Ideiglenes változat
ATHANASIOS RANTOS
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2026. március 5.(1)
C‑70/25. sz. [Tukowiecka](i) ügy
N. O.
kontra
PKO BP S.A.
(a Sąd Rejonowy w Koszalinie [koszalini kerületi bíróság, Lengyelország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„ Előzetes döntéshozatal – Belső piaci pénzforgalmi szolgáltatások – (EU) 2015/2366 irányelv – A 73. cikk (1) bekezdése és a 74. cikk (1) bekezdése – Nem engedélyezett fizetési műveletek – Azonnali megtérítési jog – Súlyos gondatlanság – Annak a pénzforgalmi szolgáltató általi megtagadása, hogy a nem engedélyezett művelet összegét haladéktalanul megtérítse abban az esetben, ha a veszteség a fizető fél 69. cikkben előírt kötelezettségeinek súlyos megszegéséből ered – Az azonnali megtérítési jog kizárásának hatálya ”
I.      Bevezetés
1.        A Sąd Rejonowy w Koszalinie (koszalini kerületi bíróság, Lengyelország) által benyújtott jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem az (EU) 2015/2366 irányelv(2) 73. cikke (1) bekezdésének és 74. cikke (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozik, amelyek tárgya a nem engedélyezett fizetési műveletekre alkalmazandó felelősségi rendszer. A kérdést előterjesztő bíróság különösen azt a kérdést veti fel, hogy a pénzforgalmi szolgáltató milyen feltételek mellett tagadhatja meg az ilyen műveletek haladéktalan megtérítését arra hivatkozva, hogy a fizető fél súlyosan gondatlanul járt el az ezen irányelv 69. cikkéből eredő, a folyamatosan növekvő adathalászattal elkövetett csalással kapcsolatos kötelezettségei tekintetében.
2.        Ez az ügy alkalmat nyújt a Bíróságnak arra, hogy pontosítsa a fizető fél és a pénzforgalmi szolgáltató érdekei között kialakítandó egyensúly körvonalait. Ezért a kérdést előterjesztő bíróság arra kéri a Bíróságot, hogy foglaljon állást azokról a szempontokról, amelyek jelentős hatással lehetnek mind a pénzforgalmi szolgáltatók és a fizető felek közötti kockázatmegosztásra, mind pedig az e szolgáltatások igénybe vevőinek biztosítandó védelem szintjére.
II.    Jogi háttér
A.      Az uniós jog
3.        A 2015/2366 irányelv (6) és (71) preambulumbekezdése értelmében:
„(6)      A szabályozási hiányosságok megszüntetése érdekében új szabályokra, ugyanakkor fokozottan egyértelműbb jogi környezetre és a jogszabályok következetesebb alkalmazására van szükség az Unió egész területén […] és az Unió egészében magas színvonalú fogyasztóvédelmet kell biztosítani az említett pénzforgalmi szolgáltatások igénybevételéhez. Ennek a pénzforgalmi rendszer egészében hatékonyságnövelést kell eredményeznie, és a pénzforgalmi szolgáltatásokat igénybe vevők szempontjából a pénzforgalmi szolgáltatások választékának és átláthatóságának javulásához kell vezetnie, továbbá meg kell erősítenie a harmonizált pénzforgalmi piacba vetett fogyasztói bizalmat.
[…]
(71)      Nem engedélyezett fizetési művelet esetén a pénzforgalmi szolgáltatónak haladéktalanul vissza kell térítenie a fizetési művelet összegét a fizető fél részére. Mindazonáltal, ha fennáll annak az alapos gyanúja, hogy a nem engedélyezett fizetési műveletre a pénzforgalmi szolgáltatást igénybe vevő csalárd magatartása következtében került sor, és ez a gyanú az illetékes nemzeti hatóság tudomására hozott tényekkel igazolható, lehetőséget kell adni a pénzforgalmi szolgáltatónak arra, hogy a fizetési művelet összegének a fizető fél részére történő visszatérítését megelőzően, észszerű időn belül, vizsgálatot folytasson le. Annak érdekében, hogy a fizető felet ne érhesse semmilyen hátrány, a visszatérítés jóváírásának értéknapja nem lehet későbbi annál a dátumnál, mint amikor a fizető fél számláját az összeggel megterhelték. A pénzforgalmi szolgáltatást igénybe vevő arra irányuló ösztönzése érdekében, hogy pénzforgalmi szolgáltatójának indokolatlan késedelem nélkül bejelentse a készpénz‑helyettesítő fizetési eszköz ellopását vagy elvesztését, és ily módon mérsékelje a nem engedélyezett fizetési műveletek kockázatát, a pénzforgalmi szolgáltatást igénybe vevő csak rendkívül korlátozott összeghatárig visel felelősséget, kivéve, ha csalárd módon vagy súlyos gondatlansággal járt el. Ezzel összefüggésben az 50 EUR‑t kitevő összeg megfelelőnek tűnik a szolgáltatásokat igénybe vevőknek az Unión belüli összehangolt és magas szintű védelme biztosításához. Nem alkalmazható ez a felelősségi szabály akkor, ha a fizető fél nem volt abban a helyzetben, hogy a készpénz‑helyettesítő fizetési eszköz ellopását, elvesztését vagy az azzal való visszaélést észlelje. Emellett, amint a pénzforgalmi szolgáltatást igénybe vevő értesítette a pénzforgalmi szolgáltatót arról, hogy készpénz‑helyettesítő fizetési eszköze esetlegesen már nem biztonságos, a pénzforgalmi szolgáltatást igénybe vevő már nem tartozik felelősséggel az adott eszköz nem engedélyezett használatából származó további veszteségekért. […]”
4.        Ezen irányelvnek „A pénzforgalmi szolgáltatást igénybe vevő kötelezettségei a készpénz‑helyettesítő fizetési eszközökkel és a személyes hitelesítési adatokkal kapcsolatban” című 69. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
„(1)      A pénzforgalmi szolgáltatásnak a készpénz‑helyettesítő fizetési eszköz használatára jogosult igénybe vevőjének:
a)      a készpénz‑helyettesítő fizetési eszközt az adott készpénz‑helyettesítő fizetési eszköz kibocsátását és használatát szabályozó feltételeknek megfelelően kell használnia, amely feltételeknek objektívnek, megkülönböztetésmentesnek és arányosnak kell lenniük;
b)      indokolatlan késedelem nélkül értesítenie kell a pénzforgalmi szolgáltatót vagy a pénzforgalmi szolgáltató által megjelölt szervezetet, ha a készpénz‑helyettesítő fizetési eszköz elvesztését, ellopását, jogosulatlan vagy nem engedélyezett használatát észleli.
(2)      Az (1) bekezdés a) pontja alkalmazásában a pénzforgalmi szolgáltatást igénybe vevőnek, amint a készpénz‑helyettesítő fizetési eszközt átvette, mindenekelőtt minden ésszerű lépést meg kell tennie a személyes hitelesítési adatainak a biztonságos tárolása érdekében.”
5.        Az említett irányelv „Nem engedélyezett vagy hibásan teljesített fizetési műveletek bejelentése és helyesbítése” című 71. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„A pénzforgalmi szolgáltatást igénybe vevő számára a pénzforgalmi szolgáltató kizárólag akkor köteles a nem engedélyezett vagy hibásan teljesített fizetési műveletek helyesbítését biztosítani, ha a szolgáltatást igénybe vevő indokolatlan késedelem nélkül, de legkésőbb a terhelés napjától számított 13 hónap elteltével bejelenti a pénzforgalmi szolgáltatónak az általa észlelt, nem engedélyezett vagy hibásan teljesített és – többek között a 89. cikkben foglaltak alapján – reklamációra okot adó fizetési műveletet.
