62014CC0469
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
NILSA WAHLA
od 21. siječnja 2016. (
1
)
Predmet C‑469/14
Masterrind GmbH
protiv
Hauptzollamt Hamburg‑Jonas
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Finanzgericht Hamburg (Financijski sud u Hamburgu, Njemačka))
„Poljoprivreda — Uredba (EU) br. 817/2010 — Izvozne subvencije — Uredba (EZ) br. 1/2005 — Zaštita životinja tijekom prijevoza — Trajanje putovanja i odmora — ‚Pravilo 14 + 1 + 14’ — Zahtjev glede ‚odmora od najmanje sat vremena’ — Izjava službenog veterinara o tome da prijevoz životinja nije u skladu sa zahtjevima iz Uredbe br. 1/2005 — Ovlast tijela druge države članice odgovornog za isplatu izvoznih subvencija da preispita tu izjavu“
1.
Prema poznatoj izreci, koja se neslužbeno pripisuje Mahatmi Gandhiju, veličina nacije i njezina moralnog napretka može se mjeriti po načinu na koji se u njoj postupa prema životinjama. Ako je to tako, tada dotični slučaj zahtijeva posebnu pozornost.
2.
Glavni postupak odnosi se na zakonitost odluke kojom je naložen povrat izvoznih subvencija u pogledu prijevoza živih goveda iz Njemačke u Maroko (u daljnjem tekstu: dotični prijevoz). U Europskoj uniji isplata izvoznih subvencija za izvoz živih životinja u treće zemlje, u skladu s postojećom politikom, ovisi o pridržavanju pravila o dobrobiti životinja tijekom prijevoza. Spor je nastao u vezi s pitanjem jesu li se u dotičnom prijevozu poštovala ta pravila.
3.
U dotičnom se predmetu javljaju dva različita pitanja: kao prvo, kako protumačiti i primijeniti pravilo iz točke 1.4.(d) poglavlja V. Priloga I. Uredbi br. 1/2005 (
2
) (u daljnjem tekstu: pravilo 14 + 1 + 14). Kao drugo, kakav učinak ima izjava koju je izdao službeni veterinar jedne države članice na nadležno tijelo druge države članice.
4.
U pogledu potonjeg pitanja, smatram da takva izjava ima samo uvjeravajući, a ne obvezujući učinak. Što se prvonavedenog pitanja tiče, iako je prilikom pozivanja na pravilo 14 + 1 + 14 potrebna određena mjera praktičnosti, to ne može dovesti do snižavanja uvjeta glede dobrobiti iz Uredbe br. 1/2005.
I – Pravni okvir
A – Uredba br. 817/2010 (
3
)
5.
U skladu s prvom rečenicom članka 1. („Područje primjene”) Uredbe br. 817/2010, isplata izvoznih subvencija ovisi o „pridržavanju, [...] tijekom prijevoza životinja do prvog mjesta istovara u trećoj zemlji krajnjeg odredišta”, članaka 3. do 9. Uredbe br. 1/2005 i njezinih priloga te same Uredbe 817/2010.
6.
Sukladno članku 2. stavku 3. Uredbe br. 817/2010 („Pregledi unutar carinskog područja Zajednice”), ako se službeni veterinar na točki izlaza uvjeri, među ostalim, da su zahtjevi iz Uredbe br. 1/2005 ispunjeni unutar carinskog područja Unije, „[mora] to potvr[diti] jednim od unosa navedenih u Prilogu II. te stavljanjem žiga i potpisa na ispravu koja predstavlja dokaz o izlasku iz carinskog područja [Unije] ili u odjeljku J kontrolnog primjerka T5 ili na najprimjerenijem mjestu na nacionalnoj ispravi”.
7.
U članku 4. stavku 2. Uredbe br. 817/2010 („Postupak isplate izvoznih [subvencija]”) stoji, među ostalim, da se uz zahtjeve za isplatu izvoznih subvencija prilaže „pravilno ispunjena” isprava navedena u članku 2. stavku 3. te uredbe.
8.
U članku 5. stavku 1. točki (c) Uredbe br. 817/2010 („Neplaćanje izvoznih subvencija”) navodi se, među ostalim, da se izvozne subvencije neće platiti za životinje za koje nadležno tijelo smatra da se, „s obzirom na isprave iz članka 4. stavka 2. i/ili sve ostale elemente koji su mu na raspolaganju u vezi s udovoljenjem ovoj Uredbi”, nisu poštovali članci 3. do 9. Uredbe br. 1/2005 i njezini prilozi.
B – Uredba br. 1/2005
9.
U članku 3. Uredbe br. 1/2005 („Opći uvjeti za prijevoz životinja”), u njegovoj prvoj rečenici, stoji da „nitko ne smije prevoziti životinje niti učiniti da se prevoze na način koji bi kod njih mogao izazvati ozljedu ili nepotrebnu patnju”. Osim toga, u skladu s drugom rečenicom te odredbe, mora biti ispunjeno osam posebnih uvjeta. Ti uvjeti uključuju, među ostalim, da se (i.) unaprijed poduzmu sve potrebne mjere kako bi se na najmanju moguću mjeru smanjila duljina putovanja i zadovoljile potrebe životinja tijekom putovanja; (ii.) prijevoz obavlja bez kašnjenja do mjesta odredišta, a uvjeti stanja životinja redovito provjeravaju i održavaju na odgovarajući način; te da se (iii.) životinjama u odgovarajućim razmacima osiguravaju voda, hrana i odmor, a da kakvoćom i količinom moraju odgovarati njihovoj vrsti i veličini.
10.
U članku 6. stavku 3. Uredbe br. 1/2005 („Prijevoznici”) stoji da su „prijevoznici [...] dužni prevoziti životinje u skladu s tehničkim pravilima navedenim u Prilogu I.”. U poglavlju V. Priloga I. Uredbi br. 1/2005 („Vremenski razmaci između napajanja i hranjenja, trajanje putovanja i odmora”) navedena su sljedeća pravila, među ostalim, za domaće životinje goveđih vrsta:
„1.1.
Zahtjevi navedeni u ovom odjeljku primjenjuju se na kretanje […] domaćih životinja goveđih […] vrsta, osim u slučaju zračnog prijevoza.
1.2.
Vrijeme putovanja za životinje koje pripadaju vrstama navedenim u točki 1.1. ne smije biti dulje od osam sati.
1.3.
Maksimalno vrijeme putovanja iz točke 1.2. može se produljiti ako se ispune dodatni zahtjevi navedeni u poglavlju VI.
1.4.
Vremenski razmaci između napajanja i hranjenja, trajanje putovanja i odmora kad se upotrebljavaju cestovna prijevozna sredstva koja ispunjavaju zahtjeve navedene u točki 1.3. utvrđeni su kako slijedi:
[…]
(d)
Svim […] životinjama [osim teladi, janjadi, jaradi i ždrjebadi koja nije odbijena od sise i koja je još uvijek na mlijeku, prasadi koja nije odbijena od majke, svinja i domaćih kopitara] iz točke 1.1. mora se nakon 14 sati putovanja osigurati odmor od najmanje sat vremena, tijekom kojeg im se daje tekućina i, prema potrebi, hrana. Nakon odmora mogu se prevoziti tijekom daljnjih 14 sati.
1.5.
Nakon utvrđenog trajanja putovanja životinje se moraju istovariti, napojiti i nahraniti te se najmanje 24 sata moraju odmarati.
[…]
1.8.
U interesu životinja vrijeme putovanja navedeno u [točkama 1.3. i 1.4.] može se produljiti za dva sata, vodeći pritom računa o blizini mjesta odredišta.
[…]”
II – Činjenično stanje, postupak i prethodna pitanja
11.
Društvo Masterrind GmbH (u daljnjem tekstu: Masterrind) izvoznom deklaracijom od 16. lipnja 2011. prijavilo je šest rasplodnih goveda te podnijelo zahtjev za predujam odgovarajućih izvoznih subvencija. Taj je zahtjev odobrio Hauptzollamt Hamburg‑Jonas (glavni carinski ured Hamburg‑Jonas; u daljnjem tekstu: Hauptzollamt) odlukom od 13. srpnja 2011.
12.
