62021TJ0560
РЕШЕНИЕ НА ОБЩИЯ СЪД (девети състав)
18 декември 2024 година (
*1
)
„Публична служба — Срочно наети служители — Назначаване — Обявяване на свободна длъжност — Отхвърляне на кандидатура — Жалба за отмяна — Представляване на институцията от един от нейните представители — Правен интерес — Допустимост — Задължение за мотивиране — Принцип на добра администрация — Отговорност — Неимуществени вреди“
По дело T‑560/21
TB, представлявана от L. Levi и N. Flandin, адвокати,
жалбоподателка,
срещу
Агенция на Европейския съюз за киберсигурност (ENISA), представлявана от C. Chalanouli, подпомагана от B. Wägenbaur, адвокат,
ответник,
ОБЩИЯТ СЪД (девети състав),
състоящ се от: L. Truchot, председател, M. Sampol Pucurull и T. Perišin (докладчик), съдии,
секретар: P. Cullen, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
предвид изложеното в съдебното заседание от 8 ноември 2023 г.,
постанови настоящото
Решение
1
С жалбата си на основание член 270 ДФЕС жалбоподателката TB иска, от една страна, отмяна, на първо място, на решението на подборната комисия на Агенцията на Европейския съюз за киберсигурност (ENISA) от 10 ноември 2020 г. да не включи името ѝ в списъка на одобрените кандидати за длъжността началник на отдел „Офис на изпълнителния директор“, и на второ място, по същество, на решението на подборната комисия на ENISA от 12 януари 2021 г. да не одобри кандидатурата ѝ за длъжността началник на отдел „Административно обслужване“, и от друга страна, обезщетение за неимуществените вреди, които твърди, че е претърпяла.
Обстоятелствата по спора
2
На 1 ноември 2017 г. жалбоподателката е назначена от ENISA като срочен нает служител със степен AD 9 на основание член 2, буква е) от Условията за работа на другите служители на Европейския съюз, за да заема длъжността началник на отдел „Финанси и обществени поръчки“ за срок от три години до 31 октомври 2020 г.
3
Между 15 май и 17 ноември 2019 г. жалбоподателката е в отпуск по болест. След връщането си на работа тя заема длъжността началник на отдел „Политики“.
4
В началото на 2020 г. ENISA е реорганизирана, при което седемте стари отдела, включващи отделите „Финанси и обществени поръчки“ и „Политики“, са преструктурирани в шест нови отдела.
5
На 26 февруари 2020 г. управителният съвет на ENISA приема Решение № MB/2020/5 относно принципите за вътрешната реорганизация на ENISA. Деветият принцип в това решение, озаглавен „Откритост“, предвижда, че „новите длъжности и работни места в ENISA ще се заемат чрез конкурси на общо основание или чрез вътрешна мобилност въз основа на открити процедури и прозрачна оценка на заслугите и уменията“.
6
На 5 август 2020 г. ENISA публикува на своя уебсайт две обявления за два конкурса на общо основание за заемане на длъжностите началник на отдел „Офис на изпълнителния директор“ (ENISA-TA70-AD-2020‑04) и началник на отдел „Административно обслужване“ (ENISA-TA71-AD-2020‑05) (наричани по-нататък заедно „обявленията от 5 август 2020 г.“), като посочените отдели са част от шестте нови отдела, създадени при реорганизацията на ENISA. Предвидено е одобреният за всяка от тези две длъжности кандидат да бъде назначен като срочен нает служител със степен AD 9 за срок от пет години с възможност за подновяване за неопределено време.
7
На 1 септември 2020 г. изпълнителният директор на ENISA издава административно известие 2020‑11 относно заключенията от диалога за вътрешна мобилност. В този документ са представени резултатите от диалога, проведен с определените за целите на вътрешната мобилност началник-отдели, и се уточнява, че сравнението между, от една страна, задачите и функциите в рамките на настоящите структури на ENISA, и от друга страна, задачите и функциите на новите отдели, е дало възможност да се определят длъжностите на трима началник-отдели, които биха могли да се заемат чрез вътрешна мобилност. Длъжностите началник на отдел „Офис на изпълнителния директор“ и началник на отдел „Административно обслужване“ не са сред посочените като такива, които могат да се заемат чрез вътрешна мобилност.
8
На 6 септември 2020 г. жалбоподателката подава кандидатурите си за двата конкурса, организирани, от една страна, за длъжността началник на отдел „Офис на изпълнителния директор“ (наричан по-нататък „първият спорен конкурс“) и от друга страна, за тази на началник на отдел „Административно обслужване“ (наричан по-нататък „вторият спорен конкурс“).
9
На 17 септември 2020 г. всеки от членовете на двете подборни комисии, създадени за спорните конкурси, попълва и подписва декларация за конфликт на интереси.
10
С писмо на изпълнителния директор на ENISA, връчено на жалбоподателката на 10 ноември 2020 г., същата е уведомена за решението на подборната комисия да не включи името ѝ в списъка с одобрени кандидати за длъжността началник на отдел „Офис на изпълнителния директор“ (наричано по-нататък „първото обжалвано решение“).
11
На 10 декември 2020 г. по време на дискусия с въпроси и отговори относно реорганизацията на ENISA изпълнителният директор на ENISA съобщава устно на всички служители името на одобрената във втория спорен конкурс кандидатка. Назначаването на одобрената кандидатка е официално съобщено на персонала на ENISA с електронно писмо от 12 януари 2021 г.
12
С електронно писмо от 3 януари 2021 г. жалбоподателката подава във връзка с двата спорни конкурса искане за достъп до личните си данни.
13
С електронно писмо от 10 януари 2021 г. жалбоподателката подава искане за достъп до информацията относно двата спорни конкурса, за да се осведоми за своите и тези на другите кандидати резултати.
14
С писмо от 29 януари 2021 г., получено от жалбоподателката на 3 февруари същата година, ENISA отговаря на искането ѝ за достъп до личните данни, прилагайки Регламент (ЕС) 2018/1725 на Европейския парламент и на Съвета от 23 октомври 2018 година относно защитата на физическите лица във връзка с обработването на лични данни от институциите, органите, службите и агенциите на Съюза и относно свободното движение на такива данни и за отмяна на Регламент (ЕО) № 45/2001 и Решение № 1247/2002/ЕО (ОВ L 295, 2018 г., стр. 39). По-специално с това писмо ENISA съобщава на жалбоподателката, първо, резултатите от оценяването на кандидатурата ѝ по първия спорен конкурс, потвърждавайки, че с представянето си на събеседването и на писмения изпит жалбоподателката не достига изискуемия праг, за да бъде включено името ѝ в списъка на издържалите този конкурс, и второ, резултатите от оценяването на кандидатурата ѝ по втория спорен конкурс, посочвайки, че жалбоподателката не достига прага, необходим за преминаването на първия етап на този конкурс.
