62013CC0671
PEDRO CRUZ VILLALÓN
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2015. február 26. (
1
)
C‑671/13. sz. ügy
VĮ Indėlių ir investicijų draudimas
Virgilijus Vidutis Nemaniūnas
(a Lietuvos Aukščiausiasis Teismas [Litvánia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Betétbiztosítási és befektetőkártalanítási rendszerek — 94/19/EK és 97/9/EK irányelv — Hitelintézet által kibocsátott letéti jegyek vagy kötvények jogosultjainak valamennyi biztosítási vagy kártalanítási rendszerből történő kizárása — A nemzeti bíróság előtt a 91/19/EK és a 97/9/EK irányelv rendelkezéseire történő hivatkozás lehetősége egy állami betétbiztosító és kártalanítást fizető társasággal szemben — Olyan hitelintézet által kibocsátott, hitelviszonyt megtestesítő értékpapírok befektetőinek a kártalanítási rendszerből történő kizárása, amely az említett értékpapírokat nem használta fel, és nem tett különbséget a rendelkezésére álló befektetési és egyéb eszközök között”
1.
A litván Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (legfelsőbb bíróság) arra ad lehetőséget a Bíróságnak, hogy első alkalommal döntsön a 94/19/EK (
2
) és a 97/9/EK (
3
) irányelvben előírt, a betétek és a befektetők védelmét szolgáló rendszerek összehangolásával kapcsolatos számos kérdésben. Az, hogy a litván jogalkotó a két irányelvet ugyanazzal a jogszabállyal ültette át, azzal a kockázattal jár, hogy a két irányelvben előírt garanciák egymással átfedésbe kerülhetnek, vagy – a másik szélsőséges esetben – az egyes irányelvekben kifejezetten megengedett kizárások különbségtétel nélkül érvényesülnek bármely pénzügyi eszköz vonatkozásában. Ebből következően fontos kiemelni az egyes irányelvek tárgyának sajátos jellegét, és következésképpen a védelmi rendszerek megfelelő összehangolásának szükségességét.
I – Jogi háttér
A – Az uniós jog
1. A betétbiztosítási irányelv
2.
A betétbiztosítási irányelv tizenhatodik preambulumbekezdése szerint „[…] az ezen irányelvben előírt minimális biztosítási szint nem hagyhatja védelem nélkül a betétek túlságosan nagy arányát a fogyasztók védelme és a pénzügyi rendszer stabilitása érdekében […]”.
3.
Ugyanezen irányelv tizennyolcadik preambulumbekezdése értelmében „[…] egy tagállamnak képesnek kell lennie bizonyos konkrétan meghatározott betét vagy betétes kategóriák kizárására a betétbiztosítási rendszerek által nyújtott garanciák köréből, amennyiben a tagállam szerint azok nem szorulnak különleges védelemre”.
4.
A betétbiztosítási irányelv 1. cikkének (1) bekezdése alapján a betét „a számlán tartott pénzeszközök egyenlege, vagy szokásos banki ügyletből keletkező átmeneti helyzet eredménye, amelyet a hitelintézetnek a vonatkozó jogszabályi és szerződéses feltételek mellett vissza kell fizetnie, valamint bármely olyan tartozás, amelyet egy hitelintézet által kibocsátott okirat tanúsít”.
5.
A betétbiztosítási irányelv 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdésének megfelelően „[v]alamennyi tagállam biztosítja, hogy területén egy vagy több betétbiztosítási rendszert vezessek be és ismerjenek el hivatalosan. A második albekezdésben és a (4) bekezdésben foglalt körülmények kivételével valamely tagállamban a 77/780/EGK irányelv 3. cikke szerint engedéllyel rendelkező hitelintézet kizárólag akkor gyűjthet betétet, ha egy ilyen rendszer tagja.”
6.
A hivatkozott irányelv 7. cikke az (1) és (2) bekezdésben a következőt írja elő:
„(1)   A betétbiztosítási rendszerek előírják, hogy az egyes betétesek összevont betéteit 20000 ECU összegig biztosítsák abban az esetben, ha a betéteket befagyasztották.
[…]
(2)   A tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy bizonyos betéteseket vagy betéteket a biztosításból kizárnak, vagy alacsonyabb szintű biztosításban részesítenek. A kizárásokat az I. melléklet tartalmazza.”
7.
A hivatkozott I. mellékletben található kizárások jegyzékének 12. pontjában szerepelnek „[a]z intézmény által kibocsátott, hitelviszonyt megtestesítő értékpapírok és a saját váltókból és kötelezvényekből származó tartozások”.
2. A befektetőkártalanítási irányelv.
8.
A befektetőkártalanítási irányelv (4) preambulumbekezdése a következőképpen rendelkezik:
„mivel a befektetők védelme és a pénzügyi rendszerbe vetett bizalom megőrzése a belső piac létrehozásának és megfelelő működésének fontos tényezője ezen a téren; mivel ezért elengedhetetlen, hogy minden egyes tagállam rendelkezzen befektetőkártalanítási rendszerrel, amely garantálja a védelem harmonizált minimumszintjét, legalább a kisbefektetők számára, abban az esetben, ha a befektetési vállalkozás nem képes teljesíteni a befektető ügyfelekkel szemben vállalt kötelezettségeit”.
9.
Ugyanezen irányelv (9) preambulumbekezdése a következőképpen fogalmaz:
„mivel a befektetési vállalkozás meghatározása magában foglalja a befektetési szolgáltatások nyújtására felhatalmazott hitelintézeteket; mivel e hitelintézeteknek ügyleteik fedezetéül csatlakozniuk kell valamely befektetőkártalanításra létesített rendszerhez; mivel ugyanakkor nem kell, hogy a hitelintézet két különböző rendszernek is tagja legyen, amennyiben egyetlen rendszer is megfelel ennek az irányelvnek és a [...] 94/19/EK [...] irányelvnek [...]; mivel a hitelintézetként működő befektetési vállalkozások esetében azonban esetleg nehéz megkülönböztetni a 94/19/EK irányelvben meghatározott betétet a befektetési ügyletekkel kapcsolatban birtokolt pénzösszegektől; mivel a tagállamoknak lehetőséget kell adni, hogy ilyen igények esetében maguk határozzák meg, hogy melyik irányelvet alkalmazzák”.
10.
Az irányelv 1. cikkének 4. pontja szerint „befektető”„minden személy, aki pénzt vagy eszközöket bízott a befektetési vállalkozásra, befektetési ügylettel kapcsolatban”.
11.
A befektetőkártalanítási irányelv 1. cikkének 3. pontja szerint az irányelv alkalmazásában „eszközöknek” minősülnek a 93/22/EGK irányelv (
4
) mellékletének B. szakaszában felsorolt eszközök.
12.
A befektetőkártalanítási irányelv 2. cikkének (2) és (3) bekezdése a következőkről rendelkezik:
„(2)   A rendszer a 4. cikknek megfelelően biztosítást nyújt a befektetőnek, amennyiben:
—
az illetékes hatóságok álláspontja szerint a szóban forgó vállalkozás, az adott időpontban, pénzügyi helyzetéhez közvetlenül kapcsolódó okokból, nem tud megfelelni a befektetői vele szemben támasztott igényeinek, és a közeljövőben nem is lesz erre képes,
vagy
—
egy bíróság, a befektetési vállalkozás pénzügyi helyzetéhez közvetlenül kapcsolódó okokból, olyan határozatot hoz, amelynek következtében felfüggesztik a befektetők lehetőségét arra, hogy követeléseket támasszanak az érintett vállalkozással szemben,
attól függően, hogy melyik következik be hamarabb.
Biztosítást nyújtanak azokra a kártalanítási igényekre, amelyek abból keletkeznek, hogy a vállalkozás az alkalmazandó jogi és szerződéses feltételeknek megfelelően nem képes:
—
visszafizetni a befektetőknek járó vagy a befektetők tulajdonát képező, az ő nevükben, befektetési ügyletekkel kapcsolatban a vállalkozásnak nyújtott pénzeszközt,
vagy
—
visszaadni a befektetőknek a befektetők tulajdonát képező, az ő nevükben, befektetési ügyletekkel kapcsolatban a vállalkozásnál őrzött, kezelt vagy működtetett eszközöket.
(3)   A 2. cikkben említett bármely igényt, melyet olyan hitelintézettel szemben támasztottak, amely az adott tagállamban mind az ezen irányelv, mind a 94/19/EK irányelv hatálya alá tartozik, a tagállam az általa megfelelőnek ítélt ezen irányelvek valamelyike által előírt rendszer szerint kezeli. Egyetlen igény sem jogosult egynél többszöri kártalanításra az irányelvek szerint.”
13.
A befektetőkártalanítási irányelv 4. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőt írja elő:
„(1)   A tagállamok gondoskodnak arról, hogy a rendszer befektetőnként legalább 20000 ECU biztosítást nyújtson a 2. cikk (2) bekezdésében említett kártalanítási igények kielégítésére.
