62002TO0334_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag T-334/02,
Viomichania Syskevasias Typopoiisis kai Syntirisis Agrotikon Proïonton AE,
Athen (Grækenland), ved advokat I. Stamoulis, og med valgt adresse i Luxembourg,
sagsøger,
mod
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber
ved M. Condou-Durande, som befuldmægtiget, og med valgt adresse i Luxembourg,
sagsøgt,
angående en påstand om, at det i henhold til artikel 232 EF fastslås, at Kommissionen har udvist retsstridig passivitet, idet den dels ikke har indledt en traktatbrudsprocedure mod Den Hellenske Republik for tilsidesættelse af fællesskabsretten til skade for sagsøgerens økonomiske interesser, dels ikke ex tunc har ophævet den af Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL) ydede støtte til medfinansiering af sagsøgerens investeringsprojekt som godkendt af de græske myndigheder ved beslutning nr. 324986/505 af 17. februar 1994,
har
DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS (Tredje Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, J. Azizi, og dommerne M. Jaeger og F. Dehousse,
justitssekretær: H. Jung,
afsagt følgende
Kendelse
Dommens præmisser
Sagens faktiske og retlige baggrund
1. Aktieselskabet Viomichania Syskevasias Typopoiisis kai Syntirisis Agrotikon Proïonton AE er en græsk virksomhed, som fremstiller, emballerer, standardiserer, konserverer og handler med grøntsager og frugter. Selskabet blev grundlagt i henhold til en forbedringsplan, som blev udarbejdet i medfør af Rådets forordning (EØF) nr. 355/77 af 15. februar 1977 om en fælles foranstaltning til forbedring af vilkårene for forarbejdning og afsætning af landbrugsvarer (EFT L 51, s. 1), og som skulle finansieres af såvel Det Europæiske Fællesskab som den græske stat.
2. Sagsøgeren forelagde efterfølgende, med det formål at forbedre anlæg og udstyr til forarbejdning af frugter og grøntsager, de græske myndigheder et investeringsprojekt i henhold til Rådets forordning (EØF) nr. 866/90 af 29. marts 1990 om forbedring af vilkårene for forarbejdning og afsætning af landbrugsprodukter (EFT L 91, s. 1). Projektet blev bilagt de investeringsprojekter, som Den Hellenske Republik fremlagde i forbindelse med sin ansøgning om tildeling af støtte fra Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL) til fordel for det operationelle program til forarbejdning og afsætning af landbrugsprodukter i Grækenland (92.CT.EL.03). Kommissionen godkendte de græske myndigheders ansøgning ved beslutning af 24. november 1992.
3. Selskabets projekt blev færdiggjort i september 1993 og godkendt af de græske myndigheder ved generalsekretæren for Landbrugsministeriets beslutning nr. 324986/505/17-2-94. Projektet, som havde kostet 243 738 000 GRD, blev finansieret af såvel Det Europæiske Fællesskab som den græske stat på følgende måde: 85 308 000 GRD fra EUGFL, 24 373 000 GRD fra den græske stat og 134 057 000 GRD fra støttemodtageren.
4. I løbet af november 1994, da sagsøgeren begyndte at udvikle sine aktiviteter, vedtog de græske myndigheder ministeriel bekendtgørelse nr. 10/94 om markedstilsyn og bekendtgørelse nr. A2-2330/26-6-95 vedrørende bl.a. vilkår for leje af en forretning på det centrale marked i Athen. Disse bekendtgørelser komplicerede i høj grad sagsøgerens virksomhed, endog ødelagde denne fuldstændigt.
5. Den situation varede, indtil et udvalg nedsat af Landbrugsministeriet efter flere klager til ministeriet konkluderede, at de pågældende ministerielle bekendtgørelser var til skade for adskillige virksomheder. Følgelig traf de græske myndigheder beslutninger, som havde til formål at lette adgangen til det centrale marked i Athen, og som ophævede de pågældende forvaltningsafgørelser. Fra august 1998 fik sagsøgeren endelig adgang til det centrale marked i Athen.
