62020TJ0194_RES
Sag T-194/20
JF
mod
EUCAP Somalia
Rettens dom (Syvende Udvidede Afdeling) af 13. juli 2022
»Voldgiftsbestemmelse – international kontraktansat ved EUCAP Somalia – fælles udenrigs- og sikkerhedspolitisk mission – ansættelseskontrakt ikke forlænget som følge af Det Forenede Kongeriges udtræden af Unionen – retten til at blive hørt – ligebehandling – forbud mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet – overgangsperiode fastsat i aftalen om Det Forenede Kongeriges udtræden af Unionen – annullationssøgsmål – erstatningssøgsmål – akter, som ikke kan adskilles fra kontrakten – afvisning«
Annullationssøgsmål – akter, der kan være genstand for søgsmål – begreb – akter, der fremkalder bindende retsvirkninger – akter om ikke at forlænge en ansættelseskontrakt for en international kontraktansat ved en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitisk mission efter Det Forenede Kongeriges udtræden af Unionen – udelukkelse – akter, der ikke afføder sådanne virkninger, som ligger uden for det kontraktmæssige forhold mellem parterne, og ikke indebærer udøvelse af offentligretlige beføjelser, som er tillagt den kontraherende myndighed – afvisning
(Art. 50, stk. 3, TEU; art. 263 TEUF; Rådets afgørelse 2012/389/FUSP, som ændret ved afgørelse (FUSP) 2018/1942, art. 7, stk. 4)
(jf. præmis 27, 29, 40 og 41)
Erstatningssøgsmål – Unionens retsinstansers kompetence – grænser – det påberåbte ansvars karakter – domstolsprøvelse – påstand vedrørende Unionens ansvar uden for kontraktforhold for en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitisk missions handlinger i forbindelse med en ansættelseskontrakt – afvisning
(Art. 268 TEUF; Rådets afgørelse 2012/389/FUSP, som ændret ved afgørelse (FUSP) 2018/1942)
(jf. præmis 42-47)
Retslig procedure – indbringelse af sag for Retten på grundlag af en voldgiftsklausul – akter om ikke at forlænge en ansættelseskontrakt for en international kontraktansat ved en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitisk mission efter Det Forenede Kongeriges udtræden af Unionen – søgsmål om erstatningsansvar i kontraktforhold – fastlæggelse af den lovgivning, der finder anvendelse – ansættelseskontrakt, der ikke angiver den nævnte lov – undersøgelse af søgsmålet alene på grundlag af den nævnte kontrakt, chartret om grundlæggende rettigheder og de almindelige retsprincipper – lovlighed
(Art. 50 TEU; art. 272 TEUF og art. 340, stk. 1, TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 593/2008; Rådets afgørelse 2012/389/FUSP, som ændret ved afgørelse (FUSP) 2018/1942)
(jf. præmis 51-59)
Retslig procedure – indbringelse af sag for Retten på grundlag af en voldgiftsklausul – rækkevidde – domstolsprøvelse af akter om ikke at forlænge en ansættelseskontrakt for en international kontraktansat ved en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitisk mission efter Det Forenede Kongeriges udtræden af Unionen – kompetence til at undersøge anbringender vedrørende en tilsidesættelse af de principper, der er sikret ved chartret om grundlæggende rettigheder og de generelle principper i EU-retten – lovlighed – overholdelse af retten til effektiv domstolsbeskyttelse
[Art. 272 TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 20 og 21, art. 41, stk. 2, litra a), og art. 47; Rådets afgørelse 2012/389/FUSP, som ændret ved afgørelse (FUSP) 2018/1942]
(jf. præmis 69-71)
Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik – Den Europæiske Unions civile missioner – personale – internationalt civilt personale – akter om ikke at forlænge en ansættelseskontrakt for en international kontraktansat efter Det Forenede Kongeriges udtræden af Unionen – vedtagelse af de nævnte akter uden høring af den pågældende – tilsidesættelse af retten til at blive hørt – foreligger ikke
