PAOLO MENGOZZI
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2012. szeptember 6.(1)
C‑237/11. és C‑238/11. sz. egyesített ügyek
Francia Köztársaság
kontra
Európai Parlament
„Megsemmisítés iránti kereset – A 2012‑ben és 2013‑ban tartandó plenáris ülésszakok ütemterve – Az Európai Unió intézményei, egyes szervei, hivatalai és szervezeti egységei székhelyének meghatározásáról szóló jegyzőkönyvek”
I –    Bevezetés
1.        2011. május 19‑én indított kereseteivel a Francia Köztársaság azt kéri a Bíróságtól, hogy semmisítse meg az Európai Parlament (a továbbiakban: Parlament) 2011. március 9‑i, az említett Parlamentnek a 2012. évi plenáris ülésszakok ütemtervéről szóló döntését (C‑237/11. sz. ügy), valamint az említett Parlamentnek a 2013. évi plenáris ülésszakok ütemtervéről szóló döntését (C‑238/11. sz. ügy) (a továbbiakban: megtámadott döntések).
2.        Az ütemtervek sajátossága annak előírása, hogy 2012 és 2013 októberében a Parlament ugyanazon a héten két plenáris ülésszakot tart, az év más hónapjaiban tartott ülésszakokhoz képest csökkentett időtartamban.
II – Jogi háttér és a jogvita előzményei
3.        1992‑ben, az edinburghi csúcstalálkozón a tagállamok kormányai elfogadták az úgynevezett „edinburghi döntést”, amelyben az EK 216. cikk, az ESZAK 77. cikk és az Euratom‑Szerződés 189. cikke alapján meghatározták az Európai Közösségek intézményeinek, egyes szerveinek, hivatalainak és szervezeti egységeinek székhelyét.
4.        Az edinburghi döntés 1. cikke (1) bekezdésének a) pontja kimondta, hogy „[a]z Európai Parlament székhelye Strasbourg, ahol a tizenkét, havonta tartandó plenáris ülésszak zajlik, beleértve a költségvetési ülésszakot is. A további plenáris ülésszakokat Brüsszelben tartják. Az Európai Parlament bizottságai Brüsszelben üléseznek. Az Európai Parlament Főtitkársága és annak szervezeti egységei Luxembourgban maradnak”.
5.        Az Amszterdami Szerződés elfogadását megelőző kormányközi értekezleten döntés született arról, hogy az edinburghi döntést a szerződésekhez csatolják. Jelenleg az EUSZ‑hez és az EUMSZ‑hez csatolt 6. jegyzőkönyv, valamint az ESZAK–hoz csatolt 3. jegyzőkönyv (a továbbiakban: jegyzőkönyvek) tartalmazzák az edinburghi döntés 1. cikke a) pontjának szövegét.(2)
6.        Az elsődleges jog tehát előírja a Parlament számára, hogy plenáris ülésszakait havonta Strasbourgban tartsa.
7.        A 2011. március 3‑i Elnökök Konferenciája két ütemtervtervezetet fogadott el a Parlament 2012‑es és 2013‑as plenáris ülésszakai tekintetében. E két tervezet előírta, hogy a Parlament 2012. október 1‑je és 4‑e között, majd 2012. október 22‑e és 25‑e között tart plenáris ülésszakot, valamint 2013. szeptember 30‑a és október 3‑a között és 2013. október 21‑e és 24‑e között.
8.        2011. március 7‑én két módosítást nyújtottak be az Elnökök Konferenciájának ütemtervtervezetéhez. Az egyik a 2012. évi ütemtervre, a másik a 2013. évi ütemtervre vonatkozott. A két, azonos módon megfogalmazott módosítás azt javasolta, hogy „töröljék a 40. heti ülésszakot”(3), és a második októberi ülésszakot bontsák két különálló [2012. október 22‑e és 25‑e, valamint 2013. október 21‑e és 24‑e közötti] ülésszakra”. A 2012. októberi első ülésszakra tehát október 22‑én és 23‑án (2013‑ban október 21‑én és 22‑én), a 2012. októberi második ülésszakra pedig 2012. október 25‑én és 26‑án (2013‑ban október 24‑én és 25‑én) kerülne sor. A két módosítást szavazásra bocsátották és elfogadták.
9.        Így a 2012. évi ülésszakok ütemterve előírja, hogy októberben ugyanazon a héten, október 22‑én és 23‑án (első ülésszak), valamint október 25‑én és 26‑án (második ülésszak) két ülésszakra kerül sor.
10.      Ami a 2013. évi ülésszakok ütemtervét illeti, az előírja, hogy ugyanazon a héten, október 21‑én és 22‑én (első ülésszak), valamint október 24‑én és 25‑én (második ülésszak) két ülésszakra kerül sor.
III – A felek kérelmei és a Bíróság előtti eljárás
11.      A Bíróság elnöke 2012. január 9‑i végzésével elrendelte a C‑237/11. sz. és a C‑238/11. sz. ügy egyesítését a szóbeli szakasz lefolytatása és az eljárást befejező ítélet meghozatala céljából.
12.      A Francia Köztársaság azt kéri, hogy a Bíróság:
–        semmisítse meg a Parlament 2011. március 9‑i, a Parlament 2012‑ben tartandó plenáris üléseinek ütemtervére vonatkozó döntését (C‑237/11. sz. ügy) és az ugyanazon a napon hozott, a Parlament 2013‑ban tartandó plenáris üléseinek ütemtervére vonatkozó döntését (C‑238/11. sz. ügy);
–        a Parlamentet kötelezze a költségek viselésére.
13.      Az Európai Parlament azt kéri, hogy a Bíróság:
–        utasítsa el a kereseteket mint elfogadhatatlanokat;
–        másodlagosan, utasítsa el a kereseteket mint megalapozatlanokat és
–        a felperest kötelezze a költségek viselésére.
14.      2011. szeptember 21‑i végzésével a Bíróság elnöke megengedte, hogy a Luxemburgi Nagyhercegség a Francia Köztársaság kérelmeinek támogatására beavatkozzon a jelen eljárásba.
15.      A Francia Köztársaság, a Luxemburgi Nagyhercegség és az Európai Parlament képviselőit a 2012. június 5‑én tartott tárgyaláson meghallgatták.
IV – Elemzés
16.      Mivel a Francia Köztársaság által a C‑237/11. sz. ügyben benyújtott keresetlevél megfogalmazása pontosan egyezik a C‑238/11. sz. ügyben benyújtott keresetlevélével, és mivel ugyanez a helyzet a Parlament, valamint a Luxemburgi Nagyhercegség által előterjesztett beadványok esetében,(4) azt javaslom, hogy a Bíróság együttesen vizsgálja a két keresetet.
17.      A Francia Köztársaság által indított két, megsemmisítés iránti kereset egyetlen jogalap köré épül fel, amely az intézmények székhelyéről szóló jegyzőkönyv és a Bíróság által a Franciaország kontra Parlament ügyben 1997. október 1‑jén hozott ítélet(5) megsértésére vonatkozik. Mivel a Parlament kétségbe vonta a keresetek elfogadhatóságát, a jogvita vizsgálatát e kérdés vizsgálatával kell kezdeni.
