PRESUDA SUDA24. studenoga 1993.(*)„Nacionalno zakonodavstvo u području određivanja cijena – Preprodaja uz gubitak“U spojenim predmetima C‑267/91 i C‑268/91_povodom
zahtjeva za prethodnu odluku koji je na temelju primjene članka 177.
Ugovora o EEZ-u podnio Tribunal de grande instance de Strasbourg
(Francuska) i kojim se u kaznenim postupcima pred tim sudom protiv Bernarda KeckaiDaniela Mithouardazahtijeva
donošenje prethodne odluke o tumačenju pravila Ugovora o EEZ-u koja se
odnose na tržišno natjecanje i slobodu kretanja unutar Zajednice_SUD_u
sastavu: O. Due, predsjednik, G. F. Mancini, J. C. Moitinho de Almeida,
M. Diez de Velasco i D. A. O. Edward, predsjednici vijeća, C. N.
Kakouris, R. Joliet, F. A. Schockweiler, G. C. Rodríguez Iglesias, F.
Grévisse, M. Zuleeg, P. J. G. Kapteyn i J. L. Murray, suci_nezavisni odvjetnik: W. Van Gerven_tajnik: D. Louterman-Hubeau, glavna administratorica_uzimajući u obzir podnesena očitovanja:–        za D. Mithouarda, M. Meyer, avocat au barreau de Strasbourg_–        za B. Kecka, J.-P. Wachsmann, avocat au barreau de Strasbourg_–        za
francusku vladu, Ph. Pouzoulet, pomoćnik direktora u upravi za pravne
poslove Ministarstva vanjskih poslova, i H. Duchêne, tajnik vanjskih
poslova u istoj upravi, u svojstvu agenata_–        za
grčku vladu, F. P. Georgakopoulos, zamjenik pravnog savjetnika državnog
pravnog savjeta, u svojstvu agenta_–        za
Komisiju Europskih zajednica, R. Wainwright, pravni savjetnik, i V.
Melgar, državna službenica stavljena na raspolaganje pravnoj službi, u
svojstvu agenata, uz asistenciju H. Lehman, avocat au barreau de Paris_uzimajući u obzir izvještaj za raspravu_saslušavši usmena očitovanja D. Mithouarda, kojeg zastupaju Meyer i Huet, avocat au barreau de Strasbourg, francuske vlade i Komisije, na raspravi održanoj 9. ožujka 1993._saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 28. travnja 1993._donosi sljedećuPresudu1        Dvjema
presudama od 27. lipnja 1991., koje je Sud zaprimio 16. listopada
1991., Tribunal de grande instance de Strasbourg na temelju članka 177.
Ugovora o EEZ-u postavio je dva prethodna pitanja o tumačenju pravila
tog Ugovora koja se odnose na tržišno natjecanje i slobodu kretanja
unutar Zajednice.2        Ta
su se pitanja postavila u okviru kaznenih postupaka pokrenutih protiv
B. Kecka i D. Mithouarda, koji se kazneno gone zbog toga što su,
protivno članku 1. francuskog Zakona br. 63-628 od 2. srpnja 1963., kako
je izmijenjen i dopunjen člankom 32. Naredbe br. 86-1243 od 1. prosinca
1986., preprodavali proizvode u neizmijenjenom stanju po cijenama nižim
od njihove stvarne nabavne cijene („preprodaja uz gubitak“).3        Bernard
Keck i Daniel Mithouard u svoju su obranu tvrdili kako opća zabrana
preprodaje uz gubitak, kakva je propisana ovim odredbama, nije u skladu s
člankom 30. Ugovora ni s načelima slobodnog kretanja osoba, usluga i
kapitala te slobodnog tržišnog natjecanja unutar Zajednice.4        Procijenivši
da je nužno zatražiti tumačenje određenih odredaba prava Zajednice,
Tribunal de grande instance de Strasbourg prekinuo je oba postupka i
uputio Sudu sljedeće prethodno pitanje:„Je
li zabrana preprodaje uz gubitak u Francuskoj propisana u članku 32.
