61995CO0010_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-10/95 P,
Asociación Española de Empresas de la Carne (Asocarne), Madrid, ved advokat Paloma Llaneza González, Madrid, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokaterne Loesch og Wolter, 11, rue Goethe,
appellant,
angaaende appel af kendelse afsagt den 20. oktober 1994 af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (Foerste Afdeling) i sag T-99/94, Asocarne mod Raadet (Sml. II, s. 871), hvorunder der er nedlagt paastand om ophaevelse af dommen,
den anden part i appelsagen er:
Raadet for Den Europaeiske Union ved direktoer Ramón Torrent, Raadets Juridiske Tjeneste, og Ignacio Díez Parra, Raadets Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede, og med valgt adresse i Luxembourg hos direktoer Bruno Eynard, Den Europaeiske Investeringsbanks Direktorat for Juridiske Anliggender, 100, boulevard Konrad Adenauer,
har
DOMSTOLEN (Anden Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, G. Hirsch, og dommerne G.F. Mancini (refererende dommer) og F.A. Schockweiler,
generaladvokat: N. Fennelly
justitssekretaer: R. Grass,
efter at have hoert generaladvokaten,
afsagt foelgende
Kendelse
Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 12. januar 1995 har Asociación Española de Empresas de la Carne ("Asocarne") ivaerksat appel af kendelse afsagt af Retten i Foerste Instans den 20. oktober 1994 i sag T-99/94, Asocarne mod Raadet (Sml. II, s. 871), hvorved det af appellanten anlagte annullationssoegsmaal til proevelse af Raadets direktiv 93/118/EF af 22. december 1993 om aendring af direktiv 85/73/EOEF om finansiering af sundhedsmaessig undersoegelse og kontrol af fersk koed og fjerkraekoed (EFT L 340, s. 15) blev afvist.
2 Formaalet med direktiv 85/73 af 29. januar 1985 (EFT L 32, s. 14) er at harmonisere de forskellige afgifter, som opkraeves i forbindelse med sundhedsmaessig undersoegelse og kontrol.
3 I dette direktiv som aendret ved Raadets direktiv 88/409/EOEF af 15. juni 1988 om sundhedsbestemmelser for koed til hjemmemarkedet og om stoerrelserne for den afgift, der i henhold til direktiv 85/73/EOEF skal opkraeves ved undersoegelse af saadant koed (EFT L 194, s. 28), var det indtil gennemfoerelsen af direktiv 93/118 fastsat, at medlemsstaterne skulle drage omsorg for, at der ved slagtning af dyr af forskellige arter, herunder kvaeg, svin, faar og geder, blev opkraevet en afgift til daekning af den sundhedsmaessige undersoegelse og kontrol, som er foreskrevet i faellesskabslovgivningen, naermere bestemt i Raadets direktiv 64/433/EOEF af 26. juni 1964 om sundhedsmaessige problemer vedroerende handelen med fersk koed inden for Faellesskabet (EFT 1963-1964, s. 175), i Raadets direktiv 71/118/EOEF af 15. februar 1971 om sundhedsmaessige problemer i forbindelse med handel med fersk fjerkraekoed (EFT 1971 I, s. 97), i Raadets direktiv 72/462/EOEF af 12. december 1972 om sundhedsmaessige og veterinaerpolitimaessige problemer i forbindelse med indfoersel af kvaeg og svin samt fersk koed fra tredjelande (EFT 1972, 31. december, s. 77) og i Raadets direktiv 86/469/EOEF af 16. december 1986 om undersoegelse af dyr og fersk koed for restkoncentrationer (EFT L 275, s. 36).
4 Den 15. juni 1988 vedtog Raadet beslutning 88/408/EOEF om stoerrelserne for den afgift, der i henhold til direktiv 85/73/EOEF skal opkraeves for sundhedsmaessig undersoegelse og kontrol af fersk koed (EFT L 194, s. 24), saerligt i henhold til direktivets artikel 2. Beslutningen var rettet til medlemsstaterne.
