62015CC0541
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. SZPUNAR
fremsat den 24. november 2016 (
1
)
Sag C-541/15
Mircea Florian Freitag
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Amtsgericht Wuppertal (byretten i Wuppertal, Tyskland))
»Præjudiciel forelæggelse — unionsborgerskab — retten til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område — artikel 18 TEUF og 21 TEUF — person med dobbelt statsborgerskab (Rumænien og Forbundsrepublikken Tyskland), der har sædvanlig bopæl i Tyskland — navneændring opnået i Rumænien efter den pågældendes anmodning og uden ændring af den relevante tyske familieretlige status — det tyske personregisters afslag på at anerkende navneændringen — overensstemmelse med EU-retten«
Indledning
1.
Domstolen er endnu engang blevet anmodet om at tage stilling til et spørgsmål vedrørende unionsborgerskab i relation til et efternavn. De relevante retsforskrifter vedrørende den foreliggende præjudicielle anmodning er artikel 18 TEUF og 21 TEUF. Det spørgsmål, som Amtsgericht Wuppertal (byretten i Wuppertal, Tyskland) har stillet, foranlediger nærmere bestemt Domstolen til at behandle spørgsmålet om, hvorvidt en tysk statsborger, der ligeledes er rumænsk statsborger, kan meddeles afslag på anerkendelse af en navneændring, som lovligt er blevet foretaget af de kompetente rumænske myndigheder.
2.
Den tyske lovgiver vedtog for nylig den lovgivning, som tvisten i hovedsagen angår, nemlig artikel 48 i Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuch (lov om indførelse af borgerlig lovbog) af 21. september 1994 (
2
) i den affattelse, der finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i tvisten i hovedsagen (herefter »EGBGB«), vedrørende valg af et navn, der er blevet erhvervet i en anden medlemsstat. Denne bestemmelse blev indført som følge af afsigelsen af dommen i sagen Grunkin og Paul (
3
). Domstolen fastslog i denne dom, at artikel 21 TEUF »er til hinder for, at en medlemsstats kompetente myndigheder […] ved anvendelsen af national ret nægter at anerkende et barns efternavn, der er fastsat og registreret i en anden medlemsstat, hvor barnet er født, og fra da af er bosiddende, når barnet ligesom sine forældre kun er statsborger i den første medlemsstat« (
4
).
3.
EGBGB’s artikel 48 synes imidlertid ikke fuldstændig at opfylde de krav, som Domstolen stillede. Dens anvendelsesområde er således begrænset dels som følge af den omstændighed, at det kun er muligt at vælge og registrere ét efternavn i Tyskland, når navnet er undergivet tysk ret, dels som følge af, at navnet skal være erhvervet under et sædvanligt ophold i en anden medlemsstat. En lang række situationer løses følgelig ikke ved hjælp af denne nye bestemmelse.
4.
Den tyske regering har imidlertid gjort gældende, at der findes andre offentligretlige bestemmelser, der giver sagsøgeren i tvisten i hovedsagen mulighed for at indgive ansøgning om navneændring til en anden myndighed. Det spørgsmål, som den foreliggende præjudicielle anmodning rejser, er følgelig, hvorvidt tysk lovgivning som sådan, dvs. under hensyn til de to procedurer i tysk ret, der giver en tysk statsborger mulighed for at ændre sit navn til fordel for et navn, der lovligt er blevet erhvervet i en anden medlemsstat, er i overensstemmelse med artikel 18 TEUF og 21 TEUF.
Retsforskrifter
5.
I Tyskland bestemmer EGBGB’s § 5 med overskriften »Personalstatut« følgende i stk. 1, første og andet punktum:
»Såfremt der henvises til lovgivningen i den stat, som en person er statsborger i, og den pågældende er statsborger i flere stater, anvendes lovgivningen i den af disse stater, som personen har tættest tilknytning til, navnlig fordi den pågældende har sit sædvanlige ophold dér eller som følge af vedkommendes livsforløb. Såfremt den pågældende person også er tysk statsborger, har denne retsstilling forrang.«
6.
EGBGB’s artikel 10 med overskriften »Navn« bestemmer følgende i stk. 1:
»Fastsættelsen af en persons navn er undergivet lovgivningen i den stat, hvor den pågældende er statsborger.«
7.
EGBGB’s artikel 48 med overskriften »Valg af et navn, der er erhvervet i en anden medlemsstat i Den Europæiske Union«, bestemmer:
»Såfremt en persons navn er undergivet tysk ret, kan den pågældende ved indgivelse af erklæring til personregistermyndigheden vælge det navn, som han eller hun har erhvervet under et sædvanligt ophold i en anden medlemsstat i Den Europæiske Union, og som er registreret i et personregister dér, såfremt dette ikke er åbenbart uforeneligt med væsentlige principper i tysk ret. Navnevalget har tilbagevirkende kraft fra tidspunktet for registrering i den anden medlemsstats personregister, medmindre den pågældende person udtrykkeligt erklærer, at navnevalget kun skal have virkning for fremtiden. Erklæringen skal bekræftes officielt. […]« (
5
).
8.
Som det fremgår af den tyske regerings skriftlige indlæg, er situationen i Tyskland den, at såfremt navneretten ikke er civilretligt reguleret, er navneændring offentligretligt reguleret, nærmere bestemt ved proceduren for ændring af efternavn i henhold til Gesetz über die Änderung von Familiennamen und Vornamen (NamÄndG) (lov om ændring af efternavn og fornavn) af 5. januar 1938 (RGBl. 1938 I, s. 9), som ændret senest ved artikel 54 i lov af 17. december 2008 (BGBl. 2008 I, s. 2586) (herefter »navneændringsloven«), der har karakter af en undtagelse.
9.
I henhold til navneændringslovens § 1 kan en tysk statsborger, der har sædvanlig bopæl i Tyskland, efter anmodning få ændret sit efternavn. Anmodningen om ændring af efternavn skal i henhold til lovens § 5, stk. 1, indgives til den administrative myndighed i første instans i det distrikt, hvor ansøgeren har bopæl eller ophold (herefter »den kompetente administrative myndighed«).
10.
I overensstemmelse med navneændringslovens § 3, stk. 1, kan et efternavn kun ændres, såfremt der er væsentlige grunde hertil (»ein wichtiger Grund«). De omstændigheder, der er relevante for sagens afgørelse, skal i henhold til lovens § 3, stk. 2, fastslås ex officio. I denne forbindelse skal der, foruden af de umiddelbart berørte personer, foretages høring af de kompetente lokale politimyndigheder samt af personer, hvis rettigheder berøres af den begærede navneændring.
11.
I princippet kan grunde, der kan berettige en nævneændring, anses for væsentlige, når ansøgerens personlige interesse vejer tungere end navneretlige principper, herunder det offentliges interesse i at bevare det aktuelle navn, og tredjemands beskyttelsesværdige interesser.
12.
Allgemeine Verwaltungsvorschrift zum Gesetz über die Änderung von Familiennamen und Vornamen (generelle administrative bestemmelser vedrørende lov om ændring af efternavn og fornavn) af 11. august 1980, som senest ændret ved administrative bestemmelser af 11. februar 2014 (BAnz. AT, af 18.2.2014, B2) (herefter »administrative bestemmelser vedrørende navneændringsloven« eller »administrative bestemmelser«) blev vedtaget med henblik på gennemførelse af navneændringsloven.
