A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE1976. április 8.(*)„Női és férfi munkavállalók egyenlő díjazása”A 43-75. sz. ügyben_a Bírósághoz a Cour de travail de Bruxelles által az EGK‑Szerződés 177. cikke értelmében benyújtott, az e bíróság előttGabrielle Defrenne, korábban légiutas-kísérő (lakóhelye: Brüsszel‑Jette)ésa Société Anonyme Belge De Navigation Aérienne Sabena (székhelye: Brüsszel)között
folyamatban lévő eljárásban az EGK‑Szerződés 119. cikkének
értelmezésére vonatkozó előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában_A BÍRÓSÁG_tagjai:
R. Lecourt elnök, H. Kutscher és A. O’Keeffe
tanácselnökök, A. M. Donner, J. Mertens de Wilmars,
P. Pescatore és M. Sørensen bírák_főtanácsnok: A. Trabucchi_hivatalvezető: A. Van Houtte_meghozta a következőÍtéletet1        Az
1975. április 23-i ítélettel, amely május 2-án érkezett a Bíróság
Hivatalához, a Cour de travail de Bruxelles az EGK-Szerződés 177. cikke
alapján előzetes döntéshozatal céljából két, a férfiak és a nők egyenlő
munkáért járó egyenlő díjazása vonatkozásában a Szerződés 119. cikkének
hatályára és végrehajtására vonatkozó kérdést terjesztett a Bíróság elé.2        E
kérdések egy légiutas-kísérő és munkáltatója, a Sabena SA közötti
jogvitában merültek fel, melynek tárgya az alapeljárás felperese által
követelt kártérítés, amelyre a felperes azon okból tartott igényt, hogy
1963. február 15-től 1966. február 1-jéig, női munkavállaló lévén,
díjazását illetően hátrányos megkülönböztetést szenvedett a „fedélzeti
személyzetként” ugyanazon munkát végző férfi munkatársaihoz képest.3        Az
előzetes döntéshozatalra utaló ítélet szerint a felek egyetértenek
abban, hogy a légiutas-kísérő és a fedélzeti személyzet munkája
megegyezik, és az adott körülmények között nem vitatják az említett
időszakban a légiutas-kísérő hátrányára megvalósult, a díjazást érintő
megkülönböztetés tényét. Az első kérdésről (a 119. cikk közvetlen hatálya)4        Az
első kérdés tárgya az, hogy a Szerződés 119. cikke „önmagában
közvetlenül valamennyi tagállam belső jogának részévé teszi-e a férfiak
és a nők egyenlő munkáért járó egyenlő díjazásának elvét”, és hogy „a
nemzeti jogszabályoktól függetlenül, ezáltal jogot biztosít-e a
munkavállalók számára, hogy a nemzeti bíróságokhoz keresetet nyújtsanak
be ezen elv érvényesítése céljából”.5        Igenlő
válasz esetén további kérdésként merül fel, hogy mely időponttól kell
ezt a hatályt elismerni.6        Az
első kérdés ezen utolsó felére vonatkozó válasz a második kérdésre
vonatkozó válasszal együtt adandó meg.7        A
119. cikk közvetlen hatályára vonatkozó kérdést az egyenlő díjazás
elvének természete, a rendelkezés célja és a rendelkezésnek a Szerződés
rendszerében elfoglalt helye szempontjából kell megvizsgálni.8        A 119. cikknek kettős célja van.9        Egyrészről,
tekintettel a különböző tagállamok szociális tárgyú jogszabályainak
különböző fejlettségi fokára, a 119. cikk célja annak elkerülése, hogy a
közösségen belüli verseny során az azon államokban létesített
vállalkozások, amelyek az egyenlő díjazás elvét ténylegesen
érvényesítették, ne szenvedjenek versenyhátrányt az olyan államokban
található vállalkozásokkal szemben, ahol még nem számolták fel a női
munkaerőt hátrányosan érintő, a fizetésben megmutatkozó
megkülönböztetést.10      Másrészről,
e rendelkezés a Közösség szociális célkitűzései közé tartozik, mivel a
Közösség nemcsak egy gazdasági unióra korlátozódik, hanem ezzel
egyidejűleg a közös cselekvéssel a társadalmi fejlődést és az európai
népek élet- és munkakörülményeinek folyamatos javítását célozza, amint
azt a Szerződés preambuluma is kiemeli.11      Ezt
a célt hangsúlyozza, hogy a 119. cikk a Szerződés szociálpolitikáról
szóló fejezetében található, melynek bevezető rendelkezése, azaz a 117.
