62003CC0165_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. Ez az ügy a Landgericht Stuttgart (Németország) által a Bírósághoz az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelemre, valamint az 1985. június 10‑i 85/303/EGK tanácsi irányelvvel(2) módosított, a tőkeemelést terhelő közvetett adókról szóló, 1969. július 17‑i 69/335/EGK tanácsi irányelv(3) (a továbbiakban: irányelv) értelmezésére irányul.
2. A kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kéri a Bíróságtól, hogy állapítsa meg, hogy az Oberlandesgericht Karlsruhe (a továbbiakban: Karlsruhe OLG) területén lévő közjegyzők tevékenységét érintő Gründerzentrum-ügyben(4) hozott végzésből eredő elvek alkalmazhatóak‑e a jelen esetben, az Oberlandesgericht Stuttgart (a továbbiakban: Stuttgart OLG) területén tevékenykedő köztisztviselő közjegyzőket érintő ügyben is.
II – Jogi háttér
A közösségi jog
3. Az irányelv célja, hogy előmozdítsa a tőke szabad mozgását, amely lényeges feltétele az olyan gazdasági unió létrehozásának, amelynek jellemzői hasonlóak a belső piacéhoz (első preambulumbekezdés). A tőkeemelést terhelő közvetett adókat illetően e cél követése feltételezi ezen adók összehangolását (második preambulumbekezdés).
4. Az irányelv 4. cikke előírja:
„(1)	A következő ügyletek tartoznak a tőkeilleték alá:
a) egy tőketársaság alapítása;
b) egy nem tőketársaságnak minősülő társaság, egyesület vagy jogi személy átalakulása tőketársasággá;
c) egy tőketársaság tőkéjének emelése bármilyen jellegű vagyoni hozzájárulással;
d) egy tőketársaság vagyonának növelése bármilyen jellegű vagyoni hozzájárulással, amely nem a társaság tőkéjéből vagy vagyonából való részesedés ellenében történik, hanem ugyanolyan jogok fejében, mint amilyenekkel a tagok (részvényesek) rendelkeznek, mint például szavazati jogok, nyereségből vagy felszámolás során keletkező többletből való részesedés joga;
[…].
(2)	A következő ügyletek tartozhatnak a tőkeilleték alá:
a) tőketársaság tőkeemelése a nyereség, az általános vagy céltartalékok tőkésítése útján;
b) tőketársaság vagyonnövekedése olyan tagi szolgáltatás révén, amely nem jár együtt a társaság tőkéjének növelésével, de amely változást idéz elő a társasági jogokban, vagy amely megnövelheti a társasági részesedés értékét;
[…].
(3)	A tőketársaságnak az (1) bekezdés a) pontja értelmében való létrehozása nem foglalja magában a tőketársaság létesítő okiratának vagy szabályzatának módosítását […]”.
5. Az irányelv az utolsó preambulumbekezdésének megfelelően továbbá előírja más közvetett adók eltörlését, amelyek a tőkeilletékhez hasonló jellemzőkkel rendelkeznek. Ezeket az adókat, amelyeket tilos alkalmazni, a 10. cikk sorolja fel részletesen, amely a következőképp rendelkezik:
„A tőkeilletéktől eltekintve, a tagállamok nem számíthatnak fel semmilyen adót vagy illetéket a nyereségszerzési céllal működő társaságoknak, egyesületeknek vagy jogi személyeknek:
a) a 4. cikkben említett ügyletek tekintetében;
b) a 4. cikkben említett ügyletek keretében a hozzájárulások, hitelek vagy szolgáltatások teljesítése tekintetében [helyesen: a 4. cikkben említett ügyletekhez kapcsolódó hozzájárulások, hitelek és szolgáltatások tekintetében];
c) nyilvántartásba vétel vagy más alaki követelmény tekintetében, amelyre egy nyereségszerzési céllal működő társaságnak, egyesületnek vagy jogi személynek van szüksége a jogi forma alapján a tevékenység gyakorlásának megkezdése előtt [helyesen: nyilvántartásba vétel vagy más alaki követelmény tekintetében, amelyet a nyereségszerzési céllal működő társaság, egyesület vagy jogi személy számára jogi formája alapján a tevékenység gyakorlásának előfeltételeként írhatnak elő]”.
