62024CO0406
RJEŠENJE SUDA (šesto vijeće)
11. rujna 2025. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Načela prava Unije – Nacionalni postupak za imenovanje zastupnika za osobu s intelektualnim poteškoćama – Poteškoće u pronalaženju odgovarajućeg zastupnika – Dvojbe u pogledu sudske prirode postupka pred tijelom koje je uputilo zahtjev”
U predmetu C‑406/24,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bezirksgericht Linz (Općinski sud u Linzu, Austrija) odlukom od 3. lipnja 2024., koju je Sud zaprimio 11. lipnja 2024., u postupku koji se odnosi na sudsko imenovanje posebnog skrbnika za punoljetnu osobu
RC,
a druga stranka u postupku je:
VertretungsNetz, sa sjedištem u Linzu (Austrija),
SUD (šesto vijeće),
u sastavu: A. Kumin, predsjednik vijeća, T. von Danwitz (izvjestitelj), potpredsjednik Suda, i S. Gervasoni, sudac,
nezavisni odvjetnik: J. Richard de la Tour,
tajnik: A. Calot Escobar,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči obrazloženim rješenjem, u skladu s člankom 53. stavkom 2. Poslovnika Suda,
donosi sljedeće
Rješenje
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 3. do 5., 12., 19. i 28. Konvencije Ujedinjenih naroda o pravima osoba s invaliditetom, sklopljene u New Yorku 13. prosinca 2006. i odobrene u ime Europske zajednice Odlukom Vijeća 2010/48/EZ od 26. studenoga 2009. (SL 2010., L 23, str. 35.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 66., str. 55.; u daljnjem tekstu: Konvencija UN‑a o pravima osoba s invaliditetom), članaka 1., 20., 21. i 26. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), kao i općih načela prava Unije iz članka 6. stavka 3. UEU‑a, konkretno načelâ jednakosti i nediskriminacije, korisnog učinka i djelotvorne sudske zaštite.
2
Taj je zahtjev upućen u okviru postupka koji je po službenoj dužnosti pokrenuo Bezirksgericht Linz (Općinski sud u Linzu, Austrija), a koji se odnosi na sudsko imenovanje posebnog skrbnika za punoljetnu osobu RC.
Pravni okvir
Međunarodno pravo
3
U skladu s njezinim člankom 1., svrha Konvencije UN‑a o pravima osoba s invaliditetom je „promicanje, zaštita i osiguravanje punog i ravnopravnog uživanja svih ljudskih prava i temeljnih sloboda svih osoba s invaliditetom i promicanje poštivanja njihovog urođenog dostojanstva”.
4
Člankom 2. te konvencije, naslovljenim „Definicije”, određuje se:
„Za potrebe ove Konvencije:
[…]
‚Diskriminacija na osnovi invaliditeta’ označava svako razlikovanje, isključivanje ili ograničavanje na osnovi invaliditeta koje ima svrhu ili učinak sprečavanja ili poništavanja priznavanja, uživanja ili korištenja svih ljudskih prava i temeljnih sloboda na političkom, ekonomskom, socijalnom, kulturnom, društvenom i svakom drugom području, na ravnopravnoj osnovi s drugima. Ona uključuje sve oblike diskriminacije, uključujući i uskraćivanje razumne prilagodbe,
‚Razumna prilagodba’ znači potrebnu i prikladnu preinaku i podešavanja, koja ne predstavljaju nesrazmjerno ili neprimjereno opterećenje, da bi se takvo što u pojedinačnom slučaju, tamo gdje je to potrebno kako bi se osobama s invaliditetom osiguralo uživanje ili korištenje svih ljudskih prava i temeljnih sloboda na ravnopravnoj osnovi s drugima;
[…]”
5
U članku 3. navedene konvencije, naslovljenom „Opća načela”, navodi se:
„Načela ove Konvencije su:
[…]
(b) nediskriminacija;
(c) puno i učinkovito sudjelovanje i uključivanje u društvo;
[…]
(e) jednake mogućnosti;
(f) pristupačnost;
[…]”
6
Članak 4. stavak 1. Konvencije UN‑a o pravima osoba s invaliditetom, naslovljen „Opće obveze”, glasi kako slijedi:
„Države stranke obvezuju se osigurati i promicati puno ostvarenje svih ljudskih prava i temeljnih sloboda svih osoba s invaliditetom bez bilo kakve diskriminacije na osnovi invaliditeta. U tu se svrhu države stranke obvezuju:
(a)
usvojiti odgovarajuće zakonodavne, upravne i druge mjere za provedbu prava priznatih ovom Konvencijom;
(b)
poduzeti sve odgovarajuće mjere, uključujući zakonodavne, za izmjenu ili ukidanje postojećih zakona, propisa, običaja i prakse, koji predstavljaju diskriminaciju osoba s invaliditetom;
[…]”
7
U članku 5. te konvencije, naslovljenom „Jednakost i nediskriminacija”, u stavcima 1. do 3. navodi se:
„1.   Države stranke prihvaćaju da su sve osobe jednake pred zakonom te imaju jednako pravo, bez ikakve diskriminacije, na jednaku zaštitu i jednaku korist na temelju zakona.
