61987CC0368_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
1 . Denne sag angaar spoergsmaalet, om en person efter faellesskabsretten er omfattet af en national lovgivning, som giver kvinder, der har opnaaet tilbagebetaling af pensionsbidrag ved deres indgaaelse af aegteskab, adgang til at generhverve tidligere pensionsrettigheder ved efterfoelgende at indbetale bidrag, uanset at visse af betingelserne i den nationale lovgivning ikke er opfyldt .
2 . Sagsoegeren Lieselotte Hartmann Troiani blev foedt i 1928 . Hun var beskaeftiget i Tyskland fra den 1 . marts 1952 til den 31 . august 1963 og indbetalte pensionsbidrag i henhold til den tyske socialsikring . Hun giftede sig med en italiensk statsborger i 1963 og fik herved dobbelt statsborgerskab . Ved aegteskabets indgaaelse opnaaede hun i henhold til §1308 i den tyske Reichsversicherungsordnung tilbagebetaling af pensionsbidrag, hun havde indbetalt for beskaeftigelsesperioder i Tyskland; efter yderligere elleve maaneders beskaeftigelse dér, under hvilke hun indbetalte tvungne pensionsbidrag, rejste hun til Italien med sin aegtefaelle for at slaa sig ned dér . Siden 1964 har hun vaeret lejlighedsvis beskaeftiget i Italien og indbetalt tvungne bidrag dér .
3 . Den 23 . september 1981 indgav sagsoegeren ansoegning til sagsoegte under hovedsagen, Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz, med henblik paa at opnaa ret til efterfoelgende at indbetale pensionsbidrag i henhold til artikel 2, §28, i Arbeiterrentenversicherungs-Neuregelungsgesetz . Denne regel - der er en udloeber af samfundets bekymring for, om mange gifte kvinder kom til at oppebaere en utilstraekkelig alderspension - giver kvinder, som har mistet deres pensionsrettigheder ved tilbagebetaling af pensionsbidrag ved indgaaelse af aegteskab, ret til at generhverve rettighederne ved efterfoelgende at indbetale bidrag for de perioder, for hvilke bidragene var blevet tilbagebetalt . Retten til efterfoelgende at foretage indbetaling afhaenger imidlertid af, at to betingelser er opfyldt : For det foerste skal den kvinde, som oensker at blive omfattet af bestemmelsen, ved ansoegningens indgivelse udoeve beskaeftigelse eller virksomhed, der er undergivet den tvungne tyske pensionsordning . For det andet skal hun efter tilbagebetaling af pensionsbidragene, i mindst 24 maaneder have betalt bidrag til den tyske pensionskasse i forbindelse med forsikringspligtig beskaeftigelse eller virksomhed i henhold til den tyske pensionsordning . Jeg skal herefter omtale den foerste betingelse som "aktuel tilknytning ". Den forelaeggende ret har praeciseret, at tysk pensionsret kun kraever forsikringspligt for virksomhed eller beskaeftigelse, saafremt den foregaar paa det nationale omraade .
4 . Den 11 . januar 1982 meddelte sagsoegte afslag paa sagsoegerens ansoegning under henvisning til, at hun ikke opfyldte de ovennaevnte to betingelser . Efter en herpaa foelgende retssag frifandt Sozialgericht Duesseldorf sagsoegte ved dom af 3 . maj 1983 . Efter anke ophaevede Landessozialgericht Nordrhein-Westfalen denne afgoerelse ved en af 2 . september 1985 afsagt dom . Efter anke af et retsspoergsmaal til Bundessozialgericht kom denne ret til det resultat, at afgoerelsen afhang af, hvilken betydning faellesskabsretten, navnlig artikel 9, stk . 2, i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 ( EFT 1971 II, s . 366 ), har for sagsoegerens krav .