6. Az irányelv 12. cikke (1) bekezdésének e) pontja így rendelkezik:
„(1)	A 10. és 11. cikktől függetlenül, a tagállamok kivethetik a következőket:
[…]
e) díjak és hasonlók útján fizetendő illetékek [helyesen: a díjakhoz hasonló jellegű illetékek];
[…]”.
A nemzeti jog
7. A Gesetz betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung (a korlátolt felelősségű társaságokról szóló német törvény) 2. és azt követő §‑ai és 53. §‑ának (2) bekezdése szerint a GmbH (korlátolt felelősségű társaság) társasági szerződésének módosítását közjegyzői okiratba kell foglalni.(5)
8. A Bundesnotarordnung (szövetségi közjegyzői rendtartás, a továbbiakban: BNotO)(6) 116. §-ának a Landesgesetz über die freiwillige Gerichtsbarkeit (a nemperes eljárásokról szóló tartományi törvény)(7) 3. §‑a (2) bekezdésével együtt olvasott rendelkezése előírja, hogy a Stuttgart OLG területén – a tartomány fennmaradó területétől, azaz a Karlsruhe OLG‑étől eltérően – a közjegyzői hivatást mind köztisztviselő közjegyzők, mind szabadfoglalkozású közjegyzők végezhetik.
9. A közjegyzők által érvényesített díj mértékét a Gesetz über die Kosten in Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeitnak(8) (Kostenordnung), (a nemperes eljárások költségeiről szóló szövetségi törvény) a Drittes Gesetz zur Änderung der Bundesnotarordnung und anderer Gesetze(9) (3. törvény a közjegyzői rendtartás különféle jogszabályi rendelkezéseinek módosításáról, továbbiakban: KostO) által megállapított változata rögzíti. Ezek a díjak egységesen alkalmazandók Németország egész területén, és egyaránt érvényesülnek mind a szabadfoglalkozású, mind pedig a köztisztviselő közjegyzők esetében.
10. A Landesjustizkostengesetz (az igazságszolgáltatás költségeiről szóló tartományi törvény, a továbbiakban: LJKG) 12. §‑a (1) bekezdésének második mondata, valamint a 14. §‑ának (1) bekezdése értelmében – a Karlsruhe OLG területén tevékenykedő köztisztviselő közjegyzőkkel ellentétben – maguk a Stuttgart OLG területének köztisztviselő közjegyzői a tanúsítványokért fizetésre kötelezettek részéről esedékes díjak hitelezői. Egy tartományi jogszabály alapján e díjak átalányrészét kötelesek később befizetni a tartományi kincstárba. Az LJKG 15. §‑a (2) bekezdésének megfelelően a kincstár kizárólag abban az esetben jogosult a közvetlen beszedésre, ha a fizetési felszólítás ellenére sem kerül sor a behajtásra.
11. Ami pedig a meghatározott eljárás tanúsításával összefüggésben a közjegyző által benyújtott költségszámítás elleni jogorvoslati eljárást illeti, a KostO 156. §-ának (1) bekezdését kell megemlíteni, amely a következőképpen rendelkezik:
„(1) A költségszámítással, beleértve a fizetési kötelezettséggel és a végrehajtási záradék megadásával összefüggő kifogásokat a közjegyző székhelyének körzete szerinti Landgericht előtt, panasz formájában kell érvényesíteni. Határozatának meghozatala előtt e Landgericht köteles meghallgatni a feleket és a közjegyző szolgálati felettesét. Ha a fizetésre kötelezett a közjegyzővel szemben kifogásolja a költségszámítást, a közjegyző kérheti, hogy a nevezett Landgericht határozzon az ügyben.
[…]”
12. A KostO 156. §-ának (6) bekezdése a következőket írja elő:
„Szolgálati felettese minden esetben utasíthatja a közjegyzőt, hogy a Landgericht határozatát kérje, valamint arra, hogy a Landgericht határozata ellen további panaszt emeljen. Az e tárgyban meghozott bírósági határozat a költségszámítás emelését is elrendelheti.”
III – Tények és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
13. M. Längst (a Stuttgart OLG területén tevékenykedő köztisztviselő közjegyző) köztisztviselő közjegyzőként a SABU Schuh & Marketing GmbH (a továbbiakban: SABU) vonatkozásában hozott olyan határozatokat foglalt közjegyzői okiratba, amelyek az üzletrészek egyetlen üzletrésszé való összevonásának, a törzstőke és a társaság üzletrészei értékének euróra történő átszámításának, a társaság törzstőkéjének a társaság eszközeiből való felemelésének, valamint a cégnév módosításának műveletét érintették.
