61995CC0337_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 Det vaesentlige spoergsmaal i den foreliggende sag er, om indehaveren af et varemaerke kan paaberaabe sig sine varemaerkerettigheder for at forhindre reklamering for varer, som han har markedsfoert, eller som er blevet markedsfoert med hans samtykke, naar reklameringen skader varemaerkets luksurioese og prestigebetonede image. Det soeges navnlig oplyst, om saadan reklamering kan forhindres, saafremt videreforhandleren blot reklamerer paa en maade, som er saedvanlig i hans branche. Sagen er forelagt Domstolen til praejudiciel afgoerelse af Nederlandenes Hoge Raad.
Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger ved den nationale ret
2 Den anden sagsoeger, Parfums Christian Dior (herefter »Dior Nederland«), er enerepraesentant i Nederlandene for den foerste sagsoeger, Parfums Christian Dior SA (herefter »Dior France«). I lighed med andre enerepraesentanter for Dior France i Europa goer Dior Nederland med hensyn til distribution af Dior-produkter i Nederlandene brug af et selektivt distributionssystem. Produkterne maa kun saelges af udvalgte forhandlere og paa betingelse af, at disse forhandlere kun leverer til endelige aftagere eller andre udvalgte forhandlere.
3 I Benelux har Dior France eneret til maerkerne Eau Sauvage, Poison, Fahrenheit og Dune, bl.a. for klasse 3-produkter, herunder parfume. Disse varemaerker fremstaar med en emballage, hvori flakonerne med parfumerne med disse navne saelges. Dior France er desuden indehaver af ophavsretten saavel til disse emballager som til de naevnte flakoner samt til emballager og flakoner til produkter, der saelges under betegnelsen Svelte.
4 Sagsoegte, Evora BV (herefter »Evora«), driver under sit datterselskab Kruidvat's navn en kaede af butikker. I forelaeggelsesdommen beskrives disse butikker som materialvarebutikker (1). Kruidvat-butikkerne er ikke blevet udpeget som udvalgte forhandlere af Dior-produkter. Alligevel saelger de Dior-produkter, der er erhvervet ved parallelimport (dvs. produkter, som ikke er erhvervet direkte fra Dior eller Dior's forhandlere, men som allerede er blevet markedsfoert af Dior eller med Dior's samtykke). Lovligheden af forhandlingen af disse produkter anfaegtes ikke i den foreliggende sag.
5 Under et julesalgsfremstoed i 1993 udboed Kruidvat Dior-produkterne Eau Sauvage, Poison, Fahrenheit, Dune og Svelte til salg. Salgsfremstoedet indebar afbildning af nogle af disse produkters emballager og flakoner i Kruidvat's reklamefoldere i forbindelse med julesalget i uge 49 i 1993. Hoge Raad har fremhaevet, at reklameringen skete paa en maade, der er saedvanlig for forhandlere i branchen (under hensyntagen til saerlig ad hoc-reklamering i juleperioden).
6 Dior havde imidlertid ikke givet sit samtykke til denne reklamering og sagsoegte den 8. december 1993 Evora med paastand om nedlaeggelse af forbud med den begrundelse, at Evora havde kraenket Dior's varemaerker. Dior gjorde gaeldende, at varemaerkerne var blevet benyttet enten under tilsidesaettelse af Dior's eneret til at benytte maerkerne i forbindelse med de samme eller tilsvarende varer (jf. stk. 1, foerste led, i den udgave af artikel 13 A i Benelux-varemaerkeloven, der var gaeldende paa det paagaeldende tidspunkt (herefter »Benelux-loven«)), eller under omstaendigheder, som kunne skade Dior, bl.a. ved at skade varemaerkernes luksurioese og prestigebetonede image. Ifoelge stk. 1, andet led, i Benelux-lovens artikel 13 A kunne indehaveren af et varemaerke modsaette sig enhver anden brug af maerket eller af et tilsvarende tegn under omstaendigheder, som uden rimelig grund kan skade indehaveren af varemaerket erhvervsmaessigt. Dior haevdede desuden, at Evora havde kraenket Dior's ophavsret til de flakoner og emballager, der blev benyttet til Dior-produkter.
7 Dior nedlagde paastand om, at Evora tilpligtedes at ophoere med og afholde sig fra at goere brug af Dior's billedmaerker og enhver »mangfoldiggoerelse eller gengivelse« af Dior-produkter i kataloger, brochurer, annoncer eller paa enhver anden maade. Praesidenten for Arrondissementsrechtbank, Haarlem, gav Dior medhold, for saa vidt som han paalagde Evora oejeblikkeligt at ophoere med og afholde sig fra enhver brug af Dior's billedmaerker samt enhver »mangfoldiggoerelse eller gengivelse« af de paagaeldende Dior-produkter i kataloger, brochurer, annoncer og paa enhver anden maade, som ikke er i overensstemmelse med den for Dior saedvanlige maade at reklamere paa. Gerechtshof ophaevede imidlertid praesidentens kendelse og afviste at traeffe de begaerede forholdsregler. Dior paaankede Gerechtshof's afgoerelse til Hoge Raad.
8 Paa det tidspunkt, hvor spoergsmaalene i den foreliggende sag blev forelagt, var loven om aendring af Benelux-loven paa baggrund af Raadets direktiv 89/104 (herefter »varemaerkedirektivet« eller blot »direktivet«) (2) endnu ikke traadt i kraft. AEndringsloven (den anden protokol af 2.12.1992) traadte i kraft den 1. januar 1996. Men fristen for gennemfoerelsen af direktivet udloeb den 31. december 1992 (3), dvs. et godt stykke tid foer de begivenheder, der har givet anledning til den foreliggende sag. Derfor skal Benelux-loven i affattelsen paa det tidspunkt, som erkendt af Hoge Raad, dog i videst mulig omfang fortolkes i lyset af direktivets ordlyd og formaal (4).
9 I henhold til Benelux-loven var det blevet fastslaaet, at naar varer var bragt i omsaetning under et varemaerke af varemaerkets indehaver eller en licenshaver, var videreforhandleren berettiget til at benytte det paagaeldende varemaerke for at goere offentligheden bekendt med denne videreforhandling. Dog kunne varemaerkeindehaveren som en undtagelse fra reglen modsaette sig reklamering, hvorved en videreforhandler soegte at reklamere for sin egen virksomhed ved at skabe det indtryk, at der var tale om en saerlig kvalitet og saaledes udnytte det omdoemme og den goodwill, der knytter sig til varemaerket (5).
10 Gerechtshof fandt ikke, at Dior havde fremlagt tilstraekkeligt bevis for, at den maade, hvorpaa Kruidvat havde anvendt billedmaerkerne i sin julebrochure, sandsynligvis ville give offentligheden det indtryk, at maerkerne navnlig blev benyttet for at reklamere for Kruidvat's egen virksomhed som saadan.
