Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
J. RICHARD DE LA TOUR
представено на 30 април 2026 година(1)
Дело C‑190/25 [Zelabrich](i)
LS
срещу
GT
(Преюдициално запитване, отправено от
Oberlandesgericht Stuttgart (Висш областен съд Щутгарт, Германия)
„ Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по гражданскоправни въпроси — Компетентност, признаване и изпълнение на съдебни решения по брачни дела — Регламент (ЕО) № 2201/2003 — Член 19 — Висящ процес — Член 63 — Латерански договор, сключен между Италия и Светия престол — Брак, сключен в съответствие с каноничното право — Дело за развод пред граждански съд на държава членка, който е сезиран първи — Обезсилване на този брак, постановено от църковен съд в Италия — Производство по признаване на гражданскоправните последици на решението за обезсилване пред италиански държавен съд, който е сезиран втори “
I.      Въведение
1.        Съд на държава членка е сезиран пръв с иск за развод. Съд на друга държава членка, в случая Италия, е сезиран втори с иск за признаване на гражданскоправните последици на решение за обезсилване на брак, сключен в Италия съгласно разпоредбите на каноничното право(2), като се уточнява, че това подлежащо на изпълнение решение е постановено от църковен съд, чиято компетентност е призната в тази държава членка. Налице ли е висящ процес в този случай?
2.        По делото, с което е сезиран Съдът, германски съд иска да се установи дали от тълкуването на член 19, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 2201/2003(3) може да се изведе утвърдителен отговор на този въпрос, тъй като член 63, параграф 2 и параграф 3, буква а) от този регламент предвижда, че всяко решение за недействителност на брак, постановено по силата на сключеното между Италия и Светия престол споразумение, а именно Латеранския договор от 11 февруари 1929 г., изменен със споразумението и допълнителния протокол към него(4), поради препращането в
глава III, раздел 1 от посочения регламент, се признава по право като всяко друго решение по брачни дела, постановено от съд на държава членка.
3.        Въпросът за прилагането на правилата за висящ процес, предвидени в член 19 от Регламент „Брюксел IIa“, трябва да се разгледа от по-широк ъгъл спрямо този в главното производство, който е ограничен до Латеранския договор. Всъщност в член 63 от този регламент са посочени договорите (конкордатите), сключени между Светия престол, от една страна, и съответно Португалия, Испания и Малта, от друга страна. Последните две споразумения установяват процедура, аналогична на италианската процедура за признаване на решенията, постановени от църковните съдилища. Освен това за исковете, заведени след 1 август 2022 г., член 99 от Регламент (ЕС) 2019/1111(5), който заменя член 63, се отнася до последния договор (конкордат), сключен между Светия престол и Португалия, който предвижда такава процедура.
4.        В настоящото заключение, което в съответствие с искането на Съда ще се съсредоточи върху първия преюдициален въпрос, ще изложа причините, поради които според мен не е възможно това производство да се приравни на производство за унищожаване на брака по смисъла на член 19, параграф 1 от Регламент „Брюксел IIa“ и следователно да се приеме, че е налице положение на висящ процес.
II.    Правна уредба
А.      Правото на Съюза
5.        Член 1, параграф 1, буква а) от Регламент „Брюксел IIa“ гласи:
„Настоящият регламент се прилага, независимо от характера на съда или правораздавателния орган, по граждански дела, отнасящи се до:
a)      развод, законна раздяла или обявяването на нищожността на брака“.
6.        Съгласно член 19 от този регламент, който е озаглавен „Висящ процес и свързани искове“:
„1.      Когато делата за развод, законна раздяла или унищожаване на брака между същите страни са заведени пред съдилища в различни държави членки, съдът, пред който искът е предявен по-късно, спира съдебното производство до установяване на компетентността на първия сезиран съд.
[…]
3.      След установяване на компетентността на първия сезиран съд, съдът пред който искът е предявен по-късно, се отказва от компетентност в полза на първия сезиран съд.
В този случай страната, която е завела иск пред съда, сезиран по-късно, може да заведе същия иск пред съда, сезиран по-рано“.
7.        Член 63 от посочения регламент, който е озаглавен „Договори със Светия престол“, гласи следното:
„1.      Настоящият регламент се прилага, без да се накърнява Международния договор (Конкордат) между Светия престол и Португалия, подписан във Ватикана на 7 май 1940 г.
2.      Всяко решение за недействителност на брак, постановено по силата на договора, посочен в параграф 1, се признава от държавите
членки при условията, предвидени в глава III, раздел 1 [(6)].
3.      Разпоредбите на параграфи 1 и 2 се прилагат и по отношение на следните международни договори (Конкордати) със Светия престол:
a)      [Латеранския договор];
б)      Споразумение между Светия престол и Испания по правните въпроси от 3 януари 1979 г.;
в)      Споразумението между Светия престол и Малта за признаване на гражданскоправното действие на църковните бракове и [на] решенията на църковните съдилища по тези бракове от 3 февруари 1993 г. и Вторият допълнителен протокол към него от 6 януари 1995 г.
4.      В Испания, Италия или Малта признаването на решенията по параграф 2 може да подлежи на същите процедури и проверки като тези, които се прилагат за решенията на църковните съдилища съгласно международните договори, сключени със Светия престол и посочени в параграф 3.
[…]“.
Б.      Латеранският договор
8.        Член 8, параграфи 1 и 2 от Латеранския договор предвижда:
„1.      Гражданскоправните последици на браковете, сключени в съответствие с разпоредбите на каноничното право, се признават, при условие че след обявяването му в кметството бракът е вписан в регистъра за гражданско състояние. Непосредствено след церемонията свещеникът или упълномощено от него лице разяснява на съпрузите гражданските последици от брака, като ги запознава с разпоредбите на Codice civile [Граждански кодекс], отнасящи се до правата и задълженията на съпрузите. След това той изготвя в два екземпляра акта за сключване на брак, в който могат да бъдат включени евентуалните декларации на съпрузите съгласно гражданското право.
[…]
2.      Постановените от църковни съдилища решения за обезсилване на брак, които са обявени за изпълняеми от висшия църковен контролен орган, пораждат действие в Италия по искане на страните или на една от тях с решение на компетентния Corte d’appello [Апелативен съд, Италия], когато последният установи, че:
a)      църковният съдия е бил компетентен да разгледа делото във връзка с брак, сключен в съответствие с условията на настоящия член;
б)      в хода на производството пред църковния съд правата на страните да се явят и да се защитават са били спазени в съответствие с основните принципи на италианския правен ред; и
в)      другите условия за изпълнение на чуждестранни решения съгласно италианското законодателство са изпълнени.
С решението, с което обявява каноничното решение за изпълняемо, апелативният съд може да постанови временни финансови мерки в полза на един от съпрузите, чийто брак е обезсилен, като насочи страните към съда, който е компетентен да се произнесе по въпроса“.
9.        Точка 4, буква б) от Допълнителния протокол, която се отнася до член 8 от Латеранския договор, гласи:
„Що се отнася до параграф 2, за целите на прилагането на членове 796 и 797 от Codice italiano di procedura civile [италиански Граждански процесуален кодекс(7)] трябва да се вземе предвид спецификата на каноничния правен ред, който урежда брачната връзка и в рамките на който тя е учредена. По-специално:
1)      следва да се има предвид, че препратките в италианското право към закона по мястото, където е постановено съдебното решение, трябва да се разбират като отнасящи се до каноничното право;
2)      за влязло в сила се счита съдебно решение, което е станало изпълняемо съгласно каноничното право;
3)      при всички положения няма да се извършва преразглеждане по същество“.
III. Фактите по делото в главното производство и преюдициалните въпроси
10.      На 16 юни 2017 г., GT, германски и италиански гражданин, и LS, руска гражданка, които имат обичайно местопребиваване в Германия, сключват църковен брак в църквата Santa Maria Apparente в Неапол (Италия), регистриран в същия ден в службата по гражданско състояние на този град.