14. M. Längst fizetési felszólításában felhívta a SABU‑t, hogy fizesse meg a jogügyletek közjegyzői okiratba foglalásáért esedékes 2892,46 euró összegű díjat és költségeket. Ez az összeg magában foglalja az összesen 484 007 euró után számított, a tőkeemelés és a társasági szerződés módosítása alapján járó nettó 1584 euró összegű közjegyzői okiratba foglalási díjat. Ebből az összegből az állam 1183,83 euróra, a közjegyző pedig 400,17 euróra jogosult.
15. A Bíróság Gründerzentrum-ügyben hozott végzése alapján a Landgericht Stuttgart elnöke – mint a közjegyző szolgálati felettese – a 69/335 irányelvvel részben ellentétesnek tekintette a közjegyzői okiratba foglalás költségszámítását, mert álláspontja szerint a tőkeemelésre és a társasági szerződés módosítására felszámított díjak az irányelv által tiltott adónak minősülnek. Ezért felszólította M. Längstet, hogy helyesbítse a költségszámítás összegét oly módon, hogy a SABU-tól csak 1465,66 eurónak megfelelő bruttó összeget szedjen be, és utasította, hogy a KostO 156. §‑a (6) bekezdésének megfelelően keresse meg a Landgericht Stuttgartot, hogy az határozzon a kérdéses költségszámítás jogszerűségéről.
16. A maga részéről M. Längst eleget tett az utasításnak, hogy átadja az iratokat a Landgericht Stuttgart hatáskörrel rendelkező tanácsának, noha teljes mértékben jogosnak tartotta az általa készített költségszámítást.
17. Ezen eltérő álláspontokat figyelembe véve, és mivel a Bíróság hivatkozott végzésének értelmezése kapcsán kétségei támadtak, a Landgericht Stuttgart 2003. március 31‑i végzésével felfüggesztette az előtte folyamatban lévő eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1) A módosított 69/335 irányelv hatálya alá tartozó jogügylettel összefüggésben a köztisztviselő közjegyző által beszedett díjak adónak minősülnek‑e az irányelv hatálya alá tartozó jogügyletek közjegyzői okiratba foglalásáért fizetendő díjak a Land Baden-Württemberg (Oberlandesgerichtsbezirk Stuttgart) württembergi részében fennállóhoz hasonló rendszerben, amelynek keretében – a Bíróság által a C‑264/00. sz., Gründerzenturm Betrieb GmbH ügyben 2002. március 21‑én hozott végzés alapjául szolgáló tényállástól eltérően – a közjegyzői tevékenységet köztisztviselő és szabadfoglalkozású közjegyzők végezhetik, akik saját maguk az általuk beszedett díjak hitelezői, eltekintve attól, hogy a köztisztviselő közjegyzők a Land egyik törvénye alapján e díjak átalányrészét kötelesek kifizetni az államnak, amely foglalkoztatja őket, és amely ezt a bevételt a saját kiadásainak finanszírozására használja fel?
2) Igenlő válasz esetén elkerülik‑e a szóban forgó díjak a 69/335 irányelv értelmében vett adóként való minősítést akkor, ha az állam lemond a számára járó részesedés követeléséről, és felhagy azon tartományi rendelkezés alkalmazásával, amely szerint a díjak egy részét ki kell fizetni számára?”
IV – A Bíróság előtti eljárás
18. Az így megindult eljárásban a német és a spanyol kormány, valamint a Bizottság nyújtott be írásbeli észrevételeket.
19. A bizonyításfelvétel során a Bíróság az eljárási szabályzat 104. cikkének 5. §‑a alapján a Landgericht Stuttgarttól felvilágosítást kért az előtte folyamatban lévő eljárás menetéről és természetéről.
20. A 2004. november 25‑i tárgyaláson M. Längst, a Landgericht Stuttgart elnöke, a Landgericht Stuttgart Bezirksrevisora (területi ellenőr), a spanyol kormány és a Bizottság jelentek meg.