[…]”
6.        Ezen irányelvnek „A fizetési műveletek hitelesítésének és teljesítésének bizonyítása” című 72. cikke (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Ha a pénzforgalmi szolgáltatást igénybe vevő tagadja, hogy egy már teljesített fizetési műveletet engedélyezett, akkor önmagában az, hogy a pénzforgalmi szolgáltató – adott esetben a megbízásos online átutalási szolgáltatót is ideértve – rögzítette a készpénz‑helyettesítő fizetési eszköz használatának tényét, nem feltétlenül elégséges annak bizonyításához, hogy a fizető fél a fizetési műveletet engedélyezte vagy csalárd módon járt el, illetve hogy a 69. cikkben meghatározott egy vagy több kötelezettségét szándékosan vagy súlyos gondatlanságból nem teljesítette. A pénzforgalmi szolgáltató – adott esetben a megbízásos online átutalási szolgáltatót is ideértve – köteles bizonyítékokkal szolgálni a pénzforgalmi szolgáltatást igénybe vevő által elkövetett csalás vagy súlyos gondatlanság alátámasztására.”
7.        A 2015/2366 irányelvnek „A pénzforgalmi szolgáltató felelőssége a nem engedélyezett fizetési műveletek vonatkozásában” című 73. cikke (1) bekezdése a következőképpen szól:
„A tagállamok biztosítják, hogy nem engedélyezett fizetési művelet esetében – a 71. cikk sérelme nélkül – a fizető fél pénzforgalmi szolgáltatója haladéktalanul azután, hogy tudomást szerzett vagy tájékoztatták a műveletről, de legkésőbb a következő munkanap végéig megtérítse a fizető fél részére a nem engedélyezett fizetési művelet összegét, kivéve, ha a fizető fél pénzforgalmi szolgáltatója ésszerű okokból csalásra gyanakszik, és ezen okokat írásban közli az érintett nemzeti hatósággal. A fizető fél pénzforgalmi szolgáltatójának adott esetben vissza kell állítania a megterhelt fizetési számlát abba az állapotba, amelyben az akkor lenne, ha a nem engedélyezett fizetési műveletre nem került volna sor. Ennek azt is biztosítania kell, hogy a fizető fél fizetési számláján a jóváírás értéknapja ne legyen későbbi, mint az összeggel való megterhelés dátuma.”
8.        Ezen irányelvnek „A fizető fél felelőssége a nem engedélyezett fizetési műveletek vonatkozásában” című 74. cikke (1) bekezdése a következőket mondja ki:
„A 73. cikktől eltérve a fizető fél kötelezhető, hogy legfeljebb 50 EUR értékig viselje a nem engedélyezett fizetési műveletekkel összefüggő, az elveszített vagy ellopott készpénz‑helyettesítő fizetési eszköz használatából, illetve jogosulatlan használatából eredő károkat.
Az első albekezdés nem alkalmazandó, ha
a)      a készpénz‑helyettesítő fizetési eszköz elvesztését, ellopását vagy jogosulatlan használatát a fizető fél a fizetési művelet teljesítését megelőzően nem észlelhette, kivéve abban az esetben, ha maga a fizető fél járt el csalárd módon; vagy
b)      a kárt a pénzforgalmi szolgáltató alkalmazottjának, pénzforgalmi közvetítőjének vagy fióktelepének, illetve a tevékenységeket a pénzforgalmi szolgáltató által kiszervezett tevékenységet végző szervezet intézkedése vagy az intézkedés elmulasztása okozta.
A fizető félnek kell viselnie a nem engedélyezett műveletekkel összefüggő összes kárt, amennyiben azok azáltal keletkeztek, hogy csalárd módon járt el, illetve a 69. cikkben meghatározott egy vagy több kötelezettségét szándékosan vagy súlyos gondatlanságból nem teljesítette. Ilyen esetekben az első albekezdésben említett felső összeghatár nem alkalmazandó.
Azokban az esetekben, amikor a fizető fél nem járt el csalárd módon vagy nem szándékosan mulasztotta el a 69. cikk szerinti kötelezettségei teljesítését, a tagállamok csökkenthetik az e bekezdésben említett felelősséget, figyelembe véve különösen a személyes hitelesítési adatainak jellegét, valamint azon konkrét körülményeket, amelyek mellett azt elvesztették, ellopták vagy jogosulatlanul használták.”
B.      A lengyel jog
9.        A 2011. augusztus 19‑i ustawa o usługach płatniczych (a pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló törvény)(3) alapügyre alkalmazandó változata 46. cikkének (1) és (3) bekezdése a következőképpen szól:
„(1)      A 44. cikk (2) bekezdésére is figyelemmel, nem engedélyezett fizetési művelet esetén a fizető fél [pénzforgalmi] szolgáltatója haladéktalanul, de legkésőbb azt a napot követő munkanap végéig, amikor megállapítást nyert, hogy a nem engedélyezett művelettel a fizető fél számláját megterhelték, vagy azt a napot követően, amikor a műveletről tájékoztatták, megtéríti a fizető félnek a nem engedélyezett fizetési művelet összegét, kivéve, ha a fizető fél szolgáltatója észszerű és megfelelően dokumentált okokból csalásra gyanakszik, és erről írásban tájékoztatja az bűnüldöző hatóságokat. Abban az esetben, ha a fizető fél fizetési számlát használ, a fizető fél [pénzforgalmi] szolgáltatójának vissza kell állítania a megterhelt fizetési számlát abba az állapotba, amelyben az akkor lenne, ha a nem engedélyezett fizetési műveletre nem került volna sor. A fizető fél fizetési számláján a jóváírás értéknapja nem lehet későbbi, mint az összeggel való megterhelés dátuma.
[…]
(3)      A fizető fél a nem engedélyezett fizetési műveletekért teljes mértékben felel,
ha azokat szándékosan vagy a 42. cikkben említett meghatározott egy vagy
több kötelezettségének szándékos vagy súlyosan gondatlan megsértésével
tette lehetővé.”
III. Az alapeljárás, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés és a Bíróság előtti eljárás
10.      N. O. (a továbbiakban: felperes) természetes személy, aki a PKO BP S.A.‑nál (a továbbiakban: bank) vezette bankszámláját, egy tárgy aukciós platformon történő eladásra kínálását követően adathalászát révén csalás áldozata lett. Egy harmadik személy, aki vásárlónak adta ki magát, csalárd linket küldött a felperesnek, amely a platform, majd a bank felületét jelenítette meg. A megtévesztett felperes megadta a bejelentkezési adatait, lehetővé téve ezáltal a csaló számára, hogy a bankszámlájáról nem engedélyezett fizetési műveletet hajtson végre. Miután másnap megállapította a csalást, azt azonnal bejelentette a banknak és a rendőrségnek, anélkül hogy a csalás elkövetőjét azonosították volna. A bank azonban megtagadta a vitatott ügylet összegének megtérítését, mivel úgy vélte, hogy a felperes súlyos gondatlanságból nem teljesítette azon kötelezettségét, hogy a készpénz‑helyettesítő fizetési eszközt kellő gondossággal kell tárolni, és ahhoz nem biztosítható hozzáférés illetéktelen személyek részére.
11.      Ezen elutasítást követően a felperes keresetet indított a kérdést előterjesztő bíróság, a Sąd Rejonowy w Koszalinie (koszalini kerületi bíróság) előtt a bank 3000 lengyel zloty (PLN) (hozzávetőleg 705 euró) megfizetésére való kötelezése iránt.