5 Direktiv 93/118 indeholder i artikel 1 flere aendringer til direktiv 85/73. I den aendrede affattelse af artikel 1 naevnes saaledes dels udgifterne i forbindelse med den i direktiv 93/118 omhandlede undersoegelse og kontrol, dels bestemmes det, at medlemsstaterne skal sikre finansieringen af anden veterinaerundersoegelse og kontrol af de produkter, der er anfoert i de i bilag A til Raadets direktiv 89/662/EOEF af 11. december 1989 om veterinaerkontrol i samhandelen i Faellesskabet med henblik paa gennemfoerelsen af det indre marked (EFT L 395, s. 13) naevnte direktiver samt kontrol i henhold til direktiv 90/675/EOEF af 10. december 1990 om fastlaeggelse af principperne for tilrettelaeggelse af veterinaerkontrollen for tredjelandsprodukter, der foeres ind i Faellesskabet (EFT L 373, s. 1), for andre produkter af animalsk oprindelse end koed af dyr, der er omhandlet i foerste led, herunder kontrol til paavisning af restkoncentrationer. Endvidere blev artikel 2 i direktiv 85/73 aendret ved direktiv 93/118, og der blev tilfoejet et bilag, der regulerer de afgifter, som finder anvendelse paa det i direktiv 64/433, direktiv 71/118 og direktiv 72/462 omhandlede koed. Det bemaerkes, at afgifterne i henhold til bilaget som udgangspunkt er fastsat til et bestemt beloeb, men medlemsstaterne kan paa visse betingelser aendre disse beloeb.
6 Ifoelge artikel 2 i direktiv 93/118 ophaeves med virkning fra den 1. januar 1994 beslutning 88/408, hvis indhold herefter er inkorporeret i direktiv 85/73, navnlig i bilaget hertil.
7 Endelig bestemmes det i artikel 3 i direktiv 93/118, at medlemsstaterne senest den 31. december 1993 skal saette de noedvendige love eller administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme direktivet for saa vidt angaar kravene i bilaget og i artikel 5 i direktiv 85/73 og senest den 31. december 1994 for saa vidt angaar de oevrige bestemmelser.
8 Den 10. marts 1994 anlagde appellanten i medfoer af EF-traktatens artikel 173, stk. 4, sag med paastand om annullation af direktiv 93/118.
9 Raadet paastod i henhold til artikel 114, stk. 1, i Rettens procesreglement sagen afvist.
10 Den 26. juli 1994 anmodede Kommissionen i henhold til artikel 115 i Rettens procesreglement om tilladelse til at intervenere til stoette for Raadet. Den 16. august 1994 anmodede Federació Catalana d' Industries de la Carn (Fecic) og Asociación Profesional de Salas de Despiece y Empresas Cárnicas (Aprosa-Anec) om tilladelse til at intervenere til stoette for Asocarne.
Rettens kendelse
11 Ved kendelse af 20. oktober 1994 afviste Retten i medfoer af artikel 111 i sit procesreglement sagen.
12 Retten fandt for det foerste, at selv om det antages ° i strid med ordlyden af traktatens artikel 173, stk. 4 ° at direktiver kan ligestilles med forordninger i henseende til, om et soegsmaal vedroerende en beslutning, som er truffet "i form af" et direktiv, kan admitteres, har det anfaegtede direktiv hverken karakter af en "skjult" beslutning eller indeholder saerlige bestemmelser, som er af en saadan karakter, at de maa betegnes som individuelle beslutninger. Retten fastslog, at det anfaegtede direktiv er en almengyldig, generel retsakt, der vedroerer samtlige de virksomheder i medlemsstaterne ° som er generelt og abstrakt bestemt ° der fra den 1. januar 1994 opfylder betingelserne i direktiv 85/73. Desuden skal det anfaegtede direktiv for at kunne anvendes i medlemsstaterne gennemfoeres i hver af disses nationale retsorden ved nationale gennemfoerelsesbestemmelser (praemis 18).