A –    A keresetek elfogadhatóságáról
1.      A felek érvei
18.      A Parlament vitatja a megsemmisítés iránti kereset elfogadhatóságát, azzal érvelve, hogy a megtámadott döntések az EUMSZ 263. cikk értelmében nem megtámadható aktusok. Az említett döntések kizárólag a Parlament belső szervezésének körébe tartoznak, és nem járnak joghatással harmadik személyekre nézve, amit az említett döntések indokolására vonatkozó kötelezettség hiánya is megerősít. Emellett a Parlament rámutat, hogy a Bíróság és a Törvényszék állandó ítélkezési gyakorlata szerint, noha a megsemmisítés iránti kereset irányulhat a Parlament olyan aktusa ellen, amelynek célja, hogy harmadik személyekre nézve joghatást váltson ki, a kizárólag a Parlament munkájának belső szervezését érintő határozatok ilyen keresettel nem támadhatók meg.(6) A Parlament munkájának tervezése bizonyos számú belső intézkedés meghozatalát igényli, köztük olyanokét, mint a megtámadott döntések, melyek az EUMSZ 232. cikk által az említett intézményre bízott hatáskör gyakorlása körébe tartoznak. E döntések következményei kizárólag gazdasági jellegűek, és csupán a székhely tagállamát érintik. Az alperes intézmény szerint a Francia Köztársaság azt kívánja megállapíttatni, hogy a Parlament megszegte kötelezettségeit, miközben a szerződések nem biztosítanak erre jogi lehetőséget. Végezetül a Parlament elutasítja a Luxemburgi Nagyhercegség azon elméletét, amely szerint a Bíróság a fent hivatkozott Franciaország kontra Parlament ügyben hozott ítéletében hallgatólagosan, de szükségszerűen határozott a megsemmisítés iránti kereset elfogadhatóságáról.
19.      A Francia Köztársaság és a Luxemburgi Nagyhercegség a maguk részéről úgy vélik, hogy a szóban forgó ítélet vitathatatlanul precedenst jelent, melyben a Bíróság megsemmisítette a Parlament 1995. szeptember 20‑i, munkájának 1996. évi ütemtervét meghatározó döntését. A Francia Köztársaság és a Luxemburgi Nagyhercegség azt állítják, hogy mivel az elfogadhatóság olyan imperatív jogalap, amelyet hivatalból kell vizsgálni, a Bíróság e kérdéssel kapcsolatos hallgatása azt jelenti, hogy a Bíróság hallgatólagosan, de szükségszerűen elismerte a megsemmisítés iránti kereset elfogadhatóságát, amelyet annak idején a jelen döntésekhez minden tekintetben hasonló döntés ellen indítottak. A Francia Köztársaság hozzáteszi, hogy az a kérdés, hogy a Parlament megtámadott döntései a Parlament belső szervezésének körébe tartoznak, vagy joghatással járnak harmadik személyekre nézve, elválaszthatatlan a döntések tartalmának vizsgálatától és ezáltal a kereset érdemi vizsgálatától.(7)
2.      Értékelés
20.      Ami a Parlament aktusait illeti, az EUMSZ 263. cikk alapján indított megsemmisítés iránti kereset kizárólag harmadik személyekre joghatással járó aktusok ellen irányulhat. Annak eldöntéséhez, hogy valamely intézkedés az EUMSZ 263. cikk első bekezdése értelmében vett megtámadható aktusnak minősül‑e, annak tartalmát kell megvizsgálni, az, hogy milyen formában fogadták el, e tekintetben irreleváns.(8) A jelen ügyben a felek között pontosan a megtámadott döntések jogi hatásainak meghatározását illetően van vita.
21.      A Weber kontra Parlament ügyben hozott ítéletben(9) a Bíróság kimondta, hogy a Parlamentnek „kizárólag a Parlament munkájának belső szervezését érintő” aktusai nem támadhatók meg megsemmisítés iránti keresettel, és hogy „ebbe a csoportba tartoznak a Parlament olyan aktusai, amelyek vagy nem váltanak ki joghatást, vagy kizárólag a Parlamenten belül váltanak ki joghatást, a Parlament munkájának szervezését illetően és a Parlament eljárási szabályzatában meghatározott felülvizsgálati eljárásoknak vannak alávetve”(10). Így a Bíróság kimondta, hogy a Parlament azon határozata, amelyben megtagadta a képviselőtől a megbízatás lejártakor fizetendő átmeneti juttatást, „az intézmény belső szervezésén túlmutató joghatást vált ki annyiban, amennyiben érinti a képviselő pénzügyi helyzetét annak feladatai ellátásának befejezésekor”(11).
22.      Más összefüggésben a Bíróság ugyancsak úgy ítélte meg, hogy a Parlament azon határozata, amely pontosan kijelölte azt a személyt, akinek brüsszeli jelenlétét az intézmény elengedhetetlenül fontosnak találta, és amely megbízta a Parlament hatáskörrel rendelkező szerveit azzal, hogy minél előbb tegyék meg az említett határozat végrehajtása érdekében szükséges intézkedéseket, „határozati jellegű volt, amelynek hatásai adott esetben befolyásolhatták a Luxemburgi Nagyhercegség számára a Parlament székhelyének és munkavégzési helyeinek meghatározására vonatkozó jogszabályban biztosított garanciákat”(12).
23.      A Bíróság azonban elfogadhatatlannak ítélte a Parlament elnökének azon határozatával szemben benyújtott megsemmisítés iránti keresetet, amelyben elfogadhatónak nyilvánították egy vizsgálóbizottság felállítását, úgy ítélve meg, hogy „a megtámadott aktus nem jár joghatással harmadik személyekre […] [mivel] a vizsgálóbizottságok csupán vizsgálati jogkörrel rendelkeznek, ennek következtében a létrehozásukra vonatkozó aktusok csupán a Parlament munkájának belső szervezését érintik”(13). A Bíróság ugyanígy határozott azon keresetet illetően, amely egy parlamentközi küldöttség elnöke kiválasztási eljárásának szabályszerűségét kifogásolta, amely küldöttség csupán tájékoztatási és kapcsolattartási hatáskörrel rendelkezik, és amelynek létrehozási aktusa kizárólag a Parlament munkájának belső szervezését érinti.(14)
24.      A Bíróság e különféle állásfoglalásai fényében hova helyezzük a megtámadott döntéseket?
25.      Kétlem, hogy a megtámadott döntések hatásai szigorúan a Parlamenten belül maradnának, ahogyan azt az intézmény állítja. Igaz, első pillantásra az ütemterv megszavazása teszi lehetővé a Parlament számára munkájának tervezését, és ez a belső szervezés körébe tartozónak tűnik. Azonban az ütemterv nem csupán a Parlament munkájának időtartamait határozza meg egész évre, hanem a Parlamentnek, az azt alkotó képviselőknek és a hozzájuk tartozó személyi állománynak a jelenlétét is a különböző munkavégzési helyeken. Ebből következően hajlok arra, hogy Lenz főtanácsnok véleményével értsek egyet, aki szerint „[az ülésszakoknak helyt adó] infrastruktúra rendelkezésre bocsátása […] közvetetten jogi kötelezettséget keletkeztet harmadik személyekkel szemben”(15), és ne zárjam ki annak lehetőségét, hogy e döntések eleget tesznek az EUMSZ 263. cikk első bekezdésében előírt feltételeknek.
26.      Az, hogy Lenz főtanácsnokkal értek egyet, továbbá ahhoz vezet, hogy elutasítsam a Parlament azon érvét, amellyel a Parlament a kereset elfogadhatóságát illetően vitatja a fent hivatkozott Franciaország kontra Parlament ügyben 1997. október 1‑jén hozott ítélet precedens jellegét. Ugyanis, ahogyan az fentebb szerepel, míg a Francia Köztársaság úgy tekinti, hogy a Bíróság „hallgatólagosan, de szükségszerűen” nyilatkozott a kereset elfogadhatóságáról az említett ítélettel összegfüggésben, a Parlament ezzel szemben azt állítja, hogy az ítélet hallgatása e kérdésben a Bíróság állásfoglalásának hiányát jelenti. Márpedig amellett, hogy a kereset elfogadhatatlansága imperatív jogalap, amelyet a Bíróság hivatalból köteles vizsgálni,(16) ahogyan azzal a Francia Köztársaság és a Luxemburgi Nagyhercegség helyesen érvel, a Bíróság figyelmét Lenz főtanácsnok külön felhívta azon kereset elfogadhatóságának kérdésére, amelyet akkor a Francia Köztársaság a Parlament megtámadott döntésével szemben indított.(17) A Bíróság tehát a kérdés teljes ismeretében határozott az ügy érdeméről.