11 Dior gjorde tillige for Gerechtshof gaeldende, at Dior var berettiget til at modsaette Kruidvat's brug af varemaerkerne med den begrundelse, at den paagaeldende brug indebar en aendring af »varernes tilstand« i Benelux-lovens artikel 13 A, stk. 3's forstand, eller fordi der i henhold til varemaerkedirektivets artikel 7, stk. 2, var skellig grund til at modsaette sig videreforhandling af varerne. Af artikel 13 A, stk. 3, fremgik det bl.a., at eneretten i medfoer af varemaerket ikke indebar, at indehaveren af varemaerket kunne modsaette sig brug heraf i forbindelse med varer, som han eller hans licenshaver havde markedsfoert under varemaerket, men at indehaveren havde denne ret, saafremt »varernes tilstand« var blevet aendret. Faktisk henviser direktivets artikel 7, stk. 2, ogsaa til varernes tilstand, da det her accepteres, at der kan vaere »skellig grund, [som] berettiger indehaveren til at modsaette sig fortsat markedsfoering af varerne, isaer i tilfaelde, hvor disses tilstand er aendret eller forringet, efter at de er markedsfoert« (6).
12 Gerechtshof forkastede Dior's argumentation, som var baseret paa de naevnte bestemmelser. Gerechtshof fandt, at begge bestemmelser alene sigter til ugunstige foelger for varemaerkets omdoemme, der er foraarsaget af en aendring af de paagaeldende varers fysiske tilstand. Dior gjorde indsigelse mod synspunktet, idet selskabet gjorde gaeldende, at »varernes tilstand« som omhandlet i disse bestemmelser ogsaa omfatter varernes »psykiske tilstand«. Ved »psykisk tilstand« forstaar Dior varens prestigebetonede fremtraeden og image samt den foelelse af luksus, der udgaar fra varerne paa grund af den praesentations- og reklameringsmaade, indehaveren af varemaerket har valgt som led i udoevelsen af sine varemaerkerettigheder.
13 I medfoer af artikel 10 i Benelux-konventionen om varemaerker, som blev indgaaet den 19. marts 1962 mellem Belgien, Luxembourg og Nederlandene, og artikel 6, stk. 3, i en traktat indgaaet i Bruxelles af de samme lande den 31. marts 1965 om oprettelse af en Benelux-Domstol, er Hoge Raad under visse omstaendigheder pligtig til at forelaegge Benelux-Domstolen praejudicielle spoergsmaal om fortolkningen af Benelux-loven. Ordningen svarer til den ordning, hvorefter EF-Domstolen faar forelagt praejudicielle spoergsmaal.
14 I den foreliggende sag har Hoge Raad paa samme tid indgivet de samme spoergsmaal til saavel Domstolen som Benelux-Domstolen »af hensyn til sagens praktiske behandling«. Hoge Raad finder det noedvendigt for tvistens afgoerelse, at de realitetsspoergsmaal, der er forelagt begge domstole, besvares, selv om Hoge Raad erkender, at besvarelsen af et af disse spoergsmaal kan goere et eller flere af de resterende spoergsmaal helt eller delvis overfloedige. Hoge Raad har dog besluttet ogsaa at spoerge Domstolen, om det er den oeverste nationale domstol eller Benelux-Domstolen, som maa anses for at vaere den nationale ret, hvis afgoerelser ifoelge de nationale retsregler ikke kan appelleres, jf. EF-traktatens artikel 177. Ved afgoerelse af 15. oktober 1996 har Benelux-Domstolen udsat sagen med den begrundelse, at besvarelserne af spoergsmaalene til EF-Domstolen kunne paavirke Benelux-Domstolens egen besvarelse af et eller flere af de forelagte spoergsmaal om fortolkning af Benelux-loven.
15 Hoge Raad har forelagt Domstolen foelgende spoergsmaal:
»1) Saafremt der under en sag om varemaerkeret i et af Benelux-landene i forbindelse med fortolkningen af den ensartede Benelux-lov om varemaerker opstaar et spoergsmaal om fortolkningen af Raadet for De Europaeiske Faellesskabers foerste direktiv af 21. december 1988 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om varemaerker (89/104/EOEF), er det da den oeverste nationale domstol eller Benelux-Domstolen, der skal anses for at vaere den nationale ret, hvis afgoerelser ifoelge de nationale retsregler ikke kan appelleres, og som derfor i henhold til EF-traktatens artikel 177, stk. 3, er pligtig at indbringe sagen for Domstolen?
2) Er det foreneligt med det naevnte direktivs opbygning, navnlig med dets artikel 5 til og med artikel 7, at antage, at naar der er tale om videreforhandling af varer, som er bragt i handelen i Faellesskabet under et varemaerke af indehaveren af dette varemaerke eller med hans samtykke, staar det ogsaa (videre-)forhandleren frit for at bruge dette varemaerke for at goere offentligheden bekendt med denne videreforhandling?
3) Saafremt spoergsmaal 2) besvares bekraeftende, er der da undtagelser fra denne regel?
4) Saafremt spoergsmaal 3) besvares bekraeftende, kan der da goeres en undtagelse for det tilfaelde, at varemaerkets reklamefunktion bliver truet ved, at (videre-)forhandleren ved den maade, hvorpaa han bruger varemaerket ved den naevnte bekendtgoerelse, tilfoejer dette maerkes luksurioese og prestigebetonede image skade?
5) Kan der vaere tale om 'skellig grund' i den i direktivets artikel 7, stk. 2, forudsatte betydning, saafremt varernes 'psykiske tilstand' - nemlig varernes stil, prestigebetonede image og luksurioese udstraaling som foelge af den maade, hvorpaa varemaerkeindehaveren under brug af sin varemaerkeret har valgt at praesentere dem og reklamere for dem - aendres eller forringes ved den maade, hvorpaa (videre-)forhandleren reklamerer for varerne?
6) Er EF-traktatens artikel 30 og 36 til hinder for, at indehaveren af et (billed-)maerke eller indehaveren af en ophavsret, som vedroerer de flakoner og emballager, der anvendes til hans varer, under henvisning til denne varemaerkeret eller denne ophavsret goer det umuligt for en (videre-)forhandler, som frit maa forhandle disse varer, at goere reklame for denne vare paa en maade, som er saedvanlig for detailhandlere i den paagaeldende branche? Gaelder dette ogsaa, saafremt (videre-)forhandleren ved den maade, hvorpaa han goer brug af varemaerket i sit reklamemateriale, paafoerer dette varemaerkes luksurioese og prestigebetonede image skade, henholdsvis hvis offentliggoerelsen og mangfoldiggoerelsen sker under saadanne omstaendigheder, at der kan paafoeres indehaveren af ophavsretten skade?«
Varemaerkedirektivet
16 Varemaerkedirektivet er et foerste skridt i harmoniseringen af medlemsstaternes varemaerkelovgivning (7). Spoergsmaalene i den foreliggende sag henviser til direktivets artikel 5, 6 og 7.
17 I artikel 5 angives de rettigheder, der er knyttet til et varemaerke. Rettighederne omfatter varemaerkeindehaverens ret til at forhindre tredjemand, der ikke har hans samtykke, i at »anvende« tegnet »i reklameoejemed« [artikel 5, stk. 3, litra d)].
18 Artikel 6 bestemmer i det vaesentlige, at varemaerkeindehaveren ikke kan paaberaabe sig sit varemaerke for at forbyde tredjemand at goere brug af sit eget navn og sin adresse eller af angivelser, som er noedvendige for at beskrive en vares kendetegn eller formaal.
