62022CO0074
ОПРЕДЕЛЕНИЕ НА СЪДА (голям състав)
1 август 2022 година (
*1
)
[Текст, поправен с определение от 18 април 2023 година]
„Обжалване — Встъпване — Държавни помощи — Схема за помощ, прилагана от Кралство Белгия — Допускане на встъпвания в производство по обжалване на решение на Общия съд — Отмяна на решението на Общия съд — Връщане на делото на Общия съд за ново разглеждане — Решение на Общия съд за отказ да приложи към преписката по делото представено от встъпила страна в производството по обжалване писмено становище относно решението, с което се разпорежда това връщане — Мълчаливо решение на Общия съд за отказ да признае на встъпила страна в производство по обжалване качеството на встъпила страна в производството пред Общия съд — Допустимост на жалбата — Качество на встъпила страна в производство пред Общия съд на встъпила страна в производство по обжалване — Жалба, подадена след изтичане на срока — Извинима грешка“
По дело C‑74/22 P(I)
с предмет жалба на основание член 56 от Статута на Съда на Европейския съюз, подадена на 28 януари 2022 г.,
Soudal NV, установено в Тьорнхаут (Белгия),
Esko-Graphics BVBA, установено в Гент (Белгия),
представлявани от H. Viaene, advocaat,
жалбоподатели,
като другите страни в производството са:
Magnetrol International NV, установено в Зеле (Белгия),
жалбоподател в първоинстанционното производство,
Европейска комисия, представлявана от P.‑J. Loewenthal и F. Tomat,
ответник в първоинстанционното производство,
СЪДЪТ (голям състав),
състоящ се от: K. Lenaerts, председател, L. Bay Larsen (докладчик), заместник-председател, Aл. Арабаджиев, C. Lycourgos, E. Regan, I. Jarukaitis, N. Jääskinen и I. Ziemele, председатели на състави, M. Ilešič, P. G. Xuereb, N. Piçarra, L. S. Rossi, A. Kumin, N. Wahl и O. Spineanu-Matei, съдии,
генерален адвокат: M. Szpunar,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 14 юли 2022 г.,
постанови настоящото
Определение
1
С жалбите си Soudal NV и Esko-Graphics BVBA искат да се отмени решението на Общия съд на Европейския съюз от 6 декември 2021 г., с което последният отказва да им признае качеството на встъпила страна по дело T‑263/16 RENV и да приложи към преписката по това дело представените от тях писмени становища относно изводите, които следва да се направят въз основа на решение на Съда от 16 септември 2021 г., Комисия/Белгия и Magnetrol International (C‑337/19 P, EU:C:2021:741), с оглед на решаването на спора по посоченото дело (наричано по-нататък „обжалваното решение“).
Правна уредба
2
Член 1, параграф [2], буква в) от Процедурния правилник на Общия съд гласи, че за целите на прилагането на този процедурен правилник „страна“ и „страни“ при липса на друго пояснение е всяка страна в производството, включително встъпилите страни.
3
Член 60 от този процедурен правилник предвижда, че процесуалните срокове се считат за удължени еднократно с десетдневен срок поради отдалеченост.
4
Член 79 от посочения процедурен правилник гласи:
„В Официален вестник на Европейския съюз се публикува съобщение за датата на подаване на исковата молба или жалбата, имената на главните страни, исканията в исковата молба или жалбата и изтъкнатите основания и основни доводи“.
5
В членове 142—145 от същия процедурен правилник се определят правилата, уреждащи встъпването в производство пред Общия съд.
6
Член 143, параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд предвижда, че „[м]олба за встъпване се подава в шестседмичен срок, който започва да тече от публикуването по член 79“.
7
Съгласно член 215 от този процедурен правилник:
„Когато Съдът отмени съдебно решение или определение на Общия съд и реши да му върне делото за ново разглеждане, Общият съд се сезира със съдебния акт за връщане за ново разглеждане“.
8
Член 217 от Процедурния правилник гласи следното:
„1.   Когато съдебният акт, отменен впоследствие от Съда, е бил постановен след приключване на писменото производство по същество пред Общия съд, в двумесечен срок от връчване на съдебния акт на Съда страните в производството пред Общия съд могат да представят своите писмени становища относно изводите, които следва да се направят въз основа на съдебния акт на Съда с оглед на решаването на спора. Този срок не може да бъде продължаван.
[…]
3.   Председателят може, ако обстоятелствата го обосновават, да допусне представянето на допълнителни писмени становища“.
9
Член 219 от същия процедурен правилник гласи:
„Общият съд се произнася по съдебните разноски по образуваните пред него производства, от една страна, и по производството по обжалване пред Съда, от друга страна“.
Обстоятелствата по спора
10
С Решение (ЕС) 2016/1699 от 11 януари 2016 година относно схемата за държавна помощ във връзка с освобождаването от данък на свръхпечалбата SA.37667 (2015/C) (ex 2015/NN), прилагана от Белгия (ОВ L 260, 2016 г., стр. 61, наричано по-нататък „спорното решение“) Европейската комисия установява, че някои освобождавания, предоставяни от Кралство Белгия, представляват схема за помощ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС, която е несъвместима с вътрешния пазар и е приложена в нарушение на член 108, параграф 3 ДФЕС. Комисията разпорежда възстановяването на така предоставените помощи от бенефициерите, чийто окончателен списък Кралство Белгия следва впоследствие да изготви.
Производството пред Общия съд и пред Съда и обжалваното решение
11
На 22 март и на 25 май 2016 г. Кралство Белгия и Magnetrol International NV подават в секретариата на Общия съд жалби за отмяна на спорното решение, заведени съответно под номер T‑131/16 и под номер T‑263/16.
12
На 2 май 2016 г. Soudal подава в секретариата на Общия съд жалба за отмяна на това решение, заведена под номер T‑201/16. На 28 юни 2016 г. Esko-Graphics подава в секретариата на Общия съд жалба за отмяна на посоченото решение, заведена под номер T‑335/16.
13
Впоследствие секретарят на Общия съд уведомява страните по дела T‑201/16 и T‑335/16, че председателят на сезирания състав на Общия съд е решил да спре производството по тези дела до решаването на спора по дела T‑131/16 и T‑263/16.
14
С определение от 17 май 2018 г. председателят на седми разширен състав на Общия съд решава да съедини дела T‑131/16 и T‑263/16 за целите на устната фаза на производството и на съдебния акт, с който се слага край на това производство.
