62006CC0221
ELEANOR SHARPSTON
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2007. június 21. (
1
)
C-221/06. sz. ügy
Stadtgemeinde Frohnleiten és Gemeindebetriebe Frohnleiten GmbH
kontra
Bundesminister für Land- und Forstwirtschaft, Umwelt und Wasserwirtschaft
„Előzetes döntéshozatalra utalás — Hulladék hulladéklerakóban való tartós lerakását terhelő adó — A hulladéklerakó üzemeltetője által fizetendő, a lerakott hulladék súlya és a hulladéklerakó állapota alapján kiszámított adó — Adómentesség osztrák szennyezett területekről származó hulladék lerakása esetén — Adómentesség hiánya a többi tagállamban fekvő szennyezett területekről származó hulladék lerakása esetén — EK 90. cikk — Belső adók — Hátrányos megkülönböztetés”
1.
Valamely nemzeti rendelkezés adót vet ki a hulladék hulladéklerakóban való lerakására, azonban mentességet ír elő, ha a hulladék a hatósági nyilvántartásokba felvett szennyezett területek biztosítása vagy mentesítése során keletkezik, amely nyilvántartásokban azonban nem szerepelhetnek más tagállamokban lévő területek. A jelen ügyben azt kérik a Bíróságtól, hogy határozzon az ilyen intézkedésnek a közösségi joggal való összeegyeztethetőségéről.
A közösségi szabályozás
2.
Az EK 90. cikk első bekezdése (
2
) kimondja:
„A tagállamok sem közvetlenül, sem közvetve nem vetnek ki más tagállamok termékeire a hasonló jellegű hazai termékre közvetlenül vagy közvetve kivetett adónál magasabb belső adót.” (
3
)
3.
Az Európai Közösségen belüli, az oda irányuló és az onnan kifelé történő hulladékszállítás felügyeletéről és ellenőrzéséről szóló, 1993. február 1-jei 259/93/EGK tanácsi rendelet (
4
) többek között az ártalmatlanításra szánt hulladékok tagállamok közötti szállítását szabályozza.
4.
A 3. cikk (1) bekezdése előírja, hogy ha valaki ártalmatlanításra szánt hulladékot szándékozik egyik tagállamból egy másik tagállamba szállítani, köteles ezt bejelenti a rendeltetési ország illetékes hatóságának, amely a 4. cikk (2) bekezdése a) pontjának megfelelően köteles dönteni a szállítmány feltételekhez kötött vagy feltétel nélküli engedélyezéséről vagy elutasításáról. E hatóság további tájékoztatást is kérhet. A 4. cikk (2) bekezdésének c) pontja előírja, hogy az a) albekezdésben említett kifogásoknak és feltételeknek a 4. cikk (3) bekezdésén kell alapulniuk, amely felsorolja a lehetséges okokat. Ezen okok közé tartozik, hogy a tervezett szállítmány „nem felel meg a környezetvédelemre, a közrendre, közbiztonságra vagy az egészségvédelemre vonatkozó nemzeti törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseknek”. Az 5. cikk (1) bekezdése kimondja, hogy a szállítást csak akkor lehet teljesíteni, miután a bejelentő megkapta ezen engedélyt.
A nemzeti szabályozás
5.
Az osztrák Altlastensanierungsgesetz (
5
) (a szennyezett területek mentesítéséről szóló törvény, a továbbiakban: ALSAG) célja a szennyezett területek biztosításának és mentesítésének finanszírozása (1. §).
6.
A 2. § meghatározza a szennyezett terület fogalmát. Az alábbiak szerint rendelkezik:
„Fogalommeghatározások
(1)   A szennyezett terület olyan hulladéklerakó vagy szennyezett létesítmény, valamint az általa szennyezett talaj és talajvíz, amely – a veszélyértékelés eredményei szerint – jelentős veszélyt jelent az emberi egészségre vagy a környezetre. […]
(2)   A hulladéklerakó engedéllyel vagy anélkül végzett hulladéklerakás helyszíne.
(3)   A szennyezett létesítmény olyan létesítmény, amelyben környezetre veszélyes anyagokat használtak.”
7.
Az ALSAG II. része az ilyen területek biztosításának és mentesítésének finanszírozása érdekében hulladéklerakást terhelő hozzájárulást (a továbbiakban: hozzájárulás) vezet be.
8.
A II. rész 3. §-a szerint:
„(1)   A hulladéklerakást terhelő hozzájárulás kiterjed a következőkre:
1.
hulladék tartós lerakása, ideértve a hulladéktárolóban való lerakást is, akkor is, ha ez tárolóépítési vagy egyéb célokat szolgál;
2.
területi egyenetlenségek hulladékkal történő megszüntetése vagy hulladékkal végzett területkialakítás, ideértve a hulladék geológiai struktúrákban való elhelyezését is, kivéve azon területfeltöltést vagy -kialakítást, amely felsőbb szintű építési intézkedéssel összefüggésben konkrét építésműszaki funkcióval bír (pl. gátak vagy utcai alépítmények, vasúti vagy egyéb alapzatok, építési vagy lefolyóárkok feltöltése);
[…]
(2)   A hozzájárulás alól mentesül:
1.
az olyan hulladék lerakása, tárolása és szállítása, amely bizonyíthatóan a következők biztosítása vagy mentesítése során keletkezik:
a)
a Verdachtsflächenkatasterbe [feltehetően szennyezett területek nyilvántartása] felvett feltehetően szennyezett területek vagy
b)
az Altlastenatlasba [szennyezett területek atlasza] felvett szennyezett területek,
[…]”
9.
A 4. § felsorolja a hozzájárulás megfizetésére kötelezetteket; első helyen (a 4. § 1. pontjában) a hulladéklerakó üzemeltetője áll. (
6
)
10.
Az 5. § kimondja, hogy a hozzájárulást a hulladék súlya alapján számítják ki.
11.
A 6. § meghatározza a hozzájárulás mértékeit. A 6. § (4) bekezdése alacsonyabb mértékeket ír elő akkor, ha a hulladékot a nemzeti jogszabályokban előírt műszaki követelményeknek megfelelő hulladéklerakóban helyezik el.
12.