12.      Kérelmének alátámasztása érdekében a felperes arra hivatkozott, hogy a nem engedélyezett művelet összegével kapcsolatban az azonnali megtérítés elvét csak a 2015/2366 irányelv 73. cikkének (1) bekezdésében leírt helyzetben kell kizárni, vagyis akkor, ha a pénzforgalmi szolgáltató észszerű okokból arra gyanakszik, hogy a fizető fél csalást követett el, és ezen okokról tájékoztatja az illetékes nemzeti hatóságot. Ilyen okok hiányában – mint a jelen ügyben is – e szolgáltatónak haladéktalanul, de legkésőbb a következő munkanap végéig meg kell térítenie a fizető fél részére a nem engedélyezett művelet összegét. Az említett szolgáltató csak az ilyen megtérítést és az esemény körülményeinek kivizsgálását követően követelheti meg a fizető féltől a súlyos gondatlansága által okozott veszteségek viselését. Abban az esetben, ha a fizető fél megtagadja a nem engedélyezett művelet összegének visszafizetését, az érintett banknak jogi lépéseket kell tennie a fizetés elérése érdekében.
13.      A bank a maga részéről azt állította, hogy a 2015/2366 irányelv 74. cikkének (1) bekezdését átültető lengyel jogszabály mentesíti a pénzforgalmi szolgáltatót az ezen irányelv 73. cikkének (1) bekezdésében előírt azon kötelezettség alól, hogy haladéktalanul megtérítse a nem engedélyezett művelet összegét, amennyiben megállapítja, hogy a fizető fél magatartását súlyos gondatlanság jellemezte. A bank azt is állította, hogy a nem engedélyezett műveletért való felelősség valamennyi feltételét önállóan értékelheti, és hogy mentesül az azonnali megtérítési kötelezettség alól, ha megállapítja a fizető fél gondatlanságát.
14.      E körülmények között, tekintettel arra, hogy az eljárás során megállapítást nyert, hogy a vitatott ügylet nem volt engedélyezett, a kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy el kell végeznie a pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló törvény – a 2015/2366 irányelv 73. és 74. cikkét átültető – 46. cikkének elemzését annak érdekében, hogy eldönthesse a felperes és a bank között folyamatban lévő, a pénzforgalmi szolgáltatót terhelő, a nem engedélyezett művelet összegének haladéktalan megtérítésére vonatkozó kötelezettség terjedelmét érintő jogvitát.
15.      E tekintetben e bíróság úgy véli, hogy a 2015/2366 irányelv és az azt átültető nemzeti rendelkezések azt az általános elvet állapítják meg, miszerint a pénzforgalmi szolgáltatók teljes mértékben viselik a nem engedélyezett fizetési műveletekért való felelősség kockázatát. Ezenkívül az említett bíróság megállapítja, hogy ezen irányelv és a lengyel jogszabályok rendelkezései jogot biztosítanak a fizető felek számára a nem engedélyezett műveletek összegének megtérítésére, ami magában foglalja az így elveszett pénzeszközök haladéktalan megtérítéséhez való jogot. Ez a jog kizárt, ha észszerű okokból arra lehet gyanakodni, hogy a fizető fél csalást követ el, és a csalást bejelentik az illetékes nemzeti hatóságoknak.
16.      Egyébiránt ugyanezen bíróság megjegyzi, hogy a bankok nem indítottak keresetet a lengyel bíróságok előtt a fogyasztókkal szemben a fizető félnek felróható súlyos gondatlanság miatt nem engedélyezett műveletek összegének megtérítésére vonatkozó kötelezettséggel kapcsolatban. Ezzel szemben a fogyasztók számos keresetet indítottak bankokkal szemben a nem engedélyezett műveletek összege visszafizetésének elmaradása miatt. A kérdést előterjesztő bíróság szerint ez a jelenség arra utal, hogy a nem engedélyezett műveletek esetében a megtérítéshez való jog alóli kivételeknek a pénzforgalmi szolgáltatók általi alkalmazása már szokásos gyakorlattá vált. A pénzforgalmi szolgáltatók ugyanis általában nem térítik meg a nem engedélyezett műveletek összegét, így a fizető felek, és különösen a fogyasztók kénytelenek bírósági eljárást indítani.
17.      Mivel a 2015/2366 irányelvnek a bank által javasolt értelmezése nem éri el a fizető fél védelmére irányuló, a nem engedélyezett műveletek megtérítését előíró általános szabály által követett célt, e bíróság ebből azt a következtetést vonja le, hogy ezen irányelv rendelkezéseit úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes a pénzforgalmi szolgáltató azon lehetősége, hogy megtagadja a nem engedélyezett fizetési művelet összegének megtérítését, ha a fizető felet e művelet kapcsán kár érte azáltal, hogy súlyos gondatlanságból nem teljesítette a rá háruló kötelezettségeket. Az említett bíróság hozzáteszi, hogy az ilyen értelmezés azzal a hatással járna, hogy a gyakran fogyasztóként eljáró fizető félről a kereskedőre, azaz a pénzforgalmi szolgáltatóra hárítaná az eljárás lefolytatásával, az eljárás megindításával, a bírósági költségekkel, a bizonyításfelvétellel és a dokumentumok előkészítésével kapcsolatos terhet.
18.      E körülmények között a Sąd Rejonowy w Koszalinie (koszalini kerületi bíróság, Lengyelország) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Úgy kell‑e értelmezni a [2015/2366] irányelv 73. cikkének ezen irányelv 74. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett (1) bekezdését, hogy a pénzforgalmi szolgáltató megtagadhatja a nem engedélyezett fizetési művelet összegének a fizető fél részére történő haladéktalan megtérítését, ha a fizető felet a nem engedélyezett fizetési művelet kapcsán azért érte veszteség, mert a 69. cikkben meghatározott kötelezettségeket súlyos gondatlanságból nem teljesítette?”
19.      A bank, a lengyel, a cseh és az olasz kormány, valamint az Európai Bizottság írásbeli észrevételeket nyújtott be a Bírósághoz.
IV.    Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
20.      Egyetlen kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2015/2366 irányelv 73. cikkének ezen irányelv 74. cikke (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy a pénzforgalmi szolgáltató megtagadhatja a nem engedélyezett fizetési művelet összegének a fizető fél részére történő haladéktalan megtérítését amiatt, hogy a fizető fél az ezen irányelv 69. cikke alapján őt terhelő kötelezettségeket súlyos gondatlanságból nem teljesítette.
21.      E kérdés megválaszolása érdekében a Bíróságnak azt kell meghatároznia, hogy az említett irányelv 74. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése kivételt képez‑e a pénzforgalmi szolgáltatónak a fizető fél irányában fennálló megtérítési kötelezettsége alól, és így az ugyanezen irányelv 73. cikkének (1) bekezdésében előírt azonnali megtérítési kötelezettség megszűnését vagy felfüggesztését eredményezheti‑e, vagy inkább olyan külön jogról van‑e szó, amelyet e szolgáltató később érvényesíthet a fizető féllel szemben.
22.      E tekintetben a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint valamely uniós jogi rendelkezés értelmezéséhez figyelembe kell venni annak szövegét, szövegkörnyezetét, és annak a szabályozásnak a célkitűzéseit, amelynek az részét képezi.(4)
23.      Ami elsősorban az értelmezni kért rendelkezések szövegét illeti, megjegyzem, hogy azok címei arra utalnak, hogy azok a pénzforgalmi szolgáltató és a fizető fél nem engedélyezett fizetési műveletek esetén fennálló felelősségét szabályozzák. A 2015/2366 irányelv 73. cikke ugyanis „A pénzforgalmi szolgáltató felelőssége a nem engedélyezett fizetési műveletek vonatkozásában” címet, míg ezen irányelv 74. cikke „A fizető fél felelőssége a nem engedélyezett fizetési műveletek vonatkozásában” címet viseli.
