61973C0138
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT J.-P. WARNER
FREMSAT DEN 15. NOVEMBER 1973 (
1
)
Høje Ret,
Denne sag er indbragt for Domstolen ved en anmodning om en præjudiciel afgørelse fra College van Beroep voor het Bedrijfsléven i Nederlandene. Sagsøgeren i sagen for nævnte ret er en nederlandsk eksportør af kornprodukter. Sagsøgte er den nederlandske myndighed, der blandt andet er kompetent med hensyn til fastsættelsen af de i henhold til fællesskabslovgivningen skyldige restitutioner ved eksport af kornprodukter. Tvisten mellem sagsøgeren og sagsøgte drejer sig om størrelsen af den skyldige restitution hidrørende fra en afskibning til Norge af 638500 kg fine majsgryn foretaget af sagsøgeren den 3. februar 1971. I al væsentligt er spørgsmålet, om de af den pågældende sending omfattede fine majsgryn havde et fedtindhold (i forhold til tørstofindholdet) på under eller over 1,3 %. Hvis fedtindholdet oversteg den nævnte procentdel, er den restitution, hvortil sagsøgeren er berettiget, mindre, end hvis det ikke oversteg 1,3 %.
Den relevante fællesskabslovgivning indledes med Rådets forordning nr. 120/67/ EØF, der, som De vil erindre, var oprindelsen til den fælles markedsordning for korn. Angående visse kornprodukter, herunder fine majsgryn, fastsætter Rådets forordning (EØF) nr. 1052/68 til afløsning af en tidligere gennemførelsesforordning fra Rådet (nr. 360/67/EØF) regler for anvendelsen af importafgifts- og restitutionsordningen i samhandelen med tredjelande. Dennes artikel 11 foreskriver, for så vidt det efter en rimelig forståelse er væsentligt:
»Metoderne til kontatering af … fedtindhold … og alle andre i forbindelse med denne forordnings gennemførelse nødvendige analysemetoder fastlægges efter fremgangsmaden i forordning nr. 120/67/EØF, artikel 26…«
Det er almindelig kendt, at nævnte artikel aldrig har fået nogen virkning, hvorfor jeg ikke behøver bruge Deres tid med en beskrivelse af den fremgangsmåde, der indeholdes i artikel 26 i forordning nr. 120/67/EØF. Kommissionen udtaler i sit indlæg, at grunden til, at artikel 11 ikke har fået virkning, ligger i de indviklede undersøgelser og forhandlinger, som ville være nødvendige, og i de vanskeligheder, dette ville medføre for nogle af medlemslandene.
Hvorom alting er, er resultatet, at der på datoen for den pågældende afskibning i denne sag ikke ved nogen fællesskabslovgivning var fastsat nogen analysemetode for fedtindholdet i fine majsgryn.
En fællesskabsanalysemetode for blandt andet foderstoffers fedtindhold blev senere fastlagt ved Kommissionens andet direktiv af 18. november 1971. Dette direktiv, som blev udsendt til gennemførelse af et rådsdirektiv af 20. juli 1970, var rettet til medlemslandene og påbød dem at lade de til efterkommeise heraf nødvendige administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser få gyldighed senest den 1. januar 1973. Sagsøgeren gør gældende, at dette direktiv, selv om det havde haft virkning på datoen for den omhandlede afskibning, ikke kunne have været bragt i anvendelse på de fine majsgryn, den vedrørte, da disse ikke kunne sidestilles med foderstoffer. Dette anbringende er af College blot nævnt i en bisætning i dennes henvisningskendelse til Domstolen. College nævner ikke hvilket synspunkt, om overhovedet noget, den har dannet sig med hensyn hertil. Yderligere har hverken nogen af parterne eller Kommissionen givet Domstolen nogen oplysning vedrørende dette forhold. Sidstnævnte nævner det ikke i sit indlæg, og hverken sagsøger eller sagsøgte har indgivet noget indlæg overhovedet.