15
На 9 февруари 2021 г. на основание член 90, параграф 2 от Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз (наричан по-нататък „Правилникът за длъжностните лица“) жалбоподателката подава жалба по административен ред срещу първото обжалвано решение и срещу решението на подборната комисия на ENISA да не одобри кандидатурата ѝ за длъжността началник на отдел „Административно обслужване“.
16
С решение от 9 юни 2021 г. ENISA отхвърля жалбата, подадена от жалбоподателката по административен ред (наричано по-нататък „решението за отхвърляне на административната жалба“).
Искания на страните
17
Жалбоподателката моли Общия съд:
–
да отмени първото обжалвано решение,
–
да отмени решението на подборната комисия на ENISA да не одобри кандидатурата ѝ за длъжността началник на отдел „Административно обслужване“,
–
ако е необходимо, да отмени решението за отхвърляне на административната жалба,
–
да осъди ENISA да заплати обезщетение за неимуществените ѝ вреди,
–
да осъди ENISA да заплати съдебните разноски.
18
ENISA моли Общия съд:
–
да отхвърли жалбата,
–
да осъди жалбоподателката да заплати съдебните разноски.
От правна страна
По предмета на исканията за отмяна
По определянето на решението, предмет на второто искане
19
От съдебната практика следва, че от съдържанието на жалбата, и по-специално от доводите в подкрепа на изтъкнатите пред Общия съд основания за отмяна, имплицитно може да се установи кой акт се обжалва, стига този акт и актът, посочен в петитума, да се отнасят до един и същ спор, и ответникът да е могъл да разбере кой е обжалваният акт и съответно правото му на защита да не е нарушено (вж. решение от 22 декември 2022 г., Парламент/Moi, C‑246/21 P, непубликувано, EU:C:2022:1026, т. 59 и цитираната съдебна практика).
20
В случая следва да се отбележи, че жалбоподателката иска отмяна на решението, което по описа на приложенията към жалбата отговаря на това в приложение A.26 от преписката. Това приложение съдържа писмото от 29 януари 2021 г., споменато в точка 14 по-горе, с което ENISA отговаря на искането на жалбоподателката за достъп до личните ѝ данни.
21
Следва обаче да се посочи, че писмото от 29 януари 2021 г. няма нито за предмет, нито за последица да информира жалбоподателката, че кандидатурата ѝ за длъжността началник на отдел „Административно обслужване“ не е одобрена, а цели единствено да отговори на искането ѝ за достъп до личните ѝ данни в съответствие с приложимата правна уредба.
22
Както все пак е видно от точка 11 по-горе, към датата на искането ѝ за достъп до личните данни жалбоподателката вече е била узнала името на одобрената кандидатка за длъжността началник на отдел „Административно обслужване“, което е било съобщено устно от изпълнителния директор на ENISA на 10 декември 2020 г. по време на дискусия с въпроси и отговори, а след това официално е било съобщено на персонала на ENISA с електронно писмо от 12 януари 2021 г.
23
Следователно именно съдържащото се в електронното писмо от 12 януари 2021 г. официално съобщение на името на одобрената кандидатка за длъжността началник на отдел „Административно обслужване“ материализира решението на подборната комисия на ENISA да не одобри кандидатурата на жалбоподателката за посочената длъжност. Всъщност официалното съобщаване на тази информация по необходимост означава, че кандидатурата на жалбоподателката по втория спорен конкурс е отхвърлена.
24
При това положение, доколкото електронното писмо от 12 януари 2021 г. и писмото от 29 януари 2021 г. се отнасят до един и същи спор, а ENISA е можела да установи кой е обжалваният акт и съответно правото ѝ на защита не е било нарушено, следва да се приеме, че с искането за отмяна на решението на подборната комисия на ENISA да не одобри кандидатурата на жалбоподателката за длъжността началник на отдел „Административно обслужване“, се визира решението от 12 януари 2021 г., съдържащо се в приложение A.25 от преписката (наричано по-нататък „второто обжалвано решение“), а не писмото от 29 януари 2021 г.
По искането за отмяна на решението за отхвърляне на административната жалба
25
Съгласно постоянната съдебна практика подадената на основание член 90, параграф 2 от Правилника за длъжностните лица административна жалба и нейното изрично или мълчаливо отхвърляне са неразделна част от сложна процедура и представляват само предварително условие за сезирането на съда. При това положение, дори съдебната жалба формално да е насочена срещу решението за отхвърляне на административната жалба, съдът трябва да се произнесе по неблагоприятния акт, срещу който е била подадена административната жалба, освен когато решението за отхвърляне на административната жалба има различен обхват от акта, срещу който същата е била насочена (вж. решение от 19 октомври 2022 г., JS/ЕСП, T‑271/20, непубликувано, EU:T:2022:652, т. 24 и цитираната съдебна практика).
26
В случая следва да се отбележи, че решението за отхвърляне на административната жалба само потвърждава първото и второто обжалвано решение (наричани по-нататък „обжалваните решения“) и няма различен обхват. Фактът, че в отговор на доводите, изтъкнати от жалбоподателката в административната ѝ жалба, управителният съвет на ENISA е трябвало да уточни мотивите на тези решения, не е основание решението за отхвърлянето на административната жалба да се счита за неблагоприятен за жалбоподателката самостоятелен акт, тъй като мотивите на това решение по същество съвпадат с мотивите на решенията, срещу които е насочена тази административна жалба. Следователно подадената от жалбоподателката съдебна жалба за отмяна трябва да се счита за насочена срещу обжалваните решения, чиято законосъобразност трябва евентуално да се прецени, като се вземат предвид мотивите, съдържащи се в решението за отхвърляне на административната жалба.
27
Исканията за отмяна съответно трябва да се разглеждат като насочени единствено срещу обжалваните решения.
По допустимостта
По възражението за недопустимост, отнасящо се до представителството на ENISA
28
В отговор на процесуално-организационно действие жалбоподателката поддържа, че установеното в съдебната практика изискване юридическото лице да бъде представлявано от независим и достатъчно отдалечен от него адвокат, в случая не е изпълнено, тъй като един от представителите на ENISA в настоящото производство е одобреното за една от процесните длъжности лице.
