61999CJ0334_SV
Parter
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I mål C-334/99,
Förbundsrepubliken Tyskland, företrädd av C.-D. Quassowski, i egenskap av ombud, biträdd av J. Sedemund, Rechtsanwalt,
sökande,
mot
Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av D. Triantafyllou och K.-D. Borchardt, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,
svarande,
angående en talan om ogiltigförklaring av artiklarna 4-7 i kommissionens beslut 1999/720/EG, EKSG av den 8 juli 1999 om det statliga stöd som Tyskland beviljat Gröditzer Stahlwerke GmbH och dess dotterföretag Walzwerk Burg GmbH (EGT L 292, s. 27),
meddelar
DOMSTOLEN
sammansatt av ordföranden G.C. Rodríguez Iglesias, avdelningsordförandena J.-P. Puissochet, M. Wathelet, R. Schintgen och C.W.A. Timmermans samt domarna C. Gulmann, D.A.O. Edward, A. La Pergola, V. Skouris (referent), S. von Bahr och J.N. Cunha Rodrigues,
generaladvokat: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
justitiesekreterare: avdelningsdirektören H.A. Rühl,
med hänsyn till förhandlingsrapporten,
efter att muntliga yttranden har avgivits vid förhandlingen den 27 november 2001 av: Förbundsrepubliken Tyskland, företrädd av B. Muttelsee-Schön, i egenskap av ombud, biträdd av T. Lübbig, Rechtsanwalt, och kommissionen, företrädd av D. Triantafyllou,
och efter att den 24 januari 2002 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
Domskäl
1 Förbundsrepubliken Tyskland har, genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 9 september 1999, med stöd av artiklarna 230 EG och 33 KS väckt talan om ogiltigförklaring av artiklarna 4-7 i kommissionens beslut 1999/720/EG, EKSG av den 8 juli 1999 om det statliga stöd som Tyskland beviljat Gröditzer Stahlwerke GmbH och dess dotterföretag Walzwerk Burg GmbH (EGT L 292, s. 27) (nedan kallat det ifrågasatta beslutet).
Bakgrund till tvisten
2 Det framgår av handlingarna i målet att Gröditzer Stahlwerke GmbH (nedan kallat GS) är ett stålindustriföretag med ungefär 720 anställda, som är etablerat i Sachsen, en av de nya tyska delstaterna. Efter Tysklands återförening år 1990 övertogs kapitalet i GS av Treuhandanstalt, som är ett tyskt offentligrättsligt organ med uppgift att omstrukturera och privatisera företagen i dessa delstater.
3 Från och med den 1 januari 1995 heter Treuhandanstalt Bundesanstalt für vereinigungsbedingte Sonderaufgaben (nedan kallat BvS). BvS ägnar sig sedan dess huvudsakligen åt förvaltning. Omstrukturering och privatisering av företag ankommer, sedan början av år 1995, på ett BvS tillhörigt företag, BMGB Beteiligungs-Management-Gesellschaft Berlin mbH (nedan kallat BMGB), som även har övertagit de andelar i bolag som BvS fortfarande innehade. I syfte att stödja privatiseringsåtgärderna hade Treuhandanstalt dessutom skapat förvaltningskommanditbolag, såsom bolaget EREL Gesellschaft Verwaltung GmbH & Co Management KG (nedan kallat EREL), vilka på uppdrag av och under översyn av Treuhandanstalt genomförde privatiseringen av vissa företag i de nya delstaterna.
4 Under åren 1992-1996 mottog GS finansiellt stöd avseende investeringsåtgärder, sociala åtgärder och driftsåtgärder till ett belopp av 304,5 miljoner DEM i form av delägarlån, banklån som garanterades av Treuhandanstalt och BvS samt direkta tillskott.
5 BMGB sålde den 1 januari 1997 GS och dess dotterbolag Walzwerk Burg GmbH (nedan kallat WB) till Georgsmarienhütte GmbH (nedan kallat GMH) genom ett anbudsförfarande som genomfördes av investeringsbanker. Försäljningen av GS till GMH medförde kostnader för BMGB på sammanlagt 393 miljoner DEM, som till största delen härrörde från avskrivning av delägarlånen och betalning av banklånen.
6 Genom skrivelse av den 6 juni 1997 anmälde Förbundsrepubliken Tyskland enligt artikel 93.3 i EG-fördraget (nu artikel 88.3 EG) de finansieringsåtgärder som före och under privatiseringen av GS och WB beviljats till förmån för dessa företag. Kommissionen underrättade genom skrivelse av den 5 augusti 1997 denna medlemsstat om sitt beslut att på grund av dessa stöd inleda ett förfarande enligt artikel 6.5 i kommissionens beslut nr 2496/96/EKSG av den 18 december 1996 om gemenskapsregler för statligt stöd till stålindustrin (EGT L 338, s. 42) (nedan kallat sjätte regelverket för stöd till stålindustrin). Kommissionen uppmanade andra berörda parter att inkomma med synpunkter på dessa åtgärder.
7 Det är mot bakgrund av dessa omständigheter som kommissionen fattade det ifrågasatta beslutet. Artiklarna 4-7 i detta beslut har följande lydelse:
"Artikel 4
Investeringsstöd som GS beviljats till ett totalt belopp av 83,2 miljoner mark och som består av banklån som till 100 % garanterats av Treuhandanstalt/BvS, delägarlån som beviljats av de olika statliga aktieägarna i GS (Treuhandanstalt/EREL/BMGB) under åren 1992-1996 samt subventioner inom ramen för privatiseringsavtalet och regionalstöd som under åren 1997-1999 betalats inom ramen för Gemeinschaftsaufgabe Verbesserung der regionalen Wirtschaftsstruktur, är oförenliga med den gemensamma marknaden.
Artikel 5
De åtgärder som Tyskland genomfört till förmån för GS till ett totalt belopp av 155,5 miljoner mark och som består av investeringsstöd på upp till 14,3 miljoner mark och driftsstöd på upp till 141,2 miljoner mark (varav 17,0 miljoner mark gäller en subvention inom ramen för privatiseringsavtalet och 124,2 miljoner mark en finansiering genom de av Treuhandanstalt/BvS till 100 % garanterade banklånen och de delägarlån som beviljats av de olika statliga aktieägarna i GS (Treuhandanstalt/EREL/BMGB)), utgör statliga stöd som är oförenliga med den gemensamma marknaden för kol och stål.
Artikel 6
De stöd till förmån för GS som Tyskland enligt artikel 9.2 i avtalet av den 27 februari 1997 om försäljning av andelar i Gröditzer Stahlwerke GmbH till Georgsmarienhütte GmbH avser att bevilja till ett belopp av 3,3 miljoner mark i form av lån som förskottsbetalningar på regionalstöd som företaget skall få, är oförenliga med den gemensamma marknaden för kol och stål.
Artikel 7
1. Tyskland skall vidta alla nödvändiga åtgärder för att från stödmottagaren återkräva det stöd som avses i artiklarna 4 och 5 och som olagligen ställts till förfogande.
2. Återkravet skall ske i enlighet med förfarandena i nationell lagstiftning, förutsatt att det inte omöjliggörs eller orimligt försvåras av nationell lagstiftning. Till beloppet skall läggas ränta som beräknas på grundval av den referensränta som används vid beräkningen av bidragsekvivalenten för regionalstöd och löper från och med den dag då stödet betalades ut till stödmottagaren till dess att det faktiskt återbetalas.
3. Enligt denna artikel skall mottagare betyda inte endast GS, utan i sista hand även varje annat företag till vilket tillgångar överförts på sådant sätt att överföringen upphäver effekten av skäl 1."
Talan
8 Den tyska regeringen har till stöd för sin talan anfört följande sex grunder:
- Åsidosättande av artiklarna 213 EG, 215 EG, 9 KS och 12 KS, eftersom kommissionens sammansättning inte var rättsenlig då det ifrågasatta beslutet antogs.
- Åsidosättande av skyldigheten att handla skyndsamt, principen om god förvaltningssed och rättssäkerhetsprincipen under det administrativa förfarandet samt åsidosättande av motiveringsskyldigheten.
- Tillämpning av EKSG-fördragets bestämmelser på de av GS produktionssektorer som inte omfattas av detta fördrag.
- Felaktig bedömning enligt kommissionens beslut nr 3855/91/EKSG av den 27 november 1991 om gemenskapsregler för stöd till stålindustrin (EGT L 362, s. 57) (nedan kallat femte regelverket för stöd till stålindustrin) av investeringsstödet till de av GS produktionssektorer som omfattas av EKSG-fördraget.
- Felaktig bedömning av investeringsstödet till de av GS produktionssektorer som inte omfattas av EKSG-fördraget.
- Felaktig bedömning av förfarandet vid privatiseringen av GS vid tillämpningen av bestämmelserna om stöd.
Den första grunden avseende kommissionens rättsstridiga sammansättning
Parternas argument
9 Den tyska regeringen har gjort gällande att det ifrågasatta beslutet är behäftat med ett väsentligt formfel och således är ogiltigt, eftersom kommissionens sammansättning vid nämnda besluts antagande inte var rättsenlig. Enligt den tyska regeringen antogs det ifrågasatta beslutet i strid med bestämmelserna i artiklarna 213 EG och 215 EG (eller motsvarande bestämmelser i artiklarna 9 KS och 12 KS), eftersom kommissionen vid beslutets antagande inte längre bestod av 20 ledamöter. Kommissionsledamoten Martin Bangemann var nämligen från och med den 1 juli 1999 "befriad från sitt uppdrag" genom beslut av kommissionsledamöternas kollegium (nedan kallat beslutet av den 1 juli 1999). Eftersom det, för det första, saknas föreskrifter i EG-fördraget angående ett sådant "befriande från uppdraget" och eftersom rådet, för det andra, inte reagerade på detta "befriande från uppdraget" förrän den 9 juli 1999 genom att, i enlighet med artikel 215 andra stycket andra meningen EG, avstå från att utse en ersättare (rådets beslut 1999/493/EG, EKSG, Euratom av den 9 juli 1999 om kommissionens sammansättning (EGT L 192, s. 53)), anser den tyska regeringen att kommissionen på eget initiativ har ändrat det antal ledamöter som föreskrivs i EG-fördraget och därigenom åsidosatt rådets beslutsbefogenheter.