19 Artikel 7 vedroerer konsumptionen af de rettigheder, der er knyttet til et varemaerke. Artikel 7 lyder saaledes:
»1. De til varemaerket knyttede rettigheder giver ikke indehaveren ret til at forbyde brugen af maerket for varer, som af indehaveren selv eller med dennes samtykke er markedsfoert inden for Faellesskabet under dette maerke.
2. Stk. 1 finder ikke anvendelse, saafremt skellig grund berettiger indehaveren til at modsaette sig fortsat markedsfoering af varerne, isaer i tilfaelde, hvor disses tilstand er aendret eller forringet, efter at de er markedsfoert.«
Det foerste spoergsmaal
20 I EF-traktatens artikel 177, stk. 3, bestemmes det, at saafremt et spoergsmaal om faellesskabsretten »rejses under en retssag ved en national ret, hvis afgoerelser ifoelge nationale retsregler ikke kan appelleres, er retten pligtig at indbringe sagen for Domstolen«.
21 Hoge Raad oensker med sit foerste spoergsmaal oplyst, om det i en sag om Benelux-loven er »den oeverste nationale domstol eller Benelux-Domstolen, der skal anses for at vaere den nationale ret, hvis afgoerelser ifoelge de nationale retsregler ikke kan appelleres, og som derfor i henhold til EF-traktatens artikel 177, stk. 3, er pligtig at indbringe sagen for Domstolen«.
22 Nogle ville maaske mene, at dette spoergsmaal af tekniske grunde maa afvises, idet en national ret kun kan anmode om en afgoerelse i medfoer af artikel 177, saafremt den finder, at en afgoerelse af spoergsmaalet er noedvendig for, at den kan afsige dom, og at en afgoerelse i den foreliggende sag ikke kan vaere »noedvendig«, da Hoge Raad under alle omstaendigheder har besluttet at forelaegge realitetsspoergsmaalene til praejudiciel afgoerelse. Da det imidlertid i princippet tilkommer den nationale ret at vurdere noedvendigheden, og da afgoerelsen kan taenkes at hjaelpe Hoge Raad, ja endog Benelux-Domstolen, i fremtidige sager, finder jeg, at spoergsmaalet boer besvares.
23 Det skal dog bemaerkes, at der i den foreliggende sag er tale om sager om foreloebige afgoerelser. Det vil sige, at hvis Hoge Raad's og Benelux-Domstolens afgoerelser ikke er bindende for den ret, der senere skal behandle realiteten, og saafremt hver af parterne kan anlaegge en sag vedroerende realiteten, fremgaar det klart af tidligere retspraksis, at hverken Hoge Raad eller Benelux-Domstolen har pligt til at forelaegge Domstolen spoergsmaal: se dommene i Hoffmann-La Roche- (8) samt Morson og Jhanjan-sagen (9). Sidstnaevnte sag lignede den foreliggende, idet den vedroerte en dom afsagt af Hoge Raad. Af det forelagte spoergsmaal fremgik det, at Hoge Raad's afgoerelse i kaeremaalet, selv om der var tale om et spoergsmaal angaaende gaeldende retsregler, ikke var bindende for en ret, som senere skulle behandle realiteten.
24 Heraf foelger, at selv om kendelserne fra Hoge Raad og Benelux-Domstolen ikke kan kaeres, er ingen af disse retter forpligtet til at forelaegge Domstolen noget spoergsmaal, forudsat at hver af sagens parter kan anlaegge eller fortsaette eller kraeve anlagt eller fortsat en retssag vedroerende realiteten, hvor det under den summarisk behandlede sag foreloebigt afgjorte spoergsmaal kan efterproeves og forelaegges Domstolen i henhold til artikel 177.
25 Det kan dog vaere nyttigt at overveje, hvad situationen ville vaere, saafremt der havde vaeret tale om en endelig dom i hovedsagen. Hertil har jeg foelgende bemaerkninger.
26 Benelux-Domstolen spiller som naevnt samme rolle i forhold til ensartet Benelux-lovgivning, herunder den ensartede Benelux-lov om varemaerker, som Domstolen i medfoer af traktatens artikel 177 spiller i forhold til faellesskabslovgivningen. I medfoer af artikel 6 i traktaten om oprettelse af Benelux-Domstolen kan enhver ret i Benelux-landene forelaegge Benelux-Domstolen et spoergsmaal om fortolkning af Benelux-lovgivning, saafremt der opstaar en fortolkningsvanskelighed, og den nationale ret finder en afgoerelse paa dette punkt noedvendig for at afsige dom. Ifoelge samme artikels stk. 3 skal en national ret, hvis afgoerelser ikke kan indbringes for en hoejere national retsinstans, forelaegge sagen for Benelux-Domstolen. Artikel 7, stk. 2, i traktaten om oprettelse af Benelux-Domstolen bestemmer, at de nationale retter, som dernaest traeffer afgoerelse i sagen, er bundet af den fortolkning, der fremgaar af Benelux-Domstolens afgoerelse.
27 Dior har gjort gaeldende, at det er Hoge Raad, der i en sag som den foreliggende skal forelaegge sagen for Domstolen i medfoer af artikel 177, stk. 3. Evora har derimod gjort gaeldende, at det er Benelux-Domstolen, der skal goere dette. Begge holdninger rejser spoergsmaalet om, hvorvidt Benelux-Domstolen er en ret »i en af medlemsstaterne« i artikel 177's forstand, idet kun en saadan ret kan forelaegge en sag for Domstolen. Ifoelge Kommissionen maa dette spoergsmaal besvares bekraeftende, fordi kaeremaalet, selv om Benelux-Domstolen kan betragtes som en overnational ret snarere end som en ret i en medlemsstat, for Benelux-Domstolen er et led i den sag, der verserer for den nationale ret. Da Benelux-Domstolens svar endvidere binder den forelaeggende ret, er Benelux-Domstolen ifoelge Kommissionen ikke alene berettiget, men ogsaa forpligtet til at forelaegge sagen, naar besvarelsen af det spoergsmaal, den har faaet forelagt, afhaenger af fortolkningen af en bestemmelse i faellesskabsretten. Den eneste undtagelse ville vaere, at den forelaeggende ret (som i denne sag) selv har forelagt Domstolen sagen. I saa fald ville det vaere overfloedigt for Benelux-Domstolen selv at forelaegge Domstolen sagen.
28 Med henblik paa den foreliggende sag og muligvis ogsaa fremtidige sager, der eventuelt giver anledning til samme processuelle spoergsmaal, forekommer det mig tilstraekkeligt at fremsaette to bemaerkninger. For det foerste vil kravene i artikel 177, stk. 3, vaere opfyldt, forudsat at Domstolen har truffet en praejudiciel afgoerelse paa et eller andet tidspunkt under retsforhandlingerne, foer den nationale ret har taget endelig stilling. Begrundelsen for traktatens bestemmelser er, at en ret i en medlemsstat, hvis afgoerelser er endelige, ikke boer tage stilling til et spoergsmaal om faellesskabsretten uden at forelaegge Domstolen spoergsmaalet. Fra dette synspunkt vil det sikkert vaere underordnet, under hvilken retssag der anmodes om den praejudicielle afgoerelse. For det andet forekommer det mig, at dette maal bedst kan naas, saafremt Domstolen som i den foreliggende sag faar mulighed for at tage stilling til sagen foer retsforhandlingerne for Benelux-Domstolen, hvilket muligvis ogsaa vil lette sagens behandling.
