62024CJ0597
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (десети състав)
12 март 2026 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Социална политика — Равно третиране в областта на заетостта и професиите — Директива 2000/78/ЕО — Забрана на дискриминацията, основана на увреждане — Член 2, параграф 2 — Право на преподавател с увреждания да бъде преместен в определена териториална зона — Член 5 — Подходящо приспособяване на работната среда за лицата с увреждания — Предимство на мобилността в рамките на една и съща териториална зона пред мобилността между различни териториални зони“
По дело C‑597/24 [Zirvatta] (
i
)
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд, Италия) с акт от 10 септември 2024 г., постъпил в Съда на 16 септември 2024 г., в рамките на производство по дело
C.M.
срещу
Ministero dell’Istruzione e del Merito,
при участието на:
Ufficio Scolastico Regionale per la Lombardia,
Ambito Territoriale di Mantova,
Ufficio Scolastico Regionale per la Calabria,
СЪДЪТ (десети състав),
състоящ се от: M. L. Arastey Sahún (докладчик), председател на пети състав, изпълняваща функцията на председател на десети състав, E. Regan и D. Gratsias, съдии,
генерален адвокат: A. Rantos,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за италианското правителство, от S. Fiorentino, в качеството на представител, подпомаган от D. D’Alberti, avvocato dello Stato, и M. T. Lubrano Lobianco, procuratore dello Stato,
–
за Европейската комисия, от D. Recchia и E. Schmidt, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 2, параграф 2, буква б), подточка i) и член 5 от Директива 2000/78/ЕО на Съвета от 27 ноември 2000 година за създаване на основна рамка за равно третиране в областта на заетостта и професиите (ОВ L 303, 2000 г., стр. 16; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 6, стр. 7).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между C.M., преподавател с увреждания, и Ministero dell’Istruzione e del Merito (Министерство на образованието и постиженията, Италия) по повод на искането на C.M. да бъде преместена в провинция, различна от тази, в която изпълнява функциите си.
Правна уредба
Международното право
3
Съгласно член 1 от Конвенцията на Организацията на обединените нации за правата на хората с увреждания, сключена в Ню Йорк на 13 декември 2006 г. и одобрена от името на Европейската общност с Решение 2010/48/ЕО на Съвета от 26 ноември 2009 г. (ОВ L 23, 2010 г., стр. 35, наричана по-нататък „Конвенцията на ООН“):
„Целта на настоящата конвенция е да насърчава, защитава и гарантира пълноценното и равноправно упражняване на всички човешки права и основни свободи от страна на всички хора с увреждания, и да способства за зачитане на вътрешно присъщото им човешко достойнство.
Хората с увреждания включват лица с трайна физическа, психическа, интелектуална и сетивна недостатъчност, която при взаимодействие с различни пречки би могла да възпрепятства тяхното пълноценно и ефективно участие в обществото, равноправно с останалите“.
4
Член 2 от тази конвенция гласи следното:
„За целите на настоящата конвенция:
[…]
„дискриминация по признак на увреждане“ означава всякакво правене на разлика, всякакви ограничения и изключения, основаващи се на увреждане, имащи за цел или последица нарушаване или отменяне на зачитането, възползването от или равнопоставеното упражняване на всички човешки права и основни свободи в политическата, икономическата, социалната, културната, гражданската или всяка друга област. Това включва всякакви форми на дискриминация, включително отказ за предоставяне на разумни улеснения;
„разумни улеснения“ означава всякакви необходими и подходящи модификации и приспособления, необременяващи излишно или непропорционално околните, когато такива са необходими за всеки конкретен случай, за да се осигури на даден индивид с увреждания пълноценно и равнопоставено с околните възползване от и упражняване на всички негови човешки права и основни свободи;
[…]“.
5
Член 5 от посочената конвенция предвижда:
„1.   Държавите страни по настоящата конвенция признават, че всички хора са равни пред закона и имат право, без каквато и да било дискриминация, на еднаква закрила и еднакво отношение по закон.
[…]
4.   Всякакви конкретни мерки, необходими за ускоряване или постигане на фактическо равенство на хората с увреждания, не се считат за дискриминация по смисъла на настоящата конвенция“.
6
Съгласно член 27, параграф 1, буква ж) от същата конвенция:
„Държавите страни по настоящата конвенция признават правото на труд на хората с увреждания, равноправно с всички останали, като това включва правото на възможност за прехрана чрез свободно избрана или приета работа на пазара на труда и в работна среда, която да е отворена, недискриминационна и достъпна за хора с увреждания. Държавите страни по конвенцията се задължават да гарантират и насърчават реализацията на правото на труд, включително за лица, придобили увреждане в процеса на трудова заетост, чрез предприемане на необходимите стъпки, включително законодателни, сред които:
[…]
ж) осигуряване на заетост за хора с увреждания в публичния сектор“.
Правото на Съюза
7
Съображения 16, 20 и 21 от Директива 2000/78 гласят:
„(16)
Предоставянето на мерки за приспособяване на работното място към нуждите на лицата с увреждания играе важна роля в борбата с дискриминацията, основаваща се на увреждане.
[…]
(20)
Следва да се осигурят подходящи мерки, т.е. ефективни и практически мерки, за адаптиране на работното място за лицата с увреждания, например адаптиране на сградите, оборудването, работното време, разпределянето на задачите, осигуряване на обучение и средства за интеграция.
(21)
При определяне дали въпросните мерки са непропорционална тежест, трябва да се вземе предвид, по-специално финансовите и други разходи, възможностите и финансовите ресурси на организацията или предприятието, както и възможността за получаване на обществено финансиране или друг вид помощ“.
8
Член 1 от тази директивата е озаглавен „Цел“ и предвижда:
„Целта на настоящата директива е да регламентира основната рамка за борба с дискриминацията, основана на религия или убеждение, увреждане, възраст или сексуална ориентация по отношение на заетостта и упражняването на занятие, с оглед прилагането в държавите членки на принципа за равно третиране“.
