62024CJ0445
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (tizedik tanács)
2025. november 13. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – Jogszabályok közelítése – (EU) 2015/2302 irányelv – Utazási csomagok és utazási szolgáltatásegyüttesek – A 3. cikk 6. pontja – Az »utazó« fogalma – A tagjai részére utazási szerződést kötő jogi személy”
A C‑445/24. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Hof van Cassatie (semmítőszék, Belgium) a Bírósághoz 2024 június 24‑én érkezett, 2024. június 3‑i határozatával terjesztett elő
az MS Amlin Insurance SE
és
a (W)onderweg VZW
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (tizedik tanács),
tagjai: J. Passer tanácselnök, D. Gratsias és B. Smulders (előadó) bírák,
főtanácsnok: L. Medina,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
az MS Amlin Insurance SE képviseletében J. Van Bellinghen és B. Vanlerberghe advocaten,
–
a (W)onderweg VZW képviseletében Y. Teughels advocaat,
–
a belga kormány képviseletében S. Baeyens, P. Cottin és C. Pochet, meghatalmazotti minőségben,
–
a görög kormány képviseletében C. Kokkosi és E.‑E. Krompa, meghatalmazotti minőségben,
–
az olasz kormány képviseletében S. Fiorentino, meghatalmazotti minőségben, segítője: M. F. Severi avvocato dello Stato,
–
az Európai Bizottság képviseletében I. Rubene és F. van Schaik, meghatalmazotti minőségben,
tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az utazási csomagokról és az utazási szolgáltatásegyüttesekről, valamint a 2006/2004/EK rendelet és a 2011/83/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv módosításáról, továbbá a 90/314/EGK tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2015. november 25‑i (EU) 2015/2302 európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2015. L 326., 1. o.) 3. cikke 6. pontjának értelmezésére irányul.
2
E kérelmet az MS Amlin Insurance SE biztosítótársaság és a (W)onderweg VZW nonprofit egyesület között annak tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, hogy miután ez utóbbi a tagjai részére utazási csomagra vonatkozó szerződést kötött egy, az MS Amlin Insurance‑nél biztosított utazási irodával, e biztosítótársaság ezen iroda fizetésképtelenségét követően megtagadta az utazási szerződés alapján teljesített kifizetések megtérítését a (W)onderweg részére.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 90/314/EGK rendelet
3
A szervezett utazási formákról szóló, 1990. június 13‑i 90/314/EGK tanácsi irányelv (HL 1990. L 158., 59. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 10. kötet, 132. o.) tizedik preambulumbekezdése értelmében:
„mivel a fogyasztónak élveznie kell az ezen irányelvben bevezetett védelem előnyeit, függetlenül attól, hogy egy szervezett utazási forma esetében közvetlen szerződéskötő, engedményes, vagy egy olyan csoport tagja, amelynek tagjai nevében egy másik személy kötött szerződést”.
4
Ezen irányelv 2. cikkének 4. pontja a következőképpen rendelkezik:
„Ezen irányelv alkalmazásában:
[…]
4.
fogyasztó: az a személy, aki igénybe veszi vagy megállapodást köt arról, hogy igénybe fogja venni a szervezett utazási formát (»a megbízó fél«), vagy olyan személy, akinek a nevében a megbízó fél megállapodást köt a szervezett utazási forma megvásárlásáról (»a többi kedvezményezett«), vagy olyan személy, akire a megbízó fél vagy a többi kedvezményezett egyike a szervezett utazási formát átruházza (»az engedményes«).”
A 2015/2302 irányelv
5
A 2015/2302 irányelv (1)–(3), (7), (25) és (39) preambulumbekezdése a következőképpen fogalmaz:
„(1)
A [90/314] irányelv több fontos fogyasztói jogot állapít meg az utazási csomagokra vonatkozóan, különös tekintettel a tájékoztatási kötelezettségekre, a kereskedőknek a csomag teljesítésével kapcsolatos felelősségére, valamint az utazásszervező vagy utazásközvetítő fizetésképtelenségével szembeni védelemre. Mindazonáltal a jogszabályi keretet hozzá kell igazítani a piaci fejleményekhez annak érdekében, hogy az megfelelőbbé váljon a belső piac számára, továbbá hogy megszűnjenek a kétértelmű szabályok és a joghézagok.
(2)
A turizmus fontos szerepet játszik az [Európai] Unió gazdaságaiban, és a csomagban értékesített, szervezett utazások, üdülések és társasutazások […] jelentős arányt képviselnek az utazási piacon. Ez a piac komoly átalakuláson ment keresztül a [90/314] irányelv elfogadása óta. […] Ez az irányelv arra irányul, hogy az említett fejleményeket figyelembe véve kiigazítsa a védelem hatályát, növelje az átláthatóságot, valamint erősítse az utazók és a kereskedők számára a jogbiztonságot.
(3)
Az [EUMSZ] 169. cikkének (1) bekezdése és 169. cikke (2) bekezdésének a) pontja előírja, hogy az Unió az EUMSZ 114. cikke alapján elfogadott intézkedésekkel hozzájárul a fogyasztóvédelem magas szintjének biztosításához.
