62016CC0452
MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2016. október 19. (
1
)
C‑452/16. PPU. sz. ügy
Openbaar Ministerie
kontra
Krzysztof Marek Poltorak
(a Rechtbank Amsterdam [amszterdami elsőfokú bíróság, Hollandia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködés — 2002/584/IB kerethatározat — Európai elfogatóparancs — Az »igazságügyi hatóság« és »igazságügyi hatósági határozat« fogalma”
1.
A 2002/584/IB kerethatározat (
2
) által létrehozott szabályozási rendszerben, amely a kiadatás hagyományos mechanizmusát váltotta fel, a tagállamok igazságügyi hatóságai játsszák a főszerepet. A kerethatározat különösen vonatkozik mind a kibocsátó igazságügyi hatóságra, amely kibocsátja az európai elfogatóparancsot, (
3
) mind pedig a fogadó államban a végrehajtó igazságügyi hatóságra, amelynek teljesítenie kell az elfogatóparancsot.
2.
Mostanáig nem kérték a Bíróságot arra, hogy értelmezze az „igazságügyi hatóság” (amely a kerethatározat 6. cikkében szerepel) és az „igazságügyi hatósági határozat” fogalmait (ugyanezen jogszabály 1. cikke). A Rechtbank Amsterdam (amszterdami elsőfokú bíróság, Hollandia) a jelen előzetes döntéshozatali kérelemben négy kérdést terjeszt a Bíróság elé, amelyekben, összefoglalva, az említett kifejezések tisztázását kéri azért, hogy egy svéd rendőri hatóság által jogerős ítélet végrehajtása céljából kibocsátott EEP‑t foganatosítson‑e, vagy azt utasítsa el.
3.
A jelen üggyel párhuzamosan az alapügyben eljáró ugyanazon bíróság előzetes döntéshozatal céljából más kérdéseket is előterjesztett az „igazságügyi hatósági határozat” fogalma kapcsán, amely tartalmazza a kerethatározat 8. cikke által előírt egyik feltételt, noha a kérdések nem az EEP‑re, hanem az ennek alapját képező nemzeti elfogatóparancsra vonatkoznak. Ugyanazon a napon nyújtottam be az e másik ügyre vonatkozó indítványomat. (
4
)
I – Jogi háttér
A – Az uniós jog
1. EU‑Szerződés
4.
A 6. cikk értelmében:
„(1)   Az Unió elismeri az Alapjogi Chartá[ban] [a továbbiakban: Charta] foglalt jogokat, szabadságokat és elveket; e Charta ugyanolyan jogi kötőerővel bír, mint a Szerződések.
A Charta rendelkezései semmilyen módon nem terjesztik ki az Uniónak a Szerződésekben meghatározott hatásköreit.
A Chartában foglalt jogokat, szabadságokat és elveket a Charta VII. címében foglalt, az értelmezést és alkalmazást szabályozó általános rendelkezéseknek megfelelően kell értelmezni, kellően figyelembe véve a Chartában említett azon magyarázatokat, amelyek meghatározzák az egyes rendelkezések eredetét.
(2)   Az Unió csatlakozik az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, [Rómában 1950. november 4‑én aláírt] európai egyezményhez (a továbbiakban: EJEE). Ez a csatlakozás nem érinti az Uniónak a Szerződésekben meghatározott hatásköreit.
(3)   Az alapvető jogok, ahogyan azokat az EJEE biztosítja, továbbá ahogyan azok a tagállamok közös alkotmányos hagyományaiból következnek, az uniós jogrend részét képezik, mint annak általános elvei.”
2. A Charta
5.
„A hatékony jogorvoslathoz és a tisztességes eljáráshoz való jog” címet viselő 47. cikk értelmében:
„Mindenkinek, akinek az Unió joga által biztosított jogait és szabadságait megsértették, az e cikkben megállapított feltételek mellett joga van a bíróság előtti hatékony jogorvoslathoz.
Mindenkinek joga van arra, hogy ügyét a törvény által megelőzően létrehozott független és pártatlan bíróság tisztességesen, nyilvánosan és észszerű időn belül tárgyalja. Mindenkinek biztosítani kell a lehetőséget tanácsadás, védelem és képviselet igénybevételéhez.
[…]”
3. Kerethatározat
6.
Az (5) preambulumbekezdés így szól:
„Az Uniónak abból a kitűzött céljából, hogy a szabadság, a biztonság és a jog érvényesülésének térségévé váljon, következik a tagállamok közötti kiadatás eltörlése és annak az igazságügyi hatóságok közötti átadási rendszerrel való felváltása. […]”
7.
A (6) preambulumbekezdés szerint:
„Az e kerethatározatban előírt európai elfogatóparancs az első konkrét megvalósulása a büntetőjog területén a kölcsönös elismerés elvének, amelyre az Európai Tanács az igazságügyi együttműködés »sarokköveként« utalt.”
8.
Továbbá a (10) preambulumbekezdés hangsúlyozza, hogy:
„Az európai elfogatóparancs szabályozása a tagállamok közötti nagyfokú bizalomra épül. Végrehajtása csak abban az esetben függeszthető fel, ha a tagállamok egyike súlyosan és tartósan megsérti az Európai Unióról szóló szerződés 6. cikkének (1) bekezdésében rögzített alapelveket, és ezt a Tanács a Szerződés 7. cikkének (1) bekezdése szerint, a 7. cikkének (2) bekezdésében rögzített következményekkel megállapítja.”
9.
„Az európai elfogatóparancs meghatározása és végrehajtásának kötelezettsége” című 1. cikk alapján:
„(1)   Az európai elfogatóparancs egy tagállamban kibocsátott igazságügyi hatósági határozat, amely azt a célt szolgálja, hogy egy másik tagállam a büntetőeljárás lefolytatása, szabadságvesztés‑büntetés, illetve szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtása végett a keresett személyt elfogja és átadja.
(2)   A tagállamok minden európai elfogatóparancsot a kölcsönös elismerés elve alapján és e kerethatározat rendelkezéseinek megfelelően hajtanak végre.
(3)   E kerethatározat nem érinti az Európai Unióról szóló szerződés 6. cikkében biztosított alapvető jogok és alapvető jogelvek tiszteletben tartásának a kötelezettségét.”
10.
„Az illetékes igazságügyi hatóságok meghatározása” címet viselő 6. cikk előírja, hogy:
„(1)   Kibocsátó igazságügyi hatóság a kibocsátó tagállamnak az az igazságügyi hatósága, amely ezen állam joga szerint az európai elfogatóparancs kibocsátására illetékes.
(2)   Végrehajtó igazságügyi hatóság a végrehajtó tagállamnak az az igazságügyi hatósága, amely ezen állam joga szerint az európai elfogatóparancs végrehajtására illetékes.
(3)   A tagállamok mindegyike tájékoztatja a Tanács Főtitkárságát a joga szerinti illetékes igazságügyi hatóságról.”
11.
A központi hatóságra vonatkozó 7. cikk értelmében:
„(1)   Az illetékes igazságügyi hatóságok támogatására minden tagállam kijelölhet egy vagy – ha jogrendszere úgy rendelkezik – több központi hatóságot.
(2)   A tagállam, ha ez igazságszolgáltatási rendszere felépítése következtében szükséges, központi hatóságát (hatóságait) bízhatja meg az európai elfogatóparancsok hatósági továbbításával és fogadásával, továbbá az ezekkel kapcsolatos minden egyéb hivatalos levelezéssel.
[…]”
12.
