61991C0088
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
WALTER VAN GERVEN
fremsat den 8. april 1992 (
*1
)
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1.
Corte d'appello di Roma (herefter benævnt »den nationale ret«) har forelagt Domstolen et spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 3, stk. 2, fjerde afsnit, i Rådets forordning (EØF) nr. 3247/81 af 9. november 1981 (
1
), som ændret ved forordning (EØF) nr. 2632/85 af 16. september 1985 (
2
), og punkt VIII, »olivenolie«, i bilag II til forordningen, som førnævnte bestemmelse henviser til. Bilagets afsnit VIII er affattet således:
»VIII.
Olivenolie
Med hensyn til bestemmelserne vedrørende kvantitetsmangel, der skyldes tyveri eller anden form for tab, hvis årsag kan fastslås, anvendes interventionsprisen for den pågældende kvalitet, forhøjet med alle de månedlige tillæg.«
Spørgsmålet er blevet rejst under en tvist mellem Federazione italiana dei consorzi agrari (herefter benævnt »Federconsorzi«) og det italienske interventionsorgan Azienda di Stato per gli interventi nel mercato agricolo, (herefter benævnt »AIMA«) vedrørende størrelsen af det beløb, som Federconsorzi skal betale tilbage til AIMA for den mængde olivenolie, som blev stjålet fra et af Federconsorzi's lagre i produktionsåret 1985/1986.
For at danne sig et bedre billede af tvisten i hovedsagen, skal jeg først nævne de fællesskabsforskrifter, som udgør den retlige baggrund for tvisten. De vedrører dels fastsættelsen af opkøbsprisen på olivenolie, som tilbydes til intervention, dels udfærdigelsen af årsregnskaberne med henblik på, at visse interventionsforanstaltninger i form af oplagring finansieres gennem Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen. Medmindre andet er angivet, vedrører min omtale de bestemmelser, som var i kraft i løbet af produktionsåret 1985/1986, hvori det tyveri, som tvisten i hovedsagen er udsprunget af, fandt sted.
Retsforskrifter
2.
Jeg skal først gennemgå forskrifterne om fastsættelse af opkøbsprisen for olivenolie, som tilbydes til intervention.
For at opnå den ønskede stabilitet i sektoren for olivenolie tilvejebragte Rådet ved forordning nr. 136/66/EØF (
3
) mulighed for, at producenter eller producentsammenslutninger kunne tilbyde medlemsstaternes kompetente organer at opkøbe olivenolie. De interventionsorganer, som udpeges af medlemsstaterne, er forpligtede til at opkøbe den olivenolie, som udbydes til interventionsprisen (
4
).
Ifølge artikel 4, stk. 1 og 2, i forordning nr. 136/66, som ændret ved forordning (EØF) nr. 1562/78 (se fodnote 4), fastsættes interventionsprisen årligt for standardkvaliteten af en olie, som er anført i bilaget. Ifølge artikel 12, stk. 1, første afsnit, sidste punktum, i forordning nr. 136/66 skal opkøbsprisen dog tilpasses på grundlag af en tabel over tillæg og fradrag, hvis benævnelsen på eller kvaliteten af den olie, der tilbydes til intervention, ikke svarer til den, som interventionsprisen er fastsat for (og dermed ikke svarer til den nævnte standardkvalitet).
Bilaget til forordning nr. 136/66 indeholder betegnelserne for og definitionerne af syvtyper olivenolie, hvoraf den første (»jomfruolie« også benævnt »ren jomfruolie«) er inddelt i følgende kategorier:
»a)
Ekstra: olivenolie af uangribelig smag, hvis indhold af frie fedtsyrer, beregnet som oliesyre, højst udgør 1 g pr. 100 g.
b)
Fin: olivenolie, der opfylder betingelserne for kvalitetsbetegnelsen ekstra, hvis indhold af frie fedtsyrer, beregnet som oliesyre, dog højst udgør 1,5 g pr. 100 g.
c)
Sædvanlig handelsmæssig (der kan også anvendes udtrykket ’mellemfin’): olivenolie af god smag, hvis indhold af frie fedtsyrer, beregnet som oliesyre, højst udgør 3,3 g pr. 100 g.
d)
Bomolie: olivenolie af ubehagelig smag eller olivenolie, hvis indhold af frie fedtsyrer, beregnet som oliesyre, udgør over 3,3 g pr. 100 g.«
3.
Kommissionen har i medfør af artikel 12, stk. 4, i forordning nr. 136/66 fastsat forskrifter for interventionsorganernes opkøb og oplagring af olivenolie ved forordning (EØF) nr. 3472/85 af 10. december 1985 (
5
). Ifølge denne forordnings artikel 3, stk. 1 og 2, er opkøbsprisen »den pris, der gælder på leveringsdagen ... for varer leveret på lager, ikke afladet, under hensyntagen til de i denne forordning fastsatte tillæg og fradrag«, og justeringen af opkøbsprisen sker ved, at »interventionsprisen korrigeres med de tillæg og fradrag, der er anført i bilaget«.