2.   Države stranke će zabraniti bilo kakvu diskriminaciju na osnovi invaliditeta i jamčit će osobama s invaliditetom jednaku i djelotvornu zaštitu od diskriminacije po svim osnovama.
3.   Da bi promicale jednakost i ukinule diskriminaciju, države stranke će poduzeti sve primjerene korake radi osiguranja provedbe razumne prilagodbe.”
8
Člankom 12. navedene konvencije, naslovljenim „Jednakost pred zakonom”, u stavcima 2. i 3. predviđa se:
„2.   Države stranke će prihvatiti da osobe s invaliditetom imaju pravnu sposobnost (pravni položaj) na jednakoj osnovi kao i druge osobe u svim aspektima života.
3.   Države stranke će poduzeti odgovarajuće mjere kako bi osobama s invaliditetom osigurale pristup potpori koja bi im mogla biti potrebna za ostvarivanje pravne sposobnosti.”
9
U skladu s člankom 19. Konvencije UN‑a o pravima osoba s invaliditetom, naslovljenim „Neovisno življenje i uključenost u zajednicu”, ugovorne strane „priznaju jednako pravo svim osobama s invaliditetom na život u zajednici, s pravom izbora jednakim kao i za druge osobe, te će poduzeti djelotvorne i odgovarajuće mjere kako bi olakšale osobama s invaliditetom puno uživanje ovoga prava i punog uključenja i sudjelovanja u zajednici […]”.
10
Člankom 28. te konvencije, naslovljenim „Primjereni životni standard i socijalna zaštita”, u stavku 1. određuje se:
„Države stranke priznaju pravo osobama s invaliditetom na odgovarajući životni standard za njih i njihove obitelji, uključujući odgovarajuću prehranu, odijevanje, stanovanje, kao i na stalno unaprjeđenje životnih uvjeta te će poduzeti odgovarajuće korake kako bi zaštitile i promicale ostvarenje ovog prava bez diskriminacije na osnovi invaliditeta.”
Austrijsko pravo
11
Članak 271. Allgemeines bürgerliches Gesetzbucha (Opći građanski zakonik, u daljnjem tekstu: ABGB) glasi kako slijedi:
„Posebnog skrbnika za punoljetnu osobu imenuje sud, na njezin zahtjev ili po službenoj dužnosti, ako
1.
osoba ne može obavljati određene poslove a da ne postoji opasnost za nju samu zbog mentalne bolesti ili sličnog oštećenja koje utječe na njezinu sposobnost odlučivanja,
2.
nema zastupnika u tu svrhu,
3.
ne može ga ili ne želi odabrati, i
4.
nije moguće dodijeliti zakonsko skrbništvo.”
12
U skladu s člankom 272. stavkom 1. ABGB‑a, „poseban skrbnik za punoljetnu osobu sudski se imenuje samo u svrhu upravljanja pojedinačnim poslovima ili određenim kategorijama poslova koje treba obaviti u danom trenutku i koje treba precizno utvrditi”.
13
Člankom 274. ABGB‑a predviđa se:
„(1)   U imenovanju skrbnikom prednost ima osoba koja je imenovana, uz njezinu suglasnost, na temelju punomoći za zastupanje zbog nesposobnosti, sporazuma o skrbništvu ili odluke o skrbništvu.