15
С решение от 14 февруари 2019 г., Белгия и Magnetrol International/Комисия (T‑131/16 и T‑263/16, EU:T:2019:91), Общият съд отменя спорното решение.
16
На 24 април 2019 г. Комисията подава жалба срещу това съдебно решение. Жалбата е заведена под номер C‑337/19 P.
17
С определения от 15 октомври 2019 г., Комисия/Белгия и Magnetrol International, председателят на Съда допуска встъпването на Anheuser-Busch InBev SA/NV, Ampar BVBA, Atlas Copco Airpower NV и Atlas Copco AB (C‑337/19 P, непубликувано, EU:C:2019:909), както и на Soudal и Esko-Graphics (C‑337/19 P, непубликувано, EU:C:2019:915) в подкрепа на исканията на Magnetrol International.
18
С решение от 16 септември 2021 г., Комисия/Белгия и Magnetrol International (C‑337/19 P, EU:C:2021:741), Съдът:
–
отменя решението на Общия съд от 14 февруари 2019 г., Белгия и Magnetrol International/Комисия (T‑131/16 и T‑263/16, EU:T:2019:91),
–
отхвърля първото и второто основание на жалбата по дело T‑131/16, както и първото основание и първата част на третото основание на жалбата по дело T‑263/16,
–
връща делото на Общия съд, който да се произнесе по третото, четвъртото и петото основание на жалбата по дело T‑131/16, както и по второто основание, втората и третата част на третото основание и четвъртото основание по дело T‑263/16, и
–
не се произнася по съдебните разноски.
19
На 16 ноември 2021 г. Soudal и Esko-Graphics представят пред Общия съд на основание член 217 от неговия процедурен правилник становища относно изводите, които следва да се направят въз основа на решение от 16 септември 2021 г., Комисия/Белгия и Magnetrol International (C‑337/19 P, EU:C:2021:741), с оглед на решаването на спора по дело T‑263/16 RENV (наричани по-нататък „разглежданите становища“).
20
С писмо от 6 декември 2021 г., връчено на Soudal и на Esko-Graphics на 17 декември 2021 г., секретарят на Общия съд ги уведомява, че тъй като тези становища не представляват документ, предвиден в Процедурния правилник на Общия съд, председателят на сезирания състав на Общия съд е решил да не ги приложи към преписката по това дело.
21
С писмо от 29 декември 2021 г., адресирано до председателя на Общия съд и до неговите членове, Soudal и Esko-Graphics, като се основават по-специално на определението на председателя на Съда от 15 октомври 2019 г., Комисия/Белгия и Magnetrol International (C‑337/19 P, непубликувано, EU:C:2019:915), и на практиката на Общия съд, искат, от една страна, поправяне на допуснатата от него „грешка“ и от друга страна, потвърждаване на качеството им на встъпила страна в производството пред Общия съд, като настояват да получат отговор в петдневен срок.
22
С писмо от 11 януари 2022 г. секретарят на Общия съд потвърждава получаването на писмото на жалбоподателите от 29 декември 2021 г. Той също така насочва вниманието им, от една страна, към „факта“, че представянето на становище по дело T‑263/16 RENV от встъпилите страни, допуснати до участие в производството пред Съда по дело C‑337/19 P, не е предвидено в Процедурния правилник на Общия съд, и от друга страна, към член 70, параграф 2 от този процедурен правилник, съгласно който председателят на Общия съд може да реши да възобнови спряно производство преди изтичането на срока, за който производството е спряно.
Исканията на страните
23
Soudal и Esko-Graphics искат от Съда:
–
да отмени обжалваното решение,
–
да разпореди писмените им становища да бъдат приложени към преписката по дело T‑263/16 RENV, и
–
да установи, че жалбоподателите запазват качеството си на встъпила страна по дело T‑263/16 RENV след връщането на това дело на Общия съд от Съда.
24
Комисията иска от Съда:
–
да обяви жалбата за недопустима,
–
при условията на евентуалност, да отхвърли жалбата като неоснователна и
–
да осъди Soudal и Esko-Graphics да заплатят съдебните разноски.
По жалбата пред Съда
По допустимостта на жалбата
25
Комисията изтъква, че жалбата е недопустима както поради естеството на обжалваното решение, така и поради просрочие.
По възражението за недопустимост, изведено от естеството на обжалваното решение
–
Доводи на страните
26
Комисията поддържа, че с обжалваното решение Общият съд се ограничава до това да откаже да приложи разглежданите становища към преписката по дело T‑263/16 RENV. Това решение за отказ обаче не попадало в нито една от категориите решения, подлежащи на обжалване на основание член 56, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз.
27
Освен това, макар член 57, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз действително да позволява да се обжалва решение на Общия съд, с което се отхвърля искане за встъпване, в случая жалбоподателите не са подали искане за встъпване пред Общия съд. Вследствие на това Общият съд не отхвърлил такова искане, поради което тази разпоредба не била приложима в случая.
28
Според Soudal и Esko-Graphics решението на Общия съд да не приложи разглежданите становища към преписката по дело T‑263/16 RENV, представлява мълчалив отказ те да бъдат допуснати в качеството на встъпила страна по това дело.
29
Впрочем съображенията, възприети от председателя на Съда в определение от 15 октомври 2019 г., Комисия/Белгия и Magnetrol International (C‑337/19 P, непубликувано, EU:C:2019:915), за да допусне встъпването на Soudal и Esko-Graphics в производството по обжалване, били релевантни и за дело T‑263/16 RENV.
–
Съображения
30
В самото начало, за да се провери допустимостта на жалбата, следва да се определи обхватът на решението, което се съдържа в писмото на секретаря на Общия съд от 6 декември 2021 г.
31
В това отношение е важно да се отбележи, че съгласно член 217, параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд, когато Съдът отменя решение на Общия съд и решава да му върне делото за ново разглеждане след приключване на писменото производство по същество пред него, в двумесечен срок от връчването на съдебния акт на Съда страните в производството пред Общия съд могат да представят своите писмени становища относно изводите, които следва да се направят въз основа на съдебния акт на Съда с оглед на решаването на този спор.
32
Безспорно е впрочем, първо, че настоящият случай съответства на посочения в тази разпоредба и второ, че разглежданите становища са били представени в срока, предвиден в тази разпоредба и удължен поради отдалеченост съгласно член 60 от този процедурен правилник, така че отхвърлянето им не е поради късно представяне.
