62007CC0375
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
VERICA TRSTENJAK
föredraget den 4 september 2008 (
1
)
Mål C-375/07
Staatssecretaris van Financiën
mot
Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading BV
”Begäran om förhandsavgörande — En klassificeringsförordnings giltighet — Tolkning av bilagan till förordning (EG) nr 1196/97 — Artiklarna 220 och 239 i tullkodexen — Artiklarna 871 och 905 i förordning (EEG) nr 2454/93 — Torra plattor framställda av rismjöl, salt och vatten — Tullklassificering — Uppbörd i efterhand av importtull — Förfarande för eftergift — Misstag av tullmyndigheterna som kan upptäckas — Uppenbar vårdslöshet från importörens sida”
I — Inledning
1.
Förevarande begäran om förhandsavgörande från Hoge Raad der Nederlanden (Nederländerna) har framställts i ett mål mellan Staatssecretaris van Financiën (statssekreteraren vid finansministeriet) och Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading BV (nedan kallat Heuschen & Schrouff) på grund av uppbörd i efterhand av importtullar.
2.
Begäran avser tullklassificeringen av en vara som betecknas som ”ricepaper” (rispapper eller risblad, nedan kallat rispapper) samt giltigheten av en förordning som utfärdats av kommissionen med bestämmelser om tullklassificeringen av denna vara.
3.
Samtidigt med denna begäran om förhandsavgörande har ett annat mål anhängiggjorts vid domstolen, vilket avser samma import av rispapper av Heuschen & Schrouff och tullbehandlingen av detta. Heuschen & Schrouff har bemödat sig om att få kommissionens beslut REM 19/2002 av den 17 juni 2004 upphävt. Den av förstainstansrätten i detta ärende avkunnade domen av den 30 november 2006 (
2
) är föremål för ett överklagande under målnummer C-38/07 P. (
3
)
4.
I samband med denna samtidigt anhängiggjorda tvist mellan Heuschen & Schrouff och kommissionen har den hänskjutande domstolen ställt frågor avseende nationella domstolars behörighet vid parallella förfaranden som är anhängiggjorda samtidigt både på nationell och på gemenskapsrättslig nivå, samt om vilka åtgärder som säkerställer en enhetlig tillämpning av gemenskapsrätten i denna situation.
II — Tillämpliga bestämmelser
A — De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
1. Bestämmelser avseende tullklassificeringen
5.
Den kombinerade nomenklaturen (nedan kallad KN), som infördes i bilaga I genom rådets förordning (EEG) nr 2658/87 av den 23 juli 1987 om tulltaxe- och statistiknomenklaturen och om Gemensamma tulltaxan (
4
), bygger på det internationella systemet för harmoniserad varubeskrivning och kodifiering (nedan kallat HS). Systemet utarbetades av Tullsamarbetsrådet (numera Världstullorganisationen) och inrättades genom den internationella konvention som ingicks i Bryssel den 14 juni 1983. Konventionen godkändes på gemenskapens vägnar genom rådets beslut 87/369/EEG av den 7 april 1987. (
5
) I KN återges nummer och undernummer med sex siffror från HS. Sjunde och åttonde siffrorna bildar undergrupper som uteslutande förekommer i KN. (
6
)
6.
Europeiska gemenskapernas kommission har enligt artikel 9.1 i förordning nr 2658/87, med bistånd av en kommitté bestående av företrädare för medlemsstaterna, befogenhet att enligt det förfarande som föreskrivs i artikel 10 i förordning nr 2658/87 anta bestämmelser om klassificering av varor enligt KN.
7.
I de allmänna bestämmelserna för tolkning av KN, vilka återfinns i avsnitt I A i del 1 i bilaga I till förordning nr 2658/87, föreskrivs bland annat följande:
”Vid klassificering av varor enligt Kombinerade nomenklaturen skall följande gälla:
1.
Benämningarna på avdelningar, kapitel och underavdelningar av kapitel är endast vägledande. Klassificeringen skall bestämmas med ledning av lydelsen av HS-numren (med fyrställig sifferkod), av anmärkningarna till avdelningarna eller kapitlen och, om inte annat föreskrivs i HS-numren eller i anmärkningarna, med ledning av följande bestämmelser.
…
3.
När … två eller flera HS-nummer kan komma i fråga för en vara gäller följande:
a)
Det HS-nummer som har den mest specificerade varubeskrivningen skall tillämpas framför ett HS-nummer som har en mera allmän varubeskrivning …
…”
8.
Kapitel 19 i avsnitt IV i del II i bilaga I till förordning nr 2658/87 omfattar KN-nummer för ”Beredningar av spannmål, mjöl, stärkelse eller mjölk; bakverk”.
9.
Nummer 1901 KN omfattar ”Maltextrakt; livsmedelsberedningar av mjöl, krossgryn, stärkelse eller maltextrakt, som ej innehåller kakao eller innehåller mindre än …; livsmedelsberedningar av varor enligt nr 0401–0404 (
7
)…”, däribland undernummer 19019099 KN med varubeteckningen ”Andra slag”.
10.
Nummer 1905 KN omfattar ”Bröd, kakor, kex och andra bakverk, även innehållande kakao; nattvardsbröd, tomma oblatkapslar av sådana slag som är lämpliga för farmaceutiskt bruk, sigilloblater och liknande produkter: …”, däribland undernummer 190590 KN (”Andra slag”), och därunder undernumret 19059020 KN: ”nattvardsbröd, tomma oblatkapslar av sådana slag som är lämpliga för farmaceutiskt bruk, sigilloblater och liknande produkter”.
11.
Enligt punkt 1 i bilagan till kommissionens förordning (EG) nr 1196/97 av den 27 juni 1997 om klassificering av vissa varor i den Kombinerade nomenklaturen (
8
) (denna förordning har sin grund i ovannämnda artikel 9 i förordning nr 2658/87) ska varor med följande varubeskrivning klassificeras enligt undernummer 19059020 i KN:
”Livsmedelsberedning, i form av torra, genomskinliga plattor, av varierande storlek, framställda av rismjöl, salt och vatten.
Dessa plattor används vanligtvis, efter blötläggning vilken gör dem mjuka, som ’omslag’ till vårrullar.”
12.
Punkt 1 i bilagan till förordning nr 1196/97 innehåller följande motivering i detta avseende:
”Klassificering på grundval av de allmänna bestämmelserna 1 och 6 för tolkning av Kombinerade nomenklaturen och av texten till KN-nummer 1905, 190590 och 19059020.”
2. Bestämmelser avseende beslut att avstå från bokföring eller eftergift/återbetalning av tull av billighetsskäl samt de nationella institutionernas och gemenskapsinstitutionernas behörighet i detta avseende
13.
Artikel 220 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (
9
) (nedan kallad tullkodexen) innehåller bestämmelser om bokföring av tullskulden i efterhand när det tullbelopp som härrör från en tullskuld inte har bokförts eller har bokförts med ett lägre belopp än det belopp som skulden lagligen uppgår till.
14.
I artikel 220.2 i tullkodexen föreskrivs i detta avseende bland annat följande:
”bokföring [skall inte ske] i efterhand … i följande fall:
…
b)
Det rätta tullbeloppet har inte bokförts på grund av ett misstag från tullmyndigheternas sida och gäldenären kunde inte rimligen ha upptäckt detta, eftersom denne för sin del handlat i god tro och följt bestämmelserna i den gällande lagstiftningen i fråga om tulldeklarationen.
…”
15.
Vad gäller en eventuell eftergift av import- eller exporttullar i undantagsfall föreskrivs följande i artikel 239.1 andra strecksatsen i tullkodexen:
”Import- eller exporttullar får … efterges i … fall … som följer av omständigheter vid vilka varken oriktigheter eller uppenbar vårdslöshet kan tillskrivas den person det gäller. …”
16.