Azok a tagállamok, amelyek esetében ezen irányelv elfogadásának idején ez a biztosítás kevesebb, mint 20000 ECU, 1999. december 31‑ig fenntarthatják az alacsonyabb összeget, feltéve hogy az nem kevesebb, mint 15000 ECU. Ez a választás azon tagállamokat is megilleti, amelyekre az 94/19/EK irányelv 7. cikke (1) bekezdésének második albekezdésében említett átmeneti rendelkezések vonatkoznak.
(2)   A tagállamok úgy is rendelkezhetnek, hogy egyes befektetőket kizárnak a biztosítási rendszerből, vagy részükre alacsonyabb biztosítást nyújtanak. Az ilyen kizárási esetek felsorolását az I. melléklet tartalmazza.” (
5
)
3. A 86/635/EGK irányelv (
6
)
14.
A 86/635/EGK irányelv 20. cikke (1) bekezdésének megfelelően az „Okiratba foglalt kötelezettségek”‑nek tartalmazniuk kell „egyrészt az olyan hitelviszonyt megtestesítő értékpapírokat és adósságokat, amelyekről átruházható okiratokat bocsátottak ki, elsősorban letéti jegyeket, pénztárjegyeket (»bons de caisse«), másrészt a saját váltók és kötelezvények kapcsán felmerülő kötelezettségeket”.
4. A 2004/39/EK irányelv (
7
)
15.
A 2004/39 irányelv I. mellékletének C. szakasza felsorolja azokat a pénzügyi eszközöket, amelyre ez az irányelv hivatkozik. A 2. pontban szereplő a pénzpiaci eszközök a „pénzügyi eszközök” körébe tartoznak.
16.
A 2004/39 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése a 19. pontban a „pénzpiaci eszközt” a következőképpen határozza meg: „az eszközök olyan osztályai, amelyekkel rendszerint a pénzpiacon kereskednek, például államkötvények, letéti jegyek, kereskedelmi papírok, a fizetőeszközök kivételével”.
5. A 25/2009/EK rendelet (
8
)
17.
A 25/2009/EK rendelet I. melléklete 1. része 2. szakasza g) pontjának megfelelően „»pénzpiaci eszköz« olyan likvid eszköz, amellyel pénzpiacon szokásosan kereskednek, és amelynek értéke bármely időpontban pontosan meghatározható”.
B – A nemzeti jog
18.
A betétbiztosításról és a befektetőkkel szembeni kötelezettségekről szóló, 2002. június 20‑i IX‑975. sz. litván törvény (Indėlių ir įsipareigojimų investuotojams draudimo įstatymas, a továbbiakban: litván betétbiztosítási törvény) 2. cikkének (3) bekezdése szerint „»betétes« az a természetes vagy jogi személy, aki vagy amely betéttel rendelkezik valamely bankban, bank fióktelepében vagy szövetkezeti bankban, azon személyek kivételével, akiknek betétei a jelen törvény értelmében nem képezhetik biztosítás tárgyát”.
19.
Az említett törvény 3. cikkének (1) bekezdésében az szerepel, hogy a betétbiztosítás tárgyát a betétesek nemzeti valutában (LTL) vagy devizában elhelyezett betétei képezik, míg e cikk (4) bekezdése szerint a biztosítás tárgyát nem képezhetik többek között a biztosított (a jelen ügyben a Bank) által kibocsátott, hitelviszonyt megtestesítő értékpapírok (letéti jegyek).
20.
A litván betétbiztosítási törvény 9. cikke (1) bekezdése második mondatának megfelelően a befektetőnek kizárólag akkor keletkezik joga a biztosítási szolgáltatásra a biztosítási esemény bekövetkezésének napján, ha a biztosított a befektető értékpapírjait és/vagy eszközeit annak hozzájárulása nélkül átruházta, vagy felhasználta.
II – A tényállás
21.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet olyan, két ügyet egyesítő jogvita keretében terjesztették elő, amelyben két magánszemély, Vitoldas Guliavičius és Virgilijus Vidutis Nemaniūnas egy bankkal (Snoras) kötött, letéti jegy megvásárlására irányuló, illetve kötvényjegyzési szerződések semmisségének megállapítását kérik arra hivatkozva, hogy nem kaptak megfelelő tájékoztatást a szóban forgó pénzügyi eszközök jellemzőiről és feltételeiről, sem pedig a Snoras pénzügyi helyzetéről, amely röviddel a szerződések megkötését követően fizetésképtelenné vált.
22.
A letéti jegy megvásárlására irányuló szerződés esetében Vitoldas Guliavičius számára másodfokon kedvező ítélet született, amely ellen a VI Indėlių ir investicijų draudimas (a továbbiakban: IID) – állami vállalat, amelynek célja a betétek és a befektetések védelme a pénzügyi intézmények fizetésképtelensége esetén – felülvizsgálati kérelmet nyújtott be. A kötvényjegyzési szerződések esetében pedig Virgilijus Vidutis Nemaniūnas keresetét első és másodfokon elutasították, és az végül felülvizsgálati kérelmet nyújtott be.
23.
A litván legfelsőbb bíróság, amely előtt mindkét felülvizsgálati eljárás folyamatban van, a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjeszti elő, megállapítva, hogy az első és másodfokon eljáró bíróságok csak a Snorasnak a vitatott ügyletekben rejlő kockázatra vonatkozó tájékoztatással kapcsolatos állítólagos jogellenes magatartásával kapcsolatban hoztak döntést. Ugyanakkor a jogvitát az alperesek mint betétesek, illetve befektetők védelmével kapcsolatos szabályozás szemszögéből is el kell bírálni.
III – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
24.
A 2013. december 17‑én előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések a következőképpen szólnak:
„1)
A 94/19 irányelv 7. cikke (2) bekezdésének az ezen irányelv I. mellékletének 12. pontjával összefüggésben értelmezett rendelkezéseit úgy kell‑e érteni és értelmezni, hogy amennyiben valamely tagállam kizárja a biztosításból a hitelintézet olyan betéteseit, akik a hitelintézet által kibocsátott, hitelviszonyt megtestesítő értékpapírral (letéti jeggyel) rendelkeznek, e kizárás csak abban az esetben alkalmazható, ha az említett letéti jegyek megfelelnek a 2004/39 irányelv szerinti pénzügyi eszköz minden tulajdonságának (figyelemmel egyéb uniós jogi aktusokra, így például az Európai Központi Bank 25/2009 rendeletére is), köztük a másodlagos piacon fennálló forgalomképességnek?
2)
Ha az érintett tagállam úgy dönt, hogy oly módon ülteti át a nemzeti jogba a 94/19 és a 97/9 irányelvet, hogy a betétesek és a befektetők védelmét szolgáló rendszerek egy jogalkotási aktusban (azonos törvényben) szerepelnek, a 94/19 irányelv 7. cikke (2) bekezdésének az ezen irányelv I. mellékletének 12. pontjával és a 97/9 irányelv 2. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben értelmezett rendelkezéseit, figyelemmel a 97/9 irányelv 2. cikkének (3) bekezdésére is, úgy kell‑e érteni és értelmezni, hogy ki van zárva, hogy a letéti jegyek és kötvények jogosultjaira ne vonatkozzon egyetlen, a fent hivatkozott irányelvek értelmében vett védelmi (biztosítási) rendszer sem?
3)
Figyelemmel arra, hogy a nemzeti szabályozás szerint a 94/19 és a 97/9 irányelv alapján lehetséges egyetlen védelmi rendszer sem vonatkozik a hitelintézet által kibocsátott letéti jegyek és kötvények jogosultjaira:
a)
a 94/19 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének az ezen irányelv (2009/14 irányelvvel módosított) 7. cikkének (1) bekezdésével, 10. cikkének (1) bekezdésével, valamint a betét fogalmát meghatározó 1. cikkének 1. pontjával összefüggésben értelmezett rendelkezései kellően egyértelműek, pontosak, feltétlenek‑e, továbbá olyan alanyi jogokat keletkeztetnek‑e, amelyekre magánszemélyek hivatkozhatnak a nemzeti bíróság előtt annak érdekében, hogy alátámasszák az állam által létrehozott, a kártalanítás megfizetésével megbízott biztosítóintézménnyel szemben benyújtott kártalanítási igényüket?
b)
a 97/9 irányelv 2. cikkének (2) bekezdése és 4. cikkének (1) bekezdése kellően egyértelmű, pontos, feltétlen‑e, továbbá olyan alanyi jogokat keletkeztet‑e, amelyekre magánszemélyek hivatkozhatnak a nemzeti bíróság előtt annak érdekében, hogy alátámasszák az állam által létrehozott, a kártalanítás megfizetésével megbízott biztosítóintézménnyel szemben benyújtott kártalanítási igényüket?
c)
a fenti (»3a« és »3b«) kérdésekre adandó igenlő válasz esetén a nemzeti bíróságnak a két lehetséges védelmi rendszer közül melyik alkalmazását kell választania egy magánszemély és egy hitelintézet közötti jogvita eldöntése érdekében, amelyben az állam által létrehozott, a betétesek és a befektetők védelmét szolgáló rendszereket működtető biztosító intézmény is részt vett?