13 For det andet fandt Retten, at appellanten ikke er individuelt beroert af direktivet, idet det ikke beroerer Asocarne eller denne sammenslutnings medlemmers saerlige interesser (praemis 20). Endvidere fastslog Retten, at da appellanten og sammenslutningens medlemmer ° ligesom alle de oevrige erhvervsdrivende inden for Faellesskabet, som udoever virksomhed inden for den paagaeldende sektor ° er omfattet af de nationale retsakter, som er udstedt til gennemfoerelse af direktivet, kan appellanten ikke anses for at vaere en del af en "lukket, individualiseret kreds", og appellanten er derfor ikke individuelt beroert af det anfaegtede direktiv (praemis 21).
14 Retten fandt derfor, at det var ufornoedent at undersoege, om appellanten er umiddelbart beroert af det anfaegtede direktiv og at traeffe afgoerelse vedroerende de begaeringer om intervention, der var indgivet af Fecic, Kommissionen og Aprosa-Anec (praemis 22).
Parternes anbringender
15 Til stoette for paastanden om ophaevelse af kendelsen af 20. oktober 1994 har Asocarne i det vaesentlige fremfoert fire anbringender, der stoettes paa en tilsidesaettelse af traktatens artikel 173, stk. 4.
16 Appellanten har for det foerste anfoert, at det spanske retssystem ikke yder private en tilstraekkelig beskyttelse paa grund af den almindelige, strukturbestemte forsinkelse, hvormed sagerne behandles af de domstole, som har kompetence til at traeffe afgoerelse vedroerende de af det anfaegtede direktiv omhandlede spoergsmaal.
17 For det andet har appellanten anfoert, at direktiv 93/118 har karakter af en beslutning, idet dets indhold er sammenfaldende med indholdet af beslutning 88/408, som direktivet ophaever og traeder i stedet for.
18 For det tredje har appellanten anfoert, at sammenslutningen er individuelt beroert af den anfaegtede retsakt. Med henvisning til Domstolens dom af 24. marts 1993 (sag C-313/90, CIRFS m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 1125) har appellanten anfoert, at sammenslutningen har haft kontakt med Kommissionen gennem de europaeiske sammenslutninger inden for dette omraade, at den indgav en klage til Kommissionen over den maade, hvorpaa direktiv 85/73 blev anvendt, samt at den indgav skriftlige bemaerkninger til Kommissionen, mens det anfaegtede direktiv var under forberedelse, og var i taet kontakt med de kompetente tjenestegrene. Endvidere har appellanten anfoert, at sammenslutningens medlemmer var del af en lukket, individualiseret kreds, bl.a. fordi det var muligt at identificere de virksomheder, som er beroert af det anfaegtede direktiv, da det blev vedtaget, idet de var optaget i "Registro Sanitario" og paa listen over personer, som skulle betale afgiften.
19 Endelig har appellanten anfoert, at Asocarne er umiddelbart beroert af det omhandlede direktiv, hvori de elementer, der indgaar i afgiften, fastlaegges meget detaljeret, saaledes at der ikke overlades noget skoen til medlemsstaterne.
20 Raadet har i svarskriftet nedlagt paastand om, at appellen forkastes.
21 For det foerste har Raadet henvist til, at appellanten har anfoert, at det ville vaere muligt over for de nationale domstole at paaberaabe sig, at direktiv 93/118 er ugyldigt, men at man ikke har udnyttet denne mulighed paa grund af den almindelige, strukturbestemte forsinkelse, hvormed sagerne behandles af de domstole, som har kompetence til at traeffe afgoerelse vedroerende de af det anfaegtede direktiv omhandlede spoergsmaal, og appellanten har dermed erkendt at have anvendt en uhensigtsmaessig fremgangsmaade.
