62004CC0213_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Az osztrák tartományok szabályozása az ingatlanszerzések hatósági felügyeletét írja elő. Ez a szabályozás bizonyos körülmények között korlátozza a másodlagos lakóhelyek létesítése céljából történő ingatlanszerzéseket.
2. Ebben az ügyben az osztrák Oberster Gerichtshof (legfelsőbb bíróság) arról a kérdésről kéri a Bíróság döntését, hogy a tőkemozgás szabadságára vonatkozó EK 56. cikkel ellentétes‑e Vorarlberg tartomány ingatlanszerzésre vonatkozó szabályozása, amely szerint az előírt nyilatkozat határidőn belüli megtételének elmulasztása a jogügylet visszamenőleges hatályú semmisségét eredményezi.
Közösségi jogi háttér
3. Az EK 56. cikk (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„E fejezet rendelkezéseinek keretei között tilos a tagállamok, valamint a tagállamok és harmadik országok közötti tőkemozgásra vonatkozó minden korlátozás.”
4. A 88/361 irányelv(2) 6. cikkének (4) bekezdése a következőket írja elő:
„A másodlagos lakóhelyek megszerzését szabályozó, hatályos nemzeti jogszabályokat fenn lehet tartani addig, amíg a Tanács a Szerződés 69. cikkével összhangban e területen további rendelkezéseket fogad el. E rendelkezés nem érinti a közösségi jog egyéb rendelkezéseinek alkalmazhatóságát.” A 69. cikket az Amszterdami Szerződés(3) hatályon kívül helyezte. A cikk hatályon kívül helyezésének időpontjáig a Tanács nem fogadott el e területen további rendelkezéseket.
Nemzeti jogi háttér
5. Az ingatlanszerzést Vorarlbergben a Vorarlberg Grundverkehrgesetz (az ingatlanforgalomról szóló vorarlbergi törvény, a továbbiakban: VGVG) szabályozza.
6. A VGVG 1969‑ben hatályos rendelkezései(4) (a továbbiakban: VGVG 1969) az osztrák állampolgársággal nem rendelkezők ingatlanszerzésére vonatkozóan az illetékes ingatlanforgalmi hatóság jóváhagyását írták elő.
7. A törvény egyik későbbi változata, a VGVG 1993(5) ezt a jóváhagyást a beépített telek szerzésére vonatkozóan általánosan előírta.
8. A VGVG 1993 7. cikkének (2) bekezdése szerint a beépített telek üdüléstől eltérő célú használatra történő megszerzése esetén nem szükséges a jóváhagyás, amennyiben a vevő írásbeli nyilatkozatot tesz, melyben többek között kijelenti, hogy a telek nem üdülés céljára került megvásárlásra. A 2. cikk (6) bekezdése a telek üdülőnek történő megvásárlását olyan telekszerzésként határozza meg, amelynek célja üdülő létrehozása vagy használata, akár a vevő, akár harmadik személy által.
9. A VGVG egy további változata(6), amelyre a továbbiakban VGVG 2000‑ként fogok hivatkozni, a beépített telek jóváhagyás nélküli, írásbeli nyilatkozattal történő megszerzésének jogát kiterjesztette az üdülési célú telekszerzésekre is. A VGVG 2000 7. cikkének (2) bekezdése szerint a vevőnek nyilatkoznia kell arról, hogy a telek be van építve, hogy osztrák állampolgár, vagy fennáll esetében a 3. cikk valamelyik feltétele, és hogy azt üdülési célra szerezte‑e vagy sem.
10. A 3. cikk (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Amennyiben az Európai Unió jogából következik, és a 3. cikk (2) bekezdésére is figyelemmel, az osztrák állampolgársággal nem rendelkezők ingatlanszerzésére vonatkozó szabályokat nem kell alkalmazni
…
d) a tartózkodás jogát gyakorló személyekre;
e) a szabad tőkemozgás jogát gyakorló személyekre és társaságokra, feltéve hogy az Európai Unió valamely tagállamának területén vagy az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás hatálya alá tartozó területen lakóhellyel vagy székhellyel rendelkeznek.”(7)
11. A 3. cikk (2) bekezdése a következőket írja elő:
„Amennyiben az ingatlant üdülőnek vásárolták, az EGT‑megállapodásnak a tőkemozgások szabadságára vonatkozó rendelkezései nem eredményeznek semmilyen kivételt az osztrák állampolgársággal nem rendelkező felek ingatlanszerzésére vonatkozó szabályok alól.”(8)
12. A 9. cikk az osztrák állampolgársággal nem rendelkező felek ingatlanszerzésére vonatkozó jóváhagyási követelményeket érinti. A 9. cikk (1) bekezdése meghatározza azokat az átruházásokat, amelyekre e követelmény kiterjed, a 9. cikk (2) bekezdése pedig részletes szabályokat állapít meg a jóváhagyási eljárás meghatározott elemei tekintetében.
13. A VGVG 2000 7. cikkének (4) bekezdése értelmében az ingatlan üdülőnek történő megszerzése esetén a vevőnek szolgáltatnia kell egy, az illetékes hatóság által kiállított igazolást arra vonatkozóan, hogy az ingatlan üdülőként történő használata a városfejlesztési szabályokkal összeegyeztethető. Amennyiben ezeket a szabályokat betartják, a hatóság köteles az igazolást kiállítani.