Det administrativa förfarandet för beslut enligt artiklarna 220.2 b och artikel 239.1 andra strecksatsen i tullkodexen regleras i kapitlet ”Uppbörd av tullskulden” i kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för förordning (EEG) nr 2913/92, (
10
) som har genomgått flera ändringar. Den hänskjutande domstolen har i sin tredje tolkningsfråga (
11
) hänvisat till förordning nr 2454/93 i den genom kommissionens förordning (EG) nr 1677/98 av den 29 juli 1998 (
12
) ändrade lydelsen. (
13
) Genom denna gjordes avseende de här relevanta administrativa förfarandena ändringar vad gäller kompetensfördelningen mellan de nationella tullmyndigheterna och kommissionen. En omfattande ändring av bestämmelserna rörande kompetensfördelningen mellan de nationella tullmyndigheterna och kommissionen skedde senare med verkan från den 1 augusti 2003 med ändringen av förordning nr 2454/93 genom kommissionens förordning (EG) nr 1335/2003 av den 25 juli 2003. (
14
) Eftersom den lydelse som gällde såväl före som efter ändringen av lagstiftningen år 2003 kan vara av betydelse i förevarande fall, beroende på vilket beslut vid vilken tidpunkt det rör sig om, ska båda lydelserna granskas här.
17.
Vad gäller beslut enligt artikel 220.2 b i tullkodexen regleras det administrativa förfarandet genom artiklarna 869–876 a i förordning nr 2454/93 och vad gäller beslut avseende artikel 239.1 andra strecksatsen i tullkodexen genom artiklarna 899 och 905 och följande artiklar i förordning nr 2454/93.
18.
Såväl för den rättsliga situationen fram till den 31 juli 2003 som för den rättsliga situationen efter den 1 augusti 2003 (
15
) gäller att medlemsstaternas tullmyndigheter i fråga om beslut enligt artikel 220.2 b i tullkodexen och beslut enligt artikel 239.1 andra strecksatsen i vart fall alltid själva bestämmer när de anser att villkoren i dessa bestämmelser inte är uppfyllda. (
16
)
19.
I den mån som medlemsstaternas tullmyndigheter avser att anta ett för gäldenären gynnande beslut gäller såväl för det administrativa förfarandet för beslut enligt artikel 220.2 b i tullkodexen som för det administrativa förfarandet för beslut enligt artikel 239.1 andra strecksatsen i tullkodexen vissa bestämmelser avseende kompetensfördelningen mellan medlemsstaternas tullmyndigheter och kommissionen. Den lydelse av förordning nr 2454/93 till vilken den hänskjutande domstolen har hänvisat i den tredje tolkningsfrågan, det vill säga den rättsliga situationen fram till den 31 juli 2003, kännetecknades av ett gränsbelopp på 50000 euro över vilket ärendet skulle vidarebefordras till kommissionen för avgörande när ett gynnande beslut förväntades fattas. Under detta tröskelvärde kunde ärendet hänskjutas till kommissionen till exempel i tveksamma fall. För den rättsliga situationen från och med den 1 augusti 2003 gäller däremot ett tröskelvärde på 500000 euro och även för övrigt gäller att ärenden i stor utsträckning ska avgöras av medlemsstaternas tullmyndigheter. (
17
) Ärenden ska endast vidarebefordras till kommissionen i vissa få fall.
20.
I artikel 869 i förordning nr 2454/93, till vilken den hänskjutande domstolen har hänvisat, föreskrevs följande i den lydelse som var i kraft till och med den 31 juli 2003:
”Tullmyndigheterna skall själva besluta att inte registrera obetalda tullar i bokföringen:
…
b)
i de fall de anser att de villkor som fastställs i artikel 220.2 b i [tull]kodexen är uppfyllda, förutsatt att det belopp som inte har tagits ut av den ifrågavarande gäldenären för en eller flera import- eller exportärenden men till följd av ett enda misstag är mindre än 50000 [euro];
…”
21.
I artikel 871.1 i förordning nr 2454/93, till vilken det också har hänvisats, föreskrevs följande i den lydelse som var i kraft till och med den 31 juli 2003:
”I andra fall än de som avses i artikel 869, om vilka tullmyndigheterna antingen anser att de villkor som fastställs i artikel 220.2 b i [tull]kodexen är uppfyllda eller tvekar om den riktiga omfattningen av den bestämmelsens villkor för ett särskilt fall, skall dessa myndigheter hänföra ärendet till kommissionen, så att ett beslut kan fattas i enlighet med det förfarande som fastställs i artik[larna] 872–876. ...”
B — Nationella bestämmelser
22.
Artikel 8:72, fjärde stycket 4 i Algemene Wet Bestuursrecht (allmänna förvaltningslagen) har följande lydelse:
”Om domstolen bifaller talan kan den ålägga den administrativa myndigheten att med beaktande av dess dom anta ett nytt beslut eller vidta en annan åtgärd. Alternativt kan domstolen besluta att dess dom, helt eller delvis, ska ersätta det ogiltigförklarade beslutet.”
III — De faktiska omständigheterna i målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
23.
Heuschen & Schrouff, som är importör av livsmedel och livsmedelsingredienser, importerar sedan flera år tillbaka rispapper från Vietnam.
24.
År 1996 och de därpå följande åren deklarerade det tullombud som handlade för Heuschen & Schrouffs räkning importerat rispapper under undernummer 19019099 KN, så att varan skulle kunna övergå till fri omsättning. De nationella tullmyndigheterna godtog tulldeklarationen även efter det att ett stickprov hade analyserats i samband med en tulldeklaration för att fastställa dess tullklassificering. (
18
)
25.
I samband med en tulldeklaration för övergång till fri omsättning av den 14 januari 1998 klassificerade den behöriga tullmyndigheten i Rotterdam, efter att ha genomfört en kontroll, den 16 mars 1998 rispapperet enligt undernummer 19059020 KN. (
19
)
26.
Genom skattebesked av den 22 november 2000 anmodades Heuschen & Schrouff att betala sammanlagt 645399,50 NLG (292869,52 euro (
20
)) i tull för all import av rispapper under perioden från den 13 november 1997 till och med den 31 december 1998. Med hänvisning till förordning nr 1196/97 förklarade tullmyndigheten att undernummer 19019099 KN som hade angetts i samband med tulldeklarationerna var felaktigt och att det därför var nödvändigt att korrigera de berörda skattebeskeden.
27.
Heuschen & Schrouff begärde omprövning av dessa skattebesked, varpå skattemyndigheten genom beslut av den 9 mars 2001 upprepade sin anmodan om betalning. Undantag gjordes för en anmodan om betalning på ett belopp på 13650,30 NLG (6194,24 euro (
21
)) avseende en anmälan av den 16 mars 1998 vilken återkallades. (
22
)
28.
Den 29 mars 2001 väckte Heuschen & Schrouff talan vid Tariefcommissie (numera tullavdelningen vid Gerechtshof te Amsterdam) (nedan kallad Gerechtshof te Amsterdam) om ogiltigförklaring av det beslut genom vilket skattemyndigheten avslagit dess begäran om omprövning.
29.
Den muntliga förhandlingen vid Gerechtshof te Amsterdam ägde rum den 17 december 2002.
30.
I dom av den 7 december 2004 fastställde Gerechtshof te Amsterdam med avseende på rispapperets egenskaper att det rör sig om en vara som tillverkas av ingredienserna rismjöl, vatten och salt. De tre beståndsdelarna blandas och knådas till en deg av vilken klimpar formas. Dessa klimpar kavlas ut till cirkelformade, genomskinliga plattor som därefter torkas. Varan är inte avsedd för direkt konsumtion utan måste först genomgå en värmebehandling.
31.
Gerechtshof te Amsterdam fann att denna vara vid fastställandet av tulltaxan ska klassificeras under nummer 19059020 i KN. Bokföring av importtullarna behöver inte ske i efterhand enligt artikel 220.2 b i tullkodexen, eftersom Heuschen & Schrouff handlade i god tro och beaktade alla bestämmelser som är tillämpliga för tulldeklarationen. Gerechtshof te Amsterdam biföll talan och ogiltigförklarade skattemyndighetens beslut liksom anmodandena om betalning.
32.
Parallellt med den vid Gerechtshof te Amsterdam anhängiggjorda talan ingav Heuschen & Schrouff en ansökan till de nationella tullmyndigheterna den 13 september 2002 (
23
) om eftergift av den aktuella tullskulden enligt artikel 239.1 i tullkodexen. Ansökan överlämnades den 19 september 2002 till kommissionen, som avslog den genom beslut av den 17 juni 2004 på den grunden att det visserligen förelåg en särskild situation i den mening som avses i artikel 239 i tullkodexen men att Heuschen & Schrouff agerat uppenbart vårdslöst.