Az ALSAG 3. §-a (2) bekezdésének 1. pontjában említett Verdachtsflächenkatastert és Altlastenatlast e törvény 13. §-a szabályozza. E rendelkezés lényegében kimondja, hogy a szövetségi környezetvédelmi, ifjúsági és családügyi miniszter feladata, hogy a gazdasági ügyekért felelős szövetségi miniszterrel, valamint a szövetségi mezőgazdasági és erdészeti miniszterrel együttműködve összehangolja az országban található feltehetően szennyezett területek nyilvántartásba vételét, felmérését és értékelését. A nyilvántartásba vétel során nyert adatokat és ismereteket a Szövetségi Környezetvédelmi Hivatalnak kell megküldeni, amely azokat értékeli, és felveszi a Verdachtsflächenkatasterbe. A szövetségi környezetvédelmi, ifjúsági és családügyi miniszter feladata továbbá a nyilvántartásba vett, feltehetően szennyezett területek veszélyességének felmérését szolgáló intézkedések összehangolása. A veszélyfelmérés alapján biztosítást, illetve mentesítést igénylő, feltehetően szennyezett területeket szennyezett területként kell felvenni az Altlastenatlasba.
13.
A Verdachtsflächenkatasterbe és az Altlastenatlasba kizárólag Ausztriában fekvő területek vehetők fel. Ezért kizárólag az Ausztriában lévő, feltehetően szennyezett vagy szennyezett területek biztosítása vagy mentesítése során keletkezett hulladék mentesül a hozzájárulás alól.
14.
A jelen ügyben tartott tárgyaláson az osztrák kormány további részletekkel szolgált az ALSAG-ról. A törvény 1989. július 1-jei (
7
) hatálybalépésekor 3000-re becsülték Ausztriában a szennyezett területek számát, amelyek közül néhány biztosítást és mentesítést igényelt. Ezért állították fel a szennyezett területek elismerésének és megtisztításának rendszerét. A szennyezéstől való megtisztítást főszabály szerint a szennyező fizeti. Ha azonban a szennyező személye nem állapítható meg, vagy a költségek nem hajthatók be tőle, az állam átvállalja a felelősséget. A finanszírozást a hozzájárulásból nyújtják. A hozzájárulás mértékét úgy állapítják meg, hogy az érintett területek hosszú távon mentesíthetők legyenek. Az ilyen területekről származó, hasznosításra szánt hulladékot nem terheli a hozzájárulás. Az ALSAG biztosítja, hogy a hozzájárulásból származó bevételeket kizárólag a szennyezett területek megtisztítására fordítsák. Annak érdekében, hogy a szennyezett területek biztosítását és mentesítését ne terheljék a hozzájárulással, az ezzel kapcsolatos ártalmatlanítási intézkedések az ALSAG 3. §-ának (2) bekezdése értelmében mentesülnek a hozzájárulás alól.
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
15.
A Gemeindebetriebe Frohnleiten GmbH (Frohnleiten kommunális üzeme), amelynek kizárólagos tulajdonosa a Stadtgemeinde Frohnleiten (Frohnleiten város), Frohnleiten hulladéklerakóját üzemelteti. 2001-ben és 2002-ben jelentős mennyiségű, Olaszországból származó aprított hulladékot raktak le ebben a hulladéklerakóban. A hulladék egy, az olaszországi Rovigo településen található terület mentesítése során keletkezett, amelynek mentesítését a szennyezett területek mentesítését célzó olasz regionális terv nyilvánította szükségesnek (
8
). E terület nem szerepel szennyezett területként az Altlastenatlasban. A hulladék Ausztriába való szállítását az illetékes miniszter (a továbbiakban: alperes hatóság) a 259/93 rendelet 3–5. cikke és az osztrák Abfallwirtschaftsgesetz (a hulladékgazdálkodásról szóló törvény) 36. §-a alapján hozott határozattal engedélyezte. (
9
)
16.
A Stadtgemeinde Frohnleiten és a Gemeindebetriebe Frohnleiten GmbH (a továbbiakban: felperesek) kérelmére a Bezirkshauptmannschaft Graz-Umgebung (Graz és környékének járási közigazgatási hivatala) megállapította, hogy a hulladékot nem terheli a hozzájárulás, mivel a hulladéknak a mentességből való kizárása az EK 90. cikk szerinti hátrányos megkülönböztetést jelentene. A helyi adóhatóság által e határozat ellen benyújtott fellebbezést a Landeshauptmann von Steiermark (Steierország tartományfőnöke, a továbbiakban: LH) elutasította. Az LH is úgy ítélte meg, hogy nem kell hozzájárulást fizetni, mivel a hulladék Olaszországban lévő, veszélyesen szennyezett talaj biztosítását és mentesítését célzó jogszerű intézkedések során keletkezett, és az Ausztriából, illetve Olaszországból származó ilyen hulladék közötti különbségtétel sértené az EK 90. cikket.
17.
Az alperes hatóság jogorvoslati eljárásban az LH határozatát hatályon kívül helyezte arra hivatkozva, hogy a hozzájárulás nem termékre kivetett adó, hanem tevékenységgel kapcsolatos adó, így az EK 90. cikk nem alkalmazható. A felperesek e határozat ellen panaszt nyújtottak be a Verwaltungsgerichtshofhoz (közigazgatási bíróság).
18.
E bíróság megállapította, hogy még ha a hozzájárulás „termékre kivetett adó” is, és ennélfogva az EK 90. cikk hatálya alá tartozik, az a tény, hogy kizárólag Ausztriából származó hulladék mentesülhet a hozzájárulás alól, nem sérti az EK 90. cikket vagy (ahogyan a felperesek másodlagosan érveltek) az EK 10., EK 12., EK 23., EK 25. vagy EK 49. cikket.
19.
A Verwaltungsgerichtshof megjegyzi, hogy az ALSAG a szennyezett területek biztosításának és mentesítésének célját szolgálja. Ezek környezetpolitikai célkitűzések. E célkitűzések megvalósítása érdekében egyes esetekben közigazgatási intézkedéseket (úgymint valamely szennyezett terület megtisztításának közigazgatási elrendelése), más esetekben pedig adózási intézkedéseket (úgymint a jelen eljárásban szóban forgó adómentesség) hoznak. Ezen intézkedések alkalmazása feltételezi annak ismeretét, hogy mely területek igényelnek biztosítást vagy mentesítést. A szennyezett területek azonosítása érdekében az ALSAG előírja a területek meghatározásához szükséges vizsgálatokat, valamint e területeknek a Verdachtsflächenkatasterbe és az Altlastenatlasba való felvételét, amelyek pedig további intézkedések alapját jelentik. Elkerülhetetlen tehát, hogy e nyilvántartásokba kizárólag belföldi területek vehetők fel. Ebből azonban nem következik, hogy Ausztria köteles lenne arra, hogy tartózkodjék az ilyen területekről származó hulladék lerakása esetén az adózás területén alkalmazott kedvezményes bánásmódtól, vagy arra, hogy eltekintsen attól, hogy az adómentességet az adott területnek az Altlastenatlasba vagy a Verdachtsflächenkatasterbe való felvételéhez kösse.