13.
Det fremgår af punkt 27, stk. 1, i de administrative bestemmelser, at »[n]avneretten […] i vidt omfang og – i princippet – [er] udtømmende reguleret i de relevante civilretlige bestemmelser. Formålet med offentligretlig navneændring er at afhjælpe ulemper i en konkret sag. Den udgør en undtagelse […]«.
14.
I samme bestemmelsers punkt 33 opregnes de i praksis hyppigst forekommende situationer, der kan indikere, at der foreligger væsentlige grunde til at foretage en ændring af efternavnet.
15.
Bestemmelsernes punkt 49 indeholder følgende om »afhjælpning af forskellig navnebrug«:
»Såfremt en tysk statsborger, der ligeledes er statsborger i en anden stat, i henhold til lovgivningen i denne anden stat har et andet efternavn end det, som den pågældende er forpligtet til at bære i henhold til lovgivningen inden for lovens gyldighedsområde, kan den forskellige navnebrug afhjælpes, idet det efternavn, der skal bæres inden for lovens gyldighedsområde, ændres til det efternavn, der skal bæres i henhold til lovgivningen i den anden stat. Såfremt det andet efternavn derimod skal opgives, henvises den pågældende til myndighederne i den anden stat, i hvilken han ligeledes er statsborger.«
16.
Såfremt den kompetente administrative delstatsmyndighed vurderer, at anmodningen ikke er begrundet, meddeler den afslag på navneændringen. Et sådant afslag kan undergives administrativ rekurs.
17.
Såfremt den kompetente administrative delstatsmyndighed imødekommer anmodningen om ændring af efternavnet, skal den navnlig være opmærksom på, om navneændringen giver anledning til en af ajourføring af eller indførelse i fødselsregisteret.
De faktiske omstændigheder i tvisten i hovedsagen, det præjudicielle spørgsmål og sagens behandling for Domstolen
18.
Mircea Florian Freitag blev født i Rumænien den 25. april 1986 med efternavnet Pavel. Han er barn af Angela Freitag og Vica Pavel, der er rumænske statsborgere.
19.
Efter forældrenes skilsmisse indgik sagsøgerens mor, Angela Freitag, ægteskab med en tysk statsborger, hr. Freitag. Den 21. maj 1997 adopterede denne sagsøgeren i hovedsagen, der ligeledes fik tysk statsborgerskab og siden da har båret efternavnet Freitag.
20.
Ved afgørelse truffet af regionalrådet i Brasov (Rumænien) den 9. juli 2013 erhvervede sagsøgeren i tvisten i hovedsagen, efter anmodning, på ny efternavnet Pavel. Under navneændringsproceduren i Rumænien havde sagsøgeren i hovedsagen sædvanlig bopæl i Tyskland.
21.
Sagsøgeren i hovedsagen rettede derefter henvendelse til personregisteret i Wuppertal og fremlagde sit nye rumænske pas, der var udstedt i navnet Pavel, og anmodede om, at navneændringen ligeledes blev anerkendt i tysk ret, og at hans fødselsregistrering ændredes tilsvarende.
22.
Da personregisteret i Wuppertal og tilsynsmyndigheden for personregisteret nærede tvivl om, hvorvidt det var muligt at indføre en senere retsakt i fødselsregisteret, blev spørgsmålet forelagt for Amtsgericht Wuppertal (byretten i Wuppertal).
23.
Ifølge den forelæggende ret er det ikke muligt at anvende den bestemmelse i tysk ret, der er relevant for sagens afgørelse, nemlig EGBGB’s artikel 48, idet retten til at vælge et navn, der er erhvervet i en anden EU-medlemsstat, ifølge denne bestemmelse er undergivet en betingelse om, at det pågældende navn er blevet erhvervet under et sædvanligt ophold i denne anden medlemsstat; denne betingelse ikke er opfyldt i den foreliggende sag. Mircea Freitag havde således sædvanligt ophold i Tyskland under navneændringsproceduren i Rumænien.
24.
Den forelæggende ret har præciseret, at det heller ikke er muligt at anvende EGBGB’s artikel 48 analogt. Det fremgår af forarbejder til loven, at lovgiver navnlig ville gennemføre de krav, der følger af dommen i sagen Grunkin og Paul (
6
), og at lovgiver var sig bevidst, at bestemmelsen ikke omfattede alle tænkelige situationer med forskellig navnebrug.
25.
Den forelæggende ret spørger følgelig, om artikel 18 TEUF og 21 TEUF indebærer en forpligtelse til at anerkende den navneændring, der har fundet sted i en anden medlemsstat, når den pågældende ikke har sædvanligt ophold i denne anden medlemsstat, men har en anden tilknytning til denne som følge af sit dobbelte statsborgerskab.
26.
På denne baggrund har Amtsgericht Wuppertal (byretten i Wuppertal) ved kendelse afsagt den 24. september 2015, indgået til Domstolens Justitskontor den 16. oktober 2015, besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal artikel 18 og 21 TEUF fortolkes således, at myndighederne i en medlemsstat er forpligtet til at anerkende en navneændring for en statsborger i den pågældende medlemsstat, hvis denne samtidig er statsborger i en anden medlemsstat, og i denne medlemsstat gennem en navneændring, som ikke er knyttet til en familieretlig statusændring, har fået sit oprindelige, ved fødslen givne efternavn (tilbage), selv om generhvervelsen af navnet ikke er sket under familiemedlemmets sædvanlige ophold i den anden medlemsstat og efter hans ansøgning«
27.
Der er blevet indgivet skriftlige indlæg af Forbundsrepublikken Tyskland og Den Portugisiske Republik samt af Europa-Kommissionen.
28.
Forbundsrepublikken Tyskland og Rumænien samt Kommissionen har afgivet mundtlige indlæg i retsmødet, der fandt sted den 15. september 2016.
Bedømmelse
29.
Med sit præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 18 TEUF og 21 TEUF er til hinder for, at de kompetente myndigheder i en medlemsstat afslår at anerkende en navneændring, der er blevet foretaget i en anden medlemsstat, når den pågældende person, som ganske vist ikke havde fast bopæl i denne anden medlemsstat under navneændringsproceduren, men imidlertid har tilknytning til denne som følge af sit dobbelte statsborgerskab.
30.
Det skal indledningsvis bemærkes, at det som led i samarbejdsproceduren mellem de nationale retter og Domstolen tilkommer denne sidstnævnte at give den nationale ret et hensigtsmæssigt svar, som sætter den i stand til at afgøre den tvist, der verserer for den. Ud fra dette synspunkt påhviler det Domstolen i givet fald at omformulere de spørgsmål, der forelægges den (
7
).
31.
Såfremt Domstolen er enig i min konklusion, hvorefter Mircea Freitags situation er omfattet af anvendelsesområdet for de EU-retlige bestemmelser, bør den forelæggende rets spørgsmål omformuleres, idet der i tysk ret findes to forskellige procedurer for navneændring afhængig af den pågældendes situation.
