Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE
TAMARE ĆAPETA
od 19. ožujka 2026.(1)
Spojeni predmeti C-7/25 [Ramodi] i C-8/25 [Karkik](i)
K (C-7/25)
P (C-8/25)
protiv
Minister van Asiel en Migratie
(zahtjevi za prethodnu odluku koji je uputio rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Sud u Haagu, stalna služba u Roermondu, Nizozemska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Politika azila – Direktiva 2011/95/EU – Ocjena relevantnih elemenata zahtjeva za međunarodnu zaštitu – Obveza da se elementi zahtjeva potkrijepe vjerodostojnim ispravama ili drugim dokazima koji se mogu objektivno provjeriti – Postupci za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite – Direktiva 2013/32/EU – Članak 46. stavak 3. – Cjelovito i ex nunc razmatranje činjenica i pravnih pitanja, uključujući razmatranje potrebe za međunarodnom zaštitom – Načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja – Elementi iz spisa s kojima je upoznat prvostupanjski sud koji odlučuje o pravnom lijeku”
I.      Uvod
1.        Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Sud u Haagu, stalna služba u Roermondu, Nizozemska), odnosno sud koji je uputio zahtjev, uputio je Sudu dva prethodna pitanja.
2.        Oba pitanja javila su se u kontekstu dvaju zasebnih postupaka. U tim postupcima tražitelji azila traže sudski nadzor odluka nadležnih upravnih tijela kojima su njihovi zahtjevi za međunarodnu zaštitu odbijeni kao neosnovani.
3.        Drugim pitanjem, na koje je Sud zatražio da se usredotočim u ovom mišljenju, sud koji je uputio zahtjev želi doznati je li u takvom postupku u kojem se traži sudski nadzor obvezan na temelju prava Unije, po potrebi i po službenoj dužnosti, cjelovito i ex nunc razmotriti i činjenice i pravo na temelju elemenata iz spisa s kojima je upoznat, kako su dopunjeni ili pojašnjeni nakon kontradiktornog postupka, čak i u slučaju u kojem se nacionalnim pravom njegovo razmatranje ograničava samo na činjenice i pravna pitanja izričito iznesena
u aktu na temelju kojeg se provodi sudski nadzor.
4.        Sud koji je uputio zahtjev traži tumačenje članka 46. Direktive o postupcima azila(2), u vezi s člankom 4., člankom 18. i člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
II.    Činjenice u glavnom postupku, prethodna pitanja i postupak pred Sudom
5.        Sud koji je uputio zahtjev uputio je Sudu dva zasebna zahtjeva za prethodnu odluku. Iako je svaki zahtjev upućen u kontekstu različitih činjeničnih situacija, u obama se navode ista prethodna pitanja. Stoga ću prvo iznijeti činjenice svakog predmeta, a zatim objasniti pravna pitanja koja se u njima javljaju.
Predmet C-7/25
6.        Osoba K, tužiteljica iz glavnog postupka, državljanka je Iraka koja tvrdi da je moćan i poznat član naoružane skupine u njezinu mjestu boravka napao nju i njezina supruga nakon što su ona i njezina kći u više navrata odbile njegove pokušaje prošnje kćeri. Tužiteljica je prijavila taj incident sudu u svojoj zemlji podrijetla, ali, prema njezinim tvrdnjama, sud nije poduzeo nikakve radnje u pogledu toga. Ona i njezin suprug napustili su Irak 2022., a njihova je kći i dalje u toj zemlji, gdje se skriva.
7.        Tužiteljica i njezin suprug podnijeli su 1. veljače 2022. zahtjev za međunarodnu zaštitu u Kraljevini Nizozemskoj, ali je nakon smrti njezina supruga obustavljen postupak koji se odnosio na njega. Tužiteljica je u zahtjevu za međunarodnu zaštitu potkrijepila razloge za bijeg izjavama, te podnijela putovnicu u izvorniku, presliku prijave podnesene iračkom sudu i presliku nedavnog liječničkog nalaza. Tužiteljica je također ustvrdila da je se, zbog činjenice da je sada udovica, u kontekstu
povratka u Irak treba smatrati neudanom ženom, zbog čega se na nju primjenjuje posebna politika zaštite za neudane žene iz Iraka koju je uspostavio Minister van Asiel en Migratie (ministar za azil i migracije, Nizozemska), odnosno tuženik iz glavnog postupka (u daljnjem tekstu: tuženik)(3).
8.        Tuženik je odbio tužiteljičin zahtjev za međunarodnu zaštitu kao neosnovan uz obrazloženje da njezine izjave o problemima s muškarcem koji je zaprosio njezinu kćer u Iraku nisu vjerodostojne. U tom pogledu, tuženik smatra, kao prvo, da tužiteljica nije potkrijepila svoje izjave objektivnim ispravama koje u potpunosti opravdavaju njezinu potrebu za azilom i, kao drugo, da ne ispunjava uvjete utvrđene u članku 31. stavku 6. točkama (c) i (d) Vreemdelingenweta 2000 (Zakon o strancima iz 2000.), koji odgovara članku 4. stavku 5. točkama (c) i (d) Direktive o kvalifikaciji(4).
9.        Tuženik je smatrao da, iako su tužiteljičin identitet, državljanstvo i podrijetlo vjerodostojno utvrđeni, sami ti razlozi nisu dovoljni da joj se odobri međunarodna zaštita.
10.      Tuženik je u odluci od 15. srpnja 2024. odbio tužiteljičin zahtjev za međunarodnu zaštitu kao neosnovan. Ta je odluka uključivala odluku o vraćanju kojom je Irak određen kao zemlja odredišta te je utvrđen rok od četiri tjedna za dobrovoljni odlazak iz Nizozemske.
11.      Tužiteljica je 19. srpnja 2024. podnijela sudu koji je uputio zahtjev tužbu protiv te odluke, u kojoj je navela, među ostalim, da način na koji je tuženik ocijenio vjerodostojnost njezinih razloga za traženje azila nije bio u skladu s člankom 4. stavkom 5. Direktive o kvalifikaciji.
12.      Sud koji je uputio zahtjev održao je 18. prosinca 2024. raspravu u postupku povodom tužbe, zajedno s raspravom u postupku iz kojeg je upućen zahtjev za prethodnu odluku u predmetu C-8/25 te je 7. siječnja 2025. obavijestio tužiteljicu da je smatrao potrebnim da se Sudu uputi zahtjev za prethodnu odluku.
