62013CC0012_HR
Mišljenje nezavisnog odvjetnika
Mišljenje nezavisnog odvjetnika
1. Ovi spojeni predmeti, koji su usko vezani za predmet C-611/12 P (Giordano/Komisija), odnose se na žalbu protiv presude Općeg suda Syndicat des thoniers méditerranéens i drugi/Komisija (T-574/08) od 7. studenoga 2012., kojom se odbija tužba zbog izvanugovorne odgovornosti Unije koju je podnijelo nekoliko francuskih vlasnika plivarica tunolovki i sindikat koji zastupa interese sektora ribarstva vezanog za ribolov tuna. Za razliku od predmeta C-611/12 P, podnositelji tih žalbi istaknuli su žalbeni razlog koji nije bio naveden u spomenutom predmetu C-611/12 P, a koji se temelji na izvanugovornoj odgovornosti Unije za zakonit akt.
2. Stoga ću se u ovome mišljenju usredotočiti na razlike između dviju žalbi koje su ovdje spojene i predmeta C-611/12 P. Jednako tako, unatoč tomu što su te žalbe spojene, važno je odmah naglasiti da se odnosni podnesci temelje na različitim argumentima te ih zbog toga u ovome mišljenju valja razmotriti odvojeno. Meuđutim, slučaj dodatno komplicira to što jedan od žalitelja u predmetu C-13/13 P, Syndicat des thoniers méditerranéens, sindikat koji zastupa interese sektora ribarstva vezanog za ribolov tuna, osporava odluku Općeg suda kojom mu se odbija priznati procesna legitimacija u žalbenom postupku. Na toj ću se točki također zadržati određeno vrijeme s obzirom na to da otvara specifično pitanje vezano za legitimaciju pravnih osoba koje zastupaju interese stranaka u okviru tužbe zbog izvanugovorne odgovornosti Unije.
I – Pravni okvir
3. Članak 340. stavak 2. UFEU-a sustav primjenjiv na izvanugovornu odgovornost Unije određuje kako slijedi:
„U pogledu izvanugovorne odgovornosti Unija je, u skladu s općim načelima koja su zajednička pravima država članica, dužna naknaditi svaku štetu koju njezine institucije ili službenici prouzroče pri obavljanju svojih dužnosti.”
4. Ribolov plavoperajne tune uređen je i na međunarodnoj i na europskoj razini. Unija je od 1997. stranka Međunarodne konvencije o očuvanju atlantskih tuna, čije Međunarodno povjerenstvo za očuvanje atlantskih tuna (ICCAT) usvaja preporuke i razvija planove s ciljem osiguranja očuvanja spomenutog živog vodenog bogatstva. Provodeći odluke ICCAT-a, Unija je usvojila različite instrumente, među kojima se u sklopu ovog postupka ističe Uredba (EZ) br. 520/2007 o utvrđivanju tehničkih mjera za očuvanje određenih stokova vrlo migratornih vrsta i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 973/2001(2) i Uredba (EZ) br. 1559/2007 o utvrđivanju višegodišnjeg plana oporavka plavoperajne tune u istočnom Atlantskom oceanu i Mediteranskome moru i o izmjeni Uredbe (EZ) br. 520/2007(3) .
5. Spomenute odredbe prava Unije su također obuhvaćene područjem primjene Uredbe (EZ) br. 2371/2002 o očuvanju i održivom iskorištavanju ribolovnih resursa u okviru Zajedničke ribarstvene politike(4) . Ta uredba uvodi skup općih mjera namijenjenih očuvanju, upravljanju i iskorištavanju živih vodenih bogatstava na području država članica ili u vodama Zajednice ili koje izvršavaju ribarska plovila Unije.
6. Između različitih mjera koje predviđa Uredba br. 2371/2002 ističe se članak 7., pod naslovom „Hitne mjere Komisije“, prema kojemu:
„1. Ako postoje dokazi da ribolovne aktivnosti dovode u ozbiljnu opasnost očuvanje živih vodenih bogatstava ili morski ekosustav i da je potrebno odmah postupati, Komisija može, na temelju opravdanog zahtjeva države članice ili na vlastitu inicijativu, odlučiti o uvođenju hitnih mjera koje ne smiju trajati dulje od šest mjeseci. Komisija može donijeti novu odluku o produženju hitnih mjera za razdoblje od najviše šest mjeseci.
2. Država članica dostavlja zahtjev istodobno Komisiji, drugim državama članicama i regionalnim savjetodavnim vijećima. Oni mogu, u roku od pet radnih dana od primitka zahtjeva, dostaviti Komisiji pismene primjedbe. Komisija donosi odluku u roku od 15 radnih dana od primitka zahtjeva iz stavka 1.
3. Hitne mjere odmah stupaju na snagu. O njima se obavješćuju dotične države članice i objavljuju se u Službenom listu.
4. Odluku Komisije dotične države članice mogu uputiti Vijeću u roku od 10 radnih dana od primitka obavijesti.
5. U roku od mjesec dana od primitka te odluke, Vijeće može kvalificiranom većinom donijeti drukčiju odluku.“
7. Uredba (EZ) br. 40/2008 utvrđuje, za 2008. godinu, ribolovne mogućnosti i odgovarajuće uvjete za određene stokove riba, uključujući plavoperajnu tunu.(5) Uredba uvodi ograničenja ulova i određuje količinu plavoperajne tune koju ribarska plovila Zajednice smiju uloviti u 2008. godini u Atlantskom oceanu istočno od 45. meridijana i u Mediteranskome moru. Navedena ograničenja i količine izmijenjeni su na temelju Uredbe Komisije (EZ) br. 446/2008.(6)
8. Komisija je, u svjetlu podataka koje su u tom trenutku tijekom posjeta predmetnim državama prikupili nadzornici, ustvrdila da se ribolovne mogućnosti za plavoperajnu tunu u Atlantskom oceanu istočno od meridijana 45º W i u Mediteranskome moru, koje su dodijeljene plivaricama tunolovkama koje plove pod zastavom Grčke, Francuske, Italije, Cipra i Malte trebaju smatrati iskorištenima 16. lipnja 2008. Ribolovne mogućnosti plivarica tunolovki pod španjolskom zastavom trebalo je smatrati iskorištenima 23. lipnja 2008. Imajući u vidu te okolnosti, Komisija je u skladu s gore navedenim člankom 7. Uredbe br. 2371/2002 usvojila Uredbu br. 530/2008 o utvrđivanju hitnih mjera primjenjivih na plivarice tunolovke koje love plavoperajnu tunu u Atlantskom oceanu istočno od meridijana 45º W i u Mediteranskome moru.(7) Prva tri članka Uredbe br. 530/2008 propisuju sljedeće:
„Članak 1.
Plivaricama tunolovkama koje plove pod zastavom Grčke, Francuske, Italije, Cipra i Malte ili onima koje su registrirane u tim državama od 16. lipnja 2008. zabranjen je ribolov plavoperajne tune u Atlantskom oceanu istočno od meridijana 45° W i u Mediteranskome moru.
