62005CC0134_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Настоящият иск, предявен на основание член 226 ЕО, има за цел да установи, че с условията, на които подчинява дейността по извънсъдебно събиране на вземания, включително когато тази дейност се извършва от предприятия, установени в други държави-членки, Италианската република не е изпълнила задълженията си по членове 43 ЕО и 49 ЕО.
I – Правна уредба и досъдебна процедура
2. Законът за обществената сигурност, приет с Кралски указ № 773 от 18 юни 1931 г., (редовна притурка към GURI, бр. 146 от 26 юни 1931 г.), тълкуван и допълнен с циркулярно писмо на Министерство на вътрешните работи от 2 юли 1996 г. (наричан по-нататък: „италианската правна уредба“), предвижда по същество, че:
– упражняването на дейността по извънсъдебно събиране на вземания е подчинено на издаването на разрешително от Questore, орган на местната полиция,
– разрешителното се отнася само до помещенията, които са посочени в него,
– разрешената дейност може да бъде упражнявана само в провинцията, в която разрешителното е издадено,
– Questore може да обвърже предоставянето на разрешителното от допълнителни предписания по отношение на предвидените в закона, за да гарантира запазването на общественото доверие,
– титулярът на разрешителното трябва да държи изложени постоянно и на видно място в помещенията си списъка с извършваните от него дейности и тарифата със съответните цени и не може да извършва други дейности освен тези, посочени в списъка,
– необходимо е да се определят обективни и единни параметри, за да се избегне прилагането на прекалено различни тарифи в една и съща провинция,
– агенциите за събиране на вземания не могат да осъществяват финансовите сделки, уредени със Законодателен декрет № 385/93 от 1 септември 1993 г. относно банковата и кредитната дейност (редовна притурка към GURI, бр. 92 от 30 септември 1993 г.), които са запазени единствено за финансовите посредници, вписани в съответния списък на Министерство на финансите.
3. На 21 март 2002 г. Комисията изпраща официално уведомително писмо до италианското правителство, тъй като счита, че по-голямата част от тези разпоредби са несъвместими с членове 43 ЕО и 49 ЕО. Като оспорват съществуването на нарушение на разпоредбите на Договора, италианските власти отговарят, че са създали работна група, която да разгледа възможността за изменение на въпросната правна уредба, и изпращат на Комисията писмо, съобщаващо подготвянето на проектозакон в този смисъл. Тъй като обаче не ѝ е предоставен нито текстът, нито графикът за приемането на този проектозакон, на 7 юли 2004 г. Комисията издава мотивирано становище. Тъй като последното остава безрезултатно, на 22 март 2005 г. Комисията предявява пред Съда настоящия иск.
II – Преценка
4. Извънсъдебното събиране на вземания може да бъде определено като „действие или практика, което има за цел да насърчи длъжника да изпълни парично задължение, с изключение на събиране на вземания въз основа на изпълнително основание“(2) . Различни разпоредби от италианската правна уредба уреждат упражняването на тази дейност. Според Комисията тази правна уредба е в няколко отношения несъвместима с членове 43 ЕО и 49 ЕО. По-точно Комисията излага осем твърдения за нарушения на същата, като някои от тях са толкова тясно свързани, че за яснота на анализа доводите на Комисията могат да бъдат обединени в пет точки.
5. С тази искова молба Комисията иска Съдът да уточни още веднъж каква е свободата на действие, с която разполагат държавите-членки, когато уреждат упражняването на икономическа дейност, която все още не е предмет на общностна правна уредба.
6. В това отношение на първо място следва да се напомни, че „при липсата на хармонизация на определена професионална дейност, държавите-членки по принцип запазват компетентността си при уреждането на упражняването на тази дейност, но трябва да упражняват своите правомощия в тази област при спазване на основните свободи, гарантирани от Договора“(3) . Безспорно свободите на движение като правото на свободно установяване и на свободно предоставяне на услуги нямат за цел да либерализират националните икономики, като възпрепятстват всяка държавна правна уредба, която засяга икономическата и търговската свобода; в противен случай, те биха отнели правото на държавите-членки да предвиждат правна уредба в областта на икономиката. Те имат за цел обаче да насърчат отварянето на националните пазари, като улеснят операторите при упражняването на тяхната дейност на транснационално равнище. Във връзка с това те целят да обхванат всички транснационални положения и да забранят не само всяка пряка или непряка дискриминация, основана на гражданство и установена от държавите-членки, но също и всяка национална мярка, която води до по-неблагоприятно третиране на транснационалните положения в сравнение с чисто националните такива(4) . По друг начин казано, съгласно логиката на вътрешния пазар целта е да се преследва дискриминацията, която препятства упражняването на свободата на движение. Ето защо въздействието на свободите на движение задължава държавите-членки да вземат предвид влиянието на мерките за уреждане на своите национални икономики върху положението на гражданите на Общността, които желаят да упражняват правото си на свободно движение.
7. По-точно, по-неблагоприятното третиране на транснационалните положения, което принципът на свобода на движението забранява, може да намери различен израз. Разбира се, то може да бъде последица от дискриминация, която дава предимство на националните граждани. Може да произтича и от ограничение на достъпа до пазара, било защото националната правна уредба води до закриляне на позициите, придобити от установените на националния пазар икономически оператори(5), било защото затруднява упражняването на транснационална дейност(6) или обмена между държавите-членки.
8. С оглед на тази аналитична рамка следва да се прецени релевантността на твърденията за нарушения, изтъкнати от Комисията.
9. Видно от анализа по-долу, тези твърдения за нарушения са обосновани. Това не означава, че държава-членка не може да уреди дейността по извънсъдебно събиране на вземания. Без съмнение дори е желателно тя да направи това. Все пак условията, на които Италианската република подчинява упражняването на тази дейност, са прекалено ограничителни за свободата на установяване и за свободата на предоставяне на услуги.
А –	Изискването за разрешително и допълнителните условия за неговото предоставяне
10. На първо място, Комисията оспорва предвиденото в италианската правна уредба за упражняването на дейност по извънсъдебно събиране на вземания условие за предварително издаване на административно разрешение от органа на местната полиция, Questore. Доколкото това изискване се прилага и по отношение на доставчици, установени в друга държава-членка, без да се взема предвид спазването от последните на задълженията, евентуално предвидени в правната уредба на държавата по установяване с оглед на защитата на обществения интерес, посочен от спорната италианска правна уредба, същата нарушавала свободата на предоставяне на услуги. Това се потвърждавало още повече от факта, че италианската правна уредба предоставя на органа на местната полиция правомощието да налага допълнителни предписания извън изрично предвидените, за да обезпечи общественото доверие.
11. Това твърдение за нарушение и доводите, посочени в негова подкрепа от Комисията, ми изглеждат напълно основателни.