10 Den tyska regeringen har hävdat att även om kommissionen enligt artikel 215 andra stycket EG kan bestå av ett lägre antal ledamöter, följer det emellertid av denna bestämmelses ordalydelse att endast rådet är behörigt att fatta ett sådant beslut.
11 Den tyska regeringen har dessutom påstått att kommissionens kollektiva avgång den 16 mars 1999 medförde att Martin Bangemann helt enkelt var en avgående kommissionsledamot som kvarstod i ämbetet i den mening som avses i artikel 215 fjärde stycket EG. Denna situation rådde till dess kommissionsledamöternas ersättare utsågs. En kommissionsledamot som kvarstår i ämbetet får emellertid enligt den tyska regeringen endast frånsäga sig sina uppgifter, vilka i detta fall endast utgjordes av handläggning av löpande ärenden samt antagande av brådskande beslut, med rådets medgivande. Ett sådant medgivande saknades emellertid när det ifrågasatta beslutet antogs.
12 Den tyska regeringen har vidare gjort gällande att kollegialitetsprincipen har åsidosatts, eftersom Martin Bangemanns uppgifter överfördes till kommissionsledamoten Karel van Miert, som var behörig inom områdena för övervakning av konkurrensen och av stöd. Generaldirektoratet med ansvar för industripolitik var således inte representerat under beslutsfattandet.
13 Kommissionen har gjort gällande dels att kommissionen enligt artikel 215 andra stycket EG kan bestå av ett lägre antal ledamöter, dels att rådet bekräftade att Martin Bangemann befriades från sitt uppdrag genom att den 9 juli 1999 formellt besluta att någon ersättare inte behövde utses för en så kort övergångsperiod. Detta rådsbeslut framstår för kommissionen som helt lagenligt. Martin Bangemann skulle nämligen inte längre ha kunnat upprätthålla sitt ämbete som kommissionsledamot med hänsyn till skyldigheten att såväl under som efter ämbetstiden respektera de förpliktelser som följer med ämbetet, särskilt skyldigheten att iaktta redbarhet och visa omdöme vid mottagande av vissa uppdrag eller förmåner efter ämbetstiden.
14 Kommissionen skulle följaktligen ha kunnat ådra sig kritik om Martin Bangemann fortsättningsvis hade deltagit i kommissionens beslutsfattande trots att han hade begärt att få bli skild från sitt ämbete i syfte att utöva yrkesverksamhet i ett företag. Kommissionen skulle nämligen inte i praktiken ha kunnat förvissa sig om Martin Bangemanns opartiskhet i varje enskilt fall. Reglerna om "oförenlighet" och skyldigheten att visa omdöme medför mer långtgående förpliktelser än en skyldighet att vara opartisk. Det hade således varit nödvändigt för Martin Bangemann att lämna sitt ämbete som kommissionsledamot.
15 Till stöd för sin uppfattning har kommissionen anfört att den, enligt fast rättspraxis i brådskande fall och i syfte att förebygga ett rättsligt vakuum, kan träda i gemenskapslagstiftarens ställe och vidta lagstiftande åtgärder för att säkerställa kontinuiteten i gemenskapens åtgärder (dom av den 3 juli 1979 i de förenade målen 185/78-204/78, Van Dam en Zonen m.fl., REG 1979, s. 2345, svensk specialutgåva, volym 4, s. 481, av den 28 mars 1984 i de förenade målen 47/83 och 48/83, Midden-Nederland och Van Miert, REG 1984, s. 1721, och av den 10 juli 1984 i mål 63/83, Kirk, REG 1984, s. 2689, svensk specialutgåva, volym 7, s. 623). Desto större skäl för kommissionen att handlägga sina egna löpande ärenden när den består av en ledamot färre.
16 I fråga om den tyska regeringens argument att generaldirektoratet med ansvar för industripolitiska frågor inte hade varit representerat under beslutsfattandet, har kommissionen anfört att alla förslag till beslut av kommissionen underställs varje berörd tjänstegren för yttrande. Dessa kan således skriftligen tillkännage sin ståndpunkt. I förevarande fall hade generaldirektoratet för industripolitik godkänt förslaget till det ifrågasatta beslutet.
Domstolens bedömning
17 Domstolen erinrar om att antalet ledamöter av kommissionen, enligt artiklarna 213.1 andra stycket EG och 9.1 andra stycket KS, får ändras genom enhälligt beslut av rådet.
18 Enligt artiklarna 215 första stycket EG och 12 första stycket KS skall en kommissionsledamots ämbete, frånsett vid normala nytillsättningar och vid dödsfall, upphöra när ledamoten begär sitt entledigande eller avsätts. Enligt artiklarna 215 andra stycket EG och 12 andra stycket KS skall en ersättare utses av medlemsstaternas regeringar i samförstånd för den avgående ledamotens återstående mandattid. I de sistnämnda bestämmelserna föreskrivs att rådet enhälligt får besluta att någon ersättare inte behöver utses.
19 Det föreskrivs dessutom i artiklarna 215 fjärde stycket EG respektive 12 fjärde stycket KS att en ledamot av kommissionen skall kvarstå i ämbetet till dess en ersättare har utsetts utom vid fall av avsättning enligt artiklarna 216 EG och 12a KS.
20 Av dessa bestämmelser följer för det första att kommissionen inte har behörighet att ändra antalet ledamöter och, för det andra, att endast rådet har behörighet att utse ersättare för en ledamot eller besluta att ersättare inte behöver utses.
21 För att bedöma huruvida talan skall bifallas på den tyska regeringens första grund skall den exakta beskaffenheten av kommissionens beslut av den 1 juli 1999 att "befria" Martin Bangemann från hans uppdrag fastställas. Det skall särskilt undersökas huruvida kommissionen genom detta beslut ändrade antalet kommissionsledamöter.
22 I detta hänseende skall det erinras om att Martin Bangemann i brev av den 29 juni 1999, ställt till ordföranden för Konferensen mellan företrädarna för medlemsstaternas regeringar, begärde att få befrias från sitt ämbete som kommissionsledamot i syfte att utöva yrkesverksamhet i ett företag.
23 Kommissionen beslutade den 1 juli 1999 att Martin Bangemann skulle "befrias från sitt uppdrag" till dess att det i artiklarna 215 EG och 12 KS angivna förfarandet hade avslutats. Ett pressmeddelande innehållande ett uttalande rörande Martin Bangemanns situation följde detta beslut.
24 Kommissionen gjorde i detta pressmeddelande, vilket för övrigt har åberopats av den tyska regeringen till stöd för den första grunden, följande uttalande:
"[D]et är under alla omständigheter inte möjligt för Martin Bangemann att tillträda sin framtida tjänst så länge det i artikel 215 [EG] angivna förfarandet inte är avslutat. Martin Bangemann har godtagit detta. Under tiden har kollegiet beslutat att Martin Bangemann skall befrias från sitt uppdrag, i enlighet med hans eget önskemål."
25 Det är riktigt att, såsom den tyska regeringen har anfört, det varken i EG- eller EKSG-fördraget eller i kommissionens arbetsordning finns bestämmelser som möjliggör en sådan "befrielse från uppdraget". Inte desto mindre kan det konstateras att kommissionen, oavsett vilken terminologi som använts i beslutet av den 1 juli 1999, i syfte att säkerställa kontinuiteten i gemenskapens åtgärder, helt enkelt handlade mot bakgrund av dels Martin Bangemanns beslut att utöva yrkesverksamhet i ett privat företag, dels dennes önskan att inte längre kvarstå i ämbetet som kommissionsledamot.
26 Beslutet av den 1 juli 1999 kan under dessa omständigheter varken anses ha någon inverkan på Martin Bangemann i hans egenskap av kommissionsledamot eller medföra att antalet kommissionsledamöter minskades.
27 Av detta följer att kommissionens sammansättning var rättsenlig då det ifrågasatta beslutet fattades.
28 Talan kan således inte vinna bifall på den tyska regeringens första grund.
Den andra grunden avseende åsidosättande av skyldigheten att handla skyndsamt, principen om god förvaltningssed och rättssäkerhetsprincipen under det administrativa förfarandet samt åsidosättande av motiveringsskyldigheten
29 Den tyska regeringens andra grund består av två delar.
Den första delgrunden
Parternas argument
30 Den tyska regeringen har gjort gällande att kommissionen genom det ifrågasatta beslutet har åsidosatt skyldigheten att handla skyndsamt samt principen om god förvaltningssed och rättssäkerhetsprincipen, eftersom kommissionen inte inledde det egentliga förfarandet för granskning av stödet förrän den 5 augusti 1997, det vill säga mer än tre år efter det att kommissionen hade mottagit den tyska regeringens första underrättelse rörande de planerade stödåtgärderna till förmån för GS.
31 Den tyska regeringen har i detta hänseende anfört följande:
- Den tyska regeringen lämnade i underrättelse av den 9 juni 1994 kommissionen utförliga upplysningar om fördelningen av såväl de subventioner, till ett belopp av 133,3 miljoner DEM, som Treuhandanstalt betalade fram till den 31 december 1993 för att sanera GS, som av de finansieringsåtgärder, till ett belopp av cirka 90 miljoner DEM, som planerades för år 1994. Den tyska regeringen informerade dessutom i denna underrättelse kommissionen om de särskilda anslagen till ett belopp av 15,2 miljoner DEM (fram till den 31 december 1993) och 6,5 miljoner DEM för att finansiera sociala åtgärder. Till denna underrättelse hade fogats den verksamhetsplan som upprättats för åren 1994-1996 i syfte att sanera GS. Kommissionen behandlade därefter ärendet under nummer NN 46/94.