Životinje su utovarene u kamion u Northeimu (Njemačka) 16. lipnja 2011. u 10.30 sati. Taj je kamion oko 11.30 napustio mjesto utovara. U 19.00 istog dana stigao je u Wasserbillig (Luksemburg), gdje se zaustavio na jedan sat kako bi se životinjama dale hrana i voda. Nakon još dva sata prijevoza te radi poštovanja obveznih trajanja vožnje i razdoblja odmora u cestovnom prijevozu iz Uredbe br. 561/2006 (
4
), kamion se na 10 sati zaustavio u Épinalu (Francuska) kako bi se životinjama po drugi put dale hrana i voda. Kamion je sljedeće jutro oko 8.00 nastavio svoje putovanje te istog dana u 17.00 stigao u luku Sète (Francuska). Prijevoz iz Northeima u Sète trajao je 30 sati i 30 minuta. Životinje su potom ukrcane na brod na daljnje putovanje u Maroko.
13.
Hauptzollamt je dopisom od 17. siječnja 2012. obavijestio tužitelja da je službeni veterinar u carinskom uredu izlaza u Sèteu u kontrolnu ispravu glede svih životinja unio napomenu „Non conforme au contrôle officiel visé à l’article 2 du réglement (CE) no 817/2010” (nije u skladu sa službenim pregledom na temelju članka 2. Uredbe br. 817/2010). Hauptzollamt je potom tužitelja obavijestio da može od nadležnog francuskog veterinarskog tijela zahtijevati provjeru zakonitosti veterinareva unosa. Nakon sastanka s francuskim veterinarskim tijelom utvrđeno je da se gorenavedena napomena unosi ako putovanje, uključujući obvezna trajanja vožnje i razdoblja odmora, premašuje 31 sat.
14.
U svjetlu veterinareve negativne napomene u pogledu svih životinja, Hauptzollamt je zauzeo stajalište da tužitelj nije ispunio uvjete iz članka 2. stavka 2. Uredbe br. 817/2010 te da se, posljedično, unaprijed isplaćene subvencije trebaju vratiti. U skladu s tim, Hauptzollamt je odlukom od 5. lipnja 2012., kojom je izmijenio svoju odluku od 13. srpnja 2011., tražio povrat izvoznih subvencija koje su tužitelju unaprijed isplaćene i dodatak od 10 %.
15.
Tužitelj je pobijao odluku od 5. lipnja 2012. te potom od Komisije tražio tumačenje glede trajanja putovanja i odmora navedenih u Uredbi br. 1/2005. Tadašnja Glavna uprava za zdravlje i potrošače (u daljnjem tekstu: GU SANCO) u dopisima od 7. ožujka 2013. i 27. srpnja 2013. odgovorila je da maksimalno dopušteno trajanje putovanja za goveda iznosi 29 sati od utovara, uključujući stanku od jednog sata u vozilu. To se razdoblje može produljiti za dva sata u interesu životinja te osobito vodeći računa o blizini mjesta odredišta. U skladu s tim, GU SANCO zauzeo je stajalište da je pravilima za goveda predviđeno maksimalno trajanje putovanja od 31 sata.
16.
Hauptzollamt je odlukom od 19. srpnja 2013. odbio tužiteljev prigovor. Smatrao je da i njega i tužitelja obvezuje odluka francuskog službenog veterinara, čija negativna napomena nije izmijenjena nakon Komisijinih odgovora. To je tužitelja navelo da 21. kolovoza 2013. sudu koji je uputio zahtjev podnese tužbu kojom je tražio poništenje odluka od 5. lipnja 2012. i 19. srpnja 2013.
17.
Sud koji je uputio zahtjev objašnjava da dotični prijevoz obilježava činjenica da je bio podijeljen na tri dijela stvarnog fizičkog kretanja (vožnje), od kojih nijedan nije premašivao 14 sati. Taj sud ističe da prvi i drugi dio, kada se promatraju zajedno, ne premašuju 14 sati, što vrijedi i za drugi i treći dio kada se promatraju zajedno. Također spominje da tri dijela putovanja zajedno ne premašuju 28 sati. Stoga smatra da pravom Unije nije zabranjeno da se dotični prijevoz obavi u tri faze. Međutim, sud koji je uputio zahtjev navodi da je dotični prijevoz prekinut dvama razdobljima odmora u ukupnom trajanju od 11 sati.
18.
Na temelju toga, sud koji je uputio zahtjev smatra da ishod glavnog postupka ovisi, kao prvo, o tome je li razdoblje odmora dulje od jednog sata dopušteno prema pravu Unije. Kao drugo, ako je odgovor na to pitanje potvrdan, postavlja se pitanje je li Hauptzollamt vezan unosom službenog veterinara na točki izlaza ili može po vlastitoj nadležnosti odlučiti da je dotični prijevoz obavljen u skladu s odredbama Uredbe br. 1/2005. S obzirom na to, imajući sumnje glede tumačenja uredbi br. 1/2005 i br. 817/2010, Finanzgericht Hamburg (Financijski sud u Hamburgu) 14. listopada 2014. odlučio je prekinuti postupak te uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li odredbu točke 1.4. poglavlja V. Priloga I. Uredbi br. 1/2005 […], prema kojoj se životinjama nakon 14 sati putovanja mora osigurati odmor od najmanje sat vremena, tijekom kojeg im se osobito daje tekućina i, prema potrebi, hrana, prije nego što se mogu prevoziti tijekom daljnjih 14 sati, tumačiti na način da intervali prijevoza mogu biti prekinuti i odmorom koji traje dulje od sat vremena ili s više odmora od kojih jedan traje najmanje sat vremena?
2.
Je li nadležno tijelo za plaćanje pojedine države članice vezano unosom službenog veterinara na točki izlaza u skladu s člankom 2. stavkom 3. Uredbe br. 817/2010 […], tako da zakonitost odbijanja unosa može provjeravati samo tijelo odgovorno za postupanje graničnog veterinara, ili je unos službenog veterinara samo formalno postupanje upravnog tijela koje se može pobijati isključivo putem pravnih lijekova koji su dopušteni protiv merituma odluke tijela za plaćanje?”
19.
Pisana očitovanja podnijeli su Hauptzollamt, francuska vlada i Komisija. Sukladno članku 76. stavku 2. Poslovnika Suda, rasprava nije održana.
III – Analiza
A – Prvo prethodno pitanje
1. Uvodne napomene i očitovanja stranaka koje su sudjelovale u prethodnom postupku
20.
Iako su uređena podrobnim tehničkim specifikacijama, pravila o prijevozu životinja vrlo su nejasna. Zato nije iznenađujuće da su bila u središtu mnogobrojnih sporova koji su se vodili pred Sudom, uključujući u pogledu nekoliko zahtjeva za prethodnu odluku što ih je uputio sud koji je uputio i ovaj zahtjev (
5
). Predmetni slučaj, koji se uglavnom odnosi na tumačenje izraza „najmanje sat vremena” iz pravila 14 + 1 + 14, u tom pogledu nije iznimka.
21.
Čini se da je dotični prijevoz u glavnom postupku trajao 30 i pol sati. Samo trajanje putovanja, tijekom kojeg se kamion fizički kretao, iznosilo je 19 i pol sati. U zahtjevu za prethodnu odluku navodi se da je vozač kamiona uzeo stanku od 10 sati kako bi poštovao zahtjeve iz Uredbe br. 561/2006. Moram istaknuti da je radna pretpostavka u ovom mišljenju da životinje tijekom tog razdoblja odmora nisu istovarene, s obzirom na to da to nije izričito navedeno u zahtjevu za prethodnu odluku.
22.
Stoga sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem u biti želi doznati postoji li, prema pravilnom tumačenju pravila 14 + 1 + 14, gornja granica trajanja odmora te ima li on koju drugu svrhu osim da se osigura dobrobit životinja koje se prevoze. Drugim riječima: omogućuje li možda činjenica da prema tom pravilu odmor mora trajati „najmanje sat vremena” da se životinje na veoma dugo razdoblje zadrže u nepokretnom vozilu?
23.
Sud koji je uputio zahtjev nije postavio pitanje glede odnosa između pravila o dobrobiti životinja tijekom prijevoza i pravila o maksimalnom trajanju vožnje i minimalnom trajanju odmora za cestovne vozače. Stoga se u ovom mišljenju neću baviti tim pitanjem.
24.