12. За да се защитят, италианските власти, на първо място, възразяват, че режимът на предварителното разрешение не установява нито пряка, нито непряка дискриминация във вреда на трансграничните доставчици, тъй като изискването за разрешително важи и за италианските оператори, и/или за операторите, установени в Италия. Известно е обаче, че възприемайки първоначално приетия подход в областта на свободното движение на стоки, постепенно се стига до тълкуване на принципа на свобода на предоставяне на услуги, според което същият забранява не само преките или непреките дискриминационни ограничения, но също и приложимите по еднакъв начин пречки. Според формулировката, установена по дело Säger, „член 59 [понастоящем след изменението член 49 ЕО] от Договора изисква премахването по отношение на доставчиците на услуги не само на всяка дискриминация, основана на тяхното гражданство, но и на всяко ограничение, дори то да се прилага без да се прави разлика между национални доставчици и доставчици от други държави-членки, когато това ограничение може да доведе до забрана или затрудняване по друг начин на дейността на доставчик, установен в друга държава-членка, в която той законно предлага аналогични услуги“(7) . От установената съдебна практика следва, че предварително административно разрешение може да затрудни или възпре предоставянето на услуги и с ледователно представлява ограничение на свободното им движение(8) . То представлява пречка за достъпа на трансграничния доставчик до пазара на приемащата държава.
13. На второ място, италианските власти изтъкват съображения, свързани с обществения ред и обществената сигурност, като необходимостта от борба с престъпното проникване, борба с лихварството и защита на длъжниците, за да обосноват въвеждането на контрол ex ante, какъвто контрол представлява изискването за разрешително. Целта е по-специално да се препятства възможността лица, които могат да извършат тежки престъпления срещу личността или собствеността на длъжниците, да извършват дейност по извънсъдебно събиране на вземания.
14. Подобни интереси представляват безспорно императивни съображения от обществен интерес, които могат по принцип да обосноват приложимите по еднакъв начин пречки пред свободното предоставяне на услуги.
15. Все пак въпросната мярка, която създава пречката, трябва да бъде съобразена с принципа на пропорционалност, тоест да може да гарантира осъществяването на следваната легитимна цел и да не надхвърля необходимото за постигането ѝ(9) .
16. Споделям анализа на Комисията, съгласно който изискването за разрешително надхвърля необходимото за постигане на поставената цел, а именно да се осигури тесен контрол върху дейността по извънсъдебно събиране на вземания за целите на обществения ред. Всъщност предварително разрешение при същите условия се изисква и от трансграничните доставчици, и от установените в Италия оператори, независимо от тяхното гражданство. Въпреки че при установяване в друга държава-членка дадено предприятие по принцип е обвързано от законодателството на приемащата държава, което може да му наложи същите условия и контрол, които прилага за собствените си граждани, то същото не може да се изисква от доставчик на услуги, който само спорадично упражнява дейност в друга държава-членка и който продължава да бъде субект на действащите правила и контрол в държавата му по произход. Това би лишило свободното предоставяне на услуги от всякакво полезно действие, подчинявайки го на всички условия, които се изискват във връзка с установяването(10) . Това също така би поставило в по-неблагоприятно положение трансграничните доставчици в сравнение с доставчиците, установени на територията на приемащата държава(11) . Съдът отдавна е направил извод от това че по принцип прилагането спрямо доставчик на ограничения с оглед на защитата на общи интереси не съответства на свободното предоставяне на услуги, доколкото тези общи интереси вече са защитени от правилата, които се прилагат по отношение на доставчика в държавата-членка, в която е установен(12) . Следователно приемащата държава-членка трябва да вземе предвид правилата, приложими спрямо доставчика в държавата му по установяване, както и контрола за спазването им. От това произтича, че приетата от държава-членка мярка не може да се разглежда като необходима за постигането на посочената цел, ако по същество повтаря осъществения в други държави-членки контрол, преследващ същата цел(13) . С други думи, проверката за необходимост, присъща на принципа за пропорционалност, задължава държавата-членка по местоназначение да провери дали изисквания, преследващи същата цел от общ интерес, са наложени и в държавата-членка по произход и ако е необходимо, да прецени дали те са равностойни за постигането на тази цел; при положителен отговор държавата-членка по местоназначение има задължение да признае, че равностойното изискване вече е изпълнено в държавата-членка по установяване.
17. За да отхвърлят приложимостта в случая на това задължение за взаимно признаване, италианските власти не могат основателно да изтъкнат довода, че в областта на извънсъдебното събиране на вземания липсва общностно хармонизиране с въвеждането на система за взаимно признаване. Трябва да се повтори, че при липсата на хармонизация на определена професионална дейност, държавите-членки по принцип запазват компетентността си при уреждането на упражняването на тази дейност, но трябва да упражняват своите правомощия в тази област при спазване на основните свободи, гарантирани от Договора(14) . Съдът вече се е произнесъл, че макар изрично предвидените в член 57 ЕИО (понастоящем член 47 ЕО) директиви за хармонизиране на условията за достъп до адвокатска дейност и за взаимно признаване на дипломите, които предоставят достъп до тази професия, все още да не са породили правни последици, принципът на свобода на установяване задължава държавата-членка, сезирана със заявление за разрешително за упражняване на професия, достъпът до която съгласно националното законодателство зависи от притежаването на диплома или професионална квалификация, да вземе предвид дипломите, удостоверенията и другите документи, които заинтересованото лице е придобило, за да упражнява тази професия в друга държава-членка, като сравни знанията и уменията, удостоверени с тези дипломи, и знанията и квалификациите, изисквани съгласно националните правила; ако това сравнително разглеждане на дипломите доведе до заключението, че познанията и квалификациите, удостоверени с чуждата диплома, съответстват на изискваните съгласно националните разпоредби, държавата-членка е длъжна да признае, че тази диплома отговаря на условията, поставени от националните разпоредби(15) .
18. Както подчертава Комисията, условието за получаване на разрешително, поставено от спорната италианска правна уредба, не може да премине успешно тази проверка за необходимост. Всъщност това изискване е поставено общо за всички оператори, които желаят да упражняват дейност по извънсъдебно събиране на вземания в Италия, и предоставянето на това разрешително, както италианското правителство признава в своята защита, е подчинено на същите условия.
19. Следователно същите условия се прилагат дори за тези доставчици, които са получили разрешително за своята дейност в държавата-членка по установяване при условия, ако не еднакви, то поне гарантиращи най-малко същото равнище на защита на обществения ред като италианската правна уредба. Други държави-членки обаче, като Германия или Финландия например, също подчиняват упражняването на дейността по извънсъдебно събиране на вземания на получаването на разрешително, предназначено да осигури между другото добрата репутация на оператора чрез проверка на неговото съдебно минало. Фактът, че италианските власти изискват дори в тези случаи получаването на разрешително, представлява дублиране, което се осъжда от съдебната практика. През 1979 г. Съдът вече е постановил, че изискването да се получи разрешително за упражняването на дейност като трудов посредник, в контекста на свободното предоставяне на услуги, не е обективно необходимо, когато доставчикът, установен в друга държава-членка, притежава разрешително, издадено при условия, подобни на изискваните от държавата-членка, в която се предоставя услугата(16) .
