62010CC0495_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Prejednávaný návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 3 a 13 smernice Rady 85/374/EHS z 25. júla 1985 o aproximácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov o zodpovednosti za chybné výrobky (Ú. v. ES L 210, s. 29; Mim. vyd. 15/001, s. 257).
2. Tento návrh bol podaný v rámci sporu týkajúceho sa zodpovednosti Centre hospitalier universitaire de Besançon (ďalej len „CHU de Besançon“) za škodu spôsobenú pacientovi použitím chybného vyhrievacieho matraca.
I – Právny rámec
A – Smernica 85/374
3. V prvom, štvrtom, trinástom a osemnástom odôvodnení smernice 85/374 sa uvádza:
„keďže je potrebná aproximácia právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa zodpovednosti za škodu spôsobenú chybnými výrobkami, pretože existujúce rozdiely môžu poškodiť hospodársku súťaž a ovplyvniť pohyb tovaru v rámci spoločného trhu a spôsobiť rozdielny stupeň ochrany spotrebiteľa pri škode na zdraví alebo majetku spôsobenej chybným výrobkom;
…
keďže ochrana spotrebiteľa si vyžaduje, aby všetci výrobcovia zapojení do výrobného procesu podliehali zodpovednosti, ak ich konečný výrobok, súčiastka alebo surovina, ktorú dodali, bola chybná; keďže z toho istého dôvodu by sa mala zodpovednosť rozšíriť na dovozcov výrobkov do spoločenstva a na osoby, ktoré sa sami označujú za výrobcov pripojením svojho mena, obchodnej značky alebo iného rozlišovacieho znaku, alebo ktoré dodávajú výrobok neznámeho výrobcu;
…
keďže podľa právnych poriadkov členských krajín si môže poškodená strana uplatňovať nárok na škody na základe zmluvnej zodpovednosti alebo mimozmluvnej zodpovednosti inej, než je stanovená v tejto smernici; ak takéto ustanovenia slúžia aj na účel účinnej ochrany spotrebiteľa, mali by ostať nedotknuté touto smernicou; keďže, ak sa už v členskom štáte dosiahla účinná ochrana spotrebiteľov na základe systému zvláštnej zodpovednosti, nároky založené na tomto systéme by mali byť možné aj naďalej;
…
keďže z toho vyplývajúca harmonizácia nemôže byť v súčasnom stave úplná, ale otvára cestu k väčšej harmonizácii…“
4. Smernica 85/374 vo svojom článku 1 stanovuje, že „výrobca je zodpovedný za škodu spôsobenú chybou svojho výrobku“.
5. Článok 3 uvedenej smernice znie:
„1.	‚Výrobcom‘ sa označuje výrobca finálneho výrobku, výrobca akejkoľvek suroviny alebo výrobca súčiastky, zároveň ktorákoľvek osoba, ktorá sa uvedením svojho mena, ochrannej značky alebo iného rozlišovacieho znaku uvádza ako jeho výrobca.
2.	Bez zníženia úrovne zodpovednosti výrobcu, ktorákoľvek osoba dovážajúca do spoločenstva výrobok na predaj, nájom alebo prenájom, alebo akoukoľvek inou formou distribúcie v rámci obchodovania, sa bude považovať za výrobcu a v zmysle tejto smernice bude zodpovedná ako výrobca.
3. V prípadoch, keď sa nemôže zistiť výrobca výrobku, každý dodávateľ výrobku bude zmluvne považovaný za výrobcu, pokiaľ v priebehu príslušného obdobia nebude informovať poškodenú osobu o totožnosti výrobcu alebo osoby, ktorá mu výrobok dodala. To isté platí v prípade dovezeného výrobku, pokiaľ výrobok neidentifikuje dovozcu v zmysle odseku 2, aj keď je výrobca známy.“
6. Podľa článku 13 smernice 85/374:
„Táto smernica sa nedotkne práv, ktoré poškodenej osobe prislúchajú podľa ustanovení právnych predpisov o zodpovednosti na zmluvnom alebo nezmluvnom základe, alebo osobitného systému mimoriadnej zodpovednosti, existujúcej hneď po oznámení [v čase oznámenia – neoficiálny preklad ] tejto smernice.“
B – Vnútroštátna právna úprava
7. Články 1386‑1 až 1386‑18 Code civil zaručujú prebratie ustanovení smernice 85/734 do vnútroštátneho práva.
8. Conseil d’État (Francúzsko) uvádza, že zodpovednosť verejných zdravotných zariadení voči svojim pacientom je predmetom systému zodpovednosti, ktorý sa riadi najmä zásadami stanovenými judikatúrou v oblasti správneho práva.
9. Medzi tieto zásady patrí aj zásada, ktorú stanovil Conseil d’État v rozhodnutí z 9. júla 2003(2), podľa ktorej verejné nemocničné zariadenie musí aj v prípade neexistencie zavinenia zo svojej strany nahradiť škodu, ktorá bola spôsobená pacientovi poruchou prístroja alebo výrobku použitého v rámci poskytovaného ošetrenia.
II – Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
10. Pacientovi vo veku 13 rokov boli počas chirurgického zákroku uskutočneného 3. októbra 2000 v CHU de Besançon spôsobené popáleniny. Tieto popáleniny boli spôsobené vyhrievacím matracom, na ktorom ležal a ktorý mal chybný systém regulácie teploty.
11. Rozsudkom z 27. marca 2007 Tribunal administratif de Besançon uložil CHU de Besançon povinnosť nahradiť takto spôsobenú škodu. Keďže odvolanie podané proti tomuto rozsudku bolo zamietnuté rozsudkom Cour administrative d’appel de Nancy z 26. februára 2009, CHU de Besançon podal proti tomuto rozhodnutiu kasačný opravný prostriedok na Conseil d’État.