(2)   Ako takva osoba nije dostupna ili odgovarajuća, imenuje se osoba bliska punoljetnoj osobi i sposobna za obavljanje zadaće, uz njezinu suglasnost.
(3)   Ako nije moguće imenovati takvu osobu, imenuje se udruga za zaštitu odraslih osoba uz njezinu suglasnost.
(4)   Ako nije moguće imenovati ni udrugu za zaštitu odraslih osoba, valja imenovati, u skladu s člankom 275., javnog bilježnika (javnobilježničkog vježbenika) ili odvjetnika (odvjetničkog vježbenika) ili neku drugu odgovarajuću osobu, uz njezinu suglasnost.
(5)   Javni bilježnik (javnobilježnički vježbenik) ili odvjetnik (odvjetnički vježbenik) imenuje se prvenstveno kad upravljanje poslovima uglavnom zahtijeva pravno znanje, a udruga za zaštitu odraslih osoba […] imenuje se prvenstveno kad skrbništvo uz to uključuje i posebne zahtjeve.”
14
U skladu s člankom 275. točkom 1. ABGB‑a, javni bilježnik ili odvjetnik, koji nije uredno uvršten na popis odvjetnika ili javnih bilježnika koji su posebno kvalificirani za obavljanje poslova skrbništva na temelju punomoći za zastupanje zbog nesposobnosti i poslova sudski dodijeljenog posebnog skrbništva, može odbiti obavljanje poslova sudski dodijeljenog posebnog skrbništva, među ostalim, ako upravljanje poslovima uglavnom ne zahtijeva pravno znanje.
Glavni postupak i prethodna pitanja
15
Odlukom od 18. srpnja 2022. Bezirksgericht Linz (Općinski sud u Linzu), odnosno tijelo koje je uputilo zahtjev u ovom predmetu, pokrenuo je po službenoj dužnosti postupak kako bi se ispitala potreba za sudskim imenovanjem posebnog skrbnika za punoljetnu osobu RC.
16
Tijelo koje je uputilo zahtjev namjerava odrediti sudski imenovanog posebnog skrbnika za punoljetnu osobu RC kako bi upravljao njezinim poslovima koji uglavnom ne zahtijevaju pravno znanje u smislu nacionalnog zakonodavstva o kojem je riječ u glavnom postupku. U okviru glavnog postupka, osoba RC također je zatražila takvu potporu.
17
U skladu s informacijama iz zahtjeva za prethodnu odluku, stanje predmeta omogućuje donošenje odluke od listopada 2022. i valja sudski imenovati posebnog skrbnika za punoljetnu osobu RC. Međutim, tijelo koje je uputilo zahtjev nije moglo imenovati nijednu fizičku osobu ni udruge za zaštitu odraslih osoba iz članka 274. stavaka 1. do 3. ABGB‑a kao sudski imenovanog posebnog skrbnika za punoljetnu osobu RC jer te osobe i udruge nisu dale suglasnost koja se u tu svrhu zahtijeva tim odredbama. U skladu s člankom 274. stavkom 4. ABGB‑a, to se tijelo zatim obratilo javnim bilježnicima i odvjetnicima. Međutim, nitko od njih nije prihvatio obavljanje poslova skrbništva zbog toga što upravljanje poslovima osobe RC uglavnom ne zahtijeva pravno znanje, u smislu članka 275. točke 1. ABGB‑a.
18
Tijelo koje je uputilo zahtjev dvoji o usklađenosti nacionalnog zakonodavstva o kojem je riječ u glavnom postupku s člancima 3. do 5., 12., 19. i 28. Konvencije UN‑a o pravima osoba s invaliditetom, s temeljnim pravima propisanima u člancima 1., 20., 21. i 26. Povelje, kao i s načelima jednakosti i nediskriminacije, korisnog učinka i sudske zaštite.
19
Smatra da su, u skladu s načelom nadređenosti prava Unije, Konvencija UN‑a o pravima osoba s invaliditetom te druga prava i načela prava Unije navedena u prethodnoj točki nadređena pravu država članica, koje se izuzima iz primjene u slučaju neusklađenosti.