- Den tyska regeringen informerade i underrättelse av den 29 juni 1994 kommissionen om de planerade stödåtgärderna, vilka bestod i investeringar till ett belopp av 59,61 miljoner DEM. På kommissionens inrådan återkallade den tyska regeringen denna underrättelse genom skrivelse av den 2 december 1994.
- I en utförlig underrättelse av den 7 september 1995 lämnades kommissionen en helhetsbild av GS ekonomiska situation och av utvecklingen av företagets affärsverksamhet i en konkurrenssituation. Enligt den tyska regeringen hade till denna underrättelse, för varje verksamhetsområde, fogats en översikt över investeringsprogrammet för åren 1993-1995 samt för åren 1996 och 1997. De subventioner, såväl utbetalade som planerade, som det redogjordes för i denna underrättelse uppgick i slutet av år 1997 till ett sammanlagt belopp av 335,9 miljoner DEM. Den tyska regeringen hade i detta dokument även redogjort för de överläggningar som hållits med fyra potentiella investerare från Tyskland, Förenade kungariket och Förenta staterna.
- I underrättelse till kommissionen av den 3 april 1996 lämnade den tyska regeringen kommissionen dels en sammanfattning av den omstruktureringsplan som genomförts för GS, dels en redogörelse för produktionsplanen, kapacitetens och produktionens utveckling samt därpå sammanställda prognoser för resultat och omsättning fram till år 1998.
- Den tyska regeringen gav, i underrättelser av den 22 augusti 1996 och av den 9 april 1997, kommissionen kompletterande upplysningar angående de investeringsåtgärder som genomförts under åren 1993-1995.
32 Den tyska regeringen har dessutom påpekat att de uppgifter av ekonomisk karaktär som givits i de i föregående punkt angivna underrättelserna hade granskats under de talrika överläggningar som hållits mellan företrädare för den tyska regeringen och för kommissionen.
33 Fram till dess att granskningsförfarandet inleddes den 5 augusti 1997 hade kommissionen emellertid aldrig antytt att den, mot bakgrund av de tillämpliga bestämmelserna för statligt stöd, hyste tvivel angående lagenligheten av de redan utbetalade eller planerade subventioner som det redogjorts för i nämnda underrättelser. Kommissionen hade inte heller ifrågasatt den uttömmande karaktären av den tyska regeringens upplysningar.
34 Av detta följer att kommissionen i fråga om nämnda subventioner under mer än tre år hos den tyska regeringen och GS hade givit upphov till berättigade förväntningar på att kommissionen inte avsåg att anföra några invändningar mot det ekonomiska stöd som gavs under företagets omstrukturering.
35 Vad gäller för det första de subventioner som redan hade utbetalats vid tiden för deras anmälan har den tyska regeringen hänvisat till domen av den 24 november 1987 i mål 223/85, RSV mot kommissionen (REG 1987, s. 4617), enligt vilken kommissionen, inom ramen för bestämmelserna om stöd, inte har en obegränsad tidsfrist för att ta ställning till dessa subventioners laglighet. Tvärtom, enligt denna rättspraxis kan inte kommissionen kräva att stödet skall återbetalas om 26 månader har förflutit mellan granskningsförfarandets inledande och beslutet att ålägga återbetalning. Det är emellertid uppenbart att dessa principer har åsidosatts i förevarande fall, eftersom det rör sig om ett typfall av omstrukturering av företag av Treuhandanstalt och BvS, vars särdrag är väl kända av kommissionen.
36 Beträffande, för det andra, anmälan av de planerade stödåtgärderna följer det av domen av den 11 december 1973 i mål 120/73, Lorenz (REG 1973, s. 1471; svensk specialutgåva, volym 2, s. 177), att medlemsstaterna i allmänhet inom två månader efter anmälan skall underrättas om granskningsförfarandet fullföljs. Den tyska regeringen har emellertid gjort gällande att kommissionen väntade två till tre år innan den i skrivelsen av den 5 augusti 1997 uttryckte tvivel angående lagenligheten av de planerade subventionerna som anmälts åren 1994 och 1995.
37 Kommissionen har i första hand anfört att den av den tyska regeringen åberopade skriftväxling som ägde rum före den 6 juni 1997 saknar betydelse i förevarande fall. Kommissionen har hävdat att även om den tyska regeringen den 9 juni 1994 faktiskt översände information om det stöd på 133,3 miljoner DEM som GS beviljats fram till slutet av år 1993, var detta en informell underrättelse som inte uppfyllde kraven i artikel 93.3 i fördraget. Den formella anmälan som gjordes den 29 juni 1994 avsåg vidare endast investeringsstöd till ett belopp av 59,61 miljoner DEM. Enligt kommissionen återkallades emellertid denna delanmälan av de tyska myndigheterna den 2 december 1994, vilket innebar att någon formell anmälan av det aktuella stödet inte hade gjorts.
38 Kommissionen har i andra hand anfört att de berättigade förväntningar som den tyska regeringen har åberopat endast uppstår om kommissionen uttalar sig utan förbehåll och på ett uttryckligen positivt sätt om de anmälda åtgärderna.
39 Kommissionen anser för det andra att omständigheterna i förevarande fall inte på något vis liknar dem som förelåg i det ovannämnda målet RSV mot kommissionen, som den tyska regeringen har åberopat.
40 Kommissionen har för det tredje anfört att den tidsfrist på två månader som angavs i domen i det ovannämnda målet Lorenz i verkligheten börjar löpa först när kommissionen förfogar över all information som är nödvändig för att fatta ett beslut. Under alla omständigheter gjordes i förevarande fall anmälan avseende stödet till förmån för GS den 6 juni 1997 och det formella granskningsförfarandet inleddes den 5 augusti 1997, det vill säga före utgången av denna frist. Kommissionen har för övrigt betonat att även om den i nämnda dom angivna fristen har gått ut kan den berörda medlemsstaten, av rättssäkerhetsskäl, genomföra de planerade stödåtgärderna endast om den i förväg har informerat kommissionen om detta (domen i det ovannämnda målet Lorenz, punkt 6). Den tyska regeringen har i förevarande fall inte iakttagit denna princip.
Domstolens bedömning
41 I fråga om de subventioner som redan betalats vid tidpunkten för deras anmälan till kommissionen och de berättigade förväntningar som den tyska regeringen har åberopat erinrar domstolen för det första om att med hänsyn till att den kontroll av statliga stöd som kommissionen utövar med stöd av artikel 88 EG är av tvingande karaktär, kan de företag som mottar ett stöd i princip inte ha berättigade förväntningar på att stödet skall vara rättsenligt annat än om det har beviljats med iakttagande av det förfarande som avses i den nämnda artikeln. En aktsam ekonomisk aktör skall nämligen i normala fall vara i stånd att försäkra sig om att detta förfarande har iakttagits (se, för ett liknande resonemang, dom av den 20 mars 1997 i mål C-24/95, Alcan Deutschland, REG 1997, s. I-1591, s. 25).
42 För det andra kan inte en medlemsstat, vars myndigheter har beviljat ett stöd i strid med förfarandereglerna i artikel 88 EG, åberopa att det stödmottagande företaget hade berättigade förväntningar i syfte att undandra sig skyldigheten att vidta nödvändiga åtgärder för att verkställa ett beslut av kommissionen, genom vilket staten åläggs att återkräva stödet. Att medge en sådan möjlighet skulle nämligen innebära att bestämmelserna i artiklarna 87 EG och 88 EG fråntogs all ändamålsenlig verkan i den mån som de nationella myndigheterna på så sätt skulle kunna stödja sig på sitt eget rättsstridiga beteende för att frånta de beslut som kommissionen har antagit i enlighet med dessa bestämmelser i EG-fördraget all verkan (dom av den 20 september 1990 i mål C-5/89, kommissionen mot Tyskland, REG 1990, s. I-3437, punkt 17, svensk specialutgåva, volym 10, s. 499, och av den 14 januari 1997 i mål C-169/95, Spanien mot kommissionen, REG 1997, s. I-135, punkt 48).
43 Det är förvisso riktigt att det följer av punkt 17 i domen i det ovannämnda målet RSV mot kommissionen att kommissionens försening med att fatta ett beslut rörande statligt stöd, under vissa förhållanden, kan ge upphov till berättigade förväntningar hos stödmottagarna, som hindrar kommissionen från att ålägga den berörda medlemsstaten att kräva att stödet skall betalas tillbaka.
44 Det förelåg emellertid för det första en undantagssituation i det ovannämnda målet RSV mot kommissionen, som inte har någon likhet med situationen i förevarande fall. De stödåtgärder som var aktuella i nämnda mål avsåg nämligen en sektor som sedan flera år mottog stöd som godkänts av kommissionen och som var ämnade att täcka ytterligare kostnader för ett projekt som redan hade mottagit godkänt stöd.
45 För det andra stod, såsom kommissionen med rätta har påpekat, de nationella myndigheterna i direkt förbindelse med kommissionen och de hade därför bättre kännedom om hur granskningen av stöden fortskred och resultatet av denna och de har följaktligen mindre möjligheter än stödmottagarna att göra gällande en kränkning av deras berättigade förväntningar. Detta gäller i synnerhet när dessa myndigheter, liksom i förevarande fall, under den omtvistade perioden fortsatte att på eget initiativ, eller på kommissionens begäran, lämna kompletterande upplysningar angående de aktuella stödåtgärderna.
46 Den tyska regeringen har dessutom medgivit att kommissionen hade uppmanat de tyska myndigheterna att avbryta anmälningsförfarandet under en övergångsperiod men att den samtidigt hade informerat dessa myndigheter om sin avsikt att återuppta granskningen av ärendet så snart som ett privatiseringsavtal hade slutits.
47 Den tyska regeringens argument, som syftar till att påvisa en kränkning av de tyska myndigheternas berättigade förväntningar, kan under dessa omständigheter inte godtas.
