62025CC0135
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
L. MEDINA
представено на 30 април 2025 година (
1
)
Дело C‑135/25 PPU [Качев] (
i
)
М. С. Т.
при участието на
Върховна касационна прокуратура на Република България
(Преюдициално запитване, отправено от Върховен касационен съд (България)
„Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Директива (ЕС) 2016/343 — Член 8 — Право на лицата да присъстват на съдебния процес — Уведомяване за съдебния процес и за последиците от неявяване — Невъзможност да се установи местонахождението на обвиняемия — Разумни усилия, положени от компетентните органи — Пропорционалност — Възможност за задочен съдебен процес и задочна присъда — Член 9 — Право на нов съдебен процес — Липса на такова право, когато засегнатото лице се укрие от правосъдието — Член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз“
1.
Веднъж след като в закона е прогласен основополагащият принцип, че никой не може да бъде осъден, без да е имал възможността да се защити, отговорността на съда, на който е възложено да осигури гаранциите, необходими за прилагането на този принцип, за да се следи за постигането на баланс между императивите на правораздаването и практическите изисквания на процеса, става видна в цялата си пълнота и сложност.
2.
Преюдициалното запитване по настоящото дело се отнася до тълкуването на член 8, параграф 4 и на член 9 от Директива (ЕС) 2016/343 на Европейския парламент и на Съвета от 9 март 2016 година относно укрепването на някои аспекти на презумпцията за невиновност и на правото на лицата да присъстват на съдебния процес в наказателното производство (
2
), както и на принципите на равностойност и на ефективност. Запитването е отправено в рамките на искане за възобновяване на наказателно производство, направено от М. С. Т., след като същият е задочно осъден на наказание една година лишаване от свобода за квалифицирана кражба, което той понастоящем изтърпява в затвор в България.
3.
Предмет на преюдициалното запитване е същият проблем във връзка със задочните наказателни производства като обсъдения в скорошната практика на Съда (
3
). Всъщност запитващата юрисдикция посочва, че среща трудности да тълкува и прилага тази практика на Съда. Според нея тези трудности са налице по-специално в случая, когато обвиняемият умишлено се е укрил, а вече е бил уведомен за обвинението, повдигнато му в рамките на досъдебната фаза на наказателното производство, което е направило невъзможно той да се яви.
I. Правна уредба
А.
Правото на Съюза
1. Директива 2016/343
4.
Съображение 35 към Директива 2016/343 гласи:
„Правото на заподозрените и обвиняемите да присъстват на съдебния процес не е абсолютно. При определени обстоятелства заподозреният или обвиняемият следва да може да се откаже от него изрично или мълчаливо, но по недвусмислен начин“.
5.
Съгласно съображение 37 от тази директива:
„Следва да бъде възможно да се проведе съдебен процес, който да доведе до постановяването на решение относно вината или невиновността и в отсъствието на заподозрения или обвиняемия, ако последният е бил информиран относно съдебния процес и е упълномощил адвокат, избран от самия него или назначен от държавата, който да го представлява на съдебния процес, и който се е явил на процеса от името на заподозрения или обвиняемия“.
6.
Член 8 от тази директива, озаглавен „Право на лицата да присъстват на съдебния процес“, предвижда в параграфи 1—4:
„1.   Държавите членки гарантират, че заподозрените и обвиняемите имат правото да присъстват на съдебния процес срещу тях.
2.   Държавите членки могат да предвидят възможност съдебният процес, в който може да бъде постановено решение относно вината или невиновността на заподозрения или обвиняемия, да се проведе в негово отсъствие, при условие че:
а)
заподозреният или обвиняемият е бил уведомен своевременно за съдебния процес и за последиците от неговото неявяване; или
б)
заподозреният или обвиняемият, след като е бил уведомен за съдебния процес, се представлява от упълномощен да го защитава адвокат, избран от самия него или назначен от държавата.
3.   Постановеното в съответствие с параграф 2 решение може да бъде изпълнено срещу заподозрения или обвиняемия.
4.   Когато държавите членки допускат възможността за провеждане на съдебен процес в отсъствието на заподозрения или обвиняемия, но компетентните органи не са в състояние да изпълнят условията, предвидени в параграф 2 от настоящия член, тъй като местонахождението на заподозрения или обвиняемия не може да бъде установено въпреки положените разумни усилия, държавите членки могат да предвидят, че решението може все пак да бъде постановено и изпълнено. В такъв случай държавите членки гарантират, че при информирането на заподозрения или обвиняемия за решението, по-специално когато лицето бъде задържано, то бива информирано и за възможността да обжалва решението и за правото му на нов съдебен процес или на друго средство за правна защита, в съответствие с член 9“.
7.
Съгласно член 9 от Директива 2016/343, озаглавен „Право на нов съдебен процес“:
„Държавите членки гарантират, че когато заподозреният или обвиняемият не е присъствал на съдебния процес срещу него и условията, предвидени в член 8, параграф 2, не са били изпълнени, засегнатото лице има право на нов процес или на друго правно средство за защита, което позволява ново разглеждане на делото по същество, включително и разглеждане на нови доказателства, и може да доведе до отмяна на първоначалното решение. В тази връзка държавите членки гарантират, че заподозреният или обвиняемият има правото да присъства, да участва ефективно в съответствие с процедурите по националното право, и да упражнява правото си на защита“.
2. Регламент (ЕС) 2018/1862
8.
Съгласно член 34, параграф 1, буква в) от Регламент (ЕС) 2018/1862 на Европейския парламент и на Съвета от 28 ноември 2018 за създаването, функционирането и използването на Шенгенската информационна система (ШИС) в областта на полицейското сътрудничество и съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси, за изменение и отмяна на Решение 2007/533/ПВР на Съвета и за отмяна на Регламент (ЕО) № 1986/2006 на Европейския парламент и на Съвета и Решение 2010/261/ЕС на Комисията (
4
):
„1.   За целите на съобщаването на местопребиваването или местожителството на лица държавите членки, по искане на компетентен орган, въвеждат в ШИС сигнали относно:
[…]
в)
лица, на които трябва да бъде връчена присъда или други документи във връзка с наказателно производство, за да отговарят за деяния, във връзка с които срещу тях е започнало наказателно преследване“.
Б.
Българското право
9.
Член 219, алинея 3, точка 3 от Наказателно-процесуалния кодекс (
5
), в приложимата към главното производство редакция (наричан по-нататък „НПК“), гласи:
„В постановлението за привличане на обвиняем […] се посочват […] деянието, за което се привлича [съответното лице], и правната му квалификация“.
10.
Член 247в, алинея 1 от НПК гласи:
„По разпореждане на съдията докладчик препис от обвинителния акт се връчва на подсъдимия. С връчването на обвинителния акт на подсъдимия се съобщава за насрочването на разпоредителното заседание […], както и че делото може да бъде разгледано и решено в негово отсъствие при условията на чл. 269“.
11.
Съгласно член 269 от НПК:
(1)   По дела с обвинение за тежко престъпление присъствието на подсъдимия в съдебно заседание е задължително.
[…]
(3)   Когато това няма да попречи за разкриване на обективната истина, делото може да бъде разгледано в отсъствие на подсъдимия, ако:
1.
не е намерен на посочения от него адрес или е променил същия, без да уведоми съответния орган;
2.
местоживеенето му в страната не е известно и след щателно издирване не е установено;
[…]
(4)
се намира извън пределите на Република България и […] местоживеенето му не е известно“.
12.
Член 423, алинея 1 от НПК предвижда:
„В шестмесечен срок от узнаване на влязлата в сила присъда […] задочно осъденият може да направи искане за възобновяване на наказателното дело поради неучастието му в наказателното производство. Искането се уважава, освен ако осъденият след предявяване на обвинението в досъдебното производство се е укрил, поради което процедурата по чл. 247в, ал. 1 не може да бъде изпълнена или след като е изпълнена, не се е явил в съдебно заседание без уважителна причина“.
II. Фактите по спора, главното производство и преюдициалните въпроси
13.
