis kræver en sådan fortolkning, følger denne fortolkning efter dens opfattelse dog af formålet med at tillægge Kommissionen en afgørelsesbeføjelse, navnlig af følgende to grunde.
47.
For det første skal det forhold, at Kommissionen er forbeholdt ret til at træffe afgørelse i de økonomisk vigtigste tilfælde, gøre det muligt at sikre fællesskabsretten ensartet anvendt. Den ensartede anvendelse ville blive bragt i fare, såfremt de nationale myndigheder fortsatte med at anvende national praksis og nationale kriterier ved fortolkningen af fællesskabsretten, bl.a. med hensyn til beskyttelsen af den berettigede forventning. Fællesskabsrettens enhed kommer navnlig i fare i de tilfælde, hvor en anmodning om ikke at foretage efteropkrævning imødekommes, da de nationale myndigheders afgørelse næsten altid er endelig, eftersom afgiftsskyldneren ikke anfægter den, og eftersom Kommissionen ikke er involveret. Derimod er virkningerne for fællesskabsrettens enhed mindre ved en afgørelse om at foretage efteropkrævning. Selv om det ikke er udelukket, at medlemsstaterne behandler disse tilfælde på forskellig måde, er det afgiftsskyldneren, som bestemmer, om afgørelsen skal søges ændret, og på den måde sikrer, at der anvendes ensartede kriterier for hans tilfælde.
48.
For det andet beror Kommissionens beføjelse til at træffe afgørelse på, at artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 omhandler afkald på Fællesskabets egne indtægter. Da Kommissionen er det organ, som er kompetent til at gennemføre Fællesskabets budget, er det forståeligt, at den har mulighed for at øve stor indflydelse på sådanne afgørelser. Efter Kommissionens opfattelse følger det heraf, at det ikke er nødvendigt at tildele den en beføjelse til at træffe afgørelse, når de nationale myndigheder bestemmer, at der skal ske efteropkrævning.
49.
Kommissionen er desuden af den opfattelse, at dens beføjelse til at træffe afgørelse på det omhandlede område bør forblive undtagelsen, navnlig fordi sagsbehandlingen ved Kommissionen er betydeligt dyrere end på nationalt plan. Af denne grund har Kommissionen i den senere tid bestræbt sig på i flest mulige tilfælde at overdrage sin afgørelseskompetence til medlemsstatens myndigheder. Dette er i øvrigt allerede kommet til udtryk i den nævnte forordning nr. 2380/89, som trådte i stedet for forordning nr. 1573/80.
50.
Kommissionen foreslår derfor, at det sjette spørgsmål besvares således, at dens bemyndigelse i artikel 4 i forordning nr. 1573/80 kun omhandler afgørelser om ikke at foretage efteropkrævning for beløb på over 2000 ECU.
51.
c) Mecanarte er derimod af den opfattelse, at en beføjelse for Kommissionen til at træffe afgørelse såvel om at efteropkræve som at undlade efteropkrævning er den eneste måde, hvorpå det kan sikres, at denne beføjelse anvendes ensartet og ligeligt under hensyn til Fællesskabets regler om ligebehandling af medlemsstaternes borger.
52.
Ifølge Mecanarte tages der ved det synspunkt, at de nationale myndigheder kan træffe afgørelser om efteropkrævning, selv om beløbet er over 2000 ECU, kun hensyn til den interesse, som er forbundet med efteropkrævningen af afgifterne, men ikke til kravet om, at efteropkrævningen skal finde sted på lige og ensartede betingelser, uden at der sker forskelsbehandling på grundlag af område eller nationalitet.
53.
d) Rådet har ikke taget stilling til dette spørgsmål.
7. Det syvende og ottende spørgsmål
54.
a) Med hensyn til det ottende spørgsmål har den portugisiske regering, Mecanarte og Kommissionen anført, at det har nær sammenhæng med det sjette spørgsmål.
55.
Den portugisiske regering og Ministério Público har understreget, at de erhvervsdrivendes ansøgninger skal indgives til de kompetente nationale myndigheder, og kun efter disses afgørelse kan beføjelserne i artikel 2 og 4 i forordning nr. 1573/80 bringes i anvendelse. Ministério Público har henvist til, at der bør sondres mellem to situationer:
—
I tilfælde hvor der er ansøgt om, at der ikke foretages efteropkrævning af afgifter for et beløb under 2000 ECU, er det de nationale myndigheder, som er kompetente til at træffe afgørelse herom under hensyn til betingelserne i artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79; de er kun forpligtet til at forelægge Kommissionen disse ansøgninger, såfremt de ikke er i stand til at træffe afgørelse.