32.
Henset hertil finder jeg, at det præjudicielle spørgsmål nærmere bestemt må forstås således, at det angår spørgsmålet om, hvorvidt artikel 18 TEUF og 21 TEUF er til hinder for, at myndighederne i en medlemsstat afslår at anerkende en navneændring med hjemmel i en bestemmelse i national ret, hvorefter adgangen til at vælge et navn, der er blevet erhvervet i en anden medlemsstat, forudsætter, at dette er blevet erhvervet under et sædvanligt ophold i denne anden medlemsstat, når andre bestemmelser i national ret giver ansøgeren mulighed for at indgive ansøgning om navneændring til en anden myndighed.
33.
Med henblik på at besvare dette spørgsmål vil jeg for det første redegøre for den sammenhæng, hvori tvisten i hovedsagen indgår, idet jeg vil anlægge visse betragtninger vedrørende de to procedurer i tysk ret, der giver en tysk statsborger mulighed for at få ændret sit efternavn til fordel for et efternavn, der lovligt er blevet erhvervet i en anden medlemsstat. Jeg vil dernæst behandle spørgsmålet om, hvorvidt Mircea Freitags situation er omfattet af EU-rettens materielle anvendelsesområde. Efter en gennemgang af relevant retspraksis vil jeg endelig foreslå Domstolen visse nyttige oplysninger, som kan meddeles den forelæggende ret, for at denne kan træffe afgørelse om, hvorvidt EU-retten er til hinder for de tyske bestemmelser, som tvisten i hovedsagen angår, idet det tilkommer denne at foretage denne vurdering.
Procedurer i tysk ret, der giver en tysk statsborger mulighed for at opnå ændring af sit efternavn til fordel for et navn, der lovligt er blevet erhvervet i en anden medlemsstat
34.
Det bemærkes for det første, at den bestemmelse i tysk ret, der er afgørende for tvisten i hovedsagen, ifølge den forelæggende ret er EGBGB’s artikel 48.
35.
Selv om den tyske regering i denne forbindelse har medgivet, at den erklæring, som Mircea Freitag indgav til personregisteret i henhold til EGBGB’s artikel 48, ikke giver ham mulighed for at opnå den ønskede navneændring, har den gjort gældende, at der i tysk ret findes to forskellige procedurer for navneændring, nemlig den civilretlige procedure, som tvisten i hovedsagen angår, vedrørende valg af et navn, der er blevet erhvervet i en anden medlemsstat i henhold til EGBGB’s artikel 48, og den offentligretlige procedure, der fremgår af navneændringsloven.
Proceduren i henhold til EGBGB’s artikel 48 vedrørende valg af et efternavn, der er blevet erhvervet i en anden medlemsstat
36.
Det fremgår af forarbejderne til forbundsregeringens lovforslag til lov om tilpasning af bestemmelserne i international privatret til forordning (EF) nr. 1259/2010 og om ændring af andre bestemmelser i international privatret (herefter »forarbejderne til EGBGB’s artikel 48«), at vedtagelsen af denne bestemmelse er resultatet af den tyske regerings ønske om at opfylde dommen i sagen Grunkin og Paul (
8
) samtidig med, at regeringen har understreget ønsket om at bevare sammenhængen i den tyske ordning, der bygger på navnets tilknytning til indehaverens nationalitet (
9
).
37.
Ifølge tysk retsvidenskabelig litteratur »vedrørte diskussionen i Tyskland [for så vidt angik gennemførelsen af de krav, der følger af dommen i sagen Grunkin og Paul (
10
)] således navnlig tre muligheder, henholdsvis vedrørende lovgivning og administrativ praksis, materiel civilret (
11
) og lovvalgsregler« (
12
). Den tyske lovgiver vedtog i sidste instans EGBGB’s artikel 48, der er en materiel civilretlig bestemmelse, hvori der imidlertid indgår et element af udlandstilknytning, nemlig sædvanligt ophold i en anden EU-medlemsstat (
13
).
38.
Ifølge den tyske regerings skriftlige indlæg fremgår det af bemærkningerne til EGBGB’s artikel 48, at den tyske lovgiver havde ønske om at skabe et retligt grundlag i tysk personnavneret, der giver mulighed for registrering af et navn, der er blevet erhvervet i en anden EU-medlemsstat, og for at det optages i personregisteret i denne stat. Denne artikel giver følgelig den pågældende person mulighed for ved erklæring til personregistermyndigheden at bære det navn, der er blevet erhvervet i en anden medlemsstat, i stedet for det, der følger af tysk personnavneret. Denne artikel finder imidlertid kun anvendelse, såfremt navneændringen er sket under et sædvanligt ophold i en anden medlemsstat.
39.
Dens formål er følgelig ikke en at tilvejebringe en udtømmende løsning af navneændringsproblemet (
14
). Situationer – som i den foreliggende sag, dvs. som vedrører en tysk statsborger, som ligeledes er statsborger i en anden medlemsstat, men aldrig har haft ophold i denne stat – der ikke er undergivet tysk ret, men lovgivningen i en anden medlemsstat, er endvidere ikke omfattet af anvendelsesområdet for den nævnte bestemmelse (
15
). Dette ville eksempelvis være tilfældet for en fransk statsborger med bopæl i Tyskland, som har ændret navn under et sædvanligt ophold i Spanien, og som ville søge at få nævneændringen anerkendt i Tyskland.
Den offentligretlige procedure for ansøgning om navneændring
40.
Den tyske regering har i sit indlæg anført, at navneændringsloven som offentligretlig ordning finder anvendelse på tyske statsborgere, i det omfang navneretten ikke er undergivet civilretlig regulering, hvilket er tilfældet for Mircea Freitag, henset til den omstændighed, at han – selv om EGBGB’s artikel 48 kan finde anvendelse for hans vedkommende – ikke opfylder det krav om sædvanligt ophold i en anden medlemsstat, som denne bestemmelse stiller. Den tyske regering har følgelig gjort gældende, at proceduren for navneændring, hvorunder der skal indgives ansøgning til den kompetente administrative delstatsmyndighed, eventuelt kunne give Mircea Freitag mulighed for at opnå ret til at bære det efternavn, som han har erhvervet i henhold til rumænsk ret.
41.
Ifølge den tyske regering er det – henset til denne navneændringsprocedure – derfor ikke nødvendigt at indføre supplerende bestemmelser til EGBGB’s artikel 48 med henblik på at løse forskelle i navnebrugen for så vidt angår personer, der er såvel tyske statsborgere som statsborgere i en anden medlemsstat. Det fremgår således af navneændringslovens § 3, stk. 1, at et efternavn kun kan ændres, såfremt der foreligger væsentlige grunde. Afhjælpning af forskelle i navnebrugen udgør ifølge den tyske regering en »væsentlig grund« som omhandlet i navneændringslovens § 3, sammenholdt med punkt 49 i de administrative bestemmelser til loven.
42.