V – Jogi elemzés
A – A kereset elfogadhatóságáról
21. Az eljárás folyamán kétség merült fel a Landgericht Stuttgart előtt folyamatban lévő eljárás jogvita-jellegét, illetve az e bíróságtól kért határozat igazságszolgáltatási jellegét illetően, ebből következően pedig a Bíróságnak az előterjesztett kérdések megválaszolására való hatáskörét illetően. Mielőtt e kérdésekről érdemben nyilatkoznék, magát a problémát fogom röviden megvizsgálni.
22. A kétség felmerülése elsősorban annak a ténynek köszönhető, hogy az eljárást – szolgálati elöljárója utasítására – M. Längst kezdeményezte, hogy az általa kibocsátott költségszámítás jogszerűségét megállapítsák. Úgy is lehetne tekinteni, hogy a szó szoros értelmében a nemzeti bíróság elé nem jogvitát terjesztettek – mint például a közjegyzői honorárium jogosultja és fizetésére kötelezettje közti per esetén –, hanem pusztán „belső” közigazgatási kérdést, ahol nincs helye kontradiktórius eljárásnak.
23. Emlékeztetek először az állandó ítélkezési gyakorlatra, amely szerint „az EK 234. cikkből az következik, hogy a nemzeti bíróságok csak akkor kereshetik meg a Bíróságot, ha előttük eljárás van folyamatban, és ha igazságszolgáltatási jellegű határozat
meghozatalára irányuló eljárás keretében kell határozatot hozniuk”(10) . Tehát – ahogyan azt a Bíróság is megállapította – az a tény bír meghatározó jelentőséggel, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket olyan bíróságok tegyék fel, amelyeket valamely „jogvita”(11) eldöntésére kértek fel, „az [alap]eljárás kontradiktórius vagy nem kontradiktórius jellegétől függetlenül”(12) .
24. Véleményem szerint ebben az esetben magából az alapeljárás természetéből könnyen levezethető, hogy jogvita áll fenn. Az ügy irataiból következik ugyanis, hogy a KostO 156. §‑a értelmében eljárás csak abban az esetben kezdeményezhető, ha vitatott a jogszerűség és/vagy a közjegyzői aktus esetén fizetendő díj összege. A fent említett rendelkezés szabályozza ugyanis a közjegyző által kibocsátott költségszámla megtámadásának egyetlen eszközét. Ebből az következik, hogy az alapeljárás tárgya jogvita eldöntése.
25. Nem hiszem, hogy más következtetésre lehetne jutni abból a tényből, hogy az adott esetben a M. Längst által beszedett díjak vonatkozásában a közjegyző szolgálati elöljárója emelt panaszt, és nem a kérdéses díjak megfizetésére kötelezett. M. Längst és szolgálati elöljárója ugyanis a közösségi jog érdemi értelmezésével – és különösen a Gründerzentrum-ügyben hozott végzés érdemi alkalmazásával – ellentétes okfejtéshez ragaszkodnak, illetve ilyen megoldásokat javasolnak. A Landgericht Stuttgart elnökének álláspontja szerint a kért díjak egy része az irányelv által tiltott adónak minősül, miközben ezt a közjegyző kizártnak tartja. A kérdéses honoráriumok jogszerűségének vizsgálatakor a nemzeti bíróságot tulajdonképpen arra hívták fel, hogy két teljesen ellentétes álláspont között válasszon.
26. Másodsorban a határozat, amelyet a kérdést előterjesztő bíróságnak kell majd meghoznia, véleményem szerint nyilvánvalóan magán viseli az „igazságszolgáltatási jellegű határozat” jellegzetességeit. Ahogy azt a Bíróságnak megküldött észrevételek is alátámasztják: ez a határozat a kérdéses díj hitelezője és adósa közti viszonyban végrehajtható lesz, és természeténél fogva jogerőre emelkedhet. Továbbá a határozat a Stuttgart OLG előtt megfellebbezhető, azonban a fellebbezést csak jogkérdésre alapozhatják, a kérdést előterjesztő bíróság előzetes jóváhagyásával.
27. A fent kifejtettek figyelembevételével úgy vélem, hogy a Bíróság hatáskörrel rendelkezik a jelen ügyben elé terjesztett kérdések megválaszolására, most tehát áttérek e kérdések vizsgálatára.