Hauptzollamt se priklanja stajalištu suda koji je uputio zahtjev, prema kojem iz izraza „[osobito]” u pravilu 14 + 1 + 14 proizlazi da tumačenje tog pravila GU‑a SANCO (navedeno gore u t. 15.) nije nužno točno. Finanzgericht Hamburg (Financijski sud u Hamburgu) preferira tumačenje da se maksimalno trajanje putovanja od 28 sati može prekinuti s više odmora, od kojih jedan mora trajati najmanje sat vremena, te da odmori zajedno ne mogu trajati dulje od 14 sati, što je, prema pravilu 14 + 1 + 14, gornja granica za jedan dio putovanja.
25.
Francuska vlada navodi da se ne može tumačiti da pravilo 14 + 1 + 14 dopušta pretjerano dugo trajanje odmora koje može ugroziti dobrobit životinja. Prema mišljenju te vlade, izraz „[osobito]” odnosi se, osim na davanje hrane i tekućine životinjama, i na radnje kojima je cilj očuvati njihovu dobrobit. Osim toga, francuska vlada smatra da nije moguće životinje 10 sati držati u vozilu a da se ne ugrozi cilj Uredbe br. 1/2005.
26.
Komisija smatra da, prema pravilu 14 + 1 + 14, maksimalno trajanje putovanja iznosi 29 sati, osim u iznimnim situacijama navedenima u točki 32. u nastavku. Osim toga, prema Komisijinu mišljenju, razdoblje odmora ne može se koristiti u svrhe koje se ne odnose na dobrobit životinja. Komisija ističe da izraz „[osobito]” govori da drukčije stajalište nije moguće jer slijedi izraz „kako bi im se dala tekućina i hrana, ovisno o potrebama”.
2. Ocjena
a) Uvodni komentari
27.
Kako ćemo vidjeti u nastavku, ni formulacija ni kontekst pravila 14 + 1 + 14 ne daju odgovor na pitanje iz gornje točke 22. Osobito, pojmovi sadržani, s jedne strane, u definicijama iz glavnog teksta Uredbe br. 1/2005 te, s druge strane, u njezinu Prilogu I. koriste se neusklađeno i nedosljedno – i unutar svakog od tih dokumenata, a osobito ako ih međusobno usporedimo. Zbog toga je u ovom mišljenju bilo nužno specificirati točna pravila u pogledu kojih se ti pojmovi koriste.
28.
Zbog neusklađenosti spomenute u prethodnoj točki, cilju Uredbe br. 1/2005 – koji je kristalno jasan – nužno je dati punu prednost. To znači da se pravilo 14 + 1 + 14 mora protumačiti na način kojim se postavlja jasna granica odmora provedenog u nepokretnom vozilu.
29.
Cilj Uredbe br. 1/2005 nije sporan: izbjegavanje prijevoza životinja na način koji bi kod njih mogao izazvati ozljedu ili nepotrebnu patnju (
6
). To je u skladu s člankom 13. UFEU‑a, prema kojem su životinje čuvstvena bića. Sukladno tomu, ta odredba od Unije i njezinih država članica zahtijeva da pri oblikovanju i provedbi poljoprivrednih politika Unije punu pažnju posvete uvjetima o dobrobiti životinja (
7
).
30.
Međutim, prije daljnje analize, potrebno je potpuno se upoznati s pravilom 14 + 1 + 14.
b) Pravilo 14 + 1 + 14
31.
Pravilo 14 + 1 + 14 dio je skupine pravila o „vremenskim razmacima između napajanja i hranjenja, trajanju putovanja i odmora” iz Priloga I. Uredbi br. 1/2005. Odnosi se na fizički prijevoz životinja korištenjem cestovnih vozila koja ispunjavaju određene minimalne uvjete glede dobrobiti životinja (koji se odnose na krov i pod vozila, stelju za životinje, hranu, pregrade, pravila o starosti životinja, opskrbu vodom, prozračivanje i navigacijske sustave). Ako su ti uvjeti ispunjeni, goveda se mogu vozilom prevoziti 14 sati, nakon čega se „moraju [...] odmoriti najmanje sat vremena kako bi im se dala tekućina i hrana, ovisno o potrebama”, prije nego što ih se (eventualno) nastavi prevoziti najviše dodatnih 14 sati. Nakon toga, u skladu s točkom 1.5. poglavlja V. tog priloga, goveda se moraju istovariti, nahraniti i napojiti te odmoriti najmanje 24 sata.
32.
Iznimno, u skladu s točkom 1.8. poglavlja V. Priloga I. Uredbi br. 1/2005 (u daljnjem tekstu: pravilo + 2), ukupno „vrijeme putovanja”, kako se taj pojam koristi u Prilogu, može se produljiti za dva sata, ali samo ako bi to bilo u interesu životinja. Blizina mjesta odredišta tipičan je primjer situacije u kojoj bi dodatno trajanje prijevoza od dva sata životinjama uzrokovalo manje patnje od istovara i ponovnog utovara, što je iznimno stresno iskustvo (
8
).
33.
Kako je to vidljivo iz gore navedenog, u pravilu 14 + 1 + 14 izričito se ne navodi koliko najdulje odmori mogu trajati niti koje se aktivnosti tijekom tih odmora mogu poduzeti.
34.
Ni sudska praksa ne daje odgovor na to pitanje: Sud se ograničio na zaključak da se pravilom 14 + 1 + 14 „predviđa trajanje putovanja od najviše 28 sati, uz prekid za odmor od najmanje jednog sata nakon prvih 14 sati putovanja. [...] U skladu s tim, treba razumjeti da to pravilo dopušta putovanje u trajanju od najviše 28 sati, uz prekid za odmor od najmanje jednog sata” (
9
).
35.
S obzirom na to da pravilo 14 + 1 + 14 ne pruža jasan odgovor na predmetno pitanje, treba istražiti neke druge aspekte Uredbe br. 1/2005.
c) Kontekstualizacija Uredbe br. 1/2005
36.
U članku 2. Uredbe br. 1/2005 definirano je nekoliko ključnih pojmova u svrhu njezine primjene. Tu su uključene definicije putovanja („cjelokupan prijevoz od mjesta polazišta do mjesta odredišta, uključujući svaki istovar, smještaj i utovar koji se odvija na usputnim mjestima putovanja”) i prijevoza („kretanje životinja jednim ili više prijevoznih sredstava i povezani postupci, uključujući utovar, istovar, pretovar i odmor dok se ne završi istovar životinja u mjestu odredišta”) (
10
).
37.
Općenito govoreći, iz definicija u članku 2. Uredbe br. 1/2005 proizlazi da putovanju uvijek prethodi i slijedi najmanje 48 sati odmora izvan vozila za životinje (
11
). Stoga putovanje ne završava ako životinje nisu 48 sati smještene na mjestu istovara.
38.
Članak 2. Uredbe br. 1/2005 pokušava održati razliku između „putovanja” i „prijevoza”, u smislu da prvonavedeni pojam obuhvaća cjelokupnu logističku operaciju, a potonji samo stvarno fizičko kretanje. Međutim, za razliku od nekad (
12
), pojam „prijevoz” sada, što je neobično, uključuje odmor. Naime, ako je „putovanje” prema toj odredbi zbroj svih razdoblja prijevoza i odmora, dodavanjem odmora pojmu „prijevoz” pojavljuje se pitanje kakva razlika zapravo još postoji između putovanja i prijevoza. Ta očita neusklađenost ima posljedice za tumačenje izraza koji se koriste u Prilogu I. Uredbi, čemu ću se vratiti u točki 46. u nastavku.
39.
U članku 2. Uredbe br. 1/2005 definirano je i mjesto odmora, odnosno „svako mjesto [stajanja] tijekom putovanja koje nije odredište”, neovisno o tome jesu li životinje istovarene ili nisu. Međutim, sam pojam odmora, koji je u središtu dotičnog predmeta, nije definiran. U pogledu toga, akt koji je prethodio Uredbi br. 1/2005 (
13
) sadržavao je definiciju, odnosno „neprekinuto razdoblje u putovanju tijekom kojeg se životinje ne kreću prijevoznim sredstvom”. Međutim, ta definicija ne upućuje ni na to mora li se odmor provesti unutar vozila ni na to koju svrhu mora imati (ako uopće mora). Stoga ni ona ne rješava dotični spor.
40.