Od tog datuma također je zabranjeno zadržavati na plovilu, stavljati u kaveze za tov ili uzgoj, prekrcavati, prevoziti ili iskrcavati stok koji su ulovila navedena plovila.
Članak 2.
Plivaricama tunolovkama pod španjolskom zastavom ili su registrirane u toj državi od 23. lipnja 2008. zabranjen je ribolov plavoperajne tune u Atlantskom oceanu istočno od meridijana 45° W i u Mediteranskome moru.
Od tog datuma također je zabranjeno zadržavati na plovilu, stavljati u kaveze za tov ili uzgoj, prekrcavati, prevoziti ili iskrcavati stok koji su ulovila navedena plovila.
Članak 3.
1. 	Ne dovodeći u pitanje odredbe stavka 2., od 16. lipnja 2008. gospodarski subjekti Zajednice neće prihvaćati nikakve radnje iskrcaja, stavljanja u kavez s ciljem tovljenja ili uzgajanja ni prekrcaj u vodama ili lukama Zajednice plavoperajne tune koju ulove plivarice tunolovke u Atlantskom oceanu istočno od meridijana 45º W i u Mediteranskome moru.
2. 	Bit će dopušteno iskrcavati, stavljati u kaveze s ciljem tovljenja ili uzgajanja te u vodama ili lukama Zajednice prekrcavati plavoperajnu tunu koju do 23. lipnja 2008. u Atlantskom oceanu istočno od meridijana 45º W i u Mediteranskome moru ulove plivarice tunolovke pod španjolskom zastavom.“ [neslužbeni prijevod]
II – Činjenice
A – U predmetu C-12/13 P
9. Gérard Buono, Jean-Luc Buono, Roger Del Ponte, Serge Antoine Di Rocco, Jean Gérald Lubrano, Jean Lubrano, Jean Lucien Lubrano, Fabrice Marin i Robert Marin (u daljnjem tekstu: žalitelji u predmetu C-12/13 P ili žalitelji) francuski su državljani i vlasnici odnosnih plivarica tunolovki koje love u vodama Mediteranskog mora. Svi su članovi Syndicat des thoniers méditerranéens.
10. Na temelju odredaba propisa Unije kvota Francuske Republike za ribolov plavoperajne tune u 2008. godini iznosila je 4.164 tone, od kojih je otprilike 90 % dodijeljeno plivaricama tunolovkama koje u Mediteranskome moru plove pod francuskom zastavom.
11. Svi žalitelji su za 2008. imali posebne dozvole za ribolov plavoperajne tune, podredno pojedinačnoj kvoti za ribolov. Dozvola je omogućavala ribolov od 1. travnja do 30. lipnja 2008.
12. Nakon što im je izdana spomenuta dozvola, žalitelji su počeli ribolovnu sezonu u vodama Mediteranskog mora, koja je prekinuta 16. lipnja 2008. zbog usvajanja i stupanja na snagu Uredbe Komisije br. 530/2008, čija je provedba podrazumijevala ukidanje prethodno spomenutih dozvola za ribolov.
B – U predmetu C-13/13 P
13. Syndicat des thoniers méditerranéens (u daljnjem tekstu: STM) je sindikat na koji se primjenjuje Knjiga IV. francuskog Zakonika o radu i u koji se mogu učlaniti samo pomorci koji se bave ribolovom tuna.
14. Marc Carreno, Jean Louis Donnarel, Jean-François Flores, Gérald Jean Lubrano, Hervé Marin, Nicolas Marin, Sébastien Marin i Serge Antoine José Perez (u daljnjem tekstu: pojedinačni žalitelji u predmetu C-13/13 P ili pojedinačni žalitelji) francuski su državljani i vlasnici i/ili suvlasnici odnosnih plivarica tunolovki koje plove u vodama Mediteranskog mora. Svi su članovi STM-a.
15. Kao što je izloženo u točki 10. ovog mišljenja, kvota Francuske Republike za ribolov plavoperajne tune u 2008. godini iznosila je 4.164 tone, od kojih je otprilike 90 % dodijeljeno plivaricama tunolovkama koje u Mediteranskome moru plove pod francuskom zastavom.
16. Svi žalitelji su za 2008. imali posebne dozvole za ribolov plavoperajne tune, podredno pojedinačnoj kvoti za ribolov. Dozvola je omogućavala ribolov od 1. travnja do 30. lipnja 2008.
17. Nakon što im je izdana spomenuta dozvola, žalitelji su počeli ribolovnu sezonu u vodama Mediteranskog mora, koja je prekinuta 16. lipnja 2008. zbog usvajanja i stupanja na snagu Uredbe Komisije br. 530/2008, čija je provedba podrazumijevala ukidanje prethodno spomenutih dozvola za ribolov.
III – Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
18. Dana 24. prosinca 2008. Tajništvo Općeg suda zaprimilo je tužbu zbog izvanugovorne odgovornosti Unije koju su podnijeli STM, žalitelji u predmetu C-12/13 P i pojedinačni žalitelji zbog zabrane ribolova koja je određena Uredbom Komisije br. 530/2008.
19. Dana 25. ožujka 2010. predsjednik šestog vijeća Općeg suda zastao je s postupkom u očekivanju odluke Suda u predmetu AJD Tuna(8) i Općeg suda u predmetima Norilsk Nickel Harjavalta i Umicore/Komisija(9) kao i Etimine i Etiproducts/Komisija(10) . Nakon što su u spomenutim predmetima donesene odluke, stranke su pozvane da se očituju o posljedicama koje spomenute odluke imaju na ovaj postupak.
20. Dana 12. travnja 2011. Opći sud je obaviješten da su žalitelji u predmetu C-12/13 P promijenili odvjetnika.
21. U svojim pisanim i usmenim očitovanjima STM je od Općeg suda zatražio da utvrdi izvanugovornu odgovornost Unije za štetu koju je prouzročila Uredba br. 530/2008. Međutim, STM nije dovodio u pitanje zakonitost spomenute uredbe, već je svoj zahtjev temeljio na postojanju izvanugovorne odgovornosti Unije za zakonit akt. STM je također od Općeg suda tražio da Komisiji naloži plaćanje iznosa od 30.000 eura radi naknade nematerijalne štete, koji bi se uložio u širenje informacija o europskim propisima iz područja ribarstva među članovima sindikata.
22. U svojim pisanim i usmenim očitovanjima pojedinačni žalitelji su u predmetu C-13/13 P od Općeg suda tražili da utvrdi izvanugovornu odgovornost Unije za štetu koju je prouzročila Uredba br. 530/2008. Međutim, pojedinačni žalitelji, isto kao i STM, nisu u pitanje dovodili zakonitost spomenute uredbe, već su svoj zahtjev temeljili na postojanju izvanugovorne odgovornosti Unije za zakonit akt. Pojedinačni žalitelji u predmetu C-13/13 P također su od Općeg suda tražili da Komisiji naloži plaćanje sljedećih iznosa:
– 1 simboličan euro za Marca Carrena;
– 351.685 eura za Jeana Louisa Donnarela;
– 1 simboličan euro za Jean-Françoisa Floresa;
– 237.160 eura (ili 474.320, ovisno o odgovarajućem poreznom opterećenju) za Géralda Jeana Lubrana;
– 1 simboličan euro za Hervéa Marina, Nicolasa Marina, Roberta Marina i Sébastiena Marina te
– 838.970 eura za Sergea Antoinea Joséa Pereza.