B – Érdemben
Az első kérdésről
28. A kérdést előterjesztő bíróság első kérdésével annak eldöntését kéri, hogy – ha figyelembe vesszük a Karlsruhe OLG területén tevékenykedő közjegyzőkre vonatkozó Gründerzentrum-ügyben hozott végzést – adónak minősülnek‑e a Stuttgart OLG területén tevékenykedő köztisztviselő közjegyző által az irányelv hatálya alá tartozó jogügylet közokiratba foglalásáért felszámított díjak.
29. E kérdés megválaszolásához emlékezni kell arra, hogy – ami a jelen ügyet érinti – a Bíróság a hivatkozott végzésében az állandó ítélkezési gyakorlatot alkalmazva(13) kifejtette, hogy adónak minősülnek az irányelv hatálya alá tartozó jogügyleteket tanúsító közokirat szerkesztéséért felszámított díjak, amennyiben (i) köztisztviselő közjegyzők tevékenységéről van szó, és (ii) a díjak egy részét a közigazgatás részére kell befizetni, amely kezeli az összeget, amelyből a hatáskörébe tartozó feladatait finanszírozza.(14)
30. A Bíróság továbbá kifejtette, hogy az ilyen feltételekkel valamely társaság alapítását tanúsító közokirat szerkesztéséért beszedett díjak az irányelv 10. cikke értelmében tiltott adónak minősülnek, miután: (i) a kérdéses jogügyletet kötelező jelleggel kellett közjegyzői okiratba foglalni; (ii) a beszedett díjak nem bírtak ellenszolgáltatási jelleggel, azaz „nem álltak semmiféle kapcsolatban a konkrétan végzett szolgáltatás költségével”(15) .
31. Nos, a kérdést előterjesztő bíróság és a német kormány álláspontja szerint ez a megoldás nem alkalmazható a jelen esetben. A Stuttgart OLG területén tevékenykedő köztisztviselő közjegyzők jogi helyzete ugyanis két szempontból is eltér a Karlsruhe OLG területén tevékenykedő kollégáikétól.
32. Egyrészt a Stuttgart OLG területén – a Karlsruhe OLG területével ellentétben – nemcsak köztisztviselő közjegyzőkhöz, hanem szabadfoglalkozású közjegyzőkhöz is lehet fordulni. Ez a választási lehetőség kizárná az adó kötelező jellegét. Amennyiben a magánszemélyek szabadfoglalkozású közjegyzőkhöz is fordulhatnak, a közjegyzői okiratba foglalásért felszámított díjakat nem szükségszerűen az állam szedi be.
33. Másrészt míg a Karlsruhe OLG területén a díjak hitelezője mindig a kincstár, és a köztisztviselő közjegyzők a tőlük befolyó díjak töredékének megfelelő összegű díjazásban részesülnek, a szóban forgó területen elvi alapon a közjegyző szedi be közvetlenül a díjakat, és csak ezt követően fizet ki az állam részére egy átalányösszeget. E tekintetben a Stuttgart OLG területén tevékenykedő köztisztviselő közjegyzők helyzete tehát sokkal inkább a szabadfoglalkozású közjegyzők helyzetéhez hasonlít.
34. Csak e két eltérés alapján a kérdést előterjesztő bíróság és a német kormány fenntartja tehát, hogy a Stuttgart OLG területén tevékenykedő köztisztviselő közjegyzők által beszedett díjak nem minősülnek az irányelv 10. cikke értelmében vett adónak.
35. Rögtön leszögezem, hogy nem osztom ezt a nézetet. Ugyanis a spanyol kormánnyal és a Bizottsággal egyetértve fenntartom, hogy a két terület köztisztviselő közjegyzőinek helyzete között fennálló, fent említett eltérések nem igazolják, hogy a kérdéses díjak adóként való minősítése tekintetében eltérő megoldást kelljen alkalmazni.
36. Ami a köztisztviselő közjegyzőknek és a szabadfoglalkozású közjegyzőknek a Stuttgart OLG illetékességi területén való együttes jelenlétét illeti, megjegyzem, hogy hasonló volt a helyzet abban az esetben is, amely a Gründerzentrum-ügyben hozott végzést eredményezte. Ebben a határozatban a Bíróság megállapította, hogy „a BnotO 20. cikke alapján bármilyen – akár köztisztviselő, akár szabadfoglalkozású – közjegyzőtől kérhető a közokirat elkészítése, aki Németország területén tevékenykedik, és az így szerkesztett okiratok érvényességét az egész ország területén el kell ismerni”(16) . Más szavakkal: a nemzeti bíróság és a német kormány állításával ellentétben ebben az esetben is fennállt a közjegyzők két típusa közötti választás lehetősége. Azonban – mint láttuk – mindez nem akadályozta meg a Bíróságot abban, hogy arra a következtetésre jusson, hogy a Karlsruhe OLG területén tevékenykedő köztisztviselő közjegyzők által beszedett díjak adónak minősülnek.