27.      Mindenesetre, még amikor a Bíróság úgy is véli, hogy nincs abban a helyzetben, hogy a priori megállapítsa, hogy a megsemmisítés iránti keresettel érintett aktus ténylegesen jogi hatást vált‑e ki, a Bíróság szerint erről kizárólag az érdemi vizsgálat során tud megbizonyosodni. A Bíróság tehát már kimondta, hogy „a vitatott döntés jogi hatásának értékelése elválaszthatatlanul összekapcsolódik a döntés tartalmának és a hatáskörre vonatkozó szabályok tiszteletben tartásának vizsgálatával. Rá kell tehát térni az ügy érdemi vizsgálatára.”(18) A Bíróság egyébként megismételte ezen álláspontját, amikor a Parlament Elnökségének határozataival szemben indított megsemmisítés iránti keresettel fordultak hozzá, melyek egyike a Parlamentnek a három munkavégzési helyén folytatott tevékenységeit érintő középtávú tervekre vonatkozó feljegyzés formáját öltötte.(19)
28.      Tehát a vizsgálat jelen szakaszában semmi esetre sem képzelhető el a keresetek elutasítása, melyeket ennélfogva elfogadhatónak kell nyilvánítani.
B –    Az Európai Unió intézményei, egyes szervei, hivatalai és szervezeti egységei székhelyének meghatározásáról szóló, az ESZAK‑hoz, illetve az EUMSZ‑hez csatolt 3., illetve 6. jegyzőkönyv, valamint a Franciaország kontra Parlament ügyben 1997. október 1‑jén hozott ítélet megsértésére vonatkozó egyetlen jogalapról
1.      A felek érvei
29.      Az első részben a Francia Köztársaság azt állítja, hogy mivel a jegyzőkönyvek csupán az „edinburghi döntést veszik át, a Franciaország kontra Parlament ügyben 1997. október 1‑jén hozott ítélet – melyben a Bíróságnak alkalma nyílt az említett döntés értelmezésére –a jelen ügyek kapcsán is teljes mértékben releváns. A felperes emlékeztet arra, hogy a Bíróság akkor kimondta, hogy az edinburghi döntés elfogadásával a tagállamok jóváhagyták a Parlament azon gyakorlatát, hogy főszabály szerint Strasbourgban ülésezik, és az augusztusi ülésszakot októberre halasztja. Mivel a szövegekben „a” tizenkét plenáris ülésszak szerepel, mind a határozatot, mind a jegyzőkönyveket úgy kellene értelmezni, mint amelyek szükségszerűen az edinburghi döntés elfogadása előtt fennálló gyakorlatra utalnak. Márpedig a fent hivatkozott Franciaország kontra Parlament ügyben hozott ítélet 5. pontjából kitűnik, hogy a Bíróság a havi plenáris ülésszakot úgy határozta meg, mint amely hétfőtől péntekig tart. A Francia Köztársaság szerint a Bíróság ezzel „hallgatólagosan, de szükségszerűen” elismerte, hogy az edinburghi döntés az ülésszakok időtartamát is rögzítette. Ennélfogva a 2012 októberében és 2013 októberében tartandó két plenáris ülésszak két nap időtartamúra rövidítésével a megtámadott döntések a fent említett jegyzőkönyvek lényegét sértik, mivel ezen intézkedés egytizenkettedével csökkentené a Strasbourgban tartandó plenáris ülésszakok éves időtartamát, ebből következően évente valójában csupán tizenegy havi plenáris ülésszak rögzítését jelentené. Noha a Bíróságnak meg kellett állapítania, hogy a megtámadott döntések összeegyeztethetőek voltak a jegyzőkönyvekkel, a Francia Köztársaság óva int az ilyen intézkedések általánossá válásának és idővel a Strasbourgban tartandó plenáris ülésszakok számának még nagyobb mértékű csökkenésének kockázatától.
30.      A második részben a Francia Köztársaság azt rója fel a Parlamentnek, hogy megszakította a plenáris ülésszakok szabályos ritmusát. Márpedig a Bíróság által a fent hivatkozott Franciaország kontra Parlament ügyben hozott ítélet 29. pontjában kimondottakkal összhangban az edinburghi döntés a Parlament strasbourgi székhelyét úgy határozza meg, mint „azon hely, ahol ezen intézmény tizenkét rendes plenáris ülésszakát szabályos ritmusban meg kell tartani”. E szabályosságtól csupán az augusztusi vagy választások évében a júniusi ülésszak tekintetében lehet eltérni.
31.      A harmadik részben a Francia Köztársaság a Franciaország kontra Parlament ügyben hozott ítélet ugyanezen pontja alapján azt állítja, hogy a Parlamentnek nem volt lehetősége arra, hogy kiegészítő plenáris ülésszakok tartását írja elő Brüsszelben, mert erre csak akkor kerülhet sor, ha azt megelőzően tizenkét plenáris ülésszakot előírtak. Mivel a 2012‑es és 2013‑as ütemtervekben csupán tizenegy plenáris ülésszak szerepel, a Parlament erre a két évre nem írhatott volna elő kiegészítő ülésszakokat.
32.      A negyedik részben a Francia Köztársaság úgy véli, hogy a Parlament megsértette a tagállamok és a Parlament közötti hatáskörmegosztás elvét, amelyet a Bíróság a Franciaország kontra Parlament ügyben hozott ítéletében határozott meg. A Francia Köztársaság azt állítja, hogy a megtámadott döntések célja kizárólag az európai képviselőknek az Európai Parlament székhelyén való jelenléte időtartamának csökkentése. Ezt erősíti meg az a tény is, hogy a 2012. és 2013. októberi ütemterveket azonos szövegezéssel fogadták el, ami bizonyítja, hogy nem a körülmények diktálta igényekre adott egyszeri válaszról van szó, hanem olyan gyakorlatról, amelyet véglegessé kívánnak tenni. A Francia Köztársaság szerint a megtámadott döntések bizonyos ellentmondást tükröznek, amely abban áll, hogy a parlamenti plenáris ülésszakok időtartamát csökkenteni kívánják, miközben ezen intézmény munkaterhe egyre jobban növekszik. Végezetül a felperes emlékeztet a plenáris ülésszakok tartalmára, és kifejti, hogy mindezen tevékenységek ellátása nem volna lehetséges, ha az ülésszakok időtartamát két napra csökkentenék.
33.      A Francia Köztársaságot támogató beadványában a Luxemburgi Nagyhercegség osztja ez utóbbi kérelmeit, és azt állítja, hogy a megtámadott döntések valódi célja nem lehet a munka jobb belső szervezése. A Luxemburgi Nagyhercegség emlékeztet arra, hogy a jelenlegi helyzet egyértelműen a Parlament több munkavégzési helyének megkérdőjelezéséről, közelebbről a Parlament kötelező strasbourgi jelenlétéről szól. A megtámadott döntésekkel a Parlament maga kívánja meghatározni székhelyét. A Luxemburgi Nagyhercegség emellett rámutat, hogy a Parlament nem fejtette ki, hogyan teszi lehetővé az októberi ülésszakok ezen új szervezése a munka jobb szervezését, és arra, hogy a Parlament hatásköreinek folyamatos bővülése nem áll összhangban a havi plenáris ülésszakok időtartamának és gyakoriságának csökkenésével. Végezetül a Luxemburgi Nagyhercegség szerint egyértelmű különbség van a havi plenáris ülésszakok és a kiegészítő plenáris ülésszakok között, amelyek mind időtartamukat (négy nap a havi plenáris ülésszakok és két nap a kiegészítő plenáris ülésszakok esetében), mind megtartásuk helyszínét (Strasbourg a havi plenáris ülésszakok és Brüsszel a kiegészítő plenáris ülésszakok esetében) tekintve különböznek. Ezáltal tekinthetjük akár úgy is, hogy a megtámadott döntésekben előírt két darab kétnapos ülésszak valójában egyetlen négynapos ülésszak. Ez esetben az érintett ütemtervek csupán tizenegy havi plenáris ülésszakot írnak elő. Tekintjük úgy is, hogy valójában két darab kétnapos ülésszakról van szó, és az ilyen időtartamú ülésszakokat át lehet minősíteni kiegészítő ülésszakká, amelyek előírására a Parlamentnek nem volt joga, mivel ilyen ülésszakokra csak akkor kerülhet sor, ha a Parlament tizenkét havi plenáris ülésszakot írt elő. Bármely értelmezést fogadjuk is el, a megtámadott döntések sértik a jegyzőkönyveket.