48 Vad gäller de stödåtgärder som den tyska regeringen underrättat kommissionen om föreskrivs i artikel 6.6 i sjätte regelverket för stöd till stålindustrin att om kommissionen underlåter att inleda det formella granskningsförfarande avseende stöden som föreskrivs i artikel 6.5 i nämnda regelverk eller underlåter att på annat sätt meddela sin ståndpunkt inom två månader efter det att den har mottagit en fullständig anmälan om ett förslag, får de planerade stödåtgärderna genomföras under förutsättning att medlemsstaten först underrättar kommissionen om sin avsikt att göra så.
49 Det följer likaledes av fast rättspraxis att syftet med artikel 88.3 EG, som är att förhindra att stödåtgärder som strider mot EG-fördraget genomförs, förutsätter att det förbud som föreskrivs i sista meningen i denna bestämmelse har verkan under hela det inledande förfarandet. Därför måste kommissionen handla med skyndsamhet av hänsyn till medlemsstaternas intresse av att snabbt få besked i sådana fall där åtgärder kan behöva vidtas omgående. Om kommissionen, efter att ha underrättats av en medlemsstat om ett planerat stöd, underlåter att inleda det kontradiktoriska förfarandet inom rimlig tid får den berörda medlemsstaten genomföra stödet efter föregående underrättelse till kommissionen. Därefter omfattas stödet av reglerna för befintligt stöd. Domstolen har utgått från artiklarna 173 i EG-fördraget (nu artikel 230 EG i ändrad lydelse) och 175 i EG-fördraget (nu artikel 232 EG) och fastställt att en rimlig tid inte bör överstiga två månader (se, för ett liknande resonemang, bland annat domen i det ovannämnda målet Lorenz, punkt 4, och dom av den 15 februari 2001 i mål C-99/98, Österrike mot kommissionen, REG 2001, s. I-1101, punkt 32). Domstolen har vidare slagit fast att denna tvåmånadersfrist är tvingande (domen i det ovannämnda målet Österrike mot kommissionen, punkterna 72-74).
50 Det skall i detta hänseende påpekas att den tid inom vilken kommissionen skall genomföra en preliminär granskning av ett planerat stöd och besluta om huruvida ett kontradiktoriskt förfarande skall inledas har beräknats, både av gemenskapslagstiftaren inom ramen för det sjätte regelverket för stöd till stålindustrin och i domstolens rättspraxis, till två månader med hänsyn till medlemsstaternas intresse av att snabbt få besked i sådana fall där åtgärder kan behöva vidtas omgående. Med hänsyn till detta intresse skall den inledande undersökningen av ett planerat stöd således i princip anses vara brådskande, om inte den berörda medlemsstaten uttryckligen samtycker till att fristen förlängs (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Österrike mot kommissionen, punkt 76).
51 Med hänsyn till den specifika uppgift som i förevarande fall ålåg Treuhandanstalt, BvS och BMGB skall det för det första konstateras att alla de subventioner som kommissionen tagit ställning till i det ifrågasatta beslutet utgör åtgärder som vidtagits dels i syfte att omstrukturera GS, dels inför företagets privatisering.
52 Det skall för det andra påpekas att den tyska regeringen har hävdat att underrättelsen av den 29 juni 1994 återkallades då kommissionen hade krävt att de tyska myndigheterna skulle avbryta anmälningsförfarandet under en övergångsperiod, eftersom GS privatisering inte var nära förestående. Enligt den tyska regeringen hade nämligen kommissionen vid ett flertal tillfällen informerat denna om sin avsikt att återuppta granskningen av ärendet - inklusive granskningen av de redan utbetalade subventioner som den tyska regeringen hade underrättat kommissionen om - så snart som privatiseringen av GS hade framskridit längre och ett privatiseringsavtal hade slutits.
53 Det är förvisso riktigt att denna återkallelse endast avsåg underrättelsen av den 29 juni 1994. Det skall emellertid ändå konstateras att denna återkallelse utgör en klar och tydlig indikation på att den tyska regeringen har samtyckt till att kommissionen granskar alla stödåtgärder till förmån för GS samtidigt med granskningen av omständigheterna vid omstruktureringen och privatiseringen av företaget.
54 Detta konstaterande styrks dessutom av det faktum att den tyska regeringen, trots de talrika underrättelser som den sänt till kommissionen, ändå ansåg att det var nödvändigt att på nytt, genom skrivelse av den 6 juni 1997, anmäla de finansieringsåtgärder som vidtagits till förmån för GS.
55 Under dessa omständigheter skall det fastställas att kommissionen i det aktuella fallet inte har åsidosatt den frist som föreskrivs i artikel 6.6 i sjätte regelverket för stöd till stålindustrin och som fastslagits i den rättspraxis som det redogjorts för i punkterna 49 och 50 i förevarande dom genom att inleda det förfarande som anges i artikel 6.5 i nämnda regelverk den 5 augusti 1997, det vill säga mindre än två månader efter den i föregående punkt nämnda anmälan av den 6 juni 1997.
56 Av det ovanstående följer således att den tyska regeringens talan inte kan bifallas på den andra grundens första del.
Den andra delgrunden
57 Den tyska regeringen har gjort gällande att kommissionen i det ifrågasatta beslutet har åsidosatt motiveringsskyldigheten som följer av artiklarna 5 andra stycket fjärde strecksatsen KS, 15 första stycket KS och 253 EG genom att inte ange någon av de för anmälningsförfarandet avgörande omständigheter som förelåg före den 6 juni 1997, genom att inte på något vis ange vilken påverkan de omtvistade åtgärderna hade på handeln mellan medlemsstaterna och genom att inte heller ange om dessa åtgärder snedvred eller hotade att snedvrida konkurrensen.
58 Domstolen erinrar i detta hänseende om att även om det av den motivering som krävs enligt de i föregående punkt angivna bestämmelserna klart och tydligt skall framgå hur den gemenskapsinstitution som har antagit den omtvistade rättsakten har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen till den vidtagna åtgärden, och för att domstolen skall ges möjlighet att utöva sin prövningsrätt, krävs dock inte att alla relevanta faktiska och rättsliga omständigheter anges i motiveringen. Bedömningen av huruvida motiveringen av ett beslut uppfyller dessa krav skall nämligen inte endast ske utifrån rättsaktens ordalydelse utan även utifrån sammanhanget och reglerna på det ifrågavarande området (se, för ett liknande resonemang, dom av den 29 februari 1996 i mål C-122/94, kommissionen mot rådet, REG 1996, s. I-881, punkt 29, av den 15 maj 1997 i mål C-278/95 P, Siemens mot kommissionen, REG 1997, s. I-2507, punkt 17, och av den 2 april 1998 i mål C-367/95 P, kommissionen mot Sytraval och Brink's France, REG 1998, s. I-1719, punkt 63).
59 Domstolen har visserligen fastställt att då det rör sig om ett beslut om statligt stöd kan det i vissa fall framgå av de förhållanden under vilka stödet beviljades att stödet är av sådant slag att det kan påverka handeln mellan medlemsstaterna och snedvrida eller hota att snedvrida konkurrensen. Det åligger emellertid kommissionen att åtminstone redogöra för dessa omständigheter i motiveringen till sitt beslut (dom av den 13 mars 1985 i de förenade målen 296/82 och 318/82, Nederländerna och Leeuwarder Papierwarenfabriek mot kommissionen, punkt 24, svensk specialutgåva, volym 8, s. 103, av den 24 oktober 1996 i de förenade målen C-329/93, C-62/95 och C-63/95, Tyskland m.fl. mot kommissionen, REG 1996, s. I-5151, punkt 52, och av den 19 oktober 2000 i de förenade målen C-15/98 och C-105/99, Italien och Sardegna Lines mot kommissionen, REG 2000, s. I-8855, punkt 66).
60 I förevarande fall skall artikel 4 c KS tillämpas på de omtvistade stödåtgärder som vidtagits till förmån för den av GS produktionssektorer som omfattas av EKSG-fördraget. Enligt denna bestämmelse är det inte nödvändigt att stödet påverkar handeln mellan medlemsstaterna eller att det snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen för att det skall anses oförenligt med den gemensamma marknaden för kol och stål.
61 I fråga om stödet till de av GS produktionssektorer som inte omfattas av EKSG-fördraget skall det konstateras att kommissionen tillräckligt har angivit skälen till att ett stöd som översteg 35 procent skulle medföra en otillåten snedvridning av konkurrensen som skulle påverka handeln mellan medlemsstaterna. Kommissionen hänvisade nämligen i punkterna 54-63 i skälen i det ifrågasatta beslutet till, för det första, det faktum att GS tillhör den känsliga sektorn av järn- och stålindustrin, för det andra, kommissionens meddelande av den 13 december 1988 om rambestämmelser för vissa järn- och stålsektorer som inte omfattas av EKSG-fördraget (EGT C 320, s. 3) (nedan kallat rambestämmelser för vissa järn- och stålsektorer utanför EKSG), som innehåller en analytisk presentation av situationen på gemenskapsmarknaden för järn- och stålprodukter som inte omfattas av EKSG-fördraget och där det redogörs för den långa och allvarliga kris i vilken denna sektor befunnit sig sedan 1970-talet, för det tredje, kommissionens meddelande av den 10 mars 1998 om riktlinjer för statligt stöd för regionala ändamål (EGT C 74, s. 9) (nedan kallade riktlinjer för statligt stöd för regionala ändamål), och, för det fjärde, det tak på 35 procent som fastställts för regionalstöd till de nya delstaterna genom systemet för Gemeinschaftsaufgabe Verbesserung der regionalen Wirtschaftsstruktur (Gemensamt initiativ för förbättring av den regionala näringsstrukturen, nedan kallat Gemeinschaftsaufgabe), vilket godkänts av kommissionen.
.62 Vad gäller de omständigheter under det administrativa förfarandet som förelåg före den 6 juni 1997, är det tillräckligt att påpeka att, såsom framgår av punkterna 51-55 i förevarande dom, kommissionen med rätta ansåg att endast anmälan av den 6 juni 1997 kunde beaktas inom ramen för artiklarna 93.3 i fördraget och 6.6 i sjätte regelverket för stöd till stålindustrin. Kommissionen har dessutom hävdat, vilket inte har tillbakavisats av den tyska regeringen, att denna anmälan avsåg samtliga finansiella stödåtgärder som vidtagits till förmån för GS. Av detta följer att underlåtenheten att hänvisa till underrättelser som gjordes före den 6 juni 1997 inte medför ett åsidosättande av motiveringsskyldigheten enligt artiklarna 5 andra stycket fjärde strecksatsen KS, 15 första stycket KS och 253 EG.