Predmet C-8/25
13.      Osoba P, tužitelj iz glavnog postupka, državljanin je Iraka koji je navodno uhvaćen u intimnim odnosima s drugim muškarcem. Budući da je prijavljen iračkim tijelima, tužitelj se boji da bi mu mogla biti izrečena kazna zatvora zbog njegove seksualne orijentacije. Time tužitelj opravdava svoj zahtjev za međunarodnu zaštitu u Nizozemskoj, koji je podnio 6. srpnja 2023.
14.      Iako je tuženik smatrao da su tužiteljev identitet, državljanstvo i podrijetlo vjerodostojno utvrđeni, unatoč tomu što tužitelj nije podnio isprave koje potkrepljuju njegove osobne informacije, nije smatrao da takve informacije predstavljaju dovoljan razlog da se tužitelju prizna međunarodna zaštita.
15.      Tuženik je u odluci od 5. srpnja 2024. odbio tužiteljev zahtjev za međunarodnu zaštitu kao neosnovan uz obrazloženje da tužitelj nije podnio dokaze u pisanom obliku koji potvrđuju da su ga iračka tijela uhitila zbog njegove seksualne orijentacije. U tom pogledu, tuženik smatra da tužitelj ne ispunjava uvjete utvrđene u članku 31. stavku 6. točki (c) Zakona o strancima iz 2000., koji odgovara članku 4. stavku 5. točki (c) Direktive o kvalifikaciji. Odluka o odbijanju zahtjeva osobe P uključivala je odluku o vraćanju kojom je Irak određen kao zemlja odredišta te je utvrđen rok od četiri tjedna za dobrovoljni odlazak iz Nizozemske.
16.      Tužitelj je u naknadnoj tužbi koju je 10. srpnja 2024. podnio sudu koji je uputio zahtjev tvrdio, među ostalim, da način na koji je ocijenjena vjerodostojnost njegovih razloga za traženje azila nije bio u skladu s člankom 4. stavkom 5. Direktive o kvalifikaciji.
17.      Sud koji je uputio zahtjev održao je 18. prosinca 2024. raspravu u postupku povodom tužbe, zajedno s raspravom u postupku iz koje je upućen zahtjev za prethodnu odluku u predmetu C-7/25 te je 7. siječnja 2025. obavijestio tužitelja da je smatrao potrebnim uputiti Sudu zahtjev za prethodnu odluku.
18.      Prema mojem shvaćanju, sud koji je uputio zahtjev otkrio je na zajedničkoj raspravi dodatne elemente koji nisu bili istaknuti ni u jednoj tužbi, a koje je smatrao relevantnima za odluku o zahtjevima za međunarodnu zaštitu.
Zajednička pitanja istaknuta pred sudom koji je uputio zahtjev
19.      Pred sudom koji je uputio zahtjev istaknuta su dva pravna pitanja koja su zajednička obama predmetima.
20.      Prvo se pitanje odnosi na način na koji je tuženik ispitao i ocijenio potrebu za međunarodnom zaštitom osobe K i osobe P (u daljnjem tekstu zajedno nazvane: tužitelji) i je li ta ocjena u skladu s pravom Unije i sudskom praksom Suda.
21.      U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev smatra da se nacionalno pravo o kojem je riječ, konkretnije članak 31. stavak 6. Zakona o strancima iz 2000., protivi odredbi koja se njime upravo nastoji provesti, odnosno članku 4. stavku 5. Direktive o kvalifikaciji. To je pogoršano novom politikom za ocjenu zahtjeva za međunarodnu zaštitu koja je, kao što to objašnjava sud koji je uputio zahtjev, stupila na snagu 1. srpnja 2024. U skladu s tom politikom, svaka ocjena zahtjeva za međunarodnu zaštitu uključuje i. utvrđivanje razloga za azil; ii. utvrđivanje toga jesu li ti razlozi u cijelosti potkrijepljeni vjerodostojnim ispravama i/ili ispravama koje se mogu objektivno provjeriti i/ili objektivnim javno dostupnim izvorima; i iii. ako to nije slučaj, utvrđivanje toga ispunjava li podnositelj zahtjeva sve uvjete iz članka 31. stavka 6. Zakona o strancima iz 2000., koji odgovaraju uvjetima iz članka 4. stavka 5. točaka (c) i (d) Direktive o kvalifikaciji.
22.      Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, takva primjena članka 4. stavka 5. Direktive o kvalifikaciji omogućuje tuženiku da odbije zahtjev za međunarodnu zaštitu kao neosnovan u slučaju u kojem podnositelj zahtjeva i. ne može u cijelosti potkrijepiti razloge za traženje azila vjerodostojnim ispravama koje se mogu objektivno provjeriti ili pouzdanim javno dostupnim izvorima i ii. nije podnio zahtjev u najkraćem mogućem roku, a tuženik ne smatra da je kašnjenje opravdano.
23.      Međutim, sud koji je uputio zahtjev smatra da je iz teksta članka 4. stavka 5. Direktive o kvalifikaciji, u vezi s drugim stavcima članka 4. te direktive i člankom 10. stavkom 3. točkom (b) Direktive o postupcima azila te člancima 4. i 18. Povelje, jasno da tuženik, u situacijama kao što su one o kojima je riječ u dvama glavnim postupcima, ima obvezu surađivati s podnositeljem zahtjeva na utvrđivanju činjenica.
24.      Prema tome, sud koji je uputio zahtjev se pita zahtijeva li se relevantnim pravom Unije da tijelo odlučivanja prilikom ocjene činjenica i okolnosti na kojima se temelji zahtjev za međunarodnu zaštitu surađuje s podnositeljem zahtjeva i da uzme u obzir svaki dokaz i element koji potkrepljuju taj zahtjev.
25.      Drugo se pitanje odnosi na to uključuje li obveza nacionalnog suda da osigura djelotvoran pravni lijek i obvezu da provjeri, po potrebi i po službenoj dužnosti te u suradnji s podnositeljem zahtjeva, je li tuženik prikupio, razmotrio i uključio u svoju ocjenu zahtjeva za međunarodnu zaštitu sve relevantne elemente iz spisa s kojima je upoznat, kako su dopunjeni ili pojašnjeni nakon kontradiktornog postupka, uključujući razmatranje, po potrebi i po službenoj dužnosti, potrebe za međunarodnom zaštitom u skladu s Direktivom o kvalifikaciji.
26.      Kao što je to objasnio sud koji je uputio zahtjev, u Nizozemskoj je na temelju članka 8:69 Algemene weta bestuursrecht (Opći zakon o upravnom pravu) nadzor upravnih odluka ograničen na pitanja istaknuta u razlozima u podnesenom pravnom lijeku.