6. På grundlag af disse omstændigheder anlagde sagsøgeren sag ved Dioikitiko Protodikeio Athinon (Forvaltningsdomstolen i Første Instans, Athen) med påstand om erstatning for det tab, selskabet havde lidt som følge af den græske stats ulovlige handlinger. Domstolen gav sagsøgeren medhold, idet den kendte den græske stat ansvarlig.
7. Sagsøgeren rettede sideløbende hermed adskillige andragender, klager og anmodninger om støtte til fællesskabsinstitutionerne, som gav anledning til diverse interventioner og svar fra disse institutioner.
8. Sagsøgeren rettede bl.a. i løbet af 2001 og 2002 diverse andragender til Europa-Parlamentet.
9. Sagsøgeren indgav ligeledes henholdsvis den 23. november 2001, den 18. februar 2002 og den 30. marts 2002 officielle klager til kommissionsmedlemmet med ansvar for landbrugsspørgsmål.
10. Sagsøgeren fik ikke et – efter selskabets opfattelse – tilfredsstillende svar og rettede derfor ved skrivelse dateret den 20. maj 2002 påkrav til Kommissionen. Skrivelsen blev ligeledes fremsendt til Revisionsretten og til Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF). I skrivelsen kritiserede selskabet nærmere bestemt Kommissionen for ikke at have indledt en traktatbrudsprocedure mod Den Hellenske Republik og for i sine svarskrivelser at have anført, at sagen henhørte under de græske domstoles kompetence.
11. Ved skrivelse af 14. juni 2002 besvarede generaldirektøren for Kommissionens Generaldirektorat for Landbrug, José Manuel Silva Rodríguez, selskabets skrivelse således:
»Kommissær Fischler har bedt mig takke Dem for Deres skrivelse af 24. maj 2002, hvori De oplyser, at De har til hensigt at rejse et passivitetssøgsmål mod Kommissionen for at få denne til at indlede en traktatbrudsprocedure mod de græske myndigheder i forbindelse med Deres tvist med disse myndigheder. Jeg påpeger, at Domstolen ifølge fast retspraksis har præciseret (jf. f.eks. dommen i sagen Star Fruit Company mod Kommissionen, sag 247/87), at Kommissionen ikke er forpligtet til at indlede en traktatbrudsprocedure mod en medlemsstat og at den på dette område råder over en »skønsmæssig beføjelse, som betyder, at borgerne ikke har krav på, at Kommissionen træffer en bestemt afgørelse«. Under disse omstændigheder kan jeg kun gentage den af Kommissionens tjenestegrene allerede fremsatte vurdering, hvorefter det alene tilkommer de græske judicielle myndigheder, som har fået sagen forelagt, at træffe afgørelse om det erstatningsbeløb, der i givet fald skal udbetales til Deres klient af de græske myndigheder.«
12. Ved skrivelse af 12. september 2002 besvarede OLAF i øvrigt sagsøgerens forskellige skrivelser. OLAF fremhævede dels, at man ikke havde kompetence til at afgøre sagen, dels at sagsøgeren henset til den forløbne tid kunne rette henvendelse til Den Europæiske Ombudsmand.
13. Sagsøgeren anlagde endelig nærværende sag ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 28. oktober 2002.
14. Ved særskilt dokument indleveret til Rettens Justitskontor den 31. januar 2003 har Kommissionen i henhold til artikel 114 i Rettens procesreglement fremsat en formalitetsindsigelse. Sagsøgeren har den 13. marts 2003 indleveret sine bemærkninger til denne indsigelse.
Påstande
15. Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
– Det fastslås, at Kommissionen har udvist retsstridig passivitet ved, at den ikke har ophævet den af EUGFL ydede støtte til medfinansiering af sagsøgerens investeringsprojekt.
– Det fastslås, at Kommissionen har udvist retsstridig passivitet ved, at den ikke har indledt en traktatbrudsprocedure mod Den Hellenske Republik.
– Kommissionen tilpligtes at afholde sagens omkostninger.
16. Sagsøgte har nedlagt følgende påstande:
– Sagen afvises.
– Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Retlige bemærkninger
17. I henhold til procesreglementets artikel 114, stk. 1, kan Retten, såfremt en part ønsker det, tage stilling til, om sagen bør afvises, uden at indlede behandlingen af sagens realitet. I henhold til samme artikels stk. 3 forhandles der mundtligt om begæringen, medmindre Retten bestemmer andet.
18. I den foreliggende sag finder Retten at have tilstrækkelige oplysninger i sagens akter, således at det er unødvendigt at indlede den mundtlige forhandling.
Parternes argumenter
19. Sagsøgte har for det første gjort gældende, at passivitetssøgsmålet bør afvises, for så vidt som Kommissionen ved skrivelsen af 14. juni 2002 har besvaret den opfordring til at handle, som sagsøgeren fremsendte til den i skrivelsen dateret den
20. maj 2002.
20. Sagsøgte er dernæst af den opfattelse, at sagen er anlagt for sent. Sagsøgte har således bemærket, at sagen blev anlagt den 28. oktober 2002, mens sagsøgerens skrivelse af 20. maj 2002, som udgjorde en opfordring til at handle, blev fremsendt den 22. maj 2002.
21. Sagsøgte har endelig påpeget, at en fysisk eller juridisk person ifølge fast retspraksis kun kan anlægge sag ved Fællesskabets retsinstanser i medfør af artikel 232, stk. 3, EF med henblik på, at det fastslås, at en af institutionerne i strid med traktaten har undladt at udstede en retsakt, henstillinger og udtalelser dog undtaget, for hvilken den er den potentielle adressat, eller som den kunne anfægte under et annullationssøgsmål (jf. bl.a. Rettens kendelse af 4.7.1994, sag T-13/94, Century Oil Hellas mod Kommissionen, Sml. II, s. 431). Sagsøgte finder imidlertid ikke denne betingelse opfyldt her, eftersom sagsøgeren nemlig har kritiseret Kommissionen for at have undladt at indlede en traktatbrudsprocedure mod Den Hellenske Republik. Det er ligeledes sagsøgtes opfattelse, at betingelsen ikke er opfyldt for så vidt angår opfordringen til at indlede proceduren i artikel 23 i Rådets forordning (EØF) nr. 4253/88 af 19. december 1988 om gennemførelsesbestemmelser til forordning (EØF) nr. 2052/88 for så vidt angår samordningen af de forskellige strukturfondes interventioner indbyrdes såvel som med interventionerne fra Den Europæiske Investeringsbank og de øvrige eksisterende finansielle instrumenter (EFT L 374, s. 1). Sagsøgte har således først bemærket, at denne bestemmelse udelukkende vedrører forholdet mellem Kommissionen og medlemsstaten samt medlemsstatens forpligtelser over for Kommissionen. Sagsøgte har dernæst anført, at bestemmelsen ikke stifter nogen ret for selskabet, der kan påberåbes af dette med henblik på at forpligte Kommissionen til at vedtage en retsakt, som berører selskabet umiddelbart og individuelt. Sagsøgte har endelig bemærket, at det den 22. maj 2002 fremsendte påkrav ikke indeholdt nogen opfordring til at handle af dette indhold.
22. Sagsøgeren har bestridt, at sagen bør afvises.
23. Sagsøgeren har for det første gjort gældende, at fast retspraksis vedrørende afvisning af sager med påstand om, at det fastslås, at Kommissionen har gjort sig skyldig i retsstridig passivitet som følge af, at den ikke har indledt den i artikel 226 EF fastsatte traktatbrudsprocedure, ikke finder anvendelse i denne sag. Sagsøgeren har således bemærket, at Kommissionens skønsmæssige beføjelse i det foreliggende tilfælde er begrænset af tre krav, der pålægger den at intervenere og handle øjeblikkeligt.