cikk szerint „szükség van a munkavállalók élet- és munkakörülményeinek
javítására, lehetővé téve ezáltal a fejlődési folyamat fenntartása
mellett ezek összehangolását”.12      Ebből
a kettős, gazdasági és szociális célból adódik, hogy az egyenlő díjazás
elve a Közösség alapelvei közé tartozik.13      Ez
az elgondolás magyarázza egyébiránt, hogy miért kívánja meg a Szerződés
ezen elv teljes körű alkalmazását már az átmeneti időszak első
szakaszának végétől.14      E
rendelkezés értelmezése során tehát nem hozható fel érvként az, hogy
bizonyos tagállamokban e lényeges elv tényleges alkalmazását lassúság és
ellenállás késleltette.15      A
119. cikknek a munkakörülményeknek a fejlődési folyamat fenntartása
melletti összehangolásához való hozzárendelése lehetővé teszi annak a
kifogásnak az elhárítását, mely szerint e cikk betartása a
legalacsonyabb fizetések emelésén kívül máshogyan is biztosítható.16      A
119. cikk első albekezdésének értelmében a tagállamok kötelesek
biztosítani és fenntartani „annak az elvnek az alkalmazását, hogy a
férfiak és a nők egyenlő munkáért egyenlő díjazást kapjanak”.17      Ugyanezen
cikk második és harmadik albekezdése bizonyos pontosításokkal egészíti
ki az első albekezdésben használt díjazás és munka fogalmát.18      E
rendelkezések alkalmazásának céljából a 119. cikk teljes alkalmazási
körén belül meg kell különböztetni egyrészről a közvetlen és nyílt
hátrányos megkülönböztetést, amely a fent említett cikkben
meghatározott, a munka azonosságának és az egyenlő díjazás szempontjai
alapján már megállapítható, másrészről a közvetett és leplezett
hátrányos megkülönböztetést, amely csak egyértelműbb, közösségi vagy
nemzeti végrehajtási rendelkezésekkel összefüggésben azonosítható.19      Nyilvánvaló
ugyanis, hogy a 119. cikkben meghatározott célkitűzés teljes körű
megvalósítása a női és férfi munkavállalók közötti minden közvetlen és
közvetett megkülönböztetés felszámolásával nemcsak egyes
vállalkozásokat, hanem egész iparágakat, sőt a gazdasági rendszer
egészét tekintve bizonyos esetekben olyan szempontok meghatározását
igényelheti, amelyeknek végrehajtása megfelelő közösségi és nemzeti
intézkedések meghozatalát igényli.20      Ezt
a gondolatmenetet az is megerősíti, hogy az e kérdésre vonatkozó
közösségi jogi aktusok – amelyekre a 2. kérdésre adandó válaszban utalás
történik – a 119. cikk végrehajtásakor az „egyenlő munka” szigorúan
vett szempontját kitágítják, mégpedig különösen a Nemzetközi Munkaügyi
Szervezet egyenlő díjazásáról szóló 100. számú egyezménye (1951)
rendelkezéseinek megfelelően, amelynek 2. cikke az egyenlő díjazást
„egyenlő értékű” munka esetén írja elő.21      A
közvetlen hátrányos megkülönböztetések közül – amelyek a 119. cikk
által felsorolt szempontok alapján már megállapíthatók – ki kell emelni
azokat, amelyeknek forrása jogszabályi természetű rendelkezésekben vagy
kollektív szerződésekben található, hiszen az ilyen jellegű hátrányos
megkülönböztetések tisztán jogi elemzések segítségével felfedhetők.22      Ugyanez
vonatkozik a férfi és női munkavállalók ugyanabban a magán- vagy
közintézményben, vagy szolgálatban végzett, ugyanazon munkáért kapott
egyenlőtlen díjazására.23      Amennyiben
ilyen helyzet áll fenn – mint ahogyan azt az előzetes döntéshozatalra
utaló ítélet meg is állapította – a bíró fel tudja sorakoztatni