33
От това следва, че колкото и да е кратко, писмото на секретаря на Общия съд от 6 декември 2021 г. трябва да се разбира, доколкото с него се обявява отказът на Общия съд да приложи разглежданите становища към преписката по дело T‑263/16 RENV, тъй като не представляват документ, предвиден в Процедурния правилник на Общия съд, в смисъл, че изразява решението на Общия съд да откаже да признае на жалбоподателите качеството на встъпила страна по това дело, което те считат, че са придобили автоматично, поради това че са били допуснати да встъпят във въззивното производство по дело C‑337/19 P.
34
Тази констатация се потвърждава от писмото на секретаря на Общия съд от 11 януари 2022 г., с което вниманието на жалбоподателите се насочва към „факта“, че представянето на становище по дело T‑263/16 RENV от встъпили страни, допуснати до участие в производството пред Съда по дело C‑337/19 P, не е предвидено в Процедурния правилник на Общия съд.
35
Ето защо доводът на Комисията, че обжалваното решение се ограничава до това да се откаже прилагането на разглежданите становища към преписката по дело T‑263/16 RENV, следва да се отхвърли.
36
Що се отнася до правото да се подаде жалба срещу обжалваното решение, важно е да се подчертае, че на 8 март 2022 г. Съдът приема, че настоящата жалба, подадена на основание член 56 от Статута на Съда на Европейския съюз, трябва да се квалифицира като жалба, подадена на основание член 57, първа алинея от този статут, като тази квалификация впоследствие е съобщена на страните при връчването на жалбата, с писмо на секретариата на Съда от 14 март 2022 г.
37
Член 57, първа алинея от посочения статут гласи, че всяко лице, чието искане за встъпване е било отхвърлено от Общия съд, може да обжалва пред Съда решението на Общия съд за отхвърляне на неговото искане.
38
В случая изобщо не се спори, че с обжалваното решение Общият съд не отхвърля искане за встъпване, тъй като жалбоподателите не са подали такова пред Общия съд.
39
Важно е все пак да се отбележи и че обхватът на решението, съдържащо се в писмото на секретаря на Общия съд от 6 декември 2021 г., да откаже да признае на жалбоподателите качеството на встъпила страна по дело T‑263/16 RENV, е сходен с този, който би имало решение на Общия съд да отхвърли подадена от жалбоподателите молба за встъпване, доколкото тези две решения лишават страна, претендираща на основание член 40, втора алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, че трябва да се ползва от конкретно процесуално качество поради интереса си от изхода на делото, от всички присъщи на това качество права.
40
Освен това, когато Съдът приема дадена жалба за основателна, отменя решението на Общия съд и му връща делото за ново разглеждане, не може разумно да се очаква встъпила по тази жалба страна, която счита, че има автоматично качеството на встъпила страна в производството пред Общия съд, формално да подаде молба за встъпване пред тази юрисдикция само за да може да подаде жалба на основание член 57, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз срещу решението за отхвърляне на тази молба.
41
Всъщност такова искане във всички случаи е щяло да бъде отхвърлено от Общия съд като просрочено, тъй като член 143, параграф 1 от неговия процедурен правилник във връзка с член 79 от същия предвижда, че молба за встъпване трябва да се подава в шестседмичен срок, който започва да тече от публикуването в Официален вестник на Европейския съюз на първото съобщение за подаването на исковата молба или жалбата по съответното дело.
42
В този контекст, ако се приеме, че встъпила страна в производство по въззивно обжалване по дадено дело, която претендира, че има автоматично качеството на встъпила страна в производството пред Общия съд след връщането на това дело на тази юрисдикция, не може да подава жалба на основание член 57, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз срещу решение на Общия съд, с което ѝ се отказва това качество само защото Общият съд формално не е отхвърлил искане за встъпване, това би лишило засегнатата страна от всяка съдебна възможност да защити процесуалните си права пред Общия съд, които тя счита, че черпи от член 40 от този статут, въпреки че член 57, първа алинея от посочения статут цели да гарантира именно тази защита.
43
Всъщност, ако посочената встъпила страна във въззивното производство по обжалване основателно се позовава на качеството си на встъпила страна в производство пред Общия съд по дело, върнато на последния от Съда за ново разглеждане — въпрос, който следва да бъде разрешен при разглеждането на настоящата жалба по същество и следователно не може да бъде решен на стадия на преценката на нейната допустимост — тя няма да разполага с никакво друго правно средство да изтъкне процесуалните си права, произтичащи от член 40 от същия статут.
44
Така, на първо място, встъпила страна във въззивно производство по обжалване няма да може да подаде жалба на основание член 56 от Статута на Съда на Европейския съюз срещу решение на Общия съд, с което ѝ се отказва качеството на встъпила страна по делото, върнато на тази юрисдикция от Съда за ново разглеждане.
45
Тази разпоредба предвижда, че на обжалване подлежат актовете на Общия съд, с които се слага край на производството, както и решенията, с които частично се разрешават материалноправни въпроси или се разрешава процесуален въпрос по възражение за липса на компетентност или за недопустимост.
46
В случая следва да се констатира, че обжалваното решение не слага край на производството по дело T‑263/16 RENV пред Общия съд и че то не решава, дори частично, материалноправните въпроси по това дело.
47
Освен това, макар с това решение действително да се разрешава процесуален въпрос относно качеството на жалбоподателите на встъпила страна в производство пред Общия съд, този въпрос не се отнася до възражение за липса на компетентност или за недопустимост.
48
Съдът впрочем е постановил, че жалби, подадени на основание член 56 от Статута на Съда на Европейския съюз срещу решения на Общия съд, с които се разрешава процесуален въпрос, различен от процесуалните въпроси, за които се отнася тази разпоредба, трябва да се отхвърлят като недопустими (вж. в този смисъл определение от 4 октомври 1999 г., Комисия/ADT Projekt, C‑349/99 P, EU:C:1999:475, т. 10 и 11, и решение от 8 януари 2002 г., Франция/Monsanto и Комисия, C‑248/99 P, EU:C:2002:1, т. 46).
