62024CJ0485
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
2025. december 11. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – A szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló Római Egyezmény – 6. cikk – Munkaszerződés – A felek jogválasztása – Jogválasztás hiányában a szerződésre alkalmazandó kötelező rendelkezések – E jog meghatározása – Rendszerinti munkavégzési hely – A rendszerinti munkavégzési helynek a munkaviszony időtartama alatti megváltozása – A munkaszerződés egy másik országgal való szorosabb kapcsolata – Értékelési szempontok – Az utolsó rendszerinti munkavégzési hely figyelembevétele”
A C‑485/24. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Cour de cassation (semmítőszék, Franciaország) a Bírósághoz 2024. július 10‑én érkezett, 2024. július 10‑i határozatával terjesztett elő
a Locatrans Sàrl
és
ES
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (első tanács),
tagjai: F. Biltgen tanácselnök, I. Ziemele, A. Kumin (előadó), S. Gervasoni és M. Bošnjak bírák,
főtanácsnok: R. Norkus,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
a Locatrans Sàrl képviseletében O. Coudray, M. Grévy és G. Thouvenin avocats,
–
ES képviseletében A. Lyon‑Caen, T. Lyon‑Caen és F. Thiriez avocats,
–
a francia kormány képviseletében B. Dourthe és M. Guiresse, meghatalmazotti minőségben,
–
a cseh kormány képviseletében A. Pagáčová, M. Smolek és J. Vláčil, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Bizottság képviseletében S. Noë és W. Wils, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2025. július 3‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a szerződéses kötelmi viszonyokra alkalmazandó jogról szóló, 1980. június 19‑én Rómában aláírásra megnyitott egyezmény (HL 1980. L 266., 1. o.; magyar nyelvi változat: HL 2005. C 169., 10. o.; a továbbiakban: Római Egyezmény) 3. és 6. cikkének értelmezésére irányul.
2
E kérelem előterjesztésére a Locatrans Sàrl és ES közötti, az ES által a korábbi munkáltatójával, a Locatransszal szemben a munkaszerződésének megszűnését követően benyújtott különböző kártérítési kérelmek tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében került sor.
Jogi háttér
A Római Egyezmény
3
A Római Egyezmény 3. cikkének (1) bekezdése kimondja:
„A szerződésre a felek által választott jog az irányadó. A jogválasztásnak kifejezettnek kell lennie, vagy annak a szerződés rendelkezéseiből, illetve az eset körülményeiből kellő bizonyossággal megállapíthatónak kell lennie. Választásukkal a felek a szerződés egészére vagy annak csak egy részére alkalmazandó jogot határozhatják meg.”
4
Ezen egyezmény „Egyéni munkaszerződések” című 6. cikke előírja:
„(1)   A 3. cikk rendelkezései ellenére, munkaszerződés esetében a felek jogválasztása nem eredményezheti azt, hogy a munkavállalót megfosztják az azon jog kötelező szabályai által biztosított védelemtől, amely jogválasztás hiányában a (2) bekezdés alapján alkalmazandó lenne.
(2)   A 4. cikk rendelkezései ellenére, a 3. cikk szerinti jogválasztás hiányában a munkaszerződésre az alábbiak az irányadóak:
a)
azon ország joga, ahol a munkavállaló a szerződés teljesítéseként rendszerint a munkáját végzi, még ha ideiglenesen egy másik országban is foglalkoztatják;
vagy
b)
ha a munkavállaló munkáját rendszerint nem ugyanazon országban végzi, úgy az azon telephely szerinti ország joga, ahol a munkavállalót alkalmazták;
kivéve, amennyiben a körülmények összessége arra utal, hogy a szerződés egy másik országgal szorosabb kapcsolatban áll, amely esetben a szerződésre e másik ország joga az irányadó.”
5
A szerződéses kötelmi viszonyokra alkalmazandó jogról szóló, 1980. június 19‑én Rómában aláírásra megnyitott egyezménynek az Európai Közösségek Bírósága által történő értelmezéséről szóló első jegyzőkönyve (HL 1989. L 48, 1. o.; magyar nyelvi változat: HL C 169., 10. o.; a továbbiakban: első jegyzőkönyv) a 2. cikkében kimondja:
„Az alábbiakban felsorolt bármely bíróság kérheti a Bíróságtól, hogy előzetes döntést hozzon az előtte folyamatban lévő ügyben felmerülő és az 1. cikkben említett okmányokban foglalt rendelkezések értelmezését érintő kérdés tekintetében, ha úgy véli, hogy a kérdéssel kapcsolatos döntés szükséges ahhoz, hogy ítéletet tudjon hozni:
[…]
b) a Szerződő Államok bíróságai, amennyiben fellebbviteli bíróságként járnak el.”
