62022CJ0775_RES
Spojeni predmeti C-775/22, C-779/22 i C-794/22
M.S. G.iN.G. S.iA.G. S.iM.C.S.iFSC
protiv
Banco Santander SA
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Supremo)
Presuda Suda (prvo vijeće) od 5. rujna 2024.
„Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2014/59/EU – Sanacija kreditnih institucija i investicijskih društava – Opća načela – Članak 34. stavak 1. točke (a) i (b) – Bail‑in – Otpis instrumenata kapitala – Konverzija podređenih obveznica u dionice i prisilni prijenos bez protučinidbe – Učinci – Članak 38. stavak 13. – Članak 53. stavci 1. i 3. – Članak 60. stavak 2. prvi podstavak točke (b) i (c) – Članci 73. do 75. – Zaštita prava dioničara i vjerovnika – Stjecanje instrumenata kapitala – Nepotpune i pogrešne informacije navedene u prospektu – Tužba za naknadu štete – Tužba kojom se zahtijeva utvrđenje ništavosti ugovora o stjecanju instrumenata kapitala – Tužbe podnesene protiv univerzalnog sljednika kreditne institucije u sanaciji”
Ekonomska i monetarna politika – Ekonomska politika – Oporavak i sanacija kreditnih institucija – Direktiva 2014/59 – Učinak bail-ina – Otpis ili konverzija vlasničkih instrumenata – Prospekt koji je potrebno objaviti prilikom javne ponude vrijednosnih papira ili prilikom uvrštavanja u trgovanje – Netočne informacije – Kreditna institucija u odnosu na koju je donesena odluka o sanaciji ili subjekt koji je njezin sljednik – Konverzija instrumenata kapitala u dionice prije sanacije – Tužba za naknadu štete podnesena nakon odluke o sanaciji – Tužba kojom se zahtijeva utvrđenje ništavosti ugovora o stjecanju dionica podnesena nakon odluke o sanaciji – Nedopuštenost
(Direktiva 2003/71 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 6.; Direktiva 2014/59 Europskog parlamenta i Vijeća, uv. izj. 49. i čl. 2. st. 1., čl. 34. st. 1. t. (a) i (b), čl. 53. st. 1. i 3. i čl. 60. st. 2. prvi podst. t. (b) i (c) i st. 3.)
(t. 51., 52., 54., 57.-62. i t. 1. izreke)
Ekonomska i monetarna politika – Ekonomska politika – Oporavak i sanacija kreditnih institucija – Direktiva 2014/59 – Učinak bail-ina – Otpis ili konverzija vlasničkih instrumenata – Prospekt koji je potrebno objaviti prilikom javne ponude vrijednosnih papira ili prilikom uvrštavanja u trgovanje – Netočne informacije – Kreditna institucija u odnosu na koju je donesena odluka o sanaciji ili subjekt koji je njezin sljednik – Konverzija instrumenata kapitala u dionice koje su potom prenesene na drugu kreditnu instituciju u okviru sanacije – Tužba za naknadu štete podnesena nakon odluke o sanaciji – Tužba za utvrđenje ništavosti ugovora o stjecanju dionica podnesena protiv univerzalnog sljednika kreditne institucije koja je u postupku sanacije – Nedopuštenost
(Direktiva 2014/59 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 34. st. 1. t. (a) i (b), čl. 37. st. 3. t. (a) i (d) i čl. 37. st. 4., čl. 38., čl. 53. st. 1. i 3., čl. 60. st. 2. prvi podst. t. (b) i (c) i čl. 73. t. (b))
(t. 66.-70., 74.-77., 83.-85. i t. 2. izreke)
Kratak prikaz
Nakon što mu je Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska) uputio zahtjev za prethodnu odluku u pogledu tumačenja odredbi Direktive 2014/59 (
1
), Sud ponovno odlučuje o tome mogu li osobe koje su stekle instrumente kapitala kreditne institucije podvrgnute postupku sanacije, nakon potpunog otpisa dionica te institucije, pokrenuti postupak za utvrđenje ništavosti ugovora o upisu navedenih instrumenata i/ili tužbu za naknadu štete zbog nepotpunih i pogrešnih informacija navedenih u prospektu izdanja (
2
). To je pitanje postavljeno u sporovima koje su pokrenule osobe čiji su instrumenti kapitala konvertirani u dionice navedene kreditne institucije, bilo prije postupka donošenja mjera sanacije bilo u okviru tog postupka.
