62014CC0025_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I – Inledning
1. I de aktuella förenade målen har till att börja med arbetsmarknadens parter förhandlat fram kollektivavtal med syftet att inrätta ett system för kompletterande försäkring som bland annat ska täcka sjukvårdskostnader. I vart och ett av dessa avtal har arbetsmarknadens parter, utan konkurrensutsatt upphandlingsförfarande, utsett ett enda försäkringsorgan för ändamålet. Därefter har offentliga myndigheter genomfört ett utvidgningsförfarande varigenom det har gjorts obligatoriskt att ansluta sig till dessa system för samtliga arbetstagare och arbetsgivare i den berörda branschen.
2. Den huvudsakliga rättsliga fråga som dessa mål aktualiserar är huruvida rättspraxis rörande tolkningen av artikel 56 FEUF, likabehandlingsprincipen och den därav följande skyldigheten att lämna insyn – en praxis som domstolen särskilt har utvecklat på området tjänstekoncessioner – är tillämplig i relevanta delar på det ovan beskrivna utvidgningsförfarandet.
3. Begäran om förhandsavgörande har i båda fallen lämnats av Conseil d’État (högsta förvaltningsdomstolen) (Frankrike) och bakgrunden står att finna i nationella mål där yrkanden har framställts om upphävande av två beslut som den franska ministern med ansvar för arbets-, sysselsättnings- och hälsofrågor har utfärdat i syfte att utvidga kollektivavtal på det ovan angivna sättet. De parter som har framställt sådana yrkanden i de nationella målen är Union des syndicats de l’immobilier (UNIS) (sammanslutningen av fackföreningar på fastighetsområdet) (nedan kallad UNIS) i mål C‑25/14 och bolaget Beaudout Père et Fils SARL (nedan kallat Beaudout) i mål C‑26/14. Vad Conseil d’État önskar vinna klarhet i är huruvida en eventuell skyldighet att lämna insyn enligt artikel 56 FEUF är tillämplig på ett utvidgningsbeslut som fattas av offentliga myndigheter och innebär att en ekonomisk aktör tilldelas en ensamrätt.(2) De förevarande målen har ett direkt samband med målet AG2R Prévoyance(3) i så måtto att det är samma system som ska bedömas – nämligen det som är i fråga i mål C‑26/14 – även om bedömningen här ska göras mot bakgrund av de grundläggande friheterna, särskilt friheten att tillhandahålla tjänster, snarare än mot bakgrund av unionsrättens konkurrensregler.
II – Tillämpliga franska bestämmelser
4. I Frankrike ersätts sjukvårdskostnader som har uppkommit i samband med arbetstagares sjukdom eller olycksfall delvis av det grundläggande socialförsäkringssystemet. Den del av kostnaderna som det åligger den försäkrade själv att betala kan delvis ersättas genom en kompletterande sjukvårdsförsäkring.
5. De relevanta bestämmelserna i fransk rätt återfinns i lagen om social trygghet (Code de la sécurité sociale) och lagen om arbete (Code du travail).
6. Enligt artikel L. 911-1 i lagen om social trygghet kan kollektiva garantier som arbetstagare åtnjuter fastställas bland annat genom kollektivavtal. Bestämmelserna i sådana avtal är i princip tillämpliga endast på medlemmar i de representativa arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer som har förhandlat fram och ingått avtalen. I artikel L. 911-3 i nämnda lag föreskrivs emellertid att sådana avtal kan utvidgas genom beslut av behörig minister.
7. I artikel L. 912-1 i lagen om social trygghet, i den lydelse som denna hade från den 24 juni 2006 till den 25 december 2013, stadgas att ”när det i sådana avtal för en eller flera yrkesgrupper som avses i artikel L. 911‑1 föreskrivs en ömsesidig riskfördelning som dessa avtal avser att täcka med hjälp av ett eller flera organ som anges i artikel 1 i lag nr 89‑1009 … eller med hjälp av ett eller flera institut som anges i artikel L. 370‑1 i lagen om försäkring [Code des assurances], vartill företag som omfattas av tillämpningsområdet för sådana avtal då är obligatoriskt anslutna, ska dessa avtal innehålla en bestämmelse i vilken det anges på vilka villkor och hur ofta funktionssättet för den ömsesidiga riskfördelningen kan omprövas. Sådan omprövning ska ske med högst fem års mellanrum.”(4)
8. Förfarandet för utvidgning av kollektivavtal regleras i lagen om arbete, särskilt artiklarna L. 2261‑15, L. 2261‑19, L. 2261‑24, L. 2261‑25, L. 2261‑27 och D. 2261‑3. Av dessa bestämmelser följer att branschavtal och avtal för en eller flera yrkesgrupper som har ingåtts inom ramen för den partssammansatta kommittén, liksom tillägg och bilagor till sådana avtal, under vissa förutsättningar kan bli föremål för utvidgning genom beslut av behörig minister varigenom de görs bindande för samtliga arbetstagare och arbetsgivare inom det berörda avtalets tillämpningsområde. Nationella kommittén för kollektivavtalsförhandlingar (Commission nationale de la négociation collective) måste i förväg ha tillstyrkt utvidgningen genom ett motiverat yttrande. Om minst två arbetsgivarorganisationer eller minst två arbetstagarorganisationer som är företrädda i denna kommitté motsätter sig utvidgningen och anför skäl till detta, kan ministern på nytt hänskjuta frågan till kommittén för mer ingående behandling och sedan besluta i frågan på grundval av kommitténs nya yttrande.
9. I artikel L. 2261-25 i lagen om arbete stadgas följande:
”Ministern med ansvar för arbetsfrågor kan, efter motiverat yttrande från Nationella kommittén för kollektivavtalsförhandlingar, besluta att utvidgningen inte ska omfatta avtalsvillkor som strider mot gällande författningar.
Ministern kan även besluta att utvidgningen inte ska omfatta avtalsvillkor som kan avlägsnas från avtalet utan att dettas innehåll ändras och som inte svarar mot situationen i den eller de branscher som ingår i det aktuella tillämpningsområdet.
…”
10. Artikel D. 2261-3 i lagen om arbete har följande lydelse:
”Innan ett beslut om utvidgning eller utökning utfärdas, ska ett tillkännagivande offentliggöras i Frankrikes officiella tidning . I detta tillkännagivande ska berörda organisationer och personer uppmanas att inkomma med sina synpunkter. Det ska anges var avtalet finns att tillgå och vart synpunkterna ska lämnas.
Berörda organisationer och personer ska inkomma med sina synpunkter senast femton dagar efter offentliggörandet av tillkännagivandet.”
11. I artikel 1 i lag nr 89-1009 av den 31 december 1989 om förstärkning av försäkrade personers skydd mot vissa risker (loi n o  89‑1009, du 31 décembre 1989, renforçant les garanties offertes aux personnes assurées contre certains risques)(5) stadgas följande:
”Bestämmelserna i denna avdelning är tillämpliga på verksamheter som syftar till att förebygga och täcka risken för dödsfall, risken för kroppsskada, risker i samband med moderskap, risken för arbetsoförmåga eller invaliditet och risken för arbetslöshet.
Endast följande organisationer får bedriva verksamhet i fråga om täckning av de risker som avses i första stycket:
a) företag som regleras i lagen om försäkring,
b) institut som omfattas av avdelning [titre] III i del [livre] VII av lagen om social trygghet,
c) institut som omfattas av avsnitt [section] 4 i kapitel [chapitre] II i avdelning II i del VII i jordbrukslagen [Code rural],
d) ömsesidiga försäkringsbolag som omfattas av lagen om ömsesidiga försäkringsbolag [Code de la mutualité].”