27.      Zbog tog razloga, kao što je to objasnio sud koji je uputio zahtjev, ne može provesti cjelovit i ex nunc nadzor zakonitosti tuženikove odluke, uključujući toga je li se poštovalo načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja, jer ne može uzeti u obzir nijedan element koji tražitelj azila nije izričito naveo u pravnom lijeku podnesenom protiv odluke o odbijanju.
28.      Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, nacionalna pravna praksa u okviru koje je nadzor pravosudnog tijela u pogledu odluke kojom je odbijen zahtjev za međunarodnu zaštitu ograničen na ispitivanje osnovanosti te odluke isključivo s obzirom na činjenice i argumente koje je podnositelj zahtjeva izričito naveo u postupku povodom pravnog lijeka teško se može uskladiti s tumačenjem prava Unije koje je utvrdio Sud i konkretno s apsolutnom prirodom načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja, kao i s pravom na djelotvoran pravni lijek zajamčenim člankom 47. Povelje, čiji je konkretan izraz članak 13. stavci 1. i 2. Direktive o vraćanju(5) i članak 46. stavci 1. i 3. Direktive o postupcima azila.
29.      Slijedom pregleda sudske prakse Suda(6), sud koji je uputio zahtjev došao je do zaključka da Sud još nije odlučivao o tim pitanjima. Konkretno, smatra da Sud nije izričito naveo primjenjuje li se obveza da se provjeri, po potrebi i po službenoj dužnosti, je li se poštovalo načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja i u slučajevima u kojima se od nacionalnog prvostupanjskog suda traži da provede nadzor odbijanja zahtjeva za međunarodnu zaštitu kao neosnovanog.
30.      Sud koji je uputio zahtjev zatim tvrdi da, samo u slučaju u kojem nacionalni sud treba, po potrebi i po službenoj dužnosti, cjelovito i ex nunc razmotriti činjenice i pravna pitanja, uključujući razmatranje potrebe za međunarodnom zaštitom u skladu s Direktivom o kvalifikaciji, to pravosudno tijelo može u potpunosti osigurati usklađenost s načelom zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja. Čak i ako prilikom razmatranja potrebe za međunarodnom zaštitom postane jasno da podnositelj zahtjeva ne ispunjava uvjete za međunarodnu zaštitu iz članaka 12. i 17. Direktive o kvalifikaciji, to razmatranje po službenoj dužnosti ipak može dovesti do utvrđenja da bi se vraćanje podnositelja zahtjeva u njegovu zemlju podrijetla protivilo načelu zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja pa se odluka o vraćanju ne može donijeti ili je treba suspendirati ako je već donesena i odgoditi udaljavanje. Suprotno tomu, kad nacionalni sud ne bi imao obvezu provjeriti, po potrebi i po službenoj dužnosti, je li se poštovalo načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja, osobito ako je povreda tog načela očita na temelju elemenata predmeta s kojima je upoznat, kako su dopunjeni ili pojašnjeni tijekom kontradiktornog postupka pred njime, sudska zaštita ne bi bila ni djelotvorna ni potpuna.
31.      U tim je okolnostima rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Sud u Haagu, stalna služba u Roermondu) odlučio prekinuti oba postupka i u obama predmetima uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Je li u skladu s pravom Unije nacionalna praksa u okviru koje se članak 4. stavak 5. [Direktive o kvalifikaciji] tako primjenjuje da se izjave na kojima se temelji zahtjev za međunarodnu zaštitu smatraju nevjerodostojnima, ako podnositelj zahtjeva ne može te izjave u cijelosti potkrijepiti vjerodostojnim ispravama i/ili ispravama koje se mogu objektivno provjeriti i/ili objektivnim izvorima i nisu ispunjeni svi uvjeti navedeni u tom stavku 5., ili članak 4. stavak 5. [Direktive o kvalifikaciji] u vezi s člankom 4. stavcima 1. do 4. [Direktive o kvalifikaciji] te članak 10. stavak 3. točku (b) [Direktive o postupcima azila] i članke 4. i 18. Povelje […] treba tumačiti na način da tijelo odlučivanja mora prilikom razmatranja činjenica i okolnosti, na kojima se temelji zahtjev za međunarodnu zaštitu, surađivati s podnositeljem zahtjeva i u obzir uzeti sva dokazna sredstva i elemente na kojima se temelji taj zahtjev u okviru ispitivanja i ocjenjivanja potrebe za zaštitom, pri čemu izjave podnositelja zahtjeva, ako ih on može u dovoljnoj mjeri potkrijepiti dokazima ili ispunjava prethodno navedene uvjete, nije potrebno dodatno potvrditi te su one posljedično vjerodostojne?
2.      Treba li članak 46. stavak 3. [Direktive o postupcima azila] u vezi s člancima 4., 18. i 47. Povelje […] tumačiti na način da je nacionalni prvostupanjski sud, koji treba provesti nadzor zakonitosti odbijanja zahtjeva za međunarodnu zaštitu kao neosnovanog, dužan, po potrebi i po službenoj dužnosti, cjelovito i ex nunc razmotriti činjenice i pravna pitanja, pri čemu se ocjenjuje i potreba za međunarodnom zaštitom u skladu s [Direktivom o kvalifikacijama] na temelju elemenata iz spisa s kojima je sud upoznat, kako su dopunjeni ili pojašnjeni nakon kontradiktornog postupka?”
32.      Sud koji je uputio zahtjev tražio je od Suda da spoji predmete C-7/25 i C-8/25 u skladu s člankom 54. Poslovnika Suda. U odgovoru na taj zahtjev, predsjednik Suda donio je 26. veljače 2025. odluku o spajanju predmeta.
33.      Sud koji je uputio zahtjev zatražio je i da se o ovim predmetima odluči u ubrzanom postupku u skladu s člankom 105. stavkom 1. Poslovnika. Predsjednik Suda je 27. ožujka 2025., nakon što je saslušao suca izvjestitelja i nezavisnu odvjetnicu, odbio taj zahtjev.