Ova presuda Suda donesena je nakon presude Banco Santander od 5. svibnja 2022. (
3
), u kojoj je Sud presudio da, nakon potpunog otpisa dionica kreditne institucije ili investicijskog društva u sanaciji, osobe koje su stekle dionice prije pokretanja tog postupka ne mogu podnijeti takve tužbe za naknadu štete ili za utvrđenje ništavosti.
Tužitelji iz glavnog postupka stekli su 2010. i 2011. različite instrumente kapitala koje je izdalo društvo Banco Popular, španjolska kreditna institucija, ili njegovo društvo kći. Tijekom 2012. i 2014. jedan dio navedenih instrumenata konvertiran je u dionice društva Banco Popular. Jedinstveni sanacijski odbor (SRB) donio je 7. lipnja 2017. sanacijski program za društvo Banco Popular, koji je odobrila Europska komisija i proveo Fondo de Reestructuración Ordenada Bancaria (Fond za uredno restrukturiranje banaka, Španjolska) (u daljnjem tekstu: FROB), odlukom donesenom istog dana (
4
). Tom je odlukom FROB, među ostalim, temeljni kapital društva Banco Popular smanjio na nulu otpisom svih dionica u optjecaju. Posljedica tog otpisa bila je to da su određeni tužitelji prestali biti imatelji dionica društva Banco Popular, koje su proizašle iz konverzije njihovih instrumenata kapitala provedene tijekom 2012. i 2014. K tomu, FROB je odlučio provesti konverziju podređenih obveznica (instrumenti dodatnog kapitala) u nove dionice i prenijeti te nove dionice na društvo Banco Santander, bez suglasnosti bivših imatelja tih instrumenata. Ta je operacija dovela do toga da su drugi tužitelji prestali biti imatelji podređenih obveznica stečenih 2010. i 2011. godine, koje su bile konvertirane u dionice koje su potom prenesene na društvo Banco Santander, a da za to nisu primili nikakvu protučinidbu.
Ocjena Suda
Kao prvo, Sud odlučuje o tužbama za naknadu štete zbog nepotpunih ili pogrešnih informacija u prospektu izdanja (
5
) i o tužbama za utvrđenje ništavosti ugovora o upisu instrumenata kapitala kreditne institucije, koje su podnijele osobe koje su stekle takve instrumente konvertirane u dionice navedene institucije prije donošenja mjera sanacije u odnosu na nju.
Kao prvo, Sud ističe da, u skladu s Direktivom 2014/59 (
6
), ako sanacijsko tijelo smanji na nulu glavnicu obveze ili nepodmireni iznos obveze, ta obveza i sve pravne obveze ili tražbine koje u vezi s njom proizlaze i koje nisu obračunane u trenutku sanacije u svakom slučaju smatraju se izvršenima i ne mogu se dokazivati u vezi s kreditnom institucijom ili investicijskim društvom u sanaciji ili bilo kojim subjektom sljednikom. Osim toga, ta direktiva precizira da u odnosu na imatelja otpisanih instrumenata kapitala ne ostaje nikakva obveza, na temelju odluke o sanaciji, u okviru otpisanog iznosa tih instrumenta ili u vezi s njim, osim već obračunanih obveza i obveza u vezi s odštetom do kojih može doći zbog tužbe kojom se osporava zakonitost izvršavanja ovlasti otpisa (
7
).
Što se tiče pojmova „obračunane obveze” ili „obračunane tražbine”, Sud podsjeća na to da se, kao što je to već presudio u presudi Banco Santander od 5. svibnja 2022., za prava koja proizlaze iz tužbe za naknadu štete zbog informacija navedenih u prospektu prodaje vrijednosnih papira (
8
), kao i iz tužbe za utvrđenje ništavosti ugovora o upisu dionica, ne može smatrati da spadaju u kategoriju „obračunanih” obveza ili tražbina (
9
) ako su te tužbe podnesene protiv kreditne institucije ili investicijskog društva izdavatelja prospekta ili subjekta koji je njegov sljednik nakon donošenja odluke o sanaciji.