A „Róma I” rendelet
6
A Római Egyezményt a szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló, 2008. június 17‑i 593/2008/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (Róma I. rendelet) (HL 2008. L 177., 6. o.; helyesbítés: HL L 309., 2009.11.24., 87. o., a továbbiakban: „Róma I” rendelet) váltotta fel. Ezt a rendeletet a 2009. december 17‑től kötött szerződésekre kell alkalmazni.
7
A „Róma I” rendelet „Egyéni munkaszerződések” című 8. cikke kimondja:
„(1)   Az egyéni munkaszerződésre a felek által a 3. cikknek megfelelően választott jog az irányadó. Ez a jogválasztás azonban nem eredményezheti azt, hogy a munkavállalót megfosztják a jogválasztás hiányában az e cikk (2), (3) és a (4) bekezdése értelmében alkalmazandó jog olyan rendelkezései által biztosított védelemtől, amelyektől megállapodás útján nem lehet eltérni.
(2)   Ha az egyéni munkaszerződésre alkalmazandó jogot a felek nem választották meg, a szerződésre azon ország joga az irányadó, ahol vagy – ennek hiányában – ahonnan a munkavállaló a szerződés teljesítéseként rendszerint a munkáját végzi. A rendszerinti munkavégzés helye szerinti országon nem változtat, ha a munkavállalót ideiglenesen egy másik országban foglalkoztatják.
(3)   Ha az alkalmazandó jogot a (2) bekezdés alapján nem lehet meghatározni, a szerződésre azon telephely szerinti ország joga az irányadó, ahol a munkavállalót alkalmazták.
(4)   Ha a körülmények összessége arra utal, hogy a munkaszerződés egy, a (2) vagy (3) bekezdés szerinti országtól eltérő országgal szorosabb kapcsolatban áll, e másik ország joga alkalmazandó.”
A Brüsszeli Egyezmény
8
Az új tagállamok ezen egyezményhez való csatlakozásáról szóló későbbi egyezményekkel módosított, a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a bírósági határozatok végrehajtásáról szóló, 1968. szeptember 27‑i Brüsszeli Egyezmény (HL 1972. L 299., 32. o.; a továbbiakban: Brüsszeli Egyezmény) 5. cikke kimondja:
„Valamely tagállamban lakóhellyel rendelkező személy más tagállamban perelhető:
(1)
ha az eljárás tárgya egy szerződés vagy egy szerződéses igény, akkor a kötelezettség teljesítésének helye szerinti bíróság előtt; egyéni munkaszerződés esetén azon hely bírósága előtt, ahol a munkavállaló rendszerint a munkáját végzi; amennyiben a munkavállaló munkáját rendszerint nem ugyanazon országban végzi, a munkáltató annak a helynek a bírósága előtt is perelhető, ahol a telephely, amely a munkavállalót alkalmazta, található vagy található volt” [nem hivatalos fordítás].
[…]”
A „Brüsszel I” rendelet
9
A Brüsszeli Egyezményt a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelet (HL 2001. L 12., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 42. o; helyesbítés: HL L 242., 2006.9.5., 6. o.; a továbbiakban: „Brüsszel I” rendelet) váltotta fel.
10
E rendelet 19. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Valamely tagállamban lakóhellyel vagy székhellyel rendelkező munkaadó perelhető:
1.
annak a tagállamnak a bíróságai előtt, ahol lakóhellyel vagy székhellyel rendelkezik; vagy
2.
más tagállamban:
a)
a munkavállaló szokásos vagy legutóbbi szokásos munkavégzési helyének bíróságai előtt; vagy
b)
amennyiben a munkavállaló egyik országban sem végez vagy végzett rendszeresen munkát, annak a helynek a bíróságai előtt, ahol a telephely, amely a munkavállalót foglalkoztatta található vagy található volt.”
A „Brüsszel Ia” rendelet
11
A „Brüsszel I” rendeletet hatályon kívül helyezte és felváltotta a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2012. december 12‑i 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2012. L 351., 1. o., a továbbiakban: „Brüsszel Ia” rendelet). A „Brüsszel I” rendelet 19. cikke a „Brüsszel Ia” rendelet 21. cikkévé vált.
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
12
ES‑t egy 2002. október 15‑én kötött munkaszerződés alapján, havi 166 órás munkaidőre gépjárművezetőként alkalmazta a Locatrans Sàrl, egy bettembourgi (Luxemburg) székhelyű szállítási vállalat. E munkaszerződés kikötötte, hogy az alkalmazandó jog a luxemburgi jog, és hogy az ES általi fuvarozással elsősorban érintett országok Németország, a Benelux államok, Olaszország, Spanyolország, Portugália és Ausztria.
13
2014. január 14‑i levelében a Locatrans tájékoztatta ES‑t azon döntéséről, hogy 2014. július 16‑tól kezdődően ez utóbbi heti munkaóráinak számát 35 órára, azaz összesen havi 151,55 órára csökkenti. ES nem értett egyet ezzel a módosítással.