С постановление на прокурор от 5 февруари 2024 г., съставено съгласно член 219 от НПК, на М. С. Т. и служебно назначения му адвокат е предявено първоначалното обвинение (наричано по-нататък „първоначалното обвинение“) за престъплението квалифицирана кражба, извършено през октомври 2023 г. С това постановление спрямо М. С. Т. по-специално е взета мярка за неотклонение „подписка“. С първоначалното обвинение М. С. Т. е уведомен също, че е длъжен да не променя местоживеенето си и да се явява пред компетентните органи при призоваване.
14.
Незабавно след предявяване на обвинението, М. С. Т. е бил разпитан и е посочил адрес за призоваване от компетентните органи. Той е декларирал също, че е уведомен за задължението да плати разходите за служебно назначения адвокат при постановяване на осъдителна присъда по случая.
15.
Прокурорът съставя обвинителен акт на основание член 246 от НПК и на 28 февруари 2024 г. го внася в Районен съд Монтана (България), пред който е образувано наказателно дело. От фактическа и правна страна обвинението в този акт съвпада с това, което е предмет на първоначалното обвинение, предявено му в досъдебното разследване.
16.
След като М. С. Т. не е бил открит на посочения от него адрес, за да му бъде връчен обвинителният акт, Районен съд Монтана е разпоредил М. С. Т. да се яви лично, по-специално чрез призоваване на посочения от това лице телефонен номер, проверил е задграничните пътувания на М. С. Т. и е възложил на служител на звено „Съдебна охрана“ към Министерство на правосъдието да го издири. Тези усилия обаче не са дали резултат.
17.
При това положение Районен съд Монтана е разгледал делото в отсъствието на подсъдимия М. С. Т. Служебно назначеният адвокат, подпомагал М. С. Т. в досъдебното производство, е участвал в производството пред този съд.
18.
На 8 май 2024 г. посоченият съд е наложил на М. С. Т. наказание една година лишаване от свобода. Тази присъда влиза в сила на 24 май 2024 г., а М. С. Т. започва да изтърпява наказанието си на 16 юни 2024 г.
19.
М. С. Т. подава до Върховния касационен съд (България), запитващата юрисдикция, искане за възобновяване на наказателното производство, довело до задочното му осъждане.
20.
Тази юрисдикция посочва, че съгласно установената ѝ практика задочно осъденият не може да иска възобновяване на производството, ако е бил осъден задочно поради това, че се е укрил, вследствие на което е станало невъзможно да му бъдат връчени обвинителният акт и съобщението за датата и мястото на съдебния му процес, както и да бъде уведомен за последиците при неявяване. Тя посочва, че в този случай искането на това лице се оставя без уважение поради недобросъвестност, тъй като то не може да черпи права от неправомерното си поведение. На тази основа запитващата юрисдикция приема, че член 423, алинея 1 от НПК е съответен на правото на Съюза, и конкретно на членове 8 и 9 от Директива 2016/343.
21.
Съмнението на запитващата юрисдикция за съвместимостта на този подход обаче идва от тълкуването на цитираните разпоредби, възприето от Съда в решение Специализирана прокуратура (Производство срещу обвиняем, който се е укрил) и решение Стангалов. Тя в частност иска да се установи дали предявяването на първоначално обвинение може да се приравни на знание на посоченото в този акт лице, че срещу него ще се води съдебен процес и какви са правните последици от укриването му, преди да бъде предадено на съд.
22.
При тези обстоятелства Върховният касационен съд (България) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Съвместима ли е национална правна уредба — чл. 423, ал.1, изречение второ от [НПК], която изключва възобновяване на наказателно дело и отрича право на нов съдебен процес на задочно осъдено лице, когато то се е укрило, след като лично му е било предявено обвинението в досъдебното производство и поради укриването му съдът не е могъл да го уведоми за датата и мястото на съдебния процес, както и да го уведоми за последиците от неговото неявяване пред съда, а именно че делото може да бъде разгледано и решено в негово отсъствие, с нормативните изисквания на [правото на Съюза], установени в чл. 9 и чл. 8, параграф 4 от Директива [2016/343]?
2)
При положителен отговор на първия въпрос, съобразно принципите на равностойност и ефективност, може ли националната юрисдикция да приеме, че задочно осъденият няма право на нов съдебен процес, когато:
2.1)
Съдът е положил всички разумни усилия, за да го информира за съдебния процес, но макар официално уведомен, че е обвинен в извършването на престъпление и поради това знае, че срещу него ще се води съдебен процес, умишлено е направил така, за да избегне официалното получаване на информацията относно датата и мястото на съдебния процес, като се е укрил от адреса, на който се е задължил да изпълнява взетата спрямо него мярка за неотклонение подписка в досъдебното производство;
2.2)
Съставеният на основание член 246 НПК обвинителен акт и документът, посочващ датата и мястото на насрочения съдебен процес, са били изпратени и действително доставени на адреса, който осъденият е съобщил на органите на досъдебното производство след предявяване на първоначалното обвинение по член 219 от НПК, като обвинението по обвинителния акт съответства на деянието, предмет на обвинението в досъдебното производство и неговата правна квалификация;
2.3)
Осъденият е бил защитаван от назначен от държавата адвокат в хода на цялото съдебно производство, проведено в негово отсъствие?“.
III. Спешното производство пред Съда
23.
Запитващата юрисдикция прави искане преюдициалното запитване по настоящото дело да се разгледа по реда на спешното производство, предвидено в член 107 от Процедурния правилник на Съда. В подкрепа на искането си тя изтъква, че отправеният въпрос се отнася до тълкуването на разпоредби от правото на Съюза, които попадат сред областите по част трета, дял V от Договора за функционирането на ЕС.
24.
По отношение на критерия за спешност запитващата юрисдикция отбелязва, че М. С. Т. понастоящем е лишен от свобода, че възобновяването на наказателното производство може да доведе до вземането спрямо това лице на мярка, несвързана с ограничаване на свободата му, докато се чака новият съдебен процес, както и че целта на отправените въпроси е именно да се определи дали трябва да се разпореди такова възобновяване.
25.
При тези условия на 26 февруари 2025 г. трети състав на Съда решава да уважи искането на тази юрисдикция настоящото дело да се разгледа по реда на спешното преюдициално производство.
26.
Писмени становища представят Върховна касационна прокуратура на Република България и Европейската комисия. Комисията излага и устно становище в проведеното на 3 април 2025 г. съдебно заседание за изслушване на устните състезания.
IV. Анализ
А.
По преформулирането на преюдициалните въпроси
27.
Най-напред, тъй като двата преюдициални въпроса са неразривно свързани, предлагам на Съда да ги преформулира и разгледа заедно, въпреки че вторият е поставен само при положителен отговор на първия въпрос.
28.
По-нататък, трябва да припомня, че правото на ефективни правни средства за защита и правото на справедлив съдебен процес са основни принципи на правото на Съюза, залегнали в член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“). В тази насока Директива 2016/343 дава конкретен израз на правото на справедлив съдебен процес, като установява минимални общи правила, които се отнасят по-специално до правото на лицата в наказателното производство да присъстват на съдебния процес срещу тях. Поради това тази директива трябва да се тълкува в светлината на член 47 от Хартата (
6
).
29.
В наказателното производство правото на справедлив съдебен процес включва правото на лицата да присъстват на съдебния процес срещу тях, а в случай на нарушаване на това право — правото на нов съдебен процес. Тези две права са конкретизирани съответно с членове 8 и 9 от Директива 2016/343. Освен това член 9 от нея по същество предвижда, че когато заподозреният или обвиняемият не се е отказал от правото си да присъства на съдебния процес срещу него, държавите членки гарантират, че същият „има право на нов процес или на друго правно средство за защита, което позволява ново разглеждане на делото по същество, включително и разглеждане на нови доказателства, и може да доведе до отмяна на първоначалното решение“. Така, що се отнася до член 47 от Хартата, член 9 от Директива 2016/343 дава конкретен израз, наред с правото на справедлив съдебен процес, на правото на ефективни правни средства за защита, което задължава държавите членки да предвидят способи за защита, които могат да придадат ефективност на правото на нов съдебен процес.
30.