III – De faktiska omständigheterna, målen vid den nationella domstolen, tolkningsfrågan och förfarandet vid domstolen
12. När det gäller mål C‑25/14 ingicks det nationella kollektivavtalet för fastighetsbranschen den 9 september 1988. Genom tillägg nr 48 av den 23 november 2010 och tilläggen nr 49 och 50 av den 17 maj 2011 till detta kollektivavtal infördes ett obligatoriskt försäkringssystem som omfattar risken för dödsfall, arbetsoförmåga och invaliditet samt ett obligatoriskt system för ersättning för sjukvårdskostnader. Genom artikel 17 i tillägg nr 48 utses Institution de prévoyance du groupe Mornay, för en tid av tre år, till ensamt försäkringsorgan för dessa båda system.
13. Genom beslut av den 13 juli 2011 gjorde ministern med ansvar för arbets-, sysselsättnings- och hälsofrågor de ovannämnda tilläggen nr 48–50 bindande för samtliga arbetstagare och arbetsgivare inom den berörda branschen.
14. När det gäller mål C‑26/14 ingicks det nationella kollektivavtalet för bageri- och konditoribranschen (hantverksföretag) den 19 mars 1976. Genom tillägg nr 83 av den 24 april 2006 till detta avtal infördes ett system för kompletterande ersättning för sjukvårdskostnader för arbetstagare i denna bransch, baserat på ömsesidig fördelning av de omfattade riskerna och obligatorisk anslutning av arbetsgivarna. Genom samma tillägg utsågs försäkringsinstitutet AG2R Prévoyance (nedan kallat AG2R) till ensamt ansvarigt organ för förvaltningen av detta system. Genom artikel 6 i tillägg nr 100 av den 27 maj 2011 utsågs AG2R på nytt, för en tid av fem år, till försäkringsorgan för detta system.
15. Genom beslut av den 23 december 2011 gjorde ministern med ansvar för arbets-, sysselsättnings- och hälsofrågor det ovannämnda tillägget nr 100 bindande för samtliga arbetstagare och arbetsgivare inom den berörda branschen.
16. Genom talan som väcktes vid Conseil d’État den 23 september 2011 respektive den 24 februari 2012 yrkade UNIS och Beaudout att ministerbesluten om utvidgning av den 13 juli 2011 respektive den 23 december 2011 skulle upphävas.
17. Som grund för sin talan hävdade UNIS och Beaudout bland annat att den skyldighet att lämna insyn som följer av artikel 56 FEUF, såsom denna har tolkats av domstolen, hade åsidosatts när det utsågs försäkringsorgan för de berörda systemen för kompletterande socialt skydd. Härvid hänvisade UNIS och Beaudout i synnerhet till domen i målet Sporting Exchange,(6) där domstolen enligt deras uppfattning hade betecknat denna skyldighet att lämna insyn som en obligatorisk förutsättning för en medlemsstats rätt att tilldela en aktör ensamrätt att utöva en ekonomisk verksamhet, oavsett hur denna aktör valdes ut.
18. Enligt Conseil d’État ska försäkringsinstituten Institution de prévoyance du groupe Mornay och AG2R – trots att de bedriver sin verksamhet utan vinstintresse och på grundval av solidaritetsprincipen – anses vara företag som utövar en ekonomisk verksamhet, vilka arbetsmarknadens parter har valt bland andra företag med vilka dessa företag konkurrerar på marknaden för de försäkringstjänster som de erbjuder.
19. Conseil d’État anser att utfallet av prövningen av talan med avseende på de grunder som rör åsidosättande av skyldigheten att lämna insyn beror på huruvida iakttagande av denna skyldighet verkligen är en obligatorisk förutsättning för en sådan utvidgning som i de nationella målen. Svaret på denna fråga har enligt Conseil d’État avgörande betydelse för prövningen av dessa nationella mål.
20. På grund av osäkerhet kring tolkningen av artikel 56 FEUF fattade Conseil d’État den 30 december 2013 två beslut varigenom de båda nationella målen vilandeförklarades och följande – för båda målen identiska – tolkningsfråga hänsköts till domstolen:
”Utgör iakttagande av den skyldighet att lämna insyn som följer av artikel 56 FEUF en obligatorisk förutsättning för att en medlemsstat ska få utvidga, till samtliga företag i den berörda branschen, tillämpningsområdet för ett kollektivavtal enligt vilket en enda aktör, som har valts av arbetsmarknadens parter, ska förvalta ett obligatoriskt system för kompletterande försäkring som har införts till förmån för arbetstagarna?”
21. Skriftliga synpunkter har lämnats av UNIS, av Beaudout, av Syndicat national des résidences de tourisme (den franska nationella sammanslutningen för turistbostäder) (SNRT) med flera (nedan kallad SNRT), av Confédération nationale de la boulangerie et boulangerie-pâtisserie française (den franska nationella sammanslutningen för bageri- och konditoribranschen), av Fédération générale agroalimentaire FGA – CFDT (den franska allmänna sammanslutningen för livsmedelsbranschen) med flera, av den franska regeringen, av den belgiska regeringen och av Europeiska kommissionen, vilka samtliga var företrädda vid den muntliga förhandlingen den 22 januari 2015.
IV – Bedömning
A – Inledande synpunkter
22. Till att börja med ska det förtydligas att frågan från Conseil d’État rör det förfarande varigenom en medlemsstat utvidgar ett kollektivavtal, i vilket ett enda försäkringsorgan utses, till att omfatta samtliga företag i en bransch, snarare än arbetsmarknadsparternas val av den aktören. Trots detta förefaller det mig uppenbart att man vid bedömning av huruvida de ifrågavarande besluten är förenliga med bestämmelserna om friheten att tillhandahålla tjänster inte kan bortse från det förfarande som arbetsmarknadens parter har använt, vilket utgör en förutsättning för dessa beslut, eftersom den behöriga ministern i samband med ett utvidgningsbeslut inte kan välja ett annat försäkringsorgan än det som arbetsmarknadens parter har valt.
23. Vissa av de parter som har inkommit med skriftliga synpunkter har framhållit betydelsen av avtalsfriheten och rätten till kollektiva förhandlingar. Det är riktigt att rätten till kollektiva förhandlingar erkänns både i bestämmelserna i olika internationella instrument som medlemsstaterna har bidragit eller anslutit sig till och i bestämmelserna i instrument som dessa medlemsstater själva har varit med om att utarbeta på gemenskaps- eller unionsnivå, exempelvis artikel 28 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, som enligt artikel 6 FEU ska ha samma rättsliga värde som fördragen.(7)
24. Den grundläggande rättigheten till kollektiva förhandlingar ska emellertid utövas i samklang med de krav som följer av de genom EUF-fördraget skyddade friheterna och i överensstämmelse med proportionalitetsprincipen.(8)
25. Kollektivavtalsbestämmelser är inte undantagna från tillämpningsområdet för fördragets bestämmelser om fri rörlighet för personer. De rättigheter som följer av fördragets bestämmelser om fri rörlighet för varor, personer, tjänster och kapital ska vägas mot de mål som eftersträvas med socialpolitiken.(9)
26. Min andra inledande synpunkt rör den omständigheten att den franska lagstiftningen har ändrats sedan begäran om förhandsavgörande i de båda aktuella fallen framställdes.
27. Genom beslut av den 13 juni 2013(10) konstaterade Conseil constitutionnel (det franska författningsrådet), i samband med en begäran om grundlagsprövning av bestämmelserna i en lag med titeln ”lag om en säkrare arbetsmarknad” (loi relative à la sécurisation de l’emploi),(11) att det första och det andra stycket i artikel L. 912-1 i lagen om social trygghet, rörande obligatorisk anslutning av företag inom tillämpningsområdet för vissa avtal till ett system för kompletterande ersättning för sjukvårdskostnader som förvaltas av ett utsett organ, var oförenliga med den franska grundlagen.
28. Av Conseil constitutionnels beslut framgår att konstaterandet att nämnda artikel L. 912-1 var grundlagsstridig fick verkan i samband med offentliggörandet av det beslutet, det vill säga den 16 juni 2013, men att konstaterandet inte är tillämpligt på avtal ingångna på grundval av den artikeln som löpte vid tiden för detta offentliggörande.