22 For det andet aendrer det ikke ved direktiv 93/118' s almengyldige og abstrakte indhold, at direktivet er traadt i stedet for en beslutning.
23 For det tredje har Raadet anfoert, at i modsaetning til, hvad appellanten har gjort gaeldende, udgoer sammenslutningens medlemmer ikke en "lukket, individualiseret kreds", idet den anfaegtede retsakt ° i modsaetning til, hvad der gaelder efter fast retspraksis ° ikke vedroerer appellanten eller sammenslutningens medlemmer paa grund af bestemte egenskaber, som er saeregne for dem eller paa grund af en faktisk situation, som kendetegner dem i forhold til alle andre.
24 For det fjerde har Raadet anfoert, at det skoen, der tillaegges medlemsstaterne med hensyn til anvendelsen af direktivet, noedvendiggoer, at der traeffes nationale gennemfoerelsesforanstaltninger. Appellanten kan derfor ikke anses for umiddelbart beroert af direktiv 93/118.
Domstolens bemaerkninger
25 I henhold til procesreglementets artikel 119 kan Domstolen, naar det er aabenbart, at appellen helt eller delvis skal afvises eller forkastes, naar som helst ved begrundet kendelse beslutte at afvise eller forkaste appellen.
Det foerste anbringende
26 For saa vidt angaar appellantens anbringende vedroerende den almindelige, strukturbestemte forsinkelse, hvormed sagerne behandles af de kompetente nationale domstole, bemaerkes, at selv om det maatte forholde sig saaledes, kan en saadan omstaendighed ikke begrunde en aendring i den soegsmaalsordning, der er fastlagt i traktatens artikel 173, 177 og 178, og hvorved Domstolen tillaegges kompetence til at efterproeve lovgivningen af institutionernes retsakter. En saadan omstaendighed kan i intet tilfaelde medfoere, at et annullationssoegsmaal, der anlaegges af en fysisk eller juridisk person, som ikke opfylder betingelserne i artikel 173, stk. 4, skal antages til realitetsbehandling. Retten kunne derfor ikke tage hensyn til en saadan omstaendighed i den anfaegtede kendelse.
27 Det foerste anbringende maa herefter forkastes.
Det andet anbringende
28 For saa vidt angaar anbringendet om, at direktiv 93/188 har karakter af en beslutning, bemaerkes indledningsvis, at Domstolen i dom af 14. december 1962, forenede sager 16/62 og 17/62, Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes m.fl. mod Raadet (Sml. 1954-1964, s. 359, org.ref.: Rec. s. 901), fastslog, at ordet "beslutning" i EOEF-traktatens artikel 173, stk. 2, nu EF-traktatens artikel 173, stk. 4, skal forstaas i den tekniske betydning, der foelger af traktatens artikel 189, og at kriteriet for sondringen mellem en almengyldig retsakt og en beslutning i den betydning, udtrykkene anvendes i denne artikel, skal soeges i, om den paagaeldende retsakt er almengyldig eller ikke.
29 Det bemaerkes i denne forbindelse, at selv om direktiver i princippet kun forpligter dem, de rettes til, nemlig medlemsstaterne, udgoer de normalt en form for indirekte lovgivning eller regelfastsaettelse. Domstolen har i oevrigt i flere tilfaelde anset et direktiv for en almengyldig retsakt (jf. bl.a. dom af 22.2.1984, sag 70/83, Kloppenburg, Sml. s. 1075, praemis 11, kendelse af 13.7.1988, sag 160/88 R, Fédération européenne de la santé animale m.fl. mod Raadet, Sml. s. 4121, praemis 28, og dom af 29.6.1993, sag C-298/89, Gibraltars regering mod Raadet, Sml. I, s. 3605, praemis 16).