24.      Ami az említett irányelv 73. cikkének (1) bekezdését illeti, az főszabály szerint nem engedélyezett fizetési műveletek esetében a fizető fél részére történő azonnali megtérítést írja elő, megjelölve azt a kötelező határidőt, amelyen belül a pénzforgalmi szolgáltatónak e megtérítést teljesítenie kell,(5) ugyanakkor kivételt ír elő az azonnali megtérítés szabálya alól, nevezetesen abban az esetben, ha e szolgáltató „észszerű okokból csalásra gyanakszik”. Így e kivétel megköveteli, hogy egyrészt komoly gyanú merüljön fel egy esetleges csalás tekintetében, másrészt pedig azt, hogy az említett szolgáltató teljesítsen egy alaki feltételt, nevezetesen azt, hogy a gyanúját írásban közölje az illetékes nemzeti hatósággal.(6)
25.      Azt is meg kell állapítani, hogy ugyanezen irányelv 74. cikkének (1) bekezdése az irányelv 73. cikke alóli kivételként került megfogalmazásra.(7) Egyébiránt a 2015/2366 irányelv 74. cikke (1) bekezdésének első és második albekezdése szabályozza a fizető fél objektív felelősségét, amely korlátozott jellegű, míg a harmadik albekezdésből az következik, hogy a fizető fél vétkességen alapuló felelőssége főszabály szerint korlátlan. Konkrétabban, e rendelkezés kimondja, hogy a fizető fél legfeljebb 50 euróig vagy – ha csalárd módon járt el, illetve szándékosan vagy súlyos gondatlanságból nem teljesítette rendelkezésére bocsátott készpénz‑helyettesítő fizetési eszközökkel kapcsolatos, az ezen irányelv 69. cikke alapján előírt kötelezettségeit – korlátozás nélkül felel.
26.      Ami közelebbről a nem engedélyezett fizetési műveletek esetén történő azonnali megtérítés kérdését illeti, megjegyzem, hogy az említett irányelv 73. cikkének (1) bekezdése nem ír elő semmilyen más olyan kivételt, amelyre a pénzforgalmi szolgáltató hivatkozhatna, mint például annak gyanúja vagy lehetősége, hogy a fizető fél – akár csak gondatlanságból – nem teljesítette az ugyanezen irányelv 69. cikkében említett egy vagy több kötelezettséget. Egyébiránt, ami ezen irányelv 74. cikkének (1) bekezdését illeti, úgy tűnik, hogy e rendelkezés nem a nem engedélyezett fizetési művelet összegének haladéktalan megtérítésére vonatkozik, hanem a felelősségnek a fizető fél és a pénzforgalmi szolgáltató közötti megosztására összpontosít annak meghatározása érdekében, hogy az eljárás keretében kit kell később felelősségre vonni, következésképpen pedig kinek kell viselnie az ilyen műveletek által okozott veszteségeket.
27.      Így első ránézésre a 2015/2366 irányelv 73. cikke (1) bekezdésének szó szerinti értelmezéséből kitűnik, hogy azáltal, hogy kifejezetten eltéréseket állapít meg a nem engedélyezett művelet összegének haladéktalan megtérítésére vonatkozó kötelezettség alól, e rendelkezés nem teszi lehetővé, hogy az eltérések listáját kiterjesszék az e listán nem szereplő más esetekre, ideértve az említett irányelv 74. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdésében említett esetet, amikor a fizető fél „a 69. cikkben meghatározott egy vagy több kötelezettségét […] súlyos gondatlanságból nem teljesítette”.
28.      Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy ami ugyanezen irányelv 74. cikkének (1) bekezdését illeti, különösen annak szövege alapján nem állapítható meg bizonyossággal, hogy az e rendelkezésben előírt „eltérés” kizárólag a kötelezettség érdemére vonatkozik, vagy kiterjed az azonnali megtérítés elvére is. Így két eltérő értelmezés képzelhető el, amint azt az alapeljárás feleinek ellentétes álláspontja is tanúsítja.(8) Az első értelmezés szerint a pénzforgalmi szolgáltató a fizető fél vétkessége esetén nem köteles a fizető félnek megtérítést nyújtani, így hivatkozhat a fizető fél súlyos gondatlanságért fennálló felelősségére a 2015/2366 irányelv 74. cikkében előírt eltérés alkalmazása és az ezen irányelv 73. cikkének (1) bekezdéséből eredő azonnali megtérítési kötelezettség megszüntetése érdekében. Ezzel szemben a második értelmezés azon az előfeltevésen alapul, amely szerint az említett irányelv 73. cikkének (1) bekezdése és 74. cikkének (1) bekezdése a nem engedélyezett fizetési művelet megtérítésére irányuló eljárás két külön szakaszát szabályozza. Ezen értelmezés szerint az e 74. cikk (1) bekezdésében előírt „eltérésnek” nincs ab initio joghatása, ami azt jelenti, hogy a pénzforgalmi szolgáltatónak először megtérítést kell nyújtania a fizető fél részére, majd ezt követően e megtérítés után kártérítési igényt érvényesíthet a vétkességért felelős fizető féllel szemben.
29.      A jelen indítvány következő pontjaiban kifejtett okokból úgy vélem, hogy a 2015/2366 irányelv 73. cikke (1) bekezdésének és 74. cikke (1) bekezdésének e második olvasatát kell elfogadni.
30.      Ezt az értelmezést ugyanis másodsorban megerősíti az a szövegkörnyezet, amelybe a kérdést előterjesztő bíróság által az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésben említett rendelkezések illeszkednek.
31.      E tekintetben megjegyzem, hogy a 2015/2366 irányelv (71) preambulumbekezdése csak egyetlen olyan esetet ír elő, amely lehetővé teszi a pénzforgalmi szolgáltató számára, hogy – miután a fizető fél értesítette a pénzforgalmi szolgáltatót a nem engedélyezett műveletről – késleltesse az azonnali megtérítést a fizető félnek, nevezetesen akkor, ha „fennáll annak az alapos gyanúja, hogy a nem engedélyezett fizetési műveletre a pénzforgalmi szolgáltatást igénybe vevő csalárd magatartása következtében került sor, és ez a gyanú az illetékes nemzeti hatóság tudomására hozott tényekkel igazolható”. Ezen irányelv 73. cikkének (1) bekezdéséhez hasonlóan e (71) preambulumbekezdés nem említ egyetlen más olyan kivételt sem, amelyre a pénzforgalmi szolgáltató hivatkozhat, mint például annak gyanúja vagy megállapítása, hogy a pénzforgalmi szolgáltatás igénybe vevője magatartásával – különösen súlyos gondatlanságból – nem tett eleget az említett irányelv 69. cikkében említett egy vagy több kötelezettségnek.