Kao drugo, Sud je presudio da se takvo shvaćanje tih pojmova nameće i kada prava proizlaze iz tužbe za utvrđivanje odgovornosti za štetu ili tužbe za utvrđenje ništavosti koja se odnosi na stjecanje instrumenata kapitala, koji su naknadno konvertirani u dionice, s obzirom na kontekst u kojem se nalaze navedeni pojmovi i ciljeve koji se nastoje postići Direktivom 2014/59.
Naime, kao prvo, Direktiva 2014/59 uspostavlja načelo prema kojem su dioničari, a zatim vjerovnici, kreditne institucije ili investicijskog društva koje je u postupku sanacije, oni koji ponajprije moraju snositi pretrpljene gubitke zbog provođenja tog postupka. No, u okviru bail-ina, otpis i konverzija instrumenata kapitala izravno pridonose ostvarenju ciljeva sanacijskog postupka. Stoga bi dopustiti osobama koje su stekle instrumente kapitala prije sanacije da, nakon te sanacije, podnose tužbe za utvrđivanje odgovornosti za štetu ili tužbe za utvrđenje ništavosti radi naknade štete ili restitucije u visini sredstava plaćenih za to stjecanje, sadržavalo upravo rizik da se iznos instrumenata kapitala koji su predmet bail-ina retroaktivno smanji, što bi moglo dovesti u pitanje ostvarenje ciljeva sanacijske mjere.
Upravo s obzirom na to Direktiva 2014/59 predviđa (
10
) da se imateljima relevantnih instrumenata kapitala ne isplaćuje nikakva naknada osim u slučajevima konverzije takvih instrumenata (
11
) i da u tim slučajevima naknada ima oblik izdavanja instrumenata kapitala u korist tih imatelja. Time se nastoji izbjeći to da se tom naknadom može retroaktivno smanjiti iznos vlastitih sredstava korištenih u svrhu sanacije.
Kao drugo, što se tiče ciljeva koji se ostvaruju Direktivom 2014/59, Sud utvrđuje da ta direktiva predviđa, u iznimnom ekonomskom kontekstu, primjenu postupka koji osobito može utjecati na prava dioničara i vjerovnika kreditne institucije ili investicijskog društva radi očuvanja financijske stabilnosti država članica, stvaranjem sustava insolventnosti koji odstupa od općih pravila za postupke insolventnosti, čija je provedba dopuštena samo u iznimnim okolnostima i mora se opravdati važnim razlozima u općem interesu.
On naglašava da se, kao što to proizlazi iz presude Banco Santander od 5. svibnja 2022., Direktiva 2003/71 nalazi među „direktivama Unije u području prava trgovačkih društava” od kojih Direktiva 2014/59 dopušta odstupanje ako bi njihova primjena mogla lišiti korisnog učinka postupak sanacije ili ometati njegovu provedbu. I tužba za utvrđivanje odgovornosti za štetu i tužba za utvrđenje ništavosti, kojima se od kreditne institucije ili investicijskog društva u postupku sanacije ili sljednika tih subjekata zahtijeva da nadoknadi dioničarima gubitke pretrpljene zbog izvršenja ovlasti sanacijskog tijela za otpis i konverziju, dovele bi u pitanje cjelokupno vrednovanje na kojem se temelji odluka o sanaciji jer je sastav kapitala dio objektivnih podataka tog vrednovanja i stoga može ugroziti sam postupak sanacije kao i ciljeve koji se nastoje postići Direktivom 2014/59. Tako je, također u toj presudi, Sud presudio da provedba članka 34. stavka 1. točke (a), članka 53. stavaka 1. i 3. i članka 60. stavka 2. prvog podstavka točaka (b) i (c) Direktive 2014/59 isključuje mogućnost podnošenja tužbe radi utvrđivanja odgovornosti iz članka 6. Direktive 2003/71 ili tužbe za utvrđenje ništavosti ugovora o upisu dionica predviđene nacionalnim pravom protiv kreditne institucije ili investicijskog društva izdavatelja prospekta ili subjekta koji je njegov sljednik, nakon donošenja odluke o sanaciji na temelju tih odredaba.
No, u ovom slučaju Sud opaža da, iako su tužitelji u glavnom postupku prvotno stekli instrumente kapitala različite od dionica društva Banco Popular, ti su instrumenti već bili konvertirani u dionice društva Banco Popular prije sanacije te banke i da su, u okviru njezine sanacije, dionice koje su proizašle iz te konverzije bile predmet mjere otpisa i konverzije za potrebe bail-ina navedene banke.