4)
A 97/9 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének és 4. cikke (2) bekezdésének rendelkezéseit (az irányelv I. mellékletének rendelkezéseivel kapcsolatban) úgy kell‑e érteni és értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely szerint a befektetők kártalanítási rendszere nem alkalmazandó a hitelintézet által kibocsátott, hitelviszonyt megtestesítő értékpapírokkal rendelkező befektetőkre a pénzügyi eszközök típusa (hitelviszonyt megtestesítő értékpapír) miatt, figyelemmel arra a tényre, hogy a biztosított (a hitelintézet) nem ruházta át vagy használta fel a befektetők eszközeit vagy értékpapírjait az utóbbiak hozzájárulása nélkül? Az a tény, hogy a hitelviszonyt megtestesítő értékpapírokat kibocsátó hitelintézet – a kibocsátó – egyidejűleg e pénzügyi eszközök letétkezelője (közvetítője) is, valamint hogy a befektetett eszközöket nem különítik el az egyéb eszközöktől, amelyekkel a hitelintézet rendelkezik, a befektetővédelmet illetően releváns‑e a 97/9 irányelv fent hivatkozott rendelkezéseinek értelmezése szempontjából?”
25.
A kérdést előterjesztő bíróság kérdései lényegében a következőkre irányulnak: (1) a betétbiztosítási irányelv által előírt biztosítás alóli lehetséges kivétel terjedelme, amely kivétel szűk értelemben véve – ahogyan azt álláspontja szerint értelmezni szükséges – nem alkalmazandó a vitatott szerződésekre; (2) és (3) a betétbiztosítási irányelv, valamint a befektetőkártalanítási irányelv litván jogba történő átültetésének megfelelősége, és az átültetés nem megfelelő voltának megállapítása esetén az a lehetőség, hogy a magánszemélyek arra hivatkozzanak, hogy ezek az irányelvek közvetlenül alkalmazhatók; (4) az a lehetőség, hogy a nemzeti szabályozás nem alkalmazandó a befektetők bizonyos típusára a pénzügyi eszközök típusa alapján.
IV – A Bíróság előtti eljárás
26.
Az eljárásban írásbeli észrevételek benyújtásával részt vett a Snoras, az IID, a Litván Köztársaság és a Bizottság. A 2014. november 20‑án tartott tárgyaláson részt vett továbbá Virgilijus Vidutis Nemaniūnas és Vitoldas Guliavičius képviselője, ez utóbbi szóbeli észrevételeket terjesztett elő.
V – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések vizsgálata
A – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésről
27.
A Lietuvos Aukščiausiasis Teismas által a Bíróság elé terjesztett első kérdés tárgya kifejezetten a betétbiztosítási irányelv, és konkrétan a tagállamoknak a 7. cikk (2) bekezdésében és az ezen irányelv I. mellékletének 12. pontjában együttesen elismert azon lehetősége, hogy az irányelvben a betétekre előírt biztosításból kizárják a „letéti jegyeket”, amelyek főszabály szerint az említett irányelv hatálya alá tartoznak annak 1. cikke alapján.
28.
A kérdés pontosabban az, hogy a letéti jegyek kizárására vonatkozó említett lehetőség csak azokra a letéti jegyekre vonatkozik‑e, amelyek megfelelnek a 2004/39 irányelv szerinti pénzügyi eszköz minden tulajdonságának, köztük a másodlagos piacon fennálló forgalomképességnek.
1. A felek érvei
29.
Vitoldas Guliavičius arra hivatkozik, hogy a jelen ügyben határidős betétről van szó, amelyet, mivel a tőkepiacon nem forgalomképes, nem lehet befektetési terméknek tekinteni, és következésképpen nem lehet kizárni a betétbiztosítási irányelv által előírt biztosításból.
30.
A Snoras és az IID szerint a Litván Köztársaság élhetett a betétbiztosítási irányelv 7. cikkének (2) bekezdésében előírt lehetőséggel, és így kizárhatta a letéti jegyeket a biztosításból. Ebben a tekintetben arra hivatkoznak, hogy e jegyek fogalma a litván jogban megfelel a 25/2009 rendeletben és a 2004/39 irányelvben meghatározott fogalomnak. Ez utóbbi fogalom – a visszaható hatály tilalmára vonatkozó elv megsértése nélkül – nem alkalmazható a litván jogban meghatározott fogalom értelmezése érdekében.
31.
A Litván Köztársaság arra hivatkozik, hogy a betétbiztosítási irányelv céljainak – nevezetesen a szolgáltatásnyújtás szabadságának a bankszektorban, a bankrendszer stabilitásának és a betétesek védelmének – az elérése érdekében az uniós jogalkotó a minimális harmonizáció mellett döntött. Az irányelv nem hozott létre egy valamennyi betétre, illetve betétesre vonatkozó fedezeti rendszert, biztosítva annak lehetőségét, hogy a tagállamok bizonyos betéteket kizárjanak a biztosításból. Álláspontja szerint a letéti jegyek, amelyek az alapeljárás tárgyát képezik, a betétbiztosítási irányelv I. mellékletének 12. pontjában található, „[a]z intézmény által kibocsátott, hitelviszonyt megtestesítő értékpapírok” fogalma alá tartoznak, és ezáltal a Litván Köztársaság kizárhatta azokat a betétbiztosításból.
32.
Ez utóbbi tekintetben a litván kormány arra hivatkozik, hogy a betétbiztosítási irányelv nem korlátozza a hitelviszonyt megtestesítő értékpapírok fogalmát azokra az értékpapírokra, amelyek a 2004/39 irányelv szerinti pénzügyi eszközök tulajdonságaival rendelkeznek, amely irányelv nem hivatkozik a betétbiztosítási irányelvre, azt nem is módosítja, mivel elfogadása semmilyen hatást nem gyakorolt az ezen irányelv I. mellékletének 12. pontjában előírt kizárásra.
33.
A Bizottság először is úgy véli, hogy annak meghatározása érdekében, hogy a letéti jegyek beleérthetők‑e a betétbiztosítási irányelv 1. cikke szerinti a „számlán tartott pénzeszközök egyenlege, amelyet egy hitelintézet által kibocsátott, hitelviszonyt megtestesítő értékpapír tanúsít” fogalomba, a 86/635 irányelv 20. cikkének (1) bekezdésére kell hivatkozni, amely a letéti jegyeket az olyan követelés fogalma alá helyezi, amelyet átruházható értékpapír tanúsít. Másodszor a Bizottság arra hivatkozik, hogy miután megállapítást nyert, hogy a letéti jegyek a betétbiztosítási irányelv 1. cikkében meghatározott betét fogalma alá tartozhatnak, az ugyanezen irányelv 7. cikkének (2) bekezdésében előírt kizárás megszorító értelmezésének szükségessége álláspontja szerint nem jelenti azt, hogy ez a kizárás csak az olyan hitelviszonyt megtestesítő értékpapírok esetében alkalmazható, amelyek a 2004/39 irányelv szerinti pénzügyi eszközök tulajdonságaival rendelkeznek.
2. Értékelés
34.
Ezen első kérdésre a választ a betétbiztosítási irányelv két rendelkezése együttes értelmezésének kell megadnia. Egyrészről, az 1. cikk, amely szerint a betét „a számlán tartott pénzeszközök egyenlege, vagy szokásos banki ügyletből keletkező átmeneti helyzet eredménye, amelyet a hitelintézetnek a vonatkozó jogszabályi és szerződéses feltételek mellett vissza kell fizetnie, valamint bármely olyan tartozás, amelyet egy hitelintézet által kibocsátott okirat tanúsít” (
9
) . Másfelől a 7. cikk (2) bekezdése az ugyanezen irányelv I. mellékletének 12. pontjával együttesen, amelynek értelmében a tagállamok bizonyos betéteket, konkrétan az „említett intézmény által kibocsátott, hitelviszonyt megtestesítő értékpapírok[at] és a saját váltókból és kötelezvényekből származó tartozások[at]”a biztosításból kizárhatják, vagy ezek esetében a biztosítás szintjét csökkenthetik.
35.
Amennyiben szigorúan ragaszkodunk a betétbiztosítási irányelv 1. cikkének szövegéhez, egyértelműnek tűnik, hogy a jogalkotó a „betét” kategória alá két különböző fogalmat vagy meghatározást sorolt. Egyfelől, az irányelvben használt szavak szerint „a számlán tartott pénzeszközök egyenleg[ét], vagy [a] szokásos banki ügyletből keletkező átmeneti helyzet eredmény[ét], amelyet a hitelintézetnek a vonatkozó jogszabályi és szerződéses feltételek mellett vissza kell fizetnie”. Másfelől pedig, az előzőtől eltérő fogalomként, „bármely olyan tartozás[t], amelyet egy hitelintézet által kibocsátott okirat tanúsít”.