29
ENISA оспорва твърденията на жалбоподателката, позовавайки се по-специално на факта, че това лице е съпредставител в рамките на група от трима представители, подпомагани от адвокат. За да се избегне обаче всякаква привидна липса на независимост, ENISA оттегля пълномощното на двама от тримата първоначално определени свои представители, запазвайки същевременно пълномощното на третия представител, който остава подпомаган от същия адвокат.
30
На първо място, съгласно член 19 от Статута на Съда на Европейския съюз, приложим за Общия съд по силата на член 53, първа алинея от същия статут:
„Държавите членки и институциите на Съюза се представляват пред Съда от представител, назначен за всеки конкретен случай; този представител може да бъде подпомаган от съветник или от адвокат.
[…]
Останалите страни се представляват от адвокат.
[…]“.
31
Освен това член 51, параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд предвижда:
„Страните трябва да бъдат представлявани от представител или адвокат при условията, предвидени в член 19 от Статута [на Съда на Европейския съюз]“.
32
Съгласно член 1, параграф 2, буква ж) от Процедурния правилник с термина „институции“ се обозначават институциите на Съюза, посочени в член 13, параграф 1 ДЕС, и органите, службите или агенциите, които са създадени с Договорите или с акт, приет в тяхно изпълнение, и могат да бъдат страни пред Общия съд.
33
От тези разпоредби съответно следва, че когато е страна по спор пред Общия съд, ENISA, която е агенция, създадена първоначално с Регламент (ЕО) № 460/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 10 март 2004 година относно създаване на Европейската агенция за мрежова и информационна сигурност (ОВ L 77, 2004 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2000 г., глава 1, том 5, стр. 18) и понастоящем уредена с Регламент (ЕС) 2019/881 на Европейския парламент и на Съвета от 17 април 2019 година относно ENISA и сертифицирането на киберсигурността на информационните и комуникационните технологии, както и за отмяна на Регламент (ЕС) № 526/2013 (Акт за киберсигурността) (ОВ L 151, 2019 г., стр. 15), трябва да бъде представлявана пред Общия съд от представител, който се назначава за конкретното дело и евентуално се подпомага от съветник или адвокат.
34
На второ място, следва да се припомни, че съгласно съдебната практика целта на адвокатското представителство на страните, които не са посочени в член 19, първа и втора алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, се състои, от една страна, в това да се попречи на страните, частноправни субекти, да предприемат действия по съдебен ред, без да прибягват до посредник, и от друга страна, да се гарантира, че юридическите лица са защитавани от представител, който е достатъчно отдалечен от представляваното от него юридическо лице (вж. решение от 14 юли 2022 г., Universität Bremen/REA, C‑110/21 P, EU:C:2022:555, т. 46 и цитираната съдебна практика).
35
В този контекст Съдът подчертава, че целта на посочената в член 19, трета и четвърта алинея от Статута на Съда на Европейския съюз функция на адвокатско представителство, която се упражнява в интерес на доброто правораздаване, се състои най-вече в това да се защитят по най-добрия начин интересите на доверителя при пълна независимост, както и при спазване на закона и на правилата на професионалната етика (вж. решение от 14 юли 2022 г., Universität Bremen/REA, C‑110/21 P, EU:C:2022:555, т. 47 и цитираната съдебна практика).
36
Условието за независимост на адвоката се определя не само по отрицателен начин, т.е. с липсата на правоотношение по наемане на работа между адвоката и неговия клиент, но и по положителен начин, а именно въз основа на правилата на професионалната етика (вж. решение от 14 юли 2022 г., Universität Bremen/REA, C‑110/21 P, EU:C:2022:555, т. 49 и цитираната съдебна практика).
37
Що се отнася до положителното определение на понятието „независимост“, Съдът изрично подчертава, че това понятие трябва да се разбира в смисъл, че изисква да липсва не каквато и да било връзка между адвоката и неговия клиент, а само връзка, която явно засяга способността на адвоката да изпълни своята функция по защита, обслужвайки по най-добрия начин интересите на своя клиент при спазване на закона и на правилата на професионалната етика (вж. решение от 14 юли 2022 г., Universität Bremen/REA, C‑110/21 P, EU:C:2022:555, т. 52 и цитираната съдебна практика).
38
Всъщност, като прилага условието за независимост, наложено от правото на Съюза по отношение на представителите на непривилегированите страни, съдът на Съюза упражнява ограничен контрол, тъй като просто обявява за недопустима разглежданата от него жалба в хипотезите, в които е очевидно, че съответният представител не е в състояние да изпълни своята функция по защита, обслужвайки по най-добрия начин интересите на клиента си, и поради това трябва да бъде отстранен в интерес на последния (вж. решение от 14 юли 2022 г., Universität Bremen/REA, C‑110/21 P, EU:C:2022:555, т. 53 и цитираната съдебна практика).
39
На трето място, следва все пак да се констатира, че споменатата в точки 34—38 по-горе съдебна практика е развита единствено по отношение на адвокатското представителство на непривилегированите страни по смисъла на член 19, трета и четвърта алинея от Статута на Съда на Европейския съюз.
40
Както обаче следва от точки 30—33 по-горе, ENISA е привилегирована страна по смисъла на член 19, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, тъй като трябва да бъде представлявана пред Общия съд от представител, евентуално подпомаган от адвокат.
41
Следователно принципите, произтичащи от споменатата в точки 34—38 по-горе съдебна практика, не важат за ENISA.
42
На четвърто място, дори да се предположи, че принципите, произтичащи от споменатата в точки 34—38 по-горе съдебна практика, са приложими към привилегированите страни по смисъла на член 19, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, от писмените изявления на жалбоподателката не личи тя да поставя под съмнение независимостта на третия представител или на адвоката, явяващ се за ENISA в настоящото производство.
43
Следователно повдигнатото от жалбоподателката възражение за недопустимост трябва да се отхвърли.
По възражението за недопустимост, отнасящо се до правния интерес на жалбоподателката
44
ENISA твърди, че жалбоподателката вече няма правен интерес, тъй като е напуснала около десетина дни след подаването на настоящата жалба. Тя подчертава съответно, че жалбоподателката доброволно е напуснала, за да заеме друга длъжност, което било белег, че вече не желае да работи за ENISA.
45
Според ENISA положението на жалбоподателката не е сравнимо с положението на инвалидизираното длъжностно лице, което не по свой избор е в здравословно състояние, пречещо му да работи, и което, ако това състояние се промени, може да се върне на работа.
46
Освен това ENISA поддържа, че ако в случая жалбоподателката спечели делото, няма автоматично да бъде възстановена на работа в ENISA, тъй като в изпълнение на решението името ѝ ще бъде включено в списъка на издържалите конкурса, но без субективно право да бъде избрана и да получи нов договор.