Dalje, skrenuo bih pozornost na ključnu odredbu Uredbe br. 1/2005, na koju su se mnoge od stranaka pozivale u svojim očitovanjima: članak 3. Njegova prva rečenica utjelovljuje ono što ću nazivati „općom klauzulom” o zaštiti životinja tijekom prijevoza. U općoj klauzuli koriste se obvezujući izrazi te se primjenjuje uvijek kada se uredba primjenjuje. Osim toga, opća klauzula sročena je kao zabrana, a ne kao zapovijed. Osim što zahtijeva da zabranjeno ponašanje može izazvati ozljedu ili nepotrebnu patnju životinjama, obveza da se to ne čini ne ovisi o drugim čimbenicima, kao što su protek određenog vremena ili minimalna geografska udaljenost.
41.
U drugoj rečenici članka 3. Uredbe br. 1/2005 navedeni su određeni osnovni uvjeti kojih se moraju pridržavati oni koji namjeravaju prevoziti životinje. Ti su uvjeti pozitivno formulirani te ih se mora ispunjavati tijekom cjelokupnog „prijevoza” (kako je definiran u članku 2.). Iako izbor riječi („[n]adalje”) upućuje na to da se ti uvjeti primjenjuju neovisno i pored opće klauzule, naslov članka 3. svejedno upućuje na to da su opći uvjeti za prijevoz životinja kumulativni.
42.
Samo ću dodati da mi se čini da utvrđivanje povrede članka 3. – koja načelno može dovesti do nametanja kazni na temelju članka 25. Uredbe br. 1/2005 – zahtijeva cjelovitu opsežnu analizu koja uzima u obzir sve relevantne okolnosti.
43.
Naposljetku, zakonodavnom kontekstu koji je vodio do usvajanja Uredbe br. 1/2005 vratit ću se u točkama 51. i 52. u nastavku.
d) Zauzeto stajalište
44.
Gore navedena razmatranja navode me da zauzmem sljedeće stajalište.
45.
Kao prvo, naveo bih da se slažem sa sudom koji je uputio zahtjev da pravilo 14 + 1 + 14 dopušta više odmora, a ne samo jedan, pod uvjetom da nakon najviše 14 sati fizičkog kretanja dođe do odmora od najmanje sat vremena (primjerice, 7 + 1 + 7 + 1 i pol + 12 i pol). U suprotnom, pravilo bi mi se činilo potpuno neprimjenjivim: vozače bi se poticalo da čekaju 14 sati prije nego što bi se zaustavili radi vlastitih potreba. Osim toga, to bi dovelo do pitanja je li bilo koje nenamjerno zaustavljanje zbog, primjerice, radova na cesti, prometnih gužvi ili željezničkog prijelaza obuhvaćeno pojmom „odmor”.
46.
Dalje, u pogledu dvosmislenog značenja izraza „odmor od najmanje sat vremena”, u Prilogu I. Uredbi br. 1/2005 nema nikakvih definicija. Stoga se pretpostavlja da se primjenjuju opće definicije iz članka 2. Uredbe.
47.
Međutim, te definicije, nažalost, jednostavno nisu primjenjive pri tumačenju poglavlja V. Priloga I. Uredbi br. 1/2005: kao prvo, opća definicija „putovanja” iz članka 2. Uredbe obuhvaća razdoblja odmora tijekom putovanja. Nasuprot tomu, u naslovu tog poglavlja govori se o „trajanju putovanja” i „[trajanju] odmora”, kao da su u međusobnoj suprotnosti. Kao drugo, razumijevanje „putovanja” iz članka 2. Uredbe kao nečega što je obično omeđeno dvama razdobljima od 48 sati (vidjeti gornju t. 37.) čini se u suprotnosti s izrazom „trajanje putovanja” u točki 1.5. tog poglavlja, prema kojem odmor od 24 sata „neutralizira” dotadašnje trajanje vožnje. Kao treće, kako je gore navedeno u točki 38., pojam „prijevoz” sada obuhvaća „odmor”. To je u suprotnosti s pravilom 14 + 1 + 14, koje pravi razliku između „odmora”, s jedne strane, i „vožnje” ili „prijevoza”, s druge (
14
).
48.
Zbog očite neusklađenosti, potrebno je samostalno protumačiti pravilo 14 + 1 + 14, uzimajući u obzir sam osnovni cilj Uredbe br. 1/2005, koji je naveden gore u točki 29.
49.
Nije sporno da putovanja (kako su definirana u članku 2. Uredbe br. 1/2005), osobito duga, mogu biti izvor nelagode za životinje koje se prevoze. Svakako, čini se da se Uredba temelji na pretpostavci da svako putovanje koje uključuje zatvaranje te utovar i istovar životinja kao i mogućnost da budu bez hrane i vode tim životinjama uzrokuje određenu patnju. U tom smislu, cilj je Uredbe jednostavno da se izbjegne prijevoz koji izaziva ili može izazvati ozljede ili nepotrebnu patnju. Dakle, Uredba prihvaća određenu mjeru nelagode za životinje tijekom prijevoza kao nužno zlo, ali je nastoji ograničiti. Međutim, ta nelagoda može doći do točke kada više nije opravdana te predstavlja nepotrebnu patnju. Ali kada je to slučaj?
50.
U tom pogledu, ako ukupno „trajanje putovanja i odmora”, kako je navedeno u točki 1.4.(d) poglavlja V. Priloga I. Uredbi br. 1/2005, premašuje 29 sati – odnosno, ako se zbroje tri dijela pravila 14 + 1 + 14 – slažem se s Komisijom da bi to samo po sebi bilo u suprotnosti s Uredbom br. 1/2005 u smislu da može životinjama izazvati nepotrebnu patnju. Naravno, to ne utječe na primjenu pravila + 2.
51.
U prilog svojem stajalištu istaknuo bih, kao prvo, da je cilj Uredbe br. 1/2005 očito da se što je više moguće ograniče duga putovanja (kako su definirana u članku 2. Uredbe br. 1/2005) koja uključuju prijevoz životinja (
15
). Dopuštanje neograničenih razdoblja odmora provedenih unutar vozila koja, sukladno točki 1.5. poglavlja V. Priloga I. Uredbi br. 1/2005, ne „neutraliziraju” dotadašnje trajanje vožnje bilo bi suprotno tom cilju. Činjenica da Vijeće pri usvajanju Uredbe nije slijedilo ni stručni savjet da se trajanje putovanja za goveda ograniči na 24 sata (
16
) ni Komisijin prijedlog da nakon 9 sati vožnje dođe do odmora u trajanju od 12 sati (što je moguće ponoviti) (
17
) ne odvraća me od mojeg stajališta. Naime, iako je Vijeće u biti odlučilo ne promijeniti pravila o trajanju putovanja i odmora iz poglavlja VII. Priloga Direktivi 91/628, ne mogu zamisliti da je ono tijekom zakonodavnog postupka, „[posvećujući] punu pozornost uvjetima o dobrobiti životinja”, sukladno Protokolu o dobrobiti životinja, imalo na umu neograničene odmore unutar vozila.
52.
Točno je da je u presudi Interboves (C‑277/06, EU:C:2008:548), na koju se stranke pozivaju u ovom postupku, Sud razmatrao ideju da „trajanje putovanja” iz poglavlja V. Priloga I. Uredbi br. 1/2005 može premašivati 28 sati. Međutim, to me ne navodi da zauzmem drukčije stajalište. Naime, Sud je u toj presudi tumačio pravila o trajanju putovanja i odmora iz Direktive 91/628. Ta su pravila usvojena prije svega kako bi se uklonile tehničke prepreke trgovini živim životinjama i tržišnim organizacijama omogućilo neometano djelovanje te kako bi se, kao sporedni cilj, osigurala zadovoljavajuća razina zaštite za odnosne životinje (
18
). Sukladno Uredbi br. 1/2005, čini se da je ravnoteža između tih ciljeva preokrenuta: sada je zaštita životinja njezin glavni cilj, a usklađivanje zakonodavstva sporedni (
19
). U svakom slučaju, presudu Interboves treba pažljivo tumačiti jer bi, u suprotnom, nesavjesni prijevoznici mogli iskoristiti ključne razlike između pravila o cestovnom i pomorskom prijevozu (
20
).
53.
Stoga, iz razloga navedenog u prethodnoj točki, činjenica da je nezavisni odvjetnik P. Mengozzi istaknuo da „trajanje putovanja može, primjerice, iznositi 50 sati, odnosno (najviše) dva razdoblja prijevoza po 14 sati, s prekidom za odmor od 22 sata” (
21
), nema utjecaj na dotični predmet. U svakom slučaju, nije spomenuto može li se odmor od 22 sata zakonito provesti unutar nepokretnog vozila.