63 Den tyska regeringens talan kan under dessa omständigheter inte vinna bifall på den andra grundens andra del. Talan kan således inte vinna bifall på någon del av denna grund.
Den tredje grunden avseende tillämpning av EKSG-fördragets bestämmelser på de av GS produktionsområden som inte omfattas av detta fördrag
Parternas argument
64 Den tyska regeringen har genom den tredje grunden gjort gällande att det ifrågasatta beslutet är felaktigt i fråga om bedömningen av driftsstödet och de sociala åtgärder som vidtagits till förmån för GS och skall ogiltigförklaras, eftersom kommissionen tillämpade bestämmelserna i EKSG-fördraget och i regelverken för stöd till stålindustrin vid bedömningen av lagenligheten av inte endast de stödåtgärder som vidtagits till förmån för den av GS produktionssektorer som omfattas av detta fördrag utan även de åtgärder som avsåg de av GS produktionssektorer som inte omfattas av fördraget.
65 Den tyska regeringen har för det första hävdat att den omständigheten att ett företag i en av sina fyra produktionssektorer tillverkar produkter som avses i bilaga I KS inte i sig är tillräcklig för att anse att företagets övriga produktion omfattas av EKSG-fördraget. Detta gäller särskilt i förevarande fall, eftersom mer än 90 procent av GS externa omsättning avser produkter som inte omfattas av denna bilaga. Det är endast i en av GS fyra anläggningar, nämligen i smältverket, som sådana halvfabrikat som omnämns i nämnda bilaga framställs (tackor och valsat järn). Mer än 90 procent av dessa halvfabrikat saluförs emellertid inte av GS utan används inom företaget och bearbetas i järnverket, valsverket och gjuteriet.
66 Den tyska regeringen har för det andra anfört att tillämpningen av EKSG-fördraget på ett företag inte beror på företagets verksamhet i dess helhet utan på dess produkter, vilket framgår av artiklarna 50.2 KS och 80 KS. Den tyska regeringen har åberopat domstolens rättspraxis till stöd för denna uppfattning (dom av den 17 december 1959 i mål 14/59, Société des fonderies de Pont-à-Mousson mot Höga myndigheten, REG 1959, s. 445 och s. 469, och av den 15 december 1987 i mål 328/85, Deutsche Babcock, REG 1987, s. 5119, punkt 9), enligt vilken tillämpligheten av EKSG-fördraget skall fastställas på grundval av företagets produkter.
67 Den tyska regeringen har för det tredje gjort gällande att kommissionens tillämpning av EKSG-fördraget på produkter som inte omfattas av detta fördrag strider mot dess tidigare praxis såsom denna följer av rambestämmelserna för vissa järn- och stålsektorer som inte omfattas av EKSG-fördraget, av kommissionens beslut 97/21/EKSG, EG av den 30 juli 1996 om statligt stöd till Compañía Española de Tubos por Extrusión SA, med säte i Llodio (Álava) (EGT L 8, 1997, s. 14), och av kommissionens beslut av den 29 juli 1998 om tillstånd till omstruktureringsstöd till Productos Tubulares (EGT C 409, s. 6).
68 Slutligen har den tyska regeringen hävdat att GS, genom en separat analytisk bokföring, som kontrolleras av oberoende revisorer, säkerställer att de medel som beviljats den produktionssektor som omfattas av EKSG-fördraget inte har använts för andra sektorer eller omvänt. Den tyska regeringen har i detta hänseende erinrat om att kommissionen i punkt 14 i skälen i det ifrågasatta beslutet omnämnde revisionsbyrån KPMG:s rapport, som inlämnats av den tyska regeringen år 1998, av vilken det mycket klart framgår att GS sedan år 1990 hade en separat analytisk bokföring för varje förvaltningsenhet, vilken gjorde det möjligt att med stor noggrannhet fastställa hur medlen hade fördelats mellan de olika produktionsanläggningarna.
69 Av detta följer att kommissionen inte grundade det ifrågasatta beslutet på ett verkligt konstaterande av en oproportionerlig tilldelning av produktionsmedel till den produktionssektor som omfattas av EKSG-fördraget utan på ett antagande, vilket vederlagts av KPMG:s revisionsrapport, om att det fanns en risk för överföring av stödet.
70 Den tyska regeringen anser att de uppgifter och revisionsrapporter som den har inlämnat styrker att det inte förelåg någon risk för överföring i förevarande fall. Kommissionen har inte heller funnit att stödet hade använts felaktigt. Det förhållandet att kommissionen, utan tillräcklig motivering, fattade ett beslut med ett annat innehåll än det i punkt 67 i förevarande dom omnämnda beslutet av den 29 juli 1998 utgör följaktligen en allvarlig diskriminering av GS och även ett missbruk av institutionens utrymme för skönsmässig bedömning.
71 Kommissionen har inledningsvis i första hand gjort gällande att det tydligt följer av domstolens rättspraxis att EKSG-fördraget är tillämpligt på alla företag som tillverkar sådana produkter som avses i bilaga I KS, oavsett om dessa företag själva saluför produkterna eller om de endast återanvänder dem. Det är således inte saluföringen som är den avgörande faktorn utan tillverkningen och, i fråga om integrerade processer, tillverkningen av mellanprodukter, eftersom det alltid finns en risk för att produkter som i princip är avsedda för internt bruk faktiskt saluförs (domen i det ovannämnda målet Société des fonderies Pont-à-Mousson mot Höga myndigheten, s. 470-472).
72 Vidare anser kommissionen att domen i det ovannämnda målet Deutsche Babcock inte är relevant i förevarande fall, eftersom det målet avser tillämpningen av en rådsförordning om återbetalning av import- eller exporttullar på produkter som omfattas av EKSG-fördraget.
73 Enligt kommissionen följer det slutligen av domstolens rättspraxis att tillämpligheten av EKSG-fördragets konkurrensregler, inklusive bestämmelserna om stöd, på grund av deras natur, inte beror på produkterna utan på företagen.
74 För det fall dessa argument inte godtas av domstolen har kommissionen i andra hand gjort gällande att det är berättigat att tillämpa EKSG-fördraget samt regelverken för stöd till stålindustrin vid bedömningen av det sammanlagda driftsstödet och de sociala åtgärder som vidtagits till förmån för GS på grund av risken för överföring av detta stöd till förmån för den produktionssektor som omfattas av EKSG-fördraget. Såsom framgår av punkterna 35-40 i skälen i det ifrågasatta beslutet hade nämligen det stöd som till synes var avsett för de produktionssektorer som inte omfattas av detta fördrag i själva verket kommit den efterföljande produktionssektorn, vilken omfattas av nämnda fördrag, till godo. Detta skulle ha medfört att den sistnämnda produktionssektorn, tack vare den interna redovisningen, hade tillgodogjort sig full ersättning som fastställts artificiellt.
75 Som svar på den tyska regeringens argument att kommissionen inte hade styrkt överföring av stödet utan endast hade gjort gällande en risk för detta, har kommissionen anfört att frånvaron av all felaktig användning är ett villkor för att stöd skall kunna granskas mot bakgrund av EG-fördraget, det vill säga ett villkor för att stödet skall anses förenligt med detta fördrag. Det ankom således på medlemsstaten att göra gällande och bevisa att stödet inte använts på ett felaktigt sätt, eftersom det åligger medlemsstaten att bevisa att ett statligt stöd är förenligt med den gemensamma marknaden. De tyska myndigheterna har inte kunnat frambringa någon sådan bevisning, varför det skall antas att det omtvistade stödet har kommit en produktionssektor som omfattas av EKSG-fördraget till godo.
Domstolens bedömning
76 Domstolen erinrar för det första om att det i artikel 4 c KS, som utgör den rättsliga grunden för bestämmelserna om statligt stöd enligt EKSG-fördraget, anges att subventioner och statliga stödåtgärder, oavsett i vilken form, är oförenliga med den gemensamma marknaden för kol och stål och därför förbjudna, på det sätt som anges i detta fördrag.
77 För det andra skall det påpekas att det enligt artiklarna 80 KS och 81 KS endast är företag som bedriver produktionsverksamhet inom kol- och stålsektorn som omfattas av EKSG-fördragets bestämmelser och att uttrycken kol och stål endast innefattar de produkter som uppräknas i bilaga I KS.
78 Av detta följer att förbudet i artikel 4 c KS endast gäller företag som bedriver en sådan produktionsverksamhet (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Société des fonderies de Pont-à-Mousson mot Höga myndigheten, s. 467 och 468).
79 Det är i förevarande mål ostridigt att GS bedriver sådan produktionsverksamhet som omfattas av bilaga I KS. Den tyska regeringen har inte desto mindre gjort gällande att 90 procent av GS affärsverksamhet består i försäljning av produkter som inte omfattas av EKSG-fördraget och att 90 procent av de halvfabrikat som detta företag tillverkar och som omfattas av nämnda fördrag inte saluförs av GS utan används internt i företaget.
80 Det skall i detta hänseende för det första erinras om att det enligt artikel 4 c KS, till skillnad från artikel 87.1 EG, inte krävs att stödet snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen för att det skall anses vara oförenligt med den gemensamma marknaden. Denna artikel i EKSG-fördraget innehåller nämligen ett förbud mot alla former av stöd utan några begränsningar, vilket innebär att den inte innehåller någon de minimis-regel (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 25 januari 2001 i mål C-111/99 P, Lech-Stahlwerke mot kommissionen, REG 2001, s. I-727, punkt 41).