47
ENISA оспорва и довода на жалбоподателката, че тя продължавала да има правен интерес, за да не бъде твърдяната незаконосъобразност допусната в бъдеще в рамките на аналогична процедура. В това отношение ENISA отбелязва, че жалбоподателката вече работи за друг работодател и че интересът ѝ от продължаването на настоящото производство е чисто юридически.
48
Жалбоподателката смята, че твърденията на ENISA са неоснователни.
49
В това отношение следва да се припомни, че жалба за отмяна, подадена от физическо или юридическо лице, е допустима само ако лицето има интерес от отмяната на обжалвания акт. Такъв интерес предполага, че отмяната на този акт може сама по себе си да породи правни последици и че жалбата може по този начин чрез резултата си да донесе полза на страната, която я е подала. Доказването на такъв интерес, който се преценява към деня на подаване на жалбата и представлява основно и първостепенно изискване за всяка жалба, подадена по съдебен ред, трябва да се извърши от жалбоподателя (вж. решение от 27 март 2019 г., Canadian Solar Emea и др./Съвет, C‑236/17 P, EU:C:2019:258, т. 91 и цитираната съдебна практика).
50
Този интерес трябва да е възникнал и все още съществуващ. Той не може да се свързва с бъдещо несигурно събитие. Този интерес трябва да е налице с оглед на предмета на жалбата към момента на подаването ѝ, тъй като в противен случай същата би била недопустима, и да продължава да съществува до обявяването на съдебния акт, тъй като иначе няма да има основание за произнасяне по същество. Юрисдикцията, пред която производството е висящо, може служебно и във всеки един момент от производството да установи, че поради настъпило след датата на подаване на жалбата събитие страната няма правен интерес да поддържа искането си (вж. решение от 27 март 2019 г., Canadian Solar Emea и др./Съвет, C‑236/17 P, EU:C:2019:258, т. 92 и цитираната съдебна практика).
51
В случай че правният интерес на жалбоподателя отпадне в хода на производството, решение на Общия съд по съществото на спора няма да му донесе никаква полза (решение от 7 юни 2007 г., Wunenburger/Комисия, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, т. 43).
52
От съдебната практика следва, че длъжностно лице, което с оставката си е изразило желанието си вече да не е част от институцията, в която са били свободни длъжностите, запълнени с обжалвания акт, по принцип губи личния си интерес от отмяната на този акт (вж. в този смисъл решение от 29 октомври 1975 г., Marenco и др./Комисия, 81/74—88/74, EU:C:1975:139, т. 6 и 7).
53
Несъмнено правният интерес на жалбоподателя не отпада непременно с факта, че в хода на производството обжалваният акт е престанал да поражда правни последици. Всъщност засегнатото от акта лице може да продължи да има интерес от отмяната му, за да постигне възстановяване на предишното положение или за да накара издателя на обжалвания акт да внесе в бъдеще подходящи изменения, така че да се избегне опасността от повтаряне на незаконосъобразността, от която се твърди, че е опорочен обжалваният акт. Дори в случаите, когато поради обстоятелствата се оказва невъзможно институцията, издала отменения акт, да изпълни задължението си да предприеме необходимите мерки, за да се съобрази със съдебното решение, с което е постановена тази отмяна, интересът от жалбата за отмяна не е изключен, тъй като може да е основание за евентуален иск за търсене на отговорност (вж. решение от 30 юни 2022 г., Camerin/Комисия, C‑63/21 P, непубликувано, EU:C:2022:516, т. 48 и цитираната съдебна практика).
54
В тежест на жалбоподателя обаче е да докаже правния си интерес, който представлява основно и първостепенно изискване за всяка жалба, подадена по съдебен ред. По-специално, за да бъде допустима жалбата за отмяна на даден акт, подадена от физическо или юридическо лице по съдебен ред, жалбоподателят трябва да обоснове надлежно интереса си от отмяната на този акт (вж. решение от 30 юни 2022 г., Camerin/Комисия, C‑63/21 P, непубликувано, EU:C:2022:516, т. 50 и цитираната съдебна практика).
55
В случая следва да се констатира, че жалбоподателката е напуснала ENISA на 7 октомври 2021 г., тоест близо месец след подаването на настоящата жалба на 2 септември 2021 г. С напускането си жалбоподателката съответно е изразила желанието си вече да не работи за ENISA.
56
Следва все пак да се отбележи, че наред с исканията си за отмяна жалбоподателката е направила и искане да ѝ се присъди обезщетение за неимуществените вреди, претърпени поради допуснатите, според нея, от ENISA незаконосъобразности. Тя подчертава, че продължава да има правен интерес, за да иска, в случай на отмяна на обжалваните решения, обезщетение за неимуществените вреди вследствие на тези решения.
57
Поради това следва да се заключи, че макар да е напуснала след подаването на настоящата жалба, жалбоподателката има интерес от отмяната на обжалваните решения в съответствие със съдебната практика, цитирана в точка 53 по-горе. Следователно възражението за недопустимост поради липсата на правен интерес на жалбоподателката трябва да се отхвърли.
По същество
По исканията за отмяна
58
В подкрепа на жалбата си жалбоподателката излага три основания. Първо основание — незаконосъобразност на обжалваните решения, доколкото те произтичат от мълчаливия отказ да се посочат длъжностите началник на отдел „Политики“ и началник на отдел „Финанси и обществени поръчки“ като такива, които могат да бъдат заемани чрез вътрешна мобилност, както и от обявленията от 5 август 2020 г., като според жалбоподателката този отказ и тези обявления също са незаконосъобразни. Второ основание — нарушение на принципа на добра администрация, доколкото той включва задължението за мотивиране на актовете на Съюза. Трето основание (изтъкнато само срещу първото обжалвано решение) — нарушение на принципа на безпристрастност на конкурсната комисия, нарушение на член 41 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“) и нарушение на член 14 от Решение № MB/2013/6 на управителния съвет на ENISA относно вътрешните процедурни правила на управителния съвет на ENISA и на изпълнителния съвет на ENISA.
59
Общият съд следва да разгледа на първо място второто основание, а именно нарушение на принципа на добра администрация, доколкото той включва задължението за мотивиране на обжалваните решения.
60
По второто основание жалбоподателката твърди, че ENISA не е спазила задължението за мотивиране и принципа на добра администрация, който включва правото на достатъчно информация за целите на оспорването на даден правен акт.