Det andet spoergsmaal
29 Hoge Raad's andet spoergsmaal gaar naermere bestemte ud paa, om princippet om rettigheders konsumption som hovedregel ogsaa gaelder reklamering for varemaerkebeskyttede produkter.
30 Princippet om varemaerkerettigheders konsumption er et anerkendt princip, hvorfra der gaelder en begraenset raekke undtagelser gaaende ud paa, at indehaveren af en varemaerkeret ikke under henvisning til varemaerket kan modsaette sig indfoersel eller markedsfoering af en vare, der er bragt i omsaetning i en anden medlemsstat af indehaveren selv eller med hans samtykke (10). Princippet afspejler sig nu i varemaerkedirektivets artikel 7, stk. 1, som er citeret ovenfor (11), og som forhindrer indehaveren af et varemaerke i at forbyde »brugen« af et varemaerke »for varer, som af indehaveren eller med dennes samtykke er markedsfoert inden for Faellesskabet under dette maerke«.
31 Hvis en forhandler frit kan saelge varer, der er markedsfoert af indehaveren af varemaerket eller med hans samtykke, maa dette indebaere, at forhandleren i princippet ogsaa frit kan reklamere for varerne. En forhandlers ret til at markedsfoere varer ville stort set blive meningsloes, saafremt varemaerkeindehaveren altid kunne forbyde ham at reklamere for varerne. Dette gaelder isaer, hvis man gaar ud fra, at reklamering omfatter materiale anbragt i eller umiddelbart uden for detailforretningen og maaske endog udstillinger af varen. Saafremt princippet om konsumption af rettigheder aldrig omfatter reklamering, vil forhandlere, som ikke har varemaerkeindehaverens tilladelse til at reklamere, skulle holde alle reklamer for de paagaeldende varer gemt under disken og haabe paa, at kunderne efterspurgte varerne i haab om, at forretningen havde dem paa lager. Dette ville fuldstaendig gennemhulle princippet om konsumption af rettigheder. Foelgelig maa en forhandler i princippet have ret til at reklamere for de varer, som han har ret til at saelge.
32 Denne holdning, der er dikteret af sund fornuft, stoettes endvidere af direktivets ordlyd. I artikel 5, som fastlaegger graenserne for varemaerkeindehaverens grundlaeggende rettigheder, henvises der til retten til at forhindre andre i at »goere brug af« varemaerket under visse omstaendigheder, mens samme artikels stk. 3, litra d), bestemmer, at retten omfatter retten til at forhindre andre i at »anvende tegnet paa forretningspapirer og i reklameoejemed«. Som Evora og Kommissionen har paapeget, er det - da artikel 7, stk. 1, som knaesaetter konsumptionsprincippet, ogsaa henviser til »brugen« af varemaerket - logisk at udlede heraf, at denne brug ogsaa omfatter reklamering.
33 Jeg konkluderer derfor i besvarelse af det andet spoergsmaal, at naar varer er markedsfoert i Faellesskabet af indehaveren af varemaerket eller med hans samtykke, har en forhandler som generelt princip ud over muligheden for at videresaelge disse varer ogsaa mulighed for at anvende maerket for at goere offentligheden bekendt med videreforhandlingen af varerne.
Det tredje, fjerde og femte spoergsmaal
34 Hoge Raad oensker med sit tredje, fjerde og femte spoergsmaal afklaret, om der er undtagelser fra det naevnte generelle princip og i bekraeftende fald, om disse undtagelser ogsaa omfatter situationer, hvor reklameringsmaaden tilfoejer varemaerkets luksurioese og prestigebetonede image skade. Hoge Raad taler i den forbindelse om den »psykiske tilstand« af de varer, som herved aendres eller forringes.
Principielt om beskyttelse af et varemaerkes omdoemme
35 Efter min opfattelse fremgaar det klart af Domstolens nylig afsagte dom i sagen Bristol-Myers Squibb (12), at en skade forvoldt paa en varemaerkeindehavers omdoemme i princippet kan vaere en »skellig grund« i henhold til direktivets artikel 7, stk. 2, som berettiger indehaveren af et varemaerke til at modsaette sig videre markedsfoering af varer, der er markedsfoert i Faellesskabet af ham selv eller med hans samtykke. I naevnte dom antog Domstolen, at en varemaerkeindehaver i henhold til direktivets artikel 7, stk. 2, fortolket paa baggrund af retspraksis vedroerende traktatens artikel 30 og 36, var berettiget til at modsaette sig fortsat markedsfoering af varer, som var markedsfoert af indehaveren eller med hans samtykke, med den begrundelse, at det ompakkede produkts praesentationsmaade »er af en saadan karakter, at den kan vaere skadelig for varemaerkets eller varemaerkeindehaverens omdoemme«. Domstolen konkluderede derfor, at emballagen ikke maa vaere »defekt, af ringe kvalitet eller fremtraede ufaerdig«.
36 Hvis en varemaerkeindehaver kan modsaette sig en lemfaeldig ompakning, som skader hans omdoemme, kan jeg ikke se, hvorfor han ikke under visse omstaendigheder skulle kunne modsaette sig en lemfaeldig reklamering, der skader hans omdoemme. Alligevel er de to situationer forskellige, og de maa behandles hver for sig. Ompakning er i en vis forstand et mere direkte indgreb i varemaerkeindehaverens rettigheder, fordi ompakningen er i fysisk forbindelse med de paagaeldende varer. Paa den anden side vil en sjusket ompakning sandsynligvis (hvis emballagen ikke er afbildet i reklamerne) kun blive set af folk, der betragter eller koeber det paagaeldende parti varer, mens en forhandlers reklamering, selv om den vedroerer dette bestemte parti varer, muligvis vil blive set af en bredere kreds og saaledes have en stoerre indvirkning paa varemaerkets omdoemme i almindelighed.
37 Evora's argument om, at ordet »markedsfoering« i artikel 7, stk. 2, i modsaetning til ordet »brugen« i artikel 7, stk. 1, alene vedroerer salg og koeb af varer og udelukker reklamering, savner retligt grundlag. Selv om man antog, at valget af forskellige ord har en eller anden betydning, falder reklamering efter min opfattelse klart ind under begrebet »markedsfoering« af en vare (13).
38 At konkludere, at kraenkelse af omdoemme falder ind under direktivets artikel 7, stk. 2, er dog ikke ensbetydende med, at henvisningen til »varernes tilstand« i artikel 7, stk. 2, ogsaa omfatter varernes »psykiske tilstand« som anfoert af Dior. Domstolen gjorde det nemlig klart i dommen i sagen Bristol-Myers Squibb (14), at denne saetning henviser til »det i emballagen indeholdte« produkts tilstand. AEndring eller forringelse af varernes tilstand er blot ét eksempel paa en »skellig grund« i artikel 7, stk. 2's forstand, og kraenkelse af omdoemme er, som vi netop har set, et andet eksempel.