33.
Vid tidpunkten för Gerechtshof te Amsterdams avgörande av den 7 december 2004 hade en talan mot detta kommissionsbeslut, vilken ingavs den 23 september 2004, anhängiggjorts vid förstainstansrätten. Denna talan ogillades i dom av den 30 november 2006, vilken överklagats till domstolen. (
24
)
34.
Hoge Raad der Nederlanden har inom ramen för en kassationstalan mot Gerechtshof te Amsterdams dom genom beslut av den 13 juli 2007 hänskjutit följande frågor till domstolen för ett förhandsavgörande:
”1)
Omfattas sådana degplattor som beskrivs i bilagan till förordning nr 1196/97 av nummer 1905 i Kombinerade nomenklaturen när det är fråga om plattor tillverkade av rismjöl, salt och vatten som är torkade men inte har genomgått värmebehandling?
2)
Är ovannämnda förordning, mot bakgrund av svaret på föregående fråga, giltig?
3)
Ska artikel 871 i kommissionens förordning nr 2454/93, i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EG) nr 1677/98 av den 29 juli 1998 …, tolkas så att, om tullmyndigheten enligt artikel 871.1 är skyldig att hänföra ett ärende till kommissionen innan den kan besluta att avstå från bokföring av tull i efterhand, den nationella domstol som prövar en talan som den tullskyldige väckt mot tullmyndighetens beslut att bokföra tullen i efterhand då inte har befogenhet att ogiltigförklara denna bokföring på den grunden att domstolen finner att villkoren i artikel 220.2 b [i tullkodexen] för att (vara skyldig att) avstå från bokföring i efterhand är uppfyllda, när kommissionen inte delar den bedömningen?
4)
Om svaret på fråga 3 är att behörigheten för den nationella domstol som har att pröva en talan om uppbörd av tullar i efterhand inte begränsas av att kommissionen har befogenhet vad gäller uppbörd av tullar i efterhand, ger då gemenskapsrätten någon annan möjlighet att säkerställa en enhetlig tillämpning av gemenskapsrätten i de fall då kommissionen och den nationella domstolen bedömer villkoren, som tillämpas inom ramen för artikel 220 i tullkodexen för att fastställa huruvida en gäldenär kunde ha upptäckt ett misstag från tullmyndigheternas sida, olika?”
35.
Med hänvisning till Gerechtshof te Amsterdams konstateranden vad gäller rispapperets produktegenskaper har den hänskjutande domstolen, med avseende på de två första tolkningsfrågorna, påpekat att det finns två mycket olika uppfattningar vad gäller tolkningen avseende vilka egenskaper hos en produkt som rispapper som är avgörande vid klassificeringen i KN-nummer 1901 och 1905. Vad gäller klassificeringen enligt nummer 1905 i KN uppkommer särskilt tvivel på grund av domen i målet Uelzena Milchwerke. (
25
) Om nummer 1905 i KN inte är korrekt uppkommer frågan avseende giltigheten av förordning nr 1196/97.
36.
Den hänskjutande domstolen har ställt den tredje och den fjärde tolkningsfrågan av hänsyn till den enhetliga tillämpningen av gemenskapsrätten, här artiklarna 220.2 och 239.1 andra strecksatsen i tullkodexen samt av hänsyn till risken för motstridiga beslut vid parallella förfaranden vid kommissionen och gemenskapsdomstolarna, å ena sidan, och vid de nationella tullmyndigheterna och domstolarna, å andra sidan.
37.
Enligt domstolens rättspraxis (
26
) ska vid bedömningen av frågan huruvida gäldenären har gjort sig skyldig till uppenbar vårdslöshet i den mening som avses i artikel 239.1 i tullkodexen nämligen samma kriterier tillämpas som tillämpas inom ramen för artikel 220 i tullkodexen vid bedömningen av om det föreligger ett misstag från tullmyndighetens sida som gäldenären inte rimligen kunde ha upptäckt.
38.
I detta sammanhang syftar den tredje tolkningsfrågan särskilt till att få klarhet i om en domstol, vars avgörande är överklagbart och som inte begär ett förhandsavgörande från EG-domstolen, med kringgående av kommissionen får meddela ett avgörande som innebär att uppbörd i efterhand inte får ske eller om den på sin höjd får meddela ett avgörande som innebär att tullmyndighetens beslut att inte hänföra ärendet till kommissionen (vilket är implicit i beslutet om uppbörd i efterhand) ogiltigförklaras.
39.
Efter det skriftliga förfarandet ägde en muntlig förhandling rum den 22 maj 2008 vid vilken Heuschen & Schrouff, kommissionen, den nederländska, den grekiska och den italienska regeringen deltog. Vid förhandlingen framkom inga nya uppgifter.
IV — Rättslig bedömning
A — Tullklassificeringen av rispapper
40.
Den hänskjutande domstolens första tolkningsfråga avser kriterierna (
27
) för en korrekt klassificering av rispapper i KN. Vad gäller KN-nummer 1901 och 1905 uppkommer frågan om vilka produktegenskaper som är relevanta för klassificeringen. Den hänskjutande domstolen har i sin fråga med avseende på nummer 1905 i KN särskilt framhållit avsaknaden av värmebehandling. Till svaret på den första tolkningsfrågan anknyter följaktligen den andra tolkningsfrågan avseende giltigheten av förordning nr 1196/97.
41.
Innan de klassificeringsprinciper som avser KN behandlas ska inledningsvis den produkt som ska klassificeras betraktas närmare. Asiatiskt rispapper (eller risblad) i ätbar form (
28
) används som (ätbara) förpackningar av livsmedel. Såsom Gerechtshof te Amsterdam har fastställt rör det sig i förevarande fall om en vara som tillverkas av ingredienserna rismjöl, vatten och salt. Efter det att ingredienserna blandats och knådats formas klimpar som kavlas ut till cirkelformade, genomskinliga plattor, som därefter torkas. Gerechtshof te Amsterdam anförde vidare att varan inte är avsedd för direkt konsumtion utan först måste genomgå värmebehandling. Det ska tilläggas att de mycket tunna rispapperbladen måste blötläggas i vatten innan de används eller värmebehandlas. De bakas, steks eller friteras tillsammans med sin fyllning (till exempel som vårrullar), de kan emellertid beroende på recept uppenbarligen även konsumeras, utan att ha bakats, som fyllda rullar med sitt innehåll.
42.
Med hänsyn till punkt 1 i de allmänna bestämmelserna för tolkning av KN (
29
) är särskilt lydelsen av numren och undernumren i KN av betydelse vid klassificeringen. (
30
) Enligt fast rättspraxis ska, av hänsyn till rättssäkerheten och i syfte att underlätta kontroll, det avgörande kriteriet för klassificering av varor i allmänhet vara deras objektiva kännetecken och egenskaper, såsom dessa definieras i lydelsen av numren i KN, och i anmärkningarna till avdelningarna eller kapitlen. (
31
)
43.
Den hänskjutande domstolen har rätt i att det i rubriken till KN-nummer 1905 inte uttryckligen anges att de varor som anges där kännetecknas av att de är bakade. Den första kategorin av varor som faller under rubriken är visserligen ”Bröd, kakor, kex och andra bakverk, även innehållande kakao”. Med ett semikolon som tydligt avskiljer denna kategori av varor följer emellertid en annan kategori av varor vid vars uppräkning egenskapen ”bakad” inte nämns uttryckligen: ”nattvardsbröd, tomma oblatkapslar av sådana slag som är lämpliga för farmaceutiskt bruk, sigilloblater och liknande produkter”. Denna kategori av varor är genom ovannämnda text uttryckligen underordnad undernummer 19059020 i KN. Begreppet bakad nämns inte ordagrant. De i dessa undernummer ofta förekommande gemensamma egenskaperna hos varorna är snarare att de förekommer i platt form samt deras torra tillstånd som åstadkoms genom olika metoder (torkning med eller utan värmebehandling).
44.
Detta bekräftas för övrigt genom olika språkversioner av bestämmelsen. (
32
) I vissa versioner, om än inte i den nederländska, (
33
) nämns uttryckligen ”torkade” produkter och till och med ”torkade plattor framställda av mjöl” (
34
). Den produkt som ska klassificeras i förevarande fall är en sådan produkt. I vissa versioner, till exempel i den engelska och den slovenska versionen, används till och med begreppet ”rispapper” uttryckligen. (
35
)
45.
