Ideiglenes változat
MACIEJ SZPUNAR
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2025. október 16.(1)
C‑458/24. sz. [Daraa](i) ügy
DO
kontra
Bundesrepublik Deutschland
(a Verwaltungsgericht Sigmaringen [sigmaringeni közigazgatási bíróság, Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„ Előzetes döntéshozatal – Menekültpolitika – 604/2013/EU rendelet – A nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállam meghatározása – A menedékkérők átvételének a felelős tagállam általi felfüggesztése – A menekültügyi eljárást és a befogadási feltételeket illető rendszerszintű hiányosságokból eredő embertelen vagy megalázó bánásmód veszélyének hiánya – A kérelmező átvételét kérő és annak átadására készülő tagállam kötelezettségeinek terjedelme – A kérelmező átadása végrehajtásának az előírt határidőn belüli elmaradása – A felelősség átszállása ”
I.      Bevezetés
1.        A közös európai menekültügyi rendszer azon a megközelítésen alapul, hogy főszabály szerint csak egy tagállam felelős egy harmadik országbeli állampolgár vagy hontalan személy által valamely tagállam területén benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért. A 604/2013/EU rendelet(2) (a továbbiakban: „Dublin III” rendelet) e célból egyrészt a felelős tagállam meghatározására vonatkozóan számos kritériumot állapít meg, és másrészt főszabályként a felelős tagállamnak történő átadást írja elő arra az esetre, ha a kérelmet az Európai Unióban máshol nyújtják be.(3)
2.        E rendszer a kölcsönös bizalom elvén alapul, amelynek értelmében vélelmezni kell, hogy a nemzetközi védelmet kérelmezőkkel kapcsolatos bánásmód minden tagállamban megfelel többek között az Európai Unió Alapjogi Chartájában (a továbbiakban: Charta) foglalt követelményeknek.(4)
3.        Az N. S. és társai ítélet(5) óta, amelyet a „Dublin III” rendelet 3. cikke (2) bekezdésének második albekezdése jogszabályba foglalt,(6) e kölcsönös bizalom elve, és következésképpen a felelősnek kijelölt tagállam részére történő átadás alóli kivétel alkalmazandó abban az esetben, ha e tagállamban a menekültügyi eljárásnak és a kérelmezőkre vonatkozó befogadási feltételeknek rendszerszintű hiányosságai vannak, aminek eredményeként a Charta 4. cikke értelmében vett embertelen vagy megalázó bánásmód kockázata áll fenn.
4.        A jelen ügy azt a kérdést veti fel, hogy ez a kivétel akkor is alkalmazandó‑e, ha – az Olasz Köztársasághoz hasonlóan – a felelősként kijelölt tagállam egyoldalúan felfüggesztette e kérelmezők átvételét és visszavételét, megakadályozva ezáltal a területére történő átadások végrehajtását.
5.        A Tudmur ítélet(7) folytatásaként a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem alkalmat ad a Bíróságnak arra, hogy a „Dublin III” rendelet értelmezése keretében tisztázza az ilyen helyzet jogkövetkezményeit.
II.    Jogi háttér
A.      A „Dublin III” rendelet
6.        A „Dublin III” rendelet (4) és (5) preambulumbekezdése szerint:
„(4)      [Az Európai Tanács által az 1999. október 15–16‑i tamperei rendkívüli ülésén elfogadott] következtetések azt is megállapították, hogy a [közös európai menekültügyi] rendszernek rövid időn belül ki kell terjednie egy világos és alkalmazható módszer kialakítására is a menedékjog iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállam meghatározása céljából.
(5)      E módszernek mind a tagállamok, mind az érintett személyek vonatkozásában tárgyilagos és méltányos szempontokon kell alapulnia. Lehetővé kell tennie különösen a felelős tagállam gyors meghatározását, hogy a nemzetközi védelem megadására vonatkozó eljáráshoz való hatékony hozzáférés biztosított legyen, és a nemzetközi védelem iránti kérelmekkel kapcsolatos gyors döntéshozatal ne kerüljön veszélybe.”
7.        Ugyanezen rendeletnek „A nemzetközi védelem iránti kérelem elbírálására vonatkozó eljáráshoz való jog” című 3. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A tagállamok megvizsgálják azon harmadik országbeli állampolgárnak, vagy azon hontalan személynek a nemzetközi védelem iránti kérelmét, aki egy tagállam területén nyújtja be azt, ideértve annak határát és a tranzitzónákat. A kérelmet az a tagállam köteles megvizsgálni, amely a III. fejezetben előírt feltételek szerint felelős.
(2)      Amennyiben az e rendeletben felsorolt feltételek alapján egyetlen tagállam sem jelölhető ki felelősként, a nemzetközi védelem iránti kérelem elbírálásáért azon tagállam felelős, amelynél először nyújtották be azt.
Amennyiben egy kérelmezőt lehetetlen az elsődlegesen felelősnek kijelölt tagállamnak átadni, mivel megalapozott okokból feltételezhető, hogy az adott tagállamban a menekültügyi eljárásnak és a kérelmezőkre vonatkozó befogadási feltételeknek szisztematikus hiányosságai vannak, aminek eredményeként [a Charta] 4. cikke értelmében vett embertelen vagy megalázó bánásmód kockázata áll fenn, a felelős tagállam meghatározására vonatkozó eljárást lefolytató tagállam tovább vizsgálja a III. fejezetben meghatározott feltételeket annak megállapítása érdekében, hogy egy másik tagállam kijelölhető‑e felelős tagállamnak.
Amennyiben az átadás e bekezdés értelmében nem lehetséges egyetlen, a III. fejezetben meghatározott feltételek alapján kijelölt tagállamnak sem, illetve annak az első tagállamnak sem, amelyben a kérelem benyújtásra került, a felelős tagállam meghatározására vonatkozó eljárást lefolytató tagállam lesz a felelős tagállam.”
8.        Az említett rendeletnek a 7–15. cikket magában foglaló III. fejezete megállapítja a felelős tagállam meghatározására vonatkozó feltételeket, amelyek között szerepel az első belépés helye szerinti országnak a 13. cikk (1) bekezdésében foglalt kritériuma.
9.        Az ugyanezen rendelet V. fejezetében szereplő 18. cikk a felelős tagállam kötelezettségeire vonatkozik, és (1) bekezdésének a) pontjában előírja, hogy „[a]z e rendelet szerint felelős tagállam köteles a 21., 22. és 29. cikkben megállapított feltételek mellett átvenni azt a kérelmezőt, aki egy másik tagállamban nyújtotta be kérelmét”.
10.      A „Dublin III” rendeletnek „Az átvételre és visszavételre vonatkozó eljárások” című VI. fejezete tartalmazza többek között e rendelet 20. és 33. cikkét.
11.      E rendelet „Szabályok és határidők” című 29. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A kérelmezőnek vagy a 18. cikk (1) bekezdésének c) vagy d) pontjában említett más személynek a megkereső tagállam részéről a felelős tagállamnak történő átadása a megkereső tagállam nemzeti joga szerint történik az érintett tagállamok egymás közötti konzultációját követően, a lehető leghamarabb kivitelezhető időpontban, de legkésőbb hat hónappal az érintett személy átvétele vagy visszavétele iránti megkeresés másik tagállam általi elfogadását, vagy a 27. cikk (3) bekezdésének megfelelő halasztó hatály esetén hat hónappal a fellebbezéssel vagy felülvizsgálattal kapcsolatos jogerős határozatot követően.
