62012CP0092
СТАНОВИЩЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г-ЖА J. KOKOTT
представено на 28 март 2012 година (
1
)
Дело C-92/12 PPU
Health Service Executive
срещу
S. C.
и
A. C.
(Преюдициално запитване, отправено от High Court of Ireland (Ирландия)
„Спешно преюдициално производство — Съдебно сътрудничество по граждански дела — Регламент (ЕО) № 2201/2003 — Компетентност, признаване и изпълнение на съдебни решения по дела, свързани с родителската отговорност — Настаняване на дете под институционална грижа в друга държава членка при режим на задържане — Съгласие на приемащата държава членка — Декларация за изпълняемост“
I – Въведение
1.
Настоящото дело, което се разглежда по реда на спешното преюдициално производство, се отнася до тълкуването на Регламент (ЕО) № 2201/2003 на Съвета от 27 ноември 2003 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по брачни дела и делата, свързани с родителската отговорност, с който се отменя Регламент (ЕО) № 1347/2000 (
2
).
2.
Член 56 от този регламент урежда трансграничното настаняване на деца под институционална грижа или в приемни семейства. Ирландският High Court постановява по отношение на седемнадесетгодишно дете (
3
) (наричано по-нататък „S. C.“) настаняването му в специализирана институция от затворен тип в Англия. В Ирландия не съществува подходяща институция. Едновременно с това, по съображения, свързани с най-добрия интерес на детето, положението не допуска каквото и да било отлагане, поради което S. C. веднага е отведена в специализираната институция.
3.
При тези обстоятелства най-напред High Court иска да се установи дали настаняване при режим на задържане, което се постановява в закрила на детето, изобщо попада в материалния обхват на Регламента. Другите въпроси, поставени от High Court, по същество имат за цел да се изясни дали, предвид неотложния характер на настаняването, за решение, с което се разпорежда подобно настаняване на дете, се изисква декларация за изпълняемост по смисъла на член 28 от Регламента и какво правно действие има решението в друга държава членка, преди да е предоставена такава декларация за изпълняемост. Освен това съдът поставя въпроса за изискванията към процедурата по съгласието, предвидена в член 56, параграф 2 от Регламента.
II – Правна уредба
4.
От особено значение за настоящото дело са следните разпоредби на Регламент (ЕО) № 2201/2003:
„Член 1
Обхват
1.   Настоящият регламент се прилага, независимо от характера на съда или правораздавателния орган, по граждански дела, отнасящи се до:
[…]
б)
определяне, упражняване, делегиране, ограничаване или лишаване от родителската отговорност.
2.   В делата по смисъла на параграф 1, буква б) може, по-специално, да се разглежда:
[…]
г)
[настаняване на детето в приемно семейство или под институционална грижа]; […]“.
„Член 28
Решения, подлежащи на изпълнение
1.   Решение, което се отнася до упражняването на родителската отговорност за дете, постановено в държава членка, което подлежи на изпълнение в тази държава членка и е било връчено за изпълнение, се изпълнява в друга държава членка, ако по молба на [една от] заинтересован[ите] стран[и] е обявено за изпълняемо в тази държава.
2.   Въпреки това, в Обединеното кралство такова решение подлежи на изпълнение в Англия и Уелс, Шотландия или Северна Ирландия, само когато по молба на [една от] заинтересован[ите] стран[и] бъде вписано за изпълнение в съответната част на Обединеното кралство“.
„Член 56
Настаняване на дете в друга държава членка
1.   Когато компетентният съд по смисъла на членове от 8 до 15[…] предвиди настаняването на детето под институционална грижа или в [приемно семейство] и […] това настаняване трябва да се осъществи в друга държава членка, той първо се консултира с [централния орган] или [друг орган, който е компетентен] в последната държава, когато е необходима намесата на публичната власт в тази държава членка за местните дела за настаняване на дете.
2.   Решението за настаняването по смисъла на параграф 1 може да се издаде в молещата държава само ако [компетентният орган] на замолената държава [е дал съгласието си за] настаняването.
3.   Процедурите по консултирането или [предоставянето на съгласие] по смисъла на параграф 1 и 2 се урежда от националното законодателство на замолената държава“.
III – Фактите, преюдициалните въпроси и производството пред Съда
5.
S. C. е с ирландско гражданство и живее в Ирландия. High Court упражнява родителските права по отношение на S. C. През 2000 г. S. C. е предоставена на грижите на Health Service Executive (орган, компетентен по отношение на поверените на грижите на държавата деца в Ирландия, наричан по-нататък „HSE“). Оттогава S. C. е настанявана както в приемни семейства, така и в специализирани институции в Ирландия. С молба за постановяване на временни мерки (
4
), подадена пред запитващата юрисдикция, сега HSE иска да бъде постановено настаняване в Англия, включващо задържане в терапевтична и образователна институция при режим на защитни грижи (
5
). Преди да бъде подадена тази молба, S. C. е била настанена в институция от затворен тип в Ирландия. В близкото минало S. C. многократно е правила опити да се самоубие. В Ирландия няма подходяща институция. Ответници са S. C. и A. C. — майката на детето.
6.
На 2 декември 2011 г. запитващата юрисдикция уважава искането на HSE, като разпорежда настаняването на S. C. в частна институция от затворен тип в Англия по съображения, свързани с нейната закрила. С изключение на S. C., всички страни в производството подкрепят настаняването в Англия, тъй като то е най-подходящо по отношение на най-добрия интерес на детето. Първоначално настаняването е разпоредено за един месец, то трябва да се преразглежда всеки месец и при необходимост да се подновява.
7.
Тъй като запитващата юрисдикция приема, че интересите на детето изискват предприемането на незабавни действия, непосредствено след постановяване на съдебното разпореждане S. C. е прехвърлена в специализираната институция в Англия. Понастоящем предметът на спора по главното производство се свежда до въпроси за законосъобразността на настаняването и на неговото продължаване. С определение от 16 февруари 2012 г., постъпило в Съда на 22 февруари 2012 г., High Court поставя на Съда следните преюдициални въпроси:
„(1)
Попада ли в материалния обхват на Регламент № 2201/2003 на Съвета решение, което предвижда задържането на дете за определено време в друга държава членка в предоставяща терапевтични и образователни грижи институция?
(2)
При положителен отговор на първия въпрос, какви задължения, ако има такива, възникват от член 56 от Регламент № 2201/2003 на Съвета по отношение на естеството на механизма за консултиране и съгласие с оглед на осигуряването на ефективна защита на дете, което трябва да бъде задържано по този начин?
(3)
Когато съд на държава членка е предвидил настаняване на дете за определено време в институция за пребиваване и оказване на грижи в друга държава членка, като е получил съгласието на тази държава членка в съответствие с член 56 от Регламент № 2201/2003 на Съвета, следва ли решението на съда, определящо настаняването на дете за определено време в институция за пребиваване и оказване на грижи в друга държава членка, да бъде признато и/или обявено за изпълнимо в тази друга държава членка като предпоставка за осъществяване на настаняването?
(4)
Решение на съда, определящо настаняването на детето за определено време в институция за пребиваване и оказване на грижи в друга държава членка, което е било прието от тази държава членка в съответствие с член 56 от Регламент № 2201/2003 на Съвета, има ли правно действие в тази друга държава членка, преди да е предоставена декларация за признаване и/или изпълнение след приключване на процедурите, целящи издаването на такава декларация за признаване и/или изпълнение?
(5)
Когато решение на съда, определящо настаняването на детето за определено време в институция за пребиваване и оказване на грижи в друга държава членка по реда на член 56 от Регламент № 2201/2003 на Съвета, е подновено за определен последващ период, трябва ли при всяко подновяване да се получава съгласието на другата държава членка по член 56?
(6)
Когато решение на съда, определящо настаняването на детето за определено време в институция за пребиваване и оказване на грижи в друга държава членка по реда на член 56 от Регламент № 2201/2003 на Съвета, е подновено за определен последващ период, трябва ли при всяко подновяване решението да бъде признавано и/или изпълнявано в тази друга държава членка?“.
8.
С друго определение от същия ден запитващата юрисдикция прави искане Съдът да се произнесе по реда на спешното производство съгласно член 104б от Процедурния правилник на Съда. На 29 февруари 2012 г. втори състав на Съда решава да разгледа преюдициалното запитване по реда на спешното производство.
9.
В писмената фаза на производството пред Съда писмени становища представят HSE, S. C., представлявана от своя попечител ad litem, A. C., ирландското правителство и Комисията. В съдебното заседание от 26 март 2012 г. вземат участие тези страни в производството и освен това германското правителство, както и правителството на Обединеното кралство.
IV – Правен анализ
А – Първи преюдициален въпрос: материалният обхват на Регламент № 2201/2003
10.