20.
A Verwaltungsgerichtshof úgy véli, hogy a Bíróságnak a felperesek által hivatkozott ítélkezési gyakorlata nem támasztja alá érveiket. Mivel azonban ezen ítélkezési gyakorlat nem válaszolja meg egyértelműen az előtte felmerült kérdést, a Verwaltungsgerichtshof előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:
„Ellentétes-e az EK 10., EK 12., EK 23., EK 25., EK 49. vagy EK 90. cikkel az olyan nemzeti adórendelkezés, amely a hulladék lerakóhelyen történő elhelyezésére adót (Altlastenbeitrag [hulladéklerakást terhelő hozzájárulás]) vet ki, azonban ezen adó alól mentességet ír elő olyan hulladék elhelyezése esetén, amely bizonyíthatóan a szennyezett területek (feltehetően szennyezett vagy szennyezett területek) biztosítása vagy mentesítése során keletkezik, amennyiben e területek szerepelnek a törvényben előírt hatósági nyilvántartásokban (Verdachtsflächenkataster [feltehetően szennyezett területek nyilvántartása] vagy Altlastenatlas [szennyezett területek atlasza]), amelyekbe kizárólag belföldi területek jegyezhetők be, így az adómentesség csak olyan hulladék elhelyezése esetén lehetséges, amely belföldön található, feltehetően szennyezett vagy szennyezett területekről származik?”
21.
Írásbeli észrevételeket a felperesek, az osztrák kormány és a Bizottság terjesztett elő, akik a tárgyaláson is jelen voltak.
Az EK 23. és EK 25. cikk
22.
E cikkek megtiltják a tagállamok között a behozatali és kiviteli vámokat, valamint az azokkal azonos hatású díjakat. A nemzeti bíróság arra vár választ, hogy a hozzájárulás alóli mentesség behozatali vámmal azonos hatású díj-e, és így sérti-e ezen tilalmat.
23.
Valamennyi, észrevételeket előterjesztő fél egyetért abban, hogy a hozzájárulás nem azonos hatású díj.
24.
Egyetértek. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint minden olyan vagyoni teher, amelyet egyoldalúan vetnek ki – bármi legyen is az elnevezése vagy alkalmazásának módja –, valamint amely a határ átlépésének tényéből eredően sújtja az árukat, amennyiben az nem minősül a szó szoros értelmében vett vámnak, az EK 25. cikk szerinti vámmal azonos hatású díj. (
10
) A jelen ügyben a hozzájárulást azonban nem azon tény miatt vetik ki, hogy a hulladék átlépi a határt.
Az EK 90. cikk
25.
A felperesek és a Bizottság úgy véli, hogy a hozzájárulás alóli mentesség feltételei az EK 90. cikk hatálya alá esnek, és e rendelkezéssel összeegyeztethetetlenek. Az osztrák kormány előadja először is, hogy az EK 90. cikk nem alkalmazható, illetve másodlagosan, hogy az nem sérül.
26.
Az EK 90. cikk kimondja, hogy a tagállamok sem közvetlenül, sem közvetve nem vethetnek ki más tagállamok termékeire a hasonló jellegű hazai termékre közvetlenül vagy közvetve kivetett adónál magasabb belső adót. E cikk célja, hogy elhárítsa az áruk szabad mozgásának azon rejtett korlátozásait, amelyek valamely tagállam adórendelkezéseiből következhetnek. (
11
) Így az EK 90. cikknek a hazai és a behozott termékek közötti verseny tekintetében biztosítania kell a belső adóztatás teljes semlegességét. (
12
)
„Termékeket” terhel-e a hozzájárulás?
27.
Az EK 90. cikk kizárólag termékek adóztatására alkalmazandó. A felperesek és a Bizottság előadják, hogy a hozzájárulás termékeket terhel; az osztrák kormány ezt vitatja.
28.
Úgy tűnik, egyetértés van a tekintetben, hogy – ahogyan a Bizottság előadja – a hulladékot, akár újra feldolgozható, akár nem, olyan árunak kell tekinteni, amelynek mozgása az EK 28. cikk alapján főszabály szerint nem korlátozható. (
13
) Ennélfogva maga a hulladék az EK 90. cikk értelmében vett „termék”.
29.
A felek először is abban nem értenek egyet, hogy a hozzájárulás valójában a hulladékot mint terméket terheli, ahogyan a felperesek és a Bizottság állítja, vagy pedig a hulladéklerakó rendelkezésre bocsátását terheli, ahogyan az osztrák kormány állítja.
30.
Az osztrák kormány úgy érvel, hogy a hozzájárulás szolgáltatásnyújtást – nevezetesen a hulladék tartós lerakását, valamint a területi egyenetlenségek hulladékkal történő megszüntetését vagy a hulladékkal végzett területkialakítást – terhelő adó. Noha elfogadja, hogy az adót nem kell közvetlenül a termékre kivetni ahhoz, hogy az az EK 90. cikk hatálya alá essen, úgy véli, hogy ez csak akkor fordul elő, ha az adó közvetlenül kihat a termék költségére. A hozzájárulásnak nincs ilyen hatása. Ellenkezőleg, a hulladékszállító fizet díjat a hulladéklerakó üzemeltetőjének azért, hogy az üzemeltető ellenőrizhesse a hulladékot, átvehesse a hulladéklerakó engedélye szerint átvehető hulladékot, és azt véglegesen ártalmatlaníthassa. A hozzájárulás nem olyan piacképes terméket terhel, amely a hátrányosan megkülönböztető adó miatt drágább lesz, és amelyet a belföldön való értékesítés során hátrány érhet. Sokkal inkább minden olyan intézkedést megadóztató politikai eszközről van szó, amely véglegesen lezárja a termék életciklusát.
31.