[…]
(2)      Amennyiben az átadásra nem kerül sor a hat hónapos határidőn belül, a felelős tagállam mentesül az érintett személy átvételére vagy visszavételére vonatkozó kötelezettség alól, és a felelősség a megkereső tagállamra hárul. E határidő legfeljebb egyéves időtartamra meghosszabbítható, ha az átadásra az érintett személy szabadságvesztése miatt nem kerülhetett sor, illetve legfeljebb tizennyolc hónapra, ha az érintett személy megszökik.”
B.      Az 1560/2003/EK rendelet
12.      Az egy harmadik ország állampolgára által a tagállamok egyikében benyújtott menedékjog iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállam meghatározására vonatkozó szempontok és eljárási szabályok megállapításáról szóló 343/2003/EK tanácsi rendelet részletes alkalmazási szabályainak megállapításáról szóló, 2003. szeptember 2‑i 1560/2003/EK bizottsági rendelet(8) „Együttműködés az átadásban” című 8. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„A felelős tagállam kötelezettsége, hogy a menedékkérő átadását a lehető leggyorsabban lehetővé tegye, és biztosítsa, hogy azt semmi ne akadályozza. […]”
13.      E rendeletnek az „Elhalasztott és késedelmes átadások” címet viselő 9. cikke értelmében:
„(1)      A felelős tagállamot késedelem nélkül értesíteni kell minden halasztásról, amelyre akár felfüggesztő hatályú fellebbezés vagy felülvizsgálati eljárás miatt, akár fizikai okokból, úgymint a menedékkérő betegsége, a szállítóeszköz hiánya került sor, vagy ami amiatt következett be, hogy a menedékkérő az átadási eljárástól elzárkózott.
(1a)      Amennyiben az átadás elhalasztására az átadó tagállam kérésére kerül sor, az átadó és a felelős tagállamnak újra fel kell vennie egymással a kapcsolatot annak érdekében, hogy lehetővé tegyék az átadás újbóli megszervezését, amire – a 8. cikknek megfelelően – a lehető leghamarabb, de legkésőbb két héttel az követően kerül sor, hogy a hatóságok tudomást szereztek a késedelmet vagy halasztást okozó körülmények megszűnéséről. Ilyen esetben az átadást megelőzően meg kell küldeni a VI. mellékletben meghatározott, az átadás elvégzését megelőző adatátadásra szolgáló, naprakésszé tett formanyomtatványt.
(2)      Az a tagállam, amely a [»Dublin III«] rendelet 29. cikkének (2) bekezdésében meghatározott okok egyike miatt nem tudja végrehajtani az átadást az érintett személy átvétele vagy visszavétele iránti megkeresés elfogadásától, vagy – azok felfüggesztő hatálya esetén – a fellebbezést, illetve jogorvoslatot elbíráló jogerős határozat megszületésétől számított hat hónapos rendes határidőn belül, a határidő lejárta előtt értesíti a felelős tagállamot. Ellenkező esetben a nemzetközi védelem iránti kérelem feldolgozására vonatkozó felelősség és a [»Dublin III«] rendelet szerinti egyéb kötelezettségek az említett 29. cikk (2) bekezdésével összhangban a megkereső tagállamra hárulnak.
[…]”
III. Az alapeljárás, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
14.      Az alapeljárás felperese, aki szír állampolgár, 2023. április 18‑án utazott be Németországba, és 2023. április 26‑án menedékjog iránti kérelmet nyújtott be. Az Eurodac adatbázisban szereplő információk alapján az Olasz Köztársaságot azonosították e menedékjog iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállamként.
15.      2023. április 27‑én a Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (szövetségi bevándorlási és menekültügyi hivatal, Németország; a továbbiakban: szövetségi hivatal) tehát megkeresést intézett az Olasz Köztársasághoz az alapeljárás felperesének a „Dublin III” rendelet alapján történő átvétele iránt, amely megkeresésre az olasz hatóságok nem válaszoltak.
16.      2023. július 18‑i határozatával a szövetségi hivatal mint elfogadhatatlant elutasította az alapeljárás felperesének menedékjog iránti kérelmét azzal az indokkal, hogy az Olasz Köztársaság felelős e kérelem megvizsgálásáért, és elrendelte a felperes Olaszországba való kitoloncolását.
17.      2023. július 27‑én az alapeljárás felperese keresetet nyújtott be e határozattal szemben a kérdést előterjesztő bírósághoz, amely 2023. október 26‑i határozatával elrendelte a kereset halasztó hatályát.
18.      2022. december 5‑én és 7‑én kelt két körlevelében az olasz dublini egység, az olasz belügyminisztérium illetékes hatósága tájékoztatta az összes többi dublini egységet arról, hogy az Olasz Köztársaság – a kivételektől eltekintve – ideiglenesen nem fogadja el a nemzetközi védelmet kérelmezőknek a „Dublin III” rendelet alapján Olaszország részére történő átadását.
19.      A kérdést előterjesztő bíróság szerint meg kell határozni, hogy az átvétel e megtagadása miatt a Németországi Szövetségi Köztársaság vált‑e a „Dublin III” rendelet 3. cikke (2) bekezdésének második és harmadik albekezdése alapján a felelős tagállammá. A szövetségi hivatal határozata ebben az esetben jogellenes lenne.
20.      E bíróság úgy véli, hogy az ilyen megtagadás a „Dublin III” rendelet „rendszerének megsértését” jelenti. E rendelet abból a kölcsönös bizalmon alapuló előfeltevésből indul ki, hogy a tagállamok átveszik azokat a kérelmezőket, akik olyan nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújtottak be, amelynek megvizsgálásáért a tagállamok felelősek. Ezen előfeltevésre és a kérelmek gyors feldolgozásának céljára tekintettel a felelős tagállamnak a kérelmezők átvételére vonatkozó rendelkezése az említett rendelet 3. cikke (2) bekezdése második albekezdése „alkalmazásának íratlan feltétele”. Következésképpen az átvétel megtagadása e rendelkezés megsértésének minősül, függetlenül a felelős tagállamban fennálló befogadási feltételektől. Az említett rendelkezés tehát a felelősségnek a Németországi Szövetségi Köztársaságra történő átszállásához vezethet a jelen ügyben.
21.      E körülmények között a Verwaltungsgericht Sigmaringen (sigmaringeni közigazgatási bíróság, Németország) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      Úgy kell‑e értelmezni a [»Dublin III« rendelet] 3. cikkének (2) bekezdését, illetve e rendeletet általánosságban, hogy a felelős tagállam meghatározására vonatkozó eljárást lefolytató tagállamnak akkor is tovább kell vizsgálnia a III. fejezetben meghatározott feltételeket, és ő maga válik felelős tagállammá, ha az e feltételek alapján felelős tagállam nem hajlandó a visszatérésre kötelezett személyeket befogadni?
2)      Fennáll‑e a felelős tagállam meghatározására vonatkozó eljárást lefolytató tagállamnak a III. fejezetben előírt feltételek további vizsgálatára vonatkozó kötelezettsége akkor is, ha nem állnak fenn a befogadásra nem hajlandó tagállamban a [»Dublin III« rendelet] 3. cikke (2) bekezdésének második albekezdése értelmében vett olyan rendszerszintű hiányosságok, amelyek eredményeként [a Charta] 4. cikke értelmében vett embertelen vagy megalázó bánásmód kockázata áll fenn?
3)      Úgy kell‑e értelmezni a 2013/32/EU irányelv(9) 33. cikkének (1) bekezdését, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti rendelkezés, amely szerint a menedékjog iránti kérelmet elfogadhatatlanként akkor is el kell utasítani, ha a [»Dublin III« rendelet] alapján felelős tagállam nem hajlandó a befogadásra?