23. U svojim pisanim i usmenim očitovanjima žalitelji u predmetu C-12/13 P od Općeg suda su tražili da utvrdi izvanugovornu odgovornost Unije za štetu koju je prouzročila Uredba br. 530/2008. Iako su svoj zahtjev prvo temeljili na izvanugovornoj odgovornosti Unije za zakonit akt, nakon presude Suda u predmetu AJD Tuna žalitelji u predmetu C-12/13 P svoju tužbu pred Općim sudom temeljili su i na nezakonitosti navedene uredbe. Tako su od Općeg suda zatražili da Komisiji naloži plaćanje sljedećih iznosa:
– 323.053 eura (ili 564.956, ovisno o odgovarajućem poreznom opterećenju) za Gérarda Buona i Jean-Luca Buona;
– 518.707 eura (ili 703.707 eura, ovisno o odgovarajućem poreznom opterećenju) za Rogera Louisa Paula Del Pontea;
– 388.047 eura (ili 634.207 eura, ovisno o odgovarajućem poreznom opterećenju) za Sergea Antoinea Di Rocca;
– 213.588 eura za Géralda Lubrana;
– 212.358 eura za Jeana Lubrana i Jeana Luciena Lubrana te
– 466.655 eura (ili 610.820 eura, ovisno o odgovarajućem poreznom opterećenju) za Fabricea Marina i Roberta Marina.
24. Svi žalitelji su isto tako od Općeg suda tražili da Komisiji naloži snošenje troškova.
25. Komisija je pak od Općeg suda tražila da u cijelosti odbije tužbu i da žaliteljima naloži snošenje troškova.
26. Opći sud je presudom od 7. studenoga 2012. tužbu koju je podnio STM proglasio nedopuštenom, odbio tužbe ostalih žalitelja i svim žaliteljima naložio snošenje troškova.
27. Što se tiče procesne legitimacije STM-a, Opći sud se pozvao na ustaljenu sudsku praksu Suda prema kojoj legitimaciju na temelju članka 268. UFEU-a strukovnim udrugama treba priznati samo uz pretpostavku da mogu pred sudovima dokazati bilo vlastiti pravni interes različit od interesa svojih članova bilo pravo na naknadu štete koje su im prenijele treće osobe. Opći sud zaključio je da STM nije dokazao ni vlastiti pravni interes ni prijenos prava na odštetu s treće osobe, utemeljivši na tom obrazloženju nedopuštenost tužbe.
28. Nadalje, Opći sud je ispitao tužbeni razlog koji je istaknuo G. Buono u vezi s izvanugovornom odgovornošću Unije za nezakonit akt. Pritom se Opći sud usredotočio isključivo na pretpostavku da se radi o stvarnoj i izvjesnoj šteti. Oslonivši se na presudu donesenu u predmetu Cofradía de pescadores „San Pedro“ de Bermeo i drugi/Vijeće(11), Opći sud je smatrao da ribolovna kvota nije ništa drugo nego teoretska granica maksimalnih ulova, a ne subjektivno pravo onoga kome je dodijeljena. Budući da je G. Buono svoju obranu utemeljio na tome da zbog Komisijine odluke nije mogao iskoristiti kvotu, Opći sud je zaključio da tužitelj nije dokazao da je nastala šteta stvarna i izvjesna. Stoga je odbio navedeni razlog.
29. Naposljetku, Opći sud je ispitao tužbeni razlog koji se temelji na izvanugovornoj odgovornosti Unije za zakonit akt. Nakon što je podsjetio na sudsku praksu Suda u vezi s tim pitanjem, Opći sud se usredotočio na neuobičajenost nastale štete. Prema mišljenju Općeg suda djelatnost ribolova ima, među ostalim, dvije značajke: kvote ne dodjeljuju subjektivna prava i to je djelatnost čiji su rezultati nepredvidivi. Te dvije značajke dovoljne su da se odbaci tvrdnja o neuobičajenosti nastale štete, zbog čega je Opći sud odbio i taj tužbeni razlog.
IV – Žalba i tvrdnje stranaka
30. Dana 11. siječnja 2013. Tajništvo Suda zaprimilo je žalbe koje su žalitelji u predmetima C-12/13 P i C-13/13 P podnijeli protiv presude Općeg suda od 7. studenoga 2012.
31. Predsjednik Suda je u skladu s člankom 54. Poslovnika Suda rješenjem od 26. veljače 2013. odlučio spojiti predmete C-12/13 P i C-13/13 P u svrhu pisanog i usmenog dijela postupka te presude.
32. Žalitelji u predmetu C-12/13 P od Suda zahtijevaju da:
– ukine pobijanu presudu;
– proglasi izvanugovornu odgovornost Unije;
– Komisiji naloži snošenje troškova.
33. Žalitelji u predmetu C-13/13 P od Suda zahtijevaju da:
– ukine pobijanu presudu;
– proglasi izvanugovornu odgovornost Unije;
– Komisiji naloži snošenje troškova.
34. Komisija pak od Suda zahtijeva da:
– odbije žalbe;
– podredno, odbije žalbu o izvanugovornoj odgovornosti te
– žaliteljima naloži snošenje troškova ovog žalbenog postupka kao i prvostupanjskog postupka.
V – O žalbama
A – Dopuštenost različitih žalbenih razloga (C-12/13 P i C-13/13 P)
35. Prije ispitivanja glavnih pitanja tih žalbi valja istaknuti to da je dopuštenost nekih žalbenih razloga upitna. Takav je slučaj sa žalbenim razlogom na koji se pozivaju žalitelji u predmetu C-13/13 P, a koji se temelji na pogrešci u procjeni inherentnoga gospodarskog rizika, kao i s razlogom na koji se pozivaju žalitelji u predmetu C-12/13 P, a koji se temelji na povredi temeljnog prava na vlasništvo.
36. U prvom slučaju tužitelji u podnesku dovode u pitanje analizu koju je proveo Opći sud u vezi sa svrhom kvota, postojanjem subjektivnog prava i predvidivošću iskorištavanja kvota. Međutim, ne čini se da je taj žalbeni razlog oblikovan samostalno s obzirom na to da slijedi argumentacijski niz prethodnog razloga, koji se usredotočuje na izvanugovornu odgovornost Unije za zakonit akt. Uzevši u obzir te okolnosti i to da taj žalbeni razlog ponavlja argumente koji su prisutni u drugim žalbenim razlozima zahtjeva, smatram da ga se treba proglasiti nedopuštenim.