For det første har sagsøgeren understreget, at Kommissionen som fællesskabsinstitution bør overholde sagsøgerens grundlæggende rettigheder, der er sikret ved Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, proklameret i Nice den 7. december 2000 (EFT C 64, s. 1) – bl.a. erhvervsfrihed (artikel 15), frihed til at oprette og drive egen virksomhed (artikel 16), ejendomsret (artikel 17), lighed for loven samt principperne om god forvaltning og om forbud mod forskelsbehandling – og som følge heraf bør være sagsøgeren til hjælp, eftersom den har erkendt, at den græske administration udsatte selskabet for en ganske overordentlig urimelig behandling. Sagsøgeren har dernæst anført, at Kommissionen i henhold til artikel 280 EF er forpligtet til at beskytte Fællesskabets økonomiske interesser og derfor ikke kan benytte sin skønsmæssige beføjelse til at afstå fra at forlange, at den græske stat tilbagebetaler de beløb, der er udbetalt i forbindelse med medfinansiering af et projekt, som Kommissionen har godkendt. Sagsøgeren er for det tredje af den opfattelse, at Kommissionen, når den som her er informeret om, at der er begået ulovligheder i forbindelse med et projekt, der er medfinansieret af fællesskabsmidler, i henhold til ligebehandlingsprincippet bør vedtage en beslutning om at ophæve den økonomiske støtte (jf. bl.a. Domstolens dom af 24.1.2002, sag C-500/99 P, Conserve Italia mod Kommissionen, Sml. I, s. 867).
24. Sagsøgeren har for det andet afvist Kommissionens argumentation, hvorefter nærværende sag har mistet sin genstand, for så vidt som skrivelsen af 14. juni 2002 indeholder en stillingtagen. Sagsøgeren har først bemærket, at Domstolens dom af 14. februar 1989 i sagen Star Fruit mod Kommissionen (sag 247/87, Sml. s. 291) ikke er relevant, da omstændighederne i den sag, der gav anledning til denne dom, var fundamentalt forskellige, eftersom det drejede sig om et krav om ophævelse af en af Republikken Frankrig vedtaget administrativ retsakt, som ikke vedrørte sagsøgeren. Sagsøgeren har dernæst fremhævet, at den i ovennævnte skrivelse indeholdte henstilling fra Kommissionen om at rette henvendelse til de græske judicielle myndigheder er uforståelig, eftersom disse myndigheder hverken sikrer, at fællesskabsretten overholdes, eller at den fortolkes og anvendes korrekt. Endelig er sagsøgeren af den opfattelse, at skrivelsen af 14. juni 2002 allerhøjest er en informationsskrivelse, men under ingen omstændigheder er en afgørelse om afslag.
25. Sagsøgeren har for det tredje gjort gældende, at Kommissionen i og med, at den i sin skrivelse af 14. juni 2002 henstillede til sagsøgeren at rette henvendelse til de nationale retsinstanser i stedet for til Fællesskabets retsinstanser har tilsidesat fællesskabsretten på tre punkter. For det første har Kommissionen tilsidesat artikel 220 EF, som tillægger Fællesskabets retsinstanser enekompetence til at sikre overholdelse af fællesskabsretten, og som finder anvendelse i det foreliggende tilfælde, eftersom den begåede tilsidesættelse vedrører artikel 23 i forordning nr. 4253/88, artikel 24 i Rådets forordning (EØF) nr. 2082/93 af 20. juli 1993 om ændring af forordning nr. 4253/88 (EFT L 193, s. 20), artikel 5 EF og artikel 34 EF samt princippet om en ensartet anvendelse af fællesskabsretten. Dernæst har Kommissionen taget utilstrækkelig stilling. For det tredje har Kommissionen frataget sagsøgeren beskyttelsen af selskabets grundlæggende rettigheder.