На първо място, High Court of Ireland иска да се установи дали в материалния обхват на Регламент № 2201/2003 попада и съдебно решение, разпореждащо настаняването на дете при режим на задържане в предоставяща терапевтични и образователни грижи институция с оглед на неговата защита срещу опасността от самоувреждане.
11.
Материалният обхват на Регламента е уреден в член 1 от него. Съгласно параграф 1, буква б) от този член Регламентът се прилага, независимо от характера на съда или правораздавателния орган, по граждански дела, отнасящи се до определяне, упражняване, делегиране, ограничаване или лишаване от родителската отговорност.
12.
Съгласно член 2, точка 7 понятието „родителска отговорност“ включва по-конкретно правото на упражняване на родителски права, което по силата на член 7, точка 9 включва правото да се определи мястото на пребиваване на детето. Съгласно член 2, точка 8 носител на родителска отговорност е „всяко лице, което отговаря за детето“. Следователно е без значение, ако, както в настоящия случай, родителите не са носител на родителските права.
13.
По смисъла на член 1, параграф 2, буква г) понятието за граждански дела, отнасящи се до родителска отговорност, обхваща по-специално настаняването на дете в приемно семейство или под институционална грижа.
14.
Съдът вече е постановил, че от една страна, понятието за граждански дела трябва да се тълкува в смисъл, че може да обхване и мерки за закрила на детето, които от гледна точка на правото на държава членка се уреждат от публичното право (
6
). От друга страна, Съдът е приел, че макар този въпрос да не е изрично упоменат в Регламента, съставлявайки мярка за закрила на детето, поемането на грижа за дете попада в обхвата на Регламента (
7
). В това отношение Съдът изрично посочва становището на държава членка, че решението, с което се разпорежда поемането на грижа за дете, в определени случаи дори можело да ограничи напълно неговата свобода (
8
). Досега Съдът не е бил сезиран с въпроса дали настаняване при режим на задържане също попада в обхвата на Регламента.
15.
Под използваното в член 1, параграф 2, буква г) понятие „институционална грижа“ следва да се разбира специализирана институция, в която живеят деца и младежи и за тях се полагат педагогически грижи. От буквалното тълкуване на това понятие следва, че то може да включва и специализирани институции, в които децата са настанени при режим на задържане в тяхна защита.
16.
Изключения от обхвата на Регламента са уредени в член 1, параграф 3. Съгласно буква ж) Регламентът не се прилага за мерките, предприемани в резултат на престъпленията, извършени от деца. Тълкуването по аргумент от противното на това изключение показва, че Регламентът по принцип обхваща и настаняването в институция от затворен тип. Само този начин на тълкуване обяснява защо е счетено за необходимо да се регламентира, че предвидените за малолетни и непълнолетни наказателни санкции, част от които по-специално може да бъде лишаването от свобода, не попадат в обхвата на Регламента.
17.
В същия смисъл е и тълкуването, съдържащо се в обяснителния доклад на Paul Lagarde (
9
) относно Хагската конвенция за компетентността, приложимото право, признаването, изпълнението и сътрудничеството във връзка с родителската отговорност и мерките за закрила на децата от 19 октомври 1996 година (наричана по-нататък „Конвенцията от 1996 г.“) (
10
). В рамките на тълкуването с оглед на предисторията и на систематичното тълкуване на Регламент № 2201/2003 този доклад може да има указваща роля за тълкуването на релевантните разпоредби на Регламента. Всъщност разпоредбите относно упражняването на родителски права се основават на подготвителните работи във връзка с Конвенцията от 1996 г. и до голяма степен са в съответствие с тях (
11
), като същото важи и по отношение на подлежащите на тълкуване по настоящото дело разпоредби относно обхвата на прилагане (
12
). Освен това разпоредбите на Регламента и тези на Конвенцията следва да се тълкуват, доколкото е възможно, и по един и същи начин, за да се избегнат различни резултати в зависимост от това дали става дума за отношения с друга държава членка или с трета страна (
13
).
18.
Докладът „Lagarde“ определя мерките по настаняване на дете в приемно семейство или под институционална грижа като прототип на мерките за закрила и посочва, че тези мерки явно попадат в обхвата на Конвенцията, доколкото, както настаняването, предприемано във връзка с престъпление, извършено от дете, не са изрично изключени от този обхват (
14
). Докладът уточнява, че предмет на Конвенцията е закрилата на децата, поради което от нейния обхват следва да бъдат изключени само мерките, взети в областта на наказателното право, приложимо по отношение на младите хора (
15
).
19.
В рамките на Регламента всяко решение относно родителската отговорност също следва да попада в обхвата на Регламента, с изключение на хипотезите, предвидени в член 1, параграф 3 (
16
). Следователно настаняване в институция от затворен тип, което се постановява в защита на детето срещу опасността от самоувреждане или самоубийство и има за цел полагането на педагогически и терапевтични грижи, тълкувано с оглед на текста, предисторията и контекста на Регламента, попада в неговия обхват.
20.
Този резултат от тълкуването е в съответствие и с целта на Регламента, закрепена в съображение 5 (
17
). Съгласно това съображение, за да се гарантира равенството на всички деца, Регламентът обхваща всички решения относно родителската отговорност, включително мерките за закрила на детето.
21.
Ако защитата на детето евентуално изисква настаняването му в институция от затворен тип и целта на Регламента е да гарантира равното третиране на всички деца във връзка с решенията относно родителската отговорност, не би било обяснимо защо точно решенията относно настаняването в институция от затворен тип трябва да бъдат изключени от обхвата на Регламента. В крайна сметка тази форма на настаняване засяга в най-голяма степен основните права на заинтересованите страни. Именно в тази деликатна област е от решаващо значение с Регламента да се установи единен правен режим на компетентността — която Регламентът урежда с оглед на най-добрия интерес на детето (
18
) — на признаването и изпълнението на такива съдебни решения.
22.
В крайна сметка с включването на тази форма на настаняване в обхвата на Регламента също се избягват проблемите по отграничаване на отделните фактически състави. Всъщност между различните форми на настаняване по правило изцяло ще е налице приемственост. Настаняването в институция от затворен тип винаги ще бъде ultima ratio и ще се прилага само за абсолютно необходим период от време. След изтичането на периода на настаняването в институция от затворен тип обаче настаняването на детето под същата институционална грижа, ако е необходимо, ще бъде продължено, без да се прилага режим на задържане. Такъв е случаят и в главното производство: S.C. следва да бъде настанена при режим на задържане само за абсолютно необходимия период от време, но след смекчаването на това условие след кратък период от време да продължи да пребивава в същата институция. Само правна уредба, която подчинява решенията относно всички форми на настаняване на единен режим на компетентност и признаване, може в случая да отговори на изискванията за защита на най-добрия интерес на детето. Тезата, че настаняване под институционална грижа при режим на задържане не попада в обхвата на Регламента, би имала за последица разлика в компетентността на съдилищата в зависимост от формата на настаняване. Това не би било правилно.
23.
Следователно на първия въпрос трябва да се отговори, че в материалния обхват на Регламент № 2201/2003 попада и решение, с което се разпорежда настаняването на дете под институционална грижа в друга държава членка, което включва режим на задържане и се постановява в защита на детето.
Б – Втори преюдициален въпрос: изискването за получаване на предварително съгласие на компетентния орган
24.
С втория си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи какви задължения произтичат от член 56 от Регламент № 2201/2003 във връзка с подобно настаняване по отношение на естеството на процедурата по консултиране и съгласие.
25.
От съдържащите се в акта за преюдициално запитване данни е виден контекстът, в който се вписва този въпрос.
26.
Според запитващата юрисдикция всъщност същата не може категорично да установи кой орган в Обединеното кралство е компетентен за предоставянето на съгласието по член 56, параграф 2 от Регламента. Най-напред Official Solicitor, съответно Central Authority for England and Wales (Централен орган за Англия и Уелс) (
19
) препратил предоставената от „частната институция“ информация, с която последната съобщава, че може да приеме S. C. В направено под клетва писмено изявление, предоставено впоследствие на High Court, официален представител на Централния орган за Англия и Уелс посочил, че този орган не е компетентният орган по смисъла на член 56 и че компетентен орган по смисъла на Регламента не е налице. Поради това запитващата юрисдикция добива впечатлението, че е предоставено само съгласие от страна на „частната институция“, в която следва да се настани S. C., и че тази институция се разглежда като компетентен орган.
27.