37. Ennek az a magyarázata, hogy a díjak adóként való minősítésének kérdése kizárólag a köztisztviselő közjegyzőkkel összefüggésben merül fel, függetlenül attól, hogy szabadfoglalkozású közjegyzőkhöz is lehet fordulni. A kérdés minden esetben felmerül, amikor az állam az irányelv hatálya alá tartozó jogügyletekért képviselőin keresztül díjat szed be. Az irányelv alkalmazása és különösen a 10. cikkében foglalt tilalom szempontjából az a tény lényeges, hogy a közjegyzői hivatást köztisztviselők végzik.
38. Ebből a szempontból a Stuttgart OLG területén érvényesülő szabályozás pontosan megegyezik a Gründerzentrum-ügyben érvényesülővel. Mindkét területen ugyanis köztisztviselők gyakorolhatják a közjegyzői hivatást, és az irányelv hatálya alá tartozó jogügyletekért díjat szednek.
39. Számomra nem tűnik úgy, hogy a kérdéses díjak minősítését befolyásolhatná a kérdést előterjesztő bíróság által említett második körülmény, vagyis az a tény, hogy a Stuttgart OLG területén maguk a köztisztviselő közjegyzők e díjak hitelezői.
40. A Bíróság ítélkezési gyakorlata alapján az egyetlen releváns feltétel annak megállapításában áll, hogy a magánszemélyek által fizetendő díjaknak legalább „egy részét az állam részére kell kifizetni, hogy az közkiadásokat finanszírozzon”(17) . Tehát közömbös, hogy ez közvetlenül történik‑e, mint a Karlsruhe OLG területén, vagy közvetettebb módon, mint például jelen esetben. Mindkét esetben az a lényeges, hogy a díjak egy részét a kincstár részére fizetik be, amint az a kérdést előterjesztő bíróság végzéséből is kitűnik.
41. Végeredményben úgy tűnik számomra, hogy a köztisztviselő közjegyzők helyzete mindkét érintett területen hasonló, és hogy a Gründerzentrum-ügyben hozott végzésben a Bíróság által kimondott elvek alkalmazhatóak a jelen esetre. Megjegyzem továbbá, hogy éppen e hasonlóságok figyelembevételével a Bizottság – ahogyan azt a tárgyaláson megállapította – kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást indított Németország ellen, a Land Baden-Württemberg egészében, azaz mind a Karlsruhe OLG, mind a Stuttgart OLG területén tevékenykedő köztisztviselő közjegyzőkre alkalmazandó szabályozásra hivatkozva.
42. Javaslom tehát a Bíróságnak, hogy az első kérdésre úgy válaszoljon, hogy a 85/303/EGK tanácsi irányelvvel módosított 69/335/EGK tanácsi irányelvet úgy kell értelmezni, hogy annak alapján a Stuttgart OLG területén hatályoshoz hasonló rendszerben adónak minősülnek az irányelv hatálya alá tartozó jogügyletet rögzítő közokirat szerkesztéséért felszámított díjak, feltéve, hogy köztisztviselő közjegyző jár el, és a díjak egy részét közkiadások finanszírozása végett az államnak kell kifizetni.
A második kérdésről
43. A második kérdéssel a kérdést előterjesztő bíróság annak eldöntését kéri, hogy elkerülik‑e a köztisztviselő közjegyzők által beszedett díjak az adóként való minősítést akkor, ha az állam lemond a közjegyzői díj neki járó részéről, és felhagy azon tartományi rendelkezés alkalmazásával, amely szerint a díjak egy részét ki kell fizetni számára.
44. A kérdés megfogalmazásakor a nemzeti bíróság különösen a Land Baden-Württemberg Igazságügyi Minisztériumának a Gründerzentrum-ügyben hozott végzés nyomán megfogalmazott, 2002. május 22‑i körlevelére hivatkozott, amely felszólította a közjegyzőket, hogy az irányelv alapján adónak minősülő díjak beszedését ne érvényesítsék. A kérdést előterjesztő bíróság szerint a kincstár akkor mondhat le a Gründerzentrum-ügyben hozott végzés alapján a díjak őt megillető részének beszedéséről, ha a díjak a közösségi joggal ellentétesnek minősülnek.