4)      Feltételeznie kell‑e a felelős tagállam meghatározására vonatkozó eljárást lefolytató tagállamnak, hogy a [»Dublin III« rendelet] alapján felelős tagállam nem hajlandó a befogadásra, ha a felelős tagállam belügyminisztériuma írásban kijelenti, hogy egyelőre nem fogadnak visszatérésre kötelezett személyeket, és ha a felelős tagállam ezt követően megakadályozza a visszatérésre kötelezett személyek befogadását?
5)      Sérti‑e a [»Dublin III« rendelet alapján] visszatérésre kötelezett személyek befogadásának a felelős tagállam részéről való megtagadása önmagában és az ebből eredő, [a Charta] 4. cikke értelmében vett kockázatoktól függetlenül az érintett személy alanyi jogait? Rendelkezik‑e e rendelet 27. cikkének (1) bekezdése hatékony jogorvoslatról az alanyi jogok e megsértése esetére is?”
22.      Írásbeli észrevételeket az alapeljárás felperese, a dán, a francia, az olasz, az osztrák és a finn kormány, valamint az Európai Bizottság nyújtott be. A 2025. június 18‑i tárgyaláson a dán, a német, a francia, az olasz és a finn kormány, valamint a Bizottság vett részt.
23.      A Bíróság kérésének megfelelően a jelen indítvány az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első és a második kérdés elemzésére korlátozódik.
IV.    Elemzés
A.      Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések megfogalmazására és az elemzés szerkezetére vonatkozó előzetes észrevételek
24.      Mivel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első és második kérdés tárgya a „Dublin III” rendelet 3. cikke (2) bekezdésének értelmezése a felelős tagállam felé történő átadások felfüggesztése esetén, úgy vélem, hogy e kérdéseket együttesen kell vizsgálni.
25.      E tekintetben megjegyzem, hogy bár az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés megkülönböztetés nélkül vonatkozik e rendelkezés, illetve a „Dublin III” rendelet „önmagában való” értelmezésére, a második kérdéssel összefüggésben történő értelmezéséből kitűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság kétségei közelebbről az említett rendelkezés második és harmadik albekezdésére vonatkoznak, amennyiben e bíróság a felelősségi feltételeket vizsgáló tagállam kötelezettségeit illetően azt kívánja megtudni, hogy milyen következményekkel jár a felelős tagállam általi átvétel egyoldalú felfüggesztése.
26.      Meg kell jegyezni, hogy a „Dublin III” rendelet 3. cikke (2) bekezdésének első albekezdése, amely arra a helyzetre vonatkozik, amikor az e rendeletben felsorolt feltételek alapján egyetlen tagállam sem jelölhető ki felelősként, a jelen elemzés szempontjából nem releváns. A kérdést előterjesztő bíróság ugyanis jelzi, hogy a német hatóságok első belépési országként az Olasz Köztársaságot jelölték meg felelős tagállamként.(10)
27.      Ezenkívül megjegyzem, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első és második kérdés kizárólag a nemzetközi védelmet kérelmezők átvételének felfüggesztését említi. Márpedig az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból, valamint a Tudmur ítéletből(11) kitűnik, hogy az Olasz Köztársaság felfüggesztette a kérelmezők átvételét és visszavételét is. Mivel a „Dublin III” rendelet 3. cikke (2) bekezdésének második és harmadik albekezdése ezeket nem különbözteti meg, elemzésem e két helyzetre vonatkozik,(12) kizárólag az átvételre hivatkozva.
28.      A fentiekre tekintettel úgy vélem, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első és második kérdést úgy kell értelmezni, hogy azokkal a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy a „Dublin III” rendelet 3. cikke (2) bekezdésének második és harmadik albekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy a felelős tagállam meghatározására vonatkozó eljárást lefolytató tagállam köteles lefolytatni az e rendelet III. fejezetében előírt feltételek vizsgálatát, sőt maga válik felelőssé, ha az e feltételek alapján eredetileg felelősként kijelölt tagállam nem hajlandó átvenni az említett rendelet szerinti átadásra vonatkozó határozat hatálya alá tartozó személyeket, és ez utóbbi tagállamban nem állnak fenn olyan rendszerszintű hiányosságok, amelyek a Charta 4. cikke értelmében vett embertelen vagy megalázó bánásmód kockázatát vonnák maguk után.
29.      Ahhoz, hogy a kérdést előterjesztő bíróság számára hasznos és teljes körű választ lehessen adni, úgy vélem, hogy meg kell vizsgálni a „Dublin III” rendelet 29. cikkének (2) bekezdését is, amely szerint abban az esetben, ha a nemzetközi védelmet kérelmező átadását az előírt határidőn belül nem hajtják végre, a megkereső tagállam vállalja a nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért való felelősséget. E rendelkezést írásbeli észrevételeiben több érdekelt fél is megemlítette, és azt a tárgyaláson részletesen megvitatták.
30.      Következésképpen az első és a második kérdés megválaszolása érdekében először (B) röviden felidézem a „Dublin III” rendelet 3. cikke (2) bekezdése második és harmadik albekezdésének alkalmazási feltételeit, valamint a Tudmur ítéletből levont, a jelen ügyre átültethető következtetéseket. Ezt követően (C) megvizsgálom e rendelkezésnek az e rendelet 29. cikkének (2) bekezdésével való kapcsolatát.
B.      A „Dublin III” rendelet 3. cikke (2) bekezdése második és harmadik albekezdésének alkalmazási feltételeiről
1.      Általános észrevételek
31.      Emlékeztetőül, a „Dublin III” rendelet 3. cikke (2) bekezdésének második és harmadik albekezdése kodifikálja a 343/2003/EK rendeletre(13) (a továbbiakban: „Dublin II” rendelet) vonatkozó ítélkezési gyakorlatot, amely szerint a Charta 4. cikke értelmében a tagállamok – ideértve a nemzeti bíróságokat is – kötelessége, hogy ne adják át a menedékkérőt a felelős tagállamnak, ha tudomással kell bírniuk arról, hogy az adott tagállamban a menekültügyi eljárást és a menedékkérők befogadásának feltételeit illetően tapasztalható rendszerszintű hiányosságok miatt alapos okkal és bizonyítottan feltételezhető, hogy a kérelmező ez utóbbi rendelkezés értelmében embertelen vagy megalázó bánásmód tényleges veszélyének lesz kitéve.(14)
32.      A „Dublin III” rendelet 3. cikke (2) bekezdésének második és harmadik albekezdése kifejti, hogy ilyen helyzetben a felelős tagállam meghatározására vonatkozó eljárást lefolytató tagállam lesz felelős a nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért, ha az e rendelet III. fejezetében kifejtett feltételek vizsgálatának lefolytatását követően megállapítja, hogy a kérelmező átadása nem lehetséges az e feltételek alapján kijelölt tagállamnak sem, illetve annak az első tagállamnak sem, amelyben a kérelem benyújtásra került.(15)
33.      E rendelkezés bírósági eredete arra utal, hogy azt kivételes, de szükséges mechanizmusként alakították ki annak érdekében, hogy elkerüljék a felelős tagállam meghatározására vonatkozó feltételek teljes körű alkalmazását, és ezáltal lehetővé tegyék az Unió és tagállamai számára, hogy tiszteletben tartsák a menedékkérők alapvető jogainak védelmére vonatkozó kötelezettségeiket.(16)
34.      Az évek során a Bíróság megerősítette a „Dublin III” rendelet 3. cikke (2) bekezdése második albekezdésének alkalmazására vonatkozó szigorú követelményeket. Ily módon csak azok a „rendszerszintű hiányosságok” zárják ki az átadást, „aminek eredményeként [a Charta] 4. cikke értelmében vett embertelen vagy megalázó bánásmód kockázata áll fenn”, e két feltétel tehát kumulatív.(17)
35.      A fentiekből egyértelműen következik, hogy a „Dublin III” rendelet 3. cikke (2) bekezdésének második és harmadik albekezdése nem alkalmazható az e rendelkezésben említettől eltérő helyzetekre. Amint azt a Bíróság az N. S. és társai ítéletben(18) megállapította, e rendelet céljával és rendszerével ellentétes lenne, ha az uniós jog menedékjogra vonatkozó rendelkezéseinek legcsekélyebb megsértése is elegendő lenne ahhoz, hogy meghiúsuljon a menedékkérőnek az elsődlegesen felelős tagállam részére történő átadása.