12. Na podporu svojho kasačného opravného prostriedku CHU de Besançon uvádza, že rozhodnutie uvedeného cour administrative d’appel je v rozpore so smernicou 85/374. Uvedená smernica totiž bráni založeniu zodpovednosti verejného zdravotného zariadenia v prípade neexistencie jeho zavinenia za škodlivé následky poruchy použitých zdravotníckych výrobkov alebo prístrojov. Za zodpovedného sa musí považovať samotný výrobca matracov, pokiaľ je riadne identifikovaný.
13. Zásada, podľa ktorej verejné zdravotné zariadenie musí aj v prípade neexistencie svojho zavinenia nahradiť škodu spôsobenú pacientovi poruchou prístroja alebo výrobku použitého v rámci poskytnutého ošetrenia, je zásadou, ktorú stanovil Conseil d’État 9. júla 2003. Tento osobitný systém zodpovednosti vyplýva zo špecifických vzťahov, ktoré existujú medzi verejným zdravotným zariadením a osobami, ktorým poskytuje starostlivosť. Podľa Conseil d’État je možné predovšetkým uviesť, že tento systém zodpovednosti spočíva na osobitnom základe, ktorý sa odlišuje od systému zavedeného smernicou 85/374. Systém zodpovednosti verejných zdravotných zariadení by sa preto mohol v súlade s článkom 13 tejto smernice uplatňovať.
14. V prípade, že by to tak nebolo, uvedený súd sa domnieva, že výsledok sporu vo veci samej by závisel od otázky, či sa systém zodpovednosti vymedzený smernicou 85/374 týka škody, ktorú užívateľ chybného výrobku mohol spôsobiť tretej osobe v rámci poskytovania služieb tejto osobe.
15. Vzhľadom na tieto skutočnosti Conseil d’État rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1. Umožňuje smernica [85/374] vzhľadom na svoj článok 13 uplatnenie systému zodpovednosti, ktorý sa zakladá na osobitnej situácii pacientov verejných zdravotných zariadení, v rozsahu, v akom tento systém priznáva pacientom najmä právo požadovať od týchto zariadení, aj v prípade neexistencie zavinenia z ich strany, náhradu škody, ktorá bola spôsobená poruchou výrobkov a prístrojov, ktoré tieto zariadenia používajú, bez toho, aby tým bola dotknutá možnosť zariadenia podať proti výrobcovi žalobu zo záruky?
2. Obmedzuje smernica [85/374] členský štát v tom, aby vymedzil zodpovednosť osôb, ktoré použijú chybné prístroje alebo výrobky v rámci poskytovania služieb a spôsobia tak škodu osobe, ktorej sú tieto služby poskytované?“
III – Konanie pred Súdnym dvorom
16. Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Conseil d’État rozhodnutím zo 4. októbra 2010, bol doručený Súdnemu dvoru 15. októbra 2010.
17. V konaní pred Súdnym dvorom predložili písomné pripomienky CHU de Besançon, francúzska, nemecká a grécka vláda, ako aj Európska komisia.
18. Zúčastnené strany okrem nemeckej vlády boli vypočuté na pojednávaní 20. septembra 2011.
IV – Právna analýza
19. Ako správne uznali všetci účastníci konania, ktorí sa zúčastnili pojednávania, Súdny dvor sa musí v prvom rade zaoberať druhou prejudiciálnou otázkou, keďže táto otázka sa týka určenia, či systém zodpovednosti, akým je systém zodpovednosti vo veci samej, patrí, alebo nepatrí do pôsobnosti smernice 85/374. Záporná odpoveď na túto otázku by znamenala bezpredmetnosť preskúmania prvej prejudiciálnej otázky, ktorá sa týka článku 13 smernice 85/374, a vnútroštátnemu súdu by stačila ako objasnenie na účely vyriešenia sporu vo veci samej.
A – O druhej prejudiciálnej otázke
20. Druhá otázka položená vnútroštátnym súdom sa týka vymedzenia pôsobnosti smernice 85/374. Súdny dvor musí predovšetkým určiť, či uvedená smernica obmedzuje možnosť zaviesť vnútroštátny systém zodpovednosti verejných nemocníc, ktoré v rámci poskytovania služieb použijú chybné prístroje alebo výrobky.
21. Všeobecnejšie povedané, otázkou je, či sa smernica 85/374 uplatní na systém zodpovednosti poskytovateľa služieb za škodu spôsobenú chybným výrobkom použitým v rámci služieb, ktoré poskytuje. Uplatnenie uvedenej smernice na situáciu tohto poskytovateľa služieb, ktoré bráni vykonaniu vnútroštátneho systému zodpovednosti, by mohlo byť prípustné v dvoch prípadoch.
22. V prvom prípade by sa smernica 85/374 uplatnila na systém zodpovednosti poskytovateľa služieb, pretože tento poskytovateľ by sa považoval za „dodávateľa“ chybného výrobku v zmysle článku 3 ods. 3 smernice 85/374. Toto ustanovenie stanovuje, že „v prípadoch, keď sa nemôže zistiť výrobca výrobku, každý dodávateľ výrobku bude zmluvne považovaný [bude považovaný – neoficiálny preklad ] za výrobcu, pokiaľ v priebehu príslušného obdobia [v primeranej lehote – neoficiálny preklad ] nebude informovať poškodenú osobu [poškodeného – neoficiálny preklad ] o totožnosti výrobcu alebo osoby, ktorá mu výrobok dodala“. Normotvorca nedefinuje tento pojem „dodávateľa“, ktorý by tak mohol zahŕňať poskytovateľa služieb. Podľa článku 3 ods. 3 smernice 85/374 je poskytovateľ služieb považovaný za „výrobcu“ chybného výrobku použitého v rámci poskytovania služieb, pokiaľ poškodenému v primeranej lehote neoznámi totožnosť „výrobcu“ alebo jeho vlastného „dodávateľa“.