45. A magam részéről mindenekelőtt emlékeztetek arra, hogy az állandó közösségi ítélkezési gyakorlat alapján „az előzetes döntéshozatal iránti kérelem célja, és így a Bíróság hatásköre nem abban áll, hogy tanácsadó jellegű véleményt adjon általános vagy hipotetikus kérdésekről [...], hanem abban, hogy hozzájáruljon valamely konkrét jogvita megoldásához”(18) .
46. Mindezt előrebocsátva szerintem elegendő azt kiemelni, hogy ez a kérdés hipotetikus és bizonytalan körülményen alapszik, mégpedig azon a puszta feltevésen, hogy a Land hatóságai úgy határoznak: lemondanak a kérdéses díjakról. Más szóval: a közigazgatás szabad belátására bízott puszta eshetőségről van szó.
47. Az ügy irataiból méga az sem derül ki, hogy a Land hatóságai élni kívánnak e lehetőséggel. Mindazonáltal, ahogy azt maga a német kormány is kifejtette, a tényállás megvalósulásának időpontjában nem létezett olyan szabályozás, amely előírta volna, hogy az állam lemondjon az őt megillető díjakról, csak egy erre vonatkozó törvénymódosítás-tervezet létezett.
48. Ami pedig a kérdést előterjesztő bíróság által említett körlevelet illeti, meg kell állapítani, hogy az az itt felmerült kérdéstől eltérő kérdésre vonatkozik. Ez a körlevél ugyanis kizárólag a köztisztviselő közjegyzők általi díjbeszedésre vonatkozik, és felszólítja őket, hogy az irányelvvel ellentétes díjak kifizetését ne követeljék. A jelen esetben azonban követelték az alapeljárás tárgyát képező kifizetést.
49. Véleményem szerint ebből az következik, hogy ez a kérdés nem hasznos a nemzeti bíróság előtt függőben lévő jogvita megoldása szempontjából, és ezért a Bíróságnak erről nem kell határoznia.
50. Mindenesetre amennyiben a Bíróság szükségesnek tartaná, hogy válaszoljon a kérdésre, úgy vélem, hogy ha az állam lemondana arról, hogy beszedje a díjak neki járó részét, az önmagában nem lenne elégséges ahhoz, hogy ezeket a díjakat megfossza az irányelv szerinti adójellegüktől.
51. Ugyanis amennyiben a közjegyző a közigazgatás szervezetébe illeszkedő köztisztviselő, akit a közfeladatok ellátásért az állam díjaz, úgy az e közjegyzőnek fizetett díjak legalább közvetve az állam részére fizetett díjaknak, tehát adónak minősülnek.
VI – Végkövetkeztetések
52. A fentiek alapján azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Landgericht Stuttgart által előterjesztett kérdésekre a következőképp válaszoljon:
„Az 1985 június 10‑i 85/303/EGK tanácsi irányelvvel módosított, a tőkeemelést terhelő közvetett adókról szóló, 1969. július 17‑i 69/335/EGK tanácsi irányelvet úgy kell értelmezni, hogy annak alapján a Stuttgart OLG területén hatályoshoz hasonló rendszerben adónak minősülnek az irányelv hatálya alá tartozó jogügyletet rögzítő közokirat szerkesztéséért felszámított díjak, feltéve, hogy köztisztviselő közjegyző jár el, és a díjak egy részét közkiadások finanszírozása végett az államnak kell kifizetni.”
(1) .
(2)
– 	HL L 156., 23. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 122. o.
(3)
– 	HL L 249., 25. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 11. o.
(4)
–	A C‑264/00. sz., Gründerzentrum Betriebs GmbH kontra Land Baden-Württemberg ügyben 2002. március 21‑én hozott végzés (EBHT 2002., I‑3333. o.).
(5)
–	Az 1898. május 20‑i véleménnyel (RGBl. 846. o.) módosított, a korlátolt felelősségű társaságokról szóló, 1892. április 20‑i törvény (RGBl. 477. o.).
(6)
– 	Az 1961. február 24‑i rendtartás (BGBl. I. 1961., 98. o.).