Ærede dommere, hvad den pågældende sending angår, er den forordning, der fastsætter de relevante restitutionssatser, Kommissionens forordning (EØF) nr. 2410/70. I medfør af denne forordnings artikel 1 i forbindelse med bilaget hertil blev der fastsat 3 forskellige satser for fine majsgryn. Fine majsgryn med et fedtindhold målt i forhold til tørstofindholdet på ikke over 1,3 vægtprocent og med et råcelluloseindhold på ikke over 0,8 vægtprocent målt i forhold til tørstofindholdet blev tariferet under nr. 11.02 A V a) i nomenklaturen for restitutioner, og satsen herfor blev fastsat til 4,694 RE per 100 kg. Fine majsgryn med et fedtindhold i forhold til tørstofindholdet på over 1,3 men ikke over 1,7 vægtprocent og med et råcelluloseindhold i forhold til tørstofindholdet på ikke over 1 vægtprocent blev tariferet under nomenklaturens nr. 11.02 A V b). Restitutionssatsen herfor blev fastsat til 3,99 RE pr. 100 kg. Andre fine majsgryn blev tariferet under nr. 11.02 A V c), og satsen herfor blev fastsat til 2,905 RE pr. 100 kg.
Der er ingen strid i nærværende sag om råcelluloseindholdet i de af sagsøgeren afskibede fine majsgryn. Der er almindelig enighed om, at dette lå under den grænse på 0,8 %, der krævedes for, at produktet kunne tariferes under nr. 11.02 A V a). Striden angår udelukkende fedtindholdet.
Det ser ud til, at denne strid er opstået på grund af, at forskellige analysemetoder blev anvendt af
a)
den af sagsøgeren ansatte laborant, en vis hr. Sedney,
b)
det nederlandske statslaboratorium for landbrugsprodukter, hvortil sagsøgte havde sendt prøver udtaget af sendingen, og
c)
det norske statslaboratorium for landbrugsprodukter (Statens Landbrukskjemiske Kontrollstasjon, Oslo), hvortil den norske importør, en statslig handelsinstitution, ligeledes havde sendt prøver af ladningen.
Den analysemetode, som anvendtes af Sedney, var den i bilag 5 til det tyske Bundeszollblatt nr. 4 beskrevne. Denne var åbenbart den metode, der dengang anvendtes af de tyske toldmyndigheder, og sagsøgeren gør gældende, at det var den rette metode at anvende i forhold til hans produkter, fordi disse var fremstillet i overensstemmelse med tysk sagkundskab. Det får nu være; Sedneys prøver, angiveligt udført i overensstemmelse med denne metode, udviste, at de i den omtalte sending indeholdte fine majsgryn havde et fedtindhold målt i forhold til tørstofindholdet på under 1,3 %.
Prøverne udført på det nederlandske statslaboratorium for landbrugsprodukter udviste et andet resultat. De pegede i retning af, at fedtindholdet i forhold til tørstofindholdet i ladningen af fine majsgryn var på ca. 1,5 %. Disse prøver angives at være blevet udført i overensstemmelse med den metode, der faktisk blev foreskrevet for foderstoffer ved Kommissionens andet direktiv af 18. november 1971. Som nævnt anfører sagsøgeren, at denne metode ikke var den rette.
Det norske statslaboratorium anvendte imidlertid en anden metode. Denne metode var den, som er beskrevet i et dokument benævnt »Fettbestimmung in Getreide und Mahlprodukten«. På grundlag af denne metode påviste dette laboratorium et fedtindhold på under 1,3 % i den nævnte sending. Der er en anelse tvivl om, hvorvidt angivelsen var sat i forhold til tørstofindholdet, men sandsynligheden taler herfor.
Det er under disse omstændigheder, College har forelagt følgende spørgsmål for denne Domstol:
»Medfører den rigtige fortolkning af artikel 1 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 2410/70 af 27. november 1970 — i forbindelse med artikel 11 i Rådets forordning nr. 1052/68 af 23. juli 1968 — at fedtindholdet af de produkter, der er nævnt i bilaget til forordning nr. 2410/70 under numrene 11.02 A V a) og11.02 A V b), så længe der ikke er gået frem i henhold til bestemmelsen i artikel 11 i forordning nr. 1052/68, jf. artikel 26 i forordning 120/67, med henblik på at fastsætte en metode til konstatering af fedtindholdet af hensyn til gennemførelsen af forordning nr. 1052/68, bør fastslås efter den metode til bestemmelse af råfedt, der er beskrevet i bilaget til Kommissionens andet direktiv af 18. november 1971 om fastsættelse af fælles analysemetoder for den offentlige kontrol med foderstoffer?