A más nemzetközi szerződésekhez való viszonyt illetően a 31. cikk (1) bekezdésének a) pontja megállapítja, hogy:
„(1)   2004. január 1‑jétől – a tagállamok és harmadik államok viszonylatában történő alkalmazásuk sérelme nélkül – ez a kerethatározat lép a tagállamok közötti viszonylatban a kiadatás terén alkalmazandó alábbi egyezmények megfelelő rendelkezéseinek helyébe:
a)
az 1957. december 13‑i európai kiadatási egyezmény, ennek 1975. október 15‑i kiegészítő jegyzőkönyve, 1978. március 17‑i második kiegészítő jegyzőkönyve, valamint a terrorizmus visszaszorításáról szóló, 1977. január 27‑i európai egyezménynek a kiadatással kapcsolatos rendelkezései;
[…]”
B – A svéd jog
13.
2009. május 29‑én Svédország a kerethatározat 6. cikkének (3) bekezdése alapján a belső joga szerint hatáskörrel rendelkező igazságügyi hatóságokra vonatkozó alábbi aktualizált információt (
5
) közölte az Európai Unió Tanácsának Főtitkárságával:
„A 6. cikk (3) bekezdésével [kapcsolatban]
Svédországban a következő hatóságok rendelkeznek hatáskörrel európai elfogatóparancs kibocsátására és végrehajtására.
Kibocsátó igazságügyi hatóság
[…]
A Nemzeti Rendőrségi Hivatal (Rikspolisstyrelsen) bocsátja ki az európai elfogatóparancsot szabadságvesztés‑büntetés vagy szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtása céljából […].”
14.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat szerint, és amint azt a svéd kormány az írásbeli észrevételeiben és a tárgyaláson megerősítette, a jogerős ítéletek végrehajtása és az ezen országban e tekintetben később elfogadásra kerülő határozatok meghozatala az igazságügyi hatóságoktól – különösen az ezen ítéleteket meghozó bíróságoktól – eltérő hatóságok hatáskörébe tartozik. (
6
)
15.
Továbbá a Rechtbank Amsterdam (amszterdami elsőfokú bíróság) által megküldött információkérésre adott válaszként a svéd rendőri hatóság (Swedish Police Authority) 2016. augusztus 1‑jei levelében közölte, hogy e hatóság:
a)
illetékes a szabadságvesztés‑büntetés végrehajtása céljából EEP kibocsátására;
b)
EEP‑t csak a [Nemzeti] Büntetésvégrehajtási és Pártfogó Szolgálat (büntetés‑végrehajtási szolgálat) kérelmére bocsát ki, amelytől mégis független;
c)
a Nemzetközi Rendőrségi Együttműködési Osztály egy vagy több alkalmazottjára hatásköröket ruházott át;
d)
e hatásköreit teljes mértékben a bíróságok, az igazságügyi miniszter és a büntető ítéletet hozó bíróság felügyelete nélkül gyakorolja.
II – Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
16.
2016. május 23‑án a Rechtbank Amsterdam (amszterdami elsőfokú bíróság) mellett működő ügyész azt kérte e bíróságtól, hogy tegyen eleget a svéd Nemzeti Rendőrségi Hivatal (
7
) által az Alphen aan de Rijn‑i (Hollandia) büntetés‑végrehajtási intézetben fogvatartott K. M. Poltorak elfogása és átadása céljából 2014. június 30‑án kibocsátott EEP‑nek.
17.
Az EEP a göteborgi városi bíróság (Göteborg, Svédország) 2012. december 21‑én hozott jogerős ítéletén (hivatkozási szám: B 9380/12) alapszik, amely K. M. Poltorakot egy év, három hónapig tartó szabadságvesztés‑büntetésre ítélte súlyos testi sértés bűncselekményének elkövetése miatt. (
8
)
18.
A kérdést előterjesztő bíróság azt szeretné megtudni, hogy az EEP‑t a kerethatározat 6. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „igazságügyi hatóság” bocsátotta‑e ki, és ezáltal az az említett kerethatározat 1. cikkének (1) bekezdése szerinti „igazságügyi hatósági határozatnak” minősül‑e. Hozzáteszi, hogy e probléma elsősorban a Bíróság 2016. június 1‑jei Bob‑Dogi‑ítéletében (
9
) tett megállapításokra tekintettel merül fel.
19.
E körülmények között a Rechtbank Amsterdam (amszterdami elsőfokú bíróság) felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1)
A 2002/584/IB kerethatározat 6. cikkének (1) bekezdésében foglalt »igazságügyi hatóság« és a 2002/584/IB kerethatározat 1. cikkének (1) bekezdésében foglalt »igazságügyi hatósági határozat« kifejezések az uniós jog önálló fogalmai?
2)
Az első kérdésre adandó igenlő válasz esetén: milyen kritériumok alapján határozható meg az, hogy a kibocsátó tagállam valamely hatósága ilyen »igazságügyi hatóságnak«, valamint hogy az e hatóság által kibocsátott [EEP] ilyen »igazságügyi hatósági határozatnak« minősül‑e az említett rendelkezések értelmében?
3)
Az első kérdésre adandó igenlő válasz esetén: a svéd Nemzeti Rendőrségi Hivatal a 2002/584/IB kerethatározat 6. cikkének [(1)] bekezdésében foglalt »igazságügyi hatóság« fogalmának hatálya alá tartozik‑e, és ennélfogva az e hatóság által kibocsátott [EEP] a 2002/584/IB kerethatározat 1. cikkének (1) bekezdésében foglalt »igazságügyi hatósági határozatnak« minősül‑e?
4)
Az első kérdésre adandó nemleges válasz esetén: a svéd Nemzeti Rendőrségi Hivatalhoz hasonló valamely nemzeti rendőrségi hivatal kibocsátó igazságügyi hatóságként való kijelölése összeegyeztethető az uniós joggal?”
20.
Az alapügyben eljáró bíróságnak az előzetes döntéshozatalra utaló határozat 4.2–4.6 pontjában kifejtett értékelése szerint:
—
A kerethatározat 6. cikkének (1) bekezdése szerinti „igazságügyi hatóság” kifejezés úgy is értelmezhető, hogy az „igazságügyi hatóság” fogalmának meghatározását a kibocsátó tagállam jogára bízták, vagy úgy is, hogy kizárólag e jogrendre tartozik az illetékes hatóságok kijelölése. (
10
) Az első esetben az „igazságügyi hatóság” nem minősülne uniós jogi fogalomnak és ennélfogva nem igényelne önálló és egységes értelmezést. A második esetben az uniós jog önálló fogalmaként jelenne meg, de nincs olyan egyértelmű értelmezés, (
11
) illetve nincs a Bíróságnak sem olyan korábbi állásfoglalása, amely azt „acte éclairé”‑vé [értelmezett jogi aktus] tenné. (
12
)
—
A szövegösszefüggésből, és különösen az európai kiadatási egyezményből, valamint a jogalkotási előzményekből, kiváltképpen a kerethatározatra irányuló javaslatból (
13
) nem következik egyértelműen, hogy az igazságügyi hatóságokon kívül más hatóságok is rendelkezhetnek a 6. cikk (1) bekezdése értelmében vett hatáskörrel az EEP kibocsátására, az európai kiadatási egyezménnyel indult szabályozási fejlődésben megfigyelt azon irányzat ellenére, amely szerint a tagállamok közötti kapcsolatokat felváltják az igazságügyi hatóságok közötti kapcsolatok.