2.      A jelen ügyre való alkalmazás
36.      A Bíróság a Tudmur ítéletben megerősítette, hogy a „Dublin III” rendelet 3. cikke (2) bekezdése második albekezdése alkalmazásának két kumulatív feltétele nem tekinthető teljesültnek pusztán amiatt, hogy az e rendelet III. fejezetében előírt feltételek alapján felelősként kijelölt tagállam egyoldalúan felfüggesztette a kérelmezők átvételét. Következésképpen az ilyen egyoldalú felfüggesztés nem mentesíti az eljáró tagállamot az alól, hogy objektív, megbízható, pontos és kellően aktuális adatokon alapuló konkrét elemzést követően megvizsgálja a rendszerszintű hiányosságok fennállását és a Charta 4. cikke megsértésének kockázatát.(19)
37.      A Bíróság e következtetésre a „Dublin III” rendelet céljai alapján jutott, amelyek többek között a felelős tagállam meghatározására vonatkozó világos és működőképes módszer megállapítására és a menedékkérők tagállamok közötti továbbutazásának a megakadályozására irányulnak.(20) A Bíróság szerint ha az e rendelet III. fejezetében előírt feltételek alapján felelősként kijelölt tagállam mentesülhetne az e rendelet alapján rá háruló kötelezettségek alól egyszerű egyoldalú bejelentés útján, az az említett feltételek figyelmen kívül hagyását eredményezné, és így veszélyeztetné az említett rendelet által létrehozott rendszer megfelelő működését.(21)
38.      Mivel – amint arra rámutattam –(22) a Tudmur ítélet alapjául szolgáló ügy tárgyát képező helyzet – mint a jelen ügyben is – arra vonatkozott, hogy az Olasz Köztársaság 2022 óta felfüggesztette az átvételt, nem látok okot arra, hogy el kelljen térni ettől az értelmezéstől, amely megerősíti a Bíróságnak a „Dublin III” rendelet 3. cikke (2) bekezdése második és harmadik albekezdésének szigorú alkalmazási feltételére vonatkozó korábbi megközelítését.
39.      Egyébiránt a Bíróság ebben az ítéletben emlékeztetett arra, hogy a „Dublin III” rendelet 3. cikke (2) bekezdésének második és harmadik albekezdése alapján a hatáskörrel rendelkező bíróság feladata annak vizsgálata, hogy az érintett egyén az átadás időpontjában, a menekültügyi eljárás során vagy annak végén milyen kockázatoknak van kitéve.(23)
40.      Ennélfogva ez az ítélet véleményem szerint megerősíti, hogy az az ok, amely miatt a „Dublin III” rendelet 3. cikke (2) bekezdésének második és harmadik albekezdése nem alkalmazható az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetre, nem a dublini eljárás és a „menekültügyi eljárás” között a kérdést előterjesztő bíróság által javasolt különbségtételből ered, hanem a kérelmezővel szembeni embertelen vagy megalázó bánásmód veszélyével járó rendszerszintű hiányosságok hiányából. E tekintetben e bíróság úgy véli, hogy az említett rendelkezés kizárólag a nemzetközi védelem iránti kérelem vizsgálatára irányuló eljárásra vonatkozik, míg a szóban forgó átvétel felfüggesztése a felelős tagállam meghatározására vonatkozó, e rendeletben előírt feltételek előzetes vizsgálatára korlátozódik. Márpedig ez az érvelés ellentétes a Charta 4. cikkében előírt tilalom általános és abszolút jellegével, amelyből a Bíróság azt a következtetést vonta le, hogy a kérelmező felelős tagállamnak történő átadása kizárt bármely olyan helyzetben, amelyben megalapozott okokból azt kell feltételezni, hogy a kérelmező átadásakor vagy azt követően az e rendelkezés értelmében vett embertelen vagy megalázó bánásmód tényleges veszélyének lesz kitéve.(24)
41.      A fentiekre tekintettel megjegyzem, hogy ebben a szakaszban az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első és második kérdésre nemleges választ kell adni.
42.      Mindazonáltal, amint azt a jelen indítvány 29. pontjában jeleztem, meg kell még vizsgálni a „Dublin III” rendelet 29. cikkének (2) bekezdését, amelynek tanulmányozása szintén azon értelmezés ellen szól, amely szerint e rendelet 3. cikke (2) bekezdésének második és harmadik albekezdését alkalmazni kell a jelen ügy tárgyát képezőhöz hasonló helyzetre.
C.      A „Dublin III” rendelet 29. cikke (2) bekezdésével fennálló kapcsolatról
1.      A problémakör bemutatása
43.      Amint az az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első és második kérdés indokolásából kitűnik,(25) a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a jelen ügy tárgyát képező átvétel felfüggesztése a „Dublin III” rendelet „rendszerének megsértését” jelenti, amelyet bírói úton kell orvosolni a kérelmek gyors feldolgozására irányuló célkitűzés elérése érdekében.
44.      Márpedig az ilyen megközelítés nemcsak összeegyeztethetetlen lenne a „Dublin III” rendelet 3. cikke (2) bekezdése második és harmadik albekezdésének rendszerével és a jelen indítvány 34. pontjában összefoglalt állandó ítélkezési gyakorlattal, hanem ráadásul e rendelet véleményem szerint hiányos értelmezésén alapulna.
45.      Úgy tűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a „Dublin III” rendelet nem tartalmaz egyetlen olyan rendelkezést sem, amely a felelős tagállam általi átvétel felfüggesztésének következményeit szabályozná.
46.      Márpedig a „Dublin III” rendelet 3. cikkének (2) bekezdése arra a helyzetre vonatkozik, amikor a kérelmező átadása kizárt a menekültügyi eljárás és a kérelmezőkre vonatkozó befogadási feltételek embertelen vagy megalázó bánásmód kockázatával járó rendszerszintű hiányosságai miatt. E kivételes helyzet vagy valamely mérlegelési záradék(26) alkalmazásának hiányában e rendelet a VI. fejezetében előírja a kérelmezőnek a nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállamként meghatározott tagállamnak történő átadására vonatkozó átvételi eljárás megindítását.
47.      A „Dublin III” rendelet VI. fejezetének a kérelmezők átadására vonatkozó eljárást szabályozó VI. szakaszában szerepel a „Szabályok és határidők” című 29. cikk, amelynek (1) bekezdése előírja, hogy a kérelmezőnek a megkereső tagállam részéről a felelős tagállamnak történő átadása a megkereső tagállam nemzeti joga szerint történik az érintett tagállamok egymás közötti konzultációját követően, a lehető leghamarabb kivitelezhető időpontban, de főszabályként legkésőbb hat hónapon belül. E cikk (2) bekezdése lényegében azt mondja ki, hogy amennyiben az átadásra nem kerül sor a hat hónapos határidőn belül (amely meghosszabbítható szabadságvesztés esetén vagy ha az érintett személy ismeretlen helyen tartózkodik), a felelős tagállam mentesül az érintett személy átvételére vagy visszavételére vonatkozó kötelezettség alól, és a felelősség a megkereső tagállamra hárul.