34.      A Parlament ellenkérelmét hatáskörei történeti fejlődésének bemutatásával kezdi, hangsúlyozva, hogy a három munkavégzési hely közötti megosztottság mindig is hátráltatta a működését. Ugyanakkor úgy véli, mindig tiszteletben tartotta az elsődleges jogot. Ami a 2012‑es és 2013‑as ütemtervet illeti, pontosítja, hogy minden évre ténylegesen tizenkét strasbourgi plenáris ülésszak tartását ütemezte be, vagyis tíz négynapos ülésszakot és két darab kétnapos ülésszakot. Összességében a Parlament a megtámadott határozatokkal érintett két év mindegyikében 44 napot fog Strasbourgban ülésezni,(20) szemben a brüsszeli 8 nap kiegészítő plenáris ülésszakkal.
35.      A Parlament ezt követően rámutat a jelen ügy és a fent hivatkozott Franciaország kontra Parlament ügy közötti tényállásbeli és jogi különbségekre. A Parlament munkájának szervezése hatásköreinek bővülésével együtt fejlődik. Többek között a Lisszaboni Szerződés elfogadása következtében a költségvetési eljárás egyszerűsödött és csupán egyetlen olvasatra van szükség, amely a Parlament szerint feleslegessé teszi „költségvetési ülésszak” tartását, ahogyan azt a jegyzőkönyvek előírják. Márpedig főszabály szerint az októberi ülésszakok közül a költségvetési ülésszak az egyik. Ezt követően a Parlament idéz több olyan állásfoglalást, amelyek akár saját magától, akár a Parlamentet alkotó képviselőktől, akár a civil társadalom tagjaitól származnak, és amelyek mind a több munkavégzési hely, különösen a Strasbourgba utazás hátrányaira hívják fel a figyelmet, akár gazdasági, akár környezetvédelmi, akár termelékenységi szempontból. A megtámadott döntéseket tehát a Parlament szerint e megfontolásokat is tekintetbe véve kell értelmezni, amelyekhez kapcsolódnak a gazdasági és pénzügyi válság összefüggései is.
36.      A Francia Köztársaság által előadott érvekre válaszolva a Parlament azt állítja, hogy a jegyzőkönyvek nem határozzák meg az ülésszakok időtartamát. Az EUMSZ 341. cikk előírja a tagállamok azon hatáskörét, hogy meghatározzák az intézmények székhelyét. E jogalapot szigorúan kell értelmezni, és e hatáskör tagállamok általi gyakorlásának nem lehet kihatása a Parlament belső szervezési jogkörére. Még ha úgy is tekintjük, hogy az edinburghi döntés tartalmaz valamiféle iránymutatást a Parlament havi ülésszakainak időtartamára vonatkozóan, akkor is meg kellene állapítani, hogy a tagállamok az EUMSZ 341. cikkben számukra biztosított hatáskört ultra vires gyakorolták. Ugyanis a plenáris ülésszakok időtartamát sem a szerződések, sem a jegyzőkönyvek, sem maga a Parlament eljárási szabályzata nem pontosítja kifejezetten. A Parlament vitatja azon értelmezést is, amelyet a Francia Köztársaság a fent hivatkozott Franciaország kontra Parlament ügyben hozott ítéletnek ad, többek között azt a tényt hangsúlyozva, hogy az akkor a Bíróság elé tárt tényállás teljes mértékben eltért a jelen keresetek alapjául szolgálótól.
37.      Ezzel szemben a Parlament azt állítja, hogy az ülésszakok időtartamát illetően a Wybot‑ügyben hozott ítélet releváns, amelyben a Bíróság kimondta, hogy „a szerződések vonatkozó rendelkezése hiányában az ülésszak időtartamának meghatározása a Parlamentet megillető belső szervezési jogkörbe tartozik.”(21) A Parlament tehát szabadon meghatározhatja az ülésszakok időtartamát.
38.      A Parlament határozottan vitatja az edinburghi döntés Francia Köztársaság általi értelmezését. A Parlament szerint azon állításával, hogy az edinburghi döntés a korábbi gyakorlat megszilárdulását jelenti, a Francia Köztársaság meg kívánja fosztani az intézményt azon hatáskörétől, hogy fejlessze gyakorlatát, amely fejlődést a Parlament szerepének és hatásköreinek növekedése teszik szükségessé. Noha a Parlament nem titkolja, hogy célja azon hatás csökkentése, amelyet székhelyének meghatározása a működésére gyakorol, és a több munkavégzési helyhez kapcsolódó következmények korlátozása, azt fenntartja, hogy a 2012‑re és 2013‑ra vonatkozó előírások jelen állapotában Strasbourg marad székhelyének súlypontja. A Parlament egyébiránt megjegyzi, hogy a két ülésszak csökkentése kizárólag októberben lehetséges, a többi havi ülésszak 2001 óta négynapos, és a Parlament szerint azok időtartamának további csökkentése puszta spekuláció.
39.      Válaszában a Francia Köztársaság rámutat, hogy a Parlament az Európai Központi Bankra és a Számvevőszékre vonatkozóan is gyakorolja hatásköreit, noha ezen intézmények székhelye nem Brüsszelben található. Tehát a Parlament székhelyének nem kell ugyanabban a városban lennie, mint ahol azon intézmény található, amelyre vonatkozóan a Parlament hatáskörét gyakorolja.
40.      A Francia Köztársaság emellett vitatja a Parlamentnek a költségvetési ülésszakra vonatkozó állításait, és úgy véli, hogy a Parlament költségvetésre vonatkozó szavazása, amelyre plenáris ülésen, a Bizottság és a Tanács jelenlétében kerül sor, egyedi jellegénél fogva még nagyobb odafigyelést kíván meg a Parlamenttől. Ilyen körülmények között a költségvetési ülésszak továbbra is fontos.
41.      A Parlament által hivatkozott különböző állásfoglalásokat illetően a Francia Köztársaság a Parlament elfogultságára hivatkozik, és emlékeztet arra, hogy az intézmények székhelyének meghatározása egyedül a tagállamok hatásköre. Másfelől a tárgyaláson a Francia Köztársaság vitatta a Parlament által a szén‑dioxid‑kibocsátásra és a Parlament székhelyeinek földrajzi szétszórtsága által okozott költségekre vonatkozóan bemutatott számokat.(22)
42.      Emellett a Wybot‑ügyben hozott ítéletre való hivatkozás nem kérdőjelezi meg a Francia Köztársaság által az ülésszakok hosszára vonatkozóan javasolt értelmezést, mivel ezen ítéletet annyira eltérő összefüggésben hozták, hogy az a jelen ügyben nem releváns. Továbbá a Francia Köztársaság szerint a Bíróság „hallgatólagosan, de szükségszerűen” elismerte, hogy az edinburghi döntés a fennálló gyakorlatot emelte jogszabályi szintre, az ülésszakok időtartamát is ideértve, és akkor nem állapította meg, hogy a tagállamok túllépték volna hatáskörüket. Így a Parlament semmiféle érvet nem hozott fel a megtámadott döntések által végrehajtott módosítás igazolására.