23. V druhom prípade by sa smernica 85/374 uplatnila na systém zodpovednosti poskytovateľa služieb z dôvodu, že ho vylučuje z taxatívneho zoznamu osôb zodpovedných za chybný výrobok, do ktorého zahŕňa výslovne len „výrobcu“ a „dodávateľa“. Na rozdiel od prvého prípadu, poskytovateľ služieb by sa nepovažoval za „výrobcu“ chybného výrobku, ak by nebol stotožnený s „dodávateľom“ tohto výrobku. Nebude teda možné stanoviť jeho zodpovednosť za škodu spôsobenú chybným výrobkom, aj keď neuvádza totožnosť „výrobcu“ alebo toho, kto mu dodal výrobok použitý v rámci poskytovania služieb.
24. Treba sa postupne vrátiť k týmto dvom hypotézam, a to v prvom rade k zahrnutiu poskytovateľa služieb do pojmu „dodávateľ“ v zmysle článku 3 ods. 3 smernice 85/374 (1) a v druhom rade k taxatívnemu vymedzeniu okruhu zodpovedných osôb v smernici 85/374 (2).
1. O stotožnení poskytovateľa služieb s „dodávateľom“ uvedeným v článku 3 ods. 3 smernice 85/374
25. Smernica 85/374 neuvádza definíciu „dodávateľa“ chybného výrobku v zmysle svojho článku 3 ods. 3.
26. Podľa gréckej vlády „dodávateľ v zmysle článku 3 ods. 3 smernice 85/374 označuje osobu, ktorá prevádzkuje distribučný reťazec.(3) Vo veci samej je posledným článkom distribučného reťazca dodanie chybného matraca CHU de Besançon. Ďalšie použitie tohto matraca CHU v rámci ošetrenia poskytovaného pacientom by už do tohto distribučného reťazca nepatrilo. Pokiaľ ide o francúzsku vládu, tá sa domnieva, že tým istým „dodávateľom“ sa myslí odborník v obchodnom reťazci.(4) Na pojednávaní sa Komisia pridala k stanovisku týchto dvoch účastníkov konania.
27. Vzhľadom na líniu judikatúry Súdneho dvora týkajúcu sa výkladu smernice 85/374 niektoré skutočnosti umožňujú spresniť tento pojem „dodávateľ“ v zmysle článku 3 ods. 3 smernice 85/374. V rozsudku Skov a Bilka(5) Súdny dvor uviedol, že „články 1 a 3 smernice… určujú medzi profesionálmi, ktorí sa podieľali na výrobnom a obchodnom procese, toho, kto preberá zodpovednosť zavedenú smernicou“(6) . V neskoršom rozsudku Súdny dvor kritizoval ustanovenia dánskeho právneho poriadku, ktoré za rovnakých podmienok ako výrobcu určili za zodpovedných „dodávateľov ‑ sprostredkovateľov v distribučnom reťazci“(7) . Súdny dvor v rámci skúmania pojmu „uvedenie na trh“ chybného výrobku uviedol, že „v tejto súvislosti je v zásade nepodstatná skutočnosť, či výrobok predáva výrobca priamo používateľovi alebo spotrebiteľovi alebo či sa tento predaj uskutočňuje v rámci distribučného procesu, na ktorom sa zúčastňuje jeden alebo viac podnikateľských subjektov, aký je uvedený v článku 3 ods. 3 smernice [85/374]“(8) .
28. Súdny dvor sa ďalej domnieval, že „výrobca… je definovaný najmä ako výrobca konečného výrobku. Len v taxatívne vymenovaných prípadoch možno považovať za výrobcu iné osoby, a to osoby, ktoré sa uvedením svojho mena, ochrannej značky alebo iného rozlišovacieho znaku uvádzajú ako jeho výrobca (článok 3 ods. 1 smernice 85/374), osoby, ktoré dovážajú výrobok do Spoločenstva (článok 3 ods. 2), a dodávateľ, ktorý v prípade, že výrobcu nemožno zistiť, neinformuje poškodeného v priebehu príslušného obdobia o totožnosti výrobcu alebo osoby, ktorá mu výrobok dodala (článok 3 ods. 3)“(9) . Prijatie zvlášť širokej definície pojmu „dodávateľ“ by bolo v rozpore s touto vôľou zaviesť obmedzený zoznam „výrobcov“.
29. Súdny dvor nikdy presne nedefinoval pojem „dodávateľ“ v zmysle článku 3 ods. 3 smernice 85/374. Z vyššie uvedených rozsudkov však vyplýva, že dodávateľ chybného výrobku musí byť považovaný za sprostredkovateľa, ktorý vstupuje do obchodného alebo distribučného reťazca chybného výrobku. Takáto definícia by musela mať reštriktívnu povahu.