—
A kerethatározat azon célja, hogy a személyek átadására vonatkozó egyszerűsített rendszert vezessen be a kölcsönös elismerés elve alapján és ez bírósági felülvizsgálat alatt történjen, (
14
) az eljárási jogok és alapvető jogok kétszintű védelmét biztosítja, (
15
) vagyis a kibocsátó államban és a végrehajtó államban is, oly módon, hogy e védelem hiánya a két szint bármelyikén hátrányosan befolyásolhatja a kölcsönös elismerés és bizalom elvét.
III – A Bíróság előtti eljárás
21.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem 2016. augusztus 16‑án érkezett a Bírósághoz, azzal a kéréssel, hogy sürgősségi előzetes döntéshozatali eljárásban bírálják el az ügyet (EUMSZ 267. cikk negyedik bekezdése). A kérdést előterjesztő bíróság azzal indokolta kérelmét, hogy K. M. Poltorak fogva tartásban van, és e helyzetének fenntartása az ügy érdemi elbírálásától függ.
22.
A Bíróság a 2016. szeptember 1‑jei hivatali értekezleten úgy határozott, hogy az ügyet sürgősségi előzetes döntéshozatali eljárás keretében bírálja el.
23.
Írásbeli észrevételeket terjesztett elő K. M. Poltorak védője, a holland és svéd kormány, valamint az Európai Bizottság.
24.
2016. október 5‑én a C‑477/16 PPU üggyel (Kovalkovas‑ügy) együtt tartott közös tárgyaláson felhívták a Bíróság alapokmányának 23. cikke szerinti érdekelteket, konkrétan a svéd kormányt, hogy adjon választ a számára feltett kérdésekre.
25.
K. M. Poltorak képviselői, a holland, a német, a görög, a finn és a svéd kormány képviselői, valamint a Bizottság az említett tárgyaláson előadták észrevételeiket.
IV – Elemzés
A – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésről
26.
A holland bíróság azt kérdezi, hogy a kerethatározat 6. cikkének (1) bekezdésében foglalt „igazságügyi hatóság” és az ugyanezen jogszabály 1. cikkének (1) bekezdésében foglalt „igazságügyi hatósági határozat” kifejezéseket az uniós jog önálló fogalmaiként kell‑e értelmezni.
27.
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az uniós jog egységes alkalmazásának követelményéből és az egyenlőség elvéből az következik, hogy a jelentésének és hatályának meghatározása érdekében a tagállami jogokra kifejezett utalást nem tartalmazó uniós jogi rendelkezést az egész Európai Unióban önállóan és egységesen kell értelmezni. Ezt az ítélkezési gyakorlatot kifejezetten a kerethatározat néhány rendelkezése (
16
) és a kölcsönös elismerés elvének a pénzbüntetésekre való alkalmazásáról szóló, 2005. február 24‑i 2005/214/IB tanácsi kerethatározat 1. cikke a) pontjának iii. alpontja szerinti „különösen büntetőügyekben hatáskörrel rendelkező bíróság” fogalma tekintetében alkalmazták. (
17
)
28.
Márpedig a kerethatározat említett két cikke közül egyik sem utal a tagállami jogokra a jelentésének és hatályának meghatározása érdekében. Kétségtelen, hogy a 6. cikk (1) bekezdése azon igazságügyi hatóságra utal, amely „a tagállam joga szerint […] illetékes”. Mindazonáltal az említett hivatkozás nem az „igazságügyi hatóság” fogalmának meghatározására irányul, hanem mindössze az EEP‑k kibocsátására vonatkozó hatáskör nemzeti hatóságra vagy hatóságokra való telepítésére, a belső jog szerint.
29.
Úgy kell érteni tehát, hogy a kerethatározat 6. cikkének (1) bekezdésében és az 1. cikkének (1) bekezdésében foglalt „igazságügyi hatóság”, illetve „igazságügyi hatósági határozat” kifejezések önálló uniós jogi fogalmak, amelyeket az Európai Unió területén önállóan és egységesen kell értelmezni, figyelembe véve e rendelkezések szövegét, azok összefüggéseit, valamint azon szabályozás célját, amelynek részét képezik. (
18
)
30.
Árnyalni kell azonban e megállapítást: tekintettel az eljárásjogi környezetre, amelybe a két kifejezés illeszkedik, értelmezésük során figyelembe kell venni a tagállamok szabályalkotási szabadságát mind a hatáskörrel rendelkező bíróságok kijelölésére, mind azon keresetek eljárási szabályainak megalkotására, amelyek a polgárok uniós jogból eredő jogainak védelmét hivatottak biztosítani. (
19
)
31.
Az első kérdésre adandó igenlő válasz tárgytalanná teszi a negyedik kérdést, amelyet kizárólag az első kérdésre adandó nemleges válasz esetére terjesztettek elő.
B – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második és harmadik kérdés
32.
A második és harmadik kérdéssel a Rechtbank Amsterdam (amszterdami elsőfokú bíróság) végeredményben azt kívánja megtudni, hogy a svéd Nemzeti Rendőrségi Hivatalhoz hasonló valamely szerv megfelel‑e a kerethatározat 6. cikke (1) bekezdésének értelmében vett „igazságügyi hatóság”‑nak való minősítéshez szükséges feltételeknek, és így a jelen ügyben kibocsátott EEP az ugyanezen jogszabály 1. cikke (1) bekezdése szerinti „igazságügyi hatósági határozat” jellegét ölti‑e.
33.
Ahogy azt már kiemeltem, a C‑453/16 PPU ügyben előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelemtől eltérően, az alapügyben eljáró bíróság kérdései a jelen ügyben nem arra a hatóságra vonatkoznak, amelyik az alapul szolgáló nemzeti elfogatóparancs kibocsátására jogosult, hanem arra, amelyik a kerethatározat alapján az EEP kibocsátására hatáskörrel rendelkezik.
34.
Előzetesen szeretném megjegyezni, hogy a második és harmadik kérdés általam javasolt átdolgozása abból a meggyőződésemből fakad, hogy egy igazságügyi hatósági határozat jellege szorosan összefügg a határozatot meghozó igazságügyi hatóság minőségével. Ezért a jelen ügyben valójában az „igazságügyi hatóság” fogalma igényel pontosítást.
35.
Logikusnak tűnik, hogy ha a svéd Nemzeti Rendőrségi Hivatal nem tekinthető azon intézmények és szervek közé tartozónak, amelyet igazságügyi hatóságként hoztak volna létre, az általa kibocsátott EEP sem rendelkezik e meghatározó jellemzővel – nevezetesen azzal a jellemzővel, hogy azt az igazságügyi igazgatáshoz tartozó valamely szerv bocsátja ki –, amely ugyanakkor az „igazságügyi” jellegű határozattal szemben elsődleges követelmény.
36.
Mivel a kerethatározat szövegében az „igazságügyi hatóság” fogalma nincs meghatározva, (
20
) a Bíróság szokásos hermeneutikai kritériumainak megfelelően a szavak szó szerinti jelentésére, az összefüggéseikre és céljaikra kell hagyatkozni.
37.
A tévedések elkerülése érdekében mégis elengedhetetlennek tartom kezdettől fogva kiemelni, hogy nem látok jogi alapot arra, hogy az ítélet végrehajtása céljából kibocsátott EEP‑ket és az ítélet kihirdetését megelőző büntetőjogi intézkedések (mint például az elfogatóparancs és hasonlók) végrehajtása céljából kibocsátott EEP‑ket eltérően kezeljék. Mivel mindegyik arra irányul, hogy valamely tagállam átadja a másik tagállamban keresett személyeket, az EEP‑t kibocsátó és fogadó igazságügyi hatóság fogalmának értelmezése szempontjából nincs jelentősége, hogy a keresés arra tekintettel történik‑e, hogy ítélet útján elítélt személyt vagy pedig egy olyan személyt adjanak át a nemzeti bíróságnak, aki ellen büntetőeljárás van folyamatban, és ítélethozatalra még nem került sor.