11.      На 25 януари 2022 г. GT подава молба за развод пред Amtsgericht Stuttgart (Районен съд Щутгарт). Този съд трябва да се произнесе служебно и по компенсаторното разпределяне на пенсионните права, а по искане на LS — и по издръжката след раздялата.
12.      На 22 юли 2022 г. GT подава пред Tribunale Ecclesiastico Interdiocesano di Napoli (Междуепархийски църковен съд Неапол, Италия) молба за обезсилване на църковния брак. С влязло в сила решение от 28 февруари 2024 г. е постановено обезсилването на брака, което на 27 май 2024 г. е обявено за изпълняемо от Supremo Tribunale della Segnatura Apostolica (Върховен съд на Апостолическата сигнатура, Италия).
13.      Corte di appello di Napoli (Апелативен съд Неапол, Италия)(8), сезиран на 31 юли 2024 г. с искане за признаване на гражданскоправното действие на църковното решение, все още не е постановил решението си.
14.      С определение от 20 ноември 2024 г. Amtsgericht Stuttgart (Районен съд Щутгарт) спира делото за развод, включително за свързаните с него икономически последици, с мотива че ако италианският съд постанови решение за признаване на църковното решение, делото за развод би било с отпаднал предмет.
15.      LS подава въззивна жалба срещу това определение пред Oberlandesgericht Stuttgart (Висш областен съд Щутгарт, Германия), който е запитващата юрисдикция, като изтъква, че съгласно Регламент „Брюксел IIa“ италианският съд има задължение да спре производството, а не Amtsgericht Stuttgart (Районен съд Щутгарт).
16.      Запитващата юрисдикция уточнява, че с първия си преюдициален въпрос иска потвърждение на анализа си, че с оглед на текста на член 63, параграф 2 и параграф 3, буква а) от Регламент „Брюксел IIa“ производството за признаване на действието на църковното решение, което е висящо пред италианския съд, е „част от делото за унищожаване на брака“ по смисъла на член 19, параграф 1 от този регламент.
17.      Що се отнася до втория въпрос, запитващата юрисдикция иска да се установят последиците от констатирането на положение на висящ процес, което би трябвало да доведе до спиране на производството от сезирания по-късно италиански съд в съответствие с член 19, параграф 1 от посочения регламент.
18.      Всъщност според запитващата юрисдикция, от една страна, ако църковното решение бъде признато от италианския съд, обезсилването на брака няма да има същите последици като постановяването на развода, що се отнася до уреждането на последиците му от германския съд. Тя посочва, че съгласно германската съдебна практика от недействителен брак не могат да произтекат никакви икономически последици. Следователно при неспазване на правилата за висящ процес, съществувал риск от противоречащи си съдебни решения, което можело да представлява основание за непризнаване на решението за обезсилване на брака съгласно член 22, буква в) от Регламент „Брюксел IIa“.
19.      От друга страна, запитващата юрисдикция подчертава, че поради правилата относно висящ процес тя евентуално би била принудена инцидентно да разгледа признаването от италианската държава на постановеното от църквата обезсилване на брака, въпреки че в това отношение не съществуват споразумения между Федерална република Германия и Светия престол.
20.      При това положение запитващата юрисдикция иска да се установи дали е налице възможност за германските съдилища да спрат производството въпреки наличието на приоритетна международна компетентност в тяхна полза.
21.      При тези обстоятелства Oberlandesgericht Stuttgart (Висш областен съд Щутгарт) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)      Представлява ли италианското производство за признаване на църковни решения, заведено пред компетентния Corte di Appello di Napoli (Апелативен съд Неапол, Италия) на основание член 8, параграф 2 от [Латеранския договор], производство за унищожаване на брака по смисъла на член 19, параграф 1 от Регламент „Брюксел IIa“?
2)      При утвърдителен отговор на първия въпрос: Може ли, в противоречие с член 19, параграф 1 от Регламент „Брюксел IIa“, съд в Германия, който пръв е сезиран да постанови решение за развод, да спре съдебното производството съгласно националното право в полза на втория сезиран съд, който следва да се произнесе относно производство за признаване на църковни решения?“.
22.      Писмени становища представят GT, италианското правителство и Европейската комисия. Те и испанското правителство участват в съдебното заседание, проведено на 5 февруари 2026 г., в което отговарят на поставените от Съда въпроси за устен отговор.
IV.    Анализ
23.      С преюдициалните си въпроси запитващата юрисдикция иска да се установи дали висящо в Италия производство за признаване от държавен съд на подлежащо на изпълнение решение на църковен съд относно обезсилването (или недействителността)(9) на църковен брак, при наличие на иск за развод между същите страни, предявен преди това пред германски съд, представлява производство за унищожаване на брака по смисъла на член 19, параграф 1 от Регламент „Брюксел IIa“. Следователно от Съда се иска да се произнесе по тълкуването на тази разпоредба(10).
24.      Тъй като решенията, взети от религиозен орган, не попадат в приложното поле на този регламент(11), следва да се уточни особеният контекст, в който се вписва това искане за тълкуване, а именно Латеранският договор, който е едно от изброените в член 63 от посочения регламент споразумения, сключени от някои държави членки(12).
А.      Особеният контекст на главното производство: Латеранският договор
25.      Латеранският договор от 11 февруари 1929 г., сключен между Италия и Светия престол, е изменен със споразумението от 18 февруари 1984 г.(13) В член 1 от това споразумение е потвърден водещият за този договор (конкордат) принцип за пълната независимост и суверенитет на Католическата църква и на Италианската република, всяка в своя собствен ред. Съгласно член 2, параграф 1(14) от посочения договор Италианската република гарантира на Католическата църква, че може свободно да упражнява самостоятелна юрисдикция в областта на каноничното право. Установените в член 8, параграф 2 от същия договор (конкордат) условия, при които постановените от църковни съдилища решения относно обезсилването на брак пораждат действие в италианския правен ред, представляват прилагане на принципа, установен в член 1(15) от него.
26.      Член 8, параграфи 1 и 2 от този договор урежда гражданскоправните последици на църковните бракове и на подлежащите на изпълнение решения на църковните съдилища относно обезсилването на тези бракове.
27.      Съгласно член 8, параграф 1, първа алинея от Латеранския договор посочените бракове пораждат гражданскоправни
последици от момента, в който са вписани в регистъра за гражданско състояние. Съгласно втора алинея на тази разпоредба обаче вписването може да бъде отказано в случай на неспазване на основни гражданскоправни норми (възраст на съпрузите, императивни пречки, изброени в точка 4, буква а) от Допълнителния протокол).
28.      Съгласно каноничното право по искане на поне един от съпрузите църковните съдилища могат да постановят само обезсилване на брака по съображения от религиозен характер, които са по-многобройни(16) от предвидените в гражданското право като цяло.
29.      Член 8, параграф 2 от Латеранския договор предвижда две фази, за да породи гражданскоправни последици обезсилването на църковен брак. От една страна, постановените от църковни съдилища решения относно обезсилването на такъв брак(17) трябва да разполагат с изпълнително основание, предоставено от висшия църковен контролен орган.
30.      От друга страна, след като тези решения бъдат обявени за подлежащи на изпълнение от този орган, те трябва да бъдат разгледани от италиански държавен съд.
31.      В главното производство това разглеждане от италиански държавен съд, сезиран по искане на GT, и образуваното преди това дело за развод пред германски съд са висящи. Решението на последния да спре производството до постановяване на решението на сезирания по-късно италиански съд се оспорва пред запитващата юрисдикция. Тя иска да се установят условията за висящ процес, предвидени в член 19 от Регламент „Брюксел IIa“(18), в тази конкретна процесуална рамка.
Б.      Обхват на правилата за висящ процес
32.      Член 19 от Регламент „Брюксел IIa“ е озаглавен „Висящ процес и свързани искове“. Изразът „свързани искове“ включва случаите на „лъжлив висящ процес“(19). Това разграничение е уредено в член 11, параграф 2 от Регламент „Брюксел II“(20). То отчита различията между правните системи на държавите членки, свързани с факта, че не всички предвиждат законна раздяла, развод и унищожаване на брака(21).