30. Na účely vymedzenia pojmu „dodávateľ“ v zmysle článku 3 ods. 3 smernice 85/374 v rámci obchodného alebo distribučného reťazca chybného výrobku je potrebné odkázať na smernicu 2001/95/ES(10) . Ako to pripomína francúzska vláda, vymedzenie pôsobnosti tejto smernice sa nevyhnutne prejaví na vymedzení pôsobnosti smernice 85/374.(11)
31. Smernica 2001/95 vo svojom odôvodnení č. 9 stanovuje, že „bezpečnosť zariadení používaných samotnými poskytovateľmi služieb pri poskytovaní služby spotrebiteľom… sa musí riešiť v spojení s bezpečnosťou poskytovanej služby. …“ Keďže existuje vzťah medzi oboma smernicami, možno sa vzhľadom na smernicu 85/374 súčasne domnievať, že používanie chybného výrobku poskytovateľom služieb má byť posúdené v súvislosti so službou, pre ktorú je používaný. Poskytovateľ služieb sa preto odlišuje od „dodávateľa“ chybného výrobku v zmysle článku 3 ods. 3 smernice 85/374, lebo nedodal výrobok, ale poskytol službu, pri ktorej bol použitý chybný výrobok.(12)
32. Vo veci samej je nesporné, že chybné matrace boli použité v rámci ošetrenia poskytovaného CHU de Besançon. Ako uviedla na pojednávaní Komisia, v tomto prípade nejde o spotrebiteľa, ktorý kúpil matrac, ale o pacienta, ktorý prišiel do nemocnice. Bezpečnosť chybných matracov sa má teda posudzovať v spojitosti so samotným poskytovaním ošetrenia. CHU de Besançon nemôže byť považovaný za distribútora chybných matracov a nie je možné ho na rozdiel od prvého predpokladu uvedeného v bode 22 týchto návrhov stotožniť s „dodávateľom“ v zmysle článku 3 ods. 3 smernice 85/374.
2. O taxatívnom vymedzení osôb zodpovedných za chybné výrobky v smernici 85/374
33. Podľa druhého predpokladu uvedeného v bode 23 týchto návrhov môže systém zodpovednosti verejných nemocníc, ktorý sa uplatňuje na CHU de Besançon na základe rozsudku Conseil d’État z 9. júla 2003, vyplývať zo smernice 85/374, aj keď toto zdravotné zariadenie nemôže byť stotožnené s dodávateľom v zmysle článku 3 ods. 3 smernice. Možno sa domnievať, že systém zavedený touto smernicou stanovuje plnú zodpovednosť za chybné výrobky výlučne u osôb výslovne uvedených v smernici 85/374. Ak by CHU de Besançon nebol považovaný za súčasť okruhu zodpovedných osôb uvedených v článku 3 smernice 85/374, jeho zodpovednosť za použitie chybných matracov by nevznikla. Len „výrobca“ a prípadne „dodávateľ“ chybných matracov by boli zodpovední za škodu spôsobenú chybným výrobkom, ktorý bol použitý v rámci poskytovania služieb.
34. Zdá sa, že Súdny dvor rozhodol v uvedenom zmysle v sérii rozsudkov, keďže uviedol, že „sa musí vymedzenie okruhu zodpovedných uskutočnené v článkoch 1 a 3 [smernice 85/374] považovať za taxatívne“(13) .
35. Pozorný prieskum línie judikatúry týkajúcej sa výkladu smernice 85/374 však uvádza, že tvrdenie, podľa ktorého nemôže ísť o zodpovednosť poskytovateľa služieb, keďže nie je stanovená smernicou 85/374, nie je podporené judikatúrou Súdneho dvora (a). Navyše nedávny rozsudok naopak preukazuje, že nie je potrebné sa domnievať, že táto smernica sa uplatní nad rámec bodov, ktoré výslovne upravuje (b).
a) O nerozšírení systému zodpovednosti poskytovateľov služieb judikatúrou smernice 85/374
36. Nie je možné nebrať do úvahy kontext, v ktorom bolo uvedené tvrdenie Súdneho dvora citované v bode 34 týchto návrhov. Tento kontext uvádza, že v rozhodnutiach obsahujúcich toto tvrdenie sa Súdny dvor jasne nevyjadril k prípadnému rozšíreniu pôsobnosti smernice 85/374 na systém zodpovednosti poskytovateľov služieb.
37. Súdny dvor odkázal na taxatívne vymedzenie okruhu zodpovedných osôb v dvoch rozličných situáciách. V prvom rade na toto vymedzenie odkázal na účely posúdenia rozsahu zodpovednosti „dodávateľa“ v zmysle článku 3 ods. 3 smernice 85/374, ktorej subsidiárny charakter bol so zreteľom na zodpovednosť „výrobcu“ opätovne potvrdený.(14) Posúdenie „dodávateľa“ nevyvoláva ťažkosti, pokiaľ ide o prípad vlastníka obchodu, v ktorom bol chybný výrobok kúpený. V druhom rade Súdny dvor prevzal tento pojem taxatívna povaha okruhu zodpovedných osôb, hoci sa vynorila otázka prípadného nahradenia jedného účastníka konania druhým účastníkom, keďže žaloba bola podaná proti spoločnosti, ktorá bola nesprávne považovaná za „výrobcu“ chybného výrobku.(15) Je nepochybné, že tieto veci sa týkali systému zodpovednosti „výrobcu“ alebo „dodávateľa“ v zmysle článku 3 smernice 85/374.
38. Súdny dvor sa okrem týchto vecí nikdy priamo nevyjadril k rozšíreniu pôsobnosti smernice 85/374 na systém zodpovednosti poskytovateľa služieb za chybný výrobok. Najmä vo svojom rozsudku Veedfald týkajúcom sa uplatnenia smernice 85/374 v prípade, že je chybný výrobok použitý v rámci poskytovania služieb, sa Súdny dvor vyjadril výlučne k zodpovednosti „výrobcu“ tohto chybného výrobku v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 85/374.(16)
39. V tejto súvislosti je potrebné navyše pripomenúť, že predovšetkým okolnosti jednej veci mohli umožniť Súdnemu dvoru, aby sa vyjadril k takejto otázke. V tomto rozsudku Súdny dvor čelil situácii pani Gonzalezovej Sanchezovej, ktorá tvrdila, že v zdravotnom zariadení bola pri transfúzii krvi nakazená vírusom hepatitídy C.(17) Súdny dvor mohol pri tejto príležitosti spresniť, či predmetné zdravotné zariadenie bolo považované za „dodávateľa“ chybného výrobku v zmysle článku 3 ods. 3 smernice 85/374. Ak by toto zdravotné zariadenie nebolo považované za „dodávateľa“, mohol by Súdny dvor určiť, že pôsobnosť smernice 85/374 sa tiež rozširuje na systém zodpovednosti tohto zdravotného zariadenia. Súdny dvor ale takéto spresnenia neuviedol, lebo sa zaoberal výlučne otázkou, či „[sa] článok 13 smernice [85/374]… má… vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby práva priznané spotrebiteľom právnou úpravou členského štátu boli limitované alebo obmedzené z dôvodu prebratia smernice…“(18) .