29. Sedermera ändrades artikel L. 912-1 i lagen om social trygghet genom lag nr 2013-1203 av den 23 december 2013(12) på så sätt att det numera stadgas i denna artikel att avtal omfattande en yrkesgrupp får innehålla en rekommendation av ett eller flera organ som är behöriga att fungera som försäkringsorgan såvitt avser de berörda riskerna. Enligt punkt 1 i artikel L. 912-1 ska lämnandet av denna rekommendation ” föregås av ett konkurrensutsatt upphandlingsförfarande
gentemot de berörda organen eller instituten som ska präglas av insyn, opartiskhet och likabehandling av anbudsgivare
och som ska anordnas i enlighet med villkor som anges i dekret”.(13)
30. De båda aktuella fallen av begäran om förhandsavgörande ska emellertid prövas mot bakgrund av den lagstiftning som var tillämplig innan den ovan beskrivna ändringen gjordes.
31. Jag kommer att inleda min bedömning med att kontrollera att artikel 56 FEUF verkligen är relevant för de båda nationella målen. Därefter kommer jag, för att kunna bedöma huruvida de insynskrav som enligt fast rättspraxis följer av artikel 56 FEUF ska iakttas i det aktuella fallet, att undersöka huruvida förvaltningen av de system som är i fråga i de nationella målen uppvisar ett bestämt gränsöverskridande intresse. Därvid kommer jag att beakta domstolens praxis rörande avtal om tjänstekoncessioner. Jag kommer att avsluta min bedömning med att undersöka huruvida den tolkning av artikel 56 FEUF med avseende på skyldigheten att lämna insyn som väsentligen har utvecklats inom ramen för rättspraxis rörande avtal om tjänstekoncessioner kan tillämpas på omständigheterna i de nationella målen. Därefter kommer jag avslutningsvis att uttala mig om det yrkande om begränsning i tiden av verkningarna av domstolens kommande dom som har framställts.
B – Huruvida artikel 56 FEUF är tillämplig i det aktuella fallet
32. Inledningsvis ska det avgöras huruvida de nationella målen verkligen omfattas av friheten att tillhandahålla tjänster. Vid den muntliga förhandlingen hävdade SNRT och Confédération nationale de la boulangerie et boulangerie‑pâtisserie française att enbart institut som har blivit godkända av den franska staten och är etablerade i Frankrike kan vara aktörer på området socialt skydd.(14)
33. Härvid anser jag det lämpligt att erinra om att tänkbara förvaltare av de försäkringssystem som är i fråga i de nationella målen inte uteslutande var försäkringsinstitut som regleras i lagen om social trygghet, utan att även bland annat företag som regleras i lagen om försäkring kunde ha den funktionen.
34. Sedan genomförandefristen för direktiv 92/49(15) – ett tredje generationens direktiv om annan direkt försäkring än livförsäkring – löpte ut, har det för etablering och verksamhet inom försäkringsbranschen krävts en enda officiell auktorisation som utfärdas av myndigheterna i den medlemsstat där försäkringsföretaget har sitt huvudkontor. Denna auktorisation gör det möjligt för företaget att bedriva verksamhet inom hela unionen, antingen med stöd av etableringsfriheten eller med stöd av friheten att tillhandahålla tjänster. Här ska det påpekas att det framgår av artikel L. 362-2 i lagen om försäkring att försäkringsföretag inom gemenskapen som är etablerade i en annan medlemsstat än Republiken Frankrike får täcka risker och göra åtaganden i Frankrike – med hänvisning till den etableringen och med stöd av friheten att tillhandahålla tjänster – i enlighet med de auktorisationer som dessa företag har erhållit från tillsynsmyndigheterna i ursprungsmedlemsstaten.
35. De försäkringssystem som är i fråga i de nationella målen är system som är avsedda att komplettera socialförsäkringssystemet. Detta betyder att de inte ingår i det lagstadgade socialförsäkringssystemet. Härvid ska det emellertid tilläggas att det framgår av domen i målet kommissionen/Belgien att direktiv 92/49 förvisso i princip inte gäller försäkringar inom ramen för lagstadgade socialförsäkringssystem men att direktivet ändå omfattar sådana försäkringar om de tillhandahålls av försäkringsföretag på egen risk.(16)
36. Mot bakgrund av det direktivet, den nationella lagstiftningen och domen i målet kommissionen/Belgien, förefaller det mig som om försäkringsföretag som är etablerade i andra medlemsstater och har erhållit auktorisation i dessa medlemsstater borde kunna erbjuda sina tjänster i Frankrike, inom ramen för friheten att tillhandahålla tjänster, när det gäller förvaltning av ett sådant system för kompletterande ersättning för sjukvårdskostnader som är i fråga i vart och ett av de båda nationella målen.
37. Tilläggas ska att frågan om konsekvenserna av skyldigheten att lämna insyn inom ramen för valet av försäkringsorgan skulle vara relevant även om det inte var möjligt att erbjuda sådana tjänster över gränserna, men då i förhållande till etableringsfriheten.
38. Avslutningsvis noterar jag att Conseil d’État genom att hänvisa till artikel 56 FEUF utgår från att beviljandet av en sådan ensamrätt som är i fråga i de nationella målen utgör en begränsning av friheten att tillhandahålla tjänster och att denna begränsning kan vara motiverad. Eftersom tolkningsfrågan inte avser bedömning av huruvida det föreligger en sådan begränsning eller huruvida den i så fall är motiverad, och eftersom det inte heller har bestridits att det föreligger en sådan begränsning eller att den är motiverad, kommer jag inte att diskutera denna fråga vidare.
39. Innan jag går närmare in på domstolens tolkning av artikel 56 FEUF såvitt gäller gränserna för skyldigheten att lämna insyn och på frågan huruvida denna tolkning kan tillämpas på omständigheterna i de nationella målen, ska det undersökas huruvida den verksamhet som är i fråga i de nationella målen uppvisar ett gränsöverskridande intresse, vilket för övrigt är en förutsättning för att skyldigheten att lämna insyn såsom denna har utvecklats i domstolens praxis ska kunna vara tillämplig.
C – Huruvida förvaltningen av ett sådant system för kompletterande försäkring som är i fråga i de nationella målen uppvisar ett bestämt gränsöverskridande intresse
40. Inledningsvis noterar jag att Conseil d’État inte har hänvisat till begreppet ”bestämt gränsöverskridande intresse” i sina beslut att begära förhandsavgörande. Enligt vad UNIS och Beaudout hävdade vid den muntliga förhandlingen, har frågan om ett sådant intresse inte heller uttryckligen diskuterats inför Conseil d’État. Att en hänskjutande domstol har underlåtit att i förväg slå fast huruvida det föreligger ett bestämt gränsöverskridande intresse medför inte att dess begäran om förhandsavgörande ska avvisas, om EU-domstolen trots dessa brister bedömer att den utifrån uppgifterna i akten kan ge ett användbart svar till den hänskjutande domstolen. Då förutsätter EU-domstolens svar att den hänskjutande domstolen kan slå fast att det verkligen föreligger ett bestämt gränsöverskridande intresse i det nationella målet efter att ha gjort en ingående bedömning av samtliga relevanta omständigheter i detta mål.(17)
41. Conseil d’États tolkningsfråga förefaller mig bygga på premissen att förvaltningen av de system som är aktuella i de nationella målen uppvisar ett bestämt gränsöverskridande intresse. Därför anser jag att denna fråga behöver prövas.
42. De parter som har lämnat skriftliga synpunkter företräder olika uppfattningar i frågan huruvida förvaltning av ett sådant system för kompletterande försäkring som är i fråga i de nationella målen utgör en verksamhet som uppvisar ett bestämt gränsöverskridande intresse.