14. A vonatkozó részében a 17. cikk (2) bekezdésének utolsó mondata úgy rendelkezik, hogy a 7. cikk (2) bekezdésében előírt nyilatkozatot a szerződés megkötésétől számított három hónapon belül kell megtenni.
15. A 29. cikk az átruházás korlátozásának jogkövetkezményeire vonatkozik. Első bekezdése úgy rendelkezik, hogy amíg a jogilag előírt jóváhagyást vagy nyilatkozatot nem bocsátották rendelkezésre, az alapjául szolgáló szerződés nem teljesíthető, különösen a dologi jog nem jegyezhető be az ingatlannyilvántartásba. A feleket azonban a szerződés köti.
16. A 29. cikk (2) bekezdése vonatkozó részében a következőképpen rendelkezik:
„Ha […] a 17. cikk (2) bekezdésének utolsó mondatában meghatározott határidő leteltét követő két éven belül […] nem teszik meg a 7. cikk szerinti nyilatkozatot, a szerződés visszamenőleges hatállyal semmissé válik.”
A tényállás és az alapeljárás
17. E. Burtscher osztrák állampolgár és egy vorarlbergi beépített telek bejegyzett tulajdonosa. Az ingatlan tulajdonjogát 1995. november 9‑én édesanyja ruházta rá okiratban.
18. J. Stauderer német állampolgár, akinek szokásos tartózkodási helye Németországban található. Ő és családja az ingatlant 1974 óta üdülőnek használja.
19. Az előzetes döntéshozatalra utaló végzés szerint J. Stauderer mint német állampolgár az akkor hatályos jog(9) alapján nem szerezhetett az illetékes hatóságtól az ingatlan eladásához szükséges jóváhagyást.
20. E. Burtscher szülei és J. Stauderer 1975. június 16‑án az ingatlanhoz kapcsolódóan két megállapodást írtak alá. Az első megállapodás értelmében megegyeztek abban, hogy az ingatlant J. Stauderernek bérbe adják 1975. január 1‑jétől 99 évre, és hogy a felek kötelezettségei jogutódjaikra szállnak. J. Stauderer vállalta, hogy a bérleti díj előlegeként 350 000 ATS–t fizet; az előleg felhasználatlan részét pedig visszatérítik neki abban az esetben, ha a bérlet lejárat előtt megszűnik. J. Stauderer szintén felelősséget vállalt az ingatlan karbantartásáért és az ingatlan használatával összefüggő valamennyi költség viseléséért, beleértve az adóterheket is.
21. A második megállapodás szerint E. Burtscher szülei vállalták, hogy az ingatlant eladják J. Stauderernek 350 000 ATS ellenében, amennyiben a bérlő számára jogilag lehetővé válik a tulajdonszerzés. A megállapodás megkötésekor erre nem volt jogi lehetőség.
22. 1994. július 12‑én az illetékes helyi hatóság azt a határozatot hozta, hogy az ingatlan üdülőként történő használatát a városfejlesztési jogszabályok tiltják. J. Stauderer azonban továbbra is így használta az ingatlant.
23. 2000. szeptember 11‑én E. Burtscher keresetet indított, melyben kérelmezte, hogy J. Stauderer ürítse ki az ingatlant, mivel az ott‑tartózkodásra nincs jogcíme (a továbbiakban: első eljárás). Mind a Berufungsgericht (fellebbviteli bíróság), mind az Oberster Gerichtshof azt állapította meg, hogy az 1975‑ben kötött megállapodások színlelt ügyletek. A színlelt ügyletre a leplezett ügyletre irányadó jogszabályokat kell alkalmazni. Ennek megfelelően a VGVG 2000 vonatkozó rendelkezései szerint J. Stauderernek a rendelkezés bevezetésétől számított két éven belül nyilatkozatot kellett volna tennie. Mivel nem teljesítette nyilatkozattételi kötelezettségét, elvesztette a lehetőségét arra, hogy az ingatlan tekintetében tulajdont szerezzen. Ezért az ügylet visszamenőleges hatállyal semmis.
24. A második eljárás során az elsőfokú bíróság meghatározta a J. Stauderer által az ingatlanra fordított kiadások összegét, és kötelezte J. Stauderert, hogy – az előzetes döntéshozatalra utaló végzés szerint – 38 280,57 EUR kézhezvétele mellett ürítse ki az ingatlant. A fellebbviteli bíróság ezt az ítéletet helybenhagyta. J. Stauderer egy további, jogi kérdésre vonatkozó, az Oberster Gerichtshofhoz benyújtott jogorvoslati kérelmében azt állította, hogy az első eljárásban hozott határozat ellentétes a Bíróság Salzmann II.‑ügyben(10) hozott ítéletével.
25. A fenti ügyben a Bíróság megállapította, hogy egy olyan előzetes jóváhagyási eljárás, mint amelyet a VGVG tartalmaz, korlátozza a tőkemozgás szabadságát, amely összeegyeztethetetlen a Szerződés 73b. cikkének (1) bekezdésével (jelenleg 56. cikk (1) bekezdés), mind a hátrányos megkülönböztetésnek az eljárásban rejlő kockázata tekintetében, mind abban a tekintetben, hogy az eljárás nem szigorúan szükséges az általa követett közérdekű célkitűzés eléréséhez.(11)
26. E határozat fényében az Oberster Gerichtshof felfüggesztette eljárását, és az EK 234. cikk értelmében a következő kérdést terjesztette előzetes döntéshozatalra a Bíróság elé:
„Úgy értelmezendő‑e az EK 56. cikk, hogy azzal ellentétes egy olyan nemzeti szabályozás [a VGVG], amely szerint egy jogi aktussal megvalósuló ingatlanszerzés keretében, visszamenőleges hatállyal semmissé teszi a jogügyletet az, ha az ingatlanszerző nem az előírt határidőn belül tesz nyilatkozatot arról, hogy a telek be van építve, hogy azt nem üdülőnek szerezte, és hogy ő osztrák állampolgár, vagy hogy ugyanolyan bánásmódban kell részesíteni, mint egy osztrák állampolgárt?”