43.      Viszonválaszában a Parlament lényegében ugyanazokat az érveket ismétli meg, vagyis azt, hogy a tagállamoknak az intézmények székhelyének meghatározására vonatkozó hatásköre nem foglalja magában a havi ülésszakok időtartamának meghatározását, ami kizárólag a Parlament belső szervezési jogkörébe tartozik. Azon önállóságra hivatkozva, amely őt munkájának hatékonyabb és kevésbé költséges szervezése érdekében szükségszerűen megilleti, a Parlament vitatja, hogy meg kívánná kérdőjelezni székhelyének Strasbourgban való megállapítását. A Parlament rámutat, hogy a kiegészítő plenáris ülésszakok időtartama – amely ülésszakokat Brüsszelben kell megtartani – ugyancsak csökkent. A Parlament emlékeztet arra, hogy amikor 2000‑ben arról volt szó, hogy megváltoztatják a plenáris ülésszakok időtartamára vonatkozó gyakorlatot, a pénteki üléseket megszüntetve, a Francia Köztársaság nem indított keresetet. Márpedig arányait tekintve a megtámadott döntések legfeljebb egytizenkettednyi csökkenést eredményeznének, míg a 2000‑ben hozott és ténylegesen 2001 óta hatályos döntés egyötödnyi csökkenést hozott. A Parlament azt sugallja, hogy abból, hogy a Francia Köztársaság nem vitatta a pénteki ülések megszüntetését, ugyancsak hallgatólagosan, de szükségszerűen levezethető a Parlament azon hatáskörének elismerése, hogy meghatározza az ülésszakok időtartamát. A Parlament hozzáteszi, hogy a munkaszervezés célja a hatékonyság növelése, és megjegyzi, hogy mostanra a bizottságok tevékenysége fontosabbá vált, mint a plenáris ülésen végzett munka. Mindenesetre meg kell őrizni a Parlament önálló szervezési jogának hatékony érvényesülését, annál is inkább, mivel ezen intézmény az egyetlen, amelyet a polgárok közvetlenül választanak. Végezetül a Luxemburgi Nagyhercegség érvelésére válaszolva a Parlament elutasítja azon felvetést, amely szerint az ülésszak elveszítené rendes plenáris jellegét, ha csupán két napig tartana. Nem képzelhető el az edinburghi döntés és ebből következően a jegyzőkönyvek olyan olvasata, amely a valós szükségletek figyelembevétele nélkül arra kötelezné a Parlamentet, hogy plenáris ülésszakait hétfő délelőttől péntek délutánig tartsa.
2.      Értékelés
44.      Noha a Bíróság nem hagyhatja figyelmen kívül a Parlament azon kötelezettségének erőteljes megkérdőjelezését, hogy Strasbourgban ülésezzen, amelyet egyébként a felek felhoztak, emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróságnak a jelen ügyekben a jogkérdésről kell határoznia.
45.      Egyetlen jogalapjával a Francia Köztársaság azt állítja, hogy a megtámadott döntések sértik a jegyzőkönyveket, valamint a fent hivatkozott Franciaország kontra Parlament ügyben hozott ítéletet a 2012 és 2013 októberében tartandó ülésszakok tervbe vett időtartamánál fogva (első rész), az ülésszakok szabályosságának az ugyanazon hétre beütemezett két darab kétnapos plenáris ülésszak megtartásával történő megszakításával (második rész), a megtámadott döntésekben a rendes plenáris ülésszakok és a kiegészítő plenáris ülésszakok fogalmának összetévesztése révén (harmadik rész), végül a tagállamok és a Parlament közötti hatáskörmegosztás megsértése miatt.
46.      Az ügy jobb megértése érdekében értékelésemet a fent hivatkozott Franciaország kontra Parlament ügyben hozott ítélet lényeges hozadékainak felelevenítésével kezdem. Ezt követően a felperes által felhozott jogalap különböző részeinek átfogó értékelésével folytatom, amely egyrészt annak bemutatásából fog állni, hogy a havi plenáris ülésszakok időtartamának kérdése nem lehet az egyetlen szempont, amelyre ezen ügyben a Bíróság érvelését alapítja, nem létezik olyan szabály, amely a priori meghatározná ezen időtartamot, másrészt javaslatot teszek a megtámadott döntések jogszerűségének megvizsgálására vonatkozó átfogóbb tesztre: az átfogó koherencia tesztjére.
a)      A Franciaország kontra Parlament ügyben 1997. október 1‑jén hozott ítélet hozadékai
47.      Azon megsemmisítés iránti kereset keretében, amely a Parlamentnek az 1996. évi ütemtervre vonatkozó döntése ellen irányult, ahogyan arra már emlékeztettem, a Bíróság a Parlament munkájának három munkavégzési helyen való elosztását illetően kimondta, hogy „tekintettel a több munkavégzési helyre, a tagállamok [az intézmények székhelyének közös megegyezéssel történő meghatározására vonatkozó hatáskörének] gyakorlása nem csupán a Parlament székhelyének meghatározására vonatkozó kötelezettséget foglalja magában, hanem azon jogkört is, hogy pontosítsák e fogalmat azon tevékenységek meghatározásával, amelyeknek ott kell folyniuk”(23). A Bíróság akkor megállapította, hogy az edinburghi döntés „célja annak kimondása volt, hogy a Parlament székhelye, melyet Strasbourgba helyeztek, az a hely, ahol az intézmény főszabály szerint a rendes plenáris üléseit tartja, és ennek megfelelően kötelező jelleggel pontosította az ott tartandó plenáris ülések számát”(24). Ráadásul a tagállamok – a Bíróság álláspontja szerint – „megerősítették a Parlament azon gyakorlatát, hogy főszabály szerint minden hónapban Strasbourgban ülésezik”(25). Ami a költségvetési ülésszakot illeti, a Bíróság úgy értelmezte az edinburghi döntést, hogy az említett ülésszakra „az intézmény székhelyén tartott egyik rendes plenáris ülésszak alkalmával kerül sor”(26).
48.      Tehát az edinburghi döntés a Bíróság olvasata szerint úgy határozta meg a Parlament székhelyét, mint „azon hely, ahol ezen intézmény tizenkét rendes plenáris ülésszakát szabályos ritmusban meg kell tartani, ideértve azon ülésszakokat, amelyek során a Parlament a szerződésekből eredő költségvetési jogkörét gyakorolja. Kiegészítő plenáris ülésszakok tartására tehát csak akkor kerülhet sor valamely más munkavégzési helyen, ha a Parlament tizenkét rendes plenáris ülésszakot tart Strasbourgban, az intézmény székhelyén”(27).
49.      A Bíróság ezután élesen elhatárolta a tagállamoknak az intézmények székhelye meghatározására vonatkozó hatáskörét és a Parlamentet megillető, belső szervezési jogkört. A Bíróság kimondta, hogy „noha a Parlament e belső szervezési jogkör alapján meghozhatja a szükséges intézkedéseket a megfelelő működés és ügymenet biztosítása érdekében, e döntéseknek tiszteletben kell tartaniuk a tagállamoknak a székhely meghatározására vonatkozó hatáskörét”(28). Cserébe „a tagállamok kötelesek […] hatásköreik gyakorlása során tiszteletben tartani a Parlament belső szervezési jogkörét és ügyelni arra, hogy az ilyen döntés ne akadályozza ezen intézmény megfelelő működését”(29). Ezáltal a Bíróság azt is elismerte, hogy „noha igaz, hogy az edinburghi döntés bizonyos kötelezettségeket ró a Parlamentre munkájának szervezését illetően, e kötelezettségek azon igény velejárói, hogy a Parlament székhelyét a több munkavégzési hely megtartása mellett határozzák meg”(30).
50.      Mivel az edinburghi döntést a jegyzőkönyvek jogszabályi szintre emelték, nincs lehetőség a Bíróság által a megtámadott döntések jogszerűségének mérlegelése során az annak adott értelmezés megváltoztatására, főként azért, mert a felek nem kívánják azt megkérdőjelezni.
b)      A havi plenáris ülésszakok időtartamára vonatkozó elfogadott szabály hiánya
51.      A felek között vitatott, hogy a jegyzőkönyvekbe foglalt edinburghi döntés előír‑e olyan kötelezettséget, amelyet a Parlamentnek a plenáris ülésszakok vonatkozásában be kell tartania.