49
Важно е също да се отбележи, че когато разглежда процесуален въпрос по възражение за липса на компетентност или за недопустимост, Общият съд се произнася по искане на страна да разгледа даден въпрос, без да започва обсъждане по същество, поради което такова решение трябва да може да бъде отнесено до Съда, без да се чака постановяването на евентуално решение по същество. Това обаче не важи за решение, с което се разрешава процесуален въпрос относно встъпване.
50
Така Съдът приема, че решението, с което Общият съд допуска молба за встъпване по делото, не подлежи на обжалване на основание член 56 от Статута на Съда на Европейския съюз (вж. в този смисъл решение от 29 юли 2019 г., Bayerische Motoren Werke и Freistaat Sachsen/Комисия, C‑654/17 P, EU:C:2019:634, т. 29 и 30).
51
С оглед на изложеното по-горе това разрешение трябва да се приложи и по отношение на жалба срещу решение на Общия съд, с което на встъпила страна във въззивното производство по обжалване се отказва да се признае качеството на встъпила страна по дело, което му е върнато за ново разглеждане от Съда.
52
На второ място, подаването на жалба на основание член 56 от Статута на Съда на Европейския съюз срещу решението, с което се слага край на производството, в рамките на което заинтересованото лице претендира качеството на встъпила страна, не би могло да му предостави достатъчна съдебна защита, доколкото тази жалба се подава само от страните по делото пред Общия съд и упражняването на такова правно средство за защита във всички случаи не би позволило да се запази полезността на евентуално встъпване пред Общия съд, като осигури допускането му на етап от производството, в който това встъпване може да има ефективен принос в разискванията пред тази юрисдикция.
53
С оглед на изложеното по-горе решението, с което Общият съд отказва да приложи към преписката по дело, което му е върнато за ново разглеждане от Съда след отмяна на неговото решение, становището на встъпила страна в производството по обжалване, тъй като не представлява документ, предвиден в Процедурния правилник на Общия съд, като по този начин мълчаливо отказва на тази встъпила страна качеството на встъпила страна по това дело, подлежи на обжалване на основание член 57, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз.
54
От това следва, че възражението на Комисията за недопустимост, изведено от естеството на обжалваното решение, трябва да се отхвърли.
По възражението за недопустимост, изведено от просрочието на жалбата
–
Доводи на страните
55
[Поправено с определение от 18 април 2023 г.] Комисията припомня, че съгласно член 57, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз решение на Общия съд, с което се отхвърля искане за встъпване, може да се обжалва в срок от две седмици от съобщаването на решението за отхвърляне на искането. Ако за настоящата жалба се приеме, че попада в обхвата на тази разпоредба, то срокът, в който е трябвало да се подаде, е изтекъл на 10 януари 2022 т., тъй като обжалваното решение е било връчено на жалбоподателите на 17 декември 2021 г. Жалбата обаче е подадена на 28 януари 2022 г., поради което трябвало да се отхвърли като недопустима.
56
Стриктното прилагане на правилата относно процесуалните срокове било от основно значение, за да се гарантира правната сигурност и да се избегнат всякаква дискриминация или всякакво произволно третиране.
57
В случая Комисията счита, че жалбоподателите не могат основателно да се позоват на наличието на изключителни обстоятелства, за да обосноват неспазването на срока за обжалване. Тя твърди по-специално, че понятието „извинима грешка“ трябва да се тълкува стеснително. Жалбоподателите впрочем не можели да твърдят, че за приетото окончателно решение на Общия съд са научили едва при получаването на писмото на секретаря на Общия съд от 11 януари 2022 г. Напротив, в писмените си изявления те признавали, че това писмо просто потвърждавало предходната позиция на Общия съд. Следователно не можело да се приеме, че поведението на Общия съд е било от естество да породи допустимо объркване в съзнанието на добросъвестен правен субект, положил цялата дължима грижа, която се изисква от оператор с нормални познания.
58
Soudal и Esko-Graphics поддържат, че грешката, допусната при избора на правното основание на жалбата им, е извинима.
59
В това отношение изтъкват, че формално не са подали искане за встъпване. Освен това решението на Общия съд не им било връчено с определение. Също така от писмата на секретаря на Общия съд не ставало ясно, че намерението му е било да отхвърли искане за встъпване. При това положение поведението на Общия съд било от естество да породи допустимо объркване в съзнанието на жалбоподателите относно вида жалба, която трябва да подадат срещу обжалваното решение. Нещо повече, същите действали добросъвестно и положили цялата дължима грижа, която се изисква от оператор с нормални познания, както личало от писмото им от 29 декември 2021 г.
60
Освен това Soudal и Esko-Graphics считат, че срокът за обжалване в случая започнал да тече от получаването на писмото на секретаря на Общия съд от 11 януари 2022 г. Всъщност едва след получаването на това писмо жалбоподателите могли със сигурност за разберат, че отказът за прилагане на разглежданите становища към преписката по дело T‑263/16 RENV не се дължи на обикновена грешка в преценката на Общия съд, а на осъзната негова позиция. При условията на евентуалност, жалбоподателите изтъкват, че констатираното закъснение при подаването на тяхната жалба трябва да се приеме за извинимо с оглед на двусмисленото поведение на Общия съд.
–
Съображения
61
Член 57, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз предвижда, че всяко лице, чието искане за встъпване е било отхвърлено от Общия съд, може да обжалва пред Съда в срок от две седмици от съобщаването на решението за отхвърляне на неговото искане.
62
Съгласно член 51 от Процедурния правилник на Съда този двуседмичен срок се удължава с фиксиран десетдневен срок поради отдалеченост.
63
В случая, след като представят разглежданите становища в секретариата на Общия съд, жалбоподателите получават две писма от секретаря на Общия съд, съответно от 6 декември 2021 г. и от 11 януари 2022 г.
64
Както личи от точки 31—34 и 53 от настоящото определение, писмото на секретаря на Общия съд от 6 декември 2021 г. трябва да се разбира в смисъл, че съдържа решението на Общия съд да откаже да признае на жалбоподателите качеството на встъпила страна по дело T‑263/16 RENV, което може да бъде обжалвано на основание член 57, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз.
65
От това следва, че срокът за подаване на такава жалба е започнал да тече на 18 декември 2021 г., т.е. от деня след връчването на това писмо.
66
Обстоятелството, че на 11 януари 2022 г. секретарят на Общия съд изпраща на жалбоподателите ново писмо, в отговор на тяхно писмо от 29 декември 2021 г., не поставя начало на нов срок за обжалване.