37. Isto vrijedi i za žalbeni razlog istaknut u predmetu C-12/13 P koji se temelji na povredi temeljnih prava. Žalitelji se u svojim argumentima usredotočuju na temeljno pravo vlasništva ne bi li dokazali naknadivost štete. Međutim, upravo se o tom pitanju raspravlja u žalbenom razlogu koji se temelji na izvanugovornoj odgovornosti Unije za nezakonit akt. Stoga, kao i na temelju razloga izloženoga u prethodnoj točki, predlažem da se ovaj žalbeni razlog proglasi nedopuštenim.
B – Žalbeni razlog koji se temelji na legitimaciji STM-a da podnese tužbu zbog izvanugovorne odgovornosti Unije (C-13/13 P)
38. STM prigovara da je Opći sud nepravilno primijenio pretpostavke legitimacije pravnih osoba u okviru tužbi zbog izvanugovorne odgovornosti Unije. STM smatra da je prilikom analize dopuštenosti njegove tužbe Opći sud iskrivio činjenice iznesene u postupku, da nije pazio na dužnost da brani opće interese STM-a te da nije ocijenio samostalnost štete koja mu je nastala.
39. Za ocjenu osnovanosti tog žalbenog razloga valja se ukratko prisjetiti sudske prakse Suda u vezi s tim pitanjem.
40. Počevši od presude Union syndicale i drugi/Vijeće(12), Sud je od pravnih osoba koje su zahtijevale naknadu štete koja im je nastala djelovanjem Zajednica tražio da dokažu samostalnost spomenute štete. Drugim riječima, pravna osoba ne može zahtijevati naknadu štete koja je nastala svim njezinim članovima, već samo naknadu štete koja je posebno nastala samoj organizaciji(13) .
41. Isto tako, nakon presude Ireks-Arkady/Vijeće i Komisija(14) postalo je jasno da je moguće i da pravne osobe podnesu tužbu zbog odgovornosti u slučaju kada su cesionari prava na naknadu štete. U tom slučaju smatra se da je imatelj prava pravna osoba koja je cesionar, a ne cedent, čime se pravnoj osobi omogućuje da stekne procesnu legitimaciju(15) .
42. Iako je točno da je na žalitelju da dokaže da su te pretpostavke ispunjene, u posebnim okolnostima tužbe zbog izvanugovorne odgovornosti Unije također treba istaknuti usku vezu između prve pretpostavke legitimacije (samostalnost štete) i jedne od osnovnih pretpostavki odgovornosti (stvarna i izvjesna šteta). Lako je uočiti da je moguće da se zahtjev za samostalnost štete, kao pretpostavka legitimacije, preklapa sa zahtjevom da je šteta stvarna i izvjesna. Ako je teret dokazivanja samostalnosti štete vrlo težak, postoji opasnost da će se zapravo raditi o zahtijevanju nečega što je jednako stvarnoj i izvjesnoj šteti. Stoga je važno razdvojiti dvije stvari koje pravna osoba mora dokazati, s jedne strane samostalnost štete i, s druge strane, to da je šteta stvarna i izvjesna. U suprotnome postoji opasnost od pretvaranja legitimacijskih pretpostavki u pretpostavke osnovanosti, što valja izbjeći kako tužiteljev teret dokazivanja ne bi bio pretežak jer bi mu se time prepriječio pristup pravosuđu.
43. U ovom predmetu STM prigovara što Opći sud nije utvrdio ispunjenost nijedne od prethodno navedenih pretpostavki.
44. Što se tiče pretpostavke da nositelj prava na naknadu to pravo mora prenijeti na cesionara, Opći sud je s pravom ustvrdio da je zahtjev STM-a samostalan u odnosu na pojedinačne zahtjeve pojedinačnih tužitelja u istom predmetu. U suprotnome tužitelji ne bi podnijeli individualne tužbe zajedno s tužbom koju je podnio STM. Dakle, Opći sud nije povrijedio pravo kada je u točkama 24. do 27. pobijane presude ustvrdio da STM nije djelovao u svojstvu cesionara različitih prava na naknadu štete svojih članova.
45. Najviše pažnje treba pridati pretpostavki samostalnosti štete koja je nastala pravnoj osobi. U vezi s time, Opći sud je zaključio da žalitelj nije dokazao navodnu nematerijalnu štetu.
46. U biti, u tužbi koju je podnio žalitelj nedostaju navodi u vezi sa štetom koja je nastala STM-u. Jedino što se u cijeloj tužbi spominje jest zahtjev u korist STM-a radi naknade nematerijalne štete u visini ukupnog iznosa od 30.000 eura koji bi se uložio u obrazovne programe za njegove članove, koji je pridodan završnom dijelu gdje se ponavlja petit .
47. Očito je da samo spominjanje postojanja nematerijalne štete, bez ikakvog dodatnog navoda o detaljnijim okolnostima spomenute štete, nije dovoljno za naknadu štete. Međutim, imajući na umu tužbu, smatram da je Opći sud povrijedio pravo kada je proglasio nedopuštenost tužbe
zbog nedostatka legitimacije STM-a, s obzirom na to da je nedostatak koji je sadržavala tužba toliko značajan da je ponajprije utjecao na samu tužbu.
48. Poznato je da članak 44. Poslovnika Općeg suda propisuje da tužba, između ostalog, mora sadržavati „predmet spora i sažeti prikaz tužbenih razloga“. Ako taj uvjet nije ispunjen, tužbu je opravdano smatrati nedopuštenom, ali ne zbog nedostatka legitimacije, kao što se drugdje navodilo.
49. U ovom predmetu nedopuštenost ne može utjecati na tužbu zbog nedostatka legitimacije jer nije poznato kolika je nematerijalna šteta nastala STM-u, s obzirom na to da u svojoj tužbi tužitelj nigdje ne upućuje na nju. Tužbu STM-a valjalo bi proglasiti nedopuštenom zbog nedostatka legitimacije kad bi, i nakon opisa štete i detaljnih okolnosti nastanka, postojala očita odsutnost dokaza. Međutim, u ovom predmetu u zahtjevu nisu izostavljeni sa mo dokazi, već nedostaje i bilo kakvo upućivanje na štetu, čime se smanjuje i sama mogućnost ocjene dopuštenosti tužbe.
50. Stoga Sudu predlažem da izmijeni obrazloženje i presudi da je Opći sud povrijedio pravo time što je tužbu koju je podnio STM proglasio nedopuštenom te da zatim proglasi nedopuštenost tužbe zbog neispunjenosti zahtjeva predviđenoga u članku 44. stavku 1. točki (c) Poslovnika Općeg suda.
51. Unatoč tomu, budući da ovaj zaključak ne mijenja ishod prvostupanjskog postupka, žalbeni razlog koji je istaknuo STM valja odbiti.
C – Žalbeni razlogu koji se temelji na izvanugovornoj odgovornosti Unije za nezakonit akt (C-12/13 P)
52. Žalitelji u predmetu C-12/13 P prigovaraju da je Opći sud povrijedio pravo time što je smatrao da šteta koja im je nastala nije „izvjesna“. Tvrde da Opći sud nije pravilno ocijenio izmaklu dobit ili, podredno, gubitak prilike na temelju Uredbe br. 530/2008. Prema mišljenju žalitelja, da bi se potvrdilo postojanje „izvjesne“ štete, dovoljna je činjenica da iz same uredbe proizlazi da su žalitelji iskoristili svoje kvote u prethodnim ribolovnim sezonama kao i okolnost da su španjolske plivarice tunolovke iskoristile svoje kvote tijekom dodatnog tjedna koji im je dodijeljen.