9
Член 2 от посочената директива е озаглавен „Понятие за дискриминация“ и гласи:
„1.   За целите на настоящата директива, „принципът за равно третиране“ означава, че няма да има пряка или непряка дискриминация въз основа, на който и да е от признаците, посочени в член 1.
2.   За целите на параграф 1:
а)
проява на пряка дискриминация има, когато едно лице е, било е, или би било третирано по-малко благоприятно от друго в сравнима ситуация въз основа един от признаците, упоменати в член 1;
б)
проява на непряка дискриминация има, когато видимо неутрална разпоредба, критерий или практика биха поставили лицата от определена религия или убеждение, увреждане, възраст или сексуална ориентация в сравнение с други лица в неблагоприятно положение, овен ако:
i)
тази разпоредба, критерий или практика е обективно оправдана от законната си цел и средствата за постигане на тази цел са подходящи и необходими, […]
[…]
5.   Настоящата директива не засяга мерките, регламентирани от национален закон, които в демократичното общество са необходими за обществената сигурност, поддържането на обществения ред и предотвратяването на престъпни деяния, защитата на здравето, правата и свободите на другите“.
10
Член 3 от същата директива е озаглавен „Приложно поле“ и параграф 1, букви а) и в) от него предвижда:
„В границите на сферите на компетентност, поверени на [Европейската общност], настоящата директива се прилага към всички лица от публичния и частния сектор, включително публични органи, във връзка с:
а)
условията за достъп до заетост, самостоятелна заетост или упражняване на занятие, включително критериите за подбор и условия за наемане на работа, в който и да е клон на дейност на всички нива на професионалната йерархия, включително повишение;
[…]
в)
условия за наемане и условия на труд, включително условията за уволнение и заплащане“.
11
Член 5 от Директива 2000/78 е озаглавен „Подходящо [приспособяване на работната среда за] лицата с увреждания“ и гласи:
„За да се гарантира спазването на принципа за равно третиране във връзка с лицата с увреждания, трябва да се осигури [приспособяване на работната им среда]. Това означава, че работодателите предприемат подходящи мерки, когато е необходимо в определен случай, да предоставят възможност на лице с увреждане, да има достъп, да участва или да се издига в професията, да се обучава, освен ако такива мерки не представляват непропорционална тежест за работодателя. Тази тежест не е непропорционална, когато е достатъчно [компенсирана] от съществуващите мерки в рамките на политиката спрямо хората с увреждания в съответната държава членка“.
12
Съгласно член 7 от тази директива, озаглавен „Позитивно действие“:
„1.   С оглед гарантиране на пълно равенство на практика, принципът за равно третиране няма да попречи на всяка държава членка да прилага или приема специфични мерки за предотвратяване или компенсиране на неравностойното положение, свързани с някое от основанията, посочени в член 1.
2.   Относно лицата с увреждания принципът за равно третиране няма да накърни правото на държавите членки да прилагат или приемат разпоредби за защита на здравето и безопасността при работа, или правото на мерки, целящи създаване или прилагане на разпоредби или улеснения за закрила за насърчаване тяхната интеграция в работната среда“.
Италианското право
Закон № 104/1992
13
Съгласно член 21 от Legge n. 104 — Legge-quadro per l’assistenza, l’integrazione sociale e i diritti delle persone handicappate (Закон № 104 — Рамков закон за подпомагането, социалната интеграция и правата на лицата с увреждания) от 5 февруари 1992 г. (GURI, бр. 39 от 17 февруари 1992 г., редовна притурка, бр. 30, наричан по-нататък „Закон № 104/1992“):
„1.   Лицата с увреждания, които са със степен на инвалидност над 67 % или страдат от увреждания, посочени в първа, втора и трета категория от таблица A, приложена към [Legge n. 648 — Riordinamento delle disposizioni sulle pensioni di guerra (Закон № 648 за реорганизиране на разпоредбите относно военните пенсии) от 10 август 1950 г. (GURI, бр. 200 от 1 септември 1950 г.)], назначени в публичните органи след спечелване на конкурс или на друго основание, имат право на предимство при избор между наличните места.
2.   Лицата, посочени в параграф 1, имат предимство при преместване по тяхна молба“.
14
Член 33, параграф 6 от този закон гласи:
„Пълнолетните лица с тежки увреждания могат да ползват алтернативно отпуска по параграфи 2 и 3, имат право да избират, когато е възможно, най-близкото до дома си място на работа и не могат да бъдат премествани на друго място без тяхно съгласие“.
Законодателен декрет № 297
15
Член 465, параграф 1 от Decreto legislativo n. 297 — Approvazione del testo unico delle disposizioni legislative vigenti in materia di istruzione, relative alle scuole di ogni ordine e grado (Законодателен декрет № 297 за одобряване на консолидирания текст на действащите в областта на образованието законови разпоредби относно училищата от всички видове и степени) от 16 април 1994 г. (GURI, бр. 115 от 19 май 1994 г., редовна притурка, бр. 79, наричан по-нататък „Законодателен декрет № 297“) предвижда:
„До прилагането на разпоредбите на член 470, параграф 1 преместванията в рамките на една и съща провинция се извършват с предимство пред преместванията от друга провинция“.
16
Член 470 от този декрет гласи следното:
„1.   В специални договорни споразумения, сключени между синдикалните организации и [Ministero dell’Istruzione, dell’Università e della Ricerca (Министерство на образованието, университетите и научните изследвания, Италия)], се определят сроковете и реда за синхронизиране на професионалната мобилност (промяна на образователната дисциплина или на степента в образователната система) и териториалната мобилност, както и за премахване на разделението между длъжностите, запазени за мобилност между различните провинции, и тези, запазени за назначения на постоянна длъжност, така че с последните назначения да се заемат длъжностите, останали свободни и налични след приключване на дейностите по професионална и териториална мобилност през всяка учебна година.