67
Всъщност, от една страна, това второ писмо само „потвърждава получаването“ на писмото на жалбоподателите от 29 декември 2021 г. От друга страна, дори да се приеме, че писмото на секретаря на Общия съд от 11 януари 2022 г. трябва да се тълкува в смисъл, че отхвърля претенциите на жалбоподателите в писмото им от 29 декември 2021 г., това писмо на секретаря на Общия съд само потвърждава — предвид естеството на тези претенции — вече изразеното в писмото на секретаря на Общия съд от 6 декември 2021 г. решение.
68
Вследствие на това настоящата жалба очевидно е подадена след изтичането на срока.
69
В това отношение от постоянната практика на Съда следва, че отклонение от правните актове на Съюза относно процесуалните срокове е възможно само при съвсем изключителни обстоятелства, свързани със случайно събитие или непреодолима сила, в съответствие с член 45, втора алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, като се има предвид, че стриктното прилагане на тези норми отговаря на изискването за правна сигурност и на необходимостта да се избегнат всякаква дискриминация или всякакво произволно третиране при правораздаването (вж. в този смисъл решение от 14 декември 2016 г., SV Capital/ABE, C‑577/15 P, EU:C:2016:947, т. 56, и определение на заместник-председателя на Съда от 5 юли 2018 г., Müller и др./QH, C‑187/18 P(I), непубликувано, EU:C:2018:543, т. 20 и 21).
70
Освен това, макар тези правни актове на Съюза да могат да се дерогират и в случай на извинима грешка, допусната от някоя от страните, това понятие, което трябва да се тълкува стеснително, се отнася само за изключителни обстоятелства, при които по-конкретно съответната институция е възприела поведение, което е от естество само по себе си или в решаваща степен да породи допустимо объркване в съзнанието на добросъвестен правен субект, положил цялата дължима грижа, която се изисква от оператор с нормални познания (вж. в този смисъл решение от 14 декември 2016 г., SV Capital/ABE, C‑577/15 P, EU:C:2016:947, т. 59, и определение на заместник-председателя на Съда от 5 юли 2018 г., Müller и др./QH, C‑187/18 P(I), непубликувано, EU:C:2018:543, т. 42).
71
Следователно допуснатата от някоя от страните грешка не може да се счита за извинима, когато просрочването на процесуален срок е следствие от неправилно функциониране на службите на съответната страна или от неспазването на собствените ѝ вътрешни разпоредби, или в случай на прилагане на разпоредба, която не поражда особени затруднения при тълкуването (вж. в този смисъл решение от 15 декември 1994 г., Bayer/Комисия, C‑195/91 P, EU:C:1994:412, т. 28, определение от 14 януари 2010 г., SGAE/Комисия, C‑112/09 P, EU:C:2010:16, т. 24, и определение на заместник-председателя на Съда от 5 юли 2018 г., Müller и др./QH, C‑187/18 P(I), непубликувано, EU:C:2018:543, т. 43).
72
Обратно, грешката може да се счита за извинима в изключителна ситуация, в която поради поведението на институция и с оглед на формулировката на приложимите правила засегнатата страна изпитва действителна несигурност, по-специално що се отнася до идентифицирането на обжалваемия акт или до сроковете, в които трябва да се обжалва този акт (вж. в този смисъл решения от 18 октомври 1977 г., Schertzer/Парламент, 25/68, EU:C:1977:158, т. 19, и от 5 април 1979 г., Orlandi/Комисия, 117/78, EU:C:1979:109, т. 11).
73
Пак от практиката на Съда следва, че грешката може да се счита за извинима, когато тази изключителна ситуация е следствие от поведението на юрисдикция на Съюза (вж. в този смисъл решение от 14 януари 2010 г., SGAE/Комисия, C‑112/09 P, EU:C:2010:16, т. 29, и определение на заместник-председателя на Съда от 5 юли 2018 г., Müller и др./QH, C‑187/18 P(I), непубликувано, EU:C:2018:543, т. 43).
74
В случая най-напред следва да се отбележи, че отказът на Общия съд да признае на Soudal и Esko-Graphics качеството на встъпила страна по дело T‑263/16 RENV, независимо от качеството им на встъпила страна по въззивната жалба по дело C‑337/19 P, е в разрез с отдавна следвания от Общия съд подход, официално утвърден в съдебната му практика, както по същество посочва генералният адвокат в точка 79 от заключението си.
75
По-специално в точка 24 от решение на Общия съд от 23 март 1993 г., Gill/Комисия (T‑43/89, EU:T:1993:24), той постановява, че доколкото Съдът не се е произнесъл по съдебните разноски на встъпила страна и е върнал цялото дело на Общия съд, тази встъпила страна във въззивното производство по обжалване запазва качеството си на встъпила страна в производството пред Общия съд след връщането на делото за ново разглеждане.
76
Наистина в точки 23—26 от определението си от 16 юни 2020 г., Uniwersytet Wrocławski/REA (T‑137/16 RENV, непубликувано, EU:T:2020:275), Общият съд се отклонява от това разрешение.
77
Впоследствие обаче той отново потвърждава основателността на посоченото разрешение в точка 65 от решение от 23 септември 2020 г., Испания и др./Комисия (T‑515/13 RENV и T‑719/13 RENV, EU:T:2020:434), като отбелязва, че то е в интерес на доброто правораздаване и е съвместимо с Процедурния правилник на Общия съд.
78
Обстоятелството, че Комисията е подала жалба срещу последното решение, е ирелевантно в случая, доколкото за възприетото от Общия съд в това решение тълкуване на собствените му процедурни правила при всички положения може законосъобразно да се счита, към датата, на която жалбоподателите получават писмото на секретаря на Общия съд от 6 декември 2021 г., че отразява възприетата от него практика.
79
По-нататък, важно е да се подчертае, че това писмо е доста кратко, доколкото в него не се уточнява изрично, че Общият съд отказва да признае на жалбоподателите качеството на встъпила страна, и доколкото то не съдържа никакво позоваване на основанието за приетото решение, извън обща препратка към неговия процедурен правилник, нито a fortiori изложение на начина, по който Общият съд възнамерява да тълкува занапред собствените си процесуални правила.