Det er imidlertid efter min opfattelse vigtigt at understrege, at det fremgår af ordlyden af de bestemmelser, der finder anvendelse i henhold til navneændringsloven, særligt af punkt 27, stk. 1, i de administrative bestemmelser til navneændringsloven, at denne offentligretlige procedure er en klar undtagelse. Det fremgår nærmere bestemt af denne bestemmelse, at tysk lovgivning vedrørende efternavn og fornavn i princippet er udtømmende reguleret i de tyske civilretlige bestemmelser på dette område, og at den administrative procedure for navneændring udgør en »undtagelse« (
16
). Jeg vil senere vende tilbage til dette aspekt (
17
).
43.
Mircea Freitags situation skal herefter undersøges på baggrund af EU-retten.
EU-rettens anvendelsesområde
44.
Det skal indledningsvis undersøges, om Mircea Freitags situation er omfattet af EU-rettens materielle anvendelsesområde og særligt de regler, der regulerer en EU-borgers ret til fri bevægelighed og retten til ikke at være genstand for forskelsbehandling.
45.
Samtlige intervenienter, der har afgivet skriftlige og mundtlige indlæg, er i denne henseende enige om, at sagsøgerens situation er omfattet af anvendelsesområdet for EU-retten.
46.
Det bemærkes for det første, at artikel 20 TEUF bestemmer, at enhver, der er statsborger i en medlemsstat, har unionsborgerskab (
18
). For så vidt angår den foreliggende sag er Mircea Freitag statsborger i to medlemsstater og har derfor status som EU-borger.
47.
Som Domstolen gentagne gange har anført, er unionsborgerskabets formål at skabe den grundlæggende status for medlemsstaternes statsborgere, idet det gør det muligt for de af medlemsstaternes statsborgere, som befinder sig i samme situation, inden for EUF-traktatens materielle anvendelsesområde at blive undergivet samme retlige behandling uanset deres nationalitet og med forbehold af udtrykkeligt fastsatte undtagelser i denne henseende (
19
).
48.
Domstolen har ligeledes henvist til, at de situationer, der henhører under EU-rettens materielle anvendelsesområde, omfatter dem, der er knyttet til udøvelsen af de ved traktaten sikrede grundlæggende friheder, bl.a. dem, der er knyttet til udøvelsen af retten til at færdes og opholde sig på medlemsstaternes område i henhold til artikel 21 TEUF (
20
).
49.
I denne henseende fremgår det af fast retspraksis, at selv om reglerne for skrivemåden af en persons for- og efternavne i dokumenter vedrørende civilstand på EU-rettens nuværende udviklingstrin henhører under medlemsstaternes kompetence, skal medlemsstaterne imidlertid overholde EU-retten under udøvelsen af denne kompetence, og herunder traktatens bestemmelser om den ret, der tilkommer enhver unionsborger til at færdes og opholde sig på medlemsstaternes område (
21
).
50.
For så vidt angår tvisten i hovedsagen bemærkes, at Mircea Freitag har rumænsk statsborgerskab og opholder sig i Forbundsrepublikken Tyskland. I mine øjne kan der følgelig næppe være tvivl om, at Mircea Freitags situation har tilknytning til EU-retten. Ifølge fast retspraksis foreligger der en sådan tilknytning, »når der er tale om personer, der […] er statsborgere i en medlemsstat og opholder sig lovligt på en anden medlemsstats område« (
22
).
51.
Som Domstolen endvidere har fastslået i sin retspraksis, er den omstændighed, at Mircea Freitag ligeledes er tysk statsborger, ikke til hinder for denne tilknytning til EU-retten. Domstolen har således fastslået, at »[e]n medlemsstat [ikke kan] begrænse virkningerne af en anden medlemsstats tildeling af statsborgerskab ved at kræve en yderligere betingelse for anerkendelse af dette statsborgerskab opfyldt i forbindelse med udøvelse af de i traktaten hjemlede grundlæggende friheder« (
23
).
52.
Efter min opfattelse følger det heraf, at Mircea Freitags situation er omfattet af EU-rettens anvendelsesområde.
53.
Det skal imidlertid vurderes, om de tyske myndigheders afslag på at efterkomme Mircea Freitags ansøgning om, at hans navneændring anerkendes i tysk ret og optages i fødselsregistret, begrænser hans ret til fri bevægelighed i henhold til artikel 21 TEUF.
54.
Jeg vil nu gå over til at behandle dette spørgsmål, idet jeg først vil redegøre for relevant praksis fra Domstolen i denne henseende.
Kravet om, at et efternavn, der er blevet erhvervet i én medlemsstat, anerkendes i en anden medlemsstat
Domstolens hidtidige retspraksis
55.
En række sager, der angår unionsborgerskab i relation til efternavn, fortjener opmærksomhed.
56.
Det bemærkes, at Domstolen i den sag, der gav anledning til Garcia Avello-dommen (
24
), skulle tage stilling til de belgiske administrative myndigheders afslag på en ansøgning om navneændring fra børn, som var bosiddende i Belgien og havde både belgisk og spansk statsborgerskab, og som ønskede at erstatte deres efternavn med et andet navn »efter sædvane i spansk ret« (
25
). Domstolen fandt, ligesom generaladvokat Jacobs (
26
), at »en sådan situation med forskellige efternavne for de berørte kan give anledning til alvorlige ulemper såvel erhvervsmæssigt som privat, bl.a. som følge af vanskeligheder, der er forbundet med i en medlemsstat, hvori de er statsborgere, at være omfattet af retsvirkningerne af afgørelser eller dokumenter, der er udarbejdet i det navn, som er anerkendt i en anden medlemsstat, som de ligeledes er statsborgere i« (
27
).
57.
Domstolen undersøgte herefter de hensyn, som den belgiske regering, støttet af den danske og den nederlandske regering, havde anført som begrundelse for de belgiske myndigheders praksis, og fastslog, at de belgiske myndigheders afslag var uforholdsmæssigt, og udtalte, at »artikel [18 TEUF og 21 TEUF] skal fortolkes således, at de er til hinder for, at forvaltningsmyndigheden i en medlemsstat […] afviser at imødekomme en ansøgning om navneændring for mindreårige børn, der er bosat i denne medlemsstat, og som er statsborgere både i denne stat og i en anden medlemsstat, når ansøgningen har til formål at gøre det muligt for børnene at bære det efternavn, som de ville have i henhold til den anden medlemsstats retsorden og traditioner« (
28
).
58.
Denne betragtning blev efterfølgende bekræftet i dommen i sagen Grunkin og Paul (
29
), hvori Domstolen skulle tage stilling til de tyske myndigheders afslag på at anerkende et barns efternavn, således som det var blevet fastsat og registreret i Danmark (
30
), hvor barnet, der var tysk statsborger, var blevet født og havde haft bopæl siden fødslen. Begrundelsen for dette afslag var, at en persons efternavn i henhold til EGBGB’s artikel 10 er undergivet lovgivningen i den stat, hvor den pågældende er statsborger, og at et barn ifølge tysk ret ikke kan have et dobbelt efternavn, sammensat af faderens og moderens efternavne (
31
).
59.
Domstolen fandt endvidere, at der var »alvorlige ulemper« forbundet med forskellige efternavne for de berørte, og at artikel 21 TEUF »er til hinder for, at en medlemsstats kompetente myndigheder under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede ved anvendelsen af national ret nægter at anerkende et barns efternavn, der er fastsat og registreret i en anden medlemsstat, hvor barnet er født, og fra da af er bosiddende, når barnet ligesom sine forældre kun er statsborger i den første medlemsstat« (
32
).