14
2014. március 31‑i levelében a Locatrans tájékoztatta ES‑t, hogy az elmúlt 18 hónapban végzett munkavállalói tevékenységének elemzését követően megállapította, hogy annak lényeges részét (több mint 50%‑át) Franciaországban végezte, következésképpen a Locatrans köteles a munkavállalót a francia társadalombiztosítási rendszerbe bejelenteni.
15
2014. április 17‑i levelében a Locatrans megerősítette, hogy ES egy francia társaságnál állásajánlatot kapott, és közölte vele, hogy 2014. július 16‑tól már nem tartozik a Locatrans személyi állományába, mivel nem fogadta el munkaideje csökkentését.
16
2015. január 8‑án ES keresetet indított a conseil de prud’hommes de Dijon (dijoni munkaügyi bíróság, Franciaország) előtt a munkaszerződése megszüntetésének vitatása és különböző kártérítési összegek megfizetése iránt.
17
2017. április 4‑i ítéletében e bíróság elutasította ES kérelmeit azzal az indokkal, hogy a munkaszerződésének teljesítésére és megszüntetésére a luxemburgi jog alkalmazandó, ES felmondása világos és egyértelmű volt, azt nem kell jogellenes felmondássá átminősíteni.
18
Es ezen ítélettel szemben fellebbezést nyújtott be a cour d’appel de Dijonhoz (dijoni fellebbviteli bíróság, Franciaország), amely 2019. május 2‑i ítéletével hatályon kívül helyezte az említett ítéletet.
19
A cour d’appel de Dijon (dijoni fellebbviteli bíróság) megállapította, hogy a szóban forgó munkaszerződés felei úgy döntöttek, hogy a munkaviszonyra a luxemburgi jogot alkalmazzák, de a jelen ítélet 14. pontjában említett, 2014. március 31‑i levélben a Locatrans elismerte, hogy ES munkájának lényegi részét Franciaországban végezte, amit ES megerősített. A Római Egyezmény 6. cikkére tekintettel e bíróság úgy ítélte meg, hogy a luxemburgi jog felek általi választása nem eredményezheti azt, hogy ES‑t megfosztják a francia jog kötelező rendelkezései, többek között a munkaszerződés módosítására és megszüntetésére vonatkozó rendelkezések által biztosított védelemtől.
20
Következésképpen a cour d’appel de Dijon (dijoni fellebbviteli bíróság) a szóban forgó munkaszerződés megszüntetését elbocsátássá minősítette át, majd megállapította, hogy ez az elbocsátás nem valós és komoly okon alapult, és a Locatranst ES részére bizonyos összegek kártérítésként történő megfizetésére kötelezte.
21
A Locatrans felülvizsgálati kérelmet terjesztett elő az említett ítélettel szemben a Cour de cassationhoz (semmítőszék, Franciaország), amely a kérdést előterjesztő bíróság.
22
E bíróság emlékeztet arra, hogy a Római Egyezmény 6. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a munkaszerződésre alkalmazandó jog felek által történő megválasztása nem eredményezheti azt, hogy a munkavállalót megfosszák az azon jog kötelező rendelkezései által biztosított garanciáktól, amely jogválasztás hiányában a szerződésre alkalmazandó lenne. Megjegyzi továbbá, hogy e 6. cikk (2) bekezdése rögzíti a munkaszerződésre vonatkozó kapcsolóelveket, amelyek alapján a felek jogválasztásának hiányában a lex contractust meg kell határozni; az említett 6. cikk (2) bekezdésének a) pontjában előírt kapcsolóelv pedig a munkavállaló „rendszerinti munkavégzési helye” szerinti ország.
23
A kérdést előterjesztő bíróság arra is rámutat, hogy a 2011. március 15‑iKoelzsch ítéletében (C‑29/10, EU:C:2011:151, 50. pont) a Bíróság kimondta, hogy ez utóbbi rendelkezést úgy kell értelmezni, hogy abban az esetben, ha a munkavállaló egynél több szerződő államban végzi tevékenységét, akkor azon ország, ahol e rendelkezés értelmében a munkavállaló a szerződés teljesítéseként rendszerint a munkáját végzi, az, ahol vagy ahonnan az említett tevékenységet jellemző körülmények összességére tekintettel a munkavállaló a munkáltatója felé fennálló kötelezettségeinek lényegét teljesíti.
24
Ebben az ítéletben a Bíróság a Brüsszeli Egyezmény 5. cikkének 1. pontjában előírt szempontok értelmezésére vonatkozó ítélkezési gyakorlatára is hivatkozott, ami a kérdést előterjesztő bíróság szerint alátámasztja a Bíróságnak a joghatósági összeütközésekre, a kollíziós szabályokra vonatkozó kapcsolóelvek egyértelmű értelmezésére irányuló szándékát.