20
U tim je okolnostima Bezirksgericht Linz (Općinski sud u Linzu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Je li nacionalni propis (članci 274. i 275. ABGB‑a) kojim se kao pravna posljedica ne predviđa osoba koju sud treba imenovati kao zastupnika ranjive osobe, kad [članovi] iz kategorija profesija javnih bilježnika ili odvjetnika, uključujući vježbenike za obavljanje tih profesija, kojima se posljednjima obraća prema redoslijedu imenovanja predviđenom tim propisom, kao razlog odbijanja mogu navesti to da ‚upravljanje poslovima uglavnom ne zahtijeva pravno znanje’, u skladu s ‚općim načelima’ [Konvencije UN‑a o pravima osoba s invaliditetom], propisanima u članku 3. te konvencije, i konkretnije s načelima nediskriminacije, punog i učinkovitog sudjelovanja i uključivanja u društvo, poštivanja razlika i prihvaćanja osoba s invaliditetom kao dijela ljudske raznolikosti i čovječnosti, jednakosti mogućnosti i pristupačnosti koja se u njemu navode?
2.
Je li nacionalni propis (članci 274. i 275. ABGB‑a) kojim se kao pravna posljedica ne predviđa osoba koju sud treba imenovati kao zastupnika ranjive osobe, kad [članovi] iz kategorija profesija javnih bilježnika ili odvjetnika, uključujući vježbenike za obavljanje tih profesija, kojima se posljednjima obraća prema redoslijedu imenovanja predviđenom tim propisom, kao razlog odbijanja mogu navesti to da ‚upravljanje poslovima uglavnom ne zahtijeva pravno znanje’, u skladu s ‚općim obvezama’ [Konvencije UN‑a o pravima osoba s invaliditetom], propisanima u članku 4. te konvencije, i konkretnije s načelima koja se u njemu navode i u skladu s kojima se države stranke obvezuju usvojiti odgovarajuće zakonodavne, upravne i druge mjere za provedbu prava priznatih tom konvencijom i poduzeti sve odgovarajuće mjere, uključujući zakonodavne, za izmjenu ili ukidanje postojećih zakona, propisa, običaja i prakse, koji predstavljaju diskriminaciju osoba s invaliditetom?
3.
Je li nacionalni propis (članci 274. i 275. ABGB‑a) kojim se kao pravna posljedica ne predviđa osoba koju sud treba imenovati kao zastupnika ranjive osobe, kad [članovi] iz kategorija profesija javnih bilježnika ili odvjetnika, uključujući vježbenike za obavljanje tih profesija, kojima se posljednjima obraća prema redoslijedu imenovanja predviđenom tim propisom, kao razlog odbijanja mogu navesti to da ‚upravljanje poslovima uglavnom ne zahtijeva pravno znanje’, u skladu s načelom nediskriminacije propisanim u članku 5. [Konvencije UN‑a o pravima osoba s invaliditetom], i konkretnije s obvezom koja se u njemu navodi da [države stranke prihvaćaju da] su sve osobe jednake pred zakonom te imaju jednako pravo, bez ikakve diskriminacije, na jednaku zaštitu i jednaku korist na temelju zakona i da će te države zabraniti bilo kakvu diskriminaciju na osnovi invaliditeta i jamčit će osobama s invaliditetom jednaku i djelotvornu zaštitu od diskriminacije po svim osnovama?
4.
Je li nacionalni propis (članci 274. i 275. ABGB‑a) kojim se kao pravna posljedica ne predviđa osoba koju sud treba imenovati kao zastupnika ranjive osobe, kad [članovi] iz kategorija profesija javnih bilježnika ili odvjetnika, uključujući vježbenike za obavljanje tih profesija, kojima se posljednjima obraća prema redoslijedu imenovanja predviđenom tim propisom, kao razlog odbijanja mogu navesti to da ‚upravljanje poslovima uglavnom ne zahtijeva pravno znanje’, u skladu s načelom jednakog postupanja propisanim u članku 12. [Konvencije UN‑a o pravima osoba s invaliditetom], i konkretnije s time da države stranke prihvaćaju činjenicu da osobe s invaliditetom imaju pravnu sposobnost (pravni položaj) na jednakoj osnovi kao i druge osobe u svim aspektima života i da će te države poduzeti odgovarajuće mjere kako bi osobama s invaliditetom osigurale pristup potpori koja bi im mogla biti potrebna za ostvarivanje pravne sposobnosti?