40. Súdny dvor na túto otázku odpovedal presne, pričom uviedol, že „článok 13 smernice má byť vykladaný v tom zmysle, že práva priznané právnou úpravou členského štátu osobám poškodeným chybným výrobkom môžu byť z dôvodu všeobecného režimu zodpovednosti, ktorý má rovnaký základ ako režim zavedený touto smernicou, limitované alebo obmedzené z dôvodu prebratia smernice do vnútroštátneho právneho poriadku tohto štátu“(19) . Prípadné práva priznané vnútroštátnou právnou úpravou členského štátu osobám poškodeným chybným výrobkom môžu byť limitované alebo obmedzené po prebratí tejto smernice. Ak vnútroštátne právo stanovuje ďalšie podmienky vzniku zodpovednosti „výrobcu“ alebo „dodávateľa“ vyplývajúce z rovnakého základu, takéto podmienky nemôžu pretrvávať po tom, čo je táto smernica prebratá. V tomto rozsudku sa Súdny dvor nevyslovil ani k otázke pôsobnosti smernice 85/374 a jej rozšírenia na poskytovateľov služieb.
b) O neuplatnení smernice 85/374 okrem bodov, ktoré výslovne upravuje
41. Súdny dvor nedávno potvrdil neuplatniteľnosť smernice 85/374 nad rámec bodov, ktoré výslovne upravuje, hoci išlo o otázku zodpovednosti za chybné výrobky. Išlo o prípad, ktorý viedol k vydaniu rozsudku Moteurs Leroy Somer(20) . V tomto prípade generátorový agregát nemocnice začal horieť po rozohriatí alternátora. Chybný alternátor tiež spôsobil škodu na veci určenej na profesionálne využitie
a použitej na tento účel. Súdny dvor sa domnieval, že harmonizácia prostredníctvom smernice 85/374 sa netýkala náhrady tohto druhu škody. Uvedená smernica ale nebráni členskému štátu, aby v tejto súvislosti stanovil ďalší systém zodpovednosti vo vzťahu k systému zavedenému touto smernicou.
42. Takto prijaté stanovisko Súdneho dvora je v línii so skutočnosťou, že smernica 85/374 v odôvodnení č. 18 výslovne stanovuje, že „z toho vyplývajúca harmonizácia nemôže byť v súčasnom stave úplná, ale otvára cestu k väčšej harmonizácii“(21) . Smernica 85/374 nemá za cieľ taxatívnym spôsobom upraviť oblasť zodpovednosti za chybné výrobky.
43. Súdny dvor prijal toto stanovisko, aj keď predtým uviedol, že „články 1 a 9 uvádzajú… taxatívnym spôsobom kategórie možnej škody“(22) . V tomto rozsudku Moteurs Leroy Somer Súdny dvor spresnil, že „hoci smernica 85/374… smeruje v bodoch, ktoré upravuje, k úplnej harmonizácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov[(23) ], nesleduje naopak, ako vyplýva z jej osemnásteho odôvodnenia, vyčerpávajúcu harmonizáciu oblasti zodpovednosti za chybné výrobky nad rámec uvedených bodov“(24) . Súdny dvor sa domnieval, že „tak zo znenia, ako aj zo štruktúry smernice 85/374… vyplýva, že náhrada škôd spôsobených na veci určenej na profesionálne využitie a použitej na tento účel nepatrí medzi body, ktoré uvedená smernica upravuje“(25) . Preto sa oblasť pôsobnosti smernice 85/374 nerozširuje na škody spôsobené chybným výrobkom na vec určenú na profesionálne využitie a použitú na tento účel.
44. Stanovisko, ktoré tak Súdny dvor prijal vo veci Moteurs Leroy Somer, má osobitný význam na účely odpovede vnútroštátnemu súdu vo svetle skutočnosti, že Súdny dvor vo svojom rozsudku Veedfald potvrdil neexistenciu pravidiel týkajúcich sa zodpovednosti poskytovateľa služieb za škody spôsobené chybnými výrobkami.(26) Súdny dvor tým uznal, že normotvorca nepredpokladal zaviesť spolu so smernicou 85/374 systém zodpovednosti, ktorý sa takisto uplatňuje na poskytovanie služieb. Znenia oboch týchto rozsudkov vedú nevyhnutne k záveru, že pôsobnosť smernice 85/374 sa vzťahuje len na zodpovednosť „výrobcu“ alebo prípadne „dodávateľa“ chybného výrobku v zmysle článku 3 uvedenej smernice, aj keď tento výrobok spôsobil škodu, hoci bol používaný v rámci poskytovania služieb. Preto sa harmonizácia smernice 85/374 na rozdiel od druhej hypotézy posudzovanej v bode 23 týchto návrhov nevzťahuje na systém zodpovednosti poskytovateľa služieb.