52.      Mindenekelőtt elutasítom, hogy a jelen ügy szempontjából releváns volna a fent hivatkozott Wymbot‑ügyben hozott ítéletre való hivatkozás. Noha a Bíróság kimondta – ahogyan erre a Parlament emlékeztet –, hogy „erre vonatkozó rendelkezés hiányában az ülésszak időtartamának meghatározása a Parlamentet megillető belső szervezési jogkörbe tartozik”(31), erre a Wybot‑ügy sajátos körülményei között került sor. Annak az ügynek teljesen más volt a jogi háttere, és az éves ülésszak tartamának meghatározására vonatkozott,(32) vagyis azon időszak teljes tartamára, amely alatt a Parlament ülésezik, és amelyet a Parlament szabadon határozhat meg. Egyértelmű, hogy a Bíróság emiatt mondhatta ki, hogy az ülésszak időtartamának meghatározása – ahol ülésszak alatt éves ülésszak értendő – végső soron a Parlament belső szervezési jogkörébe tartozik. Ez semmiképpen sem jelenti azt, hogy ebből a jelen kereset keretében a havi ülésszakok időtartamának szabad meghatározására lehet következtetni.
53.      Még ha ad absurdum érveléssel azt a következtetést is akarnánk levonni a Wybot‑ügyben hozott ítéletből, hogy a havi plenáris ülésszakok esetében is a Parlament belső szervezési jogkörébe tartozik az ülésszakok időtartamának meghatározása, e hatáskört akkor is az elsődleges jog tiszteletben tartásával kell gyakorolni. Véleményem szerint egyértelmű összefüggés van a plenáris ülésszakok időtartamának meghatározása és a tagállamok azon döntésének tiszteletben tartása között, amellyel a Parlament székhelyét Strasbourgba helyezték. Az egyértelműség kedvéért, az olyan döntés, amely azt írná elő, hogy a Strasbourgban tartandó havi plenáris ülésszakok mindegyikének időtartama fél nap, sértené a Parlament székhelyét meghatározó jegyzőkönyveket. Ebből a szempontból a Parlament székhelyének meghatározására vonatkozó hatáskör tagállamok általi gyakorlása szükségszerűen hatással volt az említett intézmény strasbourgi jelenlétének időtartamára, anélkül azonban, hogy szigorú szabályról volna szó. A Bíróság ezt egyébként elismerte annak kimondásával, hogy „a székhely […] az a hely, ahol az intézmény főszabály szerint összeül”(33). Így a székhely meghatározásának természeténél fogva mennyiségi hatása van, anélkül azonban, hogy felróható volna a tagállamoknak – ahogyan azt a Parlament tette –, hogy hatáskörüket ultra vires gyakorolták.
54.      Ennek pontosítása után el kell ismerni, hogy a plenáris ülésszakok időtartamát illetően a jegyzőkönyvek nem világosak, és a Parlamenttel egyetértésben meg kell állapítani, hogy e tekintetben semmiféle kifejezett szabály nem létezik. Emellett hajlok arra, hogy viszonylagossá tegyem az időtartamot illető azon kötelezettséget, amelyet a Francia Köztársaság a Franciaország kontra Parlament ügyben hozott ítélet 5. pontjából vezet le. E pont, amely csupán leszögezi, hogy „a felek között akkor egyetértés volt, hogy a hétfőtől péntekig tartó plenáris ülésszakot Strasbourgban tartják”, egyértelműen az ítélet azon részében helyezkedik el, amely a jogvita előzményeit eleveníti fel, így abból semmilyen jogi következtetést nem vontak le. A Francia Köztársaság által e tekintetben elfoglalt rendkívül merev álláspontot jelentősen gyengíti az a tény, hogy 2001 óta a havi ülésszakok csupán hétfőtől csütörtökig tartanak, anélkül hogy a Francia Köztársaság bármiféle kifogást emelt volna.(34)
55.      Így tehát a megtámadott döntések jogszerűségét nem lehet úgy megvizsgálni, hogy azokat egyszerűen összevetjük valamely, a havi plenáris ülésszakok időtartamát egyértelműen meghatározó szabállyal. Ilyen körülmények között a Bíróság jogkörének gyakorlása átfogóbb teszt alkalmazását igényli.
c)      Az átfogó koherencia tesztje
56.      A kifejezett rendelkezés hiánya a Parlament szerepének és ebből következően feladatainak természetes fejlődésével együttvéve a jegyzőkönyvek dinamikus értelmezését igénylik, a Bíróság által a Franciaország kontra Parlament ügyben hozott ítéletben lefektetett elvek kölcsönös tiszteletben tartása mellett. Ennélfogva az elemzésnek általánosabbnak kell lennie, így nem a szigorú értelemben vett időtartam meghatározó a megtámadott döntések jogszerűségének elbírálásakor, hanem az ütemtervek átfogó koherenciája.
57.      Ezért az átfogó koherencia tesztje két lépésben történik.
58.      Először a 2012‑es és 2013‑as ütemtervek egészét kell megvizsgálni, különös tekintettel a tervbe vett tizenkét havi plenáris ülésszak gyakoriságára és időtartamára.
59.      Ezt követően adott esetben a ritmus megszakadásának vagy az ütemtervek szervezésében inkoherenciának a megállapítása nem szükségszerűen vezet a jegyzőkönyvek megsértésének Bíróság általi megállapításához, mivel a Franciaország kontra Parlament ügyben hozott ítéletből kitűnik, hogy a Bíróság elismerte a Parlament azon lehetőségét, hogy az ilyen szabálytalanságokat igazolja. E tekintetben az esetlegesen felmerülő, különböző konjunkturális jellegű igazolások mellett a Bíróságnak rendkívüli figyelmet kell fordítania az intézmény megfelelő működésének és a megfelelő ügymenetnek a megőrzésére.
60.      Mi állapítható meg e teszt alkalmazásával, amely számomra a legalkalmasabbnak tűnik a Bíróság által elérni kívánt egyensúly megőrzésére, és amely leginkább tiszteletben tartja mind a tagállamoknak a Parlament székhelyének meghatározására vonatkozó hatáskörét, mind a Parlament belső szervezési jogkörét?
i.     Inkoherenciát jelent október ugyanazon hetében egymást követően két darab havi plenáris ülésszak megtartása
61.      A megtámadott döntések 2012‑re és 2013‑ra augusztust és októbert leszámítva az év minden hónapjára egyetlen négynapos (pontosabban hétfő 17 órától csütörtök 17 óráig tartó) plenáris ülésszakot írnak elő. Ami az október hónapokat illeti, „a 40. heti ülésszak törlését” és a „a második októberi ülésszak két részre bontását”(35) javasló módosítás elfogadása következtében két darab kétnapos (hétfőtől keddig, majd csütörtöktől péntekig tartó) ülésszakra kerül sor ugyanazon a héten.
62.      Az ütemtervek teljesen objektív vizsgálatából tehát az tűnik ki, hogy a megtámadott döntések megszakítják az ülésszakok szabályos ritmusát. Ebből következően vitathatatlan, hogy noha az augusztusi ülésszak hiánya szükségszerűen szabálytalanságot teremt az ütemtervben, mivel két ülésszakot kell tartani ugyanabban a hónapban, amely szabálytalanságot a 2012‑es és 2013‑as éveket illetően felerősíti az ülésszak időtartamának eltérése az év azon hónapjaihoz képest, amikor egy darab négynapos havi ülésszakot kell tartani.
ii.   Az igazolás hiánya
63.      Mindazonáltal, ahogyan arra rámutattam, a Parlament belső szervezési jogkörében meghozhatja a megfelelő működéséhez és ügymenetéhez szükséges intézkedéseket. Egyébiránt a Franciaország kontra Parlament ügyben hozott ítéletében a Bíróság sem nyilatkozott másként, mivel elismerte, hogy el lehet térni a tizenkét rendes plenáris ülésszak megtartásának elvétől, feltéve hogy az eltérés igazolt.(36) Ennélfogva a jegyzőkönyvek nem értelmezhetők úgy, hogy megtagadnák e belső szervezési jogkört.