27. E. Burtscher, J. Stauderer, Ausztria, Spanyolország és a Bizottság írásbeli észrevételeket nyújtottak be. A tárgyaláson mindegyikük képviseltetve volt.
Elfogadhatóság
28. J. Stauderer vitatja az előzetes döntéshozatalra utalás elfogadhatóságát két okból. Először is vitatja az osztrák bíróságok joghatóságát a Brüsszeli Egyezmény(12) alapján. Másodszor azzal érvel, hogy az előzetes döntéshozatalra utalás okafogyott, mivel 2004. június 1‑jétől a VGVG új változata már nem korlátozza a beépített telek vásárlását.
A Brüsszeli Egyezmény
29. J. Stauderer azt állítja, hogy a Brüsszeli Egyezmény 16. cikke nem ruház joghatóságot az osztrák bíróságokra. Azon eljárások tekintetében, amelyeknek a tárgya ingatlanon fennálló dologi jog vagy ingatlan bérlete, a 16. cikk azon szerződő állam bíróságaira ruházza a kizárólagos joghatóságot, ahol az ingatlan található. A jelen esetre azonban nem vonatkozik a 16. cikk; az ingatlan kiürítése iránti igény kötelmi jellegű jog.
30. J. Stauderer hivatkozik továbbá az Egyezmény 18. cikkére, amely úgy rendelkezik, hogy az a bíróság rendelkezik joghatósággal, amely előtt az alperes megjelenik, kivéve ha az alperes kizárólag a bíróság joghatóságának kifogásolása céljából jelent meg a bíróságon. E tekintetben J. Stauderer azt állítja, hogy az osztrák bíróságok nem vették figyelembe az elsőfokú bíróság előtt történő megjelentésének valódi jellegét. Az osztrák bíróságok ezért nem rendelkeznek joghatósággal.
31. Álláspontom szerint a 234. cikk értelmében a Bíróság elé terjesztett ügyekben az előzetes döntéshozatalra utalásra vonatkozó azon elfogadhatósági kifogásokat, amelyeket arra alapítanak, hogy a kérdést előterjesztő bíróság nem rendelkezik joghatósággal az ügy tekintetében, általában el kell utasítani. A joghatósági kifogások mérlegelése a nemzeti bíróság feladata. Ahogy a Bíróság már számos alkalommal megállapította, a nemzeti bíróság és a Bíróság közti feladatmegosztás ezen eljárások során azt kívánja meg, hogy a nemzeti bíróság alkalmazza a bíróságok szervezeti és eljárási szabályait.(13) E döntések fényében a nemzeti bíróság feladata a joghatóságról dönteni, amennyiben a kifogás a nemzeti jog szabályain alapul.
32. Ugyanez igaz arra az esetre is, ha a kifogás a Brüsszeli Egyezmény (jelenleg 44/2001 rendelet(14) ) szabályain alapul, kivéve ha az Egyezmény rendelkezései kifejezetten az előzetes döntéshozatalra utalás tárgyát képezik.(15)
33. Ennek a megközelítésnek ésszerű gyakorlati okai vannak. A Bíróságot általában nem célszerű gátolni abban, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre választ adjon. Ezenfelül még akkor is, ha végül az kerülne megállapításra, hogy a nemzeti bíróságnak nem volt joghatósága, a Bíróság döntése az utalás érdemére vonatkozóan még mindig hasznos lehet az ügy eldöntéséhez.
34. Ez az álláspont más lehet abban az esetben, ha a nemzeti bíróság nyilvánvalóan nem rendelkezik joghatósággal.
35. Ezzel analóg módon az állandó ítélkezési gyakorlat szerint míg a nemzeti bíróságnak kell meghatároznia az adott körülmények között a 234. cikk értelmében előzetes döntéshozatalra utalt kérdés relevanciáját, a Bíróságnak nincs hatásköre határozatot hozni abban az esetben, ha nyilvánvaló, hogy a kért értelmezés az alapeljárás tényállásához vagy tárgyához nem kapcsolódik.(16)
36. Véleményem szerint hasonló módon a Bíróság csak abban az esetben tagadhatja meg a nemzeti bíróság joghatóságának hiánya miatt az előzetes döntéshozatalt, ha a joghatóság hiánya nyilvánvaló.
37. A jelen esetben semmi esetre sem nyilvánvaló, hogy az osztrák bíróságok nem rendelkeznek joghatósággal.
38. Lehet, hogy amint J. Stauderer állítja, a Brüsszeli Egyezmény 16. cikkének (1) bekezdése nem alkalmazható, mivel az alapeljárás által érintett szerződéses jogok kötelmi jogot, nem pedig dologi jogot érintenek(17), ezért ez a rendelkezés nem írja elő az osztrák bíróságok kizárólagos joghatóságát.