45. Navyše v rozsudku Moteurs Leroy Somer Súdny dvor dospel skôr k záveru, že predmetná škoda „nespadá pod pojem ‚škoda‘ v zmysle smernice 85/374“(27), než k záveru, že táto škoda je krytá uvedenou smernicou a nezakladá právo na náhradu škody spôsobenej na veci určenej na súkromné využitie a použitej poškodenou osobou na tento účel. Prístup Súdneho dvora ponecháva otvorenú možnosť zaistiť lepšiu náhradu osobám poškodeným chybnými výrobkami.
46. Konanie vo veci samej sa podobne týka zodpovednosti, ktorú nesie osoba neuvedená v smernici 85/374. Tento vnútroštátny systém zodpovednosti ponecháva nedotknutý systém harmonizovaný smernicou o zodpovednosti „výrobcu“ a prípadne „dodávateľa“ chybného výrobku. Ako to uvádza nemecká vláda, tento vnútroštátny systém zodpovednosti poskytovateľa služieb ide nad rámec zodpovednosti, ktorú má „výrobca“ alebo „dodávateľ“ uvedený v smernici 85/374. Toto rozšírenie kategórie zodpovedných osôb voči pacientovi verejného zdravotného zariadenia tak posilňuje práva pacienta. V tejto súvislosti je však možné poznamenať, že toto rozšírenie ide v kontexte a duchu účinnej ochrany spotrebiteľov sledovanej smernicou 85/374.(28)
47. Je zaujímavé v tejto súvislosti pripomenúť, že na rozdiel od toho, čo Komisia uviedla vo svojich písomných pripomienkach, na pojednávaní zastávala stanovisko, že smernica 85/374 neobmedzuje možnosť členských štátov definovať zodpovednosť osôb, ktoré používajú chybné prístroje a výrobky v rámci poskytovania služieb. V konaní vo veci samej, ako to správne poznamenala, by uplatnenie vnútroštátneho systému zodpovednosti poskytovateľa služieb umožňovalo poskytnúť pacientovi právo na náhradu za popáleniny spôsobené chybnými matracmi. Keďže tieto škody v skutočnosti vznikli počas chirurgického zákroku uskutočneného 3. októbra 2000, žaloba proti „výrobcovi“ chybného matraca v zmysle článku 3 ods. 1 tejto smernice bude premlčaná.(29)
48. V súlade s rozsudkom Moteurs Leroy Somer by mal Súdny dvor vziať do úvahy, že náhrada škody spôsobenej chybným výrobkom pri poskytovaní služieb poskytovateľom služby nie je súčasťou bodov, ktoré smernica 85/374 upravuje. Preto táto smernica nebráni členskému štátu, aby v tejto súvislosti stanovil ďalší systém zodpovednosti vo vzťahu k systému zavedenému touto smernicou, ktorý by umožňoval stanoviť zodpovednosť CHU de Besançon ako poskytovateľa ošetrenia, na ktorého účely bol použitý chybný matrac.
3. Predbežný záver
49. Z týchto dôvodov navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na druhú otázku položenú vnútroštátnym súdom tak, že smernica 85/374 umožňuje členským štátom vymedziť zodpovednosť osôb, ktoré používajú chybné prístroje alebo výrobky v rámci poskytovania služieb a spôsobia pri tom škodu príjemcom služby, a to bez toho, aby tým bola dotknutá možnosť uplatniť voči výrobcovi systém stanovený na základe smernice 85/374.
50. V prípade, že by Súdny dvor nesúhlasil s týmto záverom a zastával by názor, že pôsobnosť smernice 85/374 sa rozširuje na systém zodpovednosti poskytovateľa služieb za používanie chybného výrobku v rámci jeho poskytovania služieb, budem sa na účely objasnenia Súdnemu dvoru subsidiárne zaoberať prvou otázkou, ktorá sa týka výkladu článku 13 smernice 85/374.
B – Subsidiárne o prvej otázke
51. Prvá otázka položená vnútroštátnym súdom sa týka výkladu článku 13 smernice 85/374, podľa ktorého „sa táto smernica nedotkne práv, ktoré poškodenej osobe prislúchajú podľa ustanovení právnych predpisov o zodpovednosti na zmluvnom alebo nezmluvnom základe, alebo osobitného systému mimoriadnej zodpovednosti, existujúcej hneď po oznámení [v čase oznámenia – neoficiálny preklad ] tejto smernice“. V prejednávanom prípade ide o určenie, či smernica 85/374 umožňuje zavedenie systému zodpovednosti založeného na špeciálnej situácii pacientov verejných zdravotných zariadení z dôvodu poruchy výrobkov a prístrojov, ktoré tieto verejné zdravotné zariadenia používajú.
52. Súdny dvor vyložil článok 13 smernice 85/374 v tom zmysle, že „touto smernicou zavedený režim, ktorý podľa svojho článku 4 umožňuje poškodenej osobe požadovať náhradu škody v prípade, ak dokáže škodu, chybu výrobku a príčinnú súvislosť medzi touto chybou a škodou, nevylučuje uplatňovanie iných režimov zmluvnej alebo mimozmluvnej zodpovednosti, pokiaľ spočívajú na iných základoch, ako sú napríklad záruka za skryté chyby alebo zavinenie“(30) .
53. Smernica 85/374 preto umožňuje uplatnenie osobitného systému zodpovednosti existujúceho v čase oznámenia tejto smernice a uplatnenie zmluvnej alebo mimozmluvnej zodpovednosti, pokiaľ spočívajú na inom základe.