25
Márpedig ezen 5. cikk 1. pontját illetően a Bíróság a 2002. február 27‑iWeber‑ítéletben (C‑37/00, EU:C:2002:122) kimondta, hogy az olyan munkaszerződés esetén, amelynek teljesítése során a munkavállaló a munkáltató javára egynél több szerződő államban végzi ugyanezen tevékenységeket, főszabály szerint a munkaviszony teljes időtartamát kell figyelembe venni annak a helynek a meghatározásához, ahol az érintett e rendelkezés értelmében rendszerint a munkáját végzi. Mindemellett a legutóbbi munkavégzési időszakot kell figyelembe venni akkor, ha a munkavállaló, miután a munkáját egy bizonyos ideig egy meghatározott helyen végezte, tevékenységét tartós jelleggel egy másik helyen folytatja, mivel a felek egyértelmű szándéka szerint ennek rendeltetése, hogy az említett 5. cikk 1. pontja értelmében az új rendszerinti munkavégzési hely legyen.
26
A kérdést előterjesztő bíróság az említett ítélkezési gyakorlat fényében arra keres választ, hogy a jelen ügyben a felek jogválasztása hiányában alkalmazandó jog meghatározása érdekében a munkaviszony teljes időtartamát kell‑e figyelembe venni annak megállapítása érdekében, hogy a Római Egyezmény 6. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében az érintett személy rendszerinti munkavégzési helye meghatározható legyen, vagy a legutóbbi munkavégzési időszakot kell figyelembe venni.
27
E bíróság szerint, noha azon utolsó hely kritériuma, ahol a munkavállaló rendszerint a munkáját végezte, releváns azon bíróság meghatározása szempontjából, amelyhez a munkavállaló fordulhat, mivel e kritérium lehetővé teszi számára, hogy alacsonyabb költségek mellett indítson keresetet, kétséges, hogy ezt a megközelítést kell‑e alkalmazni a munkaszerződés felei jogválasztásának hiányában alkalmazandó jog meghatározásához is, mivel többek között az ilyen megközelítés ahhoz vezethet, hogy ugyanazon munkaszerződésre egymást követően, a munkavállaló munkavégzési helyének változásaitól függően eltérő kötelező jogszabályok vonatkoznak.
28
E körülmények között a Cour de cassation (semmítőszék, Franciaország) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Úgy kell‑e értelmezni [Római Egyezmény] 3. és 6. cikkét, hogy abban az esetben, ha a munkavállaló munkáltatója javára ugyanazokat a tevékenységeket egynél több szerződő államban végzi, a felek jogválasztása hiányában alkalmazandó jog meghatározása érdekében a munkaviszony teljes időtartamát kell figyelembe venni azon hely meghatározása céljából, ahol az érintett rendszerint a munkáját végezte, vagy a legutóbbi munkavégzési időszakot kell figyelembe venni akkor, ha a munkavállaló, miután a munkáját egy bizonyos ideig egy meghatározott helyen végezte, ezt követően tevékenységét tartós jelleggel egy másik helyen folytatja, amelynek a felek egyértelmű szándéka szerint az a rendeltetése, hogy az új rendszerinti munkavégzési hellyé váljon?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
29
Mindenekelőtt meg kell jegyezni, hogy ES – anélkül, hogy kifejezetten az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés elfogadhatatlanságára hivatkozna – vitatja azt a ténybeli előfeltevést, amelyen e kérdés alapul, arra hivatkozva, hogy munkaviszonya alatt a munkavégzési helye valójában nem változott meg. Éppen ellenkezőleg, fuvarozási tevékenységét több helyen, de Franciaországhoz jelentősen kapcsolódva kellett végeznie, és a Locatrans végső soron csak megerősítette ezt a ténybeli helyzetet munkaszerződésének megszűnésekor. Az előterjesztett kérdés tehát nem releváns.
30
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EUMSZ 267. cikk közvetlen együttműködést hoz létre a Bíróság és a tagállami bíróságok között. Ezen eljárás keretében – amely a nemzeti bíróságok és a Bíróság feladatainak világos szétválasztásán alapul – az ügy tényállásának megítélése a nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik, amelynek feladata, hogy az ügy sajátosságaira figyelemmel megítélje mind az előzetes döntéshozatal szükségességét ítéletének meghozatala szempontjából, mind pedig a Bíróság elé terjesztendő kérdések jelentőségét, míg a Bíróság a nemzeti bíróság által rendelkezésre bocsátott tények alapján kizárólag az uniós jogi rendelkezés értelmezéséről és érvényességéről foglalhat állást (lásd ebben az értelemben: 1978. március 16‑iOehlschläger ítélet, 104/77, EU:C:1978:69, 4. pont; 2024. október 4‑iSchrems [Nagy nyilvánosság előtti adatközlés] ítélet, C‑446/21, EU:C:2024:834, 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
31
Ennélfogva az előterjesztett kérdésre az annak alapjául szolgáló, a kérdést előterjesztő bíróság által ismertetett tények figyelembevételével kell válaszolni.