30 Det fremgaar endvidere af fast retspraksis, at en retsakts almengyldige karakter i oevrigt ikke paavirkes af, at der foreligger en mulighed for mere eller mindre praecist at fastslaa antallet eller endog identiteten af de retssubjekter, som retsakten retter sig til (dom af 11.7.1968, sag 6/68, Zuckerfabrik Watenstedt mod Raadet, Sml. 1965-1968, s. 531, org.ref.: Rec. s. 595, af 16.4.1970, sag 64/69, Compagnie française commerciale et financière, Sml. 1970, s. 43, org.ref.: Rec. s. 221, praemis 11, af 30.9.1982, sag 242/81, Roquette Frères mod Raadet, Sml. s. 3213, praemis 7, og af 26.4.1988, forenede sager 97/86, 99/86, 193/86 og 215/86, Asteris m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 2181, praemis 13, kendelse af 13.7.1988, Fédération européenne de la santé animale m.fl. mod Raadet, a.st., praemis 29, dom af 24.11.1992, forenede sager C-15/91 og C-108/91, Buckl m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 6061, praemis 25, af 15.6.1993, sag C-264/91, Abertal m.fl. mod Raadet, Sml. I, s. 3265, praemis 16, og af 29.6.1993, Gibraltars regering mod Raadet, a.st., praemis 17).
31 Det maa i det foreliggende tilfaelde fastslaas, at det omhandlede direktiv ikke indeholder specifikke bestemmelser, som kan sidestilles med en individuel beslutning, og at direktivet er en almengyldig retsakt, der generelt og abstrakt vedroerer samtlige de virksomheder i medlemsstaterne, der efter udloebet af gennemfoerelsesfristerne opfylder betingelserne i direktivet, og endvidere forudsaetter anvendelsen heraf en gennemfoerelse i national ret.
32 Retten kunne saaledes fastslaa, at det omhandlede direktiv ikke er en "skjult" beslutning, og det var ufornoedent at undersoege, om direktiver kan sidestilles med forordninger ved vurderingen af, om en sag anlagt af en fysisk eller juridisk person til proevelse af en beslutning, som er udstedt i form af et direktiv, skal antages til realitetsbehandling.
33 Det er i denne forbindelse uden betydning, at det omhandlede direktiv ophaever og traeder i stedet for en beslutning. Som Retten ligeledes bemaerkede, aendrer denne omstaendighed ikke ved, at den omhandlede retsakt har en generel og abstrakt karakter.
34 Det andet anbringende maa herefter ogsaa forkastes.
Det tredje anbringende
35 Hvad angaar anbringendet om, at der foreligger en individuel interesse i henhold til EF-traktatens artikel 173, stk. 4, maa appellanten og sammenslutningens medlemmers forhold undersoeges hver for sig.
36 For det foerste har Domstolen ganske vist i dom af 2. februar 1988, forenede sager 67/85, 68/85 og 70/85, Van der Kooy m.fl. mod Kommissionen (Sml. s. 219), og af 24. marts 1993, CIRFS m.fl. mod Kommissionen, a.st., fastslaaet, at sammenslutninger eller organisationer, som er oprettet for at varetage kollektive interesser, kan vaere individuelt beroert af beslutninger om afskaffelse af stoette eller afslag paa ivaerksaettelse af en procedure i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2.
37 Som Retten imidlertid med rette har fastslaaet, kan afgoerelserne i de naevnte sager ikke overfoeres paa den foreliggende sag, som vedroerer et direktiv, dvs. en generel, almengyldig og abstrakt retsakt.
38 Hvad specielt angaar deltagelsen i forberedelsen af direktiv 85/73 er Asocarne' s stilling i denne sag paa enhver maade forskellig fra situationen for sagsoegerne i sagen CIRFS m.fl. mod Kommissionen.