Af hensyn til den rette forståelse af sagen skal jeg nedenfor gengive den fulde ordlyd af bilaget til forordning nr. 3472/85:
(ECU/100 kg)
Betegnelse og kvalitet som omhandlet i bilaget til forordning nr. 136/66 (syre-indholdet angiver indholdet af frie fedtsyrer, beregnet som gram oliesyre pr. 100 gram olie)
Tillæg
Fradrag
Jomfruolie, ekstra
17,29
—
Jomfruolie, fin
12,09
—
jomfruolie, mellemfin
—
—
Bomolie 1°
8,14
Andre former for bomolie:
med et syreindhold på over 1°, men højst 8°
Fradraget forhøjes med 0,32 ECU for hver tiendedel grad stigning i syreindholdet;
med et syreindhold på over 8°
Fradraget forhøjes med 0,35 ECU for hver tiendedel grad stigning i syreind-holdet
Olivenolie af presserester med et syreindhold på 5°
123,00
Andre former for olivenolie af presserester:
med et syreindhold på over 5°, men højst 8°
Fradraget forhøjes med 0,17 ECU for hver tiendedel grad nedgang eller stigning i syreindholdet
med et syreindhold på over 8°
Fradraget forhøjes med 0,20 ECU for hver tiendedel grad stigning i syreindholdet
Det fremgår af dette bilag, at »mellemfin jomfruolie« (herefter benævnt »mellemfin olie«) er den standardkvalitet, for hvilken interventionsprisen fastsættes (
6
). Som det ligeledes fremgår af dette bilag, sker opkøbet af »bomolie« til en pris, som svarer til interventionsprisen, nedsat med et fradrag, som forhøjes i forhold til stigningen i syreindholdet, hvilket fradrag som udgangspunkt udgør 8,14 ECU pr. 100 kg bomolie med et syre-indhold på 1°.
4.
Jeg skal herefter gennemgå bestemmelserne om udfærdigelse af de årlige regnskaber med henblik på finansiering af interventioner gennem Den Europæiske Udviklings-og Garantifond for Landbruget.
Rådets forordning (EØF) nr. 1883/78 af 2. august 1978 (
7
) indeholder almindelige regler for finansiering af interventioner gennem Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget, Garantisektionen. Når en interventionsforanstaltning medfører opkøb og oplagring af produkter, bestemmes det beløb, der skal finansieres, ifølge denne forordnings artikel 4, stk. 1, ved de årsregnskaber, der opstilles af de kontorer eller organer, som udbetaler beløbene, og hvori de forskellige udgifts- og indtægtsfaktorer opføres på henholdsvis debet- og kreditsiden.
I medfør af artikel 4, stk. 3, i forordning nr. 1883/78 har Rådet ved forordning nr. 3247/81 fastsat reglerne for regnskabsføring af de interventionsforanstaltninger, hvorved interventionsorganerne opkøber og oplagrer landbrugsprodukter, som de udbetalende organer skal anvende ved udfærdigelsen af de årlige regnskaber. Ifølge artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 3247/81 kan der fastsættes en tolerance for så vidt angår opbevaringen af oplagrede mængder. Med tolerance menes, så vidt jeg har forstået, den grænse, under hvilken kvantitetsmangler ikke regnskabsføres. Ifølge artikel 3, stk. 2, første afsnit, anføres værdien af de mængder, der overskrider tolerancen, på regnskabernes kreditside og beregnes i henhold til bestemmelsen således:
»Medmindre andet er fastsat i de særlige bestemmelser i bilag II, beregnes denne værdi ved at multiplicere disse mængder med den basisinterventionspris for standardkvaliteten, der var gældende på den første dag i det produktionsår, der begynder i det pågældende regnskabsår, i givet fald forhøjet med alle de månedlige tillæg.«
Da bilag II til forordning nr. 3247/81 i dets oprindelige version ikke indeholdt særregler for olivenolie, måtte også værdien af mængder, der overskrider denne tolerance ifølge denne version, fastsættes på grundlag af interventionsprisen for standardkvaliteten, dvs. for mellemfin olie.
5.
Ifølge artikel 3, stk. 2, fjerde afsnit, i den oprindelige version af forordning nr. 3247/81 skulle de kvantitetsmangler, som skyldtes tyveri eller anden form for tab, ikke medregnes ved beregningen af tolerancerne. Ifølge samme bestemmelse skulle værdien af disse mængder opføres på regnskabernes kreditside fra datoen for tyveriet eller tabet, eller, hvis denne dato ikke kendes, fra den dato, hvor det er blevet konstateret. Denne værdi skal fastslås »i henhold til bestemmelserne for mængder, der overskrider tolerancerne«. Da der ikke fandtes nogen særregler for olivenolie i bilag II, måtte denne værdi følgelig fastsættes på grundlag af interventionsprisen for den førnævnte standardkvalitet. Ifølge bestemmelsens sidste punktum er interventionsprisen den pris, som gælder for det løbende produktionsår, i givet fald forhøjet med alle de månedlige tillæg.