32
Kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy a Római Egyezmény 3. és 6. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy amikor a munkavállaló azt követően, hogy munkáját bizonyos ideig egy meghatározott helyen végezte, tevékenységét eltérő helyen kell végeznie, amelynek az a rendeltetése, hogy e munkavállaló új rendszerinti munkavégzési helyévé váljon, ez utóbbi helyet kell figyelembe venni azon jog meghatározása során, amely a felek jogválasztása hiányában alkalmazandó lenne.
33
E kérdés megválaszolásához mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy a Római Egyezmény 3. cikkében foglalt általános szabálynak megfelelően a szerződésre a felek által választott jog az irányadó.
34
A Római Egyezmény 6. cikke az egyéni munkaszerződésekre vonatkozó olyan különös kollíziós szabályokat ír elő, amelyek eltérnek ezen általános szabálytól egyrészt e cikk (1) bekezdésében, korlátozva az alkalmazandó jog felek általi választásának szabadságát, másrészt pedig az említett cikk (2) bekezdésében, rögzítve az alkalmazandó jog meghatározásának kritériumait a jogválasztás hiányának esetére.
35
Így e 6. cikk (1) bekezdése szerint munkaszerződés esetében a feleknek a Római Egyezmény 3. cikke szerinti jogválasztása nem eredményezheti azt, hogy a munkavállalót megfosztják az azon jog kötelező szabályai által biztosított védelemtől, amely jogválasztás hiányában az említett cikk (2) bekezdése alapján alkalmazandó lenne.
36
Ez utóbbi bekezdés a munkaszerződés tekintetében rögzíti azokat a kapcsolóelveket, amelyek alapján a felek jogválasztása hiányában a lex contractust meg kell határozni. Mindazonáltal a Római Egyezmény 6. cikkének (1) bekezdésében az e cikk (2) bekezdésére való utalásból következik, hogy az utóbbi bekezdésben említett szempontok akkor is relevánsak, ha a felek a szerződésre alkalmazandó jogot választották. Ugyanis, még ebben az esetben is, e szempontok teszik lehetővé – annak érdekében, hogy a Római Egyezmény 6. cikke (1) bekezdésének megfelelően biztosítsák a munkavállaló számára az e szempontok alapján alkalmazandó jog kötelező rendelkezéseinek védelmet – annak meghatározását, hogy melyik ez a jog. E szempontok alkalmazása tehát a szerződő felek által választott jogtól eltérő jog alkalmazásához vezethet.
37
E kapcsolóelvek közül az azon ország szerinti kapcsolóelv, ahol a munkavállaló „rendszerint a munkáját végzi”, ahogyan azt a Római Egyezmény 6. cikke (2) bekezdésének a) pontja kimondja, és ilyen hely hiányában, azon „telephely, ahol a munkavállalót alkalmazták”, ahogyan azt ezen egyezmény 6. cikke (2) bekezdésének b) pontja előírja.
38
Továbbá, az említett (2) bekezdés utolsó mondatrésze értelmében e két kapcsolóelv nem alkalmazható, amennyiben a körülmények összessége arra utal, hogy a munkaszerződés egy másik országgal szorosabb kapcsolatban áll, amely esetben a szerződésre e másik ország joga az irányadó.
39
Következésképpen, amikor a Római Egyezmény 6. cikkét kell alkalmaznia, a bíróságnak először el kell végeznie az irányadó jog meghatározását az ezen cikk (2) bekezdésének a) és b) pontjában szereplő meghatározott kapcsolóelvek alapján, amelyek megfelelnek a jog előreláthatósága általános követelményének, és így a jogbiztonság követelményének a szerződéses viszonyokban (2013. szeptember 12‑iSchlecker ítélet, C‑64/12, EU:C:2013:551, 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
40
E tekintetben a Római Egyezmény 6. cikke (2) bekezdésének a) pontját illetően a Bíróság kimondta, hogy az e rendelkezésben szereplő azon ország kapcsolóelvét, ahol a munkavállaló „rendszerint a munkáját végzi”, tágan kell értelmezni, míg az ugyanezen cikk (2) bekezdésének b) pontjában előírt, azon telephely kapcsolóelvét, „ahol a munkavállalót alkalmazták”, akkor kell alkalmazni, ha az eljáró bíróság nem tudja meghatározni a rendszerinti munkavégzés helye szerinti országot (2011. március 15‑iKoelzsch‑ítélet, C‑29/10, EU:C:2011:151, 43. pont; 2011. december 15‑iVoogsgeerd ítélet, C‑384/10, EU:C:2011:842, 35. pont).