2.   В споразуменията по параграф 1 се определят и редът на приоритет на различните дейности по мобилност, критериите и редът за съставяне на съответните списъци, както и критериите за приключване на промените в образователната дисциплина и степента в образователната система в рамките на разпределянето на назначенията по член 479, като за преместването на длъжности на помощен преподавателски персонал е необходима съответната диплома за специализация. При промяна на степента в образователната система по този член не се взема предвид условието за прослужено време“.
17
Член 601 от посочения декрет предвижда:
„1.   Членове 21 и 33 от [Закон № 104/1992] се прилагат за персонала, посочен в този консолидиран текст.
2.   Посочените по-горе норми дават предимство при назначаване на постоянна длъжност, назначаване на непостоянна длъжност и мобилност“.
Законодателен декрет № 216
18
Член 3, параграф 3-bis от Decreto legislativo n. 216 — Attuazione della direttiva 2000/78/ЕО per la parità di trattamento in materia di occupazione e di condizioni di lavoro e della direttiva № 2014/54/ЕС relativa alle misure intese ad agevolare l’esercizio dei diritti conferiti ai lavoratori nel quadro della libera circolazione dei lavoratori (Законодателен декрет № 216 за прилагане на Директива 2000/78/ЕО за равно третиране в областта на заетостта и професиите и на Директива 2014/54/ЕС относно мерки за улесняване на упражняването на правата, предоставени на работниците в контекста на свободното движение на работници) от 9 юли 2003 г. (GURI, бр. 187 от 13 август 2003 г.), в приложимата за спора в главното производство редакция предвижда:
„За да се гарантира спазването на принципа на равно третиране на лицата с увреждания, работодателите в публичния и частния сектор са длъжни да осигуряват на работното място разумни улеснения, както са определени в [Конвенцията на ООН], ратифицирана с [Legge n. 18 — Ratifica ed esecuzione della Convenzione delle Nazioni Unite sui diritti delle persone con disabilità, con Protocollo opzionale, fatta a New York il 13 dicembre 2006 e istituzione dell’Osservatorio nazionale sulla condizione delle persone con disabilità (Закон № 18 за ратифициране и прилагане на Конвенцията на Организацията на обединените нации за правата на хората с увреждания и Факултативния протокол към нея, сключени в Ню Йорк на 13 декември 2006 г., и за създаване на Национален център за наблюдение на положението на хората с увреждания) от 3 март 2009 г. (GURI, бр. 61 от 14 март 2009 г.)], за да гарантират пълната равнопоставеност между хората с увреждания и останалите работници. Работодателите в публичния сектор гарантират, че този параграф се прилага, без това да води до нови или по-високи разходи за държавния бюджет и като се използват наличните човешки, финансови и материални ресурси съгласно действащото законодателство“.
Национален колективен трудов договор за системата на училищното образование за четиригодишния нормативен период 2006—2009 г. и двугодишния стопански период 2006—2007 г.
19
Съгласно член 10, параграф 1 от Contratto collettivo nazionale di lavoro relativo al personale del comparto scuola per il quadriennio normativo 2006—2009 e biennio economico 2006—2007 (Национален колективен трудов договор за системата на училищното образование за четиригодишния нормативен период 2006—2009 г. и двугодишния стопански период 2006—2007 г.) от 27 ноември 2007 г.:
„Критериите и редът за осъществяване на териториалната мобилност […] на персонала, до който се отнася този договор, се определят в рамките на допълнителни национални колективни преговори […]“.
CCNI
20
Член 6, параграф 2 от Contratto collettivo nazionale integrativo concernente la mobilità del personale docente, educativo ed A.T.A. per l’a.s. 2017/2018 (Допълнителен национален колективен трудов договор за мобилността на преподаватели, образователен, административен, технически и помощен персонал за учебната 2017/2018 г.) от 11 април 2017 г. (наричан по-нататък „CCNI“) гласи:
„Мобилността в рамките на една и съща провинция има предимство пред мобилността между различни провинции […]“.
21
Член 13, параграф 1 от CCNI предвижда:
„1.   Режим на предимствата
Уредените в този член предимства се групират систематично по категории и се вземат предвид, съгласно следния ред на приоритет, само при дейностите по териториална мобилност, за които се прилагат, с изключение единствено на точка I, която се прилага и за професионалната мобилност. […]
I) Увреждания и сериозни здравословни проблеми
При дейностите по териториална и професионална мобилност, независимо от провинцията на произход на заинтересованото лице, се дава абсолютно предимство на всички преподаватели, които се намират в йерархичен ред в една от следните хипотези:
1)
незрящи преподаватели […];
2)
преподаватели на хемодиализа […].
Преподавателят има предимство за всички посочени предпочитания във връзка с училището и за всички предпочитания за назначаване на постоянна длъжност в района.
[…]
III) Членове на персонала с увреждания или нуждаещи се от специални и непрекъснати грижи
В рамките на процедурите по преместване се дава предимство по йерархичен ред на членовете на училищния персонал, които се намират в следните хипотези:
1) лица с увреждания, посочени в член 21 от [Закон № 104/1992], към който препраща член 601 от [Законодателен декрет № 297], които са със степен на инвалидност над 67 % или страдат от увреждания, посочени в първа, втора и трета категория от таблица A, приложена към [Закон № 648 за реорганизиране на разпоредбите относно военните пенсии] […]
[…]
Посочените в точка III, 1), […] членове на персонала могат да се ползват от това предимство в рамките на и за провинцията, в която се намира общината им по местоживеене, при условие че са изразили като първо предпочитание едно или повече учебни заведения в посочената община, или са посочили съответстващия на нея или на част от нея район, ако искат да изразят предпочитания във връзка с училища в други общини или други райони или провинции […]“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
22
C.M. е преподавател на постоянна длъжност от 2016 г. и страда от увреждане. Тя работи в Остиля, който се намира в провинция Мантуа (Италия).