43. Enligt Beaudout och kommissionen har förvaltningen av sådana system ett gränsöverskridande intresse. Kommissionen har gjort gällande att ett företag från en annan medlemsstat utan särskilda svårigheter kan erbjuda en sådan tjänst. Beaudout har även – i mål C‑26/14 – hänvisat till värdet av det berörda förvaltningsavtalet, som Beaudout uppskattar till 70 miljoner euro.(18)
44. Med undantag av den franska regeringen anser däremot de övriga parter som har lämnat skriftliga synpunkter att avtal av det berörda slaget inte kan vara av intresse för en ekonomisk aktör i en annan medlemsstat. Bland de skäl som de har anfört till stöd för detta påstående märks försäkringsmarknadens ekonomiska kännetecken(19) liksom det nära samarbete som krävs med de myndigheter som administrerar socialförsäkringssystemet och med de berörda arbetsgivarna och arbetstagarna. Därutöver har dessa parter gjort gällande att banden mellan det valda försäkringsinstitutet och arbetsmarknadens parter, som utövar kontroll över institutet via partssammansatta organ, är sådana att ingen enhet i en annan medlemsstat skulle kunna fylla ett sådant instituts funktioner.
45. Frågan om förekomsten av ett gränsöverskridande intresse har prövats i rättspraxis rörande byggentreprenadkontrakt som på grund av sitt värde inte omfattas av de förfaranden som anges i de tillämpliga direktiven samt i rättspraxis rörande avtal om tjänstekoncessioner.
46. I domen i de förenade målen SECAP och Santorso(20) slog domstolen fast att bedömningen av huruvida ett byggentreprenadkontrakt är av gränsöverskridande intresse ska bygga på det berörda kontraktets särdrag. Till exempel skulle ett byggentreprenadkontrakt kunna anses vara av gränsöverskridande intresse på grund av dess uppskattade värde i kombination med dess tekniska beskaffenhet eller det förhållandet att entreprenaden ska utföras på en plats som är lämplig för att locka till sig utländska näringsidkare. Som objektiva kriterier för att avgöra huruvida det föreligger ett bestämt gränsöverskridande intresse vore det bland annat möjligt att använda en beloppsgräns i kombination med platsen för byggentreprenaden. Det vore även möjligt att slå fast att det inte föreligger något gränsöverskridande intresse, till exempel om det aktuella kontraktet är av mycket ringa betydelse i ekonomiskt hänseende.
47. Av domen i målet Belgacom(21) framgår att ett bestämt gränsöverskridande intresse kan anses föreligga bland annat som en följd av den ekonomiska betydelsen av det avtal som är avsett att ingås, den plats där avtalet ska genomföras eller tekniska aspekter, varvid det ankommer på den hänskjutande domstolen att göra en ingående bedömning av samtliga omständigheter som är relevanta i detta sammanhang.
48. Det krävs inte att någon ekonomisk aktör faktiskt har tillkännagett sitt intresse för att det ska kunna anses föreligga ett bestämt gränsöverskridande intresse. Detta gäller särskilt i samband med en tvist som rör avsaknad av insyn i omständigheterna kring ett avtal. I ett sådant fall har ekonomiska aktörer i andra medlemsstater nämligen inte någon faktisk möjlighet att tillkännage sitt intresse av att erhålla den aktuella koncessionen.(22)
49. När det gäller den ekonomiska betydelsen av de berörda verksamheterna, framgår det av den franska regeringens synpunkter att systemet med koppling till det nationella kollektivavtalet för bageri- och konditoribranschen (hantverksföretag) omfattar 117 476 arbetstagare i den branschen.(23) Det nationella kollektivavtalet för fastighetsbranschen garanterar 142 800 arbetstagare i den branschen försäkringsförmåner som är mer omfattande än i fallet med det nationella kollektivavtalet för bageri- och konditoribranschen. Enligt min uppfattning torde således den ekonomiska betydelsen av förvaltningen av dessa system inte gärna kunna betecknas som ringa.
50. Området kompletterande försäkring har onekligen vissa särdrag som skulle kunna föranleda slutsatsen att det rör sig om en marknad av väsentligen nationell karaktär.(24)
51. Enligt min uppfattning förefaller det emellertid inte vara uteslutet att förvaltningen av ett sådant system för kompletterande försäkring som i de nationella målen kan uppvisa ett bestämt gränsöverskridande intresse, särskilt med tanke på den ekonomiska betydelsen av dessa system. Under alla omständigheter skulle behovet av lokal närvaro och de språkliga kraven inte utgöra några oöverstigliga hinder för företag i andra medlemsstater, åtminstone inte för företag i grannmedlemsstaterna.(25)
52. Det ankommer på Conseil d’État att göra en ingående bedömning av samtliga relevanta omständigheter med avseende på den berörda marknaden i syfte att kontrollera huruvida det föreligger ett bestämt gränsöverskridande intresse.(26)
53. Härnäst är det lämpligt att se närmare på skyldigheten att lämna insyn såsom denna har utvecklats i domstolens praxis och på frågan huruvida denna skyldighet är tillämplig i det aktuella fallet, så att det blir möjligt att förse Conseil d’État med upplysningar som (under förutsättning att det verkligen föreligger ett bestämt gränsöverskridande intresse) är användbara i samband med avgörandet av de nationella målen.
D – Skyldigheten att lämna insyn enligt rättspraxis rörande avtal om tjänstekoncessioner
54. Domen i målet Sporting Exchange, till vilken både Conseil d’État och de parter som har lämnat skriftliga synpunkter har hänvisat, bygger på tidigare domar där domstolen har prövat frågor med anknytning till avtal om tjänstekoncessioner. Målet Sporting Exchange rörde inte någon tjänstekoncession, men genom domen i det målet utvidgade domstolen tillämpningsområdet för sin praxis rörande avtal om tjänstekoncessioner till att även omfatta tilldelning av ensamrätter, med motiveringen att skyldigheten att lämna insyn framstod som en obligatorisk förutsättning för en medlemsstats rätt att tilldela en aktör ensamrätt att utöva en ekonomisk verksamhet, oavsett hur denna aktör valdes ut.(27) För att få en bättre uppfattning om tillämpningsområdet för den av praxis följande skyldigheten att lämna insyn, är det således lämpligt att studera domstolens praxis rörande avtal om tjänstekoncessioner.
55. Avtal om tjänstekoncessioner regleras för närvarande inte i något av de direktiv genom vilka unionslagstiftaren har reglerat området offentlig upphandling.(28) Offentliga myndigheter som ingår sådana avtal är emellertid skyldiga att iaktta EUF-fördragets grundläggande bestämmelser i allmänhet, bland annat artikel 56 FEUF, och i synnerhet att respektera principerna om likabehandling och om förbud mot diskriminering på grund av nationalitet samt den därav följande skyldigheten att lämna insyn.(29)
56. Inledningsvis ska det påpekas att skyldigheten att lämna insyn såsom denna har utvecklats i domstolens praxis rörande tjänstekoncessioner är en skyldighet som åvilar offentliga myndigheter i medlemsstaterna som ingår avtal om tjänstekoncession.(30) Denna skyldighet att lämna insyn är tillämplig när den aktuella tjänstekoncessionen kan vara av intresse för ett företag i en annan medlemsstat än den där koncessionen tilldelas.(31)
57. Såvitt gäller syftena med skyldigheten att lämna insyn, framgår det av domstolens praxis att artikel 56 FEUF och principerna om likabehandling och om förbud mot diskriminering på grund av nationalitet, liksom den därav följande skyldigheten att lämna insyn, har samma syften som direktiv 92/50/EEG(32) om offentlig upphandling av tjänster, nämligen bland annat fri rörlighet för tjänster och en icke-snedvriden konkurrens i medlemsstaterna.(33) Vid bedömningen av syftena med skyldigheten att lämna insyn kan det därför vara lämpligt att för analogislut studera syftena med det direktivet.