33.      При тълкуването на член 19, параграфи 1 и 3 от Регламент „Брюксел IIa“ Съдът е постановил, че за да се определи дали е налице висящ процес, исковете трябва да се отнасят до едни и същи страни. Фактът, че предметът им е различен, е без значение, стига да става дума за законна раздяла, развод или унищожаване на брака. Следователно състояние на висящ процес по смисъла на посочения член 19 може да е налице, когато са сезирани две съдилища в различни държави членки, едното — с иск за съдебна (законна) раздяла, а другото — с иск за развод, или пък когато и двете са сезирани с искове за развод(22).
34.      Следователно достатъчно е да са налице два висящи иска с предмет брачна връзка. Законодателят на Съюза не е придал особени последици на иска за унищожаване на брака, който се основава на наличието на основание за недействителност към момента на сключване на брака, въпреки че нищожната брачна връзка не може да бъде прекратена с развод(23).
В.      Приложение в настоящия случай
35.      Делото за развод, с което е сезиран пръв германският съд, се конкурира с висящо производство пред сезиран по-късно италиански съд, с което се цели признаване на последиците в Италия на подлежащо на изпълнение решение на църковен съд относно обезсилването на брак.
36.      Вярно е, че тези две производства имат за предмет разглежданата брачна връзка. Не става въпрос обаче за искания от едно и също естество. Едното има за цел да се постанови
разтрогване на брачната връзка, а другото —
да се признаят в италианския правен ред гражданскоправните последици от обезсилването на брака, което вече е постановено от църковен съд и е окончателно и подлежащо на изпълнение. Тези три условия са закрепени в член 8, параграф 2 от Латеранския договор.
37.      Така, първо, от самия прочит на текста на член 19, параграф 1 от Регламент „Брюксел IIa“ следва, че условията за наличие на висящ процес не са изпълнени. Тази разпоредба се отнася до положение, при което „делата за развод
[…] или унищожаване на брака между същите страни са заведени пред съдилища в различни държави членки“(24). Както текстът, така и целта на член 19 са ясни. Той урежда разглеждането на случаите, в които поради множеството основания за компетентност без йерархия(25), посочени в член 3 от Регламент „Брюксел IIa“, са сезирани две съдилища от различни държави членки(26). Целта е да се избегне противоречие на решенията в областта на раздялата и да се гарантира правната сигурност в рамките на ПССП(27), както е посочено в съображение 1 от този регламент.
38.      В случая обаче единственото производство, успоредно с това за развод в Германия, което е висящо пред съд на друга държава членка (Италия), не е производство за „унищожаване“ на църковния брак, тъй като този брак вече е обезсилен. Всъщност искът (или производството) за обезсилване на посочения брак е предявен (или е образувано) пред църковен съд, който го уважава, като постановява влязло в сила решение, което подлежи на изпълнение по силата на второ решение, постановено от висш църковен контролен орган. Освен това, без да е признато от компетентния италиански държавен съд, това решение не попада в приложното поле на Регламент „Брюксел IIa“(28).
39.      Второ, висящото пред италианския държавен съд производство за признаване в италианския правен ред на обезсилването на брака, което вече е постановено от църковен съд(29), има характеристиките на производство по екзекватура(30). Отбелязах, че за квалифицирането на това производство се използват различни други термини или изрази като „хомологация“(31), „контрол за законосъобразност“/„декларация за гражданскоправна валидност“(32) или „резерва за разглеждане“(33) или още „потвърждаване“(34), което според мен е без значение по същество.
40.      На първо място, посоченото производство е уредено в Латеранския договор, който е международен договор, за да могат решенията, постановени от църковни съдилища, компетентни в рамките на своя правен ред(35) да обезсилват браковете по присъщи за него причини(36), да породят гражданскоправни последици в Италия или, с други думи, да влязат в правния ред на тази държава членка(37).
41.      Подобно гражданско производство съществува в Испания. Такъв е също случаят в Малта и, след конкордата от 18 май 2004 г. —
в Португалия(38).
42.      По-нататък, в член 8, параграф 2 от Латеранския договор са изброени подлежащите на контрол от компетентния италиански държавен съд аспекти на църковното решение. Те са обичайни в областта на екзекватурата(39), доколкото се отнасят до компетентността на сезирания църковен съд и до спазването на италианския процесуален обществен ред, без да е необходимо да се търси пълно съответствие с основанията за недействителност, предвидени в италианското гражданско право(40). Следва също да се подчертае, че компетентният италиански държавен съд трябва да „установи“, че „другите условия за изпълнение на чуждестранни решения съгласно италианското законодателство са изпълнени“(41).
43.      Накрая, както и в други двустранни споразумения, сключени по-специално между държави членки и трети държави, които предвиждат производство за проверка за целите на признаването и най-вече на изпълнението на съдебни решения, постановени във всяка от тези държави, решението, постановено в едната държава, поражда действие там, докато в другата държава то ще породи еквивалентно действие едва след приключване на такова производство.
44.      Така в отношенията между Светия престол и Италия обезсилването на брак от църковен съд позволява да се сключи друг религиозен брак, докато в Италия не може да бъде сключен нов граждански брак преди да е приключило производството пред компетентния италиански държавен съд. Следователно това положение е напълно сходно с положение извън ПССП, при което в държава А е постановен развод и в държава Б не е възможно сключването на нов брак, преди да е извършен предварителен контрол на постановеното в държава А решение. Фактът, че решението в настоящия случай е постановено от църковен съд, не променя тази логика.
45.      Ето защо споделям становището на Комисията, че „правилата относно висящ процес, предвидени в член 19 от Регламент „Брюксел IIa“, не се прилагат, когато съд на държава членка е сезиран с иск за признаване на гражданскоправните последици на решение, постановено от религиозен съд, по същия начин както не се прилагат, когато съд на държава членка е сезиран с иск за признаване на съдебно решение, постановено в трета държава“.
46.      Въпреки това, като приема становището на запитващата юрисдикция, Комисията счита, че член 63, параграф 3, буква а) от Регламент „Брюксел IIa“ би могъл да се тълкува в смисъл, че създава по изключение положение на висящ процес, тъй като тази разпоредба задължава другите държави членки да признават решенията относно недействителността на брак, постановени въз основа на сключените със Светия престол договори, и че решението на компетентния италиански държавен съд, с което се признават гражданскоправни последици на решение за обезсилване на брака, постановено от църковен съд, поражда същите правни последици като решение, постановено от италиански граждански съд, с което от своя страна се установява недействителността на брака.
47.      Считам, че подобно предложение за тълкуване, което съчетава членове 19 и 63 от Регламент „Брюксел IIa“, трябва да се отхвърли, тъй като противоречи на приложното поле на последния член и на ръководните принципи на посочените в него споразумения. Последиците от прилагането на член 19 от този регламент, ако той се тълкува във връзка с член 63 от него, също показват това.
Г.      Предложението за тълкуване, съчетаващо членове 19 и 63 от Регламент „Брюксел IIa“
1.      Член 63 от Регламент „Брюксел IIa“
48.      Член 63 от Регламент „Брюксел IIa“ се намира в глава V, озаглавена „Отношение към други инструменти“. Законодателят на Съюза прогласява принципа на предимство на общностното право в член 59, параграф 1 от този регламент, съгласно който регламентът замества конвенциите, приложими към момента на влизането му в сила, сключени между две или повече държави членки и регламентиращи отношения, уредени от посочения регламент, обаче „при спазване на условията“ по-специално на член 63 от него.
49.      Член 63 от Регламент „Брюксел IIa“ запазва в отношенията между държавите членки действието на двустранните споразумения, сключени съответно между Португалия, Италия, Испания и Малта, от една страна, и Светия престол, от друга страна, чрез препращане към глава III от този регламент, отнасяща се до признаването и изпълнението на постановени в държава членка решения по смисъла на член 2, точка 4 от посочения регламент. Следователно приложими са член 21, параграф 1 от Регламент „Брюксел IIa“, който прогласява принципа на признаването по право, и член 22 от този регламент, който изброява изчерпателно основанията за непризнаване на решения, постановени в държава членка.