Endvidere: skal udelukkende den sidstnævnte metode følges, eller kan også andre metoder — f.eks. den af sagsøgeren anvendte metode, som er beskrevet i bilag 5 i Bundeszollblatt nr. 4, nævnt under sagens faktiske omstændigheder, eller den metode, der er anvendt af Statens Landbrukskjemiske Kontrollstasjon, og som er beskrevet i det under sagens faktiske omstændigheder nævnte aktstykke, benævnt »Fettbestimmung in Getreide und Mahlprodukten« — også anvendes?«
Jeg mener for mit vedkommende ikke, at de stillede spørgsmål giver anledning til noget særligt besvær. Et tilsvarende spørgsmål biev rejst i sag nr. 26/72 N.V. Vereenigde Oliefabrieken mod Produktschap voor Margarine, Vetten en Olien (Recueil 1972, s. 1031), hvortil Kommissionen har henvist i sit indlæg. Hvad der i denne dom blev statueret, er efter min opfattelse i særlig grad nyttigt, fordi der peges på modsætningen mellem den retlige situation, hvor fællesskabslovgivningen har fastlagt en særlig prøve, og den, hvor dette ikke er sket. Tvisten i sagen drejede sig om, hvorvidt der tilkom sagsøgeren en restitution for en sending spæk til Bolivia. Den i nævnte sammenhæng relevante fællesskabslovgivning havde foreskrevet den særlige kemiske analysemetode, som skulle anvendes for at besvare dette spørgsmål, og Domstolen statuerede under hensyn hertil, at denne metode skulle anvendes med udelukkelse af alle andre metoder. Lovgivningen havde imidlertid ikke fastsat den i betragtning kommende prøveudtagningsmetode, og Domstolen statuerede, at det følgelig var den kompetente nationale rets opgave at afveje den bevismæssige værdi af en hvilken som helst metode anvendt i dette særlige tilfælde, idet der på den ene side burde tages hensyn til de pågældende varers art, karakteristika og tilstand, og på den anden side til de muligheder, som den relevante nationale lovgivning gav eksportøren til at betvivle og efterprøve de ved denne metode opnåede resultater — og at denne ret derefter skulle bestemme, hvilke konklusioner der skulle drages heraf.
Efter min opfattelse bør et lignende svar gives i det foreliggende tilfælde. Den nationale ret er her beskæftiget med at udfinde, hvorvidt et bestemt produkt har opnået en foreskrevet standard. Hvis den relevante fællesskabslovgivning havde foreskrevet en særlig kemisk eller anden form for prøve, i henhold til hvilken nævnte spørgsmål skulle besvares, ville den nationale ret selvfølgelig have været bundet af denne lovgivning. Den havde herefter kun behøvet at tage de ved den omtalte prøve fremkomne resultater i betragtning. Men da forholdet her er det, at den relevante lovgivning under alle omstændigheder på afskibningsdatoen ikke indeholdt nogen regler herom, må retten betragte spørgsmålet som rent faktisk og behandle det tilsvarende. Det betyder, at den under hensyn til alle de muligheder, som den pågældende retsplejeordning giver, bør påhøre ekspertudsagn vedrørende de forskellige faktisk anvendte prøvers respektive fordele og karakteristika, og i lyset heraf samt af alle andre udsagn i sagen træffe en beslutning vedrørende det afgørende spørgsmål, som er forelagt den, hvilket til syvende og sidst ikke er, hvilke mere eller mindre videnskabeligt acceptable prøver, der skal anerkendes som lovlige, men hvorvidt det særlige vareparti, sagen drejer sig om, har opnået den krævede standard.
Jeg er derfor af den opfattelse, at de spørgsmål, der er forelagt Domstolen af College, bør besvares således:
»Den rigtige fortolkning af Kommissionens forordning (EØF) nr. 2410/70 sammenholdt med Rådets forordninger nr. 120/67/EØF og (EØF) nr. 1052/68 medfører under alle omstændigheder for så vidt angår eksport foretaget inden udstedelsen af Kommissionens andet direktiv af 18. november 1971, at fedtindholdet i de produkter, som er nævnt i bilaget til den førstnævnte forordning under positionsnumrene 11.02 A V a) og 11.02 A V b), skal bestemmes i hver enkelt tilfælde af den nationale ret, efter at denne blandt andet har vurderet den bevismæssige værdi af en hvilken som helst prøve anvendt på de pågældende varer i den verserende sag.«
(
1
) – Oversat fra engelsk.