26. Sagsøgeren har endelig afvist Kommissionens påstand om, at sagen er anlagt for sent.
27. Sagsøgeren er for det første af den opfattelse, at de foreliggende omstændigheder viser, at selskabet har begået en undskyldelig fejl, som retfærdiggør overskridelsen af de gældende frister. Sagsøgeren har således påpeget, at selskabet ved skrivelser af 18. februar og 30. marts 2002 rettede henvendelse til kommissionsmedlemmet med ansvar for landbrugsspørgsmål for at gøre opmærksom på de græske myndigheders svigagtige handlinger. Sagsøgeren har ligeledes anført, at Kommissionens generalsekretær ved skrivelse af 23. april 2002 meddelte selskabet, at dets skrivelse af 23. november 2001 var blevet registreret som en klage med nr. 02/4436 SG(2002) A 3934/1. Sagsøgeren har dernæst bemærket, at selskabet ved skrivelse af 20. maj 2002 opfordrede Kommissionen til at handle i henhold til artikel 232 EF, og at sidstnævnte besvarede selskabets skrivelse ved skrivelse af 14. juni 2002. Selskabet har desuden præciseret, at formanden for Europa-Parlamentets Udvalg for Andragender ved skrivelse af 18. juni 2002 meddelte selskabet, at dets andragende kunne fremmes til ekspedition, og at Revisionsretten, som svar på selskabets skrivelser af 20. maj, 24. juni og 28. juli 2002, ved skrivelse af 15. juli 2002 underrettede selskabet om, at dets sag ville blive undersøgt af den kompetente tjenestegren i Revisionsrettens administration. Sagsøgeren har i øvrigt lagt vægt på, at medlem af Europa-Parlamentet, hr. Alavanos, stillede Kommissionen et skriftligt spørgsmål, og at Kommissionen i sit svar af 20. september 2002 understregede, at den ikke havde modtaget noget officielt svar fra de græske myndigheder, at klagen af 18. februar 2002 og andragende nr. 1075/2001 fortsat var under behandling, og at det under alle omstændigheder tilkom de græske retsinstanser at afgøre den for disse verserende tvister mellem dem. Sagsøgeren har endelig anført, at OLAF den 12. september 2002 besvarede selskabets forskellige skrivelser og henstillede til selskabet, at dette rettede henvendelse til Den Europæiske Ombudsmand.
28. Ifølge sagsøgeren fremgår det af disse faktuelle omstændigheder, at selskabet har begået en undskyldelig fejl med hensyn til det reelle indhold af Kommissionens skrivelse af 14. juni 2002, og at denne fejl består af tre led. F or det første er det sagsøgerens opfattelse, at den tvetydige formulering af skrivelsen af 14. juni 2002 ikke gjorde det muligt at opdage, at der var tale om en afgørelse om afslag. For det andet har sagsøgeren henvist til, at Kommissionen havde fuldt kendskab til de faktuelle omstændigheder, i henhold til hvilke den vedtog den påståede stillingtagen i skrivelsen af 14. juni 2002, således at det, såfremt Kommissionen havde til hensigt at fremkomme med et klart afslag på den af selskabet fremsatte opfordring til at handle, ikke var nødvendigt at fortsætte behandlingen af klagen af 18. februar 2002. For det tredje har sagsøgeren gjort gældende, at der ikke kunne godtgøres nogen sammenhæng mellem skrivelsen af 14. juni 2002 og de øvrige modtagne skrivelser.
29. Ifølge sagsøgeren blev sagen anlagt for sent på grund af denne undskyldelige fejl. Sagsøgeren har således understreget, at selskabet var af den opfattelse, at skrivelsen af 14. juni 2002 tog behandlingen af dets problem alt for let, hvorfor man anlagde sag den 28. oktober 2002. Sagsøgeren hævder, at denne frist, som kun overskrider den gældende frist med 33 dage, er rimelig. Sagsøgeren har herved anført, at påkravet blev fremsendt den 24. maj 2002, og at den 25. juli 2002 således var sidste frist for Kommissionens stillingtagen. Ifølge sagsøgeren udløb søgsmålsfristen som følge heraf den 25. september 2002.
30. Sagsøgeren har endelig bemærket, at Kommissionen afgav svar på det skriftlige spørgsmål af 8. juli 2002, som blev stillet af medlem af Europa-Parlamentet, hr. Alavanos, som forespurgte Kommissionen, hvad den havde tænkt sig at gøre i denne sag. I besvarelsen af 20. september 2002 hed det, at Kommissionen ikke havde modtaget noget officielt svar fra de græske myndigheder og dermed ikke var i stand til at bekræfte, om der var iværksat en procedure med det formål at sikre, at sagsøgerens virksomhed kunne fortsætte, men at der fortsat var en regelmæssig kontakt med det græske landbrugsministerium. Kommissionen tilføjede, at den under alle omstændigheder var af den opfattelse, at det tilkom de græske retsinstanser at afgøre den dér verserende tvist. Ifølge sagsøgeren udgør dette svar, som blev afgivet 96 dage efter skrivelsen af 14. juni 2002, i realiteten en tilbagekaldelse heraf, eftersom Kommissionen præciserer, at behandlingen af klagen fortsætter, uden at den henviser til sin holdning ifølge skrivelsen af 14. juni 2002.