36.
Mindkét esetben olyan tartozásról van szó, amelyet a hitelintézetnek vissza kell fizetnie vagy egy olyan számla jogosultjának, amelyen követelést mutató egyenleget keletkeztető pénzeszközöket tartottak, vagy amelyen olyan, átmeneti helyzetet eredményező szokásos banki ügyleteket hajtottak végre, amelyekből ugyancsak követelést mutató egyenleg keletkezett, vagy pedig egy letéti jegy jogosultjának. A szóban forgó tartozások e tekintetben hasonlók, ugyanakkor abban különböznek, hogy csak a letéti jegyek esetében van szó olyan tartozásokról, amelyek átruházhatók, vagy amelyekkel adott esetben kereskedhetnek.
37.
Az első esetben ugyanis a betétbiztosítási irányelv 1. cikke azokra a tartozásokra utal, amelyek visszafizetése kötelező az azon jogszabályi és szerződéses feltételek mellett, amelyek a tartozásokat kezelő számlákra vagy azokra a szokásos banki ügyletekre vonatkoznak, amelyekből ezek a tartozások az átmeneti helyzet eredményeként keletkeznek. Álláspontom szerint egyértelmű, hogy ez a visszafizetési kötelezettség kizárja annak lehetőségét, hogy a tartozást átruházzák vagy hogy azzal kereskedjenek, mivel szűk értelemben egy hitelintézetre bízott betétről van szó. (
10
)
38.
A második esetben ugyanakkor az irányelv 1. cikke kifejezetten említi az okirat, azaz egy olyan eszköz által tanúsított tartozásokat, amely esetében az átruházhatóság a természetéből eredő jellemző. (
11
) Ez a 86/635 irányelvből is kitűnik, amelynek 20. cikkének (1) bekezdése akként rendelkezik, hogy az „Okiratba foglalt kötelezettségek” kitétel tartalmazza „az olyan hitelviszonyt megtestesítő értékpapírokat és adósságokat, amelyekről átruházható okiratokat bocsátottak ki, elsősorban letéti jegyeket (
12
) […]”. Ugyanebben az értelemben, a 2004/39 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének 19. pontja a „pénzpiaci eszközt” a következőképpen határozza meg: „az eszközök olyan osztályai, amelyekkel rendszerint a pénzpiacon kereskednek, például államkötvények, letéti jegyek, (
13
) kereskedelmi papírok, a fizetőeszközök kivételével”.
39.
Következésképpen, világosnak tűnik, hogy az uniós jog és különösen a betétbiztosítási irányelv alapján a letéti jegy az utóbbi irányelv értelmében vett „betét” egyik alfaja, amelyet pontosan az átruházhatóság jellemez.
40.
A kérdés tehát az, hogy az ily módon jellemzett letéti jegyek azon esetek között szerepelnek‑e, amelyeket a betétbiztosítási irányelv 7. cikkének (2) bekezdése alapján a tagállamok az irányelvben előírt biztosításból kizárhatnak, vagy amelyek esetében a biztosítás szintje csökkenthető.
41.
A betétbiztosítási irányelv 7. cikke (2) bekezdésének megfelelően a tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy „bizonyos betéteseket vagy betéteket a biztosításból kizárnak, vagy alacsonyabb szintű biztosításban részesítenek”. Márpedig ez a lehetőség nem általános jellegű, ahogyan az a „bizonyos” kifejezés használatából következik, hanem azokra a betétesekre és betétekre vonatkozik, amelyeket maga az irányelv az I. mellékletében felsorol.
42.
Az I. mellékletben szereplő betéteseket és betéteket megvizsgálva meg kell jegyezni, hogy ami az utóbbiakat illeti, szinte mindegyikük megfelel a betét fogalmának, az előbbiek szintén nagy része esetében pedig közjogi jellegű betétesről van szó. Idetartoznak ugyanis a biztosítóintézetek betétjei (2. pont), a kormányzati és közigazgatási szervek betétei (3. és 4. pont), a kollektív befektetési vállalkozások betétjei (5. pont), a nyugdíjalapok betétjei (6. pont), valamint azon személyek betétei, akik bizonyos mértékű felelősséggel rendelkeznek a hitelintézet vezetése és könyvvizsgálata tekintetében (7., 8. és 9. pont), illetve a külföldi pénznemekben lévő betétek (13. pont). Ezen esetek mindegyikében olyan betétekről van szó, amelynek sajátossága a jogosultja jellemzőjén alapul. Pontosan ez a jellemző igazolja az említett betéteknek a betétbiztosítási irányelvben előírt védelemből történő kizárásának lehetőségét. Vagy azért, mert közjogi jellegű betétesekről lévén szó, nincs szükség az irányelv által a magánszemélyek tekintetében előírt védelemre, vagy azért, mert olyan betétesekről van szó, akik valamilyen módon felelősek abban a helyzetben, amely a kérdéses védelmet szükségessé tette.
43.
Az I. mellékletben foglalt egyedüli esetek, amelyek nem állnak összefüggésben a betét jogosultjának minősítésével, egyrészt a 10. pontban foglalt esetek („nem névre szóló betétek”), amelyek említéséből a contrario az következik, hogy a „névre szóló betéteket” ki lehet zárni, másrészről pedig, és amely jelen esetben jelentőséggel bír, a 12. pontban foglalt esetek, amelyek az „említett intézmény által kibocsátott, hitelviszonyt megtestesítő értékpapírok[ra] és a saját váltókból és kötelezvényekből származó tartozások[ra]” utalnak.
44.
Álláspontom szerint tehát nem kétséges, hogy a Litván Köztársaságnak a betétbiztosítási irányelv alapján joga volt ahhoz, hogy kizárja a letéti jegyeket a biztosításból, vagy azok esetében a biztosítás szintjét csökkentse, hiszen ezek alatt az átruházható pénzügyi eszközöket kell érteni, mivel a már említettek miatt az átruházhatóság ezen eszközök magában rejlő jellemzője az uniós jogban.
45.
Ugyanakkor a litván jogalkotó nem zárta ki általánosságban a letéti jegyeket, hanem a betétbiztosítási irányelvnek megfelelően csak azokat, amelyeket maga a biztosított hitelintézet bocsátott ki. Mivel a betétbiztosítási irányelv e letéti jegyet kizárja, semmi nem akadályozta a litván jogalkotót.
46.
Márpedig úgy vélem, hogy kizárólag az uniós jog értelmében vett letéti jegyeket, azaz átruházható értékpapírokat lehet kizárni, ezért amennyiben ez a feltétel nem teljesül, és például névre szóló jegyről van szó, nem bír jelentőséggel az, hogy a kibocsátója a biztosított hitelintézet volt. (
14
) Másképpen megfogalmazva, amennyiben a vitatott pénzügyi eszközök jellegüknél fogva nem lennének átruházhatók, és ezért az elnevezésüktől függetlenül nem minősülnének kifejezetten letéti jegynek, nem vonatkozna rájuk a betétbiztosítási irányelv által előírt kizárási lehetőség.
47.
Mindenesetre a nemzeti bíróság feladata eldönteni azt, hogy az alapeljárásban vitatott eszközök megfelelnek‑e a letéti jegy azon típusának, amelyre a betétbiztosítási irányelvnek megfelelően, és az átruházhatósággal vagy az át nem ruházhatósággal kapcsolatos feltételtől függően az említett irányelvben foglalt biztosítás kiterjed vagy nem terjed ki.
48.
Az előzőekre tekintettel az első kérdésre azt a választ javaslom, hogy a betétbiztosítási irányelv 7. cikke (2) bekezdésének és I. melléklete 12. pontjának rendelkezéseit együttesen úgy kell értelmezni, hogy a tagállamok kizárhatják a biztosításból a hitelintézet azon betéteseit, akik a hitelintézet által kibocsátott letéti jeggyel rendelkeznek, feltéve hogy azok átruházható eszközök, ennek eldöntése pedig a nemzeti bíróság feladata. Amennyiben nem ilyen eszközökről van szó, úgy kell értelmezni, hogy ezek a jegyek nincsenek kizárva az ezen irányelvben előírt biztosításból.
B – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik és második kérdésről
49.
Álláspontom szerint a Lietuvos Aukščiausiasis Teismas által előterjesztett második és negyedik kérdésre együttesen kell válaszolni.
50.
A negyedik kérdés tárgya egy, az előzőtől eltérő irányelv, a befektetőkártalanítási irányelv, amely teljesen független attól, hogy a nemzeti jogalkotó ezt az irányelvet és a betétbiztosítási irányelvet egyaránt ugyanabban a jogszabályban ültette át.