Az ALSAG szerint a hozzájárulás főszabály szerint a „hulladék tartós lerakás[át]” és a „területi egyenetlenségek hulladékkal történő megszüntetés[ét] vagy [a] hulladékkal végzett területkialakítás[t]” terheli. (
14
) Elsősorban a hulladéklerakó üzemeltetője köteles a hozzájárulást megfizetni. (
15
) A hozzájárulást a hulladék súlya alapján számolják ki. (
16
) Az osztrák kormány meghatalmazottja a tárgyaláson előadta, hogy a hozzájárulás mértéke befolyásolhatja a hulladéklerakó üzemeltetője által a hulladéklerakásért felszámított összeget. Mivel a mérték alacsonyabb, ha az adott hulladéklerakó megfelel az előírt műszaki követelményeknek (
17
), az ilyen követelményeknek megfelelő hulladéklerakó tulajdonosa alacsonyabb díjat számíthat fel a hulladéklerakásért. A fortiori, a hozzájárulás ténye és a mentesség lehetősége kihat a hulladéklerakó üzemeltetője által felszámított árra.
32.
Ahogyan a felperesek előadják, a termékre kivetett adó fogalmát tágan, annak céljára tekintettel kell értelmezni, amely nevezetesen az, hogy elhárítsa az áruk szabad mozgásának azon rejtett korlátozásait, amelyek valamely tagállam adórendelkezéseiből következhetnek (
18
). Az EK 90. cikk a termékekre „közvetlenül [vagy] közvetve” kivetett adóra alkalmazandó. E kifejezéseket is tágan kell értelmezni. (
19
) A Bíróság így e rendelkezést úgy értelmezte, hogy az túlmutat az árukra közvetlenül kivetett klasszikus adókon, és magában foglalja a hús állat- és közegészségügyi vizsgálatának díját, (
20
) a gyógyszerkészítmények törzskönyvezési díját (
21
) és a gépjárművek időszakos műszaki vizsgálatának díját (
22
) is.
33.
A Bíróság ezenkívül olyan értelemben is kiterjesztette a termékre kivetett adó fogalmát, hogy az magában foglalja a termékek használatára vagy szállítására, illetve a berendezések használatára kivetett adókat is. A Bergandi-ügyben hozott ítéletben (
23
) például a Bíróság megállapította, hogy az EK 90. cikket alkalmazni kell az olyan behozott termékek használatára kivetett belső adóra is, amelyeket lényegében e használatra szánnak, és kizárólag e célból importálnak. A Schöttle-ügyben hozott ítéletben (
24
) a Bíróság kimondta, hogy azon adó, amelyet a nemzetközi közúti árufuvarozásra az államterületen megtett távolságnak és az adott áru tömegének a függvényében vetnek ki, az EK 90. cikk értelmében közvetve a termékre kivetett adó. A Haahr Petroleum ügyben hozott ítéletben (
25
) a Bíróság úgy találta, hogy az áru szállítására vagy a kereskedelmi kikötők használatára kivetett, először a hajó vagy annak helyi ügynöke által megfizetett vám termékre kivetett, az áru átvevőjét vagy küldőjét terhelő díj.
34.
Így pusztán az a tény, hogy az adót az árukkal összefüggő valamely szolgáltatásra vetik ki, nem elegendő ahhoz, hogy az adó kikerüljön az EK 90. cikk hatálya alól, és az sem elég hozzá, hogy az adót először az árut kezelő személytől eltérő személy fizeti meg. Jelentősége annak van, hogy az adó közvetlenül kihat-e a nemzeti és a behozott termékek költségére. (
26
)
35.
A jelen ügyben a fentebb kifejtettek szerint a hozzájárulás úgy érinti a hulladéklerakó üzemeltetője által az adott ügyfélnek felszámított árat, hogy a behozott termékeket hátrány éri. Nem értek egyet azzal, hogy e hatás (amely nem tűnik vitatottnak) nem piacképes terméket érint. A Bíróság az újra fel nem dolgozható és az ismételten fel nem használható hulladékot az EK 23. cikk (és így az EK 25. cikk) és az EK 28. cikk értelmében „árunak” tekintette: lásd a Bizottság kontra Németország ügyben (
27
), illetve a Bizottság kontra Belgium ügyben (
28
) hozott ítéletet. (
29
) Ugyanezen elvet kell alkalmazni analógia útján az EK 90. cikk esetében is, amely kiegészíti e cikkeket. (
30
) Ahogyan a felperesek kiemelik, az újra fel nem dolgozható és az ismételten fel nem használható hulladékkal kizárólag azok ártalmatlanítása céljából lehet kereskedni. A hulladék életciklusának végét érintő nemzeti intézkedéseknek ennek megfelelően meg kell felelniük a Szerződés áruk szabad mozgására vonatkozó rendelkezéseinek. Ezenkívül a Bíróság a Bizottság kontra Belgium ügyben hozott ítéletben kereskedelmi ügyletnek minősítette a hulladék ártalmatlanítását. (
31
)
36.
Azon elv, miszerint a terméket érintő tevékenységre kivetett adó kizárólag akkor esik az EK 90. cikk hatálya alá, ha közvetlenül kihat a termék költségére, a Schöttle-ügyben és a Haahr Petroleum ügyben hozott ítéletből ered. Mindkét ügy kereskedelmi termékeket érintett. Ezen elv ennek megfelelően alkalmas kritérium volt annak meghatározására, hogy az ezen ügyekben kérdéses tevékenységekre (közúti árufuvarozás, illetve kikötői létesítmények használata áruk be- vagy kirakására) kivetett adó e rendelkezés hatálya alá esik-e. Véleményem szerint azonban az a tény, hogy ezen elv nem foglalja magában minden további nélkül az ártalmatlanításra szánt hulladékot érintő ügyleteket, és így per definitionem a kereskedelmi életük végén lévő, további gazdasági értékkel nem bíró, sőt általában (ahogyan a jelen ügyben is) negatív értékkel bíró termékeket, mivel ártalmatlanításukért fizetni kell, nem elegendő arra, hogy az ilyen ártalmatlanításra kivetett adó kikerüljön az EK 90. cikk hatálya alól.
37.