54.
Kao drugo, pravilo + 2 predviđa da se „trajanje putovanja” (ne „putovanje” prema članku 2. Uredbe br. 1/2005) – odnosno ukupna razdoblja fizičkog kretanja između svakog „neutralizirajućeg” 24‑satnog odmora, a ne njihove pojedine faze – može produljiti za dva sata u interesu životinja, osobito vodeći računa o blizini mjesta odredišta. Dakle, čini se da pravilo + 2 sugerira da u uobičajenim situacijama „trajanje putovanja” (ponovno: ne „putovanje” prema članku 2. Uredbe br. 1/2005) ima definiranu gornju granicu za koju u svakom slučaju razumijem da iznosi 28 sati u slučaju pravila 14 + 1 + 14.
55.
Stoga, prema mojem mišljenju, „odmor od najmanje sat vremena” nikad za posljedicu ne može imati da „trajanje putovanja i odmora” prema pravilu 14 + 1 + 14 premašuje 29 sati (ili, gdje je primjenjivo, 31 sat, sukladno pravilu + 2). S druge strane, „putovanje” u smislu članka 2. Uredbe br. 1/2005 može se sastojati od nekoliko 29‑satnih „[razdoblja] putovanja i odmora” iz poglavlja V. Priloga I. Uredbi br. 1/2005, pod uvjetom da su ta 29-satna razdoblja međusobno razdvojena razdobljima od 24 sata tijekom kojih se životinje istovaruju, hrane i napajaju te odmaraju.
56.
Međutim, osim toga, moraju li odmori imati i određeni cilj?
57.
Komisija u tom pogledu tvrdi da se odmor od najmanje sat vremena može produljiti samo iz razloga koji se tiču dobrobiti životinja. Stajalište francuske vlade nije tako strogo: odmori ne smiju premašivati razumno trajanje, što bi dovelo do nepoštovanja temeljnog načela sprečavanja ozljeda i nepotrebne patnje životinjama.
58.
Po meni, jasno je da cjelokupna operacija prijevoza, ili „putovanje”, da uporabim taj izraz – uključujući odmor – mora biti u skladu sa svim zahtjevima Uredbe br. 1/2005. Naime, kako je to Sud zaključio, čini se da je zakonodavac Unije, na temelju znanstvenih i veterinarskih istraživanja kao i analize primjene zakonodavstva Unije u području zaštite životinja, smatrao da, kada se odredbe te uredbe glede zdravlja životinja više ne poštuju, dobrobit životinja može biti ugrožena te se ne može više jamčiti (
22
). To znači najmanje dvije stvari.
59.
Za početak, odmori moraju biti u skladu s općom klauzulom. To podrazumijeva obvezu suzdržavanja od (mogućeg) izazivanja ozljeda ili nepotrebne patnje životinjama, a ne obvezu da se postupa isključivo u njihovu interesu. Naravno, razdoblje tijekom kojeg vozilo stoji životinjama obično izaziva manju patnju od razdoblja tijekom kojeg se kreće: primjerice, manji je rizik da će životinje koje se prevoze izgubiti ravnotežu ili dobiti bolest kretanja (
23
). Međutim, ne mogu isključiti mogućnost da bi odmor zbog kojeg ukupno „trajanje putovanja i odmora” prema pravilu 14 + 1 + 14 neće premašiti 29 sati svejedno mogao životinjama izazvati ozljedu ili nepotrebnu patnju. Kao primjer, mislim da opća klauzula ne dopušta da se životinje fizički kreću jedan sat, potom 27 sati odmaraju unutar vozila, pa da se nakon toga prevoze još sat vremena.
60.
Dalje, mnoge se obveze predviđene Uredbom br. 1/2005 moraju sadržajno i dosljedno poštovati tijekom odmora. Prije svega mislim na one koje proizlaze iz druge rečenice članka 3. Uredbe br. 1/2005 kao i na zahtjeve navedene u njezinu Prilogu I. te osobito u poglavlju VI., koje se odnosi na „duga putovanja”, kako su definirana u članku 2. Uredbe.
61.
Osobno, ne dajem preveliku važnost činjenici da pravilo 14 + 1 + 14 spominje da se životinje „moraju odmoriti koliko je potrebno da bi im se dala tekućina i hrana, ovisno o potrebama”. Iako je jasno da su takvi postupci u interesu životinja, ne čini se da taj izraz išta dodaje pozitivnim zahtjevima koji već proizlaze iz Uredbe br. 1/2005 (
24
). Osim toga, protuargument je očit: izraz „osobito” ne isključuje izričito mogućnost odmora koji nije isključivo u interesu životinja. Pravilo 14 + 1 + 14, kao izraz političkog kompromisa, treba razumjeti s dozom pragmatizma, kako je prikazano gore u točki 45.
62.
Ocjena je li odmor u suprotnosti sa zahtjevima iz Uredbe br. 1/2005 činjenične je naravi, što nacionalna tijela i, u konačnici, nacionalni sudovi trebaju utvrditi. Međutim, podsjetio bih na to da je u kontekstu izvoznih subvencija na izvozniku da dokaže da su ispunjeni uvjeti za dodjelu subvencija (
25
). Ne uzimajući u obzir druge okolnosti, čini mi se da će to izvozniku biti teže učiniti što je trajanje odmora dulje.
63.
Osim toga, člankom 22. stavkom 2. Uredbe br. 1/2005 („Kašnjenje tijekom prijevoza”) od nadležnog se tijela zahtijeva da, u slučaju da se „pošiljka životinja tijekom prijevoza mora zadržati više od dva sata, […] [osigura] odgovarajuće mjere za skrb o životinjama i, kad je to potrebno, njihovo hranjenje, napajanje, istovar i smještaj”. Ne vidim valjanog razloga zbog kojeg ovo pravilo o dva sata ne bi moglo poslužiti, mutatis mutandis, kao mjerilo za prijevoznike koji se namjerno zaustave. Nadalje, to ide u prilog stajalištu da pomisao da se goveda mogu 14 sati držati unutar nepokretnog vozila a da se ne istovare, kako to sugerira sud koji je uputio zahtjev, jednostavno nije moguća.
64.
Da se vratimo glavnom postupku, utvrdio sam da trajanje dotičnog prijevoza premašuje 29 sati te da se društvo Masterrind, prema informacijama koje Sud ima na raspolaganju, nije pozvalo na pravilo + 2. Međutim, budući da je mjesto odredišta u slučaju dotičnog prijevoza bio Maroko, izrazito sumnjam da bi se društvo Masterrind moglo pozvati na pravilo + 2. Zato smatram da je dotičnim prijevozom povrijeđeno pravilo 14 + 1 + 14 te da se tužba treba odbiti kao neosnovana.
65.
U svakom slučaju, smatram da se, osim u iznimnim okolnostima, „odmor” od 10 sati proveden unutar nepokretnog vozila ne može opravdati te da stoga životinjama može izazvati nepotrebnu patnju. Na sudu koji je uputio zahtjev jest da utvrdi u kakvim je okolnostima protekao 10-satni odmor.
66.
Na temelju navedenog, predlažem da Sud na prvo prethodno pitanje odgovori na način da, prema pravilnom tumačenju pravila iz točke 1.4. poglavlja V. Priloga I. Uredbi br. 1/2005, „trajanje putovanja i odmora” navedeno u toj točki može uključivati odmor dulji od sat vremena ili više odmora, pod uvjetom da odmor od najmanje sat vremena razdvaja svako ukupno razdoblje fizičkog kretanja od 14 sati te da, osim toga, to nije u suprotnosti s drugim zahtjevima iz te uredbe. To je na nacionalnim sudovima da provjere. Međutim, dok životinje ne stignu u mjesto odredišta, kako je definirano u članku 2. te uredbe, u točki 1.5. poglavlja V. Priloga I. toj uredbi zahtijeva se da ih se istovari, nahrani i napoji te odmori najmanje 24 sata svakih 29 sati nakon njihova prvog utovara u mjestu polazišta, kako je definirano u istoj odredbi. To ne utječe na mogućnost, u skladu s točkom 1.8. tog poglavlja, da se trajanje putovanja produlji za dva sata u interesu životinja, osobito vodeći računa o blizini mjesta odredišta.