Domen i målet Uelzena Milchwerke (
36
) utgör inte hinder mot den hittillsvarande klassificeringen av varorna i undernummer 19059020 i KN. Heuschen & Schrouff har i sitt yttrande i förevarande mål med hänvisning till ovannämnda dom i och för sig framhållit att en produkt måste vara ”bakad” för att kunna klassificeras enligt nummer 1905 i KN. Det ska i detta sammanhang emellertid erinras om att ovannämnda dom endast avser den första kategorin av varor som omfattas av nummer 1905 i KN, vars kännetecken och egenskaper anges som ”bakverk” och ”innehållande kakao”. Konkret avser domen i målet Uelzena Milchwerke undernummer 190530 i KN, ”kex, småkakor o.d. …”. Eftersom denna dom följaktligen inte avser produktkategorin ”nattvardsbröd, tomma oblatkapslar av sådana slag som är lämpliga för farmaceutiskt bruk, sigilloblater och liknande produkter” kan den inte bidra till tolkningen i förevarande mål.
46.
En jämförelse med definitionen i nummer 1901 i KN visar dessutom att inget i ordalydelsen i detta KN-nummer eller i ordalydelsen i undernummer 19019099 i KN (”andra”), vilket Heuschen & Schrouff ansett vara korrekt, skulle kunna utgöra en mer specificerad varubeteckning i den mening som avses i punkt 3 a i de allmänna bestämmelserna för tolkning av KN (
37
).
47.
Jag anser att det i en sådan klar och tydlig situation vad avser klassificeringen enligt ordalydelsen i KN-nummer inte längre är av avgörande betydelse att Världstullorganisationens förklarande anmärkningar granskas. (
38
) Dessa har omnämnts av Heuschen & Schrouff. (
39
)
48.
Den hänskjutande domstolens första tolkningsfråga ska följaktligen besvaras jakande, såsom för övrigt den nederländska, den grekiska och den italienska regeringen liksom kommissionen föreslagit. Sådana plattor som beskrivs i bilagan till förordning nr 1196/97 ska följaktligen klassificeras enligt nummer 1905 i KN, närmare bestämt enligt undernummer 19059020 i KN, när det är fråga om plattor tillverkade av rismjöl, salt och vatten som är torkade men inte har genomgått värmebehandling.
49.
Eftersom det av vad som anförts ovan följer att klassificeringen av risblad i förordning nr 1196/97 motsvarar det sätt på vilket produkten ska klassificeras enligt ordalydelsen i KN föreligger inga tvivel vad gäller giltigheten av förordning nr 1196/97.
B — Beslutet att avstå från bokföring eller eftergift/återbetalning av tull av billighetsskäl samt de nationella institutionernas och gemenskapsinstitutionernas behörighet i detta avseende
50.
Den hänskjutande domstolen har ställt den tredje och den fjärde tolkningsfrågan för att få klarhet i hur en enhetlig tillämpning av artikel 220.2 och artikel 239.1 andra strecksatsen i tullkodexen kan säkerställas när, i en situation som den förevarande, den domstol vars avgörande är överklagbart meddelar avgörande.
51.
För att kunna besvara dessa frågor ska det först klargöras om det är nödvändigt att tolka och tillämpa artiklarna 220.2 och 239.1 andra strecksatsen i tullkodexen, som båda innehåller regler om billighetsskäl, enhetligt. Denna fråga ska besvaras jakande om de kriterier som ska tillämpas, helt eller i vart fall delvis, är identiska.
52.
Det ska i detta sammanhang inledningsvis vad gäller placeringen av de båda aktuella bestämmelserna påpekas att de är tillämpliga vid olika tidpunkter. Båda ingår i avdelning VII i tullkodexen (”Tullskuld”). De förekommer emellertid i olika kapitel i denna avdelning. Artikel 220.2 ingår i kapitel 3 (”Uppbörd av tullskulden”). I detta kapitel regleras bland annat principen om bokföring av tull, det vill säga beräkning och införande ”i bokföringen” av tullbelopp (
40
) samt de detaljfrågor som berör denna transaktion, såsom till exempel genom artikel 220, i vilken bokföring av tull i efterhand regleras, det vill säga sådana fall där tull först inte har bokförts. Vid denna tidpunkt är det inom ramen för artikel 220.2 i tullkodexen fråga om att av billighetsskäl eventuellt avstå från bokföring av tull i efterhand. Artikel 239.1 andra strecksatsen i tullkodexen tillhör däremot kapitel 5 (”Återbetalning och eftergift av tull”). Detta sker efter bokföringen eller bokföringen i efterhand. I artikel 239.1 andra strecksatsen i tullkodexen föreskrivs en av flera möjligheter att korrigera tullbelopp som redan har bokförts, det vill säga tullbelopp som redan införts genom återbetalning eller eftergift. Bestämmelsen innehåller en allmän skälighetsklausul (
41
) som är avsedd att omfatta en undantagssituation i vilken deklaranten jämförs med övriga näringsidkare som bedriver samma typ av verksamhet. (
42
) Generalklausulen är i synnerhet tillämplig då de omständigheter som kännetecknar förhållandet mellan deklaranten och administrationen är sådana att det inte skulle vara skäligt att åsamka deklaranten en skada som han normalt sett inte skulle ha lidit. (
43
)
53.
Såsom i artikel 220.2 i tullkodexen ges i artikel 239.1 i tullkodexen följaktligen utrymme för billighetsskäl. De båda bestämmelserna eftersträvar samma mål, (
44
) nämligen att begränsa betalningen i efterhand av import- eller exporttullar till sådana fall där en sådan betalning är berättigad och förenlig med en grundläggande princip, som exempelvis principen om skydd för berättigade förväntningar. (
45
) I dessa bestämmelser kommer således skälighetsaspekter och framför allt principen om skydd för berättigade förväntningar till uttryck. De överlappar delvis varandra (vilket kommer att visas) men är inte helt identiska. (
46
) Artikel 239.1 i tullkodexen har nämligen ett mycket bredare tillämpningsområde än artikel 220.2 i tullkodexen.
54.
Frågan huruvida vissa av kriterierna i artiklarna 220.2 och 239.1 andra strecksatsen i tullkodexen är identiska har redan behandlats i rättspraxis. (
47
) I domarna i målen Hewlett Packard France (
48
), Söhl & Söhlke (
49
) och Nederländerna mot kommissionen (
50
) slog domstolen uttryckligen fast att de kriterier som används inom ramen för artikel 220 i tullkodexen vid prövningen av frågan, huruvida ett misstag från tullmyndighetens sida rimligen kunde ha upptäckts av en ekonomisk aktör, på motsvarande sätt ska användas för det i förevarande mål aktuella begreppet ”uppenbar vårdslöshet” i den mening som avses i artikel 239.1 andra strecksatsen i tullkodexen.
55.
Eftersom de här berörda kriterierna i hög grad är identiska, samtidigt som de berörda besluten i vart fall inte antas av en och samma institution, kan en enhetlig tillämpning av gemenskapsrätten vid parallella förfaranden, såsom i förevarande fall, äventyras.
56.
För att säkerställa en enhetlig tillämpning av de gemensamma kriterierna i de båda aktuella bestämmelserna och för att undgå risken för motstridiga beslut i parallella förfaranden som, å ena sidan, ligger hos kommissionen och gemenskapsdomstolarna och, å andra sidan, hos de nationella tullmyndigheterna och domstolarna, ges viktig vägledning i domstolens hittillsvarande rättspraxis. Liksom den grekiska regeringen vill jag i detta sammanhang nämna domarna i målen Deutsche Fernsprecher (
51
), Mecanarte (
52
), Faroe Seafood m.fl. (
53
) och Conseil général de la Vienne (
54
), vilka avser tullagstiftningen och som visserligen inte meddelades i parallella förfaranden men som avser kompetensfördelningen mellan de nationella myndigheterna och kommissionen vid uppbörd av avgifter i efterhand. På grundval av den vägledning som ges i dessa domar kan ur den konkurrensrättsliga domen i målet Masterfoods, (
55
) som avsåg parallella förfaranden vid de nationella domstolarna och gemenskapsdomstolarna, överförbara principer fastställas. Detta har även påpekats av den nederländska regeringen. Enligt min mening går ovannämnda rättspraxis i samma riktning.