81 Det följer, för det andra, av domstolens rättspraxis att begreppet produktion i den mening som avses i artikel 80 KS inte skall tolkas så att den endast avser tillverkning av produkter som skall saluföras på marknaden. Förutom det faktum att en sådan tolkning skulle medföra att en betydande eller till och med en övervägande del av produktionen av de varor som anges i bilaga I KS uteslöts från EKSG-fördragets tillämpningsområde, vilket uppenbarligen skulle strida mot fördragets upphovsmäns avsikter, skulle den innebära att frågan huruvida en produkt omfattas av detta fördrag berodde på produktionsföretagets rättsliga struktur. I så fall skulle bland annat stora integrerade anläggningar inte omfattas av EKSG-fördraget, vilket skulle strida såväl mot nämnda fördrags ordalydelse som dess anda och målsättning (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Société des fonderies de Pont-à-Mousson mot Höga myndigheten, s. 470 och s. 471).
82 Det skall således fastställas att varken det faktum att den del av GS produktion som omfattas av EKSG-fördraget är relativt liten eller att GS inte saluför denna produktion innebär att företaget skall uteslutas från tillämpningsområdet för EKSG-fördraget, särskilt artikel 4 c KS.
83 Det skall emellertid påpekas att kommissionen, i fråga om GS, inte endast tillämpade reglerna i EKSG-fördraget och i regelverken för stöd till stålindustrin vid granskningen av driftsstödet och de sociala åtgärderna till förmån för de produktionssektorer som omfattas av detta fördrag utan även vid granskningen av de åtgärder som vidtogs till förmån för sådana produktionssektorer som inte omfattas av detta fördrag.
84 Beträffande företag som tillverkar såväl produkter som omfattas av EKSG-fördraget som produkter som omfattas av EG-fördraget kan det vara berättigat att tillämpa EKSG-fördraget på stöd till förmån för en produktionssektor som inte omfattas av detta fördrag om det finns en risk att nämnda stöd överförs till sådana produktionsverksamheter som omfattas av detta fördrags tillämpningsområde. Med hänsyn dels till järn- och stålsektorns särdrag, dels till det strikta och ovillkorliga förbudet mot statligt stöd i artikel 4 c KS skulle det strida mot målsättningen med det system som skapas genom EKSG-fördraget om granskningen av stöd som eventuellt skulle kunna tillfalla en produktionssektor som omfattas av EKSG-fördraget genomfördes enligt de mindre stränga reglerna i EG-fördraget.
85 Det skall följaktligen undersökas om en sådan risk, för överföring förelåg i det aktuella fallet.
86 Kommissionen har i punkterna 35-41 i skälen i det ifrågasatta beslutet på ett tillfredsställande sätt styrkt förekomsten av en sådan risk, bland annat genom att ange att det var omöjligt att särskilja det stöd som beviljats de av GS produktionssektorer som omfattas av EKSG-fördraget från det stöd som beviljats företagets övriga produktionssektorer på grund av att företaget inte har separat bokföring.
87 Kommissionen har även anfört trovärdiga uppgifter till stöd för att en sådan överföring verkligen har skett. Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 40 i sitt förslag till avgörande, framgår det nämligen av tabellen i punkt 36 i skälen i det ifrågasatta beslutet att de bokföringsuppgifter i revisionsbyrån KPMG:s rapport som den tyska regeringen har åberopat för att visa att det fanns separat bokföring strider mot de uppgifter som förekommer i anmälan av den 6 juni 1997 i fråga om nästan samtliga poster, vilket bekräftar kommissionens bedömning i punkt 39 i skälen i det ifrågasatta beslutet att medlen felaktigt överförts till en annan produktionssektor.
88 Det var således med rätta som kommissionen bedömde samtliga driftsstöd och sociala åtgärder som vidtagits till förmån för GS mot bakgrund av EKSG-fördraget.
89 Den tyska regeringens talan kan följaktligen inte vinna bifall på den tredje grunden.
Den fjärde grunden avseende en felaktig bedömning enligt femte regelverket för stöd till stålindustrin av investeringsstödet till de av GS produktionssektorer som omfattas av EKSG-fördraget
90 Den tyska regeringen har genom den fjärde grunden gjort gällande att det ifrågasatta beslutet är olagligt och skall ogiltigförklaras, eftersom det i punkt 51 i skälen i detta beslut anges att det investeringsstöd på 13,3 miljoner DEM som beviljats GS är oförenligt med den gemensamma marknaden för kol och stål.
91 Den omständigheten att kommissionen slog fast att nämnda investeringsstöd inte kan vara förenligt med EKSG-fördraget och med artikel 5 tredje strecksatsen i femte regelverket för stöd till stålindustrin endast på grund av att det inte anmälts före den 30 juni 1994 visar att kommissionens agerande var inkonsekvent, eftersom det var kommissionen som begärde att den tyska regeringen skulle återkalla sin underrättelse av den 29 juni 1994.
92 Den tyska regeringen har anfört att endast ett formellt åsidosättande av fristen för anmälan under inga omständigheter ger kommissionen rätt att slutgiltigt kräva stödets återbetalning om denna varken har bedömt eller ifrågasatt dess lagenlighet enligt materiella rättsregler. Den tyska regeringen har i detta hänseende hänvisat till domstolens rättspraxis i fråga om sådant statligt stöd som omfattas av EG-fördraget, vilken enligt den tyska regeringen även är tillämplig inom EKSG-fördragets tillämpningsområde (dom av den 14 februari 1990 i mål C-301/87, Frankrike mot kommissionen, kallat Boussac Saint Frères, REG 1990, s. I-307, svensk specialutgåva, volym 10, s. 303, och av den 11 juli 1996 i mål C-39/94, SFEI m.fl., REG 1996, s, I-3547, punkt 43).
93 Det skall i detta hänseende inledningsvis påpekas att i motsats till vad som är fallet i fråga om bestämmelserna om statligt stöd i EG-fördraget, som ger kommissionen en bestående rätt att besluta om stödens förenlighet med den gemensamma marknaden, ges kommissionen i regelverken för stöd till stålindustrin denna behörighet endast för en begränsad tid (dom av den 24 september 2002 i de förenade målen C-74/00 P och C-75/00 P, Falck och Acciaierie di Bolzano mot kommissionen, REG 2002, s. I-00000, punkt 115).
94 Om de stöd för vilka medlemsstaterna vill få tillstånd enligt ett regelverk inte har anmälts inom den föreskrivna anmälningsperioden, får kommissionen inte längre pröva huruvida dessa stöd är förenliga med den gemensamma marknaden enligt nämnda regelverk (se dom av den 3 oktober 1985 i mål 214/83 Tyskland mot kommissionen, REG 1985, s. 3053, punkterna 40-47, och av den 13 juli 2000 i mål C-210/98 P, Salzgitter mot kommissionen, REG 2000, s. I-5843, punkterna 49-55).
95 Enligt artikel 5 i femte regelverket för stöd till stålindustrin kunde investeringsstöd som lämnas till stålföretag inom ramen för generella regionala stödprogram fram till den 31 december 1994 betraktas som förenliga med den gemensamma marknaden under förutsättning att det företag som fick stödet var beläget i en av de nya tyska delstaterna och att stödet åtföljdes av en minskning av den totala produktionskapaciteten i dessa.
96 I artikel 6.1 tredje meningen i nämnda regelverk föreskrevs dessutom att anmälan av sådant planerat stöd som avses i artikel 5 i regelverket skulle inges till kommissionen senast den 30 juni 1994.
97 Det aktuella stödet anmäldes inte till kommissionen förrän den 6 juni 1997, och kommissionen kunde därför, enligt den rättspraxis som det redogjorts för i punkterna 93 och 94 i förevarande dom, inte granska detta mot bakgrund av femte regelverket för stöd till stålindustrin. Denna slutsats påverkas inte av den omständigheten att kommissionen hade informerats om nämnda stöd genom underrättelsen av den 29 juni 1994, vilken senare hade återkallats av de tyska myndigheterna.
98 Den tyska regeringens påstående att denna återkallelse hade skett på kommissionens begäran, vilket kommissionen har bestridit, kan inte ha någon rättslig verkan.
99 Den tyska regeringens talan kan således inte bifallas på den fjärde grunden.
Den femte grunden avseende en felaktig bedömning av investeringsstödet till de av GS produktionssektorer som inte omfattas av EKSG-fördraget
100 Den tyska regeringen har genom den femte grunden, som består av två delar, ifrågasatt kommissionens bedömning av det investeringsstöd som beviljats de av GS produktionssektorer som inte omfattas av EKSG-fördraget.
Den första delgrunden
101 Den tyska regeringen har gjort gällande att kommissionen vid granskningen av investeringsstödet till de av GS produktionssektorer som inte omfattas av EKSG-fördraget i det ifrågasatta beslutet oriktigt tillämpade de kriterier som anges i femte regelverket för stöd till stålindustrin i fråga om regionalstödet i stället för, vilket den tyska regeringen hade begärt, gemenskapens riktlinjer för statligt stöd till undsättning och omstrukturering av företag i svårigheter (EGT C 368, 1994, s. 12) (nedan kallade riktlinjer för omstrukturering). Enligt de förstnämnda bestämmelserna begränsades emellertid stödet till 35 procent av investeringsbeloppet medan stöd på upp till 100 procent av investeringsbeloppet var tillåtet enligt de sistnämnda riktlinjerna.
102 Den tyska regeringen har i detta hänseende framfört tre argument.
103 Enligt den tyska regeringen borde, för det första, investeringsstödet som beviljats de av GS produktionssektorer som inte omfattas av EKSG-fördraget endast ha bedömts mot bakgrund av EG-fördraget. Med hänvisning till att GS i sin helhet bedriver verksamhet inom en "känslig sektor", ansåg kommissionen emellertid att det stöd som kan godkännas enligt EG-fördraget inte får gå utöver vad som är tillåtet enligt EKSG-fördraget och femte regelverket för stöd till stålindustrin. Enligt den tyska regeringen är det olagligt att på detta sätt hänvisa till kriterierna enligt EKSG-fördraget och detta regelverk.