50.      Така, поради посочените в него договори (конкордати), член 63 от Регламент „Брюксел IIa“ създава нов случай на опростено признаване на съдебни решения, постановени в рамките на ПССП. Обхватът на правилата за признаване по право на решения, постановени в държавите членки по въпроси, свързани с унищожаване на брака, беше разширен, за да се осигури пълното действие на договорите (конкордатите), сключени между някои държави членки и Светия престол(42).
51.      Следователно този член 63 се прилага само в случай на решения относно недействителността на брак, постановени в държавите членки (Португалия, Италия, Испания и Малта) по силата на договори (конкордати), които тези държави са сключили със Светия престол. Трябва да се подчертае, че става въпрос само за решенията на държавните съдилища за признаване на гражданскоправните последици на решенията за обезсилване на брака, постановени от църковните съдилища(43).
52.      Следва да се констатира, че не е установена никаква връзка между посочения член 63 и глава II от Регламента „Брюксел IIа“, посветена на правилата за компетентност(44) и, по-специално, на висящия процес. Тази констатация се потвърждава от факта, че, видно от еквивалентните на член 63 от този регламент разпоредби на предходния и последващия регламент(45), конкуриращата се компетентност(46) на църковните съдилища по изключение се взема предвид от законодателя на Съюза(47) в строгата рамка на договорите (конкордатите), сключени между Светия престол и съответните държави членки, които признават гражданскоправните последици на църковните решения, както на всяко друго решение на граждански съд.
53.      Целта е да се улесни движението на решенията, взети в рамките на ПССП, а не да се разрешават спорове за компетентност, още повече че по силата на тези договори (конкордати) правилата за компетентност на религиозните органи по отношение на обезсилването на брака в една светска държава не попадат в приложното поле на Регламент „Брюксел IIa“(48). Същото се отнася и за производството за признаване на гражданскоправните последици на църковното решение за обезсилване на брака. Например в Италия компетентният държавен съд е определен от Латеранския договор. Ако това производство следваше да се приравни на производство за унищожаване на брака, към него щяха да се прилагат правилата за компетентност, определени в този регламент.
54.      С оглед на гореизложеното считам, че ако член 19 от Регламент „Брюксел IIa“ трябва да се тълкува във връзка с член 63 от този регламент, предметът и целта на сключените със Светия престол договори (конкордати) биха били нарушени. Съгласно член 31, параграф 1 от Виенската конвенция за правото на договорите(49) обаче „договорът трябва да се тълкува добросъвестно, в съответствие с обикновеното значение, което следва да се дава на термините на договора в техния контекст, а също така в духа на обекта и целите на договора“.
55.      Трябва да се посочат и други ограничения, изведени от Виенската конвенция, когато се разглеждат последиците от подобно приравняване на производствата за унищожаване и за обезсилване на брака в рамките на механизма за висящ процес.
2.      Прилагане на правилата за висящ процес, предвидени в член 19 от Регламент „Брюксел IIa“
56.      В продължение на становището си относно приравняването на производството за признаване пред компетентния италиански държавен съд на производство за унищожаване на брака Комисията поддържа, че този съд трябва да спре производството.
57.      Всъщност, както предвижда член 19, параграф 3, първа
алинея от Регламент „Брюксел IIa“, „[с]лед установяване на компетентността на първия сезиран съд, съдът пред който искът е предявен по-късно, се отказва от компетентност в полза на първия сезиран съд“. От това правило не е предвидено никакво изключение.
58.      В член 19, параграф 3, втора алинея от този регламент обаче се уточнява, че „страната, която е завела иск пред съда, сезиран по-късно, може да заведе същия иск пред съда, сезиран по-рано“(50).
59.      В главното производство, ако GT упражни това право, той ще трябва да предяви пред германския съд, сезиран с иска му за развод, и иска, предявен пред сезирания по-късно италиански държавен съд, за признаване на църковното решение.
60.      Това производство за признаване, основано на член 8, параграф 2 от Латеранския договор, обвързващ само Италия и Светия престол, обаче има за цел да направи част от италианския правен ред решения от друг правен ред в особен контекст(51).
61.      Ето защо, първо, на тезата за приложимостта на член 19 от Регламент „Брюксел IIa“, тълкуван във връзка с член 63 от него, следва да се противопостави принципът на относително действие на договорите, изтъкнат от Комисията.
62.      Този принцип на общото международно право, съгласно който договорите не трябва нито да увреждат, нито да облагодетелстват трети лица („pacta tertiis nec nocent nec prosunt“) и който трябва да се взема предвид при тълкуването на договорите(52), намира конкретен израз в член 34 от Виенската конвенция, по силата на който договорът не създава нито задължения, нито права за трета държава без нейното съгласие за това(53).
63.      Следователно посоченият принцип налага разпоредбите на вторичното право да не се тълкуват с оглед на задължение, наложено с международно споразумение, което не обвързва всички държави членки. В противен случай тълкуването би довело до разширяване на обхвата на това задължение по отношение на тези от държавите членки, които трябва да се считат за „трети държави“, ако не са договарящи страни по такова споразумение(54).
64.      От практиката на Съда обаче следва, че той трябва да спазва принципа на относително действие на договорите, тъй като същият представлява норма на обичайното международно право, която като такава обвързва институциите на Съюза и е част от правния му ред(55).
65.      Второ, може да се постави въпросът за обхвата на тълкуване, което съчетава членове 19 и 63 от Регламент „Брюксел IIa“, при положение че международните актове, посочени в последния член, не са единствените, които могат да породят последици в ПССП. Може да става въпрос за Конвенцията, посочена в член 59, параграф 2, букви а) и г) от този регламент, както и за споразуменията, сключени между държава членка и една или повече трети държави преди датата на нейното присъединяване към Съюза, за които се прилага член 351 ДФЕС и които не са изрично посочени в Регламент „Брюксел IIa“(56), за разлика от конкордатите. Според мен последиците трудно могат да бъдат оценени, което създава несъизмерими пречки в сравнение с изтъкнатите в подкрепа на приложимостта на член 19 от този регламент.
Д.      По последиците от неприложимостта на член 19 от Регламент „Брюксел IIa“
66.      В съдебното заседание, като продължение на писменото си становище относно взаимното изключване на правните последици на съдебните решения за развод и за унищожаване на брака, Комисията изтъква, че предложението ѝ за тълкуване е мотивирано от стремежа да се преодолеят две основни неудобства на иск за унищожаване на брака, а именно неговото „торпилиращо действие“ и различните имуществени последици в сравнение с тези на развод. Те са посочени и от запитващата юрисдикция в случай на установяване на несъвместимост на решение за развод с решение за унищожаване на брака.
67.      Считам, че първото неудобство е присъщо на естеството на иска за унищожаване на брака и не може да бъде отстранено поради липсата в член 19 от Регламент „Брюксел IIa“ на йерархия между исковете(57). За сметка на това, що се отнася до второто неудобство, в светлината на обясненията, дадени както от италианското и испанското правителство, така и от доктрината относно развитието на националната съдебна практика в тези държави членки, ми се струва уместно да припомня европейската правна уредба относно финансовите последици от раздялата, както и възприетите в Испания и Италия разрешения в случай на едновременни производства за развод и за признаване на гражданскоправните последици на решението на църковен съд за обезсилване на брак.
1.      Приложимите регламенти на Съюза относно финансовите последици от раздялата
68.      Първо, член 1, параграф 3, буква д) от Регламент „Брюксел IIa“ изрично предвижда, че той не се прилага за задълженията за издръжка. Второ, от определението за „брачни дела“, дадено в член 1, параграф 1, буква а) от този регламент, следва, че той не се прилага към последиците от решенията относно брачните връзки(58). Тези две области попадат в обхвата съответно на Регламент (ЕО) № 4/2009(59) и Регламент (ЕС) 2016/1103(60). Тези регламенти се прилагат в случай на унищожаване на брака, по-специално при определянето на компетентния съд(61). Поради приложното поле на Регламент „Рим III“, ограничено до стълкновението на закони в областта на развода и законната раздяла, признаването на последиците, които могат да възникнат от унищожения брак, зависи от приложимото право, определено от правилата на международното частно право на всяка държава членка(62).