(7)
– 	Az 1975. február 12‑i törvény (GBl. 116. o.).
(8)
–	Az 1957. július 26‑i törvény (BGBl. I., 960. o.).
(9)
– 	Az 1998. augusztus 31‑i törvény (BGBl. I. 1998., 2585. o.).
(10)
– 	Lásd a C‑111/94. sz., Job Centre ügyben (ún. „Job Centre I.”-ügy) 1995. október 19‑én hozott ítélet (EBHT 1995., I‑3361. o.) 9. pontját, a C‑134/97. sz., Victoria Film ügyben 1998. november 12‑én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑7023. o.) 14. pontját és a C‑178/99. sz. Salzmann-ügyben 2001. június 14‑én hozott ítélet (EBHT 2001., I‑4421. o.) 14. pontját, valamint a C‑447/00. sz. Holto-ügyben 2002. január 22‑én hozott végzés (EBHT 2002., I‑735. o.) 17. pontját. A kiemelés tőlem.
(11)
– 	Lásd különösen a Job Centre I. ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 11. pontját, amelyben a Bíróság megállapította, hogy nem rendelkezik hatáskörrel a Tribunale di Milano által felvetett kérdésekről való határozathozatalra, és úgy ítélte meg, hogy e bíróság valamely társaság társasági szerződésének hitelesítésére vonatkozó kérdéssel kapcsolatos nemperes eljárás során „közigazgatási hatóság feladatait látja el anélkül, hogy egyidejűleg jogvitában kellene döntenie ”. A kiemelés tőlem.
(12)
– 	A 162/73. sz. Birra Dreher-ügyben 1974. február 21‑én hozott ítélet (EBHT 1974., 201. o.) 3. pontja. Lásd a közelmúltból a C‑266/96. sz., Corsica Ferries France ügyben 1998. június 18‑án hozott ítélet (EBHT 1998., I‑3949. o.) 23. pontját és a C‑182/00. sz. Lutz-ügyben 2002. január 15‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑547. o.) 13. pontját.
(13)
–	Lásd különösen a C‑56/98. sz. Modelo-ügyben 1999. szeptember 29‑én hozott ítéletet (EBHT 1999., I‑6427. o.) és a C‑19/99. sz., Modelo Continente SGPS ügyben 2000. szeptember 21‑én hozott ítéletet (EBHT 2000., I‑7213. o.).
(14)
–	A Gründerzentrum-ügyben hozott, fent hivatkozott végzés 27. és 28. pontja.
(15)
–	A Gründerzentrum-ügyben hozott, fent hivatkozott végzés 29–33. pontja.
(16)
– 	A Gründerzentrum-ügyben hozott, fent hivatkozott végzés 13. pontja. A kiemelés tőlem. Ezenfelül ebben az esetben a beavatkozó felek egyike (a Freiburgi Bíróság mellett tevékenykedő körzeti ellenőr) fenntartotta, hogy a beszedett díjak különösen azon tény alapján nem minősülhetnek az irányelv értelmében vett adónak, hogy „a […] Modelo-ügyben vitatott nemzeti szabályozás világosan különbözik a hatályos német szabályozástól, amennyiben ez utóbbi a köztisztviselő közjegyző mellett ismeri a közjegyzőség két másik típusát is, ahol a közjegyzők szabadfoglalkozásúként végzik e tevékenységet” (22. pont).
(17)
– 	A fent hivatkozott Modelo I. ügyben hozott ítélet 22. pontja és a Modelo II. ügyben hozott ítélet 22. pontja. Megjegyzendő, hogy a Modelo-ügyben – csakúgy, mint a Stuttgart OLG területén lévő rendszerben – a díjakat köztisztviselő közjegyzők szedték be, majd azok egy részét ők fizették ki az állam részére. Lásd még a Gründerzentrum-ügyben hozott végzés 28. pontját.
(18) –	Lásd többek között a 244/80 sz., Foglia-ügyben 1981. december 16‑án hozott ítélet (EBHT 1981., 3045. o.) 18. pontját, a C‑422/93–C‑424/93. sz., Zabala Erasun és társai egyesített ügyekben 1995. június 15‑én hozott ítélet (EBHT 1995., I‑1567. o.) 29. pontját, valamint a C‑314/96. sz. Djabali-ügyben 1998. március 12‑én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑1149. o.) 19. pontját.