Artikel 3, stk. 2, fjerde afsnit, i forordning nr. 3247/81 er blevet andret ved førnævnte forordning nr. 2632/85. Bestemmelsen om, at værdien af de stjålne eller på anden måde bortkomne mængder skal fastsættes i henhold til bestemmelserne for de mængder, som overskrider tolerancen, er blevet suppleret med en tilføjelse om, at dette gælder »med forbehold af de særlige bestemmelser i bilag II«. Samtidig er der indsat et nyt afsnit VIII vedrørende »olivenolie« i forordningens bilag II, hvis ordlyd jeg har citeret ovenfor (se under punkt 1). Siden datoen for ikrafttrædelsen af ændringsforordningen nr. 2632/88 fastsættes værdien af de stjålne mængder olivenolie altså på grundlag af interventionsprisen for den pågældende kvalitet, hvilket dermed også gælder for de i sagen omhandlede tyverier, som blev begået i løbet af produktionsåret 1985/1986. Hovedreglen om, at værdien af de stjålne mængder skulle fastsættes på grundlag af interventionsprisen for standardkvaliteten, gjaldt altså ikke længere efter dette tidspunkt.
Den regel, som blev indført ved forordning nr. 2632/85, gjaldt imidlertid ikke i lang tid. Ved forordning (EØF) nr. 3492/90 af 27. november 1990 (
8
) ophævede Rådet forordning nr. 3247/81 og overlod beføjelsen til at fastsætte værdien af de stjålne mængder til Kommissionen (jf. artikel 5, stk. 2, og artikel 8 i forordning nr. 3492/90). Ved forordning (EØF) nr. 3597/90 af 12. december 1990 (
9
) udstedte Kommissionen i medfør af denne beføjelse nye regler om regnskabsføringen. Ifølge forordningens artikel 2, stk. 1, beregnes værdien af de mængder, som mangler på grund af tyveri »ved at multiplicere mængderne med den basisinterventionspris for standardkvaliteten, som er gældende den første dag i det pågældende regnskabsår, forhøjet med 5%« (mine fremhævelser). Denne regel gælder, »medmindre andet er fastsat i bilaget«. Bilaget indeholder imidlertid ingen særregler vedrørende olivenolie. Endelig skal ifølge artikel 2, stk. 5, i forordning nr. 3597/90, »eventuelle forhøjelser, tillæg, fradrag, procentsatser og koefficienter, der finder anvendelse på interventionsprisen ved opkøb af produktet, ikke tages i betragtning« ved bestemmelse af værdien af de i stk. 1 omhandlede mængder.
Tvisten i hovedsagen og Domstolens kompetence
6.
Ved en licitationskontrakt af 1. februar 1986 pålagde AIMA Federconsorzi at forestå den praktiske'gennemførelse af interventionsforanstaltningerne (bl.a. opkøb og oplagring) på markedet for olivenolie i løbet af produktionsåret 1985/1986, ligesom det havde været tilfældet i de foregående år. I sit indlæg for Domstolen har den italienske regering oplyst, at dette hverv skulle udføres i overensstemmelse med licitationsbetingelserne dels i den ministerielle bekendtgørelse af 12. april 1984 (
10
), dels i »atto disciplinare« af 24. september 1985 (
11
)
Licitationskontraktens artikel 3, andet afsnit, indeholder en bestemmelse om Federconsorzi's forpligtelser ved bortkomst af olivenolie, som er oplagret af Federconsorzi. Den lyder således:
»Tilslagsmodtageren er forpligtet til at dække tab, som han er ansvarlig for, til den værdi, der er fastsat i gældende fællesskabsregler«.
Den 25. august 1986 (dvs. i løbet af produktionsåret 1985/1986) blev der konstateret et tyveri af 6127,33 hektolitergram olivenolie fra Federconsorzi's lager i Gioia Tauro. Det er ubestridt, at der var tale om bomolie, som var opkøbt ved intervention i løbet af produktionsåret 1983/1984. Derimod er den stjålne bomolies syreindhold omtvistet. Ifølge Federconsorzi må syreindholdet fastsættes til 7°, hvorimod AIMA mener, at det ikke kan fastslås med sikkerhed. Det står dog fast, at den stjålne bomolie ikke kan have haft et syreindhold på 1°. Den forelæggende ret har nemlig oplyst, at der ikke ifølge de af voldgiftsretten fastslåede omstændigheder (jf. herom nedenfor under punkt 7) i løbet af produktionsåret 1983/1984, dvs. den periode, hvori den stjålne olivenolie blev opkøbt, blev opkøbt olivenolie i Gioia Tauro med et syreindhold på 1°, men udelukkende partier med et syreindhold på mindst 2° og højst 13,8°.
7.