51.
Ebben az esetben a kérdés konkrétan az, hogy a litván jogalkotó megfelelően ültette‑e át a befektetőkártalanítási irányelvet azzal, hogy az abban előírt biztosításokból kizárt bizonyos befektetéseket, mint a hitelviszonyt megtestesítő értékpapír – pontosabban az át nem ruházható vagy nem forgalomképes letéti jegy – által létrehozott befektetést.
52.
A kérdést előterjesztő bíróság konkrétan azt kérdezi, hogy a befektetőkártalanítási irányelv 2. cikke (2) bekezdésének és 4. cikke (2) bekezdésének rendelkezéseit az irányelv I. mellékletének rendelkezéseivel együtt úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely a kártalanítási rendszerből kizárja azokat a befektetőket, akik az alapügybeli jogvita körülményei között kibocsátott, hitelviszonyt megtestesítő értékpapírokkal rendelkeznek.
53.
Amint azt látni fogjuk, az erre a kérdésre adandó válasz szoros kapcsolatban van a kérdést előterjesztő bíróság által előterjesztett második kérdéssel, amelyben ez a bíróság azt kérdezi, hogy a 94/19 és a 97/9 irányelveknek az ugyanazon nemzeti jogszabály által történő átültetése alapján a 94/19 irányelv 7. cikkének (2) bekezdését az I. melléklet 12. ponttal összefüggésben, illetve a 97/9 irányelv 2. cikkének (2) bekezdését a 2. cikk (3) bekezdésére tekintettel úgy kell‑e értelmezni, hogy ki van zárva, hogy a letéti jegyek és kötvények jogosultjaira ne vonatkozzon egyetlen, ezen irányelvek értelmében vett védelmi rendszer sem.
1. A felek érvei a negyedik kérdéssel kapcsolatban
54.
A Snoras és az IID szerint a befektetőkártalanítási irányelvben előírt biztosítás nem a pénzügyi eszköz típusához, hanem ahhoz a személyhez kapcsolódik, aki azt őrzi (pénzügyi közvetítő), és nem terjed ki a kibocsátó fizetésképtelenségének kockázatára. Ezen túlmenően, a jelen ügyhöz hasonló esetben, a befektető eszközeinek a megvásárolt pénzügyi eszközök ellenértékeként a kibocsátóra történő átruházása esetén a befektető által fizetett összegek nem tekinthetők olyan befektetendő eszközöknek, amelyekre kiterjed a befektetőkártalanítási irányelv 2. cikkében előírt biztosítás. A jelen ügyben az eszközöket önkéntesen ruházták át a Snorasra a Vitoldas Guliavičiusszal és Virgilijus Vidutis Nemaniūnasszal kötött szerződések alapján, emellett a szerződések előírták, hogy a bank jogosult az ügyfelei eszközeinek használatára. Ilyen körülmények között az, hogy a Snoras esetében egyszerre teljesül az értékpapírok kibocsátójára és a közvetítőjére vonatkozó feltétel, nem releváns a befektetőkártalanítási irányelv értelmezése szempontjából.
55.
A litván kormány arra hivatkozik, hogy a Tribunal Supremo tévesen állítja azt, hogy a befektetőbiztosítási rendszer nem a pénzügyi eszközök típusa szerint alkalmazandó. Álláspontja szerint a rendszer azért nem alkalmazható, mert a fizetésképtelen hitelintézet nem használta fel vagy ruházta át az értékpapírokat, illetve az eszközöket Vitoldas Guliavičius és Virgilijus Vidutis Nemaniūnas hozzájárulása nélkül. Másfelől, a Litván Köztársaság álláspontja szerint nem releváns, hogy a Snoras egyszerre volt a vitatott értékpapírok kibocsátója és közvetítője, mivel a befektetők által átutalt összegek az értékpapírok megvásárlásának ellenértékei, és azok visszatérítését a befektetők csak a vonatkozó szerződésekben meghatározott feltételek szerint követelhetik. Végül semmi alapján nem állapítható meg, hogy a befektetők eszközeit hozzájárulás nélkül hasznosították vagy használták fel.
56.
A Bizottság arra hivatkozik, hogy a befektetőkártalanítási irányelv 2. cikke (2) bekezdésének, valamint 4. cikke (2) bekezdésének rendszere a letéti jegyek és kötvények tekintetében a kártalanítást két feltétel teljesülése esetén biztosítja. Először, a 2004/39 irányelv értelmében vett pénzügyi eszközökről – azaz a pénzpiacon forgalomképes értékpapírokról – kell, hogy szó legyen. A másik feltétel az, hogy a hitelintézet nem fizette vissza a befektetőknek a tulajdonukat képező értékpapírokat, vagy nem térítette vissza azokat az eszközöket, amelyekkel tartoznak, vagy amelyek a tulajdonukat képezik, és amelyeket a letéti jegyekkel kapcsolatban magánál tart. A Bizottság szerint a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy a jogvita tárgyát képező ügyben mindkét feltétel teljesül‑e. Ugyanakkor a Bizottság arra hivatkozik, hogy az első feltétel teljesülése érdekében önmagában az a tény, hogy az értékpapírokat nem ruházzák át a jogosultra vagy egy pénzügyi közvetítőre, illetve hogy azokat a központi értéktárban nem veszik nyilvántartásba, nem teszi lehetővé annak a lehetőségnek a kizárását, hogy ezek az értékpapírok forgalomképesek.
2. A felek érvei a második kérdéssel kapcsolatban
57.
Vitoldas Guliavičius úgy véli, hogy a két irányelvet úgy kell összekapcsolni, hogy az egyikük által előírt biztosítás mindig érvényesüljön a célból, hogy bizonyos pénzügyi eszközök kizárása ne eredményezhesse a befektetőknek a védelemtől való minden további nélkül való megfosztását.
58.
Mind a Litván Köztársaság, mind pedig a Snoras és az IID egyetértenek abban, hogy a betétbiztosítási irányelv és a befektetőkártalanítási irányelv céljai eltérők: az előbbi célja a betétesek hitelintézetekbe vetett bizalmának és a pénzügyi rendszer stabilitásának megőrzése, az utóbbié pedig a befektetők védelme a befektetési vállalkozás részéről elkövetett csalás, szakmai mulasztás vagy üzletvezetési hiba kockázatával szemben, ide nem értve a magából a befektetésből eredő kockázatot. E felek álláspontja szerint kártalanításnak csak a hitelintézet vagy a befektetési vállalkozás fizetésképtelensége esetén van helye, amennyiben a litván és az uniós szabályozásban előírt feltételek teljesülnek. A befektetőkártalanítási irányelv tekintetében ilyen a litván betétbiztosítási törvény 9. cikkének (1) bekezdésében előírt feltétel.
59.
Ezek a felek hasonlóképpen egyetértenek abban, hogy mindkét irányelv lehetővé teszi, hogy a tagállamok kizárják a biztosításból a betétek és a befektetők bizonyos kategóriáit. Ugyanakkor arra hivatkoznak, hogy a befektetőkártalanítási irányelv nem írja elő, hogy a befektetővédelmi irányelv által biztosított védelemből kizárt kategóriáknak szükségszerűen védettnek kell lenniük a befektetőkártalanítási irányelv értelmében, vagy fordítva. Mégpedig amiatt, hogy bár egymással összefüggenek, pusztán az, hogy mindkét irányelv átültetésére ugyanabban a nemzeti jogszabályban került sor, nem jelenti azt, hogy minden betétes, illetve befektető minden esetben követelhet kártérítést a hitelintézet, illetve a befektetési vállalkozás fizetésképtelensége esetén.
60.
A Bizottság szerint, bár a két irányelv hatálya és alkalmazási feltételei, valamint az általuk biztosított védelmi szint eltérő, lehetséges, hogy a rendszerek bizonyos esetekben egymással átfedésbe kerülnek, amely esetre léteznek szabályok az egynél többszöri kártalanítás érdekében, konkrétan a befektetőkártalanítási irányelv (9) bekezdése és ugyanezen irányelv 2. cikkének (3) bekezdése.
61.
A Bizottság kiemeli, hogy a két irányelv közös célja a minimális védelem biztosítása a kisbefektetők számára, tekintettel a pénzügyi intézményekkel szembeni sebezhetőségükre. Ugyanakkor a bizonyos hitelviszonyt megtestesítő értékpapíroknak a betétbiztosítási irányelv 7. cikkének (2) bekezdése, valamint az I. mellékletének 12. pontja értelmében történő kizárását annak mentén kellene értelmezni, hogy ezekre az értékpapírokra kiterjed‑e a befektetőkártalanítási irányelv által előírt biztosítás, vagy azok abból ki vannak zárva. Ebből az következik, hogy nem zárható ki annak lehetősége, hogy a magánszemélyekre a kettő közül egyik biztosítás sem terjed ki.