Sud zaključuje da se prethodno navedenim odredbama Direktive 2014/59 protivi to da nakon otpisa svih dionica temeljnog kapitala kreditne institucije koja je podvrgnuta postupku sanacije, osobe koje su stekle instrumente kapitala koji su konvertirani u dionice te kreditne institucije prije donošenja mjera sanacije u odnosu na nju podnose protiv te institucije ili subjekta koji je njezin sljednik tužbu za naknadu štete zbog nepotpunih i pogrešnih informacija sadržanih u prospektu izdanja ili tužbu za utvrđenje ništavosti ugovora o upisu tih instrumenata kapitala na temelju nacionalnog prava koja bi, uzimajući u obzir njezin retroaktivan učinak, dovela do restitucije protuvrijednosti prvotno stečenih instrumenata kapitala, koji su potom konvertirani u dionice, uvećano za kamate od dana sklapanja tog ugovora.
Kao drugo, Sud se bavio pitanjem protivi li se odredbama Direktive 2014/59 (
12
) to da, nakon potpunog otpisa dionica temeljnog kapitala kreditne institucije u postupku sanacije, osobe koje su stekle instrumente kapitala koji su u okviru tog postupka bili konvertirani u dionice te kreditne institucije, koje su potom odmah prenesene na drugu kreditnu instituciju, mogu protiv potonje institucije podnijeti tužbu za utvrđenje ništavosti ugovora o upisu navedenih instrumenata kapitala na temelju nacionalnog prava, koja bi, s obzirom na svoj retroaktivni učinak, dovela do restitucije protuvrijednosti navedenih instrumenata kapitala, uvećano za kamate od dana sklapanja tog ugovora.
On pojašnjava da, na temelju članka 37. stavka 3. točaka (a) i (d) i članka 37. stavka 4. Direktive 2014/59, sanacijska tijela mogu kombinirati bail-in instrument s instrumentom prodaje poslovanja institucije. Kao što to proizlazi iz članka 2. točaka 57. i 58. te direktive, dok prvi od tih instrumenata uključuje ovlasti otpisa i konverzije, drugi se sastoji od prijenosa, među ostalim, dionica ili drugih vlasničkih instrumenata koje institucija u sanaciji izdaje kupcu koji nije prijelazna institucija. Međutim, iz navedene direktive (
13
) proizlazi da, u okviru tog drugog instrumenta, s obzirom na to da se vlasništvo nad dionicama ili drugim vlasničkim instrumentima prenosi na stjecatelja s trenutačnim pravnim učinkom, prvotni vlasnici ne gube samo vlasništvo nego i svojstvo „dioničara” ili „vjerovnika” kreditne institucije u sanaciji. Stoga bivši dioničari kreditne institucije u sanaciji čije su dionice prenesene u okviru sanacije više nisu dioničari ni te kreditne institucije ni njezina sljednika i gube svako izravno ili neizravno pravo nad imovinom, pravima ili obvezama koji su preneseni. Na taj način Direktiva sprječava vjerovnike i dioničare da s retroaktivnim učinkom spriječe postupak sanacije kao i njegove ciljeve, tim više što bi se takvom tužbom vjerovnicima i dioničarima omogućilo da retroaktivno izbjegnu gubitke koje oni ponajprije moraju snositi.