104 Den tyska regeringen har för det andra hävdat att den del av GS produktionsverksamhet som omfattas av EG-fördraget inte utgör en "känslig sektor" i den mening som avses i de bestämmelser som gäller för Treuhandanstalts verksamhet eller i riktlinjerna för omstrukturering. En ekonomisk sektor är, enligt den tyska regeringen, inte en "känslig sektor" endast på grund av att det där råder "sektoriell överkapacitet". "Känsliga sektorer" är endast de ekonomiska sektorer i fråga om vilka kommissionen i sina meddelanden eller i andra rättsakter har fastställt materiella kriterier för godkännande av statligt stöd.
105 I rambestämmelserna för vissa järn- och stålsektorer utanför EKSG utpekas emellertid inte någon känslig sektor, eftersom det där endast föreskrivs att åtgärder till förmån för rörtillverkningsindustrin skall anmälas. Detta ramverk har inga rättsliga verkningar i fråga om de av GS produktionssektorer som inte omfattas av EKSG-fördraget. I synnerhet innebär rambestämmelserna inte att stöd till omstruktureringsprojekt begränsas till 35 procent av investeringsbeloppet.
106 Den tyska regeringen har för det tredje anfört att kommissionen begick ett mycket allvarligt bedömningsfel genom att inte tillämpa riktlinjerna för omstrukturering, vilka hade tillämpats vid hundratals privatiseringar som Treuhandanstalt, BvS och BMGB hade genomfört. Kommissionens påstående att den inte mottagit någon omstruktureringsplan är oriktigt, eftersom den tyska regeringen hade ingivit en sådan plan i samband både med de underrättelser som sänts under åren 1994-1996 och med anmälan av den 6 juni 1997. Om det är riktigt att, såsom det anges i punkt 58 i skälen i det ifrågasatta beslutet, återställandet av lönsamheten i företaget var den avgörande faktorn i förevarande fall, anser den tyska regeringen att kommissionen borde ha godkänt 100 procent av det aktuella stödet.
107 Domstolen påpekar i detta hänseende inledningsvis att kommissionen med rätta, i punkt 56 i skälen i det ifrågasatta beslutet, ansåg att de bestämmelser som gäller för Treuhandantalts verksamhet, nämligen kommissionens skrivelser till den tyska regeringen SG(91) D/17825 av den 26 oktober 1991, SG(92) D/17613 av den 8 december 1992 och SG(95) D/1062 av den 1 februari 1995, inte var tillämpliga i förevarande fall. Från den ordning som inrättas genom dessa skrivelser undantas nämligen, i egenskap av "känslig sektor", "stålsektorn" och inte "stålsektorn som omfattas av EKSG-fördraget".
108 Det följer vidare av punkterna 60-63 i skälen i det ifrågasatta beslutet att kommissionen för det första ansåg att den enda rättsliga grunden för att bedöma investeringsstödet till förmån för de produktionssektorer som inte omfattas av EKSG-fördraget var de riktlinjer för nationellt regionalstöd som var i kraft då stödet till GS beviljades. Kommissionen ansåg för det andra att nämnda stöd skulle bedömas på grundval av de godkända taken för regionalt investeringsstöd enligt de allmänna bestämmelserna i Gemeinschaftsaufgabe och slog således fast att endast 35 procent av stödet, enligt artiklarna 87.3 EG och 88.2 EG, var förenligt med den gemensamma marknaden.
109 I motsats till vad den tyska regeringen har gjort gällande innebär detta resonemang inte på något vis att kommissionen tillämpade bestämmelserna i EKSG-fördraget eller i regelverken för stöd till stålindustrin vid bedömningen av nämnda åtgärder.
110 Vad gäller slutligen den tyska regeringens argument avseende kommissionens underlåtenhet att i förevarande fall tillämpa riktlinjerna för omstrukturering skall det påpekas att, såsom det framgår av punkt 53 i skälen i det ifrågasatta beslutet, Förbundsrepubliken Tyskland den 14 oktober 1998 informerade kommissionen om att Treuhandanstalt, EREL och BvS i fråga om de aktuella investeringarna de facto hade agerat som regionala stödmyndigheter. Eftersom den tyska regeringen inte har tillbakavisat detta påstående av kommissionen, skall nämnda stöd anses beviljat som regionalstöd.
111 Det har inte heller styrkts att de aktuella investeringsstöden åtföljdes av en omstruktureringsplan avseende GS. Den tyska regeringen har nämligen endast på ett abstrakt sätt hänvisat till den skriftväxling med kommissionen som ägde rum såväl under som efter det administrativa förfarandet och har inte frambringat något konkret bevis på att ett verkligt, sammanhängande och fullständigt omstruktureringsprogram hade genomförts och meddelats kommissionen för godkännande.
112 För övrigt kan inte den tyska regeringens påstående att GS kassaflöde för första gången var positivt under räkenskapsåret 1998 i sig bevisa att företagets lönsamhet återställts på ett bestående sätt.
113 Talan kan således inte bifallas på den femte grundens första del.
Den andra delgrunden
114 Den tyska regeringen har genom den femte grundens andra del gjort gällande att kommissionen i det ifrågasatta beslutet gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att inte, i enlighet med artikel 87.2 c EG, godkänna investeringsstödet till de av GS produktionssektorer som inte omfattas av EKSG-fördraget. Den tyska regeringen har anfört att GS omstrukturering och de åtföljande åtgärder som vidtogs av Treuhandanstalt, BvS och BMGB utgör ett typfall då denna bestämmelse skall tillämpas i synnerhet på grund av att Gröditz (Tyskland) i egenskap av tidigare stålindustriort är hårt drabbad av följderna av den socialistiska ekonomiska planeringen och på grund av att den genomsnittliga ekonomiska nivån i denna region ligger långt under den ekonomiska nivån i de delstater som utgjorde Förbundsrepubliken Tyskland före återföreningen.
115 Domstolen erinrar i det avseendet om att enligt artikel 87.2 c EG är "stöd som ges till näringslivet i vissa av de områden i Förbundsrepubliken Tyskland som påverkats genom Tysklands delning, i den utsträckning stödet är nödvändigt för att uppväga de ekonomiska nackdelar som uppkommit genom denna delning", förenligt med den gemensamma marknaden.
116 Denna bestämmelse har inte upphävts efter Tysklands återförening, vare sig genom Fördraget om Europeiska unionen eller genom Amsterdamfördraget (dom av den 19 september 2000 i mål C-156/98, Tyskland mot kommissionen, REG 2000, s. I-6857, punkt 47).
117 Det skall emellertid understrykas att artikel 87.2 c EG skall tolkas restriktivt, eftersom det rör sig om ett undantag från den allmänna regeln i artikel 87.1 EG att statliga stöd är oförenliga med den gemensamma marknaden (se domen av den 19 september 2000 i det ovannämnda målet Tyskland mot kommissionen, punkt 49).
118 Domstolen har dessutom fastslagit att vid tolkningen av en gemenskapsrättslig bestämmelse skall inte bara dess lydelse beaktas utan också sammanhanget och de mål som eftersträvas med de föreskrifter som den ingår i (dom av den 17 november 1983 i mål 292/82, Merck, REG 1983, s. 3781, punkt 12, av den 21 februari 1984 i mål 337/82, St. Nikolaus Brennerei und Likörfabrik, REG 1984, s. 1051, punkt 10, och av den 19 september 2000 i det ovannämnda målet Tyskland mot kommissionen, punkt 50).
119 Om artikel 87.2 c EG kan tillämpas på de nya delstaterna efter Tysklands återförening, skall denna tillämpning ske på samma villkor som gällde i de gamla delstaterna under perioden före återföreningen (se domen av den 19 september 2000 i det ovannämnda målet Tyskland mot kommissionen, punkt 51).
120 I det avseendet hänvisar uttrycket "Tysklands delning" historiskt sett till upprättandet år 1948 av en demarkationslinje mellan de två ockuperade områdena. Därför kan "de ekonomiska nackdelar som uppkommit genom denna delning" endast avse sådana ekonomiska nackdelar som i vissa tyska regioner orsakats av den isolering som upprättandet av denna fysiska gräns medfört, såsom till exempel avbrutna kommunikationsvägar eller förlusten av naturliga avsättningsmöjligheter till följd av avbrutna affärsförbindelser mellan de två delarna av Tyskland (se domen av den 19 september 2000 i det ovannämnda målet Tyskland mot kommissionen, punkt 52).
121 Däremot står den tyska regeringens uppfattning, att artikel 87.2 c EG gör det möjligt att helt och hållet kompensera den ovedersägliga ekonomiska eftersläpning som råder i de nya delstaterna, i strid med såväl bestämmelsens karaktär av undantag som det sammanhang i vilket den ingår och de mål som eftersträvas (se för ett liknande resonemang domen av den 19 september 2000 i det ovannämnda målet Tyskland mot kommissionen, punkt 53).
122 De ekonomiska nackdelar som de nya delstaterna rent allmänt lider av har nämligen inte direkt uppkommit på grund av Tysklands geografiska delning i den mening som avses i artikel 87.2 c EG (se domen av den 19 september 2000 i det ovannämnda målet Tyskland mot kommissionen, punkt 54).
123 Det kan därför fastslås att skillnaderna mellan de gamla och de nya delstaterna i fråga om utveckling förklaras av andra orsaker än den geografiska klyftan till följd av Tysklands delning, och i synnerhet av de skilda politiska och ekonomiska system som rått i de båda delarna av Tyskland (se domen av den 19 september 2000 i det ovannämnda målet Tyskland mot kommissionen, punkt 55).
124 Det skall således fastställas att den tyska regeringen inte har styrkt att det stöd till förmån för de av GS produktionssektorer som inte omfattas av EKSG-fördraget var nödvändigt för att uppväga de ekonomiska nackdelar som uppkommit genom Tysklands delning.
125 Den tyska regeringens talan kan under dessa omständigheter inte vinna bifall på den femte grundens andra del. Talan kan således inte vinna bifall på någon del av denna grund.