53. Za početak, Komisija smatra da je taj razlog nedopušten jer se radi o novom pitanju koje nije sadržano u prvotnoj tužbi u prvostupanjskom postupku. Što se tiče osnovanosti, Komisija odbija taj prigovor i ponovno zauzima stajalište koje je prethodno branila u prvostupanjskom postupku, a koje se u biti temelji na nepostojanju prava na iskorištavanje kvote, čime se onemogućuje konkretizacija štete. Ta okolnost bi sama za sebe bila dovoljna da opravda zaključak Općeg suda da nastala šteta nije „izvjesna“.
54. Što se tiče dopuštenosti žalbenog razloga, držim da nema sumnje da je on savršeno dopušten jer nisu stranke te koje su jednostrano proširile svoje žalbene razloge, već je spomenuto proširenje uslijedilo na zahtjev Općeg suda nakon objave presude Suda u predmetu AJD Tuna. Na temelju te odluke Opći sud je pozvao stranke da se tijekom rasprave pisano i usmeno očituju s obzirom na to da je u spomenutom predmetu Opći sud Uredbu br. 530/2008 proglasio ništavnom. Stoga smatram da je proširenje prvostupanjskih tužbenih razloga, koje se odražava na žalbene razloge u ovom postupku, pravilno izvršeno i da je time dopušteno.
55. U vezi s osnovanošću smatram da je za analizu tog žalbenog razloga dovoljno da se pozovem na svoje gore navedeno mišljenje u predmetu C-611/12 P, točnije na točke 38. do 69., u kojima sam detaljno analizirao naknadivost gubitka prilike. Na temelju tamo izloženih razloga koji su savršeno primjenjivi u ovom žalbenom postupku, uzevši u obzir da su pobijane presude u oba slučaja obrazložene pod istim pretpostavkama i istim argumentima, smatram da je Opći sud povrijedio pravo.
56. Stoga Sudu predlažem da prihvati žalbeni razlog koji se temelji na „izvjesnosti“ štete koja je nastala žalitelju, a koji su istaknuli žalitelji u predmetu C-12/13 P i koji se temelji na pogrešnom tumačenju članka 340. stavka 2. UFEU-a.
D – Žalbeni razlog koji se temelji na izvanugovornoj odgovornosti Unije za zakonit akt (C-12/13 P i C-13/13 P)
57. Kako žalitelji u predmetu C-12/13 P tako i pojedinačni žalitelji u predmetu C-13/13 P ističu da je Opći sud povrijedio pravo ocijenivši da Uredba br. 530/2008 ne predstavlja ograničenje koje bi dovelo do „neuobičajene“ i „posebne“ štete.
58. Najprije bih htio napomenuti da ću se u pogledu žalbenog razloga u predmetu C-13/13 P osvrnuti samo pojedinačne žalitelje s obzirom na to da, kao što je već izloženo, uz prethodno navedena stupnjevanja smatram da je Opći sud pravilno odlučio da je žalba STM-a nedopuštena.
59. Žalitelji u predmetu C-12/13 P se u prilog svojeg petita
vrlo otvoreno oslanjaju na mišljenje nezavisnog odvjetnika u predmetu FIAMM i drugi/Vijeće i Komisija(16) . Pojedinačni žalitelji u predmetu C-13/13 P prigovaraju da je Opći sud zaključivši da pravo na kvotu nije subjektivno pravo pogrešno upotrijebio pojam „inherentna gospodarska opasnost“ i iskrivio svrhu kvote.
60. Komisija ističe da pobijana presuda, u točkama koje se odnose na izvanugovornu odgovornost za zakonit akt, otvara problem tumačenja s obzirom na to da nije jasno priznaje li Opći sud postojanje takve vrste odgovornosti ili ne. Komisija predlaže izmjenu žalbenih razloga i to da Sud odbije žalbu, pri čemu se Sud treba ograničiti na utvrđivanje nepostojanja spomenute odgovornosti ili toga da je Opći sud analizirao neuobičajenost štete samo općenito.
61. Da bi se pristupilo pitanju izvanugovorne odgovornosti Unije za zakonit akt, valja ponajprije uputiti na presude Suda donesene u predmetima Dorsch Consult(17) i gore navedenoj FIAMM i drugi/Vijeće i Komisija. U tim predmetima, s tim da nije potrebno ulaziti u detalje njihovog sadržaja, Sud je ustvrdio da bi načelno priznavanje takve odgovornosti zahtijevalo da su kumulativno ispunjene barem tri pretpostavke, a to su: stvarnost štete, uzročna veza između štete i radnje o kojoj je riječ te neuobičajenost i posebnost spomenute štete(18) .
62. Važno je istaknuti da je obrazloženje u gore navedenim presudama Dorsch Consult te FIAMM i drugi/Vijeće i Komisija hipotetsko. Drugim riječima, Sud ne proglašava postojanje izvanugovorne odgovornosti Europske unije za zakonit akt, već utvrđuje pretpostavke takve odgovornosti u slučaju kada bi takva odgovornost jednom postojala u pravu Unije. Presuda FIAMM i drugi/Vijeće i Komisija, donesena osam godina nakon presude Dorsch Consult, na vrlo kategoričan način potvrđuje hipotetski karakter takve vrste odgovornosti.
63. S pravom se postavlja pitanje zašto Sud obrazlaže na taj način. Smatram da se odgovor na to pitanje nalazi u sudskoj praksi koja prethodi presudama Dorsch Consult te FIAMM i drugi/Vijeće i Komisija.
64. Sud je u biti u sedamdesetim godinama, točnije u predmetu Compagnie d’approvisionnement, de transport et de crédit SA i Grands Moulins de Paris/Komisija, imao priliku iznijeti svoj stav o mogućnosti da se tadašnju Europsku ekonomsku zajednicu smatra odgovornom za zakonit akt. U spomenutom predmetu Sud se bavio tužbenim razlogom koji se temeljio na odgovornosti za zakonit akt, a u vezi s kojim je presudio da se u slučaju o kojemu je bila riječ u toj presudi ne bi moglo raditi o takvoj „eventualnoj“ odgovornosti koja proizlazi iz „zakonitog zakonodavnog akta“(19) . Tu počinje neodređenost u definiranju dosega izvanugovorne odgovornosti za zakonit akt, s obzirom na to da je Sud opisavši takvu odgovornost kao „eventualnu“ pokazao da je u vezi s time neodlučan.