Национална правна уредба, която транспонира общите минимални правила, залегнали в Директива 2016/343, представлява прилагане на правото на Съюза по смисъла на член 51, параграф 1 от Хартата (
7
). Тъй като Директива 2016/343 не предвижда уеднаквено ниво на защита, държавите членки могат да прилагат националните стандарти за защита, „стига в този процес да не се намалява нивото на защита, предвидено от Хартата съгласно тълкуването на Съда, нито предимството, единството и ефективността на правото на Съюза“ (
8
).
31.
Ето защо национални стандарти, които не отговарят на изискванията, определени с членове 8 и 9 от Директива 2016/343, представляват нецелесъобразно или несъответно прилагане на член 47 от Хартата.
32.
По отношение на препращането към процесуалната автономия с оглед на отговора на преюдициалните въпроси, във връзка с което Комисията също даде отговор в съдебното заседание, според мен, след като процесната по главното производство национална правна уредба прилага член 9 от Директива 2016/343, който предвижда право на нов съдебен процес, когато не са изпълнени условията по член 8, параграф 2 от тази директива, е трудно да се твърди, че е налице случай на „липса на регламентиране от правото на Съюза“, който би довел до прилагане на практиката на Съда относно тази автономия (
9
). По-нататък, доколкото член 47 от Хартата е приложим по настоящото дело, по мое мнение разглеждането на преюдициалните въпроси въз основа на принципа на ефективност би било излишно. Освен това по отношение на принципа на равностойност считам, че в настоящия случай той е ирелевантен, защото нищо в преписката не насочва, че исковете или жалбите, основани на правото на Съюза, и основаните на националното право, които имат сходен предмет и основание, се третират по различен начин.
33.
Ето защо смятам, че преюдициалните въпроси се отнасят до тълкуването на членове 8 и 9 от Директива 2016/343, разглеждани през призмата на член 47 от Хартата.
34.
Накрая, в преюдициалното запитване запитващата юрисдикция изразява съмнения за тълкуването, което трябва да бъде възприето, поради уточненията, внесени от Съда в точки 37—43 от решение Стангалов, в които според нея има вътрешно противоречие. По-конкретно тази юрисдикция пита Съда, от една страна, дали предявяването на обвинението в досъдебното разследване лично на обвиняемия е равнозначно на знание на същото лице, че срещу него ще се води съдебен процес, и от друга страна, какви са правните последици от укриването на лицето, преди да бъде предадено на съд.
35.
Оттук се налага изводът, че с двата си въпроса, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали членове 8 и 9 от Директива 2016/343, тълкувани в светлината на член 47 от Хартата, не допускат национална правна уредба и практика, които лишават задочно осъдения от правото му на нов съдебен процес по съображение че това лице се е укрило, след като му е било предявено първоначално обвинение, изготвено срещу него по време на досъдебното производство и довело до осъдителната присъда, като така е попречило на компетентните органи да го уведомят лично за окончателния обвинителен акт и за датата и мястото на неговия съдебен процес, както и за последиците от неявяване. Освен това запитващата юрисдикция има съмнения относно понятието „разумни усилия“ по смисъла на член 8, параграф 4 от Директива 2016/343, за да се приеме, че засегнатото лице е достатъчно уведомено за датата и мястото на съдебния процес, както и относно понятието „адвокат“ по смисъла на член 8, параграф 2, буква б) от тази директива, с оглед да се прецени дали представляването от служебно назначен адвокат през цялото съдебно производство е достатъчно, за да бъде изпълнено задължението за представляване на задочно осъдения.
Б.
По общите принципи относно правото на обвиняемите да присъстват на съдебния процес срещу тях
36.
Следва да се припомни, че съгласно член 1 от Директива 2016/343 целта на тази директива е да установи общи минимални правила относно някои аспекти на наказателното производство, сред които „правото на лицата да присъстват на съдебния процес“. Както изрично се потвърждава в съображение 33 от тази директива, това право е неразделна част от основното право на справедлив съдебен процес (
10
), прогласено в член 6 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. (наричана по-нататък „ЕКПЧ“). Както се уточнява в разясненията относно Хартата (
11
), на тази разпоредба съответстват член 47, втора и трета алинея и член 48 от нея. Ето защо Съдът трябва да гарантира, че даденото от него тълкуване на последните разпоредби осигурява такова ниво на защита, което се съобразява с нивото на защита, гарантирано от член 6 от ЕКПЧ, както е тълкуван от Европейския съд по правата на човека (наричан по-нататък „ЕСПЧ“) (
12
).
37.
Именно като прилага тези разпоредби от Хартата, Съдът — в решение от 26 февруари 2013 г., Melloni (
13
) — постановява, че макар правото на подсъдимия да се яви лично в процеса да представлява основен елемент от правото на справедлив съдебен процес, това право не е абсолютно. Подсъдимият може да направи отказ от него по собствена воля, изрично или мълчаливо, при условие отказът да бъде установен по недвусмислен начин, да е съпътстван от минимални гаранции, съответстващи на значимостта му, и да не е в разрез с нито един значим обществен интерес. По-специално не се установява нарушение на правото на справедлив съдебен процес дори когато подсъдимият не се е явил лично, ако е бил информиран за датата и мястото на процеса или е бил защитаван от упълномощен за целта правен съветник.
38.
Член 8, параграф 1 от Директива 2016/343, който кодифицира съдебната практика, установена с това решение, и я прилага в рамките на наказателните производства, възлага на държавите членки задължението да гарантират спазването на правото на лицата да присъстват на съдебния процес срещу тях. Съгласно член 8, параграфи 2—4 от нея обаче държавите членки могат при определени условия да предвидят задочно провеждане на съдебния процес (
14
).
39.
Когато условията на член 8, параграф 2 от споменатата директива са изпълнени, съгласно член 8, параграф 3 от нея решението, постановено относно вината или невиновността на заподозрения или обвиняемия, може да бъде изпълнено срещу него.
40.
От друга страна, ако тези условия не са изпълнени, по отношение на заподозрения или обвиняемия може задочно да бъде постановено решение, което подлежи на изпълнение, но е необходимо — при информирането му за това решение, „по-специално когато лицето бъде задържано“ — същото да бъде информирано и за всички правни средства за защита, с които то разполага във връзка с това решение. В тази насока съгласно член 8, параграф 4 и член 9 от Директива 2016/343, които имат директен ефект, засегнатото лице има право „на нов процес или на друго правно средство за защита, което позволява ново разглеждане на делото по същество […] и може да доведе до отмяна на първоначалното решение“ (наричано по-нататък „право на нов съдебен процес“) (
15
).
41.
Ето защо задочно осъденият може да бъде лишен от правото на нов съдебен процес само ако са изпълнени условията по член 8, параграф 2 от Директива 2016/343 (
16
). С оглед на практиката на Съда, установена с решения Melloni (
17
) и Специализирана прокуратура (Производство срещу обвиняем, който се е укрил) (
18
), обаче това изречение трябва да се тълкува в смисъл, че включва и изискването за доброволен и недвусмислен отказ, при все че последното не следва от текста на член 8, параграф 2 от Директива 2016/343. Макар тази разпоредба да не споменава изрично отказа, всъщност Съдът го е тълкувал като изискване, което е в основата на прогласените от него критерии. Според мен такова изискване би могло да се основава на правото на лицата да присъстват на съдебния процес срещу тях, залегнало в член 8, параграф 1 от тази директива, което не е абсолютно (
19
).
В.
По трите изисквания, които произтичат от съдебната практика
42.
От прегледа на точки 37—43 от решение Стангалов, което от своя страна препраща към решение Специализирана прокуратура (Производство срещу обвиняем, който се е укрил), става ясно, че за да прецени дали лицето, което е съдено в негово отсъствие, има право на нов съдебен процес, националната юрисдикция е длъжна да установи дали в производството, довело до задочното му осъждане, са били спазени гаранциите за справедлив съдебен процес.
43.