48.      Következésképpen, amennyiben a kérelmező átadására vonatkozó határidő lejártát követően a felelős tagállam általi átvétel felfüggesztése miatt a megkereső tagállam, a jelen esetben a Németországi Szövetségi Köztársaság válik felelőssé a nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért, a felelősség átszállására nem a felelős tagállam meghatározására vonatkozó feltételek vizsgálatának szakaszában, hanem a kérelmező átadására irányuló eljárás szakaszában kerül sor.(27)
49.      Márpedig, amint az írásbeli és szóbeli észrevételeikből(28) kitűnik, az érdekelt felek különböző értelmezéseket ismertetnek a „Dublin III” rendelet 29. cikke (2) bekezdésének ilyen helyzetre való alkalmazhatóságát illetően.
50.      E különböző értelmezések relevanciájának meghatározása érdekében elemezni fogom a „Dublin III” rendelet 29. cikke (2) bekezdésének szövegét, összefüggéseit és céljait, figyelembe véve annak keletkezését, valamint a Bíróságnak a felelősség nemzetközi védelmet kérelmező átadási határidejének lejártakor történő átszállására vonatkozó ítélkezési gyakorlatát.
2.      Szó szerinti és rendszertani értelmezés
51.      Először is megállapítom, hogy a „Dublin III” rendelet 29. cikke (2) bekezdésének szövege nem korlátozza a felelősség átszállását bizonyos esetekre vagy okokra. Az e rendelkezés második mondatában kifejezetten említett egyetlen helyzet a kérelmező átadási határidejének szabadságvesztés vagy ismeretlen helyen tartózkodás esetén történő meghosszabbítása.
52.      Pusztán a „Dublin III” rendelet szövegének logikája szempontjából e második mondat, mivel az átadási határidő meghosszabbításának eseteit határozza meg, nem korlátozhatja e rendelkezés első mondatát, amelyet nyitottan fogalmaztak meg („Amennyiben az átadásra nem kerül sor a hat hónapos határidőn belül […]”).
53.      Ezt az értelmezést megerősíti a Shiri ítélet,(29) amelyben a Bíróság megállapította, hogy magából a „Dublin III” rendelet 29. cikke (2) bekezdésének szövegéből kitűnik, hogy e rendelkezés a megkereső tagállam felelősségének ipso iure áthárulását írja elő anélkül, hogy ezt az áthárulást a felelős tagállam részéről bármilyen válasznak rendelné alá. A Bíróság szerint különösen nem szükséges, hogy a tagállam megtagadja az érintett személy átvételét vagy visszavételét.(30)
54.      Másodszor, a szóban forgó rendelkezés összefüggéseire tekintettel megjegyzem, hogy az 1560/2003 rendelet a „Dublin III” rendelet alkalmazásának részletes szabályait illetően arra az esetre utal, amikor a kérelmező átadásának elhalasztása vagy felfüggesztő hatályú fellebbezési vagy felülvizsgálati eljárásnak, vagy fizikai okoknak tudható be, „úgymint a menedékkérő betegsége, a szállítóeszköz hiánya [vagy az], hogy a menedékkérő az átadási eljárástól elzárkózott”.(31) Meg kell azonban állapítani, hogy csupán példálózó felsorolásról van szó.
55.      Ezenkívül a felelősségnek a kérelmező átadására irányuló eljárás szakaszában történő ipso iure átszállása véleményem szerint egyértelmű különbséget tesz a „Dublin III” rendelet 29. cikkének (2) bekezdése, illetve 3. cikke (2) bekezdésének második és harmadik albekezdése között. Ez utóbbi rendelkezés a nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállam meghatározására köteles tagállam nemzeti hatóságai részéről az azon rendszerszintű hiányosságokhoz kapcsolódó kumulatív feltételek értékelését követeli meg, amelyek azzal a kockázattal járnak, hogy az érintett a Charta 4. cikkével ellentétes bánásmódnak lesz kitéve. Ezenkívül csak második lépésben írja elő a felelősség átszállását, és e tagállam hatóságainak először le kell folytatniuk a felelősségi feltételek vizsgálatát.(32)
56.      Ennélfogva a Bizottsághoz, valamint a francia és az olasz kormányhoz hasonlóan úgy vélem, hogy a „Dublin III” rendelet 29. cikkének (2) bekezdését szó szerint és összefüggéseiben értelmezve minden olyan esetre alkalmazni kell, amikor az átadást az előírt hat hónapos határidőn belül nem hajtják végre.
57.      Mindemellett felmerülhet a kérdés, hogy a „Dublin III” rendelet 29. cikkének elfogadásával az uniós jogalkotó szándéka az volt‑e, hogy a kérelmező átadására vonatkozó hat hónapos határidő letelte szinte automatikusan a felelősség átszállásához vezessen akkor is, ha a megkeresett tagállam felfüggesztette a területére irányuló tényleges átadásokat, és így a kérelmező átadási határidejének az utóbbi tagállam egyoldalú határozata miatti be nem tartásának következményeit a megkereső tagállamnak tudják be.
58.      A „Dublin III” rendelet 29. cikkének (1) bekezdése ugyanis úgy rendelkezik, hogy a kérelmező felelős tagállamnak történő átadása „az érintett tagállamok egymás közötti konzultációját követően” és a lehető leghamarabb kivitelezhető időpontban történik. E kifejezés utalhat arra, hogy e rendelkezést annak feltételezésével vezették be, hogy a megkeresett tagállam kész átvenni vagy visszavenni az érintett nemzetközi védelmet kérelmező személyt.
59.      A „Dublin III” rendelet 29. cikke hatályának jobb megértése érdekében hasznosnak tartom nyomon követni annak keletkezését.
3.      Történeti értelmezés
60.      A felelősségnek a kérelmező átadására vonatkozó határidő lejárta esetén a megkereső tagállamra történő átszállását a „Dublin II” rendelet vezette be. E rendelet az átvételi és visszavételi eljárások kapcsán két, a „Dublin III” rendelet 29. cikkének (2) bekezdésével azonos szövegű rendelkezést tartalmazott.(33)
61.      Ami az átvételt illeti, a „Dublin II” rendeletre irányuló bizottsági javaslat indokolásából(34) kitűnik, hogy a felelősség ezen, a dublini egyezmény(35) által nem ismert átszállása – ezen egyezmény ugyanis nem írt elő ilyen következményt a kérelmező átadásának sikertelensége esetére – egyrészt azon a megfontoláson alapult, hogy „az illegális bevándorlás ellenőrzésére irányuló, a tagállamokban közös célok végrehajtását elmulasztó tagállamnak vállalnia kell annak következményeit partnereivel szemben”. Másrészt e mechanizmus célja az volt, hogy „elkerülje az olyan »menedékkérők« tömegének kialakulását, akiknek a kérelmét egyetlen tagállamban sem vizsgálják meg”.(36)
62.      Ami a visszavételi eljárásokat illeti, a „Dublin II” rendelet javaslatának indokolása rámutatott arra, hogy a felelősség átszállását előíró rendelkezés „annak következményét határozza meg, hogy a megkereső állam nem képes teljesíteni az átadást a felelős államnak: a visszavételhez adott hozzájárulás érvényét veszti, és a megkereső tagállamnak kell vállalnia a felelősséget a menedékkérőért”.(37)
63.      A „Dublin II” rendeletben foglalt, a „Dublin III” rendelet 29. cikke (2) bekezdésének megfelelő rendelkezéseket tehát eredetileg egyrészt a kérelmező átadása végrehajtásának a megkereső tagállamnak felróható elmulasztásával kapcsolatos helyzetekre, másrészt pedig annak biztosítására alakították ki, hogy a menedékjog iránti kérelmet végül valamelyik tagállam bírálja el.