39 Jeg boer maaske goere opmaerksom paa, at jeg betragter beskyttelse af omdoemme som et selvstaendigt spoergsmaal. Selv om Domstolen traditionelt har fremhaevet, at varemaerkers funktion er at angive varernes oprindelse (15), hvilket jeg tilslutter mig, har Domstolen ikke dermed sagt, at varemaerkerettigheder alene kan paaberaabes for at opretholde denne funktion. Varemaerker kan i kraft af deres funktion som oprindelsesangivelse vaere vaerdifulde aktiver, der omfatter den goodwill, som er knyttet til en virksomhed (eller et af virksomhedens saerlige produkter). I Bristol-Myers Squibb-sagen ses Domstolen ikke at have kraevet, at forbrugerne skal tro, at varemaerkeindehaveren paa nogen maade har vaeret ansvarlig for eller haft forbindelse med den virksomhed, som udfoerte den sjuskede ompakning, selv om dette ofte kan vaere tilfaeldet i praksis (16). Det synes derfor rimeligt at konkludere, at varemaerkeindehaveren under omstaendigheder som i den foreliggende sag alene behoever at godtgoere, at der er fare for en vaesentlig kraenkelse af hans omdoemme, og ikke behoever godtgoere, at offentligheden tror, at forhandleren har forbindelse med ham eller er godkendt af ham.
40 Spoergsmaalet adskiller sig meget fra spoergsmaalet i SABEL-sagen (17). I SABEL-sagen konkluderede jeg under henvisning til varemaerkers funktion som oprindelsesangivelse, at en varemaerkeindehaver ikke kan modsaette sig registrering af et lignende maerke i forbindelse med samme eller lignende vare, medmindre der er fare for forveksling med hensyn til de konkurrerende varers oprindelse. Den sag vedroerte imidlertid varemaerkedirektivets artikel 4, stk. 1, litra b), som udtrykkeligt henviser til begrebet »forveksling«. I artikel 7, stk. 2, er der ingen saadan henvisning. Dette er fuldt forstaaeligt, da det ikke er de samme overvejelser, der goer sig gaeldende, naar den ret, som der er tale om, er retten til at modsaette sig registrering eller brug af et tilsvarende maerke, og naar det drejer sig om beskyttelse af et maerke fra kraenkelse af omdoemmet, ikke ved brug af et tilsvarende maerke, men ved handlinger i forbindelse med selve det varemaerkebeskyttede produkt. Endvidere er det efter min opfattelse ikke noedvendigvis urimeligt, at indehaveren af et varemaerke har stoerre kontrol over, hvad der goeres ved hans egne produkter, selv om de allerede er bragt paa markedet af ham eller med hans samtykke, end over hvad der goeres ved andre virksomheders produkter.
41 Domstolens fremhaevelse af varemaerkers funktion som oprindelsesangivelse, hvilket jeg kom ind paa i SABEL-sagen og som tillige er relevant for den foreliggende sag, er blevet kritiseret (18). Men som en kommentator har erkendt (19), er kritikken af funktionen som oprindelsesangivelse for en stor dels vedkommende opstaaet, fordi funktionen opfattes paa to forskellige maader. De, som gaar ind for funktionen, er tilboejelige til at opfatte den som omfattende »baade brugen af varemaerkerne for nu at fortaelle forbrugerne praecist, hvor varer eller tjenesteydelser kommer fra, og tillige en loesere brug for at udsondre én raekke af varer eller tjenesteydelser fra en anden raekke paa markedet i tilfaelde, hvor forbrugerne ikke har nogen interesse i kilden som saadan, men kun som noeglen til at opnaa kvalitet. Radikale forfattere, som goer sig til talsmaend for en videre, mere 'moderne' opfattelse har paa den anden side en tilboejelighed til at fornaegte 'oprindelsesteorier' ved alene at forstaa dem saaledes, at de daekker den foerste specifikke brug« (20). Men oprindelsesteorien taget i en bredere betydning anerkender, at varemaerker fortjener beskyttelse, fordi de symboliserer kvaliteter, som forbrugere forbinder med visse varer eller tjenesteydelser, og garanterer, at varerne eller tjenesteydelserne svarer til forventningerne. Domstolen har denne bredere opfattelse af oprindelsesfunktionen. Som Domstolen fastslog i dommen i HAG GF-sagen (21), »maa virksomhederne saettes i stand til paa grundlag af kvaliteten af deres produkter eller tjenesteydelser at opbygge en fast kundekreds, hvilket kun er muligt, saafremt der findes saerlige kendetegn, ved hjaelp af hvilke disse produkter og tjenesteydelser kan identificeres. Betingelsen for, at et varemaerke kan have denne funktion, er, at maerket for ethvert produkt, der er forsynet med det, udgoer en garanti for, at produktet er blevet fremstillet under kontrol af én bestemt virksomhed, der er ansvarlig for produktets kvalitet«. Det er klart, at dette aspekt af varemaerkerne (undertiden omtalt som »kvalitets- eller garantifunktionen«) kan betragtes som del af oprindelsesfunktionen.
42 Det er ogsaa blevet haevdet, at varemaerker har andre funktioner, der kan betegnes »kommunikations«-, investerings- eller reklamefunktioner. Disse funktioner siges at udspringe af, at investeringen i salgsfremmende foranstaltninger for et produkt er bygget op omkring varemaerket. Heraf udleder man, at disse funktioner er vaerdier, som fortjener beskyttelse som saadan, selv naar der ikke foreligger noget misbrug som foelge af vildledende oprindelses- eller kvalitetsangivelser (22). Efter min opfattelse synes disse funktioner dog kun at vaere afledt af oprindelsesfunktionen. Det ville nemlig naeppe tjene noget formaal at reklamere for et varemaerke, hvis ikke dette varemaerke fungerede som oprindelsesangivelse, der goer det muligt at skelne mellem varemaerkeindehaverens varer og hans konkurrenters varer. Selv om andre facetter af varemaerkerne maaske kraever beskyttelse under visse omstaendigheder, finder jeg derfor, at Domstolens fremhaevelse af varemaerkers funktion som oprindelsesangivelse var og fortsat er et passende udgangspunkt for fortolkningen af faellesskabslovgivningen vedroerende varemaerker. Heraf foelger, at de omstaendigheder, under hvilke en varemaerkeindehaver kan paaberaabe sig sine varemaerkerettigheder for at beskytte sit omdoemme, ikke boer fortolkes for bredt.
Fare for vaesentlig kraenkelse af varemaerkets omdoemme
43 Selv om et varemaerkes omdoemme i princippet kan beskyttes i henhold til artikel 7, stk. 2, maa det overvejes, hvor langt denne beskyttelse raekker. I den foreliggende sag er spoergsmaalet, i hvilken udstraekning indehaveren af et varemaerke for en luksusparfume kan beskytte sit produkts luksurioese image under paaberaabelse af sine varemaerkerettigheder.
44 Det synes at vaere almindeligt anerkendt, at det er det eksklusive og luksurioese image, der goer mange parfumer til en oenskvaerdig gave for saavel giver som modtager. Som Kommissionen bemaerkede i sine beslutninger om fritagelse af Parfums Givenchy SA's og Yves Saint Laurent Parfums' selektive distributionssystemer (»parfumebeslutningerne«), »[goer] det anmeldte distributionssystem ... det nemlig muligt at bevare aftalevarernes eksklusive karakter, som er hovedmotivet til forbrugernes valg. Det sikres saaledes, at disse luksusvarer ikke goeres til almindelige varer gennem en udvanding af deres image og en forringelse af den bagved liggende kreativitet« (23).
