62017TJ0330_RES
Predmet T-330/17
Ceobus i dr.
protiv
Europske komisije
Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 12. srpnja 2019.
„Državne potpore – Program potpora koje je Francuska provela između 1994. i 2008. – Subvencije za ulaganje koje je dodijelila regija Île de France – Odluka o proglašavanju programa potpora spojivim s unutarnjim tržištem – Pojmovi ‚postojeća potpora’ i ‚nova potpora’ – Članak 107. UFEU-a – Članak 108. UFEU-a – Članak 1. točka (b) podtočke i. i v. Uredbe (EU) 2015/1589 – Rok zastare – Članak 17. Uredbe 2015/1589”
Tužba za poništenje – Dopuštenost – Meritorno odbijanje tužbe bez odlučivanja o dopuštenosti – Diskrecijska ovlast suda Unije
(članak 263. UFEU-a)
(t. 26., 27.)
Potpore koje dodjeljuju države – Potpora dodijeljena protivno postupovnim pravilima iz članka 108. stavka 3. UFEU-a – Obveze nacionalnih sudova
(čl. 108. st. 3. UFEU-a)
(t. 32., 33.)
Potpore koje dodjeljuju države – Postojeće potpore i nove potpore – Kvalifikacija kao postojeće potpore – Kriteriji – Razvoj unutarnjeg tržišta – Subvencionirana oprema koju mogu koristiti korisnici potpore u okviru djelatnosti otvorenih za tržišno natjecanje prije uvođenja programa potpora – Nepostojanje postojeće potpore
(čl. 107. UFEU-a; Uredba Vijeća 2015/1589, čl. 1. t. (b), podt. v.)
(t. 52.-62.)
Potpore koje dodjeljuju države – Povrat nezakonite potpore – Desetogodišnji zastarni rok iz članka 17. Uredbe 2015/1589 – Područje primjene – Odluka Komisije kojom nezakonito proveden program potpore utvrđuje spojivim s unutarnjim tržištem – Isključenost – Primjena važećih pravila zastare pred nacionalnim sudom pred kojim je pokrenut postupak povrata potpore
(Uredba Vijeća 2015/1589, čl. 17.)
(t. 69.-82.)
Kratak prikaz
U presudama od 2. srpnja 2019., Keolis CIF i dr./Komisija (T-289/17), Transdev i dr./Komisija (T-291/17), Regija Île-de-France/Komisija (T-292/17), Optile/Komisija (T-309/17), Ceobus i dr./Komisija (T-330/17) i STIF-IDF/Komisija (T-738/17), Opći sud je odbio više zahtjeva za djelomično poništenje Odluke Komisije od 2. veljače 2017. koja se odnosila na dva programa potpore koje je provela Francuska u korist poduzeća autobusnog prijevoza u regiji Île-de-France (
1
).
Svi se predmeti odnose na dodjelu dva programa potpora u korist poduzeća autobusnog prijevoza u regiji Île-de-France, prvi je provela Regija Île-de-France između 1994. i 2008., dok je drugi proveo Syndicat Transport Île de France (STIF-IDF) od 2008. Cilj je potpora dodijeljenih na temelju tih programa bio olakšati kupovinu opreme poduzetnicima koji obavljaju redovni javni prijevoz u regiji Île de France te kompenzirati njihove investicijske troškove.
U odluci koja se pobija pred Općim sudom, Komisija je, kao prvo, ocijenila da su dva programa potpore o kojima je riječ spojiva s unutarnjim tržištem. Kao drugo, Komisija je ipak zaključila da su financijske potpore dodijeljene na temelju tih programa bile nezakonito provedene, s obzirom na to da su predstavljale „nove potpore” ta da o njima nije bila obaviještena. U tom pogledu Komisija je, konkretnije, utvrdila povredu članka 108. stavka 3. UFEU-a, kojime se državama članicama koje namjeravaju dodijeliti ili izmijeniti državnu potporu zabranjuje da planirane mjere provedu prije Komisijine prethodne provjere njihovih planova. Člankom 108. stavkom 3. UFEU-a tako se predviđa obveza „standstill” koja se primjenjuje na nove potpore, ali ne i na postojeće.