34.      Stranke obaju glavnih postupaka, nizozemska vlada i Europska komisija podnijele su Sudu pisana očitovanja.
35.      Sud je u skladu s člankom 76. stavkom 2. svojeg Poslovnika odlučio da se neće održati rasprava.
III. Analiza
36.      Na zahtjev Suda, moje mišljenje u ovom predmetu odnosi se samo na drugo prethodno pitanje.
37.      Sud koji je uputio zahtjev tim pitanjem u biti želi doznati ima li u postupku u kojem se od njega traži da provede nadzor odluke kojom je zahtjev za međunarodnu zaštitu odbijen kao neosnovan obvezu na temelju prava Unije, konkretno na temelju članka 46. stavka 3. Direktive o postupcima azila, u vezi s člankom 47. Povelje, uzeti u obzir pravo i činjenice za koje je taj sud saznao na temelju elemenata iz spisa s kojima je upoznat, kako su dopunjeni ili pojašnjeni nakon kontradiktornog postupka, čak i ako svi ti elementi nisu bili dio prvotnog razloga u okviru pravnog lijeka kojim je pokrenut nadzor. Pita i ima li sud u takvim okolnostima obvezu razmotriti, po potrebi i po službenoj dužnosti, potrebu za međunarodnom zaštitom u skladu s Direktivom o kvalifikaciji i moguće povrede načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja.
38.      Iz rješenja kojim se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da sud koji je uputio zahtjev smatra da ga članak 8:69 Općeg zakona o upravnom pravu i relevantna nacionalna sudska praksa sprečavaju da provede cjelovit i ex nunc nadzor. Prema objašnjenju tog suda, tom se odredbom predviđa da nadzor upravne odluke treba provesti s obzirom na razloge podnesene u pravnom lijeku. Ona glasi kako slijedi: „1. Sud pred kojim je pokrenut postupak odlučuje na temelju tužbe, podnesenih dokumenata, prethodnog izvođenja dokaza i izvođenja dokaza u predmetu na raspravi. 2. Taj sud po službenoj dužnosti dopunjuje pravne razloge. 3. Taj sud može po službenoj dužnosti dopuniti činjenice”(7). Tom je propisu priloženo obrazloženje, kojim se dodatno ograničavaju ovlasti upravnog suda(8).
39.      Prethodno pitanje proizlazi iz mišljenja suda koji je uputio zahtjev prema kojem nacionalno pravo kojim se na takav način ograničavaju ovlasti upravnog suda nije u skladu s pravom Unije.
40.      Prethodno pitanje može se podijeliti u dva dijela, koja ću analizirati zasebno. Najprije ću tvrditi (u odjeljku A) da nacionalni sud, kad provodi nadzor zakonitosti odluke kojom je zahtjev za međunarodnu zaštitu odbijen kao neosnovan, na temelju prava Unije treba uzeti u obzir sve elemente iz spisa s kojima je upoznat, kako su dopunjeni ili pojašnjeni nakon kontradiktornog postupka, čak i ako neki elementi nisu bili uključeni u razloge u okviru pravnog lijeka podnositelja zahtjeva. U odjeljku B objasnit ću da nacionalni sud također treba, po potrebi i po službenoj dužnosti, razmotriti potrebu podnositelja zahtjeva za međunarodnom zaštitom kad provodi nadzor zakonitosti odluke kojom je zahtjev za međunarodnu zaštitu odbijen kao neosnovan.
A.      Opseg sudskog nadzora
41.      Koje elemente nacionalni sud treba uzeti u obzir prilikom ispitivanja pravnog lijeka protiv odluke kojom je zahtjev za međunarodnu zaštitu odbijen kao neosnovan? Treba li samo provesti nadzor pitanja koja se ističu u pravnom lijeku ili treba uzeti u obzir i bilo kakve druge elemente koji su uloženi u spis i s kojima je upoznat?
42.      Odgovori na ta pitanja zahtijevaju da se članak 46. Direktive o postupcima azila tumači s obzirom na načelo djelotvorne sudske zaštite, koje je kodificirano u članku 47. Povelje(9).
43.      Relevantni dijelovi članka 46. stavaka 1. i 3. Direktive o postupcima azila glase kako slijedi:
„1.      Države članice osiguravaju da podnositelji zahtjeva imaju pravo na učinkoviti pravni lijek pred sudom, protiv:
(a)      odluke donesene u vezi s njihovim zahtjevom za međunarodnu zaštitu, uključujući odluku:
i.      o razmatranju neutemeljenosti zahtjeva u vezi statusa izbjeglice i/ili supsidijarne zaštite;
[…]
3.      Zbog usklađivanja sa stavkom 1., države članice osiguravaju da se učinkovitim pravnim lijekom predviđa cjelovito i ex nunc razmatranje i činjenica i pravnih pitanja, uključujući, ako je potrebno, razmatranje potreba za međunarodnom zaštitom u skladu s Direktivom [o kvalifikaciji], barem u žalbenim postupcima pred prvostupanjskim sudom(10).”
44.      Prema mojem mišljenju, kao prvo, samim tekstom članka 46. Direktive o postupcima azila jasno se propisuje da podnositelj zahtjeva čiji je zahtjev za azil odbijen kao neosnovan ima pravo na to da sud provede nadzor takve odluke. Kao drugo, stavkom 3. te odredbe zahtijeva se da sud koji provodi nadzor, barem u okviru prvostupanjskih postupaka u kojima su sudovi općenito ovlašteni ocjenjivati činjenice, ispita cijeli spis, odnosno svaki argument i dokaz koji mu je podnesen, umjesto samo one elemente koje je podnositelj zahtjeva izričito istaknuo u zahtjevu u okviru pravnog lijeka. Izraz „uključujući […] razmatranje potreba za međunarodnom zaštitom” može se tumačiti samo na način da se njime ovlašćuje nacionalni sud da preispita, po potrebi, meritum odluke, neovisno o tome traži li se takav nadzor u okviru pravnog lijeka podnositelja zahtjeva. Izraz „cjelovito […] razmatranje i činjenica i pravnih pitanja” upućuje na to da sud treba uzeti u obzir sve relevantne činjenice i pravne aspekte predmeta, a ne samo one s kojima je upoznat u podnesenom pravnom lijeku. Izraz „ex nunc razmatranje” znači da sud može uzeti u obzir nove pravne argumente i činjenice koji se nisu uzeli u obzir u upravnom postupku u kojem je donesena odluka.
45.      To je tumačenje u skladu sa sudskom praksom Suda. U presudi Alheto Sud je objasnio da izraz „ex nunc” znači da je sud obvezan provesti ocjenu koja uzima u obzir, ovisno o slučaju, nove elemente koji su nastali nakon donošenja pobijane odluke. Naime, takva ocjena omogućava sveobuhvatnu obradu zahtjeva za međunarodnu zaštitu, a da spis nije potrebno vratiti tijelu odlučivanja na ponovno odlučivanje. Stoga nacionalni sud
u skladu s Direktivom o postupcima azila ima ovlast uzeti u obzir nove elemente o kojima to tijelo nije odlučivalo. Nadalje, Sud je odlučio da pridjev „cjelovito” potvrđuje da sud mora ispitati i elemente koje je tijelo odlučivanja uzelo ili moglo uzeti u obzir kao i one koji su nastali nakon donošenja odluke tog tijela(11).