57.
I punkt 33 i domen i målet Mecanarte framhöll domstolen, liksom även tidigare i domen i målet Deutsche Fernsprecher, med avseende på kompetensfördelningen mellan de nationella myndigheterna och kommissionen vid uppbörd av importtullar eller exporttullar i efterhand, att domstolen, i en situation som den förevarande, ”inom ramen för en begäran om förhandsavgörande kan säkerställa den enhetliga tillämpningen av gemenskapsrätten”. Om gäldenären följaktligen väcker talan mot ett beslut om uppbörd i efterhand vid de nationella domstolarna ska den enhetliga tillämpningen av gemenskapsrätten i vart fall säkerställas genom en begäran om förhandsavgörande.
58.
I den situation som var föremål för prövning i domen i målet Mecanarte var det mot bakgrund av de tolkningsfrågor som ställdes i målet inte nödvändigt att närmare gå in på de aspekter av denna fråga som är aktuella i förevarande mål.
59.
Vad gäller den situation som ska analyseras nu, i vilken det till exempel också är av intresse om en domstol som inte är skyldig att hänskjuta en tolkningsfråga till domstolen enligt artikel 234.3 EG, och som inte vill vilandeförklara målet och avvakta svar från domstolen, i undantagsfall ändå kan vara skyldig att ställa en tolkningsfråga till domstolen, (
56
) kan det konstateras att det tillvägagångssätt som följer av de ovannämnda domarna i målen Deutsche Fernsprecher, Mecanarte, Faroe Seafood m.fl. och Conseil général de la Vienne också tillämpas i domen i målet Masterfoods.
60.
Den situation som var föremål för prövning i domen i målet Masterfoods (
57
) avsåg också parallella förfaranden vid de nationella domstolarna och gemenskapsdomstolarna. I det målet rörde det sig dock om artiklarna 85 och 86 i EG-fördraget (nu artiklarna 81 EG och 82 EG). Den förevarande situationen skiljer sig i ytterligare ett avseende från situationen i det ovannämnda målet genom att avgörandet i den tvist som var anhängiggjord vid den nationella domstolen berodde på giltigheten av kommissionens beslut, medan det i förevarande fall är fråga om bedömningskriteriernas identitet.
61.
I punkt 51 i domen i målet Masterfoods fastställde domstolen med hänvisning till punkt 47 i domen i målet Delimitis (
58
), avseende tillämpningen av artiklarna 85.1, 85.3 och 86 i fördraget, att de nationella domstolarna, när de träffar avgöranden om avtal och förfaranden som senare kan bli föremål för beslut av kommissionen, ska undvika att träffa avgöranden som står i strid med ett beslut som kommissionen ämnar fatta.
62.
I punkt 52 i domen i målet Masterfoods fastslog domstolen dessutom att när en nationell domstol träffar avgörande om ett avtal eller förfarande som redan varit föremål för ett beslut av kommissionen kan den a fortiori inte träffa ett avgörande som står i strid med kommissionens beslut, även om det strider mot ett avgörande av en nationell domstol i första instans.
63.
I domen i målet Masterfoods formulerades domstolens konstateranden mycket allmänt och var inte särskilt avsedda att tillämpas på konkurrensrättsliga situationer. Det finns enligt min mening inget som hindrar att dessa principer överförs på tullagstiftningen där det, såsom i förevarande fall, finns en risk för en oenhetlig tillämpning och motstridiga beslut avseende enhetliga rättsliga aspekter i parallella förfaranden.
64.
Svaret i domen i målet Masterfoods på frågan vad en nationell domstol ska göra i en situation som kännetecknas av parallellitet, såsom den förevarande, omfattar två delar. För att undvika ett beslut som står i strid med kommissionens beslut bör den förklara målet vilande till dess gemenskapsdomstolarna definitivt avgjort talan om ogiltigförklaring, såvida inte den nationella domstolen med anledning av omständigheterna i målet anser att det är motiverat att begära ett förhandsavgörande av domstolen beträffande giltigheten av kommissionens beslut. (
59
)
65.
Av detta svar framgår att det är att föredra att målet vilandeförklaras till dess att talan om ogiltigförklaring definitivt har avgjorts, utan att ett förfarande för förhandsavgörande därigenom utesluts. Det är i en situation som den förevarande förståeligt att det är att föredra att talan om ogiltigförklaring har avgjorts om man betänker att tillvägagångssätten i förfarandet avseende talan om ogiltigförklaring och förfarandet för förhandsavgörande avsevärt skiljer sig från varandra. (
60
)
66.
Å andra sidan kan det av särskilda skäl, till exempel i en situation som den förevarande, även vara av stor betydelse att inte avvakta, utan att hänskjuta målet till domstolen. I en sådan situation som den förevarande avser kommissionens beslut nämligen den egentligen sekundära frågan om eftergift av importtullar som egentligen måste avgöras innan den grundläggande frågan (uppbörd av importtullar i efterhand) klargörs. För att klargöra denna grundläggande fråga var det i förevarande tvist nödvändigt att analysera den korrekta tullklassificeringen av rispapper. (
61
) Detta kan utgöra ett särskilt skäl att hänskjuta målet till domstolen, varvid det även är tänkbart, att endast denna aspekt av frågan därefter ska avgörs på nationell nivå genom deldom.
67.
Domarna i målen Sportgoods (
62
) och Sommer (
63
) utgör inte hinder för slutsatsen att den rättspraxis som följer av domen i målet Masterfoods kan överföras. De avser nämligen en annan situation än den förevarande. I de båda fallen rörde domstolens beslut, till skillnad från förevarande fall, en situation i vilken kommissionens beslut inte innehöll några faktiska eller rättsliga omständigheter avseende frågan huruvida det i den omtvistade förordningen finns rättsligt stöd för att i efterhand kräva betalning av ifrågavarande importtullar. Därmed saknade kommissionens beslut i detta avseende en för samtliga myndigheter i destinationsmedlemsstaten, inbegripet dess domstolar, bindande verkan. (
64
)
68.
Enligt min mening framgår det av dessa omständigheter att det i en situation som den förevarande som kännetecknas av parallella förfaranden krävs att de nationella domstolarna beaktar kommissionens behörighet att fatta beslut vilken specifikt kommer till uttryck i det förfarande som fastställs i förordning nr 2454/93.
69.
Detta kan vad gäller förevarande kommissionsbeslut, med avseende på vilket det i ett annat förfarande har yrkats att det ska ogiltigförklaras, i första hand säkerställas genom att förfarandet vilandeförklaras vid den nationella domstolen till dess talan om ogiltigförklaring definitivt avgjorts, närmare bestämt redan i början av domstolshierarkin. En annan möjlighet i denna situation, som emellertid snarare ska användas i andra hand när särskilda skäl utgör hinder för att använda den möjlighet som ska användas i första hand, är en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 234 EG. (
65
)
70.
Till dess att kommissionen har fattat ett beslut föreligger en särskild situation, såsom även kommissionen har framhållit i sitt yttrande. Denna aspekt är för närvarande hypotetisk, eftersom den går längre än den hänskjutande domstolens tolkningsfrågor. Eftersom det vid beslutsfattandet emellertid är fördelaktigt att även ha potentiella fall i åtanke och mot bakgrund av dessa pröva den lösning som har övervägts ska den behandlas i korthet. Liksom kommissionen anser jag att den omständigheten att kommissionens behörighet att fatta beslut i ett sådant fall ska beaktas kräver att den nationella domstolen förklarar målet vilande till dess beslutet har fattats. (
66
) I annat fall skulle det nämligen föreligga en risk för att domstolsbeslutet föregriper kommissionsbeslutet, det vill säga ersätter det.
71.
Vad gäller det praktiska säkerställandet av det beskrivna samarbetet mellan nationella domstolar och gemenskapsdomstolar krävs enligt min mening att varje nationell domstol som befattar sig med sådana parallella rättsliga aspekter i gemenskapsrätten, genom uppgifter som ska inhämtas ex officio, tar reda på om en ansökan, över vilken kommissionen ska fatta beslut, som ska betraktas som parallell har framställts eller kan komma att framställas inom föreskriven frist, (
67
) och på vilket stadium (beslut, rättskraft) den eventuellt befinner sig. (
68
)
72.