65. Takvo hipotetsko obrazlaganje nastavilo se u predmetu Biovilac/EEZ, u kojem je Sud potvrdio da se odgovornost za zakonit akt „mora primijeniti ako se u pravu Zajednice prihvati sustav objektivne odgovornosti“(20) . Unatoč tomu, Sud izbjegava precizirati postoji li u trenutku pisanja presude takav sustav. Isti pristup pojavljuje se u predmetu Développement i Clemessy/Komisija, u kojem Sud ponovno tvrdi da „[nije] potrebno ispitati postoji li takvo načelo odgovornosti bez krivnje u pravnom poretku Zajednice“(21) .
66. To nas dovodi do predmeta Dorsch Consult, u kojem se Sud ponovno bavi tim pitanjem, iako tad, nakon što je osnovan Opći sud, u okviru žalbenog postupka. U točki koja se odnosi na izvanugovornu odgovornost za zakonit akt Opći sud je zauzeo vrlo sličan pristup onomu koji je izložen u prethodnim točkama zaključivši da nije nastala izvanugovorna odgovornost Zajednice za zakonit akt, ali obrazlažući da je postojanje takve odgovornosti „vodeći računa o posebnostima ovog slučaja“(22) razmatrao samo hipotetski, kao što je to prije činio i Sud. Sud nije imao nikakav prigovor na takvo obrazloženje te je u cijelosti potvrdio odluku Općeg suda, još jednom podsjećajući na to da je izvanugovorna odgovornost za zakonit akt nepotvrđen koncept(23) .
67. Opći sud je u predmetu FIAMM i FIAMM Technologies/Vijeće i Komisija(24) zaključio da je došao trenutak da se utvrdi postojanje izvanugovorne odgovornosti Unije za zakonit akt. Međutim, u žalbenom postupku protiv navedene presude Sud je ispravio taj stav Općeg suda izričito potvrdivši da „na trenutačnom stupnju razvoja prava Zajednice ne postoji sustav odgovornosti koji bi omogućio da se zahtijeva odgovornost [Unije] za ponašanje koje spada u područje njezine zakonodavne nadležnosti“(25) .
68. Nakon toga valja analizirati način na koji je Opći sud u pobijanoj presudi primijenio tu sudsku praksu.
69. Opći sud u točkama 69. do 75. pobijane presude započinje s detaljnim opisom glavnih crta obrazloženja Suda u presudi FIAMM i drugi/Vijeće i Komisija. Iako ponavlja različite dijelove spomenute presude, valja istaknuti to da se ni u jednom trenutku ne osvrće na točku 176., to jest na ulomak u kojem Sud kategorički odbija to da u ovom trenutku postoji izvanugovorna odgovornost Unije za zakonit akt.
70. Zatim Opći sud odmah prelazi na pitanje postoji li u predmetnom slučaju izvanugovorna odgovornost Unije za zakonit akt. Pritom se Opći sud usredotočio na pretpostavku neuobičajenosti navodno nastale štete, zaključivši da nije nastala takva šteta.
71. Naposljetku, Opći sud u točki 86. pobijane presude smatra da u biti nisu ispunjeni uvjeti da bi se Uniju „moglo, ako je primjenjivo“ smatrati izvanugovorno odgovornom za zakonit akt. Upotrebakondicionala jedino je čime Opći sud daje do znanja da u presudi ne priznaje izvanugovornu odgovornost Unije za zakonit akt, već da u okviru zahtjeva žalitelja samo hipotetski za neke buduće okolnosti, a ne sadašnje, ocjenjuje pretpostavke za izvanugovornu odgovornost Unije za zakonit akt.
72. Usprkos tomu što pobijanu presudu obilježava izvjesna neodređenost, neosporno je da ona slijedi prethodnu sudsku praksu. Doista, takav način hipotetskog obrazlaganja kakav se razvio od sedamdesetih godina može posljedično dovesti do nejasnoća, ali ono što je sigurno jest to da je Sud u vezi s izvanugovornom odgovornošću Unije za zakonit akt koristio takav način argumentiranja. Bilo bi proturječno Općem sudu prigovoriti što je razlagao na takav hipotetski način kada upravo sam Sud to čini već desetljećima.
73. U biti, valja priznati da je analiza Općeg suda o „neuobičajenosti“ štete neka vrsta općenitog odgovora. U tom smislu i gledano s tog stajališta, činjenica je da u kontekstu predmetnog slučaja žalitelji prilikom traženja naknade za ukupnu štetu nastalu primjenom Uredbe br. 530/2008 nisu dokazali „neuobičajenost“ spomenute štete. Osim toga, radi se o kvalificiranoj šteti koja se ne očituje samo u gubitku tržišnog udjela, kao što je pravilno istaknuo Opći sud pozivajući se na ustaljenu sudsku praksu Suda. Svrha članka 7. Uredbe br. 2371/2002 upravo je Komisiji omogućiti da uvede mjere očuvanja kojima je cilj jamčenje ravnoteže između zaštite vodenih bogatstava i odvijanja gospodarske aktivnosti. U posebnom kontekstu izvanugovorne odgovornosti za zakonit akt, koji se bitno razlikuje od onog u kojem bi se pretpostavljala izvanugovorna odgovornost za nezakonit akt, šteta koja je nastala kao posljedica legitimnoga korištenja mogućnosti predviđene u pravnom poretku Unije i čije se korištenje temelji na tehničkim kriterijima koji su, kao što je navela Komisija, savjesno uneseni u spise u trenutku uvođenja zabrane, teško se može smatrati „neuobičajenom“ štetom.
74. Slijedom svega prethodno navedenoga, smatram da u slučaju kada bi se priznala izvanugovorna odgovornost Unije za zakonit akt, Opći sud nije povrijedio pravo zaključivši da žaliteljima nije nastala „neuobičajena“ šteta.
75. Posljedično, smatram da taj žalbeni razlog treba odbiti.
VI – Konačna odluka o sporu (C-12/13 P)
76. U skladu s člankom 61. Statuta Suda, „ako je žalba osnovana, Sud ukida odluku Općeg suda”, pri čemu „može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta“.
77. Prema mojem mišljenju, Sud se u predmetu C-12/13 P nalazi u mogućnosti da djelomično odluči o sporu.
78. U tom pogledu, prema ustaljenoj sudskoj praksi u vezi s izvanugovornom odgovornošću Unije za nezakonito ponašanje njezinih institucija i organa, pravo na naknadu štete priznaje se kada su ispunjene tri pretpostavke: da je svrha povrijeđenog pravnog pravila dodijeliti prava pojedincima, da je povreda dovoljno značajna, da je dokazano da je šteta stvarna i na kraju da postoji izravna uzročna veza između povrede koja se može pripisati Uniji i štete koja je nastala oštećenicima(26) .
A – Povrijeđeno pravno pravilo čija je svrha dodijeliti prava pojedincima i čija je povreda dovoljno značajna
79. Kao što je već navedeno, ovaj predmet obilježava činjenica da povrijeđeno pravno pravilo nije ništa drugo nego načelo zabrane diskriminacije na temelju državljanstva, kao što je Sud utvrdio u presudi AJD Tuna. U tom je pogledu praksa Suda vrlo bogata i dovoljna je povreda tog za Uniju temeljnog načela da bi se utvrdilo da je povreda dovoljno značajna(27) .