Противно на това становище, в отговор на въпрос в съдебното заседание правителството на Обединеното кралство пояснява, че институцията, в която е настанено детето, не е частна институция. Всъщност специализираната институция е собственост на община Peterborough, управлява се от нея и поради това представлява държавна институция. По принцип на преюдициално запитване следва да се отговори въз основа на фактическите констатации, от които запитващата юрисдикция изхожда в акта си за преюдициално запитване. За да се даде полезен отговор на втория въпрос, с оглед на посоченото от Обединеното кралство обаче е необходимо да се изясни и въпросът дали съгласието, предоставено от страна на държавната специализирана институция, отговаря на изискванията по член 56, параграф 2.
1. Специализираната институция като компетентен орган
28.
Съгласно член 56, параграф 2 решението за настаняването на дете в друга държава членка може да се издаде само ако компетентният орган на замолената държава е дал съгласието си за настаняването. Член 56, параграф 1 урежда предварителна процедура на консултиране: когато съд предвиди настаняването в чужбина, той първо се консултира с централния орган или с друг орган, който е компетентен в приемащата държава членка.
29.
Използваното в член 56, параграф 2 понятие „компетентен [орган]“ трябва да се тълкува като събирателно понятие за използваните в параграф 1 понятия „централен [орган]“ или „[орган, който е компетентен]“. Всъщност от използваната в този параграф формулировка „или [друг орган, който е компетентен]“ следва, че централният орган също се разглежда като компетентен орган.
30.
Предисторията на нормата също доказва тази теза. В предишни проекти за директива в параграф 2, наред с използваните в параграф 1 понятия, се споменават понятията за централен орган или за друг орган, който е компетентен (
20
). Едва на много по-късен етап от законодателния процес в параграф 2 отпада споменаването на понятието за централен орган (
21
). От документите относно преговорите в Съвета не може да се заключи, че целта на заличаването на понятието за централен орган в параграф 2 е била изменение по същество.
31.
От това следва, че по смисъла на член 56 съгласие трябва да даде или централният орган, или друг орган, който е компетентен ratione materiae. След като по силата на член 53 всяка държава членка определя един или повече от своите централни органи, системата на Регламента изключва възможността да не съществува компетентен орган по смисъла на член 56, параграф 2 (
22
). Член 53 налага на централния орган, който няма компетентност, задължението да препрати съобщението на компетентния (централен) орган.
32.
Остава да се провери дали е възможно с понятието за компетентен орган по смисъла на член 56, параграф 2 също да се имат предвид частната или държавната институция, в която детето следва да бъде настанено.
33.
Безспорно член 56, параграф 3 предвижда, че процедурите по консултирането или съгласието по смисъла на параграфи 1 и 2 се уреждат от националното законодателство на замолената държава. Въпросът дали частната институция, която следва да приеме детето, също може да бъде компетентен орган по смисъла на член 56, обаче не е въпрос относно процедурата по съгласието, а основополагащо решение, което се отнася до самото съгласие. Това понятие не следва да бъде предоставено на националното право, а напротив, поради изискването за еднакво прилагане на правото на Съюза трябва да се определи самостоятелно съгласно правото на Съюза (
23
).
34.
В текста на немски език от самото използване на понятието „орган“ ясно личи, че се изисква съгласието на държавен орган. В текстовете на Регламента на други езици се използват понятия, които указват за държавния характер на органа, който предоставя съгласие. Така в текста на френски език се съдържа понятието „autorité compétente“, а в текста на английски език — „competent authority“. В текстовете на тези езици изискването за участието на държавен орган е очевидно особено във връзка с последната част от изречението на член 56, параграф 1, в която се споменава намесата на публичната власт („autorité publique“, „public authority“) в сходни местни дела.
35.
Следователно от самия текст на член 56 следва, че съгласието на частната институция, в която детето следва да бъде настанено, не е достатъчно. Не така ясна е формулировката, що се отнася до въпроса дали съгласието, предоставено от страна на държавната специализирана институция, отговаря на изискванията на член 56, параграф 2. При широко тълкуване на понятието за орган държавната специализирана институция също би могла да попада в неговия обхват.
36.
Изводът, че съгласието на специализираната институция, в която детето следва да бъде настанено — независимо дали тази институция е частна или държавна, — не съставлява валидно съгласие по смисъла на член 56, параграф 2, се потвърждава обаче от смисъла и целта на изискването за получаване на съгласие. Последните се изясняват след кратък преглед на доклада „Lagarde“ относно Конвенцията от 1996 г., която в член 33, параграф 2 съдържа аналогична на член 56 от Регламент № 2201/2003 разпоредба относно настаняването на деца. Конвенцията също предвижда изискване за получаване на предварително съгласие на приемащата държава (
24
). Във връзка с това докладът „Lagarde“ посочва, че предварителното съгласие има за цел да позволи предварителното уреждане на условията за пребиваване на детето в приемащата държава, по-конкретно с оглед на действащите в тази държава закони относно имиграцията (
25
) или пък на разпределянето на разноските, свързани с изпълнението на мярката за настаняване (
26
).
37.
Следователно изискването за получаване на съгласие цели предварителното разрешаване, в рамките на възможното, на всички въпроси, които може да произтичат от настаняване в приемащата държава членка, преди да бъде осъществено настаняването. По този начин се цели именно и с оглед на най-добрия интерес на детето да се осигури административни или други трудности да не станат релевантни едва към по-късен момент, когато детето вече е настанено и в най-лошия случай е възможно да наложат връщането на детето.
38.
Не би било в съответствие със системата на Регламента приемащата държава членка отново да разглежда въпроса дали настаняването е подходящо с оглед на най-добрия интерес на детето. В крайна сметка съдът, който разпорежда настаняването, вече е разгледал този въпрос в качеството си на считан по силата на Регламента компетентен съд. Органите на приемащата държава членка обаче ще могат да посочват трудности, които според тях е възможно да възникнат с оглед на техния ordre public, който съгласно член 23 може да се противопостави на признаването или на декларирането на изпълняемост на решение за настаняване. На последно място, процедурата по консултиране и съгласие също позволява на органа в държавата членка по настаняване да обръща внимание на факта, че съществуват проблеми във връзка с конкретно подбраната институция. Всъщност органът в приемащата държава членка поначало по-добре познава специализираните институции на място, отколкото съдът в държавата членка по произход. Освен това, несъмнено не на последно място, изискването за получаване на съгласие цели да осигури навременното информиране на компетентните органи относно предстоящото пребиваване и настаняване на дете на територията, в която те упражняват своята компетентност, за да не стане това, без държавните органи да могат да извършат контрол.
39.
Преследваните с изискването за получаване на съгласие цели не биха били удовлетворени, ако съгласието се предоставя от самата частна институция, в която детето следва да бъде настанено. Всъщност частната институция не може да поеме ангажимент със задължителен характер във връзка с административните аспекти на настаняването, от които впоследствие приемащата държава членка трябва да бъде обвързана. Вярно е, че държавна специализирана институция би могла да удовлетвори този аспект на изискването за получаване на съгласие. Съображението за упражняване на контрол върху проблеми, съществуващи във връзка с конкретно подбраната за целите на настаняването институция, обаче опровергава и по отношение на държавна специализирана институция тезата, че съгласието на самата институция следва да се разглежда като достатъчно. Ето защо смисълът и целта на изискването за получаване на съгласие изискват съгласието да бъде предоставено от държавен орган, който не може да бъде самата специализирана институция. В случая е без значение, че специализираната институция се стопанисва или управлява от компетентния орган. Трябва обаче да се осигури, че решението относно съгласието съставлява самостоятелно решение на компетентния орган. При вземането на решението този държавен орган очевидно може и трябва да вземе предвид оценката от страна на специализираната институция, в която детето следва да бъде настанено, но нейната оценка не може да замени съгласието на органа.
40.
В производството пред Съда Обединеното кралство посочва, че в Англия компетентният орган по смисъла на член 56, параграф 2 е местният орган, отговарящ за специализираната институция, в която детето следва да бъде настанено (
27
). В настоящия случай това бил Peterborough City Council.
41.
От преписката по делото, с която разполага Съдът, следва, че в отговор на искането на запитващата юрисдикция да се предостави съгласие в съответствие с член 56, параграф 2, централният орган най-напред препраща писмо от страна на ръководителя на екипа на специализираната институция, в която следва да бъде настанено детето. В горната част на бланката на това писмо са посочени както City Council, така и наименованието на специализираната институция (
28
). Обединеното кралство обяснява посочването и на двете наименования в горната част на бланката на писмото с факта, че специализираната институция се управлява от Peterborough City Council. От преписката по делото обаче е видно и че впоследствие централният орган на компетентния ирландски орган препраща ново, съдържащо уточнения писмо на специализираната институция, в чиято бланка е посочено само наименованието на специализираната институция (
29
).
42.