B – Drugo prethodno pitanje
67.
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li upravno tijelo odgovorno za isplatu izvoznih subvencija vezano izjavom službenog veterinara druge države članice prema kojoj putovanje (u smislu članka 2. Uredbe br. 1/2005) za koje su isplaćene izvozne subvencije nije bilo u skladu s pravilima o dobrobiti životinja.
68.
Kako su to stranke u ovom postupku istaknule, sudska praksa Suda o tom je pitanju vrlo opsežna.
69.
U predmetu Viamex Agrar Handel od Suda se tražilo da protumači uredbu koja je prethodila Uredbi br. 817/2010 (
26
). Suprotno mišljenju nezavisnog odvjetnika (
27
), Sud je zaključio da isprave koje je izvoznik predočio, navedene u Uredbi br. 615/98 – sada u Uredbi br. 817/2010 – ne predstavljaju nepobitan dokaz o pridržavanju primjenjivih pravila o izvoznim subvencijama ili pravila o dobrobiti životinja tijekom prijevoza. Dokazi koje su te isprave pružale dovoljni su samo ako nadležno tijelo za plaćanje nema na raspolaganju elemente na temelju kojih može utvrditi da tijekom prijevoza nisu poštovana pravila o dobrobiti životinja. To je tijelo obvezno analizirati te dokaze zajedno s drugim elementima koji su mu dostupni kako bi utvrdilo jesu li se ta pravila poštovala te odlučilo hoće li odobriti izvozne subvencije (
28
).
70.
Međutim, Sud je također zaključio da to ne ovlašćuje nadležno tijelo za plaćanje da svojevoljno dovede u pitanje dokaze koje je izvoznik priložio svojem zahtjevu za izvozne subvencije. Nadležno tijelo može donijeti zaključak da se pravila nisu poštovala samo na temelju isprava navedenih u Uredbi br. 615/98 – sadašnjoj Uredbi br. 817/2010 – i/ili na temelju bilo kojeg drugog objektivnog elementa koji je utjecao na dobrobit životinja. Ne može samo iznositi pretpostavke ili sumnje glede poštovanja pravila, nego mora svoje zaključke temeljiti na objektivnim i konkretnim elementima povezanima s dobrobiti životinja te u svakom slučaju mora obrazložiti zašto smatra da mu dokazi koje je izvoznik pružio ne omogućuju da zaključi jesu li se poštovala pravila o dobrobiti životinja (
29
).
71.
Sud je tu presudu, odlučujući u sastavu velikog vijeća, kasnije potvrdio presudom Heemskerk i Schaap (
30
).
72.
U obama gore navedenim slučajevima izvoznik je bio u posjedu izjave službenog veterinara o tome da je odnosno plovilo, a time i sam prijevoz, bilo u skladu s pravilima o dobrobiti životinja. Glavni postupak odnosi se na obrnutu situaciju: službeni veterinar izjavio je da putovanje nije bilo u skladu s pravilima o dobrobiti životinja tijekom prijevoza. Izvoznik osporava to stajalište.
73.
Nasuprot onomu što tvrdi Hauptzollamt, činjenica da se članak 5. stavak 1. točka (c) Uredbe br. 817/2010 odnosi samo na situacije u kojima zahtjevi glede dobrobiti životinja nisu ispunjeni, a ne na situacije u kojima jesu, logički ne znači da nadležno tijelo za plaćanje može odbiti isplatu za prijevoz koji je zapravo u skladu s tim zahtjevima. Naime, prema članku 1. Uredbe br. 817/2010, isplata izvoznih subvencija za živa goveda ovisi o pridržavanju, tijekom prijevoza životinja na prvo mjesto istovara u trećoj zemlji konačnog odredišta, članaka 3. do 9. Uredbe br. 1/2005 i njezinih priloga te same Uredbe br. 817/2010. Ništa više, ništa manje. U biti, cilj postupka glede izvoznih subvencija – koji se primjenjuje na izvozne subvencije koje se traže u pogledu izvoza živih goveda – jednostavno je da se osigura da odnosni proizvod zadovoljava sve uvjete koji su potrebni za subvencije (
31
).
74.
Stoga činjenica da izvoznik mora dokazati da su ispunjeni svi uvjeti za odobrenje zahtjeva za izvozne subvencije nije relevantna jer se to tiče samo raspodjele tereta dokazivanja. To ni na koji način ne mijenja činjenicu da je svrha sustava izvoznih subvencija da se osiguraju odluke koje su u svojoj biti ispravne, neovisno o tome odobravaju li se njima ti zahtjevi ili se odbijaju, što je u skladu s općim načelom da upravna tijela moraju postupati u skladu sa zakonom.
75.
Osim toga, moram priznati da mi je teško prihvatiti stajalište da su valjanost i pravni učinci izjave koju izdaje službeni veterinar u svrhu pravnog sustava kojeg je Uredba br. 817/2010 dio samo stvar prava države članice u kojoj je točka izlaza, a ne prava Unije kao takvog (
32
).
76.
Stoga se sudska praksa navedena gore u točkama 69. do 71. obratno primjenjuje u dotičnoj situaciji. Proizlazi da izjava službenog veterinara prema kojoj putovanje za koje se traže izvozne subvencije nije bilo u skladu s pravilima o dobrobiti životinja ne predstavlja nepobitan dokaz o tome.
77.
Određene tvrdnje iznesene u prilog suprotnom stajalištu nisu mi uvjerljive.
78.
Kao prvo, mora se odbiti tvrdnja Hauptzollamta prema kojoj se isprava navedena u članku 2. stavku 3. Uredbe br. 817/2010 smatra „pravilno ispunjenom” te se stoga može preispitivati na temelju članka 4. stavka 2. točke (a) te uredbe samo ako službeni veterinar na točki izlaza potvrdi da su rezultati pregleda na temelju članka 2. te uredbe zadovoljavajući. Za početak, ne može se tumačiti da se izrazom „pravilno ispunjena” zahtijevaju posebni rezultati pregleda. Dalje, u članku 2. stavku 4. Uredbe navodi se da se na ispravi navedenoj u članku 2. stavku 3. ovjerava ukupan broj životinja za koje je izvozna deklaracija prihvaćena, umanjen za broj životinja koje su se okotile ili pobacile tijekom prijevoza, koje su uginule ili za koje se nisu poštovali zahtjevi iz Uredbe br. 1/2005.
79.
Kao drugo, ne prihvaćam tvrdnju prema kojoj, u interesu dobrobiti životinja, nije moguće preispitivati izjave kojima je utvrđena povreda pravila o dobrobiti životinja tijekom prijevoza. Cilj zaštite dobrobiti životinja, koliko god da je pohvalan, ne može biti opravdanje da se odbije isplata izvoznih subvencija ako, u suprotnosti s izjavom o nepoštovanju pravila koju je izdao službeni veterinar druge države članice, u stvarnosti nije bilo povrede tih pravila.
80.
Naposljetku, tvrdnja koja se temelji na zaštiti financijskih interesa Unije, koju je iznio Hauptzollamt, meni se čini očito neosnovanom. Ne postoji legitimna prijetnja tim interesima ako su se pravila o dobrobiti životinja zaista poštovala. Osim toga, da stavim tu tvrdnju u kontekst, u hipotetskom slučaju da Komisija povrijedi načelo zakonitosti, Sud neće zbog straha od financijskog gubitka za Uniju, slično tomu, potvrditi iznos kazne izrečene zbog povreda pravila o tržišnom natjecanju (
33
).
81.
Neovisno o tome, kako su to istaknuli Hauptzollamt, francuska vlada i sud koji je uputio zahtjev, procjena fizičkog i zdravstvenog stanja i zdravlja životinja zahtijeva posebno stručno znanje i iskustvo, pa preglede treba obavljati veterinar (
34
). Rezultati takvih pregleda predstavljaju činjenične procjene na licu mjesta koje uključuju složene i tehničke analize zdravlja i dobrobiti životinja. Iz toga proizlazi da diskrecija nadležnog tijela za plaćanje pri preispitivanju takve izjave, prema kojoj se pravila o dobrobiti životinja tijekom prijevoza nisu poštovala, nije neograničena (
35
) – nego je određena na isti način, mutatis mutandis, koji je naveden u točki 70.
82.