41
Így az olyan munkavállaló esetében, aki egynél több szerződő államban végzi tevékenységeit, az e 6. cikk (2) bekezdésének a) pontjában szereplő kapcsolóelvet akkor is alkalmazni kell, ha az eljáró bíróság meg tudja határozni azt az államot, amelyikkel a munkavégzés jelentős fokú kapcsolatot mutat (2011. március 15‑iKoelzsch ítélet, C‑29/10, EU:C:2011:151, 44. pont; 2011. december 15‑iVoogsgeerd ítélet, C‑384/10, EU:C:2011:842, 36. pont).
42
Ilyen esetben a rendszerinti munkavégzés helye szerinti ország kapcsolóelvét úgy kell érteni, hogy az arra a helyre utal, ahol vagy ahonnan a munkavállaló a szakmai tevékenységeit ténylegesen végzi, tevékenységi központ hiányában pedig arra a helyre, ahol a munkavállaló a tevékenységeinek nagyobb részét végzi (2011. március 15‑iKoelzsch ítélet, C‑29/10, EU:C:2011:151, 45. pont; 2011. december 15‑iVoogsgeerd ítélet, C‑384/10, EU:C:2011:842, 37. pont).
43
Meg kell azonban állapítani, hogy a 2011. március 15‑iKoelzsch ítélet (C‑29/10, EU:C:2011:151) és a 2011. december 15‑iVoogsgeerd ítélet (C‑384/10, EU:C:2011:842) alapjául szolgáló ügyek mindegyike olyan munkavállalóra vonatkozott, aki teljes munkaviszonya alatt több szerződő államban végezte tevékenységeit, és akinek esetében a kapcsolóelv ugyanazon rendszerinti munkavégzési hely meghatározásához vezetett. Ezzel szemben, a kérdést előterjesztő bíróság által ismertetett ténybeli háttérre tekintettel az alapügy olyan munkavállaló helyzetére vonatkozik, aki tevékenységeit szintén több államban végezte, de akinek a rendszerinti munkavégzési helye a munkaszerződése teljesítésének utolsó időszakában egy másik szerződő állam területére került át.
44
Az előző pontban említetthez hasonló helyzetet illetően meg kell állapítani, hogy a Római Egyezmény 6. cikke (2) bekezdése a) pontjának szövege nem pontosítja, hogy a munkaviszony milyen időtartamát kell figyelembe venni a munkavállaló e rendelkezés értelmében vett rendszerinti munkavégzési helye szerinti ország meghatározásához. Ilyen pontosítás hiányában tehát ennek meghatározásához a munkaviszony egészét figyelembe kell venni.
45
Ha azonban a munkaviszony egészének időtartama alatt változás következett be a rendszerinti munkavégzési hely tekintetében, a Római Egyezmény 6. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében egyetlen országot sem lehetne azonosítani.
46
A kérdést előterjesztő bíróság ebben az összefüggésben keres választ arra, hogy azon ország kritériuma, ahol a munkavállaló a Római Egyezmény 6. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében „rendszerint a munkáját végzi”, értelmezhető‑e a Brüsszeli Egyezmény 5. cikkének 1. pontjában szereplő, a Bíróság által a 2002. február 27‑iWeber ítéletben (C‑37/00, EU:C:2002:122) értelmezett „azon hely, ahol a munkavállaló rendszerint a munkáját végzi” kritériumához hasonlóan.
47
A kérdést előterjesztő bíróság jelzi, hogy a Bíróság megállapította, hogy olyan munkaszerződés esetén, amelynek teljesítése során a munkavállaló a munkáltató javára egynél több szerződő államban végzi ugyanazon tevékenységeket, főszabály szerint a munkaviszony teljes időtartamát kell figyelembe venni annak a helynek a meghatározásához, ahol az érintett az ezen 5. cikk 1. pontja értelmében rendszerint a munkáját végzi (2002. február 27‑iWeber ítélet, C‑37/00, EU:C:2002:122, 58. pont). Mindazonáltal a legutóbbi munkavégzési időszakot kell figyelembe venni akkor, ha a munkavállaló, miután a munkáját egy bizonyos ideig egy meghatározott helyen végezte, ezt követően tevékenységét tartós jelleggel egy másik helyen folytatja, mivel a felek egyértelmű szándéka szerint ennek rendeltetése, hogy az említett 5. cikk 1. pontja értelmében az új rendszerinti munkavégzési hely legyen (2002. február 27‑iWeber ítélet, C‑37/00, EU:C:2002:122, 54. pont).
48
E tekintetben kétségtelenül igaz, hogy a Bíróság a 2011. március 15‑iKoelzsch ítéletének (C‑29/10, EU:C:2011:151) 33. pontjában a Római Egyezmény 6. cikke (2) bekezdésének értelmezése céljából a Brüsszeli Egyezmény 5. cikke 1. pontjának értelmezésére hivatkozott.