5 . Det var Forbundsdomstolens opfattelse, at sagsoegeren i henhold til artikel 9, stk . 2, i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 maatte vaere berettiget til at medregne forsikringsperioder tilbagelagt i Italien for at kunne opfylde den anden betingelse, der begraenser retten til at indbetale bidrag efterfoelgende, nemlig betingelsen om tvungen forsikring i 24 maaneder . Forbundsdomstolen naerede imidlertid tvivl om, hvorvidt artikel 9, stk . 2, ogsaa omfattede den foerste betingelse, nemlig at ansoegeren paa ansoegningstidspunktet skal udoeve en forsikringspligtig beskaeftigelse eller virksomhed . Den nationale ret fandt det ogsaa tvivlsomt, om betingelsen om aktuel tilknytning i det tilfaelde, at artikel 9, stk . 2, ikke finder anvendelse, maatte antages at vaere en hindring for arbejdskraftens fri bevaegelighed og dermed i strid med EOEF-Traktatens artikler 48 ff .
6 . Ved en kendelse indgaaet til Domstolens Justitskontor den 7 . december 1987 forelagde Bundessozialgericht foelgelig nedenstaaende spoergsmaal for Domstolen med henblik paa en praejudiciel afgoerelse efter EOEF-Traktatens artikel 177 .
"1 ) Skal artikel 9, stk . 2, i Raadets forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 af 14 . juni 1971 - om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet - fortolkes saaledes, at den ogsaa gaelder i situationer, hvor en efterfoelgende indbetaling af bidrag til en frivillig pensionsforsikring goeres betinget af, at der paa ansoegningstidspunktet udoeves en beskaeftigelse, hvortil der efter national ret er knyttet pligt til at indbetale bidrag til en pensionsforsikring?
2 ) Saafremt dette spoergsmaal besvares benaegtende, er en national ordning som den i spoergsmaalet beskrevne da i strid med EOEF-Traktatens artikler 48 ff . eller med andre bestemmelser i faellesskabsretten?"
Foerste spoergsmaal
7 . Artikel 9 i Raadets forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 er saalydende :
"Adgang til frivillig forsikring og frivillig fortsat forsikring
1 ) Bestemmelser i en medlemsstats lovgivning, der goer adgang til frivillig forsikring eller frivillig fortsat forsikring betinget af bopael paa den paagaeldende stats omraade, finder ikke anvendelse paa personer, der er bosat paa en anden medlemsstats omraade, saafremt de paagaeldende paa et eller andet tidspunkt under deres arbejdsliv har vaeret omfattet af den foerstnaevnte stats lovgivning som arbejdstagere eller selvstaendige erhvervsdrivende .
2 ) Saafremt adgangen til frivillig forsikring eller frivillig fortsat forsikring efter en medlemsstats lovgivning er betinget af, at der er tilbagelagt forsikringsperioder, skal forsikrings - eller bopaelsperioder, der er tilbagelagt efter enhver anden medlemsstats lovgivning, i fornoedent omfang medregnes, som om det drejede sig om forsikringsperioder, der var tilbagelagt efter den foerstnaevnte stats lovgivning ."
8 . Jeg finder det noedvendigt foerst at tage stilling til et spoergsmaal, som ikke er blevet rejst i indlaeggene for Domstolen . Artikel 9 angaar klart alene frivillig forsikring og frivillig fortsat forsikring . Umiddelbart forekommer det tvivlsomt, om generhvervelse af tidligere pensionsrettigheder retmaessigt kan anses for omfattet af begrebet "fortsat forsikring", et begreb, som synes at angaa erhvervelse af nye rettigheder men ikke generhvervelse af tidligere rettigheder . Imidlertid har Domstolen beskaeftiget sig hermed i sag 93/76 ( Liégeois mod Office national des pensions pour travailleurs salariés, Sml . 1977, s . 543 ). Efter en sammenligning af de forskellige sproglige versioner af artikel 9 udtaler Domstolen i praemis 14, at de forskellige versioner "skal daekke alle forsikringsformer af frivillig karakter, hvad enten der er tale om en fortsaettelse af et tidligere etableret forsikringsforhold eller ikke ". Skoent udtalelsen faldt i forbindelse med andre faktiske omstaendigheder end de foreliggende, har det klart vaeret tanken, at den skulle have generel betydning, ligesom det er klart, at den gaelder her . Desuden ses der ikke at vaere noget principielt til hinder for, at artikel 9 finder anvendelse med hensyn til generhvervelse af pensionsrettigheder paa samme maade, som den omfatter fortsat forsikring . En saadan fortolkning af artikel 9 er klart i overensstemmelse med formaalene med forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 . Artikel 9 finder derfor anvendelse paa generhvervelse af tidligere pensionsrettigheder . Muligheden af at anvende den, er, som jeg skal soege at paavise, af saerlig betydning for besvarelsen af det foerste spoergsmaal .