54. Najskôr pokiaľ ide o osobitný systém zodpovednosti existujúcej v okamihu oznámenia smernice 85/374, toto oznámenie bolo poslané členským štátom 30. júla 1985. V tejto súvislosti je však potrebné uviesť, ako to uvádza vnútroštátny súd, že systém zodpovednosti, o ktorý ide vo veci samej, spočíva na zásade, ktorá vychádza z judikatúry, ktorú uviedol Conseil d’État v rozhodnutí z 9. júla 2003. Podľa písomných pripomienok francúzskej vlády judikatúra Conseil d’État z obdobia pred týmto rozsudkom vyžadovala na účely založenia zodpovednosti verejného zdravotného zariadenia existenciu chyby.(31) Až od rozsudku z 9. júla 2003 verejné zdravotné zariadenie mohlo byť aj v prípade neexistencii chyby na jeho strane zodpovedné za škodlivé následky u užívateľov chybných výrobkov alebo prístrojov použitých v rámci poskytovaného ošetrenia. Tento systém zodpovednosti preto nemôže byť považovaný za systém existujúci v čase oznámenia smernice 85/374.
55. Pokiaľ ide ďalej o systém zmluvnej alebo mimozmluvnej zodpovednosti, ktorý spočíva na inom základe, treba určiť, či systém zodpovednosti verejného zdravotného zariadenia spočíva na inom základe ako systém zavedený smernicou 85/374.
56. Súdny dvor sa domnieva, že smernica 85/374 zavádza na rozdiel od systému záruky za skryté vady alebo systému zodpovednosti za chybu systém zodpovednosti, ktorý spočíva len na chybe výrobku. Smernica 85/374 spresňuje, čo rozumie pod pojmom chyba, teda výrobok, ktorý „nezabezpečuje bezpečné používanie, ktoré jednotlivec od výrobku právom očakáva“(32) . Pojem „základ“ sa podľa Súdneho dvora týka výlučne chyby výrobku.
57. Na účely konštatovania, že systém zodpovednosti spočíva na inom základe, Súdny dvor neodkazoval všeobecnejšie na podmienky alebo účinky systému zodpovednosti a nezaujímal sa o kontext takejto zodpovednosti. Preto je potrebné smernicu 85/374 vykladať v tom zmysle, že vylučuje uplatnenie systému s rovnakým predmetom – zodpovednosťou – a rovnakým základom – chybou výrobku, ktorý nezabezpečuje bezpečné používanie, ktoré jednotlivec od výrobku právom očakáva.
58. Podľa vnútroštátneho súdu je možné uviesť, že prejednávaný systém zodpovednosti spočíva na inom základe, lebo základom takejto zodpovednosti sú osobitné vzťahy, ktoré sa vytvárajú medzi verejným zdravotným zariadením a osobami, ktorým poskytuje starostlivosť. Podľa nemeckej vlády rozdiel základu spočíva v definícii kategórie zodpovedných osôb v rámci odchýlenia sa od smernice 85/374. Zdá sa, že v týchto stanoviskách sa pojem základ chápe odlišným spôsobom ako pojem základ, na ktorý odkazuje Súdny dvor v jeho línii judikatúry týkajúcej sa výkladu smernice 85/374. V tejto súvislosti je dôležité, že francúzska vláda nepovažuje pre predmetný systém za rozhodujúcu skutočnosť, či tento systém spočíva, alebo nespočíva na rovnakom základe objektívnej zodpovednosti.
59. Systém vo veci samej je systémom, ktorý sa zakladá na poruche zdravotníckych výrobkov a materiálov. Založenie systému zodpovednosti na poruche výrobku znamená založenie takéhoto systému na chybe uvedeného výrobku, ktorý nezabezpečuje bezpečné používanie, ktoré jednotlivec od výrobku právom očakáva. Tento systém zodpovednosti nemôže byť považovaný za systém spočívajúci na inom základe, ako je základ, o ktorý sa opiera systém zavedený smernicou 85/374.
60. Preto, ak by Súdny dvor dospel k záveru, že pôsobnosť smernice 85/374 sa rozširuje na systém zodpovednosti verejných zdravotných zariadení za poruchu výrobkov alebo prístrojov, ktoré používajú, Súdny dvor by mal pripustiť, že smernica 85/374 vzhľadom na výklad jej článku 13 neumožňuje uplatnenie systému zodpovednosti založeného len na poruche uvedených výrobkov a prístrojov.
V – Návrhy
61. Vzhľadom na hlavné rozvinuté úvahy navrhujem Súdnemu dvoru, aby Conseil d’État odpovedal takto:
Smernica Rady 85/374/EHS z 25. júla 1985 o aproximácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov o zodpovednosti za chybné výrobky umožňuje členským štátom vymedziť zodpovednosť osôb, ktoré používajú chybné prístroje alebo výrobky v rámci poskytovania služieb a spôsobia pri tom škodu príjemcom služby, a to bez toho, aby tým bola dotknutá možnosť uplatniť voči výrobcovi systém stanovený na základe smernice 85/374.
(1) .
(2)  –	Conseil d’État, 9. júl 2003, Assistance publique‑Hôpitaux de Paris/pani Marzouk, č. 220437.
(3)  –	Grécka vláda sa opiera o vyhlásenie Rady z 19. decembra 2002 o zmene a doplnení smernice o zodpovednosti za chybné výrobky (Ú. v. ES C 26, 2003, s. 2), ktorého bod 4 uvádza, že „Rada poznamenáva, že pojem ‚dodávateľ‘ v zmysle článku 3 ods. 3 označuje osobu, ktorá prevádzkuje distribučný reťazec“ [ neoficiálny preklad ].
(4)  –	Francúzska vláda uvádza rozsudok z 10. januára 2006, Skov a Bilka, C‑402/03, Zb. s. I‑199, bod 28.
(5)  –	Už citovaný rozsudok.
(6)  –	Tamže, bod 30.
(7)  –	Rozsudok z 5. júla 2007, Komisia/Dánsko, C‑327/05, bod 18.