mindazokat a tényeket, amelyek lehetővé teszik számára annak eldöntését,
hogy egy női munkavállaló valóban alacsonyabb díjazásban részesül-e,
mint ugyanazon feladatokkal megbízott férfi munkavállaló.24      Legalábbis
ilyen esetekben, a 119. cikk közvetlenül alkalmazható, és ezáltal a
jogalanyok számára olyan jogokat keletkeztet, amelyeket a bíróságoknak
védelemben kell részesíteniük.25      Egyébiránt
az egyenlő díjazás elvének alkalmazása tárgyában hozott nemzeti
jogszabályok általában csupán átveszik a 119. cikk rendelkezéseit az
ugyanazon munkavégzés mellett fennálló közvetlen hátrányos
megkülönböztetés esetében.26      E
tekintetben a belga szabályozás különösen szemléletes, mivel a nők
foglalkoztatásáról szóló, 1967. október 24-i 40. királyi rendelet 14.
cikke csupán megerősíti azt, hogy minden női munkavállalónak joga van a
hatáskörrel rendelkező bíróságnál a 119. cikkben foglalt egyenlő díjazás
elvének alkalmazása iránti keresetet benyújtani, és pusztán visszautal e
cikkre.27      E következtetés ellen nem hozhatók fel a 119. cikkben használt kifejezések.28      Mindenek
előtt nem lehet a cikkben szereplő „elv” kifejezéssel érvelni a cikk
közvetlen hatálya ellen, hiszen a Szerződés nyelvezetében e kifejezés
használata éppenhogy kiemeli bizonyos rendelkezések alapvető jellegét,
mint ahogyan az például a Szerződés „alapelvekről” szóló első részének
címéből és a 113. cikkből is kitűnik, amely szerint a Közösség
kereskedelmi politikája „egységes elveken” alapul.29      E
fogalomnak egy határozatlan utalás szintjére való visszaminősítése így
közvetve a Közösség alapjait és a külső kapcsolatok egységét érintené.30      Nem
lehet azzal a ténnyel sem érvelni, hogy a 119. cikk kifejezetten csak a
„tagállamokat” említi.31      Mint
ahogyan azt a Bíróság más összefüggésben már megállapította, az a tény,
hogy a Szerződés bizonyos rendelkezései kifejezetten a tagállamoknak
címzettek, nem zárja ki, hogy az ezzel egyidejűleg bármely olyan
magánszemélyre jogokat ruházzon, akinek az ott meghatározott
kötelezettségek teljesítéséhez érdeke fűződik.32      A
119. cikk szövegéből adódik, hogy e cikk eredménykötelezettséget ír elő
a tagállamok számára, amelynek meghatározott határidőn belül eleget
kell tenniük.33      E
rendelkezés hatékonyságát nem érintheti az a körülmény, hogy a
Szerződés által előírt kötelezettséget bizonyos tagállamok nem
teljesítették, és a közösségi intézmények nem léptek fel megfelelően e
mulasztással szemben.34      A
fentiekkel ellentétes álláspont elfogadása a jogsértés értelmezési
szabállyá emelését jelentené, amelyet a Bíróság nem tehetne meg anélkül,
hogy ne kerülne ellentétbe a Szerződés164. cikkében megállapított
feladatával.35      Végül,
a „tagállamokra” való hivatkozással a 119. cikk a tagállamokra azon
feladataik gyakorlása kapcsán utal, amelyek haszonnal járulhatnak hozzá
az egyenlő díjazás elvének végrehajtásához.36      Ellentétben
az eljárás során bemutatottakkal, ez a rendelkezés távolról sem arra
korlátozódik, hogy az ügyet a nemzeti törvényhozás hatáskörébe utalja.37      A
119. cikk „tagállamokra” való utalása tehát nem értelmezhető úgy, hogy
az kizárná a bíróságoknak a Szerződés közvetlen alkalmazásában való
részvételét.38      Nem
fogadható el az a kifogás sem, mely szerint az egyenlő díjazás elvének
nemzeti bíróságok általi alkalmazása módosítaná a felek között a magán-