5.
Je li nacionalni propis (članci 274. i 275. ABGB‑a) kojim se kao pravna posljedica ne predviđa osoba koju sud treba imenovati kao zastupnika ranjive osobe, kad [članovi] iz kategorija profesija javnih bilježnika ili odvjetnika, uključujući vježbenike za obavljanje tih profesija, kojima se posljednjima obraća prema redoslijedu imenovanja predviđenom tim propisom, kao razlog odbijanja mogu navesti to da ‚upravljanje poslovima uglavnom ne zahtijeva pravno znanje’, u skladu s obvezom uključenosti [u zajednicu] propisanom u članku 19. [Konvencije UN‑a o pravima osoba s invaliditetom], kojom se predviđa da države stranke te konvencije priznaju jednako pravo svim osobama s invaliditetom na život u zajednici, s pravom izbora jednakim kao i za druge osobe, te će poduzeti djelotvorne i odgovarajuće mjere kako bi olakšale osobama s invaliditetom puno uživanje ovoga prava i punog uključenja i sudjelovanja u zajednici?
6.
Je li nacionalni propis (članci 274. i 275. ABGB‑a) kojim se kao pravna posljedica ne predviđa osoba koju sud treba imenovati kao zastupnika ranjive osobe, kad [članovi] iz kategorija profesija javnih bilježnika ili odvjetnika, uključujući vježbenike za obavljanje tih profesija, kojima se posljednjima obraća prema redoslijedu imenovanja predviđenom tim propisom, kao razlog odbijanja mogu navesti to da ‚upravljanje poslovima uglavnom ne zahtijeva pravno znanje’, u skladu s obvezom propisanom u članku 2[8]. [Konvencije UN‑a o pravima osoba s invaliditetom], u skladu s kojom države stranke priznaju pravo osobama s invaliditetom na odgovarajući životni standard za njih i njihove obitelji, uključujući odgovarajuću prehranu, odijevanje, stanovanje, kao i na stalno unaprjeđenje životnih uvjeta te će poduzeti odgovarajuće korake kako bi zaštitile i promicale ostvarenje ovog prava bez diskriminacije na osnovi invaliditeta?
7.
Je li nacionalni propis (članci 274. i 275. ABGB‑a) kojim se kao pravna posljedica ne predviđa osoba koju sud treba imenovati kao zastupnika ranjive osobe, kad [članovi] iz kategorija profesija javnih bilježnika ili odvjetnika, uključujući vježbenike za obavljanje tih profesija, kojima se posljednjima obraća prema redoslijedu imenovanja predviđenom tim propisom, kao razlog odbijanja mogu navesti to da ‚upravljanje poslovima uglavnom ne zahtijeva pravno znanje’, u skladu s temeljnim pravima navedenima u [Povelji] prema kojima je ljudsko dostojanstvo nepovredivo te se ono mora poštovati i štititi (članak 1.), svi su pred zakonom jednaki (članak 20.), zabranjuje se svaka diskriminacija na bilo kojoj osnovi kao što je invaliditet (članak 21.) i [Unija priznaje] prava osoba s invaliditetom na mjere čiji je cilj osiguravanje njihove neovisnosti, društvene i profesionalne uključenosti te njihovo sudjelovanje u životu zajednice (članak 26.)?
8.
Je li nacionalni propis (članci 274. i 275. ABGB‑a) kojim se kao pravna posljedica ne predviđa osoba koju sud treba imenovati kao zastupnika ranjive osobe, kad [članovi] iz kategorija profesija javnih bilježnika ili odvjetnika, uključujući vježbenike za obavljanje tih profesija, kojima se posljednjima obraća prema redoslijedu imenovanja predviđenom tim propisom, kao razlog odbijanja mogu navesti to da ‚upravljanje poslovima uglavnom ne zahtijeva pravno znanje’, u skladu s općim načelima prava Unije u smislu članka 6. stavka 3. UEU‑a, konkretno s načelom jednakosti i načelom nediskriminacije, obvezom da se pravu Unije da koristan učinak i da se zaštite prava koja se njime dodjeljuju (‚načelo djelotvornosti’), kao i obvezom djelotvorne sudske zaštite?”