[…]
(7)
Az utazási csomagokat vagy utazási szolgáltatásegyütteseket vásárló utazók többsége az uniós fogyasztói jog értelmében vett fogyasztó. Ugyanakkor nem minden esetben könnyű különbséget tenni a fogyasztók, valamint a kisvállalkozások azon képviselői, illetve olyan szakemberek között, akik a fogyasztókéval azonos foglalási csatornákat használnak a vállalkozásukkal vagy szakmai tevékenységükkel kapcsolatos utazások foglalásához. Az ilyen utazók gyakran hasonló szintű védelmet igényelnek. Vannak azonban olyan vállalatok és szervezetek, amelyek például egy utazási irodával – gyakran több utazási szolgáltatásra és meghatározott időtartamra – kötött általános megállapodás alapján foglalnak utazást. Az utóbbi típusú utazási formák nem teszik szükségessé a fogyasztók számára kialakított védelmi szint alkalmazását. Ezt az irányelvet ezért abban az esetben kell alkalmazni az üzleti úton utazókra – beleértve a szabadfoglalkozásúakat, az önálló vállalkozókat és más természetes személyeket is –, amennyiben nem általános megállapodás alapján foglalnak utazást. A »fogyasztó« egyéb uniós jogszabályokban szereplő fogalommeghatározásával való összetévesztés elkerülése érdekében az ezen irányelv alapján védelemben részesülő személyeket »utazóként« kell említeni.
[…]
(25)
Az utazónak az utazási csomag megvásárlását megelőzően meg kell kapnia valamennyi szükséges információt, akár távközlési eszközök révén, akár irodában vagy más forgalmazási módon kerül sor az értékesítésre. Ezen tájékoztatás során a kereskedőnek figyelmet kell fordítania az életkoruk vagy testi fogyatékosságuk miatt különösen kiszolgáltatott utazók azon sajátos igényeire, amelyeket a kereskedő ésszerűen előre láthat.
[…]
(39)
A tagállamoknak gondoskodniuk kell arról, hogy az utazási csomagot vásárló utazók teljes körű védelemben részesüljenek az utazásszervező fizetésképtelenségével szemben. A tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy a területükön letelepedett utazásszervezők biztosítékot nyújtsanak arra vonatkozóan, hogy fizetésképtelenségük esetén visszafizetik az utazók által vagy nevében befizetett teljes összeget, valamint, ha a szerződésnek a személyszállítás is részét képezi, gondoskodnak az utazók hazaszállításáról. Lehetővé kell tenni ugyanakkor az utazási csomag folytatásának az utazók részére történő felajánlását is. Jóllehet a tagállamok megőrzik mérlegelési jogkörüket a fizetésképtelenséggel szembeni védelem biztosításának módja tekintetében, gondoskodniuk kell arról, hogy a védelem hatékony legyen. A hatékonyság azt jelenti, hogy a védelemnek elérhetővé kell válnia, amint az utazásszervező likviditási problémái következtében az utazási szolgáltatásokat nem teljesítik, vagy amennyiben nem, vagy csak részben fogják teljesíteni, vagy ha a szolgáltatók az utazókat arra kötelezik, hogy fizessenek azokért. A tagállamok számára lehetővé kell tenni, hogy előírhassák, hogy az utazásszervezőknek az utazók részére igazolást kell adniuk arról, hogy kárigényükkel jogosultak közvetlenül a fizetésképtelenséggel szembeni védelem nyújtójához fordulni.”
6
A 2015/2302 irányelv „Hatály” című 2. cikke a következőket írja elő:
„(1)   Ezt az irányelvet az utazók részére kereskedők által értékesítésre kínált vagy értékesített utazási csomagokra, valamint az utazók részére kereskedők által elősegített utazási szolgáltatásegyüttesekre kell alkalmazni.
(2)   Ez az irányelv nem alkalmazandó a következőkre:
a)
a 24 óránál rövidebb időtartamot felölelő utazási csomagok és utazási szolgáltatásegyüttesek, kivéve, ha ezek éjszakai szállást is tartalmaznak;
b)
olyan utazási csomagok, amelyek felkínálása, és olyan utazási szolgáltatásegyüttesek, amelyek igénybevételének elősegítése alkalomszerűen és nonprofit alapon, kizárólag az utazók szűk körére korlátozódóan történik;
c)
olyan utazási csomagok és utazási szolgáltatásegyüttesek, amelyeket üzleti út megszervezésére irányuló olyan általános megállapodás alapján vásárolnak, amelyeket egy kereskedő és egy szakmája, önálló foglalkozása vagy üzleti tevékenysége céljából eljáró természetes vagy jogi személy kötött.
(3)   Ez az irányelv nem érinti a nemzeti szerződési jog általános szabályait, így a szerződések érvényességére, létrejöttére vagy hatályára vonatkozó szabályokat, amennyiben ez az irányelv ezeket az általános szerződési jogi kérdéseket nem szabályozza.”