60.
Det er interessant at bemærke, at Domstolen efterfølgende har benyttet samme ræsonnement for så vidt angår en hindring for unionsborgeres ret til at færdes og opholde sig frit i de sager, der gav anledning til Sayn-Wittgenstein-dommen (
33
) og Bogendorff von Wolffersdorff-dommen (
34
), idet den imidlertid anerkendte, at en sådan hindring kunne være begrundet i hensyn til den offentlige orden i medlemsstaterne (
35
).
61.
I lyset af denne retspraksis vil jeg nu behandle spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger en begrænsning for retten til fri bevægelighed i henhold til artikel 21 TEUF (
36
).
Spørgsmålet, om der findes en begrænsning for den frie bevægelighed: artikel 21 TEUF
62.
Indledningsvis bemærkes, at en persons efternavn er en grundlæggende del af denne persons identitet og privatliv, som er beskyttet ved artikel 7 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder samt ved artikel 8 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950 (
37
).
63.
Det fremgår af fast retspraksis, at en national lovgivning, som stiller visse egne statsborgere ringere, blot fordi de har gjort brug af deres ret til frit at færdes og tage ophold i en anden medlemsstat, udgør en begrænsning af de friheder, som ifølge artikel 21, stk. 1, TEUF tilkommer enhver unionsborger (
38
). Domstolen har ligeledes udtalt, at den omstændighed, at en person, der har udøvet sin ret til at færdes og opholde sig frit på en anden medlemsstats område, er forpligtet til at bære et andet navn i den medlemsstat, hvor han er statsborger, end det, han allerede har fået tildelt, og som er registreret i den medlemsstat, hvor han er født og bosiddende, kan hindre udøvelsen af [denne] ret (
39
).
64.
Forholdet er således, som det fremgår af den retspraksis, der er nævnt i punkt 56 i nærværende forslag til afgørelse, at »forskellige efternavne kan give anledning til alvorlige ulemper for de berørte«. I den foreliggende sag kan den omstændighed, at der føres to forskellige navne, nemlig navnet Pavel og navnet Freitag, give anledning til vanskeligheder for sagsøgeren i hovedsagen, bl.a. »administrativt, erhvervsmæssigt og privat« (
40
). Der er uden tvivl en konkret risiko for, at en person, der har statsborgerskab i to medlemsstater, som det er tilfældet for Mircea Freitag, skal fjerne tvivl med hensyn til sin identitet og om de fremlagte dokumenters ægthed eller rigtigheden af de deri indeholdte oplysninger, hvilket, som Domstolen har fastslået, er »en omstændighed, der kan hindre udøvelsen af den ret, der er fastsat i artikel 21 TEUF« (
41
).
65.
De kompetente tyske myndigheders afslag på Mircea Freitags anmodning om navneændring – hvormed han tilsigtede at få anerkendt efternavnet Pavel, således som det er fastlagt og registreret i Rumænien, hvor han ligeledes er statsborger, alene med hjemmel i EGBGB’s artikel 48, der giver ret til at vælge et efternavn, der er blevet erhvervet i en anden medlemsstat, på betingelse af, at dette er blevet erhvervet under et sædvanligt ophold i denne anden medlemsstat – ville således kunne udgøre en hindring for de friheder, som er tillagt ved artikel 21 TEUF.
66.
Den tyske regering har i denne forbindelse medgivet, at denne bestemmelse i tysk ret ikke har til formål udtømmende at løse problemet vedrørende navneændring (
42
). Den har imidlertid understreget, at i og med at der i tysk ret findes andre retsgrundlag for navneændring efter anmodning fra den berørte, nemlig de relevante bestemmelser i navneændringsloven (
43
), fører denne ordning ikke til en hindring af den frie bevægelighed for personer på grund af en forskellig navnebrug.
67.
Jeg vil nedenfor vurdere relevansen af denne mulighed.
Relevansen af muligheden for navneændring i henhold til navneændringsloven
68.
Den tyske regering har gjort gældende, at den afgørende omstændighed for så vidt angår pligten til »anerkendelse« i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i Domstolens retspraksis (
44
), er, om afgørelsen under de respektive nationale procedurer er i overensstemmelse med EU-retten. I en situation som den, der foreligger i tvisten i hovedsagen, indebærer artikel 21 TEUF følgelig ikke en forpligtelse til, at tysk ret formelt og automatisk anerkender det efternavn, som Mircea Freitag bærer i henhold til rumænsk ret, uden at den procedure, der er fastsat i tysk ret, benyttes, nemlig den, der fremgår af navneændringsloven (
45
). Den tyske regering har endvidere anført, at national ret skal fastlægge proceduren for navneændringer og udpege den kompetente myndighed på dette område (
46
).
69.
Jeg deler den tyske regerings opfattelse, hvorefter de to procedurer, der findes i tysk ret, skal vurderes under hensyn til artikel 21 TEUF. Det er således karakteristisk for tvisten i hovedsagen dels, at EGBGB’s artikel 48 har et begrænset anvendelsesområde, dels, at der findes andre bestemmelser i tysk ret, der giver en person som sagsøgeren i tvisten i hovedsagen adgang til at indgive en ansøgning om navneændring til en anden national myndighed.
70.
Henset hertil er det, som Kommissionen korrekt har anført, i princippet ud fra en EU-retlig betragtning irrelevant, i henhold til hvilken bestemmelse eller interne administrative procedure sagsøgeren kan gøre sine rettigheder gældende for så vidt angår efternavn. Jeg finder imidlertid, i lighed med Kommissionen, at det er en forudsætning for, at den tyske ordning som sådan er i overensstemmelse med EU-retten, at navneændringsproceduren i henhold til navneændringsloven ikke gør det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at gennemføre de rettigheder, der er tillagt ved artikel 21 TEUF.
71.
Da der således ikke findes EU-retlige bestemmelser om ændring af efternavn, tilkommer det hver enkelt medlemsstat i sin nationale retsorden at fastsætte de nærmere regler, der følger af national ret til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som tilkommer borgerne i medfør af EU-retten, idet disse regler dog dels ikke må være mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende rettigheder efter nationale regler (ækvivalensprincippet), dels ikke i praksis må gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til Fællesskabets retsorden (effektivitetsprincippet) (
47
).
72.
Det afgørende spørgsmål er følgelig: Skal adgangen til at indgive en ansøgning om navneændring i henhold til navneændringslovens § 1 anses for forenelig med effektivitetsprincippet?
73.
Det tvivler jeg på.
74.
Som jeg anførte i punkt 42 i nærværende forslag til afgørelse, fremgår det af ordlyden til punkt 27, stk. 1, i de administrative bestemmelser vedrørende navneændringsloven, at navneændringsproceduren, som henhører under offentlig ret, udgør en undtagelse. Navneændringslovens § 3, stk. 1, bestemmer, at navneændring kun er mulig, såfremt der findes væsentlige grunde hertil. Selv om den tyske regering har understreget, at afhjælpning af forskelle i navnebrugen udgør en væsentlig grund i denne bestemmelses forstand, følger det af punkt 31 i de administrative bestemmelser vedrørende navneændringsloven, at denne væsentlige grund – hvis det lægges til grund – ikke giver krav på en navneændring, idet den kompetente myndighed altid kan afslå det ud fra et diskretionært skøn.