Den sjätte grunden avseende en felaktig bedömning av förfarandet vid privatiseringen av GS vid tillämpningen av bestämmelserna om stöd
126 Genom sin sjätte grund har den tyska regeringen ifrågasatt kommissionens bedömning av förfarandet vid GS privatisering. Den tyska regeringen har för det första gjort gällande att det ifrågasatta beslutet har tillkommit genom felaktig rättstillämpning, eftersom kommissionen grundade sig på konstaterandet att GS privatisering, till ett negativt försäljningspris av 340 miljoner DEM, från kapitalägarens synpunkt inte var en fördelaktigare lösning, i ett kostnadsperspektiv, än företagets likvidation. Enligt den tyska regeringen bygger detta konstaterande på en felaktig bedömning av rättsläget i Tyskland liksom på en felaktig tolkning av kriteriet avseende en privat investerare inom området för statligt stöd.
127 Den tyska regeringen har för det andra hävdat att kommissionen i det ifrågasatta beslutet gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att ifrågasätta huruvida det internationella anbudsförfarande som genomförts avseende GS uppfyllde kriterierna på ett "villkorslöst och öppet anbudsförfarande" enligt de anvisningar för privatiseringsförfaranden som kommissionen offentliggjort i XXIII:e rapporten om konkurrenspolitiken (1993) (nedan kallade anvisningarna).
128 I fråga om GS privatisering i principiellt hänseende och angående kommissionens tillämpning av kriteriet avseende en privat investerare har den tyska regeringen uppgivit att kommissionen, med hänvisning till domstolens rättspraxis (dom av den 14 september 1994 i de förenade målen C-278/92-C-280/92, Spanien mot kommissionen, REG 1994, s. I-4103, punkt 22), ansåg att av likvidationskostnaderna, vilka redovisningsbyrån KPMG beräknat till 475 miljoner DEM, skulle endast 94 miljoner DEM beaktas vid en jämförelse, eftersom detta belopp motsvarade det av revisorerna beräknade likvidationsvärdet som utgjorde gränsen för BvS ansvarsåtagande.
129 Den tyska regeringen har för det första anfört att den rättspraxis som kommissionen hänvisade till inte är relevant i förevarande fall. Domen av den 14 september 1994 i det ovannämnda målet Spanien mot kommissionen bygger nämligen på konstateranden angående en offentligrättslig ägares ansvar enligt spansk rätt. Rättsläget i Tyskland är emellertid annorlunda. Såsom kommissionen medgav i punkt 81 i skälen i det ifrågasatta beslutet kunde inte de olika statliga aktieägarnas delägarlån användas för att tillgodose fordringsägarnas krav på konkursboets tillgångar. Om detta belopp medräknas uppgår likvidationskostnaderna till 292 miljoner DEM.
130 Den tyska regeringen har för det andra kritiserat kommissionens konstaterande i punkt 80 första stycket a i skälen i det ifrågasatta beslutet att BvS hade ställt garanti för GS skulder, inte i egenskap av ägare utan i egenskap av statlig institution. Garantierna som BvS beviljat utgör enligt den tyska regeringen inte stödåtgärder av statlig karaktär utan kan, tvärtom, på alla sätt jämställas med de garantier som holdingbolag i den privata sektorn ofta beviljar sina dotterbolag. Vid beräkningen av kostnaderna för likvidation av ett dotterbolag skall sådana holdingbolag även beakta dessa garantier. Det har i detta hänseende inte någon betydelse huruvida BvS direkt eller indirekt via ett förvaltningsbolag ägde GS.
131 Den tyska regeringen har för det tredje hävdat att kommissionen i det ifrågasatta beslutet inte beaktade att BvS i egenskap av andelsägare enligt tysk rätt i händelse av likvidation ansvarar för kostnaderna för sanering av produktionsorten, vilka av revisorerna beräknats till 87 miljoner DEM. Enligt tysk offentlig rätt svarar alla ägare av aktier i ett likviderat företag för detta företags markföroreningar och andra förhållanden som ställer krav på sanering.
132 För det fjärde skall hänsyn även tas till kostnaderna för själva likvidationen, vilka revisorerna har beräknat till 57 miljoner DEM. Eftersom ägaren är betalningsskyldig för dessa kostnader borde även detta belopp beaktas då kostnaderna för privatisering respektive likvidation jämförs. I den mån som dessa kostnader åligger det av BvS kontrollerade förvaltningsbolaget skall det enligt den tyska regeringen även beaktas att detta bolag i fråga om likvidationskostnaderna inte är ansvarigt gentemot BvS.
Domstolens bedömning
133 För att avgöra om privatiseringen av GS till ett negativt försäljningspris av 340 miljoner DEM innehåller inslag av statligt stöd skall det bedömas huruvida, under liknande omständigheter, en privat investerare som till sin storlek kan jämföras med de organ som förvaltar den offentliga sektorn skulle ha gjort lika stora kapitaltillskott i samband med försäljningen av företaget eller om denne skulle ha valt att likvidera företaget (se, för ett liknande resonemang, bland annat, dom av den 16 maj 2002 i mål C-482/99, Frankrike mot kommissionen, REG 2002, s. I-4397, punkt 70).
134 Det följer av domstolens rättspraxis att det i detta hänseende skall göras åtskillnad mellan de skyldigheter som staten åtar sig som aktieägare i ett bolag och de skyldigheter som den kan ha i egenskap av offentlig myndighet (domen av den 14 september 1994 i det ovannämnda målet Spanien mot kommissionen, punkt 22).
135 I förevarande fall skall hänsyn även tas till den omständigheten att det är ostridigt att GS är ett företag i svårigheter som under flera år av olika offentliga organ har beviljats räntefria krediter utan återbetalningsskyldighet.
136 Det är mot bakgrund av dessa omständigheter som den tyska regeringens argument, att GS likvidation hade blivit mer kostsam än företagets privatisering, skall undersökas.
137 Förbundsrepubliken Tyskland har beräknat att kostnaderna för GS likvidation skulle ha uppgått till 475 miljoner DEM. Detta belopp består av 196 miljoner DEM avseende delägarlån, 49 miljoner DEM avseende garanterade banklån, 26 miljoner DEM avseende övriga skulder, 147 miljoner DEM avseende avsatta medel för olika kostnader (varav 87 miljoner DEM för kostnader för sanering av produktionsorten och 22 miljoner DEM för kostnader med anledning av personalens uppsägning, som inte härrör från ett tvingande åtagande) och 57 miljoner DEM för själva likvidationsförfarandet, särskilt drifts- och nedläggningskostnader under likvidationsperioden.
138 Vad gäller inledningsvis de lånegarantier som GS beviljades kan det konstateras att dessa garantier ställdes till förmån för ett företag i svårigheter som inyte lämnade adekvat ersättning. En privat investerare skulle emellertid i allmänhet inte ha beviljat GS sådana lån. Såsom kommissionen påpekade i punkt 45 i skälen i det ifrågasatta beslutet skall statliga garantier till förmån för företag i svårigheter anses vara stöd motsvarande hela det garanterade lånet. De skyldigheter som till följd av lånet åligger företaget uppstår således klart på grund av stödets beviljande och kan därför inte inkluderas vid beräkning av den normala likvidationskostnaden.
139 I fråga om de kostnader för sanering av produktionsorten som den tyska regeringen har åberopat skall det vidare anmärkas att, eftersom markens försäljningsvärde endast uppgick till 9 miljoner DEM enligt vad som framgår av handlingarna i målet skulle en privat investerare, även om företaget var skyldigt att genomföra saneringen, inte ha beviljat företaget ytterligare medel om detta skulle likvideras. Den tyska regeringen har under alla omständigheter inte inkommit med några exakta uppgifter som styrker att ägaren av ett företag som är under likvidation, under motsvarande omständigheter som i förevarande mål, i förekommande fall skulle vara skyldig att personligen bära samtliga kostnader för saneringen av produktionsorten.
140 Slutligen finner domstolen att delägarlånen, med hänsyn till GS svårigheter och till villkoren för dessa lån, i sin helhet utgör stöd såsom det anges i punkt 44 i skälen i det ifrågasatta beslutet. Den omständigheten att lånen inte behöver återbetalas medför således förlust av en fordran till följd av stödets beviljande, det vill säga till följd av en åtgärd av medlemsstaten i egenskap av offentlig myndighet, vilken inte skulle ha vidtagits av en privat investerare och som därför inte kunde inkluderas vid beräkningen av likvidationskostnaden. Även om delägarlånen, i händelse av företagets insolvens, i enlighet med tysk lagstiftning hade ansetts vara eget kapital som inte kan tas i anspråk för att tillgodose fordringsägarnas krav på konkursboet, utan hade ingått i likvidationskostnaderna, skulle dessa ändå ha uppgått till endast 292 miljoner DEM vilket är ett betydligt lägre belopp än privatiseringskostnaderna på 340 miljoner DEM.
141 Domstolen anser under dessa omständigheter att kommissionen med rätta i punkt 82 i skälen i det ifrågasatta beslutet fann att en likvidation av GS skulle ha varit mindre kostsam och att en privat investerare skulle ha valt denna lösning.
142 Vad vidare gäller den tyska regeringens påstående att förfarandet vid GS privatisering uppfyller de krav på ett "villkorslöst och öppet anbudsförfarande" som anges i anvisningarna, är det tillräckligt att konstatera att, oavsett anvisningarnas rättsliga verkan, detta påstående även för det fall det var styrkt inte hade lett till ett ifrågasättande av konstaterandet att privatiseringen av GS till ett negativt försäljningspris inte uppfyllde kriteriet avseende en privat investerare och därför hade inslag av statligt stöd.
143 Den tyska regeringens talan kan följaktligen inte heller bifallas på den sjätte grunden.
144 Med hänsyn till det ovan anförda skall den tyska regeringens talan lämnas utan bifall.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
145 Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att svaranden skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Förbundsrepubliken Tyskland har tappat målet, skall kommissionens yrkande bifallas.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
följande dom:
1) Talan ogillas.
2) Förbundsrepubliken Tyskland skall ersätta rättegångskostnaderna.