7
Ezen irányelv a „Fogalommeghatározások” című 3. cikkének 1–3. és 6–8. pontjában a következőket írja elő:
„Ezen irányelv alkalmazásában:
1.   »utazási szolgáltatás«:
a)
a személyszállítás;
b)
a szállásnyújtás, amely nem képezi szerves részét valamely személyszállítási szolgáltatásnak és nem lakáscélú;
[…]
2.   »utazási csomag«: legalább két különböző típusú utazási szolgáltatás kombinációja ugyanazon utazás vagy üdülés részeként, ha:
a)
az érintett szolgáltatásokat egy adott kereskedő kombinálja, beleértve azt az esetet is, amikor ez az utazó kérésére vagy választásával összhangban történik, az összes szolgáltatásra kiterjedő egyetlen szerződés megkötését megelőzően; vagy
[…]
3.   »az utazási csomagra vonatkozó szerződés«: az utazási csomag egészére vonatkozó szerződés […];
[…]
6.   »utazó«: minden olyan személy, akinek szándékában áll egy, ezen irányelv hatálya alá tartozó szerződés megkötése, vagy egy ilyen szerződés alapján utazásra jogosult;
7.   »kereskedő«: bármely természetes vagy – akár magán‑, akár köztulajdonban álló – jogi személy, aki vagy amely az ezen irányelv hatálya alá tartozó szerződések vonatkozásában szakmája, önálló foglalkozása vagy üzleti tevékenysége körében – akár utazásszervezőként, utazásközvetítőként, utazási szolgáltatásegyüttes igénybevételét elősegítő kereskedőként, akár utazási szolgáltatást nyújtó személyként – jár el, ideértve azt az esetet is, ha a kereskedő a nevében vagy javára eljáró bármely más személy közbeiktatásával végzi a tevékenységét;
8.   »utazásszervező«: olyan kereskedő, aki vagy amely […] utazási csomagokat állít össze és értékesít vagy kínál értékesítésre, […]„
8
Az említett irányelvnek „A harmonizáció szintje” címet viselő 4. cikke a következőket írja elő:
„Ha ez az irányelv másként nem rendelkezik, a tagállamok nem tarthatnak fenn és nem vezethetnek be nemzeti jogukban az ebben az irányelvben megállapított rendelkezésektől eltérő rendelkezéseket, ideértve az ezen irányelvben foglaltaknál szigorúbb vagy kevésbé szigorú rendelkezéseket is, amelyek az utazók eltérő szintű védelmét biztosítanák.”
9
Ezen irányelvnek „A szerződéskötést megelőző tájékoztatás” című 5. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A tagállamok biztosítják, hogy azt megelőzően, hogy az utazót az utazási csomagra vonatkozó szerződés vagy az arra vonatkozó ajánlat kötné, az utazásszervező, illetve az utazási csomag utazásközvetítő általi értékesítésének esetében az utazásközvetítő is általános tájékoztatást nyújt az utazónak az I. melléklet A. vagy B. részében foglalt, megfelelő tájékoztató formanyomtatványon, valamint – amennyiben ezek relevánsak az adott utazási csomag esetében – a következőkről:
a)
az utazási szolgáltatások lényeges jellemzői:
[…]
viii.
annak megadása, hogy az utazás vagy üdülés általában véve megfelel‑e csökkent mozgásképességű személyek számára, illetve az utazó kérésére pontos információk arról, hogy az ő szükségleteit figyelembe véve megfelel‑e számára az utazás vagy üdülés;
[…]”
10
A 2015/2302 irányelv „Az utazási csomagra vonatkozó szerződés felmondása és elállási jog az utazási csomag megkezdése előtt” című 12. cikkének (2) és (4) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(2)   […] az utazási csomag megkezdését megelőzően az utazó lemondási díj fizetése nélkül jogosult felmondani az utazási csomagra vonatkozó szerződést, ha a célállomás helyén vagy annak közvetlen közelében olyan elháríthatatlan és rendkívüli körülmények merülnek fel, amelyek az utazási csomag teljesítését jelentős mértékben befolyásolják, vagy lényegesen befolyásolják az utasoknak a célállomásra való szállítását. Az e bekezdés szerinti, az utazási csomagra vonatkozó szerződés felmondása esetén az utazó a csomag fejében befizetett teljes összeg visszafizetésére jogosult, de további kártérítésre nem.
[…]
(4)   Az utazásszervező […] megtéríti az utazó által vagy nevében az utazási csomag fejében befizetett teljes összegnek a megfelelő lemondási díjjal csökkentett értékét. […]”
11
Ezen irányelvnek „A fizetésképtelenséggel szembeni védelem hatékonysága és hatálya” című 17. cikke az (1), (3) és (5) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A tagállamok biztosítják, hogy a területükön letelepedett utazásszervezők biztosítékot nyújtsanak arra, hogy visszafizetik az utazók által vagy nevében befizetett teljes összeget, amennyiben az érintett szolgáltatások teljesítésére fizetésképtelenségük miatt nem kerül sor. Ha az utazási csomagra vonatkozó szerződésnek az utasok szállítása is részét képezi, akkor az utazásszervezőknek az utazók hazaszállítására is biztosítékot kell nyújtaniuk. Az utazási csomag folytatása felajánlható.