Emlékeztetni kell arra, hogy e rendelkezésnek – amely a Bíróság által a Schöttle-ügyben hozott ítéletben felállított követelménynek, vagyis a termék költségére való közvetlen kihatásnak a kifejezett alapja volt – az a célja, hogy elhárítsa az áruk szabad mozgásának az adóztatásból esetlegesen eredő rejtett korlátozásait. Úgy tűnik számomra, hogy amennyiben az adóztatás az áruk szabad mozgásának rejtett korlátozását eredményezi, még ha nincs is közvetlen kihatással a hagyományos kereskedelmi feltételek alá nem tartozó termék költségére, az ilyen adóztatásnak főszabály szerint az EK 90. cikk hatálya alá kell tartoznia. Szem előtt kell tartani továbbá, hogy az elemzés e részében a kérdés csupán az, hogy a hozzájárulással összefüggésben a hulladék „termék”-e e rendelkezés értelmében. Még ha erről is van szó, az EK 90. cikk nem sérül, kivéve ha bizonyítják, hogy a hozzájárulás hátrányosan megkülönböztető hatással jár.
38.
Továbbá úgy tűnik számomra, hogy a hozzájárulás közvetlenül kihat az ártalmatlanításra szánt hulladékkal kapcsolatos ügyletek pénzügyi következményeire, még ha e hatás nem is az eladási ár növekedésében jelenik meg. A hulladék birtokosa köteles az ártalmatlanításra szánt hulladék átvételéért a hulladéklerakó üzemeltetőjének díjat fizetni. E díj mértéke, legalábbis részben, a hulladéklerakó üzemeltetőjét terhelő hozzájárulástól függ. A mentesség kiterjesztése esetén természetesen csökken a hulladéklerakó üzemeltetője által fizetendő hozzájárulás összege, és az ártalmatlanításra szánt hulladék átvételéért általa felszámított díj is várhatóan arányosan csökken. Így az a tény, hogy más tagállamból származó hulladék nem mentesülhet, azzal a közvetett következménnyel jár, hogy az ilyen hulladék birtokosának többet kell fizetnie a lerakásért.
39.
Végül – ahogyan a Bizottság rámutatott – másik oka is van annak, hogy a hozzájárulás „termékre” kivetettnek minősüljön. A jelen ügy bizonyos, a piacon értékesíthető késztermékek gyártása során keletkező ipari hulladékot érint. E termékek költsége és így azok ára magában foglalja a gyártási hulladék lerakásának költségét. Ezért, legalábbis főszabály szerint, nem elképzelhetetlen, hogy a mentesség – legalábbis bizonyos esetekben – előnyben részesíti az Ausztriában hulladékká váló termékeket a más tagállamból származó termékekkel szemben, amelyek általában e másik tagállamban eredményeznek hulladékot.
40.
A fenti okok miatt álláspontom az, hogy a hozzájárulás az EK 90. cikk értelmében termékre közvetve kivetett adó.
Hátrányosan megkülönböztető-e a hozzájárulás?
41.
Az EK 90. cikk megtiltja, hogy a tagállamok más tagállamok termékeire a hasonló jellegű hazai termékre kivetett adónál magasabb adót vessenek ki.
42.
Nem vitatott, hogy a hozzájárulás főszabály szerint az Ausztriából és a más tagállamokból származó hulladékra is alkalmazandó, és hogy e rendelkezés alkalmazásában mindkét hulladékkategória „hasonló” terméket jelent.
43.
Az osztrák kormány másodlagosan előadja, hogy a hozzájárulás nem sérti az EK 90. cikket, mivel nem hátrányosan megkülönböztető. A hozzájárulást a szennyezett területek biztosításának és mentesítésének finanszírozása érdekében vetik ki, függetlenül attól, hogy Ausztriából vagy más tagállamból származó hulladékot raknak-e le, szállítanak, vagy használnak fel területi egyenetlenségek megszüntetésére. Az ALSAG célja, hogy a szennyezett területek jobb azonosítása és azok biztosítása, illetve mentesítése révén javuljon a környezet Ausztriában. E célkitűzésnek megfelel, hogy a szennyezett vagy feltehetően szennyezett területek biztosítása vagy mentesítése során keletkező hulladék kezelése mentességet élvez. E célból először is azonosítani kell a biztosítást vagy mentesítést igénylő területeket. Ehhez szükség van információk gyűjtésére és kiértékelésére, illetve vizsgálatok folytatására az érintett területeknek az Altlastenatlasba való felvétele érdekében. Emiatt kizárólag Ausztriában lévő területek vehetők fel a nyilvántartásba. Azon helyzet, amikor a hulladékot más tagállamból hozzák be, objektíve különbözik attól, amikor a szennyezéstől való megtisztítás és az ártalmatlanítás ugyanazon tagállamban történik. Ezért nincs szó lényegében hasonló helyzetek közötti eltérő bánásmódról. Következésképpen nem valósul meg hátrányos megkülönböztetés.
44.
Valóban igaz, hogy a közösségi jog nem korlátozza a tagállamok azon szabadságát, hogy objektív ismérvek alapján, mint például a felhasznált alapanyagok természete vagy az alkalmazott előállítási eljárás, olyan adórendszert hozzanak létre, amely különbséget tesz egyes termékek között, még ha azok az EK 90. cikk szerint hasonlóak is. E különbségtételek azonban csak akkor egyeztethetők össze a közösségi joggal, ha a Szerződés rendelkezéseivel és a másodlagos joggal összeegyeztethető célkitűzéseken alapulnak, és részletes szabályaik természetüknél fogva kizárnak minden, más tagállamból származó importra vonatkozó, közvetlen vagy közvetett hátrányos megkülönböztetést. (
32
)
45.
A jelen ügyben az érintett termékeket érintő eltérő bánásmód az adóztatásban (azaz a hozzájárulás alóli mentesség lehetősége) minden bizonnyal objektív kritériumon alapul, nevezetesen azon, hogy a hulladék a Verdachtsflächenkatasterbe felvett feltehetően szennyezett területek, illetve az Altlastenatlasba felvett szennyezett területek biztosítása vagy mentesítése során keletkezik-e. Ezen eltérő bánásmód célja – vagyis a környezet és a közegészség fokozott védelme érdekében az ilyen területek biztosításának és/vagy mentesítésének ösztönzése – prima facie összeegyeztethető az EK-Szerződés említett környezet- és egészségvédelmi célkitűzéseivel. (
33
) Ez azonban túlzott egyszerűsítés lehet. A Szerződésben megfogalmazott célokat egyértelműen közösségi szinten tűzték ki. Az ALSAG céljait – szintén egyértelműen – nemzeti szinten tűzték ki. A hozzájárulás és a mentesség rendszere azzal a hatással jár, hogy az Ausztriában lévő területekhez viszonyítva nehezebbé válik a más tagállamban lévő területek biztosítása és/vagy mentesítése. Egyedül ezen ok miatt nem vagyok meggyőződve arról, hogy az adóztatás területén az ALSAG által eredményezett eltérő bánásmód összeegyeztethető az EK 90. cikkel. Akárhogyan is, a harmadik összeegyeztethetőségi feltétel semmiképpen nem teljesül: egyértelmű, hogy a részletes szabályok természetüknél fogva nem zárnak ki minden, más tagállamból származó importra vonatkozó, közvetlen vagy közvetett hátrányos megkülönböztetést.