20. Както изтъква в съдебното заседание ответникът, фактът, че формулярът за заявлението за разрешително е кратък, че почти няма документи, които трябва да бъдат представени в подкрепа на заявлението, и че срокът за разглеждане на същото е ограничен до 30 дни, не може да направи тези принципи неприложими. Съдебната практика не е приела правилото de minimis в областта на свободите на движение. Макар само в малка степен, изискването за второ разрешително може да забави ненужно упражняването на свободата на предоставяне на услуги и да увеличи цената им(17) и следователно представлява несъразмерно ограничение.
21. Що се отнася до разрешенията, чието издаване в държавата-членка по установяване не е подчинено на условия, които защитават в такава степен обществения ред, италианските власти безспорно в този случай имат право да запазят изискването за разрешително. За предоставянето му обаче те следва да имат предвид задълженията, които доставчиците е трябвало вече да изпълнят в държавата-членка, в която са установени(18) .
22. Така Съдът е приел, че условията, поставени за предоставянето на разрешителното, изисквано за упражняване на застрахователна дейност, „не могат да повтарят равностойните законови изисквания, вече изпълнени в държавата по установяване, а контролният орган в държавата по местоназначение трябва да вземе предвид контрола и проверките, които вече са извършени в държавата по установяване“(19) . Освен това от Решение по дело Cura Anlagen(20) е видно, че законодателството на държава-членка не може да предвижда във връзка с регистрацията на превозно средство, взето на лизинг от дружество, установено в друга държава-членка, задължение за технически контрол, когато превозно средство е било вече обект на технически контрол в държавата-членка по установяване на лизинговото дружество, освен ако целта на това задължение е да провери дали превозното средство отговаря на условията за регистрирани превозни средства в държавата-членка, в която се използва, които не се обхващат от контрола, осъществен в държавата-членка по установяване на лизинговото дружество. Освен това Белгия е осъдена за неизпълнение на задължения, произтичащи от свободата на предоставяне на услуги, поради това че като изисква от всички охранителни дружества изпълнението на същите условия за получаване на предварително разрешение или съгласие, белгийското законодателство изключва вземането предвид на задълженията, които вече са предвидени по отношение на доставчика в държавата-членка, в която е установен(21) . Същото е постановено във връзка с португалското законодателство, имащо същия предмет(22) . В Решение по дело Webb, посочено по-горе, Съдът е приел, че за да запази добрите отношения на пазара на труда и за да защити интересите на работниците, приемащата държава-членка може да изисква разрешително от предприятията — доставчици на услуги, които предоставят работна ръка, въпреки че те вече притежават разрешително, издадено от държавата-членка по установяване, само след като изтъкне разликата в критериите за преценка, приложими за този вид дейност в отделните държави-членки и при изричното условие приемащата държава-членка да вземе предвид доказателствените документи и гаранциите, вече представени от доставчика с оглед на упражняването на дейността му в държавата-членка по установяване.
23. В настоящия случай обаче италианската правна уредба не предвижда вземането предвид на доказателствените документи и гаранциите, вече представени от доставчика с оглед на упражняването на дейността му в държавата-членка по установяване. Издаването на разрешителното е подчинено във всички случаи на същите условия. В това отношение е без значение твърдението на италианските власти, според което за да се прецени дали разрешителното може да бъде предоставено или не, националната администрация трябва да вземе предвид задълженията, с които са обвързани трансграничните доставчици в страната им по произход. Важното е, че самата италианска правна уредба не съдържа никаква специална разпоредба, която изрично да задължава вземането предвид на равностойните изисквания, предвидени в държавата по установяване. Всъщност от постоянната съдебна практика произтича, че обикновените административни практики, които по естеството си могат да бъдат променяни по усмотрение на администрацията и са лишени от подходящата публичност, не могат да бъдат разглеждани като действително изпълнение на задълженията по Договора(23) . Следователно в тази връзка италианската правна уредба също нарушава принципа на пропорционалност.
24. Изискването за разрешително се оказва още по-несъразмерно на преследваната законна цел, тъй като италианската правна уредба предоставя на органа на местната полиция правото да обвърже предоставянето на разрешителното от допълнителни предписания, чието предназначение е да гарантират запазването на общественото доверие. Съгласно установената съдебна практика режим на предварително административно разрешение е съвместим с разпоредбите на Договора само ако се основава на обективни критерии, които не са дискриминационни и са предврително известни на засегнатите предприятия, така че националните органи да не упражняват произволно правото си на преценка, което би лишило общностните разпоредби относно дадена основна свобода от тяхното полезно действие(24) . Италианската правна уредба обаче не уточнява по никакъв начин съдържанието на условията, които могат да бъдат добавени. Произтичащата от това за операторите липса на правна сигурност относно критериите, които следва да бъдат изпълнени, може да ги разубеди да предоставят услугите си(25) .
25. Ето защо поради посочените по-горе съображения предлагам Съдът да приеме за основателно първото твърдение за нарушение на член 49 ЕО, произтичащо от обвързване на дейността по извънсъдебно събиране на вземания с предоставянето на разрешително.
Б –	Определяне на териториалните граници на разрешителното
26. Комисията счита, че действието на разрешителното само в рамките на територията на провинцията, в която има правомощия Questore, който го е предоставил, освен в случаите на упълномощаване на представител с разрешително за упражняване на дейността в провинция, за която операторът не притежава такова, представлява неоправдано ограничение както на свободата на предоставяне на услуги, така и на свободата на установяване.
27. Тъй като Италия е разделена на 103 провинции, териториалният обхват на разрешителното е безспорно ограничение на упражняването на тези две основни свободи. Оператор, който желае да разшири дейността си върху значителна част от италианската територия за спорадично или за трайно и продължително упражняване на дейността, трябва да представи толкова заявления за разрешително, колкото провинции съществуват в зоната, която желае да обхване, и 103 заявления, ако иска да упражнява дейността си на цялата италианска територия.
28. Противно на това, което твърди италианското правителство, в това отношение е без значение и че същото изискване се прилага за установените в Италия оператори, тъй като във всеки случай приложимите по еднакъв начин пречки за свободата на установяване са, както тези за свободата на предоставяне на услуги, забранени(26) . В случая не е необходимо да се започва отново състоялото се вече пред Съда(27) обсъждане по въпроса дали забраната на приложимите по еднакъв начин пречки пред свободата на установяване се отнася само до националните мерки, които ограничават пряко достъпа до дейността, или се отнася и до пречките, които затрудняват нейното упражняване, тъй като ограничението на териториалния обхват на разрешителното не засяга само условията за упражняване на дейността по извънсъдебно събиране на вземания, а и самия достъп до уредената с него дейност.
29. Остава да се определи дали това ограничение е подходящо и необходимо от гледна точка на изтъкнатите от ответника законни съображения, свързани с обществената сигурност, а именно да се предотврати рискът от проникване на организираната престъпност. Според ответника настоящият случай е такъв, тъй като провинцията представлявала най-подходящата териториална единица, за да се прецени влиянието на дейността на допълнителен оператор за извънсъдебно събиране на вземания върху обществения ред и за да се упражнява контрол върху съществуващите оператори.