Rettens bemærkninger
31. I forbindelse med undersøgelsen af, om denne sag kan antages til realitetsbehandling, har Retten besluttet først at undersøge Kommissionens argumenter med hensyn til den omstændighed, at sagen er for sent anlagt, og dernæst argumenterne vedrørende den manglende forpligtelse til at handle.
32. I henhold til artikel 232 andet afsnit, EF, skal et passivitetssøgsmål rejses inden for en frist på to måneder, som begynder at løbe ved udløbet af den frist på to måneder, inden for hvilken Kommissionen burde have taget stilling som følge af opfordringen til at handle.
33. I det foreliggende tilfælde er det ubestridt, at denne sag, som blev anlagt ved stævning indleveret til Justitskontoret den 28. oktober 2002, ikke overholder den i artikel 232, andet afsnit, EF fastsatte frist, for så vidt som opfordringen til at handle blev fremsendt den 22. maj 2002.
34. Imidlertid har sagsøgeren for at retfærdiggøre, at selskabets søgsmål er rejst for sent, påberåbt sig, at der foreligger en undskyldelig fejl.
35. Ifølge fast retspraksis er en fejl undskyldelig, når den skyldes en af den pågældende institutions adfærd fremkaldt vildfarelse, og sagsøgeren er i god tro og har udvist den omhu, som kræves af en normalt påpasselig person (jf. bl.a. Domstolens dom af 15.5.2003, sag C-193/01 P, Pitsiorlas mod Rådet og ECB, Sml. I, s. 4837, præmis 25).
36. I modsætning til det af sagsøgeren påståede berettiger hverken skrivelsen af 14. juni 2002, OLAF’s skrivelse af 12. september 2002 – hvori sagsøgeren anbefales at rette henvendelse til Den Europæiske Ombudsmand – eller Kommissionens svar på hr. Alavanos’ skriftlige spørgsmål til den konklusion, at den for sene indlevering af stævningen skyldes en undskyldelig fejl fra selskabets side.
37. Det bør først fremhæves, at skrivelsen af 14. juni 2002 udgør en stillingtagen fra Kommissionens side. Sagsøgte anførte således i skrivelsen, at sagsøgeren, uanset Kommissionens holdning i denne sag, ikke var berettiget til at forlange, at Kommissionen indtager en bestemt holdning, eftersom den råder over et frit skøn for så vidt angår indledningen af en traktatbrudsprocedure. Kommissionen har ligeledes understreget, at det efter dens opfattelse tilkom de græske retsinstanser at afgøre den tvist, som var indbragt for dem. Kommissionen har med dette svar klart meddelt sagsøgeren, at den ikke havde i sinde at fremkomme med et svar, som gik i den af sagsøgeren ønskede retning.
38. Selv om det dernæst som anført af sagsøgeren antages, at den tvetydige ordlyd af skrivelsen af 14. juni 2002 ikke gjorde det muligt at påvise, at der var tale om en stillingtagen fra sagsøgtes side, står det alligevel fast, at denne omstændighed ikke har kunnet danne grundlag for den af sagsøgeren begåede fejl hvad angår tidspunktet for, hvornår søgsmålsfristen begynder at løbe. Såfremt sagsøgeren nemlig havde været af den opfattelse, at nævnte skrivelse ikke udgjorde en stilllingtagen, burde selskabet have anlagt sagen inden for den frist på to måneder, der er fastsat i artikel 232, andet afsnit, EF.