Naredbe br. 86-1243 od 1. prosinca 1986. u skladu s načelima slobodnog
kretanja robe, usluga i kapitala, slobodnog tržišnog natjecanja na
zajedničkom tržištu i nediskriminacije na temelju državljanstva
utvrđenima Ugovorom o osnivanju EEZ-a od 25. ožujka 1957., a osobito
njegovim člancima 3. i 7., s obzirom na to da bi francusko zakonodavstvo
u biti moglo narušavati tržišno natjecanje:(a)
s jedne strane zbog toga što kao
kazneno djelo određuje samo preprodaju uz gubitak i zato što iz domašaja
zabrane isključuje proizvođača koji može slobodno na tržištu prodavati
proizvod koji proizvede, obrađuje ili poboljšava, makar i neznatno, po
cijeni nižoj od njegove proizvodne cijene;(b)
s druge strane zato što narušava,
osobito u pograničnim područjima, tržišno natjecanje između različitih
gospodarskih subjekata na temelju njihovoga državljanstva i mjesta u
kojem imaju poslovni nastan.“5        Za
potpuniji prikaz činjeničnog stanja u glavnom postupku, tijeka postupka
i pisanih očitovanja podnesenih Sudu upućuje se na izvještaj za
raspravu. Ovi dijelovi spisa u nastavku se spominju samo u mjeri u kojoj
je to potrebno za obrazloženje odluke Suda.6        Na
početku je potrebno utvrditi kako odredbe Ugovora koje se odnose na
slobodno kretanje osoba, usluga i kapitala unutar Zajednice ne utječu na
opću zabranu preprodaje uz gubitak koja se odnosi na stavljanje robe u
promet i stoga nisu relevantne za pitanje o kojemu je riječ u glavnom
postupku.7        Nadalje,
što se tiče načela nediskriminacije propisanog u članku 7. Ugovora, iz
zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da nacionalni sud dovodi u
pitanje sukladnost ove odredbe sa zabranom preprodaje uz gubitak, s
obzirom na to da ona poduzeća na koja se primjenjuje dovodi u
nepovoljniji položaj u odnosu na njihove konkurente koji posluju u
državama članicama gdje je preprodaja uz gubitak dopuštena.8        Može
se smatrati da u tom pogledu činjenica da se na poduzeća koja obavljaju
djelatnost prodaje u različitim državama članicama primjenjuju
različita zakonodavstva od kojih jedna zabranjuju, a druga dopuštaju
preprodaju uz gubitak ne predstavlja diskriminaciju u smislu članka 7.
Ugovora, s obzirom na to da se nacionalno zakonodavstvo o kojemu je
riječ u glavnom postupku primjenjuje na svaku djelatnost prodaje koja se
obavlja na nacionalnom području, bez obzira na državljanstvo onih koji
je obavljaju (vidjeti presudu od 14. srpnja 1988. u predmetu Lambert,
308/86, Recueil, str. 4369.).9        Naposljetku,
iz prethodnog pitanja proizlazi da sud koji je uputio zahtjev traži
pojašnjenje glede mogućih negativnih učinaka na tržišno natjecanje koje
bi pravila o kojima je riječ mogla imati, pozivajući se na temeljna
načela Zajednice opisana u članku 3. Ugovora, a da se pritom ne poziva
na posebna pravila Ugovora iz područja tržišnog natjecanja kojima se
ista provode.10      U
tim okolnostima, uzimajući u obzir argumente koji su izneseni kao i
rasprave koje su se odvile pred Sudom, a u cilju davanja korisnog
odgovora sudu koji je uputio zahtjev, potrebno je ispitati zabranu
preprodaje uz gubitak sa stajališta slobodnog kretanja robe.11      U
smislu članka 30. zabranjena su količinska ograničenja uvoza između
država članica kao i sve mjere s istovrsnim učinkom. Prema ustaljenoj
sudskoj praksi, svaka mjera koja može, izravno ili neizravno, stvarno
ili potencijalno, ograničiti trgovinu unutar Zajednice predstavlja mjeru
s istovrsnim učinkom kao količinsko ograničenje.12      Potrebno
je utvrditi da nacionalnom zakonodavstvu koje propisuje opću zabranu
preprodaje uz gubitak nije cilj urediti trgovinu robom između država
članica.13      Istina