Така, уместно е да се отбележи, че в решение Специализирана прокуратура (Производство срещу обвиняем, който се е укрил) (
20
), Съдът е подчертал, че за дадената на държавите членки възможност за задочно провеждане на съдебен процес и за изпълнение на решението, без да предвиждат право на нов съдебен процес, има три кумулативни изисквания. На първо място, засегнатото лице трябва да бъде надлежно уведомено (изискване за уведомяване). На второ място, това лице трябва доброволно и недвусмислено да се е отказало от правото си да присъства на съдебния процес (изискване за отказ). На трето и последно място, при задочното провеждане на съдебния процес трябва да се спазва изискването, което произтича от текста на член 8, параграф 2 от Директива 2016/343, където са поставени две алтернативни условия, а именно засегнатото лице или да е било надлежно уведомено за последиците от неявяване (член 8, параграф 2, буква а) от тази директива), или да е било представлявано от адвокат (член 8, параграф 2, буква б) от споменатата директива).
44.
В точките по-долу ще разгледам по-задълбочено тези три кумулативни изисквания.
1. По изискването за уведомяване относно провеждането на съдебния процес
45.
Най-напред, изискването за уведомяване произтича от самия текст на член 8, параграф 2, букви a) и б) от Директива 2016/343.
46.
Освен това от съображение 36 от Директива 2016/343 следва, че засегнатото лице е било надлежно уведомено, ако своевременно е било „призова[но] лично“ или ако „по друг начин [му] се предоставя официална информация относно датата и мястото на съдебния процес по начин, който му дава възможност да се осведоми за [него]“. Според законодателя уведомяването на засегнатото лице за последиците от неявяване означава по-специално, че то е уведомено своевременно за това, „че решението може да бъде постановено, ако не се яви на съдебния процес“ (
21
).
47.
Съдът постановява по-специално, че когато не е било уведомено своевременно за съдебния процес, засегнатото лице по принцип има право на нов съдебен процес (
22
). За целта Съдът въвежда двояко условие за преценката дали дадено лице е било уведомено за съдебния процес, т.е. усилията на компетентните органи и усилията на обвиняемия (
23
). Всъщност следва да се постави въпросът дали, от една страна, тези органи са взели разумните мерки, за да уведомят обвиняемия, и от друга, дали последният се е опитал да получи или да избегне тази информация.
48.
Досежно първото условие, в решение Стангалов Съдът постановява, че макар засегнатото лице да се е укрило, след като му е било предявено първоначалното обвинение, то се смята за надлежно уведомено, ако компетентните органи са изпратили официалния документ, посочващ датата и мястото на съдебния процес, на адреса, който самото това лице е съобщило по време на разследването, и ако е представено доказателство, че този документ действително е бил доставен на посочения адрес. За това лице обаче ще се счита, че е било уведомено за споменатия процес само ако тези органи са положили разумни усилия, за да установят местонахождението на лицето и да го призоват лично или по друг начин да го уведомят официално за датата и мястото на съдебния процес (
24
).
49.
В тази насока според мен понятието „разумни усилия“ по смисъла на член 8, параграф 4 от Директива 2016/343 трябва да се тълкува, от една страна, през призмата на принципа на пропорционалност (
25
), в смисъл че интензитетът и обхватът на усилията за издирване трябва да са съобразени с тежестта на последиците за засегнатото лице, и по-специално с предвиденото наказание. Иначе казано, колкото по-тежко е предвиденото наказание (т.е. колкото по-дълго е лишаването от свобода), толкова по-големи усилия се изискват от компетентните органи, за да се гарантира, че засегнатото лице е било усилено издирвано, преди да се разреши провеждането на задочен съдебен процес. От друга страна, понятието „разумни усилия“ трябва да се преценява с оглед на конкретните особености на всяко дело, включително доколко компетентните органи знаят местонахождението на засегнатото лице и разполагат с конкретна и осъвременена информация. Следователно използваните средства трябва да са съобразени с реално разполагаемата информация и с фактическото положение по преписката. Поради това преценката дали положените от компетентните органи усилия е възможно да бъдат квалифицирани като „разумни“ може да се направи само ако се държи сметка за съчетанието от последиците и конкретните обстоятелства в случая.
50.
Колкото до второто условие, въз основа на него трябва да се прецени дали засегнатото лице умишлено е избегнало да бъде уведомено. За целта Съдът е уточнил, че точни и обективни данни могат да разкрият желанието да се избегне уведомяването, по-специално ако лицето е дало неверен адрес на компетентните органи или ако е напуснало съобщения от него адрес. Всъщност ако умишлено е избегнало да бъде уведомено (например като умишлено е съобщило неверен адрес на компетентните национални органи или ако вече не се намира на адреса, който е съобщило), лицето не може да претендира право на нов съдебен процес (
26
).
51.
В допълнение, в точки 40 и 41 от решение Стангалов Съдът отхвърля довод, който би могъл да постави под въпрос изискването за уведомяване. Този довод се състои в твърдението, че щом окончателният обвинителен акт и съдебният процес не са сигурни във фазата на разследването, няма как да се приеме, че обвиняемият е бил напълно уведомен. В действителност такъв довод би позволил на обвиняемите да се отклонят от правосъдието като посочат просто, че не са знаели дали наистина ще бъде организиран процес. В тази насока Съдът посочва, че още самото обстоятелство, че обвиняемият се е запознал с първоначалното обвинение е достатъчно, за да се докаже, че е знаел, че срещу него тече производство, което е възможно да бъде последвано от съдебен процес. С други думи, въпреки че към момента, в който този акт е бил предявен на посоченото лице, развитието на производството не е било напълно определено, това не е било пречка то да разбере, че срещу него е започнало наказателно преследване и че евентуално може да се проведе и нов етап от производството.
52.
Ето защо, когато засегнатото лице се е укрило, след като му е било официално предявено първоначалното обвинение, но преди да му бъде връчен окончателният обвинителен акт, държавите членки могат да приемат, че то е надлежно уведомено за съдебния процес. За целта най-напред е необходимо да са изпълнени три условия: обвиняемият да е съобщил адрес на властите, окончателният обвинителен акт и призовката за съдебния процес да са изпратени своевременно и да е налице доказателство, че тези документи са били доставени на въпросния адрес (
27
). На следващо място, необходимо е компетентните органи да са положили разумни усилия, за да установят местонахождението на въпросното лице и да го призоват лично или по друг начин да го уведомят официално за датата и мястото на съдебния процес.
53.
В решение HN (Съдебен процес на изведен от територията на страната обвиняем) (
28
), обаче Съдът подчертава, че държавите членки имат възможност да използват института на задочното осъждане само в хипотезите, при които съответното лице реално е могло да присъства на съдебния процес и доброволно и недвусмислено се е отказало от това. Поради това е уместно да се прави разграничение между условията, при които може да се презумира, че засегнатото лице е било уведомено за съдебния процес, и условията, при които може да се счита, че то се е отказало доброволно и недвусмислено от правото си да присъства на този процес (
29
). С това Съдът добавя друго изискване, което надгражда изискването за уведомяване, а именно изискването за отказ.
2. По изискването за отказ за явяване
54.
Въпреки че член 8, параграф 2 от Директива 2016/343 не споменава изрично понятието „отказ“, Съдът изхожда от практиката на ЕСПЧ относно правото на справедлив съдебен процес, за да постанови, че това понятие е основополагащо изискване, за да се оправдае липсата на нов съдебен процес. Следователно изискването за отказ цели да защити правото на справедлив съдебен процес, като гарантира, че обвиняемият не е бил задочно съден, без да му е дадена реална възможност да се защити.
55.
В тази насока съгласно практиката на ЕСПЧ нито текстът, нито духът на член 6 от ЕКПЧ са пречка за доброволен изричен или мълчалив отказ от страна на лицето от гаранциите за справедлив съдебен процес. Отказът от правото на участие в съдебното заседание обаче трябва да бъде установен по недвусмислен начин и да е съпътстван от минимум гаранции, съответстващи на тежестта му (
30
). В решение от 12 февруари 1985 г., Colozza с/у Италия (
31
) ЕСПЧ установява три важни принципа. На първо място, може да се счита, че обвиняемият се е отказал от правото си на явяване, само ако отказът му е ясен, недвусмислен и съпътстван от гаранции. На второ място, държавата не може да презумира този отказ само на основание, че обвиняемият не е присъствал на съдебния процес, ако преди това тя не е положила активни усилия да го издири и уведоми за започналото спрямо него наказателно преследване. На трето място, ако обвиняемият въобще не е бил уведомен за наказателното преследване и ако не са били положени никакви усилия, за да се гарантира правото му на защита, той трябва да има възможност за нов съдебен процес.