49
Bár természetesen kívánatos, hogy a Római Egyezmény tárgyi hatálya és rendelkezései összhangban legyenek a Brüsszeli Egyezménnyel, e rendelkezéseket nem kell a Brüsszeli Egyezmény rendelkezéseinek fényében értelmezni (lásd ebben az értelemben: 2019. október 3‑iPetruchová ítélet, C‑208/18, EU:C:2019:825, 63. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
50
A Római Egyezmény és a Brüsszeli Egyezmény ugyanis eltérő célokat követ. Míg a Római Egyezmény rendelkezései az 1. cikke (1) bekezdésének megfelelően szerződéses kötelezettségekre kell alkalmazni polgári és kereskedelmi ügyekben az alkalmazandó anyagi jog meghatározása céljából olyan helyzetekben, amikor különböző országok ütköző joga között kell választani, addig a Brüsszeli Egyezmény megállapítja azokat a szabályokat, amelyek lehetővé teszik a polgári és kereskedelmi ügyekben a jogvita elbírálására joghatósággal rendelkező bíróság meghatározását.
51
Ennélfogva, noha az egyéni munkaszerződések területén mindkét egyezmény olyan szabályokat is tartalmaz, amelyek célja a munkavállaló mint a szerződéses jogviszonyban gyengébb fél védelme, nem mindig lehetséges az egyik egyezmény rendelkezéseinek értelmezését átültetni a másik egyezmény rendelkezéseire.
52
Különösen nem lehet a Római Egyezmény 6. cikke (2) bekezdésének a) pontja szerinti azon ország kritériumát, ahol a munkavállaló „rendszerint a munkáját végzi”, a Bíróság által a 2002. február 27‑iWeber ítéletben (C‑37/00, EU:C:2002:122) értelmezett, a Brüsszeli Egyezmény 5. cikkének 1. pontja értelmében vett „azon hely, ahol a munkavállaló rendszerint a munkáját végzi” kritériumával analóg módon értelmezni.
53
Meg kell ugyanis állapítani, hogy ezen 5. cikk 1. pontja a „Brüsszel I” rendelet 19. cikkévé, majd a „Brüsszel Ia” rendelet 21. cikkévé vált, mivel ez utóbbi rendelkezések kifejezetten utalnak mind azon helyre, „ahol a munkavállaló rendszeresen munkát végez”, mind pedig azon helyre „ahol legutoljára rendszeresen munkát végzett”. Ezzel szemben a Római Egyezmény 6. cikke jelenleg a „Róma I” rendelet 8. cikke, amely nem tesz ilyen különbséget, mivel az uniós jogalkotó tartózkodott attól, hogy e rendelkezést a „Brüsszel I” rendelet 19. cikkének rendelkezéséhez igazítsa.
54
Mivel nem lehet meghatározni azt az országot, ahol a munkavállaló a Római Egyezmény 6. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében rendszerint a munkáját végzi, a Római Egyezmény 6. cikke (2) bekezdésének b) pontjában szereplő kritérium az irányadó, vagyis „azon telephely […] ahol a munkavállalót alkalmazták”, amely a jelen esetben Bettembourgban található.
55
Mindazonáltal, és a Római Egyezmény 6. cikke (2) bekezdésének utolsó tagmondata értelmében, ha a körülmények összességéből az következik, hogy a munkaszerződés valamely más országgal szorosabb kapcsolatban áll, mint amelyet a Római Egyezmény 6. cikke (2) bekezdésének a) és b) pontja szerinti kapcsolóelvek alapján azonosítottak, a nemzeti bíróság feladata e kapcsolóelvektől eltérni és e másik ország jogát alkalmazni (lásd: 2013. szeptember 12‑iSchlecker ítélet, C‑64/12, EU:C:2013:551, 36. pont). Ugyanez vonatkozik arra az esetre is, ha a felek – mint a jelen ügyben is – választottak jogot a szerződésben, ha az megfosztja a munkavállalót e másik jog kötelező szabályai által biztosított védelemtől.
56
Ezért a nemzeti bíróságnak figyelemmel kell lennie a munkaviszonyt jellemző körülmények összességére, valamint értékelnie kell azt a körülményt vagy körülményeket, amely, illetve amelyek véleménye szerint a legjelentősebbek. A körülmények közül figyelemmel kell lenni különösen arra az országra, ahol a munkavállaló a tevékenységéből származó jövedelmek utáni adó‑ és járulékfizetési kötelezettségét teljesíti, valamint arra az országra, ahol a munkavállaló a szociális biztonsági, valamint a különböző nyugdíjbiztosítási, egészségbiztosítási és rokkantsági biztosítási rendszereknek a tagja. A nemzeti bíróságnak szintén figyelembe kell vennie az ügy körülményeinek összességét, különösen a munkabér és az egyéb foglalkoztatási feltételek meghatározásához kapcsolódó paramétereket (lásd ebben az értelemben: 2013. szeptember 12‑iSchlecker ítélet, C‑64/12, EU:C:2013:551, 40. és 41. pont).