80
Предвид контекста, описан в точки 74—78 от настоящото определение, краткостта на посоченото писмо трябва да се разглежда в смисъл, че е от естество да породи допустимо объркване в съзнанието на добросъвестния правен субект относно обхвата на същото писмо и възможността незабавно да се подаде жалба срещу съдържащото се в него решение.
81
В този контекст не може да се счита, че изборът на жалбоподателите да се опитат да поправят това объркване, като се обърнат бързо към Общия съд, с писмото от 29 декември 2021 г., за да изложат пред него доводи, свързани със специфичното си процесуално положение, и да поискат пояснение относно позицията, която последният смята да възприеме във връзка с това положение, е избор, който не би направило лице с нормални познания и полагащо дължима грижа.
82
Накрая, от точки 36—53 от настоящото определение следва, че правното основание на жалбата, която трябва да се подаде срещу решението на Общия съд да откаже на встъпила страна в производството по обжалване качеството на встъпила страна по дело, върнато на Общия съд от Съда, не може ясно да се изведе от текста на членове 56 и 57 от Статута на Съда на Европейския съюз или от практиката на Съда към датата на подаване на настоящата жалба.
83
Трудността да се определи, към тази дата, режимът, приложим по отношение на жалбата, която може да се подаде срещу обжалваното решение, е от решаващо значение в случая, доколкото жалба на основание член 56 от този статут се подава в двумесечен срок от решението на Общия съд, докато съгласно член 57 от посочения статут това се прави в двуседмичен срок.
84
От съчетанието на всички елементи, изложени в точки 74—83 от настоящото определение, става ясно, че допуснатата от жалбоподателите грешка относно срока, в който е трябвало да подадат настоящата жалба, трябва да се счита за извинима.
85
Следователно възражението на Комисията за недопустимост, изведено от просрочието на жалбата, трябва да се отхвърли.
86
При това положение жалбата трябва да се счита за допустима.
По същество
Доводи на страните
87
Soudal и Esko-Graphics поддържат в рамките на едно-единствено основание, че Общият съд е допуснал две грешки при прилагане на правото, първата от които се отнася до отказа да приложи към преписката по дело T‑263/16 RENV становищата, които те желаят да представят относно изводите, които следва да се направят въз основа на решение от 16 септември 2021 г., Комисия/Белгия и Magnetrol International (C‑337/19 P, EU:C:2021:741), а втората — до отказа да им предостави качеството на встъпила страна по това дело.
88
На първо място, от практиката на Общия съд следвало, че член 217, параграф 1 от Процедурния правилник на тази юрисдикция не дава определение на понятието „страни в производството пред Общия съд“ и че следователно тази разпоредба допуска възможността да бъде признато такова качество на встъпилите страни в производството пред Съда при връщане на делото на Общия съд за ново разглеждане. Съгласно тази съдебна практика Soudal и Esko-Graphics можели да представят писмени становища по смисъла на член 217, параграф 1, което те направили в предвидените в този член срокове.
89
На второ място, както Общият съд системно посочвал, в интерес на доброто правораздаване и на приемствеността на разглеждането на спора било страна, допусната да встъпи в производство по обжалване, да може да запази качеството си на встъпила страна в случай на връщане на делото на Общия съд за ново разглеждане след отмяна на решението на последния. При това положение жалбоподателите трябвало да се считат за встъпили страни по дело T‑263/16 RENV, без да трябва да подават искане за встъпване пред Общия съд.
90
Съгласно практиката на Общия съд това разрешение се обосновавало и с необходимостта да се позволи на последния да се произнесе по съдебните разноски при липса на такова произнасяне от Съда преди връщането на делото на Общия съд за ново разглеждане. Настоящият случай впрочем бил точно такъв.
91
Комисията счита, че Общият съд основателно е отказал да признае на жалбоподателите качеството на встъпила страна по дело T‑263/16 RENV.
92
Всъщност член 217, параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд допускал след връщане на делото от Съда на Общия съд писмени становища да се представят не от „страните в производството пред Съда“ или от „страните в производството по обжалване“ а само от „страните в производството пред Общия съд“. Член 1, параграф 2, буква в) от този процедурен правилник уточнявал обхвата на този член 217, параграф 1, като определял понятията „страни“ и „страна“ като „всяка страна в производството, включително встъпилите страни“.
93
След като жалбоподателите не можели да претендират качеството на „страна в производството пред Общия съд“, уважаването на настоящата жалба било равносилно на създаване на категория встъпили страни sui generis, които не са длъжни да спазват нито срока, предвиден в член 143, параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд, нито условията, наложени с член 143, параграф 2 от този процедурен правилник. В случай че встъпването на такива страни бъде допуснато, Комисията не би имала възможност да отговори на представените от тях становища. Нещо повече, подобен подход щял на практика да доведе до заобикаляне на мерките за спиране на някои производства, приети, за да се позволят определянето и приоритетното разглеждане на „пилотни“ дела.
94
Освен това практиката на Общия съд, на която жалбоподателите се позовават, се свеждала до две решения, последното от които се обжалва, в рамките на което производство Комисията оспорва качеството на встъпила страна в производство пред Общия съд на встъпила страна в производството по обжалване. Впрочем положението на жалбоподателите се различавало от това на страните, разглеждано в делата, по които са постановени тези две решения на Общия съд.
Съображения
95
Член 1, параграф 2, буква в) от Процедурния правилник на Общия съд гласи, че за целите на този процедурен правилник и при липса на друго пояснение „страна“ и „страни“ е всяка страна в производството, включително встъпилите страни.
96
Тази обща разпоредба обаче не уточнява случаите, в които Общият съд трябва да признае на дадено лице качеството на встъпила страна в производство пред него.
97
В това отношение, макар членове 142—145 от посочения процедурен правилник да уреждат режима за встъпване в производство пред Общия съд, като установяват правилата относно подаването и разглеждането на молбите за встъпване, те не се занимават с качеството, което трябва да се признае на лицата, допуснати от Съда да встъпят в дадено дело на етапа на обжалването, когато Съдът приема жалбата за основателна, отменя решението на Общия съд и връща делото на последния за ново разглеждане.
98
Освен това членове 217 и 218 от същия процедурен правилник, чиято цел е да се определят редът на протичане и приложимите правила в производствата, образувани след отмяна на решение на Общия съд и връщане на делото за ново разглеждане от него, също не съдържат правило, уточняващо статута в такива производства на встъпилите страни в производството по обжалване.