69.      В това отношение следва да се припомни, че член 8, параграф 2, последна алинея от Латеранския договор предвижда, че компетентният италиански държавен съд „[с] решението, с което обявява каноничното решение за изпълняемо, […] може да постанови временни финансови мерки в полза на един от съпрузите, чийто брак е обезсилен, като насочи страните към съда, който е компетентен да се произнесе по въпроса“.
2.      Италианската и испанската съдебна практика
70.      В писменото си становище италианското правителство изтъква, че Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд) се е произнесъл по връзката между потвърждаването на църковното решение, с което се обезсилва религиозният брак, и завеждането на дело за развод с цел определяне на издръжката(63). Той постановява, че:
–        признаването на правните последици на църковното решение за обезсилване на религиозния брак, извършено след влизането в сила на решението за прекратяване на гражданскоправните последици, но преди влизането в сила на решението относно икономическите последици, не води до отпадане на предмета на гражданското производство за прекратяване на брачното правоотношение. Следователно то може да продължи за целите на определянето на правото на издръжка и нейното изплащане(64), и
–        икономическите мерки, свързани с развода, се определят по траен начин в това производство, дори и в случай на признато обезсилване на брака(65).
71.      В съдебното заседание испанското правителство уточнява, че Tribunal Supremo (Върховен съд) също е постановил, че решение за развод не е несъвместимо с последващо признаване на гражданскоправните последици на църковно решение за обезсилване на брака, тъй като това решение, когато бъде признато, не изменя, нито променя гражданскоправните последици на развода(66).
72.      По делото в главното производство, що се отнася до икономическите последици от брака, запитващата юрисдикция посочва, че е запозната с Решение № 9004 на Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд) от 31 март 2021 г. и с възможността да прибегне до механизма за адаптиране(67).
73.      Накрая, що се отнася до посочената от запитващата юрисдикция(68) несъвместимост на решението за развод с решението, с което се признават гражданскоправните последици от обезсилването на брака, отбелязвам, че тя се разглежда като хипотеза, което обосновава факта, че тя не е предмет на преюдициален въпрос. Във всеки случай уточнявам, че поради съображенията, изложени в точки 57 и 61 от настоящото заключение, е невъзможно да се тълкува член 19 от Регламент „Брюксел IIa“ във връзка с член 63, параграф 3, буква а) от този регламент и като се изменят
редът за спиране на производството и за отказ от компетентност, предвидени в първия член, с цел да се преодолее този риск от непризнаване(69) на решението на италиански държавен съд, постановено по силата на Латеранския договор, за признаване на гражданскоправните последици на църковно решение за обезсилване на брак.
74.      В края на анализа си предлагам на Съда да постанови в отговор на първия преюдициален въпрос, че условията за висящ процес, предвидени в член 19 от Регламент „Брюксел IIa“, не са изпълнени и че следователно не следва да се отговаря на втория въпрос, поставен в случай на утвърдителен отговор на първия въпрос.
V.      Заключение
75.      С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на поставените от Oberlandesgericht Stuttgart (Висш областен съд Щутгарт, Германия) въпроси по следния начин:
„Член 19, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 2201/2003 на Съвета от 27 ноември 2003 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по брачни дела и делата, свързани с родителската отговорност,
с който се отменя Регламент (ЕО) № 1347/2000, изменен с Регламент (ЕО) № 2116/2004 на Съвета от 2 декември 2004 г.,
трябва да се тълкува в смисъл, че
италианското производство за признаване на решение на църковен съд за обезсилване на брак пред Corte d’appello (Апелативен съд, Италия), който е компетентен по силата на член 8, параграф 2 от Латеранския договор от 11 февруари 1929 г., сключен между Италия и Светия престол, изменен със споразумението и допълнителния протокол към него, подписани в Рим на 18 февруари 1984 г., не представлява производство за унищожаване на брака по смисъла на член 19, параграф 1 от изменения Регламент № 2201/2003“.
1      Език на оригиналния текст: френски.
i      Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.
2      Наричан по-нататък „църковният брак“.
3      Регламент на Съвета от 27 ноември 2003 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по брачни дела и делата, свързани с родителската отговорност,
с който се отменя
Регламент (ЕО) № 1347/2000 (ОВ L 338 г., 2003, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 183), изменен с Регламент (ЕО) № 2116/2004 на Съвета от 2 декември 2004 г.
(ОВ L 367, 2004 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 90), наричан по-нататък „Регламент „Брюксел IIa“.
4      Подписан в Рим на 18 февруари 1984 г., наричан по-нататък „Латеранският договор“. Този договор е ратифициран с Legge n. 121 —
Ratifica ed esecuzione dell’accordo, con protocollo addizionale, che apporta modificazioni al Concordato lateranense dell’11 febbraio 1929, tra la Repubblica italiana e la Santa Sede (Закон № 121 за ратифициране и изпълнение на споразумението с допълнителен протокол, с който се изменят Латеранския договор от 11 февруари 1929 г. между Италия и Светия престол) от 25 март 1985 г. (GURI, бр. 85 от 10 април 1985 г., стр. 3 — редовна притурка към GURI,
бр. 28).
5      Регламент на Съвета от 25 юни 2019 година относно компетентността, признаването и изпълнението на решения по брачни въпроси и въпроси, свързани с родителската отговорност, и относно международното отвличане на деца (ОВ L 178, 2019 г., стр. 1, и поправка в ОВ L 347, 2020 г., стр. 52) наричан по-нататък „Регламент „Брюксел IIб“. За преходните разпоредби, вж. член 100 от този регламент.
6      В глава III от Регламент „Брюксел IIa“, озаглавена „Признаване и изпълнение“, раздел 1, който се отнася до „[п]ризнаване[то]“, съдържа по-специално членове 21 и 22. Вж. точка 49 и бележка под линия 69 от настоящото заключение.
7      В писменото си становище италианското правителство уточнява, че съгласно практиката на Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд, Италия) членове 796 и 797 от Гражданския процесуален кодекс, съдържащи се в дял VII от книга IV от този кодекс, посветен по-специално на действието на чуждестранни решения, макар и отменени с член 73 от Legge n. 218 —
Riforma del sistema italiano di diritto internazionale privato (Закон за изменение на италианската система на международното частно право) от 31 май 1995 г. (редовна притурка на GURI, бр. 128 от 3 юни 1995 г.), продължават да пораждат правни последици по отношение на признаването на църковните решения за обезсивлане на брак по силата на принципа на конкордата, признат в член 7 от Costituzione (Конституция) (вж. решения на Corte suprema di cassazione (Касационен съд) от 25 май 2005 г., № 11020 и от 14 октомври 2010 г., № 24990).
8      Наричан по-нататък „италианският съд“.
9      Вж. член 63, параграф 2 от Регламент „Брюксел IIa“.
10      Делото за развод е образувано на 25 януари 2022 г. Следователно то се урежда от Регламент „Брюксел IIa“. Вж. бележка под линия 5 от настоящото заключение и решение от 16 февруари 2023 г., Rzecznik Praw Dziecka и др. (Спиране на изпълнението на решението за връщане) (C‑638/22 PPU, EU:C:2023:103, т. 55).