46.      Potreba za ocjenom činjenica koje prekoračuju formalni pravni lijek doista može nastati tijekom postupka. Primjerice, dok se odlučuje o pravnom lijeku, može se dogoditi da se otkriju novi dokazi ili da sud postane svjestan dokaza koji je tijelo odlučivanja trebalo razmotriti, ali ga nije uzelo u obzir tijekom odlučivanja o tome hoće li podnositelju zahtjeva priznati međunarodnu zaštitu. U takvim slučajevima, nacionalni sud koji odlučuje o pravnom lijeku mora imati diskrecijsku ovlast da odluči može li dokaz smatrati relevantnim za nadzor odluke o zahtjevu za azil.
47.      Takvim se tumačenjem članka 46. stavka 3. Direktive o postupcima azila osigurava da se, u slučaju da se spis vrati tijelu odlučivanja, može donijeti nova odluka u kratkom razdoblju kako bi se izbjegla opasnost od nastanka novih elemenata koje treba ocijeniti(12).
48.      Nadalje, takvo tumačenje je u skladu s činjenicom da državljaninu treće zemlje, u slučaju u kojem on ispunjava uvjete za priznavanje međunarodne zaštite utvrđene u poglavljima II. i III. ili poglavljima II. i V. Direktive o kvalifikaciji, države članice moraju, s obzirom na razloge za isključenje predviđene tom direktivom, priznati status međunarodne zaštite a da pritom nemaju nikakvu diskrecijsku ovlast u tom pogledu(13).
49.      Tužitelji iz glavnih postupaka i Komisija podupiru takvo tumačenje članka 46. stavka 3. Direktive o postupcima azila, dok ga nizozemska vlada osporava.
50.      Na temelju točke 93. presude Suda Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky, u kojoj se navodi da je „označavanje te treće zemlje kao sigurne zemlje porijekla jedan od elemenata spisa koji je dostavljen sudu koji je uputio zahtjev i o kojem on treba odlučiti na temelju žalbe protiv navedene odluke”(14), nizozemska vlada zaključila je da nacionalni sud treba ispitati samo dokaze koje mu je podnositelj zahtjeva dostavio u okviru pravnog lijeka.
51.      Prema mojem razumijevanju te presude, Sud je u njezinoj točki 93. samo pojasnio da je označivanje Republike Moldove kao sigurne zemlje podrijetla jedan od elemenata koji je dostavljen sudu koji je uputio zahtjev prilikom provođenja nadzora odluke nadležnog tijela. U točki 94. te presude Sud je pojasnio da takav element predstavlja pravno pitanje koje sud koji je uputio zahtjev treba razmotriti na temelju cjelovitog i ex nunc razmatranja koje se nalaže člankom 46. stavkom 3. Direktive o postupcima azila, čak i ako žalitelj iz glavnog postupka u tom predmetu nije izričito naveo taj element u svojoj žalbi. Slijedom toga, smatram da te točke treba shvatiti na način da je Sud samo naveo da nacionalni sud treba uzeti u obzir bilo kakvo pitanje koje je žalitelj iznio pred njim, čak i ako se to dogodi tijekom postupka, a ne u okviru žalbe.
52.      Nadalje, nizozemska vlada tvrdi da se postojanje obveze nacionalnog suda da razmotri činjenice i pravna pitanja, po potrebi i po službenoj dužnosti, može prihvatiti u slučajevima u kojima je određeno zadržavanje(15) jer se u takvim slučajevima pravom Unije izričito zahtijeva sudski nadzor zakonitosti zadržavanja koje je odredilo upravno tijelo(16). Međutim, to nije slučaj u postupcima koji se odnose na zahtjeve za azil jer se Direktivom o postupcima azila ne propisuje obvezan sudski nadzor. Prema tome, podnositelj zahtjeva može odabrati prihvatiti odluku o odbijanju njegova zahtjeva ili može podnijeti pravni lijek protiv te odluke, ali odlučiti isključiti određene pravne razloge za koje smatra da ne predstavljaju dovoljan razlog za osporavanje odluke i koji stoga vjerojatno ne bi doveli do njezina poništenja.
53.      U tom smislu, prema mojem mišljenju, nizozemska vlada pravilno navodi da se Direktivom o postupcima azila ne uspostavlja obvezan sudski nadzor odluka o azilu. Prema tome, ako podnositelj zahtjeva ne podnese pravni lijek protiv odluke kojom je njegov zahtjev za međunarodnu zaštitu odbijen kao neosnovan, nacionalni sud nije obvezan provesti nadzor zakonitosti odluke koju je donijelo tijelo odlučivanja.
54.      Međutim, ako podnositelj zahtjeva podnese pravni lijek protiv te odluke, nacionalni sud treba djelovati, po potrebi i po službenoj dužnosti, i razmotriti sve elemente s kojima je upoznat, neovisno o tome jesu li dopunjeni ili pojašnjeni tijekom kontradiktornog postupka, čak i ako ti elementi nisu izričito navedeni u pravnom lijeku. To ne znači da taj sud treba aktivno i po službenoj dužnosti tražiti bilo kakve dodatne elemente u predmetu. Međutim, to znači da sud ne može zanemariti takve elemente ako je s njima upoznat tijekom postupka. Naposljetku, pravima obrane zahtijeva se da obje stranke imaju priliku iznijeti svoje stajalište o relevantnosti svakog novog elementa.
B.      Razmatranje nacionalnog suda, po potrebi i po službenoj dužnosti, potrebe za međunarodnom zaštitom
55.      Sad ću ispitati drugi dio drugog pitanja, kojim se nastoji pojasniti je li nacionalni prvostupanjski sud, od kojeg se traži da provede nadzor zakonitosti odluke kojom je zahtjev za međunarodnu zaštitu odbijen kao neosnovan, obvezan razmotriti, po potrebi i po službenoj dužnosti, potrebu podnositelja zahtjeva za međunarodnom zaštitom u skladu s Direktivom o kvalifikaciji.