Запитващата юрисдикция е тази, която в крайна сметка трябва да изясни дали в настоящия случай е било налице решение на Peterborough City Council или само решение на специализираната институция, в което е трябвало да бъде настанено детето.
2. Последици при липса на съгласие на компетентния орган
43.
Ето защо по-нататък следва да се анализира какви са последиците, ако в спора по главното производство се потвърди, че компетентният орган не е предоставил съгласието.
44.
Съгласно член 56, параграф 2 решението за настаняването може да се издаде само ако компетентният орган на приемащата държава членка e дал съгласието си. От това следва, че съгласието трябва да е налице, преди съдът в държавата членка по произход да се произнесе относно настаняването. Фактът, че според член 23, буква ж) решение, отнасящо се до родителската отговорност, не се признава или не се обявява за изпълняемо, ако предвидената в член 56 процедура не е спазена, подчертава задължителния характер на съгласието.
45.
Поради това по принцип споделям становището на Комисията, че съгласието представлява условие за постановяване на решение за настаняване от страна на съда. Това неизбежно следва и от смисъла и целта на изискването за получаване на съгласие. Предварителното установяване на основанията против настаняването цели именно избягване на ситуацията, при която в противен случай впоследствие може да се наложи връщане на детето.
46.
Въпреки това в изключителни случаи като настоящия, който се характеризира с противоречиви изявления от страна на централния орган, е необходимо да се взема предвид възможността за последващо получаване на съгласието по изключение. В крайна сметка, от една страна, запитващата юрисдикция е положила големи усилия да получи съгласието. От друга страна обаче, случаят не е бил такъв, че изобщо да не е имало съгласие, а напротив, централният орган на Обединено кралство най-напред препраща съгласие, но впоследствие уточнява, че не е компетентният орган. Това обаче не означава, че главният орган се противопоставя на настаняването. В тази хипотеза не би било в най-добрия интерес на детето цялото производство по искане за постановяване на разпореждане за настаняване повторно да се провежда, за да се разпореди след това отново настаняването, след като е налице валидно съгласие и след изтичане на значителен период от време.
47.
Следователно в подобен изключителен случай — когато въпреки своите усилия разпореждащият настаняването съд е получил само съгласие, за което впоследствие се окаже, че не е достатъчно по смисъла на член 56, параграф 2 от Регламента — изглежда обосновано да се допусне последващо получаване на съгласието (
30
). Допускането на подобна ограничена възможност за последващо съгласие не крие риск от заобикаляне на изискването за получаване на съгласие.
48.
При разглеждането на основанието за предоставяне на последващото съгласие на свой ред централният орган в Обединеното кралство трябва да вземе предвид обстоятелството, че причина за настаняването в Обединеното кралство, без да е налице достатъчно съгласие, са и противоречивите изявления на централния орган на Обединеното кралство, който по силата на член 53 по принцип е длъжен да препрати искането на компетентния орган. В това отношение съблюдаването на най-добрия интерес на детето в настоящия случай би следвало да има за последица, че предоставянето на съгласието по смисъла на член 56 от Регламент № 2201/2003 може да бъде отказано само при наличието на изключително сериозни основания против предоставянето му.
3. Други изисквания спрямо процедурата по съгласието
49.
В акта си за преюдициално запитване запитващата юрисдикция повдига веднъж и въпроса каква информация трябва да предостави молещият съд на компетентния орган на приемащата държава членка за целите на разглеждането на основанието за предоставяне на съгласие. Някои страни в производството също вземат отношение в становищата си по въпроса какви други изисквания трябва да се поставят към процедурата по съгласието.
50.
В това отношение следва да се припомни, че съгласно член 56, параграф 3 от Регламента процедурата по предоставяне на съгласие се урежда от съответното национално законодателство. От принципа на ефективност обаче следва, че държавите членки са длъжни да предвидят ясни правила и процедури за предоставянето на съгласие в съответствие с член 56, за да гарантират правна сигурност и бързина. Съгласно член 53 централният орган, който няма компетентност, отговаря за препращането на съобщение на компетентния орган. Следователно е налице нарушение на задълженията по Регламента, ако централен орган само съобщи на молещия съд на друга държава членка, който иска да получи съгласие, че не е компетентен, без да посочи органа, който в действителност е компетентен, тай като загубата на време и неяснотите във връзка с търсенето на органа, който е компетентен, забавят ненужно производството по постановяване на разпореждането за настаняване и следователно не са в най-добрия интерес на детето, който Регламентът следва да защити.
51.
Считам, че в рамките на настоящото производство не е необходимо да се излагат други съображения по въпроса дали от правото на Съюза произтичат и изисквания спрямо процедурата по съгласието, например във връзка с подлежащите на представяне документи. Всъщност нищо не сочи тези въпроси да са действително повдигнати в делото по главното производство. Според всички останалите данни в акта за преюдициално запитване единствено е поставен въпросът дали частна институция също може да бъде компетентен орган по смисъла на член 56, параграф 2. Точно в рамките на спешно преюдициално производство, в което държавите членки имат ограничена възможност да вземат участие в съдебното заседание (
31
), Съдът следва да подхожда с предпазливост при преценката на релевантността на преюдициалните въпроси.
52.
В рамките на настоящото производство също така не е необходимо да се изяснява въпросът кога на основание на последната част от изречението на член 56, параграф 1 не е необходимо получаване на съгласието по член 56, параграф 2. Съгласно член 56, параграф 1 задължението за провеждане на консултиране отпада, когато не е необходима намесата на публичната власт в държавата членка по настаняване за местните дела за настаняване. Член 56, параграф 2 не предвижда сходно изключение от изискването за получаване на съгласие. От текста на Регламента не става ясно дали — по-специално при настаняване под институционална грижа — изискването за получаване на съгласие също отпада, аналогично на предвиденото в параграф 1 изискване за консултиране, когато не е необходима намесата на публичната власт за местните дела за настаняване на дете. Във връзка с настаняването под институционална грижа, ако изобщо може да се приеме, че съгласно правото на държава членка е възможно подобно настаняване без намесата на публичната власт, отказът от изискването за получаване на съгласие във всеки случай ми се струва неприемлив. Това не може да е бил търсеният от Регламента резултат, тъй като в противен случай в тази хипотеза, както в хипотезите на настаняване в приемни семейства, щеше поне да предвиди задължение за информиране на компетентния орган.
53.
В настоящия случай обаче, както е видно от отговора на поставен на Обединеното кралство въпрос и както не може и да се очаква нищо друго във връзка с настаняване в институция от затворен тип, съгласно правото на Обединеното кралство е необходима намесата на публичната власт, съответно на съд, за местно дело, сходно със спорното настаняване.
4. Междинен резултат
54.
Следователно на втория преюдициален въпрос трябва да се отговори, че съгласието по член 56, параграф 2 от Регламент № 2201/2003 трябва да се предостави от държавен орган, преди да се вземе решението за настаняването. Само съгласието на институцията, в която детето следва да бъде настанено, не е достатъчно. Ако впоследствие се установи, че въпреки своите усилия произнасящият се по искането за настаняване съд не е получил съгласието на компетентния орган и тази грешка се дължи на двусмислени или непълни изявления от страна на централния орган, следва да се допусне последващо получаване на съгласие, без да е необходимо ново разпореждане за настаняване.
В – Трети и четвърти преюдициален въпрос
55.
С третия си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали решение, с което се разпорежда настаняването на дете в специализирана институция от затворен тип в друга държава членка против волята му, следва да бъде обявено за изпълняемо в приемащата държава членка, преди детето действително да бъде настанено. С четвъртия преюдициален въпрос се иска да се установи какво правно действие има подобно разпореждане за настаняване в приемащата държава, преди да е предоставена декларация за изпълняемост.
1. Допустимост на преюдициалните въпроси
56.
От акта за преюдициално запитване е видно, че S. C. вече е била настанена в институцията от затворен тип в Англия, въпреки че решението за настаняване все още не е било обявено за изпълняемо в тази държава. Тъй като настаняването вече е осъществено, всъщност по смисъла на третия преюдициален въпрос повече не може да е от значение дали декларацията за изпълняемост трябва да е налице преди действителното настаняване. От информация, предоставена от Обединеното кралство в хода на производството пред Съда, освен това е видно, че междувременно на 8 март 2012 г. по молба на HSE ирландското разпореждане за настаняване е регистрирано в Англия и следователно обявено за изпълняемо. При това положение биха могли да се изразят съмнения относно релевантността и следователно допустимостта на двата въпроса.
57.