Što se tiče argumenta koji su istaknuli tužitelji iz glavnog postupka, pozivajući se na ograničenje njihova prava na djelotvornu sudsku zaštitu u pogledu njihova prava na podnošenje tužbe za utvrđenje ništavosti ugovora o upisu dionica ili instrumenata kapitala pretvorenih u dionice, Sud podsjeća na to da to pravo zajamčeno člankom 47. Povelje nije apsolutno pravo i da njegovo ostvarivanje može biti predmet ograničenja koja se mogu opravdati ciljevima od općeg interesa koje Unija slijedi. Usto, iako postoji očit javni interes za osiguranje snažne i dosljedne zaštite ulagača u Uniji, ne može se smatrati da taj interes u svim okolnostima prevladava nad općim interesom koji se sastoji od jamčenja stabilnosti financijskog sustava. No, Direktiva 2014/59, time što nalaže ponajprije dioničarima da snose gubitke koje su pretrpjeli kreditna institucija ili investicijsko društvo, ima za cilj osigurati stabilnost financijskog sustava Unije, pri čemu bi se, u skladu s tom direktivom, postupak sanacije trebao primjenjivati samo u iznimnim i iznimno hitnim gospodarskim okolnostima kada se predmetna kreditna institucija ili investicijsko društvo ne može likvidirati u redovnom postupku u slučaju insolventnosti a da se pritom ne destabilizira financijski sustav Unije. Iako odredbe navedene direktive sprječavaju podnošenje, nakon donošenja odluke o sanaciji, takve tužbe za utvrđenje ništavosti, Sud među ostalim ističe da sanacijska mjera – onako kako proizlazi iz Komisijine odluke o odobravanju programa sanacije – može biti predmet tužbe za poništenje na temelju članka 263. četvrtog stavka UFEU-a. Takva tužba pridonosi djelotvornoj sudskoj zaštiti dioničara i vjerovnika, također i zato što bi eventualno poništenje sanacijske mjere omogućilo podnošenje tužbe za utvrđenje ništavosti ugovora o upisu dionica ili instrumenata kapitala konvertiranih u dionice.
Sud zaključuje da se odredbama Direktive 2014/59, a osobito njezinom članku 34. stavku 1. točkama (a) i (b) te članku 38., protivi to da, nakon potpunog otpisa dionica temeljnog kapitala kreditne institucije u postupku sanacije, osobe koje su stekle instrumente kapitala koji su u okviru tog postupka bili konvertirani u dionice te kreditne institucije, koje su odmah potom prenesene na drugu kreditnu instituciju, podnesu protiv potonje institucije tužbu za utvrđenje ništavosti ugovora o upisu tih instrumenata kapitala na temelju nacionalnog prava.
(
1
)	Direktiva 2014/59/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 15. svibnja 2014. o uspostavi okvira za oporavak i sanaciju kreditnih institucija i investicijskih društava te o izmjeni Direktive Vijeća 82/891/EEZ i direktiva 2001/24/EZ, 2002/47/EZ, 2004/25/EZ, 2005/56/EZ, 2007/36/EZ, 2011/35/EU, 2012/30/EU i 2013/36/EU te uredbi (EU) br. 1093/2010 i (EU) br. 648/2012 Europskog parlamenta i Vijeća (SL 2014., L 173, str. 190.)
(
2
)	Na temelju Direktive 2003/71/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o prospektu koji je potrebno objaviti prilikom javne ponude vrijednosnih papira ili prilikom uvrštavanja u trgovanje te o izmjeni Direktive 2001/34/EZ (SL 2003., L 345, str. 64.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 3., str. 84.), koja je stavljena izvan snage s učinkom od 21. srpnja 2019. Uredbom (EU) 2017/1129 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2017. o prospektu koji je potrebno objaviti prilikom javne ponude vrijednosnih papira ili prilikom uvrštavanja za trgovanje na uređenom tržištu te stavljanju izvan snage Direktive 2003/71/EZ (SL 2017., L 168, str. 12.).
(
3
)	Presuda od 5. svibnja 2022., Banco Santander (Sanacija Banco Popular), C-410/20, EU:C:2022:351
(
4
)	Odluka FROB-a od 7. lipnja 2017. (BOE br. 155 od 30. lipnja 2017., str. 55470.)
(
5
)	Kako je predviđeno člankom 6. Direktive 2003/71.
(
6
)	Članak 53. stavak 3. Direktive 2014/59
(
7
)	Članak 60. Direktive 2014/59
(
8
)	U skladu s člankom 6. Direktive 2003/71.
(
9
)	U smislu članka 53. stavka 3. i članka 60. stavka 2. točke (b) Direktive 2014/59
(
10
)	Članak 60. stavak 2. prvi podstavak točka (c) i stavak 3. Direktive 2014/59
(
11
)	Iz članka 60. stavka 3. Direktive 2014/59
(
12
)	Osobito članak 34. stavak 1. točke (a) i (b) te članak 38. Direktive 2014/59
(
13
)	Članak 38. stavci 1., 4., 6., 9. točka (a) i stavak 13. Direktive 2014/59