58. Enligt domstolens praxis är syftet med nämnda direktiv att undanröja såväl risken för att inhemska anbudsgivare eller sökande ges företräde när upphandlande myndigheter tilldelar kontrakt som möjligheten att ett organ som finansieras eller kontrolleras av staten, regionala eller lokala myndigheter eller andra offentligrättsliga organ låter sig styras av andra hänsyn än ekonomiska.(34) Skyldigheten att lämna insyn har samma syfte såvitt avser bland annat beviljandet av tjänstekoncessioner eller ensamrätter.
59. Skyldigheten att lämna insyn gör det sålunda möjligt för den koncessionsgivande offentliga myndigheten att försäkra sig om att principerna om likabehandling och om förbud mot diskriminering på grund av nationalitet iakttas. Det ankommer på den koncessionsgivande offentliga myndigheten att under kontroll av behöriga domstolar bedöma huruvida de närmare omständigheterna för det konkurrensutsatta upphandlingsförfarandet är lämpliga med tanke på den speciella karaktären hos den ifrågavarande koncessionen avseende allmännyttiga tjänster.(35)
60. Denna skyldighet att lämna insyn omfattar inte nödvändigtvis en skyldighet för den koncessionsgivande myndigheten att göra en formell anbudsinfordran, men däremot innebär den en skyldighet för denna myndighet att garantera varje potentiell anbudsgivare att tjänstekoncessionen kringgärdas av sådan offentlighet att den är öppen för konkurrens och att det går att kontrollera huruvida tilldelningsförfarandena är opartiska.(36)
61. Av domen i målet Parking Brixen och domen i målet kommissionen/Italien framgår att fullständig underlåtenhet att konkurrensutsätta tilldelningen av en sådan tjänstekoncession som var i fråga i de målen inte befanns vara förenlig med artiklarna 49 FEUF och 56 FEUF och i synnerhet ansågs innebära ett åsidosättande av den allmänna principen om öppenhet och skyldigheten att garantera ett tillräckligt mått av offentlighet.(37)
62. I domen i målet Sporting Exchange fann domstolen, på tal om beviljande av ett exklusivt tillstånd på hasardspelsområdet, att ett sådant beviljande förvisso inte kunde jämställas med ett avtal om tjänstekoncession, men att detta inte i sig kunde motivera att de krav som följer av artikel 56 FEUF, i synnerhet likabehandlingsprincipen och skyldigheten att lämna insyn, åsidosattes vid beviljandet av ett sådant administrativt tillstånd som var i fråga i det nationella målet. Domstolen slog fast att skyldigheten att lämna insyn kan tillämpas även inom ramen för ett system där myndigheterna i en medlemsstat, genom utövande av polisiära befogenheter, beviljar tillstånd till en enda aktör. Skälet till detta är enligt domstolen att verkningarna av ett sådant tillstånd gentemot företag i andra medlemsstater som potentiellt vore intresserade av att utöva den berörda verksamheten är desamma som verkningarna av ett avtal om tjänstekoncession.(38)
63. Denna tolkning med avseende på ensamrätter bekräftades i domen i målet Belgacom, som rörde en tjänstekoncession. Där slog domstolen nämligen fast att en ekonomisk aktör i en medlemsstat kan väcka talan vid domstolarna i den medlemsstaten under åberopande av att den skyldighet att lämna insyn som följer av artikel 56 FEUF har åsidosatts i samband med ingåendet av ett avtal som innebar att ett eller flera offentliga organ i nämnda medlemsstat antingen beviljade en tjänstekoncession med ett bestämt gränsöverskridande intresse
till en ekonomisk aktör i samma medlemsstat eller beviljade en ekonomisk aktör ensamrätt att bedriva en ekonomisk verksamhet med ett sådant intresse .(39)
64. I domen i målet AG2R Prévoyance fann domstolen att försåvitt AG2R skulle anses vara ett företag som utövade ekonomisk verksamhet, medförde de offentliga myndigheternas beslut om obligatorisk anslutning av samtliga företag i en bransch till ett system för kompletterande ersättning av sjukvårdskostnader, utan någon möjlighet till dispens, med nödvändighet att AG2R tilldelades en ensamrätt att uppbära och förvalta de avgifter som betalades av arbetsgivare och arbetstagare i den branschen inom ramen för detta system.(40)
65. Verkningarna av en sådan ensamrätt gentemot företag i andra medlemsstater som potentiellt vore intresserade av att utöva den berörda verksamheten kan således jämställas med verkningarna av ett avtal om tjänstekoncession. Det är därför lämpligt att härnäst se närmare på de övriga villkoren för att skyldigheten att lämna insyn ska vara tillämplig.
E – Huruvida skyldigheten att lämna insyn är tillämplig på utvidgningsförfarandet
66. UNIS, Beaudout, den franska regeringen och kommissionen anser att det följer av domen i målet Sporting Exchange(41) att skyldigheten att lämna insyn enligt artikel 56 FEUF ska iakttas när en ensamrätt tilldelas en ekonomisk aktör genom ett förfarande för utvidgning av tillämpningsområdet för ett kollektivavtal.
67. De övriga parter som har lämnat skriftliga synpunkter anser däremot att den tolkning av artikel 56 FEUF som domstolen gjorde i målet Sporting Exchange inte kan tillämpas på omständigheterna i de nationella målen och att skyldigheten att lämna insyn således inte gäller. Till stöd för den ståndpunkten har dessa parter hänvisat till att valet av försäkringsorgan i de nationella målen följer av en överenskommelse mellan arbetsmarknadens parter inom ramen för kollektivavtalsförhandlingar, medan motsvarande val i målet Sporting Exchange och vid tilldelning av byggentreprenadkontrakt och tjänstekoncessioner i stället följer av ett beslut av en offentlig myndighet. Härvid har de gjort gällande att den minister som är behörig att utvidga tillämpningsområdet för ett kollektivavtal där det utses ett försäkringsorgan inte medverkar till valet av detta organ och saknar möjlighet att inom ramen för utvidgningsförfarandet påverka detta val.
68. Jag vill i detta sammanhang erinra om att skyldigheten att lämna insyn, såsom denna har utvecklats i domstolens praxis rörande tjänstekoncessioner, är en skyldighet som åvilar offentliga myndigheter i medlemsstaterna som ingår avtal om tjänstekoncession(42) och att denna skyldighet inte nödvändigtvis innefattar en skyldighet att göra en anbudsinfordran. Kraven på insyn ska göra det möjligt för ett företag i en annan medlemsstat än den där tjänstemottagaren finns att få tillgång till nödvändiga uppgifter om koncessionen innan denna tilldelas, så att detta företag får möjlighet att, om det så önskar, tillkännage sitt intresse av att tilldelas koncessionen.(43)
69. Som jag redan har nämnt i punkt 22 i detta förslag till avgörande, rör frågan från Conseil d’État det förfarande genom vilket en medlemsstat utvidgar ett kollektivavtal till att omfatta samtliga företag i en bransch. Detta innebär med nödvändighet att det organ som arbetsmarknadens parter har valt beviljas en ensamrätt.
70. Det förefaller vara förenligt med vad som kan utläsas ur ovannämnda praxis att tolka artikel 56 FEUF så, att denna artikel utgör hinder för att de offentliga myndigheterna i en medlemsstat beviljar en ensamrätt till en ekonomisk aktör som har valts genom ett förfarande som kännetecknas av fullständig avsaknad av insyn, oavsett hur valet av denna aktör har gått till.
71. När valet av en sådan aktör görs av någon annan än den offentliga myndighet som beviljar den aktuella ensamrätten och denna myndighet därvid måste godta detta val av aktör, som görs genom ett förfarande i regi av någon annan än myndigheten, ska skyldigheten att lämna insyn iakttas under detta föregående urvalsförfarande. Om så inte sker, är de krav som följer av artikel 56 FEUF inte uppfyllda, eftersom företag i andra medlemsstater inte har möjlighet att tillkännage sitt intresse innan valet av förvaltningsorgan görs. Under sådana omständigheter kan avsaknaden av insyn i förfarandet för val av försäkringsorgan inte motiveras med hänvisning till att insynen – som den franska regeringen har hävdat – däremot är god i förfarandet på ministernivå för utvidgning av kollektivavtalet.