[…]
(3)   Az utazók a lakóhelyüktől, az indulás helyétől, az utazási csomag értékesítésének, illetve a fizetésképtelenséggel szembeni védelem nyújtásáért felelős szervezet helye szerinti tagállamtól függetlenül jogosultak védelemre az utazásszervezők fizetésképtelenségével szemben.
[…]
(5)   A nem teljesített utazási szolgáltatások esetében a visszafizetendő összegeket az utazó kérelmét követően indokolatlan késedelem nélkül folyósítani kell.”
12
Az említett irányelv „Az irányelv kötelező jellege” című 23. cikkének (2) bekezdése kimondja:
„Az utazók nem mondhatnak le az ezen irányelvet átültető nemzeti intézkedések révén őket megillető jogokról.”
A belga jog
13
A 2017. november 21‑i Wet betreffende de verkoop van pakketreizen, gekoppelde reisarrangementen en reisdiensten (az utazási csomagok, az utazási szolgáltatásegyüttesek és az utazási szolgáltatások értékesítéséről szóló törvény; Belgisch Staatsblad, 2017. december 1., 106673. o.; a továbbiakban: az utazási csomagokról szóló törvény) 2. cikkének 6. pontja értelmében „utazó” minden olyan személy, akinek szándékában áll egy, e törvény hatálya alá tartozó szerződés megkötése, vagy egy ilyen, már megkötött szerződés alapján utazásra jogosult.
14
Az utazási csomagokról szóló törvény 4. cikke értelmében e törvény nem alkalmazandó először is a huszonnégy óránál rövidebb időtartamot felölelő utazási csomagokra és utazási szolgáltatásegyüttesekre, kivéve, ha ezek éjszakai szállást is tartalmaznak, másodszor az olyan utazási csomagokra, amelyek felkínálása, és olyan utazási szolgáltatásegyüttesekre, amelyek igénybevételének elősegítése alkalomszerűen és nonprofit alapon, kizárólag az utazók szűk körére korlátozódóan történik, harmadszor pedig olyan utazási csomagokra, utazási szolgáltatásegyüttesekre és külön vásárolt utazási szolgáltatásokra, amelyeket üzleti út megszervezésére irányuló olyan általános megállapodás alapján vásárolnak, amelyeket egy kereskedő és egy kereskedelmi, ipari, kézműipari vagy szakmai tevékenysége céljából eljáró természetes vagy jogi személy kötött.
15
A 2018. május 29‑i Koninklijk besluit betreffende de bescherming tegen insolventie bij de verkoop van pakketreizen, gekoppelde reisarrangementen en reisdiensten (az utazási csomagok, az utazási szolgáltatásegyüttesek és utazási szolgáltatások értékesítése esetén a fizetésképtelenséggel szembeni védelemről szóló királyi rendelet; Belgisch Staatsblad, 2018. június 11., 48438. o.) 2. cikkének 3. pontja úgy rendelkezik, hogy e rendelet alkalmazásában „kedvezményezettnek” minősül minden, az utazási csomagokról szóló törvény 2. cikkének 6. pontja értelmében vett utazó, akinek javára az e rendelet 4. fejezetében említett biztosítási ellátásokat kötik.
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
16
A (W)onderweg nonprofit egyesület, amely az alacsony jövedelmű családokból származó, autizmus-spektrumzavarokkal küzdő személyek mellett kötelezte el magát.
17
2020. január 18‑án bizonyos tagjai részére úgynevezett „citytrip” utazási szerződést kötött Lyon (Franciaország) célállomással, amely szerződés a vonatjegyeket és a szállodai tartózkodást foglalta magában. Az utazást a 2020. április 21. és 24. közötti időszakra tervezték. E csomagért 9165,14 eurót fizetett.
18
2020. március 16‑án, tekintettel a Covid19‑világjárvánnyal kapcsolatos korlátozó intézkedések hatálybalépésére, a (W)onderweg az utazás 2020 szeptemberére halasztását kérte az utazási irodától, ugyanazon árral és ugyanabban a szállodában történő elhelyezéssel.
19
Mivel az ilyen halasztás lehetetlennek bizonyult, ezen utazási irodánál érdeklődött az utazás egy évvel, azaz 2021. április 20‑ig történő elhalasztásának lehetőségéről. E tájékozódás keretében felmerült a (W)onderweg egy egyéves időszakra érvényes utalvány formájában történő esetleges kártérítés is, mivel az utóbbi által teljesített kifizetések visszatérítése az említett iroda szerint főszabály szerint csak az ilyen utalvány érvényességének lejártát követően lehetséges.
20
2020. szeptember 7‑én a (W)onderweg felszólította az utazási irodát, hogy térítse vissza az utazási csomagra vonatkozó szerződés alapján kifizetett összeget.
21
Mivel az utazási iroda 2020. szeptember 22‑én csődöt jelentett, a (W)onderweg visszatérítés iránti kérelmet nyújtott be az MS Amlin Insurance‑hoz, az említett iroda fizetésképtelenségével kapcsolatos kockázatokat biztosító biztosítótársasághoz.