Postupak pred Sudom
21
U svojem zahtjevu za prethodnu odluku tijelo koje je uputilo zahtjev zatražilo je od Suda da se u ovom predmetu odluči u ubrzanom postupku predviđenom člankom 105. Poslovnika Suda.
22
S obzirom na odluku Suda da se u predmetu odluči rješenjem u skladu s člankom 53. stavkom 2. tog Poslovnika, nije potrebno odlučiti o tom zahtjevu.
Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku
23
U skladu s člankom 53. stavkom 2. Poslovnika, kad je zahtjev za prethodnu odluku očito nedopušten, Sud može, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, u svakom trenutku odlučiti obrazloženim rješenjem, bez poduzimanja daljnjih koraka u postupku.
24
Tu odredbu valja primijeniti u ovom predmetu.
25
Najprije, na temelju informacija iz zahtjeva za prethodnu odluku postavlja se pitanje može li se smatrati da je Bezirksgericht Linz (Općinski sud u Linzu), kad se pred njim vodi postupak koji se odnosi na sudsko imenovanje posebnog skrbnika za punoljetnu osobu, „sud” u smislu članka 267. UFEU‑a koji odlučuje u okviru postupka s ciljem donošenja sudske odluke. Međutim, nije potrebno odlučiti o tom pravnom pitanju u okviru ovog predmeta jer su sva prethodna pitanja nedopuštena zbog drugih razloga.
26
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru suradnje između Suda i nacionalnih sudova koja je određena člankom 267. UFEU‑a isključivo je na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da uvažavajući posebnosti predmeta ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, kada se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud načelno mora donijeti odluku. Iz navedenog proizlazi da pitanja koja se odnose na pravo Unije uživaju pretpostavku relevantnosti. Sud može odbiti odgovoriti na prethodno pitanje nacionalnog suda samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi mogao dati koristan odgovor na postavljena pitanja (presuda od 7. rujna 2023., Groenland Poultry, C‑169/22, EU:C:2023:638, t. 32. i navedena sudska praksa).
27
U tom pogledu potreba za tumačenjem prava Unije koje će biti korisno nacionalnom sudu zahtijeva da se on strogo pridržava uvjeta u pogledu sadržaja zahtjeva za prethodnu odluku koji su izričito navedeni u članku 94. Poslovnika Suda, a koje sud koji je uputio zahtjev mora poznavati (presuda od 17. listopada 2024., FA.RO. di YK & C., C‑16/23, EU:C:2024:886, t. 35. i navedena sudska praksa). Osim toga, na te se zahtjeve podsjeća u točkama 13., 15. i 16. Preporuka Suda Europske unije namijenjenih nacionalnim sudovima koje se odnose na pokretanje prethodnog postupka (SL 2019., C 380, str. 1.), koje se sada nalaze u točkama 13., 15. i 16. Preporuka Suda Europske unije namijenjenih nacionalnim sudovima koje se odnose na pokretanje prethodnog postupka (SL C, C/2024/6008).
28
Tako je u skladu s člankom 94. točkom (c) Poslovnika neophodno da zahtjev za prethodnu odluku sadržava prikaz razloga koji su naveli sud koji je uputio zahtjev da se zapita o tumačenju određenih odredaba prava Unije kao i pojašnjenje veze koja po mišljenju tog suda postoji između tih odredaba i nacionalnog zakonodavstva primjenjivog u glavnom postupku (presuda od 8. svibnja 2024., Instituto da Segurança Social i dr., C‑20/23, EU:C:2024:389, t. 49.).
29
U tom kontekstu valja također naglasiti da podaci koji su sadržani u odluci o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku trebaju omogućiti, s jedne strane, Sudu da pruži korisne odgovore na pitanja koja je postavio nacionalni sud i, s druge strane, vladama država članica i drugim zainteresiranim osobama da iskoriste pravo koje im priznaje članak 23. Statuta Suda Europske unije u pogledu podnošenja očitovanja. Sud je dužan, vodeći računa o činjenici da se na temelju te odredbe zainteresirane osobe obavještava samo o odlukama kojima se upućuje prethodno pitanje, paziti da zaštiti to pravo (presuda od 19. prosinca 2024., SISTEM LUX, C‑717/22 i C‑372/23, EU:C:2024:1041, t. 37. i navedena sudska praksa).