45 Omdoemmets betydning for kosmetiske luksusprodukter er blevet anerkendt ikke alene af Kommissionen (24), men ogsaa af Retten i Foerste Instans. I to nylig afsagte domme (25) godkendte Retten i Foerste Instans Kommissionens beslutninger om fritagelse af Yves Saint Laurent's og Parfums Givenchy's ovennaevnte selektive distributionssystemer. Sidstnaevnte selskab er del af samme koncern som Dior. I henhold til disse systemer blev forhandlere underkastet forskellige former for kvalitetskontrol, herunder af betingelserne vedroerende de omgivelser, hvori salgsstedet er beliggende, for at opretholde varemaerkernes luksurioese og prestigebetonede image. De udvalgte forhandlere havde endvidere ikke tilladelse til at saelge uden for det selektive distributionsnet. Retten fandt, at begrebet »egenskaber« i den forstand, hvori udtrykket anvendes i dommen i L'Oréal-sagen (26) ikke kun kan omfatte produkternes ydre kendetegn, men ogsaa omfatter den saerlige opfattelse, forbrugerne har af dem, naermere bestemt deres »aura af luksus« (27). Retten fandt, at det er i de forbrugeres interesse, der efterspoerger luksuskosmetik, at saadanne produkters image af luksus ikke forringes. Retten var af den opfattelse, at selv om luksuskosmetikkens karakter af »luksus« bl.a. er en foelge af produkternes hoeje kvalitet, deres hoejere pris og fabrikanternes reklamekampagner, kan den omstaendighed, at disse produkter saelges inden for rammerne af selektive distributionssystemer, der tager sigte paa at sikre dem en luksurioes praesentation paa salgsstedet, ogsaa bidrage til dette image af luksus (28). Efter Rettens opfattelse er det derfor berettiget at beskytte luksuskosmetik gennem et selektivt distributionsnet. Det kan derfor i forbindelse med den foreliggende sag med god ret antages, at det omdoemme, et varemaerke for luksuskosmetik har, i princippet kan skades ved en markedsfoering, som forringer det luksurioese image.
46 Men i modsaetning til retspraksis om selektive distributionsaftalers forenelighed med faellesskabsretten vedroerer den foreliggende type sag den situation, hvor produkterne allerede er bragt paa markedet af varemaerkeindehaveren eller med dennes samtykke. Udgangspunktet er derfor det generelle princip, at varemaerkeindehaveren har udtoemt sin ret til at modsaette sig fortsat markedsfoering under paaberaabelse af sine varemaerkerettigheder. Efter min opfattelse kan varemaerkerettigheder derfor kun paaberaabes for at modsaette sig parallelforhandleres reklamering, saafremt der er fare for en vaesentlig kraenkelse af varemaerket, og saafremt faren er behoerigt dokumenteret.
47 Evora har haevdet, at Dior's maal er at udslette konkurrencen fra videreforhandlerne, og fastholder, at den reklamering, som Dior anser for skadelig for Dior's omdoemme, er saedvanlig for forhandlere i branchen. Evora har ogsaa gjort gaeldende, at Dior, saafremt Kruidvat opgraderede sine reklamer, ville paastaa, at Kruidvat forleder offentligheden til at tro, at Kruidvat er en godkendt forhandler. Resultatet ville vaere, at der blev sat en effektiv stopper for parallelhandel. Det er her vaerd at bemaerke, at Kruidvat ganske vist i sine reklamer udtrykkeligt kan goere opmaerksom paa, at virksomheden ikke er en godkendt forhandler, men at det nok er urimeligt at forvente en saadan erklaering, da den kan faa kunderne til at tro, at der er tale om ulovlig forhandling.
48 Det fremgaar, at Gerechtshof har fastslaaet flere forhold, der viser Dior's hensigter. For det foerste ses Gerechtshof at have accepteret, at den paagaeldende reklamering er saedvanlig for forhandlere i den paagaeldende branche. For det andet hedder det i forelaeggelsesdommen, at Gerechtshof er af den opfattelse, at Dior oensker at forbyde alle reklamer fra virksomheder som Kruidvat, og at Dior's reelle hensigt er at forhindre, at saadanne virksomheder (der normalt saelger produkterne billigere end Dior's godkendte forhandlere) saelger produkter, saaledes at Dior's selektive distributionssystem beskyttes mod parallelimport. Evora har ogsaa bemaerket, at Gerechtshof har paapeget, at Dior ikke har bestridt paastanden om, at der ikke er nogen forskel mellem forhandlernes og Kruidvat's reklamering, og at Dior ikke har soegt at kritisere Kruidvat's maade at reklamere paa, men alene har gjort gaeldende, at den maade, hvorpaa virksomheder som f.eks. Kruidvat reklamerer, skaber et image, der ikke svarer til Dior-produkternes image. Gerechtshof konkluderede, at Dior ikke har bevist, at den saedvanlige reklameringsmaade for virksomheder som Kruidvat udgoer en aendring af »produkternes tilstand« i henhold til Benelux-lovens artikel 13 A, stk. 3.
49 Hoge Raad's spoergsmaal er dog holdt i generelle vendinger og bygger paa en formodning om, at varemaerkets luksurioese image har lidt skade. Dette goer det noedvendigt at fremsaette foelgende kommentarer.
50 Spoergsmaalet, om der er fare for vaesentlig kraenkelse af varemaerkeindehaverens omdoemme eller ej, er i det vaesentlige et faktisk spoergsmaal, som maa overlades til den nationale ret. Det kan dog muligvis hjaelpe den nationale ret, hvis Domstolen angiver, hvilke faktorer der peger i retning af, at faren for en saadan skade ikke er bevist. Efter min opfattelse kan der vaere tale om faktorer som f.eks. bevis for, at godkendte forhandlere som paastaaet af Evora i den foreliggende sag har reklameret paa samme maade som parallelforhandleren uden at modtage klager fra varemaerkeindehaveren, bevis for, at varemaerkeindehaverens selektive distributionssystem er kritisabelt i henhold til traktatens konkurrenceregler, fordi systemet ikke er noedvendigt for den paagaeldende type produkt, eller bevis for, at varemaerkeindehaveren ikke har gjort sig den ulejlighed at etablere et vandtaet distributionssystem.