vagy szakmai autonómia alapján kötött olyan megállapodásokat, mint
amilyenek az egyéni és kollektív munkaszerződések.39      A
119. cikk kötelező jellegéből adódóan ugyanis a férfi és női
munkavállalók közötti megkülönböztetés tilalma nemcsak a közigazgatási
hatóságok működésére vonatkozik, hanem kiterjed a munkaviszonyt
kollektív módon rendező megállapodásokra és a magánszemélyek közötti
szerződésekre is.40      Az
első kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy a 119. cikkben
szereplő egyenlő díjazás elve érvényesíthető a nemzeti bíróságok előtt,
és ezek kötelesek a rendelkezés által a jogalanyokra ruházott jogok
védelmét biztosítani, különös tekintettel az olyan esetekre, amikor a
hátrányos megkülönböztetés forrása közvetlenül jogszabályi
rendelkezésekben vagy kollektív szerződésekben található, valamint a női
és férfi munkavállalók egyenlőtlen díjazása esetén, amennyiben ugyanaz a
munkavégzés ugyanabban a magán- vagy közintézményben, vagy szolgálatban
történik. A második kérdésről (a 119. cikk végrehajtása valamint a Közösség és a tagállamok hatásköre)41      A
második kérdés tárgya, hogy a Szerződés 119. cikke „a Közösség
hatóságai által hozott jogi aktusok alapján alkalmazandóvá vált-e a
tagállamok belső jogában” vagy „e tekintetben el kell-e ismerni a
nemzeti jogalkotó kizárólagos hatáskörét”.42      A
fentiekben leírtaknak megfelelően, ezzel a kérdéssel együtt kell
vizsgálni azt a kérdést, hogy mely időponttól kell a 119. cikk közvetlen
hatályát elismerni.43      A
problémák összességének ismeretében ahhoz, hogy biztosítható legyen
annak a rendelkezés végrehajtása, melynek az értelmezése kérdéses,
először fel kell állítani a közösségi keretek között meghozott jogi
aktusok időrendi sorrendjét.44      A
119. cikk értelmében az egyenlő díjazás elvének alkalmazását legkésőbb
az átmeneti időszak első szakaszának végéig egységesen biztosítani
kellett.45      A
Bizottság által rendelkezésre bocsátott adatokból az következik, hogy
ezen elv végrehajtása jelentős különbségeket és eltolódásokat mutat a
különböző államokban.46      Noha
bizonyos tagállamokban az elv már lényegében megvalósult a Szerződés
hatálybalépése előtt, vagy kifejezett alkotmányi és jogalkotási
rendelkezéseken, vagy a kollektív szerződésekben testet öltő szociális
gyakorlatokon keresztül, más tagállamokban az elv teljes körű
végrehajtása hosszas késedelmet szenvedett.47      Ilyen
körülmények között a tagállamok 1961. december 30-án – a 119. cikk
által előírt határidő lejártát közvetlenül megelőzően – állásfoglalást
fogadtak el a férfi és női munkavállalók fizetésének kiegyenlítésére
vonatkozóan, amelyben bizonyos vonatkozásban meghatározták az egyenlő
díjazás elvének tényleges tartalmát, miközben végrehajtását fokozatos
menetrend alapján későbbre halasztották.48      Ezen
állásfoglalás értelmében minden közvetlen és közvetett hátrányos
megkülönböztetést teljesen fel kellett volna számolni 1964. december
31-ig.49      A
Bizottság által rendelkezésre bocsátott adatokból az következik, hogy a
régi tagállamok közül többen nem tartották tiszteletben az
állásfoglalás rendelkezéseit, és ezért a Bizottság a 155. cikk
értelmében ráruházott feladatát ellátva összehívta a kormányok
képviselőit és a szociális partnereket a helyzet elemzése, valamint a