39. De ha ez így van, számomra úgy tűnik, hogy az 5. cikket kell alkalmazni, amely a szerződéses kötelezettségek teljesítésének helye szerinti bíróságok joghatóságát állapítja meg. A tényállás alapján a teljesítés helyének vélhetően Ausztriának kell lennie, ezért az osztrák bíróságok mindenképpen rendelkeznek joghatósággal az ügy tárgyalására.
40. Ezenfelül J. Stauderer azon állítása, hogy az osztrák bíróságok a 18. cikk szerint nem rendelkeznek joghatósággal, véleményem szerint megalapozatlan. E rendelkezés szerint az a bíróság rendelkezik joghatósággal, amely előtt az alperes megjelenik, kivéve ha az alperes kizárólag a bíróság joghatósága hiányának kifogásolása céljából jelent meg a bíróságon. Egyértelműnek tűnik, hogy J. Stauderer mind az első, mind a második eljárás során azért jelent meg az osztrák bíróságok előtt, hogy az E. Burtscher által indított kereseteket érdemben vitassa.
41. Következésképpen a Bíróságnak nincs oka tovább vizsgálni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság esetében fennáll‑e a joghatóság hiánya.
Az előzetes döntéshozatalra utalás okafogyottá válása
42. J. Stauderer az előzetes döntéshozatalra utalás elfogadhatóságát másodsorban azon az alapon vitatja, hogy az okafogyott, mert a VGVG 2000‑t módosító törvény 2004. május 11‑én történő elfogadásával(18) a vorarlbergi tartományi jogalkotók megszüntették a beépített telek vásárlására vonatkozó korlátozásokat. J. Stauderer azzal érvel, hogy az Oberster Gerichtshofnak a döntését a legújabb jogszabályi rendelkezésekre kell alapítania, amelyek 2004. június 1‑jén léptek hatályba, és amelyek hatályon kívül helyezték többek között a VGVG 2000 7. cikkének (2) bekezdésében meghatározott azon előírást, hogy a beépített telek megvásárlásakor nyilatkozatot kell tenni.
43. A fenti előírás megszüntetésével egyidejűleg a Vorarlberger Grundgesetz 2004. augusztus 19‑én elfogadott egységes szerkezetbe foglalt változatába(19) (a továbbiakban: VGVG 2004) egy további módosítás is került, amely a beépített telek megvásárlását nem említi azon intézkedések összefüggésében, amelyek egyes ingatlanszerzések visszamenőleges hatályú semmisségét eredményezik. A VGVG 2000 29. cikke úgy rendelkezik, hogy ha a beépített telek vásárlása tekintetében az adásvételi szerződés megkötésétől számítva az előírt két éven belül nem teszik meg a 7. cikk (2) bekezdése szerinti nyilatkozatot, a jogügylet visszamenőleges hatállyal semmissé válik. Ezzel szemben a VGVG 2004 ennek megfelelő rendelkezése, a 27. cikk nem írja elő, hogy egy beépített telekre vonatkozó jogügylet semmissé válik, amennyiben nem tesznek ilyen nyilatkozatot. Fenntartja azonban ezt a szankciót más körülményekre vonatkozóan.
44. Az előzetes döntéshozatalra utaló végzés nem említi sem a 2004. május 11‑i módosító törvényt, sem a VGVG 2004‑et.
45. A tárgyaláson Ausztria azzal érvelt, hogy az osztrák polgári eljárásjog szerint egy adott keresetre vonatkozóan az elsőfokú eljárás tárgyalása idején hatályos jog az irányadó.
46. A nemzeti bíróság feladata a nemzeti eljárásjogi szabályok alapján annak eldöntése, hogy az alapeljárásban mely nemzeti jogszabályokat kell alkalmazni.
47. Úgy tűnik, a VGVG 2004‑ben semmi nem utal arra, hogy az visszaható hatállyal rendelkezne a beépített telkek vásárlása tekintetében. Ezért nincs egyértelmű ok azt feltételezni, hogy a fenti jogszabályt a jelen esetre alkalmazni kell, és hogy ezért az előzetes döntéshozatalra utalás okafogyott.
48. Ezért a Bíróságnak nézetem szerint el kell fogadnia az előzetes döntéshozatalra utalást. Ennek megfelelően a továbbiakban megvizsgálom a feltett kérdést.
Az ügy érdeméről
49. E. Burtscher álláspontja szerint a jogügylet tárgya az ingatlannyilvántartásban található bejegyzés szerint egy mezőgazdasági földterület, amely a VGVG 2000 rendelkezései szerint tárgyát képezi az ilyen jellegű ingatlan vásárlására vonatkozó jóváhagyási eljárásnak. Azzal érvel továbbá, hogy a visszamenőleges hatályú semmisség szankciója az előírt nyilatkozat határidőn belül történő megtételének elmulasztásáért nem sérti az EK 56. cikket. Ebben a tekintetben Ausztria támogatja.
50. J. Stauderer álláspontja szerint a nyilatkozattételi eljárás be nem tartásához kapcsolódó szankcióknak arányosaknak kell lenniük, és ezen az alapon nem vezethetnek a tulajdonszerzéshez való jog elvesztéséhez, mint azt a jelen esetben állítják.