72. Denna slutsats betyder inte att själva skyldigheten att lämna insyn åvilar arbetsmarknadens parter, vilka alltid kan utöva sin rätt till kollektiva förhandlingar,(44) utan den innebär endast att en miniminivå av insyn måste råda under det föregående förfarandet om det kollektivavtal som förhandlas fram sedermera ska utvidgas av offentliga myndigheter till att omfatta hela branschen.
73. Det ska också understrykas att den omständigheten att valet av försäkringsorgan görs på objektiva grunder inte i sig är tillräcklig för att de krav som följer av artikel 56 FEUF ska vara uppfyllda. Ett urvalsförfarande som – oavsett hur objektivt det är – kännetecknas av avsaknad av insyn ger nämligen inte de berörda företagen vare sig tillgång till nödvändiga uppgifter eller möjlighet att tillkännage sitt intresse innan valet görs. Kravet på en miniminivå av insyn ger de berörda företagen möjlighet att få kännedom om urvalskriterierna, att bedöma huruvida dessa kriterier är objektiva och att bedöma huruvida det val som görs är opartiskt.
74. Jag erinrar om att den franska lagstiftningen på det aktuella området nyligen har ändrats på så sätt att arbetsmarknadens parter numera ska genomföra ett konkurrensutsatt upphandlingsförfarande i samband med valet av försäkringsorgan. Det förefaller således som om en lösning med större insyn är möjlig även såvitt avser det föregående urvalsförfarandet och följaktligen också som om det inte krävs någon begränsning av insynen i urvalsförfarandet för att skydda de generella intressen som står på spel.
F – Har skyldigheten att lämna insyn iakttagits i det aktuella fallet?
75. Enligt den franska regeringens skriftliga synpunkter följer det av artikel L. 2261-19 i lagen om arbete att ett krav för att ett branschavtal eller ett avtal för en eller flera yrkesgrupper – eller ett tillägg till ett sådant avtal – ska kunna utvidgas är att det har förhandlats fram och ingåtts inom ramen för den partssammansatta kommittén. Denna kommitté består av arbetsmarknadens parter i den aktuella branschen, det vill säga de arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer inom tillämpningsområdet för det aktuella kollektivavtalet som uppfyller vissa representativitetskrav.
76. När kollektivavtalsförhandlingarna befinner sig i detta skede kan försäkringsorgan lämna in anbud till arbetsmarknadens parter i den berörda branschen och erbjuda sig att förvalta branschens system för kompletterande försäkring. Härvid har den franska regeringen framhållit att kollektivavtalen finns tillgängliga på internet och att de berörda företagen utan svårighet kan ta reda på vilka omförhandlingsperioder som gäller för förvaltningen av syste men för kompletterande försäkring.
77. Jag håller det inte för uteslutet att denna nationella praxis i sig är tillräcklig för att i någon mån undvika de risker som skyldigheten att lämna insyn är avsedd att förhindra. Bland annat skulle denna praxis kanske kunna sägas ge de berörda företagen möjlighet att få tillgång till nödvändiga uppgifter och att tillkännage sitt intresse innan valet av organ görs. Jag hyser emellertid allvarliga tvivel på att så är fallet.
78. I detta sammanhang ska det också slås fast huruvida skyldigheten att lämna insyn innebär att krav på insyn ska anges i lagstiftning eller huruvida det även utan uttrycklig författningsreglering är tillräckligt att faktisk insyn i praktiken garanteras genom en viss nivå av information och offentliggörande av uppgifter, som den franska regeringen har hävdat i det aktuella fallet.
79. Domstolens praxis förefaller enligt min uppfattning inte innebära något krav på lagstadgade insynsgarantier, om en tillräcklig nivå av insyn garanteras med andra medel.
80. Här ska det tilläggas att effekterna av den kontroll som arbetsmarknadens parter kan utöva över det försäkringsorgan som de har valt – en fråga som diskuterades vid den muntliga förhandlingen – enligt min bedömning saknar relevans när det gäller att motivera avsaknaden av insyn i urvalsförfarandet. Av tidigare rättspraxis(45) följer förvisso att en sträng kontroll som en medlemsstat utövar över en utvald aktör i vissa situationer kan motivera en avsaknad av insyn i urvalsfasen. Det ska emellertid påpekas att detta gäller i fall där offentliga myndigheter direkt kan utöva sådan kontroll över den valda aktören, medan det i de nationella målen är arbetsmarknadens parter som i viss utsträckning(46) kan utöva kontroll över försäkringsorganen. I det aktuella fallet kontrollerar därför medlemsstaten inte dessa organ vare sig direkt eller via arbetsmarknadens parter.
81. Det ankommer således på den nationella domstolen att med beaktande av alla dessa aspekter bedöma huruvida förfarandet för val av försäkringsorgan för de aktuella försäkringssystemen, i ett sådant sammanhang som i de nationella målen, har medgett en grad av insyn som mot bakgrund av friheten att tillhandahålla tjänster är tillräcklig för att motivera utvidgningarna genom de aktuella ministerbesluten.
G – Yrkandet om begränsning i tiden av domens verkningar
82. I sina skriftliga synpunkter yrkade den franska regeringen, för den händelse att domstolen skulle finna att de förfaranden som är i fråga i de nationella målen inte är förenliga med skyldigheten att lämna insyn, att verkningarna av domstolens dom skulle begränsas i tiden. Som skäl till sitt yrkande anförde den franska regeringen dels att det fanns en risk för allvarliga hälsokonsekvenser för de personer som omfattas av de system vilkas tillämpningsområde utvidgades genom ministerbesluten,(47) dels att de berörda hade handlat i god tro. Vid den muntliga förhandlingen hemställde Beaudout om att den franska regeringens yrkande skulle avslås, medan Confédération nationale de la boulangerie et boulangerie-pâtisserie française också yrkade att domens verkningar skulle tidsbegränsas.
83. Det är endast i undantagsfall som domstolen, med tillämpning av den allmänna rättssäkerhetsprincip som ingår i unionens rättsordning, kan se sig föranledd att begränsa berörda personers möjlighet att åberopa en av domstolen tolkad bestämmelse i syfte att ifrågasätta rättsförhållanden som har tillkommit i god tro. För att en sådan begränsning ska kunna komma i fråga måste två väsentliga kriterier vara uppfyllda, nämligen att de berörda har handlat i god tro och att det föreligger en risk för allvarliga störningar.(48)
84. Vad den franska regeringen har anfört uppfyller enligt min uppfattning inte dessa kriterier. Om ministerbesluten upphävs medför detta inte nödvändigtvis att de olika befintliga avtalsförhållandena på försäkringsområdet upphör. Verkningarna såväl gentemot arbetsgivarna som gentemot de försäkrade av ett sådant upphävande är osäkra, åtminstone civilrättsligt sett, vilket betyder att det är upp till den nationella rätten att slå fast de konkreta verkningarna av domstolens kommande dom.
V – Förslag till avgörande
85. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen ska besvara tolkningsfrågan från Conseil d’État (Frankrike) enligt följande.
Iakttagande av den skyldighet att lämna insyn som följer av artikel 56 FEUF utgör en obligatorisk förutsättning för att en medlemsstat ska få utvidga, till samtliga företag i den berörda branschen, tillämpningsområdet för ett kollektivavtal enligt vilket en enda aktör, som har valts av arbetsmarknadens parter, ska förvalta ett obligatoriskt system för kompletterande försäkring som har införts till förmån för arbetstagarna. Det ankommer på den nationella domstolen att bedöma huruvida förfarandet för val av försäkringsorgan för de aktuella försäkringssystemen, i ett sådant sammanhang som i de nationella målen, har medgett en grad av insyn som mot bakgrund av friheten att tillhandahålla tjänster är tillräcklig för att motivera de aktuella utvidgningarna.
(1) .