56.
Според мен изискването за уведомяване и изискването за отказ са тясно свързани и се припокриват. Всъщност в решение от 15 септември 2022 г., HN (Съдебен процес на изведен от територията на страната обвиняем) (
32
), Съдът ясно уточнява, че задочен съдебен процес може да бъде организиран само ако засегнатото лице е имало реална възможност да присъства на този процес и доброволно се е отказало от това право. За да се счита, че дадено лице се е отказало от правото си да бъде лично съдено, властите трябва да са направили всичко възможно, за да го уведомят за съдебния процес. Това означава, че те са длъжни да използват подходящи средства, за да го уведомят за съдебния процес. Компетентните органи могат да приемат, че обвиняемият се е отказал от правото си, едва след като е изпълнено това задължение за уведомяване.
57.
Така, като изхожда от практиката на ЕСПЧ, в решение Специализирана прокуратура (Производство срещу обвиняем, който се е укрил) (
33
) Съдът изтъква, че отказът може да се констатира, когато е установено, че обвиняемият знае за образуваното срещу него наказателно производство, познава характера и основанието на обвинението и не възнамерява да участва в съдебния процес или желае да избегне наказателното преследване (
34
).
58.
Накрая, отбелязвам, че в заключението си по дело Софийска районна прокуратура и др. (Съдебен процес на изведен от територията на страната обвиняем) (C‑420/20, EU:C:2022:157), генералният адвокат Richard de la Tour за пълнота разглежда въпроса дали отказът, направен на ранен етап от наказателното производство, в който компетентният орган извършва разследване по делото, следва да се разбира като съгласие на лицето то да бъде съдено в негово отсъствие. По мнение на генералния адвокат член 8, параграф 2 от Директива 2016/343 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска такъв отказ (
35
), защото това би било в разрез именно със съдебната практика, установена от ЕСПЧ (
36
), от която следва необходимостта отказът за явяване да бъде доказан от конкретни, обективни и релевантни обстоятелства (
37
).
3. По изискването за уведомяване за последиците от отсъствието от съдебния процес и за представляване от адвокат
59.
Дори да се счита, че обвиняемият е своевременно уведомен за съдебния процес и се е отказал от правото си на явяване, в приложение на член 8, параграф 2, букви a) и б) от Директива 2016/343 е необходимо още той да е бил уведомен за последиците от неявяване (първо условие) или да е бил представляван от адвокат (второ условие). Както бе посочено в точка 43 от настоящото заключение, третото изискване включва две алтернативни условия.
60.
Първото условие, посочено в член 8, параграф 2, буква а) от Директива 2016/343, е свързано със съдържанието на информацията, предоставяна на заподозрения или обвиняемия. С други думи, това лице трябва да е наясно, че ако не се яви на процеса, решение относно вината или невиновността му може да бъде постановено в негово отсъствие и изпълнено срещу него. В случая, доколкото с оглед на обстоятелствата по главното производство М. С. Т. не е бил уведомен за последиците от неявяване, е ясно, че това условие не се прилага по настоящото дело.
61.
Второто условие, посочено в член 8, параграф 2, буква б) от Директива 2016/343, е свързано с представляването на заподозрения или обвиняемия от адвокат. То визира случая, когато това лице, след като е било уведомено за съдебния процес, съзнателно е избрало да бъде представлявано от правен защитник, вместо да се яви лично в съдебния процес. Това по принцип е годно да докаже, че то се е отказало да участва лично в отнасящия се до него съдебен процес, като същевременно е гарантирало правото си на защита. Видно от съображение 37 от тази директива, наличието на „упълномощаване“ по смисъла на същата директива всъщност изисква самото засегнато лице да е поверило на адвокат, евентуално назначен му служебно, задачата да го представлява.
62.
В тази насока ЕСПЧ приема, че правото на всеки обвиняем да бъде действително защитаван от адвокат, при необходимост назначен служебно, е един от основните елементи на справедливия съдебен процес. Обвиняемият не губи това право просто поради факта, че не се е явил в съдебното заседание. Следователно от решаващо значение за справедливостта на наказателноправната система е отсъствието на обвиняемия от неговия съдебен процес да не бъде санкционирано с отклоняване от правото да ползва помощта на защитник и да получи достатъчна защита в първоинстанционното и въззивното производство (
38
).
63.
Отказът на заподозрения или обвиняемия от правото да присъства на водения срещу него съдебен процес съгласно член 8, параграф 2, буква б) от Директива 2016/343 предполага да се вземат предвид условията, при които изведеният от територията обвиняем се представлява от адвокат (
39
). Всъщност основополагащите решения Krombach с/у Франция (
40
), и Sejdovic с/у Италия (
41
) утвърждават трайното становище на ЕСПЧ, че ефективното представляване от адвокат е от основно значение, за да се гарантира справедливостта на съдебния процес, включително когато подсъдимият е съден в негово отсъствие. По-конкретно, във второто решение се подчертава, че отсъствието на подсъдимия не бива да е пречка за реалната и ефективна защита (
42
).
64.
От това според мен следва, че служебно назначеният адвокат трябва да има реална представителна функция, като осигурява ефективна защита на интересите на подсъдимия дори в негово отсъствие. Не е достатъчно той да бъде формално назначен: той трябва да може да играе активна роля в процеса и да защитава подсъдимия по такъв начин, че правото на защита да бъде зачитано. Според мен обаче тези съдебни решения не определят конкретно условията на упълномощаване на адвокат.
65.
В тази насока Съдът изтъква в решение Специализирана прокуратура (Производство срещу обвиняем, който се е укрил) (
43
), че от преюдициалното запитване е видно, че служебно определеният адвокат на обвиняемия в нито един момент не е бил във връзка с последния и че освен това същият не е коментирал неговото назначаване. Съдът приема, че при подобни обстоятелства такъв адвокат не може да се приеме за „упълномощен“ по смисъла на тази разпоредба от споменатото лице, което запитващата юрисдикция следва да провери с оглед на предвидените в националното право условия. Ето защо, за да бъдат изпълнени изискванията на понятието „упълномощен адвокат“ по смисъла на член 8, параграф 2, буква б) и на съображение 37 от Директива 2016/343, е необходимо запитващият съд да се увери, че „самото засегнато лице […] е поверило на адвокат, евентуално определен служебно, задачата да го представлява“, което предполага реално и значително взаимодействие между засегнатото лице и неговия адвокат.
66.
В това отношение държа да подчертая, че член 8, параграф 2, буква б) от Директива 2016/343 изисква обвиняемият да бъде представляван от упълномощен от него адвокат, което означава, че адвокатът трябва да бъде определен от самия обвиняем или с негово съгласие за целите на съдебния процес. Фактът, че даден адвокат е подпомагал обвиняемия по време на досъдебното производство, не означава непременно, че този адвокат е бил изрично упълномощен да го представлява в съдебния процес, провеждан в негово отсъствие. Следователно е необходимо ясно, изрично или мълчаливо, съгласие на обвиняемия да бъде представляван от посочения адвокат в съдебния процес, провеждан в негово отсъствие. Ето защо обстоятелството, че адвокатът вече е подпомагал обвиняемия в досъдебното производство, може да бъде относимо, защото може да сочи за непрекъснатост на защитата. Само по себе си обаче това обстоятелство не е достатъчно, за да бъде изпълнено условието по член 8, параграф 2, буква б) от Директива 2016/343, защото е нужно да се докаже, че обвиняемият действително е упълномощил този адвокат да го представлява в съдебния процес.
67.