32.      Egyébiránt hangsúlyozni kell, hogy úgy tűnik, a 2015/2366 irányelv 73. cikke (1) bekezdésének elfogadásához vezető előkészítő munkálatok elemzése alátámasztja ezt az értelmezést. A rendelkezés korábbi változatában, a 2015/2366 irányelv által hatályon kívül helyezett 2007/64/EK irányelv(9) nem írt elő kivételt a nem engedélyezett fizetési művelet haladéktalan megtérítésére vonatkozó kötelezettség alól. Az uniós jogalkotó mindazonáltal szükségesnek tartotta a releváns rendelkezés – a jelen esetben a 2015/2366 irányelv 73. cikkének (1) bekezdése – módosítását annak érdekében, hogy a nem engedélyezett műveletek esetén az azonnali megtérítési eljárást jobban körülhatárolja, mégpedig azáltal, hogy kifejezetten előírt egy konkrét kivételt a megtérítési kötelezettség alól, nevezetesen azt az esetet, ha a pénzforgalmi szolgáltató észszerű okokból csalásra gyanakszik.(10)
33.      Megjegyzem továbbá, hogy ezen irányelv 107. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy az uniós jogalkotó által a jelen ügyben releváns rendelkezések hatálya alá tartozó területen előírt harmonizáció teljes körű, és nem teszi lehetővé az e jogalkotó által elfogadottaktól eltérő nemzeti intézkedések elfogadását.(11) Pontosabban az említett irányelv 73. és 74. cikke nem tartozik azon rendelkezések közé, amelyek tekintetében az uniós jogalkotó mozgásteret kívánt biztosítani a tagállamok számára. Ezenkívül ugyanezen irányelv 107. cikkének (3) bekezdése kifejezetten hivatkozik a pénzforgalmi szolgáltatók kötelezettségeire, előírva a tagállamok számára annak biztosítását, hogy a pénzforgalmi szolgáltatók a pénzforgalmi szolgáltatást igénybe vevőknek a kárára ne térjenek el a 2015/2366 irányelvet átültető nemzeti jogi rendelkezésektől, kivéve, ha azok kifejezetten tartalmaznak ilyen lehetőséget.
34.      Harmadszor, ezt az értelmezést megerősítik a 2015/2366 irányelv által követett célok.
35.      E tekintetben emlékeztetek arra, hogy a 2015/2366 irányelv célja – amint az a (6) preambulumbekezdéséből kitűnik – a pénzforgalmi szolgáltatások nyújtására vonatkozó szabályok harmonizálása az „egyértelmű jogi környezet” megerősítése révén azért, hogy „a jogszabályok következetesebb alkalmazásá[t lehetővé tegyék] az Unió egész területén”, és az Unió egészében magas színvonalú fogyasztóvédelmet biztosítsanak az említett pénzforgalmi szolgáltatások igénybevételéhez.
36.      Noha ezen irányelv fő célja a pénzforgalmi szolgáltatásokra vonatkozó szabályok harmonizálása és e szolgáltatások belső piacának megfelelő működése,(12) amint azt az a tény is tanúsítja, hogy az említett irányelv az EUMSZ 114. cikken alapul, az említett szolgáltatások igénybevétele során a magas szintű fogyasztóvédelem biztosításának szükségessége szintén az ugyanezen irányelv által követett célok egyikét képezi.(13)
37.      A fenti tényezők véleményem szerint lehetővé teszik annak megállapítását, hogy bár a 2015/2366 irányelv 73. cikkének (1) bekezdése és 74. cikkének (1) bekezdése szorosan kapcsolódik egymáshoz, e rendelkezések a nem engedélyezett fizetési műveletek összegének megtérítésére irányuló eljárás eltérő szempontjait szabályozzák abban az értelemben, hogy az előbbi a nem engedélyezett művelet esetén az azonnali megtérítést írja elő, míg a második a szolgáltató és a fizető fél közötti felelősség egy későbbi szakaszban történő megosztását szabályozza.
38.      Következésképpen a 2015/2366 irányelv 73. cikke (1) bekezdésének megfelelően a pénzforgalmi szolgáltatónak első lépésben haladéktalanul meg kell térítenie a nem engedélyezett fizetési művelet összegét, kivéve, ha komoly gyanú merül fel, hogy a művelet a pénzforgalmi szolgáltatás igénybe vevőjének csalárd magatartásából ered. E megtérítés azonban nem végleges jellegű. Ha ugyanis második lépésben és ezen ideiglenes visszatérítés nyújtását követően a pénzforgalmi szolgáltató megállapítja, hogy a fizető fél szándékosan vagy súlyos gondatlanságból nem teljesítette az ezen irányelv 69. cikkéből eredő valamely kötelezettségét, megkövetelheti, hogy a fizető fél viselje a súlyos gondatlanságából eredő veszteségeket. Abban az esetben, ha a fizető fél megtagadja a nem engedélyezett ügylet összegének visszatérítését, a szolgáltatónak kell jogorvoslattal élnie a fizető féllel szemben, mivel ez utóbbi az említett irányelv 74. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése alapján felelős.
39.      Az ezzel ellentétes értelmezés, amely lehetővé teszi a pénzforgalmi szolgáltató számára, hogy megtagadja vagy elhalassza a megtérítést abban az esetben, ha csupán gyanú merül fel arra vonatkozóan, hogy a fizető fél súlyos gondatlanságból megszegte az ugyanezen irányelv 69. cikkében említett kötelezettségeket, lehetőséget biztosítana e szolgáltatónak arra, hogy megkerülje a nem engedélyezett művelet haladéktalan megtérítésére vonatkozó, az irányelv 73. cikkének (1) bekezdésében előírt kötelezettséget. Az ilyen értelmezés azon esetek indokolatlan kiterjesztéséhez vezetne, amelyekben az említett szolgáltató a jogszabályban kifejezetten előírt eseteken túl mentesülhet e kötelezettség alól, és ellentétes lenne az uniós jogi aktusokban foglalt kivételek megszorító értelmezésének elvével. Ezáltal közvetlenül sértené a fogyasztó megtérítéshez való jogát, és következésképpen kiüresítené az említett rendelkezés tartalmát, valamint megfosztaná azt hatékony érvényesülésétől.
40.      E tekintetben az uniós jogalkotó azon döntése, hogy az azonnali visszafizetési kötelezettség felfüggesztését szigorú feltételekhez köti, annak biztosítására irányul, hogy e visszafizetés maradjon a főszabály, és az ne váljon kivétellé. Márpedig az ilyen mechanizmust megfosztaná a tényleges érvényesüléstől, ha a pénzforgalmi szolgáltatónak a 2015/2366 irányelv 69. cikkéből eredő kötelezettségek megsértésére vonatkozó egyszerű, peren kívüli állítása elegendő lenne az azonnali megtérítési kötelezettség felfüggesztéséhez. Egyébiránt legalábbis paradox lenne, ha a csalás esetén fennálló azonnali megtérítési kötelezettség felfüggesztéséhez a komoly gyanú fennállását, valamint az illetékes nemzeti hatóság előtti hivatalos eljárás megindítását követelnék meg, ugyanakkor elfogadnák, hogy a súlyos gondatlanságból eredő magatartás vagy mulasztás esetén e kötelezettség minden más alaki követelmény hiányában azonos joghatással felfüggeszthető legyen.
41.      Az, hogy a pénzforgalmi szolgáltató a fizető félnek felróható súlyos gondatlanságra hivatkozva megtagadhatja vagy elhalaszthatja a nem engedélyezett művelet összegének azonnali megtérítését, egyúttal veszélyeztetné a 2015/2366 irányelv által követett, a fogyasztóvédelem magas szintjének biztosítására irányuló célkitűzést. Azon túl, hogy ilyen esetben a fizető fél nem részesülne a szóban forgó összeg azonnali megtérítésében, arra kényszerülne, hogy bírósági eljárást indítson a pénzforgalmi szolgáltatóval szemben, ha ez utóbbi a megtérítés megtagadása indokaként az ezen irányelv 69. cikkében előírt kötelezettségek súlyos gondatlanságból eredő megsértésére hivatkozik. Márpedig azáltal, hogy az ilyen szolgáltató számára kizárólag csalás esetén biztosított a lehetőség, hogy ne térítse meg azonnal a nem engedélyezett fizetési műveletet, az uniós jogalkotó azt a gyakorlatot kívánta orvosolni, hogy a pénzforgalmi szolgáltatók a megtérítés megtagadása érdekében a fizető fél hibás magatartására hivatkoztak, ami arra kényszerítette az utóbbit, hogy bírósági úton kérje a nem engedélyezett műveletek összegének megtérítését.(14) Az említett irányelv 73. cikke (1) bekezdésének módosításából ugyanis kitűnik, hogy nem a fizető félnek, hanem a pénzforgalmi szolgáltatónak kell követelnie a fizető fél súlyos gondatlanságából eredő, nem engedélyezett fizetési művelettel kapcsolatos veszteségek viselését, és adott esetben bírósági eljárást indítania az érintett összegek visszatérítése érdekében. Az ilyen megközelítés egyébiránt megfelel ugyanezen irányelv 72. cikke (2) bekezdésének is, amelynek értelmében a pénzforgalmi szolgáltatót terheli annak bizonyítása, hogy a fizető fél súlyosan gondatlanul járt el.