75.
Den tyske regering gjorde imidlertid gældende i retsmødet, at den omstændighed, at de tyske kompetente myndigheder i henhold til disse bestemmelser er tillagt et diskretionært skøn til at afslå den begærede navneændring, ikke kan rejse tvivl om sagsøgerens udøvelse af sine rettigheder i henhold til artikel 18 TEUF og 21 TEUF. Det følger således af tysk forvaltningsret, at en offentlig myndighed altid har pligt til at udvise omhu, når den udøver sin skønsbeføjelse, og ikke må overskride de grænser, der følger af lov, navnlig i henhold til EU-retten. Nationale myndigheder skal altid, under omhyggelig udøvelse af deres skønsbeføjelse, tage hensyn til EU-retten. Såfremt en myndighed følgelig afslår navneændring i strid med kravene i artikel 18 TEUF og 21 TEUF, kan afgørelsen gøres til genstand for fuld prøvelse i Tyskland. Fortolkningen af begrebet »væsentlige grunde« i relation til navneændringsloven skal således ifølge den tyske regering ske med respekt af artikel 18 TEUF og 21 TEUF.
76.
Som den tyske regering har gjort gældende, er de kompetente tyske myndigheders skønsbeføjelse i denne forbindelse ubetydelig som følge af artikel 18 TEUF og 21 TEUF, og den administrative procedure, som er fastsat i navneændringsloven, gør det derfor ikke umuligt eller uforholdsvis vanskeligt at gennemføre de rettigheder, som er tillagt ved disse artikler, og effektivitetsprincippet er således opfyldt, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
77.
Jeg foreslår derfor, at den forelæggende rets spørgsmål skal besvares med, at artikel 21 TEUF ikke er til hinder for, at myndighederne i en medlemsstat afslår at anerkende en navneændring med hjemmel i en bestemmelse i national ret, hvorefter adgangen til at vælge et navn, der er blevet erhvervet i en anden medlemsstat, forudsætter, at dette er blevet erhvervet under et sædvanligt ophold i denne anden medlemsstat, når andre bestemmelser i national ret dels giver ansøgeren mulighed for at indgive ansøgning om navneændring til en anden myndighed, og disse bestemmelser dels ikke gør det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at gennemføre de rettigheder, der er tillagt ved artikel 21 TEUF.
Forslag til afgørelse
78.
Henset til samtlige de anførte betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare det af Amtsgericht Wuppertal (byretten i Wuppertal, Tyskland) forelagte præjudicielle spørgsmål således:
»Artikel 21 TEUF ikke er til hinder for, at myndighederne i en medlemsstat afslår at anerkende en navneændring med hjemmel i en bestemmelse i national ret, hvorefter adgangen til at vælge et navn, der er blevet erhvervet i en anden medlemsstat, forudsætter, at dette er blevet erhvervet under et sædvanligt ophold i denne anden medlemsstat, når andre bestemmelser i national ret dels giver ansøgeren mulighed for at indgive ansøgning om navneændring til en anden myndighed, og disse bestemmelser dels ikke gør det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at gennemføre de rettigheder, der er tillagt ved artikel 21 TEUF.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
2
) – BGBl. 1994 I, s. 2494, berigtiget i BGBl. 1997 I, s. 1061.
(
3
) – Dom af 14.10.2008 (C-353/06, EU:C:2008:559).
(
4
) – Dom af 14.10.2008, Grunkin og Paul (C-353/06, EU:C:2008:559, præmis 39).
(
5
) – EGBGB’s artikel 48 følger af vedtagelsen af Gesetz zur Anpassung der Vorschriften des Internationalen Privatrechts an die Verordnung (EU) Nr. 1259/2010 und zur Änderung anderer Vorschriften des Internationalen Privatrechts (lov om tilpasning af visse internationale privatretlige bestemmelser til forordning (EU) nr. 1259/2010 og om ændring af andre internationale privatretlige bestemmelser) af 23.1.2013 (BGBl. 2013 I, s. 101), som trådte i kraft den 29.1.2013.
(
6
) – Dom af 14.10.2008 (C-353/06, EU:C:2008:559).
(
7
) – Jf. navnlig dom Betriu Montull af 19.9.2013 (C-5/12, EU:C:2013:571, præmis 40).
(
8
) – Dom af 14.10.2008 (C-353/06, EU:C:2008:559).
(
9
) – Den tyske regering fremhævede i sit skriftlige indlæg, at EGBGB’s artikel 48 finder anvendelse i henhold til EGBGB’s artikel 10, stk. 1, sammenholdt med EGBGB’s artikel 5, stk. 1, når den pågældende på den ene side ligeledes er tysk statsborger, og på den anden side har størst tilknytning til Forbundsrepublikken Tyskland som følge af sit sædvanlige ophold i denne medlemsstat. Jf. punkt 5 i nærværende forslag til afgørelse. Det fremgår endvidere af de sagsakter, som Domstolen råder over, at EGBGB’s artikel 10, stk. 2 og 3, giver mulighed for at vælge tysk ret med henblik på fastsættelse af navnet, navnlig når den berørte har fast bopæl i Forbundsrepublikken Tyskland.
(
10
) – Dom af 14.10.2008 (C-353/06, EU:C:2008:559).
(
11
) – For så vidt angår den første mulighed ville »det mindst indgribende i relation til national ret være at give mulighed for navneændring under den administrative procedure, der fremgår af [navneændringsloven]«, mens den anden mulighed »tilsigter, at der indføres en materielretlig bestemmelse, der giver mulighed for at nå det krævede resultat«. Jf. Ch. Kohler, »Towards the Recognition of Civil Status in the European Union«, Yearbook of Private International Law, bind 15, 2013/2014, Sellier European Law Publishers, s. 13-30, særligt s. 21.
(
12
) – Den tredje mulighed »ville være en ændring af lovvalgsreglen vedrørende navne, nemlig EGBGB’s artikel 10, således at den giver forældrene til det pågældende barn mulighed for at vælge lovgivningen i den stat, hvor en af forældrene har fast bopæl, som den lovgivning, der finder anvendelse på fastsættelsen af barnets navn. Dette resultat ville kunne nås, alene ved at »bilateralisere« reglen i bestemmelsens stk. 3, nr. 2), der i sin aktuelle udformning giver mulighed for at vælge tysk ret, såfremt en af forældrene har fast bopæl i Tyskland« (jf. Ch. Kohler, loc.cit., s. 22). Det fremgår imidlertid af bemærkningerne til EGBGB’s artikel 48, at den tyske lovgiver ikke agtede at udvide de allerede bestående muligheder for lovvalg på det navneretlige område, idet muligheden for at »bilateralisere« valget af tysk lovgivning i tilfælde af, at den pågældende havde fast bopæl i Tyskland, formelt var blevet forkastet.