30. Според мен тази защитна теза не е убедителна.
31. Считам, че ограничаването на териториалния обхват на разрешителното, на първо място, представлява необосновано ограничение на свободата на предоставяне на услуги. След като както посочих по-горе, общото и абсолютно изискване за разрешително нарушава принципа на свобода на предоставяне на услуги, същото важи още повече за система, която задължава трансграничния доставчик да увеличи броя на заявленията за разрешително в зависимост от големината на намиращата се в приемащата държава географска зона, която желае да обхване. Освен това Съдът вече е поставил под въпрос задължението за вписване на архитект в професионалния регистър на всяка провинция, в която той предвижда да предоставя услугите си, като счита, че такова определяне на териториалния обхват на вписването „прави още по-сложно“ упражняването на свободата на предоставяне на услуги, която е вече ограничена от самото задължение(28) .
32. Италианската система за териториални разрешителни представлява също несъразмерно ограничение на свободата на установяване. Тъй като става въпрос за мярка от естество да раздели италианския пазар на провинции, тя трябва да бъде наистина единствената, която може да обезпечи ефективния контрол върху агенциите за извънсъдебно събиране на вземания, за да бъде допустима с оглед на общностното право. Трябва да призная обаче, че не разбирам защо разрешително, издадено на национално равнище, не е подходящо и достатъчно за тази цел. Трябва да се напомни, че държавите-членки, които искат да обосноват въведено от тях ограничение на основна свобода, следва да докажат, че това ограничение преследва законна цел и че то е подходящо и необходимо за постигането ѝ(29) . Направената от италианските власти връзка между необходимостта от контрол ex post на местно равнище върху упражняването на дейността по събиране на вземания и контрола ex ante, който разрешителното гарантира, изобщо не доказва това. Дори ако контролът за упражняването на дейността трябва да бъде извършен по-скоро от провинциалните органи на полицията, отколкото от национален орган на полицията, не виждам по какъв начин, а и ответникът не го доказва убедително, неговата ефективност би била застрашена поради обстоятелството, че разрешителното е издадено от централната власт и има национален обхват. Доводът за по-добър надзор, за по-добра „проследимост“ може да се каже, че не е убедителен, доколкото съгласуването на централно равнище на местния контрол на полицията върху дейността на операторите, които притежават разрешително с национален обхват, изглежда достатъчно за тази цел и е по-малко ограничително за свободата на установяване. Още повече че органите на полицията са част от Министерството на вътрешните работи в Италия. Дори основателно може да се твърди обратното, че установяването на неправомерно поведение при осъществяването на контрол на местно равнище и последващото отнемане на разрешителното води до забрана за оператора да упражнява дейността си върху цялата национална територия, ако разрешителното е с национален обхват, докато то няма да попречи на продължаването на дейността му в другите провинции, за които разполага с разрешително, ако разрешителното е с местен обхват.
33. Фактът, че според италианското правителство забраната за упражняване на дейността извън провинцията има относителен характер, като се има предвид възможността да се прибегне до пълномощник, който притежава надлежно разрешително за провинцията, към която операторът желае да насочи дейността си, не може да отстрани несъразмерността на ограничението. Всъщност тази възможност принуждава последния да се обърне към агенция, с която в действителност има намерение да се конкурира, и следователно води само до утвърждаване на разделението на италианския пазар на провинции и запазване на конкурентното положение.
34. Следователно предлагам Съдът да постанови, че като ограничава действието на разрешителното в рамките на провинцията, в която има правомощия полицейският орган, който го е предоставил, и като налага упълномощаване на представител с разрешително за упражняване на дейността в провинция, за която операторът не притежава такова, Италия не е изпълнила задълженията си, произтичащи от принципите на свободата на установяване и на свободата на предоставяне на услуги.
В –	Подчиняване на упражняването на дейността на задължението операторът да разполага с помещения
35. Според Комисията от спорната италианска правна уредба за оператора произтича задължение да разполага с помещения, в които да бъде упражнявана дейността по събиране на вземания, като това задължение се прилага за всяка провинция, за която той разполага с разрешително. Подобно изискване нарушава както свободата на установяване, така и свободата на предоставяне на услуги.
36. Всъщност няколко национални разпоредби задължават агенцията за събиране на вземания да има помещения във всяка провинция, за която разполага с разрешително. Така член 115 от Закона за обществената сигурност посочва, че „разрешителното се отнася само до помещенията, които са посочени в него“. Член 16 от същия закон предвижда, че правоприлагащите органи „по всяко време имат право на достъп до помещенията, предназначени за упражняването на дейности, за които се изисква получаване на разрешително от полицията“; член 120 задължава ръководителите на агенциите за събиране на вземания да държат изложен „постоянно и на видно място в помещенията на агенцията списъка с извършваните от тях дейности“, а циркулярното писмо на Министерството на вътрешните работи уточнява, че ако е необходимо, дейността по събиране на вземания може „да бъде упражнявана само в помещенията, посочени в разрешителното, вследствие на което другите места на дейност при всички случаи трябва да бъдат разрешени“. Също така ответникът признава, че от това произтича задължение за операторите, които притежават разрешително, да посочат в провинцията място, където съхраняват документите си, за да позволят осъществяването на контрол от страна на полицията.
37. Що се отнася до нарушението на член 43 ЕО, произтичащо от посоченото по-горе, това, което Комисията поставя под въпрос, е не изискването за наличие на помещение, което в определена степен е присъщо на упражняването на свободата на установяване, а задължението, наложено на оператора, желаещ да се установи в Италия, да разполага с помещения във всяка провинция, за която е получил разрешително. Следователно това е задължение, което е тясно свързано с ограничаването на действието на разрешителното в рамките на територията на провинцията: териториалното ограничение на установяването налага увеличаване на местата на установяване. Вече изложих причините, поради които подобно ограничаване на териториалния обхват на разрешителното нарушава свободата на установяване.
38. Относно твърдението за нарушение на член 49 ЕО Съдът многократно напомня, че изискването за трайно установяване или за място на дейност представлява самото отричане на свободата на предоставяне на услуги, доколкото прави невъзможно предоставянето на услуги в държавата-членка по местоназначение от предприятия, установени в други държави-членки(30) . Следователно такова ограничение на свободата на предоставяне на услуги може да бъде прието само ако се установи, че представлява необходимо условие за постигането на поставената законна цел(31) .