Der opstod herefter en tvist mellem AIMA og Federconsorzi om fortolkningen af Fællesskabets regler vedrørende beregningen af værdien af stjålet olivenolie, hvilke bestemmelser ifølge førnævnte licitations-kontrakts artikel 3, andet afsnit, er bindende for partnerne. Ifølge AIMA, som på dette punkt henviser til en udtalelse, den på begæring har indhentet fra Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, skal disse bestemmelser fortolkes således, at interventionsorganet skal have udbetalt modværdien af de stjålne mængder olivenolie, til den opkøbs-pris, som gjaldt i løbet af produktionsåret 1985/1986 for »bomolie med et syreindhold på 1°«, forhøjet med de månedlige tillæg. Heroverfor anfører Federconsorzi, at godtgørelsen af de stjålne mængder bør ske på grundlag af den lavere opkøbspris for »bomolie med et syreindhold på 7°_«, som gjaldt i løbet af produktionsåret 1983/1984, subsidiært i løbet af produktionsåret 1985/1986.
I overensstemmelse med en bestemmelse i licitationskontrakten blev tvisten indbragt for en voldgiftsret. I sin kendelse, som blev forsynet med en fuldbyrdelsespåtegning af Pretore di Roma den 14. januar 1989, valgte voldgiftsretten en mellemløsning. Den fandt således, at det AIMA tilkommende beløb skulle beregnes på grundlag af den opkøbs-pris, som gjaldt i løbet af produktionsåret 1985/1986, forhøjet med de påløbne månedlige tillæg inden datoen for tyveriet, og som gjaldt for mængder af olivenolie med et ringere syreindhold, der var opkøbt i løbet af produktionsåret 1983/1984 (dvs., som det fremgår af det præjudicielle spørgsmål, for så vidt angår bomolie med det laveste syreindhold, som var målt i det pågældende lager i løbet af produktionsåret 1983/1984, hvori den stjålne olie var blevet opkøbt, hvilket syreindhold udgjorde 2°).
8.
Federconsorzi anlagde herefter sag mod AIMA ved Corte d'appello med påstand om ophævelse af voldgiftskendelsen. Også AIMA påstod voldgiftskendelsen ophævet. Da Corte d'appello fandt, at afgørelsen var afhængig af, hvorledes de pågældende fællesskabsforskrifter skulle fortolkes, har den forelagt Domstolen følgende spørgsmål:
»Skal de fællesskabsretlige bestemmelser i artikel 3, stk. 2, fjerde afsnit, sammenholdt med punkt VIII i bilag II til Rådets forordning (EØF) nr. 3247/81, som ændret ved artikel 1 i Rådets forordning (EØF) nr. 2632/85, og med bestemmelserne i Rådets forordning nr. 136/66/EØF samt Kommissionens forordning (EØF) nr. 3472/85, fortolkes således, at værdien af bomolie — som var oplagret på et interventionslager og blev fjernet ved tyveri — med henblik på regnskabsføringen inden for rammerne af Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget, skal fastsættes under hensyntagen til de stjålne mængder på grundlag af den pris, der — i det produktionsår, hvor olien blev stjålet (inldusive de månedlige tillæg) — er blevet fastsat for bomolie med et syreindhold på 1° eller med det lavest registrerede syreindhold i det pågældende lager i det produktionsår, som den stjålne olie henhører under, eller skal denne værdi fastsættes direkte på grundlag af den pris, som er betalt i henhold til licitationskontrakten for mængden og kvaliteten af den stjålne olie, eller skal der anvendes et helt andet kriterium en det ovennævnte?«
9.
Den nationale ret har forelagt dette spørgsmål om fortolkningen af forordning nr. 3247/81 for at kunne træffe afgørelse i en tvist, som forordningen ikke finder direkte anvendelse på, men som afhænger af en licitationskontrakt, hvori der henvises til forordningen. Det første spørgsmål er altså, om Domstolen har kompetence efter EØF-traktatens artikel 177 til at besvare den præjudicielle forelæggelse.
Siden dommen i Dzodzi-sagen (
12
) står det fast, at Domstolen har kompetence til at træffe afgørelse vedrørende en fællesskabsretlig bestemmelse i den særlige situation, hvor der i en medlemsstats nationale lovgivning henvises til indholdet af den pågældende bestemmelse for at fastlægge de regler, der finder anvendelse på rent nationale forhold i medlemsstaten (jf. dommens præmis 36). Under hensyn til Domstolens begrundelse for denne opfattelse — nemlig at undgå fremtidige fortolkningsuoverensstemmelser (se dommens præmis 37) — er det klart, at Domstolen også har kompetence til at træffe præjudiciel afgørelse vedrørende en fællesskabsforskrift, når der ikke henvises hertil i en national retsforskrift, men i en kontraktbestemmelse om fastlæggelsen af parternes gensidige forpligtelser.
Det bør dog samtidig erindres (se herom tillige præmis 42 i Dzodzi-dommen) at Domstolens kompetence er begrænset til en undersøgelse af Fællesskabets forskrifter. Domstolen kan ikke i sin besvarelse af den nationale rets spørgsmål tage hensyn til bestemmelser i kontrakten eller til nationale retsforskrifter (f.eks. førnævnte ministerielle bekendtgørelse af 12.4.1984 eller »atto disciplinare« af 24.9.1985), som ligeledes kan have betydning for fastlæggelsen af de kontraktmæssige forpligtelser. Det er derfor den nationale domstol, der må afgøre, om Fællesskabets forskrifter skal anvendes uindskrænket på parternes kontraktforhold og dermed udelukker, at nationale eller kontraktlige bestemmelser kan finde anvendelse.