38.
Szükség van erre a pontosításra, mert ha figyelmen kívül hagyjuk, az is elképzelhető lenne, hogy a büntetőítélet végrehajtása céljából kibocsátott EEP‑k esetén az „igazságügyi hatóság” beavatkozása az ítélet meghozatalával kimerülne, és annak végrehajtása tekintetében már nem is kellene nyilatkoznia. Véleményem szerint nem ez a helyzet, és egy olyan átadási rendszerben, amelyet a bírósági jelleg előnyben részesítése és következésképpen a bírósági határozatok későbbi kölcsönös elismerése jellemez, az ítéletet követően kibocsátott EEP is megkívánja bizonyos határozatok előzetes meghozatalát, amelyek csakis bírósági határozatok lehetnek, már amennyiben a szabadság átmeneti vagy tartós elvonását és az arányosság – e döntés meghozatalának céljából történő – vizsgálatát érintik. (
21
)
39.
A 6. cikk értelmezését és elsősorban a „hatóság” és „igazságügyi” szavak szokásos jelentését illetően meg kell jegyezni, hogy az előbbi egy olyan szervre utal, amely a ráruházott jogosultságoknál és hatalomnál fogva és az ehhez szükséges legitimitással rendelkezve a közélet valamely területén irányítást gyakorol. Az „igazságügyi” melléknév az általa kísért főnév jelentését annyiban árnyalja, hogy az adott hatóságnak az igazságügyi igazgatás (
22
) alá kell tartoznia, szemben a törvényhozói és a végrehajtói hatalommal, a hatalmi ágak szétválasztásának klasszikus elve szerint.
40.
Így a kerethatározat azon nyelvi változatai, amelyekkel dolgoztam, változatlanul említik az igazságügyet: franciául „autorité judiciaire”; angolul „judicial authority”; németül „Justizbehörde”; olaszul „autorità giudiziaria”; portugálul „autoridade judiciária”; svédül „rättsliga myndighet” és lettül pedig „tiesu iestāde”.
41.
Tehát már itt is kitűnik az első jele annak, hogy különösen a kerethatározat 6. cikke által hivatkozott hatóságnak az igazságügyi igazgatás alá kell tartoznia. Ahogy azt a Rechtbank Amsterdam (amszterdami elsőfokú bíróság) találóan megjegyzi, ezt az első nyomot a jogalkotási előzmények is megerősítik. Az európai kiadatási egyezmény és a kerethatározatra vonatkozó javaslat (
23
) is az „illetékes hatóság” és az „igazságügyi hatóság” kifejezések használatát támogatták olyan értelemben, hogy azok a bíróságokat és az ügyészséget is magukban foglalják, de kifejezetten kizárták a rendőri hatóságokat. (
24
)
42.
Másodsorban e benyomást támasztják alá a hivatkozott 6. cikk összefüggései. A 7. cikkel együtt, amely a „központi hatóság részvételéről” szól, ahogy ezt a címe is jelzi, mind a kettő a kerethatározat által létrehozott egyszerűsített eljárás intézményes szerkezetének részét képezi. E szabályozás pedig az alapsémát követve működik, amelyet a továbbiakban ismertetek.
43.
Főszabály szerint, ahogy az az (5) preambulumbekezdésből kitűnik, a tagállamok közötti kiadatást felváltja az igazságügyi hatóságok közötti átadási rendszer, amelyet a kölcsönös elismerés elve alapján hoztak létre. (
25
) Az elismerés tartóoszlopa éppen a 6. cikk által megalkotott, a felek, azaz az EEP‑t kibocsátó és az azt végrehajtó vagy fogadó, azt foganatosító igazságügyi hatóságok közötti párbeszéd. A tagállamok közötti kapcsolatok e felépítésének köszönhetően az adott igazságügyi hatóságaik részvételével a tagállamok között kölcsönös, aziránt fennálló bizalom alakul ki, hogy a nemzeti jogrendjeik képesek az uniós szinten és különösen a Chartában elismert alapjogok tekintetében egyenértékű és tényleges védelmet nyújtani. (
26
)
44.
A rendszer működésétől való egyetlen, a jogalkotó által elfogadott eltérést a kerethatározat 7. cikke foglalja magában, amely kivételes jelleggel lehetővé teszi nem „igazságügyi” területhez tartozó hatóságok részvételét. Mindazonáltal e rendelkezés szó szerinti értelme nem hagy kétséget: az ezen „központi hatóságok” eljárásának alárendelt jelleg leírására alkalmazott szavakat gondosan választották ki, az igazságügyi hatóságok közötti párbeszéd keretében betöltött szerepük körülhatárolása céljából.
45.
A kerethatározat 7. cikkének (1) bekezdése szerint tehát az ilyen típusú központi hatóságok kijelölésére való jogosultságot, amely a tagállamokat illeti, az illetékes igazságügyi hatóságok „támogatása” céljából biztosítják a tagállamok számára. Ebből egyértelműen következik a pusztán együttműködő és semmiképpen sem döntéshozó vagy irányító szerepük, amely munka eszközjellegét az ugyanezen cikk (2) bekezdésében alkalmazott kifejezések is megerősítik: a kijelölt központi hatóság által vállalható feladat az EEP‑k hatósági „továbbítása” és „fogadása”, továbbá „az ezekkel kapcsolatos minden egyéb hivatalos levelezés”.
46.
E kötelezettségeket az igazságügyi hatóságok részére kijelölt feladatokkal összevetve (a 6. cikk (1) és (2) bekezdése értelmében a kibocsátó hatóság elfogatóparancs kibocsátására illetékes, a végrehajtó hatóság pedig elfogatóparancs végrehajtására illetékes) kitűnik, hogy a központi hatóságok szerepét egyszerűen az adminisztratív tevékenységekre korlátozták, és hiányzik minden jogkörük ahhoz, hogy az eljáráshoz megadják a szükséges lendületet, azaz megindítsák az EEP kibocsátásának mechanizmusát.
47.
Következésképpen, bár a jogalkotó lehetővé tette egy különös jellegű közigazgatási szerv részvételét a kerethatározat által megvalósítani kívánt, az igazságügyi hatóságok közötti párbeszédben, részvétele nagyon korlátozott: a) egyrészt csak a tagállam által kifejezetten kijelölt hatóság járhat el (amelyről e tagállam a Tanács Főtitkárságát tájékoztatta), más hatóság nem; b) másrészt pedig az általa végezhető feladatok az igazi döntéshozó szerveknek, nevezetesen azon igazságügyi hatóságoknak nyújtandó támogatásra korlátozódnak, amelyeknek dönteniük kell az EEP kibocsátásáról vagy végrehajtásáról.
48.
Ez az értelmezés következik a kerethatározatra vonatkozó javaslat indokolásából is. (
27
) A cikkekhez fűzött magyarázat megállapítja a jelenlegi 7. cikkel kapcsolatban, hogy azt „az Európai Unió kiadatásról szóló, 1996. évi Egyezményének rendelkezései és az Európai Unió kölcsönös bűnügyi jogsegélyről szóló, 2000. évi Egyezményének rendelkezései ihlették […], hogy a tagállamok közötti információátadás megkönnyítését biztosító gyakorlati rendelkezésről van szó […]”, és hogy „[…] a központi hatóságok szerepe az [EEP‑k] tagállamok közötti terjesztésének és végrehajtásának elősegítése, [amely hatóságoknak] különösen biztosítani kell a fordítást, valamint a parancsok végrehajtásának adminisztratív támogatását” (
28
).
