Vec C‑253/23
ASG Ausgleichsgesellschaft für die Sägeindustrie
proti
Land Nordrhein-Westfalen
(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Landgericht Dortmund)
Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 28. januára 2025
„ Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Hospodárska súťaž – Článok 101 ZFEÚ – Smernica 2014/104/EÚ – Žaloby o náhradu škody spôsobenej porušením práva hospodárskej súťaže – Článok 2 bod 4 – Pojem ‚žaloba o náhradu škody‘ – Článok 3 ods. 1 – Nárok na úplnú náhradu spôsobenej škody – Postúpenie nárokov na náhradu škody poskytovateľovi právnych služieb – Vnútroštátne právo, ktoré bráni uznaniu aktívnej legitimácie takého poskytovateľa služieb na účely spoločného vymáhania týchto pohľadávok – Článok 4 – Zásada efektivity – Článok 47 prvý odsek Charty základných práv Európskej únie – Právo na účinnú súdnu ochranu “
1.        Prejudiciálne otázky – Prípustnosť – Hranice – Zjavne nerelevantné otázky a hypotetické otázky položené v kontexte vylučujúcom užitočnú odpoveď – Otázky nesúvisiace s predmetom konania vo veci samej – Neprípustnosť
(Článok 267 ZFEÚ; Rokovací poriadok Súdneho dvora, článok 53 ods. 2)
(pozri body 38 – 48)
2.        Prejudiciálne otázky – Prípustnosť – Potreba prejudiciálnej otázky a relevantnosť položených otázok – Posúdenie vnútroštátnym súdom – Prezumpcia relevantnosti položených otázok
(Článok 267 ZFEÚ)
(pozri body 56 – 59)
3.        Kartely – Zákaz – Priamy účinok – Právo jednotlivcov žiadať náhradu spôsobenej škody – Spôsoby vykonania – Uplatnenie vnútroštátneho práva – Podmienky – Dodržanie zásady efektivity práva Únie a práva na účinnú súdnu ochranu – Vnútroštátna právna úprava vylučujúca hromadnú žalobu o náhradu škody – Prípustnosť – Podmienky
(Charta základných práv Európskej únie, článok 47; smernica Európskeho parlamentu a Rady 2014/104, článok 2 bod 4, článok 3 ods. 1 a článok 4)
(pozri body 60 – 75, 82 – 87, 94 a výrok)
4.        Hospodárska súťaž – Pravidlá Únie – Povinnosti členských štátov – Zákaz prijať alebo ponechať v platnosti opatrenia ohrozujúce potrebný účinok týchto pravidiel – Povinnosti vnútroštátnych súdov – Povinnosť výkladu vnútroštátnej právnej úpravy v súlade s právom Únie – Rozsah – Výklad vnútroštátneho práva contra legem – Vylúčenie – Povinnosť neuplatniť akékoľvek vnútroštátne ustanovenie, ktoré je v rozpore s právom Únie
(Článok 101 ZFEÚ; smernica Európskeho parlamentu a Rady 2014/104, článok 3 ods. 1)
(pozri body 88 – 94 a výrok)
Zhrnutie
Na základe návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Landgericht Dortmund (Krajinský súd Dortmund, Nemecko, ďalej len „vnútroštátny súd“), sa Súdny dvor zasadajúci vo veľkej komore vyjadril k otázke, do akej miery môže vnútroštátne právo vylúčiť možnosť, aby osoby, ktoré sa považujú za poškodené porušením práva hospodárskej súťaže, postúpili svoje nároky na náhradu škody poskytovateľovi právnych služieb, aby mohol podať hromadnú žalobu o náhradu škody.
V roku 2009 nemecký orgán pre hospodársku súťaž prijal rozhodnutie o záväzkoch týkajúce sa najmä spolkovej krajiny Severné Porýnie-Vestfálsko a cenového kartelu v odvetví guľatiny.
Rôzne píly so sídlom v Nemecku, Belgicku a Luxembursku zastávali názor, že im bola spôsobená škoda v dôsledku predmetného kartelu, a preto postúpili svoje nároky na náhradu škody poskytovateľovi právnych služieb, ktorý podal na vnútroštátny súd hromadnú žalobu o náhradu škody vo vlastnom mene, ale na ich účet. Podľa výkladu uplatniteľnej nemeckej právnej úpravy v judikatúre však takáto hromadná žaloba nie je prípustná v oblasti náhrady škody spôsobenej údajným porušením práva hospodárskej súťaže.