61
Що се отнася до първото обжалвано решение, първо, жалбоподателката отбелязва, че в него само се посочва, че подборната комисия не е можела да включи името ѝ в списъка с одобрените кандидати по първия спорен конкурс.
62
Жалбоподателката уточнява, че едва след исканията ѝ от 3 и 10 януари 2021 г. в крайна сметка на 3 февруари 2021 г. е получила — под формата на оценителен формуляр и таблица с коментари и оценки — резултати от оценяването на събеседването и писмения изпит.
63
Второ, жалбоподателката поддържа, че получените от нея резултати не ѝ позволяват да разбере съответствието между коментарите и оценките в таблицата, тъй като някои много положителни коментари съответстват на оценка 7_5/10, докато други коментари, също много положителни и без никаква критика, съответстват на оценка 6_5/10.
64
Трето, жалбоподателката изтъква по-специално, че няма никаква допълнителна информация за писмения изпит, на който е получила оценка 23_5/40.
65
Що се отнася до второто обжалвано решение, първо, жалбоподателката подчертава, че е научила, че кандидатурата ѝ за втория спорен конкурс е била отхвърлена, когато изпълнителният директор на ENISA е обявил с електронно писмо от 12 януари 2021 г., адресирано до персонала на ENISA, името на одобрената кандидатка за длъжността началник на отдел „Административно обслужване“.
66
Жалбоподателката уточнява, че едва след като ги е поискала, в крайна сметка на 3 февруари 2021 г. е получила резултатите от оценяването на кандидатурата си за втория спорен конкурс.
67
Второ, жалбоподателката изтъква, че кратките мотиви за резултатите от оценяването ѝ не отговарят на изискванията на съдебната практика и не ѝ позволяват да разбере причините, поради които е сметнато, че тя дори не следва да бъде допусната до участие в конкурса въпреки предходния си професионален опит, придобит в ENISA в продължение на три години като началник на отдел „Финанси и обществени поръчки“ и „Политики“.
68
Трето, жалбоподателката твърди, че има несъответствия между оценителния формуляр за длъжността началник на отдел „Офис на изпълнителния директор“ и този за длъжността началник на отдел „Административно обслужване“.
69
Накрая, що се отнася до обжалваните решения, жалбоподателката поддържа, че е трябвало да получи информация за другите кандидати в съответствие с точка 5 от обявленията от 5 август 2020 г., съгласно която „[в]сички искания за предоставяне на сведения или информация относно конкурса, включително отнасящите се до резултатите на кандидатите, се изпращат на следния електронен адрес“.
70
ENISA смята доводите на жалбоподателката за неоснователни.
71
В това отношение следва да се припомни, че съгласно член 25, втора алинея, второ изречение от Правилника за длъжностните лица всяко решение, което има неблагоприятни последици, трябва да бъде надлежно мотивирано. Това задължение съответства на по-общо предвиденото в член 296, втора алинея ДФЕС, както и в отнасящия се до принципа на добра администрация член 41 от Хартата, и по-специално в параграф 2, буква в) от него.
72
Съгласно постоянната съдебна практика задължението за мотивиране на издадено от институциите на Съюза решение с неблагоприятни последици има за цел да даде възможност на съда на Съюза да упражни своя контрол за законосъобразност на това решение и да предостави на заинтересованото лице достатъчно данни, за да прецени то дали посоченото решение е обосновано, или страда от порок, който позволява да се оспори законосъобразността му (вж. решение от 11 юни 2020 г., Комисия/Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, т. 51 и цитираната съдебна практика).
73
От това следва, че по принцип мотивите трябва да бъдат съобщавани на заинтересованото лице едновременно с неблагоприятния за него акт и че липсата на мотиви не се преодолява с факта, че заинтересованото лице научава мотивите на решението в хода на производството пред съдилищата на Съюза (вж. решение от 11 юни 2020 г., Комисия/Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, т. 51 и цитираната съдебна практика).
74
Всъщност задължението за администрацията да мотивира решенията си по принцип не само представлява израз на принципа на прозрачност на действията на администрацията, но трябва също да предоставя на частноправния субект възможността да реши, разполагайки с цялата необходима информация, дали има смисъл да сезира съда. Следователно съществува тясна връзка между задължението за мотивиране и основното право на ефективна съдебна защита, както и правото на ефективни правни средства за защита, гарантирано с член 47 от Хартата (вж. решение от 22 септември 2021 г., JR/Комисия, T‑435/20, EU:T:2021:608, т. 47 и цитираната съдебна практика).
75
Освен това изискваните от член 296 ДФЕС мотиви на актовете на институциите на Съюза трябва да са съобразени с естеството на съответния акт и по ясен и недвусмислен начин да излагат съображенията на издалата акта институция, така че да дадат възможност на заинтересованите лица да се запознаят с основанията за взетата мярка, а на компетентната юрисдикция — да упражни своя контрол. Изискването за мотивиране следва да се преценява в зависимост от обстоятелствата по конкретния случай, по-специално в зависимост от съдържанието на акта, от естеството на изложените мотиви и от интереса, който адресатите или други лица, засегнати пряко и лично от акта, могат да имат от получаването на разяснения. Не се изисква мотивите да уточняват всички относими фактически и правни обстоятелства, доколкото въпросът дали мотивите на определен акт отговарят на изискванията на член 296 ДФЕС, следва да се преценява с оглед не само на текста, но и на контекста на този акт, както и на съвкупността от правни норми, уреждащи съответната материя (вж. решение от 11 юни 2020 г., Комисия/Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, т. 29 и цитираната съдебна практика).
76
В това отношение Съдът приема, че липса на мотиви може да бъде констатирана дори когато процесното решение съдържа определени мотиви. Противоречивите или неразбираемите мотиви съответно са равнозначни на липса на мотиви. Същото важи и когато съдържащите се в процесното решение мотиви са непълни до такава степен, че изобщо не позволяват на неговия адресат да разбере в контекста на приемането му съображенията на институцията, която го е издала. Ето защо наличието на наченки на мотиви подлежи на обстойна преценка от съда на Съюза, когато той трябва да реши дали в хода на производството са допустими допълнителни мотиви (вж. решение от 11 юни 2020 г., Комисия/Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, т. 55 и цитираната съдебна практика).
77
Накрая, съгласно съдебната практика задължението за мотивиране трябва да се съвмести с правилото по член 6 от приложение III към Правилника за длъжностните лица, че разискванията на конкурсната комисия са тайни. Тази тайна е установена с цел да се гарантира независимостта на конкурсните комисии и обективността на техните разисквания, като им се осигури защита от всякаква външна намеса или натиск, независимо дали от страна на самата администрация, на заинтересованите кандидати, или на трети лица. Опазването на тази тайна съответно предполага да не се разгласяват индивидуалните позиции на членовете на конкурсните комисии, нито каквато и да било информация, свързана с лични или сравнителни преценки относно кандидатите (вж. решение от 4 юли 1996 г., Парламент/Innamorati, C‑254/95 P, EU:C:1996:276, т. 24 и цитираната съдебна практика).