[Art. 50 TEU; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 41, stk. 2, litra a); Rådets afgørelse 2012/389/FUSP, som ændret ved afgørelse (FUSP) 2018/1942, art. 7, stk. 4]
(jf. præmis 76-96)
Institutionernes akter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – akter vedtaget i forbindelse med kontrakter – erstatning under retssagen af den oprindelige begrundelse med en helt ny begrundelse – ikke tilladt
[Art. 296 TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 41, stk. 2, litra c)]
(jf. præmis 102 og 103)
Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik – Den Europæiske Unions civile missioner – personale – internationalt civilt personale – ansættelseskontrakt for en kontraktansat, der er statsborger i Det Forenede Kongerige, ikke forlænget som følge af Det Forenede Kongeriges udtræden af Unionen – ansatte, der er statsborgere i en anden medlemsstat, som har udløst en procedure for udtræden af Unionen, og ansatte, der er statsborgere i en anden medlemsstat, befinder sig ikke i en sammenlignelig situation – forskelsbehandling på grundlag af nationalitet – foreligger ikke
(Art. 50 TEU; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 21; Rådets afgørelse 2012/389/FUSP, som ændret ved afgørelse (FUSP) 2018/1942, art. 7, stk. 3)
(jf. præmis 115-119)
Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik – Den Europæiske Unions civile missioner – personale – internationalt civilt personale – akter om ikke at forlænge en ansættelseskontrakt for en international kontraktansat efter Det Forenede Kongeriges udtræden af Unionen – ikrafttrædelse af materielle bestemmelser i aftalen om Det Forenede Kongeriges udtræden af Unionen og Det Europæiske Atomenergifællesskab efter vedtagelsen af de nævnte akter – muligheden for at påberåbe sig de nævnte bestemmelser – foreligger ikke
(Art. 50 TEU; art. 272 TEUF; aftale om Det Forenede Kongeriges udtræden af Unionen og Det Europæiske Atomenergifællesskab, art. 127, stk. 2 og 6, og art. 129, stk. 7; Rådets afgørelse 2012/389/FUSP, som ændret ved afgørelse (FUSP) 2018/1942)
(jf. præmis 131-137)
Resumé
Sagsøgeren, JF, som er statsborger i Det Forenede Kongerige, havde med EUCAP Somalia, som er en EU-mission, der har til formål at bistå Somalia med at styrke sin kapacitet inden for maritim sikring (
1
), indgået flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, i henhold til hvilke han var blevet ansat som international kontraktansat.
Sagsøgerens sidste ansættelseskontrakt, der ophørte den 31. januar 2020, bestemte, at den kunne opsiges inden sit ophør, hvis Det Forenede Kongerige ikke længere var medlem af Den Europæiske Union.
Ved et notat af 18. januar 2020 meddelte missionschefen for EUCAP Somalia denne missions internationale kontraktansatte, der var statsborgere i Det Forenede Kongerige, heriblandt sagsøgeren, at på grund af Det Forenede Kongeriges sandsynlige udtræden den 31. januar 2020 ville deres ansættelseskontrakter ophøre på denne dato. Dernæst bekræftede han ved en skrivelse af 29. januar 2020 over for JF, at dennes kontrakt ikke ville blive forlænget ud over sin udløbsdato, og at den ville ophøre den 31. januar 2020 på grund af Det Forenede Kongeriges udtræden af Unionen.
Med søgsmålet nedlagde JF principalt på grundlag af artikel 263 TEUF og 268 TEUF påstand om annullation af notatet af 18. januar 2020 og skrivelsen af 29. januar 2020 (herefter under ét »de omtvistede akter«) og om erstatning for den skade, som han var blevet forvoldt ved disse akter som følge af EUCAP Somalias ansvar uden for kontraktforhold, samt subsidiært på grundlag af artikel 272 TEUF påstand om, at det skulle fastslås, at de omtvistede akter var ulovlige, og om erstatning for samme skade som følge af denne missions ansvar i kontraktforhold.