23
На 31 октомври 2017 г. след медицинска експертиза компетентната да се произнесе по инвалидността лекарска комисия установява, че C.M. страда от увреждане, което води до трайно намалена работоспособност от 70 %.
24
В рамките на националната програма за мобилност за учебната 2018/2019 година, организирана от Министерство на образованието, университетите и научните изследвания, C.M. подава молба за преместване в провинция Катандзаро (Италия), като изтъква предимството, признато съгласно член 21 от Закон 104/1992 на лицата с увреждания, чиято степен на инвалидност е над 67 %.
25
Молбата на C.M. за преместване е отхвърлена поради липсата на достатъчно места в тази провинция, тъй като свободните места са били разпределени при вътрешни премествания в рамките на посочената провинция.
26
C.M. обжалва постановения по молбата ѝ отказ пред Tribunale di Mantova (Първоинстанционен съд Мантуа, Италия), като иска да бъде установено правото ѝ да бъде преместена в провинция Катандзаро. Тази жалба е отхвърлена.
27
C.M. подава въззивна жалба срещу решението на посочения съд пред Corte d’appello di Brescia (Апелативен съд Бреша, Италия), който я отхвърля с мотива, че предвиденото в член 13 от CCNI предимство на лицата с увреждания при преместване се прилага единствено в процедурите за мобилност в рамките на една и съща провинция. Съответно молбите за преместване от една провинция в друга могат да се разглеждат едва след разглеждане на молбите за преместване в рамките на една и съща провинция. Само незрящите преподаватели или преподавателите на хемодиализа се ползват с т.нар. „абсолютно“ предимство при преместване в рамките на една и съща провинция или от една провинция в друга.
28
C.M. подава касационна жалба срещу решението на Corte d’appello di Brescia (Апелативен съд Бреша) пред запитващата юрисдикция, Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд, Италия).
29
Пред тази юрисдикция C.M. изтъква, че режимът на мобилност на персонала в държавните училища, съгласно който молбите за преместване от една провинция в друга могат да се разглеждат едва след молбите за преместване в рамките на една и съща провинция, представлява пречка за ефективността на защитата, от която се ползва всяко лице с увреждания със степен на инвалидност над 67 % по силата на член 21 от Закон № 104/1992. Тя отбелязва, че такова лице би могло да претендира само за останалите длъжности в провинцията, за която е изразило предпочитание. Поради тази последователност на фазите на процеса на мобилност съответно в рамките на провинцията и между различните провинции, при разглеждането на молбите за преместване от една провинция в друга първоначално обявените свободни длъжности може вече да са били заети въз основа на молби за преместване в рамките на провинцията, подадени от преподаватели, които не са с увреждания, като по този начин се лишава от действие предимството, признато на преподавателите, попадащи в обхвата на посочения член 21. Ето защо жалбоподателката в главното производство счита, че подобно на преподавателите, които са незрящи или на хемодиализа, тя би трябвало поради признатото ѝ на основание член 21 качество на лице с увреждания да може да се ползва с абсолютно предимство при мобилност.
30
От своя страна Министерство на образованието и постиженията моли касационната жалба да бъде отхвърлена с мотива, че правото на C.M. да бъде преместена е обусловено от наличието на свободни длъжности в провинцията, за която е изразила предпочитание. В случая, макар да се предоставя предимство на C.M. на основание член 21, параграф 2 от Закон № 104/1992, молбата ѝ за преместване не може да бъде уважена поради липса на свободни места в провинцията, за която е изразила предпочитание.
31
Запитващата юрисдикция припомня, че член 21, параграф 2 предвижда, че преподавателите с увреждания, чиято степен на инвалидност е над 67 %, имат предимство при мобилност, и че тази разпоредба е част от приложимия за териториалната мобилност режим, относно който член 465, параграф 1 от Законодателен декрет № 297 във връзка с член 6, параграф 2 от CCNI предвижда, че молбите за преместване на преподавателите в рамките на една и съща провинция се разглеждат с предимство пред молбите за преместване на преподавателите от една провинция в друга.
32
Именно това предимство, отдавано на мобилността в рамките на една и съща провинция, което според посочената юрисдикция позволява да се регулират най-добре сложните дейности по мобилност на персонала на цялата територията на страната, за да се гарантира оптимално начало на учебната година, обаче може да постави в по-неблагоприятно положение преподавателите, посочени в член 21 от Закон № 104/1992, в сравнение с другите преподаватели, като се има предвид постепенното намаляване на свободните длъжности в образователната система. Поради това запитващата юрисдикция счита за необходимо да отправи запитване до Съда относно съвместимостта на член 465, параграф 1 от Законодателен декрет № 297 във връзка с член 6, параграф 2 от CCNI с правото на Съюза.
33
При тези обстоятелства Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 5 „Подходящо [приспособяване на работната среда за] лицата с увреждания“ от Директива [2000/78] да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба като италианската правна уредба, установена в [CCNI], който на основание член 6, параграф 2 във връзка с член 13, параграф 1 дава предимството по точка III, 1) от посочения член 13, параграф 1 на училищния персонал с увреждания, посочен в член 21 от Закон № 104/92, към който препраща член 601 от Законодателен декрет [№ 297], при което мобилността в рамките на една и съща провинция има предимство пред мобилността между различни провинции?
2)
Обективно оправдано ли е по смисъла на член 2, параграф 2, буква б), подточка i) от Директива 2000/78 неблагоприятното положение, в което посочените по-горе национални разпоредби могат да поставят преподавателите с увреждания над 67 %, от законна цел, за да се гарантира осъществяването на много сложни действия по териториална мобилност, включващи цялата територия на страната, за началото на учебната година и подходящи ли са средствата, използвани за постигането на тази цел, и не надхвърлят ли те необходимото за постигане на преследваната от законовите и договорните разпоредби цел? Или напротив, води ли въпросната правна уредба до дискриминация в ущърб на посочените по-горе преподаватели, която на практика води до отпадане на предимството, предоставено в процедурите за мобилност, тъй като то се отнася само до мобилността в рамките на една и съща провинция, а не до тази между различни провинции и следователно не е абсолютно (както е предвидено за други категории лица с увреждания)?“.