51. Először is emlékeztetni kell arra, hogy bár az ingatlantulajdonra alkalmazandó jogi rendszer az EK 295. cikk értelmében a tagállamok hatáskörébe tartozó terület, nem mentesül a Szerződés alapvető szabályai alól. Így az ingatlanszerzésre vonatkozó nemzeti jognak összhangban kell lennie a Szerződésnek a tőkemozgások szabadságára vonatkozó rendelkezéseivel.(20)
52. Ennek megfelelően a kérdés az, hogy egy olyan nemzeti szabályozás, amely egy ingatlan‑adásvételi ügyletet semmissé tesz az előírt nyilatkozat megtételének elmulasztásáért, összeegyeztethető‑e az EK 56. cikkel.
53. A Bíróság már megállapította, hogy egy ingatlanszerzésre vonatkozó előzetes jóváhagyási eljárás alapvető céljánál fogva korlátozza a tőkemozgás szabadságát.(21)
54. Ehhez hasonlóan úgy tűnik, hogy egy nyilatkozattételi eljárás, amelyhez annak be nem tartása esetén az ingatlan eladása semmisségét eredményező intézkedések kapcsolódnak, alapvető céljánál fogva korlátozza a tőkemozgás szabadságát. Ezért az 56. cikk tilalmának hatálya alá tartozik.
55. A tőkemozgás szabadságát mindazonáltal korlátozhatja egy ilyen eljárás, feltéve hogy közérdekű célokat követ, azt hátrányos megkülönböztetés nélkül alkalmazzák, és tiszteletben tartja az arányosság elvét, tehát ha alkalmas az általa elérni kívánt célok megvalósításának biztosítására, és nem lép túl az elérni kívánt cél megvalósításához szükséges mértéken.(22) A továbbiakban mindhárom pontot megvizsgálom.
Közérdek
56. Ausztria észrevételeiben azt a nézetet képviseli, hogy a nyilatkozattételi eljárás és az ahhoz kapcsolódó, visszamenőleges hatályú semmisség szankciója által elérni kívánt célkitűzés először is az illetékes hatóságok tájékoztatása a beépített telkek megvásárlásairól, és másodszor a vevő arra kötelezése, hogy továbbra is a nyilatkozatban foglalt célra használja az ingatlant, amely Ausztria érvelése szerint szorosan kapcsolódik ahhoz a célkitűzéshez, hogy megakadályozzák a beépített telkeknek a vonatkozó városfejlesztési szabályok megsértésével üdülőként történő használatát.
57. A 88/361 irányelv 6. cikkének (4) bekezdése engedélyezi a másodlagos lakóhelyek megszerzését szabályozó hatályos nemzeti jogszabályok fenntartását addig, amíg a Tanács a Szerződés 69. cikkével összhangban e területen további rendelkezéseket fogad el, amelyet nem tett meg.(23)
58. A Bíróság ezenfelül megállapította, hogy a másodlagos lakóhely létesítésének korlátozása egy meghatározott földrajzi területen, amit egy tagállam területrendezési célokat követve, az állandó népesség, illetve valamely, a turisztikai ágazattól független gazdasági tevékenység megtartása érdekében vezet be, közérdekű cél megvalósításához történő hozzájárulásnak tekinthető.(24)
59. E megállapítást, bár viszonylag általános jellegű, úgy értelmezem, hogy megenged egy olyan nyilatkozattételi eljárást, amely a beépített telkek üdülőként történő használata megakadályozásának célkitűzéséhez kapcsolódik. Ezért álláspontom szerint úgy tűnik, hogy a nyilatkozattételi eljárás a közösségi joggal összeegyeztethető célkitűzést kíván elérni, és a tőkemozgás szabadságának ebből származó korlátozása igazolható, feltéve hogy a korlátozás szükséges, és arányos is a célkitűzés eléréséhez képest.
Hátrányos megkülönböztetés nélküli alkalmazás
60. Másodszor, abban a tekintetben, hogy az eljárás és az ahhoz kapcsolódó, visszamenőleges hatályú semmisség szankciója hátrányos megkülönböztetés nélkül kerül‑e alkalmazásra, előzetes megjegyzést kell tenni. A Bíróságnak a Säger‑ügyben(25) a szolgáltatásnyújtás szabadságával kapcsolatban kifejtett megközelítését alkalmazva, megállapította, hogy az állampolgárság alapján történő egyenlőtlen bánásmódot nem eredményező nemzeti jogszabályok a tőkemozgás szabadságát korlátozónak bizonyulhatnak, és ezért azt illuzórikussá tehetik.(26)
61. Az EK 56. cikk megsértésének megállapításához ezért nem annak bizonyítása szükséges alapvetően, hogy a kérdéses nemzeti jogszabályok önmagukban hátrányosan megkülönböztető jellegűek.
62. Abban a tekintetben, hogy e jogszabályok hátrányos megkülönböztetést eredményeznek‑e, két szempontot kell mérlegelni: mi tűnhet tilalomnak más tagállamok állampolgárai tekintetében, akik üdülőként történő felhasználás céljából ingatlant vásárolnak a tőkemozgás szabadságára vonatkozó rendelkezések értelmében, és gyakorolnak‑e a hatóságok mérlegelési jogkört a nyilatkozattételt követő tulajdonjog‑bejegyzéshez szükséges igazolás kiállításakor.
63. J. Stauderer azt állítja, hogy a VGVG 2000 3. cikkének (2) bekezdése hátrányosan megkülönböztet az osztrák állampolgárok és más tagállamok állampolgárai között.