46.
A mentesség kifejezett feltétele, hogy a lerakott hulladék olyan területről származzon, amely per definitionem kizárólag Ausztriában lehet. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint nem tekinthető az EK 90. cikkel összeegyeztethetőnek a magasabb adókivetés olyan kritériuma, amelyet hasonló hazai termékek per definitionem sosem teljesíthetnek. (
34
)
47.
Ausztria úgy érvel, hogy azon helyzet, amikor a hulladékot más tagállamból hozzák be, amely esetben a mentesítés és a hulladékártalmatlanítás között nincs kapcsolat, objektíve különbözik attól a helyzettől, amikor a szennyezéstől való megtisztítás és az ártalmatlanítás ugyanazon tagállamban történik. Ez természetesen igaz is. A problémát azonban nem oldja meg. Épp ellenkezőleg, alátámasztja azon nézetemet, hogy az ALSAG környezet- és közegészség-védelmi célkitűzései a nemzeti színtérre korlátozódnak. Ezen érvelésből legfeljebb az következik, hogy a hozzájárulást nem szabad kivetni más tagállamból behozott hulladékra.
48.
Hozzátenném, az, hogy valamely adó, illetve díj speciális, illetve különleges rendeltetésnek szánt adónak felel meg, még nem jelenti azt, hogy kivonható lenne az EK 90. cikk hatálya alól. (
35
)
49.
Ausztria az annak ellenőrzésével kapcsolatos problémára hivatkozik, hogy a más tagállamból származó hulladék származása hasonló-e az ALSAG 3. §-ának (2) bekezdésében meghatározott származáshoz.
50.
Ilyen gyakorlati nehézségek azonban nem igazolhatják a más tagállamból származó termékeket hátrányosan megkülönböztető, belső adónak az EK 90. cikket sértő alkalmazását. (
36
) Ez nem jelenti azt, hogy az importáló tagállam a bizonyítási teher megosztására vonatkozó általános elvek alapján nem követelhet igazolást, aminek megfelelően a mentességet kérő vállalkozásoknak bizonyítaniuk kell a vonatkozó feltételek teljesülését (
37
). Az importáló tagállam így megkövetelheti, hogy a bizonyítékot az adókijátszás veszélyét kizáró formában nyújtsák be, például az exportáló tagállam hatóságai által kiállított megfelelő igazolások formájában. (
38
) Lehetőséget kell azonban biztosítania az érintett vállalkozások számára ilyen bizonyíték benyújtására. (
39
)
51.
Maga az ALSAG is annak bizonyításától teszi függővé a mentességet, hogy a hulladék valamely szennyezett terület biztosítása vagy mentesítése során keletkezett. A jelen ügyben az osztrák kormánynak így lehetőséget kell adnia a felperesek számára, hogy mutatis mutandis azonos feltételek mellett, és az osztrák területekről származó hulladék birtokosaival szemben támasztottal azonos követelményeknek megfelelően nyújtsanak be ilyen bizonyítékot. Amennyiben az osztrák kormány így járt el, és a felperesek nem tudtak az Ausztriából származó hulladék birtokosaival szemben felállítottal azonos követelménynek megfelelő bizonyítékkal szolgálni, az osztrák kormány nem köteles biztosítani a mentességet.
52.
Végül megemlítem az alperes hatóság által a kérdést előterjesztő bíróság előtt előadott érvet, miszerint a nemzeti jogalkotónak nem feladata, hogy az államterületen kívüli területeket adóelőnyben részesítse. Egyetértek a Bizottsággal abban, hogy e kifogás az EK 90. cikknek a Szerződés általános rendszerében elfoglalt helyének félreértésén, valamint e cikk és az állami támogatásra vonatkozó cikkek (EK 87. és azt követő cikkek) összekeverésén alapul. Az állami támogatási szabályok a gazdasági tevékenységeknek az államterületen való elősegítésére vonatkoznak, és széles hatályuk van. Ezzel kapcsolatban Ausztria az írásbeli észrevételeiben előadja, hogy tulajdonképpen két, olyan szennyezett területek biztosítására és mentesítésére vonatkozó támogatási programot jelentett be, ahol nem állapítható meg az eredeti szennyező személye, és a Bizottság mindkét programot jóváhagyta. (
40
) Az EK 90. cikk ezzel szemben korlátozottabb hatályú. Nem a támogatást mint olyat tiltja meg, hanem bizonyos, „termékekre” kivetett „adóra” vonatkozó szabályozásokat zár ki. Amennyiben az eltérő bánásmód az EK 90. cikk hatálya alá esik, azt – az állami támogatással ellentétben – nem igazolhatja a területek szennyezéstől való megtisztítására vonatkozó nemzeti érdekre való hivatkozás. (
41
)
53.
Ennek megfelelően az a véleményem, hogy a hozzájárulás ellentétes az EK 90. cikkel.
Az EK 49. cikk
54.
Az EK 49. cikk kimondja, hogy a tagállamok kötelesek megtiltani a Közösségen belüli szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó korlátozásokat a tagállamok olyan állampolgárai tekintetében, akik a Közösségnek nem abban a tagállamában letelepedettek, mint a szolgáltatást igénybe vevő személy.
55.
A felperesek másodlagosan úgy érvelnek, hogy az ALSAG 3. §-a (2) bekezdésének 1. pontja szerinti hátrányos megkülönböztetés megakadályozza az osztrák hulladéklerakókat, hogy hulladékártalmatlanítási szolgáltatásaikat ugyanazon feltételek mellett nyújtsák a belföldi és a külföldi hulladéktermelőknek. A jogszabály ennélfogva visszatartja az osztrák hulladéklerakók üzemeltetőit attól, hogy a más tagállamból származó hulladék importőrének szolgáltatásokat nyújtsanak, és így az EK 49. cikk értelmében korlátozza a szolgáltatásnyújtás szabadságát.
56.