Срокът за обжалване на декларацията за изпълняемост обаче все още тече. До изтичането на този срок четвъртият въпрос при всички положения все още е релевантен. Тъй като запитващата юрисдикция освен това посочва, че постановява разпорежданията за настаняване само временно и всеки път за четири седмици, остава релевантен въпросът за правното действие на подобно съдебно решение през целия период на настаняването на S. C. преди приключването на производството по екзекватура на последващите решения. В това отношение запитващата юрисдикция цели да се установи дали — в случай на бягство на S. C. от специализираната институция, — без да е получена декларация за изпълняемост, решението му може да съставлява правно основание за предприемането на мерки с властнически характер за връщане на детето в специализираната институция. Поради това въпросът дали за разпореждане за настаняване като това по делото в главното производство се изисква декларация за изпълняемост, продължава да е релевантен за запитващата юрисдикция и следователно допустим. По-долу ще проверя дали е налице такова изискване.
2. Изискване за получаване на декларация за изпълняемост
58.
Член 21 от Регламент № 2201/2003 установява принципа, че решение, постановено в една държава членка, се признава автоматично в друга държава членка.
59.
Член 28 от Регламента урежда декларацията за изпълняемост. Съгласно тази разпоредба решение, което се отнася до упражняването на родителската отговорност за дете, постановено в държава членка, което подлежи на изпълнение в тази държава членка и е било връчено за изпълнение, се изпълнява в друга държава членка, ако по молба на една от заинтересованите страни е обявено за изпълняемо в тази държава. Съгласно член 28, параграф 2 от Регламента по отношение на Обединеното кралство регистрацията с цел изпълнение заменя декларацията за изпълняемост в Англия и Уелс, Шотландия или Северна Ирландия в зависимост от това къде се търси изпълнение. Тази замяна няма за последица разлика по отношение на съдържанието спрямо декларацията за изпълняемост.
60.
Решение, с което се разпорежда настаняването в специализирана институция от затворен тип, както бе посочено по-горе, представлява решение, което се отнася до родителската отговорност. Временният характер на разпореждането за настаняване също не променя тази квалификация (
32
). Разпореждането също подлежи на изпълнение, в смисъл че е със съдържание, годно за изпълнение (
33
). Всъщност с решението си запитващата юрисдикция разпорежда S. C. да бъде настанена в институцията от затворен тип (
34
).
61.
Производството по издаване на декларация за изпълняемост (наричано по-нататък „производството по екзекватура“) представлява производството по допускане на принудително изпълнение на чуждестранни изпълнителни основания (
35
). Следователно, за разлика от обикновеното автоматично признаване по член 21, декларацията за изпълняемост, съответно регистрацията с цел изпълнение е необходима, ако се търси изпълнение на решението. Понятието „изпълнение“ означава, че съдържанието на решението се привежда в изпълнение посредством принуда от страна на държавата.
62.
В главното производство детето се противопоставя на съдебното решение, с което е разпоредено настаняването му в институцията от затворен тип. Това означава, че за прилагане на мярката за настаняване ще трябва да се предприемат изпълнителни мерки. Това се потвърждава от фактите, свързани с прехвърлянето на S. C. от Ирландия в английската специализирана институция: длъжностни лица и служители на ирландската полиция летят заедно със S. C. до Лондон, където я посрещат и придружават служители на английската полиция, като осигуряват превоза ѝ с частно предприятие до институцията. От този момент нататък против нейната воля тя e поставена под режим на задържане в специализираната институция.
63.
Освен това запитващата юрисдикция подчертава, че в случай на бягство на S. C. от институцията от затворен тип ще бъде необходимо съдействието на органите в Обединеното кралство за принудителното ѝ връщане против нейната воля в институцията с цел нейната закрила. Във връзка с това запитващата юрисдикция посочва, че веднага щом от педагогическа гледна точка е допустимо, S. C. следва да вземе участие в излетите, организирани от институцията. Участието в тях било от решаващо значение за успеха на програмата, въпреки че било свързано с повишена опасност за бягство.
64.
Всички тези мерки, свързани със задържане и ограничаване на личната свобода, съставляват прилагане на пряка принуда за привеждане в изпълнение на решението за настаняване.
65.
В това отношение е възможно да не става въпрос за класически процесуални способи за изпълнение във всички национални правни системи. При все това, също както Съдът изхожда от широко разбиране при тълкуването на обхвата на Регламента и включва и публичноправни мерки в този обхват (
36
), така и успоредно с това трябва да се изхожда от широко разбиране при определянето на понятието за изпълнителни мерки като предпоставка за необходимостта от декларация за изпълняемост. Член 47, параграф 1 от Регламента, който предвижда, че процедурата за изпълнение се урежда от законодателството на държавата членка по изпълнението, също не е пречка за самостоятелното определение на понятието за изпълнение съгласно правото на Съюза. Всъщност в случая не става дума за въпроси относно процедурата на изпълнение, а да се определи при какви обстоятелства се изисква процедура по издаване на декларация за изпълняемост. Това изискване трябва да се прилага еднакво на цялата територия на Съюза.
66.
Изпълнение в този смисъл е всяко властническо или легитимирано от публичната власт привеждане в изпълнение на решение относно родителската отговорност.
67.
В съответствие с тези съображения по принцип декларация за изпълняемост е необходима и за принудителното привеждане в изпълнение на решение срещу дете, с което е разпоредено настаняването му в институция от затворен тип.
68.
За разлика от това, запитващата юрисдикция и всички страни в главното производство изразяват загриженост за загубата на време, която съпътства провеждането на процедура по екзекватура. Те подчертават особената неотложност, с която се характеризира случаят по главното производство. При липса на алтернативни възможности за настаняване в Ирландия било възможно само настаняване в Англия и това настаняване не можело повече да се отлага поради непосредствената опасност от самонараняване. Следователно доводите са в смисъл, че поради неотложността и по съображения, свързани с най-добрия интерес на детето, декларацията за изпълняемост не следва да бъде условие за осъществяването на настаняване в чужбина. Ефективността на трансгранично настаняване щяла да бъде застрашена, ако имало изискване за получаване на декларация за изпълняемост.
69.
Описаните от запитващата юрисдикция практически проблеми при осъществяването на подобно неотложно настаняване на дете действително съществуват. Поради това мога да разбера опасенията на страните в производството. Също така е логично, че случаите на трансгранично настаняване на деца често се характеризират с особена неотложност.
70.
Безспорно член 31, параграф 1 от Регламент № 2201/2003 изисква решението по молбата за декларация за изпълняемост да се постанови своевременно. В отговор на въпрос правителството на Обединеното кралство пояснява, че това решение може да бъде взето и за по-малко от една седмица. От друга страна обаче член 33, параграф 5 предвижда срок от един месец, съответно от два месеца за обжалването на декларацията за изпълняемост.
71.
Съображения за особена неотложност сами по себе си обаче не могат да имат за последица изпълнителни мерки в друга държава членка да са основани на разпореждане за настаняване в институция от затворен тип, без това разпореждане да е било обявено за изпълняемо.
72.
Всъщност точно по съображения за неотложност Регламент № 2201/2003 изрично обявява, че декларацията за изпълняемост не е необходима за два вида решения, а именно, от една страна, за решения относно правото на лични отношения с детето (
37
), и от друга страна, за решения, които се отнасят до връщането на отвлечено дете (
38
). В известен смисъл декларацията за изпълняемост се замества от удостоверение, което в тези случаи трябва да придружава съдебното решение, за да може да отпадне процедурата по екзекватура. С удостоверението постановилият решението съд потвърждава съблюдаването на предвидените в Регламента изисквания, сред които по-специално е изслушването на детето.
73.
От премахването на производството по екзекватура за посочените на последно място конкретни видове решения с въвеждането на удостоверението по аргумент от противното следва обаче да се заключи, че по отношение на другите решения, които се отнасят до родителската отговорност, производството по екзекватура трябва да се проведе без никакви изключения, включително в неотложни случаи. Отказването от това производство и във връзка с решенията за настаняване по съображения за неотложност би означавало да няма с какво да бъде заместено, дори и с удостоверение на съда, който постановява решението.
74.
В тази хипотеза изпълнение извън държавата по произход на съдебното решение без предварително получаване на декларация за изпълняемост също би поставило много съществени практически проблеми. Органите по изпълнение едва ли ще бъдат в състояние изобщо да преценяват представеното им чуждестранно решение, и по-специално да проверят предпоставките за наличие на изпълнителна сила на решението, както и да изведат от него вид и обхват на изпълнението, което следва да се извърши. Отстраняването на подобна несигурност също е една от причините Регламентът да предвиди именно производството по издаване на декларация за изпълняемост. Възможно е тези практически трудности при изпълнението, без да е получена декларация за изпълняемост, да не са очевидни поради сходство на релевантните правни системи и употребата на един и същи език. Същият въпрос за изискването за декларация за изпълняемост може обаче да възникне несъмнено и в хипотези, в които органите по изпълнение биха били изправени пред прилагането на изпълнителни основания, които им изглеждат напълно непознати.