51 Hvis godkendte forhandlere som haevdet af Evora har reklameret paa samme maade som Kruidvat, uden at Dior har klaget, er det muligvis tilstraekkeligt til at vise, at der ikke er fare for vaesentlig kraenkelse af varemaerkets omdoemme. Og Hoge Raad anfoerer netop i sit sidste spoergsmaal, at den paagaeldende reklameringsmaade er saedvanlig for detailhandlere i den paagaeldende branche. Men hvis Hoge Raad blot mener, at reklameringen er den saedvanlige reklameringsmaade for materialvarebutikker, udelukker denne omstaendighed ikke noedvendigvis varemaerkeindehaverens mulighed for at paaberaabe sig sine varemaerkerettigheder for at modsaette sig en saadan reklamering. Men efter min opfattelse boer varemaerkeindehavere som hovedregel ikke kunne modsaette sig respektable forhandleres respektable reklamering, selv om det kan paavises, at produktets luksurioese image paafoeres en vis skade, fordi denne reklamering ligger paa et lavere niveau end de udvalgte forhandleres. Videreforhandlere kan ikke paalaegges de samme betingelser som udvalgte forhandlere. Saerlige omstaendigheder kan dog bevirke, at en varemaerkeindehaver kan modsaette sig en vis form for reklamering, der reelt forringer produktets image og ikke blot ikke opfylder reklameringsstandarden for udvalgte forhandlere. Det er ikke let at fastlaegge graensen, og dette reelle spoergsmaal paahviler det den nationale ret at afgoere. F.eks. kan indehaveren af et varemaerke for luksusparfumer maaske vaere berettiget til at modsaette sig en reklame, hvor hans parfumer afbildes i en bunke i en »tilbudskasse« til nedsatte priser sammen med ruller af toiletpapir og tandboerster. Det vil efter min opfattelse vaere rimeligt at kraeve, at en parallelforhandler afholder sig fra en saadan reklamering (selv om man naturligvis ikke kan forhindre ham i blot at nedsaette priserne). Derimod kan det ikke kraeves af ham, at han reklamerer saerskilt for luksusparfumer.
52 Det er endog muligt undtagelsesvis at forestille sig en situation, hvor det kan vaere berettiget at acceptere, at en virksomhed aldrig maa kunne markedsfoere luksuskosmetik, medmindre virksomheden helt skifter karakter. F.eks. kan man forestille sig, at en snusket forretning i et skrapt forlystelseskvarter saelger artikler, som folk, der frekventerer saadanne kvarterer, kan lide, og at den derudover har luksusparfume paa lager som del af en gaveafdeling. Forretningen kan endog taenkes at reklamere for disse parfumer paa en maade, der er saedvanlig i branchen. I denne situation er det vanskeligt at forestille sig, hvad en saadan forretning rent markedsfoeringsmaessigt kan goere for at undgaa skade paa den prestigebetonede og luksurioese aura, saadanne parfumer saedvanligvis er omgivet af. Men da Kruidvat er en kaede af materialvareforretninger, er denne situation ikke aktuel i den foreliggende sag.
Forebyggelse af parallelhandel
53 Jeg vil nu se paa Evora's argument om, at det, saafremt Kruidvat opgraderer sin reklamering, vil kunne anfaegtes som en vildledning af forbrugerne, der vil tro, at Kruidvat er en godkendt forhandler, og at soegsmaal, der vindes paa dette grundlag, effektivt vil standse parallelhandel.
54 Det forekommer klart, at en producent, der benytter et selektivt distributionssystem, kan have en legitim interesse i at forhindre, at forbrugerne faar det fejlagtige indtryk, at en videreforhandler er en godkendt forhandler. Det kan f.eks. taenkes, at salgspersonalet ikke er tilstraekkeligt uddannet, og at producentens omdoemme vil lide herunder. Producenten vil da muligvis kunne benytte ethvert middel i henhold til national lovgivning til at forhindre en saadan vildledning af forbrugerne. Dette vil muligvis vaere tilfaeldet, selv om de nationale foranstaltninger indirekte forhindrer parallelhandel. En saadan handling fra producentens side kan dog ikke gaa videre end noedvendigt for at tilgodese hans legitime interesse i at beskytte sit omdoemme.
55 At en varemaerkeindehaver muligvis vil kunne modsaette sig reklamering, som forleder forbrugerne til at tro, at videreforhandleren er en godkendt forhandler, indebaerer ikke, at varemaerkeindehaveren derved kan forbyde enhver form for parallelhandel.
Det sjette spoergsmaal
56 Det sjette spoergsmaal vedroerer ikke varemaerkedirektivet, men traktatens artikel 30 og 36 af den indlysende grund, at spoergsmaalet gaar ud paa, om ophavsret saavel som varemaerkerettigheder under visse omstaendigheder kan bruges til at forhindre videreforhandlerens reklamering for varerne.
57 I traktatens artikel 36 hedder det bl.a., at artikel 30 ikke er til hinder for forbud eller restriktioner vedroerende indfoersel, som er begrundet i hensynet til beskyttelse af industriel og kommerciel ejendomsret. Dette sidste udtryk omfatter ogsaa ophavsretten, isaer i det omfang, denne udnyttes kommercielt (29). I spoergsmaalet anerkendes det, at forsoeg paa at hindre reklamering kan goeres paa grundlag af varemaerkeretten eller ophavsretten til flakonerne og emballagen, hver for sig eller i faellesskab. Hoge Raad spoerger foerst, om traktatens artikel 30 og 36 er til hinder for, at indehaveren af saadanne rettigheder under henvisning til sin varemaerkeret eller ophavsret goer det umuligt for en (videre-)forhandler at goere reklame for denne vare paa en maade, som er saedvanlig for detailhandlere i den paagaeldende branche. For det andet spoerger Hoge Raad, om dette ogsaa gaelder, saafremt (videre-)forhandleren ved den maade, hvorpaa han goer brug af varemaerket i sit reklamemateriale, paafoerer dette varemaerkes luksurioese og prestigebetonede image skade, eller hvis »offentliggoerelsen og mangfoldiggoerelsen« sker under saadanne omstaendigheder, at der kan paafoeres indehaveren af ophavsretten skade.
58 For saa vidt angaar varemaerkerettigheder kan svaret efter min opfattelse udledes af det ovenfor anfoerte. Indehaveren af varemaerket har ret til at forhindre reklamering, som kan paafoere produktets eller varemaerkets omdoemme skade, forudsat at der bestaar en behoerigt dokumenteret fare for en alvorlig kraenkelse af dette omdoemme.
59 Det samme maa vaere tilfaeldet med hensyn til ophavsretten. Det synes klart, at de principper paa varemaerkeomraadet, der fremgaar af Domstolens praksis vedroerende traktatens artikel 30-36, og som generelt ogsaa er anvendelige i henhold til varemaerkedirektivet (30), maa finde anvendelse paa udoevelsen af andre former for industriel og kommerciel ejendomsret. Domstolen har faktisk anerkendt, at der, for saa vidt som ophavsret omfatter retten til kommercielt at udnytte markedsfoeringen af det beskyttede vaerk, ikke er nogen grund til ved anvendelsen af artikel 36 at sondre mellem ophavsretten og andre former for industriel og kommerciel ejendomsret (31). Det er rigtigt, at ophavsrettens funktioner kan afvige fra varemaerkers funktioner. Er der en saadan afvigelse, er det muligt, at ophavsretten lovligt kan udnyttes i stoerre udstraekning end varemaerker. I den foreliggende sag er spoergsmaalene i begge tilfaelde dog klart de samme. Som paapeget af Det Forenede Kongerige er det saaledes, at naar varemaerkeindehaverens haandhaevelse af en parallel ophavsret foerer til samme kritisable resultater som haandhaevelsen af et varemaerke, kan denne haandhaevelse ikke tillades, end ikke hvis en parallelforhandler som led i lovlige reklame- og salgsfremstoed gengiver en varemaerkeindehavers vaerker, der er beskyttet af ophavsretten.
60 Det foelger af det ovenfor anfoerte, at besvarelsen paa det sjette spoergsmaal for saa vidt angaar ophavsret maa ligge paa linje med besvarelsen af spoergsmaalene vedroerende varemaerkeretten.