По компетентността на Съда и допустимостта на преюдициалните въпроси
34
Италианското правителство поддържа, че разглеждането на поставените въпроси не е от компетентността на Съда, тъй като те се отнасят до преценката на съвместимостта с Директива 2000/78 на разпоредбите на колективен трудов договор, а именно членове 6 и 13 от CCNI, а не на разпоредбите на законов или подзаконов акт.
35
Това правителство добавя, че член 64 от Decreto legislativo № 165 — Norme generali sull’ordinamento del lavoro alle dipendenze delle amministrazioni pubbliche (Законодателен декрет № 165 за общите правила за организирането на работата в публичната администрация), от 30 март 2001 г. (GURI, бр. 106 от 9 май 2001 г.) предвижда, че въпросите относно ефективността, валидността или тълкуването на колективен трудов договор се отправят до Agenzia per la rappresentanza negoziale delle pubbliche amministrazioni (ARAN) (Агенция за представителство на публичната администрация при колективни преговори, Италия).
36
При всички положения, дори Съдът да приеме, че Директива 2000/78 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска членове 6 и 13 от CCNI, запитващата юрисдикция била длъжна да приложи член 465 от Законодателен декрет № 297, който предвиждал, че молбите за преместване в рамките на една и съща провинция се разглеждат преди молбите за преместване от една провинция в друга, поради което този въпрос бил ирелевантен за разрешаването на спора в главното производство.
37
В това отношение следва да се припомни, че системата за сътрудничество, установена от член 267 ДФЕС, е основана на ясно разделение на правомощията между националните юрисдикции и Съда. В производство, образувано съгласно член 267, националните разпоредби трябва да се тълкуват от юрисдикциите на държавите членки, а не от Съда, и той не бива да се произнася относно съвместимостта на норми на вътрешното право с разпоредбите на правото на Съюза. За сметка на това Съдът е компетентен да предостави на националната юрисдикция всички насоки за тълкуване на правото на Съюза, които да ѝ позволят да прецени съвместимостта на нормите на вътрешното право с правната уредба на Съюза (решение от 18 ноември 2020 г., Syndicat CFTC, C‑463/19, EU:C:2020:932, т. 29 и цитираната съдебна практика).
38
Макар да е вярно, че формално с преюдициалните въпроси, разглеждани в светлината на мотивите на акта за преюдициално запитване, запитващата юрисдикция да приканва Съда да се произнесе по съвместимостта на разпоредби от вътрешното право с правото на Съюза, Съдът все пак може да бъде полезен с отговора си на тези въпроси, като предостави на запитващата юрисдикция насоки за тълкуване на правото на Съюза, които ще ѝ позволят сама да се произнесе по съвместимостта на вътрешното право с правото на Съюза. Следователно, доколкото въпросите са насочени към тълкуването на правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе (вж. в този смисъл решение от 18 ноември 2020 г., Syndicat CFTC, C‑463/19, EU:C:2020:932, т. 30 и цитираната съдебна практика).
39
В това отношение следва да се припомни, че въпросите, които са свързани с тълкуването на правото на Съюза и са поставени от националния съд в нормативната и фактическата рамка, които той определя съгласно своите правомощия, и проверката на чиято точност не е задача на Съда, се ползват с презумпция за релевантност. Съдът може да откаже да се произнесе по отправен от национална юрисдикция преюдициален въпрос само ако е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или още когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (решение от 18 декември 2025 г., Tenergie (Искане за опрощаване на вносни мита), C‑259/24, EU:C:2025:1013, т. 26 и цитираната съдебна практика).
40
В случая поставените въпроси се отнасят до тълкуването на принципа на равно третиране, гарантиран от Директива 2000/78, на член 5 от нея, който се отнася до „подходящото приспособяване на работната среда за лицата с увреждания“, както и на член 2, параграф 2, буква б), подточка i) от нея, който се отнася до причините, които могат да обосноват разлика в третирането.
41
Освен това се налага изводът, че в акта за преюдициално запитване са изложени надлежно фактическата обстановка и правната уредба, в които се вписват поставените въпроси, както и причините, поради които запитващата юрисдикция се съмнява в съвместимостта на разглежданата в главното производство национална правна уредба с правото на Съюза. Ето защо не е видно посочените въпроси да нямат никаква връзка с действителността или предмета на главното производство или да се отнасят до хипотетичен проблем.
42
От това следва, че отговорът на преюдициалните въпроси е от компетентността на Съда и че тези въпроси са допустими.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
43
С първия въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 5 от Директива 2000/78 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, предвиждаща режим на професионална и териториална мобилност, който предоставя предимство при мобилност на някои преподаватели с увреждания, като отдава приоритет на мобилността в рамките на една и съща провинция пред мобилността между различни провинции.
44
Най-напред следва да се припомни, че както от заглавието и съображенията, така и от съдържанието и целта на тази директива следва, че тя е предназначена да установи обща рамка, за да се осигури на всяко лице равно третиране „в областта на заетостта и професиите“, като му се предостави ефикасна защита срещу дискриминацията, основана на някой от признаците, упоменати в член 1 от нея, сред които е увреждането (решение от 11 септември 2025 г., Bervidi, C‑38/24, EU:C:2025:690, т. 41 и цитираната съдебна практика).
45
Съгласно член 3, параграф 1, букви а) и в) от посочената директива в границите на сферите на компетентност, поверени на Европейския съюз, тя се прилага към всички лица от публичния и частния сектор, включително публични органи, по-специално относно условията за достъп до заетост и условията за наемане и условията на труд (решение от 11 септември 2025 г., Bervidi, C‑38/24, EU:C:2025:690, т. 42 и цитираната съдебна практика).