64.      Az, hogy a „Dublin II” rendeletre irányuló javaslat indokolása egyáltalán nem említi az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetet, véleményem szerint semmiképpen nem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy ez a helyzet nem tartozik a „Dublin III” rendelet 29. cikke (2) bekezdésének hatálya alá. A jogalkotás természetéből következik, hogy a jogalkotó a norma elfogadásakor nem láthatja előre az összes lehetséges esetet, amely e szabály hatálya alá tartozhat.
65.      Egyébiránt, amint azt lényegében a finn kormány megjegyezte, nem meglepő, hogy a valamely tagállam általi átvétel egyoldalú felfüggesztésének esetét a „Dublin II” és a „Dublin III” rendelet szövege nem tartalmazza kifejezetten: e helyzet előírása azzal járt volna, hogy a jogalkotó feltételezi, hogy a tagállamok nem tartják tiszteletben az e rendeletekből eredő kötelezettségeiket.
66.      Márpedig úgy vélem, hogy a „Dublin III” rendelet 29. cikke (2) bekezdésének olyan értelmezése, amely szerint e rendelkezés alkalmazandó a menedékkérőknek a felelős tagállam általi átvételének egyoldalú felfüggesztésére, nem csupán megfelel e rendelkezés nyitott szövegének, hanem – amint azt az alábbiakban kifejtem – összhangban van e rendelet célkitűzéseivel is.
4.      Teleologikus értelmezés
a)      A „Dublin III” rendelet céljairól
67.      A tárgyaláson részt vevő kormányok eltérő álláspontot képviseltek azon célkitűzésekkel kapcsolatban, amelyeket a „Dublin III” rendelet 29. cikke (2) bekezdésének értelmezése során figyelembe kell venni. Egyrészt a francia, az olasz, az osztrák és a finn kormány az e rendelet (4) és (5) preambulumbekezdésében szereplő, a felelős tagállam meghatározásának gyorsaságára irányuló célkitűzésre és a menekültügyi eljárásokhoz való tényleges hozzáférés biztosítására hivatkozott.
68.      Másrészt a dán és a német kormány hangsúlyozta, hogy meg kell előzni a felelős tagállam meghatározására vonatkozó feltételek megkerülését és az „asylum shopping” jelenségét, vagyis hogy a harmadik országbeli állampolgárok de facto szabadon válasszák meg azt a tagállamot, amely nemzetközi védelem iránti kérelmeiket feldolgozza. E kormányok szerint a „Dublin III” rendelet 29. cikkének (2) bekezdését nem lehet úgy értelmezni, hogy az a jelen ügyben a felelősség átszállását eredményezi a hat hónapos határidő lejártakor. Ellenkező esetben az Olasz Köztársaság egyoldalúan mentesülne az e rendeletből eredő kötelezettségei, és különösen a nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért való felelőssége alól.
69.      Először is, a „Dublin III” rendelet 29. cikke (2) bekezdésének akként történő értelmezése, hogy az alkalmazandó abban az esetben, ha a kérelmező átadását az átvételért felelős tagállam általi egyoldalú felfüggesztése miatt nem teljesítik, véleményem szerint megfelel a nemzetközi védelem iránti kérelmekkel kapcsolatos gyors döntéshozatal és a nemzetközi védelem megadására irányuló eljárásokhoz való hatékony hozzáférés e rendelet (5) preambulumbekezdésében hivatkozott célkitűzésének.
70.      E tekintetben a Bizottsághoz, valamint az osztrák, a finn, a francia és az olasz kormányhoz hasonlóan úgy vélem, hogy ez az értelmezés egyrészt lehetővé teszi a felelősként kijelölt tagállam felelősségének, és így a „Dublin III” rendelet által bevezetett, a felelősség meghatározására vonatkozó feltételek rendszerének fenntartását a hat hónapos átadási határidőn belül. A jelen ügyben, mivel az olasz kormány jelezte, hogy a felfüggesztés csak ideiglenes, azt bármikor meg lehet szüntetni.
71.      Ezenkívül a felelősség ipso iure átszállása mechanizmusának a jogszabályban előírt határidő lejártakor történő alkalmazása(38) véleményem szerint lehetővé teszi a jogbiztonság érvényesítését a felelős tagállam meghatározását illetően, és ezáltal a nemzetközi védelem megadására irányuló eljárásokhoz való hatékony hozzáférés biztosítását.
72.      Ami a dán és a német kormány azon érvét illeti, amely szerint a felelősségnek a „Dublin III” rendelet 29. cikkének (2) bekezdése szerinti átszállása kiüresítené az e rendelet 3. cikke (2) bekezdése második és harmadik albekezdésének szigorú értelmezését, emlékeztetek arra, hogy e rendelkezések eltérő feltételeken alapulnak, és saját célokat követnek.(39) Ezenkívül e kormányok nem vitatják, hogy – amint az a Tudmur ítéletből kitűnik – ez utóbbi rendelkezés nem alkalmazható a jelen ügy tárgyát képező helyzetre.
b)      A Bíróságnak a felelősség átszállására vonatkozó ítélkezési gyakorlatáról
73.      A Bíróság ítélkezési gyakorlata megerősíti, hogy a „Dublin III” rendelet 29. cikkének (2) bekezdése végső soron elsőbbséget biztosít a harmadik országbeli állampolgárok ahhoz fűződő érdekének, hogy nemzetközi védelem iránti kérelmeiket gyorsan elbírálják, szemben a meghatározási feltételek megkerülésének kockázatával, amelyet a felelősségnek az általában felelős tagállamról az ilyen kérelem benyújtásának helye szerinti tagállamra történő átszállása von maga után.
74.      Így először is a Bíróság megállapította, hogy a „Dublin III” rendelet 29. cikkének (2) bekezdése a nemzetközi védelem iránti kérelmek gyors elbírálásának célkitűzésébe illeszkedik,(40) és kizárólag a határidő kivételes jellegű meghosszabbítását írja elő az átadásra vonatkozó határozat végrehajtása kivitelezhetetlenségének bizonyos gyakori eseteiben.(41)
75.      Másodszor, a Bíróság nem zárta ki e rendelkezés hatálya alól a kérelmező átadása kivitelezhetetlenségéhez kapcsolódó, a megkereső tagállamnak nem betudható körülményeket, mint a Covid19‑járványt(42) vagy a kérelmező egészségi állapotát.(43) Ezenkívül a Bíróság hangsúlyozta, hogy az uniós jogalkotó nem vélte úgy, hogy az átadásra vonatkozó határozat végrehajtásának kivitelezhetetlensége úgy tekintendő, mint amely igazolhatja a „Dublin III” rendelet 29. cikkének (1) bekezdése szerinti átadási határidő megszakadását vagy felfüggesztését.(44)
c)      A kölcsönös bizalomról és a jogalkotó tiszteletben tartásáról
76.      Megjegyzem, hogy a német és a dán kormány az észrevételeiben előadja, hogy a „Dublin III” rendelet 29. cikke (2) bekezdésének általam javasolt értelmezése sérti a kölcsönös bizalom elvét, és az uniós jognak az Olasz Köztársaság általi megsértését jelentené.
77.      Ezek az érvek nem győznek meg.
78.      Először is úgy vélem, hogy a „Dublin III” rendelet 29. cikke (2) bekezdésének alkalmazása nem érinti a kölcsönös bizalom elvét. Bár a Bíróság ítélkezési gyakorlatából állandó jelleggel kitűnik, hogy a közös európai menekültügyi rendszert ezen elv alapján alakították ki,(45) e rendelkezés alkalmazása nem képez kivételt az uniós jog és különösen az alapvető jogok tagállamok általi tiszteletben tartásának vélelme alól. Amint azt az imént kifejtettem, a nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért való, az említett rendelkezés szerinti felelősség ipso iure átszállása nem függ attól, hogy a kérelmezőt miért nem adták át az előírt határidőn belül.