Retten, der traf afgørelse i en udvidet afdeling, forkastede med sin dom det af JF anlagte søgsmål i dets helhed. Retten supplerede ved denne lejlighed retspraksis, idet den bl.a. traf afgørelse om søgsmålets formalitet og art og om, hvorvidt det var muligt på visse betingelser at undlade at fastlægge den nationale lovgivning, der finder anvendelse, med henblik på at løse en tvist om kontraktforhold. Den undersøgte ligeledes de fremførte anbringender om tilsidesættelse af EU-retten i forbindelse med en sådan kontraktmæssig tvist og gav præciseringer med hensyn til anvendelsen i det foreliggende tilfælde af princippet om forbud mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet.
Rettens bemærkninger
For så vidt angår søgsmålets formalitet afviste Retten for det første påstanden om annullation af de omtvistede akter, der var støttet på artikel 263 TEUF. I denne henseende bemærkede Retten bl.a., at ansættelsesforhold samt rettigheder og forpligtelser for internationalt personale ansat ved EUCAP Somalia er fastsat ved kontrakt, hvorfor ansættelsesforholdet mellem sagsøgeren og EUCAP Somalia havde kontraktmæssig karakter. Retten konstaterede endvidere, at missionschefen for EUCAP Somalia ved de omtvistede akter over for sagsøgeren bekræftede, at hans kontrakt ville ophøre på det i kontrakten fastsatte tidspunkt som følge af Det Forenede Kongeriges udtræden af Unionen, hvilket ifølge kontrakten udgjorde en ophørsgrund. Retten udledte heraf, at disse akter ikke havde til formål at afføde bindende retsvirkninger, der ligger uden for det kontraktmæssige forhold mellem sagsøgeren og EUCAP Somalia, og som indebærer, at denne mission udøver offentligretlige beføjelser. De nævnte akter havde således kontraktmæssig karakter og kunne ikke påstås annulleret på grundlag af artikel 263 TEUF.
For det andet afviste Retten den påstand om erstatning, der vedrørte Unionens ansvar uden for kontraktforhold for EUCAP Somalias handlinger, og som var støttet på artikel 268 TEUF. Denne påstand optrådte i en egentlig kontraktmæssig sammenhæng, hvorfor den henhørte under Unionens ansvar i kontraktforhold.
For det tredje konkluderede Retten, at søgsmålet kunne antages til realitetsbehandling, for så vidt som det subsidiært var baseret på artikel 272 TEUF. Retten præciserede, at sagsøgeren til støtte for sine påstande på grundlag af denne bestemmelse gjorde en række regler gældende, som Unionens forvaltning er forpligtet til at overholde i forbindelse med en kontrakt, idet han fremførte anbringender vedrørende bl.a. tilsidesættelse af retten til at blive hørt, af ligebehandlingsprincippet og af princippet om forbud mod forskelsbehandling (
2
) samt et anbringende vedrørende tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, som er et almindeligt EU-retligt princip. Følgelig kunne sagsøgeren ikke, uden at det ville stride mod princippet om effektiv retsbeskyttelse, afskæres fra at påberåbe sig tilsidesættelsen af disse principper til støtte for sine påstande med den begrundelse, at han kun gyldigt kunne påberåbe sig manglende opfyldelse af vilkårene i kontrakten eller tilsidesættelse af den ret, der finder anvendelse herpå (
3
).
For så vidt angår den lov, der finder anvendelse, henviste Retten til det princip, hvorefter Unionens ansvar i kontraktforhold bestemmes efter den lovgivning, der finder anvendelse på den pågældende kontrakt (
4
). Retten fastslog imidlertid, at det var ufornødent at fastslå, hvilken national lov der fandt anvendelse på den foreliggende tvist, som kunne løses på grundlag af den omhandlede kontrakt og de operationelle standardprocedurer, der gælder for EUCAP Somalia, hvortil der var henvist i kontrakten, samt chartret og de generelle principper i EU-retten. I denne forbindelse bemærkede Retten bl.a., at sagsøgeren til støtte for de subsidiære påstande, der var baseret på artikel 272 TEUF, udelukkende havde fremført anbringender vedrørende tilsidesættelse af EU-retten, navnlig de generelle principper heri og chartret. Det forekom endvidere ikke nødvendigt for løsningen af denne tvist at anvende præceptive bestemmelser i national ret.