9 . Som det pointeres i forelaeggelseskendelsen, ligger der det problem i det foerste spoergsmaal, om artikel 9, stk . 2, - ud over, at den sikrer ligestilling af forsikringsperioder tilbagelagt i en anden medlemsstat - ogsaa kraever, at aktuel beskaeftigelse og tilknytning i en anden medlemsstat skal behandles som ligevaerdige i et tilfaelde, i hvilket national lovgivning betinger adgang til frivillig forsikring af, at der foreligger beskaeftigelse, som er undergivet tilknytning til den tvungne nationale forsikringsordning . Det fremgaar af sagen, at sagsoegeren paa ansoegningstidspunktet var tilknyttet den tvungne pensionsordning i Italien .
10 . I de skriftlige indlaeg goeres det for sagsoegeren gaeldende, at artikel 9, stk . 2, boer fortolkes udvidende . Imidlertid argumenterer Kommissionen med, at artikel 9, stk . 2, udelukkende omhandler ligestilling af forsikringsperioder stricto sensu og ikke andre betingelser om adgang til forsikringsordninger, der intet har at goere med tilbagelaeggelse af forsikringsperioder som saadanne . I den forbindelse har Kommissionen henvist til en hel raekke domme, som efter dens opfattelse viser, at Domstolen har afvist at udvide formaalet med bestemmelserne i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 om ligestilling af forsikringsperioder til at omfatte andre former for betingelser, der vedroerer tilknytning til forsikringsordninger .
11 . Saaledes paapeger Kommissionen, at Domstolen i sag 20/75 ( d' Amico mod Landesversicherungsanstalt Rheinland-Pfalz, Sml . 1975, s . 891 ), antog, at artikel 45, stk . 1, i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 ikke omfattede et krav i tysk ret, som betingede foertidig erhvervelse af retten til pensionering af, at den paagaeldende har vaeret arbejdsloes i en vis tid, med det resultat, at de tyske socialsikringsinstitutioner ikke var forpligtede til at tage hensyn til den omstaendighed, at d' Amico var blevet registreret som arbejdsloes i en anden medlemsstat .
12 . Kommissionen har ogsaa henvist til sag 70/80 ( Vigier mod Bundesversicherungsanstalt fuer Angestellte, Sml . 1981, s . 229 ), der er noget mere relevant for denne sag . I Vigier-sagen soegte en fransk statsborger at blive omfattet af den tyske lovgivning, som gav ofrene for nationalsocialisternes forfoelgelse adgang til efterfoelgende at indbetale socialsikringsbidrag . Domstolen fastslog, at artikel 9, stk . 2, i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 ikke kraever, at forsikringsperioder tilbagelagt i Frankrig skal bedoemmes som ligevaerdige med henblik paa at opfylde en praeliminaer betingelse om, at ansoegeren skal vaere omfattet af muligheden for at foretage indbetaling efterfoelgende og tillige godtgoere sin status som "forsikret" via en tilslutning til den nationale socialsikringsordning .
13 . Jeg kan ikke tiltraede Kommissionens synspunkt . Jeg er enig i, at de for Domstolen forelagte praejudikater udtrykker en vis tilbageholdenhed med hensyn til at udvide formaalet med de bestemmelser, som angaar ligestilling af forsikringsperioder med henblik paa, at ogsaa andre former for betingelser, der intet har at goere med tilbagelaeggelse af forsikringsperioder som saadanne, bliver omfattet . Uenigheden med Kommissionen gaar paa, at jeg ikke finder, at en betingelse om aktuel tilknytning til en tvungen forsikringsordning maa anses for uvedkommende i forhold til tilbagelaeggelse af forsikringsperioder . Tvaertimod er tilknytningen til en forsikringsordning en afgoerende del af tilbagelaeggelsen af forsikringsperioder og maa derfor opfattes som uadskilleligt forbundet hermed .