Presudama Keolis CIF i dr./Komisija, Transdev i dr./Komisija, Optile/Komisija i Ceobus i dr./Komisija, Opći je sud odbio tužbe koje je podnijelo nekoliko poduzetnika koji upravljaju mrežama cestovnog prijevoza putnika, a kojima se tražilo poništenje pobijane odluke u dijelu u kojem se ona odnosi na program potpora koji je provela regija Île-de-France između 1994. i 2008. U tom je kontekstu nekoliko tužitelja istaknulo prigovore kojima navode da je Komisija počinila različite povrede obveze obrazlaganja, koje je Opći sud sve odbio. U prilog svojoj tužbi, tužitelji su usto osporavali kvalifikaciju kao novih potpora subvencija za ulaganje koje su s naslova programa potpora o kojem je riječ primili prijevoznici. Poduzetnici koji upravljaju mrežama cestovnog prijevoza putnika također su tvrdili da su povrijeđena pravila o zastari iz članka 17. Uredbe br. 2015/1589. (
2
)
Kad je riječ o kvalifikaciji programa potpora koji je provela regija Île-de-France između 1994. i 2008. kao nove potpore, Opći je sud s jedne strane, odbio prigovore koji se temelje na povredi članka 1. točke (b) podtočke i. Uredbe 2015/1589, u skladu s kojim se potpore koje su u državi članici o kojoj je riječ uvedene prije stupanja na snagu UFEU-a smatraju postojećim potporama. Naime, tužitelji pred Općim sudom nisu podnijeli dokaze dostatne kako bi se utvrdilo da je program potpora o kojemu je riječ bio uveden prije stupanja na snagu Ugovora o osnivanju Europske ekonomske zajednice u Francuskoj, 1. siječnja 1958. S druge strane, Opći sud je odbio prigovore koji se odnose na povredu članka 1. točke (b) podtočke v. Uredbe 2015/1589, u skladu s kojim se potpora smatra postojećom potporom ako u trenutku kada je započela njezina primjena nije predstavljala potporu, ali je kasnije postala potporom zbog razvoja unutarnjeg tržišta, a dotična država članica je nije izmijenila. U tom pogledu, Opći je sud istaknuo da su prijevoznici koji su koristili dodijeljene potpore mogli od uvođenja predmetnog programa potpora u okviru prijevoznih djelatnosti otvorenih za tržišno natjecanje koristiti opremu financiranu tim potporama. Kad je riječ o razdoblju između 1994.-2008., predmetni poduzetnici koji obavljaju djelatnost prijevoza nisu osporavali ni kvalifikaciju dodijeljenih subvencija kao državnih potpora, u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a. Usto, zaključak Komisije u skladu s kojim je udovoljeno svim kriterijima predviđenim tom odredbom u skladu je s analizom iz nekoliko nacionalnih sudskih odluka donesenih u tom području.
Opći je sud također odbio prigovore koji se odnose na povredu članka 17. Uredbe 2015/1589, kojime je predviđen desetogodišnji zastarni rok u području povrata potpore. U tom je pogledu Opći sud istaknuo da se pravila o zastari iz te odredbe odnose samo na ovlasti Komisije, slijedom čega ona nisu namijenjena da se primjenjuju na slučaj, kao što je to predmetni, u kojemu je Komisija priznala spojivost nezakonitih potpora s unutarnjim tržištem nakon njihove dodjele. Međutim, Opći je sud podsjetio na to da se na ovlasti nacionalnih tijela o eventualnom povratu takvih potpora i dalje primjenjuju samo nacionalna pravila o zastari koja se primjenjuju pred nacionalnim sudom.
Presudom Regija Île-de-France/Komisija Opći je sud odbio tužbu koju je podnijela regija Île-de-France. Opći je sud smatrao da tužitelj ne može prigovoriti Komisiji da je počinila povredu obveze obrazlaganja u okviru svoje ocjene selektivnosti programa potpora provedenog između 1994. i 2008. i gospodarske prednosti neopravdano dodijeljene krajnjim korisnicima tog programa. Opći je sud također smatrao da nije trebalo dovoditi u pitanje osnovanost, u pobijanoj odluci, ocjene postojanja gospodarske prednosti i selektivnosti programa. U tom je pogledu Opći sud pojasnio da se poduzetnicima koji dolaze iz drugih država članica ili francuskih regija ne mogu dodijeliti sporne subvencije koje se mogu dodijeliti samo poduzetnicima aktivnima na tržištu redovnog prijevoza putnika, koji svoje djelatnosti obavljaju na području tužitelja. Nadalje, Opći sud je odbio tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 1. točke (b) podtočaka i. i v. Uredbe 2015/1589.