Колкото до въпроса в кой момент трябва да се осъществи този контакт, нито практиката на ЕСПЧ, нито практиката на Съда предвиждат конкретен момент за контакта между адвоката и неговия клиент, но те въвеждат основни принципи, въз основа на които може да се оцени дали този контакт е бил ефективен и достатъчен, за да се гарантира справедлив съдебен процес. Поради това съдът трябва да прецени дали оказаното от адвоката съдействие е ефективно още от първите етапи на производството, както и по време на задочно водения съдебен процес (
44
). В тази насока, ако обвиняемият има адвокат, но последният въобще не се среща с него или не общува с него така, че да е възможна ефективна защита, това може да се приеме за нарушение на член 6, параграф 3, буква в) от ЕКПЧ, който предвижда по-специално правото на оказване на съдействие от адвокат. Оттук следва, че дори в случай на защита в задочен съдебен процес ЕСПЧ изисква да са положени усилия, за да се гарантира ефективен контакт (
45
).
Г.
Прилагане по настоящото дело
68.
По настоящото дело, от акта за запитване е видно, че националната юрисдикция има съмнения дали е възможно да се изключи правото на нов съдебен процес на задочно осъдено лице по съображение, че това лице се е укрило, след като му е предявено първоначално обвинение, като така то е попречило на компетентните органи да го уведомят лично за окончателния обвинителен акт и за датата и мястото на неговия съдебен процес, както и за последиците от неявяване. В това отношение от преюдициалното запитване следва, че съгласно българската съдебна практика по член 423, алинея 1, изречение второ от НПК лицето, което се е укрило, след като му е било предявено обвинението в досъдебното разследване, няма право на нов съдебен процес.
69.
Следователно съмненията на запитващата юрисдикция се съсредоточават върху съвместимостта с член 8, параграфи 2 и 4 и член 9 от Директива 2016/343 на решението на тази юрисдикция да лиши задочно осъдения от правото на нов съдебен процес в случая, когато за компетентните органи е било невъзможно лично да уведомят подсъдимия.
70.
В случая запитващата юрисдикция следва да прецени дали с оглед на изложените по-горе уточнения въведеният от българския законодател процесуален режим е съвместим с Директива 2016/343. При това положение Съдът може да даде полезни насоки за целите на тази преценка (
46
).
71.
Както подчертава Комисията в писменото си становище, на пръв поглед разпоредбата на член 423, алинея 1 от НПК остава проблематична, тъй като не включва по достатъчно ясен начин всички условия за отказ на нов съдебен процес, установени от Директива 2016/343. Всъщност както тази разпоредба, така и установената от запитващата юрисдикция съдебна практика по цитираната разпоредба изглеждат несъвместими с член 8, параграф 4 и член 9 от Директива 2016/343, доколкото лишават задочно осъдения от право на нов съдебен процес само по съображение, че същият се е укрил, след като е бил привлечен като обвиняем в досъдебното производство, но все още не е бил надлежно уведомен за съдебния процес (нито за датата, нито за мястото му), в приложение на член 8, параграф 2, букви a) и б) от тази директива (
47
).
72.
Що се отнася до обстоятелствата по делото в главното производство, от предоставената на Съда преписка се вижда, че с предявяването на 5 февруари 2024 г. на първоначално обвинение М. С. Т. е бил лично уведомен за повдигнатото му обвинение в рамките на досъдебното производство. На 16 февруари 2024 г. същият напуска България въпреки изискването той периодично да уведомява полицейските органи по своето местоживеене. Доколкото обаче не е получил обвинителния акт, изглежда, М. С. Т. не е имал изрична информация нито за датата и мястото на съдебния процес, нито за последиците от своето отсъствие, което би могло да изключи приложимостта на член 8, параграф 2, буква a) от Директива 2016/343. След като не е бил уведомен за съдебното заседание в съответствие с член 8, параграфи 2 и 4 от тази директива, обвиняемият има право на нов съдебен процес на основание член 9 от нея.
73.
Досежно обстоятелствата, изложени от запитващата юрисдикция в рамките на втория ѝ преюдициален въпрос, е необходимо да се провери дали обвиняемият, въпреки че е бил официално уведомен за повдигнатите му обвинения и за започването на разследване, умишлено е избегнал да му бъде връчена призовката, като е напуснал адреса, на който е трябвало да спазва взетата спрямо него мярка за неотклонение подписка, и дали въпреки положените от Районен съд Монтана разумни усилия да му връчи обвинителния акт, това може да обоснове изключването на правото му на нов съдебен процес след задочно осъждане.
74.
В този смисъл централният въпрос е дали поведението на М. С. Т. може да се тълкува като доброволен отказ от правото му да присъства на съдебния процес. За целта трябва да се провери дали санкциониращите органи са положили разумни усилия, за да призоват М. С. Т. Както изтъкнах по-горе (
48
), компетентните органи трябва да са положили разумни усилия, за да установят местонахождението на това лице и да го призоват лично или по друг начин да го уведомят официално за датата и мястото на този процес (
49
). Само при това условие може да се счита, че засегнатото лице се е отказало доброволно и недвусмислено от правото си да присъства на съдебния процес.
75.
Запитващата юрисдикция следва да провери дали органите са положили такива разумни усилия. За целта може да е учудващо, че както изглежда, компетентният съд не е успял да установи местонахождението на М. С. Т., за да го уведоми за развитието на съдебния процес и за последиците в случай на отсъствие, при положение че това лице е било открито сравнително бързо след като е осъдено, защото е започнало да изтърпява наказанието си по-малко от месец след като то влиза в сила. Ето защо запитващата юрисдикция е длъжна да се увери, че предприетите преди съдебния процес действия наистина са били достатъчни и пропорционални от гледна точка на тежестта на престъплението и на предвиденото наказание (
50
).
76.
Както изтъкна Комисията, по-конкретно при обстоятелства, при които компетентните органи разполагат с информация, която сочи, че лицето се е преместило и се намира на територията на друга държава членка, може да е разумно те да въведат сигнал в ШИС съгласно член 34, параграф 1, буква в) от Регламент 2018/1862, който позволява да се установи местонахождението (до голяма степен автоматизирано) на лицата, призовани пред съдебните органи в рамките на наказателни производства (
51
).
77.
При обстоятелствата по делото в главното производство, от една страна, от предоставената на Съда преписка става ясно, че обвинението се отнася до тежко умишлено престъпление, което се наказва с лишаване от свобода с немалка продължителност (
52
). От друга страна, националните органи, изглежда, са били в течение на факта, че М. С. Т. работи в Германия, и са отразили в националните регистри факта, че е напуснал България на 16 февруари 2024 г. Ето защо те, изглежда, са знаели за отпътуването на M. С. T. за чужбина. При такива обстоятелства въпросът е дали те са били длъжни да издирват засегнатото лице през ШИС, преди да го съдят задочно. В тази насока, ако процесното престъпление е тежко, а предвиденото наказание — значително, въвеждането на сигнал и проверката в ШИС се явяват необходими елементи, за да се приеме, че компетентните органи са положили разумни усилия, за да уведомят лично съответния подсъдим, особено ако вече са имали сериозни индиции за местонахождението му в чужбина. С оглед на тези обстоятелства фактът, че компетентните органи са продължили да издирват обвиняемия, като са се ограничили до издирване на вътрешно равнище и са разпоредили обвинителният акт и съобщението за мястото и датата на съдебния процес да му бъдат връчени чрез служител на областното звено, не изглежда достатъчен, за да се направи извод, че тези органи са положили разумни усилия. Тази преценка обаче следва да се извърши от запитващата юрисдикция.
78.
По-нататък, досежно условието за представляване на обвиняемия от адвокат в приложение на изискването за представляване от адвокат (второто условие по член 8, параграф 2, буква б) от Директива 2016/343), от предоставената на Съда преписка личи, че М. С. Т. е декларирал, че желае да бъде представляван от служебно назначения адвокат, присъствал на задочно проведения съдебен процес. Упълномощаването, направено в досъдебното производство, обаче не се прилага автоматично към задочния съдебен процес. Както вече отбелязах в точка 66 от настоящото заключение, трябва да се докаже, че обвиняемият действително е упълномощил този адвокат да го представлява в съдебния му процес. Запитващата юрисдикция трябва да провери също дали въпросният адвокат е имал достатъчно контакти с М. С. Т. и дали той е държал клиента си информиран за съдебния му процес.