78
При тези условия изискването за мотивиране на решенията на конкурсната комисия съответно трябва да е съобразено с естеството на въпросните разисквания (решение от 4 юли 1996 г., Парламент/Innamorati, C‑254/95 P, EU:C:1996:276, т. 25).
79
Работата на конкурсната комисия по принцип включва поне два отделни етапа, а именно, на първо място, проверка на кандидатурите, за да се установи кои кандидати да бъдат допуснати до участие в конкурса, и на второ място, проверка на способностите на кандидатите да заемат съответната длъжност, за да се състави списък на издържалите конкурса (вж. решение от 4 юли 1996 г., Парламент/Innamorati, C‑254/95 P, EU:C:1996:276, т. 26 и цитираната съдебна практика).
80
Именно в светлината на тези принципи следва да се прецени дали ENISA е спазила принципа на добра администрация, доколкото той включва задължението за мотивиране на обжалваните решения.
– По първото обжалвано решение
81
На първо място, от точка 4 от обявлението по първия спорен конкурс, съдържащо се в приложение A.26 от преписката, е видно, че за да запълни длъжността началник на отдел „Офис на изпълнителния директор“, подборната комисия е трябвало най-напред да прецени дали кандидатите имат „необходимите квалификации и опит“, за да се счита, че отговарят на условията на въпросния конкурс.
82
На следващо място, от точка 5 от посоченото обявление следва, че по-нататък кандидатите, преценени като отговарящи на конкурсните условия, са поканени да преминат „подборна процедура“, състояща се от два изпита: събеседване и писмен изпит.
83
В случая от точка 10 по-горе следва, че на 10 ноември 2020 г. изпълнителният директор на ENISA е уведомил жалбоподателката за решението на подборната комисия да не включи името ѝ в списъка на одобрените в рамките на този конкурс кандидати. Както личи от точки 12—14 по-горе, в отговор на исканията на жалбоподателката за достъп до личните ѝ данни, на 29 януари 2021 г. ENISA ѝ съобщава резултатите от оценяването на нейната кандидатура по първия спорен конкурс, потвърждавайки, че с представянето си на събеседването и на писмения изпит тя не достига изискуемия праг, за да може името ѝ да бъде включено в списъка на издържалите този конкурс.
84
Следователно трябва да се констатира, че първото обжалвано решение е част от визирания в точка 79 по-горе втори етап от работата на конкурсната комисия.
85
На второ място, съгласно съдебната практика във втория си етап работата на конкурсната комисия е преди всичко сравнителна и поради това е обхваната от тайната, предвидена за разискванията на тази комисия (вж. решение от 4 юли 1996 г., Парламент/Innamorati, C‑254/95 P, EU:C:1996:276, т. 28 и цитираната съдебна практика).
86
В този смисъл, тъй като при конкурс или, по-общо, подборна процедура изискването за мотивиране трябва да се съвмести с опазването на тайната на разискванията на конкурсната комисия, съобщаването на оценките на кандидата, доколкото те отразяват сравнителните преценки на конкурсната комисия, по принцип представлява достатъчно мотивиране (вж. решение от 28 февруари 2008 г., Neirinck/Комисия, C‑17/07 P, EU:C:2008:134, т. 52 и цитираната съдебна практика).
87
От точка 73 по-горе обаче следва, че по принцип мотивите трябва да бъдат съобщавани на заинтересованото лице едновременно с неблагоприятния за него акт.
88
Що се отнася по-специално до конкурсите, даващи достъп до заемани от длъжностни лица или срочно наети служители на Съюза длъжности, след приключването на втория етап от работата на конкурсната комисия кандидатът, който е преминал изпитите от този втори етап, трябва по принцип да получи оценките си от тези изпити едновременно с решението името му да не бъде включено в списъка на одобрените в рамките на този конкурс кандидати (вж. в този смисъл решение от 28 февруари 2008 г., Neirinck/Комисия, C‑17/07 P, EU:C:2008:134, т. 50—60).
89
Всъщност в тази особена област, ако няма извънредни обстоятелства, каквито са налице при организирането на конкурси с много участници, съдебната практика не обвързва изпълнението на задължението за мотивиране с подаването на каквото и да било искане, независимо дали става въпрос за административна жалба по смисъла на член 90, параграф 2 от Правилника за длъжностните лица или за искане за преразглеждане (вж. в този смисъл решение от 11 юни 2020 г., Комисия/Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, т. 31 и 41).
90
Следва да се отбележи, че първото обжалвано решение има следния текст:
„Във връзка с кандидатурата Ви в споменатата по-горе подборна процедура и със събеседването и писмения изпит, на които бяхте поканена, с настоящото писмо Ви уведомявам, че след задълбочена преценка подборната комисия реши да не включи името Ви в списъка на издържалите конкурса.
Това решение не засяга участието Ви в евентуални бъдещи подборни процедури в ENISA, на чиито конкурсни условия отговаряте. Припомням Ви, че е необходимо да подавате нова кандидатура за всяка подборна процедура, към която проявявате интерес.
Използвам повода да Ви благодаря за интереса, който имате към дейността на ENISA, и Ви пожелавам множество успехи в бъдещата Ви кариера“.
91
Следователно първото обжалвано решение, с което жалбоподателката научава, че кандидатурата ѝ за длъжността началник на отдел „Офис на изпълнителния директор“ е отхвърлена, съдържа само отбелязване, че тя не е преминала успешно подборната процедура. Съответно то само уведомява жалбоподателката за отхвърлянето на кандидатурата ѝ, без да ѝ съобщава оценките, дадени от подборната комисия на двата изпита в подборната процедура.
92
Наистина, видно от точка 14 по-горе, на 29 януари 2021 г. ENISA е съобщила на жалбоподателката оценките и резултатите от оценяването на кандидатурата ѝ по първия спорен конкурс, потвърждавайки, че с представянето си на събеседването и писмения изпит жалбоподателката не е достигнала необходимия праг, за да може името ѝ да бъде включено в списъка на издържалите този конкурс.
93
Видно обаче от точки 12—14 по-горе, едва след исканията на жалбоподателката за достъп до личните ѝ данни ENISA най-накрая ѝ съобщава резултатите от оценяването на кандидатурата ѝ по първия спорен конкурс, посочвайки оценките, които жалбоподателката е получила на двата изпита в подборната процедура.