75.
Следователно съображенията за неотложност не съставляват основание за дерогация от изискването за получаване на декларация за изпълняемост.
76.
Попечителят ad litem на S. C. изтъква още един довод против декларацията за изпълняемост на спорното решение. Според него Регламентът по принцип не предвижда за мярка за принуда срещу дете да се изисква декларация за изпълняемост; такава се изисквала само за принудителното привеждане в изпълнение на решение срещу възрастни хора. В спора по главното производство с настаняването обаче били съгласни както HSE, така и участващата в производството майка на S. C. Подобен подход възприема в хода на съдебното заседание и германското правителство, според което мерки за прилагане на решение против волята на дете не представляват изпълнение.
77.
Със сигурност класическата хипотеза, която се има предвид при изпълнението на решение, отнасящо се до родителската отговорност за дете, е тази, в която единият от родителите иска изпълнение на решение срещу другия родител. Регламентът обаче е включил в обхвата си и решенията за настаняване на дете. В нито един пасаж от Регламента не се откриват основания да се смята, че тези решения, доколкото трябва да се изпълнят против волята на самото дете, следва да бъдат изключени от обхвата на изискването за получаване на декларация за изпълняемост.
78.
Вярно е, че в удостоверението, което трябва да се издаде по силата на член 39 от Регламента, запитващата юрисдикция посочва централния орган и Peterborough City Council като насрещни страни в производството по изпълнение. В този контекст попечител ad litem на S. C. е на мнение, че съдебното решение не съдържа задължение за действие или бездействие по отношение на детето, а по-скоро било адресирано до специализираната институция, която трябва да осъществи настаняването. Решението за настаняване обаче съдържа разпореждане до S. C. да търпи прехвърлянето и пребиваването в специализираната институция.
79.
От друга страна, принудителното привеждане в изпълнение на разпореждане за настаняване в институция от затворен тип засяга гарантираното от основните права право на лична свобода на подлежащото на настаняване лице, което съгласно член 6 от Хартата на основните права принадлежи на „всеки“, следователно и на малолетен или непълнолетен (
39
). Становището, че принудителното привеждане в изпълнение на разпореждане за настаняване срещу дете не изисква получаване на декларация за изпълняемост, в крайна сметка би означавало, че за изпълнителните действия срещу детето не е необходимо предвиденото по принцип за изпълненията законно, обосноваващо намесата в свободата основание под формата на декларация за изпълняемост, с която чуждестранно решение се инкорпорира в правния ред на държавата по изпълнение. В тази хипотеза детето би било само обект на държавна принуда.
80.
Подобна позиция не би била съвместима с основните права на детето. От съображение 33 на Регламента обаче следва, че Регламентът зачита основните права и спазва принципите на Хартата, и че в частност желае да гарантира зачитането на основните права на детето, както са предвидени в член 24 от Хартата (
40
).
81.
Настаняване, включващо задържане, каквото се явява предмет на спорното решение относно родителската отговорност за дете, и принудителното му привеждане в изпълнение съставляват особено сериозна намеса в правата на детето. Ако се приеме, че в настоящия случай не е необходимо да се получи декларация за изпълняемост, принудителните мерки за прилагане на разпореждането за настаняване биха се основавали единствено на действието на пряко признаване, което съдебното решение поражда по силата на член 21 от Регламента. Това би наложило, както Комисията с основание посочва, на детето, съответно на неговия попечител ad litem, допълнителното задължение на основание член 21, параграф 3 да попадат искане решението да не бъде признато, за да бъдат лишени от законно основание изпълнителните мерки. При това положение интересите на детето няма да бъдат защитени в достатъчна степен.
82.
Накрая, член 20 от Конвенцията на ООН за правата на детето също подчертава, че дете, което е лишено временно или постоянно от неговата семейна среда, има право на специална закрила и помощ, оказвана от държавата.
83.
В производството по издаване на декларация за изпълняемост в рамките на преценката дали да се издаде „екзекватура“ съдът служебно проверява дали е налице основание за отказ по член 23 от Регламента. Тази проверка обхваща, наред със спазването на процедурата, предвидена в член 56, по-специално уредения в член 23, буква а) ordre public, като изрично се взема предвид най-добрият интерес на детето. Във връзка с това следва също специално да се подчертае и липсата на изслушване на детето като основание за отказ съгласно член 23, буква б).
84.
С приемането на Регламент № 2201/2003 е постигната договореност по някои единни процесуални норми, като например запазването по принцип на изискването да се получи декларация за изпълняемост. Тези норми служат и за защита на страните в производството. Не би било в съответствие с Регламента да се откаже възможността на малолетни или непълнолетни ответници в производство по постановяване на разпореждания за настаняване в институции от затворен тип да се позовават на тези процесуални норми на основание на тяхната ниска възраст.
85.
Предвидената в член 56, параграф 2 от Регламента процедура по съгласие не може да замести декларацията за изпълняемост. Този извод следва най-напред от мястото на член 56 в структурата на Регламента, който е включен в главата относно сътрудничеството между централните органи, а не в главата относно признаването и изпълнението. Освен това двете процедури имат различни цели. Както по-горе се посочи, съгласието цели да се установят административните трудности като възможна пречка за трансгранично настаняване, преди да бъде постановено разпореждането за настаняване. За разлика от това, декларацията за изпълняемост има за цел да допусне принудителното изпълнение на решението за настаняване. Регламентът не дава никакви указания за конкретната уредба на процедурата по съгласие, като член 56, параграф 3 предоставя това на националното право. Също и по тази причина съгласието не може в достатъчна степен да замести конкретно уредената в Регламента процедура по екзекватура.
86.
Следователно за решение за настаняване на дете в институция от затворен тип се изисква декларация за изпълняемост и в случаите, когато се търси изпълнение на решението срещу детето.
3. Междинен резултат
87.
На третия и четвъртия въпрос следва да се отговори, че за решение за настаняване на дете в институция от затворен тип се изисква декларация за изпълняемост по член 28 от Регламент № 2201/2003, когато в друга държава членка това решение трябва да послужи като основа за приемането на мерки от властнически характер за прилагане на съдържанието на решението.
4. Съображения, свързани с извънредната неотложност
88.
В настоящия случай положението се характеризира с извънредна неотложност поради непосредствената опасност от самоувреждане и липсата на подходящи алтернативни възможности за настаняване на територията на страната. Поради това по-нататък искам да направя още някои кратки бележки по обсъждания в съдебното заседание въпрос какви са възможностите, за да се стигне до прагматични резултати в случай на особено неотложно трансгранично настаняване.
89.
Една от възможностите би била в настоящия случай английските съдилища да постановят временни мерки за прилагане на разпореждането за настаняване на основание член 20, параграф 1 от Регламента до приключването на производството по екзекватура. Този подход избира и английският High Court.
90.
Член 20 от Регламент № 2201/2003 предвижда наличието на три кумулативни условия: първо, съгласно параграф 1 съответните мерки трябва да са неотложни; второ, да са постановени по отношение на лица, които се намират в държавата членка, където заседават съдилищата, които искат да се позоват на член 20, и трето, да са с временен характер по смисъла на параграф 2, т.е. те спират да се прилагат, когато съдът, който е компетентен по съществото на делото, „е взел мерките“ (
41
).
91.
Условието за неотложност несъмнено би било налице в настоящия случай. Второто условие, съгласно което лицето трябва да е в държавата на съда, също би било изпълнено в настоящия случай. По мое мнение в особено неотложен случай е възможно на първо време детето да бъде отведено в друга държава членка и чрез приемането на национални мерки за прилагане на разпореждането за настаняване, с което да се създадат условията за временно настаняване по член 20 до приключване на производството за екзекватура. С цел осигуряването на непрекъсната взаимовръзка между мерките в защита на детето в подобен случай съдилищата биха могли и би трябвало предварително да обменят информация в съответствие с член 55, буква в).
92.
Повечето страни в производството изтъкват като довод против подход на основание член 20, че в този случай няма да се произнася съдът, който в действителност е компетентен по силата на Регламента. Самият член 20, параграф 2 предвижда, че временните мерки спират да се прилагат, щом като компетентният по съществото на делото съд е взел мярка. В настоящия случай обаче компетентният по съществото на делото съд вече е постановил решение и става въпрос само дали това решение поражда действие.
93.