79.
Накрая, що се отнася до принципа на ефективност, Съдът вече е постановил, че трябва да се гарантира, че производството по искане за възобновяване на наказателното производство води до признаване на правото на нов съдебен процес във всички случаи, когато не са изпълнени условията, предвидени в член 8, параграф 2 от Директива 2016/343 (
53
). Както вече изясних, според мен това изречение трябва да се тълкува в смисъл, че в действителност съдържа посочените по-горе три кумулативни изисквания (
54
). В точка 44 от решение Стангалов Съдът също така е подчертал, че освен ако националната юрисдикция не установи друго, изглежда, че производство по искане за възобновяване на наказателното производство, като разглежданото по това дело, не дава такава гаранция. В допълнение, уместно е да се подчертае, че в решение от 16 януари 2025 г., ВБ II (Уведомяване за правото на нов съдебен процес) (
55
), за да се спази принципът на ефективност, Съдът призовава запитващата юрисдикция да провери дали българското процесуално право гарантира, че задочно осъденото лице получава в момента, в който е уведомено за съществуването на тази осъдителна присъда или скоро след това, препис от цялото задочно постановено решение и съобщение за процесуалните му права, включително относно възможността за подаване на искане за възобновяване на наказателното производство, както и относно съда, пред който трябва да подаде това искане, и срока, в който трябва да го направи (
56
).
80.
По настоящото дело има основание за съмнение, че правото на възобновяване на съдебния процес е ефективно гарантирано, с оглед на изминалото време между лишаването от свобода и евентуалното решение относно възобновяването. В това отношение М. С. Т. започва да изтърпява наказанието си на 16 юни 2024 г., но съдебното заседание относно възобновяването е проведено едва на 24 януари 2025 г., т.е. повече от седем месеца след като започва изпълнението на наказанието. Ако лицето не е могло да упражни правно средство за защита преди или през известна част от периода си на лишаване от свобода, е налице проблем с ефективността на правото на възобновяване по смисъла на член 9 от Директива 2016/343, разглеждан през призмата на член 47 от Хартата. Всъщност при обстоятелства, при които лицето вече е изтърпяло дадено наказание (или голямата част от това наказание) без непосредствена възможност да оспори задочната си присъда, правото на възобновяване става неефикасно. В такъв случай запитващата юрисдикция би трябвало да гарантира, че българското производство реално осигурява ефективно право на възобновяване.
81.
Оттук следва, че ефикасността на правото на възобновяване не допуска лице, което е задочно осъдено и е започнало да изтърпява наказанието си, да е длъжно да изчака продължителен период, преди да бъде постановено решение по искането му за провеждане на нов съдебен процес, по смисъла на член 9 от Директива 2016/343, разглеждан в светлината на член 47 от Хартата.
V. Заключение
82.
По изложените дотук съображения предлагам на Съда да отговори на отправените от Върховен касационен съд (България) преюдициални въпроси по следния начин:
„1)
Членове 8 и 9 от Директива (EС) 2016/343 на Европейския парламент и на Съвета от 9 март 2016 година относно укрепването на някои аспекти на презумпцията за невиновност и на правото на лицата да присъстват на съдебния процес в наказателното производство, разглеждани в светлината на член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз,
трябва да се тълкуват в смисъл, че
не допускат национална правна уредба и практика, които изключват правото на нов съдебен процес само по съображение, че лицето е привлечено като обвиняем в досъдебното производство и че се е укрило, без от компетентните органи да се изисква да уведомят това лице за датата и мястото на съдебния процес, както и за последиците, ако то не се яви пред съдебния орган.
2)
Член 8, параграф 4 от Директива 2016/343
трябва да се тълкува в смисъл, че
когато преценява дали компетентните органи са положили всички разумни усилия, за да уведомят засегнатото лице за съдебния процес, националната юрисдикция трябва да отчита както тежестта на последиците за засегнатото лице, така и особените обстоятелства по случая, и по-специално да следи за използването на наличните информационни системи на Съюза, когато съществуват индиции, че засегнатото лице се намира в друга държава членка.
3)
Ефикасността на правото на нов съдебен процес, по смисъла на член 9 от тази директива, разглеждан в светлината на член 47 от Хартата на основните права, не допуска лице, което е задочно осъдено и е започнало да изтърпява наказанието си, да е длъжно да изчака продължителен период, преди да бъде постановено решение по искането му за възобновяване на съдебния процес“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.
(
2
)	ОВ L 65, 2016 г., стр. 1.
(
3
)	Вж. решения от 19 май 2022 г., Специализирана прокуратура (Производство срещу обвиняем, който се е укрил) (C‑569/20, наричано по-нататък „решение Специализирана прокуратура (Производство срещу обвиняем, който се е укрил“, EU:C:2022:401), от 16 януари 2025 г., ВБ II (Уведомяване за правото на нов съдебен процес) (C‑400/23, EU:C:2025:14), и от 16 януари 2025 г., Стангалов (C‑644/23, (наричано по-нататък „решение Стангалов, EU:C:2025:16).
(
4
)	ОВ L 312, 2018 г., стр. 56.
(
5
)	ДВ, бр. 86 от 28 октомври 2005 г.
(
6
)	Вж. по-специално точки 10, 11 и 17 от мотивите към предложението за Директива на Европейския парламент и на Съвета относно укрепването на някои аспекти на презумпцията за невиновност и на правото на лицата да присъстват на съдебния процес в наказателното производство (ОВ L 2013, 2016 г., стр. 1). Вж. например и Mitsilegas, V. EU Criminal Law. 2. ed., Hart, Oxford, 2022, в частност стр. 254—295.
(
7
)	Съгласно постоянната съдебна практика признаването на право на ефективни правни средства за защита в конкретен случай предполага изтъкващото го лице да се позовава на права или свободи, гарантирани от правото на Съюза, или срещу това лице да е образувано наказателно дело, което да представлява хипотеза на прилагане на правото на Съюза по смисъла на член 51, параграф 1 от Хартата (вж. решение от 22 февруари 2022 г., RS (Действие на решенията на конституционен съд) (C‑430/21, EU:C:2022:99, т. 34 и цитираната съдебна практика).
(
8
)	Решение от 26 февруари 2013 г., Åklagaren/Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, т. 29).
(
9
)	Вж. решение от 17 май 2022 г., Unicaja Banco (C‑869/19, EU:C:2022:397, т. 22 и цитираната съдебна практика).
(
10
)	Решение Специализирана прокуратура (Производство срещу обвиняем, който се е укрил) (т. 25).
(
11
)	ОВ C 303, 2007 г., стр. 17.
(
12
)	Вж. в този смисъл решение от 8 декември 2022 г., ХЯ и др. (Невъзможност да се разпитат свидетелите на обвинението) (C‑348/21, EU:C:2022:965, т. 40).
(
13
)	C‑399/11, EU:C:2013:107, точка 49.
(
14
)	Решение Специализирана прокуратура (Производство срещу обвиняем, който се е укрил) (т. 26).
(
15
)	Решение Стангалов (т. 35), в което се посочват точки 26—28 от решение Специализирана прокуратура (Производство срещу обвиняем, който се е укрил).
(
16
)	Решение Стангалов (т. 36).
(
17
)	Решение от 26 февруари 2013 г. (C‑399/11, EU:C:2013:107).
(
18
)	Точка 31.
(
19
)	Вж. в тази насока съображение 35 от Директива 2016/343, където се уточнява, че правото на заподозрените или обвиняемите да присъстват на съдебния процес не е абсолютно и че при определени обстоятелства заподозреният или обвиняемият следва да може да се откаже от него изрично или мълчаливо, но по недвусмислен начин (вж. решение Специализирана прокуратура (Производство срещу обвиняем, който се е укрил) (т. 26).
(
20
)	Точки 33 и 34.
(
21
)	Вж. съображение 36 от Директива 2016/243. Вж. и решение Специализирана прокуратура (Производство срещу обвиняем, който се е укрил) (т. 39 и 40).