(8)  –	Rozsudok z 9. februára 2006, O’Byrne, C‑127/04, Zb. s. I‑1313, bod 28.
(9)  –	Tamže, body 36 a 37.
(10)  –	Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2001/95/ES z 3. decembra 2001 o všeobecnej bezpečnosti výrobkov (Ú. v. ES L 11, s. 4; Mim. vyd. 15/006, s. 447).
(11)  –	Francúzska vláda sa opiera o smernicu Európskeho parlamentu a Rady 1999/34/ES zo dňa 10. mája 1999, ktorou sa dopĺňa smernica Rady 85/374/EHS (Ú. v. ES L 141, s. 20; Mim. vyd. 15/004, s. 147) – táto smernica zahrnula prvotné poľnohospodárske výrobky do pôsobnosti smernice 85/374. Smernica 1999/34 vo svojom odôvodnení č. 1 spresňuje, že „bezpečnosť výrobkov a náhrady za škody spôsobené vadnými výrobkami predstavujú sociálne imperatívy, ktoré je na vnútornom trhu nutné dodržiavať; keďže spoločenstvo na tieto požiadavky reagovalo prostredníctvom smernice [85/374] a smernice… 92/59/EHS [ktorá bola nahradená smernicou 2001/95]…“.
(12)  – V rozsudku z 10. mája 2001, Veedfald (C‑203/88, Zb., s. I‑3569), sa Súdny dvor domnieval, že používanie chybného výrobku v rámci poskytovania služieb spadá do pôsobnosti smernice, pričom rozlišoval medzi vadnosťou používaného výrobku a vadnosťou poskytovanej služby ako takej (bod 12); otázka kvalifikácie poskytovateľa služieb ako „dodávateľa“ v zmysle článku 3 ods. 3 smernice 85/374 však nebola položená. V prejednávanom prípade išlo o zodpovednosť obecného úradu, ktorý bol zároveň poskytovateľom starostlivosti a výrobcom chybného výrobku. Smernica 85/374 sa uplatní teda na jeho zodpovednosť ako „výrobcu“ chybného výrobku v zmysle článku 3 ods. 1 uvedenej smernice. Tento rozsudok preto nepredstavuje precedens, ktorý by bránil vylúčeniu poskytovateľa služieb z pojmu „dodávateľ“ chybného výrobku v zmysle článku 3 ods. 3 smernice 85/374.
(13)  –	Pozri rozsudky Skov a Bilka, už citovaný, bod 33, ako aj O’Byrne, už citovaný, bod 35; pre podobnú formuláciu pozri rozsudok z 2. decembra 2009, Aventis Pasteur (C‑358/08, Zb. s. I‑11305, bod 36), podľa ktorého „sa musí v článkoch 1 a 3 tejto smernice uskutočnené vymedzenie okruhu zodpovedných osôb, ktoré má poškodená osoba právo zažalovať z titulu režimu zodpovednosti upraveného uvedenou smernicou, považovať za taxatívne“.
(14)  –	Pozri rozsudok Skov a Bilka, už citovaný, bod 37.
(15)  –	Pozri rozsudky O’Byrne, už citovaný, bod 39, a Aventis Pasteur, už citovaný, body 62 až 64.
(16)  –	Už citovaný rozsudok.
(17)  –	Rozsudok z 25. apríla 2002, González Sánchez, C‑183/00, Zb. s. I‑3901.
(18)  –	Tamže, bod 13.
(19)  –	Tamže, bod 34.
(20)  –	Rozsudok zo 4. júna 2009, C‑285/08, Zb. s. I‑4733.
(21)  –	Pozri osemnáste odôvodnenie smernice 85/374.
(22)  –	Rozsudok Veedfald, už citovaný, bod 32.
(23)  –	Tvrdenie bolo uvedené v troch rozsudkoch z 25. apríla 2002, Komisia/Francúzsko, C‑52/00, Zb. s. I‑3827, body 14 až 24; Komisia/Grécko, C‑154/00, Zb. s. I‑3879, body 10 až 20, a González Sánchez, už citovaný, body 23 až 32.
(24)  –	Rozsudok Moteurs Leroy Somer, už citovaný, bod 25.
(25)  –	Tamže, bod 27.
(26)  – V už citovanom rozsudku Veedfald Súdny dvor tiež uviedol, že „tak ako neboli normotvorcom Spoločenstva prijaté pravidlá týkajúce sa poskytovania služieb“ (bod 12).
(27)  –	Rozsudok Moteurs Leroy Somer, už citovaný, bod 17.
(28)  –	Pozri najmä jej trináste odôvodnenie, podľa ktorého „podľa právnych poriadkov členských krajín si môže poškodená strana uplatňovať nárok na škody na základe zmluvnej zodpovednosti alebo mimozmluvnej zodpovednosti inej, než je stanovená v tejto smernici; ak takéto ustanovenia slúžia aj na účel účinnej ochrany spotrebiteľa, mali by ostať nedotknuté touto smernicou“.
(29)  –	Článok 11 smernice 85/374 tiež stanovuje, že „práva udelené poškodenej osobe v zhode s touto smernicou sa premlčali po uplynutí 10 – ročnej lehoty, plynúcej od doby, keď dal výrobca do obehu výrobok…“.
(30)  –	Rozsudky Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 22, Komisia/Grécko, už citovaný, bod 18, González Sánchez, už citovaný, bod 31, Skov a Bilka, už citovaný, bod 47, ako aj Moteurs Leroy Somer, už citovaný, bod 23.
(31)  –	Conseil d’État, 1. marec 1989, Manželia Peyreovci, č. 67255.
(32)  –	Článok 6 ods. 1 smernice 85/374.