По тази причина в съдебното заседание като алтернатива на подход на основание член 20 от Регламента се разглежда въпросът дали поначало е възможно изпълнението да бъде основано на декларацията за изпълняемост, преди да е изтекъл срокът за обжалване на екзекватурата, съответно преди да е приключило производството по обжалване. Това би означавало, че щом компетентният съд е обявил екзекватурата в съответствие с член 31, параграф 1, изпълнителните действия биха могли да бъдат основани на нея. Обжалването не би имало суспензивно действие. Съгласно член 31, параграф 1 от Регламента декларацията за изпълняемост се предоставя своевременно; в Англия, както се твърди, това е възможно да стане за няколко дни.
94.
От правните разпоредби, представени от правителството на Обединеното кралство и от писмения отговор на въпрос на Съда, обаче произтича, че съгласно английското право до изтичането на сроковете, определени в Регламента за обжалването на декларация за изпълняемост, не могат да се предприемат изпълнителни действия на основание на чуждестранното съдебно решение (
42
).
95.
При това положение възниква въпросът дали в случай като настоящия Регламентът изисква при определени обстоятелства изпълнителните действия да бъдат допустими, дори декларацията за изпълняемост да не е влязла в сила съгласно националното право.
96.
Безспорно Регламент № 2201/2003 не съдържа разпоредба, сходна с член 47 от Регламент № 44/2001 („Регламент „Брюксел I“) (
43
). Тази разпоредба допуска изрично изпълнение на охранителни мерки преди приключването на производството по екзекватура.
97.
Текстът на Регламента обаче допуска тълкуване, съгласно което непосредствено след като е налице екзекватурата е възможно да се предприемат изпълнителни действия. Всъщност член 28, параграф 1 от Регламента предвижда, че решение относно родителската отговорност се изпълнява, ако е обявено за изпълняемо. Декларацията за изпълняемост е налице от момента на постановяване на решението по член 31. Съгласно текста на Регламента този факт не се променя в случай на обжалване на декларацията за изпълняемост на основание член 33.
98.
При тълкуването и прилагането на Регламента основното съображение — в светлината на член 24 от Хартата на основните права — следва да бъде най-добрият интерес на детето. Възможно е в случай на извънредно неотложно трансгранично настаняване най-добрият интерес на детето да изисква да се допусне гъвкав подход през времетраенето на производството по екзекватура, ако в противен случай поради изтичане на времето не е възможно разпореждането за трансгранично настаняване да постигне преследваната с него цел.
99.
В контекста на възможно най-доброто отчитане и реализиране на най-добрия интерес на детето в подкрепа на тезата за изпълнение от момента, в който е налице екзекватурата, е съображението, че по този начин се допринася за прилагането на решението, постановено от компетентния съгласно системата на Регламента съд, вместо за периода на преодоляване на липсата на декларация за изпълняемост да се прибягва до неотложни мерки от страна на съд, който има само вторична компетентност. Регламентът разглежда именно съда по обичайното местопребиваване на детето като съд, който има първична компетентност, тъй като се изхожда от предпоставката, че този съд ще вземе по-подходящи решения поради близостта до детето (
44
). Освен това с обявяването на изпълняемост вече е постановено съдебно решение, че изпълнението на изпълнителното основание следва да бъде допустимо в приемащата държава членка.
100.
Несъмнено последицата от незабавното прилагане на решението през времетраенето на производството по обжалване по член 33 от Регламента би била създаването на окончателни обстоятелства поради невъзвратимото изпълнение на разпореждането на компетентния съд поне през този период. При все това в настоящия случай предимство има защитата на най-добрия интерес на детето. Всъщност при липсата на настаняване през времетраенето на производството по обжалване също съществува опасност от създаване на окончателни обстоятелства с далеч по-сериозни последици, а именно излагане на здравето или живота на детето на опасност. Предвид тази обстановка, след преценка на всички релевантни обстоятелства компетентният съд вече е установил, че разпореждането на настаняване е подходящата мярка. Би било в противоречие с предвидената в Регламента система на компетентност и с принципа на взаимно доверие, ако съд на приемащата държава членка упражни още веднъж косвен контрол върху тази преценка в рамките на собственото производство по постановяване на неотложни мерки за времетраенето на производството на обжалване.
101.
Предвид гореизложеното бих предпочела подхода на изпълнение на решението на компетентния съд още преди екзекватурата да влезе в сила в случаите на особено неотложно трансгранично настаняване, в които неотложният характер произтича от самото решение.
102.
Ако, за разлика от това, се приеме за допустим само подход на основание член 20 от Регламента, по мое мнение от гореизложените съображения се налага изводът, че до приключване на производството по екзекватура във всеки случай е необходимо охранителните мерки да приложат, доколкото това е възможно, съдържанието на решението на компетентния съд.
103.
Безспорно посочените временни и охранителни мерки представляват мерки, които са предвидени в законодателството на тази държава членка. Следователно по принцип националният законодател следва да посочи мерките, които националните органи трябва да предприемат, за да защитят най-добрия интерес на детето, и да определи процедурата за тяхното изпълнение (
45
).
104.
В случай като настоящия, в който става въпрос само за преодоляването на периода до приключването на производството по екзекватура с влязло в сила решение, съдилищата на приемащата държава членка би трябвало да използват възможностите, предоставени от националното им законодателство, при това оптимално, за да приложат чрез взетите от тях неотложни мерки съдържанието на решението на компетентния съд. Това изискване произтича от свързаното с признаването действие на решението за настаняване по силата на член 21 от Регламента.
Г – Пети и шести преюдициален въпрос
105.
С петия и шестия въпрос се цели да се установи дали при нови съдебни разпореждания, с които се продължава периодът на настаняване, за всяко едно от тях се изисква получаването на ново съгласие по член 56, параграф 2 и на нова декларация за изпълняемост по член 28. Запитващата юрисдикция поставя въпроса с оглед на това, че иска да разпореди настаняването с постановяване на временна мярка всеки път само за възможно най-кратък период от четири седмици, за да подновява след това, при продължаваща необходимост, разпорежданията за настаняване отново за кратки периоди от време. В това отношение запитващата юрисдикция счита многократното получаване на съгласие и провеждане на производства по екзекватура за трудно осъществимо на практика.
106.
Планираната продължителност на настаняването трябва да попада в обхвата на съгласие по член 56, параграф 2, за да постигне своята посочена по-горе цел. Това означава, че предоставено само за един месец съгласие не може да продължи да е налице неограничено за в бъдеще, освен ако изрично е издадено и за евентуални подновявания на разпореждането за настаняване или за неопределен срок.
107.
Изпълнителните действия може да бъдат основани на обявено за изпълняемо решение само в обхвата, който произтича от решението. Ако с решението настаняването е разпоредено само за определен период, тогава обявено за изпълняемо решение също не може да бъде законното основание за принудителното прилагане на мярка на настаняване за период, по-дълъг от посочения в решението. За по-дълъг период от време липсва изпълнителна сила. Извън периода от време, за който с решението се разпорежда настаняването, в държавата по произход на съдебното решение последното няма да има изпълнителна сила, която се изисква като предпоставка за производството по екзекватура (
46
). При това положение за следващи разпореждания за настаняване ще бъде необходима нова декларация за изпълняемост. Имайки предвид, че настаняването в институция от затворен тип винаги ще бъде ultima ratio, логично е разпореждането за него да се постановява само за абсолютно необходимия период от време. При все това, ако е необходимо, съдът, който разпорежда настаняването, може да прецени дали да постанови разпореждане за настаняване най-напред за по-дълъг период (и това разпореждане да бъде обявено за изпълняемо) и след това на кратки интервали да проверява дали това разпореждане следва да се отмени.
108.
Следователно в отговор на петия и шестия въпрос в заключение трябва да се приеме, че съгласието по член 56, параграф 2 от Регламент № 2201/2003, което е предоставено за конкретен период от време, не важи и за решенията, с които се продължава настаняването, а по-скоро трябва да бъде получено ново съгласие. Действията по изпълнение могат да се основат на обявено за изпълняемо решение само за периода от време, за който решението разпорежда настаняването.
V – Заключение
109.
С оглед на изложените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на преюдициалните въпроси на High Court of Ireland по следния начин:
„1)
В материалния обхват на Регламент (ЕО) № 2201/2003 попада и решение, с което се разпорежда настаняването на дете под институционална грижа в друга държава членка, което включва режим на задържане и се постановява в защита на детето.
2)
Съгласието по член 56, параграф 2 от Регламент № 2201/2003 трябва да се предостави от държавен орган, преди да се вземе решението за настаняване. Само съгласието на институцията, в която следва да бъде настанено детето, не е достатъчно. Ако впоследствие се установи, че въпреки своите усилия произнасящият се по искането за настаняване съд не е получил съгласието на компетентния орган и тази грешка се дължи на двусмислени или непълни изявления от страна на централния орган, следва да се допусне последващо получаване на съгласие, без да е необходимо ново разпореждане за настаняване.