I det följande ska en särskild aspekt av den hänskjutande domstolens tredje tolkningsfråga behandlas. Denna fråga avser nämligen konkret tolkningen av artikel 871.1 i förordning nr 2454/93, vilken innehåller förfarandebestämmelser för de nationella tullmyndigheterna. Bakgrunden till denna fråga är, såsom framgår av den nederländska regeringens argumentation med hänvisning till artikel 8:72.4 i Algemene Wet Bestuursrecht, att de nederländska tullmyndigheterna enligt denna bestämmelse i den dom i vilken det angripna beslutet ogiltigförklaras kan åläggas att iaktta villkor under senare skeden av förfarandet. Ett sådant villkor skulle till exempel kunna vara att de nationella tullmyndigheterna måste vidarebefordra gäldenärens ansökan till kommissionen, eftersom ett för gäldenären gynnsamt beslut kan komma i fråga.
73.
Därmed föreligger ytterligare en möjlighet att säkerställa en enhetlig tolkning av artikel 220.2 och artikel 239.1 andra strecksatsen i tullkodexen, nämligen genom att de nationella myndigheternas beslut ogiltigförklaras, utan att beslut fattas i saken. Det ska i detta sammanhang påpekas att i den mån de nationella myndigheternas beslut kan ogiltigförklaras enligt den nationella processrätten och de nationella myndigheterna under iakttagande av vissa villkor på nytt kan befatta sig med ärendet, kan detta tillvägagångssätt vara förenligt med gemenskapsrätten, (
69
) så länge som kommissionens behörighet att fatta beslut beaktas.
V — Förslag till avgörande
74.
Mot bakgrund av vad som anförts ovan, föreslår jag att domstolen besvarar de tolkningsfrågor som har ställts av Hoge Raad der Nederlanden på följande sätt:
1)
Plattor som beskrivs i bilagan till förordning nr 1196/97 och som omfattas av nummer 1905 i Kombinerade nomenklaturen är plattor tillverkade av rismjöl, salt och vatten som är torkade men som inte har genomgått värmebehandling.
2)
Förordning nr 1196/97 är mot bakgrund av svaret på den första frågan giltig.
3)
För att säkerställa en enhetlig tillämpning av gemenskapsrätten ska de nationella domstolarna, oberoende av deras position i domstolshierarkin, för det fall att innehållsmässigt identiska kriterier föreligger i tullkodexen, beakta kommissionens behörighet att fatta beslut. För att det vid parallella förfaranden avseende bestämmelser som är (delvis) identiska med varandra inte ska fattas beslut som står i strid med kommissionens beslut ska den nationella domstolen vilandeförklara målet till dess gemenskapsdomstolarna definitivt avgjort talan om ogiltigförklaring, såvida inte den nationella domstolen, med anledning av omständigheterna i målet, anser att det är motiverat att begära ett förhandsavgörande av domstolen beträffande giltigheten av kommissionens beslut. Ytterligare en möjlighet är att de nationella myndigheterna på nytt befattar sig med ärendet på villkor att de vidarebefordrar ärendet till kommissionen i förfarandet för administrativt samarbete mellan tullmyndigheterna och nämnda institution.
(
1
)	Originalspråk: tyska.
(
2
)	Förstainstansrättens dom av den 30 november 2006 i mål T-382/04, Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods mot kommissionen (REG 2006, s. II-940).
(
3
)	Se i detta avseende mitt förslag till avgörande av den 4 september 2008 i mål C-38/07 P, Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading mot kommissionen.
(
4
)	EGT L 256, s. 1; svensk specialutgåva, område 11, volym 13, s. 22.
(
5
)	EGT L 198, s. 1; svensk specialutgåva, område 11, volym 12, s. 3.
(
6
)	Se skälen i förordning nr 2658/87 (särskilt tredje skälet), artiklarna 1 och 3 i denna förordning, samt dom av den 27 september 2007 i de förenade målen C-208/06 och C-209/06, Medion (REG 2007, s. I-7963), punkt 3.
(
7
)	Numren 0401–0404 omfattar varor såsom mjölk, grädde, vassle och produkter som framställs härav.
(
8
)	EGT L 170, s. 13.
(
9
)	EGT L 302, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 4.
(
10
)	EGT L 253, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 10, s. 1.
(
11
)	Se nedan punkt 34 i detta förslag till avgörande.
(
12
)	EGT L 212, s. 18. Genom denna kompletterades till exempel det administrativa förfarandet för beslut enligt artikel 239.1 i tullkodexen genom det andra stycket i artikel 905.1
(
13
)	På ett ställe i sin motivering hänvisar kommissionen emellertid till ”lydelsen av den 1 augusti 2003”, dock med angivelse av ett tröskelvärde på 50000 euro som hör till det gällande rättsläget fram till den 31 juli 2003.
(
14
)	EUT L 187, s. 16. Enligt Berr/Trémeau, Le droit douanier, Communautaire et national, sjunde upplagan, 2006, s. 232, har denna omfattande ändring bland annat gjorts för att undanröja nackdelarna med det nuvarande systemet med dubbelt ansvar, för att avlasta kommissionen och för att återge medlemsstaterna behörigheten att förvalta sina egna medel. Se i detta avseende även skäl 2 i den nedan i fotnot 17 nämnda förordningen nr 1335/2003.
(
15
)	Se ovan punkt 16 i detta förslag till avgörande avseende tidpunkten för den rättsliga ändringen.
(
16
)	Avseende en bestämmelse som föregick det här aktuella administrativa förfarandet fastställde domstolen i domen i målet av den 27 juni 1991 i mål C-348/89, Mecanarte (REG 1991, s. I-3277), punkt 33, att säkerställandet av en enhetlig tillämpning av gemenskapsrätten riskerar att äventyras i fall där en begäran om att uppbörd i efterhand inte ska ske bifalls, av det skälet att den bedömning som en medlemsstat kan stödja sig på för att fatta ett gynnande beslut i praktiken nämligen riskerar, eftersom beslutet troligen inte kommer att överklagas, att undgå en kontroll varigenom en enhetlig tillämpning av de villkor som anges i gemenskapsrätten kan säkerställas. Detta blir däremot inte fallet när de nationella myndigheterna inleder ett förfarande för uppbörd, oavsett hur stort beloppet i fråga är. Den berörde kan i sådant fall bestrida beslutet vid nationell domstol. En enhetlig tillämpning av gemenskapsrätten kan därmed säkerställas av EG-domstolen inom ramen för förfarandet för förhandsavgörande.
(
17
)	Se i detta avseende skälen 1–4 i förordning nr 2454/93, i dess lydelse enligt förordning nr 1335/2003:
”1.
I enlighet med artikel 220.2 b i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen skall import- och exporttullar inte bokföras i efterhand i vissa fall och i enlighet med artikel 239 i samma förordning kan sådana tullar av skälighetsskäl återbetalas eller efterges i vissa fall.
2.
Med hänsyn till att uppbörd av traditionella egna medel enligt artikel 8 i rådets beslut 2000/597/EG, Euratom om systemet för Europeiska gemenskapernas egna medel … faller under medlemsstaternas behörighet bör det huvudsakligen vara medlemsstaternas myndigheters sak att fatta beslut om huruvida import- eller exporttullar inte skall bokföras i efterhand i kraft av artikel 220.2 b i förordning (EEG) nr 2913/92 och om huruvida sådana tullar skall återbetalas eller efterges i kraft av artikel 239 i samma förordning.
3.
I syfte att sörja för enhetlig behandling av ekonomiska aktörer och skydda gemenskapernas finansiella intressen är det dock lämpligt att bibehålla en skyldighet för medlemsstaterna att vidarebefordra ärenden till kommissionen för beslut när dessa anser att ett för den berörda ekonomiska aktören gynnsamt beslut bör antas och ett aktivt misstag eller en försummelse från kommissionens sida åberopas eller de omständigheter som beskrivs i ärendet har samband med gemenskapsundersökningar som genomförts särskilt i enlighet med rådets förordning (EG) nr 515/97 av den 13 mars 1997 om ömsesidigt bistånd mellan medlemsstaternas administrativa myndigheter och om samarbete mellan dessa och kommissionen för att säkerställa en korrekt tillämpning av tull- och jordbrukslagstiftningen … eller det tullbelopp som står på spel är 500000 euro eller mer.