42.      Kiegészítésképpen célszerűnek tartok néhány pontosítást tenni a 2015/2366 irányelv jelen ügy szempontjából releváns rendelkezéseinek a fenti elemzéshez kapcsolódó bizonyos vonatkozásait illetően.
43.      Először is hangsúlyozni szeretném, hogy a jelen ügy különbözik a Bíróság elé terjesztett számos ügytől, amelyek a nem engedélyezett műveletek esetén a felelősségnek a fizető fél és a pénzforgalmi szolgáltató közötti megosztását szabályozó – a 2015/2366 irányelv(15) korábbi változataiban és különösen a Veracash ítélet(16) alapjául szolgáló ügyben felmerülő – különböző rendelkezések egymáshoz való viszonyára vonatkoznak.
44.      E tekintetben megállapítom, hogy a jelen üggyel ellentétben, amelyben nem vitatott, hogy a fizető fél haladéktalanul tájékoztatta a pénzforgalmi szolgáltatót a nem engedélyezett fizetési művelet bekövetkeztéről, a Veracash ítélet alapjául szolgáló ügy azon következményekkel foglalkozott, amikor a fizető fél nem teljesítette azon kötelezettségét, hogy az ilyen művelet megállapításáról haladéktalanul tájékoztassa a pénzforgalmi szolgáltatót.
45.      Kétségtelen, hogy ebben az ítéletben a Bíróság kimondta, hogy a pénzforgalmi szolgáltató azon kötelezettsége, hogy a 2007/64 irányelv 60. cikke (1) bekezdésének megfelelően haladéktalanul megtérítse a nem engedélyezett művelet összegét, az ezen irányelv 61. cikkének (2) bekezdésében előírt kivételek hatálya alá tartozik, így főszabály szerint a fizető fél viseli a nem engedélyezett műveletekkel összefüggő összes kárt, amennyiben azok nála azáltal keletkeztek, hogy csalárd módon járt el, vagy ezen irányelv 56. cikkében meghatározott egy vagy több kötelezettségével kapcsolatban súlyos gondatlansággal járt el, vagy azokat szándékosan nem teljesítette.(17) Ez az értelmezés ugyanis azt sugallhatja, hogy ugyanezen irányelv 61. cikkének (2) bekezdése kivételt képez a pénzforgalmi szolgáltatónak az irányelv 60. cikkének (1) bekezdésében előírt azon kötelezettsége alól, hogy a nem engedélyezett művelet összegét haladéktalanul megtérítse a fizető fél részére, lehetővé téve ezáltal e szolgáltató számára, hogy a fizető fél csalásért vagy súlyos gondatlanságért fennálló felelősségére hivatkozva kivonja magát e kötelezettség alól.
46.      Meg kell azonban állapítani, hogy ez az értelmezés nem fogadható el a 2015/2366 irányelv 73. cikkének (1) bekezdését és 74. cikkének (1) bekezdését illetően, amelyek a 2007/64 irányelv 60. cikke (1) bekezdésének és 61. cikke (2) bekezdésének helyébe léptek. Amint ugyanis arra a jelen indítvány 32. pontjában rámutattam, bár a 2007/64 irányelv 60. cikkének (1) bekezdése nem ír elő semmilyen kivételt a nem engedélyezett fizetési művelet azonnali megtérítésére vonatkozó kötelezettség alól, az uniós jogalkotó szükségesnek tartotta e rendelkezés oly módon történő módosítását, hogy a 2015/2366 irányelv 73. cikkének (1) bekezdésébe az azonnali megtérítési kötelezettség alól kifejezett kivételt vezetett be, amely arra az esetre korlátozódik, amikor a pénzforgalmi szolgáltató észszerű okokból csalásra gyanakszik. Márpedig az ilyen módosítással az uniós jogalkotó egyértelműen azt kívánta kifejezni, hogy ezen irányelv 73. cikkének (1) bekezdése és 74. cikkének (1) bekezdése a nem engedélyezett fizetési művelet megtérítésére irányuló eljárás két külön szakaszát szabályozza abban az értelemben, hogy az első a nem engedélyezett művelet esetén az azonnali megtérítés elvét rögzíti, míg a második a felelősségnek a szolgáltató és a fizető fél között egy későbbi szakaszban történő megosztását szabályozza.(18)
47.      Másodszor megjegyzem, hogy írásbeli észrevételeiben az olasz kormány a 2015/2366 irányelv 73. cikke (1) bekezdésének olyan értelmezését támogatta, amely szerint e rendelkezés – amellett, hogy előírja az azonnali megtérítést – lehetővé teszi a pénzforgalmi szolgáltató számára, hogy utólag és közvetlenül visszakapja a nem engedélyezett fizetési művelet címén az ügyfélnek megtérített összeget, anélkül hogy szükségszerűen bírósági eljárást kellene indítania, mivel a releváns körülmények összességének vizsgálata alapján észszerű okokból vélheti úgy, hogy a nem engedélyezett művelet a fizető fél szándékos vagy súlyos kötelezettségszegésének eredménye.(19)
48.      Bár az olasz kormány által javasolt értelmezés az érintett felek érdekeinek mérlegelésére irányul, ez nem változtat azon, hogy a 2015/2366 irányelv 73. cikkének (1) bekezdése alapján előírt megtérítést olyan további korlátozásoktól és feltételektől tenné függővé, amelyeknek nincs alapja e rendelkezés szövegében, és amelyek ennélfogva eltérnek az ezen irányelv által meghatározott szigorú kerettől. Ezenkívül gyakorlati szempontból a fizető fél azzal egyenértékű helyzetbe kerül, mint amelyben a megtérítés hiányában lett volna, és ennélfogva köteles bírósági eljárást indítani a pénzforgalmi szolgáltatóval szemben a szóban forgó összeg behajtása érdekében. Márpedig, amint arra a jelen indítvány 37. és 38. pontjában rámutattam, az ilyen értelmezés lehetővé tenné e rendelkezés megkerülését, és megfosztaná azt hatékony érvényesülésétől, ugyanakkor csökkentené a fogyasztók számára biztosított védelem terjedelmét.
49.      Egyébiránt megállapítom, hogy – amint az a jelen indítvány 33. pontjában megállapításra került – az említett irányelv 73. cikkének (1) bekezdése a teljes harmonizáció tárgyát képező rendelkezések között szerepel. Ebből következik, hogy a pénzforgalmi szolgáltatónak a nem engedélyezett fizetési műveletekért való felelőssége nem enyhíthető korlátozottabb felelősségi rendszert bevezető nemzeti rendelkezések alkalmazásával. Következésképpen a tagállamok a pénzforgalmi szolgáltatóknak a nem engedélyezett ügylet összegének azonnali megtérítésére vonatkozó kötelezettsége tekintetében nem térhetnek el a 2015/2366 irányelv által bevezetett rendszertől az ezen irányelv 73. cikkének (1) bekezdésében kifejezetten előírtaktól különböző eltérések bevezetésével.