Forslag til afgoerelse
61 Foelgelig foreslaar jeg Domstolen at besvare de af Hoge Raad forelagte spoergsmaal saaledes:
»1) Saafremt der i en sag vedroerende varemaerker i en af Benelux-landene i forbindelse med fortolkningen af den ensartede Benelux-lov om varemaerker opstaar et spoergsmaal om fortolkning af Raadets foerste direktiv 89/104/EOEF af 21. december 1988 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om varemaerker, og saafremt sagen indbringes eller skal indbringes for Benelux-Domstolen af en ret i en af Benelux-landene, hvis afgoerelser ifoelge de nationale retsregler ikke kan appelleres i den i EF-traktatens artikel 177, stk. 3, forudsatte betydning, vil de i naevnte stykke fastsatte krav vaere opfyldt, forudsat at Domstolen faar mulighed for at tage stilling til sagen, foer den nationale ret traeffer endelig afgoerelse om sagens realitet.
2) Ovennaevnte direktiv, saerlig artikel 5, 6 og 7, skal fortolkes saaledes, at naar varer er markedsfoert i Faellesskabet af indehaveren af varemaerket eller med hans samtykke, kan forhandleren i princippet frit bruge varemaerket til at goere offentligheden bekendt med videreforhandlingen.
3) Indehaveren af varemaerket kan dog modsaette sig, at en forhandler bruger varemaerket i reklameoejemed, naar en saadan reklamering vaesentligt kan skade varemaerkets og varemaerkeindehaverens omdoemme. I forbindelse med luksusvarer som f.eks. parfumer kan skaden bestaa i skade, der paafoeres varernes luksurioese image. Dog maa faren for, at varemaerkets omdoemme paafoeres vaesentlig skade, behoerigt godtgoeres.
4) EF-traktatens artikel 30 og 36 skal fortolkes saaledes, at indehaveren af et varemaerke eller indehaveren af en ophavsret til de flakoner og emballager, som han anvender til sine varer, kan paaberaabe sig sit varemaerke eller sin ophavsret for at hindre reklamering, der kan tilfoeje hans produkts omdoemme vaesentlig skade. Faren for, at varemaerkets omdoemme tilfoejes vaesentlig skade, maa dog behoerigt godtgoeres.«
(1) - En naermere beskrivelse findes i praemis 1 i Rettens dom af 12.12.1996 i sag T-87/92, BVBA Kruidvat mod Kommissionen, Sml. II, s. 1931.
(2) - Raadets foerste direktiv af 21.12.1988 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om varemaerker, EFT 1989 L 40, s. 1.
(3) - Efter direktivets artikel 16, stk. 1, skulle medlemsstaterne gennemfoere det senest den 28.12.1991. Men ved beslutning 92/10/EOEF (EFT L 6, s. 35) udoevede Raadet sin befoejelse i henhold til artikel 16, stk. 2, og forlaengede fristen for direktivets gennemfoerelse til den 31.12.1992.
(4) - Se f.eks. dom af 13.11.1990, sag C-106/89, Marleasing, Sml. I, s. 4135, praemis 8, af 14.7.1994, sag C-91/92, Faccini Dori, Sml. I, s. 3325, praemis 26, af 11.7.1996, forenede sager C-71/94, C-72/94 og C-73/94, Eurim-Pharm, Sml. I, s. 3603, praemis 26, og af 11.7.1996, sag C-232/94, MPA Pharma, Sml. I, s. 3671, praemis 12.
(5) - Benelux-Domstolens dom af 20.12.1993 i sagen Daimler-Benz mod Haze, Jurisprudentie 1993, s. 65 ff.
(6) - Gengivet i hele sin ordlyd i punkt 19 nedenfor.
(7) - Tredje betragtning.
(8) - Dom af 24.5.1977, sag 107/76, Sml. s. 957.
(9) - Dom af 27.10.1982, forenede sager 35/82 og 36/82, Sml. s. 3723.
(10) - Se f.eks. dom af 11.7.1996, forenede sager C-427/93, C-429/93 og C-436/93, Bristol-Myers Squibb m.fl. Sml. I, s. 3457, praemis 45, og de deri naevnte henvisninger.
(11) - I punkt 19.
(12) - Naevnt i fodnote 10; se ligeledes de i fodnote 4 naevnte domme i sagerne Eurim-Pharma og MPA Pharma.
(13) - Denne note vedroerer kun den engelske udgave af dette forslag til afgoerelse.
(14) - I praemis 58.
(15) - Se f.eks. praemis 47 i sagen Bristol-Myers Squibb m.fl., der er naevnt i fodnote 10.
(16) - Saaledes at kravet om, at praesentationen af de ompakkede varer ikke maa skade varemaerkets omdoemme, i en vis udstraekning kan siges at have forbindelse med oprindelsesgarantien, hvilket jeg bemaerkede i punkt 28 i mit forslag til afgoerelse af 27.2.1997 i sag C-349/95, Loendersloot.
(17) - Sag C-251/95, forslag til afgoerelse af 29.4.1997, trykt i dette bind af Samling af Afgoerelser.
(18) - Se f.eks. Gielen, Harmonisation of Trade Mark Law In Europe [1992] 8 EIPR, s. 264.
(19) - W.R. Cornish, Intellectual Property, tredje udgave.
(20) - Se Cornish, naevnt i fodnote 19, s. 529.
(21) - Dom af 17.10.1990, sag C-10/89, Sml. I, s. 3711, praemis 13.
(22) - Se Cornish, naevnt i fodnote 19, s. 527 og 529.
(23) - Kommissionens beslutning 92/428/EOEF af 24.7.1992 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/33.542 - Parfums Givenchy's selektive distributionssystem) (EFT L 236, s. 11, s. 20, del II, B, punkt 3); Kommissionens beslutning 92/33/EOEF af 16.12.1991 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/33.242 - Yves Saint Laurent) (EFT 1992 L 12, s. 24, s. 32-33, del II, B, punkt 3).
(24) - I de i fodnote 23 naevnte beslutninger.
(25) - Domme af 12.12.1996, sag T-19/92 og sag T-88/92, Leclerc mod Kommissionen, Sml. II, s. 1851 og s. 1961.
(26) - Dom af 11.12.1980, sag 31/80, L'Oréal, Sml. s. 3775.
(27) - Praemis 115 i dommen i sag T-19/92 og praemis 109 i dommen i sag T-88/92, der er naevnt i fodnote 25.
(28) - Praemis 120 i dommen i sag T-19/92 og praemis 114 i dommen i sag T-88/92, der er naevnt i fodnote 25.
(29) - Dom af 20.1.1981, forenede sager 55/80 og 57/80, Musik-Vertrieb Membran og K-tel International, Sml. s. 147, praemis 9.
(30) - Se dom i sagen Bristol-Myers Squibb m.fl., der er naevnt i fodnote 10, praemis 31 ff.
(31) - Dom i sagen Musik-Vertrieb Membran og K-tel International, der er naevnt i fodnote 29, praemis 11, 12 og 13, og dom af 20.10.1993, forenede sager C-92/92 og C-326/92, Phil Collins m.fl., Sml. I, s. 5145, praemis 21.