14 . Den af Kommissionen naevnte retspraksis kan efter min opfattelse klart holdes ude fra naervaerende sag . Baade d' Amico-sagen og Brunori-sagen - hvilken Kommissionen ogsaa har henvist til ( sag 266/78, Sml . 1979, s . 2711 ) - skulle tage stilling til artikel 45, stk . 1, i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71, der angaar ligestilling af forsikringsperioder tilbagelagt i andre medlemsstater med henblik paa erhvervelse, bevarelse og generhvervelse af pensionsrettigheder . I begge sager var der rejst spoergsmaal om betingelser for adgang til forsikringsordninger, hvilke betingelser var et supplement til og forskellige fra betingelser vedroerende tilbagelaeggelsen af forsikringsperioder . Sagen her har relation til artikel 9 i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71, og den konkret omtvistede betingelse kan af grunde, som jeg senere skal vende tilbage til, sidestilles med betingelserne i artikel 9 .
15 . Umiddelbart forekommer problemet i Vigier-sagen at vaere det samme som problemet her, nemlig om artikel 9, stk . 2, afgiver hjemmel for, at den status som forsikret, der er opnaaet via tilknytning til en forsikringsordning i én medlemsstat, skal bedoemmes som ligevaerdig med henblik paa erhvervelse af samme status i en anden medlemsstat . Der bestaar imidlertid vaesentlige forskelle mellem den sag og naervaerende sag . I Vigier-sagen fastslog Domstolen, at artikel 9, stk . 2, ikke forpligter en social forsikringsinstitution i én medlemsstat til at medregne forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter en anden medlemsstats lovgivning med henblik paa erhvervelse af status som forsikret i et tilfaelde, hvor den paagaeldende aldrig havde vaeret tilknyttet forsikringsordningen i den foerste medlemsstat, dvs . aldrig havde indbetalt det ene bidrag, som ifoelge den stats lovgivning kraeves for at erhverve status som forsikret . I sagen her var sagsoegeren inden sin afrejse til Italien tilknyttet det tyske socialsikringssystem og havde betalt bidrag i en aarraekke . Forholdet er jo det, at de paagaeldende nationale forskrifter efter deres karakter kun kan angaa personer, der har haft denne tilknytning og har indbetalt bidrag . Hertil kommer, at sagsoegeren i Vigier-sagen, som var vokset op i Frankrig, ikke kunne anses for vandrende arbejdstager efter betydningen i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71, og det maa derfor tiltraedes, at artikel 9, stk . 2, som netop angaar spoergsmaalet om flere paa hinanden foelgende beskaeftigelsesperioder i forskellige medlemsstater, ikke blev anset for anvendelig paa disse omstaendigheder . Jeg finder derfor ikke, at Vigier-dommen kan hindre, at artikel 9, stk . 2, anvendes i den foreliggende sag .
16 . Under alle omstaendigheder bliver det klart, at hvis man betragter artikel 9 i dens helhed, i stedet for kun at fokusere paa artikel 9, stk . 2, kan artiklen antages at omfatte en betingelse om aktuel tilknytning saasom den, der er tvivl om i denne sag .
17 . For det foerste er det noedvendigt ogsaa at se paa bestemmelserne i artikel 9, stk . 1 . Ifoelge artikel 9, stk . 1, skal aktuel bopael i en anden medlemsstat laegges til grund som ligestillet i et tilfaelde, hvor national lovgivning opstiller bopael som en betingelse for adgang til en frivillig forsikring . For saa vidt angaar arbejdstagere, er et krav om tilknytning ( modsat tilfaeldet med graensearbejdere ) ensbetydende med krav om bopael .