64.      Igazolható tehát az a tény, hogy a 2012 októberére és 2013 októberére tervbe vett két darab havi plenáris ülésszak időtartama nem azonos az év más hónapjaiban tartandó ülésszakok időtartamával.
65.      Azonban meg kell állapítani, hogy a Parlamentnek nehézséget okoz olyan indokot találni, amely igazolná vagy legalábbis megmagyarázná, hogy a megtámadott döntések miért csökkentették a 2012. októberi és a 2013. októberi két plenáris ülésszak időtartamát két napra.
66.      Egyrészt meg kell állapítani, hogy a Parlament jogi érvelését gyakran zavarja a Parlament azon egyértelmű szándéka, hogy maga határozhassa meg székhelyét, olyannyira, hogy a Parlamentnek nem könnyű különbséget tenni a munkája szervezése körébe tartozó valós igények és a belső szervezési jogkörének az elsődleges jog által számára előírt szabályok megkerülésére irányuló manipulációja között. Márpedig, bármennyire kívánatos is a Parlament azon szabadságának elismerése, hogy maga határozhassa meg székhelyét, ez nem történhet meg a belső szervezési jogkörének gyakorlása révén, hanem az elsődleges jog módosítását igényli, amelyre adott esetben sor kerülhet a Parlament kezdeményezésére.(37)
67.      Másrészt a Parlament semmiféle olyan különös érvet nem adott elő, amely lehetővé tenné azon okok megértését, amelyek miatt az októberi ülésszakokat úgy kellett szervezni, ahogyan azt a megtámadott döntések előírják.
68.      A Parlament azt állította, hogy a költségvetési ülésszak, amellyel kapcsolatban a jegyzőkönyvek előírják, hogy Strasbourgban kell megtartani, a költségvetési eljárás több módosítását követően jelenleg nem bír ugyanakkora jelentőséggel, mint az edinburghi döntés elfogadásakor. Annak ellenére, hogy a Parlament költségvetési jogkörének gyakorlása az Unió demokratikus életének döntő pillanata, melyet ezért az ilyen felelősség által megkövetelt teljes odafigyeléssel, szigorral és elkötelezettséggel kell kezelni, nem a Bíróság feladata, hogy a költségvetési ülésszakra nézve a priori átlagos időtartamot írjon elő. De még ha el is fogadjuk – amiről nem vagyok meggyőződve –, hogy az ilyen ülésszakot rövidebb idő alatt meg lehet tartani, mint más havi plenáris ülésszakokat, ez nem palástolná azt a tényt, hogy a 2012 októberének és 2013 októberének ugyanazon hetére tervbe vett második – tehát nem költségvetési – havi plenáris ülésszak időtartamát, minden nyilvánvaló ok nélkül ugyancsak lerövidítették a más hónapokban tartott havi plenáris ülésszakok időtartamához képest.
69.      E tekintetben innentől kezdve kevéssé meggyőző például azt állítani, hogy a Parlament 2013. októberi havi plenáris ülésszaka, amelyen nem a költségvetéssel fognak foglalkozni, könnyebb lesz, és arra két ülésnap elegendő.(38) A korábbi havi plenáris ülésszakok napirendjeinek gyors áttekintése rendkívül sűrű programról tanúskodik, mégpedig négy napon keresztül.(39) A Parlament képviselője a tárgyaláson feltett, erre vonatkozó kérdésre nem fejtette ki, hogy a költségvetési ülésszakra vonatkozó feltételezésen túl pontosan mi alapján vélik úgy, hogy a másik októberi ülésszak könnyebb lesz, eljutva egészen annak elismeréséig, hogy a Parlament az ütemterv megszavazásakor nem tudja felmérni a különböző ülésszakok napirendjeinek tartalmát.
70.      Azon érv, hogy a Parlament munkáját a plenáris ülésszakok rovására egyre inkább a bizottságokban végzi, igencsak figyelemreméltó, és bizonyosan a parlamenti munka szervezésének valós változását tükrözi. Ennélfogva ugyancsak nem világos számomra, hogy miért csupán ezen októberi ülésszak időtartamáról van szó.
71.      Végezetül a Parlament arra is hivatkozott, hogy a megtámadott döntéseket a Parlament több munkavégzési helye által okozott költségekre tekintettel kell megvizsgálni, amely költségek a gazdasági válság időszakában még szembeötlőbbé váltak. Tagadhatatlanul ez a legnyomósabb érv. A jelenlegi körülmények között e kérdést fontolóra kell venni. Ez azonban nem változtat azon, hogy a szerződésekben előírt hatáskörmegosztás alapján e felelősség a tagállamokat terheli. Hozzáteszem, hogy véleményem szerint e költségek a Parlament több munkavégzési helyével „együtt járó kötelezettségek” részei, ahogyan azt a Bíróság a Franciaország kontra Parlament ügyben hozott ítéletében kifejtette.(40) Mivel a jegyzőkönyv mindenképpen tizenkét darab havi plenáris ülésszakot ír elő, ugyanabban a hónapban két, az év más hónapjaiban tartott ülésszakok hosszával megegyező időtartamú plenáris ülésszak megtartása nem jelent többletköltséget ahhoz képest, mintha egész évben havi rendszerességgel – augusztust is ideértve –ilyen időtartamú ülésszakokat tartanának.
72.      Következésképpen a Parlament nem adott elő olyan konjunkturális érvet, amely igazolná az ütemterv ezen egyszeri kiigazítását, és azt sem bizonyította, hogy októberben két, az év más hónapjaiban tartott ülésszakok hosszával megegyező időtartamú plenáris ülésszak megtartása akadályozná a megfelelő működését vagy ártana az ügymenetnek.
d)      Következtetés
73.      Tekintettel a 2012‑es és 2013‑as ütemtervek általános rendszerére, világosan látszik, hogy a 2012 októberében és 2013 októberében azonos hétre beütemezett két plenáris ülésszak valójában egyetlen ülésszaknak felel meg, amelyről joggal tételezhető fel – a Parlament által adott meggyőző magyarázat hiányában –, hogy mesterségesen bontották két részre annak érdekében, hogy nem kevésbé mesterséges módon megfeleljenek a jegyzőkönyvekben rögzített elvárásoknak.
74.      Ennélfogva meg kell állapítani, hogy az október ugyanazon hetére beütemezett két plenáris ülésszak külön‑külön nem minősül a jegyzőkönyvek értelmében vett havi plenáris ülésszaknak. Következésképpen a megtámadott döntések 2012‑re és 2013‑ra nem írják elő az említett jegyzőkönyvekben megkövetelt tizenkét darab havi plenáris ülésszakot.
75.      Mivel a Francia Köztársaság által a jelen keresetben felhozott egyetlen jogalap megalapozottnak tűnik, azt el kell fogadni.
V –    A költségekről
76.      Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A Francia Köztársaság kérelmének megfelelően az Európai Parlamentet kell kötelezni a költségek viselésére.
77.      Az eljárási szabályzat 69. cikkének 4. §‑ával összhangban a Luxemburgi Nagyhercegség maga viseli a saját költségeit.
VI – Végkövetkeztetések
78.      A fenti megfontolások fényében azt javasom a Bíróságnak, hogy a következőképpen határozzon:
„1)      A Bíróság az Európai Parlament 2011. március 9‑i, a Parlament 2012‑ben tartandó plenáris üléseinek ütemtervére és a Parlament 2013‑ban tartandó plenáris üléseinek ütemtervére vonatkozó döntéseit megsemmisíti annyiban, amennyiben azok az érintett két év októberében két, az év más hónapjaiban tartandó ülésszakokhoz képest csökkentett időtartamú havi rendes plenáris ülésszakot írnak elő, annak ellenére, hogy e különbségtétel nem igazolt.