39. Sagsøgeren har ligeledes med urette henvist til OLAF’s skrivelse af 12. september 2002. Ifølge sagsøgeren selv udgør denne skrivelse nemlig ikke et svar på selskabets skrivelse af 20. maj 2002 og på den deri indeholdte opfordring til at handle, men et svar på skrivelser af 30. maj, 4. juli, 16. juli, 31. juli, 6. august og 14. august 2002, som selskabet havde fremsendt til OLAF (således som det fremgår af punkt 4.13 i bemærkningerne og af den i OLAF’s skrivelse angivne reference). OLAF præciserede vel i skrivelsen, at »denne klage videresendes til de kompetente direktorater for landbrug og konkurrence, som er orienterede og sandsynligvis foretager en undersøgelse«. Imidlertid viser den anvendte formulering, at det blot drejer sig om en antagelse fra OLAF’s side (i særdeleshed ordet »sandsynligvis«), og ikke om en definitiv konstatering. Desuden var OLAF, henset til opgaverne og til kontorets uafhængighed i forhold til Kommissionen, helt klart ikke kompetent til i forhold til tredjemand at fastsætte en status for Kommissionens arbejde og da slet ikke til at forpligte Kommissionen på dette punkt.
40. Endelig finder Retten, at Kommissionens svar af 20. september 2002 på det skriftlige spørgsmål E-2108/02, som blev stillet af medlem af Europa-Parlamentet, hr. Alavanos (EFT 2003 C 52, s. 130), heller ikke gør det muligt at konkludere, at der foreligger en undskyldelig fejl fra sagsøgerens side. Dette svar henviser nemlig på ingen måde til den i skrivelsen af 20. maj 2002 indeholdte opfordring til at handle. Den blotte omstændighed, at det i svarets andet afsnit præciseres, at »klagen af 18. februar 2002, som blev indgivet til Kommissionen af den ansvarlige for den pågældende virksomhed, hr. Barakakos, samt dennes andragende nr. 1075/2001 fortsat behandles i henhold til de gældende procedurer«, kan ikke begrunde nogen vildfarelse hos sagsøgeren. Det præciseres således i dette svar, at det er klagen af 18. februar 2002, og ikke opfordringen til at handle af 20. maj 2002, der fortsat er under behandling.
41. Det følger af det foregående, at afvisningspåstanden må tages til følge.
42. For fuldstændighedens skyld bemærkes, at sagen ligeledes ikke kan antages til realitetsbehandling, eftersom Kommissionen ikke er undergivet nogen pligt til at handle.
43. Det påpeges herved, at sagsøgeren i forbindelse med sagen har kritiseret Kommissionen dels for ikke at have indledt den i artikel 226 EF fastsatte procedure over for Den Hellenske Republik, dels for ikke at have ophævet den økonomiske støtte fra EUGFL, som blev ydet efter ansøgning fra de græske myndigheder.
44. Ifølge fast retspraksis kan et passivitetssøgsmål anlagt af en fysisk eller juridisk person med påstand om, at det fastslås, at Kommissionen – ved ikke at indlede en traktatbrudsprocedure mod en medlemsstat – i strid med traktaten har undladt at tage stilling, ikke antages til realitetsbehandling (jf. f.eks. dommen i sagen Star Fruit mod Kommissionen, nævnt i præmis 24). Fysiske eller juridiske personer kan nemlig kun påberåbe sig traktatens artikel 232, tredje afsnit, EF med henblik på en konstatering af, at en institution i strid med traktaten har undladt at udstede retsakter, bortset fra henstillinger eller udtalelser, for hvilke de er potentielle adressater, eller som vedrører de nævnte personer umiddelbart og individuelt (Domstolens dom af 26.11.1996, sag 68/95, T. Port, Sml. I, s. 6065, præmis 58 og 59). I henhold til traktatbrudsproceduren efter artikel 226 EF kan Kommissionen imidlertid kun udstede retsakter rettet til medlemsstaterne (Rettens kendelse af 29.11.1994, forenede sager T-479/93 og T-559/93, Bernardi mod Kommissionen, Sml. II, s. 1115, præmis 31, og af 19.2.1997, sag T-117/96, Intertronic mod Kommissionen, Sml. II, s. 141, præmis 32). Desuden fremgår det af den i artikel 226 EF fastsatte ordning, at hverken en begrundet udtalelse, som kun er en indledende fase forud for en eventuel traktatbrudssag ved Domstolen, eller den faktiske anlæggelse af en sådan sag ved Domstolen, kan udgøre retsakter, som umiddelbart vedrører fysiske eller juridiske personer.