3. Értékelés
62.
A befektetőkártalanítási irányelv az általa védeni kívánt befektető védelmét biztosítja, amennyiben a 2. cikkének (2) bekezdésében előírt feltételek teljesülnek, amelyek azzal a helyzettel kapcsolatosak, amikor a befektetési vállalkozás pénzügyi helyzete miatt nem tudja teljesíteni kötelezettségeit a befektetőkkel szemben. Ebben az esetben a befektetőkártalanítási irányelv kimondja, hogy biztosítást kell nyújtani a következők érdekében: (A) visszafizetni a befektetőknek járó vagy a befektetők tulajdonát képező, az ő nevükben, befektetési ügyletekkel kapcsolatban a vállalkozásnak nyújtott pénzeszközt vagy (B) visszaadni a befektetőknek a befektetők tulajdonát képező, az ő nevükben, befektetési ügyletekkel kapcsolatban a befektetési vállalkozásnál őrzött, kezelt vagy működtetett eszközöket, mindezt „az alkalmazandó jogi és szerződéses feltételeknek megfelelően”.
63.
A befektetőkártalanítási irányelv tekintetében, az 1. cikke 3. pontjának megfelelően, „eszközöknek” minősülnek a 93/22 irányelv mellékletének B. szakaszában felsorolt eszközök, azaz többek között a pénzpiaci eszközök, amelyek között, a 38. pontban megállapítottak szerint, a 2004/39 irányelv 4. cikke (1) bekezdése 19. pontjának megfelelően, a letéti jegyek találhatók.
64.
A befektetőkártalanítási irányelv lehetővé teszi, hogy a tagállamok bizonyos, a biztosítási rendszerből való kizárásokat állapítsanak meg. Konkrétan, az uniós jogalkotó az I. mellékletben egy listát hozott létre a lehetséges kizárásokról, ezek mindegyike a befektető személyes vagy intézményi jogállásán alapul, így kizárhatók például a hivatásos vagy állami befektetők, a befektetési vállalkozás kezelői, felelős személyei vagy közeli rokonai.
65.
A litván szabályozásnak megfelelően – amely, mint ismeretes, ugyanabban a jogszabályban ültette át a betétbiztosítási irányelvet és a befektetőkártalanítási irányelvet – a biztosításból ki vannak zárva a hitelintézet által kibocsátott letéti jegyek. Pontosan a két irányelvnek a litván jogban történő „fúziója” miatt nem lehet megállapítani, hogy ezeket a jegyeket mint betéteket vagy mint befektetéseket zárják‑e ki, azaz hogy az említett irányelvek által megengedett kizárási lehetőségek közül melyikkel élt a litván jogalkotó. A litván kormány, valamint a Snoras és az IID egyaránt azt állítja, hogy a biztosításból való kizárásra a jelen ügyben nem azért került sor, mert a Snoras a vitatott értékpapírok kibocsátója. Véleményük szerint az a körülmény volt meghatározó, hogy a Snoras ezeket az értékpapírokat nem használta fel, illetve nem ruházta át Vitoldas Guliavičius és Virgilijus Vidutis Nemaniūnas hozzájárulása nélkül.
66.
Álláspontom szerint egyértelmű, hogy a befektetőkártalanítási irányelvnek nem célja a valamennyi befektetési ügyletben rejlő kockázat lefedése, hanem kizárólag meghatározott, a befektetési vállalkozás fizetésképtelenségével összefüggő kockázatoké. Ugyanakkor, amikor a jelen ügyhöz hasonló esetben az értékpapírok kibocsátója és a közvetítő ugyanaz a hitelintézet, nehéz megkülönböztetni egyrészről a hitelintézet pénzügyi helyzetéhez, másfelől pedig a befektetéshez kapcsolódó kockázatot.
67.
A befektetőkártalanítási irányelv lényegében elismeri annak lehetőségét, hogy a hitelek esetében – amiatt, hogy azok olyan befektetési vállalkozásoktól származnak, amelyek hitelintézetek – nem könnyű meghatározni, hogy azok a betétbiztosítási irányelv által védett betétnek minősülnek, vagy az ezen vállalkozásoknál a befektetőkártalanítási irányelv által védett befektetési műveletekkel kapcsolatban elhelyezett eszközökről van‑e szó. Emiatt, ez utóbbi irányelv (9) preambulumbekezdésének megfelelően ezekben az esetekben „a tagállamoknak lehetőséget kell adni, hogy ilyen igények esetében maguk határozzák meg, hogy melyik irányelvet alkalmazzák”.
68.
Úgy vélem, hogy a tagállamoknak ily módon biztosított lehetőség abból a feltételezésből indul ki, hogy jóllehet ezekben az esetekben nehéz meghatározni azt, hogy betétekről vagy befektetésekről van‑e szó, az uniós jogalkotó szándéka az volt, hogy végül az érintett két irányelv által előírt védelmi rendszerek valamelyike érvényesüljön, ami azt jelenti, hogy a nemzeti jogszabályoknak és az érintett nemzeti bíróságoknak lehetővé kell tenniük annak előzetes vizsgálatát, hogy az adott ügyben szereplő pénzügyi eszköz betétnek vagy befektetésnek minősül‑e.
69.
Álláspontom szerint ez következik a befektetőkártalanítási irányelv említett (9) preambulumbekezdéséből, amely kimondja, hogy mivel „a befektetési vállalkozás meghatározása magában foglalja a befektetési szolgáltatások nyújtására felhatalmazott hitelintézeteket […], e hitelintézeteknek ügyleteik fedezetéül csatlakozniuk kell valamely befektetőkártalanításra létesített rendszerhez[, anélkül azonban], hogy a hitelintézet két különböző rendszernek is tagja [kell, hogy] legyen, amennyiben egyetlen rendszer is megfelel ennek az irányelvnek és a 94/19/EK irányelvnek […]”.
70.
Az előbbiekkel összeegyeztethető módon a befektetőkártalanítási irányelv 2. cikkének (3) bekezdése előírja, hogy „[a] 2. cikkben említett bármely igényt, melyet olyan hitelintézettel szemben támasztottak, amely az adott tagállamban mind az ezen irányelv, mind a 94/19/EK irányelv hatálya alá tartozik, a tagállam az általa megfelelőnek ítélt ezen irányelvek valamelyike által előírt rendszer szerint kezeli”. Ugyanez a rendelkezés mindazonáltal kimondja, hogy „[e]gyetlen igény sem jogosult egynél többszöri kártalanításra az irányelvek szerint”.
71.
A litván szabályozásban a két irányelv átültetésére egyetlen jogszabályban került sor, amely egységes védelmi rendszert hoz létre. Álláspontom szerint az ilyen, csak egyetlen védelmi rendszert létrehozó szabályozási megoldás egyáltalán nem vitatható, mivel az előbbiekben említett preambulumbekezdés kifejezetten utal az „egyetlen rendszerre”. Márpedig ez az egyetlen rendszer csak abban az esetben lehetséges, amennyiben ez a rendszer, ahogyan azt ugyanezen preambulumbekezdés előírja, a betétbiztosítási irányelvnek és a befektetőkártalanítási irányelvnek „is megfelel”.
72.
Következésképpen az, hogy a litván szabályozásnak megfelelően egy hitelintézet által kibocsátott letéti jegyet kizárnak a betétekre előírt védelemből, nem járhat valamilyen módon azzal a hatással, hogy kizárják abból a védelemből, amely befektetési eszközként megilletné. Éppen ellenkezőleg, a litván jogalkotó által kialakított védelmi rendszernek egyaránt meg kell felelnie a betétbiztosítási irányelv és a befektetőkártalanítási irányelv követelményeinek, mivel, ahogyan azt láttuk, a befektetőkártalanítási irányelv előírja, hogy a befektetési szolgáltatások nyújtására felhatalmazott hitelintézeteknek a befektetési ügyleteik tekintetében valamely kártalanítási rendszerhez kell tartozniuk.
73.
A kizárás csak abban az esetben lenne lehetséges, ha a befektetőkártalanítási irányelv előírt volna ilyen kivételt. Márpedig az abban meghatározott biztosítás alá tartozó esetek meghatározása során a befektetőkártalanítási irányelv csak arra a körülményre utal, hogy a befektetési vállalkozás „pénzügyi helyzetéhez közvetlenül kapcsolódó okokból” nem tudja a kötelezettségeit teljesíteni (a befektetőkártalanítási irányelv 2. cikkének (2) bekezdése) anélkül, hogy utalna a litván jogalkotó által előírt körülményre, azaz az eszközök hozzájárulás nélkül történő felhasználására.
74.