80. Od svih povreda koje navode žalitelji u predmetu C-12/13 P, jedino pravno pravilo koje je povrijeđeno jest spomenuto načelo s obzirom na to da se Sud već imao prilike izjasniti o mogućim povredama, između ostalog, načela proporcionalnosti, legitimnog očekivanja ili prava vlasništva do kojih je došlo na temelju Uredbe br. 530/2008. Jedini nedostatak koji se može pripisati spomenutoj uredbi nakon iscrpne analize koju je Sud proveo u predmetu AJD Tuna jest onaj koji se tiče načela zabrane diskriminacije na temelju državljanstva. Žalitelji su protivno spomenutom načelu bili spriječeni u obavljanju svojih ribarskih djelatnosti tjedan prije nego plivarice tunolovke pod španjolskom zastavom.
81. Time je ispunjena pretpostavka koja se odnosi na postojanje povrijeđenog pravnog pravila čija je svrha dodjeljivanje prava pojedincima i to da je povreda dovoljno značajna.
B – Izravna uzročna veza između povrede koja se može pripisati Uniji i štete nastale oštećeniku
82. Također smatram da postoji izravna uzročna veza između povrede koja se može pripisati Uniji i štete nastale oštećeniku jer je očito da je Uredba br. 530/2008 jedini uzročnik prekida djelatnosti koji su doživjeli žalitelji u predmetu C-12/13 P.
83. Unatoč tomu, važno je uvesti stupnjevanje koje uvjetuje doseg odgovornosti.
84.
Nezakonit je uzročnik štete nastale žaliteljima u predmetu C-12/13 P, kao što je već izloženo, načelo zabrane diskriminacije na temelju državljanstva zato što se neopravdano različito postupalo s plivaricama tunolovkama pod španjolskom zastavom u odnosu na ostale. Budući da su španjolske plivarice tunolovke imale pravo na dodatan tjedan ribolovne sezone, spomenuti žalitelji bili su lišeni prava na ribolovnu djelatnost u dragocjenom razdoblju u kojem su drugi brodovi imali pravo na nju.
85. Budući da se odgovornost koju ističu žalitelji temelji na nezakonitom aktu i da je, kao što je navedeno u prethodnoj točki, odbijeno postojanje drugih nedostataka koji bi mogli utjecati na nezakonitost Uredbe br. 530/2008, smatram da između akta zbog kojeg je došlo do diskriminacije i nastale štete postoji samo jedna uzročna poveznica, a to je dodatan tjedan ribolova na koji su imale pravo plivarice tunolovke pod španjolskom zastavom. Diskriminacija koju je Sud proglasio nezakonitom stavila je žalitelje u lošiji položaj samo na tjedan dana jer su sljedeći tjedan sve plivarice tunolovke, uključujući i španjolske, bile spriječene u svojim djelatnostima.
86. Činjenica da se prema navodima žalitelja u ovom predmetu izvanugovorna odgovornost Unije ponajprije temelji na nezakonitosti štete obvezuje na ograničavanje uzročne poveznice na povezivanje nezakonitih činjenica s nastalom štetom, ali ne i s činjenicama koje nisu nezakonite, bez obzira na to koliko su usko povezane s okolnostima ovog slučaja. Budući da se utvrđena nezakonitost tiče tjedna u kojem su žalitelji neopravdano bili lišeni prava na obavljanje gospodarske djelatnosti, taj tjedan je vrijeme relevantno za utvrđivanje posljedica izvanugovorne odgovornosti za nezakonit akt.
87. Stoga Sudu predlažem da uzročnu poveznicu ograniči na razdoblje između 16. i 23. lipnja 2008., u kojem je na temelju Uredbe br. 530/2008 žaliteljima, za razliku od španjolskih plivarica tunolovki, nezakonito bila zabranjena ribolovna djelatnost.
88. Posljedično je ispunjena pretpostavka koja se odnosi na postojanje izravne uzročne veze između povrede koja se može pripisati Uniji i štete nastale oštećeniku ako se šteta ograniči na razdoblje između 16. i 23. lipnja 2008.
C – Stvarna i izvjesna šteta
89. Naposljetku valja utvrditi je li dokazana pretpostavka da je šteta stvarna i izvjesna.
90. Kao što sam imao priliku navesti u točkama 49. do 61. svojeg mišljenja u predmetu Giordano/Komisija, sudska praksa Suda je u nekoliko navrata potvrdila da stvarni karakter štete nije nužno apsolutan te da se stvarnom može smatrati i šteta koja nastane kao gubitak izgledne prilike koji je izravna posljedica nezakonitog akta Unije. Sada neću ponavljati ono što sam detaljno izložio u točkama 38. do 69. tog mišljenja, već je dovoljno podsjetiti na to da gubitak izgledne prilike predstavlja stvarnu i izvjesnu štetu koju je moguće naknaditi.
91. Iz spisa proizlazi da su žalitelji u predmetu C-12/13 P imali dozvolu za ribolov koja im je omogućavala obavljanje gospodarske djelatnosti do 30. lipnja 2008. Također, proizlazi da su ribolovne kvote za brodovlasnike kao što su tužitelji u pravilu iskorištene u prethodnim godinama, a to Komisija nije dovodila u pitanje.
92. Osim toga, čini se da činjenica da su postojale ozbiljne naznake da su u lovištima iskorištene kvote i prije kraja ribolovne sezone nije spriječila plivarice tunolovke pod španjolskom zastavom da između 16. i 23. lipnja 2008. nastave loviti čak i u istim vodama u kojima obično love plivarice tunolovke pod francuskom zastavom, kao što su one žalitelja u predmetu C-12/13 P.
93. Upravo zato što gubitak prilike ne pokriva ukupan iznos izmakle dobiti, argumenti koje je iznijela Komisija potvrđuju samo da vjerojatnost da su žalitelji mogli nastaviti koristiti kvotu u tjednu između 16. i 23. lipnja 2008. nije bila apsolutna, ali ni po čemu ne umanjuju izglednost izgubljene prilike.
94.
Stranke prvostupanjskog postupka nisu imale priliku detaljno raspraviti kolika je točno vjerojatnost da su žalitelji u predmetu C-12/13 P za spomenute dane u 2008. godini mogli ostvariti dobit. O tom pitanju, vrlo usko vezanome za određivanje visine nastale štete, nije se na ovdje izložen način raspravljalo u postupku pred Općim sudom.
95. Stoga pozivam Sud da djelomično vrati predmet na odlučivanje Općem sudu kako bi, imajući u vidu prethodno navedene argumente, odlučio o točnoj visini štete koja je nastala žalitelju.
VII – Troškovi
A – U predmetu C-12/13 P
96. Usprkos tomu što predlažem djelomično vraćanje predmeta na odlučivanje Općem sudu, smatram da su bitni dijelovi glavnog pitanja ovog žalbenog postupka riješeni. Stoga u skladu s člankom 138. stavkom 1. i člankom 184. stavkom 2. Poslovnika, predlažem Sudu da Komisiji naloži snošenje troškova prvostupanjskog postupka u predmetu T-574/08 od 7. studenoga 2012. kao i troškova žalbenog postupka.