39. В практиката си обаче Съдът само по изключение признава, че такъв е случаят. Може само да се посочи като пример предоставянето на адвокатски услуги, изразяващи се в представителството на клиент в съдебно производство. В този случай и преди наличието на общностна хармонизация, в Решение по дело Van Binsbergen(32) изискването за трайно професионално установяване в съдебния ра йон на сезираната юрисдикция е в действителност прието за съвместимо с разпоредбите относно свободата на предоставяне на услуги, след като това ограничение е било обективно необходимо, за да се обезпечи спазването на професионалните правила, свързани по-специално с правораздаването и спазването на професионалната етика. В същото решение обаче Съдът е допълнил, че ако упражняването на дадена професионална дейност на територията на държава-членка е при напълно свободен режим, без да е подчинено на никаква квалификация или професионални правила, изискването за пребиваване на територията на тази държава-членка представлява ограничение, което е несъвместимо със свободата на предоставяне на услуги, след като доброто правораздаване може да бъде осигурено посредством по-малко ограничителни мерки, като избор на съдебен адрес за връчването на съдебни книжа(33) .
40. В подкрепа на защитата представителят на италианското правителство изтъква в съдебното заседание съдебната практика относно адреса за връчване на съдебни книжа на адвокатите, предоставящи услуги. За да обоснове нейното прилагане по аналогия, той изтъква, че не може в настоящия случай изискването за наличие на помещение да се приравни на изискването за трайно пребиваване. Италианската правна уредба трябвало по-скоро да се разбира в смисъл, че изисква да се посочи място, където документите, свързани с упражняването на дейността, в контекста на свободното предоставяне на услуги ще бъдат събирани, за да може полицейският орган да има лесен достъп до тях при извършването на необходимия контрол; за да изпълни това изискване, било достатъчно операторът доставчик да даде адреса на агенция, която вече е установена на италианска територия.
41. Дори ако италианската правна уредба трябва да бъде разбирана по този начин, фактът, че не позволява, а последователно задължава да се посочи, дори най-общо, местонахождение на територията, представлява ограничение на свободата на предоставяне на услуги. Тази правна уредба прави предоставянето на тези услуги по-трудно от предоставянето на чисто вътрешни услуги, доколкото по дефиниция националните доставчици разполагат поне с едно помещение. Следователно нейната допустимост зависи от пропорционалността ѝ спрямо следваната легитимна цел. За италианските власти отговорът е безспорен, тъй като липсата на помещение поражда риска от поставяне на документите извън техния достъп и следователно от възпрепятстване на ефективния контрол ex post върху упражняването на дейността.
42. Не споделям този анализ. Съдебната практика относно адреса за връчване на съдебни книжа на адвокатите ми изглежда трудно приложима, доколкото изискването за посочване на съдебен адрес при адвокат, установен в приемащата държава-членка, е наложен от специфични изисквания, свързани с доброто правораздаване, а именно да се посочи адрес, на който съобщенията на сезираната юрисдикция могат да бъдат надлежно връчени. Считам, че в случая стремежът да се гарантира ефективен контрол ex post може сам по себе си да бъде надлежно отчетен чрез по-малко ограничителни мерки. Задължението за периодично представяне на съответните документи за предоставените услуги или копие от тях е достатъчно в тази връзка, особено предвид развитието на средствата за електронни съобщения. Задължението да се разполага с помещение, за да се изложи списък с услугите, които могат да бъдат предоставени на клиентите, е също несъразмерно, тъй като дружествата за събиране на вземания може да уведоми клиента с други средства, например чрез интернет страница.
43. Съдебната практика е също в този смисъл. Могат да бъдат посочени две дела във връзка с изискването за трайно установяване за целите на контрола, но мотивите на постановените по тях решения показват, че дори изискването за наличие на помещение е несъразмерно. По делото относно застрахователните услуги Съдът приема, че „този контрол може да се упражнява въз основа на копия от баланса, счетоводните отчети и търговските документи, включително въз основа на застрахователните условия и програмите на дейност, изпратени от държавата по установяване и надлежно удостоверени от органите на тази държава-членка“(34) . Освен това според Съда изискването за място на дейност, наложено на лабораториите за медицински изследвания, които желаят да предоставят услуги във Франция, надхвърля необходимото, тъй като „въпреки че не може да се иска от компетентните френски органи да извършват на място контрол в други държави-членки, по-специално проверки за спазването на условията на дейност на лабораториите, при все това от лабораториите, установени в друга държава-членка, е възможно да се изисква да докажат по задоволителен за френските власти начин, че контролът, на който са подложени от компетентните органи в държавата-членка, в която е мястото им на дейност, е не по-малко строг от приложимия във Франция и се отнася до спазването на разпоредби, които гарантират поне същото равнище на защита на здравето като френската правна уредба“(35) .
44. Следователно предлагам Съдът да постанови, че като предвижда задължение да се разполага с помещение във всяка провинция, за която операторът има разрешително, Италианската република е нарушила членове 43 ЕО и 49 ЕО, и че като задължава в помещенията да се изложи списък с извършваните за клиентите услуги, Италианската република е нарушила член 49 ЕО.
Г –	Ограничаване на свободата за определяне на тарифите
45. Комисията твърди също така, че държавата ответник неоправдано ограничава свободата на установяване и свободата на предоставяне на услуги, като препоръчва на Questori с циркулярното писмо на Министерството на вътрешните работи от 1976 г. да контролира тарифите, като определя обективни и единни параметри, за да се избегнат прекалено различни тарифи в една и съща провинция.
46. Споделям становището на Комисията, че тази препоръка трябва да се разглежда като ограничаване на свободата за определяне на тарифите, въпреки че италианските власти отричат това, като според тях тази препоръка само предлага на Questori да предоставят на операторите списъци с тарифи, основани на обективни критерии (цените, съотношението между търсенето и предлагането на услугите и др.). Обвързващият характер на това указание обаче произтича от самото признание на ответника, че прекалената конкуренция в областта на цените може да накара отговарящия за обществената сигурност орган да спре действието или да отнеме разрешителното на отговорните оператори.
47. Съгласен съм с Комисията и считам, че това ограничаване на свободата за определяне на тарифите може да затрудни или да възпрепятства упражняването на свободата на установяване и на свободата на предоставяне на услуги и следователно представлява пречка за тези две основни свободи(36) . Дори това ограничение да не е дискриминационно, то в действителност може да ограничи достъпа до италианския пазар на дейността по извънсъдебно събиране на вземания на оператори, които желаят да се установят в Италия или да предоставят своите услуги в тази държава. Както Съдът изяснява в дело CaixaBank France(37), конкуренцията в областта на цените често е най-доброто средство за привличане на клиенти и следователно за навлизане на пазара, особено за операторите, които все още не присъстват на този пазар, поради което не са известни на клиентите. Следователно всяка национална мярка, която има за цел да ограничи тази конкуренция представлява ограничение на упражняването на правото на установяване и на правото на предоставяне на услуги.
48. Видно от вече напомнените съображения, такъв е случаят, когато националната мярка има за цел да наложи минимални цени. В настоящия случай отправената към местните органи на полицията препоръка да установят обективни и единни параметри за определяне на тарифите изглежда, че по-скоро преследва тази цел, тъй като целта на тази препоръка, както признават италианските власти, е да предотврати неконтролираната конкуренция в областта на цените на услугите, която може да наруши обществения ред. Това може да е така дори ако националната мярка има за цел да наложи пределни цени(38) . Подобно ограничение може в действителност да затрудни доставчик, като му пречи да включи в тарифата на своята услуга определени разходи, и по-специално пътни разходи, каквито местните оператори не трябва да поемат. То може да затрудни и оператор, който желае да се установи, като му пречи да включи разходите за установяване, които отдавна установените оператори са възстановили.