Következésképpen, második közbenső következtetésként, a negyedik kérdésre azt a választ javaslom, hogy a befektetőkártalanítási irányelv 2. cikkének (2) bekezdését és 4. cikke (2) bekezdését (az említett irányelv I. mellékletével összefüggésben) úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az irányelvben foglalt kártalanítási rendszerből kizárja a hitelintézet által kibocsátott letéti jegyeket, amennyiben a hitelintézet a befektetők eszközeit vagy értékpapírjait nem ruházta át, vagy használta fel azok hozzájárulása nélkül.
C – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdésről
75.
Végül, a Lietuvos Aukščiausiasis Teismas által előterjesztett kérdések megítélésem szerinti logikai sorrendjét követve a harmadik kérdésre összpontosítok, amellyel a bíróság azt kérdezi, hogy miután a 94/19 és a 97/9 irányelvben előírt védelmet a nemzeti szabályozás kizárja, a magánszemélyek hivatkozhatnak‑e a nemzeti bíróság előtt az irányelvek bizonyos rendelkezéseire.
76.
Márpedig előrebocsátom, hogy amennyiben a vitatott eszközöknek a betétbiztosítási irányelvben előírt biztosításból való kizárása megfelel az említett irányelvnek, a közvetlen hatály kérdése csak a befektetőkártalanítási irányelvvel kapcsolatban merül fel, amennyiben a nemzeti szabályozás helytelenül zárta ki az ezen irányelv szerinti védelmet.
1. A felek érvei
77.
A Snoras és az IID egyetért a litván kormány álláspontjával, és azt állítja, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott irányelvek rendelkezései nem alkalmazhatók sem a Snoras mint magánszemély, sem pedig az IID mint az alapeljárásban beavatkozóként részt vevő állami vállalkozás esetében. Végül azt állítják, hogy annak megállapítása esetén, hogy a két irányelv közvetlenül alkalmazható, a befektetőkártalanítási irányelv alkalmazása elsőbbséget élvez.
78.
A litván kormány vitatja a kérdést előterjesztő bíróság azon állítását, hogy a nemzeti szabályozásnak megfelelően a hitelintézet által kibocsátott letéti jegyek és kötvények jogosultjaira a betétbiztosítási irányelvben, valamint a befektetőkártalanítási irányelvben előírt védelmi rendszerek egyike sem alkalmazható. Álláspontja szerint a betétbiztosítási irányelv ugyan nem alkalmazandó a 7. cikkének (2) bekezdésében előírt kizárás miatt, viszont a befektetőkártalanítási irányelv rendszere alkalmazható. Amennyiben a jelen esetben kártalanításra nem került sor, annak oka az, hogy nem teljesült a betétbiztosításról szóló litván törvény 9. cikkében előírt feltétel.
79.
A közvetlen hatály kérdését illetően a Litván Köztársaság arra hivatkozik, hogy mivel megfelelően ültette át a betétbiztosítási irányelvet és a befektetőkártalanítási irányelvet, a kérdés nem releváns, illetve hogy mindenesetre egyik irányelv sem teljesíti az e hatály előidézéséhez szükséges feltételeket.
80.
A Bizottság a maga részéről úgy véli, hogy a betétbiztosítási irányelv egyértelmű, részletes és feltétel nélküli jellege nem kérdéses, mivel a jelen esetben a betétbiztosítási irányelv 7. cikkének (2) bekezdése értelmében a letéti jegyeket jogszerűen zárták ki az ezen irányelv által előírt védelemből. A befektetőkártalanítási irányelvvel kapcsolatban a Bizottság úgy véli, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak a releváns nemzeti szabályokat úgy kellene alkalmaznia, hogy azok összeegyeztethetők legyenek az említett irányelv 2. cikke (2) bekezdésének, valamint a 4. cikke (2) bekezdésének értelmezésével, amelyre álláspontja szerint a kérdést előterjesztő bíróság által előterjesztett negyedik kérdés megválaszolása érdekében támaszkodni kell.
2. Értékelés
81.
A harmadik kérdéssel a kérdést előterjesztő bíróság abból az előfeltevésből indul ki, hogy „a nemzeti szabályozás szerint a betétbiztosítási irányelv és a befektetőkártalanítási irányelv alapján lehetséges egyetlen védelmi rendszer sem vonatkozik a hitelintézet által kibocsátott letéti jegyek és kötvények jogosultjaira”. Ez alapján a bíróság azt kérdezi, hogy lehet‑e közvetlenül alkalmazni a betétbiztosítási irányelvet és a befektetőkártalanítási irányelvet.
82.
Amint már előrebocsátottam, a befektetőkártalanítási irányelv közvetlen alkalmazásának szükségessége abban az esetben merül fel, ha – mivel a betétbiztosítási irányelv által előírt védelem jogszerűen ki van zárva – a vitatott eszközök befektetésként nem képezhetik kártalanítás tárgyát azért, mert nem teljesítik a litván jogalkotó által ehhez meghatározott feltételt, nevezetesen, hogy az eszközöket hozzájárulás nélkül használták fel.
83.
Amennyiben végül ez lehetséges lenne, úgy vélem, hogy az IID – amely egy olyan állami vállalkozás, amelynek célja a betétek és a befektetések védelme a pénzügyi intézmények fizetésképtelensége esetén – állami jellege főszabály szerint igazolja a befektetőkártalanítási irányelv közvetlen alkalmazását, mivel az alapügyben a felek nem kizárólag magányszemélyek. (
15
) Ugyanakkor, mint ismeretes, ez önmagában nem elegendő ennek a bekövetkezéséhez, mivel előzetesen szükség van arra, hogy a rendelkezés, amelynek közvetlen hatályára hivatkoznak, kellően egyértelmű, részletes és feltétel nélküli legyen.
84.
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint ugyanis egy olyan irányelv átültetésének hiánya vagy nem megfelelő átültetése esetén, amelynek rendelkezései feltétlenek és kellően pontosak, a magánszemélyek hivatkozhatnak ezekre a rendelkezésekre az állammal szemben a nemzeti bíróságok előtt. (
16
)
85.
A jelen ügyben álláspontom szerint ez a feltétel is teljesül, hiszen jóllehet a befektetőkártalanítási irányelv önmagában nem hoz létre befektetőkártalanítási rendszert, ezt a rendszert a litván jogalkotó teljes terjedelmében és részleteiben létrehozta, így az egyetlen körülmény, amely megakadályozhatja, hogy a vitatott eszközök ebből a rendszerből részesüljenek – abban az esetben, amikor a már említettek szerint befektetési eszközöknek tekinthetők, amelynek eldöntése a kérdést előterjesztő bíróság feladata –, a litván jogalkotó által előírt feltétel (a hozzájárulás nélküli felhasználás), amely álláspontom szerint nem egyeztethető össze a befektetőkártalanítási irányelvvel.
86.
Ebben az értelemben a befektetőkártalanítási irányelvnek a védett esetek körülhatárolásával kapcsolatos előírása önmagában kellően egyértelmű, pontos és feltétel nélküli ahhoz, hogy közvetlenül lehessen rájuk hivatkozni a nemzeti szabályozás rendelkezéseivel szemben.
87.
Következésképpen a befektetőkártalanítási irányelv e tekintetben közvetlen hatállyal rendelkezik, és mivel az alapeljárásban a felek nem csak magánszemélyek, a kérdést előterjesztő bíróság alkalmazhatja azt az alapeljárásban. Ehhez elegendő a litván jogalkotó által kialakított és a befektetőkártalanítási irányelv által elő nem írt feltételt figyelmen kívül hagyni, így a litván jogalkotó által kialakított védelmi rendszer adott esetben kiterjedhet a vitatott pénzeszközökre.
88.
Következésképpen és utolsó közbenső következtetésként a harmadik kérdésre azt a választ javaslom, hogy a kérdést előterjesztő bíróság a jelen esetben a befektetőkártalanítási irányelv közvetlen hatályára tekintettel köteles a nemzeti jogalkotó által meghatározott, hozzájárulás nélküli felhasználásra vonatkozó feltétel alkalmazását mellőzni a befektetőkártalanítási irányelv által előírt védelmi rendszerhez tartozó befektetések elhatárolása során.
VI – Végkövetkeztetések
89.
A fentiekben kifejtettek alapján azt javaslom, hogy a Bíróság a Lietuvos Aukščiausiasis Teismasnak a következő választ adja:
„1)
A betétbiztosítási rendszerekről szóló, 1994. május 30‑i 94/19/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 7. cikke (2) bekezdésének és I. melléklete 12. pontjának rendelkezéseit együttesen úgy kell értelmezni, hogy a tagállamok kizárhatják a biztosításból a hitelintézet azon betéteseit, akik a hitelintézet által kibocsátott letéti jeggyel rendelkeznek, feltéve, hogy azok átruházható eszközök. A nemzeti bíróság feladata annak eldöntése, hogy a vitatott jegyek teljesítik‑e ezt a feltételt.