Opći sud je u presudi STIF-IDF/Komisija odbio tužbu kojom je STIF-IDF tražio poništenje pobijane odluke u dijelu u kojem se ona odnosila na program potpora koji je potonji provodio od 2008. Taj se dio pobijane odluke odnosio, konkretnije, na niz ugovora koje je STIF-IDF sklopio s privatnim poduzetnicima koji obavljaju djelatnost redovnog javnog prijevoza na području regije Île-de-France, kojima je bila predviđena isplata financijskog doprinosa STIF-IDF poduzetnicima koji su ugovore potpisali, kao naknadu za izvršavanje obveza javne usluge na koje su se potonji ugovorno obvezali.
U prilog svojoj tužbi za poništenje, STIF-IDF se poziva na ustaljenu sudsku praksu u skladu s kojom se državna intervencija ne smatra državnom potporom u smislu članka 107. UFEU-a, ako predstavlja naknadu u smislu protučinidbe za usluge koje su obavili poduzetnici korisnici radi izvršavanja obveza pružanja javne usluge, na način da ti poduzetnici zapravo nemaju financijsku korist te ta intervencija stoga ne dovodi do toga da se ti poduzetnici stavljaju u povoljniji tržišni položaj u odnosu na konkurentske poduzetnike. Da bi u se konkretnom slučaju izbjeglo da se takvu naknadu smatra državnom potporom, moraju biti ispunjeni tzv. „Altmark” uvjeti (
3
). Četvrtim od tih kriterija određeno je da se razina državne intervencije treba utvrditi na temelju analize troškova koje bi prosječni poduzetnik, dobro vođen i odgovarajuće opremljen, kako bi mogao ispuniti zahtjeve javne usluge, imao pri izvršenju tih obveza. STIF-IDF u svojoj tužbi navodi, konkretnije, da je Komisija u pobijanoj odluci pogrešno zaključila da sporni program potpora ne ispunjava taj kriterij te je povrijedila svoju obvezu obrazlaganja u tom pogledu.
Nakon što je potvrdio da je Komisija dovoljno detaljno iznijela razloge zbog kojih je smatrala da sporni program potpora ne ispunjava četvrti kriterij Altmark, Opći sud je istaknuo da su dokazi koje je u potporu svojim prigovorima podnio STIF-IDF u biti bili sačinjeni od upućivanja na metodološke alate koje je tužitelj koristio prije određivanja iznosa financijskih doprinosa koje valja isplatiti poduzetnicima koji su potpisali ugovore, kao i na različite ex post kontrole koje je proveo kako bi provjerio ulaganja koja su potonji poduzeli. Međutim, budući da ti dokazi nisu bili relevantni, odnosno u svakom slučaju nisu bili dostatni kako bi se utvrdilo da je iznos protučinidbe bio određen u skladu s četvrtim kriterijem Altmark, Opći sud je utvrdio da se na temelju podataka koje je pružio STIF-IDF ne može utvrditi da je prilikom ocjene spornog programa potpora, izvršene u pobijanoj odluci, s obzirom na taj kriterij počinjena povreda koja se tiče prava ili povreda u ocjeni.
(
1
)	Odluka Komisije (EU) 2017/1470 оd 2. veljače 2017. o programima potpore SA.26763 2014/C (ex 2012/NN) koje je Francuska provela u korist poduzeća autobusnog prijevoza u regiji Île-de-France (SL 2017., L 209, str. 24.).
(
2
)	Uredba Vijeća (EU) 2015/1589 od 13. srpnja 2015. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka 108. Ugovora o funkcioniranju Europske unije (SL 2015., L 249, str. 9.).
(
3
)	Riječ je o četirima kriterijima primjene te sudske prakse, koji su utvrđeni u presudi od 24. srpnja 2003., Altmark Trans i Regierungspräsidium Magdeburg, C‑280/00, EU:C:2003:415, t. 88.-93.