Besvarelse af det forelagte spørgsmål
10.
Med det forelagte spørgsmål ønsker den nationale ret i det væsentlige oplyst, hvorledes udtrykket »interventionsprisen for den pågældende kvalitet« i punkt VIII i bilag II til forordning nr. 3247/81, som ændret ved forordning nr. 2632/85, skal fortolkes (se ovenfor under punkt 5, andet afsnit). Ifølge artikel 3, stk. 2, fjerde afsnit, i forordning nr. 3247/81, med senere ændringer, er det nemlig denne pris, som skal lægges til grund for beregningen af værdien af de mængder olivenolier, som manglede på grund af det tyveri, som blev konstateret i løbet af produktionsåret 1985/1986.
Den forelæggende rets spørgsmål drejer sig konkret om, hvilken af de følgende fire priser der skal lægges til grund for fastsættelse af værdien:
1)
den pris, som gjaldt for bomolie med et syreindhold på 1° i løbet af det produktionsår, hvori tyveriet blev konstateret
2)
den pris, som i løbet af det produktionsår, hvori tyveriet blev konstateret, gjaldt for bomolie med det laveste syreindhold, der blev målt i lageret inden for det produktionsår, hvori den stjålne olie var blevet opkøbt
3)
den pris, som blev betalt på opkøbstidspunktet for olie af samme kvalitet som den olie, der senere blev stjålet
4)
en anden pris end de førnævnte tre priser.
Som det fremgår af denne liste over forskellige fortolkningsmuligheder, bør der sondres mellem følgende to problemer, nemlig for det første, hvilket tidspunkt der skal lægges til grund (det tidspunkt, hvor tyveriet blev begået eller konstateret, eller det tidspunkt, hvor den stjålne olie blev opkøbt til intervention), og for det andet, hvilket syreindhold der skal lægges til grund for den bomolie, som skal godtgøres. Jeg skal i det følgende behandle disse to problemer.
11.
Hvad angår det tidspunkt, som skal lagges til grund, er såvel den italienske regering som Kommissionen enige i den opfattelse, som voldgiftsretten har indtaget i sin kendelse. Efter voldgiftsrettens opfattelse skal værdien af den stjålne olie fastsættes på grundlag af den opkøbspris for den omhandlede kvalitet, som gjaldt på tidspunktet for konstateringen af tyveriet, dvs. opkøbsprisen for produktionsåret 1985/1986, forhøjet med de månedlige tillæg, som var trådt i kraft på daværende tidspunkt.
Når henses til bestemmelsen i artikel 3, stk. 2, fjerde afsnit, andet og tredje punktum, i forordning nr. 3247/81, mener jeg, at den stjålne olie i et tilfælde som det foreliggende, hvor man åbenbart ikke ved, på hvilket tidspunkt tyveriet fandt sted (
13
), bør godtgøres på grundlag af den opkøbspris for den omhandlede kvalitet, som gjaldt på tidspunktet for tyveriets konstatering. Disse nævnte bestemmelser lyder nemlig således:
»Værdien af disse mængder opføres på regnskabernes kreditside fra datoen for tyveriet eller tabet, eller, hvis denne dato ikke kendes, fra den dato, hvor det blev konstateret; værdien fastlås i henhold til bestemmelserne for mængder, der overskrider tolerancerne. Hvis det nye produktionsår endnu ikke er begyndt på denne dato, anvendes dog interventionsprisen for det løbende produktionsår, i givet fald forhøjet med alle de månedlige tillæg.«
Udtrykkene »det nye produktionsår« og »de månedlige tillæg« må Hart forstås på den måde, at det er den pris, som gjaldt på det tidspunkt, hvor tyveriet blev begået eller konstateret, der skal anvendes.
12.
Hvad angår spørgsmålet om, hvilken kvalitet der skal lægges til grund, er parterne enige med voldgiftsretten i, at henset til den ændring af forordning nr. 3247/81, som blev foretaget ved forordning nr. 2632/85 (se ovenfor under punkt 5, andet afsnit), bør værdien af den i produktionsåret 1985/1986 stjålne olie bestemmes på grundlag af særreglerne vedrørende olivenolie, dvs. på grundlag af interventionsprisen for den pågældende kvalitet og dermed ikke længere interventionsprisen for standardkvaliteten. Parterne er derfor enige i, at man i den foreliggende sag bør lægge opkøbsprisen for bomolie til grund (dvs. den type olie, som blev stjålet) og ikke for mellenifin olie (dvs. olie af standardkvalitet). Tvisten drejer sig udelukkende om, hvorvidt man også skal tage hensyn til fradraget som følge af syreindholdet i den stjålne bomolie. Tvistens kernepunkt er således, om udtrykket »den pågældende kvalitet« punkt VIII i bilag II til forordning nr. 3247/81, med senere ændringer, tillige sigter til syreindholdet, og, i bekræftende fald, da hvilket.