64. Spanyolország nézete szerint az osztrák jogszabályok hátrányosan megkülönböztetőek, mivel külföldiekre vonatkoznak, akiknek nyilatkozatban külföldinek kell vallaniuk magukat.
65. A VGVG 2000 3. cikke (2) bekezdésének szövegezése első látásra hátrányosan megkülönböztetőnek tűnhet. Egyrészt, úgy tűnik, tiltja az olyan ingatlanátruházást, amelyben osztrák állampolgársággal nem rendelkezők szerepelnek félként, ha e személyek az ilyen átruházásokhoz kapcsolódó szabályokat az EGT‑megállapodásnak a tőkemozgás szabadságára vonatkozó rendelkezéseire történő hivatkozással próbálják kikerülni. Másrészről a 3. cikk (2) bekezdése nem érinti az osztrák állampolgárok közötti ingatlanátruházásokat, mivel rájuk nyilvánvalóan nem kell alkalmazni az előző esetre vonatkozó szabályokat.
66. Úgy tűnik azonban, hogy a VGVG 2000 7. cikkének (2) bekezdése mind az osztrák állampolgárokra, mind a más tagállamok állampolgáraira egyenlően előírja azt a követelményt, hogy nyilatkozatot tegyenek arról, hogy egy beépített telek megvásárlása üdülő létesítésének céljából történt‑e, vagy sem. Következésképpen ez az előírás adott esetben egyenlően alkalmazandó mind az osztrák állampolgárok, mind a más tagállamok állampolgárai tekintetében.
67. Bár a 3. cikk (2) bekezdésének szövegezése hátrányosan megkülönböztetőnek tűnhet, számomra nem tűnik úgy, hogy a nyilatkozattételi eljárás tekintetében a más tagállamok állampolgárai az osztrák állampolgároktól eltérő bánásmódban részesülnek.
68. Annak meghatározása során, hogy a nyilatkozattételi eljárás és az ahhoz kapcsolódó, visszamenőleges hatályú semmisség szankciója hátrányosan megkülönbözető módon alkalmazható‑e, a második szempont annak vizsgálata, hogy a) a nyilatkozatnak a VGVG 2000 7. cikkének (4) bekezdése szerinti megtételét követően az igazolásnak az illetékes hatóság által történő kiállítása, vagy b) valamely jogügyletnek a VGVG 2000 29. cikkének (2) bekezdése értelmében történő visszamenőleges hatályú semmissége magában foglalja‑e mérlegelési jogkör gyakorlását.
69. A másodlagos lakóhely létesítésének szándékával történő ingatlanvásárlások megakadályozását célzó jóváhagyási eljárásokkal összefüggésben az ítélkezési gyakorlat azt mutatja, hogy a vevő tekintetében annak előírása, hogy az ingatlan jövőbeni használatáról bizonyítékot szolgáltasson, az illetékes hatóság számára a mérlegelési jogkörhöz hasonló jogot biztosít, amelyet hátrányosan megkülönböztető módon lehet alkalmazni.(27)
70. Ezzel szemben a VGVG 2000‑ben meghatározott nyilatkozattételi eljárás tekintetében semmi nem utal arra, hogy az illetékes hatóság az igazolás kiállításakor bármiféle mérlegelést gyakorolna. A vevőnek nyilatkozatot kell tennie arra vonatkozóan, hogy a telek beépített, hogy ő maga osztrák állampolgár, vagy a tőke szabad mozgásának jogát gyakorolja, hogy az Európai Unió vagy az Európai Gazdasági Térség tagállamának területén rendelkezik lakóhellyel, és hogy az ingatlant üdülőnek vásárolta‑e, vagy sem. Amennyiben a városfejlesztési szabályoknak megfelel, az illetékes hatóság egyszerűen tudomásul veszi a nyilatkozatot az igazolás kiállításával.
71. Ugyanakkor ha az adásvételi szerződés megkötésétől számított két éven belül nem tesznek nyilatkozatot, a jogügylet visszamenőleges hatállyal semmis. A szabály automatikus jellege azt jelenti, hogy az nem foglal magában mérlegelési jogkört.
72. Ezért kevéssé valószínű, hogy az eljárást hátrányosan megkülönböztető módon lehet alkalmazni.
Szükségesség és alkalmasság
73. Harmadszor meg kell vizsgálni, hogy a nyilatkozattételi eljárás és az ahhoz kapcsolódó, visszaható hatályú semmisség szankciója szükséges és alkalmas‑e a vonatkozó városfejlesztési szabályokat sértő, másodlagos lakóhelyek létesítését célzó ingatlanszerzések megakadályozása tekintetében.
74. A Bíróság már megvizsgálta korábban, hogy egy olyan nyilatkozattételi eljárás, amelynek jogszerű célja az ingatlanok másodlagos lakóhelyként történő használatra irányuló vásárlását korlátozni, alkalmas eszköz‑e ezen célkitűzés eléréséhez.