3)
За решение за настаняване на дете в институция от затворен тип се изисква декларация за изпълняемост по член 28 от Регламент № 2201/2003, когато в друга държава членка това решение трябва да послужи като основа за приемането на мерки от властнически характер за прилагане на съдържанието на решението.
4)
Съгласието по член 56, параграф 2 от Регламент № 2201/2003, което е предоставено за конкретен период от време, не важи и за решенията, с които се продължава настаняването, като по-скоро трябва да бъде получено ново съгласие. Действията по изпълнение могат да се основат на обявено за изпълняемо решение само за периода от време, за който решението разпорежда настаняването“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: немски.
(
2
)	ОВ L 338, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 183, изменен с Регламент (ЕО) № 2116/2004 на Съвета от 2 декември 2004 година (ОВ L 367, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 90), наричан още „Регламент „Брюксел II а“ (наричан по-нататък „Регламент № 2201/2003“ или също така само „Регламентът“).
(
3
)	С оглед на възрастта по-правилно би било да бъде наречено „млад човек“. При все това и по-нататък ще използвам терминологията на Регламента, който съдържа само термина „дете“. За разлика от Хагската конвенция за компетентността, приложимото право, признаването, изпълнението и сътрудничеството във връзка с родителската отговорност и мерките за закрила на децата от 19 октомври 1996 година (посочена в бележка под линия 10), Регламентът не съдържа определение на понятието „дете“. По настоящото дело обаче не е необходимо да се излагат съображения по този въпрос, тъй като приложимостта ratione personae е извън предмета на производството, а и този аспект не е засегнат от никоя от страните в производството.
(
4
)	„Interlocutory application“.
(
5
)	Тази мярка е известна в ирландското право като „secure care“ (защитни грижи).
(
6
)	Решение от 27 ноември 2007 г. по дело С (С-435/06, Сборник, стр. I-10141, точка 53) и Решение от 2 април 2009 г. по дело А (С-523/07, Сборник, стр. I-2805, точка 27).
(
7
)	Решение по дело С (посочено в бележка под линия 6, точки 25—36).
(
8
)	Решение по дело С (посочено в бележка под линия 6, точка 43).
(
9
)	Наричан по-нататък „докладът „Lagarde“; текстът на немски език е достъпен на адрес: http://hcch.e-vision.nl/upload/expl34d.pdf.
(
10
)	Текстът на български език е обнародван в Държавен вестник, бр.15 от 16 февруари 2007 г.
(
11
)	Във връзка с това вж. Pirrung, J. Auslegung der Brüssel IIa-Verordnung in Sorgerechtssachen. — In: Festschrift für Jan Kropholler. 2008, 399—407.
(
12
)	Съгласно член 3, буква е) от Конвенцията от 1996 г. тази конвенция с отнася до настаняването на детето в приемно семейство или институция или осигуряване на грижи за детето чрез Kafala или друг подобен институт. Съгласно член 4, буква и) от Конвенцията от 1996 г. от нейния обхват са изключени мерките, взети във връзка с престъпления, извършени от деца.
(
13
)	Или с Дания, за която Регламент № 2201/2003 не се прилага. Във връзка с това вж. моето заключение, представено на 20 септември 2007 г. по дело С (С-435/06, Сборник, стр. I-10141, точка 50).
(
14
)	Докладът „Lagarde“ (посочен в бележка под линия 9, точка 23).
(
15
)	Докладът „Lagarde“ (посочен в бележка под линия 9, точка 35).
(
16
)	Във връзка с това вж. също моето заключение по дело С (посочено в бележка под линия 13, точка 43).
(
17
)	В този смисъл вж. Решение по дело С (посочено в бележка под линия 6, точка 48 и сл.).
(
18
)	Вж. съображение 12 от Регламента.
(
19
)	Това е Lord Chancellor, който е делегирал тази функция на International Child Abduction and Contact Unit (ICACU). На уебсайтовете на Европейската комисия ICACU е посочена също като централният орган за Англия и Уелс, вж. http://ec.europa.eu/justice_home/judicialatlascivil/html/rc_jmm_centralauthorities_uk_en.htm. Според данните, съдържащи се в уебсайтовете на Обединеното кралство, седалището на ICACU е при Official Solicitor.
(
20
)	Вж. документ на Съвета № 8381/03 от 30 април 2003 г., стр. 29.
(
21
)	Документ на Съвета № 12992/03 от 29 септември 2003 г., стр. 37. В текста на италиански език дори все още се съдържа и споменаването на понятието за централен орган: „l’autorità centrale o un'altra autorità competente dello Stato richiesto“.
(
22
)	С изключение на правилото в последната част от изречението на параграф 1, което ще бъде разгледано в точка 48 от настоящото заключение.
(
23
)	Във връзка с това вж. Решение от 17 юли 2008 г. по дело Kozłowski (C-66/08, Сборник, стр. I-6041, точка 42) и Решение от 14 февруари 2012 г. по дело Flachglas Torgau (С-204/09, точка 37).
(
24
)	Член 33, параграф 2 от Конвенцията от 1996 г. гласи: „Решението за настаняване или за осигуряване на грижи може да се вземе в молещата държава само ако централният орган или друг компетентен орган на замолената държава е одобрил настаняването или осигуряването на грижи, имайки предвид висшия интерес на детето“.
(
25
)	В контекста на Регламента това изискване е приложимо само ако съществува право на пребиваване, което произтича от гражданството на Съюза.
(
26
)	Докладът „Lagarde“ (посочен в бележка под линия 9, точка 143).
(
27
)	„Relevant local authority“. В случай на настаняване на деца на възраст под 13 години в специализирана институция от затворен тип Secretary of State for Education трябва да одобри съгласието.
(
28
)	Писмо от 21 октомври 2011 г.
(
29
)	Писмо от 7 ноември 2011 г.
(
30
)	Вж. в този смисъл Решение от 9 ноември 2010 г. по дело Purrucker (С-296/10, Сборник, стр. I-11163, точки 82 и 86).
(
31
)	С изключение на държавата членка, чийто съд отправя преюдициалното запитване.
(
32
)	Във връзка с това вж. заключението на генералния адвокат Sharpston, представено на 20 май 2010 г. по дело Purrucker (С-256/09, Сборник, стр. I-7353, точка 132 и сл.).
(
33
)	В правната литература се застъпва становището, че решенията, които се отнасят до родителските права, чието съдържание не е годно за изпълнение, евентуално също могат да бъдат обявени за изпълняеми, за да не се допуска каквото и да било действие по самоизпълнение на предоставянето на родителските права чрез отвеждане на детето в друга държава членка, без да бъде издадена декларация за изпълняемост; вж. член 28, точка 8 от Rauscher, Th. — in: Th. Rauscher (ed.). Europäisches Zivilprozess- und Kollisionsrecht, Kommentar Brüssel IIa-VO. München 2010.
(
34
)	В текста: Orders „that S. C., a Minor, be detained in the custody of the Director of […]“.
(
35
)	Във връзка с Брюкселската конвенция вж. Решение от 29 април 1999 г. по дело Coursier (C-267/97, Recueil, стр. I-2543, точка 28).
(
36
)	Решение по дело С (посочено в бележка под линия 6) и Решение по дело А (посочено в бележка под линия 6).
(
37
)	Член 40, параграф 1, буква а), член 41 от Регламента.
(
38
)	Член 40, параграф 1, буква б), член 42 от Регламента.
(
39
)	Относно пълнолетните или малолетните като носители на основните права с оглед на предвиденото в ЕКПЧ право на лична свобода вж. решението на Европейския съд по правата на човека от 28 ноември 1988 г., серия А, № 144, точка 58.
(
40
)	Решение от 23 декември 2009 г. по дело Detiček (C-403/09 PPU, Сборник, стр. I-12193, точки 53—55).
(
41
)	Решение по дело А (посочено в бележка 6, точка 47), Решение по дело Detiček (посочено в бележка 40, точка 39) и Решение по дело Purrucker (посочено в бележка 30, точка 77).
(
42
)	Вж. член 31.17 от Family Procedure Rules 2010.
(
43
)	Регламент (ЕО) № 44/2001 на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 12, стр. 1; Специално издание на български език, глава 19, том 3, стр. 74).
(
44
)	Не е логично да се приеме, че е налице прехвърляне на компетентността върху английските съдилища по смисъла на член 15 от Регламента въз основа на факта, че майката на S. C. живее в Лондон, тъй като въпреки този факт не може изобщо да става дума, че английските съдилища могат да преценят по-добре делото.
(
45
)	Решение по дело А (посочено в бележка 6, точка 51).
(
46
)	Във връзка с това вж. заключението на генералния адвокат по дело Purrucker (посочено в бележка под линия 32, точка 148 и сл.).