46
В случая следва да се провери дали разглежданата в главното производство национална правна уредба, която установява предимство при мобилност за някои преподаватели с увреждания, предвижда „подходящо приспособяване на работната среда“ по смисъла на член 5 от тази директива.
47
Съгласно тази разпоредба, за да се гарантира спазването на принципа за равно третиране във връзка с лицата с увреждания, трябва да се осигури подходящо приспособяване на работната среда, което означава, че работодателите предприемат подходящи мерки, когато е необходимо в определен случай, да предоставят възможност на лице с увреждане да има достъп, да участва или да се издига в професията, да се обучава, освен ако такива мерки не представляват непропорционална тежест за работодателя. Тази тежест не е непропорционална, когато е достатъчно компенсирана от съществуващите мерки в рамките на политиката спрямо хората с увреждания в съответната държава членка.
48
От член 5 във връзка със съображение 20 от Директива 2000/78 следва, че подходящите мерки по смисъла на член 5 са ефективни и практически мерки за адаптиране на работното място за лицата с увреждания, например адаптиране на сградите, оборудването, работното време, разпределянето на задачите или осигуряването на обучение и средства за интеграция.
49
При все това съображение 20 съдържа неизчерпателен списък с подходящи мерки, като те могат да бъдат физически, организационни и/или образователни, доколкото посоченият член 5 във връзка с Конвенцията на ООН предполага широко тълкуване на понятието „подходящо приспособяване на работната среда“ (вж. в този смисъл решение от 10 февруари 2022 г., HR Rail, C‑485/20, EU:C:2022:85, т. 40 и цитираната съдебна практика).
50
Действително, важно е да се уточни, че разпоредбите на тази конвенция могат да бъдат изтъкнати за целите на тълкуването на Директива 2000/78, така че последната трябва, доколкото е възможно, да се тълкува в съответствие с посочената конвенция (решение от 11 септември 2025 г., Pauni, C‑5/24, EU:C:2025:689, т. 33 и цитираната съдебна практика).
51
Съгласно член 2, четвърта алинея от същата конвенция „разумни улеснения“ означава „всякакви необходими и подходящи модификации и приспособления, необременяващи излишно или непропорционално околните, когато такива са необходими за всеки конкретен случай, за да се осигури на даден индивид с увреждания пълноценно и равнопоставено с околните възползване от и упражняване на всички негови човешки права и основни свободи“.
52
Посоченото в съображение 20 от Директива 2000/78 адаптиране на „работното място“ следва да се разбира в смисъл, че подчертава предимството на подобно адаптиране с оглед на други мерки, позволяващи да се приспособи работната среда на лицето с увреждания така, че то да може да участва пълноценно и ефективно в професионалния живот наравно с останалите работници. Така мерките могат да включват предприемане от работодателя на стъпки, които позволяват на лицето да запази своето работно място, като например преместване на друга длъжност (решение от 10 февруари 2022 г., HR Rail, C‑485/20, EU:C:2022:85, т. 41).
53
В съображение 21 от тази директива се посочва, че при определяне дали въпросните мерки са непропорционална тежест, трябва да се вземат предвид по-специално финансовите и други разходи, възможностите и финансовите ресурси на организацията или предприятието, както и възможността за получаване на обществено финансиране или друг вид помощ.
54
Съответно понятието „подходящо приспособяване на работната среда“ по смисъла на член 5 от посочената директива трябва да се разбира в широк смисъл, като целящо премахването на различните пречки за пълноценното и ефективно участие на хората с увреждания в професионалния живот наравно с останалите работници (решение от 21 октомври 2021 г., Комисия за защита от дискриминация, C‑824/19, EU:C:2021:862, т. 57 и цитираната съдебна практика).
55
Съгласно член 5 обаче „работодателите предприемат подходящи мерки, когато е необходимо в определен случай“.
56
Както подчертава Европейската комисия в писменото си становище, за да се осигури подходящо приспособяване на работната среда, което да позволи на работника с увреждане да има достъп до заетост, да работи или да се издига в професията по смисъла на посочения член 5, съответно е необходимо да се установят конкретните произтичащи от положението на този работник нужди, както и трудностите и пречките, които той среща при достъпа до и упражняването на своята работа.
57
В този контекст от практиката на Съда следва, че когато работник стане трайно неспособен да заема длъжността си поради настъпването на увреждане, преназначаването му на друга длъжност може да представлява подходяща мярка в рамките на подходящото приспособяване на работната среда по смисъла на член 5, доколкото позволява на работника да запази своето работно място, като гарантира пълноценното и ефективното му участие в професионалния живот наравно с останалите работници (вж. в този смисъл решение от 10 февруари 2022 г., HR Rail, C‑485/20, EU:C:2022:85, т. 41 и 43).
58
При все това възможността за назначаване на лице с увреждане на друга длъжност е налице само при наличието на поне една свободна длъжност, която съответният работник може да заеме (решение от 18 януари 2024 г., Ca Na Negreta, C‑631/22, EU:C:2024:53, т. 45 и цитираната съдебна практика).
59
В случая съгласно член 465, параграф 1 от Законодателен декрет № 297 във връзка с член 6, параграф 2 от CCNI молбите за мобилност в рамките на една и съща провинция се разглеждат преди молбите за мобилност между различни провинции.
60
В съответствие с член 21 от Закон № 104/1992 предимство при мобилност се предоставя на лицата с увреждания, чиято степен на инвалидност е над 67 %.
61
Несъмнено, както следва от точки 54—58 от настоящото решение, понятието „подходящо приспособяване на работната среда“ по смисъла на член 5 от Директива 2000/78 трябва да се разбира в широк смисъл като отнасящо се до всички мерки, които позволяват да се отговори на нуждите на лице с увреждания в конкретно положение.
62
Все пак разглежданият в главното производство национален режим, описан в точки 59 и 60 от настоящото решение, изглежда, предвижда мерки с общ и абстрактен характер и поради това не може да се счита, че предвижда мерки, приети по отношение на съответното лице с увреждане, „когато е необходимо в определен случай“ по смисъла на посочения член 5.