49. За да докаже законността на това ограничение, представителят на италианското правителство се позовава в съдебното заседание на член 3, параграф 1, буква д) от Директива 2000/35/ЕО на Европейския парламент и на Съвета(39), която оправомощава държавите-членки, при спазване на принципите на прозрачност и пропорционалност, да определят пределен размер на разходите по събирането, които кредиторите могат да искат от длъжника в случай на забавено плащане от страна на последния. Позоваване на този текст е неотносимо. Въпреки че Директива 2000/35 се отнася до събирането на вземания, даденото на държавите-членки правомощие има за предмет пределните разходи по събирането, които кредиторът може да търси от своя длъжник. Целта е да се защити слабата страна, а именно длъжникът, като същевременно се препятства възможността същият да злоупотреби със забавянето на плащането, като се възползва от ниските лихви за забава и от бавното и тежко исково производство. В настоящия случай обаче спорната италианска правна уредба има за цел да определи минимални цени, които могат да бъдат прилагани от агенциите за събиране на вземания за услугите, предоставени на техните клиенти кредитори, за да се избегне конкуренция в областта на цените.
50. Ответникът също така изтъква неясния довод, че неконтролираната конкуренция в областта на цените на услугите може да бъде фактор за смущаване на обществения ред. Без съмнение с това ответникът навежда на мисълта, че за да предложат възможно най-ниската цена, агенциите за събиране на вземания ще бъдат насърчени да намалят във възможно най-голяма степен разходите си, стремейки се да получат възможно най-бързо и с всички средства, включително и най-решителните, дължимите от длъжниците суми.
51. Ако такива крайности не са изключени, контролът относно добрата репутация на операторите следва да може да им окаже възпиращо действие, а наказателните производства и наказания да ги санкционират. Следователно не е ясно по какъв начин ограничаването на свободата за определяне на тарифите за услугите се явява подходяща и необходима мярка с оглед на постигането на преследваната цел, свързана с обществения ред. Във всеки случай, трябва да се повтори отново, че държавите-членки следва да придружат изтъкваната от тях обосноваваща причина „с анализ на своевременността и пропорционалността на приетата ограничителна мярка“, което италианските власти не са направили(40) . Така на френското правителство, което за да обоснове правната уредба на цената на горивата, се позовава на нарушения на обществения ред, предизвикани от яростните реакции, които можело да се очакват от засегнатите от неограничената конкуренция търговци на дребно, Съдът възразява, че то не е доказало, че свободният режим на цените ще предизвика за обществения ред и обществената сигурност последици, с които то не може да се справи със средствата, с които разполага(41) .
52. Ответникът изтъква и заплахата за правото на работниците да им бъдат внесени осигурителните вноски от съответното предприятие и да бъдат спазвани предписанията на колективните договори. Въпреки че закрилата на работниците представлява императивно съображение от обществен интерес, тук също, както Комисията правилно възразява, правата им са защитени от правилата за нарушения на трудовото и осигурителното право, за които са предвидени наказателни санкции.
53. Следователно трябва да се приеме за основателно твърдението за нарушение на членове 43 ЕО и 49 ЕО, произтичащо от ограничаването на свободата за определяне на тарифите.
Д –	Забрана за едновременното упражняване на дейността по събиране на вземания и на банковата и кредитната дейност
54. На последно място, Комисията твърди, че държавата ответник нарушава свободата на установяване и свободата на предоставяне на услуги, доколкото циркулярното писмо на Министерството на вътрешните работи установява несъвместимост между дейността по извънсъдебно събиране на вземания и банковата и кредитната дейност, уредени със Законодателен декрет № 385/93.
55. Доколкото подобна несъвместимост води до забрана за банковите оператори от другите държави-членки, които ако желаят имат право едновременно да извършват тези две дейности в държавата им по произход, да упражняват дейността по събиране на вземания в Италия, тя безспорно им пречи да упражнят правото си на свободно установяване и на свободно предоставяне на услуги(42) . Трудно може да бъде обосновавана толкова обща забрана, която се прилага, въпреки че операторите отговарят на финансовите условия и условията за добра репутация, наложени от законодателството на държавата им по установяване. Освен това ответникът дори не се опитва да я обоснове.
56. За сметка на това ответникът се противопоставя остро на даденото от Комисията тълкуване на спорното циркулярно писмо. Този текст изобщо не забранявал едновременното упражняване, а само посочвал, че разрешителното за упражняване на дейност по събиране на вземания не позволява също упражняването на уредените с посочения по-горе законодателен декрет дейности по влогонабиране и кредитиране, които от своя страна трябва да бъдат предмет на специално разрешително.
57. Да се вземе становище по този въпрос, не е лесно, тъй като оспорваната част от циркулярното писмо е трудна за тълкуване. Написано е, че „що се отнася до несъвместимостта на дейността на агенциите за събиране на вземания с други дейности […], тези агенции нямат право да извършват финансовите сделки, уредени със Законодателен декрет № 385/93, които са запазени единствено за финансовите посредници, изрично вписани в регистър ad hoc на Министерство на финансите.“ Понятието „несъвместимост“, което е използвано, на пръв поглед подкрепя възприетото от Комисията тълкуване, тъй като означава предвидена в закона невъзможност за едновременно упражняване(43) на дейността по събиране на вземания и на банковата и кредитната дейност. Дори ако както твърди ответникът, това понятие е неподходящо, във всички случаи то може да създаде у банковите и финансовите дружества със седалище в друга държава-членка впечатление, че не могат да упражняват дейност по събиране на вземания в Италия, и следователно да ги разубеди да подадат в тази връзка заявление за разрешително до италианската полиция. Постоянната съдебна практика обаче посочва, че „принципите на правна сигурност и на защита на частноправните субекти изискват недвусмислена формулировка, която позволява на заинтересованите лица ясно и точно да се запознаят със своите права и задължения, а на юрисдикциите да осигурят спазването им“(44) . Следвайки тази съдебна практика, Съдът по-специално вече е осъдил правната несигурност относно изискуемите критерии, която може да възпре операторите да предоставят своите услуги(45) .
58. Предлагам Съдът да приеме за основателно твърдението за нарушение на членове 43 ЕО и 49 ЕО, което произтича от несъвместимостта между дейността по събиране на вземания и банковата и кредитната дейност.