119. cikk által meghatározott cél teljes megvalósításának elősegítését
célzó intézkedések egyeztetése céljából.50      E
munkálatok az alapító tagállamokban fennálló helyzetről szóló
jelentéssorozat kidolgozásához vezettek, melyek közül az összes adatot
összefoglaló utolsó jelentés az 1973. július 18-i dátumot viseli.51      E
jelentés végkövetkeztetéseként a Bizottság bejelentette, hogy a
Szerződés 169. cikke alapján kötelezettségszegés miatti eljárást
szándékozik indítani azon tagállamok ellen, amelyek addig nem
teljesítették a 119. cikkben előírt kötelezettségeket, ugyanakkor ezt a
figyelmeztetést nem követték további következmények.52      Az
új tagállamok hatáskörrel rendelkező hatóságaival folytatott hasonló
egyeztetések után a Bizottság 1974. július 17-i jelentésében leszögezte,
hogy 1973. január 1-jétől a 119. cikk teljes egészében alkalmazandó
ezen államok vonatkozásában, így ezen időponttól kezdődően ezek az
államok is ugyanabban a helyzetben vannak, mint az alapító tagállamok.53      A
119. cikk teljes körű végrehajtásának meggyorsítása céljából a Tanács
1975. február 10-én meghozta a férfiak és nők egyenlő díjazása elvének
alkalmazására vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló
75/117 irányelvet (HL L 45., 19. o.).54      Ez
az irányelv bizonyos tekintetben pontosítja a 119. cikk tárgyi
hatályát, ezenkívül különböző rendelkezéseket ír elő azon munkavállalók
bírói jogvédelmének erősítése érdekében, akik esetlegesen hátrányt
szenvedtek a 119. cikkben megállapított egyenlő díjazás elve
alkalmazásának elmulasztása miatt.55      Ezen
irányelv 8. cikke egyéves határidőt biztosít a tagállamok számára a
megfelelő törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések
hatálybaléptetéséhez.56      A
119. cikk kifejezett rendelkezéseiből egyértelműen következik, hogy a
férfi és női munkavállalók egyenlő díjazásának elvét teljes egészében és
visszavonhatatlanul biztosítani kell az átmeneti időszak első
szakaszának lejárta után, vagyis 1962. január 1-jétől.57      A
tagállamok 1961. december 30-i állásfoglalása – a 119. cikk teljes körű
végrehajtásának elősegítésére és felgyorsítására gyakorolt
következményei fenntartása mellett – nem módosíthatta érvényesen a
Szerződés által megállapított határidőt.58      A
Szerződés módosítása ugyanis – a különleges rendelkezések sérelme
nélkül – csak a 236. cikknek megfelelő felülvizsgálat keretében
lehetséges.59      A
fentiekből egyébiránt az is következik, hogy átmeneti rendelkezések
hiányában a 119. cikkben meghatározott elv hatálya az új tagállamokra a
Csatlakozási Szerződés hatálybalépésétől, vagyis 1973. január 1-jétől
terjed ki.60      Ezt
a jogi helyzetet nem módosíthatta a 100. cikk alapján meghozott, a
jogszabályok közelítéséről szóló 75/117 irányelv, amelynek célja nemzeti
szinten bevezetendő intézkedéseken keresztül a 119. cikk megfelelő
alkalmazásának elősegítése, különösen a közvetett hátrányos
megkülönböztetések felszámolásának érdekében, anélkül azonban, hogy a
119. cikk hatékonyságát csökkentené vagy annak időbeli hatályát
módosítaná.61      Noha
a 119. cikk kifejezetten a tagállamoknak van címezve, kötelezve őket,
hogy az egyenlő díjazás elvének alkalmazását adott határidőn belül
biztosítsák, és azután fenntartsák, az államok által vállalt ezen
kötelezettség nem zárja ki, hogy e területen a Közösség hatáskörrel