(2)  –	Det ska emellertid noteras att den ensamrätt som är i fråga i de båda nationella målen inte är någon ”naturlig” eller traditionell ensamrätt i den mening som avses i klassisk rättspraxis rörande exempelvis marknaden för telekommunikationstjänster (se, bland annat, dom British Telecommunications C‑302/94, EU:C:1996:485, punkt 27).
(3)  –	C‑437/09, EU:C:2011:112. I det målet skulle domstolen bedöma dels huruvida regler om obligatorisk anslutning till ett system som förvaltades av ett enda organ, utan någon som helst möjlighet till dispens för företagen i den berörda branschen, var förenliga med bestämmelserna i artiklarna 101 FEUF och 102 FEUF, dels huruvida det förelåg missbruk av dominerande ställning. Parallellt med målet AG2R Prévoyance hade domstolen även tagit del av tre beslut att begära förhandsavgörande från tribunal d’instance de Dax (domstolen i första instans i civilmål i Dax) (Frankrike) som rörde frågan huruvida samma anslutningsregler, vilka återfanns i det nationella kollektivavtalet för bageri- och konditoribranschen (hantverksföretag), var förenliga med artikel 102 FEUF (målen C‑97/10, C‑98/10 och C‑99/10). Sedan domstolen hade meddelat dom i målet AG2R Prévoyance, underrättade tribunal d’instance de Dax domstolen om sin avsikt att avstå från att vidmakthålla sin begäran om förhandsavgörande i dessa tre mål. Domstolens ordförande avskrev dessa mål genom beslut av den 8 juni 2011.
(4)
–	Det ursprungliga syftet med artiklarna L. 911‑1, L. 911‑3 och L. 912‑1 i lagen om social trygghet var att i nationell lagstiftning genomföra bland annat rådets direktiv 92/49/EEG av den 18 juni 1992 om samordning av lagar och andra författningar som avser annan direkt försäkring än livförsäkring samt om ändring av direktiv 73/239/EEG och 88/357/EEG (tredje direktivet om annan direkt försäkring än livförsäkring) (EGT L 228, s. 1; svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 160) (se lag nr 94-678 av den 8 augusti 1994 om kompletterande socialt skydd för arbetstagare och om genomförande av Europeiska gemenskapernas råds direktiv nr 92-49 och nr 92-96 av den 18 juni och den 10 november 1992 (loi n o  94‑678 du 8 août 1994 relative à la protection sociale complémentaire des salariés et portant transposition des directives n o  92‑49 et n o  92‑96 des 18 juin et 10 novembre 1992 du Conseil des communautés européennes), JORF av den 10 augusti 1994, s. 11655). Dessa artiklar ändrades genom förordning (ordonnance) nr 2006-344 av den 23 mars 2006 (JORF av den 24 mars 2006, s. 4456), som trädde i kraft den 24 juni 2006.
(5)
–	JORF av den 2 januari 1990, s. 13.
(6)
–	C‑203/08, EU:C:2010:307.
(7)
–	Se, för ett liknande resonemang, dom kommissionen/Tyskland (C‑271/08, EU:C:2010:426, punkt 37).
(8)
–	Dom kommissionen/Tyskland (C‑271/08, EU:C:2010:426, punkterna 42–44 och där angiven rättspraxis).
(9)
–	Dom International Transport Workers’ Federation och Finnish Seamen’s Union (C‑438/05, EU:C:2007:772, punkterna 54 och 79).
(10)  –	Beslut nr 2013‑672 DC av den 13 juni 2013.
(11)  –	Denna lag utfärdades efter nämnda beslut, den 14 juni 2013 (JORF av den 16 juni 2013, s. 9958). Enligt vad som sägs i beslutet får Conseil constitutionnel pröva huruvida en redan utfärdad lag är förenlig med grundlagen i samband med prövning av lagstiftningsbestämmelser som ändrar eller kompletterar en sådan lag eller som påverkar det område som en sådan lag avser. De tvistiga bestämmelserna i lagen om en säkrare arbetsmarknad kompletterar bestämmelserna i artikel L. 912‑1 i lagen om social trygghet.
(12)
–	JORF av den 24 december 2013, s. 21034.
(13)
–	Min kursivering. Villkoren för det konkurrensutsatta upphandlingsförfarandet slås fast i dekret nr 2015-13 av den 8 januari 2015 om det konkurrensutsatta upphandlingsförfarande gentemot organ som föreskrivs i artikel L. 912-1 i lagen om social trygghet (décret n o  2015‑13, du 8 janvier 2015, relatif à la procédure de mise en concurrence des organismes dans le cadre de la recommandation prévue par l’article L. 912‑1 du code de la sécurité sociale) (JORF av den 10 januari 2015, s. 450). Avsikten med dekretet är att ange det tillämpliga förfarandet, bland annat i syfte att garantera insyn i detta.
(14)  –	SNRT har därvid hänvisat till artikel L. 931‑4 i lagen om social trygghet, vilken rör det myndighetsgodkännande som försäkringsinstitut måste ha.
(15)  –	Detta direktiv har sedermera upphävts genom Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/138/EG av den 25 november 2009 om upptagande och utövande av försäkrings- och återförsäkringsverksamhet (Solvens II) (EUT L 335, s. 1).
(16)  –	C‑206/98, EU:C:2000:256, punkt 44. Detta mål rörde obligatorisk arbetsskadeförsäkring inom ramen för det lagstadgade belgiska socialförsäkringssystemet.
(17)
–	Dom Serrantoni och Consorzio stabile edili (C‑376/08, EU:C:2009:808, punkt 25) och dom Azienda sanitaria locale n. 5 ”Spezzino” m.fl. (C‑113/13, EU:C:2014:2440, punkt 48).
(18)
–	Dessutom hävdade Beaudout vid den muntliga förhandlingen att det i Frankrike redan fanns branscher där utländska företag hade visat intresse för att förvalta ett sådant system och företag som hade valt att låta ett utländskt försäkringsorgan förvalta deras system för kompletterande ersättning av sjukvårdskostnader. UNIS tog inte upp frågan om gränsöverskridande intresse i sina skriftliga synpunkter men hävdade vid den muntliga förhandlingen att det förelåg ett sådant intresse. Dessutom erbjuder franska organ enligt UNIS redan sina tjänster i andra medlemsstater.
(19)
–	Confédération nationale de la boulangerie et boulangerie-pâtisserie française har hänvisat till meddelande från kommissionen till Europaparlamentet, rådet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén samt Regionkommittén om en branschutredning av företagsförsäkringar i enlighet med artikel 17 i förordning nr 1/2003 (slutrapport) (KOM(2007) 556 slutlig; finns på följande internetadress: http://eur‑lex.europa.eu/legal‑content/SV/TXT/PDF/?uri=CELEX:52007DC0556 & from=EN). Enligt denna rapport tenderar de primära försäkringsmarknaderna att vara nationella till sin natur, utom såvitt avser stora kunder och risker. De förklaringar till detta som kommissionen anger är bland annat skillnader mellan medlemsstaterna i fråga om allmän avtalsrätt, försäkringsrätt och ansvarsregler, kravet på lokal närvaro och språkproblem. Det ska emellertid framhållas att kommissionen genomförde sin utredning ”för att kunna fastställa en eventuell förekomst av konkreta konkurrensbegränsningar eller snedvridningar av konkurrensen som omfattas av fördragets artiklar 81 eller 82”, ett syfte som i sig förutsätter att det finns en gränsöverskridande marknad i den berörda sektorn. Kommissionens slutsatser om det rådande tillståndet på försäkringsmarknaderna kan följaktligen inte tillmätas avgörande betydelse när det gäller att slå fast huruvida det föreligger ett gränsöverskridande intresse.
(20)  –	C‑147/06 och C‑148/06, EU:C:2008:277, punkterna 24 och 31.
(21)
–	(C‑221/12, EU:C:2013:736, punkterna 29 och 30).