57
E tekintetben az a hely, ahol a munkavállaló a munkáját a munkaszerződése teljesítésének utolsó szakaszában végezte, és amely arra volt hivatott, hogy az új rendszerinti munkavégzési hellyé váljon, olyan releváns tényezőnek minősül, amelyet figyelembe kell venni a körülmények összességének a Római Egyezmény 6. cikke (2) bekezdésének utolsó tagmondata alapján elvégzett vizsgálata keretében.
58
A Római Egyezmény 6. cikke (2) bekezdése utolsó tagmondatának ezen értelmezése megfelel az e rendelkezés, valamint ezen egyezmény egésze által követett céloknak.
59
Egyrészt, mivel a Római Egyezmény 6. cikkének célja a munkavállaló megfelelő védelmének biztosítása, e rendelkezésnek biztosítania kell, hogy a munkaszerződésre azon ország jogát alkalmazzák, amellyel e szerződés a legszorosabban kapcsolódik (2013. szeptember 12‑iSchlecker ítélet, C‑64/12, EU:C:2013:551, 34. pont).
60
Az a tény, hogy a körülmények összességének az ezen egyezmény 6. cikke (2) bekezdésének utolsó tagmondata alapján elvégzett vizsgálata keretében releváns tényezők között figyelembe veszik azt a helyet, ahol a munkavállaló a munkaszerződése teljesítésének utolsó időszakában a munkáját tartós jelleggel végezte, amely hely arra volt hivatva, hogy új rendszerinti munkavégzési hellyé váljon, összhangban áll e céllal.
61
Másrészt a Római Egyezmény egészének célja, hogy a szerződő felek közötti kapcsolatok stabilitásába vetett bizalom megerősítésével növelje a jogbiztonságot, ami azt feltételezi, hogy az alkalmazandó jog meghatározásának rendszere egyértelmű, és e jog valamilyen fokú bizonyossággal előre látható (lásd ebben az értelemben: 2009. október 6‑iICF‑ítélet, C‑133/08, EU:C:2009:617, 44. pont).
62
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a Római Egyezmény 6. cikke (2) bekezdésének utolsó tagmondatában előírt kapcsolóelv alkalmazásának a jogbiztonság és az előreláthatóság követelményének megfelelően objektív tényezőkön kell alapulnia. Ilyen, objektív módon megállapítható tényezőnek minősül az a körülmény, hogy a munkavállaló, miután munkáját meghatározott ideig egy meghatározott helyen végezte, tevékenységét tartósan más helyen végzi, amelynek a felek egyértelmű akarata szerint arra hivatott, hogy új rendszerinti munkavégzési hely legyen.
63
A jelen ügyben így a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak meghatározása, hogy a Római Egyezmény 6. cikke (2) bekezdése utolsó tagmondatának megfelelően a körülmények összességéből az következik‑e, hogy az alapügyben szereplő munkaszerződés szorosabban kapcsolódik Franciaországhoz, mint Luxemburghoz, amelynek jogát a felek az e szerződésre alkalmazandó jogként választották, és amelynek területén azon telephely található, ahol ES‑t alkalmazásba vették. E vizsgálat keretében figyelembe kell venni a munkaviszonyt jellemző valamennyi körülményt, mint például ES utolsó rendszerinti munkavégzési helyét és a francia szociális biztonsági rendszerben való biztosítás kötelezettségét.
64
A fenti megfontolások összességére tekintettel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a Római Egyezmény 3. és 6. cikkét, és különösen a 6. cikk (2) bekezdésének utolsó tagmondatát úgy kell értelmezni, hogy amikor a munkavállaló azt követően, hogy munkáját bizonyos ideig egy meghatározott helyen végezte, tevékenységét eltérő helyen kell végeznie, amelynek az a rendeltetése, hogy e munkavállaló új rendszerinti munkavégzési helyévé váljon, ez utóbbi helyet kell figyelembe venni a körülmények összességének a felek jogválasztása hiányában alkalmazandó jog meghatározása céljából történő vizsgálata keretében.
A költségekről
65
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
A szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló, 1980. június 19‑én Rómában aláírásra megnyitott egyezmény 3. és 6. cikkét, és különösen a 6. cikk (2) bekezdésének utolsó mondatát úgy kell értelmezni, hogy amikor a munkavállaló azt követően, hogy munkáját bizonyos ideig egy meghatározott helyen végezte, tevékenységét eltérő helyen kell végeznie, amelynek az a rendeltetése, hogy e munkavállaló új rendszerinti munkavégzési helyévé váljon, ez utóbbi helyet kell figyelembe venni a körülmények összességének a felek jogválasztása hiányában alkalmazandó jog meghatározása céljából történő vizsgálata keretében.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: francia.