(
13
) – Denne bestemmelse »blev indføjet, ikke i kapitlet »International privatret« [vedrørende EGBGB], men i det følgende kapitel, som bærer overskriften »Tilpasning«, hvor den slutter sig til EGBGB’s artikel 47, der vedrører ændring af et personnavn, som er blevet erhvervet i henhold til udenlandsk ret, men som efterfølgende er undergivet tysk ret«. Formålet med EGBGB’s artikel 47 er »at give mulighed for at tilpasse indholdet eller den grammatiske form af et navn, der er blevet til på et fremmed sprog eller i henhold til fremmed ret eller en fremmed tradition, efter tysk sprog eller tradition, såfremt den berørte anmoder herom«. Jf. Ch. Kohler, loc.cit., s. 22.
(
14
) – Jf. punkt 66 i nærværende forslag til afgørelse.
(
15
) – Det understreges i den retsvidenskabelige litteratur, at »det er korrekt, at de muligheder, som EGBGB’s artikel 10, stk. 3, giver for at vælge, hvilken lovgivning der finder anvendelse på barnets navn, i mange tilfælde kan forhindre sådanne situationer. Ikke desto mindre findes ingen løsning, når barnet ikke er tysk statsborger, og det navn, der er blevet erhvervet i domicilmedlemsstaten, er forskelligt fra det, der følger af national lovgivning. Da den tyske lovgiver stoppede på halvvejen, respekterer bestemmelsen således i et ikke ubetydeligt antal tilfælde ikke Domstolens retspraksis […]«. Jf. Ch. Kohler, loc.cit., s. 22.
(
16
) – Jf. i denne henseende ligeledes vejledning til tyske diplomatiske og konsulære repræsentationer i Frankrig vedrørende den administrative procedure for navneændring.
(
17
) – Jf. i denne henseende punkt 8 og 13 i nærværende forslag til afgørelse.
(
18
) – Dom af 11.7.2002, D’Hoop (C-224/98, EU:C:2002:432, præmis 27), af 12.5.2011, Runevič-Vardyn og Wardyn (C-391/09, EU:C:2011:291, præmis 59), og af 2.6.2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C-438/14, EU:C:2016:401, præmis 28).
(
19
) – Dom af 20.9.2001, Grzelczyk (C-184/99, EU:C:2001:458, præmis 31), af 12.5.2011, Runevič-Vardyn og Wardyn (C-391/09, EU:C:2011:291, præmis 60 og 61), og af 2.6.2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C-438/14, EU:C:2016:401, præmis 29 og 30).
(
20
) – Dom af 20.9.2001, Grzelczyk (C-184/99, EU:C:2001:458, præmis 33), af 12.5.2011, Runevič-Vardyn og Wardyn (C-391/09, EU:C:2011:291, præmis 62), og af 2.6.2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C-438/14, EU:C:2016:401, præmis 31).
(
21
) – Dom af 2.10.2003, Garcia Avello (C-148/02, EU:C:2003:539, præmis 25), af 14.10.2008, Grunkin og Paul (C-353/06, EU:C:2008:559, præmis 16), af 22.12.2010, Sayn-Wittgenstein (C-208/09, EU:C:2010:806, præmis 38 og 39), af 12.5.2011, Runevič-Vardyn og Wardyn (C-391/09, EU:C:2011:291, præmis 63), og af 2.6.2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C-438/14, EU:C:2016:401, præmis 32).
(
22
) – Dom af 2.10.2003, Garcia Avello (C-148/02, EU:C:2003:539, præmis 27).
(
23
) – Dom af 7.7.1992, Micheletti m.fl. (C-369/90, EU:C:1992:295, præmis 10), og af 2.10.2003, Garcia Avello (C-148/02, EU:C:2003:539, præmis 28).
(
24
) – Dom af 2.10.2003 (C-148/02, EU:C:2003:539).
(
25
) – Dom af 2.10.2003, Garcia Avello (C-148/02, EU:C:2003:539, præmis 15). På tidspunktet for de faktiske omstændigheder bestod »efternavnet […] for børn af gifte par normalt […] af faderens første efternavn efterfulgt af moderens efternavn«.
(
26
) – Jf. punkt 56 i generaladvokat Jacobs’ forslag til afgørelse Garcia Avello (C-148/02, EU:C:2003:311).
(
27
) – Dom af 2.10.2003, Garcia Avello (C-148/02, EU:C:2003:539, præmis 36).
(
28
) – Dom af 2.10.2003, Garcia Avello (C-148/02, EU:C:2003:539, præmis 45).
(
29
) – Dom af 14.10.2008 (C-353/06, EU:C:2008:559).
(
30
) – Barnet havde i henhold til dansk ret fået dobbeltnavnet »Grunkin-Paul«, som var sammensat af faderens og moderens efternavn, og som ligeledes var anført i hans danske fødselsattest.
(
31
) – Dom af 14.10.2008, Grunkin og Paul (C-353/06, EU:C:2008:559, præmis 7).
(
32
) – Dom af 14.10.2008, Grunkin og Paul (C-353/06, EU:C:2008:559, præmis 39). I den sag, der gav anledning til dom af 12.5.2011, Runevič-Vardyn og Wardyn (C-391/09, EU:C:2011:291), fastslog Domstolen derimod grænserne for begrebet »alvorlige ulemper« og udtalte, at »en medlemsstats kompetente myndigheders afvisning af i henhold til gældende national lovgivning at ændre en vielsesattest udstedt til en unionsborger, der er statsborger i en anden medlemsstat, med henblik på, at nævnte unionsborgers fornavne skrives med diakritiske tegn i attesten, således som de er skrevet i de dokumenter vedrørende civilstand, der er udstedt af myndighederne i hans oprindelsesmedlemsstat, og på en måde, der følger sidstnævnte medlemsstats officielle nationale sprogs regler om stavemåde, ikke i en situation som den i hovedsagen foreliggende udgør en restriktion for de friheder, som ifølge artikel 21, stk. 1, TEUF tilkommer enhver unionsborger« (præmis 82).
(
33
) – Dom af 22.12.2010 (C-208/09, EU:C:2010:806). Denne sag angik et afslag på at anerkende en østrigsk statsborgers efternavn – således som dette navn var blevet fastsat i Tyskland, der var den pågældendes bopælsmedlemsstat – i forbindelse med, at vedkommende blev adopteret af en tysk statsborger, idet efternavnet omfattede en adelig titel, som ikke er tilladt i Østrig i henhold til forfatningen.
(
34
) – Dom af 2.6.2016 (C-438/14, EU:C:2016:401). Denne sag angik de tyske myndigheders afslag på at anerkende efternavnet for en person, der havde både tysk og britisk statsborgerskab, idet den pågældende havde erhvervet et navn i Det Forenede Kongerige, som han frit havde valgt, og som indeholdt flere adelsbetegnelser, som ikke var tilladt ifølge tysk ret.