99
В този контекст е важно да се отбележи, както подчертават жалбоподателите, че разглеждането на дело от Общия съд след акт на Съда, с който решението на Общия съд се отменя и това дело му се връща за ново разглеждане, е част от приемствеността на производството по обжалване пред Съда.
100
Тази приемственост е изрично отразена в Процедурния правилник на Общия съд. Най-напред, от член 215 от този процедурен правилник следва, че Общият съд е пряко сезиран с акта на Съда за отмяна на решението на Общия съд и връщане на делото за ново разглеждане. По-нататък, съгласно член 217 от посочения процедурен правилник срокът, определен за представяне на становище относно изводите, които следва да се направят въз основа на този акт на Съда с оглед на решаването на спора, започва да тече от връчването на посочения съдебен акт. Накрая, съгласно член 219 от същия процедурен правилник Общия съд се произнася по съдебните разноски не само по образуваните пред него производства, а и по производството по обжалване пред Съда.
101
Нещо повече, съгласно член 61, втора алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, когато Съдът отменя решение на Общия съд и връща делото за ново разглеждане, Общият съд е обвързан от всяко решение на Съда по правни въпроси.
102
Следователно при новото разглеждане на първоинстанционната жалба след връщането на делото на Общия съд последният трябва да определи последиците за изхода на спора между страните от решението на Съда по жалбата.
103
В този контекст целта на представянето на становища от страните, което се разрешава с член 217 от Процедурния правилник на Общия съд, е именно да им се позволи да изложат мнението си относно тези последици за изхода на спора и да се допълни информацията на Общия съд в това отношение.
104
Така тази разпоредба е предназначена да гарантира, подобно на член 172 от Процедурния правилник на Съда, който позволява на всяка страна по съответното дело пред Общия съд, която има интерес от уважаване или отхвърляне на жалбата, да представи писмен отговор пред Съда, приемствеността на разглеждането на спора в хода на едно и също дело пред юрисдикциите на Съюза.
105
Впрочем, на първо място, признаването от Съда на качеството на встъпила страна на дадено лице предполага, съгласно член 40, втора алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, това лице да може да докаже интерес от изхода на дело, внесено за разглеждане от Съда.
106
Следователно отказът да се признае на встъпила страна във въззивното производство по обжалване качеството на встъпила страна в производството пред Общия съд, когато делото е върнато на Общия съд от Съда, лишава посоченото лице от всяка възможност да представи становище пред Общия съд относно изводите, които следва да се направят въз основа на акт на Съда, впрочем засягащ неговите интереси, доколкото това лице вече не може да подаде искане за встъпване пред Общия съд по причините, изложени в точка 41 от настоящото определение.
107
Впрочем, член 40, втора алинея от Статута на Съда на Европейския съюз предвижда, че лицата, които докажат интерес, могат да встъпват в „делата“. Както обаче следва от членове 55 и 56 от този статут, поне в текста им на френски език, понятието „дело“, което се отнася до спора между страните, се различава от понятието „производство“, което се отнася до висящото производство пред сезираната със спора юрисдикция.
108
Разбира се, не може напълно да се изключи възможността в някои случаи, по-специално когато Съдът е постановил окончателно решение по някои аспекти на дадено дело, преди да го върне на Общия съд, встъпила страна в производството по обжалване да няма повече интерес от изхода на делото пред Общия съд. Само по себе си обаче това обстоятелство не може да обоснове непризнаването на качеството на встъпила страна по дело, върнато на Общия съд от Съда, на встъпила страна в производството по обжалване, доколкото в хода на производството юрисдикциите на Съюза трябва да проверят дали обосноваващият встъпването интерес продължава да съществува (вж. в този смисъл решение от 8 юли 1999 г., Hüls/Комисия, C‑199/92 P, EU:C:1999:358, т. 52—55).
109
В случая, както подчертават жалбоподателите, искането им за встъпване пред Съда е уважено с мотива, че имат интерес отмяната ex tunc и erga omnes на спорното решение, постановена от Общия съд, да стане окончателна (вж. в този смисъл определение на председателя на Съда от 15 октомври 2019 г., Комисия/Белгия и Magnetrol International, C‑337/19 P, непубликувано, EU:C:2019:909, т. 17) — отмяна, която представлява именно предметът на производството по дело T‑263/16 RENV, по което жалбоподателите претендират, че могат да встъпят.
110
На второ място, следва да се отбележи, че разрешението, възприето от Общия съд в обжалваното решение, поставя приемствеността на разглеждането на спора по дадено дело и обхвата на последиците от допускане на встъпването на дадена страна в производството пред Съда в зависимост от решението на последния да постанови окончателно решение по делото или, напротив, да го върне на Общия съд съгласно член 61, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз.
111
Всъщност, както отбелязва генералният адвокат в точка 87 от заключението си, когато Съдът постановява окончателно решение по делото, вместо да го върне на Общия съд, встъпилата страна по въззивната жалба може да изложи доводите си пред юрисдикцията на Съюза, призована да се произнесе по първоинстанционната жалба, но е лишена от такава възможност в случай на връщане на делото на Общия съд за ново разглеждане.
112
На трето място, възприетото от Общия съд разрешение явно може да засегне приемствеността на разглеждането на спора пред юрисдикциите на Съюза, още повече че встъпилата страна в производството по обжалване би трябвало да може отново да участва, при спазване на условията, определени в член 40 от Статута на Съда на Европейския съюз и в релевантните разпоредби на Процедурния правилник на Съда, в производството пред Съда в случай на обжалване на новото решение на Общия съд, постановено след връщането на делото за ново разглеждане, и следователно би довело до спорадично участие в производството пред юрисдикциите на Съюза в рамките на един и същ спор.
113
На четвърто място, следва да се отбележи, че съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е неоснователна или когато е основателна и Съдът се произнася окончателно по спора, той се произнася по съдебните разноски.
114
От тази разпоредба следва, a contrario, че когато жалбата е основателна, но делото се връща на Общия съд от Съда, последният не се произнася по съдебните разноски.
115
В такъв случай Общият съд задължително следва да се произнесе по съдебните разноски, направени в производството по обжалване, както впрочем изрично е предвидено в член 219 от процедурния му правилник.