A Bíróság kimondta, hogy a szolgáltatásnyújtás szabadságára nemcsak a tagállamok azon állampolgárai hivatkozhatnak, akik olyan tagállamban telepedtek le, amely nem azonos a szolgáltatásokat igénybe vevő személy tagállamával, hanem a vállalkozás is hivatkozhat arra azon állammal szemben, amelyben letelepedett, amennyiben a szolgáltatásokat olyan személyeknek nyújtja, akik más tagállamban telepedtek le, és általánosabban minden olyan esetben, amikor a szolgáltatást nyújtó más tagállam területén kínál szolgáltatásokat, mint amelyben letelepedett. (
42
) Amennyiben a szolgáltatásnyújtások az így értelmezett EK 49. cikk hatálya alá tartoznak, e cikk kizárja minden olyan szabályozás alkalmazását, amely objektív igazolás nélkül akadályozza annak a lehetőségét, hogy a szolgáltatást nyújtó ezt a szabadságot ténylegesen gyakorolhassa, vagy pedig hatása az, hogy nehezebbé teszi a tagállamok közötti szolgáltatásnyújtást, mint a kizárólag egy tagállamon belüli szolgáltatásnyújtást. Következésképpen a tagállamok közötti szolgáltatásnyújtásokat nem lehet szigorúbb feltételek alá vetni, mint amelyek a hasonló belföldi szolgáltatásnyújtásokra vonatkoznak. (
43
)
57.
A fentiekben kifejtettek szerint (
44
) egyértelmű, hogy a hozzájárulás és a mentesség közötti kapcsolat azzal a következménnyel jár, hogy az Ausztriától eltérő tagállamban lévő szennyezett vagy feltehetően szennyezett területek biztosítása vagy mentesítése során keletkező hulladék birtokosának az ilyen hulladék Ausztriában való lerakásáért többet kell fizetnie, mint a hazai származású ilyen hulladék birtokosának. Az ilyen hulladékártalmatlanítási szolgáltatások tagállamok közötti nyújtására következésképpen szigorúbb feltételek vonatkoznak, mint a hasonló belföldi szolgáltatásnyújtásokra.
58.
Ennek alapján egyetértek azzal, hogy – amennyiben a Bíróság úgy határozna, hogy a hozzájárulás nem termékre, hanem szolgáltatásnyújtásra kivetett adó – az a tény, hogy az Ausztriától eltérő tagállamban lévő szennyezett területekről származó hulladék nem mentesülhet a hozzájárulás alól, sérti az EK 49. cikket.
59.
Az osztrák kormány úgy érvel, hogy az ALSAG 3. §-a (2) bekezdésének 1. pontját igazolja azon célkitűzés, hogy megszüntessék a szennyezett területeknek a környezetre és az emberi egészségre gyakorolt káros hatásait. E célkitűzést úgy valósítják meg, hogy a hozzájárulásból eredő bevételt szigorúan e területek szennyezéstől való megtisztításának finanszírozására fordítják.
60.
Az ALSAG nem eredményez kifejezett hátrányos megkülönböztetést egyrészről a hulladékártalmatlanítási szolgáltatás nyújtójának vagy igénybevevőjének állampolgársága, másrészről a szolgáltatás eredete alapján sem. A szolgáltatásnyújtás szabadságát korlátozó, hátrányos megkülönböztetést nem jelentő nemzeti intézkedéseket igazolhatja nyomós közérdek. Ezen intézkedéseknek azonban alkalmasaknak kell lenniük az általuk elérni kívánt cél megvalósításának biztosítására, és nem léphetnek túl az annak megvalósításához szükséges mértéken. (
45
)
61.
Azon kérdéstől eltekintve, hogy a kizárólag nemzeti környezeti célkitűzések ebben az értelemben nyomós közérdeknek tekinthetők-e, (
46
) az Ausztriától eltérő tagállamban lévő szennyezett vagy feltehetően szennyezett területek biztosítása vagy mentesítése során keletkező hulladéknak a mentességből való általános kizárása nyilvánvalóan túllépi az e célkitűzés megvalósításához szükséges mértéket.
62.
Következésképpen másodlagosan úgy vélem, hogy a hozzájárulás indokolatlanul korlátozza a szolgáltatásnyújtás szabadságát.
Az EK 10. és EK 12. cikk
63.
A felperesek azt állítják, hogy az ALSAG 3. §-a (2) bekezdésének 1. pontja sérti az EK 10. és EK 12. cikket, indokokkal azonban nem szolgálnak.
64.
Egyetértek a Bizottsággal abban, hogy az EK 12. cikket illetően nem egyértelmű, hogy az állampolgárság alapján való hátrányos megkülönböztetés lefedi-e az EK 90. cikk hatálya alá eső, különböző származású termékek közötti hátrányos megkülönböztetést. Még ha ez így is lenne, az EK 90. cikk (vagy az EK 49. cikk) az EK 12. cikk értelmében „különös rendelkezés” lenne, ami azt jelentené, hogy helyette az EK 90. cikket (vagy az EK 49. cikket) kellene alkalmazni. Az EK 10. cikk hasonlóképpen nem releváns a jelen ügyben, mivel az EK 90. cikk (vagy az EK 49. cikk) alkalmazandó.
Végkövetkeztetések
65.
A fent kifejtett okokra tekintettel álláspontom az, hogy a Verwaltungsgerichtshof által előterjesztett kérdésre a következő választ kell adni:
„Az EK 90. cikkel ellentétes az olyan nemzeti adórendelkezés, amely a hulladék lerakóhelyen történő elhelyezésére adót vet ki, azonban ezen adó alól mentességet ír elő olyan hulladék elhelyezése esetén, amely bizonyíthatóan az olyan szennyezett területek biztosítása vagy mentesítése során keletkezik, amelyek szerepelnek a törvényben előírt hatósági nyilvántartásokban, amelyekbe kizárólag az érintett tagállamban lévő területek jegyezhetők be, így az adómentesség csak olyan hulladék elhelyezése esetén lehetséges, amely e tagállamban található szennyezett területekről származik.”
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	A jelen ügyben előterjesztett kérdés, valamint a Bíróság elé terjesztett írásbeli (de nem a szóbeli) észrevételek ezenkívül az EK 10., EK 12., EK 23., EK 25. és EK 49. cikkre is utalnak. E cikkek lényegét alkalmazásuk vizsgálatával összefüggésben később fejtem ki.