(
35
) – Det bemærkes, at den tyske ordning, som den sag, der gav anledning til dom af 2.6.2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C-438/14, EU:C:2016:401), angik, adskilte sig fra de bestemmelser i østrigsk ret, som blev behandlet under den sag, der gav anledning til dom af 22.12.2010, Sayn-Wittgenstein (C-208/09, EU:C:2010:806), eftersom tysk ret ikke indeholder et strengt forbud mod at anvende og videregive adelstitler, idet disse kan bæres som en integrerende del af navnet. Domstolen antog imidlertid, at det i den pågældende sag ligeledes måtte medgives, at den tyske ordning, når denne anskues i lyset af de i Tyskland trufne forfatningsretlige valg, kan tages i betragtning som en del af den nationale identitet som omhandlet i artikel 4, stk. 2, TEU som et forhold, der kan begrunde en restriktion for den frie bevægelighed for personer, der er anerkendt i EU-retten (dom af 2.6.2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C-438/14, EU:C:2016:401, præmis 64).
(
36
) – Jeg henviser til, at det fremgår af Domstolens faste retspraksis, at eftersom artikel 21 TEUF ikke blot omfatter retten til frit at færdes og opholde sig på medlemsstaternes område, men ligeledes et forbud mod enhver forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, skal situationen for sagsøgeren i hovedsagen alene undersøges i relation til denne bestemmelse. Jf. analogt hermed dom af 12.5.2011, Runevič-Vardyn og Wardyn (C-391/09, EU:C:2011:291, præmis 65), og af 2.6.2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C-438/14, EU:C:2016:401, præmis 34).
(
37
) – Jf. dom af 22.12.2010, Sayn-Wittgenstein (C-208/09, EU:C:2010:806, præmis 52 og den deri anførte retspraksis), af 12.5.2011, Runevič-Vardyn og Wardyn (C-391/09, EU:C:2011:291, præmis 66), og af 2.6.2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C-438/14, EU:C:2016:401, præmis 35).
(
38
) – Dom af 14.10.2008, Grunkin og Paul (C-353/06, EU:C:2008:559, præmis 21), af 22.12.2010, Sayn-Wittgenstein (C-208/09, EU:C:2010:806, præmis 53), af 12.5.2011, Runevič-Vardyn og Wardyn (C-391/09, EU:C:2011:291, præmis 68), og af 2.6.2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C-438/14, EU:C:2016:401, præmis 36).
(
39
) – Dom af 14.10.2008, Grunkin og Paul (C-353/06, EU:C:2008:559, præmis 22), og af 22.12.2010, Sayn-Wittgenstein (C-208/09, EU:C:2010:806, præmis 54).
(
40
) – Jf. i denne retning dom af 12.5.2011, Runevič-Vardyn og Wardyn (C-391/09, EU:C:2011:291, præmis 76), og af 2.6.2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C-438/14, EU:C:2016:401, præmis 38).
(
41
) – Jf. dom af 22.12.2010, Sayn-Wittgenstein (C-208/09, EU:C:2010:806, præmis 70). Jf. ligeledes dom af 2.6.2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C-438/14, EU:C:2016:401, præmis 40).
(
42
) – Jf. ligeledes punkt 39 i nærværende forslag til afgørelse. Det bemærkes i denne forbindelse, at EGBGB’s artikel 48 ifølge tysk retsvidenskabelig litteratur udgør en »minimalistisk reaktion« fra den tyske lovgivers side for så vidt angår de krav, der følger af Domstolens retspraksis. Det fremgår af forarbejderne til denne bestemmelse, at Bundesrat (forbundsrådet, Tyskland) i sin stillingtagen tilkendegav, at det var uenigt i det forslag, som forbundsregeringen havde fremsat, idet det understregedes, at Domstolens retspraksis ikke krævede en reaktion på materielretligt plan, men på det internationalt privatretlige plan. Interessen i at undgå »vaklende« situationer [vedrørende navnebrug] og at nå frem til en ordning, der kunne gennemføres korrekt af personregistermyndighederne, burde føre til, at der søges en løsning i relation til EGBGB’s artikel 10. Bundesrat (forbundsrådet) ville endvidere udarbejde en oversigt over de spørgsmål, som den af forbundsregeringen foreslåede løsning lod stå åbne. Jf. i denne henseende Ch. Kohler, »La reconnaissance de situations juridiques dans l’Union européenne: le cas du nom patronymique«, La reconnaissance des situations en droit international privé, redigeret af Paul Lagarde, Actes du colloque international de la Haye af 18.1.2013, Éditions Pedone, 2013, s. 75.
(
43
) – Mircea Freitag blev således opfordret til at oplyse Domstolen om, hvorvidt han havde indgivet en ansøgning om navneændring i medfør af navneændringsloven, og i givet fald hvorledes denne ansøgning var faldet ud. Mircea Freitag besvarede spørgsmålet benægtende og forklarede, at han under en samtale på personregisterkontoret i Wuppertal havde fået oplyst, at navneændringsproceduren ikke var mulig i hans tilfælde, idet han havde erhvervet navnet Freitag i henhold til en rumænsk retsafgørelse (jf. civilretlig dom nr. 458/s, distriktsdomstolen i Brasov af 21.5.1997). En administrativ afgørelse kunne således ikke ophæve en retsafgørelse. I retsmødet udtrykte den tyske regering tvivl om relevansen af de oplysninger, som Mircea Freitag havde modtaget. Ifølge den tyske regering er den omstændighed, om det navn, der føres i en anden medlemsstat, er en følge af en familieretlig erklæring, en administrativ procedure, en retsafgørelse eller en statslig retsakt, ikke relevant for, om en ansøgning imødekommes i henhold til navneændringsloven.
(
44
) – Den juridiske litteratur henviser til, at udtrykket »anerkendelse«, således som det fremgår af Domstolens retspraksis, ikke må forstås således, at det f.eks. henviser til anerkendelse af retsafgørelser. Udtrykket omfatter derimod »den fremgangsmåde, hvorved værtsmedlemsstaten godkender efternavnet, således som det forekommer i en anden medlemsstat [(oprindelsesmedlemsstaten)], og giver afkald på selv at tage stilling til, om det er forskriftsmæssigt. Genstanden for anerkendelsen er følgelig den retlige situation i en anden medlemsstat, der vedrører en persons navn«. Jf. Ch. Kohler, loc.cit., s. 71. Jf. ligeledes i denne retning P. Mayer, »La reconnaissance: notions et méthodes«, La reconnaissance des situations en droit international privé, op.cit., s. 27-33.
(
45
) – Jf. i denne henseende punkt 41 i nærværende forslag til afgørelse.
(
46
) – Jeg henviser til, at EGBGB’s artikel 48 bestemmer, at »[n]avnevalget har tilbagevirkende kraft fra tidspunktet for registrering i den anden medlemsstats personregister, medmindre den pågældende person udtrykkeligt erklærer, at navnevalget kun skal have virkning for fremtiden. Erklæringen skal bekræftes officielt […]«. Som den tyske regering derimod bekræftede i retsmødet, har navneændringsproceduren i henhold til navneændringsloven ikke tilbagevirkende kraft, hvilket, som Kommissionen ligeledes bemærkede i retsmødet, ikke er i strid med EU-retten, idet denne ikke stiller krav om tilbagevirkende gyldighed.
(
47
) – Jf. bl.a. i analogi hertil dom af 12.9.2006, Eman og Sevinger (C-300/04, EU:C:2006:545, præmis 67).