je da bi takvo zakonodavstvo moglo ograničiti opseg prodaje, time i
opseg prodaje proizvoda iz drugih država članica, s obzirom na to da
trgovcima uskraćuje jednu od metoda promocije prodaje. Međutim, ostaje
otvoreno pitanje je li takva mogućnost dovoljna da se zakonodavstvo o
kojemu je riječ okarakterizira kao mjera s istovrsnim učinkom kao
količinsko ograničenje uvoza.14      Budući
da se trgovci sve više pozivaju na članak 30. Ugovora kako bi
osporavali sva pravila čiji je učinak takav da ograničava njihovu
trgovinsku slobodu čak i kad ta pravila nisu usmjerena na proizvode iz
drugih država članica, Sud smatra nužnim preispitati i pojasniti svoju
sudsku praksu u vezi s tim pitanjem.15      U
tom pogledu potrebno je podsjetiti da, sukladno sudskoj praksi iz
predmeta Cassis de Dijon (presuda od 20. veljače 1979., Rewe–Zentral,
120/78, Recueil, str. 649.), mjere s istovrsnim učinkom
zabranjene člankom 30. čine one prepreke slobodnom kretanju robe koje
su, u nedostatku usklađivanja zakonodavstava, rezultat primjene na robu
porijeklom iz drugih država članica, u kojima je zakonito proizvedena i
stavljena u promet, pravila koja se odnose na uvjete kojima ta roba
treba udovoljiti (poput onih koji se odnose na naziv, oblik, dimenzije,
težinu, sastav, prezentaciju, označavanje, pakiranje), čak i kad se ta
pravila bez razlike primjenjuju na sve proizvode, i kada se njihova
primjena ne može opravdati ciljem javnoga interesa koji ima prednost
pred slobodnim kretanjem robe.16      Za
razliku od toga, potrebno je utvrditi da, suprotno onomu kako je dosad
suđeno, primjena na proizvode iz drugih država članica nacionalnih
odredaba koje ograničavaju ili zabranjuju određene načine prodaje ne
ograničava izravno ili neizravno, stvarno ili potencijalno, trgovinu
između država članica u smislu presude Dassonville (presuda od 11.
srpnja 1974., 8/74, Recueil, str. 837.), pod pretpostavkom da se
te odredbe primjenjuju na sve relevantne trgovce koji obavljaju
djelatnost na nacionalnom području i pod pretpostavkom da na isti način
utječu, pravno ili činjenično, na stavljanje u promet domaćih proizvoda i
proizvoda iz drugih država članica.17      Zapravo,
ako su ti uvjeti ispunjeni, primjena takvih pravila na prodaju
proizvoda iz neke druge države članice koji ispunjavaju zahtjeve što ih
je odredila ta država nije takve naravi da bi im onemogućila pristup
tržištu ili da bi taj pristup ometala išta više nego što ometa pristup
domaćim proizvodima. Takva pravila stoga ne ulaze u doseg članka 30.
Ugovora.18      Stoga
bi nacionalnom sudu trebalo odgovoriti da članak 30. Ugovora o EEZ-u
treba tumačiti na način da se ne primjenjuje na zakonodavstvo države
članice koje propisuje opću zabranu preprodaje uz gubitak. Troškovi19      Troškovi
francuske i grčke vlade te Komisije Europskih zajednica, koje su Sudu
podnijele očitovanja, ne nadoknađuju se. Budući da ovaj postupak ima
značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je
uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka.Slijedom navedenog_SUD_odlučujući
o pitanjima koja mu je postavio Tribunal de grande instance de
Strasbourg svojim dvjema presudama od 27. lipnja 1991., presuđuje:Članak
30. Ugovora o EEZ-u treba se tumačiti na način da se ne primjenjuje na
zakonodavstvo države koje propisuje opću zabranu preprodaje uz gubitak. PotpisiDueMancini            Moitinho de AlmeidaDíez de VelascoEdwardKakouris      JolietSchockweilerRodríguez IglesiasGrévisse            Zuleeg      KapteynMurrayKako je objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 24. studenoga 1993.Tajnik       PredsjednikJ.‑G. Giraud       O. Due* Jezik postupka: francuski.