22
Miután az MS Amlin Insurance elutasította e kérelmet, a (W)onderweg keresetet indított a rechtbank van eerste aanleg Antwerpen, afdeling Antwerpen (antwerpeni elsőfokú bíróság antwerpeni részleg, Belgium) előtt, amelyben azt kérte, hogy a bíróság kötelezze e biztosítótársaságot az utazási szerződés nemteljesítése miatt az utazási csomag árának megfelelő összeg visszatérítésére.
23
E bíróság elutasította a keresetet, azzal az indokkal, hogy az utazást már az utazási iroda fizetésképtelenné válását megelőzően törölték.
24
A (W)onderweg fellebbezése nyomán a hof van beroep te Antwerpen (antwerpeni fellebbviteli bíróság, Belgium) az MS Amlin Insurance‑t 9165,14 euró, valamint kamatok és költségek megfizetésére kötelezte.
25
Az MS Amlin Insurance felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Hof van Cassatie‑hoz (semmítőszék, Belgium), amely a kérdést előterjesztő bíróság.
26
E tekintetben az MS Amlin Insurance arra hivatkozik, hogy ellentétben azzal, amit a hof van beroep te Antwerpen (antwerpeni fellebbviteli bíróság) megállapított, a (W)onderweg nem tekinthető a 2015/2302 irányelvet végrehajtó nemzeti szabályozás értelmében vett utazónak, és nem származtathat jogokat e szabályozás tekintetében. Az e rendelkezésben meghatározott „utazó” fogalma ugyanis csak az utazóra mint természetes személyre terjed ki, vagyis a jelen esetben a (W)onderweg azon tagjaira, akik részére az utazást megvásárolta, nem pedig magára a (W)onderwegre mint jogi személyre.
27
A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy ily módon azt a kérdést kell értékelnie, hogy az olyan jogi személy, mint egy nonprofit egyesület, amely a tagjai számára alkalomszerűen egy kereskedőtől utazási csomagot vásárol, a 2015/2302 irányelv 3. cikkének 6. pontja értelmében vett utazónak tekinthető‑e, mivel az ügy érdemében határozó bíróságok a maguk részéről úgy ítélték meg, hogy egy jogi személy ténylegesen tartozhat az „utazó” e fogalma alá.
28
E körülmények között a Hof van Cassatie (semmítőszék) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Úgy kell‑e értelmezni az [2015/2302] irányelv 3. cikkének 6. pontja szerinti utazó fogalmát, hogy az olyan jogi személyre is kiterjed, mint például egy nonprofit egyesület, amely alkalomszerűen a tagjai részére utazási csomagot vásárol egy kereskedőtől?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
29
Elöljáróban pontosítani kell egyrészt, hogy az előterjesztett kérdés azon az előfeltevésen alapul, amely szerint az alapügyben szóban forgó utazási szerződés a 2015/2302 irányelv 3. cikkének 2. pontja értelmében vett utazási csomagra vonatkozik, és így főszabály szerint ezen irányelv 2. cikkének (1) bekezdésében meghatározott hatálya alá tartozik. E tekintetben, bár a belga, a görög és az olasz kormány, valamint az Európai Bizottság írásbeli észrevételeiben e relevancia kizárása érdekében kitért az e 2. cikk (2) bekezdésében előírt, e hatály alóli kivételek esetleges relevanciájára, hangsúlyozni kell, hogy e kivételek nem képezik az előterjesztett kérdés tárgyát, mivel a kérdést előterjesztő bíróság végeredményben kizárta az ezen irányelv 2. cikke (2) bekezdésének b) pontját átültető nemzeti jogban előírt kivétel alkalmazását, amely többek között a kizárólag „alkalomszerűen”, nonprofit alapon, az utazók egy szűk körére korlátozódóan kínált utazási csomagokra vonatkozik.
30
Másrészt a Bíróság rendelkezésére álló iratokból kitűnik, hogy bár a (W)onderweg a tagjai számára kötötte meg az alapügyben szóban forgó szerződést, azt a saját nevében tette, mivel az alapeljárás olyan visszatérítéshez való jogra vonatkozik, amelyet ezen egyesület maga is élvez az MS Amlin Insurance‑szel szemben a 2015/2302 irányelv 3. cikkének 6. pontja értelmében vett „utazóként”, valamint az ezen irányelv 17. cikkét végrehajtó nemzeti jog értelmében, amely rendelkezés az utazóknak az alapügyben szóban forgó utazási irodához hasonló utazásszervezők fizetésképtelenségének kockázatával szembeni védelmére vonatkozik, többek között az olyan utazási csomag címén teljesített kifizetések visszatérítését illetően, amely csomag részét képező szolgáltatásokat nem teljesítik.
31
E körülmények között meg kell állapítani, hogy egyetlen kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2015/2302 irányelv 3. cikkének 6. pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy az olyan jogi személy, mint a nonprofit egyesület, amely egy utazásszervezővel a saját nevében, bizonyos tagjai számára utazási csomagra vonatkozó szerződést kötött, az e rendelkezés értelmében vett „utazó” fogalma alá tartozik.