Podľa názoru vnútroštátneho súdu je však hromadná žaloba o vymáhanie jediným právnym prostriedkom v nemeckom práve, ktorý umožňuje zabezpečiť účinné uplatnenie nároku na náhradu škody vo veciach kartelov.
V tejto súvislosti položil tri prejudiciálne otázky, ktorých cieľom je v podstate zistiť, či vnútroštátne právo môže v spore týkajúcom sa práva hospodárskej súťaže vylúčiť hromadnú žalobu o vymáhanie, pokiaľ neexistencia iného rovnocenného opravného prostriedku prakticky znemožňuje alebo neprimerane sťažuje podanie žaloby o náhradu škody, najmä ak ide o malú škodu týkajúcu sa vysokého počtu poškodených osôb.
Posúdenie Súdnym dvorom
V prvom rade Súdny dvor vyhlásil za neprípustnú prvú prejudiciálnu otázku, ktorá sa týka situácie, v ktorej by osoby, ktoré sa považujú za poškodené porušením práva hospodárskej súťaže, chceli postúpiť svoje nároky na náhradu škody na účely hromadnej žaloby o náhradu škody v nadväznosti na konečné rozhodnutie orgánu hospodárskej súťaže, ktorým sa konštatuje takéto porušenie (tzv. žaloba „follow-on“).
Rozhodnutie týkajúce sa záväzkov, ktoré vo veci samej prijal orgán hospodárskej súťaže, totiž neobsahuje konečné zistenie, pokiaľ ide o porušenie článkov 101 a 102 ZFEÚ. Prvá prejudiciálna otázka preto zjavne nemá žiadnu súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej.
Súdny dvor ďalej preskúmal, či právo Únie bráni takému výkladu vnútroštátnej právnej úpravy, ktorý bráni osobám, ktoré boli údajne poškodené porušením práva hospodárskej súťaže, postúpiť svoje nároky na náhradu škody na poskytovateľa právnych služieb, aby ich uplatnil spoločne v rámci „samostatnej“ žaloby o náhradu škody, ktorá nenadväzuje na konečné a záväzné rozhodnutie orgánu hospodárskej súťaže, najmä pokiaľ ide zistenie skutkového stavu, ktorý konštatoval také porušenie (tzv. žaloba „stand-alone“).
Súdny dvor na úvod pripomenul, že právo na náhradu škody spôsobenej porušením práva hospodárskej súťaže bolo kodifikované v článku 3 ods. 1 smernice 2014/104(1), ktorý stanovuje, že členské štáty zabezpečia, aby každá fyzická alebo právnická osoba, ktorá utrpela takúto škodu, mala možnosť požadovať a získať úplnú náhradu tejto škody. Podľa odôvodnenia 4 tejto smernice toto právo na náhradu škody od každého členského štátu vyžaduje, aby mal k dispozícii procesné pravidlá zaručujúce účinný výkon tohto práva, čo je požiadavka, ktorá vyplýva aj z práva na účinnú súdnu ochranu zakotveného v článku 47 prvom odseku Charty základných práv Európskej únie.
Smernica 2014/104 v tejto súvislosti stanovuje určité pravidlá týkajúce sa žalôb o náhradu škody, ktoré smerujú k tomu, aby každá osoba, ktorá utrpela škodu spôsobenú porušením práva hospodárskej súťaže, mohla účinne uplatniť svoje právo domáhať sa úplnej náhrady tejto škody. Táto smernica v tomto kontexte definuje pojem „žaloba o náhradu škody“ ako žalobu, ktorú podala fyzická osoba či právnická osoba, ktorá nadobudla práva domnelej poškodenej osoby ako nástupca, vrátane osoby, ktorá nadobudla ich nárok. Smernica 2014/104 tak upravuje možnosť, aby takú žalobu podala tretia osoba, na ktorú bolo postúpené právo údajne poškodeného domáhať sa náhrady škody.
Súdny dvor však uviedol, že smernica 2014/104 neobsahuje žiadnu povinnosť členských štátov zaviesť mechanizmus hromadnej žaloby o vymáhanie pohľadávok, o aký ide vo veci samej, ani neupravuje podmienky, ktorým podlieha platnosť postúpenia zo strany poškodenej osoby v súvislosti s takouto hromadnou žalobou, pokiaľ ide o jej právo na náhradu škody spôsobenej porušením práva hospodárskej súťaže. Zavedenie takého mechanizmu, ako aj podmienky platnosti takého postúpenia teda patria medzi spôsoby výkonu práva na náhradu škody, ktoré nie sú upravené smernicou 2014/104, ale musia byť upravené vo vnútroštátnom právnom poriadku každého členského štátu pri dodržaní zásad ekvivalencie a efektivity.