30
U ovom slučaju tijelo koje je uputilo zahtjev prvim, drugim, trećim, četvrtim, petim i šestim pitanjem u biti pita Sud protivi li se člancima 3. do 5., 12., 19. i 28. Konvencije UN‑a o pravima osoba s invaliditetom nacionalno zakonodavstvo kao što je ono o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se uređuje zastupanje osoba s invaliditetom.
31
U tom pogledu valja podsjetiti na to da, premda je zastupanje osoba s invaliditetom u nadležnosti svake države članice, tu nadležnost treba izvršavati u skladu s pravom Unije (vidjeti po analogiji presude od 15. listopada 2024., KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, t. 31. i navedenu sudsku praksu i od 29. travnja 2025., Komisija/Malta (Dodjela državljanstva ulagateljima), C‑181/23, EU:C:2025:283, t. 81. i navedenu sudsku praksu).
32
Točno je da, s obzirom na to da je Konvencija UN‑a o pravima osoba s invaliditetom odobrena u ime Unije Odlukom 2010/48, odredbe te konvencije od trenutka stupanja na snagu navedene odluke čine sastavni dio pravnog poretka Unije (presuda od 11. rujna 2019., Nobel Plastiques Ibérica, C‑397/18, EU:C:2019:703, t. 39. i navedena sudska praksa).
33
Međutim, ta konvencija predstavlja mješoviti sporazum koji su Unija i njezine države članice sklopile na temelju podijeljene nadležnosti. Naime, kad je riječ o takvim sporazumima, Sud je, nakon pokretanja postupka u skladu s odredbama članka 267. UFEU‑a, nadležan za utvrđivanje podjele obveza koje preuzima Unija i onih koje ostaju na teret država članica te za tumačenje odredaba takvog sporazuma u tu svrhu. Posljedično, nadležan je tumačiti odredbe mješovitog sporazuma kada ulaze u područje u kojem je Unija izvršila svoju nadležnost i donijela odredbe o izvršenju obveza koje iz njega proizlaze (vidjeti u tom smislu presude od 8. svibnja 2011., Lesoochranárske zoskupenie, C‑240/09, EU:C:2011:125, t. 31., 32. i 34., kao i od 14. srpnja 2022., ÖBB‑Infrastruktur Aktiengesellschaft, C‑500/20, EU:C:2022:563, t. 40. i 41.).
34
Usto, Sud je odlučio da je konkretno pitanje koje se uređuje sporazumima koje su sklopile Unija i njezine države članice obuhvaćeno pravom Unije, iako se na njega još nije odnosio propis Unije, ako se to pitanje odnosi na područje koje je uvelike obuhvaćeno tim pravom (vidjeti u tom smislu presudu od 8. svibnja 2011., Lesoochranárske zoskupenie, C‑240/09, EU:C:2011:125, t. 36. i navedenu sudsku praksu).
35
Iz ustaljene sudske prakse proizlazi i da, kada se odredba međunarodnog sporazuma može primijeniti kako na situacije obuhvaćene nacionalnim pravom tako i na situacije obuhvaćene pravom Unije, postoji jasan interes Unije da Sud, radi izbjegavanja budućih razlika u tumačenju, tu odredbu tumači ujednačeno, bez obzira na okolnosti u kojima je treba primijeniti (vidjeti u tom smislu presudu od 14. srpnja 2022., ÖBB‑Infrastruktur Aktiengesellschaft, C‑500/20, EU:C:2022:563, t. 42. i 43. i navedenu sudsku praksu).
36
Međutim, valja utvrditi da zahtjev za prethodnu odluku očito ne sadržava potrebne informacije koje omogućuju Sudu da provjeri svoju nadležnost za tumačenje odredbi Konvencije UN‑a o pravima osoba s invaliditetom, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točkama 33. do 35. ovog rješenja. Konkretno, tijelo koje je uputilo zahtjev nije utvrdilo da postoji veza između odredbi te konvencije čije se tumačenje traži i propisa Unije, kao što se to zahtijeva tom sudskom praksom.