11      Вж. определението в член 2, точка 4 от Регламент „Брюксел IIa“, съгласно което се има предвид всяко решение за развод или унищожаване на брака, постановено от орган, упражняващ съдебни функции в държава членка, както е уточнено от Съда. Всъщност, що се отнася до приложното поле на Регламент (ЕС) № 1259/2010 на Съвета от 20 декември 2010 година относно осъществяването на засилено сътрудничество в областта на приложимото право при развод и законна раздяла (ОВ L 343, 2010 г., стр. 10), обикновено наричан „Рим III“, Съдът е постановил, че законодателят на Съюза е имал предвид единствено положенията, при които разводът е постановен от съд или от друг държавен орган или под техен контрол, и че следователно този регламент не се прилага към развод, основан на „едностранно частноправно волеизявление“, направено пред духовен съд. Вж. решение от 20 декември 2017 г., Sahyouni (C‑372/16, EU:C:2017:988, т. 45).
12      Вж. член 1, точка 20, Б от Обяснителния доклад към съставената на основание член К.3 от Договора за Европейския съюз Конвенция за компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по брачни дела (ОВ C 221,
1998 г., стр. 27, наричан по-нататък „докладът Borrás“). То е одобрен от Съвета на Европейския съюз на 28 май 1998 г. Следва да се припомни, че Съветът е установил тази конвенция с акт от 28 май 1998 г. (ОВ C 221, 1998 г., стр. 1, наричана по-нататък „Конвенцията Брюксел II“) Тя не е влязла в сила. Съдържанието ѝ е до голяма степен възпроизведено в Регламент (ЕО) № 1347/2000 на Съвета от 29 май 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по брачни дела и делата, свързани с родителската отговорност за децата на двамата съпрузи (ОВ L 160, 2000 г., стр. 19, наричан по-нататък „Регламент „Брюксел II“). Този регламент е отменен с Регламент „Брюксел IIa“, приложим по-специално към съдебни производства, образувани след 1 март 2001 г. Доколкото Конвенцията „Брюксел II“ е повлияла съдържанието на последващите регламенти, докладът Borrás продължава да дава насоки за тълкуването на еквивалентните разпоредби на Регламент „Брюксел IIa“.
13      Вж. точка 2 от настоящото заключение.
14      Вж. Gaudemet, J. L’Accord du 18 février 1984 entre l’Italie et le Saint Siège.
Annuaire français de droit international, CNRS, Paris, 1984, 209—220, по-специално стр. 211, 212 и 216.
15      Вж. в това отношение,
що се отнася до член 8 от Латеранския договор, точка 4 от Допълнителния протокол. Характерът на абсолютна процесуална предпоставка на принципа на разделение на двете правни системи, светската и религиозната, произтича и от член 63, параграф 4 от Регламент „Брюксел IIa“, доколкото последният предвижда, че контролът върху португалските решения относно недействителността на брак от гражданските съдилища на Испания, Италия и Малта се разширява в рамките на пространството на свобода, сигурност и правосъдие (наричано по-нататък „ПССП“) отвъд договорите (конкордатите), сключени между тези държави членки и Светия престол (вж. бележка под линия 53 от настоящото заключение).
16      В писменото си становище италианското правителство припомня, че принципите на каноничното право в областта на недействителността на брака са различни от тези на италианското гражданско право, доколкото признават умствената резерва, свързана например с bonum sacramenti (неразривност на брачната връзка) и bonum prolis (целта за възпроизводство на брака), както и благоговеен страх.
17      Терминът „канонично решение“ се използва в член 8, параграф 2, последна алинея от Латеранския договор.
18      Тъй като текстът на член 20, параграфи 1 и 3 от Регламент „Брюксел IIб“ по същество е идентичен с този на член 19, параграфи 1 и 3 от Регламент „Брюксел IIa“, следва да се приеме, че тълкуването,
което ще бъде дадено на последния член, ще важи и за първия.
19      Този израз е използван в доклада Borrás (т. 54).
20      Хипотезата на „фалшив висящ процес“ не се съдържа в член 19, параграф 1 от Регламент „Брюксел IIa“, който се отнася до „делата за развод, законна раздяла или унищожаване на брака“. Параграф 2 от този член е запазен, за да обхване конкретно „производств[ата], отнасящ[и] се до родителската отговорност по отношение на същото дете и включващ[и] същото основание“, които са били включени в производствата, посочени в член 11, параграф 1 от Регламент „Брюксел II“. Вж. доклада Borrás (т. 54).
21      Вж. доклада Borrás (т. 52).
22      Вж. решения от 6 октомври 2015 г., A (C‑489/14, EU:C:2015:654, т. 33), и от 16 януари 2019 г., Liberato (C‑386/17, EU:C:2019:24, т. 35).
23      Вж. в това отношение доклада Borrás (т. 54). В него се уточнява, че не е възприето разрешението, което „се състои в запазване на притегателната сила на юрисдикцията по отношение на значителните последици […] от съображения за правна сигурност и за избягване на проблеми, които биха могли да възникнат в страни, които не познават нито законната раздяла, нито унищожаването“.
24      Курсивът е мой. Отбелязвам, че в член 20, параграф 1 от Регламент „Брюксел IIб“ терминът „дела“ е заменен в текстовете на някои езици с термина „производства“, което е без значение. Вж. в това отношение решение от 9 ноември 2010 г., Purrucker (C‑296/10, EU:C:2010:665, т. 64).
25      Вж. решение от 16 юли 2009 г., Hadadi (C‑168/08, EU:C:2009:474, т. 48 и 49).
26      Вж. решение от 25 ноември 2021 г., IB (Обичайно местопребиваване на съпруг — Развод) (C‑289/20, EU:C:2021:955, т. 45).
27      Вж. решение от 13 октомври 2016 г., Mikołajczyk (C‑294/15, EU:C:2016:772, т. 33 и цитираната съдебна практика). В доклада Borrás (т. 5, буква в) дори се уточнява, че решението да се предвидят правила за висящ процес в европейска конвенция представлява „важно нововъведение, което само по себе си би оправдало съществуването на [Конвенцията „Брюксел II“] и което ще позволи да се избегнат противоречиви решения“. Въпреки това нито в тази конвенция, нито в последващите регламенти се съдържа разпоредба, еквивалентна на предвидената в областта на гражданските и търговските дела разпоредба на член 29, параграф 2 от Регламент (ЕС) № 1215/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 351, 2012 г., стр. 1), обикновено наричан „Регламент „Брюксел Ia“. Последният предвижда, че по искане на сезиран със спора съд всеки друг сезиран съд незабавно уведомява първия съд относно датата, на която е бил сезиран в съответствие с член 32 от този регламент.
28      Вж. точка 24 от настоящото заключение. Вж. също Leborgne, F.
Article 63. Traités conclus avec le Saint-Siège. — In: Corneloup, S. Droit européen du divorce, Lexis Nexis, Paris, 2013, 471—476, по-специално точка 2 (стр. 474).
29      Терминът на италиански език е „delibazione“. Той се отнася до специалната съдебна процедура, при която по искане на една от страните в дадена държава се признава правната сила на решение, постановено от съдебен орган на друга държава. Вж. De Gregorio, T.
La delibazione delle sentenze di nullità matrimoniale: orientamenti giurisprudenziali e nuove questioni. Ius in itinere, Rivista Giuridica (онлайн), 2025 г.
30      Този термин се използва от Европейския съд по правата на човека в решението от 20 юли 2001 г., Пелегрини с/у Италия (CE:ECHR:2001:0720JUD003088296), по-специално в § 31, където се цитира член 8, параграф 2 от Латеранския договор. Вж. също Cesarini. Libertà e responsabilità nella convivenza coniugale: la stabilità dell’assegno divorzile a seguito di
„delibazione“ della nullità canonica.
Chiese e Pluralismo Confessionale (онлайн), № 11, 7 юни 2021 г. В съдебното заседание испанското правителство обяснява, че Tribunal Supremo (Върховен съд, Испания) е обявил, че за целите на признаването на съдебни решения църковните решения се приравняват на чуждестранни съдебни решения, така че това задължава съда, който ги признава, да действа в съответствие с принципите на пълен съдебен контрол на испанския съд, за да се произнесе по гражданскоправните последици от тези решения. Вж. в същия смисъл Ramos, R. M. M.