18 . For det andet : Hvis det - som jeg allerede har anfoert med henvisning til Liégeois-sagen - antages, at artikel 9 ikke kun finder anvendelse paa fortsat forsikring men ogsaa paa generhvervelse af pensionsrettigheder, kan artiklen ogsaa antages at omfatte en betingelse om aktuel tilknytning ud over betingelsen om aktuel bopael og betingelsen om tilbagelaeggelse af forsikringsperioder, som udtrykkelig naevnes i stykkerne 1 og 2 . Hvor det drejer sig om frivillig eller frivillig fortsat forsikring, vil det ikke vaere noedvendigt at naevne en betingelse om aktuel tilknytning til en tvungen ordning, fordi det kan formodes, at aktuel tilknytning normalt ikke er en betingelse for adgang til en frivillig ordning . Det er derfor ikke overraskende, at artikel 9 ikke udtrykkeligt naevner en saadan betingelse . Imidlertid gaelder det, at det - naar foerst det antages, at artikel 9 ogsaa finder anvendelse paa generhvervelse af pensionsrettigheder - er klart, at betingelsen om aktuel tilknytning maa bedoemmes paa samme maade som betingelsen om aktuel bopael og betingelsen om tilbagelaeggelse af forsikringsperioder . Hvis artikel 9 laeses i sin helhed, maa den derfor antages at betyde, at aktuel tilknytning i en anden medlemsstat maa anses for at opfylde betingelsen om aktuel tilknytning .
19 . Desuden er formaalet med artikel 9 at give en arbejdstager mulighed for at faa adgang til en frivillig forsikring i én medlemsstat, naar han bor i en anden medlemsstat eller har tilbagelagt forsikringsperioder i en anden medlemsstat . Kravet om aktuel tilknytning i den foerste medlemsstat ville gaa paa tvaers af dette formaal .
20 . Foelgelig er det min opfattelse, at det foerste spoergsmaal boer besvares bekraeftende . Jeg foreslaar, at svaret formuleres som foelger, for at afgoerelsens formaal udtrykkes ganske klart :
"Artikel 9 i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 skal fortolkes saaledes, at saafremt det efter en medlemsstats lovgivning er en betingelse for at kunne indbetale frivillige forsikringsbidrag for forsikringsperioder, der tidligere er tilbagelagt ifoelge lovgivningen i den paagaeldende medlemsstat, at ansoegeren er tilknyttet den tvungne pensionsordning i den naevnte medlemsstat paa det tidspunkt, hvor ansoegning om frivillige bidrag fremsaettes, skal tilknytningen til en tvungen forsikringsordning i en anden medlemsstat paa det paagaeldende tidspunkt anses for at opfylde den naevnte betingelse ."
Andet spoergsmaal
21 . I betragtning af mit forslag til besvarelse af det foerste spoergsmaal er det strengt taget ikke noedvendigt at besvare det andet . Jeg skal imidlertid kort redegoere for min opfattelse herom, idet der herved rejses et vaesentligt spoergsmaal om, hvilken rolle der eventuelt kan tillaegges Traktatens artikel 48 for at supplere faellesskabets socialsikringslovgivning .
22 . Foerst maa det spoerges, om betingelsen om aktuel tilknytning strider mod det principielle forbud mod forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet, der er fastslaaet dels i Traktatens artikler 7 og 48, dels i artikel 3, stk . 1, i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 . Jeg er enig med Kommissionen i, at princippet ikke skal anvendes i sagen her . Jeg finder - og det er uanset enhver anden betragtning, og uanset at betingelsen ikke skulle kunne begrundes objektivt - indebaerer den ikke aabenlys forskelsbehandling, da den finder anvendelse paa enhver, der ansoeger om at kunne foretage efterfoelgende indbetaling af bidrag, uden at der laegges vaegt paa nationalitet; det forekommer tillige tvivlsomt, om den indebaerer indirekte forskelsbehandling, eftersom den ( som denne sag illustrerer ) sandsynligvis i overvejende grad beroerer dem, som indledte deres erhvervskarriere i Tyskland og senere blev beskaeftiget i udlandet, saaledes at den vel ikke har den virkning, at statsborgere fra andre medlemslande i foerste raekke stilles ringere .