75. A Konle‑ügyben a Bíróság megállapította, hogy egy olyan nyilatkozattételi eljárás, amelyhez intézkedések kapcsolódnak annak be nem tartása esetére, hatékony felügyeleti eszköz lehet annak jogszerű megakadályozására, hogy egy ingatlant másodlagos lakóhelynek vásároljanak meg.(28) Ezenfelül a következők szerint mérlegelte, mi minősülhet alkalmas kapcsolódó intézkedéseknek:
„E tekintetben elegendő megjegyezni, hogy a másodlagos lakóhelyekre vonatkozó nemzeti jogszabályoknak az alapeljárás tárgyát képező megsértése szankcionálható pénzbírsággal, a vevőt az ingatlan jogellenes használatának azonnali megszüntetésére és ennek be nem tartása esetén az ingatlan eladására kötelező határozattal, vagy az adásvétel érvénytelenségét megállapító nyilatkozattal, amelynek eredményeként az ingatlannyilvántartásban az adásvételt megelőző helyzetet kell visszaállítani”.(29)
76. A Reisch‑ügyben a Bíróság megerősítette, hogy egy hasonló nyilatkozattételi eljárás, melyhez az eljárás be nem tartása esetére vonatkozó szankciók kapcsolódnak, összeegyeztethető a közösségi joggal.(30)
77. A Bíróság a Salzmann II.‑ügyben ismét előnyben részesítette egy nyilatkozattételi eljárás megfelelő jogi eszközökkel társított alternatíváját a VGVG 1993‑ban található, túlzott mértékben korlátozó jóváhagyási eljáráshoz képest.(31)
78. Ezen ítéletek alapján úgy tűnik, hogy egy olyan nyilatkozattételi eljárás, mint amely a jelen eljárás tárgyát képezi, alkalmas eszköz a nemzeti szabályozás által követett célkitűzés eléréséhez. Lehetővé teszi az illetékes hatóság számára annak ellenőrzését, hogy valamely ingatlant üdülőnek vásároltak‑e. Amennyiben ez az eset áll fenn, a hatóság ellenőrizheti a városfejlesztési szabályok betartását.
79. A központi kérdés azonban az, hogy az adásvételi ügylet visszamenőleges hatályú semmisségének szankciója a nyilatkozattétel elmulasztásáért túllép‑e az eljárás betartásának biztosításához szükséges mértéken.
80. Ausztria álláspontja szerint a szankció arányos, mivel más szankció nem ösztönözné a beépített telek vevőjét, hogy az előírt nyilatkozatot a határidőn belül megtegye; csak az adásvétel visszamenőleges hatályú semmisségének szankciója alkalmas az ingatlan üdülőként történő illegális használatának megakadályozására.
81. J. Stauderer, a Bizottság és Spanyolország azzal érvel, hogy a szankció aránytalan.
82. A Bizottság véleménye szerint a szankció automatikus jellege az, ami miatt a szankció aránytalan. Ezzel egyetértek.
83. Ehhez az érvhez még hozzáfűzném, hogy a megállapított szankció alkalmatlan eszköz lehet. A jogügylet semmissége, ahogy a Konle‑ügyben a Bíróság megállapította, csak abban az esetben lenne alkalmas eszköz, ha megállapítanák, hogy a másodlagos lakóhelyként történő vásárlás jogszerű korlátozását megsértették. Ez a határozat általában az illetékes hatóságtól kapott nyilatkozaton alapulna. Ezzel szemben a jogügylet megsemmisítése pusztán azon az alapon, hogy egy nyilatkozat nem érkezett meg, anélkül hogy a jogszerű korlátozás megsértését megállapították volna, idő előttinek tűnik, és az osztrák szabályozás által elérni kívánt célkitűzés ellen hathat, mivel megakadályozhat olyan ingatlanhasználatot, amely e célkitűzésnek megfelelt.
84. Nem fogadom el Ausztria azon érvét, hogy a közigazgatási szankciók elégtelen alternatívák az ingatlanok üdülőnek történő megvásárlása megakadályozására.
85. Ahogy a Bizottság rámutat, a VGVG 2000 34. cikke felsorolja megsértésének azon eseteit, amelyekért pénzbírságot lehet kiszabni. Nem látok okot arra, hogy az előírt nyilatkozat határidőn belül történő benyújtásának elmulasztása miért nem kerülhetett erre a listára.
86. Ezért az az álláspontom, hogy az olyan nemzeti szabályozás, amely az ingatlanszerzési jogügylet visszamenőleges hatályú semmisségét eredményezi abban az esetben, ha a vevő az előírt nyilatkozatot nem teszi meg határidőn belül, aránytalan, nem feltétlenül éri el, és még hátráltathatja is követett célkitűzést.
Végkövetkeztetések
87. Ennek megfelelően azon a nézeten vagyok, hogy az Oberster Gerichtshof által előterjesztett kérdést a következőképpen kell megválaszolni:
Ellentétes az EK 56. cikkel az ingatlanszerzési jogügyletekre vonatkozó olyan nemzeti szabályozás, amely szerint az ingatlanszerzésre irányuló jogügyletet visszamenőleges hatállyal semmissé teszi az előírt nyilatkozat határidőn belüli megtételének elmulasztása.
(1) .
(2)  –	A Szerződés 67. cikkének (jelenleg 56. cikk) végrehajtásáról szóló, 1988. június 24‑i 88/361/EGK tanácsi irányelv (HL 1988. L 178., 5. o.; magyar nyelvű különkiadás 10. fejezet, 1. kötet, 10. o.).
(3)  – Lásd az Amszterdami Szerződés második része 6. cikke I. pontjának 39. pontját.
(4)  –	Vorarlberger LGB1. 12/1969.
(5)  –	Vorarlberger LGBl. 61/1993.
(6)  –	Vorarlberger LGBl. 29/2000.