49.
Harmadrészt az EEP így kialakított intézményes felépítése az, amely a legjobban összeegyeztethető azzal a céllal, hogy az elítéltek vagy a bűncselekmény elkövetésével gyanúsítottak átadásának új, egyszerűsített és hatékonyabb rendszerét vezessék be, megkönnyítve és meggyorsítva az igazságügyi együttműködést annak érdekében, hogy elősegítse az Unió azon célkitűzésének elérését, hogy a szabadság, a biztonság és a jog érvényesülésének azon nagyfokú bizalomra épülő térségévé váljon, amelynek a tagállamok között fenn kell állnia. (
29
)
50.
Az igazságügyi hatóságok közötti párbeszéd – amely hatóságok lényegében hasonló alkotmányos vonásokat mutatnak abban a tekintetben, hogy tagállamukban a bírói hatalomhoz tartoznak –, valamint az EUSZ 6. cikkben hivatkozott alapvető jogok és szabadságok tiszteletben tartásának biztosításához fűződő kötelezettségük a kölcsönös bizalom kulcselemét képezik. Ehhez hozzátartozik, hogy más jellegű, nem igazságügyi hatóságok nem avatkozhatnak be, azok szerepe adott esetben csak egyszerű támogatás lehet a kerethatározat 7. cikke által kijelölt kereteken belül.
51.
Ezenkívül, ahogy azt már a Bíróság megállapította, a kerethatározatban szabályozott tagállamok közötti átadási eljárás egésze bírósági felülvizsgálat alatt zajlik. (
30
)
52.
Ugyanakkor van egy kiegészítő érv, amely az EEP‑ket illetően a bűnügyi együttműködés bíróságokra való korlátozását erősíti meg: a kerethatározat anyagi jogi alapja, az EUSZ 31. cikk (1) bekezdésének a) és b) pontja. Az említett Szerződés 2002‑ben hatályos változata (
31
) még „a minisztériumok és az igazságügyi vagy annak megfelelő hatóságai közötti” együttműködés megkönnyítéséről és gyorsításáról beszélt. Azonban a Lisszaboni Szerződés után e rendelkezés átkerült az EUMSZ 82. cikkbe, amelynek (1) bekezdése bevezeti a bírósági ítéletek és határozatok kölcsönös elismerésének elvét, d) pontja pedig átveszi a korábbi EUSZ 31. cikk (1) bekezdésének a) pontjának tartalmát, de azzal a jelentős változással, hogy mellőzi a minisztériumok kifejezett említését. (
32
) E változást figyelembe kell venni a kerethatározat új szellemben történő értelmezéséhez, amely még inkább az igazságügyi területre korlátozza az ilyen bűnügyi együttműködést. (
33
) E tekintetben meg kell említeni a Bíróság ítélkezési gyakorlatát, amelynek értelmében valamely másodlagos uniós jogszabályt – amennyiben lehetséges – úgy kell értelmezni, hogy összhangban legyen a Szerződések rendelkezéseivel. (
34
)
53.
A büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködés tekintetében a Bíróság kimondta, hogy a Lisszaboni Szerződés alapvetően módosította az intézményi keretet, és az átmeneti rendelkezésekről szóló 36. sz. Jegyzőkönyv 9. cikkének elsődleges célja annak biztosítása, hogy az ezen együttműködés keretében elfogadott jogi aktusok az említett együttműködés intézményi keretének módosítása ellenére továbbra is hatékonyan alkalmazhatók legyenek. (
35
)
54.
E megállapítás, amely egy megsemmisítés iránti kereset ügyében született, nem ellentétes a kerethatározat keletkezéstörténetének magyarázatával, amelyet bár egy korábbi jogi alap szerint fogadtak el, azt összeegyezteti az új jogalap szövegével és céljaival, azaz jobban összhangba hozza a jogalkotó által a büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés tekintetében adott megfogalmazással. A szabályozó aktusnak kizárólag a régi jogi alap szellemében végzett további értelmezése azzal a kockázattal járna, hogy megkövesedne a jogrend, maga az EUMSZ és a jogalkotó későbbi kifejezett akarata ellenére.
55.
Az előző megállapítások alapján, ha a jelen ügyben az EEP‑t kiadó hatóság a „rendőrség” részét képezi, anélkül, hogy határozatát bármilyen bíróság jóváhagyta volna, érthető, hogy felmerül a kétség azzal kapcsolatban, hogy a rendőrségi szerv a kerethatározat értelmében vett „igazságügyi hatóság” jellegét öltheti‑e. Márpedig nem kétséges, hogy a rendőrség az állam kényszerítő hatalmának részét képezi, általában a végrehajtó hatalom jogosultjainak irányítása alatt, mindazonáltal gyakran támogatja az igazságügyi hatóságokat a bűncselekmények nyomozása és néha az igazságügyi hatósági határozatok végrehajtása során. Ez az együttműködési elem vagy segítség azonban nem teszi [a rendőrséget] igazságügyi hatósággá.
56.
A kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdésekre válaszolva a svéd rendőri hatóság által nyújtott információból (
36
) az EEP kibocsátásával megbízott hatóság alábbi jellemzői tűnnek ki: a) a rendőrség széles körű cselekvési hatalommal rendelkező, kényszer alkalmazására jogosult hatóság; b) az említett hatóság nem kap utasításokat az igazságügyi minisztertől az EEP‑vel kapcsolatban; c) nincs közvetlen vagy közvetett kapcsolatban a keresett személyt elítélő bírósággal; d) az EEP‑ket a büntetésvégrehajtási igazgatás kérésére bocsátja ki, de nem kap utasításokat ezzel kapcsolatban és mérlegelési mozgástérrel rendelkezik annak kibocsátása során; és e) az IPO‑ra (
37
) – amely egy olyan jogászokból álló közigazgatási alosztály, akik közül csak hárman jogosultak a svéd EEP‑k aláírására – ruházta azon EEP kibocsátására való jogosultságot, amely a szabadságvesztés‑büntetést tartalmazó jogerős ítélet végrehajtására irányul.
57.
Mindezen jellemző vonások közül éppen az EEP‑ket kibocsátó hatóság kijelölésére vonatkozó, a kerethatározatot a belső jogrendbe átültető svéd törvényből eredő jellemző kelt komolyabb aggályokat, figyelemmel az e kerethatározat 6. cikkének (3) bekezdésével kapcsolatban a svéd kormány által 2009‑ben a Tanácsnak küldött tájékoztatásra. (
38
)
58.
Megállapítható ugyanis, hogy a Tanács azt ajánlotta Svédországnak, (
39
) hogy hozzon megfelelő intézkedéseket annak biztosítására, hogy a büntetések végrehajtása során az EEP‑ket, a kerethatározatnak megfelelően, valamely igazságügyi hatóság bocsássa ki, vagy igazságügyi hatóság felügyelete mellett történjen a kibocsátás.
59.
A svéd kormány ezen ajánlásra adott nemleges válasza nyilvánvaló az EEP‑re vonatkozó rendszernek a belső jogrendjébe történő átültetési módjára figyelemmel. Összefoglalva, (
40
) e kormány szerint megfelelő, hogy azon büntetőítélet végrehajtása során, amelynek értelmében az elítéltet a másik tagállamból át kell adni, nem követelmény, hogy az EEP‑t szigorú értelemben vett igazságügyi hatóságnak kell kibocsátania. Ellenkezőleg, arra hivatkozik, hogy mivel a bírák és a bíróságok által hozott ítéletek nemzeti végrehajtási rendszere más típusú, nem feltétlenül igazságügyi hatóságokra ruházza a hatáskört, nem ellentétes a kerethatározattal az, hogy e hatóságok, amelyek nem igazságügyi jellegét elismeri, szintén döntenek az EEP kibocsátásáról.