Izvoznik, kada pobija izjavu o nepoštovanju pravila, mora nepobitno dokazati, na temelju objektivnih dokaza, da ocjena službenog veterinara nije pouzdana. Međutim, sama činjenica da izvoznik ima drukčije stajalište od službenog veterinara glede stanja životinja za koje se traže izvozne subvencije ne znači da je veterinareva ocjena očito pogrešna ili da se temelji na netočnim činjenicama.
83.
Što se tiče pravnih posljedica zaključaka službenog veterinara, kako je to istaknuo sud koji je uputio zahtjev, stručno znanje koje veterinari posjeduju ne opravdava jednak oprez nadležnog tijela za plaćanje. Zato se sve izvedene pravne posljedice u potpunosti mogu preispitivati.
84.
Na temelju navedenih zapažanja, predlažem da Sud na drugo prethodno pitanje odgovori u smislu da tijelo odgovorno za isplatu izvoznih subvencija pri razmatranju zahtjeva za izvozne subvencije na temelju članka 4. stavka 2. Uredbe br. 817/2010 nije vezano napomenom službenog veterinara koja je unesena sukladno članku 2. stavku 3. te uredbe. Međutim, ako to tijelo odluči odstupiti od činjenične procjene tog veterinara glede zdravlja i dobrobiti životinja na kojoj se ta napomena temelji, mora se pozvati na objektivne i konkretne dokaze povezane sa zdravljem i dobrobiti životinja. To tijelo, ako u cijelosti ili djelomično odbije zahtjev, u svakom slučaju mora pružiti obrazloženje za to, pri čemu u tom slučaju izvoznik mora dokazati da dokazi na koje se to tijelo pozivalo nisu relevantni.
IV – Zaključak
85.
S obzirom na navedena zapažanja, predlažem da Sud na prethodna pitanja koja je u predmetu C‑469/14 uputio Finanzgericht Hamburg (Financijski sud u Hamburgu) odgovori na sljedeći način:
—
Prema pravilnom tumačenju pravila iz točke 1.4. poglavlja V. Priloga I. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2005 od 22. prosinca 2004. o zaštiti životinja tijekom prijevoza i s prijevozom povezanih postupaka i o izmjeni direktiva 64/432/EEZ i 93/119/EZ i Uredbe (EZ) br. 1255/97, „trajanje putovanja i odmora” navedeno u toj točki može uključivati odmor dulji od sat vremena ili više odmora, pod uvjetom da odmor od najmanje sat vremena razdvaja svako ukupno razdoblje fizičkog kretanja od 14 sati te da, osim toga, to nije u suprotnosti s drugim zahtjevima iz te uredbe. To je na nacionalnom sudu da provjeri. Međutim, dok životinje ne stignu u mjesto odredišta, kako je definirano u članku 2. te uredbe, u točki 1.5. poglavlja V. Priloga I. toj uredbi zahtijeva se da ih se istovari, nahrani i napoji te odmori najmanje 24 sata svakih 29 sati nakon njihova prvog utovara u mjestu polazišta, kako je definirano u istoj odredbi. To ne utječe na mogućnost, u skladu s točkom 1.8. tog poglavlja, da se trajanje putovanja produlji za dva sata u interesu životinja, osobito vodeći računa o blizini mjesta odredišta.
—
Pri razmatranju zahtjeva za izvozne subvencije na temelju članka 4. stavka 2. Uredbe Komisije (EU) br. 817/2010 od 16. rujna 2010. o utvrđivanju detaljnih pravila u skladu s Uredbom Vijeća (EZ) br. 1234/2007 u pogledu zahtjeva za dodjelu izvoznih subvencija u vezi s dobrobiti živih goveda tijekom prijevoza tijelo odgovorno za isplatu izvoznih subvencija nije vezano napomenom službenog veterinara koja je unesena sukladno članku 2. stavku 3. te uredbe. Međutim, ako to tijelo odluči odstupiti od činjenične procjene tog veterinara glede zdravlja i dobrobiti životinja na kojoj se ta napomena temelji, mora se pozvati na objektivne i konkretne dokaze povezane sa zdravljem i dobrobiti životinja. To tijelo, ako u cijelosti ili djelomično odbije zahtjev, u svakom slučaju mora pružiti obrazloženje za to, pri čemu u tom slučaju izvoznik mora dokazati da dokazi na koje se to tijelo pozivalo nisu relevantni.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
2
)	Uredba Vijeća (EZ) od 22. prosinca 2004. o zaštiti životinja tijekom prijevoza i s prijevozom povezanih postupaka i o izmjeni direktiva 64/432/EEZ i 93/119/EZ i Uredbe (EZ) br. 1255/97 (SL 2005., L 3, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 58., str. 151.)
(
3
)	Uredba Komisije (EU) od 16. rujna 2010. o utvrđivanju detaljnih pravila u skladu s Uredbom Vijeća (EZ) br. 1234/2007 u pogledu zahtjeva za dodjelu izvoznih subvencija u vezi s dobrobiti živih životinja vrste goveda tijekom prijevoza (SL 2010., L 245, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 57., str. 199.)
(
4
)	Uredba (EZ) Europskog parlamenta i Vijeća od 15. ožujka 2006. o usklađivanju određenog socijalnog zakonodavstva koje se odnosi na cestovni promet i o izmjeni uredbi Vijeća (EEZ) br. 3821/85 i (EZ) br. 2135/98 te o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3820/85 (
SL 2006., L 102, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 167.)
(
5
)	U pogledu izvoznih subvencija vidjeti, među ostalim, presude od 17. siječnja 2008., Viamex Agrar Handel i ZVK, C‑37/06 i C‑58/06, EU:C:2008:18; od 13. ožujka 2008., Viamex Agrar Handel, C‑96/06, EU:C:2008:158 i od 30. lipnja 2011., Viamex Agrar Handel, C‑485/09, EU:C:2011:440.
(
6
)	Vidjeti uvodnu izjavu 11. Uredbe br. 1/2005.
(
7
)	Članak 13. UFEU‑a odražava Protokol o zaštiti i dobrobiti životinja priložen Ugovoru iz Amsterdama [neslužbeni prijevod] (SL 1997., C 340, str. 110.) (u daljnjem tekstu: Protokol o zaštiti životinja), koji se primjenjivao u vrijeme usvajanja Uredbe br. 1/2005 (također vidjeti presudu od 23. travnja 2015., Zuchtvieh‑Export, C‑424/13, EU:C:2015:259, t. 35.). Pitanje je li u mjeri Unije dovoljno uzeta u obzir dobrobit životinja može se ispitivati u kontekstu načela proporcionalnosti, vidjeti presudu od 12. srpnja 2001., Jippes i dr., C‑189/01, EU:C:2001:420, t. 79. i 85.
(
8
)	Vidjeti, među ostalim, uvodnu izjavu 13. i članak 3. točku (d) Uredbe br. 1/2005. Također vidjeti Dobrobit životinja tijekom prijevoza (podrobna pravila za konje, svinje, ovce i goveda) (The welfare of animals during transport (details for horses, pigs, sheep and cattle), izvješće znanstvenog odbora za zdravlje i dobrobit životinja, usvojeno 11. ožujka 2002, Europska komisija, Glavna uprava za zdravlje i potrošače, Uprava C – znanstvena mišljenja, str. 24.
(
9
)	Presuda od 9. listopada 2008., Interboves, C‑277/06, EU:C:2008:548, t. 15. i 16., u pogledu sličnog pravila iz točke 48.4.(d) Priloga Direktivi Vijeća 91/628/EEZ od 19. studenoga 1991. o zaštiti životinja tijekom prijevoza i o izmjeni direktiva 90/425/EEZ i 91/496/EEZ [neslužbeni prijevod] (SL 1991., L 340, str. 17., kako je izmijenjena)
(
10
)	Radi dosljednosti, u cijelom ovom mišljenju nastojao sam se prikloniti definicijama koje su općenito navedene u članku 2. Uredbe br. 1/2005, uključujući definicije „putovanja” i „prijevoza”. Međutim, kako će biti vidljivo u nastavku, to je postajalo sve teže. Kako sam prethodno naveo, odlučio sam biti konkretan gdje je to bilo potrebno.