79.      Másodszor, a Tudmur ítéletből kétségtelenül kitűnik, hogy valamely tagállam arra vonatkozó egyoldalú bejelentése, hogy felfüggeszti a nemzetközi védelmet kérelmező személyek átadását a területére, és ily módon e kérelmezők átvételét és visszavételét, sérti az e tagállamot a közös európai menekültügyi rendszer keretében terhelő kötelezettségeket.(46) Mindazonáltal úgy vélem, hogy a „Dublin III” rendeletből következő kötelezettségek ilyen megsértésének megoldását nem lehet a rendelet szövegével és céljaival ellentétes értelmezésben megtalálni. Amint arra a finn kormány is rámutatott írásbeli észrevételeiben, az uniós jogban megfelelő jogorvoslati lehetőségek állnak rendelkezésre az említett rendeletből eredő kötelezettségek valamely tagállam általi megsértésének szankcionálására.
80.      Harmadszor, a Bíróság csak a jog értelmezésére rendelkezik hatáskörrel, a hatályos jogszabályok szövegének és célkitűzéseinek korlátain belül. A jogalkotó feladatai és politikai döntései közé tartozik, hogy jogalkotási eljárás útján megreformálja a szabályozást.
81.      E tekintetben a közelmúltbeli menekültügyi reformra hivatkozom, amely az (EU) 2024/1351 rendeletet(47) is magában foglaló migrációs és menekültügyi paktum 2024. májusi elfogadásához vezetett.
82.      Meg kell jegyezni, hogy a „Dublin III” rendelet 29. cikke (2) bekezdésének szövegét átvették a 2024/1351 rendelet 46. cikke (2) bekezdésének szövegében, pontosítva azokat az eseteket, amikor a kérelmező átadásának határideje meghosszabbítható, valamint e meghosszabbítás maximális tartamát(48) azon lehetőség korlátozása érdekében, hogy a kérelmezők magatartása a felelősség megszűnéséhez vagy egy másik tagállamra való átszállásához vezethessen.(49) Ezenkívül, amint azt a Bizottság is jelezte a tárgyalás során, a jogalkotó eltérést engedő szabályokat írt elő, amelyek lehetővé teszik a rendkívüli tömeges érkezésekkel szembesülő tagállam számára, hogy mentesüljön a kérelmezők visszavételére vonatkozó kötelezettség alól,(50) továbbá egy kötelező szolidaritási mechanizmust annak érdekében, hogy a migrációs nyomás alatt álló tagállamok hatékony támogatásban részesüljenek, és a nemzetközi védelem megadására vonatkozó tisztességes és hatékony eljárásokhoz való gyors hozzáférést biztosított legyen.(51)
83.      Véleményem szerint ebből az következik, hogy az e területre vonatkozó uniós szabályozás jelenlegi állása szerint a kérelmező tényleges átadásának a nemzetközi védelmet kérelmezők átvételének a felelősként kijelölt tagállam általi egyoldalú felfüggesztése miatti lehetetlensége más mechanizmusok hiányában a „Dublin III” rendelet 29. cikkének (2) bekezdése szerinti felelősségátszállás mechanizmusának hatálya alá tartozik.
V.      Végkövetkeztetés
84.      A fenti megfontolásokra figyelemmel azt javaslom, hogy a Bíróság a következő választ adja a Verwaltungsgericht Sigmaringen (sigmaringeni közigazgatási bíróság, Németország) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett első és második kérdésre:
Az egy harmadik országbeli állampolgár vagy egy hontalan személy által a tagállamok egyikében benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállam meghatározására vonatkozó feltételek és eljárási szabályok megállapításáról szóló, 2013. június 26‑i 604/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet 3. cikke (2) bekezdésének második és harmadik albekezdését
a következőképpen kell értelmezni:
a felelős tagállam meghatározására vonatkozó eljárást lefolytató tagállam nem köteles lefolytatni az e rendelet III. fejezetében előírt feltételek vizsgálatát, és nem válik maga felelőssé, ha az e feltételek alapján eredetileg felelősként kijelölt tagállam nem hajlandó átvenni az említett rendelet szerinti átadásra vonatkozó határozat hatálya alá tartozó személyeket, és ez utóbbi tagállamban nem állnak fenn olyan rendszerszintű hiányosságok, amelyek az Európai Unió Alapjogi Chartájának 4. cikke értelmében vett embertelen vagy megalázó bánásmód kockázatát vonnák maguk után.
A 604/2013 rendelet 3. cikke (2) bekezdése második és harmadik albekezdése alkalmazásának mellőzése azonban nem képezi akadályát annak, hogy a kérelmező átadására az e rendelet 29. cikkének (1) bekezdésében előírt határidő lejártakor a felelősség átszállására az említett rendelet 29. cikkének (2) bekezdésében előírt feltételek szerint kerüljön sor.
1      Eredeti nyelv: francia.
i      A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.
2      Az egy harmadik országbeli állampolgár vagy egy hontalan személy által a tagállamok egyikében benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállam meghatározására vonatkozó feltételek és eljárási szabályok megállapításáról szóló, 2013. június 26‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2013. L 180., 31. o., helyesbítés: HL 2018. L 33., 6. o.).
3      Lásd a „Dublin III” rendelet 3. cikkének (1) bekezdését és 29. cikkének (1) bekezdését.
4      Lásd többek között: 2019. március 19‑i Jawo ítélet (C‑163/17, EU:C:2019:218, 82. pont); 2024. február 29‑i Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Kölcsönös bizalom átadás esetén) ítélet (C‑392/22, EU:C:2024:195, 45. pont).
5      2011. december 21‑i ítélet (C‑411/10 és C‑493/10, EU:C:2011:865, 106. pont).
6      Lásd ebben az értelemben: 2019. március 19‑i Jawo ítélet (C‑163/17, EU:C:2019:218, 86. pont).
7      2024. december 19‑i ítélet (C‑185/24 és C‑189/24, a továbbiakban: Tudmur ítélet, EU:C:2009:1036).
8      HL 2003. L 222., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 200. o.; helyesbítés: HL 2006. L 215., 48. o., a 2014. január 30‑i 118/2014/EU bizottsági végrehajtási rendelettel (HL 2014. L 39., 1. o.) módosított változat.
9      A nemzetközi védelem megadására és visszavonására vonatkozó közös eljárásokról szóló, 2013. június 26‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2013. L 180., 60. o.; helyesbítés: HL 2016. L 198., 50 o.).
10      Lásd a „Dublin III” rendelet 13. cikkének (1) bekezdését.
11      Lásd a 18. és 19. pontot. Az ezen ítélet alapjául szolgáló ügy az abban szereplő kérelmezők Olaszországnak történő átadásának felfüggesztésére vonatkozott.
12      Következésképpen az a tény, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben szolgáltatott információk e tekintetben ellentmondásosnak tűnnek, nem befolyásolja a jelen elemzést. Egyrészt az előzetes döntéshozatal iránti kérelem nem tesz említést arról, hogy a kérelmező Olaszországban nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújtott volna be, amit az olasz kormány a tárgyaláson cáfolt. A „Dublin III” rendeletnek a kérdést előterjesztő bíróság által az Olasz Köztársaság felelősségére vonatkozóan hivatkozott többi rendelkezése szintén az átvétel iránti megkeresésekre vonatkozik. Másrészt e bíróság e rendelet 18. cikke (1) bekezdésének b) pontjára – amely azon kérelmezők visszavétele iránti megkeresésekre vonatkozik, akiknek a kérelme a felelős tagállamban még elbírálás alatt áll – hivatkozik az Olasz Köztársaságnak címzett megkeresés alapjaként.
