FÖRSTAINSTANSRÄTTENS DOM (första avdelningen) den 2 december 2008
Mål T‑471/04
Georgios Karatzoglou
mot
Europeiska byrån för återuppbyggnad (AER)
”Personalmål – Tillfälligt anställd – Återförvisning till förstainstansrätten efter upphävande – Uppsägning av avtal – Motiveringsskyldighet – Maktmissbruk – Principen om god förvaltningssed”
Saken: Talan om ogiltigförklaring av Europeiska byrån för återuppbyggnads beslut av den 26 februari 2006 att säga upp sökandens anställningsavtal.
Avgörande: Talan ogillas. Georgios Karatzoglou och Europeiska byrån för återuppbyggnad (AER) ska bära sina egna rättegångskostnader vid
såväl domstolen som förstainstansrätten.
Sammanfattning
1.      Tjänstemän – Tillfälligt anställda – Särskilda system – Uppsägning av en tillfälligt anställds tillsvidareanställning – Motiveringsskyldighet
– Föreligger inte
(Tjänsteföreskrifterna, artikel 25, andra stycket; anställningsvillkoren för övriga anställda, artiklarna 11 och 47, punkt 2 a)
2.      Tjänstemän – Talan – Grunder – Maktmissbruk – Begrepp
3.      Tjänstemän – Tillfälligt anställda – Uppsägning av en tillfälligt anställds tillsvidareanställning – Förslag om förflyttning
till et annat land – Vägran
1.      En ensidig uppsägning av tillsvidareanställningen, som uttryckligen föreskrivs i artikel 47.2 a i anställningsvillkoren för
övriga anställda i Europeiska gemenskaperna, följer av ett stort utrymme för skönsmässig bedömning hos den behöriga myndigheten
och erkänns av den anställde i samband med dennes anställning. Uppsägningen finner stöd i anställningsavtalet och måste därför
inte motiveras. Den tillfälligt anställde vars anställning grundar sig på ett avtal som, i enlighet med tillämplig lag, kan
sägas upp ensidigt utan att motiveras, skiljer sig från en fastanställd tjänsteman på i huvudsak denna punkt. Den tillfälligt
anställde åtnjuter inte den stabilitet av en fast tjänst som en tjänsteman gör, eftersom den förres tjänst per definition
endast ska utövas under en begränsad tid. Situationen för en tillfälligt anställd skiljer sig således från den för en fastanställd
tjänsteman och innebär alltså per analogi att artikel 25 i tjänsteföreskrifterna, avseende skyldigheten motivera alla beslut
som går en tjänsteman emot, inte måste tillämpas, vilket framgår i allmänna ordalag av artikel 11 i dessa föreskrifter.
(se punkterna 35 och 36)
Hänvisning till domstolen den 18 oktober 1977, 25/68, Schertzer mot parlamentet, REG 1977, s. 1729, punkterna 39 och 40; domstolen
den 19 juni 1992, C‑18/91 P, V. mot parlamentet, REG 1992, s. I‑3997, punkt 39; förstainstansrätten den 28 januari 1992, T‑45/90,
Speybrouck mot parlamentet, REG 1992, s. II‑33, punkt 93; förstainstansrätten den 17 mars 1994, T‑51/91, Hoyer mot kommissionen,
REGP 1994, s. I‑A‑103 och II‑341, punkt 27; förstainstansrätten den 15 februari 2005, T‑256/01, Pyres mot kommissionen, REGP
2005, s. I‑A‑23 och II‑99, punkt 43; förstainstansrätten den 6 juni 2006, T‑10/02, Girardot mot kommissionen, REGP 2006, s. I‑A‑2‑129
och II‑A‑2‑609, punkt 72
2.      Begreppet maktmissbruk har en specifik innebörd som avser det förhållandet att en administrativ myndighet har använt sin behörighet
för ett annat syfte än det för vilket myndigheten erhållit behörigheten. Ett beslut kan anses vara behäftat med maktmissbruk
först sedan det enligt objektiva, relevanta och överensstämmande omständigheter framgår att beslutet fattats med ett annat
syfte än vad som angivits. I detta avseende är det inte tillräckligt att åberopa vissa faktiska omständigheter till stöd för
påståendet utan det är nödvändigt att framlägga tillräckligt precisa, objektiva och samstämmiga uppgifter till stöd för att
de är riktiga eller i vart fall sannolika, så att den materiella riktigheten i berörda institutionens påstående inte kan ifrågasättas.
(se punkterna 49 och 50)
Hänvisning till förstainstansrätten den 5 juli 2000, T‑111/99, Samper mot parlamentet, REGP 2000, s. I‑A‑135 och II‑611, punkt 64;
förstainstansrätten den 19 september 2001, T‑152/00, E mot kommissionen, REGP 2001, s. I‑A‑179 och II‑813, punkt 69; förstainstansrätten
den 13 december 2005, T‑155/03, T‑157/03 och T‑331/03, Cwik mot kommissionen, REGP 2005, s. I‑A‑411 och II‑1865, punkterna 179
och 180
3.      Enligt principen om god förvaltningssed ska myndigheten, när den fattar beslut avseende en anställd, beakta samtliga omständigheter
som kan ha inflytande över den anställdes situation och, när den gör detta, ta hänsyn inte bara till tjänstens intresse utan
också till den berörde anställdes intresse. Den myndighet som istället för att säga upp en anställds avtal erbjudit denne
förflyttning till ett annat land, har, genom att säga upp den anställdes avtal efter att denne vägrat förflyttning, inte enbart
tagit hänsyn till tjänstens intresse utan också till den berörde anställdes intresse.
(se punkterna 56–58)
Hänvisning till förstainstansrätten den 16 mars 2004, T‑11/03, Afari mot BCE, REGP 2004, s. I‑A‑65 och II‑267, punkt 42; personaldomstolen
den 13 december 2007, F‑28/06, Sequeira Wandschneider mot kommissionen, REG 2007, s. 0000, punkt 150