—
I de tilfælde, hvor ansøgningerne om undladelse af efteropkrævning af afgifter vedrører et beløb på 2000 ECU eller derover, skal den nationale myndighed under alle omstændigheder forelægge sagen for Kommissionen, som tager stilling til, om afgiftsskyldner har krav på, at der ikke foretages efteropkrævning.
56.
Kommissionen har henvist til sine betragtninger vedrørende det sjette spørgsmål, hvoraf det følger, at de nationale myndigheder skal bedømme ansøgningen, og såfremt de kommer frem til, at betingelserne i artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 er til stede, dvs. hvis de går ind for, at der ikke foretages efteropkrævning, skal de forelægge sagen til bedømmelse for Kommissionen, når det omhandlede beløb overstiger 2000 ECU.
57.
Mecanarte har gjort gældende, at de nationale myndigheder må frakendes kompetence til at afslå en ansøgning, som afgifts-skyldner korrekt begrundet har indgivet til dem, såfremt de har besluttet at foretage efteropkrævning, af samme grund som de ifølge Mecanarte ikke kan anses for berettiget til frit at afgøre, at der ikke skal foretages efteropkrævning.
58.
b) Med hensyn til det syvende spørgsmål har den portugisiske regering og Mecanarte indledningsvis anført, at dette fortolkningsspørgsmål er rejst, fordi den forelæggende ret hælder til, at der er en åbenbar strid mellem de portugisiske toldregler og artikel 2 og 4 i forordning nr. 1573/80. Ifølge den portugisiske regering og Mecanarte foreligger denne modstrid ikke.
59.
Den portugisiske regering har bemærket, at for så vidt angår de omhandlede portugisiske toldbestemmelser, har den portugisiske lovgiver overdraget »conferência final« og toldgeneraldirektoratet kompetencen vedrørende udøvelsen af de beføjelser, som de nationale myndigheder har i henhold til artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 sammenholdt med artikel 2 og 4 i forordning nr. 1573/80. Ifølge den portugisiske regering har fællesskabslovgiver nemlig fastlagt et område, inden for hvilket de nationale myndigheder kan handle, men overladt det til den nationale lovgiver at udpege de i så henseende kompetente toldinstanser. Ved interne gennemførelsesbestemmelser havde den portugisiske lovgiver for at rationalisere og opnå de mest korrekte afgørelser henlagt alle beføjelser vedrørende efteropkrævning eller undladelse heraf til toldgeneraldirektoratet, som bl.a. afgør ansøgninger om Kommissionens indgriben, når de opstillede betingelser er opfyldt.
60.
Mecanarte har for det første anført, at der for så vidt angår sager vedrørende et beløb under 2000 ECU ikke er nogen modstrid med fællesskabsbestemmelserne, fordi disse selv fastsætter, at afgørelsen om at foretage efteropkrævning eller ej tilkommer den nationale kompetente myndighed, hvilket i Portugal er toldgeneraldirektoratet. For det andet har Mecanarte anført, at der heller ikke er nogen modstrid med hensyn til sager vedrørende et beløb på over 2000 ECU, såfremt det lægges til grund, at den afgørelse, som generaldirektoratet skal træffe, vedrører spørgsmålet om at forelægge sagerne for Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber til bedømmelse og ikke en egen endelig afgørelse i sagen.
61.
Ministério Público er af den opfattelse, at det syvende spørgsmål ikke er et fortolkningsspørgsmål, som hovedsagens afgørelse afhænger af. Ifølge ministeriet er det muligt at bringe anvendelsen af de omhandlede portugisiske toldbestemmelser i overensstemmelse med artikel 2 og 4 i forordning nr. 1573/80.
62.
Kommissionen har koncentreret sine bemærkninger om en række principper, som skal overholdes i forbindelse med EØF-Traktatens artikel 177. Herom har den bemærket, at Domstolen ikke er kompetent til at bedømme nationale retsforskrifters rangorden, og at den heller ikke er bemyndiget til at udtale sig om, hvorvidt det er hensigtsmæssigt at foretage en præjudiciel forelæggelse. Desuden har Kommissionen understreget, at nationale retsinstanser ikke selv er kompetente til at fastslå, at Fællesskabets institutioners retsakter er ugyldige, hvorfor de bør forelægge spørgsmålet for Domstolen.
63.
c) Rådet har ikke taget stilling til det syvende og ottende spørgsmål.
M. Zuleeg
Refererende dommer
(
*1
) – Processprog: portugisisk