(7)  – Az Európai Közösségek, azok tagállamai, valamint az Osztrák Köztársaság, a Finn Köztársaság, az Izlandi Köztársaság, a Liechtensteini Hercegség, a Norvég Királyság, a Svéd Királyság és a Svájci Államszövetség között az Európai Gazdasági Térségről létrejött megállapodás (EGT‑megállapodás) (HL 1994. L 1., 3. o.).
(8)  – A fenti 7. lábjegyzet idézi. Az EGT‑megállapodás 40–45. cikke meghatározza a tőke szabad mozgására vonatkozó rendelkezéseket.
(9)  –	Lásd a fenti 6. pontot.
(10)  –	A C‑300/01. sz. ügy (EBHT 2003., I‑4899. o.).
(11)  –	52. pont.
(12)  –	A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról és a bírósági határozatok végrehajtásáról szóló, 1968. szeptember 27‑i Brüsszeli Egyezmény. Az Egyezménynek a négy későbbi csatlakozási egyezmény által módosított, egységes szerkezetbe foglalt változatát kihirdették a Hivatalos Lap következő számában: HL 1998. C 27., 1. o. 2001. március 1‑jétől az Egyezmény helyébe lépett a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelet (HL 2001. L 12., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 42. o), kivéve Dánia és más tagállamok egyes tengerentúli területei tekintetében.
(13)  –	Lásd a C‑39/94. sz., SFEI és társai ügy (EBHT 1996., I‑3547. o.) 24. pontját, a C‑10/92. sz., Balocchi kontra Ministero Delle Finanze ügy (EBHT 1993., I‑5105. o.) 16. és 17. pontját és a 65/81. sz., Reina kontra Landeskreditbank Baden‑Württemberg ügy (EBHT 1982., 33. o.) 7. és 8. pontját.
(14)  –	A fenti 12. lábjegyzet idézi.
(15)  –	A C‑105/94. sz., Celestini kontra Saar‑Sektkellerei Faber ügy (EBHT 1997., I‑2971. o.) 20. pontja.
(16)  –	Lásd a C‑318/00. sz., Bacardi‑Martini és Cellier des Dauphins ügy (EBHT 2003., I‑195. o.) 40. és 42. pontját (az ítélet elektronikus változatában 41. és 43. pont) és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot. A nyomtatott és az elektronikus változat pontjainak számozása közötti eltérés annak köszönhető, hogy a nyomtatott változat hetedik pontja nem számozott.
(17)  –	A Schlosser‑jelentés (HL 1979. C 59., 71. o.) 166. pontjában a dologi jogot olyan jogként határozza meg, amellyel mindenkivel szemben élni lehet; a tulajdonosa bárkitől, akinek nincs elsőbbségi joga, kérheti a dolog kiadását, amelyen a dologi jog fennáll. Ezzel szemben a kötelmi jog csak meghatározott személlyel szemben érvényesíthető. Lásd még Mischo főtanácsnok a C‑115/88. sz., Reichert és Kockler ügyre vonatkozó indítványának (EBHT 1990., I‑27. o.) 14–16. pontját, amelyben egyetért az Egyesült Királyság és Franciaország álláspontjával, melyet Németország, Olaszország és a Bizottság támogatott, és amely szerint a dologi jog lényege annak erga omnes
abszolút hatálya.
(18)  –	Vorarlberger LGBl. 28/2004.
(19)  –	Vorarlberger LGBl. 42/2004.
(20)  –	A 10. lábjegyzetben hivatkozott Salzmann II.‑ügyben hozott ítélet 39. pontja és a C‑302/97. sz. Konle‑ügyben hozott ítélet (EBHT 1999., I‑3099. o.) 22. pontja.
(21)  –	Lásd a Konle‑ügyben hozott ítélet 39. pontját, a C‑515/99. sz., C‑519/99–C‑524/99. sz. és C‑526/99.–C‑540/99. sz., Reisch és társai egyesített ügyekben hozott ítélet (EBHT 2002, I‑2157. o.) 22. pontját és a Salzmann II.‑ügyben hozott ítélet 41. pontját.
(22)  –	Lásd a Salzmann II.‑ügyben hozott ítélet 42. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(23)  –	Lásd a fenti 4. pontot.
(24)  –	Lásd a 20. lábjegyzetben hivatkozott Konle‑ügyben hozott ítélet 40. pontját, a 21. lábjegyzetben hivatkozott Reisch‑ügyben hozott ítélet 34. pontját, valamint a 10. lábjegyzetben hivatkozott Salzmann II‑ügyben hozott ítélet 44. pontját.
(25)  –	C‑76/90. sz. ügy (EBHT 1991., 4221. o.). Lásd különösen a 12. pontot.
(26)  –	Lásd a C‑483/99. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet (EBHT 2002., I‑4781. o.) 41. pontját és a C‑367/98. sz., Bizottság kontra Portugália ügyben hozott ítélet (EBHT 2002., I‑4731. o.) 45. pontját.
(27)  –	A 20. lábjegyzetben hivatkozo tt Konle‑ügyben hozott ítélet 41. pontja és a 10. lábjegyzetben hivatkozott Salzmann II.‑ügy 46. pontja.
(28)  –	A 20. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 46–48. pontja.
(29)  – A Konle‑ügyben hozott ítélet 47. pontja.
(30)  –	A 21. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 35. pontja.
(31)  –	A 10. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 50. pontja.