63
Всъщност от акта за преюдициално запитване е видно, че предвиденото в този национален режим предимство при мобилност се предоставя автоматично на съответните лица в зависимост от категорията на тяхното увреждане, и по-специално от степента им на инвалидност, без да се предвижда евентуално да се вземат предвид конкретните им нужди в определен случай.
64
Следователно не може да се приеме, че с това предимство при мобилност се осигурява „подходящо приспособяване на работната среда“ по смисъла на член 5 от Директива 2000/78 — проверка, която все пак трябва да бъде извършена от запитващата юрисдикция.
65
С оглед на изложените по-горе съображения на първия въпрос следва да се отговори, че член 5 от Директива 2000/78 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, предвиждаща режим на професионална и териториална мобилност, който предоставя предимство при мобилност на някои преподаватели с увреждания, като отдава приоритет на мобилността в рамките на една и съща провинция пред мобилността между различни провинции, доколкото този режим, тъй като не отчита конкретните нужди на лицата с увреждания в определен случай, не попада в обхвата на понятието „подходящо приспособяване на работната среда“ по смисъла на тази разпоредба.
По втория въпрос
66
С втория въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 2, параграф 2, буква б) от Директива 2000/78 трябва да се тълкува в смисъл, че национален режим на професионална и териториална мобилност, който предоставя предимство при мобилност на някои преподаватели с увреждания спрямо преподавателите без увреждания, като същевременно отдава приоритет на мобилността в рамките на една и съща провинция пред мобилността между различни провинции, представлява непряка дискриминация по смисъла на тази разпоредба в ущърб на преподавателите, подали молба за преместване в друга провинция, която дискриминация не може да бъде оправдана с целта да се осигури мобилността на преподавателите на цялата територия на страната с оглед на началото на учебната година.
67
Като начало следва да се припомни, че в обхванатата от нея област тази директива конкретизира общия принцип на недопускане на дискриминация, закрепен в член 21 от Хартата на основните права на Европейския съюз, който забранява всяка форма на дискриминация, основана по-специално на увреждане. Освен това член 26 от Хартата на основните права предвижда, че Съюзът признава и зачита правото на хората с увреждания да се ползват от мерки, които осигуряват тяхната автономност, социалната и професионалната им интеграция и участието им в живота на общността (решение от 11 септември 2025 г., Pauni, C‑5/24, EU:C:2025:689, т. 32 и цитираната съдебна практика).
68
Съгласно член 2, параграф 1 от посочената директива за целите на същата „принципът за равно третиране“ означава, че няма да има пряка или непряка дискриминация, основана по-специално на увреждане. Освен това от член 2, параграф 2, буква б) следва, че за целите на параграф 1 проява на непряка дискриминация има, когато видимо неутрална разпоредба, критерий или практика биха поставили лицата с определено увреждане в неблагоприятно положение в сравнение с други лица.
69
В този контекст следва да се припомни, че по-неблагоприятното третиране, основано на увреждане, противоречи на предвидената в Директива 2000/78 защита само доколкото представлява дискриминация по смисъла на член 2 от нея. Всъщност работниците с увреждане, по отношение на които се прилага тази директива, трябва да получат закрила, така че да не бъдат дискриминирани спрямо работниците без увреждане. Поради това следва да се провери дали, що се отнася до тези две категории работници, разглежданата в главното производство национална правна уредба може да представлява непряка дискриминация на лицата с увреждания (вж. в този смисъл решение от 11 септември 2025 г., Pauni, C‑5/24, EU:C:2025:689, т. 34 и цитираната съдебна практика).
70
Съответно запитващата юрисдикция следва да прецени с оглед на разглежданите в главното производство обстоятелства дали приложимата национална правна уредба може да доведе до „неблагоприятно положение“ в ущърб на работниците с увреждания по смисъла на член 2, параграф 2, буква б) от посочената директива.
71
В това отношение трябва да се отбележи, че нито от израза „неблагоприятно положение“, използван в тази разпоредба, нито от другите съдържащи се в този член уточнения следва, че такова неблагоприятно положение би съществувало само при наличието на сериозен, очевиден и особено значим случай на неравенство. Това понятие трябва да се разбира в смисъл, че именно лицата, защитени от тази директива, сред които са работниците и служителите с увреждания, се намират в по-неблагоприятно положение поради разглежданата разпоредба, критерий или практика (решение от 11 септември 2025 г., Pauni, C‑5/24, EU:C:2025:689, т. 41 и цитираната съдебна практика).
72
Така подобно неблагоприятно положение би могло да се приеме за налично по-специално ако се докаже, че тази разпоредба, критерий или практика засяга неблагоприятно много по-голям брой работници с увреждания в сравнение с тези, които не са с увреждания (решение от 11 септември 2025 г., Pauni, C‑5/24, EU:C:2025:689, т. 42 и цитираната съдебна практика).
73
Налага се обаче изводът, че от преписката, с която разполага Съдът, не следва, че разглежданата в главното производство национална правна уредба поставя C.M. в по-неблагоприятно положение, свързано с конкретното ѝ увреждане, в сравнение с преподавателите без увреждания.
74
Всъщност и както поддържа Комисията в писменото си становище, се оказва, напротив, че C.M. се намира в най-малкото по-благоприятно положение спрямо преподавателите без увреждания, доколкото се ползва с предимството при мобилност, предоставено от разглежданата в главното производство национална правна уредба, докато тези преподаватели изобщо не се ползват от него, тъй като могат единствено да кандидатстват за длъжностите, които са останали свободни, след като са били уважени всички ползващи се с предимство молби.
75
Освен това всички преподаватели, независимо дали са с увреждания или не, които искат да бъдат преместени в друга провинция, понасят отрицателните последици от правилото, че молбите за мобилност в рамките на една и съща провинция се разглеждат преди молбите за мобилност между различни провинции, тъй като след разглеждането на молбите за мобилност в рамките на една и съща провинция броят на свободните длъжности за удовлетворяване на молбите за преместване от една провинция в друга значително намалява.