(
3
)	Az EK 90. cikk második bekezdése megtiltja, hogy a tagállamok más tagállamok termékeire olyan természetű belső adót vessenek ki, amely más termékek közvetett védelmét szolgálhatja. Noha a jelen ügyben előterjesztett kérdés általánosan említi az EK 90. cikket, egyértelmű, hogy az első bekezdés a kérdéses, és a Bírósághoz benyújtott észrevételek is e megközelítést tükrözik. Elemzésem ennek megfelelően az első bekezdésre szorítkozik, és az ezen indítvány „EK 90. cikkre” vonatkozó utalásai is így értendők.
(
4
)	HL 1993. L 30., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 176. o.
(
5
)	A BGBl. 299/1989. száma. A alábbiakban az ALSAG-nak az előzetes döntéshozatalra utalás időpontjában hatályos változatából találhatók részletek. 2006. január 1-jén új változat lépett hatályba.
(
6
)	További kötelezettek: a hulladék kivitele esetén a kiviteli engedély jogosultja (a 4. § 2. pontja); a területi egyenetlenségeket hulladékkal megszüntető vagy hulladékkal területkialakítást végző, illetve a hulladékot geológiai struktúrákban elhelyező személy (a 4. § 3. pontja); illetve minden egyéb esetben a hozzájárulással terhelt tevékenységet végző vagy elszenvedő személy (a 4. § 4. pontja).
(
7
)	Az ALSAG kizárólag az ezen időpontban már létező szennyezett területekre alkalmazandó.
(
8
)	A kérdést előterjesztő bíróság megemlíti a 22/97 törvényrendelet 22. cikkét és a környezetvédelmi miniszter 1989. május 16-i rendeletét. A Bizottság további részletekkel szolgál. Mindenképpen vitán felül áll, hogy a rovigói területet a fentiek szerint azonosították, nem világos azonban, hogy e terület 1989. július 1-jén szennyezett terület volt-e.
(
9
)	A módosított 1990. június 6-i törvény, a BGBl. 350/1990. száma.
(
10
)	Lásd például a C-517/04. sz. Koornstra-ügyben 2006. június 8-án hozott ítélet (EBHT 2006., I-5015. o.) 15. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
11
)	A 20/76. sz. Schöttle-ügyben 1977. február 16-án hozott ítélet (EBHT 1977., 247. o.) 12. pontja.
(
12
)	A C-383/01. sz. De Danske Bilimportører ügyben 2003. június 17-én hozott ítélet (EBHT 2003., I-6065. o.) 37. pontja.
(
13
)	A C-2/90. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 1992. július 9-én hozott ítélet (EBHT 1992., I-4431. o.).
(
14
)	3. §.
(
15
)	4. § (1) bekezdése.
(
16
)	5. §.
(
17
)	14. §.
(
18
)	A 11. lábjegyzetben hivatkozott Schöttle-ügyben hozott ítélet 12. pontja.
(
19
)	A 28/67. sz., Molkerei Zentrale Westfalen ügyben 1968. április 3-án hozott ítélet (EBHT 1968., 211., 233. o.).
(
20
)	A 35/76. sz. Simmenthal-ügyben 1976. december 15-én hozott ítélet (EBHT 1976., 1871. o.).
(
21
)	A 32/80. sz. Kortmann-ügyben 1981. január 28-án hozott ítélet (EBHT 1981., 251. o.).
(
22
)	Az 50/85. sz. Schloh-ügyben 1986. június 12-én hozott ítélet (EBHT 1986., 1855. o.).
(
23
)	A 252/86. sz. ügyben 1988. március 3-án hozott ítélet (EBHT 1988., 1343. o.) 27. pontja.
(
24
)	Hivatkozás a 18. lábjegyzetben.
(
25
)	A C-90/94. sz. ügyben 1997. július 17-én hozott ítélet (EBHT 1997., I-4085. o.) 38. pontja.
(
26
)	A Haahr Petroleum ügyben hozott ítélet 40. pontja, a Schöttle-ügyben hozott ítéletre hivatkozva.
(
27
)	A C-389/00. sz. ügyben 2003. február 27-én hozott ítélet (EBHT 2003., I-2001. o.).
(
28
)	Hivatkozás a 13. lábjegyzetben.
(
29
)	Lásd még a C-324/99. sz. DaimlerChrysler-ügyben 2001. december 13-én hozott ítéletet (EBHT 2001., I-9897. o.), amelyben a Bíróság implicite elfogadta, hogy az ártalmatlanításra szánt hulladék főszabály szerint az EK 28–EK 30. cikk hatálya alá tartozik.
(
30
)	Lásd az EK 25. cikkre vonatkozóan a 23. lábjegyzetben hivatkozott Bergandi-ügyben hozott ítélet 24. pontját.
(
31
)	Lásd a 26. pontot.
(
32
)	A C-213/96. sz. Outokumpu-ügyben 1998. április 2-án hozott ítélet (EBHT 1998., I-1777. o.) 30. pontja.
(
33
)	Lásd az EK 2. cikket és az EK 3. cikk p) pontját.
(
34
)	A C-387/01. sz. Weigel-ügyben 2004. április 29-én hozott ítélet (EBHT 2004., I-4981. o.) 86. pontja.
(
35
)	A 74/76. sz. Iannelli-ügyben 1977. március 22-én hozott ítélet (EBHT 1977., 557. o.) 19. pontja.
(
36
)	A C-375/95. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 1997. október 23-án hozott ítélet (EBHT 1997., I-5981. o.) 47. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
37
)	Uo. 21. pont.
(
38
)	A C-21/79. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1980. január 8-án hozott ítélet (EBHT 1980., 1. o.) 21. pontja.
(
39
)	A 32. lábjegyzetben hivatkozott Outukumpu-ügyben hozott ítélet 38. és 39. pontja.
(
40
)	Az osztrák kormány a Bizottság által 1997. január 21-én és 2002. május 31-én jóváhagyott, a szennyezett területek biztosítására vagy mentesítésére nyújtott támogatásra vonatkozó két iránymutatására hivatkozik.
(
41
)	A 38. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítélet 26. pontja.
(
42
)	A C-381/93. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 1994. október 5-én hozott ítélet (EBHT 1994., I-5145. o.) 14. pontja.
(
43
)	Uo. 16–18. pont.
(
44
)	Lásd a 38. pontot.
(
45
)	Lásd például a C-398/95. sz. Ypourgos Ergasias-ügyben 1997. június 5-én hozott ítélet (EBHT 1997., I-3091. o.) 21. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
46
)	Lásd a fenti 45. pontot.