Estudos de Direito Internacional Privado e de Direito Processual Civil Internacional, II. Coimbra Editora, Coimbra, 2007 г., по-конкретно частта, озаглавена „A Concordata de 2004 e o direito internacional privado português“, стр. 335—388, по-конкретно стр. 361. От една страна, следва да се припомни, че предмет на производството по екзекватура е в замолената държава членка да се придаде изпълнителна сила на съдебно решение на друга държава членка, което подлежи на изпълнение. От друга страна, това производство постепенно е опростено или премахнато в рамките на ПССП, като принципът е, че съдебно решение, постановено в държава членка, трябва да се разглежда като постановено в замолената държава членка. Вж. по-специално решение от 26 април 2012 г., Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, т. 100—103 и 116 и 118).
31      Вж. Joubert, N.
Article 1er —
Champ d’application. — In: Corneloup, S., E. Gallant, V. Égéa, F. Jault-Seseke. Divorce, responsabilité parentale, enlèvement international: commentaire du règlement 2019/1111 du 25 juin 2019 (Bruxelles II ter)“, Bruylant, Bruxelles, 2023, 37—56, по-конкретно стр. 43, и в същия труд Corneloup, S.
Article 30 —
Reconnaissance d’une décision, 399—413, по-конкретно стр. 404. В съдебното заседание испанското правителство също използва този термин във връзка с производството, въведено със сключеното от Испания споразумение, което е аналогично на производството по Латеранския договор (вж. член 63, параграф 3, буква б) от Регламент „Брюксел IIа“). Вж. също GuzmánAltuna, M. La homologación civil de resoluciones matrimoniales canónicas. Efectos derivados de su reconocimiento. Diario de Jurisprudencia, El Derecho Editores, 7.5.2001, No. 1382, р. 1, и статия от същата авторка: „Reconocimiento de eficacia civil de resoluciones matrimoniales canónicas“, Diario de Jurisprudencia, El Derecho Editores, 5.10.2005 г., No. 2181, р. 5.
32      Вж. първата статия на Guzmán Altuna, M., цит. съч. (стр. 1), и втората му статия цит. съч. (стр. 5), цитирани в бележка под линия 31 от настоящото заключение (свободен превод).
33      Що се отнася до член 63, параграф 4 от Регламент „Брюксел IIа“ вж. Rauscher, T. Artikel 63: Verträge mit dem Heiligen Stuhl. — In: Europäisches Zivilprozeß- und Kollisionsrecht, Kommentar Brüssel IIa-VO, EG-UntVO, HUntVerfÜbk 2007, EU-EheGüterVO-E, EU-LP-GüterVO-E, EU-SchutzMVO, Otto Schmidt, Köln, 2015, 390—393, по-конкретно т. 8 (стр. 392).
34      Вж.
Spellenberg, U. Art. 63. — In: J. von Staudingers, Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch mit Einführungsgesetz und Nebengesetzen. Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuche/IPR- Internationales Verfahrensrecht in Ehesachen 1 (Europäisches Recht, Brüssel IIa-VO), Sellier, Berlin, 2015, 345—348, по-конкретно стр. 346 и 347.
35      В писменото си становище италианското правителство уточнява, че църковните съдилища „са част от чужд правен ред“.
36      Вж. точка 28 от настоящото заключение.
37      Вж. точки 9 и 25 от настоящото заключение. Вж. също Gaudemet, J., цит. съч., стр. 216. Този автор подчертава, че както „за прилагането в една държава на решенията, постановени от съдилищата на друга държава“, „[к]ато същевременно се зачита църковната юрисдикция „в нейния ред“, Италианската република признава действието на нейните решения само ако те отговарят на изискванията на италианския правен ред“.
38      Вж. точка 3 от настоящото заключение. Относно новия режим, произтичащ от Международния договор (Конкордат), сключен между Светия престол и Португалия на 18 май 2004 г., посочен в член 99, параграф 1 от Регламент „Брюксел IIб“, който изоставя старото производство, служещо за предоставяне на екзекватура на църковните решения, автоматично и без какъвто и да било контрол, и замяната му с контрол, който се доближава до производството на другите държави (Испания и Италия), както и относно констатацията, че тази промяна е станала абсолютно необходима с оглед на решение на ЕСПЧ от 20 юли 2001 г., Pellegrini с/у Италия (CE:ECHR:2001:0720JUD003088296), вж. Ramos, R. M., цит. съч., по-специално стр. 365. Вж. също относно това ново производство Leborgne, F., цит. съч., точка 2 (стр. 473), а във връзка с това решение на ЕСПЧ, т. 3 (стр. 476).
39      Вж. Gaudemet-Tallon, H. La désunion du couple en droit international privé. — Recueil des courant de l’Académie de droit international de La Хага, Nijhoff, Dordrecht, 1991, vol. 226, 185—198, по-специално точки 26 и 27 (стр. 196).
40      Относно прилагането на аналогични критерии от испанските съдилища вж. Guzmán Altuna, M. La homologación civil de resoluciones matrimoniales canónicas. Efectos derivados de su reconocimiento, цит. съч., стр. 1, и „Reconocimiento de eficacia civil de resoluciones matrimoniales canónicas“, цит. съч., стр. 1.
41      Вж. член 8, параграф 2, буква в) от Латеранския договор. Курсивът е мой. Вж. в това отношение точка 9 от настоящото заключение. Вж. относно историята на тези разпоредби, произтичащи от споразумението от 18 февруари 1984 г. за изменение на Латеранския договор от 11 февруари 1929 г., въведени след Решение № 18 на Corte costituzionale (Конституционен съд, Италия) от 2 февруари 1982 г., Gaudemet-Tallon, H., цит. съч., точка 20 (стр. 192) и De Gregorio, T., цит. съч. Вж. също Leborgne, F., цит. съч., точка 3 (стр. 475 и 476). Относно зачитането на правото на защита в Испания, Италия и Малта вж. Garcia Ruiz, Y.
Articulo 99. Tratados con la Santa Sede. —
Palao Moreno, G.
El nuevo marco europeo en materia matrimonial, responsabilidad parental y sustracción de menores: comentarios al Reglamento (UE) no 2019/1111. Tirant lo Blanch, Valencia, 2022,
777—782, по-конкретно стр. 781 и 782.
42      Вж. доклада Borrás, точки 120—123, и по-специално точка 120, относно факта, че Португалия би нарушила международните си задължения, ако беше приела текст, предоставящ компетентност на гражданските съдилища.
43      Вж. доклада Borrás (т. 120, пети параграф) и Leborgne, F., цит. съч., точка 2 (стр. 474). След сключването на Международния договор (Конкордат) между Светия престол и Португалия на 18 май 2004 г., посочен в член 99 от Регламент „Брюксел IIб“, производствата са аналогични. Вж. бележка под линия 38 от настоящото заключение.
44      Вж. точка 49 от настоящото заключение относно препращането към други разпоредби, изрично предвидено в същия член 63. Вж. за сравнение член 59, параграф 2, буква г) от Регламент „Брюксел IIa“ относно Конвенцията между Дания, Финландия, Исландия, Норвегия и Швеция, съдържаща международни частноправни разпоредби относно брака, осиновяването и настойничеството, подписана в Стокхолм на 6 февруари 1931 г. (Recueil des traités de la Société des Nations, том 126, стр. 141, № 2877 (1931—1932), посочена в член 59, параграф 2, буква а).
45      Вж. член 40 от Регламент „Брюксел II“ и член 99 от Регламент „Брюксел IIб“.
46      В Португалия след Международния договор (Конкордат), сключен между тази държава и Светия престол на 18 май 2004 г. Преди това компетентността там е била изключителна. Вж. доклада Borrás (т. 120 и 121) и Gaudemet-Tallon, H. Le Règlement no 1347/2000 du Conseil du 29 mai 2000: „Compétence, reconnaissance et exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale des enfants communs“л —
Journal du droit international (Clunet), LexisNexis, Paris, 2001, No. 2, 381—445, по-конкретно точка 111 (стр. 425).