60.
Márpedig, a korábban általam kifejtett megállapításokra tekintettel úgy vélem, hogy a svéd kormány által támogatott intézményi rendszer nem követi a kerethatározatot. Csak akkor felelhetne meg annak, ha az ítélet végrehajtására irányuló EEP‑t kibocsátó rendőri hatóság eleget tenne az alábbi feltételeknek, amelyeket az EEP‑k rendszerét megalapozó igazságügyi biztosítékok szintjének fenntartásához elengedhetetlennek tekintek: a) a kerethatározat 6. cikke szerinti valamely igazságügyi hatóság utasítása és felügyelete alatt kell eljárnia; b) nem rendelkezhet mérlegelési jogkörrel, sem mérlegelési mozgástérrel az EEP kibocsátását illetően, amelynek tekintetében az igazságügyi hatóságtól kapott utasítást kell irányadónak tekinteni. Ezenkívül az elfogatóparanccsal kapcsolatos kétségek esetén ez utóbbi feladata kellene, hogy legyen a kerethatározat értelmezésének kérdésében előzetes döntéshozatali eljárás útján a Bírósághoz fordulni.
61.
Ahogy az iratokból kitűnik és a svéd kormány írásbeli észrevételeiből következik, a svéd Nemzeti Rendőrségi Hivatal nem tesz eleget e követelményeknek. A szervezetrendszerben elfoglalt helye az igazságügyi igazgatás területén kívülre helyezi, és mivel nincs kapcsolata a bíróságokkal és az ügyészséggel, az igazságügyi hatóságok nem tudják az EEP‑k kibocsátásra vonatkozó határozatok felett a kötelező felülvizsgálatot gyakorolni, amelyek tekintetében a Nemzeti Rendőrségi Hivatal mérlegelési jogkörrel rendelkezik.
62.
Nem gyengíti e következtetést az a függetlenség, amellyel a rendőri hatóság az igazságügyi minisztérium és a büntetés‑végrehajtási szolgálat tekintetében rendelkezhet, amely szervektől nem kap utasításokat. Álláspontom szerint e jellemző nem releváns abból a szempontból, hogy a rendőri hatóságot „igazságügyi hatóságnak” minősítsék. Ami pedig az EEP kibocsátása során fennálló mérlegelési mozgásterét illetően jelentőséggel bír, az az, hogy nem kell bíróság döntését kérnie, sem a keresett személyt elítélő bíróság előtt számot adnia. Amennyire e tény megerősíti az ítélethozó bírósággal szembeni önállóságát, egyúttal a bírósági felülvizsgálat hiányát is nyilvánvalóvá teszi, azon ítélkezési gyakorlattal szemben, amely kimondta, hogy a kerethatározatban szabályozott tagállamok közötti átadási eljárás egészét bírósági felülvizsgálat mellett kell lefolytatni. (
41
)
63.
Végül, a tagállamok önállósága megfelelő szabadságot biztosít számukra ahhoz, hogy belső jogrendjükben meghatározzák, hogy mely hatóságok rendelkeznek eljárási hatáskörrel (ebben az esetben az EEP‑k kibocsátására vonatkozó hatáskörökről van szó). A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint, e területre vonatkozó közösségi szabályozás hiányában, minden tagállam belső jogrendjének feladata kijelölni a hatáskörrel rendelkező bíróságot és szabályozni azon bírósági keresetekre vonatkozó eljárásokat, amelyek a jogalanyok uniós jogból eredő jogainak védelmét hivatottak biztosítani, feltéve, hogy az említett eljárások nem lehetnek kevésbé kedvezőek, mint a hasonló belső jogi keresetek esetében (az egyenértékűség elve), és nem tehetik a gyakorlatban lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé az uniós jogrend által biztosított jogok gyakorlását (a tényleges érvényesülés elve). (
42
)
64.
A kerethatározat elfogadását követően néhány tagállam a kerethatározat 6. cikkének (3) bekezdése alapján tájékoztatta a Tanács Főtitkárságát arról, hogy belső joguk szerint mely hatóságok illetékesek az EEP‑k kibocsátására vagy végrehajtására, és Svédország ezek között megjelölte a rendőri hatóságot (Nemzeti Rendőrségi Hivatal vagy Rikspolisstyrelsen) a szabadságvesztés‑büntetés vagy szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtására irányuló EEP tekintetében.
65.
E tájékoztatások szigorúan véve jogi szempontból nem határozzák meg előre és nem képezik feltételét annak, hogy az egyes tagállamok eljárása igazodik‑e a kerethatározat tartalmához. A rendelkezés felhatalmazást ad arra, hogy az államok az igazságügyi hatóságaik közül kijelöljék vagy kiválasszák az EEP‑k kibocsátására vagy befogadására illetékes hatóságokat, de nem teszi lehetővé számukra az igazságügyi hatóság fogalmának kiterjesztését olyan szervekre, amelyek nem rendelkeznek e jogállással.
66.
Ilyen körülmények között úgy vélem, hogy nem jelent túlzott beavatkozást a szóban forgó tagállam által az ítéletek végrehajtásának szabályozásához választott modellbe – az eljárási autonómiájának figyelembevételével – az a követelmény (a Tanács által a svéd kormánynak tett ajánlást követve), amely szerint meg kell hoznia az ahhoz szükséges intézkedéseket, hogy az EEP‑k tekintetében a rendőri hatóságok részvételének fenntartása esetén azok a felügyeletet ellátó, igazi igazságügyi hatóság utasítása és ellenőrzése alatt tegyék ezt meg. E változtatás nem ásná alá a nemzeti szabályozási rendszert, és elősegítené ez utóbbinak a kerethatározat által e területen létrehozott igazságügyi együttműködés mintájához való igazítását.
67.
Következésképpen megállapítom, hogy a svéd Nemzeti Rendőrségi Hivatal jogköreihez hasonló jogkörökkel rendelkező valamely rendőri hatóság nem felel meg a kerethatározat 6. cikkének (1) bekezdése szerinti „igazságügyi hatóság” fogalmának, amely ok miatt az ilyen hatóság által kibocsátott EEP sem minősülhet ugyanezen kerethatározat 1. cikke (1) bekezdésének értelmében vett „igazságügyi hatósági határozatnak”.
V – A Bíróság ítélete időbeli joghatásainak korlátozásáról
68.
A tárgyaláson részt vevő kormányok némelyike, valamint a Bizottság azt javasolták a Bíróságnak, hogy ha végül úgy dönt, hogy megtagadja a svéd Nemzeti Rendőrségi Hivatal által kibocsátott EEP‑k tekintetében az igazságügyi hatósági határozat jelleg elismerését (amely értelemszerűen megakadályozza, hogy a végrehajtó állam igazságügyi hatósága azt foganatosítsa), úgy korlátozza ítéletének időbeli hatályát, hogy az csak pro futuro hatállyal rendelkezzen.
69.