13      Egy harmadik ország állampolgára által a tagállamok egyikében benyújtott menedékjog iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállam meghatározására vonatkozó feltételek és eljárási szabályok megállapításáról szóló, 2003. február 18‑i tanácsi rendelet (HL 2003. L 222., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 109. o.).
14      2011. december 21‑i N. S. és társai ítélet (C‑411/10 és C‑493/10, EU:C:2011:865, 106. pont).
15      2019. március 19‑i Jawo ítélet (C‑163/17, EU:C:2019:218, 85. és 86. pont).
16      2011. december 21‑i N. S. és társai ítélet (C‑411/10 és C‑493/10, EU:C:2011:865, 94. pont).
17      Lásd legutóbb: Tudmur ítélet, 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat. A Bíróság például megállapította, hogy a harmadik országba való azonnali visszaküldés (pushback) és a határellenőrző pontokon történő őrizet nem felel meg automatikusan e kumulatív feltételeknek, noha összeegyeztethetetlenek az uniós joggal, és súlyos hiányosságokat jelentenek a menekültügyi eljárást és a kérelmezők befogadásának feltételeit illetően; lásd: 2024. február 29‑i Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Kölcsönös bizalom átadás esetén) ítélet (C‑392/22, EU:C:2024:195, 57. és 58. pont).
18      2011. december 21‑i ítélet (C‑411/10 és C‑493/10, EU:C:2011:865, 84. pont), hivatkozva a menedékkérők befogadására, a menekült jogállás elismerésének feltételeire, valamint a menekültstátusz megadására és visszavonására vonatkozó eljárásokra vonatkozó minimumszabályokra.
19      Tudmur és társai ítélet, 43. és 44. pont.
20      Tudmur ítélet (41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
21      Tudmur ítélet, 42. pont.
22      Lásd a jelen indítvány 27. pontját és a 11. lábjegyzetét.
23      Tudmur ítélet (45. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
24      Lásd ebben az értelemben: 2019. március 19‑i Jawo ítélet (C‑163/17, EU:C:2019:218, 58. és 87–89. pont).
25      Lásd ezen indokolás összefoglalását a jelen indítvány 20. pontjában.
26      Lásd a „Dublin III” rendelet 17. cikkét.
27      A Bíróság elé terjesztett észrevételekből kitűnik, hogy számos olyan esetben, amikor a kérelmezőket Olaszországnak kellett átadni, a dán és a német hatóságok a „Dublin III” rendelet 29. cikkének (2) bekezdését alkalmazták annak érdekében, hogy vállalják a felelősséget a nemzetközi védelem iránti kérelmek megvizsgálásáért.
28      Lásd a jelen indítvány 67. és 68. pontját.
29      2017. október 25‑i ítélet (C‑201/16, EU:C:2017:805, 30. pont).
30      Lásd az ítélet 34. pontját.
31      Lásd az 1560/2003 rendelet 9. cikkének (1) bekezdését.
32      Lásd a jelen indítvány 32. és 36. pontját.
33      Lásd a „Dublin II” rendelet 19. cikkének (4) bekezdését és 20. cikkének (2) bekezdését.
34      COM/2001/0447 végleges.
35      Az Európai Közösségek valamely tagállamában benyújtott menedékjog iránt kérelem megvizsgálásáért felelős állam meghatározásáról szóló, 1990. június 15‑én Dublinban aláírt egyezmény [nem hivatalos fordítás] (HL 1997. C 254., 1. o.)
36      Lásd a rendelettervezet 20. cikkéhez fűzött magyarázatot.
37      Lásd a rendelettervezet 21. cikkéhez fűzött magyarázatot.
38      Figyelembe véve a „Dublin III” rendelet 29. cikke (1) bekezdésével összhangban
e határidő kezdő időpontját, amely többek között az átadásra vonatkozó határozattal szemben e rendelet 27. cikke (4) bekezdésének megfelelően benyújtott fellebbezés vagy felülvizsgálat esetleges halasztó hatályától függ_; lásd e tekintetben: 2022. szeptember 22‑i Bundesrepublik Deutschland (Az átadásra vonatkozó határozat hatóság általi felfüggesztése) ítélet (C‑245/21 és C‑248/21, EU:C:2022:709, 49. pont).
39      Lásd a jelen indítvány 53. és 55. pontját.
40      Lásd ebben az értelemben: 2017. október 25‑i Shiri ítélet (C‑201/16, EU:C:2017:805, 31. és 39. pont); 2022. szeptember 22‑i Bundesrepublik Deutschland (Az átadásra vonatkozó határozat hatóság általi felfüggesztése) ítélet (C‑245/21 és C‑248/21, EU:C:2022:709, 70. pont).
41      Lásd ebben az értelemben: 2022. március 31‑i Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl és társai (Menedékkérő pszichiátriai kórházban való elhelyezése) ítélet (C‑231/21, EU:C:2022:237, 56. pont); 2022. szeptember 22‑i Bundesrepublik Deutschland (Az átadásra vonatkozó határozat hatóság általi felfüggesztése) ítélet (C‑245/21 és C‑248/21, EU:C:2022:709, 65. pont).
42      Lásd: 2022. szeptember 22‑i Bundesrepublik Deutschland (Az átadásra vonatkozó határozat hatóság általi felfüggesztése) ítélet (C‑245/21 és C‑248/21, EU:C:2022:709, 71. pont).
43      2017. február 16‑i C. K. és társai ítélet (C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, 89. pont).
44      Lásd: 2022. szeptember 22‑i Bundesrepublik Deutschland (Az átadásra vonatkozó határozat hatóság általi felfüggesztése) ítélet (C‑245/21 és C‑248/21, EU:C:2022:709, 65. pont).
45      Lásd a jelen indítvány 2. pontját, valamint ebben az értelemben: 2011. december 21‑i N. S. és társai ítélet (C‑411/10 és C‑493/10, EU:C:2011:865, 78–80. pont); 2014. december 18‑i 2/13 (Az Uniónak az EJEE‑hez történő csatlakozása) vélemény (EU:C:2014:2454, 191. pont) és legutóbb: Tudmur ítélet (31. és 32. pont).
46      Tudmur ítélet (40. pont).
47      A menekültügy és a migráció kezeléséről, az (EU) 2021/1147 és az (EU) 2021/1060 rendelet módosításáról, valamint a 604/2013/EU rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2024. május 14‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 2024/1351). E rendelet 83. cikke 2026. július 1‑jei hatállyal hatályon kívül helyezi a „Dublin III” rendeletet.
48      Ez a rendelkezés lehetővé teszi az átadási határidő legfeljebb három évre történő meghosszabbítását (18 hónap helyett), nemcsak szökés esetén, hanem akkor is, ha az érintett személy vagy az érintett személlyel együtt átadandó családtag fizikailag ellenáll az átadásnak, szándékosan alkalmatlanná teszi magát az átadásra, vagy nem felel meg az átadásra vonatkozó orvosi követelményeknek.
49      Lásd a 2024/1351 rendelet (59) preambulumbekezdését.
50      Lásd a migrációs és menekültügyi válsághelyzetek és vis maior helyzetek kezeléséről és az (EU) 2021/1147 rendelet módosításáról szóló, 2024. május 14‑i (EU) 2024/1359 európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 2024/1359) 13. cikkét.
51      Lásd a 2024/1351 rendelet (22) preambulumbekezdését és IV. részének I. fejezetét.