2)      A Bíróság az Európai Parlamentet kötelezi a költségek viselésére.
3)      A Luxemburgi Nagyhercegség maga viseli a saját költségeit.”
1 –      Eredeti nyelv: francia.
2 – Lásd az említett jegyzőkönyvek egyetlen cikkének a) pontját.
3 – Vagyis a 2012. október 1‑je és október 4‑e, valamint a 2013. szeptember 30‑a és október 3‑a közötti ülésszakot.
4 – Valójában csupán a Parlament ülésszakainak évszáma tér el.
5 – A C‑345/95. sz. ügy (EBHT 1997., I‑5215. o.).
6 –      E tekintetben az alperes a Bíróság 294/83. sz., Les Verts kontra Parlament ügyben 1986. április 23‑án hozott ítéletének (EBHT 1980., 1339. o.) 25. és azt követő pontjaira, a C‑314/91. sz., Weber kontra Parlament ügyben 1993. március 23‑án hozott ítéletének (EBHT 1993., I‑1093. o.) 12. pontjára, valamint az Elsőfokú Bíróság T‑353/00. sz., Le Pen kontra Parlament ügyben 2003. április 10‑én hozott ítéletének (EBHT 2003., II‑1729. o.) 77. pontjára hivatkozott.
7 – A Francia Köztársaság itt különösen a 230/81. sz., Luxemburg kontra Parlament ügyben 1983. február 10‑én hozott ítélet (EBHT 1983., 255. o.) 30. pontjára, a 358/85. és 51/86. sz., Franciaország kontra Parlament egyesített ügyekben 1988. szeptember 22‑én hozott ítélet (EBHT 1988., 4821. o.) 15. pontjára, valamint C‑213/88. sz. és C‑39/89. sz., Luxemburg kontra Parlament egyesített ügyekben 1991. november 28‑én hozott ítélet (EBHT 1991., I‑5643. o.) 16. pontjára támaszkodik.
8 –      A C‑213/88. és C‑39/89. sz., Luxemburg kontra Parlament egyesített ügyekben 1991. november 28‑én hozott ítélet (EBHT 1991., I‑5643. o.) 15. pontja.
9 –      A C‑314/91. sz. ügyben 1993. március 23‑án hozott ítélet (EBHT 1993., I‑1093. o.).
10 – A fent hivatkozott Weber kontra Parlament ügyben hozott ítélet 9. és 10. pontja.
11 – A fent hivatkozott Weber kontra Parlament ügyben hozott ítélet 11. pontja.
12 – A fent hivatkozott Luxemburg kontra Parlament ügyben 1991. novembert 28‑án hozott ítélet 26. és 27. pontja. A Parlament eljárási szabályzata módosítása határozati jellegének hallgatólagos elismerésére vonatkozó részletes bemutatásáért lásd a C‑167/02. P. sz., Rothley és társai kontra Parlament ügyben 2004. március 30‑án hozott ítéletet (EBHT 2004., I‑3149. o.).
13 – A 78/85. sz., Groupe des droites européennes kontra Parlament ügyben 1986. június 4‑én hozott végzés (EBHT 1986., 1753. o.) 11. pontja.
14 – A C‑68/90. sz., Blot és Front national kontra Parlament ügyben 1990. május 22‑én hozott végzés (EBHT 1990., I‑2101. o.) 10. és 11. pontja.
15 –      Lásd Lenz főtanácsnok a fent hivatkozott Franciaország kontra Parlament ügyre vonatkozó indítványának 16. pontját. Mancini főtanácsnok még előtte nyilatkozott annak lehetőségéről, hogy e belső szervezési aktusok jogi hatással járnak (lásd a fent hivatkozott Luxemburg kontra Parlament ügyre vonatkozó indítványát [1983. február 10‑én hozott ítélet, különösen a 302. o.]).
16 –      A 6/60. sz., Humblet kontra État belge ügyben 1960. december 16‑án hozott ítélet (EBHT 1960., 1125., 1147. o.).
17 –      Lásd Lenz főtanácsnok a fent hivatkozott Luxemburg kontra Parlament ügyre vonatkozó indítványának 9. és azt követő pontjait.
18 – A fent hivatkozott Luxemburg kontra Parlament ügyben 1983. február 10‑én hozott ítélet 30. pontja.
19 – A fent hivatkozott Luxemburg kontra Parlament ügyben 1991. november 28‑én hozott ítélet 16. pontja.
20 – A tárgyaláson a Parlament képviselője ezen időtartamot 34 napra módosította, mivel a havi plenáris ülésszakok csupán hétfőn 17 órakor kezdődnek, és csütörtökön ugyanezen időpontban érnek véget.
21 –      A 149/85. sz. Wybot‑ügyben 1986. július 10‑én hozott ítélet (EBHT 1986., 2391. o.) 16. pontja.
22 – A Parlament egy 2007‑es tanulmányra hivatkozva 19 000 tonna szén‑dioxidról tett említést. A Francia Köztársaság egy másik, 2012‑es tanulmányt idézve a Strasbourgba utazás környezetvédelmi költségét 4699 tonna szén‑dioxidra teszi. Ami a gazdasági költséget illeti, egy 2011‑es tanulmány alapján a Parlament 160 millió eurót említ; a Francia Köztársaság a maga részéről a környezetvédelmi költség felbecsléséhez használt tanulmány alapján 51 millió euróra értékeli annak költségét, hogy a Parlament székhelye Strasbourgban található.
23 – A fent hivatkozott Franciaország kontra Parlament ügyben hozott ítélet 24. pontja.
24 – A fent hivatkozott Franciaország kontra Parlament ügyben hozott ítélet 25. pontja.
25 – A fent hivatkozott Franciaország kontra Parlament ügyben hozott ítélet 26. pontja.
26 – A fent hivatkozott Franciaország kontra Parlament ügyben hozott ítélet 28. pontja.
27 – A fent hivatkozott Franciaország kontra Parlament ügyben hozott ítélet 29. pontja.
28 – A fent hivatkozott Franciaország kontra Parlament ügyben hozott ítélet 31. pontja.
29 – A fent hivatkozott Franciaország kontra Parlament ügyben hozott ítélet 32. pontja.
30 – A fent hivatkozott Franciaország kontra Parlament ügyben hozott ítélet 32. pontja.
31 –      A fent hivatkozott Wybot‑ügyben hozott ítélet 16. pontja.
32 – Mégpedig az európai parlamenti képviselőket megillető mentesség időbeli hatályának meghatározása céljából.
33 – A fent hivatkozott Franciaország kontra Parlament ügyben hozott ítélet 25. pontja. A dőlt betűs kiemelés tőlem.
34 – Mindazonáltal az a tény, hogy a Francia Köztársaság nem emelt kifogás a gyakorlat ezen megváltozása ellen, noha az arányát tekintve és a Parlament szerint jelentősebb volt, mint amelyet a megtámadott döntések vezettek be, nincs hatással azon értékelésre, amelyet a Bíróságnak az említett döntéseket illetően el kell végeznie.
35 – Lásd a jelen indítvány 8. pontját.
36 – Lásd a fent hivatkozott Franciaország kontra Parlament ügyben hozott ítélet 33. pontját.
37 –      Lásd az EUMSZ 48. cikket.
38 – Egészen pontosan hétfőtől keddig vagy csütörtöktől péntekig.
39 – Ahhoz, hogy erről meggyőződjünk, elegendő megvizsgálni a Parlament legutolsó, 2012. július 2‑a és 5‑e között Strasbourgban tartott plenáris ülésszakának napirendjét (lásd az ülésszak 2012. július 2‑i, 491.927. sz. dokumentumát).
40 – Lásd a fent hivatkozott Franciaország kontra Parlament ügyben hozott ítélet 32. pontját.