I den forbindelse anfører den italienske regering og Kommissionen, at begrebet »kvalitet« må forstås som en henvisning til de fire typer olie (ekstra, fin, sædvanlig handelsmæssig og bomolie), der er omhandlet i den bestemmelse i forordning nr. 136/66, som er citeret ovenfor (se punkt 2). De anfører, at bomolie med et syreindhold, der afviger herfra, ikke kan betragtes som en særskilt »kvalitet«. Udtrykket »den pågældende kvalitet« i forordning nr. 3247/81 kan derfor alene forstås som en henvisning til en af de førnævnte fire typer olivenolie, således at det er prisen på den type olie, som blev stjålet, altså bomolie, der må lægges til grund med det fradrag, som gælder for bomolie med et syreindhold pa 1.
13.
Jeg kan ikke tilslutte mig denne opfattelse. Ganske vist er betegnelserne for og definitionerne af de fire typer jomfruolie angivet i bilaget til forordning nr. 136/66, men dette er ikke — ej heller selv om hver af disse fire typer olivenolie skal betegnes som en kvalitet — ensbetydende med, at man ved tyveri af olivenolie af kvaliteten »bomolie« skal undlade at anvende fradragene for olie med et andet syreindhold end 1°. Det er tværtimod det modsatte resultat, der må antages at gælde. Ifølge artikel 12, stk. 1, første afsnit, sidste punktum, i forordning nr. 136/66, som ændret ved forordning nr. 1562/78 (se ovenfor under punkt 2), skal opkøbsprisen justeres på grundlag af en tabel over tillæg og fradrag, »hvis benævnelsen på eller kvaliteten af en olie, der tilbydes til intervention, ikke svarer til den, for hvilken interventionsprisen er fastsat« (min fremhævelse).
Under henvisning til denne bestemmelse, hvori der udtrykkeligt henvises såvel til kvaliteten som benævnelsen, har Kommissionen i bilaget til forordning nr. 3472/85, hvis overskrift lyder: »betegnelse og kvalitet, som omhandlet i bilaget til forordning nr. 136/66«, opdelt »bomolie« i følgende kategorier, afhængig af oliens syreindhold: bomolie 1° (for hvilken der gælder et fradrag på 8,14 ECU pr. 100 kg), andre former for bomolie »med et syreindhold på over 1°, men højst 8°« (for denne underkategori forhøjes fradraget med 0,32 ECU for hver tiendedel grad stigning i syreindholdet), samt bomolie »med et syreindhold på over 8°« (for denne underkategori forhøjes fradraget med 0,35 ECU for hver tiendedel grad stigning i syreindholdet). Da disse underkategorier er opregnet i kolonnen under overskriften »Betegnelse og kvalitet«, og da fradraget i interventionsprisen afhænger af bomoliens syreindhold, må for mig at se heraf sluttes, at syreindholdet udgør en af de afgørende faktorer ved afgørelsen af, hvad der skal forstås ved »den pågældende kvalitet«. Ved bestemmelsen af værdien af den stjålne bomolie må der følgelig også efter punkt VIII i bilag II til forordning nr. 3247/81 tages hensyn til oliens syreindhold.
14.
Denne opfattelse bekræftes af reglernes tilblivelseshistorie. Som tidligere anført (se ovenfor under punkt 5), indeholdt forordning nr. 3247/81 den hovedregel, at værdien af de stjålne mængder skal beregnes på grundlag af interventionsprisen for standardkvaliteten. Denne hovedregel, som tillige gjaldt inden for sektoren for olivenolie indtil produktionsåret 1984/1985, indebar følgelig, at godtgørelsen skulle ske til et fast beløb, hvorved man ikke tog hensyn til den stjålne olies faktiske kvalitet. Den værdi, som blev godtgjort, var dermed undertiden højere end den faktiske værdi (nemlig når olien var af ringere kvalitet end den standardkvalitet, som var blevet stjålet), og andre gange større end den faktiske værdi (nemlig når olien var af bedre kvalitet end den standardkvalitet, som var blevet stjålet). Ved udstedelsen af forordning nr. 2632/85 opgav Rådet imidlertid for olivenolies vedkommende reglen om, at godtgørelsen skulle ske med et fast beløb, idet den fra produktionsåret 1985/1986 skulle beregnes på grundlag af interventions-prisen for den pågældende kvalitet olivenolie.