Med hensyn til sagens realitet bemærkede Retten for det første for så vidt angår tilsidesættelse af retten til at blive hørt, at det hverken af den omhandlede kontrakts bestemmelser eller af EUCAP Somalias operationelle standardprocedurer, som denne kontrakt henviste til, fremgik, at missionschefen for EUCAP Somalia var forpligtet til at høre JF inden udfærdigelsen af notatet af 18. januar 2020. Endvidere fandt Retten, at EUCAP Somalias beslutning om ikke at gøre brug af sin mulighed for at forlænge sagsøgerens kontrakt, således som det fremgik af de omtvistede akter, ikke var en foranstaltning truffet over for JF, som berørte ham negativt, som omhandlet i chartrets artikel 41, stk. 2, litra a). Retten til at blive hørt som sikret ved denne bestemmelse pålagde således heller ikke EUCAP Somalia at høre sagsøgeren forud for udfærdigelsen af notatet af 18. januar 2020. Endvidere påpegede Retten, at selv hvis sagsøgeren i forbindelse med et søgsmål af kontraktmæssig karakter havde haft ret til at blive hørt inden udfærdigelsen af det nævnte notat, kunne proceduren ikke have ført til et andet resultat, hvis han havde udøvet denne ret.
For det andet fremhævede Retten for så vidt angår en angivelig forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, at sagsøgeren som statsborger i en medlemsstat, som havde udløst proceduren for udtræden af Unionen, objektivt set ikke var i en situation, der var sammenlignelig med situationen for de internationale kontraktansatte ved EUCAP Somalia, der var statsborgere i en anden medlemsstat, hvorfor chefen for denne mission kunne beslutte ikke at forlænge hans ansættelseskontrakt ud over den 31. januar 2020, uden at dette ville udgøre forskelsbehandling på grundlag af nationalitet.
For det tredje bemærkede Retten endelig for så vidt angår de omtvistede akters angivelige tilsidesættelse af aftalen om Det Forenede Kongeriges udtræden af Den Europæiske Union og Det Europæiske Atomenergifællesskab (
5
), at det i forbindelse med et søgsmål af kontraktmæssig karakter forholdt sig således, at de bestemmelser i denne aftale, der var relevante i den foreliggende sag, fastsatte de betingelser, hvorunder EU-retten skulle finde anvendelse på Det Forenede Kongerige i overgangsperioden, og derfor udgjorde materielle regler. Da disse regler ikke fandt anvendelse på retlige situationer, der var opstået før datoen for ikrafttrædelsen af denne aftale, og de omtvistede akter var vedetaget før denne dato, kunne en sådan tilsidesættelse ikke lægges til grund.
(
1
) – EUCAP Somalia blev oprettet ved Rådets afgørelse 2012/389/FUSP af 16.7.2012 om Den Europæiske Unions kapacitetsopbyggende mission i Somalia (EUCAP Somalia) (EUT 2012, L 187, s. 40), som ændret ved Rådets afgørelse (FUSP) 2018/1942 af 10.12.2018 (EUT 2018, L 314, s. 56).
(
2
) – Sikret ved henholdsvis artikel 41, stk. 2, litra a), artikel 20 og artikel 21 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«).
(
3
) – Som omhandlet i dom af 16.7.2020, ADR Center mod Kommissionen (C-584/17 P, EU:C:2020:576, præmis 85-89).
(
4
) – Artikel 340, stk. 1, TEUF.
(
5
) – Aftale om Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands udtræden af Den Europæiske Union og Det Europæiske Atomenergifællesskab (EUT 2020, L 29, s. 7), som trådte i kraft den 1.2.2020.