37
Naime, iako tijelo koje je uputilo zahtjev prvim, drugim, trećim, četvrtim, petim i šestim pitanjem pita Sud o mogućim obvezama u pogledu zastupanja osoba s invaliditetom koje proizlaze, ako je primjenjivo, iz navedene konvencije, u svojem zahtjevu za prethodnu odluku upućuje samo na članke 3. do 5., 12., 19. i 28. te konvencije a da pritom ne pojašnjava zašto su tako postavljena pitanja obuhvaćena konkretnom odredbom koju je donijela Unija prilikom izvršavanja svojih nadležnosti ili područjem koje je uvelike obuhvaćeno pravom Unije.
38
Zahtjev za prethodnu odluku ne sadržava ni informacije o tome mogu li se odredbe Konvencije UN‑a o pravima osoba s invaliditetom čije se tumačenje traži primjenjivati i na situacije koje su obuhvaćene nacionalnim pravom kao i na situacije koje su obuhvaćene pravom Unije.
39
Iz toga proizlazi da se, kad je riječ o prvom, drugom, trećem, četvrtom, petom i šestom pitanju, zahtjevom za prethodnu odluku očito ne poštuju zahtjevi iz sudske prakse navedene u točkama 27. i 28. ovog rješenja.
40
Sedmim i osmim pitanjem tijelo koje je uputilo zahtjev u biti pita Sud protivi li se temeljnim pravima propisanima člancima 1., 20., 21. i 26. Povelje kao i određenim općim načelima prava Unije, konkretno načelu jednakosti i nediskriminacije, načelu korisnog učinka i načelu djelotvorne sudske zaštite, nacionalno zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku.
41
Međutim, valja podsjetiti na to da je područje primjene Povelje, u pogledu djelovanja država članica, definirano u njezinu članku 51. stavku 1., prema kojem se odredbe Povelje odnose na države članice samo kada provode pravo Unije, pri čemu se tom odredbom potvrđuje ustaljena praksa Suda koja se odnosi na opća načela prava Unije, prema kojoj se temeljna prava koja se jamče u pravnom sustavu Unije primjenjuju na sve situacije uređene pravom Unije, ali ne i izvan njih. Nasuprot tomu, kada pravna situacija ne ulazi u područje primjene prava Unije, Sud nije nadležan o njoj odlučivati te eventualno istaknute odredbe Povelje kao i opća načela prava Unije ne mogu sami po sebi biti temelj takve nadležnosti (vidjeti u tom smislu presude od 10. srpnja 2014., Julián Hernández i dr., C‑198/13, EU:C:2014:2055, t. 33.; od 13. siječnja 2022., Marcas MC, C‑363/20, EU:C:2022:21, t. 33. do 36., i od 25. siječnja 2024., Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Craiova, C‑58/22, EU:C:2024:70, t. 40. i navedenu sudsku praksu).
42
U ovom slučaju, iako tijelo koje je uputilo zahtjev pita Sud o tumačenju temeljnih prava i općih načela prava Unije iz točke 40. ovog rješenja, ne objašnjava vezu koja postoji između nacionalnog zakonodavstva primjenjivog u glavnom postupku i pravila prava Unije različitog od onih u Povelji ili od navedenih općih načela.
43
Stoga, kad je riječ o sedmom i osmom pitanju, zahtjevom za prethodnu odluku očito se ne poštuju zahtjevi koji proizlaze iz članka 94. točke (c) Poslovnika, u vezi s člankom 51. stavkom 1. Povelje.
44
S obzirom na sva prethodna razmatranja, ovaj je zahtjev za prethodnu odluku, u skladu s člankom 53. stavkom 2. Poslovnika, očito nedopušten.
Troškovi
45
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke iz glavnog postupka pred tijelom koje je uputilo zahtjev, na tom je tijelu da odluči o troškovima postupka.
Slijedom navedenog, Sud (šesto vijeće) proglašava:
Zahtjev za prethodnu odluku koji je Bezirksgericht Linz (Općinski sud u Linzu, Austrija) uputio odlukom od 3. lipnja 2024. očito je nedopušten.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački