61984CJ0060_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved to kendelser af 15 . februar 1984, indgaaet til Domstolen den 7 . marts s.aa ., har Tribunal de grande instance de Paris i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelagt Domstolen tre i de to sager enslydende spoergsmaal vedroerende fortolkningen af traktatens artikler 30, 34, 36 og 59 med henblik paa herigennem at kunne afgoere, om den franske lovgivning om udbredelsen af filmvaerker er forenelig med disse traktatbestemmelser .
2 Den franske lov nr . 82-652 af 29 . juli 1982 om audio-visuel kommunikation ( Journal Officiel de la République Française af 20.7.1982, s . 2431 ) indeholder i artikel 89 en bestemmelse om, at kopier og navnlig indspilninger paa videokassetter eller videoplader af film, der fremvises i biografer, foerst efter udloebet af et tidsrum paa mellem seks og atten maaneder, hvilket tidsrum fastsaettes ved dekret, kan saelges eller udlejes til private . I samme artikel bestemmes, at naevnte tidsrum skal regnes fra udstedelsen af fremvisningstilladelse, samt at der er mulighed for dispensation i det enkelte tilfaelde efter regler, der fastsaettes ved dekret .
3 Naevnte tidsrum blev ved gennemfoerelsesdekret af 4 . januar 1983 fastsat til et aar . Det fremgaar af forelaeggelseskendelserne, at denne lovgivning sammen med de tidligere udstedte regler om programfoering af film i tv for de forskellige former for udbredelse af filmvaerker giver foelgende raekkefoelge : foerst fremvisning i biografer, derefter afspilninger paa videokassetter og videoplader, og endelig udsendelse i tv . I kendelserne oplyses det, at det er muligt at anvende disse regler mere lempeligt i kraft af den adgang, kulturministeren har til at dispensere fra kravet om et tidsrum paa ét aar, efter hoering af en kommission bestaaende af otte medlemmer, af hvilke to repraesenterer udgiverne af videokassetter og videoplader . Ifoelge gennemfoerelsesdekretet skal der ved bevilling af dispensation henses til, hvilke resultater den kommercielle udnyttelse af filmvaerket har givet ved fremvisning i biografer .
4 Tvisten i hovedsagen drejer i sag 60/84 om udbredelse af filmen »Furyo«, der er fremstillet af det engelske selskab Glinwood Films Ltd, London . Dette overdrog i marts 1983 eneretten til udnyttelse af denne film i biografer til et fransk selskab AAA . Der blev givet fremvisningstilladelse til filmen, jfr . artikel 89 i lov nr . 82-652, den 28 . juni 1983 . En maaned senere overdrog Glinwood eneretten til fremstilling og markedsfoering fra den 1 . oktober 1983 af indspilninger paa videokassetter af naevnte film for Belgien, Frankrig og Schweiz, til et andet fransk selskab, SA Cinéthèque . Cinéthèque forpligtede sig til at betale Glinwood 500 000 FF i licensafgift . Cinéthèque paabegyndte efter desuden at have indhentet samtykke fra AAA faktisk at fremstille og markedsfoere filmen i indspilninger paa videokassetter fra den aftalte dato . Virksomheden hermed blev i oktober 1983 afbrudt, efter at den franske biografsammenslutning ( Fédération Nationale des Cinémas Français ) under en sag om foreloebige forholdsregler havde fremsat begaering om og faaet tilladelse til at lade foretage arrest i alle de videoindspilninger af filmen »Furyo«, som Cinéthèque havde bragt i handelen, og som var udbudt til salg af videreforhandlere og detailhandlere . Cinéthèque og Glinwood Ltd . har ved Tribunal de grande instance de Paris anlagt sag med paastand dels om ophaevelse af arresten dels om, at det statueres, at bestemmelserne i artikel 89 i lov nr . 82-652 og i gennemfoerelsesdekretet af 4 . januar 1983 strider mod EOEF-traktatens artikler 30-36 og 59 .
5 I sag 61/84 drejer tvisten i hovedsagen sig om udbredelsen af filmen »Le Marginal«, der er fremstillet af to franske selskaber, nemlig Cérito Films og Films Ariane . Disse selskaber har til det franske selskab Editions René Chateau SARL overdraget retten til at udgive, udnytte og saelge indspilninger af naevnte film paa videokassetter fra senest 15 . januar 1984 og har herfor opnaaet et vederlag paa 1,5 millioner FF samt royalties paa 20% af indtaegterne fra over 20 000 solgte videoindspilninger af filmen . Kontrakten herom gjaldt for Belgien, Frankrig, Luxembourg og Schweiz . Filmen havde den 27 . oktober 1983 premiere udelukkende i de tre parisiske biografer, der tilhoerer selskabet Hollywood Boulevard Diffusion, Michel Fabre, og samme dato blev der udstedt fremvisningstilladelse for filmen . Den 20 . december 1983 gav Cérito Films imidlertid sit samtykke til at Editions René Chateau straks gik i gang med at udbrede filmen i indspilninger paa videokassetter, idet det var konstateret, at der i Frankrig solgtes piratindspilninger af filmen . René Chateau gik faktisk paa det tidspunkt i samarbejde med Hollywood Boulevard i gang med at udbrede indspilninger paa videokassettebaand af filmen . Efter begaering fra den franske biografsammenslutning blev der under en sag om forloebige forholdsregler den 27 . december 1983 afsagt kendelse om forbud mod, at de to selskaber udbredte filmen med henblik paa salg eller udlejning til private i indspilninger paa videokassetter eller videoplader, samt fastsat boeder for overtraedelse af forbudet . Editions René Chateau og Hollywood Boulevard har anlagt sag ved Tribunal de grande instance de Paris med paastand dels om ophaevelse af dette forbud dels om, at det statueres, at bestemmelserne i artikel 89 i lov nr . 82-652 og i gennemfoerelsesdekretet af 4 . januar 1983 strider mod EOEF-traktatens artikler 30-36 og 59 .
6 Med henblik paa loesningen af disse problemer har Tribunal de grande instance de Paris i de to sager forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal :
»1 ) Er bestemmelserne i artikel 89 i den franske lov af 29 . juli 1982 om udbredelse af filmvaerker, som suppleret ved dekret af 4 . januar 1983, hvori det om overgangen fra én udbredelsesform til en anden er bestemt, at der, naar bortset fra tilfaelde, hvori der er meddelt dispensation, i et aar gaelder et forbud mod, at et vaerk samtidig fremvises i biografer og udbredes i indspilninger paa videokassetter, forenelige med Rom-traktatens artikler 30 og 34 om frie varebevaegelser?
2)Er de naevnte nationale bestemmelser forenelige med Rom-traktatens artikel 59 om fri udveksling af tjenesteydelser?
3)Saafremt det foerste eller det andet af de ovenfor gengivne spoergsmaal besvares benaegtende, er reglerne i artikel 89 i lov af 29 . juli 1982 og dekret af 4 . januar 1983, da forenelige med bestemmelserne i Rom-traktatens artikel 36 om undtagelser fra traktatens artikler 30 og 34?«
7 Den nationale ret oensker med disse spoergsmaal at blive gjort bekendt med, hvorledes artiklerne 30, 34, 36 og 59 i traktaten skal fortolkes for at kunne afgoere, om der efter disse bestemmelser i en national lov, der indeholder bestemmelser om den raekkefoelge, hvori overgangen fra en form for udbredelse af film til en anden skal ske, gyldigt kan fastsaettes et forbud mod, at filmene i et aar samtidig fremvises i biografer og udbredes i indspilninger paa videokassetter .
8 Indledningsvis maa det undersoeges, om traktatens bestemmelser om fri udveksling af tjenesteydelser og navnlig bestemmelserne i artikel 59 har betydning ved vurderingen af, om en saadan national lovgivning er forenelig med faellesskabsretten .
9 Filmvaerker er kunstvaerker, der kan udbredes offentligt enten direkte som f.eks . ved udsendelse i tv eller fremvisning i biografer, eller indirekte ved udbredelse af billedbaerere som videokassetter . I det sidstnaevnte tilfaelde falder budskabet til publikum sammen med udbredelsen af vaerkets fysiske baerer .
10 Den bestemmelse i den franske lov, der har givet anledning til de to hovedsager, indeholder et forbud mod »udnyttelse« af et filmvaerk i forskellige former for afspilninger, navnlig paa videokassetter . Det vil derfor kunne vaere et spoergsmaal, om dette forbud gaelder en ordre om fremstilling af saadanne videokassetter, ogsaa selv om forbudet ikke omfatter en simpel overdragelse af en licens, der ikke straks efterfoelges af fremstilling af videokassetter . Det maa herved fremhaeves, at den virksomhed, ved hvilken videokassetter fremstilles, ikke kan anses for »tjenesteydelser« i den i traktaten forudsatte betydning, idet den virksomhed, producenten af disse varer udfoerer, umiddelbart foerer til fremstilling af en fysisk genstand, der i oevrigt er klassificeret i den faelles toldtarif ( under pos . 37.07 ). Ifoelge artikel 60 i traktaten betragtes de ydelser, der udfoeres mod betaling, »i det omfang de ikke omfattes af bestemmelserne vedroerende den frie bevaegelighed for varer«, som tjenesteydelser .
11 Af det anfoerte foelger, at de spoergsmaal, den nationale ret har rejst, alene skal vurderes i lyset af traktatens artikler 30-36 .
12 Parterne har under sagen navnlig beskaeftiget sig med virkningerne af den omhandlede nationale lovgivning for indfoerslerne af videokassetter og handelen med indfoerte videokassetter paa det nationale omraade . Den franske regering har anfoert, at forbudet ifoelge den franske lov ikke omfatter udfoersel af videokassetter, idet det er uden betydning for lovens formaal, om der udfoeres afspilninger paa videokassetter af film, der fremvises i biografer paa fransk omraade til andre medlemsstater . Efter den franske regerings opfattelse har den nationale ret i den ene af hovedsagerne anvendt loven forkert i det omfang, den har tilladt arrest i videokassetter bestemt til eksport . Den franske regering har i den forbindelse bemaerket, at loven er af nyere dato .
13 Paa baggrund heraf skal undersoegelsen af den omtvistede nationale lovgivning kun gennemfoeres i det omfang, den kan faa virkning for indfoerslen af videokassetter og handelen med indfoerte videokassetter .
14 De sagsoegende selskaber og intervenienterne i hovedsagen, det vil sige Cinéthèque og Glinwood Films, Editions René Chateau og Hollywood Boulevard, Téléfrance og Discophile Club de France, har i den forbindelse fremhaevet, at en lovgivging som den i Frankrig gaeldende bevirker en indskraenkning af samhandelen i Faellesskabet, idet dens anvendelse udgoer en hindring for, at visse varer kan udbydes til salg paa det nationale omraade, selv om de kan bevaege sig frit paa andre medlemsstaters omraade . En saadan hindring for samhandelen inden for Faellesskabet kan ikke i henhold til traktatens artikel 36 vaere begrundet i hensynet til beskyttelse af industriel og kommerciel ejendomsret eller navnlig af hensynet til ophavsret, idet den person, der er indehaver af en saadan ret til filmvaerker, netop i kraft af denne lovgivning er afskaaret fra at udoeve de rettigheder, der tilkommer ham i kraft af denne ret .
15 Sagsoegte i hovedsagen, den franske biografsammenslutning har gjort gaeldende, at den omtvistede lovgivning uden forskel finder anvendelse paa indfoerte og indenlandskevarer, at den er blevet vedtaget, fordi der ikke findes faellesskabsregler paa omraadet, der udelukkende henhoerer under medlemsstaternes kompetence, samt at den er begrundet i hensynet til beskyttelsen af almenvellet . Der drejer sig nemlig om at beskytte filmkulturen, og en saadan beskyttelse er noedvendig som foelge af den hastige udvikling af andre former for udbredelse af film .