32
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint valamely uniós jogi rendelkezés értelmezéséhez nemcsak annak kifejezéseit kell figyelembe venni, hanem a szövegkörnyezetét, valamint annak a szabályozásnak a célkitűzéseit is, amelynek az említett rendelkezés részét képezi, valamint adott esetben annak keletkezését. Amennyiben azonban az uniós jog valamely rendelkezésének értelme magából a rendelkezés szövegéből egyértelműen kitűnik, a Bíróság nem térhet el ettől (lásd ebben az értelemben: 2024. július 29‑iHDI Global és MS Amlin Insurance ítélet, C‑771/22 és C‑45/23, EU:C:2024:644, 56. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
33
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 2015/2302 irányelv 3. cikkének 6. pontja oly módon határozza meg az „utazó” fogalmát, hogy abba beletartozik „minden olyan személy, akinek szándékában áll egy, ezen irányelv hatálya alá tartozó szerződés megkötése, vagy egy ilyen szerződés alapján utazásra jogosult”.
34
Amennyiben e rendelkezés az „utazó” fogalmát úgy határozza meg, hogy egyáltalán nem utal a nemzeti jogra e fogalom jelentésével kapcsolatban, az említett rendelkezést ezen irányelv alkalmazásában úgy kell tekinteni, mint amely egy önálló uniós jogi fogalmat tartalmaz, amelyet az Unió területén egységesen kell értelmezni (lásd ebben az értelemben: 2016. november 9‑iWathelet ítélet, C‑149/15, EU:C:2016:840, 29. pont).
35
Ezenfelül, jóllehet az „utazó” fogalma más uniós jogi aktusokban is szerepel, az 2015/2302 irányelv 3. cikke 6. pontjában foglalt sajátos meghatározás kizárólag ebben az irányelvben található meg. Így tehát olyan fogalomról van szó, amelyet az említett irányelv keretében betöltött sajátos funkciója és az irányelv célkitűzései fényében kell értelmezni (lásd analógia útján: 2016. november 9‑iWathelet ítélet, C‑149/15, EU:C:2016:840, 30. pont).
36
Ennek pontosítását követően először is meg kell állapítani, hogy a 2015/2302 irányelv 3. cikke 6. pontjának szövege az „utazó” fogalmának meghatározása érdekében a jelen ítélet 33. pontjában említett két eset bármelyikében lévő „minden […] személyre” utal.
37
Meg kell jegyezni, hogy e megfogalmazás nem tesz különbséget természetes és jogi személyek között, ellentétben különösen a „kereskedő” fogalmának ezen irányelv 3. cikkének 7. pontjában szereplő meghatározásával, amely szerint a fogalom „bármely természetes vagy […] jogi személyt” magában foglalhat, illetve a „fogyasztó” fogalmának az uniós jogban általánosan elfogadott meghatározásával, amely utóbbi főszabály szerint kifejezetten a természetes személyekre korlátozódik (lásd ebben az értelemben: 2020. április 2‑iCondominio di Milano, via Meda ítélet, C‑329/19, EU:C:2020:263, 24. és 25. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
38
Meg kell jegyezni továbbá, hogy ahhoz, hogy a 2015/2302 irányelv 3. cikkének 6. pontja értelmében vett „utazó” fogalmába tartozzon, az érintett személynek az e rendelkezésben említett két kategória egyikébe kell tartoznia, nevezetesen vagy „szándékában áll egy, [utazási csomagra vonatkozó] szerződés megkötése”, vagy „egy ilyen szerződés alapján utazásra jogosult”. Jóllehet egy jogi személy nem utazhat ilyen szerződés alapján, szándékában állhat ilyen szerződést kötni egy vagy több olyan természetes személy számára, akik az e szerződés tárgyát képező utazást majd megteszik.
39
Ebből következik, hogy bár a 2015/2302 irányelv 3. cikke 6. pontjának szövege egyértelműen lehetőséget nyújt egy olyan értelmezésre, amely a jogi személyeket az e rendelkezés értelmében vett „utazó” fogalma alá vonja, vagyis amikor szándékukban áll egy „[utazási csomagra vonatkozó] szerződés megkötése”, azonban nem teszi lehetővé az olyan megszorítóbb értelmezés kizárását, amely szerint e fogalom kizárólag természetes személyekre vonatkozik, mivel kizárólag ők jogosultak e szerződés alapján utazásra.
40
Ekképpen másodsorban meg kell vizsgálni a szövegkörnyezetet, amelybe a 2015/2302 irányelv 3. cikkének 6. pontja illeszkedik.
41
E tekintetben ezen irányelv (7) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy az irányelv célja nemcsak a fogyasztók védelme, hanem azon személyek védelme is, „akik a fogyasztókéval azonos foglalási csatornákat használnak a vállalkozásukkal vagy szakmai tevékenységükkel kapcsolatos utazások foglalásához”, és a személyek e kategóriája magában foglalhatja „az üzleti úton utazók[at] – beleértve a szabadfoglalkozásúakat, az önálló vállalkozókat és más természetes személyeket is”. Így „[a] »fogyasztó« egyéb uniós jogszabályokban szereplő fogalommeghatározásával való összetévesztés elkerülése érdekében” az „utazó” fogalma lép a 90/314 irányelv 2. cikkének 4. pontjában szereplő „fogyasztó” fogalma helyébe, mivel ezt az irányelvet hatályon kívül helyezte és felváltotta a 2015/2302 irányelv.