2)
A befektetőkártalanítási rendszerekről szóló, 1997. március 3‑i 97/9/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 2. cikkének (2) bekezdését és 4. cikkének (2) bekezdését (az említett irányelv I. mellékletével összefüggésben) úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely – a 94/19 irányelvvel való átfedés esetét kivéve – az irányelvben foglalt kártalanítási rendszerből kizárja a hitelintézet által kibocsátott letéti jegyeket, amennyiben a hitelintézet a befektetők eszközeit vagy értékpapírjait nem ruházta át, vagy használta fel azok hozzájárulása nélkül.
3)
A kérdést előterjesztő bíróság a 97/9 irányelv közvetlen hatályára tekintettel köteles a nemzeti jogalkotó által meghatározott, hozzájárulás nélküli felhasználásra vonatkozó feltétel alkalmazását mellőzni az említett irányelv által előírt védelmi rendszerhez tartozó befektetések elhatárolása során.”
(
1
)	Eredeti nyelv: spanyol.
(
2
)	A betétbiztosítási rendszerekről szóló, 1994. május 30‑i 94/19/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 135., 5. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 2. kötet, 252. o.). A továbbiakban: betétbiztosítási irányelv.
(
3
)	A befeketetőkártalanítási rendszerekről szóló, 1997. március 3‑i 97/9/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 84., 22. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 2. kötet, 311. o.). A továbbiakban: befektetőkártalanítási irányelv.
(
4
)	Az értékpapír‑befektetési szolgáltatásokról szóló, 1993. május 10‑i 93/22/EGK tanácsi irányelv (HL L 141., 27. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 2. kötet, 43. o; a továbbiakban: 93/22 irányelv.). Az irányelv mellékletének B. szakaszában felsorolt eszközök a következők: „1. a) Átruházható értékpapírok. b) Részesedés kollektív befektetési vállalkozásban. 2. Pénzpiaci eszközök. 3. Határidős pénzügyi szerződések, ideértve az egyenértékű készpénz‑elszámolású eszközöket. 4. Határidős kamatláb‑megállapodások (FRA‑k). 5. Kamatláb, deviza és törzsrészvény swap‑ügyletek. 6. A melléklet e szakaszához tartozó bármely eszköz vételének vagy eladásának opciója, ideértve az egyenértékű készpénz‑elszámolású eszközöket. Ez a kategória különösen a deviza‑ és a kamatlábopciókra vonatkozik.”
(
5
)	Az I. melléklet a következő kivételeket sorolja fel: „1. Hivatásos és intézményi befektetők [...]. 2. Nemzetek feletti intézmények, kormányok és központi közigazgatási hatóságok. 3. Tartományi, regionális, helyi és önkormányzati hatóságok. 4. Befektetési vállalkozások igazgatótanácsának tagjai, ügyvezető igazgatói és személyi felelősséggel rendelkező tagjai, az ilyen befektetési vállalkozások jegyzett tőkéjéből vagy nagyobb százalékkal részesedő személyek, a befektetési vállalkozások könyvviteli okiratainak hivatalos vizsgálatával megbízott személyek és az ilyen vállalkozással azonos csoporthoz tartozó másik vállalkozásnál hasonló hatáskörrel rendelkező befektetők. 5. A 4. pontban említett befektetők közeli rokonai vagy a nevükben eljáró harmadik személyek. 6. Azonos csoporthoz tartozó más vállalkozások. 7. Olyan befektetők, akik felhasználtak valamely befektetési vállalkozásra vonatkozó olyan tényeket, amelyből a vállalkozásnak pénzügyi nehézségei keletkeztek, vagy ez hozzájárult a vállalkozás pénzügyi helyzetének romlásához, vagy felelősek ezért. 8. Olyan méretű vállalkozások, amelyek nem készíthetnek egyszerűsített mérleget, a Szerződés 54. cikke (3) bekezdésének g) pontja alapján meghatározott jogi formájú gazdasági társaságok éves beszámolójáról szóló, 1978. július 25‑i 78/660/EGK negyedik tanácsi irányelv 11. cikke értelmében.”
(
6
)	A bankok és más pénzügyi intézmények éves beszámolójáról és konszolidált éves beszámolójáról szóló, 1986 december 8‑i 86/635/EGK tanácsi irányelv (HL L 372., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 157. o.; a továbbiakban: 86/635 irányelv).
(
7
)	A pénzügyi eszközök piacairól, a 85/611/EGK és a 93/6/EGK tanácsi irányelv, valamint a 2000/12/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv módosításáról, és a 93/22/EGK tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2004. április 21‑i 2004/39/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 7. kötet, 263. o.; a továbbiakban: 2004/39 irányelv).
(
8
)	Az Európai Központi Banknak az Európai Központi Bank 2011. augusztus 25‑i 883/2011. sz. rendeletével (HL L 228, 13. o.) módosított, a monetáris pénzügyi intézmények ágazati mérlegéről szóló, 2008. december 19‑i 25/2009/EK rendelete (HL L 15., 14. o.; a továbbiakban: 25/2009 rendelet).
(
9
)	Kiemelés tőlem.
(
10
)	Tipikusan „látra szóló” betétről van szó, amelynek legeredetibb formája az úgynevezett „folyószámlabetét”. Lásd például Cortés, L. J. „Contratos bancarios (II)”, in Uría, R. és Menéndez, A. Curso de Derecho Mercantil, II. kötet, Civitas, Madrid, 2001., 540. o. Lásd továbbá Thessinga, K. D. „Das Einlagengeschäft”, in Boujong, K., Ebenroth, C. T. és Joost, D. Handelsgesestzbuch Kommentar, Bd. 2, C. H. Beck/Franz Vahlen, München, 2001, 1918. és az azt követő oldalak.
(
11
)	Ebben az értelemben mindenekelőtt: Cremades Bañón, F. Certificados de depósito en las imposiciones a plazo, Murcia, 1979, 102. o. Szintén tipikusan „határidős” betétekről, illetve követelésekről van szó, amelynek likviditása olyan okiratok kibocsátása útján biztosított, amelyek az elhelyezett tőke visszaszerzéséhez való jogot foglalják magukban. Lásd: Cortés, L. J. i. m., 541. o., amely a letéti jegyeket a következőképpen határozza meg: „forgatmányozással átruházható értékpapírok, oly módon, hogy azokat a jogosult a határozott időre befektetett vagy lekötött eszközök visszavétele mellett elidegenítheti a hitelintézettel kötött szerződés megszűnése vagy megszüntetése nélkül”. Továbbá: Recalde, A. „Certificado de depósito”, Enciclopedia Jurídica Básica, I. kötet, Cívitas, Madrid, 1995., 1016. o.
(
12
)	Kiemelés tőlem.
(
13
)	Kiemelés tőlem.
(
14
)	Az átruházhatósági feltétel áll álláspontom szerint a legnagyobb összhangban a betétbiztosítási irányelv által megengedett kivétel céljával, amely, amint azt látni fogjuk, a legalkalmasabb arra, hogy ezt az irányelvet összhangba hozza a befektetőkártalanítási irányelv céljával. Álláspontom szerint sokatmondó, hogy a német jog a betétbiztosítási irányelvben előírt biztosításból kizárja a bemutatóra szóló befektetési jegyeket (a 2014. július 15‑i törvénnyel [BGBl. I 934. o.] módosított Einlagensicherungs‑ und Anlegerentschädigungsgesetz 1. §‑ának (2) bekezdése, 1998. július 16. [BGBl. I 1842. o.]). A spanyol jogalkotó hasonlóképpen betétként biztosítja a névre szóló letéti jegyeket, kizárva a bemutatóra szóló letéti jegyeket (Real Decreto 2606/1996, de 20 de diciembre, por el que se establece el régimen jurídico del fondo de garantía de depósitos de entidades de crédito [a hitelintézetek betétbiztosítási alapjára vonatkozó szabályokról szóló, 1996. december 20‑i 2606/1996. sz. királyi rendelet], BOE 307. sz., 1996. december 21., a 4. cikk (4) bekezdésének c) pontja).
(
15
)	A 2014. január 15‑i Association de médiation sociale ítélet (C‑176/12, EU:C:2014:2, 36. pont) szavait idézve „valamely irányelv azon rendelkezésére, amely magánszemélyeket jogosít vagy rájuk kötelezettséget ró, magánszemélyek egymás közötti jogvitájában önmagában még akkor sem lehet hivatkozni, ha az máskülönben egyértelmű, pontos és feltétel nélküli”. Ugyanebben az értelemben: 2010. január 19‑i Kücükdeveci‑ítélet (C‑555/07, EU:C:2010:21, 46. pont).
(
16
)	Klasszikus ítélkezési gyakorlat az 1974. december 4‑i Van Duyn ítélet alapján, 41/74 (EU:C:1974:133). Ezen kívül a Bíróság az állam fogalmát ebben a tekintetben mindig is tágan értelmezte; lásd: 1986. február 26‑i Marshall‑ítélet, C‑152/84, (EU:C:1986:84).