4.
Medlemsstaterna bör dock inte vara skyldiga att vidarebefordra sådana ärenden till kommissionen om denna redan antagit ett beslut i ett fall med jämförbara faktiska och rättsliga omständigheter, eftersom de i så fall i syfte att fatta ett slutgiltigt beslut kan stödja sig på det senast fattade kommissionsbeslutet rörande ett fall med jämförbara faktiska och rättsliga omständigheter.”
(
18
)	Gerechtshof te Amsterdams (Douanekamer) dom av den 7 december 2004 i mål nr 01/900096 DK, s. 2.
(
19
)	Av förstainstansrättens dom i målet Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods mot kommissionen (ovan fotnot 2) i det parallella målet om ogiltigförklaring av kommissionens beslut REM 19/2002 av den 17 juni 2004 framgår följande: Efter antagandet av förordning nr 1196/97, som offentliggjordes den 28 juni 1997 och trädde i kraft den 19 juli 1997, fortsatte Heuschen & Schrouff att importera rispapper från Vietnam enligt undernummer 19019099 KN, vilket de nederländska myndigheterna godtog med avseende på 29 tulldeklarationer under 6 månader (efter kontroll av dokumenten och i ett fall efter kontroll av varorna). Den 16 mars 1998 påtalade de nederländska tullmyndigheterna att undernummer 19059020 KN skulle användas i tulldeklarationen. Senare samma dag fastställde emellertid samma myndigheter att en tulldeklaration i vilken undernummer 19019099 KN hade använts var riktig. Från och med den 17 mars 1998 använde Heuschen & Schrouff undernummer 19059020 KN för import av rispapper.
(
20
)	Se Gerechtshof te Amsterdams (Douanekamer) dom (ovan fotnot 18), s. 1 och 3, samt förstainstansrättens dom i målet Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods mot kommissionen (ovan fotnot 2), punkt 12.
(
21
)	Se Gerechtshof te Amsterdams (Douanekamer) dom (ovan fotnot 18), s. 3.
(
22
)	Enligt punkt 12 i förstainstansrättens dom i målet Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods mot kommissionen (ovan fotnot 2) rör det sig slutligen om betalningen av ett belopp om 636518,40 NLG (282645,21 euro).
(
23
)	Se vad gäller tidpunkten punkt 13 i förstainstansrättens dom i målet Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods mot kommissionen (ovan fotnot 2).
(
24
)	Se ovan punkt 3 i detta förslag till avgörande.
(
25
)	Dom av den 11 augusti 1995 i mål C-12/94, Uelzena Milchwerke (REG 1995, s. I-2397).
(
26
)	Dom av den 13 mars 2003 i mål C-156/00, Nederländerna mot kommissionen (REG 2003, s. I-2527).
(
27
)	Domstolens uppgift inom ramen för en begäran om förhandsavgörande avseende tullklassificering består i att ge den nationella domstolen vägledning i fråga om de kriterier som ska beaktas vid klassificeringen i KN av de aktuella produkterna, inte i att själv utföra denna klassificering. Så är i synnerhet fallet då domstolen inte nödvändigtvis förfogar över alla uppgifter som är oundgängliga för denna klassificering. Den nationella domstolen har under alla omständigheter bättre förutsättningar att göra denna klassificering (dom av den 7 november 2002 i de förenade målen C 260/00–C 263/00, Lohmann och Medi Bayreuth, REG 2002, s. I 10045, punkt 26).
(
28
)	Asiatiskt rispapper kan bland annat utvinnas ur olika vegetabiliska fibrer och används till exempel i Japan och Kina på många olika sätt, till och med i hemmet (till exempel för skiljeväggar och lampor).
(
29
)	Se ovan punkt 7 i detta förslag till avgörande.
(
30
)	Även Lyons, EC Customs Law, andra upplagan, 2008, s. 142, har betonat dess särskilda betydelse.
(
31
)	Se bland annat dom av den 26 september 2000 i mål C-42/99, Eru Portuguesa (REG 2000, s. I-7691), punkt 13, av den 15 september 2005 i mål C-495/03, Intermodal Transports (REG 2005, s. I-8151), punkt 47, och av den 27 september 2007 i de förenade målen C-208/06 och C-209/06, Medion (REG 2007, s. I-7963), punkt 34.
(
32
)	Gemenskapens rättsakter ska tolkas enhetligt. Detta utesluter att en bestämmelse, då osäkerhet råder, betraktas för sig och kräver i stället att den ska tolkas och tillämpas mot bakgrund av övriga språkversioner (dom av den 11 november 1999 i mål C-48/98, Söhl & Söhlke, REG 1999, s. I-7877, punkt 46, se avseende fast rättspraxis även dom av den 13 december 2007 i mål C-408/06, Götz, REG 2007, s. I-11295, punkt 29 med vidare hänvisningar).
(
33
)	Den nederländska (”dergelijke producten van meel of van zetmeel”), den danska (”lignende varer af mel eller stivelse”) och den svenska (”liknande produkter”) versionen är med en mer eller mindre detaljerad hänvisning till ”liknande produkter” i slutet av uppräkningen inte lika utförliga som vissa andra versioner som mellan orden ”sigilloblater” och ”liknande produkter” även innehåller de begrepp som nämns i fotnoten nedan.
(
34
)	Detta gäller bland annat för den tyska (”getrocknete Teigblätter aus Mehl oder Stärke”), den franska (”pâtes séchées de farine, d’amidon ou de fécule en feuilles”), den spanska (”pastas secas de harina, almidón o fécula, en hojas”) och den portugisiska (”pastas secas de farinha, amido ou fécula”) versionen.
(
35
)	Se ”rice paper” i den engelska versionen och ”rižev papir” i den slovenska versionen.
(
36
)	Se ovan fotnot 25 i detta förslag till avgörande.
(
37
)	Se ovan, punkt 7 i detta förslag till avgörande.
(
38
)	De förklarande anmärkningar som har utarbetats inom Världstullorganisationen, beträffande det världsomfattande systemet för harmoniserad varubeskrivning och kodifiering (nedan kallat HS), utgör vid sidan av de förklarande anmärkningarna till KN som har fastställts av kommissionen viktiga tolkningsdata vid tolkningen av de enskilda tulltaxenumren. Nämnda anmärkningar är likväl inte rättsligt bindande (dom av den 17 mars 2005 i mål C-467/03, Ikegami, REG 2005, s. I-2389, punkt 17).
(
39
)	Även den hänskjutande domstolen nämnde detta, emellertid i ett annat syfte än Heuschen & Schrouff.
(
40
)	Se närmare, avseende principen om bokföring av tull, artikel 217 i tullkodexen.
(
41
)	Se bland annat dom av den 3 april 2008 i mål C-230/06, Militzer & Münch (REG 2008, s. I-1895), punkt 50.
(
42
)	Se bland annat dom av den 7 september 1999 i mål C-61/98, De Haan (REG 1999, s. I-5003), punkt 52, och av den 18 oktober 2007 i mål C-62/05 P, Nordspedizionieri di Danielis Livio m.fl. mot kommissionen (REG 2007, s. I-8647), punkt 41, avseende de bestämmelser som föregick artikel 239.1 andra strecksatsen i tullkodexen och artikel 905 i förordning nr 2454/93.
(
43
)	Se punkterna 68 och 69 i mitt förslag till avgörande av den 13 mars 2008 i mål C-204/07 P, CAS mot kommissionen, med vidare hänvisningar.
(
44
)	Dom av den 1 april 1993 i mål C-250/91, Hewlett Packard France (REG 1993, s. I-1819), punkt 46, Alexander, ”Vorbemerkungen zu Art. 220, 221”, i: Witte, Zollkodex, Kommentar, fjärde upplagan, 2006, punkt 5, Huchatz, ”Art. 239 – Erstattung oder Erlass in Sonderfällen”, ibidem, punkt 32.
(
45
)	Domen i målet Hewlett Packard France (ovan fotnot 44), punkt 46.