45. Herefter er det åbenbart, at sagsøgerens påstand om, at det fastslås, at Kommissionen i strid med traktaten har undladt at tage stilling ved ikke at indlede en traktatbrudsprocedure mod Den Hellenske Republik, må afvises.
46. Hvad angår sagsøgerens påstand om, at det fastslås, at Kommissionen har undladt at tage stilling ved ikke at vedtage en beslutning om ophævelse af den ydede finansielle støtte, finder Retten, at skrivelsen af 20. maj 2002 ikke indeholdt en opfordring til at handle af dette indhold. Denne påstand kan derfor ikke antages til realitetsbehandling.
47. Selv hvis det desuden for fuldstændighedens skyld antages, at skrivelsen af 20. maj 2002 kan fortolkes som en opfordring til at handle af dette indhold, kan det ikke af artikel 23 i forordning nr. 4253/88 udledes, at der påhviler sagsøgeren nogen forpligtelse til at handle. I artikel 23 foreskrives nemlig, at medlemsstaterne for at sikre et godt resultat af de aktioner, der gennemføres af offentlige eller private initiativtagere, i forbindelse med iværksættelsen af aktionerne træffer de nødvendige foranstaltninger til regelmæssigt at konstatere, om de af Fællesskabet finansierede aktioner er gennemført korrekt, at forebygge og forfølge uregelmæssigheder og at få tilbagebetalt midler, der er gået tabt som følge af misbrug eller forsømmelighed. Det foreskrives desuden, at medmindre medlemsstaten og/eller formidleren og/eller initiativtageren kan godtgøre, at de ikke er skyld i misbruget eller forsømmeligheden, er medlemsstaten subsidiært ansvarlig for tilbagebetalingen af de uberettiget udbetalte beløb. Det følger heraf, at såfremt det antages, at der af denne bestemmelse kan udledes en forpligtelse til at handle, påhviler denne ikke Kommissionen, men medlemsstaterne. Hvad angår artikel 24, stk. 2, i forordning nr. 2082/93, hvortil sagsøgeren har henvist i sine skriftlige indlæg, bestemmer denne, at »Kommissionen kan nedsætte eller suspendere støtten for aktionen eller den berørte foranstaltning, hvis undersøgelsen bekræfter en uregelmæssighed eller en betydelig ændring, der berører aktionens eller foranstaltningens art eller gennemførelsesvilkår, og som ikke har været forelagt Kommissionen til godkendelse«. Bestemmelsen foreskriver således, at ophævelse eller suspension af en støtte er en mulighed, og ikke en forpligtelse for Kommissionen (jf. for så vidt angår en lignende bestemmelse Rettens dom af 12.10.1999, sag T-216/96, Conserve Italia mod Kommissionen, Sml. II, s. 3139, præmis 92, stadfæstet ved Domstolens dom af 24.1.2002, sag C-500/99 P, Conserve Italia mod Kommissionen, Sml. I, s. 867). Under alle omstændigheder bemærkes, at forordning nr. 4253/88, hvortil sagsøgeren henviser, blev ophævet med virkning fra den 1. januar 2000, ved Rådets forordning (EF) nr. 1260/1999 af 21. juni 1999 om vedtagelse af generelle bestemmelser for strukturfondene (EFT L 161, s. 1).
48. Det følger af det foregående, at sagen må afvises, uden at det er nødvendigt at behandle Kommissionens øvrige formalitetsindsigelser.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
49. I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da sagsøgeren har tabt sagen, bør det i overensstemmelse med Kommissionens påstand herom pålægges denne at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
bestemmer
RETTEN (Tredje Afdeling)
1) Sagen afvises.
2) Sagsøgeren bærer sine egne omkostninger og betaler de af Kommissionen afholdte omkostninger.