23 . Det er imidlertid Kommissionens synspunkt, at sikringen af arbejdskraftens frie bevaegelighed, der fastsaettes i artikel 48, stk . 1, og udmoentes naermere i Raadets forordning ( EOEF ) nr . 1612/68 om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet ( EFT 1968 II, s . 467 ), ikke er begraenset til afskaffelsen af forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet, men ogsaa indebaerer afskaffelse af hindringer for fri bevaegelighed . Jeg er enig med Kommissionen i, at den omtvistede betingelse i tysk lovgivning efter omstaendighederne kan udgoere en hindring for arbejdskraftens frie bevaegelighed, for saa vidt som den stiller den arbejdstager, som har benyttet sig af friheden, ringere . Det kan heller ikke benaegtes, at der maa foretages en udvidende fortolkning af artikel 48 . Jeg naerer imidlertid tvivl om, hvorvidt det er muligt at bygge paa generelle traktatbestemmelser - saasom artikel 48 - for at daekke lakuner i Faellesskabets socialsikringslovgivning . Jeg erindrer om, at spoergsmaalet kun opstaar under den forudsaetning, at faellesskabslovgiver efterlod en lakune i artikel 9 i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 . Det er efter min opfattelse en overraskende antagelse, at det, naar der foreligger en detaljeret lovgivning, er muligt at falde tilbage paa Traktaten for at udfylde en lakune i lovgivningen . Hvis det forholdt sig saaledes, ville lovgivningsbehovet, og navnlig aendringslovgivningen, blive minimal . Det forekommer mig at vaere klart, at Traktatens system viser, at de hindringer for arbejdskraftens frie bevaegelighed, der foelger af internretlige krav af den her omhandlede art, skulle imoedegaas ved lovgivning vedtaget i henhold til Traktatens artikel 51 . Vel er det noedvendigt at fortolke den lovgivning, saa at Traktatens formaal realiseres, isaer artiklerne 48 og 51; men loesningen er ikke at henvise til artikel 48 alene .
24 . Det er bemaerkelsesvaerdigt, at Kommissionen ikke har henvist til praejudikater til stoette for sin opfattelse . Jeg finder ikke, at dommene af 7 . juli 1988, henholdsvis i sag 143/87 ( Stanton mod Inasti, Sml . s . 3877 ) og de forenede sager 154-155/87 ( Inasti mod Wolf, Sml . s . 3897 ), henset til deres kontekst, kan stoette Kommissionens argument . Dér antog Domstolen, at en bestemmelse i belgisk socialsikringslovgivning, hvorefter der ikke kan foretages medregning af beskaeftigelse i en anden medlemsstat med henblik paa at fastslaa, om selvstaendige erhvervsdrivende var fritaget fra kravet om indbetaling af socialsikringsbidrag i Belgien, stred mod Traktatens artikler 48 og 52, eftersom den paagaeldende regel medfoerte en hindring for at udoeve erhvervsmaessige aktiviteter uden for Belgien . Hvad angaar disse domme maa det imidlertid noteres, at den relevante EF-lovgivning - nemlig Raadets forordning ( EOEF ) nr . 1390/81, som udvidede forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 til at omfatte selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer ( EFT 1981 L 143, s . 1 ) - ikke var traadt i kraft paa det tidspunkt, hvor den selvstaendige erhvervsvirksomhed havde vaeret udoevet i disse sager, med det resultat, at der ved paadoemmelsen kun kunne laegges vaegt paa en fortolkning af artiklerne 48 og 52 .
Forslag til afgoerelse
25 . Sammenfattende er det min opfattelse, at den nationale rets foerste spoergsmaal boer besvares saaledes :
"Artikel 9 i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 skal fortolkes saaledes, at saafremt en medlemsstat lader adgangen til at indbetale frivillige bidrag til en pensionsforsikring vedroerende forsikringsperioder, tilbagelagt i henhold til lovgivningen i denne medlemsstat, vaere betinget af, at den paagaeldende er tilsluttet en tvungen pensionsforsikringsordning i samme medlemsstat paa det tidspunkt, da der ansoeges om ret til at indbetale frivillige bidrag, maa denne betingelse anses for opfyldt i kraft af, at ansoegeren paa naevnte tidspunkt er tilsluttet en tvungen forsikringsordning i en anden medlemsstat ."
(*) Oversat fra engelsk .