Senere indførte Kommissionen dog (efter at have opnået bemyndigelse hertil ved Rådets forordning nr. 3492/90, som afløste forordning nr. 3247/81) på ny en anden ordning ved forordning (EØF) nr. 3597/90 (se ovenfor under punkt 5, tredje afsnit). Ifølge den hovedregel, som blev indført ved artikel 2, stk. 1, i Kommissionens forordning nr. 3597/90, skulle godtgørelsen stadig — men nu også inden for sektoren for olivenolie, hvor der ikke længere gælder nogen særregler — foretages med et fast beløb, som beregnes på grundlag af interventionsprisen for de stjålne produkters standardkvalitet, idet dog reglen er strengere end tidligere, fordi prisen nu forhøjes med 5%. I sine indlæg ved Domstolen har Kommissionen anført, at særreglerne vedrørende olivenolie bevidst blev opgivet, og at forklaringen herpå var, at betydelige mængder olivenolie blev stjålet med uforklarlig hyppighed.
Det fremgår således af reglernes tilblivelseshistorie, at Rådet for olivenoliesektoren i stedet for at anvende en ordning med en fast godtgørelse af de stjålne produkters værdi indførte en ordning ved forordning nr. 2632/85, som var baseret på produkternes faktiske værdi, der gjaldt indtil ikrafttrædelsen af Kommissionens forordning nr. 3597/90. Reglen om, at der skal tages hensyn til bomoliens syreindhold, er derfor også bedre i overensstemmelse med ønsket om, at godtgørelsen foretages på grundlag af produktets faktiske værdi.
15.
Hermed er der imidlertid endnu ikke givet den nationale ret et fuldt tilfredsstillende svar på det forelagte spørgsmål. Den italienske regering og Kommissionen har nemlig anført, at jomfruolien oplagres pr. produktionsår og efter de fire typer olivenolie, som er nævnt i bilaget til forordning nr. 136/66. Oplagringsvirksomheden kan imidlertid tænkes, navnlig for så vidt angår bomolie, at have oplagret al olie af demie type, og som var opkøbt i løbet af det samme produktionsår, i samme beholder, uanset syreindholdet. Dette er ifølge den italienske regering og Kommissionen ensbetydende med, at man nok i tilfælde af et tyveri kan konstatere, at den fjernede bomolie er opkøbt i løbet af et bestemt produktionsår, men ikke kan fastslå dens syreindhold.
Dette bestrides af Federconsorzi, som anfører, at oplagringsvirksomheden ifølge artikel 7, stk. 3, i forordning nr. 3472/85 er forpligtet til at føre et dagligt lagerregnskab, som bl.a. omfatter opkøbsfakturaer for hver af de opkøbte varepartier samt en kopi af analyseattesten. Efter Federconsorzi's opfattelse er de nødvendige oplysninger om hvert enkelt af de opkøbte varepartier, herunder oplysninger om syreindhold, derfor tilgængelige. Endvidere anfører Federconsorzi, at tilslags-modtageren ifølge artikel 8, stk. 3, i forordning nr. 3472/85 er forpligtet til at indgive tre repræsentative prøver til interventionsorganet af hver enkelt vareparti, som skal oplagres, således at interventionsorganet har mulighed for at identificere det enkelte parti (
14
). Federconsorzi mener således, at det på grundlag af disse oplysninger er muligt at fastslå syreindholdet i den stjålne bomolie, dvs. — så vidt jeg har forstået — det gennemsnitlige syreindhold.
16.
Efter min opfattelse må spørgsmålet om, hvilket syreindhold den stjålne bomolie havde, afgøres af den nationale ret på grundlag af de forhåndenværende beviser, hvorved Fællesskabet ikke bør bære bevis risikoen, såfremt der mangler afgørende beviser. Begrundelsen herfor må efter min opfattelse søges i Fællesskabets interesse i at beskytte dets finanser mod svig og navnlig mod tyveri. Jeg mener, at man i tilfælde af manglende bevis må antage den løsning, som er mest fordelagtig for Fællesskabet, hvilken opfattelse i øvrigt bekræftes af Domstolens faste praksis vedrørende overtagelsen af finansieringen inden for landbrugssektoren af de beløb, som er retsstridigt udbetalt af medlemsstaterne, dvs. betalinger, som ikke er sket i overensstemmelse med Fællesskabets forskrifter om finansiering af udgifter. Ifølge gældende praksis på dette område (
15
) må medlemsstaternes selv betale disse beløb, ligesom fællesskabsinstitutionerne skal afslå at finansiere samtlige udgifter (
16
), selv i det tilfælde, hvor det er umuligt med sikkerhed at fastslå, i hvilket omfang en national foranstaltning, som strider mod fællesskabsretten, har fremkaldt en (retsstridig) forhøjelse af udgifterne. Heraf følger, at bevisbyrden i tilfælde af tvivl påhviler den person, som anmoder om finansiering af udgifterne, hvilket i øvrigt er i overensstemmelse med den almindelige bevisretlige grundsætning om, at bevisrisikoen påhviler den, som ikke er i stand til at opfylde sin pligt til at fremlægge sikkert bevis for de omstændigheder (i det foreliggende tilfælde den stjålne olies syreindhold), som finansieringens størrelse afhænger af.