(
11
)	U članku 2. Uredbe br. 1/2005 mjesto polazišta definirano je kao mjesto u kojem se životinja prvi put utovaruje na prijevozno sredstvo, pod uvjetom da je ondje bila smještena najmanje 48 sati prije polaska. Mjesto odredišta definirano je kao mjesto u kojem se životinja istovaruje iz prijevoznog sredstva te se prihvaća najmanje 48 sati prije odlaska ili se kolje. Pod određenim uvjetima, sabirne centre može se smatrati mjestom polazišta a da nije ispunjen zahtjev glede 48 sati. Međutim, ta se iznimka ne odnosi i na definiciju mjesta odredišta. Stoga putovanje od prvog mjesta utovara do sabirnog centra koji se smatra mjestom polazišta službeno neće završiti ako životinje nisu smještene 48 sati (ili zaklane) u sabirnom centru.
(
12
)	Vidjeti članak 2. stavak 2. točku (b) Direktive 91/628, gdje je „prijevoz” definiran kao „bilo koje kretanje životinja, prijevoznim sredstvom koje uključuje utovar i istovar životinja” [neslužbeni prijevod].
(
13
)	Članak 2. stavak 2. točka (h) Direktive 91/628
(
14
)	Potrebno je istaknuti da različite jezične verzije točke 1.4.(d) poglavlja V. Priloga I. Uredbi br. 1/2005 nisu usklađene ni interno ni međusobno. Kao prvo, u svim se jezičnim verzijama ne koristi isključivo riječ „prijevoz”, u nekima se koriste izrazi koji nisu definirani (njemačka verzija: „Beförderung”, engleska verzija: „travel”). Kao drugo, u određenim se jezičnim verzijama koristi riječ „putovanje” umjesto „prijevoz” (talijanska verzija: „viaggio”; portugalska verzija: „viagem”; rumunjska verzija: „călătorie”).
(
15
)	Prema uvodnoj izjavi 5. Uredbe br. 1/2005, „prijevoz životinja na dugim putovanjima, uključujući životinje za klanje, mora [‚zbog dobrobiti životinja,] biti ograničen što je više moguće” jer duga putovanja, sukladno uvodnoj izjavi 18., „za razliku od kratkih, mogu imati štetnije djelovanje na životinje”. Osim toga, u drugoj rečenici članka 3. Uredbe stoji da se „prijevoz [mora obaviti] bez kašnjenja do mjesta odredišta, a uvjeti stanja životinja redovito se [moraju provjeravati i održavati] na odgovarajući način”. Naposljetku, članak 5. stavak 3. točka (a) („[Obveze glede planiranja prijevoza životinja]”) obvezuje organizatore da za svako putovanje osiguraju da se „dobrobit životinja ne ugrozi nedovoljnom koordinacijom pojedinih dijelova putovanja i da se u obzir uzmu vremenski uvjeti”.
(
16
)	Dobrobit životinja tijekom prijevoza (podrobna pravila za konje, svinje, ovce i goveda), op. cit., str. 80.
(
17
)	Prijedlog od 16. srpnja 2003. za Uredbu Vijeća o zaštiti životinja tijekom prijevoza i s prijevozom povezanih postupaka i o izmjeni direktiva 64/432/EEZ i 93/119/EZ (COM(2003) 425 final/3), Prilog I., poglavlje V., t. 1.1.(d) (str. 49.)
(
18
)	Vidjeti treću i četvrtu uvodnu izjavu Direktive Vijeća 95/29/EZ od 29. lipnja 1995. o izmjeni Direktive 91/628/EEZ o zaštiti životinja tijekom prijevoza [neslužbeni prijevod] (SL 1995., L 148, str. 52.).
(
19
)	U tom pogledu vidjeti presudu od 3. prosinca 2015., Pfotenhilfe‑Ungarn, C‑301/14, EU:C:2015:793, t. 33. i navedenu sudsku praksu. O toj promjeni hijerarhije ciljeva politike svjedoči presuda Zuchtvieh‑Export, C‑424/13, EU:C:2015:259, prema kojoj organizatori prijevoza, prije nego što dobiju odobrenje za međunarodni prijevoz životinja koji počinje u EU‑u, moraju dokazati da će svi zahtjevi iz Uredbe br. 1/2005 biti ispunjeni, uključujući one glede trajanja putovanja i odmora ako dijelovi putovanja budu u trećoj zemlji.
(
20
)	Primjer: najdulje dopušteno trajanje vožnje cestom prema pravilu 14 + 1 + 14, bez „neutralizirajućeg” 24-satnog odmora, gotovo je potrošeno (27 i pol sati) neposredno prije ukrcaja na trajekt s rampom za vozila koji plovi unutar Unije. Sama plovidba traje više od 28 sati (ako takva postoji). U tom pogledu, čini se da presuda Interboves (C‑277/06, EU:C:2008:548, t. 33. i 38.) sugerira da je odmor od 12 sati dovoljan da „neutralizira” minimalnih 55 i pol sati vožnje cestom i trajektom koji neposredno prethode tom odmoru, tijekom kojeg životinje nisu istovarene. U ovom primjeru nije jasno ni mogu li se životinje, nakon „neutralizirajućeg” 12-satnog odmora, prevoziti cestom daljnjih 28 sati (pod uvjetom da im se omogući odmor od najmanje sat vremena). U slučaju prijevoza trajektom s rampom za vozila do točke izvan EU‑a, nije predviđeno nikakvo „neutralizirajuće” razdoblje; vidjeti presudu od 17. srpnja 2008., Schwaninger Martin, C‑207/06, EU:C:2008:414, t. 30. do 35.
(
21
)	Mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Mengozzija u predmetu Interboves, C‑277/06, EU:C:2008:162, t. 18.
(
22
)	U tom pogledu vidjeti presudu od 13. ožujka 2008., Viamex Agrar Handel, C‑96/06, EU:C:2008:158, t. 48.
(
23
)	U pogledu gubitka ravnoteže kod goveda tijekom prijevoza na duge relacije vidjeti Dobrobit životinja tijekom prijevoza (podrobna pravila za konje, svinje, ovce i goveda), op. cit., str. 81.
(
24
)	Vidjeti članak 3. točku (h) Uredbe br. 1/2005 kao i točke 1.3. do 1.5. te točke 2.1. do 2.3. poglavlja VI. Priloga I. toj uredbi.
(
25
)	Presuda od 25. studenoga 2008., Heemskerk i Schaap, C‑455/06, EU:C:2008:650, t. 24.
(
26
)	Uredba Komisije (EZ) br. 615/98 od 18. ožujka 1998. kojom se predviđaju posebna detaljna pravila primjene sustava izvoznih subvencija u pogledu dobrobiti živih goveda tijekom prijevoza [neslužbeni prijevod] (SL 1998., L 82, str. 19)
(
27
)	Mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Mengozzija u predmetu Viamex Agrar Handel, C‑96/06, EU:C:2007:680, t. 29. i 30. te izreka odnosne presude
(
28
)	Presuda od 13. ožujka 2008., Viamex Agrar Handel, C‑96/06, EU:C:2008:158, t. 34. i 37. i prva alineja izreke
(
29
)	Ibid., t. 39. do 41. i prva alineja izreke
(
30
)	Presuda od 25. studenoga 2008., Heemskerk i Schaap, C‑455/06, EU:C:2008:650, t. 24. do 32.
(
31
)	U tom pogledu vidjeti presudu od 13. ožujka 2008., Viamex Agrar Handel, C‑96/06, EU:C:2008:158, t. 31. i 32.
(
32
)	U tom smislu, iako se slažem da je pravni sustav uredbi o izvoznim subvencijama „doveo do stvaranja mreže Zajednice” koja „nužno podrazumijeva suradnju između država članica” (vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Mengozzija u predmetu Viamex Agrar Handel, C‑96/06, EU:C:2007:680, t. 27. i 28), iz toga bih, međutim, prepoznao potrebu za mogućnosti provjere izjava poput one iz glavnog postupka.
(
33
)	Vidjeti članak 83. Uredbe (EU, Euratom) br. 966/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2012. o financijskim pravilima koja se primjenjuju na opći proračun Unije i o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 1605/2002 (SL 2012., L 298, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 248.).
(
34
)	Vidjeti uvodnu izjavu 5. Uredbe br. 817/2010.
(
35
)	U tom pogledu vidjeti presudu od 25. studenoga 2008., Heemskerk i Schaap, C‑455/06, EU:C:2008:650, t. 29. i navedenu sudsku praksu.