47      Вж. точка 24 от настоящото заключение.
48      Вж. точка 24 от настоящото заключение.
49      Подписана на 23 май 1969 г. (Recueil des traités des Nations unies, том 1155, стр. 331, № 18232 (1980) и влязла в сила на 27 януари 1980 г., наричана по-нататък „Виенската конвенция“. Международното договорно право по същество е кодифицирано в тази конвенция. Съгласно член 1 от посочената конвенция тя се прилага към договорите между държави. Вж. решение от 25 февруари 2010 г., Brita (C‑386/08, EU:C:2010:91, т. 40).
50      Курсивът е мой.
51      Вж. точка 25 от настоящото заключение.
52      Вж. в този смисъл член 31, параграф 3, буква в) от Виенската конвенция.
53      Вж. решение от 25 февруари 2010 г., Brita (C‑386/08, EU:C:2010:91, т. 43 и 44). Член 63, параграф 4 от Регламент „Брюксел IIa“ представлява интересен пример за принципа на относително действие на договорите. Всъщност Международният договор (Конкордатът), сключен между Португалия и Светия престол, не поражда пряко последици в Испания, Италия и Малта. В това отношение вж. Gaudemet-Tallon, H.
Le Règlement no 1347/2000 du Conseil du 29 mai 2000: „Compétence, reconnaissance et exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale des enfants communs““, цит. съч., по-конкретно точка 112 (стр. 426). Тази авторка констатира, че Регламент „Брюксел II“, в който в член 40, параграф 4 е добавено същото правило като посоченото в този член 63, параграф 4, „внимателно е спазил императивните изисквания както на международното публично право, така и на религиозния ред, като е запазил установените с конкордата механизми, както и разпоредбите на вътрешното право, приети за прилагането [им]“. Този принцип дори е запазен в член 99, параграф 4 от Регламент „Брюксел IIб“, въпреки че член 16 от Международния договор (Конкордата), сключен между Португалия и Светия престол на 18 май 2004 г., предвижда, както в Испания, Италия или Малта, идентична процедура за признаване на последиците от църковните решения.
54      Вж. решение от 23 януари 2014 г., Manzi и Compagnia Naviera Orchestra (C‑537/11, EU:C:2014:19, т. 47).
55      Вж. решение от 23 януари 2014 г., Manzi и Compagnia Naviera Orchestra (C‑537/11, EU:C:2014:19, т. 48 и цитираната съдебна практика).
56      Вж. решение от 6 март 2025 г., Aникови (C‑395/23, EU:C:2025:142, т. 42, 44—47 и 49).
57      Вж. точка 34 от настоящото заключение.
58      Вж. също съображение 8 от Регламент „Брюксел IIa“, в което се уточнява, че той не следва да се отнася до имуществените последици на брака.
59      Регламент на Съвета от 18 декември 2008 година относно компетентността, приложимото право, признаването и изпълнението на съдебни решения и сътрудничеството по въпроси, свързани със задължения за издръжка (ОВ L 7, 2009 г., стр. 1), приложим считано от 18 юни 2011 г. съгласно член 76, трета алинея от него.
60      Регламент на Съвета от 24 юни 2016 година за изпълнение на засиленото сътрудничество в областта на компетентността, приложимото право, признаването и изпълнението на решения по въпроси, свързани с имуществения режим между съпрузи (ОВ L 183, 2016 г., стр. 1), приложим към производствата, образувани след 29 януари 2019 г., съгласно член 69 от него.
61      Вж. Borrás, A. Introduction générale. — In :
Corneloup, S. Droit européen du divorce, цит. съч. стр. 1—25, по-конкретно точка 9 (стр. 11 и 12). Вж. Bonomi, A. Remarques liminaires et détermination du champ d’application des règles et compétence en matière matrimoniale. — Corneloup, S., E. Gallant, V. Égéa, F. Jault-Seseke. Divorce, responsabilité parentale, enlèvement international: commentaire du règlement 2019/1111 du 25 juin 2019 (Bruxelles II ter), цит. съч., стр. 82—106, по-конкретно точка 92. Този коментар относно Регламент „Брюксел IIб“ се отнася и за приложното поле на отменения от него Регламент „Брюксел IIa“.
62      Вж. Gaudemet-Tallon, H.
La désunion du couple en droit international privé“, цит. съч., стр. 121, точки 96 и сл. Според тази авторка „в международното частно право е налице тенденция, благоприятна за прилагането на закон, който допуска презумпцията за сключен брак, което в известен смисъл позволява бракът да бъде „спасен“ за минали периоди“. Въз основа на френската съдебна практика тя излага различните възможности за избор на обективна връзка, които са по-скоро в подкрепа на презюмираните последици от унищожения брак, когато поне единият от съпрузите добросъвестно е смятал, че бракът е действителен. Вж. също Bonomi, A., цит. съч., точка 23 (стр. 92).
63      Вж. по-специално статия, озаглавена „Nullità del matrimonio e assegno di divorzio —
Ufficio nazionale per i problemi giuridici“ на следния интернет адрес: https://giuridico.chiesacattolica.it/nullita-del-matrimonio-e-determinazione-dellassegno-di-divorzio/, и Siciliano, V.
Le Sezioni Unite sugli effetti della delibazione della sentenza ecclesiastica di nullità del matrimonio concordatario nel giudizio di divorzio.
Cammino Diritto, Diritto Ecclesiastico e Canonica (онлайн), бр. 5, 2021 г., както и Cesarini, A., цит. съч.
64      Вж. по-специално решение № 9004 на Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд) от 31 март 2021 г. Според Cesarini, A., цит. съч., това решение се вписва в поредица от решения на Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд), обединени състави, № 16379 от 17 юли 2014 г. и № 18287 от 11 юли 2018 г., с цел да се повиши ефективността на съвместния живот на съпрузите и свързаните с него взаимни отговорности.
65      Вж. по-специално решение на Corte suprema di cassazione (Касационен съд) № 21331 от 18 септември 2013 г.
66      Вж. Guzmán Altuna, M. Reconocimiento de eficacia civil de resoluciones matrimoniales canónicas, цит. съч., стр. 4 и 5. Тази авторка коментира по-специално решение на Tribunal supremo (Върховен съд) № 227/2001 от 5 март 2001 г., в което се посочва, че „гражданскоправните последици на развода не се променят или засягат с последващото му обезсилване от църквата“, тъй като „църковната и гражданскоправната сфери […]
функционират паралелно, без възможност за намеса, която да може да доведе до загуба на действието на съдебното решение по гражданско дело, постановено в друго брачно производство, образувано пред гражданския съд, след като църковното решение е обявено за съответстващо на правото на държавата“ (свободен превод).
67      Вж. освен това, що се отнася до правото на издръжка при раздяла по време на брака съгласно член 1361 от Bürgerliches Gesetzbuch (Граждански кодекс),
макар в Италия унищожаването на религиозният брак да трябва да бъде постановено от граждански съд, докато съгласно германското право обезсилването на брака от църквата няма никакво отражение върху правото на издръжка при раздяла, Flindt, J. O.
Kein Vorrang des italienischen Delibationsverfahrens vor deutschem Trennungsunterhaltsverfahren.
Neue Zeitschrift für Familienrecht, C.H. Beck, München, No. 5, 2026,
р. 266. Авторът счита за убедително решението на Oberlandesgericht Stuttgart (Висш областен съд Щутгарт) 17 WF 14/25 от 30 юли 2025 г., което се отнася до същите страни като в делото по главното производство, тъй като този съд е допуснал касационната жалба.
68      Вж. точка 18 от настоящото заключение.
69      Вж. член 22 от Регламент „Брюксел IIa“ относно „[о]снования за непризнаване на решения, които са постановени по искове за развод, законна раздяла на съпрузи или унищожаване на брак“. В буква в) от него се предвижда, че решение
по иск за развод, законна раздяла на съпрузи или унищожаване на брак не се признава, ако решението е в противоречие с решение, постановено по дело между същите страни в държавата членка, където се иска признаване.