42
E (7) preambulumbekezdés ugyanakkor nem tér ki arra a kérdésre, hogy ez azt jelenti‑e, hogy az „utazó” fogalmába a fogyasztóktól eltérő természetes személyeken kívül a jogi személyek is beletartoznak.
43
Hasonlóképpen, a 2015/2302 irányelv több rendelkezése is olyan esetekre vonatkozik, amelyekben az utazó természetes személynek minősül. Ez a helyzet például ezen irányelv 5. cikke (1) bekezdése a) pontjának viii. alpontja esetében, amely az utazásszervező azon kötelezettségére vonatkozik, hogy az utazási csomagra vonatkozó szerződés megkötése előtt tájékoztassa az utazót többek között arról, hogy „az ő szükségleteit figyelembe véve megfelel‑e számára az utazás”, és az említett irányelv (25) preambulumbekezdése e tekintetben pontosítja, hogy a kereskedőnek ennek keretében „figyelmet kell fordítania az életkoruk vagy testi fogyatékosságuk miatt különösen kiszolgáltatott utazók azon sajátos igényeire, amelyeket a kereskedő ésszerűen előre láthat”.
44
Hangsúlyozni kell azonban, hogy azon szövegkörnyezet ilyen elemei, amelybe a 2015/2302 irányelv 3. cikkének 6. pontja illeszkedik, csak megerősítik, hogy a természetes személyek nyilvánvalóan az e rendelkezés értelmében vett „utazó” fogalma alá tartozhatnak, különösen amikor szándékukban áll egy utazási csomagra vonatkozó szerződés megkötése, anélkül azonban, hogy abból ki lennének zárva az azonos helyzetben lévő jogi személyek.
45
Ráadásul arra lehet következtetni ezen irányelv 2. cikke (2) bekezdésének c) pontjából – amely kizárja az irányelv hatálya alól többek között a kereskedő és egy másik természetes „vagy jogi” személy között üzleti út megszervezésére irányuló általános megállapodás alapján vásárolt utazási csomagokat –, hogy a jogi személyek által vásárolt utazási csomagok főszabály szerint az irányelv hatálya alá tartoznak.
46
Az ilyen értelmezést, harmadsorban, megerősítik a 2015/2302 irányelv célkitűzései, amelyek – amint az ezen irányelvnek az (1)–(3) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett 1. cikkéből kitűnik – mind a kétértelmű szabályok és a joghézagok megszüntetésére, illetve a 90/314 irányelv által az utazóknak biztosított védelem hatályának a piaci fejlemények figyelembevétele érdekében történő kiigazítására, mind pedig az EUMSZ 169. cikkben előírt magas szintű fogyasztóvédelem biztosításához való hozzájárulásra irányulnak. A 2015/2302 irányelv tehát az Európai Unió Alapjogi Chartája 38. cikkének megfelelően hozzájárul a fogyasztóvédelem magas szintjének biztosításához az utazási csomagokkal kapcsolatos uniós politika terén (2024. július 29‑iHDI Global és MS Amlin Insurance ítélet, C‑771/22 és C‑45/23, EU:C:2024:644, 74. pont).
47
E tekintetben először is e célkitűzésekre, valamint arra tekintettel, hogy a 2015/2302 irányelv által biztosított jogok kógens jellegűek, amint az ezen irányelv 23. cikkének (2) bekezdéséből kitűnik, az említett irányelv 3. cikkének 6. pontja értelmében vett „utazó” fogalmának tág értelmezését kell előnyben részesíteni az irányelv tényleges érvényesülésének biztosítása érdekében (lásd analógia útján: 2024. október 24‑iZabitoń ítélet, C‑347/23, EU:C:2024:919, 28. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
48
Másodszor, a 2015/2302 irányelv 3. cikkének 6. pontja értelmében vett „utazó” fogalmának olyan értelmezése, amely kizárja azt a jogi személyt, amely a saját nevében, de egy vagy több természetes személy részére kíván utazási csomagra vonatkozó szerződést kötni, szükségszerűen e természetes személyek – akik gyakran fogyasztók – védelmi szintjének gyengüléséhez vezetne azon helyzethez képest, amelyben elismerik az érintett jogi személy „utazó” minőségét, különösen akkor, ha e jogi személy – mint a jelen ügyben is – olyan nonprofit egyesület, amely bizonyos, kiszolgáltatott személyeknek tekinthető tagjai érdekében tevékenykedik.
49
Az első esetben ugyanis e jogi személy, bár a priori az utazásszervező egyetlen szerződéses partnere volt az utazási csomagra vonatkozóan kötött szerződés tekintetében, nem hivatkozhat – mivel nem tekinthető „utazónak” – a saját nevében, de azon természetes személyek javára, akik nevében e szerződést kötötték, azon jogokra, amelyeket egyébként a 2015/2302 irányelvből – beleértve az irányelv 17. cikkében említett jogot is – származtathatna. E természetes személyeknek ekkor maguknak kellene a nemzeti bíróságok előtt érvényesíteniük jogaikat, minden egyes személynek külön, az őt érintő részben, még akkor is, ha nem voltak az említett szerződésben részes felek.