III – Заключение
59. В заключение и по изложените съображения предлагам Съдът да постанови, че:
„– като подчинява упражняването на дейността по извънсъдебно събиране на вземания на издаването на разрешително и
– като оправомощава органа на местната полиция да обвърже предоставянето на разрешителното с допълнителни предписания извън предвидените в закона, за да гарантира запазването на общественото доверие,
Италианската република не е изпълнила задълженията си по член 49 ЕО;
– като ограничава териториалния обхват на разрешителното,
– като предвижда във връзка с упражняването на дейността по събиране на вземания задължение да се разполага с помещение във всяка провинция, за която операторът има разрешително, и като задължава последния да държи постоянно изложен в тези помещения списъка с извършваните от него дейности,
– като ограничава свободата за определяне на тарифите и
– като забранява едновременното упражняване на дейността по събиране на вземания и на банковата и кредитната дейност,
Италианската република не е изпълнила задълженията си по членове 43 ЕО и 49 ЕО.“
(1) .
(2)  –	Вж. например член 2, параграф 1, точка 1 от белгийския Закон за доброволното изпълнение на задълженията на потребителя ( Moniteur belge, 29 януари 2003 г., стр. 3644).
(3)  –	Както Съдът напомня многократно: вж. например Решение от 3 октомври 2000 г., по дело Corsten (C‑58/98, Recueil, стр. I‑7919, точка 31), Решение от 11 юли 2002 г. по дело Gräbner (C‑294/00, Recueil, стр. I‑6515, точка 26) и Решение от 11 март 2004 г. по дело Комисия/Франция (C‑496/01, Recueil, стр. I‑2351, точка 55).
(4)  –	Освен използваните формулировки, за по-подробно изложение на това, което ми изглежда, че е подходът, възприет от Съда в практиката му, вж. заключенията ми по дело Marks & Spencer (Решение от 13 декември 2005 г., C‑446/03, Recueil, стр. I‑10837, точки 25—40), по дело Alfa Vita Vassilopoulos (Решение от 14 септември 2006 г., C‑158/04 и C‑159/04, точки 35—51) и по дела Cipolla, Macrino и Capodarte (Решение от 5 декември 2006 г., C‑94/04 и C‑202/04, точки 55—59).
(5)  –	Вж. например Решение от 5 октомври 2004 г. по дело CaixaBank France (C‑442/02, Recueil, стр. I‑8961).
(6)  –	Като пример във връзка със свободата на предоставяне на услуги, вж. Решение от 26 юни 2001 г., по дело Комисия/Португалия (C‑70/99, Recueil, стр. I‑4845, точки 25—27).
(7)  –	Решение от 25 юли 1991 г. (C‑76/90, Recueil, стр. I‑4221, точка 12); вж. също напр. Решение от 9 август 1994 г. по дело Vander Elst (C‑43/93, Recueil, стр. I‑3803, точка 14), Решение от 20 февруари 2001 г. по дело Analir и др. (C‑205/99, Recueil, стр. I‑1271, точка 21), Решение от 29 ноември 2001 г. по дело De Coster (C‑17/00, Recueil, стр. I‑9445, точка 29), Решение от 26 януари 2006 г. по дело Комисия/Испания (C‑514/03, Recueil, стр. I‑963, точка 24), Решение от 15 юни 2006 г. по дело Комисия/Франция (C‑255/04, Recueil, стр. I‑5251, точка 37), Решение от 21 септември 2006 г. по дело Комисия/Австрия (C‑168/04, Recueil, стр. I‑9041, точка 36) и Решение от 9 ноември 2006 г. по дело Комисия/Белгия (C‑433/04, Recueil, стр. I‑10653, точка 28).
(8)  –	Вж. по-специално Решение от 4 декември 1986 г. по дело Комисия/Германия (205/84, Recueil, стр. I‑3755, точка 28), Решение по дело Säger, посочено по-горе, точка 14, Решение по дело Vander Elst, посочено по-горе, точка 15, Решение по дело Analir и др., посочено по-горе, точка 22, Решение от 15 януари 2002 г. по дело Комисия/Италия (C‑439/99, Recueil, стр. I‑305, точка 26) и Решение по дело Комисия/Австрия, посочено по-горе, точка 40. Вж. също съдебната практика относно дейностите, свързани с частната охрана и сигурност: Решение от 9 март 2000 г. по дело Комисия/Белгия (C‑355/98, Recueil, стр. I‑1221, точка 35), Решение от 29 април 2004 г. по дело Комисия/Португалия (C‑171/02, Recueil, стр. I‑5645, точка 60) и Решение от 7 октомври 2004 г. по дело Комисия/Нидерландия (C‑189/03, Recueil, стр. I‑9289, точка 17).
(9)  –	За припомняне на това изискване вж. напр. Решение по дело Analir и др., посочено по-горе, точка 25, Решение от 22 януари 2002 г. по дело Canal Satélite Digital (C‑390/99, Recueil, стр. I‑607, точка 33), Решение от 11 март 2004 г. по дело Комисия/Франция, посочено по-горе, точка 39, Решение от 15 юни 2006 г., по дело Комисия/Франция, посочено по-горе, точка 44 и Решение по дело Комисия/Австрия, посочено по-горе, точка 37.
(10)  –	Вж. в този смисъл Решение по дело Säger, посочено по-горе, точка 13 и Решение по дело Vander Elst, посочено по-горе, точка 17.
(11)  –	Вж. в този смисъл напр. Решение по дело Vander Elst, посочено по-горе, точка 15.
(12)  –	Вж. напр. Решение от 17 декември 1981 г. по дело Webb (279/80, Recueil, стр. 3305, точка 17), Решение от 23 ноември 1999 г. по дело Arblade и др. (C‑369/96 и C‑376/96, Recueil, стр. I‑8453, точка 34) и Решение по дело Canal Satélite Digital, посочено по-горе, точка 38.
(13)  –	Вж. в този смисъл Решение по дело Canal Satélite Digital, посочено по-горе, точка 36.
(14)  –	Вж. позоваванията по-горе в бележка под линия 3.
(15)  –	Вж. Решение от 7 май 1991 г. по дело Vlassopoulou (C‑340/89, Recueil, стр. I‑2357). За припомняне на принципа на взаимното признаване в областта на свободата на предоставяне на услуги при липсата на общи правила може също да се посочи заключението на генерален адвокат Kokott в дело Комисия/Испания, посочено по-горе, точки 43—45.
(16)  –	Вж. Решение от 18 януари 1979 г. по дело van Wesemael и др. (110/78 и 111/78, Recueil, стр. 35, точка 30).
(17)  –	Вж. в този смисъл Решение по дело Corsten, посочено по-горе, точки 46—48, заключението на генералния адвокат Kokott по дело Комисия/Нидерландия, посочено по-горе, точка 38.
(18)  –	Вж. Решение от 15 януари 2002 г. по дело Комисия/Италия, посочено по-горе, точка 28.
(19)  –	Решение по дело Комисия/Германия, посочено по-горе, точка 47.
(20)  –	Решение от 21 март 2002 г. (C‑451/99, Recueil, стр. I‑3199, точки 57—64).
(21)  –	Решение от 9 март 2000 г. по дело Комисия/Белгия, посочено по-горе, точки 35—38.