(22)
–	Dom Belgacom (C‑221/12, EU:C:2013:736, punkt 31). För att inom ramen för en talan om fördragsbrott visa att ett visst kontrakt har ett bestämt gränsöverskridande intresse och att det således föreligger fördragsbrott, är det emellertid inte tillräckligt att kommissionen uppger att den har mottagit ett klagomål avseende det kontraktet (dom kommissionen/Irland, C‑507/03, EU:C:2007:676, punkt 34).
(23)
–	Som anges ovan i punkt 43, uppskattar Beaudout värdet av det tvistiga förvaltningsavtalet till 70 miljoner euro.
(24)
–	Det ska emellertid noteras att även om den nuvarande marknaden vore av väsentligen nationell karaktär, skulle detta inte nödvändigtvis utgöra något tecken på att den saknade gränsöverskridande intresse. Enligt slutrapporten från en av kommissionen tillsatt expertgrupp medför skillnaderna mellan de olika EU-medlemsstaternas avtalsrätt att det skapas hinder för gränsöverskridande tillhandahållande av försäkringsprodukter i form av högre kostnader, rättsosäkerhet och svårigheter för konsumenter och företag att teckna försäkringar i andra medlemsstater i unionen (se pressmeddelandet av den 27 februari 2014 om denna slutrapport (Final Report of the Commission Expert Group on European Insurance Contract Law); rapporten finns på engelska på följande internetadress: http://ec.europa.eu/justice/contract/files/expert_groups/insurance/final_report_en.pdf). Att antalet utländska försäkringsorgan som är verksamma på en viss marknad är litet kan således inte ligga till grund för slutsatsen att sådana utländska organ inte skulle vilja ta sig in på den marknaden.
(25)
–	Det aktuella fallet rör förvisso inte försäkringar som ingår i socialförsäkringssystemet, men jag vill ändå erinra om att unionsrättens bestämmelser om annan direkt försäkring än livförsäkring i förekommande fall faktiskt kan vara tillämpliga även på försäkringar inom ramen för lagstadgade socialförsäkringssystem, om dessa försäkringar tillhandahålls av försäkringsföretag på egen risk (se, för ett liknande resonemang, dom kommissionen/Belgien, C‑206/98, EU:C:2000:256, punkt 44).
(26)
–	Dom SECAP och Santorso (C‑147/06 och C‑148/06, EU:C:2008:277, punkt 34) och dom Serrantoni och Consorzio stabile edili (C‑376/08, EU:C:2009:808, punkt 25).
(27)
–	C‑203/08, EU:C:2010:307, punkt 47.
(28)
–	Den rättsliga ramen för avtal om tjänstekoncessioner förtydligades genom kommissionens tolkningsmeddelande av den 29 april 2000 om koncessioner enligt EG-rätten (EGT C 121, s. 2). Noteras ska också att Europaparlamentet och Europeiska unionens råd den 26 februari 2014 antog direktiv 2014/23/EU om tilldelning av koncessioner (EUT L 94, s. 1), som ska ha genomförts senast den 18 april 2016.
(29)
–	Dom Telaustria och Telefonadress (C‑324/98, EU:C:2000:669, punkterna 60 och 61), dom Parking Brixen (C‑458/03, EU:C:2005:605, punkt 46), dom Wall (C‑91/08, EU:C:2010:182, punkt 33) och dom Sporting Exchange (C‑203/08, EU:C:2010:307, punkt 39).
(30)
–	Dom Telaustria och Telefonadress (C‑324/98, EU:C:2000:669, punkt 62), dom Parking Brixen (C‑458/03, EU:C:2005:605, punkterna 49 och 50) och dom Wall (C‑91/08, EU:C:2010:182, punkt 36).
(31)
–	Dom Coname (C‑231/03, EU:C:2005:487 punkt 17), dom Wall (C‑91/08, EU:C:2010:182, punkt 34) och dom Sporting Exchange (C‑203/08, EU:C:2010:307, punkt 40).
(32)  –	Rådets direktiv 92/50/EEG av den 18 juni 1992 om samordning av förfarandena vid offentlig upphandling av tjänster (EGT L 209, s. 1; svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 139).
(33)
–	Dom Wall (C‑91/08, EU:C:2010:182, punkt 48).
(34)
–	Dom Mannesmann Anlagenbau Austria m.fl. (C‑44/96, EU:C:1998:4, punkt 33), dom BFI Holding (C‑360/96, EU:C:1998:525, punkterna 42 och 43) och dom University of Cambridge (C‑380/98, EU:C:2000:529, punkt 17).
(35)
–	Dom Parking Brixen (C‑458/03, EU:C:2005:605, punkterna 49 och 50).
(36)
–	Dom Telaustria och Telefonadress (C‑324/98, EU:C:2000:669, punkt 62), dom Parking Brixen (C‑458/03, EU:C:2005:605, punkt 49), dom kommissionen/Italien (C‑260/04, EU:C:2007:508, punkt 24), dom Wall (C‑91/08, EU:C:2010:182, punkt 36) och dom Sporting Exchange (C‑203/08, EU:C:2010:307, punkt 41).
(37)
–	Dom Parking Brixen (C‑458/03, EU:C:2005:605, punkt 50) och dom kommissionen/Italien (C‑260/04, EU:C:2007:508, punkt 25).
(38)
–	Dom Sporting Exchange (C‑203/08, EU:C:2010:307, punkterna 46 och 47).
(39)
–	Se, för ett liknande resonemang, dom Belgacom (C‑221/12, EU:C:2013:736, punkt 34) (min kursivering).
(40)  –	C‑437/09, EU:C:2011:112, punkt 66.
(41)
–	C‑203/08, EU:C:2010:307.
(42)
–	Dom Telaustria och Telefonadress (C‑324/98, EU:C:2000:669, punkt 62), dom Parking Brixen (C‑458/03, EU:C:2005:605, punkterna 49 och 50) och dom Wall (C‑91/08, EU:C:2010:182, punkt 36).
(43)
–	Dom Coname (C‑231/03, EU:C:2005:487, punkt 21), dom Coditel Brabant (C‑324/07, EU:C:2008:621, punkt 25) och dom Sporting Exchange (C‑203/08, EU:C:2010:307, punkt 41) (min kursivering).
(44)  –	I den mening som avses bland annat i artikel 28 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.
(45)
–	Av domstolens praxis framgår att det i samband med förfaranden för att bevilja och förlänga ett tillstånd till förmån för en enda aktör kan anses motiverat att göra inskränkningar i den grundläggande frihet som fastställs i artikel 56 FEUF, om den berörda medlemsstaten beslutade att bevilja eller förnya tillståndet för en offentlig aktör vars förvaltning står under direkt statlig kontroll eller under kontroll av en privat aktör över vars verksamhet staten har möjlighet att utöva sträng kontroll (dom Sporting Exchange, C‑203/08, EU:C:2010:307, punkt 59).
(46)
–	De parter som deltog i den muntliga förhandlingen hade mycket olika uppfattning om huruvida det finns möjlighet för arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer som inte har undertecknat ett kollektivavtal att efter utvidgningen ingå i den partssammansatta kommittén och därigenom utöva kontroll över försäkringsorganet.
(47)
–	Till stöd för yrkandet anförde den franska regeringen bland annat att ett upphävande av utvidgningsbesluten, vilket vore den sannolika konsekvensen på nationell nivå av en sådan dom från domstolens sida, skulle innebära slutet för den ömsesidighetsprincip som ligger till grund för dessa system och att det dessutom skulle leda till ett ifrågasättande av systemens ekonomiska jämvikt och de garantier som systemen ger. Systemet inom ramen för det nationella kollektivavtalet för fastighetsbranschen skulle dessutom inte träda i kraft – ens för de företag som redan hade anslutit sig – förrän i samband med offentliggörandet av utvidgningsbeslutet.
(48)
–	Dom Balazs och Casa Judeţeană de Pensii Cluj (C‑401/13 och C‑432/13, EU:C:2015:26, punkt 50 och där angiven rättspraxis).