(
22
)	Точка 37 от решение Стангалов. Освен това в тази точка се предвижда и втора отделна хипотеза, при която засегнатото лице е било уведомено за съдебния процес, но не и за последиците от неговото отсъствие, и не е било представлявано от адвокат. Всъщност тази хипотеза се отнася до третото изискване, което ще анализирам по-долу (вж. т. 61—69 от настоящото заключение).
(
23
)	Решение Стангалов (т. 37).
(
24
)	Решение Стангалов (т. 42 и цитираната съдебна практика).
(
25
)	Вж. по аналогия съдебната практика относно европейската заповед за арест, съгласно която Съдът изисква преди да бъде издадена такава заповед издаващият съдебен орган да провери в частност дали са спазени условията, необходими за това издаване, и да провери с оглед на особеностите на всеки отделен случай дали такова издаване е пропорционално. Вж. по-специално решение от 27 май 2019 г., OG и PI (Прокуратури на Любек и на Цвикау) (C‑508/18 и C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456, т. 71 и цитираната съдебна практика).
(
26
)	Вж. точки 38 и 39 от решение Стангалов.
(
27
)	Решение Стангалов (т. 42).
(
28
)	Решение от 15 септември 2022 г. (C‑420/20, EU:C:2022:679, т. 58).
(
29
)	Вж. и формулировката в точка 43 от решение Стангалов, където се посочва едновременно, че засегнатото лице е уведомено за съдебния процес и че доброволно и недвусмислено се е отказало да упражни правото си да присъства на него.
(
30
)	ЕСПЧ, 1 март 2006 г., Sejdovic с/у Италия, CE:ECHR:2006:0301JUD005658100, § 86 и ЕСПЧ, 13 март 2018 г., Vilches Coronado и др. с/у Испания, CE:ECHR:2018:0313JUD005551714, § 36).
(
31
)	ЕСПЧ, 12 февруари 1985 г., CE:ECHR:1985:0212JUD000902480, § 27—32.
(
32
)	C‑420/20, EU:C:2022:679, точка 58.
(
33
)	Точка 53.
(
34
)	Заключение на генералeн адвокат Richard de la Tour по дело Софийска районна прокуратура и др. (Съдебен процес срещу изведен от територията на страната обвиняем) (C‑420/20, EU:C:2022:157, т. 108). Вж. по-специално ЕСПЧ, 1 март 2006 г., Sejdovic с/у Италия, CE:ECHR:2006:0301JUD005658100, § 99, и ЕСПЧ, 23 май 2006 г., Кунов с/у България, CE:ECHR:2006:0523JUD002437902, § 48. Съдът цитира и практиката на ЕСПЧ, съгласно която намерение за отказ за явяване може да бъде установено по-специално когато призовката не е била връчена поради промяна на адреса, която обвиняемият не е съобщил на компетентните органи. В този случай засегнатото лице не може да претендира право на нов съдебен процес (вж. в този смисъл ЕСПЧ, решение от 26 януари 2017 г., Лена Атанасова с/у България, CE:ECHR:2017:0126JUD005200907, § 52).
(
35
)	Вж. заключението на генерален адвокат Richard de la Tour по дело Софийска районна прокуратура и др. (Съдебен процес срещу изведен от територията на страната обвиняем) (C‑420/20, EU:C:2022:157, т. 108).
(
36
)	Вж. заключението на генерален адвокат Richard de la Tour по дело Софийска районна прокуратура и др. (Съдебен процес срещу изведен от територията на страната обвиняем) (C‑420/20, EU:C:2022:157, т. 106), и по-специално цитираните там решения на ЕСПЧ, а именно от 1 март 2006 г., Sejdovic с/у Италия (CE:ECHR:2006:0301JUD005658100, § 98 и 99), от 23 май 2006 г., Кунов с/у България (CE:ECHR:2006:0523JUD002437902, § 47), от 26 януари 2017 г., Лена Атанасова с/у България (CE:ECHR:2017:0126JUD005200907, § 52), и от 2 февруари 2017 г., Ait Abbou с/у Франция (CE:ECHR:2017:0202JUD004492113, § 62—65).
(
37
)	От цитираната съдебна практика следва, че тези обстоятелства трябва да доказват, че лицето е било уведомено за наличието на образувано срещу него наказателно производство, че е познавало конкретно естеството и съображенията за обвиненията и че ясно и недвусмислено се е отказало от правото си да се яви и да се защитава. В тази насока генералният адвокат подчертава, че според ЕСПЧ не е достатъчно обвиняемият просто да е чул, мъгляво или косвено, да се говори за образуването на наказателно производство срещу него. Необходимо е на това лице действително да е било сведено до знанието, формално и конкретно.
(
38
)	Вж. в това отношение решения на ЕСПЧ от 13 февруари 2001 г., Krombach с/у Франция (CE:ECHR:2001:0213JUD002973196, § 89), и от 1 март 2006 г., Sejdovic с/у Италия (CE:ECHR:2006:0301JUD005658100, § 91).
(
39
)	Заключение на генерален адвокат Richard de la Tour по дело Софийска районна прокуратура и др. (Съдебен процес срещу изведен от територията на страната обвиняем) (C‑420/20, EU:C:2022:157, т. 99).
(
40
)	Решение на ЕСПЧ от 13 февруари 2001 г., CE:ECHR:2001:0213JUD002973196, § 89.
(
41
)	Решение на ЕСПЧ от 1 март 2006 г., CE:ECHR:2006:0301JUD005658100, § 91—94.
(
42
)	В решение от 1 март 2006 г., Sejdovic с/у Италия (CE:ECHR:2006:0301JUD005658100, § 94), ЕСПЧ припомня, че назначаването на адвокат само по себе си не гарантира автоматично ефективното подпомагане на подсъдимия.
(
43
)	Точка 56.
(
44
)	В решение от 2 ноември 2010 г., Sakhnovski/Русия (CE:ECHR:2010:1102JUD002127203, § 98), ЕСПЧ постановява, че служебно назначен адвокат, който няма никакъв предварителен контакт с клиента си и следователно не може да осигури реална защита, не отговаря на изискванията за справедлив съдебен процес.
(
45
)	Вж. в този смисъл решения на ЕСПЧ от 1 март 2006 г., Sejdovic с/у Италия, CE:ECHR:2006:0301JUD005658100, § 86, и от 12 февруари 1985 г., Colozza с/у Италия (CE:ECHR:1985:0212JUD000902480, § 27—32).
(
46
)	Вж. по аналогия решение от 16 януари 2025 г., ВБ II (Уведомяване за правото на нов съдебен процес) (C‑400/23, EU:C:2025:14, т. 54 и цитираната съдебна практика).
(
47
)	Комисията посочва, че е започнала производство срещу тази държава членка за неизпълнение на задължения поради неправилно транспониране на член 8, параграф 4 и на член 9 от Директива 2016/343.
(
48
)	Вж. точка 48 от настоящото заключение.
(
49
)	Решение Стангалов (т. 42 и цитираната съдебна практика).
(
50
)	Вж. точка 49 от настоящото заключение.
(
51
)	При тези обстоятелства изразът „по искане на компетентен орган“ в член 34 от Регламент 2018/1862 означава, че задължението зависи от волята на компетентния национален орган.
(
52
)	Запитващата юрисдикция посочва, че пред нея назначеният служебен защитник изтъква аргумент за основателността на искането, а именно че „обвинението е било за тежко умишлено престъпление, което се наказва с лишаване от свобода повече от пет години, поради което осъденият е следвало да присъства при разглеждане на делото“.
(
53
)	Вж. в този смисъл решение Специализирана прокуратура (Производство срещу обвиняем, който се е укрил) (т. 31).
(
54
)	Вж. точка 43 от настоящото заключение.
(
55
)	C‑400/23, ЕС:C:2025:14.
(
56
)	Вж. в този смисъл решение от 16 януари 2025 г., ВБ II (Уведомяване за правото на нов съдебен процес) (C‑400/23, EU:C:2025:14, т. 61).