(22)  –	Решение от 29 април 2004 г. по дело Комисия/Португалия, посочено по-горе, точки 58—61.
(23)  –	Вж. например Решение от 9 март 2000 г. по дело Комисия/Италия (C‑358/98, Recueil, стр. I‑1255, точка 17). Така Съдът е приел относно нидерландската правна уредба, която подчинява упражняването на частна осигурителна дейност, в контекста на свободното предоставяне на услуги, на получаването на разрешително (вж. Решение по дело Комисия/Нидерландия, посочено по-горе, точки 16—20).
(24)  –	Вж. Решение по дело Analir и др., посочено по-горе, точка 38 и Решение по дело Canal Satélite Digital, посочено по-горе, точка 35.
(25)  –	Вж. Решение по дело Canal Satélite Digital, посочено по-горе, точка 41.
(26)  –	Вж. по-специално Решение от 31 март 1993 г. по дело Kraus (C‑19/92, Recueil, стр. I‑1663, точка 32), Решение от 30 ноември 1995 г. по дело Gebhard (C‑55/94, Recueil, стр. I‑4165, точка 37), Решение по дело CaixaBank France, посочено по-горе, точка 11 и Решение от 26 октомври 2006 г. по дело Комисия/Гърция (C‑65/05, Recueil, стр. І-10341, точка 48).
(27)  –	Вж. по-специално заключението на генералния адвокат Tizzano по дело CaixaBank France, посочено по-горе; моето заключение по дело Marks & Spencer, посочено по-горе, точки 25—40. Вж. също Mischo, J., „Les restrictions à la liberté d’établissement: la nécessité d’une clarification“, Mélanges en hommage à F. Schockweiler, Nomos Verlagsgesellschaft Baden‑Baden, 1999 г., стр. 445.
(28)  –	Вж. Решение от 21 март 2002 г. по дело Комисия/Италия (C‑298/99, Recueil, стр. I‑3129, точка 64).
(29)  –	За напомняне на тежестта на доказване вж. Решение по дело Analir и др., посочено по-горе, точка 35, Решение от 13 ноември 2003 г. по дело Lindman (C‑42/02, Recueil, стр. I‑13519, точка 25), Решение от 11 март 2004 г. по дело Комисия/Франция, посочено по-горе, точка 73; освен това в областта на свободното движение на стоки — Решение от 5 февруари 2004 г. по дело Комисия/Италия (C‑270/02, Recueil, стр. I‑1559, точка 22).
(30)  –	Вж. по-специално Решение по дело Комисия/Германия, посочено по-горе, точка 52, Решение от 9 юли 1997 г. по дело Parodi (C‑222/95, Recueil, стр. I‑3899, точка 31), Решение от 9 март 2000 г. по дело Комисия/Белгия, посочено по-горе, точка 27, Решение от 15 януари 2002 г. по дело Комисия/Италия, посочено по-горе, точка 30, Решение от 29 април 2004 г. по дело Комисия/Португалия, посочено по-горе, точка 33, Решение от 3 октомври 2006 г. по дело Fidium Finanz (C‑452/04, Recueil, стр. І-9521, точка 46).
(31)  –	Вж. Решение по дело Комисия/Германия, посочено по-горе, точка 52, Решение по дело Parodi, посочено по-горе, точка 31, Решение по дело Fidium Finanz, посочено по-горе, точка 46.
(32)  –	Решение от 3 декември 1974 г. (33/74, Recueil, стр. 1299, точка 14). Впоследствие член 4, параграф 1 от Директива 77/249/ЕИО на Съвета от 22 март 1977 година относно улесняване на ефективното упражняване от адвокатите на свободата на предоставяне на услуги (OВ L 78, стр. 17; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 1, стр. 46) предвижда, че дейностите, свързани с представителство и защита на клиент в съдебно производство или пред публични органи, се упражняват във всяка приемаща държава-членка при условията, определени за установените в тази държава адвокати, с изключение на условията, които изискват пребиваване или вписване в професионална организация в тази държава.
(33)  –	Вж. точки 15 и 16. Вж. също в този смисъл, включително за представителство на клиент в съдебно производство, след хармонизирането на тази област, Решение от 10 юли 1991 г. по дело Комисия/Франция (C‑294/89, Recueil, стр. I‑3591).
(34)  –	Решение по дело Комисия/Германия, посочено по-горе, точка 55.
(35)  –	Решение от 11 март 2004 г. по дело Комисия/Франция, посочено по-горе, точка 74.
(36)  –	Вж. в този смисъл Решение от 26 октомври 2006 г. по дело Комисия/Гърция, посочено по-горе, точка 48.
(37)  –	Нека напомним, че в това дело Съдът установява, че френската правна уредба, която забранява плащанията по безсрочни сметки, представлява „сериозна пречка за упражняването на дейността им […], която засяга достъпа им до пазара“, тъй като лишава чуждестранните дружества от възможност да се „конкурират по-ефективно с кредитните институции, традиционно установени в държавата-членка по установяване“ (Решение от 5 октомври 2004 г., посочено по-горе, точки 12 и 13). Вж. също съображенията ми във връзка с ограничаването на свободата на адвокатите да предоставят услуги, чрез определянето на минимални възнаграждения (заключения по дела Cipolla, Macrino и Capodarte, посочени по-горе, точки 62—65).
(38)  –	Вж. в този смисъл в областта на свободното движение на стоки Решение от 5 юни 1985 г. по дело Roelstraete (116/84, Recueil, стр. 1705, точка 21) и Решение от 19 март 1991 г. по дело Комисия/Белгия (C‑249/88, Recueil, стр. I‑1275, точка 7). Вж. също в областта на свободата на предоставяне на услуги заключението ми по дело Cipolla, посочено по-горе, точки 66—70.
(39)  –	Директива от 29 юни 2000 година относно борбата със забавяне на плащане по търговските сделки (OВ L 200, стр. 35; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 226).
(40)  –	Решение по дело Lindman, посочено по-горе, точка 25.
(41)  –	Вж. Решение от 29 януари 1985 г. по дело Cullet (231/83, Recueil, стр. 305, точки 32 и 33).
(42)  –	Следва да се посочи, че Съдът вече е постановил, че задължението за упражняване на дейността на организатор на панаири на изключително основание противоречи на свободното предоставяне на услуги (вж. Решение от 15 януари 2002 г. по дело Комисия/Италия, посочено по-горе, точка 32).
(43)  –	Според самото определение, дадено от Cornu, G., (под ред. на) Vocabulaire juridique, Quadrige, седмо издание, PUF, 2005 г.
(44)  –	Вж. например Решение от 28 октомври 1999 г. по дело Комисия/Гърция (C‑187/98, Recueil, стр. I‑7713, стр. 54); вж. също по малко по-различен начин формулирано Решение от 26 октомври 2006 г., по дело Koninklijke Coöperatie Cosun (C‑248/04, Recueil, стр. І‑10211, точка 79).
(45)  –	Вж. Решение по дело Canal Satélite Digital, посочено по-горе, точка 41.