16 Den franske regering har indtaget et tilsvarende standpunkt og har anfoert, at de omtvistede regler er del af et regelsaet, ved hvilket der indfoeres en tidsmaessig raekkefoelge for udnyttelsen af filmvaerker i forskellig form, saaledes at fremvisning i biografer faar en fortrinsstilling . Der findes i forvejen i Frankrig regler om tv-udsendelse af film i de for de nationale tv-selskaber gaeldende koncessionsbetingelser, og det har vaeret formaalet med artikel 89 i lov nr . 82-652 at bringe samme ordning i anvendelse for videoudnyttelsen, idet der i oevrigt herved er blevet tale om en kortere forbudsperiode . Saadanne regler er noedvendige for at sikre fortsat filmproduktion, der foerst og fremmest henter sine indtaegter fra fremvisning i biografer ( 80% ), mens indtaegterne fra andre former for udnyttelse er meget smaa . Filmfremvisning i biografer er saaledes hovedbetingelsen for rentabiliteten inden for filmvirksomhed, og dermed for selve filmfremstillingen .
17 Den franske regering har tilfoejet, at det ville have vaeret muligt at udsaette udnyttelsen ved hjaelp af indspilninger paa videokassetter eller videoplader ved at overlade det til indehaverne af rettigheder til filmene i de kontrakter, de afslutter, at aftale bindende frister . Men i en saadan frivillig ordning ville man ikke have kunnet tage hoejde for video-industriens stadigt stigende styrke eller for risikoen for, at uligheden i kontraktsforhold bliver saa stor, at regulering ved aftale ikke laengere slaar til .
18 Kommissionen har anfoert, at forbudet ifoelge den omhandlede nationale lovgivning mod salg i et aar af afspilninger paa videokassetter af film, der vises i biograferne, unaegtelig medfoerer hindringer for indfoerslen af videokassetter og videoplader, der lovligt er fremstillet og solgt i en anden medlemsstat eller er i fri omsaetning dér . Muligheden for at opnaa dispensation i henhold til det naevnte dekret af 4 . januar 1983 aendrer ikke herved . Men Kommissionen har dog gjort gaeldende, at visse hindringer for frie varebevaegelser kan vaere begrundet i hensyn af kulturel art under forudsaetning af, at de restriktioner, der bliver tale om, finder anvendelse uden forskel paa indenlandske og importerede varer, er udformet paa passende maade i forhold til det kulturelle formaal, der forfoelges, og udgoer det middel, der mindst haemmer samhandelen inden for Faellesskabet .
19 Kommissionen har efter anmodning fra Domstolen fremlagt forskellige oplysninger om forholdene i de oevrige medlemsstater . Det fremgaar heraf, at der ikke i de oevrige medlemsstater findes nogen lovgivning, der svarer til den omhandlede franske lovgivning . I de fleste medlemsstater har de erhvervsdrivende i filmbranchen indgaaet mere eller mindre vidtraekkende aftaler vedroerende det tidsrum, der skal hengaa mellem filmens foerste fremvisning i biografer og den senere udbredelse i form af videokassetter . Der er tale om tidsrum paa mellem tre og tolv maaneder, som oftest dog seks maaneder . I Forbundsrepublikken Tyskland og i Danmark kan film, til hvilke, der er bevilget forskellige former for stoette, ikke ifoelge regler, der er udstedt af de institutioner, der bevilger stoetten, bringes i handelen i indspilninger paa videokassetter, foer der er forloebet henholdsvis seks maaneder og et aar fra den foerste fremvisning i biografer i vedkommende land .
20 Foerst bemaerkes, at den i hovedsagerne omhandlede nationale lovgivning efter de oplysninger, der hermed foreligger, udgoer en regulering, som, det vaere sig i form af afslutning af kontrakter eller udstedelse af love eller administrative regler, genfindes i de fleste medlemsstater, og som har forskellig raekkevidde, idet formaalet dog i alle tilfaelde er at udskyde udbredelsen af film i indspilninger paa videokassetter nogle maaneder efter filmens foerste fremvisning i biografer, for herigennem at beskytte denne sidste udbredelsesform, der i forhold til udnyttelsen af indspilninger paa videokassetter anses for at vaere af helt afgoerende betydning for filmproduktionens rentabilitet . For det andet bemaerkes, at medlemsstaterne ifoelge traktaten principielt staar frit ved afgoerelsen af, om en saadan ordning er noedvendig, ligesom det er medlemsstaterne, der bestemmer, hvilken form der eventuelt skal gives denne ordning samt hvilke frister, der i givet fald skal vaere tale om .