B – U predmetu C-13/13 P
97. Sukladno članku 138. stavku 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da nisu uspjeli u svojim zahtjevima i s obzirom na to da je Komisija zatražila da žalitelji snose troškove, treba im se naložiti snošenje troškova.
VIII – Zaključak
98. Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, predlažem Sudu da odluči kako slijedi:
U predmetu C-12/13 P
1. Ukinuti izreku presude Općeg suda od 7. studenoga 2012., Syndicat des thoniers méditerranéens i drugi/Komisija (T-574/08), isključivo u dijelu koji se odnosi na tužbeni razlog utemeljen na izvanugovornoj odgovornosti Europske unije za nezakonit akt, kako se navodi u točkama 48. do 66. spomenute presude.
2. Prihvatiti tužbu zbog izvanugovorne odgovornosti i proglasiti izvanugovornu odgovornost Unije zbog usvajanja Uredbe Komisije br. 530/2008 od 12. lipnja 2008. s obzirom na to da je dokazano da su ispunjene pretpostavke izvanugovorne odgovornosti predviđene u članku 340. stavku 2. Ugovora o funkcioniranju Europske unije.
3. Vratiti predmet Općem sudu kako bi odlučio o visini štete nastale žaliteljima.
4. Komisiji naložiti snošenje troškova prvostupanjskog postupka u predmetu T-574/08 od 7. studenoga 2012. i žalbenog postupka.
U predmetu C-13/13 P
1. Odbiti tužbu.
2. Naložiti Syndicat des thoniers méditerranéens, Marcu Carrenu, Jeanu Louisu Donnarelu, Jean-Françoisu Floresu, Géraldu Jeanu Lubranu, Hervéu Marinu, Nicolasu Marinu, Sébastienu Marinu i Sergeu Antoineu Joséu Perezu snošenje troškova žalbenog postupka.
(1) .
(2)  –	Uredba Vijeća od 7. svibnja 2007. (SL L 123, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 4., svezak 3., str. 92.)
(3)  –	Uredba Vijeća od 17. prosinca 2007. (SL L 340, str. 8.) [neslužbeni prijevod]
(4)  –	Uredba Vijeća od 20. prosinca 2002. (SL L 358, str. 59.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 4., svezak 3., str. 38.)
(5)  –	Uredba Vijeća od 16. siječnja 2008. o utvrđivanju, za 2008. godinu, ribolovnih mogućnosti i odgovarajućih uvjeta za određene stokove i skupine stokova riba primjenjivih u vodama Zajednice i, u slučaju ribarskih plovila Zajednice, u svim drugim vodama gdje bi bilo potrebno utvrditi ograničenja ulova (SL L 19, str. 1.) [neslužbeni prijevod]
(6)  –	Uredba Komisije od 22. svibnja 2008. kojom se prilagođavaju kvote određene za plavoperjanu tunu u 2008. sukladno članku 21. stavku 4. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2847/93 o uspostavi sustava kontrole koji se primjenjuje na zajedničku ribarstvenu politiku (SL L 134, str. 11.) [neslužbeni prijevod]
(7)  –	Uredba Komisije od 12. lipnja 2008. (SL L 155, str. 9.) [neslužbeni prijevod]
(8)  –	Presuda od 17. ožujka 2011. (C-221/09, Recueil, str. I-1655.)
(9)  –	Presuda od 7. rujna 2010. (T‑532/08, Recueil, str. II‑3959.)
(10)  –	Presuda od 7. rujna 2010. (T‑539/08, Recueil, str. II‑4017.)
(11) – Presuda od 19. listopada 2005. (T-415/03, str. 4355.)
(12)  –	Presuda od 18. ožujka 1975. (72/74, Recueil, str. 401.).
(13)  –	U istom smislu, presuda od 5. srpnja 1984., Société d'initiatives et de coopération agricoles i Société interprofessionnelle des producteurs et expéditeurs de fruits, légumes, bulbes et fleurs d'Ille-et-Vilaine/Komisija (114/83, Recueil, str. 2589.), t. 3. do 5.
(14)  –	Presuda od 4. listopada 1979. (238/78, Recueil, str. 2955.).
(15)  –	U tom smislu, vidjeti presudu od 27. siječnja 1982., Birra Wührer i drugi/Vijeće i Komisija (256/80, 257/80, 265/80, 267/80 i 5/81, Recueil, str. 85.), t. 8. do 14. U istom smislu, vidjeti rješenje Općeg suda od 21. studenoga 1996., Syndicat des producteurs de viande bovine i drugi/Komisija (T‑53/96, Recueil, str. II‑1579.), t. 11.
(16)  –	Presuda od 9. rujna 2008. (C‑120/06 P i C‑121/06 P, Recueil, str. I‑6513.)
(17)  –	Presuda od 17. rujna 1997., Dorsch Consult (C‑54/96, Recueil, str. I‑4961.)
(18)  –	Gore navedene presude Dorsch Consult, t. 19. i FIAMM, t. 169.
(19)  –	Presuda od 13. lipnja 1972. (9/71 i 11/71, Recueil, str. 391.), t. 46.
(20)  –	Presuda od 6. prosinca 1984. (59/83, Recueil, str. 4057.), t. 28.
(21)  –	Presuda od 24. lipnja 1986. (267/82, Recueil, str. 1907.), t. 33.
(22)  –	Presuda Općeg suda od 28. travnja 1998, Dorsch Consult Ingenieurgesellschaft/Vijeće i Komisija (T-184/95, Recueil, str. II‑667.), t. 69.
(23)  –	Gore navedena presuda Suda u predmetu Dorsch Consult, „ pod pretpostavkom da se u pravu Zajednice prizna načelo odgovornosti Zajednice za zakonit akt, takva odgovornost bi zahtijevala …” (t. 18.)
(24)  –	Presuda od 14. prosinca 2005. (T-69/00 P, Recueil, str. II–5393)
(25)  –	Gore navedena presuda, t. 176.
(26)  –	Vidjeti, među ostalima, presude Suda od 4. srpnja 2000., Bergaderm i Goupil/Komisija (C‑352/98 P, Recueil, str. I‑5291.), t. 42.; od 10. prosinca 2002., Komisija/Camar i Tico (C‑312/00 P, Recueil, str. I‑11355.), t. 53. i od 10. srpnja 2003, Komisija/Fresh Marine (C‑472/00 P, Recueil, str. I‑7541.), t. 25.
(27)  –	Vidjeti, među ostalima, presude od 25. svibnja 1978., HNL i drugi/Vijeće i Komisija (83/76 i 94/76, 4/77, 15/77 i 40/77, Recueil, str. 1209.), t. 5.; gore navedena Ireks-Arkady, t. 11.; od 15. rujna 1982. (Kina/EEZ, 106/81, Recueil, str. 2885.), t. 22. do 25. i od 18. travnja 1991., Assurances du crédit/Vijeće i Komisija (C 63/89, Recueil, str. I-1799.), t. 14. do 23.