116
При това положение отказът да се признае на встъпила страна в производството по обжалване качеството на встъпила страна по дело, което е било върнато на Общия съд от Съда, би довел, когато от Съда е поискано да възложи на друга страна разноските на тази встъпила страна или да осъди последната да заплати разноските на друга страна, до положение, при което тези искания или няма да бъдат разгледани от юрисдикция на Съюза, или Общият съд ще трябва да се произнесе по искания, отнасящи се до лице, което не е страна в производството пред него и което следователно не е могло да защити претенциите си в това производство.
117
Случаят в настоящото дело би бил точно такъв.
118
Всъщност в случая Комисията е поискала жалбоподателите да бъдат осъдени да заплатят направените във въззивното производство по дело C‑337/19 P съдебни разноски.
119
В решение от 16 септември 2021 г., Комисия/Белгия и Magnetrol International (C‑337/19 P, EU:C:2021:741), Съдът не се произнася по съдебните разноски, поради което при разглеждането на дело T‑263/16 RENV Общият съд следва, както изтъкват жалбоподателите, да се произнесе по въпроса дали жалбоподателите следва евентуално да бъдат осъдени да заплатят съдебните разноски във въззивното производство по дело C‑337/19 P.
120
На пето място, доводите на Комисията срещу признаването на встъпила страна в производството по обжалване на качеството на встъпила страна по дело, което е било върнато на Общия съд от Съда, не могат да бъдат приети.
121
Така, най-напред, макар признаването на качеството на встъпила страна в производство пред Общия съд на встъпила страна в производството пред Съда да не е уредено от правилата по член 143 от Процедурния правилник на Общия съд, все пак не може да се счита, че такова встъпване пред Общия съд се допуска, без да се налага каквото и да било материално или формално изискване. Всъщност съответното лице трябва преди това да е било допуснато да встъпи в производството от Съда при условията, определени в член 40 от Статута на Съда на Европейския съюз и в релевантните разпоредби на Процедурния правилник на Съда.
122
По-нататък, обстоятелството, че това разрешение позволява на дадена страна да представи становище, на което другите страни в производството пред Общия съд не биха могли да отговорят, е ирелевантно, тъй като, от една страна, Процедурният правилник на Общия съд по принцип не предоставя право да се отговаря на становищата, представени на основание член 217 от този процедурен правилник, и от друга страна, член 217, параграф 3 от посочения процедурен правилник все пак предвижда, че ако обстоятелствата го обосновават, се допуска представянето на допълнителни писмени становища.
123
Накрая, що се отнася до довода на Комисията, че признаването на качеството на встъпила страна в производство пред Общия съд на встъпила страна в производството по обжалване, която паралелно с това е жалбоподател по дело, спряно от тази юрисдикция в рамките на определянето на „пилотно“ дело, би довело до заобикаляне на това решение за спиране на производството, следва да се подчертае, че такова решение за спиране не може да води до недопускане на встъпването на този жалбоподател в производство пред юрисдикция на Съюза, когато това встъпване трябва да бъде разрешено по силата на член 40 от Статута на Съда на Европейския съюз (вж. в този смисъл определение на председателя на Съда от 15 октомври 2019 г., Комисия/Белгия и Magnetrol International, C‑337/19 P, непубликувано, EU:C:2019:915, т. 14 и 18 и цитираната съдебна практика).
124
С оглед на изложеното по-горе следва да се приеме, че този член 40, спазването на процесуалните права, гарантирани на встъпилите страни с Процедурния правилник на Общия съд, и принципът на добро правораздаване налагат, при последователно провеждане на производствата пред Съда и пред Общия съд, встъпила страна в производството по обжалване да се ползва автоматично от качеството на встъпила страна в производство пред Общия съд, когато делото е върнато на тази юрисдикция след отмяната от Съда на решение на Общия съд.
125
В случая впрочем е безспорно, от една страна, че с определение на председателя на Съда от 15 октомври 2019 г., Комисия/Белгия и Magnetrol International (C‑337/19 P, непубликувано, EU:C:2019:915), Soudal и Esko-Graphics са допуснати да встъпят в производството пред Съда по дело C‑337/19 P, и от друга страна, че с решение от 16 септември 2021 г., Комисия/Белгия и Magnetrol International (C‑337/19 P, EU:C:2021:741), Съдът е отменил решение на Общия съд от 14 февруари 2019 г., Белгия и Magnetrol International/Комисия (T‑131/16 и T‑263/16, EU:T:2019:91), и е върнал дела T‑131/16 и T‑263/16 на Общия съд, за да се произнесе той по някои от изложените по тези дела основания.
126
От това следва, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като не е признал на жалбоподателите качеството на встъпила страна по дело T‑263/16 RENV.
127
Вследствие на това единственото основание, изложено от жалбоподателите, трябва да се уважи и обжалваното решение да се отмени.
По спора пред Общия съд
128
Съгласно член 61, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, когато отменя решението на Общия съд, Съдът може сам да постанови окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това, или да върне делото на Общия съд за постановяване на решение.
129
В случая от точки 124—126 от настоящото определение следва, че Soudal и Esko-Graphics имат автоматично качеството на встъпила страна в производството пред Общия съд по това дело и следователно разполагат с всички присъщи на това качество права, и по-специално правото да представят становища съгласно член 217, параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд.
130
При това положение Общият съд трябва да приеме произтичащите от посоченото качество процесуални мерки.
По съдебните разноски
131
Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е основателна и Съдът се произнася окончателно по спора, той се произнася по съдебните разноски.
132
Съгласно член 138, параграф 1 от този процедурен правилник, който се прилага по отношение на производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от същия, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
133
Комисията е загубила делото, но Soudal и Esko-Graphics не са поискали тя да бъде осъдена да заплати съдебните разноски. Поради това всяка от страните понася направените от нея съдебни разноски в настоящото производство по обжалване.
По изложените съображения Съдът (голям състав) определи:
1)
Отменя решение на Общия съд на Европейския съюз от 6 декември 2021 г., с което последният отказва да признае на Soudal NV и на Esko-Graphics BVBA качеството на встъпила страна по дело T‑263/16 RENV и да приложи към преписката по това дело представените от тях писмени становища относно изводите, които следва да се направят въз основа на решение на Съда от 16 септември 2021 г., Комисия/Белгия и Magnetrol International (C‑337/19 P, EU:C:2021:741), с оглед на решаването на спора по посоченото дело.
2)
Soudal NV, Esko-Graphics BVBA и Европейската комисия понасят направените от тях съдебни разноски.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.