39 I sidstnaevnte sag anerkendte Domstolen, at en sammenslutning, som omfattede de stoerste virksomheder i den omhandlede branche, som havde forhandlet med Kommissionen om indfoerelsen, forlaengelsen og tilpasningen af en statsstoetteordning i branchen, og som under den administrative procedure aktivt foerte forhandlinger med Kommissionen, bl.a. ved fremsendelse af skriftlige bemaerkninger og ved taet kontakt med de kompetente tjenestegrene, var individuelt beroert af Kommissionens afslag paa at indlede en procedure i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2. I det foreliggende tilfaelde vedroerer sagen derimod et direktiv, som er udstedt af Raadet i henhold til EF-traktatens artikel 43, dvs. som led i en procedure, der i modsaetning til, hvad der gaelder efter artikel 93, ikke forudsaetter privates medvirken.
40 Det ville derfor vaere i strid med ordlyden af og aanden bag traktatens artikel 173, saafremt enhver privat, som har deltaget i forberedelsen af en lovgivningsmaessig akt, efterfoelgende kan anlaegge sag til proevelse heraf.
41 Hvad dernaest angaar appellantens anbringende om, at sammenslutningens medlemmer udgoer en lukket, individualiseret kreds, bemaerkes, at det fremgaar af fast retspraksis, at for at personer kan anses for individuelt beroert af en retsakt, skal der vaere sket en indgriben i deres retsstilling paa grund af faktiske omstaendigheder, der adskiller dem fra alle andre og individualiserer dem paa lignende maade som en adressat (jf. bl.a. dom af 24.2.1987, sag 26/86, Deutz und Geldermann mod Raadet, Sml. s. 941, praemis 9, og kendelse af 24.5.1993, sag C-131/92, Arnaud m.fl. mod Raadet, Sml. s. 2573, praemis 14).
42 Dette er imidlertid hverken tilfaeldet for Asocarne eller sammenslutningens medlemmer. Det bemaerkes i denne forbindelse, at det anfaegtede direktiv kun vedroerer sidstnaevnte paa grund af deres objektive status som erhvervsdrivende inden for den af direktivet omhandlede branche paa samme maade som enhver anden erhvervsdrivende i Faellesskabet, som udoever virksomhed inden for den paagaeldende branche (jf. bl.a. kendelse af 12.10.1988, sag 34/88, Cevap m.fl. mod Raadet, Sml. s. 6265, praemis 15, og af 7.12.1988, sag 160/88, Fedesa m.fl. mod Raadet, Sml. s. 6399, praemis 14).
43 Domstolen har ganske vist i dom af 18. maj 1994, sag C-309/89, Codorníu mod Raadet (Sml. I, s. 1853) anerkendt, at en almengyldig bestemmelse under visse omstaendigheder kan paavirke bestemte erhvervsdrivende individuelt. Som Retten imidlertid med rette har fastslaaet, kan denne dom ikke paaberaabes i det foreliggende tilfaelde, idet det direktiv, appellanten har anfaegtet ved Retten, til forskel fra den forordning, som var omhandlet i foernaevnte sag, ikke beroerer appellantens eller sammenslutningens medlemmers saerlige interesser.
44 Det tredje anbringende maa herefter forkastes.
45 Det foelger af det anfoerte, at appellanten ikke er individuelt beroert af den retsakt, som sammenslutningen har anfaegtet ved Retten. Retten har derfor med rette afvist sagen. Det er herefter ufornoedent at undersoege det fjerde anbringende, som vedroerer spoergsmaalet om, hvorvidt appellanten er umiddelbart beroert af den omhandlede retsakt.
46 Appellen maa saaledes forkastes som aabenbart ugrundet, jf. procesreglementets artikel 119.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
47 I henhold til artikel 69, stk. 2, i procesreglementet paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Appellanten har tabt sagen og doemmes derfor til at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Af disse grunde
bestemmer
DOMSTOLEN (Anden Afdeling)
1) Appellen forkastes.
2) Appellanten betaler sagens omkostninger.
Saaledes bestemt i Luxembourg den 23. november 1995.