V prejednávanej veci má vnútroštátny súd pochybnosti, pokiaľ ide o súlad vnútroštátnej judikatúry so zásadou efektivity a s právom na účinnú súdnu ochranu, keďže vnútroštátne právo vykladá v tom zmysle, že bráni osobám poškodeným porušením práva hospodárskej súťaže využiť hromadnú žalobu o vymáhanie. V tejto súvislosti uvádza, že hromadná žaloba je jediným spôsobom umožňujúcim týmto osobám kolektívne uplatniť svoj nárok na náhradu škody, zatiaľ čo individuálna žaloba im neumožňuje účinne uplatniť tento nárok vzhľadom na svoju osobitne zložitú, dlhú a nákladnú povahu.
Súdny dvor pritom zdôrazňuje, že jedine vnútroštátnemu súdu prináleží overiť, či vyššie uvedený výklad vedie k nemožnosti alebo neprimeranému sťaženiu výkonu práva na náhradu škody vyplývajúcej z porušenia práva hospodárskej súťaže. Vnútroštátny súd však musí zohľadniť všetky relevantné skutočnosti týkajúce sa podmienok stanovených vnútroštátnym právom na výkon práva na náhradu škody.
Výklad nemeckého práva vylučujúci hromadnú žalobu o náhradu škody vyplývajúcej z porušenia práva hospodárskej súťaže by bol preto v rozpore s právom Únie len vtedy, keby vnútroštátny súd dospel k záveru, že ani jeden z kolektívnych mechanizmov stanovených vnútroštátnym právom neumožňuje účinne uplatniť právo poškodených osôb na náhradu škody a podmienky podania individuálnej žaloby stanovené vnútroštátnym právom znemožňujú alebo nadmerne sťažujú výkon tohto práva na náhradu škody a porušujú tak ich právo na účinnú súdnu ochranu.
Súdny dvor však spresňuje, že procesné náklady spojené s individuálnou žalobou o náhradu škody samy osebe neumožňujú dospieť k záveru, že výkon práva na náhradu škody by bol v rámci takejto žaloby prakticky znemožnený alebo neprimerane sťažený. Na to, aby vnútroštátny súd mohol dospieť k tomuto záveru, musí totiž zistiť konkrétne aspekty vnútroštátneho práva, ktoré bránia výkonu týchto individuálnych žalôb.
Súdny dvor dodal, že keby uvedený súd mal konštatovať, že mechanizmus hromadnej žaloby o vymáhanie predstavuje vo veci samej jediný procesný prostriedok, ktorý dotknutým pílam umožňuje účinne uplatniť svoje právo na náhradu škody, takýmto konštatovaním by nebolo dotknuté uplatňovanie vnútroštátnych ustanovení upravujúcich činnosť poskytovateľov právnych služieb, najmä s cieľom zabezpečiť kvalitu týchto služieb, ako aj objektívnu a primeranú povahu ich odmien, a zabrániť konfliktom záujmov a zneužívajúcemu procesnému správaniu.
Pokiaľ ide napokon o dôsledky ktoré treba vyvodiť z prípadného konštatovania vnútroštátneho súdu o nesúlade dotknutých vnútroštátnych ustanovení s právom na účinnú súdnu ochranu, vnútroštátny súd bude musieť najprv určiť – s prihliadnutím na vnútroštátne právo ako celok a uplatnenie výkladových metód uznaných týmto právom –, či môže vykladať relevantné ustanovenia v súlade s požiadavkami práva Únie bez toho, aby pristúpil k výkladu týchto ustanovení contra legem. Len v prípade, keď sa preukáže, že nie je možný žiadny konformný výklad, by mal vnútroštátny súd ponechať tieto ustanovenia bez uplatnenia.
1      Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2014/104/EÚ z 26. novembra 2014 o určitých pravidlách upravujúcich žaloby podľa vnútroštátneho práva o náhradu škody utrpenej v dôsledku porušenia ustanovení práva hospodárskej súťaže členských štátov a Európskej únie (Ú. v. EÚ L 349, 2014, s. 1).