Véleményem szerint a javaslatot nem kell elfogadni. Ahogy arra egy nemrég ismertetett másik indítványban (
43
) emlékeztettem, főszabály szerint „az az értelmezés, amelyet a Bíróság valamely uniós jogszabály kapcsán fejt ki az EUMSZ 267. cikkben ráruházott hatáskör gyakorlása során, megmagyarázza és pontosítja e szabály hatályát és jelentőségét, amely szerint azt a hatálybalépésének időpontjától értelmezni és alkalmazni kell, illetőleg értelmezni és alkalmazni kellett volna. Ebből következik, hogy az így értelmezett szabályt a bíróság alkalmazhatja és alkalmaznia kell az értelmezés iránti kérelemről határozó ítélet előtt keletkezett és létrejött jogviszonyokkal kapcsolatban, ha egyebekben adottak a feltételek az említett szabály alkalmazásával kapcsolatos pernek a hatáskörrel rendelkező bíróság előtti megindításához.”
70.
Úgy vélem, hogy a jelen ügyben nem indokolt e szabály alóli kivétel alkalmazása, mivel:
a)
A kérdést előterjesztő bíróság nem fogalmazott meg semmilyen kérdést a Bíróság ítéletének időbeli hatályával kapcsolatban (szigorúan véve az EEP azonnali következményei tekintetében sem tette ezt meg), kétségei a már vizsgált kérdésekre korlátozódnak.
b)
Az egyes tagállamok bíróságainak kell esetről esetre értékelni, hogy a foganatosításra váró EEP‑k megfelelnek‑e a Bíróság ítéletében megállapított feltételeknek, amelyek függőben lévő helyzeteket is érinthetnek, annál is inkább, mert olyan személyek szabadságelvonásáról van szó, akik még fogva tartásban vannak, átadásra várva. Az egyes esetek megoldása sok változó tényezőtől függ, amelyek jelen pillanatban nehezen jelezhetők előre, többek között például az eredeti EEP‑nél felmerülő „hiba” későbbi lehetséges orvoslásának feltétezett esete.
c)
Végül, a már végrehajtott átadásokat illetően (úgy tűnik, hogy ezek képezik a Bizottság által kifejtett aggályok tárgyát) ismét a nemzeti bíróságoknak kell értékelniük, hogy a Bíróság ítélete milyen hatással van az átadásokra, amely értékelésnél nem mellőzhetik az ítélt dolog elvének szerves részét képező követelményeket.
VI – Végkövetkeztetések
71.
A fent kifejtett megfontolások alapján azt javaslom, hogy a Bíróság a Rechtbank Amsterdam (amszterdami elsőfokú bíróság, Hollandia) által előterjesztett kérdéseket a következőképpen válaszolja meg:
„1)
A 2009. február 26‑i 2009/299/IB tanácsi kerethatározattal módosított, az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló, 2002. június 13‑i 2002/584/IB tanácsi kerethatározat 1. cikke (1) bekezdésében foglalt »igazságügyi hatósági határozat« és a 6. cikkének (1) bekezdésében szereplő »igazságügyi hatóság« kifejezések az uniós jog önálló fogalmai, és azokat az Európai Unió egész területén egységesen kell értelmezni.
2)
A svéd Nemzeti Rendőrségi Hivatal jogköreihez hasonló jogkörökkel rendelkező valamely rendőri hatóság nem felel meg a 2002/584/IB kerethatározat 6. cikkének (1) bekezdése szerinti »igazságügyi hatóság«‑nak való minősítéshez szükséges feltételeknek, és a jelen ügyben hozott európai elfogatóparancs sem ölti az »igazságügyi hatósági határozat« jellegét az említett kerethatározat 1. cikkének (1) bekezdése értelmében.”
(
1
)	Eredeti nyelv: spanyol.
(
2
)	A személyek eljárási jogainak megerősítése, valamint a kölcsönös elismerés elvének az érintett személy megjelenése nélkül lefolytatott eljárásokat követően hozott határozatokra való alkalmazásának előmozdítása tekintetében a 2002/584/IB, a 2005/214/IB, a 2006/783/IB, a 2008/909/IB és a 2008/947/IB kerethatározat módosításáról szóló, 2009. február 26‑i 2009/299/IB tanácsi kerethatározat (HL 2009. L 81., 24. o.) által módosított, az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló, 2002. június 13‑i tanácsi kerethatározat (HL 2002. L 190., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 34. o.) (A továbbiakban: kerethatározat).
(
3
)	A továbbiakban: EEP.
(
4
)	A Bíróság előtt folyamatban lévő Özçelik‑ügy, C‑453/16 PPU.
(
5
)	„A Svédország által nyújtott információk és magyarázatok aktualizált változata az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló kerethatározatra vonatkozóan” (10400/09. sz. tanácsi dokumentum, 2. o.).
(
6
)	E kormány magyarázata, amely teljes egészében megismerhető a 14876/11. sz. tanácsi dokumentumból (Evaluation report on the fourth round of mutual evaluations „the practical application of the European Arrest Warrant and corresponding surrender procedures between Member States” Follow‑up to Report on Sweden), 2. o., így szól: „Sweden would like to stress that when a judgment is final all subsequent decisions concerning the enforcement of the sentence in our legal system are taken by other authorities than the court. […] In Sweden we have three different enforcement authorities and in order to coordinate the issuing of the EAWs: in these cases, the International Police Cooperation Division (IPO) was designated as the issuing authority. […] To conclude, the existing system is the most effective and in line with our national procedure and no complaints has been put forward. Thus, Sweden has not found any convincing reason to change the current system.”
(
7
)	[A továbbiakban: DGPN. A magyar fordításban nem alkalmazott rövidítésre vonatkozó lábjegyzet.]
(
8
)	Az EEP e) pontjában foglalt leírás szerint, K. M. Poltorak 2012. május 4‑én Husargatanban (Göteborg, Svédország) megtámadta az áldozatot, és egy seprű végét beleszúrta a szemébe, amelynek következtében az áldozat szeménél a kötőszövet és a könnycsatorna zúzódást szenvedett, amely kötőhártya‑gyulladás esetén vérzik, valamint az arcüreg alsó és felső csontfala összetört. Megállapították, hogy a sérülést súlyosbította az elítélt által alkalmazott durva és kegyetlen elkövetési mód.
(
9
)	C‑241/15, EU:2016:385.
(
10
)	Bár a kerethatározat 1. cikkének (1) bekezdése nem utal a tagállamok jogára, az „igazságügyi hatósági határozat” kifejezés és az „igazságügyi hatóság” fogalom közötti szoros összefüggés – a kérdést előterjesztő bíróság szerint – alátámasztja azok azonos kezelését.
(
11
)	Az 1982. október 6‑iCILFIT‑ítélettel (C‑283/81, EU:C:1982:335) az „acte clair” kapcsán kialakított ítélkezési gyakorlat értelmében.
(
12
)	Az 1963. március 27‑iDa Costa en Schaake NV és társai ítélettel (28/62–30/62, EU:C:1963:6) kezdődő ítélkezési gyakorlat szerint.
(
13
)	Az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló tanácsi kerethatározatra irányuló javaslat, amelyet a Bizottság 2001. szeptember 19‑én nyújtott be (COM/2001/0522 végleges – CNS 2001/0215) HL 2001. C 332. E, 305. o.
(
14
)	2013. május 30‑iF‑ítélet (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358), 46. pont.
(
15
)	2016. június 1‑jeiBob‑Dogi‑ítélet (C‑241/15, EU:2016:385), 57. pont.
(
16
)	2016. július 28‑iJ. Z.‑ítélet (C‑294/16 PPU, EU:C:2016:610), 35. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
17
)	2013. november 14‑iBaláž‑ítélet (C‑60/12, ECLI:EU:C:2013:733), 24–32. pont.