Af det anførte følger, at såfremt den nationale ret er i stand til at fastslå syreindholdet (det fælles eller gennemsnitlige syreindhold) i det stjålne olieparti på grundlag af omstændigheder, som må tillægges værdi som bevis, skal den tage hensyn til syreindholdet. Den nationale ret kan her støtte sig på oplagrings-organets daglige lagerregnskab eller andre omstændigheder, der kan tillægges værdi som bevis, såsom den omstændighed — der er nævnt af voldgiftsretten — at oplagringsorganet ikke havde købt nogen bomolie med et syreindhold på 1o inden for det produktionsår, hvorunder den stjålne olie var blevet opkøbt, hvorfor det ikke var muligt at foretage et tyveri af denne type olie. Såfremt det imidlertid ikke på grundlag af de foreliggende oplysninger er muligt at fastslå det stjålne oliepartis syreindhold med sikkerhed, mener jeg af de førnævnte grunde (ligesom voldgiftsretten), at værdien må fastsættes på grundlag af den olie med det laveste syreindhold, som var opmagasineret på det lager, hvor tyveriet fandt sted inden for det produktionsår, hvori den stjålne olie blev opkøbt, hvilket er den for Fællesskabet mest fordelagtige løsning.
Forslag til afgørelse
17.
Jeg skal herefter sammenfattende foreslå Domstolen at besvare det præjudicielle spørgsmål således:
»Artikel 3, stk. 2, fjerde afsnit, i Rådets forordning (EØF) nr. 3247/81 af 9. november 1981 og punkt VIII i bilag II til denne forordning, som ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 2632/85 af 16. december 1985, skal fortolkes således, at med henblik på udarbejdelsen af de årlige regnskaber vedrørende finansieringen gennem Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget, Garantisektionen, af interventionsforanstaltninger, i form af oplagring, skal værdien af de på grund af tyveri manglende mængder bomolie fastsættes ved at multiplicere de stjålne mængder med den opkøbspris, som gjaldt i det produktionsår, hvori tyveriet blev begået eller konstateret, forhøjet med samtlige de månedlige tillæg for en olietype med et syreindhold, som svarer til syreindholdet i de stjålne mængder, eller, såfremt dette syreindhold ikke kan fastslås med sikkerhed, med et syreindhold, som svarer til det laveste syreindhold i den olie, der var oplagret på det lager, hvor tyveriet fandt sted, i det produktionsår, hvori den stjålne bomolie blev opkøbt.«
(
*1
) – Originalsprog: nederlandsk.
(
1
) – Rådets forordning (EØF) nr. 3247/81 af 9.11.1981 om finansiering gennem Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget, Garantisektionen, af bestemte interventionsforanstaltninger, især interventionsorganernes opkob, oplagring og salg af landbrugsprodukter (EFT L 327, s. 1).
(
2
) – EFT L 251, s. 1.
(
3
) – Rådets forordning af 22.9.1966 om oprettelse af en failles markedsordning for fedtstoffer (EFT 1965-1966, s. 193).
(
4
) – Jf. artikel 12, stk. 1, første og andet punkt, i forordning nr. 136/66, som ændret ved forordning (EØF) nr. 1562/78 af 29.6.1978 (EFT L 185, s. 1).
(
5
) – EFT L 333, s. 5.
(
6
) – Jeg skal herom tillige henvise til artikel 2 i Rådets forordning (EØF) nr. 1502/85 af 23.5.1985 om fastsættelse af producent-indikativprisen, produktionsstøtten og interventionsprisen for olivenolie for produktionsåret 1985/1986 (EFT L 151, s. 27), hvorefter den i samme forordnings artikel 1 nævnte interventionspris (som udgør 227,62 ECU pr. 100 kg) gælder for mellemfin jomfruolie, hvis indhold af frie fedtsyrer, beregnet i oliesyre, udgør 3,3 g pr. 100 g olie.
(
7
) – EFT L 216, s. 1.
(
8
) – EFT L 337, s. 3.
(
9
) – EFT L 350, s. 43.
(
10
) – GURI nr. 114 af 26.4.1984.
(
11
) – GURI nr. 235 af 5.10.1985.
(
12
) – Jf. dom af 18.10.1990, sag C-297/88 og C-197/89, Sml. I, s. 3763. Jf. endvidere dom af 8.11.1990, sag C-231/89, Gmurzynska, Sml. I, s. 4003, og af 24.1.1991, sac C-384/89, Tomatis, Sml. I, s. 127, summarisk offentliggorelsc.
(
13
) – Den nationale ret har herom blot oplyst, at tyveriet blev opdaget den 25.8.1986.
(
14
) – Ifølge artikel 9, stk. 2, i forordning (EØF) nr. 3472/85 skal interventionsorganet, såfremt det overdrager interventionerne til oplagringsorganer, foretage en stikprøvekontrol af, om der er overensstemmelse mellem den oplagrede olie og de i artikel 8, stk. 3, omhandlede prøver.
(
15
) – Se herom senest dommen af 8.1.1992, sag C-197/90, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 1, præmis 38.
(
16
) – Se herom navnlig dom af 24.3.1988, sag 347/85, Det Forenede Kongerige mod Kommissionen, Sml. s. 1749, præmis 13.