50
Bár ebben az összefüggésben kétségtelenül elképzelhető, hogy az említett természetes személyek adott esetben lehetővé teszik az érintett jogi személy számára, hogy e célból bíróság előtt képviselje őket, az ilyen lépések megtétele nem könnyíti meg a 2015/2302 irányelv által biztosított jogok gyakorlását, és így nem alkalmas arra, hogy hozzájáruljon a fogyasztóvédelem magas szintjének megvalósításához, hanem csupán az ilyen cél aláásására lenne alkalmas.
51
Harmadszor, az „utazó” fogalmának olyan értelmezése, amely nem foglalja magában az olyan jogi személyeket, mint a nonprofit egyesületek, szintén joghézagot eredményezne, mivel akkor létezhetne egy jogi személy által érvényesen megkötött, utazási csomagra vonatkozó szerződés, anélkül azonban, hogy e jogi személy gyakorolhatná az e szerződéshez kapcsolódó, a 2015/2302 irányelv által biztosított jogokat. Az „utazó” fogalmának ilyen eredményhez vezető értelmezése tehát ellentétes lenne a jelen ítélet 46. pontjában hivatkozott céllal, amely többek között a joghézagok megszüntetésére irányul.
52
Negyedszer, ezen túlmenően – amint az a jelen ítélet 35. pontjában megállapítást nyert – figyelembe kell venni az „utazó” fogalmának ezen irányelv keretében betöltött sajátos funkcióját.
53
Márpedig, amint az a 2015/2302 irányelv jelen ítélet 41. pontjában említett (7) preambulumbekezdéséből is következik, úgy tűnik, hogy az ezen irányelvnek a 2. cikkében meghatározott hatálya alá tartozó utazási csomag esetén az „utazó” fogalmának sajátos funkciója nem abban áll, hogy bizonyos személyeket kizárjon az ezen irányelv által biztosított védelemből egy többek között arra vonatkozó funkcionális szempont alapján, hogy milyen minőségben vásárolják meg ezt az utazási csomagot, illetve mi a jogi jellegük, hanem abban áll, hogy meghatározza azon személyek körét, akik hivatkozhatnak az említett irányelv által biztosított jogokra, kizárólag az ilyen utazási csomagra vonatkozó szerződésekkel való kapcsolatuk alapján, azaz vagy azért, mert szándékukban áll ilyen szerződéseket kötni, vagy a már megkötött szerződések alapján utazásra jogosultak.
54
Ennélfogva a 2015/2302 irányelv által követett célok, valamint az ezen irányelv 3. cikkének 6. pontja értelmében vett „utazó” ezen irányelv keretében betöltött különös funkciója e fogalom olyan értelmezését követeli meg, amely szerint az magában foglalja azokat a jogi személyeket is, amelyek saját nevükben, de bizonyos természetes személyek javára szándékoznak az említett irányelv hatálya alá tartozó utazási csomagra vonatkozó szerződést kötni.
55
Végül a Bizottsághoz hasonlóan pontosítani kell, hogy az a természetes vagy jogi személy, aki utazási csomagra vonatkozó szerződést kíván kötni, és ezért a 2015/2302 irányelv 3. cikkének 6. pontja értelmében vett utazónak kell tekinteni, a szerződés megkötését követően megőrzi e minőségét. Nem fogadható el ugyanis, hogy az ilyen szerződést más javára megkötni szándékozó személy a szerződés megkötését követően elveszítse utazói minőségét pusztán amiatt, hogy ő maga nem jogosult e szerződés alapján utazni, mivel az ellenkező eset a gyakorlatban semlegesítené az ezen irányelv által számára biztosítani kívánt védelmet.
56
A fenti megfontolások összességére tekintettel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2015/2302 irányelv 3. cikkének 6. pontját úgy kell értelmezni, hogy az olyan jogi személy, mint a nonprofit egyesület, amely egy utazásszervezővel a saját nevében, de bizonyos tagjai számára utazási csomagra vonatkozó szerződést kötött, az e rendelkezés értelmében vett „utazó” fogalma alá tartozik.
A költségekről
57
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (tizedik tanács) a következőképpen határozott:
Az utazási csomagokról és az utazási szolgáltatásegyüttesekről, valamint a 2006/2004/EK rendelet és a 2011/83/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv módosításáról, továbbá a 90/314/EGK tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2015. november 25‑i (EU) 2015/2302 európai parlamenti és tanácsi irányelv 3. cikkének 6. pontját
a következőképpen kell értelmezni:
az olyan jogi személy, mint egy nonprofit egyesület, amely egy utazásszervezővel a saját nevében, bizonyos tagjai számára utazási csomagra vonatkozó szerződést kötött, az e rendelkezés értelmében vett „utazó” fogalma alá tartozik.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: holland.