56.      U obrazloženju svojeg drugog pitanja, sud koji je uputio zahtjev pita i treba li sud prilikom ocjene zakonitosti odluke o odbijanju ispitati po službenoj dužnosti načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja. Sud koji je uputio zahtjev nije objasnio zašto je uputio to pitanje zajedno s pitanjem koje se odnosi na ocjenu po službenoj dužnosti potrebe za međunarodnom zaštitom. Međutim, s obzirom na to da su odluke o odbijanju o kojima je riječ u glavnim postupcima u predmetu C-7/25 i predmetu C-8/25 sadržavale i odluke o vraćanju, to može objasniti potrebu suda koji je uputio zahtjev da pojasni treba li na temelju prava Unije ocijeniti po službenoj dužnosti moguću povredu načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja prilikom provođenja sudskog nadzora odluke kojom su zahtjevi za azil odbijeni kao neosnovani.
57.      Potrebu za međunarodnom zaštitom treba ocijeniti s obzirom na uvjete predviđene poglavljima II. i III. ili poglavljima II. i V. Direktive o kvalifikaciji, koji uključuju, među ostalim, obvezu da se provjeri postoji li ozbiljna opasnost da će osoba koja traži međunarodnu zaštitu biti podvrgnuta smrtnoj kazni, mučenju ili nečovječnom ili ponižavajućem postupanju ili kazni u svojoj zemlji podrijetla, koji su zabranjeni na temelju članka 4. Povelje(17).
58.      Ako je to slučaj, države članice trebaju poštovati načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja, koje je zajamčeno kao temeljno pravo člankom 18. Povelje, u vezi s člankom 33. Ženevske konvencije(18) i člankom 19. stavkom 2. Povelje(19). Međutim, potrebno je napomenuti da opasnosti kojima se opravdava zabrana vraćanja osobe u njezinu zemlju podrijetla same po sebi nisu dovoljne kako bi se toj osobi odobrio azil.
59.      Kako bi se opravdala tvrdnja prema kojoj nacionalni sud treba po službenoj dužnosti ocijeniti moguću povredu načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja, tužitelji iz glavnih postupaka i Komisija oslonili su se u svojim pisanim očitovanjima na presudu Ararat. Ta se presuda odnosila na zakonitost odluke kojom je odbijen zahtjev za dozvolu boravka, koji je nakon odbijanja doveo do primjene odluke o vraćanju koja je prethodno donesena tijekom postupka za međunarodnu zaštitu.
60.      U toj je presudi Sud odlučio, kao prvo, da sudska zaštita koja je zajamčena člankom 47. Povelje i konkretizirana u članku 13. stavcima 1. i 2. Direktive o vraćanju „ne bi bila ni djelotvorna ni potpuna kada nacionalni sud ne bi imao obvezu da po službenoj dužnosti utvrdi povredu načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja ako elementi iz spisa s kojima je upoznat, kako su dopunjeni ili pojašnjeni tijekom kontradiktornog postupka pred njime, upućuju na to da se odluka o vraćanju temelji na zastarjeloj procjeni opasnosti od postupanja zabranjenih tim načelom kojima bi bio izložen dotični državljanin treće zemlje u slučaju povratka u predmetnu treću zemlju […]”(20). Nadalje, Sud je odlučio da bi ograničenje „uloge nacionalnog suda moglo […] za posljedicu imati izvršenje takve odluke”, čak i ako određeni elementi iz spisa upućuju na to da bi osoba o kojoj je riječ u toj trećoj zemlji mogla biti podvrgnuta postupanjima zabranjenima člankom 4. Povelje(21).
61.      Nadalje, u točki 51. te presude, Sud je pojasnio da se obveza nacionalnog suda da, po potrebi i po službenoj dužnosti, osigura poštovanje načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja nameće na isti način u okviru postupka za međunarodnu zaštitu, iako se postupak u tom predmetu odnosio na zahtjev za dozvolu boravka.
62.      Na temelju te točke presude Ararat, tužitelji iz glavnog postupka i Komisija tvrde da načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja treba poštovati u svakom trenutku i svakoj fazi postupka vraćanja te u svakoj fazi postupka u kojem se provodi nadzor odbijanja zahtjeva za međunarodnu zaštitu. Prema njihovu mišljenju, nacionalni sud zbog apsolutne prirode načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja treba osigurati usklađenost s tim načelom a da pritom ne bude ograničen samo na razmatranje činjenica i argumenata koje je podnositelj zahtjeva izričito iznio u svojem pravnom lijeku.
63.      Nizozemska vlada ne slaže se u potpunosti s njihovim stajalištem. Suprotno tomu, tvrdi da trebaju postojati ozbiljni i potvrđeni razlozi na temelju kojih se vjeruje da će osoba koja traži međunarodnu zaštitu u svojoj zemlji podrijetla biti izložena stvarnoj opasnosti od podvrgavanja postupanjima koja su zabranjena člankom 4. i člankom 19. stavkom 2. Povelje. Vjerojatnost takve opasnosti treba biti očita na temelju informacija s kojima je sud upoznat, kako su dopunjene i pojašnjene tijekom kontradiktornog postupka. Prema tome, takav nadzor obvezan je samo ako postoje jasni elementi koji upućuju na to da će osoba o kojoj je riječ u toj trećoj zemlji biti podvrgnuta postupanjima koja su apsolutno zabranjena člankom 4. Povelje.
64.      Prema mojem mišljenju, u presudi Ararat ne navodi se ništa što bi uputilo na to da prikladan prag za to da se po službenoj dužnosti provede ocjena načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja uključuje elemente podnesene sudu koji „jasno” upućuju na moguću povredu prava zaštićenih na temelju članka 4. Povelje nakon vraćanja u zemlju podrijetla. Suprotno tomu, s obzirom na apsolutnu prirodu tog načela(22), smatram da nacionalni sudovi, kada odlučuju o pravnim lijekovima protiv odluka o vraćanju ili odluka o odbijanju međunarodne zaštite, trebaju ocijeniti postoji li moguća povreda načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja čim se na temelju elemenata podnesenih tijekom postupka javi pitanje moguće povrede.
65.      Dodatno napominjem da je i Europski sud za ljudska prava (ESLJP) odlučio, prilikom tumačenja članka 3. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, da nacionalni sudovi ocjenjuju opasnost od podvrgavanja mučenju ili nečovječnom ili ponižavajućem postupanju ili kazni „s obzirom na sve elemente koji su im dostavljeni ili, ako je potrebno, koje pribavljaju po službenoj dužnosti, konkretno ako podnositelj zahtjeva [ili intervenijent] navede opravdane razloge zbog kojih postoji dvojba u pogledu točnosti informacija na koje se oslonila vlada koja je druga stranka u postupku”(23).
66.      Osim nadzora poštovanja načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja, sud koji je uputio zahtjev tvrdi da mora moći, po potrebi i po službenoj dužnosti, provesti i nadzor potrebe podnositelja zahtjeva za međunarodnom zaštitom.
67.      Budući da nacionalni sud treba provesti sveobuhvatnu i ažuriranu ocjenu situacije podnositelja zahtjeva tijekom postupka povodom pravnog lijeka, zbog istih razloga taj sud treba, po potrebi i po službenoj dužnosti, također razmotriti ne samo opasnost od prisilnog udaljenja ili vraćanja, nego i potrebu podnositelja zahtjeva za međunarodnom zaštitom na temelju elemenata iz spisa s kojima je sud upoznat ili koji su istaknuti tijekom kontradiktornog postupka.
68.      Prema mojem mišljenju, neovisno o onome što već jasno proizlazi iz teksta članka 46. stavka 3. Direktive o postupcima azila, nacionalni sud koji odlučuje o pravnom lijeku protiv odluke kojom je zahtjev za međunarodnu zaštitu odbijen kao neosnovan treba imati takvu nadležnost kako bi mogao ispitati sve elemente koji se odnose na podnositelja zahtjeva.
69.      Takvo tumačenje članka 46. stavka 3. Direktive o postupcima azila zahtijeva se načelom djelotvorne sudske zaštite propisanim člankom 47. Povelje. Cjelovito razmatranje potrebe za međunarodnom zaštitom omogućuje sudu koji provodi nadzor da uzme u obzir elemente koji bi, da ih je razmotrilo tijelo odlučivanja, doveli do priznavanja međunarodne zaštite podnositelju zahtjeva.
70.      Zbog prethodno navedenih razloga, predlažem Sudu da na drugo pitanje suda koji je uputio zahtjev odgovori da primjenjivo pravo Unije treba tumačiti na način da se njime zahtijeva da nacionalni prvostupanjski sud, od kojeg se traži da provede nadzor zakonitosti odluke kojom je zahtjev za međunarodnu zaštitu odbijen kao neosnovan, po potrebi i po službenoj dužnosti, cjelovito i ex nunc razmotri i činjenice i pravna pitanja s obzirom na koje je donesena ta odluka, na temelju elemenata iz spisa s kojima je upoznat, kako su dopunjeni ili pojašnjeni nakon kontradiktornog postupka, neovisno o tome jesu li svi ti elementi uključeni u razloge pravnog lijeka kojim je pokrenut sudski nadzor. Takvo razmatranje po službenoj dužnosti treba uključivati ocjenu potrebe za međunarodnom zaštitom u skladu s Direktivom o kvalifikaciji i poštovanja načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja.
71.      Koje su posljedice takvog tumačenja za sud koji je uputio zahtjev?
72.      Sud je u presudi Alheto pojasnio da države članice u skladu s člankom 46. stavkom 3. Direktive o postupcima azila, moraju urediti svoje nacionalno pravo na način da postupanje s pravnim lijekovima podrazumijeva da sud ispita sve činjenične i pravne elemente koji mu omogućuju da provede ažurirano ocjenjivanje predmetnog slučaja(24).
73.      Iz toga proizlazi da, ako sud koji je uputio zahtjev smatra da na temelju svojeg nacionalnog prava ne može uzeti u obzir činjenična i pravna pitanja s kojima je upoznat tijekom sudskog postupka, ali koja nisu navedena u zahtjevu u okviru pravnog lijeka, ili ne može po službenoj dužnosti ocijeniti potrebu podnositelja zahtjeva za međunarodnom zaštitom ili ocijeniti postoje li razlozi za primjenu načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja, treba tumačiti nacionalno pravo, i konkretno članak 8:69 Općeg zakona o upravnom pravu, na način koji je u skladu s pravom Unije. Ako takvo tumačenje nije moguće(25), sud koji je uputio zahtjev treba izuzeti iz primjene te nacionalne zakonodavne odredbe(26).
IV.    Zaključak
74.      S obzirom na prethodno navedena razmatranja, predlažem Sudu da na drugo prethodno pitanje koje je uputio rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Sud u Haagu, stalna služba u Roermondu, Nizozemska) odgovori na sljedeći način:
Članak 46. stavak 3. Direktive 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite, u vezi s člancima 4., 18. i 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima
treba tumačiti na način da se njime zahtijeva da nacionalni prvostupanjski sud, od kojeg se traži da provede nadzor zakonitosti odluke kojom je zahtjev za međunarodnu zaštitu odbijen kao neosnovan, po potrebi i po službenoj dužnosti, cjelovito i ex nunc razmotri i činjenice i pravna pitanja s obzirom na koja je donesena ta odluka, na temelju elemenata iz spisa s kojima je upoznat, kako su dopunjeni ili pojašnjeni nakon kontradiktornog postupka, neovisno o tome jesu li svi ti elementi uključeni u razloge pravnog lijeka kojim je pokrenut sudski nadzor. Takvo razmatranje po službenoj dužnosti treba uključivati ocjenu potrebe za međunarodnom zaštitom u skladu s primjenjivim pravom Unije i poštovanja načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja.
1      Izvorni jezik: engleski
i      Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.
2      Direktiva 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite (SL 2013., L 180, str. 60.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 249. te ispravci SL 2020., L 76, str. 38., SL 2020., L 415, str. 90. i SL 2023./90200, L) (u daljnjem tekstu: Direktiva o postupcima azila)
3      Prema utvrđenju suda koji je uputio zahtjev, ta je politika uspostavljena točkom 16.3.2.1. Besluita van de Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid van 13 juni 2024, nummer WBV 2024/12, houdende wijziging van de Vreemdelingencirculaire 2000 (Odluka državnog tajnika za pravosuđe i sigurnost od 13. lipnja 2024., br. WBV 2024/12 o izmjeni Okružnice o strancima iz 2000.). Ta je odluka stupila na snagu 1. srpnja 2024. Tuženik je donio i Werkinstructie WI 2024/6 Geloofwaardigheidsbeoordeling (asiel) (Uputa za rad WI 2024/6 – Ocjena vjerodostojnosti (azil)), u kojoj se navode upute za provedbu te politike.