rendelkezzen.62      Éppen
ellenkezőleg, a Közösség hatáskörének megléte abból a tényből adódik,
hogy a 119. cikk a Szerződés céljai közé tartozik a III. cím tárgyát
képező „szociálpolitika” terén, és ez a cím pedig „a Közösség
politikájának” szentelt harmadik részben található.63      Mivel
a 119. cikk nem tesz semmilyen kifejezett utalást a Közösség által
esetlegesen gyakorolható feladatokra a szociálpolitika végrehajtása
tekintetében, a Szerződés általános rendszerére és az általa bevezetett
eszközökre kell hivatkozni, mint ahogyan azt a 100., 155. és adott
esetben a 235. cikk előírja.64      Semmilyen,
az alkalmazásra vonatkozó rendelkezés – legyen szó akár a Közösség
intézményei akár a nemzeti hatóságok által hozott rendelkezésről – nem
sértheti azonban a 119. cikk közvetlen hatályát, amint az az első
kérdésre adott válasz keretében kifejtésre került.65      A
második kérdésre adandó válasz tehát az, hogy a 119. cikk alkalmazását a
régi tagállamoknak 1962. január 1-jétől – vagyis az átmeneti időszak 2.
szakaszának kezdetétől –, az új tagállamoknak pedig 1973. január
1-jétől – vagyis a Csatlakozási Szerződés hatálybalépésének időpontjától
– teljes körűen biztosítani kellett.66      A
fentiekben megjelölt első határidőt a tagállamok 1961. december 30-i
állásfoglalása nem módosította.67      A
75/117 tanácsi irányelv nem érinti a 119. cikknek az első kérdésre
adott válasz keretében kifejtésre került közvetlen hatályát, és az ebben
az irányelvben megállapított határidő semmilyen hatással nincs az
EGK-Szerződés 119. cikkében és a Csatlakozási Szerződésben meghatározott
határidőkre.68      Még
a 119. cikk közvetlen hatálya által nem érintett területeken sem
lehetséges e rendelkezést úgy értelmezni, hogy az egyenlő díjazás
elvének végrehajtására vonatkozóan a nemzeti törvényhozásnak kizárólagos
hatáskört tartana fenn, hiszen ezen elv végrehajtását – az ehhez
szükséges mértékben – a közösségi és a nemzeti rendelkezések együttesen
biztosíthatják. A jelen ítélet időbeli hatályáról69      Írország
és az Egyesült Királyság kormányai felhívták a figyelmet azokra a
gazdasági jellegű következményekre, amelyek a 119. cikk rendelkezései
közvetlen hatályának a Bíróság általi elismeréséből származhatnak abból
adódóan, hogy ilyen állásfoglalás a gazdasági élet számos ágazatában
követeléseknek adhat helyt a közvetlen hatály kifejtésének kezdőnapjáig
visszamenőleg.70      Az
érdekelt személyek nagy számára figyelemmel, a vállalkozások számára
előre nem látható ilyen követelések ez utóbbiak pénzügyi helyzetére
nézve súlyos következményekkel járhatnak, egyeseket a csőd szélére
kényszerítve.71      Jóllehet
minden bírósági döntés gyakorlati következményeit gondosan mérlegelni
kell, nem lehetséges azonban elmenni egészen a jog objektivitásának
megváltoztatásáig és jövőbeli alkalmazásának veszélyeztetéséig a jogi
döntés múltra kifejtett hatása miatt.72      Mindazonáltal,
tekintettel több tagállam magatartására, valamint a Bizottság által
elfoglalt álláspontra, amelyet több ízben az érdekeltek tudomására
hozott, kivételesen figyelembe kell venni, hogy az érdekelt feleket
hosszabb időszakon át arra indították, hogy a 119. cikkel ellentétes, de
nemzeti joguk által ugyanakkor nem tiltott gyakorlatot tartsanak fenn.73      A
Bizottság azon mulasztása, hogy az érintett tagállamok ellen, a