(
46
)	Se domen i målet De Haan (ovan fotnot 42), punkt 42 jämförd med punkt 41 avseende de bestämmelser som föregick artikel 220.2 och artikel 239.1 andra strecksatsen i tullkodexen. Alexander, ”Vorbemerkungen zu Art. 220, 221” (ovan fotnot 44), punkt 2, har gjort gällande att principen om skydd för berättigade förväntningar endast delvis regleras i artikel 220.2 i tullkodexen. Principen om skydd för berättigade förväntningar har därigenom, å ena sidan, inte fastställts slutgiltigt. Denna bestämmelse innebär, å andra sidan, inte att tullmyndighetens och gäldenärens misstag kan beaktas på ett differentierat sätt. För att undgå dessa brister skulle de berörda parterna i allt större omfattning inge parallella ansökningar om återbetalning eller väcka skadeståndstalan. Alexander har därefter framhållit risken för betydliga fel till följd av att flera förfaranden som skiljer sig från varandra i rättsligt hänseende och som avser samma sakförhållanden med olika formella och materiella förutsättningar genomförs. Till detta är i allmänhet kravet på en kvalificerad, omfattande och därmed en för gäldenären dyr rådgivning kopplat samt en oproportionerlig administrativ börda för de berörda tullmyndigheterna och kommissionen. Av processekonomiska skäl skulle målen sällan behandlas parallellt utan delvis vilandeförklaras. För att avhjälpa denna situation krävs en omfattande ändring av bestämmelserna om bokföring av tullskulden i efterhand och bestämmelserna om eftergift och återbetalning. Se även Lyons (ovan fotnot 30), s. 496, avseende uppfattningen att de båda bestämmelserna inte är identiska. Han har i detta avseende dessutom hänvisat till förstainstansrättens rättspraxis av den 19 februari 1998 i mål T-42/96, Eyckeler & Malt mot kommissionen (REG 1998, s. II-401), punkt 135 och följande punkter, avseende motsvarande bestämmelser som föregick artiklarna 220.2 och 239.1 andra strecksatsen i tullkodexen.
(
47
)	Se fotnot 46 i detta förslag till avgörande avseende uppfattningen att de berörda bestämmelserna trots detta inte är helt identiska.
(
48
)	Se ovan fotnot 44, punkt 46.
(
49
)	Se ovan fotnot 32, punkterna 55 och 56.
(
50
)	Se ovan fotnot 26, punkt 92.
(
51
)	Dom av den 26 juni 1990 i mål C-64/89, Deutsche Fernsprecher (REG 1990, s. I-2535), punkt 13.
(
52
)	Ovan fotnot 16, punkt 33.
(
53
)	Dom av den 14 maj 1996 i de förenade målen C-153/94 och C-204/94, Faroe Seafood m.fl. (REG 1996, s. I-2465), punkt 80.
(
54
)	Dom av den 22 juni 2006 i mål C-419/04, Conseil général de la Vienne (REG 2006, s. I-5645), punkt 42.
(
55
)	Dom av den 14 december 2000 i mål C-344/98, Masterfoods och HB (REG 2000, s. I-11369).
(
56
)	Detta har till exempel erkänts när det gäller att fastställa att en gemenskapsrättsakt är ogiltig. Se bland annat dom av den 22 oktober 1987 i mål 314/85, Foto-Frost (REG 1987, s. 4199; svensk specialutgåva, volym 9, s. 233), punkt 20, och av den 21 mars 2000 i mål C-6/99, Greenpeace Frankreich m.fl. (REG 2000, s. I-1651), punkt 54. Se även dom av den 21 februari 1991 i de förenade målen C-143/88 och C-92/89, Zuckerfabrik Süderdithmarschen och Zuckerfabrik Soest (REG 1991, s. I-415; svensk specialutgåva, volym 11, s. I-19), punkt 24.
(
57
)	Se ovan fotnot 55.
(
58
)	Dom av den 28 februari 1991i mål C-234/89__ Delimitis (REG 1991, s. I-935; svensk specialutgåva, volym 11, s. 65), punkterna 43–54.
(
59
)	Ovan fotnot 55, punkterna 57 och 59.
(
60
)	Generaladvokaten Cosmas har i sitt förslag till avgörande av den 16 maj 2000 i målet Masterfoods (ovan fotnot 55, punkterna 40–55) ägnat denna fråga stor uppmärksamhet. Nämnda fråga präglade även parternas yttranden i målet. Generaladvokaten Cosmas har bland annat påtalat möjligheten att parterna eller en part kan försöka att välja typen av förfarande och därigenom välja ett gemenskapsförfarande. En begäran om förhandsavgörande som inte avser bedömningen av de faktiska omständigheterna lämpar sig inte heller för att pröva giltigheten av ett kommissionsbeslut vid besvarandet av en tolkningsfråga, eftersom det i fråga om administrativa rättsakter är väsentligt att genomföra en fullständig prövning i sak, för att ett effektivt rättsskydd ska kunna erbjudas. Det bör tilläggas att allvarliga problem även föreligger vad gäller redogörelsen och bevisbördan. Dessa är av avgörande betydelse vid talan om ogiltigförklaring. De saknar däremot betydelse vid förfarandet för förhandsavgörande. Härtill kommer den relativt snäva strukturen vad gäller de rättsliga grunderna vid direkt talan, vilken medför att flera frågor redan avgörs inom ramen för frågan huruvida talan kan upptas till sakprövning utan att frågan om talan är välgrundad berörs, och den relativt öppna strukturen i förfarandet för förhandsavgörande, i vilket samtliga parters argument (samt de argument som olika medlemsstater som eventuellt deltar i förfarandet framfört) bedöms till sitt innehåll. Dessa skillnader kan medföra egendomliga situationer, beroende på den typ av förfarande i vilken domstolen för första gången befattar sig med ärendet.
(
61
)	Se i detta avseende punkt 36 i mitt förslag till avgörande av den 4 september 2008 i mål C-38/07 P, Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading mot kommissionen.
(
62
)	Dom av den 24 september 1998 i mål C-413/96, Sportgoods (REG 1998, s. I-5285), punkterna 41–43.
(
63
)	Dom av den 19 oktober 2000 i mål C-15/99, Sommer (REG 2000, s. I-8989), punkt 31.
(
64
)	Domen i målet Sportgoods (ovan fotnot 62), punkt 41.
(
65
)	Det ska i detta sammanhang emellertid beaktas att när fristen för en talan om ogiltigförklaring enligt artikel 230.5 EG redan har löpt ut och det berörda kommissionsbeslutet därmed har vunnit laga kraft gentemot den som beslutet är riktat till, så kan gemenskapsrättsakter som har rättsverkningar inte återigen ifrågasättas genom en talan vid de nationella domstolarna och en därmed eventuellt förenad begäran om förhandsavgörande (dom av den 9 mars 1994 i mål C-188/92, TWD Textilwerke Deggendorf (REG 1994, s. I-833), punkterna 13–26 och av den 30 januari 1997 i mål C-178/95, Wiljo (REG 1997, s. I-585), punkterna 20–31.
(
66
)	För detta talar även punkt 48 i domen i målet De Haan (ovan fotnot 42).
(
67
)	För en ansökan enligt artikel 239.2 i tullkodexen föreligger till exempel en frist på tolv månader från den dag då underrättelsen om tullbeloppet ägde rum. Fristen kan endast förlängas i undantagsfall.
(
68
)	Eftersom frågan rör de ansökningar som ingetts, räcker i ett flertal fall uppgifterna från parterna i den aktuella tvisten. Det ska för övrigt erinras om att det eventuellt även finns en möjlighet att hos kommissionen informera sig om läget i ett förfarande som pågår där. Denna är enligt artikel 10 EG skyldig att samarbeta lojalt med medlemsstaternas domstolar, se i detta avseende domen i målet Delimitis (ovan fotnot 58), punkt 53 med vidare hänvisningar.
(
69
)	Det ska, i ett fall som det förevarande, i detta avseende emellertid beaktas att möjligheten att vidarebefordra ansökan till kommissionen efter det att rättsläget förändrats, med verkan från den 1 augusti 2003 (se ovan punkterna 16–19 i detta förslag till avgörande), till vilken förändring även den italienska regeringen har hänvisat i detta sammanhang, är mycket begränsad. Den domstol som prövar ansökan måste alltså konkret pröva om det fortfarande finns möjlighet att vidarebefordra.