21 Det bemaerkes herved, at formaalet med en saadan ordning ikke, naar den uden forskel finder anvendelse paa videokassetter, der er fremstillet paa det nationale omraade, og indfoerte videokassetter, har til formaal at dirigere handelsstroemmene ; den foerer ikke til en favorisering af den indenlandske produktion paa bekostning af produktionen i de oevrige medlemsstater, men rummer en tilskyndelse til filmproduktion .
22 Anvendelsen af en saadan ordning kan imidlertid medfoere hindringer for samhandelen inden for Faellesskabet med videokassetter, idet de forskellige medlemsstaters ordninger og vilkaarene for filmvaerkers foerste udbredelse i biografer kan vaere meget uensartede . Et af en saadan ordning omfattet forbud er derfor kun i overensstemmelse med traktatens grundsaetning om frie varebevaegelser, saafremt de af forbudet flydende hindringer for samhandelen inden for faellesskabet ikke er mere vidtgaaende end noedvendigt af hensyn til gennemfoerelsen af det tilsigtede maal, der maa vaere begrundet i henhold til Faellesskabsretten .
23 En saadan begrundelse kan ikke frakendes en national ordning, der med henblik paa fremme af produktion af filmvaerker uanset oprindelse har til formaal at begraense udbredelsen af disse foerst og fremmest til fremvisningen i biografer i et begraenset tidsrum efter filmvaerkets foerste udbredelse .
24 De spoergsmaal, Domstolen har faaet forelagt, maa derfor besvares med, at traktatens artikel 30 skal fortolkes saaledes, at den ikke finder anvendelse paa en national lovgivning, hvori det om overgangen fra én udbredelsesform for film til en anden er bestemt, at der i et vist begraenset tidsrum gaelder et forbud mod, at filmvaerkerne samtidig fremvises i biografer og udbredes i indspilninger paa videokassetter, naar dette forbud uden forskel omfatter videokassetter, der er fremstillet paa det nationale omraade og indfoerte videokassetter, og naar de hindringer, som ordningens anvendelse eventuelt vil kunne medfoere for samhandelen inden for Faellesskabet, ikke gaar videre end noedvendigt for i et begraenset tidsrum efter et filmvaerks foerste udbredelse at give fremvisningen i biografer af filmvaerker uanset disses oprindelse en fortrinsstilling for andre udbredelsesformer .
25 De sagsoegende selskaber og intervenienterne i hovedsagerne har endvidere gjort gaeldende, at artikel 89 i den franske lov om audiovisuel kommunikation kan vaere i strid med artikel 10 i den europaeiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlaeggende frihedsrettigheder, der indeholder en anerkendelse af ytringsfriheden, og dermed faktisk ogsaa i strid med faellesskabsretten .
26 Det tilkommer ganske vist Domstolen at sikre, at de grundlaeggende rettigheder beskyttes i faellesskabsretlig sammenhaeng, men Domstolen har ikke af den grund adgang til at afgoere, om en national lov, der som tilfaeldet er i den foreliggende sag, omfatter et omraade, paa hvilket den nationale lovgiver er kompentent, er i overensstemmelse med den europaeiske konvention .
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
27 De udgifter, der er afholdt af den tyske og den franske regering samt af Kommissionen for De europaeiske Faellesskaber, der har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke godtgoeres . Da sagens behandling i forhold til hovedsagernes parter udgoer et led i de sager, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger .
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt den af Tribunal de grande instance de Paris ved kendelser af 15 . februar 1984, for ret :
Traktatens artikel 30 finder ikke anvendelse paa en national lovgivning, hvori det om overgangen fra én udbredelsesform for film til en anden er bestemt, at der i et vist begraenset tidsrum gaelder et forbud mod, at filmvaerkerne samtidig fremvises i biografer og udbredes i indspilninger paa videokassetter, naar dette forbud uden forskel omfatter videokassetter, der er fremstillet paa det nationale omraade og indfoerte videokassetter, og naar de hindringer, som ordningens anvendelse eventuelt vil kunne medfoere for samhandelen inden for Faellesskabet, ikke gaar videre end noedvendigt for i et begraenset tidsrum efter et filmvaerks foerste udbredelse at give fremvisningen i biografer af filmvaerker uanset disses oprindelse en fortrinsstilling for andre udbredelsesformer .