4      Direktiva 2011/95/EU Europskog parlamenta i Vijeća
od 13. prosinca 2011.
o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite (SL 2011., L 337, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 248. i ispravci SL 2020., L 76, str. 37. i SL 2023./90216, L) (u daljnjem tekstu: Direktiva o kvalifikaciji)
5      Direktiva 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom (SL 2008., L 348, str. 98.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 188.) (u daljnjem tekstu: Direktiva o vraćanju)
6      Sud koji je uputio zahtjev navodi presude od 25. srpnja 2018., Alheto (C-585/16, u daljnjem tekstu: Alheto, EU:C:2018:584, t. 105., 106., t. 109. do 116. i 118.); od 4. listopada 2018., Fathi (C-56/17, EU:C:2018:803, t. 60.); od 4. listopada 2024., Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky (C-406/22, u daljnjem tekstu: Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky, EU:C:2024:841, t. 87. do 91., 93., 94., 97. i 98.) i od 17. listopada 2024., Ararat (C-156/23, u daljnjem tekstu: Ararat, EU:C:2024:892, t. 45. i 46. te 49. do 51.).
7      Zakon je preveden s pomoću alata za strojno prevođenje.
8      Vidjeti obrazloženje Općeg zakona o upravnom pravu: Tweede Kamer, vergaderjaar 1991. – 1992., 22 495, br. 3 (Zastupnički dom), kojim se predviđa: „U pogledu opsega spora o kojem odlučuje sud, valja napomenuti da se to u načelu određuje opsegom podnesene tužbe […]. S obzirom na glavnu funkciju upravnog postupka, odnosno pružanje pravne zaštite, nema razloga da sud prekorači opseg zahtjeva. Nadalje, s gledišta pravne sigurnosti za osobe na koje se odnosi odluka bilo bi nepoželjno kad bi sud mogao prekoračiti granice spora koji se vodi pred njim. Iz prethodno navedenog proizlazi da u prvostupanjskom postupku sud treba zanemariti one dijelove odluke koji se ne osporavaju. Međutim, treba napomenuti da se sud ne može osloniti samo na argumente istaknute u zahtjevu u okviru pravnog lijeka. Nenavođenje određenih izjava u zahtjevu u okviru pravnog lijeka ne znači nužno da tužitelj namjerno nije istaknuo određene nedostatke i da stoga želi prihvatiti te nedostatke. […] U skladu s člankom 48. Wetboeka van Burgerlijke Rechtsvordering [(Zakonik o građanskom postupku)], drugim se stavkom predviđa da sud treba po službenoj dužnosti dopuniti pravne razloge. Trećim se stavkom određuje da sud može po službenoj dužnosti dopuniti činjenice. Potonji je stavak važan uglavnom zbog činjenice da, za razliku od građanskog postupka, sud u načelu ne mora prihvatiti činjenice kako mu ih iznesu stranke. Sudac može postaviti dodatna pitanja. Ovlast za dopunjavanje činjeničnih razloga ne znači da sud može odluku temeljiti na činjenicama o kojima stranke nisu mogle raspravljati tijekom postupka. Ta ovlast stoga ne utječe na pravilo iz prvog stavka. Ako se činjenice koje su od znatne važnosti za presudu prvi put otkriju tijekom vijećanja, prikladan način postupanja suda je da ponovno pokrene izvođenje dokaza i da strankama da priliku da raspravljaju o tim činjenicama” (prevedeno s pomoću alata za strojno prevođenje).
9      Vidjeti presudu od 5. veljače 2026., Predsedatel na Državna agencija za bežancite (C-718/24, EU:C:2026:68, t. 73. i navedena sudska praksa).
10      Nadalje, u uvodnoj izjavi 50. Direktive o postupcima azila predviđa se da pravo na djelotvoran pravni lijek odražava temeljno načelo prava Unije da se na odluke u vezi sa zahtjevom za međunarodnu zaštitu, među ostalim, može primijeniti učinkovit pravni lijek pred sudom.
11      Alheto, t. 111. do 113. Sud je ponovio to tumačenje u presudi od 29. srpnja 2019., Torubarov (C‑556/17, u daljnjem tekstu: Torubarov, EU:C:2019:626, t. 55. i navedena sudska praksa).
12      Alheto, t. 147.
13      Torubarov, t. 50.
14      Moje isticanje
15      Nizozemska vlada upućuje na presudu od 8. studenoga 2022., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Ispitivanje zadržavanja po službenoj dužnosti) (C-704/20 i C-39/21, EU:C:2022:858, t. 72., 77., 82., 83., 87. i 88.).
16      Vidjeti članak 15. stavak 2. Direktive o vraćanju i članak 9. stavak 3. Direktive 2013/33/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju standarda za prihvat podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu (SL 2013., L 180, str. 96.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 137.).
17      Kao što je to Sud potvrdio u presudi od 29. siječnja 2026., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (C-431/24, EU:C:2026:53, t. 31. i 32. i navedena sudska praksa).
18      Konvencija o statusu izbjeglica, potpisana u Ženevi 28. srpnja 1951., koja je stupila na snagu 22. travnja 1954. (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 189., str. 137.), kako je dopunjena Protokolom o statusu izbjeglica, sklopljenim u New Yorku 31. siječnja 1967. (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 606., str. 267.), koji je stupio na snagu 4. listopada 1967. (u daljnjem tekstu zajedno nazvani: Ženevska konvencija).
19      Kao što je to Sud potvrdio u presudi od 6. srpnja 2023., Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Izbjeglica koji je počinio teško kazneno djelo) (C-663/21, EU:C:2023:540, t. 36. i navedena sudska praksa).
20      Ararat, t. 50.
21      Ibidem
22      Vidjeti Ararat, t. 36. i navedenu sudsku praksu.
23      Vidjeti presudu ESLJP-a od 11. siječnja 2007., Salah Sheekh protiv Nizozemske (CE:ECHR:2007:0111JUD000194804, t. 136.).
24      Alheto, t. 110.
25      Čini se da se moje shvaćanje relevantnog nizozemskog zakona i obavijesti o tumačenju ne protivi takvom dosljednom tumačenju. Međutim, o tom pitanju treba odlučiti nacionalni sud. Valja napomenuti da je Sud odlučio da ta ustaljena nacionalna sudska praksa ne bi trebala spriječiti nacionalne sudove da pravilo nacionalnog prava tumače u skladu s pravom Unije. Vidjeti u tom pogledu presudu od 17. travnja 2018., Egenberger, (C-414/16, EU:C:2018:257, t. 72. i 73. i navedenu sudsku praksu).
26      Torubarov, t. 73.