76
Следователно не може да се приеме, че разглежданата в главното производство национална правна уредба води до „неблагоприятно положение“ за C.M. по смисъла на член 2, параграф 2, буква б) от Директива 2000/78 в сравнение с преподавателите без увреждания, а оттам и че установява разлика в третирането, непряко основана на увреждане, по смисъла на тази разпоредба.
77
Съответно при липсата на такова „неблагоприятно положение“ не следва да се проверява дали тази правна уредба може да бъде оправдана с целта да се осигури мобилността на преподавателите на цялата територия на страната с оглед на започването на учебната година, нито дали средствата за постигане на тази цел са подходящи и необходими в съответствие с член 2, параграф 2, буква б), подточка i) от тази директива.
78
Въпреки това следва да се отбележи, че в писменото си становище Комисията изтъква, че макар разглежданата в главното производство национална правна уредба да представлява позитивно действие по смисъла на член 7 от посочената директива, тя установява разлика в третирането в зависимост от увреждането на съответните лица. Съгласно член 13, параграф 1, точка I от CCNI незрящите лица и лицата на хемодиализа имат абсолютно предимство при мобилност, в смисъл че това предимство се отнася както до молбите за мобилност в рамките на една и съща провинция, така и до тези за мобилност между различни провинции. За сметка на това съгласно член 13, параграф 1, точка III от CCNI лицата с увреждания, чиято степен на инвалидност е над 67 %, имат само т.нар. „относително“ предимство, тъй като то се отнася единствено до молбите за мобилност в рамките на една и съща провинция. В това отношение обаче се налага изводът, че запитващата юрисдикция не предоставя конкретни данни, позволяващи да се прецени контекстът на или мотивите за произтичащото от тези разпоредби разграничение между различните категории лица с увреждания.
79
В това отношение следва да се припомни, че принципът на равно третиране, залегнал в Директива 2000/78, е предназначен да защити работник или служител с увреждане по смисъла на тази директива срещу всякаква дискриминация, основана на увреждането, не само спрямо работниците и служителите, които нямат увреждане, но и спрямо другите работници и служители с увреждане (решение от 26 януари 2021 г., Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie, C‑16/19, EU:C:2021:64, т. 36).
80
Всъщност, ако работник или служител е третиран по-неблагоприятно отколкото друг работник и служител е, бил е или би бил третиран в сравнима ситуация и ако с оглед на всички релевантни в случая обстоятелства се окаже, че това неблагоприятно третиране се основава на увреждането на първия работник или служител, тъй като се основава на критерий, който е неразривно свързан с увреждането, такова третиране противоречи на забраната за пряка дискриминация по член 2, параграф 2, буква а) от посочената директива (решение от 26 януари 2021 г., Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie, C‑16/19, EU:C:2021:64, т. 48).
81
Освен това Съдът е постановил, че пряка дискриминация, основана на един от признаците, които, както увреждането, са посочени в член 1 от Директива 2000/78, може да бъде оправдана на основание член 2, параграф 5 или член 7 от тази директива (вж. в този смисъл решение от 22 януари 2019 г., Cresco Investigation, C‑193/17, EU:C:2019:43, т. 52).
82
От практиката на Съда следва, че евентуалната обосновка трябва да се разгледа в светлината на целта, преследвана от съответната правна уредба (вж. в този смисъл решение от 22 януари 2019 г., Cresco Investigation, C‑193/17, EU:C:2019:43, т. 54 и 66).
83
В случая обаче при липсата на достатъчно информация относно целта, преследвана с разглежданата в главното производство национална правна уредба, Съдът не е в състояние, от една страна, да се произнесе по въпроса дали положението на различните категории лица с увреждания е сравнимо по смисъла на съдебната практика, посочена в точка 80 от настоящото решение. От друга страна, по същата причина Съдът не е в състояние да прецени и дали такава правна уредба би могла да бъде оправдана на основание на разпоредбите, посочени в точка 81 от това решение.
84
С оглед на гореизложеното на втория въпрос следва да се отговори, че член 2, параграф 2, буква б) от Директива 2000/78 трябва да се тълкува в смисъл, че национален режим на професионална и териториална мобилност, който предоставя предимство при мобилност на някои преподаватели с увреждания спрямо преподавателите без увреждания, като същевременно отдава приоритет на мобилността в рамките на една и съща провинция пред мобилността между различни провинции, не представлява непряка дискриминация по смисъла на тази разпоредба в ущърб на преподавателите, подали молба за преместване в друга провинция.
По съдебните разноски
85
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (десети състав) реши:
1)
Член 5 от Директива 2000/78/ЕО на Съвета от 27 ноември 2000 година за създаване на основна рамка за равно третиране в областта на заетостта и професиите
трябва да се тълкува в смисъл, че
допуска национална правна уредба, предвиждаща режим на професионална и териториална мобилност, който предоставя предимство при мобилност на някои преподаватели с увреждания, като отдава приоритет на мобилността в рамките на една и съща провинция пред мобилността между различни провинции, доколкото този режим, тъй като не отчита конкретните нужди на лицата с увреждания в определен случай, не попада в обхвата на понятието „подходящо приспособяване на работната среда“ по смисъла на тази разпоредба.
2)
Член 2, параграф 2, буква б) от Директива 2000/78
трябва да се тълкува в смисъл, че
национален режим на професионална и териториална мобилност, който предоставя предимство при мобилност на някои преподаватели с увреждания спрямо преподавателите без увреждания, като същевременно отдава приоритет на мобилността в рамките на една и съща провинция пред мобилността между различни провинции, не представлява непряка дискриминация по смисъла на тази разпоредба в ущърб на преподавателите, подали молба за преместване в друга провинция.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: италиански.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.