50.      Harmadszor megjegyzem, hogy a cseh és az olasz kormány állításával ellentétben a javasolt értelmezés nem vezet a 2015/2366 irányelv 102. cikkében foglalt alternatív vitarendezési mechanizmus megkerüléséhez.(20)
51.      E tekintetben emlékeztetek arra, hogy ezen irányelv 102. cikke olyan alternatív vitarendezési eljárást ír elő, amelynek keretében a pénzforgalmi szolgáltatás igénybe vevője alternatív vitarendezési testülethez fordulhat a pénzforgalmi szolgáltatókkal szemben benyújtott panaszok kezelése érdekében. Bár az így létrehozott mechanizmus célja valóban a felhasználók és a pénzforgalmi szolgáltatók közötti jogviták rendezésének megkönnyítése, annak hatálya nem korlátozódik kizárólag az említett irányelv 73. cikkében előírt azonnali megtérítésre, hanem kiterjed az ugyanezen irányelv III. és IV. címéből eredő jogokkal és kötelezettségekkel kapcsolatos valamennyi jogvitatípusra.
52.      Végül, bár a választott megoldás bizonyos kétségeket kelthet, és nem mentes a gyakorlati nehézségektől,(21) az ellenkező értelmezésnek mégis súlyosabb hátrányai vannak, különösen a pénzforgalmi szolgáltatások felhasználói számára.(22) Úgy tűnik egyébként, hogy éppen ezek a felhasználók álltak azoknak az aggályoknak a középpontjában, amelyek az uniós jogalkotót a 2015/2366 irányelv 73. cikkének (1) bekezdésének módosítására késztették. Mindenesetre abban az esetben, ha e rendelkezés jelenlegi megfogalmazása bizonyos hiányosságokat mutat, annak módosítása kizárólag az uniós jogalkotó feladata.
53.      A fentiek összességére tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság az előterjesztett kérdésre azt a választ adja, hogy a 2015/2366 irányelv 73. cikkének (1) bekezdését és 74. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes, ha a pénzforgalmi szolgáltató megtagadhatja a nem engedélyezett fizetési művelet összegének a fizető fél részére történő haladéktalan megtérítését arra hivatkozva, hogy a fizető felet e fizetési művelet kapcsán azért érte veszteség, mert az ezen irányelv 69. cikkéből eredő kötelezettségeit súlyos gondatlanságból nem teljesítette.
V.      Végkövetkeztetés
54.      A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a Sąd Rejonowy w Koszalinie (koszalini kerületi bíróság, Lengyelország) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre a következő választ adja:
A belső piaci pénzforgalmi szolgáltatásokról és a 2002/65/EK, a 2009/110/EK és a 2013/36/EU irányelv és az 1093/2010/EU rendelet módosításáról, valamint a 2007/64/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2015. november 25‑i (EU) 2015/2366 európai parlamenti és tanácsi irányelv 73. cikkének (1) bekezdését és 74. cikkének (1) bekezdését
a következőképpen kell értelmezni:
azokkal ellentétes, ha a pénzforgalmi szolgáltató megtagadhatja a nem engedélyezett fizetési művelet összegének a fizető fél részére történő haladéktalan megtérítését arra hivatkozva, hogy a fizető felet e fizetési művelet kapcsán azért érte veszteség, mert az ezen irányelv 69. cikkéből eredő kötelezettségeit súlyos gondatlanságból nem teljesítette.
1      Eredeti nyelv: francia.
i      A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.
2      A belső piaci pénzforgalmi szolgáltatásokról és a 2002/65/EK, a 2009/110/EK és a 2013/36/EU irányelv és az 1093/2010/EU rendelet módosításáról, valamint a 2007/64/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2015. november 25‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2015. L 337., 35. o.; helyesbítés HL 2018. L 102., 97. o.).
3      Dz. U., 2024., poz. 30.
4      2025. augusztus 1‑jei Veracash ítélet (C‑665/23, EU:C:2025:598, 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
5      A 2015/2366 irányelv 73. cikkének (1) bekezdése e tekintetben pontosítja, hogy e megtérítésnek „legkésőbb a következő munkanap végéig” kell megtörténnie.
6      Bár ez a szempont a jelen ügyben nem releváns, megjegyzem, hogy létezik egy második eset, amely lehetővé teszi a pénzforgalmi szolgáltató számára, hogy ne térítse meg azonnal a fizető fél részére a nem engedélyezett művelet összegét, nevezetesen akkor, ha a fizető fél elmulasztja tájékoztatni a pénzforgalmi szolgáltatót, vagy azt késedelmesen teszi meg. Pontosabban a 2015/2366 irányelv 71. cikke, amelyre ezen irányelv 73. cikkének (1) bekezdése hivatkozik, határidőt állapít meg a nem engedélyezett művelet bejelentésére, előírva, hogy a pénzforgalmi szolgáltatást igénybe vevő számára a pénzforgalmi szolgáltató kizárólag akkor köteles a nem engedélyezett vagy hibásan teljesített fizetési műveletek helyesbítését biztosítani, ha a szolgáltatást igénybe vevő indokolatlan késedelem nélkül, de legkésőbb a terhelés napjától számított tizenhárom hónap elteltével bejelenti a pénzforgalmi szolgáltatónak az általa észlelt, nem engedélyezett vagy hibásan teljesített és reklamációra okot adó fizetési műveletet. Lásd e tekintetben: 2025. augusztus 1‑jei Veracash ítélet (C‑665/23, EU:C:2025:598, 48. pont).
7      A 2015/2366 irányelv 74. cikke ugyanis a következő szövegrészt tartalmazza: „[a] 73. cikktől eltérve”.
8      Lásd a jelen indítvány 12. és 13. pontját.
9      A 2015/2366 irányelv 73. cikkének (1) bekezdése a belső piaci pénzforgalmi szolgáltatásokról és a 97/7/EK, a 2002/65/EK, a 2005/60/EK és a 2006/48/EK irányelv módosításáról és a 97/5/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2007. november 13‑i 2007/64/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2007. L 319., 1. o.; helyesbítés HL 2009. L 187., 5. o.) 60. cikke (1) bekezdésének helyébe lépett. Ez utóbbi rendelkezés szövege a következő volt: „A tagállamok biztosítják, hogy nem engedélyezett fizetési művelet esetében – az 58. cikk sérelme nélkül – a fizető fél pénzforgalmi szolgáltatója haladéktalanul megtéríti a fizető fél részére a nem engedélyezett fizetési művelet összegét, és – amennyiben releváns – helyreállítja a megterhelt fizetési számlát abba az állapotba, amelyben az lenne, ha a nem engedélyezett fizetési műveletre nem került volna sor”.