94
На трето място, вярно е, че предвид практическите трудности, възникващи в конкурс с много участници, конкурсната комисия може на първо време да съобщи на кандидатите само критериите и резултатите от подбора, а впоследствие да даде индивидуални обяснения на онези кандидати, които изрично поискат това (вж. решение от 11 юни 2020 г., Комисия/Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, т. 31 и цитираната съдебна практика).
95
В случая обаче не са налице извънредните обстоятелства, които изисква цитираната в точка 94 по-горе съдебна практика. Всъщност ENISA дори не твърди, а още по-малко доказва, че подборната процедура по първия спорен конкурс се отнася до конкурс с много участници и съответно че от практическа гледна точка тя не е била в състояние своевременно да изложи достатъчно мотиви за всеки кандидат и поради това е имала право впоследствие просто да даде индивидуални обяснения на онези кандидати, които изрично поискат това.
96
Както ENISA уточнява в съдебното заседание, от 111‑те кандидатури, подадени за първия спорен конкурс, само 14 кандидати, сред които и жалбоподателката, са били поканени на втория конкурсен етап, състоящ се от събеседване и писмен изпит. При тези обстоятелства даването на подробен отговор на жалбоподателката не е щяло да натовари прекомерно ENISA, още повече че става въпрос за решение, което като косвена последица възпрепятства служител да продължи професионалната си дейност в полза на агенцията, за която е работил над три години (вж. в този смисъл решение от 28 февруари 2008 г., Neirinck/Комисия, C‑17/07 P, EU:C:2008:134, т. 58).
97
Ето защо следва да се заключи, че първото обжалвано решение е опорочено поради липса на мотиви.
– По второто обжалвано решение
98
На първо място, от точка 4 от обявлението по втория спорен конкурс, съдържащо се в приложение A.26 от преписката, е видно, че за да запълни длъжността началник на отдел „Административно обслужване“, подборната комисия е трябвало най-напред да прецени дали кандидатите имат „необходимите квалификации и опит“, за да се счита, че отговарят на условията на въпросния конкурс.
99
По-нататък, съгласно точка 5 от посоченото обявление, кандидатите, преценени като отговарящи на конкурсните условия, впоследствие биват поканени да преминат „подборна процедура“, състояща се от два изпита: събеседване и писмен изпит.
100
В случая, както следва от точки 12 и 14 по-горе, в рамките на втория спорен конкурс жалбоподателката не е достигнала изискуемия праг, за да бъде оценена по изискването „необходими квалификации и опит“ и съответно да бъде поканена да се яви на събеседване, а след това и на писмен изпит.
101
Несъмнено от точка 4 от посоченото обявление е видно, че подборът на кандидатурите се осъществява на два етапа. По-специално при оценяването на „необходимите квалификации и опит“, първо, подборната комисия е трябвало да провери дали кандидатите отговарят на „критериите за допускане“. Второ, за кандидатите, които отговарят на „критериите за допускане“ подборната комисия е трябвало да провери дали изпълняват „критериите за подбор“, състоящи се от пет „критерия с висока относителна тежест“ и три „критерия с ниска относителна тежест“.
102
В това отношение следва да се констатира, че макар начинът на оценяване по тези критерии да е различен, доколкото по „критериите за подбор“ се поставя цифрова оценка, за разлика от „критериите за допускане“, това не променя факта, че „критериите за подбор“, по които се проверяват притежанието на определени дипломи, продължителността на професионалния опит в някои области и наличието на определени умения, са свързани с обективни данни и не предполагат оценъчни съждения от страна на конкурсната комисия. Освен това в обявлението се прави ясно разграничение между оценяването на „необходимите квалификации и опит“, посочено в точка 4 от него и включващо „критериите за допускане“ и „критериите за подбор“, и самата „подборна процедура“, посочена в точка 5 от него и включваща събеседването и писмения изпит.
103
Следователно трябва да се констатира, че второто обжалвано решение е част от споменатия в точка 79 по-горе първи етап от работата на конкурсната комисия.
104
В това отношение този първи етап, по-специално при конкурс по документи, се състои в съпоставянето на представените от кандидатите документи с изискваните в обявлението за конкурса квалификации. Тъй като това съпоставяне се извършва въз основа на обективни данни, които освен това са известни на всеки един от кандидатите, доколкото се отнасят до него, опазването на тайната на разискванията на конкурсната комисия допуска тези обективни данни — и по-специално критериите за преценка, които са в основата на подбора, извършен на предварителния етап на конкурса — да бъдат съобщени, за да се даде възможност на лицата, чиито кандидатури са били отхвърлени още преди индивидуалните изпити, да се запознаят с евентуалните мотиви за отстраняването си (вж. в този смисъл решение от 4 юли 1996 г., Парламент/Innamorati, C‑254/95 P, EU:C:1996:276, т. 27 и цитираната съдебна практика).
105
Освен това дори когато конкурсната комисия е длъжна на първо време да изложи само сбито мотивите, какъвто е случаят при конкурс с много участници, тези мотиви трябва да съдържат резултатите от съответния конкурс, без да се чака кандидатите да поискат да им бъдат съобщени (вж. в този смисъл решение от 11 юни 2020 г., Комисия/Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, т. 35 и 36).
106
На второ място, що се отнася до мотивите на второто обжалвано решение, следва да се припомни, че както е видно от точка 11 по-горе, жалбоподателката е била уведомена за резултата от кандидатурата си само имплицитно, когато на 10 декември 2020 г. по време на дискусия с въпроси и отговори името на одобрената във втория спорен конкурс кандидатка е било съобщено на всички служители устно от изпълнителния директор на ENISA, а след това официално е било съобщено на персонала на ENISA с електронно писмо от 12 януари 2021 г.
107
От точки 12 и 14 по-горе следва също, че едва след като е изпратила двете искания от 3 и 10 януари 2021 г., жалбоподателката е получила на 3 февруари 2021 г. резултатите от оценяването на кандидатурата си по втория спорен конкурс с уточнението, че не е достигнала изискуемия праг за допускане до следващия конкурсен етап.
108
Както бе посочено в точка 23 по-горе, именно съдържащото се в електронното писмо от 12 януари 2021 г. официално съобщение на името на одобрената кандидатка за длъжността началник на отдел „Административно обслужване“ материализира решението на подборната комисия на ENISA да не одобри кандидатурата на жалбоподателката за посочената длъжност. Всъщност официалното съобщаване на тази информация по необходимост означава, че кандидатурата на жалбоподателката по втория спорен конкурс е отхвърлена.