(
18
)	2016. július 28‑iJ. Z.‑ítélet (C‑294/16 PPU, EU:C:2016:610), 37. pont.
(
19
)	Lásd analógia alapján: 2016. június 30‑i Toma‑ítélet (C‑205/15, EU:2016:499), 33. pont.
(
20
)	Az Európai Parlament kiemelte a kerethatározatban foglalt „igazságügyi határozat” kifejezésen alapuló értelmezési különbségeket, ezért 2014. február 27‑én elfogadott egy olyan határozatot a Bizottságnak szóló ajánlásokkal az EEP felülvizsgálatáról, amelyben bírálta, hogy „a 2002/584/IB kerethatározat és az egyéb kölcsönös elismerési eszközök nem határozzák meg az »igazságügyi hatóság« fogalmát, ami a tagállamokban eltérő gyakorlatokat és ennek folytán bizonytalanságot, a kölcsönös bizalom megromlását és vitát eredményezett” (2013/2019(INL) eljárás). Az Európai Parlament felhívta a Bizottságot, hogy […] terjesszen elő „a mellékletben foglalt részletes ajánlásokat követő jogalkotási javaslatokat, amelyek az alábbiakról rendelkeznek: a) az »igazságügyi hatóság« fogalom eltérő értelmezéseinek áthidalása érdekében olyan eljárás létrehozása, amelynek keretében valamely kölcsönös elismerési eszközt a kiállító tagállamban szükség esetén bíró, bíróság, vizsgálóbíró vagy ügyész érvényesíthet […]”.
(
21
)	Az EEP keretében az arányosság kapcsán Bot főtanácsnok 2016. április 5‑i Aranyosi és Căldăraru ítéletre vonatkozó indítványának (amellyel teljes mértékben egyetértek) (C‑404/15 és C‑659/15 PPU, EU:2016:140) 137. és azt követő pontjaira, és különösen a kibocsátó igazságügyi hatóságokat illetően a 145–155. pontjaira hivatkozom. Lásd ugyancsak: 17195/1/10 REV 1. sz. tanácsi dokumentum, Revised version of the European handbook on how to issue a European Arrest Warrant, 2010. december 17., 14. o., amelyben arra ösztönzik a kibocsátó hatóságokat, hogy az EEP kibocsátása előtt végezzenek arányossági tesztet.
(
22
)	Nem a jelen indítványban, hanem a Bíróság előtt folyamatban lévő Özçelik‑ügyre vonatkozó indítványban, C‑453/16 PPU, foglalkozom azzal a kérdéssel, hogy az ügyészség mennyiben tekinthető igazságügyi hatóságnak a kerethatározat értelmezése során.
(
23
)	COM/2001/0522 végleges; lásd a jelen indítvány 13. lábjegyzetét.
(
24
)	A Javaslat 3. cikkére vonatkozó magyarázat megállapítja, hogy: „The procedure of the European arrest warrant is based on the principle of mutual recognition of court judgments. State‑to‑State relations are therefore substantially replaced by court‑to‑court relations between judicial authorities. The term»judicial authority« corresponds, as in the 1957 Convention (cf. Explanatory Report, Article 1), to the judicial authorities as such and the prosecution services, but not to the authorities of police force. The issuing judicial authority will be the judicial authority which has authority to issue the European arrest warrant in the procedural system of the Member State (Article 4).”
(
25
)	2016. április 5‑iAranyosi és Căldăraru ítélet (C‑404/15 és 659/15 PPU, EU:2016:198), 75. pont.
(
26
)	2016. június 1‑jeiBob‑Dogi‑ítélet (C‑241/15, EU:2016:385), 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
27
)	Lásd a jelen indítvány 41. pontját és az ahhoz tartozó lábjegyzetet.
(
28
)	Kiemelés tőlem. Az indokolás elfogadta a közigazgatási szerv részvételét a taxatíve felsorolt esetekben: ha a szóban forgó tagállami szabályozásban valamely közigazgatási hatóságnak egy adott személy mentességéről kell döntenie (31. cikk); ha fontos humanitárius okok igazolják az elfogatóparancs végrehajtásának áthelyezését (38. cikk); vagy másik tagállam által arra vonatkozóan nyújtott biztosítékok vizsgálata esetén, hogy nem alkalmaz életfogytig tartó szabadságvesztés‑büntetést (37. cikk).
(
29
)	2016. május 24‑iDworzecki‑ítélet (C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346) 27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
30
)	2013. május 30‑iF‑ítélet (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358) 46. pont.
(
31
)	A 31. cikk (1) bekezdésének a) pontja előírta, hogy: „[A büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködésre vonatkozó együttes fellépés többek között magában foglalja] a minisztériumok és az igazságügyi hatóságok vagy ezeknek megfelelő tagállami hatóságok közötti együttműködés megkönnyítését és gyorsítását, és szükség esetén az Eurojust bevonását, a határozatok végrehajtásával kapcsolatban.”
(
32
)	Az EUMSZ 82. cikk (1) bekezdésnek d) pontja így szól: „a tagállamok igazságügyi vagy annak megfelelő hatóságai közötti együttműködés megkönnyítése a büntetőeljárások keretében és a határozatok végrehajtása terén”.
(
33
)	Mind a Lisszaboni Szerződés előtti EUSZ 30. cikk, mind a jelenlegi EUMSZ 87–89. cikk (amelyek a rendőrségi együttműködés címet viselő V. cím 5. fejezete alatt találhatók) a rendőrségi együttműködéssel foglalkozik, amelybe beilleszkedhetne a svéd rendőri hatóságok által más tagállamok hasonló szerveivel fenntartott kapcsolat. Ugyanakkor, az európai elfogatóparancsra vonatkozó szabályok, egyéb intézkedések mellett, ugyanezen cím 4. fejezetében találhatók az „Igazságügyi együttműködés büntetőügyekben” cím alatt.
(
34
)	2015. április 16‑iParlament kontra Tanács ítélet (C‑540/13, EU:C:2015:224), 38. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
35
)	Ugyanott, 44. pont.
(
36
)	A Nemzeti Rendőrségi Hivatal jogutódja.
(
37
)	International Police Cooperation Division (az „IPO” mozaikszó a Rechtbank Amsterdam által a Bíróság elé terjesztett határozatokból származik).
(
38
)	Lásd a jelen indítvány fenti 13. pontját.
(
39
)	Evaluation report on the fourth round of mutual evaluations „the practical application of the European Arrest Warrant and corresponding surrender procedures between Member States” (9927/2/08 REV 2. sz. tanácsi határozat), 46. o.
(
40
)	Lásd a jelen indítvány 13. pontját és 5. lábjegyzetét.
(
41
)	2013. május 30‑iF‑ítélet (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358), 46. pont.
(
42
)	A 2015. október 6‑iTârșia‑ítélet (C‑69/14, EU:C:2015:662) 27. pont, és az 1998. szeptember 15‑iAnsaldo Energia és társai (C‑279/96, C‑280/96 és C‑281/96, EU:C:1998:403) 16. pont, amely az alábbi úttörő ítéletekre hivatkozik: 1976. december 16‑iRewe‑ítélet (33/76, EU:C:1976:188), 5. pont; Comet‑ítélet (45/76, EU:C:1976:191) 13. és 16. pont; 1995. december 14‑iPeterbroeck‑ítélet (C‑312/93, EU:C:1995:437) 12. pont.
(
43
)	Az Eco‑Emballages kontra Melitta France és társai egyesített ügyekre vonatkozó 2016. július 13‑i indítvány (C‑313/15 és C‑530/15, EU:C:2016:551), 56. pont.