figyelmeztetések ellenére, a 169. cikk alapján kötelezettségszegés
megállapítása iránt nem indított keresetet, a 119. cikk hatályát
illetően kialakult téves elképzelést erősítette.74      Ezen
feltételek mellett meg kell állapítani, hogy a díjazások általános
szintjének meghatározására vonatkozó ismeretek hiányában a szóban forgó
valamennyi köz- és magánérdekhez fűződő, a jogbiztonsággal kapcsolatos
kényszerítő megfontolás főszabály szerint kizárja múltbeli időszakra
vonatkozó díjazás felülvizsgálatát.75      Következésképpen
a 119. cikk közvetlen hatályára nem lehet hivatkozni a jelen ítélet
meghozatalának időpontját megelőző díjazási időszakokra vonatkozó
díjazással kapcsolatos követelések alátámasztására, azon munkavállalók
kivételével, akik korábban bírósági keresettel vagy azzal egyenértékű
panasszal éltek. A költségekről76      A
Bíróságnál észrevételt előterjesztő Európai Közösségek Tanácsa részéről
felmerült költségek nem téríthetők meg.77      Mivel
ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a Cour de
travail de Bruxelles előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát
képezi, ez a bíróság dönt a költségekről.A fenti indokok alapjánA BÍRÓSÁGa
Cour de travail de Bruxelles által 1975. április 23‑i
ítéletével hozzá intézett kérdésekre válaszolva a következőképpen
határozott:1)      A
119. cikkben szereplő egyenlő díjazás elve érvényesíthető a
nemzeti bíróságok előtt, és ezek kötelesek a rendelkezés által a
jogalanyokra ruházott jogok védelmét biztosítani, különös tekintettel az
olyan esetekre, amikor a hátrányos megkülönböztetés forrása közvetlenül
jogszabályi rendelkezésekben vagy kollektív szerződésekben található,
valamint a női és férfi munkavállalók egyenlőtlen díjazása esetén,
amennyiben ugyanaz a munkavégzés ugyanabban a magán- vagy
közintézményben, vagy szolgálatban történik.2)      A
119. cikk alkalmazását a régi tagállamoknak
1962. január 1‑jétől – vagyis az átmeneti időszak
2. szakaszának kezdetétől –, az új tagállamoknak pedig
1973. január 1‑jétől – vagyis a Csatlakozási Szerződés
hatálybalépésének időpontjától – teljes körűen biztosítani kellett. A
fentiekben megjelölt első határidőt a tagállamok
1961. december 30‑i állásfoglalása nem módosította.3)      A
75/117 tanácsi irányelv nem érinti a 119. cikk közvetlen
hatályát, és az ebben az irányelvben meghatározott határidő semmilyen
hatással nincs az EGK‑Szerződés 119. cikkében és a Csatlakozási
Szerződésben meghatározott határidőkre.4)      Még
a 119. cikk közvetlen hatálya által nem érintett területeken sem
lehetséges e rendelkezést úgy értelmezni, hogy az egyenlő díjazás
elvének végrehajtására vonatkozóan a nemzeti törvényhozásnak kizárólagos
hatáskört tartana fenn, hiszen ezen elv végrehajtását – az ehhez
szükséges mértékben – a közösségi és a nemzeti rendelkezések együttesen
biztosíthatják.5)      Azon
munkavállalók kivételével, akik korábban bírósági keresettel vagy azzal
egyenértékű panasszal éltek, a 119. cikk közvetlen hatályára nem
lehet hivatkozni a jelen ítélet meghozatalának időpontját megelőző
díjazási időszakokra vonatkozó díjazással kapcsolatos követelések
alátámasztására.LecourtKutscherO'KeeffeDonner       Mertens de WilmarsPescatore       SørensenKihirdetve Luxembourgban, az 1976. április 8-i nyilvános ülésen.A. Van Houtte       R. Lecourthivatalvezető       elnök*	Az eljárás nyelve: francia.