109
В случая се налага изводът, че жалбоподателката е узнала съвсем между другото, че не е била допусната до събеседване и писмен изпит, при все че от точка 105 по-горе следва, че кандидатът, по отношение на когото след приключването на първия конкурсен етап, така както е определен в точка 104 по-горе, е взето решение за недопускане, трябва най-малкото да бъде уведомен за резултата от тази процедура по назначаване, и то дори когато конкурсът е с много участници. Всъщност резултатът от процедурата по назначаване, в която е участвало длъжностно лице или служител, е минималната информация, която във всички случаи трябва да се предостави на кандидатите, тъй като няма как да се очаква от тях да искат да им бъде съобщен този резултат, когато те не знаят, че изобщо има такъв.
110
Ето защо следва да се отбележи, че второто обжалвано решение е опорочено поради липса на мотиви.
111
С оглед на изложените по-горе съображения и с оглед на посочената в точки 73, 88 и 89 по-горе съдебна практика трябва да се заключи, че ENISA не е изпълнила задължението си да мотивира обжалваните решения и следователно е нарушила предвиденото в член 41 от Хартата право на жалбоподателката на добра администрация.
112
Важно е да се припомни, че когато юрисдикция на Съюза се произнася по последиците от отмяната на дадена мярка във връзка с процедурите за подбор на персонал на Съюза, тя трябва да съвмести интересите на кандидатите, поставени в по-неблагоприятно положение вследствие на допусната в тази процедура нередност, и интересите на другите кандидати, поради което следва да вземе предвид не само необходимостта от възстановяване на правата на ощетените кандидати, но и оправданите правни очаквания на вече избраните кандидати. За тази цел юрисдикцията трябва да вземе предвид естеството на разглежданата нередност и нейните последици, както и различните възможни мерки, за да се съвмести необходимостта от възстановяване на правата на ощетения жалбоподател, положението на третите лица и интереса на службата. От значение за тази преценка могат да са фактори като броя на засегнатите от нередовността на подборната процедура лица и броя на издържалите конкурса (вж. решение от 8 май 2019 г., Entreprise commune Fusion for Energy/Galocha, C‑243/18 P, EU:C:2019:378, т. 46 и 47 и цитираната съдебна практика).
113
В случая, първо, следва да се констатира, че пороците на обжалваните решения се изразяват в това, че е нарушено задължението за мотивиране, което представлява съществено процесуално изискване, за чието изпълнение съдът следи служебно. Второ, от преписката не личи тези пороци да са засегнали единствено обжалваните решения, така че e възможно същата незаконосъобразност да е била допусната и по отношение на другите кандидати, които не са били допуснати при приключването на втория етап от първия спорен конкурс, както и по отношение на тези, които не са били допуснати при приключването на първия етап от втория спорен конкурс. Трето, евентуалната отмяна на обжалваните решения не означава непременно, че жалбоподателката ще бъде назначена на една от двете длъжности началник-отдел, за които е кандидатствала. Накрая, четвърто, дори да се предположи, че в рамките на мерките за възстановяване на правата на жалбоподателката ENISA възнамерява да я назначи на една от двете процесни длъжности началник-отдел, такова назначаване би могло евентуално да постави под въпрос само едно от назначенията. Предвид тези обстоятелства Общият съд съответно не е изправен пред изключителен случай, при който отмяната би се явила прекомерна от гледна точка на правата на третите лица.
114
Ето защо, без да е необходимо да се разглеждат останалите доводи на жалбоподателката в подкрепа на второто основание, следва да се приеме, че същото е налице, и обжалваните решения да се отменят, без да се разглеждат останалите изтъкнати от жалбоподателката основания.
По искането за обезщетение
115
В подкрепа на искането за обезщетение жалбоподателката твърди, че е претърпяла неимуществени вреди поради допуснатите от ENISA незаконосъобразности, предизвикали у нея голям стрес и силно усещане за несправедливост и неуважение, които засегнали здравето и достойнството ѝ. Тя счита, че не може да бъде обезщетена за неимуществените си вреди само с отмяната на обжалваните решения. Поради това иска ENISA да бъде осъдена да ѝ заплати обезщетение, определено по справедливост в размер на 5000 евро.
116
ENISA не излага доводи относно искането на жалбоподателката за обезщетение.
117
В това отношение следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика ангажирането на отговорността на Съюза предполага изпълнението на три условия, а именно неправомерност на поведението, в което са упрекнати институциите, органите, службите или агенциите на Съюза, наличието на действителна и сигурна вреда и причинно-следствена връзка между твърдяната неправомерност и тази вреда (вж. решение от 13 януари 2021 г., Helbert/EUIPO, T‑548/18, EU:T:2021:4, т. 116 и цитираната съдебна практика).
118
Освен това видно от трайната практика на Съда, в някои случаи може да се приеме, че неимуществените вреди са поправени по подходящ начин и в достатъчна степен с отмяната на незаконосъобразния акт, който ги е причинил (вж. решение от 22 септември 2022 г., IMG/Комисия, C‑619/20 P и C‑620/20 P, EU:C:2022:722, т. 197 и цитираната съдебна практика).
119
В случая следва да се констатира, че при конкретните обстоятелства, предвид естеството на допуснатите от ENISA незаконосъобразности и естеството на твърдените вреди, с отмяната на обжалваните актове би могло да се осигури подходящо и достатъчно поправяне на твърдените неимуществени вреди.
120
Следователно искането на жалбоподателката за обезщетение трябва да бъде отхвърлено като неоснователно, доколкото се отнася до неимуществените вреди вследствие на незаконосъобразността на обжалваните решения.
По съдебните разноски
121
Съгласно член 134, параграф 1 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Тъй като ENISA е загубила делото, следва да бъде осъдена да заплати съдебните разноски в съответствие с искането на жалбоподателката.
По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (девети състав)
реши:
1)
Отменя решението на подборната комисия на Агенцията на Европейския съюз за киберсигурност (ENISA) да не включи името на TB в списъка на одобрените кандидати за длъжността началник на отдел „Офис на изпълнителния директор“ (ENISA-TA70-AD-2020‑04).
2)
Отменя решението на подборната комисия на ENISA да не одобри кандидатурата на TB за длъжността началник на отдел „Административно обслужване“ (ENISA‑TA71-AD-2020‑05).
3)
Отхвърля останалите изложени в жалбата искания.
4)
Осъжда ENISA да заплати съдебните разноски.
Truchot
Sampol Pucurull
Perišin
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 18 декември 2024 година.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.