10      Ezen előkészítő munkálatokból tehát kitűnik, hogy – bár a Bizottság eredeti javaslata nem tartalmazott kivételt az azonnali megtérítési kötelezettsége alól, amennyiben a szolgáltató észszerű okokból csalásra gyanakszik – e módosítást az intézményközi tárgyalások során fogadták el, mielőtt belefoglalták volna a 2015/2366 irányelv végleges szövegébe. Lásd ezzel kapcsolatban: a belső piaci pénzforgalmi szolgáltatásokról és a 2002/65/EK, 2013/36/EU és a 2009/110/EK irányelv módosításáról, valamint a 2007/64/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvjavaslatot (COM (2013) 0547 végleges), különösen 13. o.; Európai Parlament, az intézményközi tárgyalások során elfogadott szöveg, PE 604.827 (a rendes jogalkotási eljárás 2013/0264 (COD) sz. ügyirata, jóváhagyva 2015. június 16‑án), különösen a 65. cikk, valamint a belső piaci pénzforgalmi szolgáltatásokról és a 2002/65/EK, 2013/36/EU és a 2009/110/EK irányelv módosításáról, valamint a 2007/64/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvjavaslatra vonatkozó kiegészítő jelentés, A8‑0266/2015 (elfogadva 2015. szeptember 28‑án), különösen a 73. cikk. A Bizottság ugyanezt a megközelítést alkalmazta a belső piaci pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló rendeletre irányuló javaslatában is. A szolgáltató nem engedélyezett fizetési műveletekkel kapcsolatos felelősségére vonatkozó rendelkezés egyértelművé teszi, hogy csak a fizető fél által elkövetett csalás alapos gyanúja indokolhatja, hogy a szolgáltató megtagadja a megtérítést. Ebben az esetben a szolgáltatónak meg kell indokolnia a megtérítés megtagadását, és meg kell jelölnie azokat a szerveket, amelyekhez a fizető fél fordulhat.  Lásd e tekintetben a belső piaci pénzforgalmi szolgáltatásokról és az 1093/2010/EU rendelet módosításáról szóló európai parlamenti és tanácsi rendeletre irányuló, 2023. június 28‑i javaslatot, COM(2023) 367 final – 2023/0210 (COD), különösen 11. o., 56. cikk (1) és (2) bekezdése.
11      Lásd a 2007/64 irányelvet illetően: 2021. szeptember 2‑i CRCAM ítélet (C‑337/20, EU:C:2021:671, 42. pont).
12      Lásd a 2007/64 irányelvet illetően: 2021. szeptember 2‑i CRCAM ítélet (C‑337/20, EU:C:2021:671, 44. pont).
13      Lásd ebben az értelemben: 2020. november 11‑i DenizBank ítélet (C‑287/19, EU:C:2020:897, 56. és 102. pont). Lásd még a 2007/64 irányelvet illetően: 2024. július 11‑i Eurobank Bulgaria ítélet (C‑409/22, EU:C:2024:600, 79. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
14      Lásd: Guimarães, M. R. és Steennot, R., „Allocation of Liability in Case of Payment Fraud: Who Bears the Risk of Innovation? A comparison of Belgian and Portuguese law in the context of PSD2”, European review of private law,
Kluwer Law International, 30. kötet, 1. szám, 2022, 29–72. o., különösen 47. o.
15      Lásd például: 2021. szeptember 2‑i CRCAM ítélet (C‑337/20, EU:C:2021:671).
16      2025. augusztus 1‑jei Veracash ítélet (C‑665/23, EU:C:2025:598).
17      2025. augusztus 1‑jei Veracash ítélet (C‑665/23, EU:C:2025:598, 63. pont).
18      Lásd a jelen indítvány 37. és 38. pontját.
19      E kormány szerint az olyan értelmezést, amely nem jogosítja fel a pénzforgalmi szolgáltatót a megtérítés visszavonására, és így arra kényszeríti, hogy az ügyfél súlyos gondatlansága esetén bírósági úton igényelje vissza a megtérített összegeket, nem támasztja alá a 2015/2366 irányelv szövege, és a fizetési rendszer észszerűtlen egyenlőtlenségéhez vezetne. Különösen azt állítja, hogy mivel ezen irányelv egyetlen rendelkezése sem tiltja meg a pénzforgalmi szolgáltatók számára, hogy az ügyfél fizetési számlájáról közvetlenül visszavegyék a nem engedélyezett fizetési művelet címén megtérített, az ügyfél szándékos magatartásából vagy súlyos kötelezettségszegéséből eredő összeget, a nemzeti jogalkotók mérlegelésére kell bízni azt a kérdést, hogy engedélyezni kell‑e az ilyen közvetlen beszedést, vagy sem.
20      E kormányok szerint egy ilyen eljárás lehetővé tenné a pénzforgalmi szolgáltatások igénybe vevői számára, hogy a nem engedélyezett fizetési művelet összegét hatékonyabban, gyorsabban és olcsóbban térítsék meg, mint a hagyományos bírósági rendszer igénybevétele révén. Ebben az értelemben azt állítják, hogy e mechanizmus teljesen elveszítené relevanciáját, ha a pénzforgalmi szolgáltató még a pénzforgalmi szolgáltatás igénybe vevőjének súlyos gondatlansága esetén is köteles lenne megtéríteni a nem engedélyezett fizetési művelet összegét.
21      Tekintettel a pénzforgalmi szolgáltató azon kötelezettségére, hogy a megtérítést „legkésőbb a következő munkanap végéig” teljesítse azt követően, hogy a fizető fél a nem engedélyezett fizetési műveletről értesítette, jogosan merül fel a kérdés, hogy a szolgáltató ilyen rövid határidőn belül összegyűjtheti‑e mindazokat az információkat, amelyek csalás alapos gyanúját vethetik fel. Azt is meg kell állapítani, hogy bár elméletileg a csalárd magatartás és a gondatlan magatartás közötti különbségtétel nem okoz nehézséget, ez a különbségtétel a gyakorlatban kevésbé nyilvánvaló, különösen akkor, ha e szolgáltatónak rendkívül korlátozott időn belül kell azonosítania a csalárd magatartást (vagy legalábbis az ilyen cselekmény gyanúját) annak érdekében, hogy mentesülhessen az azonnali megtérítési kötelezettség alól. Felmerülhet az a kérdés is, hogy ha ilyen megtérítések kockázatával kell szembenézniük, a pénzforgalmi szolgáltatók nem lesznek‑e hajlamosak arra, hogy korlátozzák bizonyos fizetési eszközök rendelkezésre bocsátását, vagy hogy azok használatát szigorúbb és a felhasználók számára költségesebb feltételekhez kössék, ami ellentétes lenne az elektronikus fizetések integrált piacának fejlesztésére irányuló, a 2015/2366 irányelv által követett általános célkitűzéssel. Amint azt az olasz kormány hangsúlyozza, az ilyen rendszer visszatarthatja a fizető felet attól is, hogy eleget tegyen az ezen irányelv 69. cikkében előírt gondossági kötelezettségeknek.
22      Úgy tűnik ugyanis, hogy számos tagállamban a pénzforgalmi szolgáltatók alapértelmezés szerint azt a gyakorlatot fogadták el, hogy a fizető felektől megtagadják az azonnali megtérítést azzal az indokkal, hogy azok vétkes magatartásukkal hozzájárultak a nem engedélyezett fizetési műveletek megvalósításához. Márpedig az uniós jogalkotó a 2015/2366 irányelv 73. cikke (1) bekezdésének módosításával éppen az ilyen gyakorlatok megelőzése érdekében kívánta megerősíteni a fogyasztóvédelmet, ügyelve arra, hogy a pénzforgalmi szolgáltatókat a nem engedélyezett műveletek esetén terhelő azonnali megtérítési kötelezettség csak kifejezett és szigorúan meghatározott kivételekkel korlátozható. Lásd ezzel kapcsolatban a kérdést előterjesztő bíróság megállapítását a jelen indítvány 16. pontjában. A jogirodalomban lásd még: Guimarães, M. R. és Steennot, R.: „Allocation of liability in case of payment fraud: who bears the risk of innovation? A comparison of Belgian and Portuguese law in the context of PSD2”, European review of private law,
Kluwer Law International, 30. kötet, 1. szám, 2022, 29–72. o., különösen 47. o.